ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Teollis- ja tekijänoikeuksien noudattamisen varmistamisesta annetun direktiivin 2004/48 14 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään, että oikeudenkäynnin hävinneen osapuolen on korvattava oikeudenkäynnin voittaneen osapuolen oikeudenkäyntikulut, ja jossa tuomioistuimelle, jonka tehtävänä on lausua kyseisten kulujen korvaamisesta, annetaan mahdollisuus ottaa huomioon sen käsiteltävänä olevan asian erityispiirteet ja jossa asianajajan käytöstä aiheutuneille kuluille määritetään kiinteämääräisistä tariffeista koostuva järjestelmä, sillä edellytyksellä, että kyseisillä tariffeilla varmistetaan se, että oikeudenkäynnin hävinneen osapuolen maksettavaksi tulevat kulut ovat kohtuulliset, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava.

Kun otetaan huomioon kyseisen direktiivin 17 perustelukappale, 3 artiklan 1 kohta ja 14 artikla, tällainen lainsäädäntö voi periaatteessa olla oikeutettu muun muassa silloin, kun sen tarkoituksena on sulkea korvattavuuden ulkopuolelle liiallisia kuluja, jotka aiheutuvat oikeudenkäynnin voittaneen osapuolen ja hänen asianajajansa välillä sovituista epätavallisen korkeista palkkioista tai siitä, että asianajaja tarjoaa palveluja, joita ei voida pitää välttämättöminä asianomaisen teollis- tai tekijänoikeuden noudattamisen varmistamiseksi. Vaatimuksella siitä, että oikeudenkäynnin hävinneen osapuolen on maksettava kohtuulliset oikeudenkäyntikulut, ei sitä vastoin voida oikeuttaa lainsäädäntöä, jossa säädetään kiinteämääräisistä tariffeista, jotka ovat huomattavasti alempia kuin keskimääräiset tariffit, joita tosiasiallisesti sovelletaan asianajopalveluihin kyseisessä jäsenvaltiossa. Tällainen lainsäädäntö ei nimittäin olisi sovitettavissa yhteen direktiivin 2004/48 3 artiklan 2 kohdan – jossa säädetään, että direktiivillä säädettyjen menettelyjen ja oikeussuojakeinojen on oltava varoittavia – kanssa, ja se vaarantaisi direktiivin 2004/48 päätavoitteen, joka on varmistaa teollis- ja tekijänoikeuksien suojan korkea taso sisämarkkinoilla.

Kyseisen direktiivin 14 artikla on kuitenkin esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään kiinteämääräisistä tariffeista ja jolla sen sisältämien liian alhaisten enimmäismäärien takia ei varmisteta sitä, että oikeudenkäynnin hävinneen osapuolen on maksettava vähintään huomattava ja asianmukainen osa sellaisista kohtuullisista kuluista, joita oikeudenkäynnin voittaneelle osapuolelle on aiheutunut. Tätä kysymystä ei nimittäin voida arvioida riippumatta niistä kuluista, joita oikeudenkäynnin voittaneelle osapuolelle on tosiasiallisesti aiheutunut asianajoavun käyttämisestä, kunhan nämä kulut ovat kohtuulliset. Vaikka oikeasuhteisuusvaatimus ei merkitse sitä, että oikeudenkäynnin häviävän osapuolen olisi välttämättä korvattava kaikki toiselle osapuolelle aiheutuneet kulut, se edellyttää kuitenkin, että oikeudenkäynnin voittaneella osapuolella on oikeus saada korvattua vähintään huomattava ja asianmukainen osa sellaisista kohtuullisista kuluista, joita sille on tosiasiallisesti aiheutunut.

(ks. 25–27, 29 ja 32 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
SEUT 35 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion liittovaltiorakenteeseen kuuluvan yhteisön säännöstölle, jonka mukaan jokaisen yrityksen, jolla on toimipaikka kyseisen yhteisön alueella, on laadittava kaikki tiedot, jotka sisältyvät rajat ylittäviä liiketoimia koskeviin laskuihin, yksinomaan kyseisen yhteisön virallisella kielellä sillä uhalla, että muutoin laskut ovat pätemättömiä, mikä tuomioistuimen on todettava viran puolesta.

Tällaista säännöstöä nimittäin ei voida oikeuttaa tavoitteella, jossa on kyse siitä, että edistetään jäsenvaltion jonkin virallisen kielen käyttöä ja kannustetaan siihen, eikä myöskään verovalvonnan tehokkuuden turvaamisella, koska säännöstöllä ylitetään se, mikä on tarpeen mainittujen tavoitteiden saavuttamiseksi, jolloin sitä ei voida pitää oikeasuhteisena.

(ks. 47, 50, 51, 56 ja 57 kohta sekä tuomiolauselma)
Oikeudesta tulkkaukseen ja käännöksiin rikosoikeudellisissa menettelyissä annetun direktiivin 2010/64 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tätä direktiiviä ei sovelleta kansalliseen erityismenettelyyn, jossa jäsenvaltion tuomioistuin tunnustaa toisen jäsenvaltion tuomioistuimen antaman lainvoimaisen ratkaisun, jolla henkilö on tuomittu rikoksesta.

Ensiksikin tässä direktiivissä 2010/64 vahvistetaan säännöt, jotka koskevat oikeutta tulkkaukseen ja käännöksiin rikosoikeudellisissa menettelyissä sekä eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanoa koskevissa menettelyissä. Direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa täsmennetään lisäksi, että tätä oikeutta sovelletaan rikoksesta epäiltyyn tai syytettyyn henkilöön siihen saakka, kun menettely on saatettu päätökseen, mikä tarkoittaa sen kysymyksen lopullista ratkaisemista, onko hän syyllistynyt rikokseen, tarvittaessa tuomitseminen ja mahdollisen muutoksenhaun ratkaiseminen mukaan lukien. Kansallinen erityismenettely, jonka kohteena on toisen jäsenvaltion tuomioistuimen antaman lainvoimaisen tuomion tunnustaminen, toteutuu jo määritelmän mukaan sen jälkeen, kun on lainvoimaisesti määritelty, onko rikoksesta epäilty tai syytetty henkilö syyllistynyt rikokseen, ja tapauksen mukaan henkilön tuomitsemisen jälkeen.

Toiseksi on todettava, että kuten muun muassa direktiivin 2010/64 johdanto-osan 14, 17 ja 22 perustelukappaleessa ja 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa todetaan, direktiivillä pyritään takaamaan rikoksesta epäillyille tai syytetyille, jotka eivät puhu tai ymmärrä oikeudenkäynnissä käytettävää kieltä, oikeus tulkkaukseen ja käännöksiin, ja helpotetaan tämän oikeuden käyttöä, jotta he kykenevät käyttämään puolustautumisoikeuttaan ja jotta varmistetaan heidän oikeutensa oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin. Jos asianomainen henkilö on jo saanut häntä koskevan tuomion käännöksen, uusi tuomion käännös sen tunnustamiseksi jäsenvaltiossa, jonka kansalainen kyseinen henkilö on, ei ole tarpeen hänen puolustautumisoikeuksiensa tai hänen tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeutensa suojaamisen kannalta, eikä se näin ollen ole perusteltu direktiivillä 2010/64 tavoiteltuihin päämääriin nähden.

(ks. 36–40 ja 56 kohta sekä tuomiolauselma)
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 592/2008, 67 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltio kieltäytyy sellaisten työskentelykausien yhteenlaskemisesta, jotka ovat kelpoisuusedellytyksenä oikeudelle saada osa-aikatyöstä saatavien tulojen täydentämiseen tarkoitettua työttömyyskorvausta, silloin, kun henkilölle ei ole kertynyt ennen tätä osa-aikatyötä ollenkaan vakuutus- tai työskentelykausia kyseisessä jäsenvaltiossa.

Ei ole olemassa yhtään sellaista seikkaa, joka vaikuttaisi sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella N:o 592/2008, 67 artiklan 3 kohdan pätevyyteen.

Ensinnäkään SEUT 48 artikla ei estä unionin lainsäätäjää säätämästä edellytyksistä oikeuksille, jotka se myöntää SEUT 45 artiklassa taatun työntekijöiden vapaan liikkuvuuden toteuttamiseksi, tai vahvistamasta niille rajoja, ja toiseksi neuvosto on käyttänyt oikein harkintavaltaansa vahvistaessaan erityisesti asetuksen N:o 1408/71 67 artiklan 3 kohdassa edellytykset, joiden tarkoituksena on edistää työnhakua jäsenvaltiossa, jossa henkilö on viimeksi maksanut työttömyysvakuutusmaksuja, ja ohjata työttömyysetuuksista aiheutuva rasitus tälle valtiolle.

Lisäksi on niin, että Euroopan unionin perusoikeuskirjan 52 artiklan 2 kohdassa määrätään, että perusoikeuskirjassa tunnustettuja oikeuksia, joista on määräyksiä perussopimuksissa, sovelletaan niissä määriteltyjen edellytysten ja rajoitusten mukaisesti. . Näin on perusoikeuskirjan 15 artiklan 2 kohdassa, jossa toistetaan – kuten kyseiseen määräykseen liittyvissä selityksissä vahvistetaan – muun muassa SEUT 45 artiklassa taattu työntekijöiden vapaa liikkuvuus.

(ks. 31, 33 ja 35 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on kulloinkin muutettuna asetuksella N:o 1031/2008 ja asetuksella N:o 948/2009, esitetyn yhdistetyn nimikkeistön yleisten tulkintasääntöjen 2 säännön b alakohtaa ja 3 säännön b alakohtaa on tulkittava siten, että mikäli pääasiassa kyseessä olevan nesteytetyn maaöljykaasun kaltaisen kaasuseoksen kaikki ainesosat yhdessä antavat sille sen olennaisen luonteen siten, ettei ole mahdollista määrittää sitä ainesosaa, joka antaa sille sen olennaisen luonteen, ja mikäli joka tapauksessa ei ole mahdollista määrittää nestekaasun sisältämien kaikkien ainesosien tarkkaa määrää, olettamaa, jonka mukaan tuotteelle sen olennaisen luonteen antavana aineena on yleisten tulkintasääntöjen 3 säännön b alakohdan mukaisesti pidettävä sitä ainetta, jonka prosenttiosuus seoksessa on suurin, ei ole käytettävä.

Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1031/2008 ja asetuksella N:o 948/2009, esitettyä yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen nesteytetty maaöljykaasu, joka sisältää 0,32 prosenttia metaania, etaania ja eteeniä, 58,32 prosenttia propaania ja propeenia sekä korkeintaan 39,99 prosenttia butaania ja buteenia ja josta ei ole mahdollista määritellä, mikä sen muodostavista aineista antaa sille sen olennaisen luonteen, on luokiteltava alanimikkeeseen 2711 19 00 ”maaöljykaasut ja muut kaasumaiset hiilivedyt, nesteytetyt, muut”.

Koska nestekaasun kaltaista kaasuseosta ei nimittäin voida luokitella yhdistetyn nimikkeistön yleisten tulkintasääntöjen 3 säännön b alakohdan mukaisesti, on sovellettava näiden tulkintasääntöjen 3 säännön c alakohtaa, jonka mukaan tavarat on luokiteltava kyseeseen tulevista nimikkeistä numerojärjestyksessä viimeiseen, toisin sanoen nyt käsiteltävänä olevassa asiassa komission ehdottamalla tavalla yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 2711 19 00 muuna nestekaasuna.

(ks. 36 ja 37 kohta sekä tuomiolauselma 2)
Tiettyjen suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 2001/42 3 artiklan 3 kohdasta, luettuna yhdessä tämän direktiivin johdanto-osan kymmenennen perustelukappaleen kanssa, ilmenee, että asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on sellaisten suunnitelmien ja ohjelmien, joissa määritellään pienten alueiden käyttö paikallisella tasolla, osalta toteutettava ennakkoarviointi sen selvittämiseksi, onko erityisellä suunnitelmalla tai ohjelmalla todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, ja että kyseisillä viranomaisilla on sitten velvollisuus tehdä suunnitelmasta tai ohjelmasta mainittuun direktiiviin perustuva ympäristöarviointi, jos ne päätyvät katsomaan, että suunnitelmalla tai ohjelmalla todennäköisesti on tällaisia ympäristövaikutuksia.

Koska kyseisessä säännöksessä ei jätetä mainittuun direktiiviin perustuvan ympäristöarvioinnin piiristä mitään suunnitelmaa tai ohjelmaa, jolla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, kyseinen säännös ilmentää direktiivin tavoitetta, joka on taata korkeatasoinen ympäristönsuojelu. Tässä yhteydessä jäsenvaltioiden on toimivaltansa rajoissa ryhdyttävä kaikkiin tarvittaviin yleis- tai erityistoimenpiteisiin sen varmistamiseksi, että kaikista suunnitelmista tai ohjelmista, joilla todennäköisesti on direktiivissä 2001/42 tarkoitettuja merkittäviä ympäristövaikutuksia, tehdään ennen niiden hyväksymistä direktiivissä säädettyjen menettelytapojen ja arviointiperusteiden mukainen ympäristöarviointi. Joka tapauksessa on niin, että pelkkä riski siitä, että kansalliset viranomaiset voivat toiminnallaan kiertää direktiivin 2001/42 soveltamista, ei ole omiaan johtamaan mainitun direktiivin 3 artiklan 3 kohdan pätemättömyyteen.

Parlamentti ja neuvosto eivät siis ole tehneet ilmeistä arviointivirhettä SEUT 191 artiklan kannalta antaessaan direktiivin 2001/42 3 artiklan 3 kohdan. Niinpä tästä säännöksestä ei ole ilmennyt mitään seikkaa, joka voisi vaikuttaa sen pätevyyteen SEUT 191 artiklan kannalta. Tästä seuraa, ettei kyseisestä säännöksestä myöskään ilmene mitään seikkaa, joka voisi vaikuttaa sen pätevyyteen Euroopan unionin perusoikeuskirjan 37 artiklan kannalta.

(ks. 50, 56, 58–60, 63 ja 64 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklaa, luettuna yhdessä tiedon saantia, yleisön osallistumisoikeutta päätöksentekoon sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeutta ympäristöasioissa koskevan Århusin yleissopimuksen 9 artiklan 2 ja 4 kappaleen kanssa, jossa vahvistetaan mainitun yleissopimuksen 2 artiklan 5 kappaleessa asetetut edellytykset täyttävän ympäristönsuojelujärjestön oikeus unionin oikeuteen, tässä tapauksessa luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta annetun direktiivin 92/43, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2006/105, 6 artiklan 3 kohtaan, luettuna yhdessä mainitun yleissopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen b kohdan kanssa, perustuviin oikeuksiin kohdistuvaan tehokkaaseen oikeussuojaan, johon kuuluu laaja oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa, on tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle kansallisten prosessioikeudellisten säännösten tulkinnalle, jonka mukaan päätöksestä, jolla tällaiselta järjestöltä evätään asianosaisen asema hallinnollisessa menettelyssä, joka koskee luvan myöntämistä direktiivin 92/43, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2006/105, nojalla suojellulla alueella toteutettavalle hankkeelle, tehtyä valitusta ei tarvitse välttämättä tutkia kyseisen menettelyn ollessa vireillä vaan se voidaan lopullisesti päättää ennen kuin asianosaisasemaa koskeva lopullinen tuomioistuinratkaisu on annettu ja valitus hylätään automaattisesti heti, kun hankkeelle myönnetään lupa, jolloin kyseinen järjestö joutuu nostamaan kanteen saadakseen kyseisen aseman ja saattaakseen tuomioistuimen tutkittavaksi sen, ovatko toimivaltaiset kansalliset viranomaiset noudattaneet mainitun direktiivin 6 artiklan 3 kohdan mukaisia velvollisuuksiaan.

(ks. 73 kohta ja tuomiolauselma)
(Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 63 artiklan 2 kohta ja 75 artiklan toinen virke; komission asetuksen N:o 216/96 8 artiklan 3 kohta)

(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)

EU-tavaramerkki – EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä – Aikaisemman tavaramerkin heikko erottamiskyky – Vaikutus

EU-tavaramerkki – EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä – Aikaisempien tavaramerkkien rinnakkaisuus – Kansallisen tavaramerkin tietynasteisen erottamiskyvyn tunnustaminen

(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan b ja c alakohta ja 8 artiklan 1 kohdan b alakohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/95 3 artiklan 1 kohdan b ja c alakohta)
Kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön johonkin jäsenvaltioon jättämän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteiden ja -menettelyjen vahvistamisesta annetun asetuksen N:o 604/2013 (Dublin III) 3 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltio voi käyttää oikeutta lähettää kansainvälisen suojelun hakija turvalliseen kolmanteen maahan myös sen jälkeen, kun se on myöntänyt tämän asetuksen mukaisesti ja takaisinottamismenettelyn yhteydessä olevansa vastuussa sellaisen hakijan kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä, joka on lähtenyt tästä jäsenvaltiosta ennen kuin hänen ensimmäistä kansainvälistä suojelua koskevasta hakemuksestaan on tehty päätös itse asian osalta.

Siitä, että jäsenvaltiota kiellettäisiin käyttämästä Dublin III -asetuksen 3 artiklan 3 kohdassa vahvistettua oikeutta, seuraisi, että hakija, joka on hakemuksensa lopullista ratkaisua odottamatta paennut muuhun jäsenvaltioon jäsenvaltiosta, jossa hän teki hakemuksen, olisi siinä tapauksessa, että hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio ottaa hänet takaisin, edullisemmassa tilanteessa kuin hakija, joka olisi odottanut hakemuksen käsittelyn loppuun saattamista vastuussa olevassa jäsenvaltiossa. Tällaisen tulkinnan vaarana olisi, että se saattaisi rohkaista jossakin jäsenvaltiossa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tehneitä kolmansien maiden kansalaisia ja kansalaisuudettomia siirtymään muihin jäsenvaltioihin, ja se aiheuttaisi näin edelleen liikkumista, joka Dublin III -asetuksella nimenomaan pyritään estämään ottamalla käyttöön hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion yhteiset määrittämisperusteet ja -menettelyt.

(ks. 51–53 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Unionin tuomioistuimen tuomio (kuudes jaosto) 23.12.2015 –

Firma Theodor Pfister

(asia C‑58/15) ( 1 )

”Ennakkoratkaisupyyntö — Maatalous — Terveystarkastukset — Rehuja ja elintarvikkeita koskevat viralliset tarkastukset — Tarkastusten rahoittaminen — Teurastustoimenpiteisiin liittyvät tarkastuskulut — Asetus (EY) N:o 882/2004 — Direktiivi 85/73/ETY — Mahdollisuus periä kyseisessä direktiivissä säädetyt maksut ylittävä, todelliset tarkastuskulut kattava määrä”

1. Euroopan unionin oikeus — Tulkinta — Monikieliset säädöstekstit — Yhtenäinen tulkinta — Kieliversioiden eroavuudet — Tulkinnan lähtökohtana ovat kyseisen lainsäädännön asiayhteys ja tavoite (Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 882/2004 27 artiklan 3 kohta ja 67 artikla; neuvoston direktiivi 85/73, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/79) (ks. 25 kohta)

2. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen — Rehuja ja elintarvikkeita koskevat viralliset tarkastukset — Rahoitus — Lihan hygieenisyyden alan tarkastuksista ja valvonnasta maksettavat maksut — Vuoden 2007 siirtymäkausi — Todelliset tarkastuskulut kattavan määrän perinnän sallittavuus (Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 882/2004 27 artiklan 3 kohta ja 67 artikla; neuvoston direktiivi 85/73, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/79) (ks. 26–33 kohta ja tuomiolauselma)

Ratkaisu

Rehu- ja elintarvikelainsäädännön sekä eläinten terveyttä ja hyvinvointia koskevien sääntöjen mukaisuuden varmistamiseksi suoritetusta virallisesta valvonnasta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 882/2004, sellaisena kuin se on muutettuna 20.11.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1791/2006, 27 artiklan 3 kohdan ensimmäisen kohdan toista virkettä on tulkittava niin, että sen nojalla on sallittua periä vuoden 2007 käsittävän siirtymäkauden ajan lihan terveystarkastusten alan tarkastuksista ja valvonnasta aiheutuvista kuluista sellaisia maksuja, joilla katetaan toimivaltaisille viranomaisille aiheutuvat, direktiiveissä 89/662/ETY, 90/425/ETY, 90/675/ETY ja 91/496/ETY tarkoitettujen eläinlääkinnällisten tarkastusten ja valvonnan rahoittamisesta 29.1.1985 annetussa neuvoston direktiivissä 85/73/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.1997 annetulla neuvoston direktiivillä 97/79/EY, tarkoitetut kustannukset.

( 1 ) EUVL C 171, 26.5.2015.
Asia C-163/15

Youssef Hassan

vastaan

Breiding Vertriebsgesellschaft mbH

(Oberlandesgericht Düsseldorfin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Yhteisön tavaramerkki — Asetus (EY) N:o 207/2009 — 23 artikla — Käyttölupa — Yhteisön tavaramerkkirekisteri — Käyttöluvan haltijan oikeus ryhtyä toimiin loukkauksen vuoksi siitä huolimatta, ettei käyttölupaa ole merkitty rekisteriin”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 4.2.2016

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkki omistusoikeuden kohteena — Oikeusvaikutukset suhteessa kolmansiin — Käyttöluvan haltijan oikeus ryhtyä toimiin loukkauksen vuoksi siitä huolimatta, ettei käyttölupaa ole merkitty yhteisön tavaramerkkirekisteriin

(Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 23 artiklan 1 kohta)

Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 23 artiklan 1 kohdan ensimmäistä virkettä on tulkittava siten, että käyttöluvan haltija voi ryhtyä toimiin käyttöluvan kohteena olevan yhteisön tavaramerkin loukkauksen vuoksi, vaikka käyttölupaa ei ole merkitty yhteisön tavaramerkkirekisteriin. Siitä huolimatta, että erikseen tarkasteltuna tätä virkettä voitaisiin tulkita siten, ettei käyttöluvan haltija voi käyttää hyödykseen käyttöluvalla saatuja oikeuksia kolmansia – tavaramerkin loukkaaja mukaan lukien – vastaan, ellei käyttölupaa ole merkitty rekisteriin, unionin tuomioistuin palauttaa mieliin, että unionin oikeuden säännöksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on.

Asetuksen N:o 207/2009 23 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetyn säännön tarkoituksesta on katsottava, että sillä, ettei asetuksen 17, 19 ja 22 artiklassa tarkoitetuilla yhteisön tavaramerkkirekisteriin merkitsemättömillä oikeustoimilla ole oikeusvaikutuksia suhteessa kolmansiin, pyritään suojaamaan sitä, jolla on tai jolla voi olla oikeuksia yhteisön tavaramerkkiin omistusoikeuden kohteena. Tästä seuraa, ettei kyseistä 23 artiklan 1 kohdan ensimmäistä virkettä sovelleta tilanteeseen, jossa kolmas tavaramerkkiä loukkaamalla loukkaa yhteisön tavaramerkillä myönnettyjä oikeuksia.

(ks. 18, 19, 25 ja 26 kohta sekä tuomiolauselma)
Kanne, jolla toinen vanhemmista vaatii tuomioistuinta korvaamaan toisen vanhemman puuttuvan suostumuksen lapsen matkustamiseen sen jäsenvaltion ulkopuolelle, jossa lapsen asuinpaikka on, ja passin myöntämiseen tämän lapsen nimellä, kuuluu tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa annetun asetuksen N:o 2201/2003 aineelliseen soveltamisalaan, ja näin on, vaikka jäsenvaltion, jonka kansalainen lapsi on, viranomaisten on otettava huomioon tästä kanteesta annettu ratkaisu passin myöntämistä koskevassa hallinnollisessa menettelyssä.

Kyseistä asetusta sovelletaan siviilioikeudellisissa asioissa, jotka liittyvät muun muassa vanhempainvastuun myöntämiseen, käyttämiseen, siirtämiseen, rajoittamiseen tai lopettamiseen. Vanhempainvastuu määritellään asetuksen N:o 22013/2003 2 artiklan 7 alakohdassa laajasti siten, että sillä tarkoitetaan oikeuksia ja velvollisuuksia, jotka liittyvät lapsen henkilöön tai omaisuuteen ja jotka jollakin luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä on tuomioistuimen tuomion tai lain taikka voimassa olevan sopimuksen perusteella.

Kanteen, jonka yhteydessä kansallisen tuomioistuimen lausuttava siitä, onko passin hankkiminen asianomaiselle lapselle tarpeen ja onko kantajana olevalla vanhemmalla oikeus tehdä tätä passia koskeva hakemus ja matkustaa ulkomaille lapsen kanssa ilman toisen vanhemman suostumusta, kohteena on siis kyseiseen lapseen kohdistuvan, asetuksen N:o 2201/2003 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa, kun se luetaan yhdessä asetuksen 2 artiklan 7 alakohdan kanssa, tarkoitetun vanhempainvastuun käyttäminen.

(ks. 26, 27 29 ja 35 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)