Jos toimipaikan käsitettä olisi tulkittava siten, että se ei voisi kattaa velallisyhtiön taloudellisen toiminnan paikkaa, joka täyttää kyseisessä 2 artiklan h alakohdassa nimenomaisesti asetetut kriteerit ja sijaitsee sen jäsenvaltion alueella, jossa kyseisen yhtiön sääntömääräinen kotipaikka sijaitsee, paikallisilta eduilta, joihin kuuluvat muun muassa kyseiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden velkojien edut, evättäisiin toisaalta asetuksessa säädetty suoja, jonka muotona on sekundäärimenettelyn aloittaminen kyseisessä jäsenvaltiossa. Lopuksi tällainen tulkinta voi merkitä siihen jäsenvaltioon, jossa on velallisyhtiön kotipaikka, sijoittautuneiden velkojien syrjivää kohtelua etenkin muihin jäsenvaltioihin, joissa mahdollisesti sijaitsee muita velallisen toimipaikkoja, sijoittautuneihin velkojiin nähden.

Asetuksen N:o 1346/2000 2 artiklan h alakohdassa ei nimittäin yhtäältä suljeta pois sitä, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettu toimipaikka voi olla oikeuskelpoinen ja sijaita jäsenvaltiossa, jossa yhtiöllä on sen sääntömääräinen kotipaikka, sillä ehdolla, että toimipaikka täyttää kyseisessä säännöksessä asetetut kriteerit.

Maksukyvyttömyysmenettelyistä annetun asetuksen N:o 1346/2000 3 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että kun yhtiö on asetettu selvitystilaan muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa on yhtiön kotipaikka, kyseinen yhtiö voi myös olla maksukyvyttömyyttä koskevan sekundäärimenettelyn kohteena toisessa jäsenvaltiossa, jossa on sen kotipaikka ja jossa se on oikeuskelpoinen.

Maksukyvyttömyysmenettelyistä annetun asetuksen N:o 1346/2000 29 artiklan b alakohtaa on tulkittava siten, että kysymystä siitä, millä henkilöllä tai viranomaisella on oikeus pyytää sekundäärimenettelyn aloittamista, on arvioitava sen jäsenvaltion kansallisen oikeuden perusteella, jonka alueella kyseisen menettelyn aloittamista on pyydetty. Oikeutta pyytää sekundäärimenettelyn aloittamista ei voida kuitenkaan rajoittaa pelkästään velkojiin, joiden kotipaikka on siinä jäsenvaltiossa, jonka alueella asianomainen toimipaikka sijaitsee, tai pelkästään velkojiin, joiden saatava perustuu kyseisessä toimipaikassa harjoitetusta toiminnasta johtuvaan velvoitteeseen.

Antaessaan kansallisia säännöksiä, jotka koskevat kysymystä siitä, millä henkilöillä on oikeus pyytää sekundäärimenettelyn aloittamista, jäsenvaltioiden on nimittäin huolehdittava siitä, että asetuksen tehokas vaikutus varmistetaan asetuksen tavoite huomioon ottaen. Yhtäältä asetuksen säännöksillä, jotka koskevat velkojan oikeutta pyytää sekundäärimenettelyn aloittamista, pyritään etenkin lieventämään jäsenvaltion, jonka alueella päämenettely on aloitettu, oikeuden yleisen soveltamisen vaikutuksia sallimalla tietyin edellytyksin sekundäärimenettelyjen aloittaminen eri intressien, joihin sisältyy muitakin intressejä kuin paikallisia etuja, suojaamiseksi.

Toisaalta asetuksessa tehdään selvä ero alueellisten menettelyiden, jotka on aloitettu ennen päämenettelyn aloittamista, ja sekundäärimenettelyiden välillä. Pelkästään ensiksi mainittujen menettelyjen osalta oikeus pyytää niiden aloittamista on myönnetty ainoastaan velkojille, joiden kotipaikka tai asuinpaikka on siinä jäsenvaltiossa, jonka alueella asianomainen toimipaikka sijaitsee, tai joiden saatava perustuu kyseisessä toimipaikassa harjoitetusta toiminnasta johtuvaan velvoitteeseen. Tästä seuraa a contrario, että kyseisiä rajoituksia ei sovelleta sekundäärimenettelyihin.

Lopuksi mahdollinen sekundäärimenettelyn aloittamisen pyytämistä koskevan oikeuden rajoittaminen pelkästään paikallisiin velkojiin merkitsee kansalaisuuteen perustuvaa välillistä syrjintää, jota ei voida perustella.

(ks. 46–51 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)