ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10

YKP-asetuksen V osaan, jonka otsikko on ”Kalastuksenhoidon tieteellinen perusta”, sisällytetyssä 25 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on tiedonkeruun alalla hyväksyttyjä sääntöjä noudattaen kerättävä ja hallinnoitava kalastuksenhoidossa tarvittavia biologisia, ympäristöä koskevia, teknisiä ja sosioekonomisia tietoja ja saatettava nämä tiedot loppukäyttäjien saataville, mukaan luettuina komission nimeämät elimet. Tällaisten tietojen hankkimiseen ja hallinnointiin voidaan myöntää meri- ja kalatalousrahaston rahoitusta myöhemmin annettavan meri- ja kalastuspolitiikan rahoituksen ehtoja vuosina 2014–2020 koskevan unionin säädöksen mukaisesti. Kyseisten tietojen avulla olisi erityisesti voitava arvioida a) hyödynnettyjen meren biologisten luonnonvarojen tilaa; b) kalastuksen voimakkuutta sekä vaikutuksia, joita kalastustoiminnasta kohdistuu meren biologisiin luonnonvaroihin ja meriekosysteemeihin; sekä c) kalastus-, vesiviljely- ja jalostusalojen sosioekonomista tilannetta unionin vesillä ja niiden ulkopuolella. 2. Tällaisten tietojen keräämisessä, hallinnoinnissa ja käytössä on noudatettava seuraavia periaatteita: a) täsmällisyys ja luotettavuus sekä oikea-aikainen keruu; b) koordinointimekanismien käyttö, jotta voidaan välttää päällekkäisyyttä kerättäessä tietoja eri tarkoituksiin; c) kerättyjen tietojen turvallinen varastointi ja suojaaminen atk-pohjaisissa tietokannoissa ja niiden julkinen saatavuus tarvittaessa, myös yhteenkoottuina, siten, että varmistetaan luottamuksellisuus; d) komissiolla tai sen nimeämillä elimillä on oltava tietojen olemassaolon ja laadun tarkastamiseksi pääsy kerättyjen tietojen käsittelyssä käytettäviin kansallisiin tietokantoihin ja ‑järjestelmiin; e) asiaankuuluvien tietojen ja niitä koskevien keruumenetelmien on oltava oikea-aikaisesti saatavilla elimille, joilla on tutkimuksen tai hallinnon näkökulmasta mielenkiintoa kalastusalan tietojen tieteellistä analysointia kohtaan, ja kaikille muille kiinnostuneille osapuolille, paitsi olosuhteissa, joissa sovellettava unionin oikeus edellyttää tietosuojaa ja luottamuksellisuutta. 3. Jäsenvaltioiden on toimitettava joka vuosi komissiolle selvitys kansallisten tiedonkeruuohjelmiensa täytäntöönpanosta ja asetettava ne julkisesti saataville. Komissio arvioi vuotuista tiedonkeruuselvitystä kuultuaan tieteellistä neuvoa-antavaa elintään ja tarvittaessa asianomaisia alueellisia kalastuksenhoitojärjestöjä, joissa unioni on sopimuspuolena tai tarkkailijana, sekä asianomaisia kansainvälisiä tieteellisiä elimiä. 4. Jäsenvaltioiden on varmistettava kalastuksenhoitoa varten tarvittavan tutkimustiedon, myös sosioekonomisen tiedon, keruun ja hallinnan kansallinen koordinointi. Tätä varten ne nimeävät kansallisen vastuuhenkilön ja järjestävät vuosittain kansallisen koordinointikokouksen. Komissiolle on ilmoitettava kansallisista koordinointitoimista, ja se on kutsuttava koordinointikokouksiin. – –”
59

Lisäksi on mainittava, että asetuksen N:o 178/2002 7 artiklan 2 kohdan mukaan kyseisen asetuksen 7 artiklan 1 kohdan nojalla toteutettujen toimenpiteiden on oltava oikeasuhteisia eivätkä ne saa rajoittaa kauppaa enemmän kuin on tarpeen unionin päättämän korkeatasoisen terveyden suojelun saavuttamiseksi, ja niissä on otettava huomioon tekninen ja taloudellinen toteutettavuus sekä muut tarkasteltavana olevan asian kannalta perustellut tekijät. Lisäksi kyseisiä toimenpiteitä on tarkasteltava uudelleen kohtuullisen ajan kuluttua sen mukaan, minkäluonteinen riski elämälle tai terveydelle on tunnistettu ja minkätyyppisiä tieteellisiä tietoja tarvitaan tieteellisen epävarmuuden selvittämiseksi sekä kattavamman riskinarvioinnin toteuttamiseksi.
71

Lisäksi on todettava, että koska kyseiset perheenjäsenet eivät täytä päätöksen N:o 1/80 6 artiklan 1 kohdassa määrättyjä edellytyksiä, heillä ei missään tapauksessa ole oikeutta päästä vastaanottavan jäsenvaltion työmarkkinoille eivätkä he siten voi vakiinnuttaa asemaansa tässä jäsenvaltiossa siinäkään tapauksessa, että he ovat asuneet siellä säännönmukaisesti monta vuotta, ovat lähtökohtaisesti kotoutuneet sinne hyvin ja ovat vastaanottavaan jäsenvaltioon saapumisestaan asti asuneet yhdessä Turkin kansalaisen kanssa sellaisen ajanjakson aikana, jona tämä Turkin kansalainen on työskennellyt palkallisena työntekijänä yhtäjaksoisesti vähintään kolmen tai viiden vuoden ajan, mikä ei ole päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan tavoitteen mukaista.
46

Ennakkoratkaisua pyytäneet tuomioistuimet ovat kahdella asiassa C-154/15 esitetyllä kysymyksellä ja asioissa C-307/15 ja C-308/15 esitetyillä ensimmäisillä kysymyksillä, jotka on käsiteltävä yhdessä, halunneet vastauksen asiallisesti siihen, onko direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle oikeuskäytännölle, jolla rajataan ajallisesti ne palauttamista koskevat vaikutukset, jotka liittyvät elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliseen sopimukseen sisältyvän ehdon tämän direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kohtuuttomuuden toteamiseen tuomioistuimessa, vain niihin summiin, jotka on maksettu perusteettomasti tällaisen ehdon perusteella sen ratkaisun antamisen jälkeen, jolla tuomioistuin on todennut kohtuuttomuuden.
138

Siltä osin kuin komission väite kokonaisuudessaan on ymmärrettävä siten, että kyseisen toimielimen mukaan myönnetty tukitoimenpide on erottamattomasti yhteydessä sen asiayhteyteen kuuluviin seikkoihin ja että tästä yhteydestä seuraa, että siitä huolimatta, että nämä seikat ovat mainitusta toimenpiteestä erillisiä, toimenpiteen yhdenmukaisuutta asiantunteva yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteeseen nähden oli arvioitava ajankohtana, jolloin nämä seikat ilmenivät, eikä tämän saman toimenpiteen antamisen ajankohtana, on esitettävä neljänneksi seuraavat toteamukset.
5

Direktiivin 17 artiklan 2 ja 5 kohdan sanamuoto oli seuraava: ”2. Jos tavaroita ja palveluja käytetään verovelvollisen verollisiin liiketoimiin, verovelvollinen saa vähentää verosta, jonka [hän] on velvollinen maksamaan: a) arvonlisävero[n], joka on maan alueella maksettu tai maksettava tavaroista tai palveluista, jotka toinen verovelvollinen on toimittanut tai toimittaa hänelle; – – 5. Sellaisten tavaroiden ja palvelujen osalta, joita verovelvollinen käyttää sekä 2 ja 3 kohdan mukaan vähennykseen oikeuttaviin liiketoimiin että vähennykseen oikeuttamattomiin liiketoimiin, vähennys voidaan myöntää vain siitä arvonlisäveron osasta, joka vastaa ensin mainittujen liiketoimien suhteellista osuutta. Tämä suhdeluku on laskettava 19 artiklan mukaisesti kaikista verovelvollisen suorittamista liiketoimista. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin: a) oikeuttaa verovelvollisen laskemaan toimintansa jokaiselle toimialalle erillisen suhdeluvun, jos jokaisesta toimialasta pidetään erillistä kirjanpitoa; b) velvoittaa verovelvollisen laskemaan toimintansa jokaiselle toimialalle erillisen suhdeluvun ja pitämään jokaisesta toimialasta erillistä kirjanpitoa; c) oikeuttaa tai velvoittaa verovelvollisen tekemään vähennyksen tavaroiden ja palvelujen täyden tai osittaisen käytön perusteella; d) oikeuttaa tai velvoittaa verovelvollisen tekemään ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun säännön mukaisesti vähennyksen jokaisen sellaisen tavaran tai palvelun osalta, joka käytetään siinä tarkoitettuun liiketoimeen; e) määrätä, että merkityksetöntä arvonlisäveroa, jota verovelvollinen ei voi vähentää, ei oteta huomioon.”
29

Ensiksi pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen verotusjärjestelmän asianmukaisuudesta on todettava, ettei ole riitautettu sitä, että tällainen järjestelmä tukee nuorten tilannetta työmarkkinoilla sikäli kuin se on ammatilliseen koulutukseen kannustava toimenpide. On kuitenkin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä varmistaa, että näin todella on.
26

Asetuksen N:o 1215/2012 24 artiklan 1 alakohdan sanamuodosta käy ilmi, että asiassa, joka koskee esineoikeutta kiinteään omaisuuteen, yksinomainen toimivalta on sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa kiinteistö sijaitsee (forum rei sitae), eikä osapuolten kotipaikalla ole merkitystä. Koska tässä säännöksessä toistetaan pääosin asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdan sisältö, on todettava, että siltä osin kuin asetus N:o 1215/2012 korvaa asetuksen N:o 44/2001, unionin tuomioistuimen viimeksi mainitun asetuksen säännöksistä antama tulkinta pätee myös tämän asetuksen säännösten osalta, mikäli näiden molempien unionin oikeuden säädösten säännösten voidaan katsoa vastaavan toisiaan (ks. analogisesti tuomio 16.6.2016, Universal Music International Holding, C-12/15, EU:C:2016:449, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
23

Nyt käsiteltävässä asiassa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta oikeudesta on todettava, että se täyttää asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 2 kohdassa luetellut kriteerit – sanotun kuitenkaan rajoittamatta kansallisen tuomioistuimen suoritettavia tarkastuksia – siltä osin kuin yhtäältä se muodostaa verotettua kiinteistöä suoraan tai välittömästi rasittavan suoritteen ja toisaalta kiinteistön omistajan on AO:n 77 §:n 2 momentin ensimmäisen virkkeen mukaan siedettävä siihen kohdistuva pakkotäytäntöönpano. Lisäksi – kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 49 kohdassa – maksukyvyttömyysmenettelyn aikana verohallinnolla on pääasiassa kyseessä olevan kiinteistösuoritteen perusteella etuoikeutetun velkojan asema.
8

Direktiivin 2001/82 VI osastossa, jonka otsikko on ”Eläinlääkkeiden hallussapito, tukkujakelu ja toimittaminen”, olevassa 65 artiklassa säädetään eläinlääkkeiden tukkukaupasta seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että eläinlääkkeiden tukkukauppa on luvanvaraista toimintaa ja että luvan myöntämistä koskeva menettely ei kestä 90[:tä] päivää enempää siitä päivästä, jona toimivaltainen viranomainen on vastaanottanut hakemuksen. Jäsenvaltiot voivat poissulkea tukkukaupan määritelmästä pienten eläinlääkemäärien toimittamisen vähittäisjakelijalta toiselle. 2. Tukkukaupan harjoittamista koskevan luvan saadakseen hakijalla tulee olla käytettävissään teknisesti pätevä henkilökunta sekä sopivat ja riittävät tilat, jotka täyttävät eläinlääkkeiden varastoinnista ja käsittelystä asianomaisessa jäsenvaltiossa säädetyt vaatimukset. 3. Tukkukaupan harjoittamista koskevan luvan haltijalta on vaadittava, että hän pitää yksityiskohtaista kirjaa, jossa on ainakin oltava jokaisesta saapuvasta ja lähtevästä suorituksesta [tietyt tiedot] – – 4. Jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että tukkukaupat toimittavat eläinlääkkeitä vain henkilöille, joilla on lupa harjoittaa vähittäismyyntiä 66 artiklan mukaisesti, tai muille henkilöille, joilla on laillinen oikeus vastaanottaa eläinlääkkeitä tukkukaupoilta. 5. Jakeluliikkeen, joka ei ole myyntiluvan haltija ja joka tuo valmistetta toisesta jäsenvaltiosta, on ilmoitettava tuontiaikeestaan myyntiluvan haltijalle ja sen jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle, johon se aikoo tuoda valmistetta. Toimivaltaiselle viranomaiselle annettava ilmoitus valmisteista, joille ei ole myönnetty myyntilupaa asetuksen (EY) N:o 726/2004 mukaisesti, ei rajoita kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisten lisämenettelyjen soveltamista.”
46

Jos todetaan, että tietyt pääasiassa kyseessä olevan kaltaiset itse suoritettavaan testaukseen tarkoitetut laitteet, joissa on CE-merkintä, voivat aiheuttaa vaaraa terveydelle tai turvallisuudelle, on palautettava mieleen, että direktiivissä 98/79 – jonka yksi olennaisista tavoitteista on, kuten sen johdanto-osan viidennestä perustelukappaleesta ilmenee, jäsenvaltioissa saavutetun suojelun tason ylläpitäminen tai parantaminen – säädetään suojatoimenpiteiden toteuttamisesta. Mainitun direktiivin 8 artiklan mukaan jäsenvaltioiden, jotka ovat todenneet potilaiden, käyttäjien tai mahdollisesti muiden henkilöiden turvallisuudelle ja/tai terveydelle taikka omaisuudelle aiheutuvia vaaroja, on toteutettava kaikki tarpeelliset väliaikaiset toimenpiteet näiden laitteiden vetämiseksi markkinoilta ja niiden markkinoille saattamisen tai käyttöönoton kieltämiseksi tai rajoittamiseksi. Tämän perusteella kyseessä olevan jäsenvaltion on saman säännöksen mukaan ilmoitettava toteutetuista toimenpiteistä komissiolle viipymättä ja selvitettävä erityisesti päätöksensä syyt.
27

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lisää lopuksi, että Tribunal Supremon sosiaali- ja työasioita käsittelevä jaosto on käyttänyt toistaiseksi voimassa olevan muun kuin vakituisen työsopimuksen perusteella työskenteleviä koskevaa käsitettä tapauksissa, joissa julkishallinto on käyttänyt tilapäisiä työsopimuksia lainvastaisesti, koska sopimuksen voimassaolo toistaiseksi merkitsee, ettei siihen sovelleta määräaikaa. Koska tällainen työntekijä voi kuitenkin saada vakituisen viran vasta läpäistyään julkishallinnon vakituisen henkilöstön valintaan sovellettavien lainsäännösten mukaiset valintamenettelyt, on siis olemassa laillinen peruste muun kuin vakituisen työsopimuksen lakkauttamiselle, kun mainitun viran valinta- tai lakkauttamismenettely on saatettu säännönmukaisesti loppuun. Koska Tribunal Supremon hallintoasioita käsittelevä jaosto kuitenkin ratkaisee vain riitoja, joissa osapuolina ovat vakituiset virkamiehet, henkilöstösääntöjen alaista tilapäistä henkilöstöä tai väliaikaisia virkamiehiä koskevaa yhtenäistä oikeuskäytäntöä ei ole. Vaikka tietyt tuomioistuimet kiistävät yleisesti mahdollisuuden rinnastaa henkilöstösääntöjen alainen tilapäinen henkilöstö tai väliaikaiset virkamiehet muihin kuin vakituisiin työntekijöihin, jotka työskentelevät toistaiseksi voimassa olevan työsopimuksen perusteella, on olemassa muita esimerkkitapauksia, joissa tällaisen tilapäisen palvelussuhteen päättymisen vaikutukset on voitu rinnastaa toistaiseksi voimassaolevan muun kuin vakituisen sopimuksen päättymisen, erityisesti palvelukseen takaisinottamisvelvollisuuden osalta.
2)

SEUT 34 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, josta on kyse pääasiassa ja jossa vähittäiskauppiaita kielletään myymästä tupakkatuotteita yksikköhinnalla, joka alittaa hinnan, jonka valmistaja tai maahantuoja on ilmoittanut kyseisiin tuotteisiin kiinnitetyssä veromerkissä, kunhan maahantuoja on vapaasti vahvistanut kyseisen hinnan.
1)

Jäsenvaltion vastuu vahingoista, joita yksityisille on aiheutunut siitä, että unionin oikeutta on rikottu kansallisen tuomioistuimen ratkaisulla, voi syntyä ainoastaan siinä tapauksessa, että kyseisen ratkaisun on tehnyt asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kyseisen jäsenvaltion tuomioistuin, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava pääasiassa. Jos asia on näin, tämän asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevän kansallisen tuomioistuimen ratkaisu voi merkitä riittävän ilmeistä unionin oikeuden rikkomista, joka on omiaan johtamaan mainitun vastuun syntymiseen, ainoastaan siinä tapauksessa, että mainittu tuomioistuin on kyseisessä ratkaisussa selvällä tavalla rikkonut sovellettavaa oikeutta tai tämä rikkominen tapahtuu siitä huolimatta, että on olemassa unionin tuomioistuimen asiaa koskevaa vakiintunutta oikeuskäytäntöä. Ei voida katsoa, että kansallinen tuomioistuin, joka ennen 4.6.2009 annettua tuomiota Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350) pidättäytyi sellaiseen välitystuomioon perustuvassa pakkotäytäntöönpanomenettelyssä, jossa hyväksyttiin vaatimus velvoittamisesta maksamaan saatavat kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetussa neuvoston direktiivissä 93/13/ETY tarkoitetulla tavalla kohtuuttomana pidettävän sopimusehdon perusteella, arvioimasta viran puolesta kyseisen ehdon kohtuuttomuutta, vaikka sillä oli käytössään tämän arvioinnin edellyttämät oikeudelliset seikat ja tosiseikat, olisi jättänyt selvästi noudattamatta unionin tuomioistuimen asiaa koskevaa oikeuskäytäntöä ja olisi näin ollen syyllistynyt riittävän ilmeiseen unionin oikeuden rikkomiseen.
2)

Direktiivin 2009/73 3 artiklan 2 kohtaa, luettuna SEUT 14 ja SEUT 16 artiklan sekä EU‑sopimukseen, sellaisena kuin se on Lissabonin sopimukseen perustuvassa muodossa, ja EUT‑sopimukseen liitetyn yleistä etua koskevista palveluista tehdyn pöytäkirjan (N:o 26) valossa, on tulkittava siten, että jäsenvaltiot voivat sen nojalla arvioida, onko kaasualalla toimiville yrityksille yleisen taloudellisen edun nimissä asetettava maakaasun toimitushintoja koskevia julkisen palvelun velvoitteita muun muassa toimitusvarmuuden ja alueellisen yhteenkuuluvuuden varmistamiseksi, edellyttäen yhtäältä, että kaikki kyseisen direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa mainitut edellytykset ja erityisesti tällaisten velvoitteiden syrjimättömyyttä koskeva edellytys täyttyvät, ja toisaalta, että näiden velvoitteiden asettamisessa noudatetaan suhteellisuusperiaatetta. Direktiivin 2009/73 3 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä hinnan määrittämisessä käytettävälle menetelmälle, joka perustuu kustannusten huomioon ottamiseen, edellyttäen, ettei tällaisen menetelmän soveltamisesta ole seurauksena se, että valtion toimenpide ylittää sen, mikä on tarpeen sillä tavoitellun yleisen taloudellisen edun mukaisen tavoitteen saavuttamiseksi.
1)

Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18/EY 48 artiklan 2 kohdan a alakohdan ii alakohdan toista luetelmakohtaa on tulkittava siten, että se täyttää sitä koskevat ehdot, että siinä annetaan tilanteessa, jossa kyseistä säännöstä ei ole saatettu osaksi kansallista oikeutta, yksityisille oikeuksia, joihin ne voivat vedota kansallisissa tuomioistuimissa hankintaviranomaista vastaan, sillä ehdolla, että hankintaviranomainen on julkinen yksikkö tai hankintaviranomaiselle on viranomaisen toimella annettu tehtäväksi julkisen edun mukaisen palvelun tuottaminen tämän määräysvallan alaisuudessa ja sillä on tätä varten erityisiä toimivaltuuksia, jotka poikkeavat yksityisten välisiin suhteisiin sovellettavista oikeussäännöistä.
24

Consiglio di Stato on näin ollen päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Onko – – direktiivin [92/85] 11 artiklan ensimmäisen kohdan 1 alakohtaa, 2 alakohdan b alakohtaa ja 3 alakohtaa sekä johdanto-osan viimeistä ja toiseksi viimeistä perustelukappaletta sekä [EY:n perustamissopimuksen 119 artiklaa (josta on tullut EY 141 artikla), EY:n perustamissopimuksen 120 artiklaa (josta on tullut EY 142 artikla), 1, jossa määrätään, että ’jäsenvaltiot pyrkivät säilyttämään olemassa olevan palkallisia lomia koskevien järjestelmiensä samankaltaisuuden’, [direktiivin 2006/54] 2 artiklan 2 kohdan c alakohtaa ja 14 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, yhdessä luettuina, sekä 5.7.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin [2006/54] 15 artiklaa ja johdanto-osan 23 ja 24 perustelukappaletta ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan – – 23 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa 19.2.1981 annetun lain nro 27/81 3 §:n 1 momentin nojalla, sellaisena kuin se oli ennen 30.12.2004 annetun lain nro 27/81 1 §:n 325 momentilla tehtyä muutosta, ei sallita siinä säädetyn korvauksen suorittamista pakollisilta äitiyslomajaksoilta ennen päivämäärää 1.1.2005?”
3

Asetuksen N:o 207/2009 9 artiklassa, jonka otsikko on ”EU-tavaramerkin tuottamat oikeudet”, säädetään seuraavaa: ”1. Rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on yksinoikeus tavaramerkkiin. Tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa: a) merkkiä, joka on sama kuin EU-tavaramerkki, samoille tavaroille tai palveluille, joille tavaramerkki on rekisteröity; b) merkkiä, joka sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin EU-tavaramerkki ja sen vuoksi, että merkki ja EU-tavaramerkki tarkoittavat samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja, aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran; sekaannusvaara sisältää myös vaaran merkin ja tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä; – – 2. Edellä 1 kohdassa säädetyin edellytyksin voidaan kieltää erityisesti: a) merkin paneminen tavaroihin tai niiden päällyksiin; b) tavaroiden tarjoaminen tai liikkeelle laskeminen tai niiden varastoiminen tällaista tarkoitusta varten merkkiä käyttäen taikka palvelujen tarjoaminen tai suorittaminen merkkiä käyttäen; c) tavaroiden maahantuonti tai maastavienti merkkiä käyttäen; d) merkin käyttäminen liikeasiakirjoissa ja mainonnassa. 3. EU-tavaramerkin tuottamat oikeudet ovat voimassa kolmansiin nähden vasta, kun tavaramerkin rekisteröinti on julkaistu. Kohtuullista korvausta voidaan kuitenkin vaatia EU-tavaramerkin rekisteröintihakemuksen jälkeisistä toimista, jotka EU-tavaramerkin rekisteröinnin julkaisemisen jälkeen olisivat kiellettyjä. Tuomioistuin, jossa asia on vireillä, ei saa ratkaista pääasiaa ennen rekisteröinnin julkaisemista.”
15

Tullilain 108 §:ssä säädetään seuraavaa: ”Rikostuomioistuin, joka antaa ratkaisun salakuljetusta koskevasta syytteestä, voi langettavassa tuomiossaan todeta, että salakuljetettujen tavaroiden omistaja tai vastaanottaja on tuomitun henkilön kanssa siviilioikeudellisessa yhteisvastuussa määrättyjen sakkojen ja kulujen maksamisesta ja, jos valtio tätä asianomistajana vaatii, sellaisten saatavien maksamisesta, joista on tehty päätös valtion hyväksi. Näin on siitä huolimatta, että yhteisvastuussa olevaa henkilöä ei ole asetettu rikosoikeudelliseen vastuuseen, kun tuomittu on käsitellyt salakuljetettuja tavaroita niiden omistajan tai vastaanottajan toimeksiannosta, asiainhoitajana tai edustajana, riippumatta oikeussuhteesta, jonka nojalla tämä toimeksianto on esitetty tai jolla sitä on peitelty. Tässä ei ole merkitystä sillä, onko toimeksiannon saaja toiminut omissa nimissään – –, onko hän antanut ymmärtää, että hänellä on omistusoikeus tai muu oikeudellinen yhteys tavaroihin, tai onko hän tosiasiallisesti toiminut omistajan erityis- vai yleisedustajana, paitsi jos voidaan osoittaa, etteivät edellä mainitut henkilöt ole mitenkään voineet olla tietoisia siitä, että salakuljetus todennäköisesti toteutettaisiin.”