ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Avainsanat

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne – Unionin tuomioistuimen arviointi siitä, onko kanne perusteltu – Huomioon otettava tilanne – Tilanne perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä (SEUT 258 artikla) (ks. 43 ja 45 kohta)

2. Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne – Oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn kohde – Perusteltu lausunto – Sisältö (SEUT 258 artikla) (ks. 53–55 kohta)

Päätöksen päätösosa

Ratkaisu

1) Bulgarian tasavalta ei ole noudattanut kilpailusta sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen markkinoilla 16.9.2002 annetun komission direktiivin 2002/77/EY 2 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se on sähköisestä viestinnästä annetun lain (Zakon za elektronnite saobshteniya) siirtymä- ja loppusäännösten 5 a §:n 1 ja 2 momentissa rajoittanut kahteen sellaisten yritysten määrän, jotka voivat saada käyttöönsä maanpäällisen digitaalisen verkon radiotaajuuden ja luvan tarjota kyseistä sähköisen viestinnän palvelua.

2) Bulgarian tasavalta ei ole noudattanut sähköisiä viestintäverkkoja ja -palveluja koskevista valtuutuksista (valtuutusdirektiivi) 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/20/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/140/EY, 7 artiklan 3 kohdan, sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä (puitedirektiivi) 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 9 artiklan 1 kohdan eikä direktiivin 2002/77 2 artiklan 2 kohdan ja 4 artiklan 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se on kieltänyt sähköisestä viestinnästä annetun lain 47 a §:n 1 ja 2 momentin ja 48 §:n 3 momentin mukaisesti sellaisilta televisio-ohjelmia tarjoavilta yrityksiltä, joiden ohjelmia ei levitetä Bulgarian tasavallassa, ja niihin liittyviltä henkilöiltä osallistumisen valintamenettelyihin, jotka koskevat maanpäällisen digitaalisen verkon radiotaajuuden myöntämistä ja vastaavien palvelujen tarjoamista.

3) Bulgarian tasavalta ei ole noudattamatta direktiivin 2002/20, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 7 artiklan 3 kohdan, direktiivin 2002/21, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 9 artiklan 1 kohdan eikä direktiivin 2002/77 2 artiklan 2 kohdan ja 4 artiklan 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se on kieltänyt sähköisestä viestinnästä annetun lain 48 §:n 5 momentin mukaisesti maanpäällisen digitaalisen verkon radiotaajuuksien haltijoilta viestintäverkkojen muodostamisen radio- ja televisio-ohjelmien lähettämistä varten.

4) Bulgarian tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehtoja ja niiden sopimusten mukautuksia, joihin Euroopan unioni perustuu, koskevan asiakirjan liitteessä IV olevassa 2 luvussa tarkoitetun erityisjärjestelyn toista kohtaa on tulkittava siten, että jokaiselta henkilöltä, joka aikoo tuoda maahan tai saattaa markkinoille jäsenvaltiossa unioniin vuonna 2003 liittyneestä jäsenvaltiosta peräisin olevan sellaisella patentilla tai lisäsuojatodistuksella suojatun farmaseuttisen tuotteen, joka on saatu ajankohtana, jolloin kyseiselle tuotteelle ei voinut saada jossakin mainituista uusista jäsenvaltioista suojaa, vaadittava yhtä kuukautta aikaisemmin annettava ilmoitus on osoitettava patentin tai lisäsuojatodistuksen haltijalle tai edunsaajalle, jolloin viimeksi mainittu käsite tarkoittaa jokaista henkilöä, jolla on laillisesti patentin tai lisäsuojatodistuksen haltijalle annettuja oikeuksia.

Ilmoitusvelvollisuudella pyritään nimittäin antamaan patentin tai lisäsuojatodistuksen haltijalle tai edunsaajalle mahdollisuus estää suojatun tuotteen tuonti ja markkinoille saattaminen ilmoittamalla sille etukäteen kaikista hankkeista rinnakkaistuoda tuotetta sellaisista uusista jäsenvaltioista, joissa tätä suojaa ei voitu saada ennen valtion liittymistä unioniin. Asettamalla tämän ilmoitusvelvollisuuden unionin lainsäätäjä ilmaisi aikomuksensa tavoitella tasapainoa rinnakkaistuojalla olevan liiallisen muotovaatimuksen vaaran ja patentilla tai lisäsuojatodistuksella annetun suojan haltijan tai edunsaajan oikeudellisesti epävarmaan tilanteeseen asettamisen vaaran välillä. Ilmoituksen osoittamisen muille henkilöille, joilla on patentin tai lisäsuojatodistuksen haltijaan tai edunsaajaan yhtiö- tai yrityssiteitä, salliminen kyseenalaistaisi erityisjärjestelyn tehokkuuden ja voisi asettaa haltijan oikeudellisesti epävarmaan tilanteeseen, mikä on erityisjärjestelyn tarkoituksen vastaista.

(ks. 39, 41 ja 43 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon annetun direktiivin 96/71 3 artiklan 1 ja 10 kohdalla pyritään takaamaan se, että lähetettyihin työntekijöihin sovelletaan vastaanottavan jäsenvaltion vähimmäissuojaa koskevia sääntöjä siltä osin kuin on kyse mainitussa 1 kohdassa tarkoitettuja aloja koskevista – ja tarvittaessa jäsenvaltioiden kyseisessä 10 kohdassa täsmentämistä – työehdoista ja oloista sen ajan, kun he tekevät työtä tilapäisesti mainitun jäsenvaltion alueella. Näiden vähimmäissuojaa koskevien sääntöjen noudattamisen valvontatoimenpiteet eivät kuulu direktiivin 96/71 soveltamisalaan eikä niitä ole yhdenmukaistettu Euroopan unionin tasolla, joten jäsenvaltiot voivat näin ollen vapaasti määritellä nämä toimenpiteet perussopimusta ja unionin oikeuden yleisiä periaatteita noudattaen.

SEUT 56 ja SEUT 57 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka nojalla toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen palveluntarjoajan lähettämien työntekijöiden suorittamien palvelujen vastaanottajan on ilmoitettava toimivaltaisille viranomaisille ennen tällaisten henkilöiden työskentelyn alkamista näiden tunnistetiedot silloin, kun nämä eivät voi esittää todistusta ilmoituksesta, joka heidän työnantajansa olisi pitänyt tehdä tämän vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille ennen palvelusuorituksen alkamista, jos tämä lainsäädäntö voidaan perustella työntekijöiden suojelun tai sosiaalialan petosten torjumisen kaltaisella yleistä etua koskevalla pakottavalla syyllä, kunhan on osoitettu, että se on omiaan takaamaan asetetun tavoitteen tai asetettujen tavoitteiden saavuttamisen ja että sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen niiden saavuttamiseksi, minkä tutkiminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.

Tällaista kansallista lainsäädäntöä – siltä osin kuin se merkitsee tilapäisesti lähetettyjen työntekijöiden työnantajan ilmoitusvelvollisuuden valvontaa – voidaan pitää tällaisen velvollisuuden välittömänä seurauksena, joka on tarpeen muuttoliikenteen tutkimiseksi sosiaalihallinnossa käyttöön otetun rajat ylittävän tietojärjestelmän (Limosa-järjestelmä) tavoitteiden saavuttamiseksi.

(72 ja 75 kohta sekä tuomiolauselma)
Luonnonmukaisesta tuotannosta ja luonnonmukaisesti tuotettujen tuotteiden merkinnöistä annetun asetuksen N:o 834/2007 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä luonnonmukaisen tuotannon, merkintöjen ja valvonnan osalta annetun asetuksen N:o 889/2008 27 artiklan 1 kohdan f alakohtaa on tulkittava siten, että tässä säännöksessä tarkoitetun aineen käyttö on lakisääteistä ainoastaan, jos unionin oikeuden säännössä tai sen mukaisessa kansallisen oikeuden säännössä edellytetään suoraan, että elintarvikkeeseen on lisättävä mainittua ainetta, jotta kyseistä elintarviketta voidaan ylipäätään pitää kaupan. Tällaisen aineen käyttö ei ole kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla lakisääteistä, kun elintarviketta pidetään kaupan ravintolisänä, johon on liitetty ravitsemus- tai terveysväitteitä, tai erityisravinnoksi tarkoitettuna elintarvikkeena, vaikka tämä tarkoittaa, että aineiden lisäämistä elintarvikkeisiin koskevien säännösten, joista säädetään

– ravintolisiä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetussa direktiivissä 2002/46, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1137/2008,

– elintarvikkeita koskevista ravitsemus- ja terveysväitteistä annetussa asetuksessa N:o 1924/2006 ja muiden kuin sairauden riskin vähentämiseen ja lasten kehitykseen ja terveyteen viittaavien elintarvikkeita koskevien sallittujen terveysväitteiden luettelosta annetussa asetuksessa N:o 432/2012, sekä

– erityisravinnoksi tarkoitetuista elintarvikkeista annetussa direktiivissä 2009/39 ja erityisruokavaliovalmisteisiin ravitsemuksellisessa tarkoituksessa lisättävistä aineista annetussa asetuksessa N:o 953/2009,

noudattamiseksi kyseisen elintarvikkeen on sisällettävä tietty määrä mainittua ainetta.

Taloudellisten toimijoiden tehtävänä on määrittää tuotteidensa koostumus ja päättää, millä nimityksellä ne haluavat pitää niitä kaupan. Jos ne haluavat pitää näitä tuotteita kaupan direktiivissä 2002/46 tarkoitettuina ravintolisinä, joihin liittyy asetuksissa N:o 1924/2006 ja N:o 432/2012 tarkoitettuja ravitsemus- tai terveysväitteitä, tai direktiivin 2009/39 ja asetuksen N:o 953/2009 mukaisina erityisravinnoksi tarkoitettuina elintarvikkeina, niiden on täytettävä unionin soveltuvassa lainsäädännössä kyseisen alan osalta säädetyt velvoitteet, mikä voi johtaa kieltoon pitää niitä kaupan luonnonmukaisesti tuotettuina tuotteina. Unionin oikeudessa ei taata, että taloudellinen toimija voisi pitää tuotteitaan kaupan kaikilla nimityksillä, joiden se katsoo olevan edullisia tuotteidensa myynnin edistämiseksi.

(ks. 46 ja 51 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C‑453/13

The Queen, Newby Foods Ltd:n pyynnöstä,

vastaan

Food Standards Agency

(High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Divisionin (Administrative Court) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Terveyden suojelu — Asetus (EY) N:o 853/2004 — Eläinperäisiä elintarvikkeita koskevat hygieniasäännöt — Liitteessä I olevat 1.14 ja 1.15 kohta — Mekaanisesti erotetun lihan ja raakalihavalmisteiden käsitteet — Asetus (EY) N:o 999/2001 — Tiettyjen tarttuvien spongiformisten enkefalopatioiden ehkäisy, valvonta ja hävittäminen — Kuluttajansuoja — Direktiivi 2000/13/EY — Elintarvikkeiden merkinnät ja esillepano”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kymmenes jaosto) 16.10.2014

Kansanterveys — Eläinperäisten elintarvikkeiden hygienia — Kuluttajansuoja — Elintarvikkeiden merkinnät ja esillepano — Mekaanisesti erotetun lihan käsite — Tuotteen, joka saadaan poistamalla liha luista, joissa on lihaa, luuttomaksi leikkaamisen jälkeen tai siipikarjan ruhoista, kuuluminen käsitteen soveltamisalaan — Edellytys

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/13 liite I; Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 853/2004 liitteessä I olevat 1.14 ja 1.15 kohta)

Eläinperäisiä elintarvikkeita koskevista erityisistä hygieniasäännöistä annetun asetuksen N:o 853/2004 liitteessä I olevia 1.14 ja 1.15 kohtaa on tulkittava siten, että tuote, joka saadaan poistamalla liha mekaanisesti luista, joissa on lihaa, luuttomaksi leikkaamisen jälkeen tai siipikarjan ruhoista, on luokiteltava mainitussa 1.14 kohdassa tarkoitetuksi mekaanisesti erotetuksi lihaksi, koska käytetty menetelmä aiheuttaa lihassyyn rakenteen yksinomaan leikkauskohtaan rajoittuvaa häviämistä tai muuttumista suuremman häviämisen tai muuttumisen, riippumatta siitä, ettei käytetty tekniikka muuta käytettyjen luiden rakennetta. Tällaista tuotetta ei saada luokitella mainitussa 1.15 kohdassa tarkoitetuksi raakalihavalmisteeksi.

Mainitun asetuksen liitteessä I olevassa 1.14 kohdassa oleva mekaanisesti erotetun lihan määritelmä perustuu kolmeen kumulatiiviseen kriteeriin, joita on luettava yhdessä, eli ensinnäkin sellaisen luun käyttämiseen, josta kokonaiset lihakset on jo irrotettu, tai sellaisten siipikarjan ruhojen käyttämiseen, joissa lihaa on jäljellä, toiseksi mekaanisten erottelumenetelmien käyttämiseen tämän lihan talteen ottamiseksi ja kolmanneksi näin talteen otetun lihan lihassyyn rakenteen häviämisen tai muuttumisen mainittujen menetelmien käytön vuoksi. Tässä määritelmässä ei varsinkaan tehdä mitään eroa lihassyyn rakenteen häviämis- tai muuttumisasteen suhteen, joten kaikki tämän rakenteen häviäminen tai muuttuminen otetaan huomioon tämän määritelmän yhteydessä. Näin ollen kaikki lihatuotteet, jotka täyttävät nämä kolme kriteeriä, on luokiteltava mekaanisesti erotetuksi lihaksi riippumatta lihassyyn rakenteen häviämis- tai muuttumisasteesta, kun tämä häviäminen tai muuttuminen on käytetyn menetelmän vuoksi suurempaa kuin se, joka rajoittuu yksinomaan leikkauskohtaan.

(ks.41, 42 ja 67 kohta sekä tuomiolauselma)
Lisäksi tällaisen työn keskeyttämistä koskeva puhtaasti muodollinen vaatimus ei ole perusteltu sellaisen yleisen edun mukaisen tavoitteen vuoksi, jonka toteutumisen se voisi taata sikäli kuin kyseisen jäsenvaltion mukaan tavoitetta ei ole, siltä puuttuu peruste ja se on epälooginen, joten mainittu vaatimus on tällä välin poistettu ja mainitun jäsenvaltion lainsäädännön mukaisen vanhuuseläkkeen maksamisen ja palkallisen ansiotyön harjoittamisen välillä ei ole ehdotonta ja suoraa yhteyttä, kun otetaan huomioon, että vakuutetulla säilyy oikeus harjoittaa palkkatyötä vanhuuseläkkeen myöntämisen jälkeen.

Tästä seuraa, että tällainen säännös voi estää kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön nojalla eläkettä saavia henkilöitä harjoittamasta ansiotyötä toisessa jäsenvaltiossa tai saada heidät luopumaan siitä, ja se on näin ollen vapaan liikkuvuuden ja erityisesti SEUT 49 artiklassa tarkoitetun sijoittautumisvapauden rajoitus.

SEUT 49 artikla on esteenä jäsenvaltion säännökselle, jonka mukaan vanhuuseläkkeen myöntämisen ennakkoedellytyksenä on toisessa jäsenvaltiossa harjoitettuun ansiotyöhön liittyvien sosiaalivakuutusmaksujen suorittamisen keskeytyminen.

Asetuksen N:o 1408/71 45 artiklaa, 46 artiklan 2 kohtaa ja 94 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei niissä anneta sosiaalivakuutetuille mahdollisuutta valita, ettei ensimmäisessä jäsenvaltiossa saavutettujen oikeuksien määrittämisessä oteta huomioon toisessa jäsenvaltiossa täyttyneitä vakuutuskausia ennen tämän asetuksen soveltamispäivää tässä ensimmäisessä jäsenvaltiossa.

Mainitun asetuksen 94 artiklan 2 kohta on nimittäin pakottava. Sen soveltamisalaan kuuluvat jäsenvaltiot, toimivaltaiset viranomaiset ja sosiaalivakuutetut eivät voi poiketa siitä.

Saman asetuksen 45 artiklasta ja 46 artiklan 2 kohta ovat myös pakottavia eikä niiden sanamuoto tarjoa niiden soveltamisalaan kuuluvalle vakuutetulle valintaoikeutta. Näin ollen vakuutettu ei voi luopua niiden soveltamisesta jättämällä ilmoittamatta jäsenvaltion lainsäädännön mukaisessa vanhuuseläkehakemuksessaan toisessa jäsenvaltiossa täyttyneet vakuutuskaudet.

Tätä toteamusta tukee asetuksen N:o 1408/71 84 a artiklan 1 kohta, jonka mukaan tämän asetuksen soveltamisalaan kuuluvilla laitoksilla ja henkilöillä on vastavuoroinen tiedotus- ja yhteistyövelvollisuus asetuksen moitteettoman soveltamisen varmistamiseksi. Tältä osin asianomaisten henkilöiden on ilmoitettava viipymättä toimivaltaisen valtion ja asuinvaltion laitoksille kaikista henkilökohtaisessa tai perheensä tilanteessa tapahtuneista muutoksista, jotka vaikuttavat heidän oikeuteensa etuuksiin tämän asetuksen perusteella. Tästä seuraa, ettei sosiaalivakuutusetuuden hakijalla ole oikeutta esittää työuransa ja vakuutuskausiensa osittaista historiaa hankkiakseen itselleen taloudellisen edun.

(ks. 58–61 ja 63 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Yhdistetyt asiat C‑344/13 ja C‑367/13

Cristiano Blanco

ja

Pier Paolo Fabretti

vastaan

Agenzia delle Entrate – Direzione Provinciale I di Roma – Ufficio Controlli

(Commissione tributaria provinciale di Roman esittämät ennakkoratkaisupyynnöt)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Palvelujen tarjoamisen vapaus — Rajoitukset — Verolainsäädäntö — Onnenpelivoitoista saadut tulot — Ulkomailta saatujen voittojen ja kotimaisista pelipaikoista saatujen voittojen erilainen verotus”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 22.10.2014

Palvelujen tarjoamisen vapaus — Rajoitukset — Onnenpelit — Kansallista lainsäädäntöä, jossa otetaan käyttöön ulkomailta saatujen tulojen ja kotimaisista pelipaikoista saatujen voittojen erilainen verotus, ei voida hyväksyä — Oikeuttamisperustetta ei ole

(SEUT 52 ja SEUT 56 artikla)

SEUT 52 ja SEUT 56 artiklaa on tulkittava niin, että ne ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan muissa jäsenvaltioissa sijaitsevista pelipaikoista saaduista onnenpelivoitoista kannetaan tuloveroa ja ensin mainitussa valtiossa sijaitsevista pelipaikoista saadut samankaltaiset tulot vapautetaan kyseisestä verosta.

Mainitunlainen lainsäädäntö, joka on selvästi syrjivää, voi olla oikeutettua vain, jos sillä tavoitellaan SEUT 52 artiklassa tarkoitettuja yleiseen järjestykseen, yleiseen turvallisuuteen ja kansanterveyteen liittyviä tavoitteita ja jos sen sisältämät rajoitukset täyttävät oikeasuhteisuutta koskevat edellytykset. Näin ei kuitenkaan ole kyseisen lainsäädännön osalta, koska yhtäältä, kun on kyse tavoitteista, jotka liittyvät rahanpesun ehkäisemiseen ja tarpeeseen rajoittaa sellaisen pääoman pakoa ulkomaille tai tuomista kyseiseen jäsenvaltioon, jonka alkuperä on erityisen epäselvä, mainitun jäsenvaltion viranomaiset eivät voi pätevästi olettaa yleisesti ja erotuksetta, että toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneet laitokset ja yksiköt toimisivat rikollisesti. Toisaalta siltä osin kuin on kyse peliriippuvuuden torjunnasta, joka kuuluu kansanterveyden suojan alaan, kyseisellä lainsäädännöllä ei voida taata johdonmukaisesti peliriippuvuuden torjuntaa koskevan tavoitteen toteutumista, koska kyseisen jäsenvaltion alueella sijaitsevista pelipaikoista saatujen voittojen verovapautus kannustaa kuluttajia osallistumaan onnenpeleihin, jotka antavat heille mahdollisuuden hyötyä mainitusta verovapautuksesta.

(ks. 32, 33, 39, 41, 44 ja 46–48 kohta sekä tuomiolauselma)
Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29 5 artiklan 3 kohdan n alakohdassa oleva käsite ”hankinta- tai lisensointiehdot” on ymmärrettävä siten, että se edellyttää, että oikeudenhaltija ja tässä säännöksessä tarkoitettu yleisölle avoimen kirjaston kaltainen laitos ovat tehneet asianomaista teosta koskevan lisenssi- tai käyttösopimuksen, jossa täsmennetään ehdot, joiden mukaisesti laitos voi teosta käyttää.

Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29 5 artiklan 3 kohdan n alakohtaa, luettuna yhdessä sen 5 artiklan 2 kohdan c alakohdan kanssa, on tulkittava siten, ettei siinä estetä jäsenvaltiota myöntämästä näissä säännöksissä tarkoitetuille yleisölle avoimille kirjastoille oikeutta digitoida niiden kokoelmiin kuuluvia teoksia, jos tämä kappaleen valmistaminen on tarpeen, jotta nämä teokset voidaan saattaa käyttäjien saataviin näiden laitosten tiloissa tähän tarkoitukseen varattujen päätteiden avulla.

On nimittäin olemassa vaara, että tämä oikeus välittää teoksia tehdään suurelta osin tyhjäksi tai jää vaille tehokasta vaikutusta, jos yleisölle avoimien kirjastoiden kaltaisilla laitoksilla ei ole liitännäistä oikeutta digitoida asianomaisia teoksia.

Lisäksi kyseisille laitoksille tunnustetaan tällainen oikeus direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan c alakohdassa edellyttäen, että kyseessä on ”tarkoin määritelty kappaleen valmistaminen”.

Tätä edellytystä on periaatteessa noudatettu, kun tiettyjen kokoelmaan kuuluvien teosten digitoiminen on tarpeen, jotta teokset voidaan välittää tarkoitukseen varatuilla päätteillä yleisöön kuuluville henkilöille tai saattaa heidän saataviinsa tutkimusta tai yksityistä opiskelua varten, kuten direktiivin 2001/29 5 artiklan 3 kohdan n alakohdassa säädetään.

Lisäksi tämän digitointia koskevan liitännäisen oikeuden laajuutta on täsmennettävä tulkitsemalla direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan c alakohtaa sen 5 artiklan 5 kohdan valossa, jonka mukaan tätä rajoitusta sovelletaan vain tietyissä erityistapauksissa, jotka eivät ole ristiriidassa teoksen tai muun suojatun aineiston tavanomaisen hyödyntämisen kanssa eivätkä kohtuuttomasti haittaa oikeudenhaltijan oikeutettuja etuja, vaikka tällä viimeksi mainitulla säännöksellä ei olekaan tarkoitus laajentaa tämän direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa säädettyjen poikkeusten ja rajoitusten ulottuvuutta.

(ks. 43, 44, 46, 47 ja 49 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista Roomassa 19.6.1980 tehdyn yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdan viimeistä virkettä on tulkittava siten, että tätä määräystä sovelletaan huolintasopimukseen vain, jos sopimuksen pääasiallisena kohteena on kyseisen tavaran varsinainen kuljetus, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava.

Mainitun yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdan viimeisen virkkeen mukaan muut sopimukset voidaan nimittäin rinnastaa kuljetussopimuksiin, koska yksi tämän määräyksen päämääristä on laajentaa 4 kohdan toisen virkkeen soveltaminen sopimuksiin, jotka katsotaan kansallisessa lainsäädännössä muiksi sopimuksiksi kuin kuljetussopimuksiksi mutta joiden pääasiallisena kohteena on tavarankuljetus. Tämän kohteen toteamiseksi on otettava huomioon sopimussuhteen tavoite ja täten luonteenomaisen suorituksen toimittavan osapuolen kaikki velvoitteet.

Sama koskee huolintasopimusta, joka on erillinen sopimus ja jonka luonteenomainen suoritus on tavarankuljetuksen järjestäminen. Koska huolintasopimuksen pääasiallisena kohteena ei ole tavaran siirto, sitä ei voida katsoa kuljetussopimukseksi.

Kuitenkin kun otetaan huomioon sopimussuhteen tarkoitus, todella toteutettu suoritus ja luonteenomaisen suorituksen toimittavan osapuolen kaikki velvollisuudet eikä sitä, miten sopimuspuolet sopimuksen luonnehtivat, huolintasopimuksella voi osoittautua olevan kuljetussopimukselle tyypillistä erityisyyttä, jos sen pääasiallisena tarkoituksena on tavaran siirron toteuttaminen sellaisenaan.

Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on analysoimalla kaikkia pääasiaan liittyviä seikkoja eli osapuolten välisten suhteiden taloudellista ja kaupallista todellisuutta kuvastavia sopimusmääräyksiä ja Rooman yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdan tarkoitusta tarkastettava, onko kyseisen huolintasopimuksen pääasiallisena kohteena kyseisen tavaran varsinainen kuljetus ja missä määrin näin on.

(ks. 26–28, 31 ja 32 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)