ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Avainsanat

Tiivistelmä

Avainsanat Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Palvelujen suoritus – Palvelujen suorittajan ja saajan määrittäminen – Mahdollisuus jättää sopimusmääräykset huomiotta, kun kyseessä on täysin keinotekoinen järjestely, joka on toteutettu ainoastaan veroedun saamiseksi – Asian arvioimisen kuuluminen kansalliselle tuomioistuimelle (Neuvoston direktiivin 77/388 2 artiklan 1 alakohta ja 6 artiklan 1 kohta) Tiivistelmä Vaikka sopimusmääräykset ovat huomioon otettava seikka, ne eivät ole ratkaisevia määritettäessä jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 2 artiklan 1 alakohdassa ja 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ”palvelujen suorituksen” suorittajaa ja saajaa. Ne voidaan jättää huomiotta muun muassa silloin, kun ilmenee, etteivät sopimusmääräykset heijasta taloudellista ja kaupallista todellisuutta vaan ne ovat ilman taloudellista todellisuuspohjaa oleva täysin keinotekoinen järjestely, joka on toteutettu ainoastaan veroedun saamiseksi, minkä arvioiminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä. (ks. 52 kohta ja tuomiolauselma)

Asia C-653/11

Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs

vastaan

Paul Newey

(Upper Tribunalin (Tax and Chancery Chamber) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Kuudes arvonlisäverodirektiivi — 2 artiklan 1 alakohta ja 6 artiklan 1 kohta — Palvelujen suorituksen käsite — Mainospalvelut ja lainanvälityspalvelut — Vapautukset — Liiketoimien taloudellinen ja kaupallinen todellisuus — Väärinkäyttö — Liiketoimet, joiden ainoana tarkoituksena on veroedun saaminen”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 20.6.2013

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Palvelujen suoritus – Palvelujen suorittajan ja saajan määrittäminen – Mahdollisuus jättää sopimusmääräykset huomiotta, kun kyseessä on täysin keinotekoinen järjestely, joka on toteutettu ainoastaan veroedun saamiseksi – Asian arvioimisen kuuluminen kansalliselle tuomioistuimelle

(Neuvoston direktiivin 77/388 2 artiklan 1 alakohta ja 6 artiklan 1 kohta)

Vaikka sopimusmääräykset ovat huomioon otettava seikka, ne eivät ole ratkaisevia määritettäessä jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 2 artiklan 1 alakohdassa ja 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ”palvelujen suorituksen” suorittajaa ja saajaa. Ne voidaan jättää huomiotta muun muassa silloin, kun ilmenee, etteivät sopimusmääräykset heijasta taloudellista ja kaupallista todellisuutta vaan ne ovat ilman taloudellista todellisuuspohjaa oleva täysin keinotekoinen järjestely, joka on toteutettu ainoastaan veroedun saamiseksi, minkä arvioiminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.

(ks. 52 kohta ja tuomiolauselma)
Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu tosiseikkojen ja selvitysaineiston arviointi, paitsi jos ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla – Selvitysaineiston vääristämistä koskeva valitusperuste – Seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti, ja tähän vääristämiseen johtaneet analyysivirheet on osoitettava

(SEUT 256 artiklan 1 kohdan toinen alakohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan 1 kohta ja 58 artiklan ensimmäinen kohta; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohta)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettua direktiiviä 93/13 on tulkittava siten, että kun kansallisella tuomioistuimella, joka käsittelee muutoksenhakutuomioistuimena oikeusriitaa, joka koskee elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä mainitun elinkeinonharjoittajan etukäteen laatiman lomakkeen perusteella tehdyssä sopimuksessa olevien ehtojen pätevyyttä, on toimivalta tutkia kansallisten menettelysääntöjen mukaan kaikki ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyistä seikoista selkeästi ilmenevät pätemättömyysperusteet ja tarvittaessa määrittää uudelleen todettujen tosiseikkojen perusteella oikeudellinen perusta, johon kyseisten ehtojen pätemättömyyden osoittamiseksi vedotaan, sen on viran puolesta tai määrittämällä uudelleen vaatimuksen oikeudellinen perusta arvioitava mainittujen ehtojen kohtuuttomuutta kyseisen direktiivin arviointiperusteiden nojalla.

(ks. 38 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
SEUT 118 artiklassa annettu toimivalta luoda eurooppalaisia immateriaalioikeuslajeja ja muodostaa tällaisten lajien osalta keskitetyt luvananto-, yhteensovittamis- ja valvontajärjestelmät unionin tasolla sekä näiden lajien luomiseen kiinteästi liittyvä toimivalta säätää kyseisiä lajeja koskevista kielijärjestelyistä kuuluvat SEUT 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun jaetun toimivallan alaan ja niissä on siis kyse SEU 20 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetusta muusta kuin yksinomaisesta toimivallasta. Tästä seuraa, että neuvosto on toimivaltainen antamaan luvan tiiviimpään yhteistyöhön yhtenäisen patenttisuojan luomiseksi.

SEU 20 artiklassa ja SEUT 326–SEUT 334 artiklassa ei myöskään rajoiteta mahdollisuutta turvautua tiiviimpään yhteistyöhön koskemaan tilannetta, jossa yksi tai useampi jäsenvaltio ilmoittaa, ettei se ole vielä valmis osallistumaan koko unionin lainsäädäntötoimeen. Se, että koko unionin on mahdoton saavuttaa kyseiselle yhteistyölle asetettuja tavoitteita kohtuullisessa ajassa, mihin SEU 20 artiklan 2 kohdassa viitataan, voi johtua eri syistä, kuten yhden tai usean jäsenvaltion kiinnostuksen puutteesta tai jäsenvaltioiden, jotka kaikki osoittaisivat olevansa kiinnostuneita hyväksymään järjestelyn unionin tasolla, kyvyttömyydestä päästä sopimukseen tällaisen järjestelyn sisällöstä.

SEU 20 artiklassa tai SEUT 326–SEUT 334 artiklassa ei kielletä millään tavalla jäsenvaltioita aloittamasta keskenään tiiviimpää yhteistyötä unionin sellaisen toimivallan yhteydessä, jota on perussopimusten mukaan käytettävä yksimielisesti. SEUT 333 artiklan 1 kohdasta ilmenee päinvastoin, että tällaista toimivaltaa voidaan silloin, kun SEU 20 artiklassa ja SEUT 326–SEUT 334 artiklassa määrätyt edellytykset täyttyvät, soveltaa tiiviimpään yhteistyöhön ja että tällöin yksimielisyys muodostuu pelkkien kyseiseen yhteistyöhön osallistuvien jäsenvaltioiden äänistä, ellei neuvosto ole päättänyt, että se tekee ratkaisunsa määräenemmistöllä.

SEU 20 artiklan 2 kohtaan sisältyvällä ilmaisulla ”viimeisenä keinona” korostetaan sitä, että ainoastaan tilanteet, joille on ominaista mahdottomuus antaa tällaista säännöstöä näköpiirissä olevana aikana, voivat johtaa päätökseen, jolla annetaan lupa tiiviimpään yhteistyöhön. Tutkiessaan, onko noudatettu edellytystä, jonka mukaan päätös luvan antamisesta tiiviimpään yhteistyöhön on tehty viimeisenä keinona, unionin tuomioistuimen on tarkistettava, onko neuvosto käsitellyt huolellisesti ja puolueettomasti asian kannalta merkitykselliset seikat ja onko se perustellut riittävästi päätelmänsä. Nämä edellytykset täyttyvät, koska neuvosto otti asianmukaisesti huomioon sen, että lainsäädäntöprosessi eurooppapatentin luomiseksi oli aloitettu vuonna 2000, tässä prosessissa oli useita vaiheita, neuvostossa keskusteltiin kaikkien jäsenvaltioiden kesken erittäin monista erilaisista yhtenäisen patentin kielijärjestelyistä eikä mikään näistä järjestelyistä – olipa niihin lisätty kompromissin aineksia tai ei – saanut sellaista kannatusta, joka olisi voinut johtaa tällaista patenttia koskevan kattavan ”lainsäädäntöpaketin” antamiseen unionin tasolla.

(ks. 50 ja 54–56 kohta)
Jäsenvaltio ei noudata valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta annetun direktiivin 92/12 ja erityisesti sen 8 ja 9 artiklan mukaisia velvoitteitaan, jos se käyttää puhtaasti määrällistä perustetta arvioidakseen, onko se, että yksityishenkilöt pitävät hallussaan toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevaa valmistettua tupakkaa, luonteeltaan kaupallista, ja soveltaa tällaista perustetta kuhunkin henkilöajoneuvoon (eikä kuhunkin henkilöön) ja kaikkien tupakkatuotteiden kokonaismäärään.

Sen toteamiseksi nimittäin, että tuotteita pidetään hallussa kaupallisiin tarkoituksiin, direktiivin 9 artiklan 2 kohdassa säädetään tietyistä perusteista. Erityisesti on niin, että – kuten 9 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan sanamuodostakin jo ilmenee – jäsenvaltioiden on voidakseen todeta, että tuotteita pidetään hallussa kaupallisiin tarkoituksiin, otettava muun muassa huomioon useita seikkoja, ja hallussa pidettyjen tuotteiden määrä on vain yksi mainittu seikka monien muiden joukossa. Lisäksi 9 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetään mainitusta seikasta, että jäsenvaltiot voivat, kuitenkin yksinomaan näyttöä varten, vahvistaa ohjetasoja. Tästä seuraa, ettei tässä 9 artiklan 2 kohdassa anneta jäsenvaltioille mahdollisuutta todeta, että tuotteita pidetään hallussa kaupallisiin tarkoituksiin, yksinomaan tukeutumalla hallussa pidettyjen tuotteiden puhtaasti määrälliseen rajaan.

Lisäksi on niin, että kun direktiivissä vahvistetaan nimenomaisesti vähimmäisrajoja useille eri tupakkatuoteluokille, siinä annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus vahvistaa hallussa pidettyjen tupakkatuotteiden painon mukaan määräytyviä rajoja kaikkien tuotteiden osalta ainoastaan sillä edellytyksellä, että noudatetaan kutakin kyseisistä vähimmäisrajoista.

Lopuksi direktiivin 9 artiklan 2 kohdan tarkoituksena on säätää edellytyksistä, joilla valmistevero on kannettava tuotteiden haltijalta 9 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaisesti, joten 9 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetyistä ohjeellisista vähimmäisrajoista on katsottava, että ne kohdistuvat tuotteiden haltijaan ja että niitä siis sovelletaan kuhunkin henkilöön.

(ks. 16, 17, 22, 23 ja 30 kohta sekä tuomiolauselma)
Elintarvikelainsäädäntöä koskevista yleisistä periaatteista ja vaatimuksista, Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen perustamisesta sekä elintarvikkeiden turvallisuuteen liittyvistä menettelyistä annetun asetuksen N:o 178/2002 10 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa sallitaan yleisölle tiedottaminen ilmoittamalla elintarvikkeen nimi sekä yritys, jonka nimellä tai toiminimellä elintarviketta valmistettiin, käsiteltiin tai saatettiin markkinoille, kun tällainen elintarvike on ihmisravinnoksi soveltumaton mutta ei kuitenkaan terveydelle haitallinen. Kyseisen asetuksen 17 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että kansalliset viranomaiset voivat sen nojalla tiedottaa asiasta yleisölle rehu- ja elintarvikelainsäädännön sekä eläinten terveyttä ja hyvinvointia koskevien sääntöjen mukaisuuden varmistamiseksi suoritetusta virallisesta valvonnasta annetun asetuksen N:o 882/2004 7 artiklan vaatimuksia noudattaen.

(ks. 37 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Siirtotyöläisten sosiaaliturva – Vakuutus vanhuuden ja kuoleman varalta – Etuuksien laskeminen – Teoreettisen määrän määrittäminen – Kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan vanhuuseläkkeen teoreettinen määrä vahvistetaan keskimääräisten vakuutusmaksujen perusteella kiinteänä viitekautena – Sitä, että itsenäisen ammatinharjoittajan, riippumatta siitä, onko tämä siirtotyöläinen tai ei, vanhuuseläkkeen teoreettinen määrä lasketaan aina kiinteänä viitekautena, joka edeltää kyseisessä jäsenvaltiossa maksettua viimeistä vakuutusmaksua, maksettujen vakuutusmaksuperustojen perusteella, ilman että tätä laskutapaa voitaisiin mukauttaa sen huomioon ottamiseksi, että kyseinen työntekijä on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, ei voida hyväksyä

(SEUT 48 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1408/71 3 artikla, 46 artiklan 2 kohdan a alakohta ja 47 artiklan 1 kohdan g alakohta sekä liitteessä VI olevan H osan 4 kohta)

Tiivistelmä

SEUT 48 artiklaa, sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen N:o 1408/71 3 artiklaa, 46 artiklan 2 kohdan a alakohtaa ja 47 artiklan 1 kohdan g alakohtaa sekä saman asetuksen liitteessä VI olevan H osan 4 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan itsenäisen ammatinharjoittajan, riippumatta siitä, onko tämä siirtotyöläinen tai ei, vanhuuseläkkeen teoreettinen määrä lasketaan aina siten, että tämän työntekijän kiinteänä viitekautena, joka edeltää asianomaisen tässä valtiossa maksamaa viimeistä vakuutusmaksua, maksamat vakuutusmaksuperustat jaetaan kiinteällä jakajalla, ilman että tämän ajanjakson pituutta tai mainittua jakajaa voitaisiin mukauttaa sen huomioon ottamiseksi, että kyseinen työntekijä on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen.

Asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohtaa ja 47 artiklan 1 kohtaa on tulkittava SEUT 48 artiklassa vahvistetun tavoitteen valossa, jonka mukaan erityisesti siirtotyöläisten sosiaaliturvaetuuksien määrää ei vähennetä sen vuoksi, että he ovat käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen.

(ks. 43 ja 52 kohta sekä tuomiolauselma)
—

asianomaisen vakuutusyrityksen pyytämän ja vakuutusyritysten valvonnasta vastaavan hallintoviranomaisen myöntämän luvan nojalla, kun tämä viranomainen toteaa, että kyseisen yrityksen maksun soveltaminen tuottaa tai uhkaa tuottaa tappiota huolimatta siitä, että maksuja on tarkistettu näiden kahdentyyppisten indeksien perusteella. Tällainen hinnankorotusjärjestelmä saattaa nimittäin pidätellä vakuutusyrityksiä, joiden kotipaikka on muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, joka on ottanut käyttöön tämän järjestelmän, avaamasta sivuliikettä viimeksi mainitussa valtiossa tai tarjoamasta siellä tuotteitaan palvelujen tarjoamisen vapauden perusteella. Tämä järjestelmä voidaan kuitenkin hyväksyä sikäli kuin tavoitteena on suojata kuluttajaa, mikä tavoite on yleistä etua koskeva pakottava syy, ja erityisesti estää se, että vakuutetulle asetettaisiin huomattavia ja ennakoimattomia vakuutusmaksun korotuksia. Lisäksi se vaikuttaa tarkoituksenmukaiselta tämän päämäärän saavuttamisen takaamiseksi. Lopuksi on niin, että kun otetaan huomioon yhtäältä sairauskuluvakuutuksen ominaispiirteet, joihin kuuluu, että sitä voidaan tarjota alhaisilla maksuilla suhteellisen nuorille vakuutetuille, mutta näitä hintoja yleensä korotetaan, kun vakuutetun ikä kasvaa ja hänen vakuutuksenantajalleen aiheuttamat kulut kasvavat, ja koska toisaalta tällaisessa järjestelmässä ei kielletä vakuutusyrityksiä määrittelemästä vapaasti perusmaksua ja annetaan vakuutusyrityksiä valvovalle hallinnolliselle viranomaiselle mahdollisuus antaa vakuutusyritykselle sen pyynnöstä lupa ryhtyä toimenpiteisiin hinnoittelunsa tasapainottamiseksi, jos maksun soveltaminen voi tuottaa tappiota, järjestelmä ei, jos olemassa ei ole vähemmän rajoittavaa toimenpidettä, jolla voitaisiin saavuttaa samoin edellytyksin mainittu tavoite suojata kuluttajaa, ylitä sitä, mikä on tarpeen tämän saman tavoitteen saavuttamiseksi. (ks. 34, 37, 40–47 ja 49 kohta sekä tuomiolauselma)
Kuten yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 1 artiklan 2 kohdan toisesta alakohdasta ilmenee, arvonlisäverotuksessa jokaista suoritusta on tavallisesti pidettävä erillisenä ja itsenäisenä. Useita muodollisesti erillisiä suorituksia, jotka voidaan tehdä erikseen ja jotka voivat näin olla erikseen verotettavia tai vapautettavia suorituksia, on kuitenkin tietyissä olosuhteissa pidettävä yhtenä ainoana liiketoimena, kun ne eivät ole itsenäisiä. Kyse on yhdestä ainoasta liiketoimesta muun muassa silloin, kun verovelvollisen tarjoamat kaksi osatekijää tai toimintoa tai sitä useammat osatekijät tai toiminnot liittyvät niin läheisesti yhteen, että ne muodostavat objektiivisesti tarkasteltuna yhden jakamattoman taloudellisen suorituksen, jonka paloittelu osiin olisi keinotekoista. Näin on myös siinä tapauksessa, että yhden tai useamman osatekijän on katsottava muodostavan pääasiallisen suorituksen, kun taas päinvastoin yhden tai useamman osatekijän on katsottava olevan liitännäinen suoritus tai liitännäisiä suorituksia, joita kohdellaan verotuksessa samoin kuin pääasiallista suoritusta. Tässä yhteydessä suoritusta pidetään pääasialliselle suoritukselle liitännäisenä etenkin silloin, kun se ei ole asiakaskunnan kannalta tavoite sinällään vaan keino nauttia toimijan tarjoamasta pääasiallisesta palvelusta parhaissa olosuhteissa.

Tilanne ei ole lähtökohtaisesti tällainen silloin, kun kyse on leasingkohteen vakuuttamista koskevien palvelujen suorituksesta ja leasingpalvelujen suorituksesta. Vaikka on totta, että leasingkohteen vakuuttamista koskevan suorituksen ansiosta vuokralleottajaan kohdistuvat riskit pienenevät yleensä verrattuna sellaisessa tilanteessa aiheutuviin riskeihin, jossa tällaista vakuutusta ei ole otettu, tämä seikka on kuitenkin seurausta vakuutussuorituksen luonteesta. Tämä seikka ei sellaisenaan merkitse sitä, että olisi katsottava, että tällainen vakuutussuoritus on liitännäinen suhteessa leasingsuoritukseen, johon se liittyy. Vaikka tällainen vuokralleantajan välityksellä vuokralleottajalle suoritettu vakuutuspalvelu voi helpottaa leasingpalvelusta nauttimista, on nimittäin katsottava, että vakuutuspalvelu on pääasiallisesti vuokralleottajan kannalta tavoite sinällään eikä pelkästään keino nauttia kyseisestä palvelusta parhaissa olosuhteissa.

(ks. 29, 30, 41, 42, 48 ja 50 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Unionin oikeudessa ei kuitenkaan suljeta pois sitä, että toimivaltainen hallintoviranomainen tarkastaa verovelvollisen laskuttamien liiketoimien olemassaolon ja oikaisee tarvittaessa verovelvollisen ilmoituksiin perustuvan verovelan. Tällaisen tarkastuksen tulos on laskun antajan laskutettua arvonlisäveroa koskevan ilmoituksen ja sen maksamisen tavoin seikka, joka kansallisen tuomioistuimen on otettava huomioon arvioidessaan sitä, onko laskun saajalle konkreettisessa tapauksessa vähennysoikeuden perustavaa verollista liiketoimea suoritettu.

Mainitussa 203 artiklassa säädettyä velvollisuutta, jonka tarkoituksena on poistaa verotulojen menettämisen vaara, joka voi aiheutua mainitun direktiivin 167 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa säädetystä vähennysoikeudesta, rajoittaa kuitenkin se, että jäsenvaltioiden on kansallisissa oikeusjärjestyksissään säädettävä mahdollisuudesta oikaista kaikki perusteettomasti laskutetut verot, kun laskun antaja osoittaa toimineensa vilpittömässä mielessä tai kun tämä on oikea-aikaisesti täysin poistanut verotulojen menettämisen vaaran.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 203 artiklaa on tulkittava siten, että henkilön on maksettava laskussa mainitsemansa arvonlisävero riippumatta siitä, onko verollista liiketoimea todella suoritettu.

Unionin oikeutta on tulkittava siten, etteivät direktiivin 2006/112 167 artikla ja 168 artiklan a alakohta sekä verotuksen neutraalisuutta, oikeusvarmuutta ja yhdenvertaista kohtelua koskevat periaatteet ole esteenä sille, että laskun saajalta evätään oikeus vähentää aikaisemman vaihdannan vaiheen arvonlisävero todellisen verollisen liiketoimen puuttumisen vuoksi, vaikka kyseisen laskun antajan ilmoittamaa arvonlisäveroa ei ole oikaistu sille osoitetussa veronoikaisupäätöksessä. Jos kuitenkin katsotaan, ettei kyseistä liiketoimea ole todella toteutettu, kun otetaan huomioon, että laskun antaja on syyllistynyt petokseen tai toiminut sääntöjenvastaisesti tai että näin on toimittu luovutusketjussa ennen sitä liiketoimea, johon on vedottu vähennysoikeuden perusteena, on osoitettava objektiivisesti ja edellyttämättä, että laskun saaja suorittaa sille kuulumattomia tarkastuksia, että laskun saaja tiesi tai tämän olisi pitänyt tietää, että mainittu liiketoimi oli osa arvonlisäveropetosta.

(ks. 64 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Asia C-310/11

Grattan plc

vastaan

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

(First-tier Tribunalin (Tax Chamber) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Verotus — Arvonlisävero — Toinen direktiivi 67/228/ETY — 8 artiklan a alakohta — Kuudes direktiivi 77/388/ETY — Tavaroiden luovutus — Veron peruste — Postimyyntiyhtiön agentilleen maksama provisio — Kolmansina osapuolina olevien asiakkaiden ostot — Verotettavan tapahtuman toteutumisen jälkeinen hinnanalennus — Välitön oikeusvaikutus”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 19.12.2012

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Direktiivit 67/228 ja 77/388 – Yhdenmukaistamisasteet, jotka eivät ole vertailukelpoisia (Neuvoston direktiivit 67/228 ja 77/388) Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Veron peruste – Tavaroiden luovutus – Postimyyntiyhtiön agentilleen maksama provisio jo luovutetuista tavaroista – Veron perustetta ei voida alentaa jälkikäteen direktiivin 67/228 nojalla (Neuvoston direktiivin 67/228 8 artiklan a alakohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 33 kohta) Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun toisen direktiivin 67/228 8 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, ettei verovelvollisella ole sen nojalla oikeutta käsitellä tavaroiden luovutusta koskevaa veron perustetta jälkikäteen alennettuna tilanteessa, jossa tavaroiden luovutuksen jälkeen agentti sai luovuttajalta hyvityksen, jonka agentti otti valintansa mukaan joko rahasuorituksena tai hyvityksenä sellaisia rahamääriä vastaan, jotka se oli luovuttajalle velkaa sille jo luovutetuista tavaroista. (ks. 37 kohta ja tuomiolauselma)

Asia C-310/11

Grattan plc

vastaan

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

(First-tier Tribunalin (Tax Chamber) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Verotus — Arvonlisävero — Toinen direktiivi 67/228/ETY — 8 artiklan a alakohta — Kuudes direktiivi 77/388/ETY — Tavaroiden luovutus — Veron peruste — Postimyyntiyhtiön agentilleen maksama provisio — Kolmansina osapuolina olevien asiakkaiden ostot — Verotettavan tapahtuman toteutumisen jälkeinen hinnanalennus — Välitön oikeusvaikutus”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 19.12.2012

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen — Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä — Direktiivit 67/228 ja 77/388 — Yhdenmukaistamisasteet, jotka eivät ole vertailukelpoisia (Neuvoston direktiivit 67/228 ja 77/388) Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen — Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä — Veron peruste — Tavaroiden luovutus — Postimyyntiyhtiön agentilleen maksama provisio jo luovutetuista tavaroista — Veron perustetta ei voida alentaa jälkikäteen direktiivin 67/228 nojalla (Neuvoston direktiivin 67/228 8 artiklan a alakohta)