ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiivin 2008/95 3 artiklan 1 kohdan e alakohdan sellainen tulkinta, joka ei salli tavaramerkin rekisteröinnin epäämistä silloin, kun tarkastelussa ilmenee, että useampaa kuin yhtä kolmesta rekisteröinnin esteestä voidaan soveltaa, tai päinvastoin tulkinta, joka sallii tämän säännöksen soveltamisen tapauksissa, joissa kunkin mainituista kolmesta esteestä on tutkittu olevan käsillä vain osittain, olisi selvästi vastoin direktiivin 2008/95 3 artiklan 1 kohdan e alakohdassa säädettyjen kolmen rekisteröinnin esteen soveltamisen tausta-ajatuksena olevaa yleisen edun mukaista tavoitetta.

Tavaramerkkidirektiivin 2008/95 3 artiklan 1 kohdan e alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sellaisen merkin rekisteröimiselle tavaramerkiksi, joka muodostuu tavaran sellaisesta muodosta, joka koostuu kolmesta olennaisesta piirteestä, joista yksi seuraa tavaran luonteenomaisesta muodosta ja muut kaksi piirrettä ovat välttämättömiä teknisen tuloksen saavuttamiseksi, kuitenkin sillä edellytyksellä, että vähintään yhtä tässä säännöksessä mainittua rekisteröinnin estettä voidaan soveltaa täysimääräisesti kyseiseen muotoon.

Valmistusmenetelmät eivät myöskään ole ratkaisevia tavaran muodon olennaisten toiminnallisten piirteiden arvioinnissa. Yksinomaan teknisestä tuloksesta johtuvasta tavaran muodosta muodostuvan merkin rekisteröinti on nimittäin evättävä, vaikka kyseinen tekninen tulos voitaisiin saavuttaa myös käyttämällä muunlaisia muotoja ja siten muita valmistusprosesseja.

Tämä tulkinta seuraa suoraan kyseisen artiklan sanamuodosta, ja sen vahvistaa direktiivin 2008/95 3 artiklan 1 kohdan e alakohdan ii alakohdan tavoite, jona on sen estäminen, että sellaisiin teknisiin ratkaisuihin, joiden kuluttaja saattaisi haluta löytyvän kilpailijoiden tavaroista, myönnetään monopoli. Kuluttajan näkökulmasta ratkaisevia ovat nimittäin tavaran toiminnot, eikä valmistusmenetelmillä ole merkitystä.

Tavaramerkkidirektiivin 2008/95 3 artiklan 1 kohdan e alakohdan ii alakohtaa, jonka perusteella yksinomaan teknisen tuloksen saavuttamiseksi välttämättömästä tavaran muodosta muodostuvien merkkien rekisteröiminen tavaramerkiksi voidaan evätä, on tulkittava siten, että se koskee tapaa, jolla kyseinen tavara toimii, eikä sitä sovelleta tapaan, jolla tavara valmistetaan.

Jotta tavaramerkkidirektiivin 2008/95 3 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla käytössä – joko rekisteröidyn tavaramerkin osana tai yhdessä sen kanssa – erottamiskykyiseksi tullut tavaramerkki voidaan rekisteröidä, rekisteröinnin hakijan on osoitettava, että kohderyhmässä mielletään pelkästään tämän tavaramerkin – eikä muiden tavaramerkkien, joita mahdollisesti myös on esillä – perusteella, että sillä varustettu tavara tai palvelu on peräisin tietystä yrityksestä.

Tästä seuraa, että siitä riippumatta, käytetäänkö merkkiä rekisteröidyn tavaramerkin osana vai yhdessä sen kanssa, olennaisena edellytyksenä on, että merkki, jonka rekisteröintiä tavaramerkiksi haetaan, kykenee tämän käytön seurauksena osoittamaan asianomaisissa piireissä, että tämän merkin kattamat tavarat ovat peräisin tietystä yrityksestä.

(ks. 65 ja 67 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)
Yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta annetun direktiivin 95/46 johdanto-osan 19 perustelukappaleesta seuraa sijoittautumisen käsitteen joustava tulkinta, joka poikkeaa siitä muodollisesta näkökannasta, jonka mukaan yritys on sijoittautunut yksinomaan siihen paikkaan, jossa se on rekisteröitynyt. Niinpä sen määrittämiseksi, onko yhtiöllä, joka on tietojen rekisterinpitäjä, direktiivissä 95/46 tarkoitettu toimipaikka jossakin muussa jäsenvaltiossa kuin siinä jäsenvaltiossa tai kolmannessa maassa, jossa se on rekisteröity, on arvioitava sekä toimipaikan kiinteää luonnetta että taloudellisen toiminnan tosiasiallista harjoittamista tässä toisessa jäsenvaltiossa ottamalla huomioon kyseisen taloudellisen toiminnan ja kyseisten palveluiden erityinen luonne. Näin on etenkin sellaisten yritysten osalta, jotka käyttävät palvelujen tarjoamisessa yksinomaan internetiä.

Yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta annetun direktiivin 95/46 4 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että sen nojalla on mahdollista soveltaa henkilötietojen suojaa koskevaa lainsäädäntöä, joka on muun jäsenvaltion lainsäädäntö kuin sen, jossa näiden tietojen rekisterinpitäjä on rekisteröity, kunhan rekisterinpitäjä harjoittaa kyseisen valtion alueella olevan kiinteän toimipaikan välityksin aitoa ja todellista, vaikka vähäistäkin, toimintaa, jonka yhteydessä tämä tietojenkäsittely suoritetaan.

Sen määrittämiseksi, onko tilanne tällainen, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi erityisesti ottaa huomioon yhtäältä sen, että kyseisen rekisterinpitäjän toiminta, jonka yhteydessä käsittely on suoritettu, muodostuu sellaisten internetsivustojen ylläpitämisestä, joilla on ilmoituksia tämän jäsenvaltion alueella sijaitsevista kiinteistöistä ja jotka on laadittu sen kielellä ja että se on siis tämän vuoksi pääasiallisesti tai jopa täysin kohdistettu tähän jäsenvaltioon, ja toisaalta sen, että tällä rekisterinpitäjällä on kyseisessä jäsenvaltiossa edustaja, jonka tehtävänä on periä tästä toiminnasta aiheutuneet saatavat ja edustaa rekisterinpitäjää asianomaisten tietojen käsittelyä koskevissa hallinnollisissa menettelyissä ja tuomioistuinmenettelyissä.

Henkilöiden, joita tämä tietojenkäsittely koskee, kansalaisuudella ei sen sijaan ole merkitystä.

(ks. 41 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Tämän osalta liitteessä I olevassa 7 kohdassa mainitut tietyt tallettajien tai talletusten ryhmät, jotka voidaan jättää vakuuden ulkopuolelle, on määriteltävä toiminnallisesti. Sen vuoksi vakuutta koskevaa poikkeusta sovelletaan henkilöihin, jotka hoitavat tehtäviä, joiden voidaan kansallisen oikeuden tai jäsenvaltion liike-elämän käytäntöjen perusteella katsoa kuuluvan tämän liitteen mainitussa kohdassa tarkoitettujen käsitteiden määritelmien soveltamisalaan, riippumatta heidän harjoittamiensa tehtävien nimikkeestä, mikä kansallisen tuomioistuimen on tutkittava. Koska direktiivin 94/19 liitteessä I mainitut ryhmät ovat lisäksi poikkeus direktiivin 3 artiklassa säädetystä pääsäännöstä, niitä on tulkittava suppeasti.

Talletukset, jotka talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin 94/19, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/14, liitteessä I olevan 7 kohdan nojalla voidaan jättää vakuusjärjestelmän ulkopuolelle, on lueteltu siinä tyhjentävästi, minkä vuoksi jäsenvaltiot eivät voi kansallisessa lainsäädännössään säätää, että jotkin muut tallettajien ryhmät eivät hoitamiensa tehtävien puolesta kuulu mainitussa kohdassa lueteltujen käsitteiden soveltamisalaan, ja jättää niiden talletuksia vakuuden ulkopuolelle.

Talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin 94/19, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/14, liitteessä I olevaa 7 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltiot voivat sulkea tässä direktiivissä säädetyn vakuuden ulkopuolelle henkilöt, joilla johtajan asemassa luottolaitoksessa hoitamansa tehtävän vuoksi, tehtävänimikkeestä riippumatta, on sellainen tiedon ja osaamisen taso, jonka perusteella he kykenevät tuntemaan ja määrittämään tämän luottolaitoksen todellisen rahoitusaseman sekä sen toimintaan liittyvät riskit.

Direktiivin 94/19 liitteen I mainitussa kohdassa säädetty valinnainen mahdollisuus sulkea siinä luetellut tallettajat vakuuden ulkopuolelle perustuu näkemykseen, jonka mukaan näillä henkilöillä on periaatteessa sellainen sitä luottolaitosta, johon he tekevät talletuksensa, koskeva osaamisen ja tiedon taso, jota suurimmalla osalla muita tallettajia ei ole. Kansallisen tuomioistuimen on tutkittava, onko kyseessä olevan asian kaltaisessa tilanteessa asianomaisella tällaiset tiedot ja osaaminen ja onko hän tilanteessa , jonka perusteella hän kykenee tuntemaan ja määrittämään tämän luottolaitoksen todellisen rahoitusaseman sekä sen toimintaan liittyvät riskit. Kansallisen tuomioistuimen on tätä varten otettava huomioon kaikki pääasian merkitykselliset seikat ja muun muassa asianomaisen hoitaman toimen kuvaus, hänen tosiasiallisesti hoitamiensa toimintojen laatu sekä hänen ja pankin hallituksen väliset oikeudelliset ja tosiasialliset suhteet. Tässä yhteydessä kysymys siitä, onko asianomainen vastuussa kaikista pankin toiminnoista vai ainoastaan luottolaitoksen tietystä toiminnan alasta, muodostaa ainoastaan yhden edellä mainitussa tutkimisessa huomioon otettavista osatekijöistä.

(ks. 33, 37 ja 38 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
2.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Asianomaisten tavaramerkkien samankaltaisuus — Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 39 ja 40 kohta)
SEUT 107 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että kansallista oikeussääntöä, jossa maatalousyritysten etujen turvaamiseksi kielletään valtioon kuuluvana pidettävää laitosta myymästä maatalousmaata julkisen tarjouspyyntömenettelyn perusteella eniten tarjoavalle, kun toimivaltainen paikallinen viranomainen katsoo, että tämän tarjoajan tarjous on selvässä epäsuhteessa arvioituun maa-alueen arvoon, ei voida luonnehtia valtiontueksi, siltä osin kuin sen soveltamisella voidaan päästä hintaan, joka on mahdollisimman lähellä kyseisen maatalousmaan markkina-arvoa, mikä kansallisen tuomioistuimen on tutkittava.

(ks. 55 kohta ja tuomiolauselma)
Muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 73/239 ja 88/357 muuttamisesta annettua direktiiviä 92/49 (kolmas vahinkovakuutusdirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2007/44/EY, on tulkittava siten, ettei se estä jäsenvaltiota kansallisessa lainsäädännössään sallimasta sitä, että toimivaltainen kansallinen viranomainen liittää hankintasuunnitelmien hyväksymiseen tilanteessa, jossa se voisi direktiivin 15 b artiklan 2 kohdan nojalla pätevästi vastustaa hankintasuunnitelmaa, rajoituksia tai vaatimuksia joko omasta aloitteestaan tai vahvistamalla hankkijaehdokkaan ehdottamat sitoumukset, edellyttäen, ettei ehdokkaalle tämän saman direktiivin perusteella kuuluvia oikeuksia loukata.

Muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 73/239 ja 88/357 muuttamisesta annettua direktiiviä 92/49 (kolmas vahinkovakuutusdirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2007/44, on tulkittava siten, ettei toimivaltaisella kansallisella viranomaisella ole velvollisuutta asettaa hankkijaehdokkaalle rajoituksia tai vaatimuksia ennen kuin se voi vastustaa suunniteltua hankintaa. Jos mainittu viranomainen päättää liittää hankintasuunnitelman hyväksymiseen rajoituksia tai vaatimuksia, nämä eivät voi perustua perusteeseen, jota ei ole mainittu tämän direktiivin 15 b artiklan 1 kohdassa lueteltujen perusteiden joukossa, eivätkä ne saa ylittää sitä, mikä on tarpeen, jotta suunniteltu hankinta täyttäisi nämä perusteet.

(ks. 46 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1791/2006, 203 artiklaa on tulkittava siten, että tullivelan syntymiseen sen perusteella ei riitä pelkästään se, että yhteisön ulkoiseen passitusmenettelyyn asetetut tavarat on palautettu niiden epäonnistuneen toimitusyrityksen jälkeen lähtövapaasatamaan ilman, että niitä olisi esitetty tavaroiden määräpaikan tullitoimipaikassa tai vapaasataman tullitoimipaikassa, jos osoitetaan, että tämän jälkeen samat tavarat on kuljetettu taas niiden määräpaikkaan sääntöjenmukaisesti päätetyssä toisessa yhteisön ulkoisessa passitusmenettelyssä. Sen sijaan tullivelka syntyy tämän artiklan nojalla tilanteessa, jossa ei voida osoittaa, että ensimmäisessä ja toisessa yhteisön ulkoisessa passitusmenettelyssä on kuljetettu samat tavarat.

Nimittäin tilanteessa, jossa osoitetaan, että ensimmäisessä ja toisessa passitusmenettelyssä on kuljetettu samat tavarat, nämä tavarat on tosiasiallisesti esitetty määräpaikan tullitoimipaikassa toisen kuljetuksen yhteydessä. Ne seikat, että tavaroiden esittäminen tavaroiden määräpaikan tullitoimipaikassa on laiminlyöty tavaroiden ensimmäisen kuljetuksen yhteydessä, että tavaroita ei ole esitetty lähtövapaasataman tullitoimipaikassa tavaroiden palattua sinne, että tavarat on asetettu toiseen passitusmenettelyyn ja ne on esitetty liian myöhään määräpaikan tullitoimipaikassa, eivät sellaisinaan riitä perusteeksi päätelmälle, jonka mukaan kyseessä on tavaroiden siirtäminen pois tullivalvonnasta.

Tullivalvontaa harjoitetaan passitusmenettelyssä etävalvontana. Valvonta koskee tavaroita, jotka eivät ole tietyssä paikassa vaan joita kuljetetaan paikasta toiseen ilman, että tulliviranomaiset pystyisivät selvittämään kuljetuksen joka hetkellä, mikä tavaroiden täsmällinen sijainti on. Tämä etävalvontana harjoitettu valvonta ei esty pelkästään sen takia, että tavaroiden esittäminen määräpaikan tai vapaasataman tullitoimipaikoissa on laiminlyöty, jos kaikkia muita passitusmenettelyyn liittyviä edellytyksiä on noudatettu. Tällaisessa tilanteessa kyseiset tavarat kuljetetaan nimittäin edelleen – näistä laiminlyönneistä huolimatta – sallitussa passitusmenettelyssä ja niitä seuraavat vastaavat passitusasiakirjat, joten tulliviranomaiset pystyvät aina pääsemään käsiksi näihin tavaroihin ja tarkistamaan ne.

Sitä vastoin tilanteessa, jossa ei voida osoittaa, että ensimmäisessä ja toisessa passitusmenettelyssä on kuljetettu samat tavarat, edellytykset tullivelan syntymiselle tullikoodeksin 203 artiklan 1 kohdan nojalla täyttyvät. Tässä tilanteessa ei nimittäin osoiteta, että tavarat oli esitetty määräpaikan tullitoimipaikassa tullikoodeksin 96 artiklan 1 kohdan a alakohdassa vaaditulla tavalla. Toimivaltainen tulliviranomainen ei pysty tällaisessa tilanteessa selvittämään – kuten tullikoodeksin 92 artiklan 2 kohdassa vaaditaan – että passitusmenettely on asianmukaisesti päättynyt.

(ks. 26–29 ja 32 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja neuvoston direktiivin 96/61 muuttamisesta annetun direktiivin 2003/87, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/101, 16 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että sitä ei sovelleta toiminnanharjoittajaan, joka palauttaa kasvihuonekaasujen päästöoikeuksia määrän, joka vastaa edeltäneen vuoden päästöjä, sellaisina kuin ne on ilmoitettu ja todennettu tämän direktiivin 15 artiklan mukaisesti, kun toimivaltaisen kansallisen viranomaisen palautukselle asetetun määräajan päätyttyä suorittaman lisätodennuksen johdosta ilmenee, että näiden päästöjen määrä on ilmoitettu liian vähäiseksi, joten palautettujen päästöoikeuksien määrä on riittämätön. Jäsenvaltioiden on direktiivin 2003/87 16 artiklan 1 kohdan mukaan määritettävä seuraamukset, jotka voidaan tällaisessa tilanteessa määrätä.

Tältä osin ensinnäkin direktiivin 2003/87 yleinen rakenne perustuu kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien myöntämisestä, hallussapidosta, siirtämisestä ja mitätöimisestä pidettävään tarkkaan kirjanpitoon. Toiminnanharjoittajien velvollisuus palauttaa mitätöimistä varten ennen kunkin vuoden 30. päivää huhtikuuta kasvihuonekaasujen päästöoikeuksia määrä, joka vastaa niiden kokonaispäästöjä edellisen kalenterivuoden aikana, on mainittava välttämättä kasvihuonekaasujen päästöluvassa kyseisen direktiivin 6 artiklan 2 kohdan e alakohdan nojalla ja se on ilmaistu yksiselitteisesti kyseisen direktiivin 12 artiklan 3 kohdassa; tämä on ainoa velvollisuus, johon mainitussa direktiivissä on liitetty sen 16 artiklan 3 kohdassa tietty seuraamus, kun taas muunlaisista kyseisen direktiivin säännösten vastaisista menettelyistä määrättävistä seuraamuksista päättävät kyseisen direktiivin 16 artiklan 1 kohdan nojalla jäsenvaltiot.

Toiseksi päästöraporttien todentaminen on välttämätön edellytys päästöoikeuksien palauttamiselle. Koska direktiivissä 2003/87 ei säädetä muista valvontamekanismeista eikä siinä aseteta päästöoikeuksien palauttamiselle muuta edellytystä kuin päästöraportin tyydyttävän luonteen toteaminen, tämän direktiivin 16 artiklan 3 kohdassa säädetty kiinteämääräinen sakko on määrättävä toiminnanharjoittajille, jotka eivät noudata tätä velvollisuutta joko niin, että ne eivät palauta mitään päästöoikeuksia tai niin, että palautettujen päästöoikeuksien määrä on alhaisempi kuin päästöraportissa mainittujen päästöjen määrä. Siten on niin, että vaikka mainittu direktiivi ei ole esteenä sille, että jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset suorittavat lisätarkastuksia tai lisätodennuksia, kyseistä direktiiviä ei voida tulkita siten, että siinä vaaditaan automaattisesti seuraamus sellaisen velvoitteen laiminlyönnistä, jota siinä ei yksilöidä selvästi.

Tämä tulkinta on myös suhteellisuusperiaatteen mukainen. Direktiivin 2003/87 16 artiklan 3 kohdassa säädetyn kiinteämääräisen sakon automaattinen soveltaminen olisi nimittäin suhteetonta, koska edellyttäen, että toiminnanharjoittaja on ollut vilpittömässä mielessä, tämä ei voi varautua riittävällä varmuudella tällaisten lisätarkastusten tulokseen.

(ks. 28‐30, 32, 34, 35, 37, 38, 41, 43 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)
Sellaisten hankintasopimusten tekemiseen, jotka eivät arvonsa perusteella kuulu julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1251/2011, soveltamisalaan, sovelletaan siitä huolimatta EUT-sopimuksen perustavanlaatuisia sääntöjä ja yleisiä periaatteita, erityisesti kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoa ja yhdenvertaista kohtelua koskevia periaatteita sekä niistä seuraavaa avoimuusvelvollisuutta, mikäli kyseisiin sopimuksiin liittyy varma rajat ylittävä intressi, kun otetaan huomioon tietyt objektiiviset kriteerit Tällaisia kriteereitä voivat olla muun muassa kyseessä olevan hankintasopimuksen arvon huomattavuus yhdessä rakennusurakan toteuttamispaikan tai hankintasopimuksen teknisten ominaispiirteiden kanssa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi kokonaisarviossaan varman rajat ylittävän intressin olemassaolosta ottaa huomioon myös muihin jäsenvaltioihin sijoittuneiden toimijoiden tekemät kantelut sillä ehdolla, että varmistutaan siitä, että ne ovat todellisia eivätkä tekaistuja.

Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1251/2011, 23 artiklan 8 kohtaa ei sovelleta julkiseen hankintasopimukseen, jonka arvo ei saavuta kyseisessä direktiivissä säädettyä kynnysarvoa. Sellaisen julkisen hankintasopimuksen yhteydessä, joka ei kuulu mainitun direktiivin soveltamisalaan mutta johon liittyy varma rajat ylittävä intressi – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava –, EUT-sopimuksen perustavanlaatuisia sääntöjä ja yleisiä periaatteita ja erityisesti yhdenvertaisen kohtelun ja syrjintäkiellon periaatteita sekä niistä seuraavaa avoimuusvelvollisuutta on tulkittava siten, että hankintaviranomainen ei voi hylätä tarjousta, joka täyttää hankintailmoituksen vaatimukset, käyttäen perusteena syitä, joita ei ole ilmoitettu kyseisessä ilmoituksessa.

Koska avoimuusvelvollisuudella pyritään muun muassa varmistamaan, ettei hankintaviranomainen käytä mielivaltaa, tätä päämäärää ei näet saavutettaisi, jos hankintaviranomainen voisi jättää noudattamatta edellytyksiä, jotka se on itse vahvistanut. Hankintaviranomainen ei siis saa muuttaa hankintasopimuksen tekemisen perusteita sopimuksentekomenettelyn kuluessa. Yhdenvertaista kohtelua ja syrjintäkieltoa koskevilla periaatteilla sekä avoimuusvelvollisuudella on tässä yhteydessä sama vaikutus teknisten eritelmien osalta.

Hankintaviranomainen ei siis voi hankintailmoituksen julkaisemisen jälkeen muuttaa hankinnan tiettyä osaa koskevaa teknistä eritelmää yhdenvertaisen kohtelun ja syrjintäkiellon periaatteiden sekä avoimuusvelvollisuuden vastaisesti. Tältä osin ei ole merkitystä sillä, valmistetaanko sitä osaa, johon kyseisessä eritelmässä viitataan, edelleen tai onko se edelleen saatavilla markkinoilla.

(ks. 26, 27, 29 ja 30 kohta sekä tuomiolauselma)
2.

Euroopan unionin omat varat — Tuonti- tai vientitullien kantaminen jälkitullauksin — Asetuksen N:o 2913/92 220 artiklan 2 kohdan b alakohdassa mainitut tuontitullien tileihin kirjaamatta jättämisen edellytykset — Tulliviranomaisten erehdys, jota ”velan maksamisesta vastuussa ollut ei ole voinut kohtuudella havaita” — Arviointiperusteet — Monimutkainen tullilainsäädäntö (Neuvoston asetuksen N:o 2913/92 220 artiklan 2 kohdan b alakohta; komission asetuksen N:o 2125/95 10 artiklan 1 kohta ja komission asetuksen N:o 1864/2004 14 artiklan 2 kohta) (ks. 55–67 kohta)
81

Lopuksi on todettava määrätyn sakon määrän oikeasuhteisuudesta sellaisenaan, ettei valittaja esitä mitään väitettä, jolla voitaisiin osoittaa, että määrätyn seuraamuksen taso on epäasianmukainen tai liiallinen. Tältä osin väite, jonka mukaan 8068441 euron suuruinen sakko on suhteeton kartellissa kyseessä olleeseen 34,34 miljoonan euron suuruiseen liikevaihtoon nähden, on hylättävä. On näet selvää, että Villeroy & Bochille ja sen tytäryhtiöille määrätyn sakon määrää on käsiteltävässä tapauksessa alennettu asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaisesti siten, ettei 10:tä prosenttia valittajalle edellisen tilikauden aikana kertyneestä kokonaisliikevaihdosta ylitetä. Kyseisellä enimmäismäärällä taataan kuitenkin jo se, ettei tuo sakko ole suhteeton yrityksen kokoon nähden, josta kertoo sen kokonaisliikevaihto (ks. vastaavasti tuomio 28.6.2005, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 280–282 kohta).
18

Tästä on todettava, että unionin tuomioistuin on valtuutusdirektiivin 13 artiklan – joka koskee kysymystä, jonka kansallinen tuomioistuin nyt käsiteltävässä asiassa on esittänyt – osalta palauttanut mieleen, ettei mainittu säännös koske kaikkia maksuja, joita peritään infrastruktuureista, jotka mahdollistavat sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen tarjoamisen (tuomio Belgacom ja Mobistar, C-256/13 ja C-264/13, EU:C:2014:2149, 34 kohta).
6

Tämän direktiivin 11 artiklassa, jonka otsikko oli ”Yksittäisistä toimiluvista perittävät maksut”, säädettiin seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että osana valtuutusmenettelyä yrityksille määrättävillä maksuilla pyritään ainoastaan kattamaan sovellettavan yksittäisen toimiluvan myöntämisestä, käsittelystä, valvonnasta ja toimeenpanosta aiheutuvat hallinnolliset kulut. Yksittäistä toimilupaa koskevien maksujen on oltava suhteessa tehtyyn työhön, ja ne on julkaistava aiheellisella ja riittävän yksityiskohtaisella tavalla niiden saattamiseksi helposti saataville. 2. Sen estämättä, mitä 1 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat, jos käytettävät voimavarat ovat niukat, sallia, että niiden kansalliset sääntelyviranomaiset perivät maksuja, joilla pyritään varmistamaan näiden voimavarojen mahdollisimman tehokas käyttö. Näiden maksujen on oltava ketään syrjimättömiä ja niissä on erityisesti otettava huomioon tarve edistää uusien palvelujen ja kilpailun kehittymistä.”