ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Euroopan unioni – Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka – Iraniin kohdistuvat rajoittavat toimenpiteet

(Neuvoston asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 3 kohta)

2. Euroopan unioni – Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka – Iraniin kohdistuvat rajoittavat toimenpiteet

(Neuvoston asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 4 kohta)

Tiivistelmä

1. Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että asetuksen 1 artiklan i alakohdassa tarkoitetun taloudellisen resurssin välillistä saataville asettamista koskeva kielto kattaa toimet, jotka liittyvät toimintakykyisen mutta ei vielä käyttövalmiin sintrausuunin toimittamiseen Iraniin ja asentamiseen siellä sellaiselle kolmannelle osapuolelle, joka toimii asetuksen liitteessä IV tai V luetellun henkilön, yhteisön tai elimen puolesta, määräysvallassa tai johdolla ja jonka tarkoitus on käyttää kyseistä uunia ydinaseiden levittämistä Iranissa edistävien tavaroiden valmistamiseen tällaisen henkilön, yhteisön tai elimen hyväksi.

Kun otetaan huomioon Iranin islamilaiseen tasavaltaan kohdistettujen rajoittavien toimenpiteiden ennaltaehkäisevä luonne, merkityksellinen arviointiperuste taloudellisen resurssin käsitteen soveltamiseksi kyseisen 7 artiklan 3 kohdassa mainitun kiellon yhteydessä on se, että kyseessä olevaa omaisuutta on mahdollista käyttää sellaisten varojen, tavaroiden tai palveluiden hankkimiseen, jotka voivat edistää ydinaseiden levittämistä Iranissa. Mainitun 7 artiklan 3 kohdan soveltamiseksi ei siis ole välttämätöntä, että kyseinen omaisuus on heti käyttövalmis kyseessä olevan toimen tekemisen jälkeen.

(ks. 45–47 ja 57 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että

– se kattaa sellaisen toiminnan, joka on muodolliselta ilmiasultaan sellainen, että sillä ei rikota asetuksen 7 artiklan 3 kohtaa, mutta jonka suorana tai välillisenä tavoitteena tai seurauksena kuitenkin on 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun kiellon rikkominen

– termit ”tietoinen” ja ”tarkoituksellinen” edellyttävät kumulatiivisesti tietoisuutta ja tahtoa, ja nämä edellytykset täyttyvät, kun sellaiseen toimintaan, jolla on edellisessä kohdassa mainittu tavoite tai seuraus, osallistuva henkilö pyrkii tahallaan aiheuttamaan kyseisen tavoitteen tai seurauksen tai vähintään pitää mahdollisena, että hänen osallistumisellaan on tällainen tavoite tai seuraus, ja hyväksyy tämän mahdollisuuden.

(ks. 68 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
28

Koska yhteinen arvonlisäverojärjestelmä on yhtenäinen järjestelmä, joka perusperiaatteena on kaikkia koskeva ja yleisesti sovellettava arvonlisävero, arvonlisäverodirektiivin 11 artikla on Ruotsin kuningaskunnan mukaan poikkeussäännös, sillä sen seurauksena yritysryhmän sisäiset liiketoimet voidaan vapauttaa arvonlisäverosta. Näin ollen viimeksi mainittua artiklaa on tulkittava suppeasti.
52

Tällaisen tulkinnan taustalla olevista näkökohdista ilmenee lisäksi, että on merkityksetöntä, onko neuvoston päätöksen kohteena olevassa tuessa kyse voimassa olevasta tuesta vai uudesta tuesta. On nimittäin huomattava, että – kuten oikeuskäytännöstä ilmenee – komission päätöksen tehokkuus vaarantuu paitsi silloin, kun neuvosto tekee päätöksen, jossa se toteaa sisämarkkinoille soveltuvaksi tuen, joka on sama kuin se, josta komissio jo on lausunut, myös silloin, kun neuvoston päätöksen kohteena oleva tuki on tukea, jonka tarkoituksena on korvata sisämarkkinoille soveltumattomaksi todetun lainvastaisen tuen saajille takaisinmaksut, joihin heidät on komission päätöksen nojalla velvoitettu. Tällaisissa olosuhteissa jälkimmäinen tuki on niin erottamattomasti yhteydessä tukeen, jonka komissio on aikaisemmin todennut sisämarkkinoille soveltumattomaksi, että on pitkälti keinotekoista pyrkiä erottamaan nämä tuet toisistaan SEUT 108 artiklan 2 kohtaa sovellettaessa (ks. vastaavasti em. asia komissio v. neuvosto, tuomio 29.6.2004, 45 ja 46 kohta).
108

Lisäksi on syytä todeta, että direktiivin 96/61 15 a artiklassa säädettyä muutoksenhakuoikeutta on tulkittava tämän direktiivin tavoitteen mukaisesti. Oikeuskäytännössä on jo katsottu, että direktiivin 96/61 tarkoitus, joka määritellään sen 1 artiklassa, on pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistäminen toteuttamalla toimenpiteitä sen liitteessä I mainitusta toiminnasta aiheutuvien ilmaan, veteen ja maaperään kulkeutuvien päästöjen ehkäisemiseksi tai vähentämiseksi ympäristönsuojelun korkean tason saavuttamiseksi (asia C-473/07, Association nationale pour la protection des eaux et rivières ja OABA, tuomio 22.1.2009, Kok., s. I-319, 25 kohta ja asia C-585/10, Møller, tuomio 15.12.2011, Kok., s. I-13407, 29 kohta).
14

Rajojen valvonnasta puolestaan säädetään Schengenin rajasäännöstön 12 artiklassa seuraavaa: ”1. Rajojen valvonnan pääasiallisena tavoitteena on estää luvattomat rajanylitykset, torjua rajatylittävää rikollisuutta ja toteuttaa rajan laittomasti ylittäneisiin henkilöihin kohdistuvia toimenpiteitä. 2. Rajojen valvonnan suorittamiseksi rajavartijat käyttävät kiinteitä tai liikkuvia yksiköitä. Valvonta suoritetaan siten, että pyritään estämään henkilöitä kiertämästä rajanylityspaikoilla tehtäviä tarkastuksia. 3. Rajanylityspaikkojen välistä valvontaa suorittavien rajavartijoiden lukumäärä ja menettelyt on mukautettava olemassa oleviin tai ennakoituihin riskeihin ja uhkiin. Valvontajaksoja on muutettava usein ja yllättäen, niin että luvaton rajanylitys on aina vaarassa paljastua. 4. Valvonnan toteuttavat kiinteät tai liikkuvat yksiköt, jotka suorittavat tehtävänsä partioimalla tai sijoittumalla ongelmallisiksi tunnettuihin tai katsottuihin paikkoihin, koska valvonnan tarkoituksena on ottaa kiinni rajaa laittomasti ylittävät henkilöt. Valvonta voidaan toteuttaa myös teknisin keinoin kuten sähköisin laittein. 5. Valvontaa koskevia lisätoimenpiteitä voidaan hyväksyä. Kyseiset toimenpiteet, joiden tarkoituksena on muuttaa tämän asetuksen muita kuin keskeisiä osia täydentämällä sitä, hyväksytään 33 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua valvonnan käsittävää sääntelymenettelyä noudattaen.”
17

Tässä tilanteessa Hoge Raad der Nederlanden on päättänyt lykätä ratkaisun antamista asiassa ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että palvelujen tarjoamisen vapautta on rajoitettu, jos toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen palvelun tarjoajan suorittaman palvelun vastaanottaja velvoitetaan sen jäsenvaltion lainsäädännön perusteella, johon palvelun vastaanottaja on sijoittautunut ja jossa palvelu suoritetaan, pidättämään palvelusta maksettavasta korvauksesta veroa, kun tällaista pidätysvelvoitetta ei ole siinä tapauksessa, että palvelun tarjoaja on sijoittautunut samaan jäsenvaltioon kuin palvelun vastaanottaja? 2) a) Jos vastauksesta edelliseen kysymykseen seuraa, että säännöstö, jossa palvelun vastaanottajan edellytetään pidättävän veroa, johtaa palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitukseen, voidaanko tällainen rajoitus oikeuttaa tarpeella taata veron kantaminen ja periminen sellaisilta lyhytaikaisesti Alankomaissa oleskelevilta ulkomaisilta seuroilta, joiden valvonta on vaikeaa, jolloin Alankomaille annetun verotusvallan käyttäminen on ongelmallista? b) Onko tällaisessa tapauksessa lisäksi merkityksellistä, että järjestelmää on myöhemmin tarkistettu kyseisenkaltaisten tilanteiden osalta siten, että verottamisesta on yksipuolisesti luovuttu, koska verotuksen toimittaminen ei ole osoittautunut yksinkertaiseksi ja tehokkaaksi? 3) Ylittääkö tällainen järjestelmä sen, mikä on tarpeellista, kun otetaan huomioon erityisesti [keskinäisestä avunannosta tiettyihin maksuihin, tulleihin, veroihin ja muihin toimenpiteisiin liittyvien saatavien perinnässä 15.3.1976 annetussa neuvoston direktiivissä 76/308/ETY (EYVL L 73, s. 18), sellaisena kuin se on muutettuna 15.6.2001 annetulla neuvoston direktiivillä 2001/44/EY (EYVL L 175, s. 17; jäljempänä direktiivi 76/308)] tarjotut mahdollisuudet keskinäiseen avunantoon verojen kantamisessa? 4) Onko edellisiin kysymyksiin vastaamisen kannalta merkityksellistä, että vero, jota korvauksesta peritään palvelun vastaanottajan sijoittautumisvaltiossa, voidaan hyvittää toisessa jäsenvaltiossa samasta korvauksesta perittävässä verossa?”
94

Vaikka katsottaisiinkin, että komission tuolloinen tilanne vastasi SEUT 246 artiklan kuudennen kohdan, joka koskee komission kaikkien jäsenten vapaaehtoista eroamista, mukaista tilannetta, oikeuskäytännön perusteella ei neuvoston mukaan voida todeta, että komissio on ylittänyt juoksevien asioiden hoitamiseen rajoitetun toimivallan. Neuvoston mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi yhdistetyissä asioissa T-228/99 ja T-233/99, Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen vastaan komissio, 6.3.2003 antamansa tuomion (Kok., s. II-435) 96 kohdassa, että komission valtiontukipäätös, jonka se teki kaikkien jäsentensä erottua maaliskuussa 1999, ei ollut uusi poliittinen aloite, joka ylittäisi juoksevien asioiden hoitamiseen rajoitetun komission toimivallan. Jos tämä toteamus päti komission kyseisenä ajanjaksona tekemään uuteen päätökseen, toteamusta on sitä suuremmalla syyllä sovellettava olosuhteissa, joissa jo olemassa oleva ehdotus on jäänyt vireille. Lisäksi on kysyttävä, oliko EY 201 artiklan toisessa kohdassa määrättyä toimivallan rajoittamista juoksevien asioiden hoitoon sovellettava, kun otetaan huomioon, ettei parlamentti ollut antanut epäluottamuslausetta komission asioiden hoidosta.
Sekä kolmansien maiden kansalaisten ensimmäisen ryhmän, joka kuuluu direktiivin 2003/109 II luvun soveltamisalaan, että toisen ryhmän, jonka oleskelua toisessa jäsenvaltiossa koskevat hakemukset kuuluvat saman direktiivin III luvun soveltamisalaan, osalta vahvistetaan etenkin direktiivin 4, 5, 7 ja 14–16 artiklassa tarkat aineelliset ja menettelyä koskevat edellytykset, joita on noudatettava, ennen kuin kyseiset jäsenvaltiot myöntävät haetut oleskeluluvat. Hakijoiden on lähinnä osoitettava, että heillä on riittävät varat ja sairausvakuutus, jotta heistä ei tulisi taakkaa kyseiselle jäsenvaltiolle, ja heidän on toimitettava toimivaltaisille viranomaisille hakemus, johon on liitetty tarvittavat asiakirjat.
92

Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kun otetaan huomioon EY 87 artiklan 1 kohdalla ja yksityinen sijoittaja -arviointiperusteella tavoitellut päämäärät, taloudellista etua – myös silloin, kun se on myönnetty verotuksellisilla keinoilla – on arvioitava muun muassa yksityinen sijoittaja -arviointiperusteen valossa, jos mahdollisesti tarpeellisessa kokonaisarvioinnissa ilmenee, että kyseinen jäsenvaltio on siitä huolimatta, että tilanteessa on käytetty tällaisia julkisen vallan piiriin kuuluvia keinoja, kuitenkin myöntänyt tämän edun omistamansa yrityksen osakkeenomistajan ominaisuudessa.
53

Kun otetaan huomioon edellä esitetty, ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 2988/95 3 artiklaa on tulkittava siten, että siinä säädettyä vanhentumisaikaa, jota sovelletaan pääsaatavan eli unionin talousarviosta perusteettomasti saadun etuuden takaisinperintään, ei sovelleta tähän saatavaan perustuvien korkojen perintään, kun koronmaksuvelvollisuudesta ei ole säädetty unionin oikeudessa vaan ainoastaan kansallisessa oikeudessa.
Direktiivin 16 artiklassa säädetään seuraavaa:

”1. Jos jollekin tietylle tuotteelle ei ole 4 artiklassa tarkoitettuja teknisiä eritelmiä, voi tuotteen määrämaana oleva jäsenvaltio yksittäistapauksessa pyynnöstä todeta tuotteen olevan voimassa olevien kansallisten säännösten mukainen, jos tuote osoittautuu hyväksytyksi hyväksytyn tarkastuslaitoksen tuotetta valmistavassa jäsenvaltiossa tekemissä testeissä ja tarkastuksissa, jotka on tehty tuotteen määrämaana olevan jäsenvaltion voimassa olevien tai tämän vastaaviksi tunnustamien menetelmien mukaan.

2. Tuotetta valmistavan jäsenvaltion on ilmoitettava tuotteen määrämaana olevalle jäsenvaltiolle, jonka säännösten mukaisesti testit ja tarkastukset on tehtävä, se tarkastuslaitos, jonka se aikoo hyväksyä tähän tehtävään. Tuotteen määrämaana olevan jäsenvaltion ja tuotetta valmistavan jäsenvaltion on annettava toisilleen kaikki tarvittavat tiedot. Tuotetta valmistavan jäsenvaltion on tietojen vaihdon perusteella hyväksyttävä näin nimetty tarkastuslaitos. Jos jäsenvaltiolla on asian suhteen epäilyjä, sen on perusteltava kantansa ja ilmoitettava tästä komissiolle.

3. Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että hyväksytyt tarkastuslaitokset antavat toisilleen kaiken tarvittavan avun.

4. Jos jäsenvaltio toteaa, että hyväksytty tarkastuslaitos ei suorita testejä ja tarkastuksia jäsenvaltion kansallisten säännösten mukaan asianmukaisesti, sen on ilmoitettava tästä sille jäsenvaltiolle, jossa tarkastuslaitos on hyväksytty. Tämän jäsenvaltion on kohtuullisessa ajassa ilmoitettava edellä tarkoitetun ilmoituksen tehneelle jäsenvaltiolle, mihin toimenpiteisiin on ryhdytty. Jos ilmoituksen tehnyt jäsenvaltio ei pidä toimenpiteitä riittävinä, se voi kieltää kysymyksessä olevan tuotteen saattamisen markkinoille ja käytön tai asettaa sille erityisehtoja. Jäsenvaltion on ilmoitettava tästä toiselle jäsenvaltiolle ja komissiolle.”
94

Aluksi on syytä todeta, että – samoin kuin edellä mainitussa asiassa SGAE ja edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Football Association Premier League ym. – hammaslääkärin potilaat, vaikka he olisivatkin äänisignaalien peittoalueella, voivat kuulla äänitteet vain sen vuoksi, että tämä on ollut hammaslääkärin tarkoituksena. Hammaslääkärin tarkoituksena on näin ollen katsottava olleen levittää näitä äänitteitä.
33

Ensimmäiseen kysymykseen on siis vastattava, että kun valtio, kuten Puolan tasavalta, on liittynyt unioniin 1.5.2004 ja kun mainitun valtion unioniin liittymistä koskevassa asiakirjassa tai missään muussakaan unionin säädöksessä ei ole poikkeusmääräyksiä tai -säännöksiä, direktiivin 69/335, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 85/303, 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että siinä säädetty pakollinen verosta vapauttaminen koskee vain direktiivin, sellaisena kuin se on muutettuna, soveltamisalaan kuuluvia toimia, jotka mainitussa valtiossa oli vapautettu pääoman hankintaverosta 1.7.1984 tai joista mainittu vero tuolloin kannettiin alennetulla 0,50 prosentin tai tätä alemmalla verokannalla.
Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 24.11.2011 – komissio vastaan Italia

(asia C‑379/10)

Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – Yleinen periaate, jonka mukaan jäsenvaltiot ovat vastuussa siitä, että niiden ylimmän oikeusasteen tuomioistuin rikkoo unionin oikeutta – Valtion vastuu ei synny kansallisen ylimmän oikeusasteen tuomioistuimen suorittaman oikeussääntöjen tulkinnan tai tosiseikkojen ja todisteiden arvioinnin vuoksi – Kansallinen lainsäätäjä rajaa valtion vastuun tällaisen tuomioistuimen tahallisuuteen tai törkeään tuottamukseen

Unionin oikeus – Yksityisten oikeudet – Jäsenvaltio on loukannut yksityisten oikeuksia – Velvollisuus korvata yksityisille aiheutunut vahinko – Vastuun syntymisen edellytykset tilanteessa, jossa ylimmän oikeusasteen tuomioistuin on loukannut yksityisten oikeuksia – Rikkomisen ilmeisyys – Kansallista lainsäädäntöä, jossa vastuun syntyminen rajataan yksinomaan tapauksiin, joissa on kyse tahallisuudesta tai törkeästä tuottamuksesta, ei voida hyväksyä (ks. 40−42, 46 ja 48 kohta sekä tuomiolauselma)

Aihe

Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – Jäsenvaltioiden vastuuta siitä, että niiden ylimmän oikeusasteen tuomioistuin rikkoo unionin oikeutta, koskevan yleisen periaatteen loukkaaminen – Vastuun rajaaminen tapauksiin, joissa on kyse tahallisuudesta tai törkeästä tuottamuksesta

Ratkaisu

1) Italian tasavalta ei ole noudattanut sen yleisen periaatteen, jonka mukaan jäsenvaltiot ovat vastuussa siitä, että niiden ylimmän oikeusasteen tuomioistuin rikkoo unionin oikeutta, mukaisia velvoitteitaan,

– koska se on sulkenut Italian valtion vastuun ulkopuolelle yksityisille sen vuoksi, että kansallinen ylimmän oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut unionin oikeutta, aiheutuneet vahingot tilanteessa, jossa tämä unionin oikeuden rikkominen perustuu kyseisen tuomioistuimen suorittamaan oikeussääntöjen tulkintaan tai tosiseikkojen ja todisteiden arviointiin, ja

– koska se on rajannut tämän vastuun tapauksiin, joissa on kyse tahallisuudesta tai törkeästä tuottamuksesta,

tuomiovallan käyttämisessä aiheutuneiden vahinkojen korvaamisesta ja tuomarien siviilioikeudellisesta vastuusta 13.4.1988 annetun lain nro 117 (legge n. 117 (sul) risarcimento dei danni cagionati nell’ esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità civile dei magistrati] 2 §:n 1 ja 2 momentin mukaisesti.
Rautateiden infrastruktuurikapasiteetin käyttöoikeuden myöntämisestä ja rautateiden infrastruktuurin käyttömaksujen perimisestä annetun direktiivin 2001/14, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/49, 6 artiklan 1 kohdassa säädettyä velvoitetta, jonka mukaan jäsenvaltioiden on vahvistettava vaatimukset sen varmistamiseksi, että tavanomaisissa liikeolosuhteissa ja kohtuullisen ajanjakson aikana rataverkon haltijan tileissä ovat keskenään ainakin tasapainossa toisaalta infrastruktuurin käyttömaksuista saatavat tulot, muista kaupallisista toimista aiheutuvat ylijäämät ja valtion rahoitus sekä toisaalta infrastruktuurista aiheutuvat menot, on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan rataverkon haltijan tuloslaskelman kirjanpidollista tasapainoa. Rataverkon haltijan tuloslaskelman epätasapaino ei kuitenkaan yksin riitä sen toteamiseen, ettei kyseessä oleva jäsenvaltio olisi täyttänyt mainitun säännöksen mukaisia velvoitteitaan. Tällaisen päätelmän tekeminen edellyttää nimittäin kyseisen säännöksen sanamuodon mukaan myös sen osoittamista, että tilit ovat epätasapainossa ”tavanomaisissa liikeolosuhteissa ja kohtuullisen ajanjakson aikana”.

Jäsenvaltio, joka mahdollistaa sen, että vähimmäiskäyttömahdollisuuksista ja radan käyttömahdollisuuksista palveluihin pääsyä varten perittävien maksujen laskemisessa otetaan huomioon kustannuksia, joita ei voida pitää suoraan rautatieliikenteen harjoittamisesta aiheutuvina, ei noudata rautateiden infrastruktuurikapasiteetin käyttöoikeuden myöntämisestä ja rautateiden infrastruktuurin käyttömaksujen perimisestä annetun direktiivin 2001/14, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/49, 7 artiklan 3 kohdan mukaisia velvoitteitaan.

Tässä yhteydessä on todettava, että jos kyseisessä säännöstössä tarkoitettuihin ylläpitokustannuksiin ja rautatieliikenteen ohjauksesta aiheutuviin kustannuksiin sisältyy rataverkon osan käyttöön antamiseen liittyviä luonteeltaan kiinteitä kustannuksia, joista rataverkon haltijan on vastattava, vaikka junia ei liikennöitäisi, niitä on pidettävä ainoastaan osittain suoraan rautatieliikenteen harjoittamisesta aiheutuvina kustannuksina. Lisäksi on todettava, ettei rahoituskustannuksilla ja toiminnan epäsuorilla kustannuksilla ole selvästikään suoraa yhteyttä rautatieliikenteen harjoittamiseen. Poistoja ei myöskään voida pitää suoraan rautatieliikenteen harjoittamisesta aiheutuvina, koska ne määräytyvät liikenteestä johtuvan todellisen infrastruktuurin kulumisen sijasta kirjanpitoa koskevien sääntöjen perusteella.

(ks. 82–84 ja 90 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä annetun asetuksen N:o 987/2009 44 artiklaa ei sovelleta lastenhoitokausien huomioon ottamisesta vanhuuseläkkeen yhteydessä tehtyyn kielteiseen päätökseen, joka on tehty ennen mainitun asetuksen N:o 987/2009 voimaantuloa. Lainsäätäjä on asetuksen N:o 987/2009 97 artiklassa vahvistanut kyseisen asetuksen voimaantulopäiväksi 1.5.2010 ilman, että mainitun asetuksen millään perustelukappaleella tai millään muulla säännöksellä voitaisiin katsoa pyrittävän vahvistamaan mainitun asetuksen 44 artiklan soveltamisajan lähtökohdaksi kyseisen asetuksen julkaisemista edeltävä päivä. Asetuksella N:o 987/2009 säänneltyihin tilanteisiin kyseisen asetuksen 93 artiklan mukaisesti sovellettavan asetuksen N:o 883/2004 87 artiklan 1 kohdasta päinvastoin ilmenee, ettei sen perusteella saada mitään oikeuksia sen soveltamispäivää eli 1.5.2010 edeltävältä ajalta.

(ks. 26 ja 27 kohta)
”Kohtuullisen hyvityksen”, joka viljelijän on yhteisön kasvinjalostajanoikeuksista annetun asetuksen N:o 2100/94 94 artiklan 1 kohdan nojalla maksettava, kun hän on käyttänyt viljelemällä saatua suojatun lajikkeen lisäysaineistoa eikä ole täyttänyt hänelle tämän asetuksen 14 artiklan 3 kohdan, luettuna yhdessä asetuksen N:o 2100/94 14 artiklan 3 kohdassa säädetyn maataloutta koskevan vapautuksen soveltamista koskevista säännöistä annetun asetuksen N:o 1768/95, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2605/98, 8 artiklan kanssa, perusteella kuuluvia velvoitteita, määrittämisessä on käytettävä laskentaperusteena samalla alueella kyseisten kasvilajien suojattujen lajikkeiden lisäysaineiston vastaavan määrän luvanvaraisesta tuotannosta perittävän maksun määrää.

(ks. 43 kohta ja tuomiolauselma)
Tässä yhteydessä unionin on noudatettava erityisesti kirjallisten ja taiteellisten teosten suojaamista koskevan Bernin yleissopimuksen 11 bis artiklaa, jossa varataan nimenomaisesti Bernin liittomaille mahdollisuus antaa lainsäädännössään säännöksiä yleisradiointiorganisaation oikeudesta tehdä lyhytaikaisia tallenteita omilla välineillään ja omia lähetyksiään varten. Antaessaan direktiivin 2001/29 unionin lainsäätäjän katsotaan kuitenkin käyttäneen jäsenvaltioille henkisen omaisuuden alalla aikaisemmin kuulunutta toimivaltaa. Tämän direktiivin soveltamisalalla unionin on katsottava tulleen jäsenvaltioiden sijaan, eikä niillä ole enää toimivaltaa antaa säännöksiä, joilla pannaan täytäntöön Bernin yleissopimuksen merkitykselliset määräykset

Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan d alakohtaan, jossa annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus säätää poikkeuksista tai rajoituksista direktiivin 2 artiklassa säädettyyn kappaleen valmistamista koskevaan oikeuteen, kun kyseessä ovat yleisradio-organisaatioiden omin välinein ja omia lähetyksiään varten tekemät lyhytaikaiset teosten tallenteet, sisältyvää ilmaisua ”omin välinein” on tulkittava unionin oikeudessa itsenäisesti ja yhdenmukaisesti.

Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan d alakohtaa, luettuna yhdessä saman direktiivin 41 perustelukappaleen kanssa, on tulkittava siten, että yleisradio-organisaation omiin välineisiin katsotaan sisältyvän sen puolesta tai sen vastuulla toimivan kolmannen osapuolen välineet.

Ensimmäisessä tapauksessa, jossa kolmas osapuoli toimii yleisradio-organisaation ”puolesta”, edellytyksenä on näiden kahden tahon välinen suora ja välitön yhteys, jonka perusteella kyseisellä kolmannella osapuolella ei lähtökohtaisesti ole mitään itsenäisyyttä. Tähän yhteyteen ei liity mitään epäselvyyttä kolmansia kohtaan, koska yleisradio-organisaation toiminnaksi luetaan välttämättä kaikki kolmannen osapuolen toiminta.

Toisessa tapauksessa, jossa kolmas osapuoli toimii yleisradio-organisaation ”vastuulla”, kyseessä on näiden kahden tahon välinen monimutkaisempi ja välillinen yhteys, jonka vuoksi kolmannella osapuolella on tiettyä vapautta välineidensä käytössä mutta jossa kuitenkin suojataan kolmansien intressejä yleisradio-organisaatioon nähden, koska viimeksi mainittu on viime kädessä vahingonkorvausvastuussa tällaisesta käytöstä kolmansia, erityisesti tekijöitä, kohtaan.

Kumpikin direktiivin 2001/29 41 perustelukappaleessa ilmaistuista kahdesta edellytyksestä täyttää sellaisenaan ja toisesta edellytyksestä riippumatta direktiivin 5 artiklan 2 kohdan d alakohdassa, luettuna yhdessä kyseisen perustelukappaleen kanssa, säädetyn edellytyksen. Näissä olosuhteissa näiden kahden edellytyksen on katsottava olevan samanarvoisia ja näin ollen vaihtoehtoisia.

(ks. 53–56 ja 58 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)