Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artikla – jonka mukaan ne bis in idem -periaatteen soveltaminen edellyttää sitä, että henkilö on tuomion saatuaan ”suorittanut” rangaistuksensa tai ”parhaillaan suorittaa” sitä – sopii yhteen kyseisen periaatteen takaavan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 50 artiklan kanssa.

Yleissopimuksen 54 artiklaan sisältyvä lisäedellytys nimittäin on perusoikeuskirjan 50 artiklan kanssa yhteensopiva ne bis in idem -periaatteen rajoitus, koska tämä rajoitus kuuluu 50 artiklan osalta perusoikeuskirjan selitysten piiriin, joihin viitataan suoraan SEU 6 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan ja perusoikeuskirjan 52 artiklan 7 kohdan määräyksissä.

Joka tapauksessa rangaistuksen suorittamista koskeva edellytys, jonka perusteella perusoikeuskirjan 50 artiklassa tarjottu laajempi suoja on lisäedellytyksen alainen, on perusoikeuskirjan 52 artiklassa tarkoitettu kyseisessä 50 artiklassa vahvistetun oikeuden rajoitus.

On nimittäin niin ensinnäkin, että ne bis in idem -periaatetta on katsottava rajoitetun lailla, koska rajoitus seuraa mainitun yleissopimuksen 54 artiklasta.

Toiseksi yleissopimuksen 54 artiklan kaltaisesta määräyksestä on katsottava, että sillä kunnioitetaan ne bis in idem -periaatteen keskeistä sisältöä. Mainitussa artiklassa määrätyllä rangaistuksen suorittamista koskevalla edellytyksellä nimittäin ei sinänsä aseteta ne bis in idem -periaatetta kyseenalaiseksi, koska edellytyksen tarkoituksena on estää se, että ensimmäisessä sopimusvaltiossa lainvoimaisen tuomion saanutta henkilöä ei voitaisi enää syyttää samasta teosta toisessa sopimusvaltiossa ja että henkilö jäisi siis loppujen lopuksi rankaisematta silloin, kun ensimmäinen valtio ei ole huolehtinut teosta seuraavan rangaistuksen täytäntöönpanosta.

Kolmanneksi unionille asetettu tavoite tulla vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueeksi, kuten SEUT 67 artiklan 3 kohdasta ilmenee, johtaa siihen, että unionin on pyrittävä varmistamaan korkea turvallisuustaso rikollisuutta ehkäisevillä ja torjuvilla toimenpiteillä, poliisiviranomaisten ja oikeusviranomaisten ja muiden toimivaltaisten viranomaisten välisillä yhteensovittamis- ja yhteistyötoimenpiteillä sekä rikosoikeudellisten ratkaisujen vastavuoroisella tunnustamisella ja tarvittaessa rikoslainsäädäntöjen lähentämisellä. Yleissopimuksen 54 artiklassa määrätty rangaistuksen suorittamista koskeva edellytys kuuluu tähän asiayhteyteen, koska sen tarkoituksena on estää vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueella se, että unionin jäsenvaltiossa lainvoimaisella ratkaisulla tuomitut henkilöt jäisivät rankaisematta. Lisäksi edellytys soveltuu tämän tavoitteen toteuttamiseen, koska kun sopimusvaltion viranomaisilla on tilanteessa, jossa määrätty rangaistus on suorittamatta, kyseisen artiklan nojalla mahdollisuus syyttää toisessa sopimusvaltiossa lainvoimaisen tuomion saanutta henkilöä samasta teosta, estetään se riski, että kyseinen henkilö jää sen takia rankaisematta, että hän on poistunut tuomion antaneen valtion alueelta. Siitä, onko mainittu edellytys tarpeen, on todettava, että vaikka unionin tasolla tosin on olemassa lukuisia johdettuun oikeuteen perustuvia välineitä, joiden tarkoituksena on helpottaa jäsenvaltioiden välistä yhteistyötä rikosasioissa, tällaisissa keskinäisen avunannon välineissä ei säädetä yleissopimuksen 54 artiklassa määrätyn kaltaisesta rangaistuksen suorittamista koskevasta edellytyksestä, joten ne eivät ole omiaan takaamaan asetetun tavoitteen kattavaa toteutumista. Yleissopimuksen 54 artiklan mukaisen, rangaistuksen suorittamista koskevan edellytyksen konkreettisessa soveltamisessa johonkin tiettyyn tapaukseen ei kuitenkaan voida sulkea pois, että SEU 4 artiklan 3 kohdan ja kyseisten johdettuun oikeuteen perustuvien välineiden nojalla kansalliset toimivaltaiset tuomioistuimet ottavat yhteyttä toisiinsa ja aloittavat neuvottelut selvittääkseen, aikooko ensimmäisen tuomion antanut jäsenvaltio todella panna määrätyt seuraamukset täytäntöön.

(ks. 55, 57–59, 62–65, 68, 73 ja 74 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)