ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Luontaisten kivennäisvesien hyödyntämisestä ja markkinoille saattamisesta annetun direktiivin 2009/54 8 artiklan 2 kohdassa esiintyvää käsitettä ”yhden ja saman lähteen luontainen kivennäisvesi” on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan luontaista kivennäisvettä, jota otetaan yhden tai useamman luontaisen tai poratun ulostulopaikan kautta ja joka on peräisin yhdestä ja samasta maanalaisesta vesikerrostumasta tai -varastosta, jos kyseisen veden mainitun direktiivin liitteessä I lueteltujen edellytysten mukaisesti arvioidut ominaispiirteet pysyvät kaikissa näissä luontaisissa tai poratuissa ulostulopaikoissa vakioina luontaisten vaihtelujen puitteissa.

Direktiivin 2009/54 8 artiklan 2 kohdassa esiintyvää käsitettä lähde ei näet voida rinnastaa käsitteeseen maanalainen vesikerrostuma tai -varasto eikä käsitteeseen ulostulopaikka. Koska luontaiset kivennäisvedet on määritelty myös koostumuksensa osalta, sen ominaispiirteillä on ratkaiseva merkitys veden yksilöimisessä.

Lisäksi on mainittava, että koska luontaisten kivennäisvesien merkinnöissä on oltava pakollisina maininta lähteen hyödyntämispaikasta ja nimestä, nimellä on ratkaiseva merkitys sen kannalta, että kuluttaja tunnistaa kyseisen veden, ja koska tietty luontainen kivennäisvesi tunnistetaan pääasiallisesti ominaispiirteidensä perusteella, lähde, josta luontainen kivennäisvesi on peräisin, tunnistetaan väistämättä ennen kaikkia kyseisen veden ominaispiirteiden perusteella.

Tällaista tulkintaa tukee yhtäältä direktiivin 2009/54 rakenne ja erityisesti sen 4 artiklan 1 kohdan a–c alakohta, 6 artikla, 7 artiklan 2 kohdan a alakohta ja 12 artiklan a ja b alakohta ja se on toisaalta ainoa tulkinta, jolla voidaan saavuttaa direktiivin 2009/54 tavoitteet eli kuluttajien terveyden suojeleminen, kuluttajien harhaanjohtamisen estäminen ja rehellisen kaupankäynnin varmistaminen.

(ks. 29–31, 34–39 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)
Sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä annetun direktiivin 2002/21 7 artiklan 3 kohtaa ja 20 artiklaa on tulkittava siten, että kansallisen sääntelyviranomaisen on sovellettava näistä säännöksistä ensimmäisessä säädettyä menettelyä, jonka mukaan komission ja muiden jäsenvaltioiden kansallisten sääntelyviranomaisten saataville on asetettava toimenpide-ehdotus, jonka kansallinen sääntelyviranomainen aikoo toteuttaa, kun se aikoo sähköisiä viestintäverkkoja tai ‑palveluja yksittäisessä jäsenvaltiossa tarjoavien yritysten välisen riidan ratkaisemiseksi asettaa velvoitteita, joilla turvataan yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla annetun direktiivin 2002/22 28 artiklan mukaisesti oikeus käyttää muita kuin maantieteellisiä numeroita, ja kun näillä velvoitteilla voi olla vaikutuksia jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.

(ks. 35 ja 46 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Alkuperäisen taideteoksen tekijän oikeudesta jälleenmyyntikorvaukseen annetun direktiivin 2001/84 1 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että henkilö, joka kansallisessa lainsäädännössä nimetään jälleenmyyntikorvauksen maksusta vastuussa olevaksi henkilöksi – olipa kyseessä sitten myyjä tai liiketoimessa osallisena oleva taidemarkkinoiden ammattilainen –, voi sopia jonkun muun henkilön, ostaja mukaan lukien, kanssa siitä, että viimeksi mainittu vastaa lopullisesti jälleenmyyntikorvauksesta aiheutuvasta kustannuksesta kokonaan tai osaksi, kunhan tällainen sopimusjärjestely ei mitenkään vaikuta niihin velvollisuuksiin ja vastuuseen, joka korvauksen maksamisesta vastuussa olevalla henkilöllä on tekijään nähden.

Vaikka direktiivin 2001/84 tavoitteen, joka on muun muassa poistaa taidemarkkinoilla esiintyvät kilpailun vääristymät, sellaisena kuin se on rajattu kyseisen direktiivin 13 ja 15 perustelukappaleella, toteuttaminen edellyttää, että ilmoitetaan, kuka on vastuussa jälleenmyyntikorvaukseen perustuvan maksun maksamisesta tekijään nähden, ja annetaan säännöt, joiden tarkoituksena on määrittää maksun suuruus, näin ei kuitenkaan ole siltä osin kuin on kyse siitä, kuka lopullisesti vastaa maksusta aiheutuvasta kustannuksesta. Ei tietenkään voida suoralta kädeltä sulkea pois sitä, että viimeksi mainittu seikka on omiaan aiheuttamaan tietynlaista sisämarkkinoiden toiminnan vääristymistä, mutta tällainen vaikutus sisämarkkinoihin on kuitenkin joka tapauksessa ainoastaan välillistä, koska vaikutus aiheutuu sopimusperusteisista muutoksista, joita tehdään riippumatta jälleenmyyntikorvaukseen perustuvan maksun määrän suorittamisesta, josta sen maksamisesta vastuussa oleva henkilö on edelleen vastuussa.

(ks. 28–31 ja 33 kohta sekä tuomiolauselma)
94

Ne toteavat tältä osin, että niiden kumoamiskanne on jätetty 18.12.2007, että kirjallinen käsittely on päätetty 25.9.2008, että niiltä on pyydetty 11.7.2012 lausuntoa mahdollisuudesta yhdistää nyt käsiteltävä asia asioihin T-462/07, T-482/07, T-495/07 ja T-497/07, että istunto on järjestetty 14.1.2013 ja että valituksenalainen tuomio on annettu 16.9.2013.
36

Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vääristämisestä on kyse silloin, jos ilman uutta selvitysaineistoa on selvää, että olemassa olevaa selvitysaineistoa on arvioitu ilmeisen virheellisesti. Tällaisen vääristämisen on kuitenkin ilmettävä toimitetusta aineistosta selvästi ilman, että tosiseikastoa ja selvitystä on tarpeen ryhtyä arvioimaan uudelleen. Lisäksi silloin, kun valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on vääristänyt selvitysaineistoa, sen on ilmoitettava täsmällisesti ne seikat, joita se katsoo unionin yleisen tuomioistuimen vääristäneen, ja näytettävä toteen ne arviointivirheet, joiden takia unionin yleinen tuomioistuin on valittajan mukaan päätynyt arvioinnissaan näiden seikkojen vääristämiseen (ks. vastaavasti tuomio 3.12.2015, Italia v. komissio, C-280/14 P, EU:C:2015:792, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
7

Unionin yleinen tuomioistuin lainasi valituksenalaisen tuomion 370 kohdassa riidanalaisen päätöksen 602 perustelukappaletta, jossa todetaan seuraavaa: ”[Valittaja] ilmoittaa, ettei se ole osallistunut yhteenkään tekniseen kokoukseen 11. ja 12.5.2004 pidetyn teknisen kokouksen jälkeen, ja lisää, että sen edustaja peruutti matkansa 3. ja 4.11.2004 pidettyyn kokoukseen sisäisen viestin mukaan esimiehensä neuvosta. Komissio huomauttaa, ettei mitään näyttöä mahdollisesta kartellista vetäytymisestä ole. Monitahoisia rikkomisia koskevissa tapauksissa se seikka, että yritys ei ole läsnä jossakin kokouksessa tai on eri mieltä siitä, mistä kokouksessa on keskusteltu, ei tarkoita, että yritys on lakannut osallistumasta jatkettuun rikkomiseen. Rikkomisen lopettamiseksi yrityksen on sanouduttava selvästi irti kartellista. – – [Valittaja] ei ole esittänyt täsmällisiä todisteita, joiden mukaan se olisi omaksunut täysin itsenäisesti yksipuolisen strategian markkinoilla ja olisi selvästi ja avoimesti irtisanoutunut kartellin toiminnoista. Komission hallussa olevat todisteet osoittavat päinvastoin, että [valittaja] on saanut viralliset kutsut kolmeen seuraavaan tekniseen kokoukseen (toisin sanoen kolmeen viimeiseen tekniseen kokoukseen, jotka on järjestetty ennen tarkastusten toimeenpanoa). Komissio huomauttaa, että [valittajan] edustaja on vahvistanut osallistuneensa 3. ja 4.11.2004 pidettyyn kokoukseen, vaikka näyttää siltä, että hän on peruuttanut matkansa myöhemmin. Samoin, kun kyse on 23. ja 24.2.2005 pidetystä kokouksesta, [Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH ja kyseisen kokouksen järjestäjä Sasol Limited (jäljempänä Sasol)] olivat jo varanneeet huoneen [valittajan] edustajalle hotellista, missä kokous on pidetty, vaikka varaus peruutettiin myöhemmin. Komissio päättelee siitä näin ollen, että Sasolille ja muille osanottajille oli selvää, että [valittaja] oli osallistunut kartelliin loppuun saakka. Komissio panee myös merkille, että kokousten aikana käydyt keskustelut eivät pohjimmiltaan eronneet edellisissä kokouksissa käydyistä keskusteluista vaan että osanottajat jatkoivat keskustelua hinnankorotuksista mainitsematta minkäänlaista [valittajan] yritystä jättää kartelli (ks. 175, 176 ja 177 perustelukappale) ja ettei ollut epätavallista, että yritykset eivät osallistu joihinkin kokouksiin kartellin aikana. Nämä kaksi seikkaa osoittavat, että [valittajan] ei ymmärretty jättäneen kartellia vuoden 2004 toukokuussa pidetyn kokouksen jälkeen. [Valittajan] edustajan sisäistä viestiä syistään olla osallistumatta kokoukseen ei voida missään tapauksessa pitää julkisena irtisanoutumisena. Kun otetaan huomioon, ettei mikään muu tieto anna ymmärtää, [että se] on sanoutunut irti kartellista, komissio katsoo, että [valittajan] osallistuminen kartelliin ei ole päättynyt ennen tarkastuksia.”
1)

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 16.12.1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/680/ETY, 13 artiklan B kohdan d alakohdan 6 alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevien kaltaisia yhtiöitä, joissa pääomaa on koonnut joukko sijoittajia, jotka kantavat yhtiöihin kootun varallisuuden hoitoon liittyvän riskin, ostaakseen, omistaakseen, hoitaakseen ja myydäkseen kiinteää omaisuutta tarkoituksenaan saada tästä voittoa, joka jaetaan osuudenhaltijoille osinkoina ja josta nämä hyötyvät myös omistusosuutensa arvonnousun ansiosta, voidaan pitää mainitussa säännöksessä tarkoitettuina erityisinä sijoitusrahastoina sillä edellytyksellä, että asianomainen jäsenvaltio on asettanut nämä yhtiöt valtion erityisen valvonnan alaisuuteen.
49

Kuudenteen ja seitsemänteen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 2000/78 2 artiklaa ja 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa määritellään yksityiskohtaiset säännöt vanhojen tuomareiden luokittelulle uudessa palkkausjärjestelmässä ja säädetään, että palkkataso, jolle heidät vastedes luokitellaan, määräytyy pelkästään sen peruspalkan määrän perusteella, jota he saivat aiemman palkkausjärjestelmän nojalla, vaikka tämä järjestelmä perustui tuomarin ikään perustuvaan syrjintään, siltä osin kuin tästä lainsäädännöstä seuraava erilainen kohtelu voidaan perustella tavoitteella, jossa on kyse siitä, että suojataan saavutettuja oikeuksia.
59

Esitettyihin kysymyksiin on edellä todettu huomioon ottaen vastattava, että asetuksen N:o 1408/71 27 artiklaa on tulkittava yhdessä sen liitteessä VI olevan R jakson 1 kohdan a ja b alakohdan kanssa niin, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa eläkkeensaajan eläke on katsottava ”maksettavaksi” sen ajanjakson alusta, jonka perusteella eläke on tosiasiallisesti maksettu asianomaiselle henkilölle, siitä riippumatta, millä hetkellä oikeus eläkkeeseen on muodollisesti vahvistettu, tarvittaessa myös silloin, kun eläke alkaa ennen eläkeoikeuden myöntämisestä tehtyä päätöstä. Asetuksen N:o 1408/71 27 ja 84 a artiklaa on tulkittava yhdessä sen liitteessä VI olevan R jakson 1 kohdan a ja b alakohdan kanssa niin, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa jäsenvaltion lainsäädännölle, joka ei anna sellaisen eläkkeen saajalle, jonka kyseinen jäsenvaltio on myöntänyt vuoden ajalta takautuvasti, mahdollisuutta ottaa pakollista hoitovakuutusta vastaavalla tavalla takautuvasti ja joka johtaa siihen, että tämä eläkkeensaaja jää täysin vaille sosiaaliturvan tarjoamaa suojaa ilman, että huomioon on otettu kaikkia asian kannalta merkityksellisiä – muun muassa hänen henkilökohtaiseen tilanteeseensa liittyviä – seikkoja.
13

Saman direktiivin 24 artiklassa, jonka otsikko on ”Oleskeluluvat”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on annettava pakolaisaseman saaneelle henkilölle oleskelulupa mahdollisimman pian sen jälkeen, kun hänelle on myönnetty tämä asema, jollei kansalliseen turvallisuuteen tai yleiseen järjestykseen liittyvistä erittäin painavista syistä muuta johdu ja sanotun rajoittamatta 21 artiklan 3 kohdan soveltamista. Oleskeluluvan on oltava voimassa vähintään kolme vuotta ja se on voitava uusia. Pakolaisaseman saaneen henkilön perheenjäsenelle myönnettävän oleskeluluvan voimassaoloaika voi olla alle kolme vuotta ja se on voitava uusia, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 23 artiklan 1 kohdan soveltamista. 2. Jäsenvaltioiden on annettava toissijaista suojelua saavalle henkilölle oleskelulupa mahdollisimman pian sen jälkeen, kun hänelle on myönnetty tämä asema, jollei erittäin painavista kansalliseen turvallisuuteen ja yleiseen järjestykseen liittyvistä syistä muuta johdu. Oleskeluluvan on oltava voimassa vähintään yhden vuoden ajan ja se on voitava uusia.”
1)

Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2006, 13 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltiossa asuva henkilö, joka kuuluu asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna, soveltamisalaan ja joka työskentelee muutamana päivänä kuukaudessa satunnaisesta työstä tehdyn sopimuksen perusteella toisessa jäsenvaltiossa, on työskentelyjäsenvaltion lainsäädännön alainen sekä niinä päivinä, joina hän tekee palkattua työtä, että niinä päivinä, joina hän ei tee työtä.
44

Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että asetusta N:o 44/2001 on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltion tuomioistuin tunnustaa ja panee täytäntöön välitystuomion, jossa kielletään asianosaista esittämästä tiettyjä vaatimuksia tämän jäsenvaltion tuomioistuimessa, eikä sille, että se epää tällaisen välitystuomion tunnustamisen ja täytäntöönpanon, koska kyseisellä asetuksella ei säännellä välimiesoikeuden yhdessä jäsenvaltiossa antaman välitystuomion tunnustamista ja täytäntöönpanoa jossakin toisessa jäsenvaltiossa.
5

Tämän direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus välittää yleisölle teoksia ja oikeus saattaa muu aineisto yleisön saataviin”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että tekijöillä on yksinoikeus sallia tai kieltää teostensa langallinen tai langaton välittäminen yleisölle, mukaan lukien teosten saattaminen yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada teokset saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana. 2. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että yksinoikeus sallia tai kieltää langallinen tai langaton yleisön saataviin saattaminen siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada suojattu aineisto saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana, on: – – d) yleisradio-organisaatioilla lähetystensä tallenteiden osalta riippumatta siitä, onko kyseessä lähetysten langallinen vai langaton siirto, tai siirto kaapelin tai satelliitin välityksellä.”
7

Sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 5 artiklan, jonka otsikko on ”Sopimattomien kaupallisten menettelyjen kieltäminen”, sanamuoto on seuraava: ”1. Sopimattomat kaupalliset menettelyt ovat kiellettyjä. 2. Kaupallinen menettely on sopimaton, mikäli: a) se on huolellisen ammatinharjoittamisen vaatimusten vastainen; ja b) se vääristää olennaisesti tai on omiaan vääristämään olennaisesti menettelyn saavutettavissa tai kohteena olevan keskivertokuluttajan tai, kun kaupallinen menettely on suunnattu tietylle kuluttajaryhmälle, ryhmään kuuluvan keskivertohenkilön taloudellista käyttäytymistä tuotteeseen nähden. – – 4. Sopimattomia ovat erityisesti kaupalliset menettelyt, jotka ovat: a) harhaanjohtavia 6 ja 7 artiklassa esitetyn mukaisesti; – – 5. Liitteessä I on luettelo niistä kaupallisista menettelyistä, joita pidetään kaikissa olosuhteissa sopimattomina. Samaa luetteloa on sovellettava kaikissa jäsenvaltioissa ja sitä voidaan muuttaa ainoastaan muuttamalla tätä direktiiviä.”
96

Käsiteltävässä asiassa on todettava, että kyseessä olevan säännöstön sanamuoto on selvä, eikä se jätä sijaa epäilykselle siitä, että kyseessä olevat liiketoimet olivat tapauskohtaista vapauttamista ja lupaa koskevan järjestelmän alaisia sellaisena kuin se on kuvattu erityisesti edellä 76 ja 77 kohdassa. On lisäksi palautettava mieleen jo edellä 73 kohdassa esitetty toteamus siitä, että sovellettava säännöstö annettiin kasvavan epäilyn ja rahoitusliiketoimien enenevän ja yhä tiukentuvan valvonnan kontekstissa, josta valittaja ei voinut olla tietämätön, koska se on pankki, joka on erikoistunut Irania koskeviin tai Iranissa suoritettaviin palveluihin ja toimintoihin. Tältä osin valittajan piti tietää, että toteutetut liiketoimet koskivat yhteisöjä, jotka oli nimetty rajoittavien toimenpiteiden kohteeksi, ja ne olivat näin ollen erityisen epäilyttäviä.
Julkisia tavaranhankintoja ja rakennusurakoita koskeviin sopimuksiin liittyvien muutoksenhakumenettelyjen soveltamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 21.12.1989 annetun neuvoston direktiivin 89/665/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 11.12.2007 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2007/66/EY, 1 artiklan 1 kohdan kolmatta alakohtaa sekä julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18/EY 2 artiklaa, 44 artiklan 1 kohtaa ja 53 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että ne eivät lähtökohtaisesti estä sitä, että tarjoajien jättämien tarjousten arvioinnin lainvastaisuus todetaan pelkästään sen seikan nojalla, että sopimuspuoleksi valitulla on ollut merkittäviä yhteyksiä hankintaviranomaisen nimittämiin tarjouksia arvioineisiin asiantuntijoihin. Hankintaviranomaisen on joka tapauksessa tarkastettava mahdollisten eturistiriitojen olemassaolo ja toteutettava tarkoituksenmukaiset toimenpiteet estääkseen, paljastaakseen ja poistaakseen ne. Kun tutkitaan muutoksenhakua, jolla pyritään hankintasopimuksen antamista koskevan päätöksen kumoamiseen asiantuntijoiden puolueellisuuden vuoksi, hävinneeltä tarjoajalta ei voida vaatia, että se näyttää konkreettisesti toteen asiantuntijoiden toiminnan puolueellisuuden. Kansallisessa lainsäädännössä on lähtökohtaisesti määriteltävä, onko toimivaltaisten hallinto- ja oikeusviranomaisten otettava huomioon se seikka, onko asiantuntijoiden mahdollinen puolueellisuus vaikuttanut hankintasopimuksen antamista koskevaan päätökseen vai ei, ja missä määrin niiden on tehtävä näin.

Direktiivin 89/665, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2007/66, 1 artiklan 1 kohdan kolmatta alakohtaa sekä direktiivin 2004/18 2 artiklaa, 44 artiklan 1 kohtaa ja 53 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että niissä vaaditaan, että kohtuullisen valistuneella ja tavanomaisen huolellisella tarjoajalla, joka on voinut ymmärtää tarjouspyynnön ehdot vasta sillä hetkellä, jona hankintaviranomainen arvioituaan tarjouksia antoi tyhjentävät tiedot päätöksensä perusteista, on oikeus riitauttaa tarjouspyynnön laillisuus kansallisessa laissa säädetyn määräajan päättymisen jälkeen. Tällaista muutoksenhakuoikeutta voidaan käyttää siihen asti, kun määräaika muutoksen hakemiselle hankintasopimuksen antamista koskevaan päätökseen päättyy.
41

Yhdistetyn nimikkeistön XVI jaksossa olevan 3 huomautuksen, joka yhdistetyn nimikkeistön ensimmäisen yleisen tulkintasäännön mukaisesti on sitova sääntö tavaroiden luokittelemiseksi, mukaisesti kyseiset laitteet on luokiteltava koneiksi, jotka on tarkoitettu suorittamaan kahta tai useampaa toisiaan täydentävää tai vaihtoehtoista toimintoa, yhdistelmän pääasiallisen toiminnon suorittavan osan tai koneen mukaisesti.
30

Unionin tuomioistuimella olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee, että lainsäätäjä on punninnut keskenään palvelusaikansa pituuden vuoksi yleensä iäkkäimpien työntekijöiden sekä nuorempien työntekijöiden, jotka eivät voi vaatia erityistä irtisanomiskorvausta, suojelua. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemat 22.12.2004 annetun lain nro 1417, jolla direktiivi 2000/78 on pantu täytäntöön, valmisteluasiakirjat osoittavat tältä osin lainsäätäjän ottaneen huomioon sen seikan, että erityinen irtisanomiskorvaus on palvelusajan perusteella määriteltävälle työntekijöiden ryhmälle annetun vahvistetun suojan välineenä erilaisen kohtelun muoto, joka on nuorempien työntekijöiden kannalta epäedullinen. Tanskan hallitus on huomauttanut, että toimihenkilöitä koskevan lain 2 a §:n 2 momentissa säädetyn erityisen irtisanomiskorvauksen soveltamisalan rajoitus mahdollistaa sen, ettei sosiaalista suojelua koskevalla toimenpiteellä, jota ei sovelleta nuorimpiin työntekijöihin, ylitetä sitä, mikä on tarpeen.
3

Direktiivin 93/13 johdanto-osan 10., 12., 14., 16. ja 18. perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”tehokkaampi kuluttajansuoja voidaan saavuttaa ottamalla käyttöön yhdenmukaiset kohtuuttomia ehtoja koskevat säännöt; näitä sääntöjä on sovellettava kaikkiin elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisiin sopimuksiin; tämän vuoksi tämän direktiivin ulkopuolelle jätetään erityisesti työsopimukset, perintöoikeuksia koskevat sopimukset, perhelainsäädännön oikeuksia koskevat sopimukset sekä yhtiöiden perustamista ja yhtiöjärjestystä koskevat sopimukset, – – – – tämä direktiivi kattaa – – ainoastaan ne sopimusehdot, joista ei ole neuvoteltu erikseen – – – – – – tämän direktiivin säännöksiä sovelletaan myös julkisluonteiseen elinkeinotoimintaan, – – vahvistettujen yleisten perusteiden mukaisesti suoritettua ehtojen kohtuuttoman luonteen arviointia, erityisesti julkisluonteisessa elinkeinotoiminnassa, jossa tarjotaan yhteisiä palveluja ottaen huomioon käyttäjien yhteisvastuu, on tarpeen täydentää mukana olevien erilaisten etujen yleisellä arvioinnilla; tähän kuuluu vilpittömän mielen vaatimus; arvioitaessa vilpitöntä mieltä on kiinnitettävä erityistä huomiota osapuolten neuvotteluasemien vahvuuteen sekä siihen, onko kuluttajaa jollakin tavoin kannustettu suostumaan ehtoon ja onko tavarat ja palvelut myyty tai toimitettu kuluttajan tekemästä erityistilauksesta; vilpittömän mielen vaatimuksen voi täyttää elinkeinonharjoittaja, joka kohtelee oikeudenmukaisesti ja kohtuullisesti toista osapuolta, jonka lailliset edut hänen on otettava huomioon, – – tavaroiden ja palvelujen luonteella on oltava vaikutusta sopimusehtojen kohtuuttomuuden arviointiin.”
5

Direktiivin 28 b artiklan A kohdassa, jonka otsikkona on ”Yhteisön sisäinen tavaroiden hankintapaikka”, täsmennetään seuraavaa: ”1. Yhteisön sisäisenä tavaroiden hankintapaikkana on pidettävä paikkaa, jossa tavarat ovat lähetyksen tai kuljetuksen saapuessa hankkijalle. 2. Edellä 28 a artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun yhteisön sisäisen tavaroiden hankintapaikan on kuitenkin katsottava sijaitsevan sen jäsenvaltion alueella, jonka antamalla arvonlisäverotunnistenumerolla hankkija on tehnyt tämän hankinnan, jos hankkija ei osoita, että tästä hankinnasta on kannettu vero 1 kohdan mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 1 kohdan soveltamista. Jos hankinnasta kuitenkin 1 kohtaa sovellettaessa kannetaan vero tavaroiden lähetyksen tai kuljetuksen saapumisjäsenvaltiossa sen jälkeen kun hankinnasta on kannettu vero ensimmäistä alakohtaa sovellettaessa, veron perustetta on vastaavasti alennettava siinä jäsenvaltiossa, jonka antamalla arvonlisäverotunnisteella hankkija on tehnyt tämän hankinnan. Ensimmäistä alakohtaa sovellettaessa tavaran yhteisöhankinnan on katsottava olleen 1 kohdan mukaisesti verollinen, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: — hankkija osoittaa suorittaneensa tämän yhteisöhankinnan sellaista myöhempää 1 kohdassa tarkoitetussa jäsenvaltiossa suoritettavaa luovutusta varten, josta vastaanottaja on nimetty veronmaksuvelvolliseksi 28 c artiklan E kohdan 3 alakohdan mukaisesti, — hankkija on täyttänyt 22 artiklan 6 kohdan b alakohdan viimeisessä alakohdassa säädetyt ilmoitusvelvoitteensa.”