ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Lisäsuojatodistusasetuksen johdanto-osan ensimmäisen ja neljännestä kymmenenteen perustelukappaleen sanamuoto on seuraava: ”(1) – – asetusta (ETY) N:o 1768/92 – – on muutettu useita kertoja ja huomattavilta osilta – –. Tämän takia mainittu asetus olisi selkeyden ja järkeistämisen vuoksi kodifioitava. – – (4) Tällä hetkellä aika, joka kuluu uutta lääkettä koskevan patentin saamista koskevan hakemuksen tekemisen ja sanotun lääkkeen markkinoille saattamista koskevan luvan myöntämisen välillä, lyhentää patentin antamaa todellista suojaa niin, että se ei riitä tuottamaan takaisin tutkimukseen käytettyjä varoja. (5) Tämä tilanne johtaa puutteelliseen suojaukseen, joka haittaa farmasian alan tutkimusta. (6) On olemassa vaara, että jäsenvaltioissa sijaitsevat tutkimuskeskukset siirtyvät maihin, jotka tarjoavat paremman suojan. (7) On tarpeen, että yhteisön tasolla säädetään yhtenäisestä ratkaisusta, ja siten vältetään kansallisten lakien kehittyminen eri tavoin, mikä johtaisi uusiin lääkkeiden vapaata liikkuvuutta estäviin eroavuuksiin yhteisössä ja vaikuttaisi siten suoraan sisämarkkinoiden toimintaan. (8) Sen vuoksi on tarpeen säätää lisäsuojatodistuksesta, jonka jokainen jäsenvaltio voi myöntää samoin edellytyksin myyntiluvan saanutta lääkettä koskevan kansallisen tai Euroopan patentin haltijan pyynnöstä. Asetus on sen vuoksi sopivin oikeudellinen keino. (9) Todistuksella myönnettävän suojan keston olisi oltava sellainen, että se antaa riittävän todellisen suojan. Tämän vuoksi patentin ja todistuksen haltijan on voitava saada hyväkseen kaikkiaan enintään viidentoista vuoden yksinoikeus siitä hetkestä lukien, kun ensimmäisen kerran yhteisössä annettiin lupa saattaa kyseessä oleva lääke markkinoille yhteisössä. (10) Kuitenkin lääkealan kaltaisella monimutkaisella ja herkällä alalla olisi otettava huomioon kaikki asiaan liittyvät edut, mukaan lukien kansanterveys. Tämän vuoksi todistusta ei voitaisi antaa viittä vuotta pidemmäksi ajaksi. Annettava suoja olisi lisäksi rajoitettava pelkästään siihen tuotteeseen, joka hyväksyttiin markkinoitavaksi lääkkeenä.”
5

Direktiivin 2001/42 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäljempänä 4‐9 artiklan mukainen ympäristöarviointi on tehtävä 2‐4 kohdassa tarkoitetuista suunnitelmista ja ohjelmista, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 2. Jollei 3 kohdasta muuta johdu, ympäristöarviointi on tehtävä kaikista suunnitelmista ja ohjelmista, a) joita valmistellaan maa-, metsä- ja kalataloutta, energiaa, teollisuutta, liikennettä, jätehuoltoa, vesitaloutta, televiestintää, matkailua, kaavoitusta tai maankäyttöä varten ja joissa vahvistetaan puitteet direktiivin 85/337/ETY liitteessä I ja II lueteltujen tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätöksille, tai b) joiden on katsottu edellyttävän [luontodirektiivin] 6 tai 7 artiklan mukaista arviointia sen todennäköisen vaikutuksen johdosta, joka niillä on mainituissa artikloissa tarkoitetuilla alueilla. 3. Edellä 2 kohdassa tarkoitettujen sellaisten suunnitelmien ja ohjelmien, joissa määritellään pienten alueiden käyttö paikallisella tasolla sekä 2 kohdassa tarkoitettujen suunnitelmien ja ohjelmien vähäisten muutosten osalta edellytetään ympäristöarviointia ainoastaan, jos jäsenvaltiot määrittelevät, että niillä on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 4. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko sellaisilla muilla kuin 2 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla, joilla vahvistetaan puitteet sellaisten tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätökselle, todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 5. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko edellä 3 ja 4 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, joko tapauskohtaisen tarkastelun perusteella tai määrittelemällä suunnitelma- ja ohjelmatyyppejä taikka molempia keinoja yhdistelemällä. Jäsenvaltioiden on tätä varten otettava kaikissa tapauksissa huomioon liitteessä II vahvistetut asiaankuuluvat perusteet, jotta voidaan varmistaa, että suunnitelmat ja ohjelmat, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan. ‐ ‐”
39

Kun Viron tasavalta on 7.4.2004 hyväksynyt ÜLTS:n, se on pannut täytäntöön asetuksesta N:o 1972/2003 johtuvat velvoitteet säätämällä maataloustuotteiden ylijäämävarastomaksusta ja määrittämällä, miten kyseinen maksu lasketaan. ÜLTS:llä on siis asetettu Virossa yksityisille velvoitteita siitä huolimatta, ettei kyseiseen asetukseen voida vedota niitä vastaan ennen kuin ne ovat voineet saada siitä tiedon siten, että se on julkaistu asianmukaisesti Euroopan unionin virallisessa lehdessä kyseisen jäsenvaltion kielellä. Näihin velvollisuuksiin kuuluu yksityisten velvollisuus ilmoittaa Põllumajandusministeeriumille viimeistään 15.5.2004 niiden hallinnassa 1.5.2004 olleet tiettyjen maataloustuotteiden varastot. On selvää, että ylijäämävarastomaksun maksuvelvollisuus määritetään siten tuona ajankohtana hallinnassa olleiden varastojen perusteella. Maksupäätöksen tekopäivällä ei siis ole vaikutusta kyseisen maksuvelvollisuuden perustavaan tapahtumaan. Näin ollen pääasiassa sen perusteella, että 29.3.2007 tehty maksupäätös on annettu sen jälkeen, kun asetukset N:o 1789/2003 ja N:o 1972/2003 on julkaistu asianmukaisesti viron kielellä Euroopan unionin virallisessa lehdessä, ei voida katsoa, että näihin asetuksiin voitiin vedota Pimixiä vastaan ÜLTS:n voimaantulohetkellä.
—

Kapitalanlagegesellschaft mbH, Alltri Inkan nimissä, International Values Series of the DFA Investment Trust Co., Continental Small Co. Series of the DFA Investment Trust Co. sekä Generali Investments Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH, AMB Generali Aktien Eurolandin nimissä, edustajinaan avocat Y. Robert ja avocat S. Lauratet,
8

Yrityksiin, joille on myönnetty onnenpelikonsessio tietylle pelialueelle, sovelletaan muun muassa 2.12.1989 annetun asetuksen nro 422/89, sellaisena kuin se on muutettuna, säännöksiä. Kyseisen asetuksen 16 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Tässä asetuksessa asetettuja velvollisuuksia, täydentävää lainsäädäntöä ja kyseisiä konsessiosopimuksia rajoittamatta konsessionsaajina olevat yritykset ovat velvollisia – – b) järjestämään säännöllisesti tähän tarkoituksen määrätyn kasinon tiloissa taiteellisesti laadukasta viihdetoimintaa c) edistämään ja järjestämään matkailu-, kulttuuri- ja urheilutapahtumia, osallistumaan vastaavanlaisiin julkisiin hankkeisiin, joiden tavoitteena on edistää matkailua kyseisellä pelialueella, sekä tukemaan pelialueen mainontaa ulkomailla tai markkinoimaan kyseistä aluetta ulkomailla – – 2. Edellä b ja c kohdassa säädettyjen velvoitteiden täyttämiseksi konsessionsaajien on kohdennettava osuus, jonka suuruus on vähintään 3 prosenttia edellisenä vuonna pelitoiminnasta saaduista bruttotuloista tai, mikäli kyseessä on ensimmäinen lupavuosi, kyseisenä vuonna saaduista tuloista, kuitenkin niin, että mainittuihin velvoitteisiin kohdennettavan osuuden on oltava vähintään 1 prosenttia kyseisistä tuloista.”
20

Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on viitannut joko kumulatiivisesti tai vaihtoehtoisesti direktiivin 3 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa mainittuihin kahteen rekisteröinnin esteeseen ja mitättömyysperusteeseen, on aluksi todettava, että vaikka jokainen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa mainittu rekisteröinnin este on itsenäinen verrattuna muihin rekisteröinnin esteisiin ja vaikka jokaista niistä on tarkasteltava erikseen, kyseisen säännöksen b ja c alakohdassa mainittujen esteiden soveltamisalat ovat kuitenkin ilmeisellä tavalla osittain päällekkäisiä (ks. vastaavasti asia C-363/99, Koninklijke KPN Nederland, tuomio 12.2.2004, Kok., s. I-1619, 85 kohta).
SEUT 18 artiklaa, jossa vahvistetaan kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon yleinen periaate, sovelletaan tilanteessa, jossa ensimmäinen jäsenvaltio vaatii lentoliikenteen harjoittajalta, jolla on toisen jäsenvaltion lentoliikenteen harjoittamisen yhteisistä säännöistä yhteisössä annetun asetuksen N:o 1008/2008 mukaisesti myöntämä liikennelupa, että tämä hankkii luvan saapua ensimmäisen jäsenvaltion ilmatilaan suorittaakseen ei-säännöllisiä tilauslentoja kolmannesta maasta tuohon ensimmäiseen jäsenvaltioon, vaikka tällaista lupaa ei vaadita lentoliikenteen harjoittajilta, joilla on mainitun ensimmäisen jäsenvaltion myöntämä liikennelupa.

SEUT 18 artiklaa, jossa vahvistetaan kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon yleinen periaate, on tulkittava siten, että se on esteenä ensimmäisen jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan lentoliikenteen harjoittajan, jolla on toisen jäsenvaltion myöntämä liikennelupa, on sillä uhalla, että säännöstön noudattamatta jättämisestä määrätään sakkoa, hankittava lupa saapua ensimmäisen jäsenvaltion ilmatilaan suorittaakseen ei-säännöllisiä tilauslentoja kolmannesta maasta tuohon ensimmäiseen jäsenvaltioon, vaikka tällaista lupaa ei vaadita lentoliikenteen harjoittajilta, joilla on mainitun ensimmäisen jäsenvaltion myöntämä liikennelupa, ja jonka mukaan kyseisen luvan myöntäminen edellyttää sellaisen ilmoituksen esittämistä, jolla todistetaan, että lentoliikenteen harjoittajat, joilla on tuon ensimmäisen jäsenvaltion myöntämä liikennelupa, eivät ole käytettävissä suorittamaan kyseisiä lentoja tai eivät voi suorittaa niitä.

Tällaisella säännöstöllä otetaan näet käyttöön erotteluperuste, joka johtaa tosiasiallisesti samaan lopputulokseen kuin kansalaisuuteen perustuva peruste. Koska lentoliikenteen harjoittamisen yhteisistä säännöistä yhteisössä annetun asetuksen N:o 1008/2008 4 artiklan a alakohdan mukaan liikenneluvan myöntää sen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen, jossa lentoliikenteen harjoittajalla on sen saman asetuksen 2 artiklan 26 alakohdassa tarkoitettu pääasiallinen toimipaikka, tällainen säännöstö on käytännössä epäedullinen pelkästään niille lentoliikenteen harjoittajille, joiden kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa.

Sama koskee sitäkin suuremmalla syyllä ensimmäisen jäsenvaltion säännöstöä, jonka mukaan pelkästään niiden lentoliikenteen harjoittajien, joilla on toisen jäsenvaltion myöntämä liikennelupa, on saadakseen kolmannesta maasta tuleville lennoille luvan saapua sen ilmatilaan esitettävä ei käytettävissä -ilmoitus, jolla todistetaan, että lentoliikenteen harjoittajat, joilla on ensimmäisen jäsenvaltion myöntämä liikennelupa, eivät ole käytettävissä suorittamaan kyseisiä lentoja tai eivät voi suorittaa niitä.

Tällainen säännöstö, jota ei voida perustella kansallisen talouden suojelemista ja turvallisuutta koskevilla tavoitteilla, merkitsee siis kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää, jota kärjistää tämän säännöstön noudattamatta jättämisen seurauksena määrättävä sakko.

(ks. 65–67 ja 70–77 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Oikeudenkäynnin kohde

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Kyseessä olevien tavaramerkkien samankaltaisuus – Arviointiperusteet – Moniosainen tavaramerkki (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 71 ja 72 kohta)

2. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Tosiseikkojen virheellinen arviointi – Tutkimatta jättäminen – Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu unionin yleisen tuomioistuimen suorittaman tosiseikkojen arvioinnin valvonta, paitsi jos tosiseikat on otettu huomioon vääristyneellä tavalla (SEUT 256 artikla; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta) (ks. 79 ja 80 kohta)

Oikeudenkäynnin kohde

Aihe

Valitus unionin yleisen tuomioistuimen (kuudes jaosto) asiassa T-176/10, Seven vastaan SMHV – Seven for all mankind (SEVEN FOR ALL MANKIND), 6.10.2011 antamasta tuomiosta, jolla unionin yleinen tuomioistuin on kumonnut sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (SMHV) toisen valituslautakunnan 28.1.2010 tekemän päätöksen R 1514/2008-2, jolla on hylätty valitus päätöksestä, jolla kumottiin väiteosaston päätös sellaisen väitteen osittaisesta hylkäämisestä, jonka sanaosan ”Seven” sisältävien ja luokkiin 3, 9, 12, 14, 15, 16, 18, 20, 25 ja 28 kuuluvia tavaroita varten rekisteröityjen yhteisön kuviomerkkien ja kansainvälisen kuviomerkin haltija oli tehnyt luokkiin 14 ja 18 kuuluvia tavaroita varten tarkoitetun sanamerkin SEVEN FOR ALL MANKIND rekisteröintiä vastaan – Asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan tulkinta – Merkkien samankaltaisuuden arvioinnissa huomioon otettavat tekijät

Päätöksen päätösosa

Ratkaisu

1) Valitus hylätään.

2) Seven for all mankind LLC vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Seven SpA:n oikeudenkäyntikulut.

3) Sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
1.

Muutoksenhaku — Valitusperusteet — Tosiseikkojen virheellinen arviointi — Tutkimatta jättäminen — Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu tosiseikkojen ja selvitysaineiston arviointi, paitsi jos ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla — Selvitysaineiston vääristämistä koskeva valitusperuste — Tarve ilmoittaa täsmällisesti vääristyneellä tavalla huomioon otetut seikat ja näyttää toteen ne arviointivirheet, joiden takia vääristämiseen on päädytty (SEUT 256 artikla; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohta) (ks. 56, 57, 96 ja 97 kohta)
Näin on siksi, että silloin kun vakuutusyrityksen työntekijä suorittaa vakuutusedustukseen kuuluvia tehtäviä muuten kuin alisteisuussuhteessa yritykseen, työntekijän on lähtökohtaisesti katsottava toimivan yrityksen vastuun ulkopuolella ja näin omissa nimissään direktiivin 2002/92 2 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuna vakuutusedustajana, mistä seuraa, että hänen on täytettävä direktiivin 4 artiklassa mainitut vaatimukset. Se, että vakuutusyritys valvoo tietyssä määrin hänen toimintaansa, ei riitä vapauttamaan kyseistä vakuutusedustajaa näistä direktiivissä säädetyistä ammatillisista vaatimuksista.

Vakuutusedustuksesta annetulla direktiivillä 2002/92 on kaksi tavoitetta; yhtäältä sillä pyritään luomaan vakuutusalan yhtenäismarkkinat ja takaamaan niiden moitteeton toiminta poistamalla sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitukset ja toisaalta parantamaan kuluttajansuojaa alalla.

Tulkinta, joka antaisi tietylle henkilöryhmälle mahdollisuuden tarjota edustuspalveluja, vaikka ryhmään kuuluvat henkilöt eivät täytäkään direktiivin 2002/92 4 artiklan 1 kohdassa tälle säädettyjä edellytyksiä, olisi ristiriidassa näiden kahden päämäärän kanssa. Tällainen direktiivin tulkinta johtaisi yhtäältä huomattaviin eroihin vakuutusalan yhtenäismarkkinoilla toimivien vakuutusedustajien välillä, koska he voisivat siitä riippumatta, täyttävätkö he mainitut edellytykset vai eivät, toimia vakuutusedustajina samantyyppisten vakuutussopimusten osalta. Se olisi lisäksi vastoin tavoitetta taata kaikkien erityyppisten vakuutusedustajien yhdenvertainen kohtelu. Toisaalta tällainen tulkinta ei myöskään antaisi mahdollisuutta korkeatasoisen kuluttajansuojan turvaamiseen vakuutuksenottajille vakuutusmarkkinoilla. Ei nimittäin voida katsoa, että vakuutusyrityksen työntekijöillä, jotka hoitavat vakuutuspalvelujen suoramyyntiä yrityksessä, on joka tapauksessa asianmukaiset tiedot ja taidot, jotka ovat tarpeen henkilökohtaista vakuutusedustusta varten, ja että he olisivat näin vakuutusedustuksen laadun takeena. Ei myöskään voida olettaa, että tällaiset työntekijät kykenisivät ilman näitä tietoja ja taitoja antamaan asiakkailleen vakuutussopimusta tehtäessä, muutettaessa tai uusittaessa direktiivin 2002/92 12 artiklassa edellytetyt tiedot.

(ks. 27–30 kohta)
Paikallista rajaliikennettä koskevan järjestelyn käyttöönotosta jäsenvaltioiden maaulkorajoilla sekä Schengenin yleissopimuksen säännösten muuttamisesta annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta N:o 1931/2006 on tulkittava siten, että kyseisellä asetuksella käyttöön otetun paikallista rajaliikennettä koskevan erityisen järjestelmän nojalla myönnetyn paikallisen rajanylitysluvan haltijan on voitava kyseisessä asetuksessa ja sen kolmannen maan, jonka kansalainen hän on, ja naapurijäsenvaltion välillä kyseisen asetuksen soveltamiseksi tehdyssä kahdenvälisessä sopimuksessa määrätyissä rajoissa yhtäältä liikkua vapaasti raja-alueella kolmen kuukauden ajan, jos hänen siellä oleskelunsa ei ole keskeytynyt, ja toisaalta saada uusi kolmen kuukauden pituinen oleskeluoikeus oleskelun jokaisen keskeytymisen jälkeen.

Niin asetuksen N:o 1931/2006 sanamuoto kuin sen henkikin kannustavat tulkitsemaan sitä itsenäisesti eikä Schengen-säännöstön valossa. Kyseisen asetuksen 5 artiklan mukaan oleskelun sallittu enimmäispituus on määriteltävä kahdenvälisissä sopimuksissa kolmen kuukauden rajoissa ”kunkin keskeytymättömän oleskelun” osalta. Kyseisellä täsmennyksellä ja siinä käytetyillä ilmaisuilla paikallisen rajaliikenteen ajallinen rajoittaminen erotetaan selvästi ”Schengen-rajoituksesta”, joka ei mitenkään liity keskeytymättömiin oleskeluihin. Sen seikan nojalla, että kyseisen rajoituksen yläraja on – kuten Schengenin-säännöstössäkin – kolme kuukautta, ei voida epäillä sen erityisluonnetta suhteessa kolmansien maiden kansalaisiin, joilta ei vaadita viisumia, yleisesti sovellettavaan oikeuteen, koska missään asetuksen N:o 1931/2006 säännöksessä ei säädetä, että näiden kolmen kuukauden olisi sisällyttävä samaan kuuden kuukauden pituiseen ajanjaksoon.

Unionin lainsäätäjän tavoitteena on lisäksi ollut antaa paikallista rajaliikennettä koskevia sääntöjä, joilla poiketaan henkilöiden liikkumista rajojen yli koskevasta yhteisön säännöstöstä annetusta asetuksesta N:o 562/2006. Näiden sääntöjen tarkoituksena on helpottaa kyseisten raja-alueiden asukkaiden unionin maaulkorajan ylityksiä eli sallia ne – paikallisten nykyisten taikka historiallisten realiteettien huomioon ottamiseksi – ilman liiallisia hallinnollisia rajoituksia, toistuvasti ja myös säännöllisesti oikeutetuista taloudellisista, sosiaalisista ja kulttuurisista syistä tai perhesuhteiden vuoksi.

(ks. 23, 24 ja 26 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Tulliliitto – Yhteinen tullitariffi – Tullinimikkeet – Tavaroiden luokittelu – Luokitteluperusteet – Tuotteen objektiivisesti todettavat ominaispiirteet ja ominaisuudet

2. Tulliliitto – Yhteinen tullitariffi – Tavaroiden luokittelu – Luokitteluperusteet – Objektiiviset ominaispiirteet – Ulottuvuus – Tuotteen käyttötarkoituksen kuuluminen objektiivisiin ominaispiirteisiin

3. Tulliliitto – Yhteinen tullitariffi – Tullinimikkeet – Tuote, joka koostuu lysiinisulfaatista ja valmistusprosessissa syntyneistä epäpuhtauksista – Luokittelu yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 2309

(Neuvoston asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I oleva nimike 2309)

4. Maatalous – Yhteiset markkinajärjestelyt – Sokeri – Tuotantotuen myöntäminen tietyille kemianteollisuudessa käytettäville tuotteille – Valmistettu tuote ei kuulu tukitodistuksessa ilmoitettuun tullinimikkeeseen – Jo vastaanotettujen tuotantotukien perusteettomasti maksettujen määrien palauttaminen kansallisten tulliviranomaisten vaatimuksesta – Kyseisten samojen viranomaisten kieltäytyminen suorittamasta sovittujen tuotantotukien maksua – Luottamuksensuojan periaatetta ei ole loukattu

(Komission asetus N:o 1265/2001)

Tiivistelmä

1. Ks. tuomion teksti.

(ks. 27 kohta)

2. Ks. tuomion teksti.

(ks. 41 kohta)

3. Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I olevaa yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että tuote, joka koostuu lysiinisulfaatista ja valmistusprosessissa syntyneistä epäpuhtauksista, on luokiteltava nimikkeeseen 2309 valmisteena, jollaista käytetään eläinten ruokintaan.

(ks. 45 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

4. Luottamuksensuojan periaatetta on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että kansalliset tulliviranomaiset yhtäältä vaativat tuottajan jo vastaanottamien lysiinisulfaatin tuotantoon tarkoitettujen tukien perusteettomasti maksetut määrät palautettaviksi ja toisaalta kieltäytyvät suorittamasta tälle tuotteelle tarkoitettujen tuotantotukien maksua, jonka ne olivat sitoutuneet suorittamaan kyseiselle tuottajalle.

Luottamuksensuojan periaatteeseen ei nimittäin voida vedota unionin oikeuden säädökseen sisältyvää täsmällistä säännöstä vastaan, eikä unionin oikeuden soveltamisesta huolehtivan kansallisen viranomaisen toiminta, joka on ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, voi perustaa taloudellisessa toimijassa perusteltua luottamusta siihen, että tämän eduksi voitaisiin soveltaa unionin oikeuden vastaista kohtelua.

Taloudellisen toimijan luottamus voi olla suojattu tuotantotuen saamisen osalta ainoastaan, jos sen valmistama tuote on luokiteltava tukitodistuksessa ilmoitettuun yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen tai ryhmään.

(ks. 52, 54 ja 57 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, ettei siinä sallita tuomioistuimen toimivallan vahvistamista sellaisen paikkakunnan perusteella, jolla on tehty useista oletetuista vahingonaiheuttajista yhden – joka ei ole asiassa asianosaisena – syyksi luettu vahingon aiheuttanut teko, suhteessa mainitun vahingon toiseen oletettuun aiheuttajaan, joka ei ole toiminut asiaa käsittelevän tuomioistuimen toimialueella.

Sen paikkakunnan tuomioistuinten toimivallan, missä vahinko sattui tai saattaa sattua, osalta on nimittäin kyse erityistä toimivaltaa koskevasta säännöstä, joten sitä on tulkittava suppeasti ja sen ei voida tulkita koskevan muita kuin asetuksessa N:o 44/2001 nimenomaisesti tarkoitettuja tilanteita.

Tilanteessa, jossa vain yksi väitetyn vahingon oletetuista aiheuttajista haastetaan tuomioistuimeen, jonka toimialueella hän ei ole toiminut, vastaajan toimintaan perustuva liittymä lähtökohtaisesti puuttuu.

Ratkaisu, joka perustuisi siihen, että liittymän yksilöinti riippuisi kansalliseen aineelliseen oikeuteen perustuvista arviointikriteereistä, olisi ristiriidassa oikeusvarmuutta koskevan tavoitteen kanssa, koska aina sen oikeuden mukaan, mitä kulloinkin sovellettaisiin, henkilön toimintaa muussa jäsenvaltiossa kuin asiaa käsittelevän tuomioistuimen jäsenvaltiossa voitaisiin asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohdan mukaisen toimivallan määräytymisen kannalta joko pitää tai olla pitämättä kausaaliyhteydessä olevana tapahtumana. Tämä ratkaisu ei nimittäin antaisi vastaajalle mahdollisuutta kohtuudella ennakoida, mihin tuomioistuimeen hänet saatettaisiin haastaa. Koska mainittu ratkaisu mahdollistaisi sen, että vahingon oletettu aiheuttaja haastetaan kausaaliyhteydessä olevan tapahtuman perusteella jäsenvaltion sellaiseen tuomioistuimeen, jonka toimialueella kyseinen tekijä ei ole toiminut, ratkaisu menisi sitä paitsi pitemmälle kuin mainitussa asetuksessa nimenomaisesti esitetyt tilanteet ja olisi siten ristiriidassa asetuksen systematiikan ja tavoitteiden kanssa.

(ks. 24, 30, 35, 36 ja 41 kohta sekä tuomiolauselma)