Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä annetussa asetuksessa N:o 1782/2003 säädetyn tilatukijärjestelmän täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 795/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1974/2004, 18 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan yhtäältä, kun viljelijä täyttää edellytykset kahden tai useamman kyseisen asetuksen 19–23 a artiklan soveltamiseksi, ja toisaalta, kun viljelijä, joka täyttää edellytykset ainakin yhden saman asetuksen 19–23 a artiklan soveltamiseksi, täyttää myös edellytykset ainakin yhden asetuksen N:o 1782/2003 37 artiklan 2 kohdan, 40 artiklan, 42 artiklan 3 kohdan tai 42 artiklan 5 kohdan soveltamiseksi.

Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä annetussa asetuksessa N:o 1782/2003 säädetyn tilatukijärjestelmän täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 795/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1974/2004, 18 artiklan 2 kohta on pätemätön siltä osin kuin siinä estetään viljelijää, joka on kärsinyt asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklassa tarkoitetuista poikkeuksellisista olosuhteista, saamasta samanaikaisesti viitemääränsä mukautusta kyseisen säännöksen nojalla ja kansallisesta varannosta jonkin asetuksen N:o 795/2004 19–23 a artiklan nojalla myönnettävää lisäviitemäärää, kun taas viljelijä, joka ei ole altistunut tällaisille olosuhteille ja jolle on myönnetty asetuksen N:o 1782/2003 37 artiklan 1 kohdan perusteella laskettu viitemäärä, voi saada samanaikaisesti kyseisen määrän ja kansallisesta varannosta jonkin asetuksen N:o 795/2004 19–23 a artiklan nojalla myönnettävän viitemäärän.

Kyseisessä 18 artiklan 2 kohdassa nimittäin kohdellaan eri tavoin yhtäältä viljelijää, joka on kärsinyt poikkeuksellisista olosuhteista, minkä perusteella hänellä on oikeus hänen viitemääränsä mukauttamiseen asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan nojalla, ja toisaalta viljelijää, joka ei ole altistunut tällaisille olosuhteille ja jolle myönnetään viitemäärä, joka lasketaan kyseisen asetuksen 37 artiklan 1 kohdassa säädetyn yleisen säännön perusteella. Kyseessä olevalla säännöksellä asetetaan ensiksi mainittu viljelijä toiseksi mainittua viljelijää epäedullisempaan asemaan siten, että häneltä evätään oikeus saada kansallisesta varannosta myönnettävä viitemäärä kyseisen 40 artiklan nojalla mukautetun viitemääränsä lisäksi.

Näin ollen viljelijä, jolle on myönnetty kyseisen 37 artiklan 1 kohdan perusteella laskettu viitemäärä, ja viljelijä, jonka viitemäärän laskentatapaa on mukautettu kyseisen 40 artiklan nojalla, jotka molemmat hakevat kansallisesta varannosta myönnettäviä lisätukia, ovat toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa tilatukijärjestelmän tavoitteiden kannalta, joten erilaista kohtelua ei voida perustella tavoitteella, joka koskee maanviljelijöiden taloudellisten etujen suojelemista välttämällä asetuksen N:o 1782/2003 41 artiklan 2 kohdassa ja 42 artiklan 7 kohdassa säädetyn mekanismin soveltaminen. Tämä mekanismi, jossa viljelijöille myönnettyihin viitemääriin tehdään lineaarinen vähennys, jos kansalliset enimmäismäärät ylittyvät kansallisen varannon tukioikeuksien lisääntyneen hakemisen takia, on nimittäin keino tilatukijärjestelmän taloudellisen tasapainon säilyttämiseksi siten, että yhdenvertaisen kohtelun periaatetta kuitenkin noudatetaan. Kyseisen mekanismin soveltamisen välttämistä koskevalla tavoitteella ei voida näin ollen perustella kyseisen periaatteen loukkaamista.

(ks. 48, 54, 57, 58 ja 61 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)