SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna valtiontukena on pidettävä ainoastaan suoraan tai välillisesti valtion varoista myönnettyjä etuja. Kansallinen säännöstö, joka koskee uusiutuvista energialähteistä peräisin olevan sähköntuotannon (EEG-sähkö) tukemiseksi annettuja oikeudellisia puitteita ja jossa säädetään yhtäältä EEG-sähkön tuottajien hyväksi syöttötariffien ja markkinapreemioiden kautta annettavaa tukea koskevasta järjestelmästä, joka rahoitetaan sähköntoimittajien maksettavaksi tulevalla, siirtoverkonhaltijoiden perimällä ja hallinnoimalla EEG-lisämaksulla, joka voidaan vyöryttää loppukuluttajille, ja toisaalta erityiskorvausjärjestelmästä, jolla vahvistetaan yläraja EEG-lisämaksulle, jonka sähköntoimittajat voivat vyöryttää energian suurkuluttajille, merkitsee mainitussa määräyksessä tarkoitettujen valtion varojen kyseessä olemista.

Tältä osin ensinnäkin siirtoverkonhaltijoiden perimän ja hallinnoiman mainitun lisämaksun, joka koostuu myytyjen määrien mukaisessa suhteessa laskettavan sähkön myynnin yhteydessä saadun hinnan ja sen taloudellisen rasitteen välisestä erotuksesta, joka koituu lainmukaisesta velvollisuudesta maksaa laissa vahvistettujen sellaisten tariffien, joita sähköntoimittajilla on oikeus vaatia loppukuluttajilta, mukainen korvaus EEG-sähköstä, tarkoituksena on loppujen lopuksi kansallisessa säännöstössä säädettyjen syöttötariffien ja markkinapreemion aikaansaamien kustannusten kattaminen takaamalla EEG-sähkön tuottajien sähkölle markkinahintaa korkeampi hinta, joten sillä pannaan pääasiallisesti täytäntöön EEG-sähköntuottajien julkinen tukipolitiikka, jonka valtio on vahvistanut lailla.

Toiseksi siirtoverkonhaltijoiden tehtävänä on kyseessä olevan säännöstön perustella hallinnoida EEG-sähkön tuotannon tukijärjestelmää. Tätä varten niillä on joukko velvoitteita ja toimivaltuuksia ja ne ovat vastuussa tämän järjestelmän hallinnointitehtävistä, jotka ovat rinnastettavissa vaikutuksiltaan valtion myöntämään konsessioon. Tämän säännöstön toimintaan liitettyjä varoja hallinnoidaan yksinomaan julkisen edun mukaisesti ja kyseessä olevan kansallisen lainsäätäjän ennalta määrittelemien yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti. Mainitut varat, jotka muodostuvat loppukuluttajille vyörytetyistä lisäkustannuksista, jotka sähkönjakelijat maksavat siirtoverkonhaltijoille EEG-sähköstä, jonka hinta ylittää markkinoilta ostetun sähkön hinnan, eivät siirry suoraan loppukuluttajilta tämäntyyppisen sähkön tuottajille eli itsenäisten talouden toimijoiden välillä, vaan tähän tarvitaan välittäjiä, joiden tehtävänä on erityisesti kyseisten maksujen kantaminen ja hallinnointi. Mainitusta lisämaksusta saadut varat, joita siirtoverkonhaltijat yhdessä hallinnoivat, pysyvät näin ollen julkisen vallan määräysvallassa.

Kolmanneksi kyseessä olevat varat, jotka syntyvät mainitusta lisämaksusta ja jotka on tarkoitettu sekä EEG-sähkön tukijärjestelmään että korvausjärjestelmän rahoittamiseen, on loppujen lopuksi saatu kyseessä olevalla kansallisella säännöstöllä yksityisille oikeussubjekteille asetettujen maksujen perusteella. Siinä säädetään siirtoverkonhaltijoiden vaihtoehdosta määrätä lisähinta toimittajille, jotka voivat sitten vyöryttää sen loppukuluttajille erityisesti laskujen avoimuutta koskevien, samassa lainsäädännössä määriteltyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti, ja nämä toimittajat vyöryttävät käytännössä EEG-lisämaksusta johtuvan taloudellisen rasitteen loppukuluttajille, pyrkien mainittuun velvollisuuteen liittyvien kustannusten korvaamiseen. Koska tämä rasite vastaa 20‐25 prosenttia keskivertoloppukuluttajan laskun kokonaismäärästä, sen vyöryttämistä loppukuluttajille on siis pidettävä kyseessä olevan kansallisen lainsäätäjän säätämänä ja organisoimana seurauksena.

Sähkön loppukuluttajilla on siis juuri tämän säännöstön vuoksi tosiasiallisesti velvollisuus maksaa tämä lisähinta tai lisäkustannus. Kyseessä on valtion EEG-sähköntuottajien tukipolitiikan puitteissa yksipuolisesti määräämä rasite, joka on vaikutuksiltaan rinnastettavissa sähkönkulutusta kyseessä olevassa jäsenvaltiossa koskevaan veroon. Viranomainen on määrännyt tämän rasitteen yleisen edun eli ilmaston ja ympäristön suojelemisen vuoksi varmistamalla sähkönjakelun kestävän kehityksen, kehittelemällä EEG-sähkön tuotantoteknologioita ja objektiivisen kriteerin mukaisesti sähkönjakelijoiden loppukuluttajilleen toimittamien sähkömäärien perusteella. Siten kyseessä olevat määrät on luokiteltava veroon rinnastettaviksi valtion varoiksi.

Tämä päätelmä pätee myös energian suurkuluttajille myönnettyyn etuun, koska kyseessä olevassa kansallisessa säännöstössä säädetty korvausmekanismi muodostaa lisärasitteen siirtoverkonhaltijoille. EEG-lisämaksun pienentämisen seurauksena on juuri sähköntoimittajien suurkuluttajilta keräämien määrien pienentyminen ja sen voidaan katsoa johtavan siirtoverkonhaltijoiden tulojen menetykseen. Nämä menetetyt tulot kuitenkin saadaan takaisin tämän jälkeen muilta toimittajilta ja itse asiassa muilta loppukuluttajilta näin aiheutuneiden tappioiden kompensoimiseksi. Siten keskivertoloppukuluttaja Saksassa osallistuu tietyllä tavalla EEG-lisämaksun ylärajasta hyötyvien sähköintensiivisten yritysten subventointiin.

Sillä, että valtiolla ei tosiasiallisesti ole pääsyä kyseessä olevasta lisämaksusta saatuihin varoihin siinä mielessä, etteivät ne kierrä valtion budjetin kautta, ei ole vaikutusta siihen, että valtiolla on määräysvalta näiden varojen käyttöön, eikä sen kykyyn päättää alkuvaiheessa kyseessä olevan säännöstön avulla tavoiteltavista päämääristä ja mainittujen varojen käytöstä kokonaisuudessaan.

(ks. 81, 92–96, 106, 108, 110–112, 118, 127 ja 128 kohta)