ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38

Jotta nimittäin voitaisiin katsoa, että verolla on mainitussa säännöksessä tarkoitettu erityistarkoitus, sillä itsellään on pyrittävä varmistamaan sen erityistarkoituksen, johon vedotaan, toteutuminen. Näin on erityisesti silloin, kun verosta saatavat tulot on käytettävä mainitun veron kohteena olevaan sähkönkulutukseen erityisesti liittyvien ympäristökustannusten vähentämiseen ja alueellisen sekä sosiaalisen koheesion edistämiseen siten, että tulojen käytön ja mainitun veron tarkoituksen välillä on suora yhteys (ks. vastaavasti tuomio 27.2.2014, Transportes Jordi Besora, C-82/12, EU:C:2014:108, 30 kohta ja tuomio 5.3.2015, Statoil Fuel & Retail, C-553/13, EU:C:2015:149, 41 kohta).
15

Tässä tilanteessa on huomattava, että jos jälkimmäisen lennon kaltaista lentoa, joka tapahtui kokonaan unionin ulkopuolella, on pidettävä erillisenä kuljetustoimena, se ei kuulu asetuksen N:o 261/2004 soveltamisalaan. Jos pääasiassa kyseessä olevan kaltaista kuljetusta on sen sijaan pidettävä kokonaisuutena, jonka lähtöpaikka on jäsenvaltiossa, kyseistä asetusta sovelletaan.
1)

Elatusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 23.11.2007 tehdyn Haagin pöytäkirjan, joka hyväksyttiin Euroopan yhteisön puolesta 30.11.2009 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2009/941/EY, 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että – se, että tuomioistuinvaltio on sama kuin valtio, jossa on elatusapuun oikeutetun asuinpaikka, ei estä tämän määräyksen soveltamista, kun tähän määräykseen sisältyvässä toissijaisessa liittymäsäännössä tarkoitettu laki ei ole sama kuin kyseisen pöytäkirjan 3 artiklaan sisältyvässä ensisijaisessa liittymäsäännössä tarkoitettu laki – tilanteessa, jossa elatusapuun oikeutettu, joka on vaihtanut asuinpaikkaa, esittää uuden asuinpaikkavaltionsa tuomioistuimessa elatusvelvollista vastaan elatusapuvaatimuksen takautuvasti ajanjaksolta, jolloin hän asui toisessa jäsenvaltiossa, tuomioistuinvaltion lakia, joka on myös hänen uuden asuinpaikkavaltionsa laki, voidaan soveltaa, jos tuomioistuinjäsenvaltion tuomioistuimilla oli toimivalta käsitellä näitä asianosaisia koskevia ja asianomaiseen ajanjaksoon liittyviä elatusapua koskevia asioita.
6

Kyseisen asetuksen 10 artiklan, jonka otsikko on ”Turvallisuuden arviointi”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Jotta voidaan osoittaa, että kosmeettinen tuote on 3 artiklan mukainen, vastuuhenkilön on ennen kosmeettisen valmisteen saattamista markkinoille varmistettava, että kyseiselle kosmeettiselle valmisteelle on asiaankuuluvien tietojen perusteella tehty turvallisuuden arviointi ja että liitteen I mukainen kosmeettisen valmisteen turvallisuusselvitys on laadittu. – – Komissio antaa tiiviissä yhteistyössä kaikkien [asianomaisten osapuolten] kanssa tarvittavat ohjeet, joiden avulla yritysten, etenkin pienten ja keskisuurten yritysten, on mahdollista toimia liitteessä I säädettyjen vaatimusten mukaisesti. Nämä ohjeet hyväksytään 32 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua sääntelymenettelyä noudattaen. 2. Kosmeettisen valmisteen turvallisuuden arviointi, sellaisena kuin se on säädetty liitteessä I olevassa B osassa, on oltava sellaisen henkilön tekemä, jolla on farmasian, toksikologian tai lääketieteen alalta tai vastaavalta tieteenalalta teoreettisten ja käytännön opintojen tutkintotodistus tai muu muodollista kelpoisuutta osoittava asiakirja, joka on myönnetty korkea-asteen opinto-ohjelman tai jäsenvaltion vastaavaksi tunnustaman [koulutuksen] suorittamisesta.”
25

Päätöksestä tekemänsä valituksen, jonka se osoitti ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle eli Sąd Okręgowy w Szczecinielle, tueksi LVM väittää pääasiallisesti, että ensimmäisen asteen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti asetuksen N:o 1215/2012 13 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 11 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa, kun se katsoi mainitun asetuksen johdanto-osan 15 ja 18 perustelukappaleesta ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenevän vastaisesti, että Hofsoen oli katsottava olevan riidan heikompi osapuoli. LVM:n mukaan Hofsoe ei ole varsinainen vahingon kärsinyt osapuoli vaan ammattilainen, jonka toimialana on korvaussaatavien perintä vakuutusyhtiöiltä. Lisäksi on niin, että koska asetuksen N:o 1215/2012 13 artiklan 2 kohta on poikkeus saman asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa säädetystä toimivaltaa koskevasta pääsäännöstä, sitä on tulkittava suppeasti.
39

Esitettyihin kysymyksiin on vastattava edellä esitetyn perusteella, että unionin oikeutta, erityisesti SEUT 30 artiklaa, on tulkittava siten, että verovelvollisen, joka on tosiasiallisesti vastannut mainitun artiklan vastaisen tullia vaikutukseltaan vastaavan maksun aiheuttamasta rasituksesta, on voitava saada palautus tällaisina maksuina maksamistaan summista siinäkin tilanteessa, että kyseisen maksun maksumekanismi on suunniteltu kansallisessa lainsäädännössä siten, että maksu vyörytetään kuluttajalle.
70

Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 2201/2003 11 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa lapsi on syntynyt ja jossa hän on oleskellut äitinsä kanssa keskeytyksettä usean kuukauden ajan vanhempiensa yhteisen tahdon mukaisesti muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa vanhempien asuinpaikka oli ennen lapsen syntymää, ei voida katsoa sen perusteella, että vanhempien aikomuksena on alun perin ollut, että äiti palaa lapsen kanssa viimeksi mainittuun jäsenvaltioon, että lapsen kyseisessä asetuksessa tarkoitettu asuinpaikka on tuossa jäsenvaltiossa. 71 Tällaisessa tilanteessa äidin kieltäytymistä palaamasta tähän samaan jäsenvaltioon lapsen kanssa ei siis voida pitää lapsen mainitussa 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna luvattomana poisviemisenä tai palauttamatta jättämisenä.
Palveluista sisämarkkinoilla annettuun direktiiviin 2006/123 sisältyy erityisiä säännöksiä kyseisten säännösten soveltamisesta yleistä taloudellista etua koskeviin palveluihin eli yhtäältä sen 15 artiklan 4 kohta ja toisaalta sen 17 artikla.

Jäsenvaltioilla on tässä yhteydessä oikeus unionin oikeutta noudattaen määrittää yleistä taloudellista etua koskevien palvelujensa laajuus ja järjestäminen siten, että ne ottavat erityisesti huomioon kansalliselle politiikalleen ominaiset tavoitteet. Jäsenvaltioilla on tältä osin laaja harkintavalta, jonka komissio voi asettaa kyseenalaiseksi ainoastaan silloin, kun on kyse ilmeisestä virheestä.

Pelkästään se seikka, että jäsenvaltion yleistä taloudellista etua koskevaksi palveluksi luokittelemaa palvelua tarjoavat jo kyseisillä markkinoilla toimivat tahot, ei kuitenkaan riitä osoittamaan, että mainitussa luokittelussa on ilmeinen arviointivirhe. Se, että palvelua tarjotaan jo markkinoilla mutta sitä tarjotaan ehdoilla, jotka eivät ole yleisen edun kannalta tyydyttäviä ja yleisen edun mukaisia, sellaisena kuin kyseinen jäsenvaltio sen määrittelee, voi nimittäin olla peruste luokitella kyseinen palvelu yleistä taloudellista etua koskevaksi palveluksi.

(ks. 47, 49, 55 ja 56 kohta)
SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan ulkomailla asuva verovelvollinen, joka on kyseisessä jäsenvaltiossa tuloverotuksessa rajoitetusti verovelvollinen, ei voi vähentää tuloveron laskentaperusteesta työeläkelaitokselle maksettujen pakollisten maksujen määrää tulojen kyseisessä jäsenvaltiossa veronalaisen osan mukaisessa suhteessa, kun nämä maksut ovat suorassa yhteydessä kyseiset tulot synnyttäneeseen toimintaan, vaikka mainitussa jäsenvaltiossa asuva verovelvollinen, joka kuuluu tuloverotuksessa yleisen verovelvollisuuden järjestelmään, voi vähentää tällaiset maksut tuloveron laskentaperusteesta kansallisessa lainsäädännössä säädetyissä rajoissa.

SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan ulkomailla asuva verovelvollinen, joka on kyseisessä jäsenvaltiossa tuloverotuksessa rajoitetusti verovelvollinen, ei voi vähentää tuloveron laskentaperusteesta työeläkelaitokselle maksettujen täydentävien maksujen määrää eikä yksityiseen eläkevakuutukseen perustuvien maksujen määrää, vaikka mainitussa jäsenvaltiossa asuva verovelvollinen, joka kuuluu tuloverotuksessa yleisen verovelvollisuuden järjestelmään, voi vähentää tällaiset maksut tuloveron laskentaperusteesta kansallisessa lainsäädännössä säädetyissä rajoissa.

(ks. 62 kohta ja tuomiolauselma)
Vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/95/EU 29 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevalle kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään, että jäsenvaltiossa määräaikaisen oleskeluoikeuden saaneille pakolaisille myönnetään määrältään pienemmät sosiaalihuoltoetuudet kuin kyseisen jäsenvaltion kansalaisille ja mainitussa jäsenvaltiossa pysyvän oleskeluoikeuden saaneille pakolaisille.

Tältä osin on korostettava, että se, että saman direktiivin 29 artiklan 1 kohdassa säädetään siitä, että kansainvälistä suojelua saaville henkilöille on myönnettävä ”tarvittava” sosiaalihuolto, ei merkitse sitä, että unionin lainsäätäjän on ollut tarkoitus antaa jäsenvaltioille lupa myöntää pakolaisille sosiaalietuuksien määrä, jonka ne katsovat riittäväksi heidän tarpeidensa tyydyttämiseksi mutta joka on pienempi kuin omille kansalaisille myönnettyjen sosiaalietuuksien määrä. Tästä seuraa, että niiden sosiaalietuuksien, jotka pakolaisille myöntää heille joko määräaikaisen tai pysyvän pakolaisaseman antanut jäsenvaltio, tason on oltava sama kuin joka myönnetään kyseisen jäsenvaltion kansalaisille (ks. analogisesti tuomio 1.3.2016, Alo ja Osso, C-443/14 ja C-444/14, EU:C:2016:127, 48 ja 50 kohta). Sitä kansallisen kohtelun periaatetta, jota näin ollen sovelletaan pakolaisiin, ei voi horjuttaa direktiivin 2011/95 24 artikla, jossa annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus myöntää pakolaisille oleskelulupa, joka tarpeen vaatiessa on rajoitettu kolmeen vuoteen.

Tätä päätelmää ei voi horjuttaa väite, jonka mukaan pääasiassa kyseessä olevan kaltainen säännöstö on yhteensoveltuva direktiivin 2011/95 29 artiklan 1 kohdan kanssa, koska pakolaiset, jotka asuvat jo useita vuosia jäsenvaltiossa, ovat objektiivisesti erilaisessa tilanteessa kuin pakolaiset, jotka ovat äskettäin saapuneet kyseisen jäsenvaltion alueelle, koska viimeksi mainituilla on merkittävämpi konkreettisen tuen tarve

(ks. 21, 25, 26, 30 ja 35 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Julkisista hankinnoista ja direktiivin 2004/18/EY kumoamisesta 26.2.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/24/EU, sellaisena kuin se on muutettuna 24.11.2015 annetulla komission delegoidulla asetuksella (EU) 2015/2170, 10 artiklan g alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevien sopimusten kaltaiset sopimukset eli yksittäiset määräaikaiset työsopimukset, jotka on tehty sellaisten henkilöiden kanssa, jotka on valittu objektiivisin perustein – kuten työttömyysjakson kesto, aikaisempi työkokemus ja heidän huollettavinaan olevien alaikäisten lasten lukumäärä –, kuuluvat tässä säännöksessä tarkoitetun työsopimusten käsitteen alaan.

Julkisia tavaranhankintoja ja rakennusurakoita koskeviin sopimuksiin liittyvien muutoksenhakumenettelyjen soveltamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 21.12.1989 annetun neuvoston direktiivin 89/665/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 26.2.2014 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2014/23/EU, 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että hankintaviranomaisen päätös tehdä tiettyjen palvelujen suorittamista koskevia työsopimuksia luonnollisten henkilöiden kanssa direktiivin 2014/24, sellaisena kuin se on muutettuna delegoidulla asetuksella 2015/2170, mukaista julkista hankintamenettelyä käyttämättä sillä perusteella, etteivät nämä sopimukset kyseisen viranomaisen mielestä kuulu tämän direktiivin soveltamisalaan, voi olla talouden toimijan, jolla on intressi osallistua julkiseen hankintaan, jolla on sama kohde kuin mainituilla sopimuksilla, ja joka katsoo, että nämä sopimukset kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan, vireillepaneman kyseisen säännöksen mukaisen muutoksenhaun kohteena.

Näkemys, jonka mukaan direktiivissä 89/665 ei edellytetä oikeussuojaa virallisen hankintamenettelyn ulkopuolella, joten hankintaviranomaisen päätökseen olla aloittamatta tällaista menettelyä tai päätökseen siitä, kuuluuko julkinen hankinta asiaa koskevien unionin oikeuden sääntöjen soveltamisalaan, ei voida hakea muutosta, johtaisi itse asiassa siihen, että asiaa koskevien unionin sääntöjen soveltaminen olisi kustakin hankintaviranomaisesta riippuen vapaaehtoista, vaikka niiden soveltaminen on kuitenkin pakottavaa silloin kun niissä asetetut edellytykset täyttyvät (ks. vastaavasti tuomio 11.1.2005, Stadt Halle ja RPL Lochau, C‑26/03, EU:C:2005:5, 36 ja 37 kohta).

(ks. 46 ja 47 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)
Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/29/EY (sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi) 2 artiklan b ja d alakohtaa sekä kuluttajan oikeuksista, neuvoston direktiivin 93/13/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/44/EY muuttamisesta sekä neuvoston direktiivin 85/577/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY kumoamisesta 25.10.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/83/EU 2 artiklan 2 alakohtaa on tulkittava siten, että pääasian vastapuolen kaltaista luonnollista henkilöä, joka julkaisee verkkosivustolla samanaikaisesti useita uusia ja käytettyjä tavaroita koskevia myynti-ilmoituksia, on pidettävä elinkeinonharjoittajana ja tätä toimintaa kaupallisena menettelynä ainoastaan, jos tämä henkilö toimii tarkoituksessa, joka liittyy hänen elinkeino-, liike-, käsiteollisuus- tai ammattitoimintaansa, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on varmistettava käsiteltävän tapauksen kaikki olosuhteet huomioon ottaen.

(ks. 45 kohta ja tuomiolauselma)
Julkisen sektorin hallussa olevien tietojen uudelleenkäytöstä 17.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/98/EY 1 artiklan 2 kohdan c alakohdan kolmatta luetelmakohtaa ja luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista ja asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 575/2013 432 artiklan 2 kohtaa on tulkittava niin, että niitä ei sovelleta pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen kansalliseen säännöstöön, jossa vaaditaan pankkia, joka on ollut julkisoikeudellisen yhteisön määräävän vaikutusvallan alaisuudessa, ilmaisemaan konsultti-, asianajo- ja tekijänoikeussopimuksiin ja muita immateriaalisia palveluja koskeviin sopimuksiin, jotka se on tehnyt ajanjaksolla, jolloin se on ollut kyseisen määräävän vaikutusvallan alaisuudessa, liittyviä tietoja ilman, että kyseisen pankin yrityssalaisuuksien säilyttämiseksi myönnetään minkäänlaista poikkeusta, eivätkä ne siis ole esteenä mainitunlaiselle kansalliselle säännöstölle.

(ks. 46 kohta ja tuomiolauselma)
SEUT 107 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että siinä asetettua edun valikoivuutta koskevaa edellytystä ei täytä pääasiassa kyseessä olevan kaltainen verotuksellinen etu, jossa vapautetaan kiinteistön hankintaverosta kiinteistön omistusoikeuden siirtyminen sellaisen yritysjärjestelyn seurauksena, jossa on mukana yksinomaan samaan konserniin kuuluvia yhtiöitä, joiden välillä on ollut vähintään 95 prosentin osuutta vastaava omistussuhde yhtäjaksoisesti vähintään viiden vuoden ajan ennen mainittua järjestelyä ja viiden vuoden ajan sen jälkeen.

Verotoimenpiteiden yhteydessä kansallisen verotoimenpiteen luokitteleminen ”valikoivaksi” edellyttää aluksi asianomaisessa jäsenvaltiossa sovellettavan yleisen tai ”normaalin” verojärjestelmän määrittämistä ja tämän jälkeen sen osoittamista, että kyseessä oleva verotoimenpide poikkeaa mainitusta yleisestä järjestelmästä siten, että sillä otetaan käyttöön erilainen kohtelu sellaisten toimijoiden välillä, jotka ovat kyseisen yleisen verojärjestelmän tavoitteen kannalta toisiinsa rinnastettavassa tosiasiallisessa ja oikeudellisessa tilanteessa (ks. vastaavasti tuomio 21.12.2016, komissio v. World Duty Free Group ym., C-20/15 P ja C-21/15 P, EU:C:2016:981, 57 kohta).

Toiseksi on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valtiontuen käsite ei kuitenkaan kata toimenpiteitä, joilla aikaansaadaan erilaista kohtelua sellaisten yritysten välillä, jotka ovat kyseessä olevalle oikeudelliselle järjestelmälle asetetun päämäärän kannalta toisiinsa rinnastettavassa tosiasiallisessa tai oikeudellisessa tilanteessa, eikä täten ensi näkemältä valikoivia toimenpiteitä, jos kyseinen jäsenvaltio pystyy osoittamaan, että mainittu erottelu on oikeutettua, koska se johtuu sen järjestelmän luonteesta tai rakenteesta, jonka osa toimenpiteet ovat (tuomio 21.12.2016, komissio v. World Duty Free Group ym., C-20/15 P ja C-21/15 P, EU:C:2016:981, 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Unionin tuomioistuin on oikeuskäytännössään myöntänyt, että ensi näkemältä valikoiva verojärjestelmä voidaan oikeuttaa kyseessä olevaan yleiseen verojärjestelmään luonnostaan kuuluvilla tavoitteilla (ks. vastaavasti tuomio 29.4.2004, GIL Insurance ym., C-308/01, EU:C:2004:252, 74–76 kohta ja tuomio 8.9.2011, Paint Graphos ym., C-78/08–C-80/08, EU:C:2011:550, 64–76 kohta).

Pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan yleisen verojärjestelmän asianmukaiseen toimintaan liittyvä tavoite, joka on kaksinkertaisen ja siten liiallisen verotuksen välttäminen, voi näin ollen oikeuttaa sen, että GrEStG:n 6 a §:ssä säädetty vapautus rajataan koskemaan sellaisten yhtiöiden, joiden välillä on ollut vähintään 95 prosentin omistusosuutta vastaava omistussuhde yhtäjaksoisesti vähintään viiden vuoden ajan ennen mainittua järjestelyä ja viiden vuoden ajan sen jälkeen, välisiä yritysjärjestelyjä. Kuten

(ks. 36, 44, 49, 50 ja 53 kohta sekä tuomiolauselma)
Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18/EY 1 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että vastiketta vastaan tehdyn sopimuksen käsite kattaa sellaisen päätöksen, jolla hankintaviranomainen antaa suoraan ja siis ilman julkisia hankintoja koskevan sopimuksen tekomenettelyä tietylle talouden toimijalle rahoituksen, joka on sidottu kokonaan sellaisten tuotteiden valmistamiseen, jotka sen on toimitettava ilmaiseksi eri viranomaisille, jotka on vapautettu maksamasta mainitulle toimittajalle minkäänlaista vastiketta lukuun ottamatta 180 euron kiinteää määrää lähetykseltä toimituskuluina.

Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen sopimus, jolla talouden toimija sitoutuu valmistamaan ja toimittamaan tuotetta eri viranomaisille tämän tavoitteen toteuttamiseen kokonaan sidottua rahoitusta vastaan, kuuluu direktiivin 2004/18 1 artiklan 2 kohdan a alakohdan käsitteen ”vastiketta vastaan” tehty sopimus alaan, vaikka mainittu tuki tai toimituskulut, jotka voivat tulla laskutetuiksi näiltä viranomaisilta, eivät korvaisikaan kokonaan kyseisen tuotteen valmistus- ja jakelukustannuksia.

(ks. 31 ja 32 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa actio pauliana ‑kanne, jolla sopimukseen perustuvan saamisoikeuden haltija vaatii sellaisen toimen julistamista pätemättömäksi itseensä nähden, jonka väitetään vahingoittavan sen oikeuksia ja jolla sen velallinen on luovuttanut omaisuutta kolmannelle osapuolelle, kuuluu tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan a alakohdassa säädetyn kansainvälistä toimivaltaa koskevan säännön soveltamisalaan.

Kuten unionin tuomioistuin on toistuvasti katsonut, kyseisen erityisen toimivaltasäännön soveltaminen edellyttää sellaista oikeudellista velvoitetta, johon henkilö on vapaaehtoisesti antanut suostumuksensa suhteessa toiseen osapuoleen ja johon kanne perustuu (ks. vastaavasti tuomio 20.1.2005, Engler, C‑27/02, EU:C:2005:33, 51 kohta; tuomio 18.7.2013, ÖFAB, C‑147/12, EU:C:2013:490, 33 kohta ja tuomio 21.1.2016, ERGO Insurance ja Gjensidige Baltic, C‑359/14 ja C‑475/14, EU:C:2016:40, 44 kohta).

Actio pauliana ‑kanne perustuu saamisoikeuteen, joka on velkojan henkilökohtainen oikeus sen velalliseen nähden, ja sen tarkoituksena on suojella panttioikeutta, joka velkojalla voi olla velallisen omaisuuteen (tuomio 10.1.1990, Reichert ja Kockler, C‑115/88, EU:C:1990:3, 12 kohta ja tuomio 26.3.1992, Reichert ja Kockler, C‑261/90, EU:C:1992:149, 17 kohta). Sillä suojellaan siis velkojan etuja muun muassa velallisten velvoitteiden myöhempää pakkotäytäntöönpanoa ajatellen (tuomio 26.3.1992, Reichert ja Kockler, C‑261/90, EU:C:1992:149, 28 kohta).

Velkoja pyrkii näet kyseisellä kanteella sen toteamiseen, että se, että velallinen on luovuttanut varoja kolmannelle, on tehty sellaisten velkojan oikeuksien vahingoksi, jotka perustuvat sopimuksen sitovuuteen ja jotka vastaavat velkojan velallisen velvoitteita, joihin se on vapaasti antanut suostumuksensa. Kyseisen kanteen perustana on siten olennaisilta osin se, ettei velvoitteita, joihin velallinen on antanut suostumuksensa suhteessa velkojaan, ole noudatettu.

Vastaajan kotipaikkaan perustuvaa toimivaltaperustetta on siis täydennettävä asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan a alakohdassa sallitulla toimivaltaperusteella, ja tällainen toimivaltaperuste on, kun otetaan huomioon se, että velkojan ja velallisen väliset suhteet perustuvat sopimukseen, sekä oikeusvarmuuden ja ennakoitavuuden vaatimuksen että moitteetonta lainkäyttöä koskevan tavoitteen mukainen.

(ks. 39–41, 43, 44 ja 49 kohta sekä tuomiolauselma)
Vahingon, jota vaaditaan korvattavaksi SEUT 340 artiklan toisen kohdan nojalla unionin sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevan kanteen yhteydessä, on oltava todellinen ja varma, mikä kantajan on todistettava. Kantajan on esitettävä luotettavat todisteet väitetyn vahingon olemassaolosta ja laajuudesta.

Siltä osin kuin on kyse väitetystä aineellisesta vahingosta, joka perustuu asianajajien kuluihin ja palkkioihin, jotka on maksettu menettelyssä, jossa on vastustettu kansallisten viranomaisten päätöstä kieltää lääkinnällisen laitteen markkinoille saattaminen sillä perusteella, ettei komissio ole tehnyt asiassa päätöstä lääkinnällisistä laitteista annetun direktiivin 93/42 8 artiklan 2 kohdan mukaisesti, on toki totta, että kyseisen vahingon määrittämiseen voi liittyä tiettyjä erityispiirteitä, jotka liittyvät erityisesti siihen seikkaan, ettei kieltopäätökseen kohdistuva kiellon vastustamista koskeva menettely ollut vielä kannekirjelmän jättämishetkellä päättynyt, mutta kantajaa ei kuitenkaan voida vapauttaa kokonaan velvollisuudesta esittää näyttöä hänelle väitetysti aiheutuneesta vahingosta. Kantajan on nimittäin tämäntyyppisen aineellisen vahingon osalta esitettävä näyttö sekä vahingon olemassaolosta että sen arvion taustalla olevista tiedoista, eikä arvio voi perustua pelkkään kohtuusharkintaan. Näin ollen ei riitä, että kantaja vetoaa yksinomaan kieltopäätöksen vastustamista koskevassa menettelyssä maksettuihin asianajajien kuluihin ja palkkioihin määrittämättä niiden suuruutta millään tavoin numerotietojen tai arvioiden avulla.

(ks. 147 ja 151–153 kohta)