Asia T-23/03

CAS SpA

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

ETY:n ja Turkin tasavallan välinen assosiaatiosopimus – Tuontitullien peruuttaminen – Turkista peräisin oleva hedelmämehutiiviste – Yhteisön tullikoodeksi – Tavaratodistukset – Erityistilanne – Puolustautumisoikeudet

Tuomion tiivistelmä

1. Euroopan yhteisöjen omat varat – Tuonti- tai vientitullien palauttaminen tai peruuttaminen

(Neuvoston asetuksen N:o 2913/92 239 artikla)

2. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Puolustautumisoikeudet

(EY 255 artikla; neuvoston asetuksen N:o 2913/92 239 artikla)

3. Kansainväliset sopimukset – ETY:n ja Turkin välinen assosiaatiosopimus – Tulliliitto – Tavaroiden alkuperä

(ETY:n ja Turkin välinen assosiaatiosopimus)

4. Kumoamiskanne – Oikeussuojan tarve

(EY 230 artikla)

5. Kansainväliset sopimukset – ETY:n ja Turkin välinen assosiaatiosopimus – Komission velvollisuudet

(EY 211 artikla; ETY:n ja Turkin välinen assosiaatiosopimus)

6. Euroopan yhteisöjen omat varat – Tuonti- tai vientitullien kantaminen jälkitullauksin

(Neuvoston asetuksen N:o 2913/92 220 artiklan 2 kohdan b alakohta)

1. Kuulluksi tulemista koskevan oikeuden kunnioittaminen on taattava tuontitullien peruuttamista koskevassa menettelyssä, kun otetaan erityisesti huomioon se harkintavalta, joka komissiolla on, kun se tekee päätöksen yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 239 artiklassa säädetyn yleisen kohtuullisuuslausekkeen perusteella.

(ks. 87 kohta)

2. Tuontitullien peruuttamista koskevassa hallinnollisessa menettelyssä puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaate edellyttää ainoastaan sitä, että asianomainen voi tehokkaasti ilmaista kantansa niistä seikoista, asiakirjat mukaan lukien, joiden komissio katsoo puhuvan asianomaista vastaan ja joilla komissio perustelee päätöksensä. Periaate ei siten edellytä, että komissio antaa omasta aloitteestaan tilaisuuden tutustua kaikkiin asiakirjoihin, jotka mahdollisesti liittyvät sen käsiteltävänä olevaan tapaukseen tullien peruutusta koskevan hakemuksen yhteydessä. Mikäli asianomainen katsoo tällaisten asiakirjojen olevan tarpeen sen osoittamiseksi, että kyseessä on erityistilanne ja/tai että asianomainen ei ole syyllistynyt ilmeiseen huolimattomuuteen tai vilpilliseen menettelyyn, asianomaisen on itse vaadittava saada tutustua näihin asiakirjoihin niiden säännösten perusteella, joita toimielimet ovat antaneet EY 255 artiklan nojalla.

Juuri asianomaisen pyynnöstä nimittäin komission on annettava tilaisuus tutustua kaikkiin niihin hallinnollisiin riidanalaista päätöstä koskeviin asiakirjoihin, jotka eivät ole luottamuksellisia. Jos tällaista pyyntöä ei esitetä, komission hallussa olevia asiakirjoja ei siis voida saada automaattisesti tutustuttaviksi.

(ks. 88 ja 89 kohta)

3. Tavaroiden alkuperän määrittäminen erityisesti ETY:n ja Turkin välisellä assosiaatiosopimuksella perustetun tulliliiton yhteydessä perustuu toimivallan jakoon vientivaltion viranomaisten ja tuontivaltion viranomaisten välillä siten, että alkuperän määrittävät sen valtion viranomaiset, josta tavarat viedään, ja että tämän järjestelmän toimivuutta valvovat molempien osapuolten asianomaiset viranomaiset yhteistyössä keskenään. Tällainen järjestely on perusteltua sen vuoksi, että sen valtion viranomaisilla, josta tavarat viedään, on parhaimmat mahdollisuudet heti tarkistaa ne seikat, joilla on vaikutusta alkuperän määräytymiseen.

Tämä järjestelmä voi toimia ainoastaan silloin, kun sen valtion tullihallinto, johon tavarat tuodaan, hyväksyy vientivaltion viranomaisten laillisesti tekemät ratkaisut. Jäsenvaltioiden tulliviranomaisten on tarpeen hyväksyä tällaiset päätökset, jotta yhteisö voisi puolestaan vaatia, että yhteisöön vapaakauppajärjestelmien perusteella sidoksissa olevien muiden valtioiden viranomaiset noudattavat sellaisia jäsenvaltioiden tulliviranomaisten tekemiä päätöksiä, jotka koskevat yhteisöstä näihin valtioihin vietyjen tavaroiden alkuperää.

(ks. 120 ja 121 kohta)

4. Kantajalla ei ole minkäänlaista oikeutettua intressiä päätöksen kumoamiseen muotovirheen perusteella silloin, kun päätöksen kumoaminen johtaisi ainoastaan sellaisen uuden päätöksen tekemiseen, joka on aineellisoikeudellisesti samanlainen kuin kumottu päätös.

(ks. 132 kohta)

5. EY 211 artiklan ja hyvän hallinnon periaatteen nojalla komissio on velvollinen varmistamaan ETY:n ja Turkin välisen assosiaatiosopimuksen moitteettoman soveltamisen. Tämä velvollisuus seuraa myös itse assosiaatiosopimuksesta sekä assosiaationeuvoston eri päätöksistä.

(ks. 234 kohta)

6. Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 220 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetään, että toimivaltaiset viranomaiset voivat jättää tuontitullit kirjaamatta tileihin jälkikäteen silloin, kun kolme edellytystä täyttyy samanaikaisesti. Ensinnäkin edellytetään, että tulleja ei ole kannettu itse toimivaltaisten viranomaisten erehdyksen vuoksi; toiseksi toimivaltaisten viranomaisten erehdyksen on oltava sellainen, että vilpittömässä mielessä toiminut tullivelallinen ei ole voinut sitä kohtuudella havaita, ja kolmanneksi edellytetään, että tullivelallinen on noudattanut kaikkia voimassa olevia tulli-ilmoitusta koskevia säännöksiä.

Kyseisen säännöksen tarkoituksena on suojella tullivelallisen perusteltua luottamusta siihen, että kaikki tullien kantamista tai kantamatta jättämistä koskevaan päätökseen sisältyvät seikat ovat perusteltuja. Tullivelallisen perusteltu luottamus kuitenkin ansaitsee kyseisen säännöksen mukaista suojaa vain, jos toimivaltaiset viranomaiset ovat itse luoneet sen perustan, johon velallisen luottamus pohjautui. Näin ollen ainoastaan sellaiset erehdykset, jotka johtuvat toimivaltaisten viranomaisten aktiivisesta toiminnasta ja joita velallinen ei ole voinut kohtuudella huomata, oikeuttavat siihen, ettei tulleja kanneta jälkikäteen.

(ks. 303 ja 304 kohta)

YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)

6 päivänä helmikuuta 2007 ( )

ETY:n ja Turkin tasavallan välinen assosiaatiosopimus – Tuontitullien peruuttaminen – Turkista peräisin oleva hedelmämehutiiviste – Yhteisön tullikoodeksi – Tavaratodistukset – Erityistilanne – Puolustautumisoikeudet

Asiassa T‑23/03,

CAS SpA, kotipaikka Verona (Italia), edustajanaan asianajaja D. Ehle,

kantajana,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehenään X. Lewis, jota avustaa asianajaja M. Nuñez Müller,

vastaajana,

jossa on kyse 18.10.2002 tehdyn komission päätöksen (REC 10/01), joka koskee hakemusta tuontitullien peruuttamiseksi, osittaista kumoamista koskevasta vaatimuksesta,

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN

TUOMIOISTUIN (viides jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Vilaras sekä tuomarit E. Martins Ribeiro ja K. Jürimäe,

kirjaaja: hallintovirkamies K. Andová,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 15.11.2005 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Tullietuusjärjestelmää koskeva lainsäädäntö

1 Nyt käsiteltävänä olevan asian asiayhteytenä on Euroopan talousyhteisön (ETY) ja Turkin tasavallan välisestä assosiaatiosta tehty assosiaatiosopimus (jäljempänä assosiaatiosopimus), jonka allekirjoittivat Ankarassa yhtäältä Turkin tasavalta ja toisaalta ETY:n jäsenvaltiot ja yhteisö (jäljempänä sopimuspuolet). Assosiaatiosopimus hyväksyttiin 23.12.1963 tehdyllä neuvoston päätöksellä 64/732/ETY (EYVL 1964, 217, s. 3685). Se tuli voimaan 1.12.1964.

2 Assosiaatiosopimuksen tarkoituksena on sen 2 artiklan, joka sisältyy periaatteita koskevaan I osastoon, mukaan edistää sopimuspuolten välisten kaupallisten ja taloudellisten suhteiden jatkuvaa ja tasapainoista vahvistumista.

3 Assosiaatiosopimus sisältää valmisteluvaiheen, jonka avulla Turkin tasavalta voi vahvistaa talouttaan yhteisön avustuksella (3 artikla), siirtymävaiheen, jonka aikana toteutetaan asteittain tulliliitto ja lähennetään talouspolitiikkaa (4 artikla), sekä viimeisen vaiheen, joka perustuu tulliliittoon ja edellyttää talouspolitiikan yhteensovittamisen vahvistamista (5 artikla).

4 Assosiaatiosopimuksen 7 artiklan mukaan sopimuspuolet toteuttavat kaikki yleiset tai erityiset toimenpiteet, jotka ovat omiaan takaamaan assosiaatiosopimuksesta johtuvien velvollisuuksien toteuttamisen, ja pidättäytyvät kaikista toimenpiteistä, jotka voivat vaarantaa tämän sopimuksen tavoitteiden saavuttamisen.

5 Assosiaatiosopimuksen 22 ja 23 artiklassa, jotka sisältyvät yleisiä määräyksiä ja loppumääräyksiä koskevaan III osastoon, määrätään sellaisen assosiaationeuvoston perustamisesta, joka koostuu yhtäältä jäsenvaltioiden hallitusten, neuvoston ja komission jäsenistä ja toisaalta Turkin hallituksen jäsenistä (jäljempänä assosiaationeuvosto) ja jolla on toimivalta tehdä yksimielisesti päätöksiä assosiaatiosopimuksessa vahvistettujen tavoitteiden toteuttamiseksi. Kyseisen sopimuksen 25 artiklan mukaan assosiaationeuvostolla on toimivalta ratkaista kaikki assosiaatiosopimuksen soveltamista tai tulkintaa koskevat riidat, jotka kukin sopimuspuoli voi saattaa sen ratkaistaviksi, tai se voi saattaa kyseiset riidat yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäviksi.

6 Tulliliiton viimeinen vaihe tuli voimaan 31.12.1995 (tulliliiton viimeisen vaiheen aloittamisesta 22.12.1995 tehdyn assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/95 (EYVL 1996, L 35, s. 1; jäljempänä päätös N:o 1/95 tai peruspäätös) 1 artikla ja 65 artiklan 1 kohta).

7 Assosiaatiosopimuksen 11 artiklan mukaan assosiaatiojärjestelmä koskee myös maataloutta ja maataloustuotteiden kauppaa sellaisten erityisten yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti, joissa otetaan huomioon yhteisön yhteinen maatalouspolitiikka.

1. Siirtymävaiheen aikana voimassa ollut lainsäädäntö

8 Assosiaation kehittämisestä 19.9.1980 tehdyllä päätöksellä N:o 1/80 assosiaationeuvosto päätti poistaa Turkista peräisin olleiden yhteisöön tuotavien niiden maataloustuotteiden tuontitullit, joita ei vielä ollut saanut tuoda tullittomasti yhteisöön.

9 Turkista peräisin olevien maataloustuotteiden tuonnista yhteisöön 22.12.1986 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 4115/86 (EYVL L 380, s. 16) 1 artiklan 1 kohdan mukaisesti tuotteet, jotka luetellaan ETY:n perustamissopimuksen liitteessä II ja jotka ovat peräisin Turkista, lukuun ottamatta kyseisen asetuksen liitteessä mainittuja tuotteita, laskettiin vapaaseen liikkeeseen tullittomasti yhteisössä. Asetuksen N:o 4115/86 2 artiklan 2 kohdan mukaan Turkista peräisin olevina tuotteina pidettiin tuotteita, jotka täyttivät edellytykset, jotka vahvistettiin assosiaatiosopimuksen lisäpöytäkirjan liitteessä 6 olevan 1 luvun määräysten soveltamiseksi tarkoitetusta Turkin ”alkuperätuote” käsitteen määritelmästä 29.12.1972 tehdyssä assosiointineuvoston päätöksessä N:o 4/72, joka on assosiaationeuvoston päätösten N:o 5/72 ja N:o 4/72 soveltamisesta 5.2.1973 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 428/73 (EYVL L 59, s. 73) liitteenä ja jota muutettiin 26.5.1975 tehdyllä assosiaationeuvoston päätöksellä N:o 1/75, joka on asetuksen N:o 428/73 muuttamisesta annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1431/75 (EYVL L 142, s. 1) liitteenä.

10 Päätöksen N:o 4/72 1 artiklan mukaan Turkista peräisin olevina tuotteina pidetään

”a) Turkissa korjattuja kasvituotteita,

– –

f) Turkissa a–e alakohdassa mainituista tuotteista jalostamalla tai käsittelemällä saatuja tavaroita, vaikka niiden valmistuksessa olisikin toissijaisesti käytetty muita mistä tahansa peräisin olevia tuotteita”.

11 Maataloustuotteiden tuonti-, vienti- ja ennakkovahvistustodistusten järjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 16.11.1988 annettua komission asetusta (ETY) N:o 3719/88 (EYVL L 331, s. 1) sovelletaan sen 1 artiklassa mainituilla asetuksilla käyttöön otettuihin todistuksiin. Sen 28 artiklan 4 kohdassa säädetään seuraavaa:

”4. Jäsenvaltioiden on myös ilmoitettava komissiolle virallisten leimojen merkit ja tarvittaessa osallisten viranomaisten kohopainanneleimat. Komissio ilmoittaa niistä viipymättä muille jäsenvaltioille.”

12 Assosiaatiosopimuksen lisäpöytäkirjan 2 ja 3 artiklan soveltamiseksi tarkoitetuista hallinnollisen yhteistyön menetelmistä 29.12.1972 tehdyllä päätöksellä N:o 5/72 (EYVL 1973, L 59, s. 74) assosiaationeuvosto päätti säännöstä, jonka mukaan tullietuusjärjestelmään pääsemiseksi on esitettävä todistusasiakirjat, jotka Turkin tasavallan tai jäsenvaltion tulliviranomaiset ovat antaneet maastaviejän pyynnöstä. Turkista suoraan jäsenvaltioon kuljetettavien tavaroiden osalta kyse on A.TR.1-tavaratodistuksesta (jäljempänä A.TR.1-todistus), jonka malli on päätöksen liitteenä (2 artikla). Tämä malli korvattiin lomakkeella, joka on päätöksen N:o 5/72 muuttamisesta 18.7.1978 tehdyn assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/78 (EYVL L 253, s. 2) liitteenä. Tätä mallia puolestaan on hieman muutettu päätöksen N:o 5/72 muuttamisesta 22.12.1995 tehdyllä assosiaationeuvoston päätöksellä N:o 4/95 (EYVL 1996, L 35, s. 48).

13 Päätöksen N:o 5/72 11 artiklassa määrätään, että jäsenvaltiot ja Turkin tasavalta avustavat toisiaan tulliviranomaistensa välityksellä todistusten aitouden ja oikeellisuuden tarkastamisessa ”tämän päätöksen määräysten asianmukaisen soveltamisen varmistamiseksi”.

14 Päätöksen N:o 5/72 12 artiklassa määrätään seuraavaa:

”[Turkin tasavalta], jäsenvaltiot ja yhteisö toteuttavat kukin omalta osaltaan päätöksen määräysten täytäntöönpanon edellyttämät toimenpiteet.”

15 Asetuksen N:o 4115/86 2 artiklan 3 kohdan mukaan hallinnollisen yhteistyön menetelminä alennettujen tullien soveltamiseksi tämän asetuksen 1 artiklassa tarkoitettuihin tuotteisiin ovat ne menetelmät, jotka vahvistetaan päätöksessä N:o 5/72, jota on viimeksi muutettu päätöksellä N:o 1/78.

2. Lainsäädäntö viimeisen vaiheen aikana

16 Päätöksessä N:o 1/95 on yksityiskohtaiset määräykset tulliliiton viimeisen vaiheen toteuttamisesta. Sen 29 artiklassa määrätään seuraavaa:

”Sopimuspuolten hallintoviranomaisten tulliasioita koskevassa molemminpuolisessa avunannossa noudatetaan liitteessä 7 olevia määräyksiä, jotka yhteisön osalta käsittävät yhteisön toimivaltaan kuuluvat asiat.”

17 Päätöksen N:o 1/95 liitteessä 7, joka koskee hallintoviranomaisten keskinäistä avunantoa tulliasioissa, olevan 2 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:

”Sopimuspuolet avustavat toisiaan toimivaltaansa kuuluvissa asioissa – – varmista[akseen] tullilainsäädännön oikean soveltamisen erityisesti ehkäisemällä, paljastamalla ja tutkimalla kyseisen lainsäädännön vastaisia toimia.”

18 Päätöksen N:o 1/95 3 artiklan 6 kohdassa määrätään, että tulliyhteistyökomitea päättää hallinnollisen yhteistyön menetelmistä.

19 Päätöksen N:o 1/95 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 20.5.1996 tehdyn tulliyhteistyökomitean päätöksen N:o 1/96 (EYVL L 200, s. 14) 5 artiklan 2 kohdassa määrätään, että kyseessä olevien tavaroiden vapaan liikkeen mahdollistavan asiakirjan vahvistaminen aiheuttaa tuontitullivelan muodostumisen. Päätöksen 6 artiklan mukaan Turkista tuotujen maataloustuotteiden etuuskohtelun edellytyksenä on A.TR.1-todistuksesta koostuvien todistusasiakirjojen antaminen. Tämän todistuksen malli on kyseisen päätöksen liitteessä I, mutta päätöksen 7 artiklan 1 kohdan mukaan päätöksessä N:o 5/72 olevia lomakkeita voitiin käyttää edelleen 30.6.1997 saakka.

20 Päätöksen N:o 1/96 15 artiklassa määrätään seuraavaa:

”Tämän päätöksen määräysten asianmukaisen soveltamisen varmistamiseksi jäsenvaltiot ja [Turkin tasavalta] avustavat toisiaan vastaavien tullihallintojensa välityksellä ja peruspäätöksen 29 artiklassa ja liitteessä 7 säädetyn keskinäisen avunannon mukaisesti todistusten aitouden ja oikeellisuuden tarkastamisessa.”

21 Päätöksen N:o 1/96 13 artiklan 2 kohdassa määrätään seuraavaa:

”– – Otteen 12 kohdassa ilmoitetaan alkuperäisen todistuksen rekisteröintinumero, päivämäärä, sen antanut toimipaikka ja maa – –”

22 Päätöksen N:o 1/96 liitteessä II olevan II kohdan 12 alakohdan mukaan toimivaltainen viranomainen täyttää A.TR.1-todistuksen 12 kohtaan merkittävät tiedot.

23 Päätöksen N:o 1/96 4 artiklassa määrätään seuraavaa:

”Yhteisön tullialueella sovellettavaa yhteisön tullikoodeksia ja sen täytäntöönpanomääräyksiä sekä Turkin [tasavallan] tullialueella sovellettavaa Turkin tullikoodeksia ja sen täytäntöönpanomääräyksiä sovelletaan tulliliiton molempien [osapuolten] välisessä tavarakaupassa tässä päätöksessä vahvistettujen ehtojen mukaisesti, vapaaseen liikkeeseen laskemista koskevien peruspäätöksen määräysten soveltamista rajoittamatta.”

B Tullisäännöstö

1. Tullien peruuttamista koskeva lainsäädäntö

24 Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 (EYVL L 302, s. 1; jäljempänä yhteisön tullikoodeksi) 239 artiklassa säädetään tuontitullien peruuttamisen mahdollisuudesta seuraavaa:

”Tuonti[tullit] voidaan – – peruuttaa – – tilanteissa, jotka johtuvat olosuhteista, joissa ei voida osoittaa asianomaisen syyllistyneen vilpilliseen menettelyyn tai ilmeiseen laiminlyöntiin. Tilanteet, joissa tätä säännöstä voidaan soveltaa, sekä tällöin noudatettavaa menettelyä koskevat yksityiskohtaiset säännöt määritellään komiteamenettelyä noudattaen.”

25 Tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 (EYVL L 253, s. 1; jäljempänä yhteisön tullikoodeksin soveltamisasetus) 905 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”1. Jos [yhteisön tullikoodeksin] 239 artiklan 2 kohdan mukaisesti tehtyä palautus- tai peruutushakemusta käsittelevä päätöksen tekevä tulliviranomainen ei voi 899 artiklan perusteella tehdä päätöstä ja jos hakemukseen on liitetty todisteita erityistilanteesta, joka johtuu muista kuin asianomaisen vilpillistä menettelyä tai ilmeistä välinpitämättömyyttä osoittavista olosuhteista, jäsenvaltion, johon mainittu viranomainen kuuluu, on lähetettävä tapaus komissiolle ratkaistavaksi 906–909 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen.

– –”

26 Yhteisön tullikoodeksin soveltamisasetuksen 904 artiklan c alakohdassa säädetään seuraavaa:

”Tuontitulleja ei palauteta tai peruuteta, jos palautus- tai peruutushakemuksen tueksi esitetään tapauksen mukaan ainoastaan, että:

– –

c) tullietuuskohtelun myöntämiseksi vapaaseen liikkeeseen ilmoitetuille tavaroille on esitetty asiakirjoja, jos ne myöhemmin todetaan vääriksi, väärennetyiksi tai kyseisen tullietuuskohtelun myöntämiseen kelpaamattomiksi, vaikka ne olisikin esitetty vilpittömässä mielessä.”

27 Yhteisön tullikoodeksin 236 artiklassa säädetään seuraavaa:

”1. Tuonti- tai vientitullit on palautettava, jos todetaan, että niiden määrä niitä maksettaessa ei ole ollut lain mukainen tai että niiden määrä on kirjattu tileihin 220 artiklan 2 kohdan vastaisesti.

Tuonti- tai vientitullit on peruutettava, jos todetaan, että niiden määrä niitä tileihin kirjattaessa ei ole ollut lain mukainen tai että niiden määrä on kirjattu tileihin 220 artiklan 2 kohdan vastaisesti.

Tulleja ei voida palauttaa tai peruuttaa, jos muun kuin lain mukaisen tullien määrän maksamiseen tai tileihin kirjaamiseen johtaneet seikat ovat johtuneet asianomaisen tietoisesta menettelystä.

– –”

28 Yhteisön tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetään, että tullivelasta johtuvia tulleja ei kirjata tileihin jälkikäteen, jos lain mukaan kannettavien tullien määrät ovat jääneet kirjaamatta tileihin tulliviranomaisten erehdyksen vuoksi, jota osaltaan vilpittömässä mielessä toiminut ja kaikkia voimassa olevia tulli-ilmoitusta koskevia säännöksiä noudattanut velan maksamisesta vastuussa ollut ei ole voinut kohtuudella havaita.

2. Alkuperäsääntöjä koskeva lainsäädäntö

29 Yhteisön tullikoodeksin 20 artiklassa säädetään erityisesti seuraavaa:

”1. Tullien, jotka lain mukaan kannetaan tullivelan syntyessä, on perustuttava Euroopan yhteisöjen tullitariffiin.

2. Muita tavaroiden kauppaa koskevien yhteisön erityissäännösten mukaisia järjestelyjä sovelletaan tapauksen mukaan näiden tavaroiden tariffiin luokittelun mukaisesti.

3. Euroopan yhteisöjen tullitariffi käsittää:

– –

d) yhteisön tiettyjen maiden tai maiden ryhmien kanssa tekemiin tullietuuskohteluun oikeuttaviin sopimuksiin sisältyvät tullietuustoimenpiteet.”

30 Yhteisön tullikoodeksin 27 artiklan a alakohdassa puolestaan säädetään seuraavaa:

”Etuuskohteluun oikeuttavaa alkuperää koskevissa säännöissä vahvistetaan ne edellytykset, jotka koskevat tavaroiden alkuperää ja joilla tavaroihin sovelletaan 20 artiklan 3 kohdan d tai e alakohdassa tarkoitettuja toimenpiteitä. Nämä säännöt määritetään:

a) 20 artiklan 3 kohdan d alakohdassa tarkoitettujen sopimusten soveltamisalaan kuuluvien tavaroiden osalta näissä sopimuksissa.”

31 Yhteisön tullikoodeksin soveltamisasetuksen 93 artiklassa, sellaisena kuin sitä on sovellettava nyt käsiteltävänä olevassa asiassa (eli muutettuna ja 92 artiklaksi numeroituna 19.12.1994 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 3254/94 (EYVL L 346, s. 1); jäljempänä yhteisön tullikoodeksin soveltamisasetuksen 93 artikla), säädetään seuraavaa:

”1. Etuuden saavien maiden on toimitettava komissiolle A-alkuperätodistuksia antamaan valtuutettujen alueellaan sijaitsevien valtion viranomaisten nimet ja osoitteet sekä näiden viranomaisten käyttämien leimasimien leimanäytteet. Komissio toimittaa nämä tiedot jäsenvaltioiden tulliviranomaisille.

2. Etuuden saavan vientimaan on toimitettava komissiolle myös 86 artiklassa mainittuja aitoustodistuksia antamaan valtuutettujen valtion viranomaisten nimet ja osoitteet sekä näiden käyttämien leimasimien leimanäytteet. Komissio toimittaa nämä tiedot jäsenvaltioiden tulliviranomaisille.

3. Komissio julkaisee Euroopan yhteisöjen virallisen lehden C-sarjassa päivän, jona uudet 97 artiklan mukaiset etuuden saavat maat ovat täyttäneet 1 ja 2 kohdassa säädetyt velvoitteet.”

C Tiettyjen asiakirjojen luottamuksellisuutta koskeva lainsäädäntö

32 Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) tutkimuksista 25.5.1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1073/1999 (EYVL L 136, s. 1) 8 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Tietojen luottamuksellisuus ja tietosuoja

1. Ulkoisissa tutkimuksissa saaduilla tiedoilla on niiden muodosta riippumatta näitä tutkimuksia koskevien säännösten mukainen suoja.”

33 Saman asetuksen 9 artiklan 2 kohdassa puolestaan säädetään seuraavaa:

”Tutkintakertomus ja tutkinnan jatkotoimet

– –

2. Näitä kertomuksia laadittaessa on otettava huomioon asianomaisen jäsenvaltion kansalliseen lainsäädäntöön sisältyvät menettelyä koskevat vaatimukset. Tapauksissa, joissa on tarpeen turvautua jäsenvaltion hallinnollisiin ja oikeudellisiin menettelyihin, näin laaditut kertomukset on hyväksyttävä todisteeksi samalla tavoin ja samoin edellytyksin kuin kansallisten hallinnollisten tarkastajien laatimat hallinnolliset kertomukset. Viraston kertomuksia arvioidaan samojen sääntöjen perusteella kuin kansallisten hallinnollisten tarkastajien laatimia hallinnollisia kertomuksia, ja ne ovat kansallisten viranomaisten kertomusten kanssa samanarvoiset.”

34 Komission paikan päällä suorittamista tarkastuksista ja todentamisista Euroopan yhteisöjen taloudellisiin etuihin kohdistuvien petosten ja muiden väärinkäytösten estämiseksi 11.11.1996 annetun neuvoston asetuksen (Euratom, EY) N:o 2185/96 (EYVL L 292, s. 2) 8 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”1. Kaikki tämän asetuksen nojalla missä muodossa tahansa toimitetut ja saadut tiedot kuuluvat ammatillisen salaisuuden piiriin ja niitä koskee se tietosuoja, joka on säädetty vastaaville tiedoille vastaanottaneen jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä sekä yhteisön toimielimiin sovellettavissa vastaavissa säännöksissä.”

35 Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi 30.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1049/2001 (EYVL L 145, s. 43) 4 artiklassa säädetään seuraavaa:

”Poikkeukset

1. Toimielimet eivät anna tutustuttavaksi asiakirjaa, jonka sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaisi:

a) sellaisen yleisen edun suojaa, joka koskee:

– yleistä turvallisuutta;

– puolustusta ja sotilasasioita;

– kansainvälisiä suhteita;

– yhteisön tai jäsenvaltion finanssi-, raha- tai talouspolitiikkaa;

b) yksityiselämän ja yksilön koskemattomuuden suojaa, erityisesti yhteisön lainsäädännön mukaista henkilötietojen suojaa.

2. Toimielimet kieltäytyvät antamasta tutustuttavaksi asiakirjaa, jonka sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaisi:

– tietyn luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön taloudellisten etujen, mukaan lukien teollis- ja tekijänoikeudet, suojaa;

– tuomioistuinkäsittelyn ja oikeudellisen neuvonannon suojaa;

– tarkastus-, tutkinta- ja tilintarkastustoimien tarkoitusten suojaa;

jollei ylivoimainen yleinen etu edellytä ilmaisemista.”

Tosiseikat

A Riidanalainen maahantuonti

36 Kantajana oleva CAS SpA on Italian oikeuden mukaan perustettu yhtiö, josta Steinhauser GmbH -yhtiö (jäljempänä Steinhauser), jonka kotipaikkana on Ravensburg (Saksa), omistaa 95,1 prosenttia. Kantajan päätoimintana on maahantuotujen hedelmämehutiivisteiden jalostaminen, minkä lisäksi se tuo näitä tuotteita Italiaan. Steinhauser-yhtiö vastaa pääasiallisesti liikesuhteista ulkomaisten tavarantoimittajien kanssa.

37 Kantaja toi yhteisöön ja saattoi siellä vapaaseen liikkeeseen 5.4.1995–20.11.1997 omenamehu- ja päärynämehutiivisteitä, joiden oli ilmoitettu olevan peräisin Turkista. Tällaisten tuotteiden tuonti yhteisöön tapahtui A.TR.1-todistusten avulla, joten tuotteet vapautettiin tulleista assosiaatiosopimuksen ja sen lisäpöytäkirjan nojalla.

38 Päätöksen N:o 1/95 29 artiklan mukaisesti Ravennan (Italia) tullitoimipaikka tarkasti jälkikäteen sen A.TR.1-todistuksen D 141591 aitouden, jonka kantaja oli esittänyt erään tuontitoimen yhteydessä; näitä toimia toteutettiin 5.4.1995–20.11.1997 välisenä aikana. Asiaan sovellettavien säännösten mukaisesti pyyntö kyseisen todistuksen aitouden todentamisesta esitettiin Turkin viranomaisille.

39 Turkin viranomaiset ilmoittivat 15.5.1998 päivätyllä kirjeellä Ravennan tullitoimipaikalle, että todentamisen mukaan kyseinen todistus ei ollut aito, koska se ei ollut Turkin tulliviranomaisten antama. Turkin viranomaiset ilmoittivat lisäksi suorittavansa muita tarkastuksia.

40 Näin ollen Italian viranomaiset tarkastivat jälkikäteen 103 A.TR.1-todistusta, jotka kantaja oli esittänyt eri tuontitoimien yhteydessä.

41 Turkin tasavallan pysyvä edustusto Euroopan unionissa (jäljempänä Turkin pysyvä edustusto) ilmoitti 10.7.1998 päivätyllä kirjeellä komissiolle, että 22 kantajan esittämää A.TR.1-todistusta, jotka lueteltiin kyseisen kirjeen liitteessä ja jotka koskivat turkkilaisen Akman-yhtiön suorittamaa vientiä Italiaan, olivat väärennettyjä (false). Komissio toimitti kyseisen kirjeen Italian tulliviranomaisille 20.7.1998 lähettämällään kirjeellä.

42 Komission petostentorjunnan koordinointiyksikkö (UCLAF, joka oli OLAFin edeltäjä) suoritti 12.–15.10.1998 ja 30.11.–2.12.1998 tarkastuksia Turkissa.

43 Turkin pysyvä edustusto ilmoitti 8.3.1999 päivätyllä kirjeellä Ravennan tullitoimipaikalle, että 32:ta kantajan esittämää A.TR.1-todistusta (jäljempänä riidanalaiset todistukset), joiden joukossa oli 18 10.7.1998 päivätyn kirjeen liitteessä lueteltua todistusta, ei ollut annettu eikä vahvistettu Turkin viranomaisissa. Kyseiset todistukset mainitaan kirjeen liitteessä.

44 Italian tulliviranomaiset katsoivat, että kaikesta Italian tulliviranomaisten, komission, UCLAFin ja Turkin viranomaisten välisestä kirjeenvaihdosta ilmeni, että Turkin viranomaisten mukaan 48 A.TR.1-todistusta, joiden joukossa olivat riidanalaiset todistukset ja jotka koskivat kantajan suorittamaa vientiä Italiaan turkkilaisen Akman-yhtiön välityksellä, olivat joko väärennettyjä tai sääntöjenvastaisia.

45 Kyseiset 32 riidanalaista todistusta (joita vastaavien tullien yhteismäärä oli 3 296 190 371 Italian liiraa (ITL) eli 1 702 340,25 euroa) katsottiin väärennetyiksi, koska Turkin tullitoimipaikat eivät olleet antaneet eivätkä vahvistaneet niitä. Loput 16 todistusta (joita vastaavien tullien yhteismäärä oli 1 904 763 758 ITL eli 983 728,38 euroa) sitä vastoin luokiteltiin pätemättömiksi, koska vaikka ne olivatkin Turkin tulliviranomaisten antamia, kyseessä olleet tavarat eivät olleet peräisin Turkista.

46 Koska kaikki 48 todistusta oli luokiteltu joko väärennetyiksi tai pätemättömiksi, niiden kattamiin tavaroihin ei voitu soveltaa etuuskohtelua, joka myönnetään turkkilaisten maataloustuotteiden maahantuonnille.

47 Näin ollen Italian tulliviranomaiset vaativat kantajaa maksamaan erääntyneet tullit, joiden yhteismäärä oli 5 200 954 129 ITL eli 2 686 068,63 euroa.

B Rikosoikeudellinen ja hallinnollinen menettely Italian ja yhteisön viranomaisissa

48 Kantaja esitti 28.3.2000 päivätyllä kirjeellä Ravennan tullitoimipaikalle yhteisön tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan sekä 236 ja 239 artiklan nojalla hakemuksen siitä, ettei vaadittuja tuontitulleja kirjata tileihin jälkikäteen ja että ne palautetaan. Hakemuksensa tueksi kantaja vetosi vilpittömään mieleensä, toimivaltaisten viranomaisten sellaisiin erehdyksiin, jotka eivät olleet havaittavissa, sekä näiden viranomaisten laiminlyönteihin.

49 Italian tulliviranomaiset ilmoittivat 15.5.2000 päivätyllä kirjeellä Ravennan syyttäjäviranomaiselle teoista, jotka koskivat kantajan väärennettyjen todistusten avulla harjoittamaa maahantuontia. Ravennan syyttäjäviranomainen aloitti tutkinnan saatuaan tiedon näistä teoista.

50 Tribunale civile e penale di Ravenna päätti 20.12.2000 antamallaan tuomiolla rikosasian, joka oli pantu vireille kantajan johtajaa B. Steinhauseria vastaan, koska teoista, joista tätä syytettiin, ei ollut näyttöä.

51 Italian tasavalta pyysi 30.11.2001 päivätyllä kirjeellä, jonka komissio sai 12.12.2001, komissiota tekemään päätöksen siitä, oliko perusteltua, että kantajalta vaadittuja tuontitulleja ei kirjata jälkikäteen tileihin yhteisön tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla tai että nämä tullit palautetaan yhteisön tullikoodeksin 239 artiklan nojalla.

52 Yhteisön tullikoodeksin soveltamisasetuksen 871 ja 905 artiklan mukaisesti kantaja ilmoitti saaneensa tietoonsa asiakirja-aineiston, jonka Italian viranomaiset olivat toimittaneet komissiolle. Kantaja myös esitti kantansa ja huomautuksensa, jotka Italian viranomaiset toimittivat komissiolle 30.11.2001 päivätyn kirjeensä liitteenä.

53 Komission oli 3.6.2002 päivätyllä kirjeellä kysyttävä tiettyjä lisätietoja Italian viranomaisilta, jotka toimittivat ne 7.6.2002 päivätyllä kirjeellä.

54 Komissio ilmoitti 25.7.2002 päivätyllä kirjeellä kantajalle aikomuksestaan olla hyväksymättä kantajan hakemusta. Ennen lopullisen päätöksen tekemistä komissio kuitenkin kehotti kantajaa esittämään sille mahdolliset huomautuksensa ja tutustumaan asiakirja-aineistoon saadakseen tietoonsa ne asiakirjat, jotka eivät olleet luottamuksellisia.

55 Kantajan edustajat tutustuivat 6.8.2002 hallintomenettelyn asiakirjoihin komission toimitiloissa. He myös allekirjoittivat lausuman, jossa he vahvistivat saaneensa tutustua lausuman liitteessä mainittuihin asiakirjoihin.

56 Kantaja esitti huomautuksensa komissiolle 15.8.2002 päivätyllä kirjeellä. Kantaja toisti siinä erityisesti kantansa, jonka mukaan toimivaltaiset tulliviranomaiset olivat syyllistyneet sellaisiin aktiivisesta toiminnastaan johtuneisiin erehdyksiin, joita kantaja ei voinut havaita, ja kantaja rinnastaa nämä erehdykset myös laiminlyönteihin, jotka ovat omiaan luomaan yhteisön tullikoodeksin 239 artiklassa tarkoitetun erityistilanteen.

57 Komissio teki 18.10.2002 päätöksen REC 10/01 (jäljempänä riidanalainen päätös), joka annettiin kantajalle tiedoksi 21.11.2002.

58 Komission mukaan on perusteltua, että hakemuksen kohteena olevat tuontitullit kirjataan tileihin.

59 Komissio kuitenkin katsoo, että tuontitullien palauttaminen on perusteltua hakemuksen siltä osin, joka koskee 16:ta pätemätöntä todistusta, koska kantaja on näiden osalta yhteisön tullikoodeksin 239 artiklassa tarkoitetussa erityistilanteessa.

60 Komissio toteaa sitä vastoin 32 riidanalaisen todistuksen osalta, että olosuhteet, joihin kantaja vetoaa, eivät ole omiaan luomaan yhteisön tullikoodeksin 239 artiklassa tarkoitettua erityistilannetta. Näin ollen komissio katsoo riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa, että kyseisiin todistuksiin liittyvien tuontitullien, joiden määrä on 1 702 340,25 euroa, palauttaminen ei ole perusteltua.

61 Kantaja esitti 20.6.2003 päivätyllä kirjeellä komissiolle vaatimuksen saada tutustua muihin asiakirja-aineiston asiakirjoihin. Komissio hyväksyi vaatimuksen 10.7.2003 päivätyllä kirjeellä. Kantaja ei kuitenkaan tutustunut asiakirja-aineistoon uudelleen.

C Todistus D 437214

62 Kantaja ilmoitti komissiolle 17.12.2002 päivätyllä kirjeellä, että Turkin viranomaiset eivät olleet luokitelleet riidanalaisiin todistuksiin sisältyvää A.TR.1-todistusta D 437214 väärennetyksi vaan ainoastaan pätemättömäksi. Komissio antoi kirjeen tiedoksi Italian tulliviranomaisille 6.1.2003.

63 Italian tulliviranomaiset ilmoittivat 24.1.2003 päivätyssä kirjeessään Turkin tulliviranomaisten 8.3.1999 päivätyn kirjeen ja UCLAFin 6.5.1999 päivätyn kirjeen perusteella, että kyseinen todistus on väärennetty.

64 Komissio kehotti 4.3.2003 päivätyllä kirjeellä Italian tulliviranomaisia ilmoittamaan kantajalle A.TR.1-todistusta D 437214 koskeneen tutkinnan tuloksesta. Italian tullihallinto vahvisti kantajalle 18.3.2003 osoittamassaan kirjeessä, että kyseinen todistus on väärennetty, koska se ei ole Turkin viranomaisten antama.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset

65 Kantaja nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 29.1.2003 toimittamallaan kannekirjelmällä.

66 Esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella päätettiin aloittaa suullinen käsittely. Prosessinjohtotoimena asianosaisia pyydettiin esittämään tiettyjä asiakirjoja ja vastaamaan tiettyihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kirjallisiin kysymyksiin. Asianosaiset noudattivat näitä pyyntöjä.

67 Asianosaisten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 15.11.2005 pidetyssä julkisessa istunnossa.

68 Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen 2 artiklan

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

69 Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

70 Kantaja vetoaa vaatimustensa tueksi kolmeen kanneperusteeseen, joiden mukaan ensinnäkin puolustautumisoikeuksia on loukattu, toiseksi yhteisön tullikoodeksin 239 artiklaa on rikottu ja kolmanneksi yhteisön tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohtaa on rikottu.

A Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan puolustautumisoikeuksia on loukattu

1. Asianosaisten lausumat

71 Kantaja väittää puolustautumisoikeuksiaan loukatun hallintomenettelyn aikana. Kantaja katsoo, että vaikka se saikin tutustua ne asiakirjat sisältävään asiakirja-aineistoon, joiden perusteella komissio teki riidanalaisen päätöksen, se ei saanut tutustua niihin asiakirjoihin, joiden merkitys oli komission tilanteesta tekemän kokonaisarvioinnin kannalta ratkaiseva. Kantajan mukaan tietyt asiakirjat, joita se sai tarkastella, ovat lisäksi puutteellisia. Lopuksi kantaja väittää, ettei se voinut asiakirja-aineiston tarkastelun perusteella erottaa luottamuksellisiksi katsottuja asiakirjoja niistä asiakirjoista, jotka eivät olleet luottamuksellisia, eikä myöskään havaita tässä erottelussa käytettyjä kriteerejä.

72 Ensinnäkin kantaja väittää, ettei sille toimitettu seuraavia asiakirja-aineiston asiakirjoja: 1) täydelliset selonteot UCLAFin tarkastusmatkoista Turkissa; 2) koko kirjeenvaihto, jonka UCLAF ja komissio kävivät Turkin pysyvän edustuston ja Turkin toimivaltaisten viranomaisten kanssa; 3) komission ja/tai UCLAFin koko kirjeenvaihto kansallisten tulliviranomaisten, erityisesti Italian tulliviranomaisten, kanssa ja 4) tulliyhteistyökomitean kokouspöytäkirjat niiden A.TR.1-todistusten osalta, jotka katsottiin sääntöjenvastaisiksi tai väärennetyiksi Turkista peräisin olleiden hedelmämehutiivisteiden ja muiden tavaroiden viennin yhteydessä.

73 Vastauksessaan kantaja toteaa lisäksi, ettei se voinut saada tietoja tarkastusmatkasta, jonka UCLAF teki Turkissa lokakuussa 1998 ja johon komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 32 perustelukappaleessa. Kantajan mukaan asiakirja-aineiston tarkastelusta ilmenee pelkästään, että UCLAF ja Turkin pysyvä edustusto pitivät keskenään kokouksen 13. ja 14.10.1998 ja että tämä kokous mainitaan UCLAFin 21.10.1998 päivätyssä kirjeessä. Kantaja väittää olleensa tietämätön myös kirjeistä, jotka UCLAF lähetti Turkin pysyvälle edustustolle 1. ja 9.12.1998 ja jotka komissio mainitsee vastineessaan.

74 Kantaja katsoo, että sen mainitsemat asiakirjat eivät liity vain mahdollisesti vaan päinvastoin suoraan ja hyvin kiinteästi siihen, ovatko riidanalaiset todistukset todellakin väärennettyjä vai pelkästään sääntöjenvastaisia.

75 Toiseksi kantaja kiistää komission väitteen, jonka mukaan se, että kantajan asiamies vakuutti allekirjoittamassaan lausumassa saaneensa nähtäväkseen kaikki asiaan liittyvät asiakirjat, vahvistaa kantajan todella saaneen tutustua kaikkiin asiakirja-aineiston asiakirjoihin. Tämän osalta kantaja korostaa, että kyseisenä lausumana on etukäteen laadittu lomake ja että jos asiakirjoja tarkasteleva asianosainen ei saa tietoonsa kaikkia asiakirja-aineiston asiakirjoja, tilannetta ei loppujen lopuksi voida pitää tyydyttävänä. Kantaja väittää siten saaneensa tiedon kyseisestä lausumasta, joka sisältää REC 10/01 -asiakirjaluettelon ja joka on komission vastineen liitteenä, vasta tutustuessaan kyseiseen liitteeseen.

76 Kolmanneksi kantaja katsoo, että jotkin asiakirjat, joihin se sai tutustua, olivat puutteellisia ja että se ei siis saanut tutustua kaikkiin kyseisen lausuman liitteenä oleviin asiakirjoihin. Tämän osalta kantaja torjuu komission väitteen, jonka mukaan kantaja sai tarkastella kaikkia kertomuksia, jotka UCLAF oli laatinut Turkissa suorittamistaan tarkastusmatkoista, ja väittää voineensa tarkastella ainoastaan sellaisia kaksi- tai kolmisivuisia asiakirjoja, jotka koskivat 9. ja 23.12.1998 päivättyjä tarkastusmatkakertomuksia.

77 Neljänneksi kantaja kiistää vastauksessaan komission argumentin, jonka mukaan kantajalla ei missään tapauksessa ole oikeutta saada tutustua tiettyihin asiakirjoihin, joiden joukossa ovat UCLAFin tarkastusmatkakertomukset, koska nämä kertomukset ovat luottamuksellisia. Kantajan mukaan nämä kertomukset eivät ole luottamuksellisia, eikä komissio sitä paitsi edes ole osoittanut niiden luottamuksellisuutta, ja lisäksi samankaltaisia kertomuksia on annettu tarkasteltaviksi sellaisten vastaavien menettelyjen yhteydessä, jotka on pantu vireille ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.

78 Se, että tutkintakertomukset eivät ole luottamuksellisia, johtuu asetuksen N:o 1073/1999 säännöksistä. Kantaja toteaa, että kyseisen asetuksen 9 artiklan 2 kohdan mukaan tapauksissa, joissa on tarpeen turvautua jäsenvaltion hallinnollisiin ja oikeudellisiin menettelyihin, tutkintakertomukset on hyväksyttävä todisteeksi samalla tavoin ja samoin edellytyksin kuin kansallisten hallinnollisten tarkastajien laatimat hallinnolliset kertomukset, ja tämän pitäisi sitäkin suuremmalla syyllä päteä menettelyihin, jotka on pantu vireille yhteisöjen tuomioistuimissa.

79 Lopuksi kantaja väittää esittäneensä 20.6.2003 päivätyllä kirjeellä tämän kanteen nostamisen jälkeen uuden pyynnön saada tutustua asiakirja-aineistoon EY 255 artiklan mukaisesti. Kantaja kuitenkin toteaa, että se ei komission 10.7.2003 antaman kirjallisen vastauksen takia tarkastellut asiakirja-aineistoa, koska komissio oli ilmoittanut, että tämä tarkastelu koskisi vain niitä asiakirjoja, joihin kantaja jo oli saanut tutustua ja joiden joukossa olivat erityisesti UCLAFin tarkastusmatkakertomuksia koskevat asiakirjat.

80 Komissio torjuu pääosiltaan kantajan argumentit.

81 Se väittää ensinnäkin, että riidanalaisen päätöksen perustana ovat yksinomaan seikat, joita kantaja on voinut tarkastella ja jotka jo sisältyivät siihen alustavaan kannanottoon, jonka komissio esitti 25.7.2002 päivätyssä kirjeessään. Lisäksi komissio katsoo, että 6.8.2002 kantaja sai tilaisuuden tutustua siihen asiakirja-aineistoon, joka on riidanalaisen päätöksen tekemisen perustana, ja että kantaja nimenomaisesti myönsi kirjallisessa vahvistuksessaan voineensa tarkastella kaikkia niitä asiakirjoja, jotka liittyvät suoraan tai välillisesti asiakirja-aineistoon. Komission mukaan niiden asiakirjojen joukossa, joihin kantaja on saanut tutustua, ovat UCLAFin tarkastusmatkakertomukset, UCLAFin ja Turkin eri viranomaisten välinen runsas kirjeenvaihto sekä komission ja/tai UCLAFin kirjeenvaihto kansallisten tulliviranomaisten kanssa.

82 Vastauksessaan komissio kiistää kantajan väitteen, jonka mukaan asiakirja-aineisto, jota kantaja tarkasteli 6.8.2002, ei sisältänyt UCLAFin tarkastusmatkakertomuksia vaan ainoastaan tarkastusmatkakertomuksia koskevia asiakirjoja. Komissio väittää, että kyseessä olevat asiakirjat todella ovat niitä lyhyitä alkuperäisiä kertomuksia, jotka UCLAF laati 9.12.1998 (nro 8279) ja 23.12.1998 (nro 8673), eivätkä pelkkiä yhteenvetoja.

83 Toiseksi komissio palauttaa mieleen, että komissio ei ole velvollinen antamaan omasta aloitteestaan tutustuttaviksi kaikkia sellaisia asiayhteyteen liittyviä asiakirjoja, jotka vain mahdollisesti liittyvät käsiteltävänä olevaan asiaan, vaan päinvastoin sen, jota asia koskee, tehtävänä on tarvittaessa pyytää saada tutustua näihin asiakirjoihin EY 255 artiklan mukaisesti.

84 Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa komissio katsoo, että asiakirjat, joita kantaja ei voinut tarkastella, ovat asiayhteyteen liittyviä asiakirjoja. Komissio korostaa, että asiakirja-aineiston tarkastelua koskeneella uudella pyynnöllä, jonka kantaja esitti 20.6.2003 eli riidanalaisen päätöksen tekemisen jälkeen ja joka hyväksyttiin 10.7.2003 päivätyllä kirjeellä, ei voi olla oikeudellisia vaikutuksia. Komission mukaan nimittäin kantaja ei pyynnöstään huolimatta tarkastellut asiakirjoja, ja lisäksi on joka tapauksessa niin, että pyyntö, joka esitetään hallintomenettelyn päätyttyä ja oikeudenkäynnin ollessa vireillä, ei voi lähtökohtaisesti merkitä sitä, että pyyntöä edeltäneessä hallintomenettelyssä olisi loukattu menettelyllisiä oikeuksia.

85 Kolmanneksi komissio pysyy kannassaan, jonka mukaan kyseessä olevat asiakirjat eivät missään tapauksessa kuulu asiakirja-aineistoon tutustumista koskevan oikeuden soveltamisalaan, koska ne ovat luottamuksellisia. Tämän osalta komissio palauttaa mieleen, että oikeus tutustua asiakirja-aineistoon ei kata oikeutta tutustua luottamuksellisiin asiakirjoihin, kuten UCLAFin tai OLAFin kertomuksiin, komission ja kolmansien valtioiden väliseen kirjeenvaihtoon, sellaisten kokousten pöytäkirjoihin, joihin kolmannet valtiot ovat osallistuneet, tai komission ja jäsenvaltioiden viranomaisten väliseen kirjeenvaihtoon.

86 Komissio ei myöskään pidä perusteltuna tulkintaa, jonka kantaja on esittänyt asetuksen N:o 1073/1999 9 artiklan 2 kohdasta. Komission mukaan tämä säännös koskee loppukertomusta, jonka UCLAF on laatinut asetuksen 9 artiklan 1 kohdan mukaisesti, kun asetuksen 8 artikla puolestaan koskee OLAFin laatimien asiakirjojen luottamuksellisuutta ja tietosuojaa.

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

87 Aluksi on palautettava mieleen, että kuulluksi tulemista koskevan oikeuden kunnioittaminen on taattava tuontitullien peruuttamista koskevassa menettelyssä, kun otetaan erityisesti huomioon se harkintavalta, joka komissiolla on, kun se tekee päätöksen yhteisön tullikoodeksin 239 artiklassa säädetyn yleisen kohtuullisuuslausekkeen perusteella (yhdistetyt asiat T-186/97, T-187/97, T-190/97–T-192/97, T-210/97, T-211/97, T-216/97–T-218/97, T-279/97, T-280/97, T-293/97 ja T-147/99, Kaufring ym. v. komissio, tuomio 10.5.2001, Kok. 2001, s. II-1337, 152 kohta, ns. Turkkilaiset televisiot -tapaus ja asia T-329/00, Bonn Fleisch Ex- und Import v. komissio, tuomio 27.2.2003, Kok. 2003, s. II-287, 45 kohta).

88 On kuitenkin huomattava myös, että tällä alalla puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaate edellyttää ainoastaan sitä, että asianomainen voi tehokkaasti ilmaista kantansa niistä seikoista, asiakirjat mukaan lukien, joiden komissio katsoo puhuvan asianomaista vastaan ja joilla komissio perustelee päätöksensä. Periaate ei siten edellytä, että komissio antaa omasta aloitteestaan tilaisuuden tutustua kaikkiin asiakirjoihin, jotka mahdollisesti liittyvät sen käsiteltävänä olevaan tapaukseen tullien peruutusta koskevan hakemuksen yhteydessä. Mikäli asianomainen katsoo tällaisten asiakirjojen olevan tarpeen sen osoittamiseksi, että kyseessä on erityistilanne ja/tai että asianomainen ei ole syyllistynyt ilmeiseen huolimattomuuteen tai vilpilliseen menettelyyn, asianomaisen on itse vaadittava saada tutustua näihin asiakirjoihin niiden säännösten perusteella, joita toimielimet ovat antaneet EY 255 artiklan nojalla (asia T-205/99, Hyper v. komissio, tuomio 11.7.2002, Kok. 2002, s. II-3141, 63 kohta ja em. asia Bonn Fleisch Ex- und Import v. komissio, tuomion 46 kohta).

89 Lisäksi on palautettava mieleen, että tullien peruuttamista koskevan hallinnollisen menettelyn osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on selvästi todennut, että juuri asianomaisen pyynnöstä vastaajan on annettava tilaisuus tutustua kaikkiin niihin hallinnollisiin riidanalaista päätöstä koskeviin asiakirjoihin, jotka eivät ole luottamuksellisia. Jos tällaista pyyntöä ei esitetä, komission hallussa olevia asiakirjoja ei siis voida saada automaattisesti tutustuttaviksi (asia T-42/96, Eyckeler & Malt v. komissio, tuomio 19.2.1998, Kok. 1998, s. II‑401, 81 kohta; asia T-50/96, Primex Produkte Import-Export ym. v. komissio, tuomio 17.9.1998, Kok. 1998,s. II‑3773, 64 kohta ja em. asia Bonn Fleisch Ex- und Import v. komissio, tuomion 46 kohta).

90 Puolustautumisoikeuksien loukkausta koskeva kanneperuste on tutkittava näiden periaatteiden valossa.

91 Heti aluksi on todettava, että kantaja myöntää kannekirjelmässään nimenomaisesti saaneensa tutustua kaikkiin niihin asiakirjoihin, joihin komissio perusti päätöksensä. Kantaja kuitenkin väittää, ettei se saanut tutustua niihin asiakirjoihin, joiden merkitys oli komission tilanteesta tekemän kokonaisarvioinnin kannalta ratkaiseva. Tämän osalta kantaja toteaa, että asiakirjat, jotka sille esitettiin asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden mukaisesti, olivat puutteellisia. Kantaja väittää siten, ettei se voinut tarkastella UCLAFin kahta 9. ja 23.12.1998 päivättyä tarkastusmatkakertomusta kokonaisuudessaan vaan ainoastaan ”tarkastusmatkakertomuksia koskevia kertomuksia”. Kantaja väittää samoin, ettei se voinut tarkastella yhteisön lokakuussa 1998 tekemästä tarkastusmatkasta, joka mainitaan riidanalaisen päätöksen 32 perustelukappaleessa, laadittua selontekoa eikä myöskään UCLAFin 1. ja 9.12.1998 päivättyjä kirjeitä, jotka tämä osoitti Turkin pysyvälle edustustolle ja jotka komissio mainitsee vastineessaan.

92 Tämän osalta on todettava, että asiakirjoja, joihin kantaja viittaa, ei nimenomaisesti mainita riidanalaisessa päätöksessä. Tämä ei sulje pois mahdollisuutta, että jotkin näistä asiakirjoista ovat voineet olla riidanalaisen päätöksen perustana. Tämän ei kuitenkaan voida katsoa pätevän myös koko siihen laajaan kirjeenvaihtoon, johon kantaja viittaa. Asiakirjat siis ovat, tai ainakin jotkin niistä ovat, asiakirjoja, jotka liittyvät pelkästään asian asiayhteyteen.

93 Varsinkaan ei voida katsoa, eikä mikään riidanalaisessa päätöksessä niin anna ymmärtääkään, että tulliyhteistyökomitean kokouspöytäkirjat niiden A.TR.1-todistusten osalta, jotka katsottiin sääntöjenvastaisiksi tai väärennetyiksi Turkista peräisin olleiden hedelmämehutiivisteiden ja muiden tavaroiden viennin yhteydessä, olisivat olleet riidanalaisen päätöksen perustana. Sama päätelmä on tehtävä Ravennan tullitoimipaikan 12.6.1998 antamasta lausunnosta, jonka komissio vastineessaan mainitsee ja josta kantaja väittää, ettei se voinut sitä tarkastella.

94 Joka tapauksessa on todettava, että kun sellaisia asiakirjoja, jotka eivät ole olleet riidanalaisen päätöksen perustana, ei ole annettu tiedoksi, niiden tiedoksiannon mahdollisella puuttumisella ei ole merkitystä, koska tällaiset asiakirjat eivät missään tapauksessa voi vaikuttaa riidanalaiseen päätökseen. Nyt käsiteltävänä oleva kanneperuste, sikäli kuin se koskee tällaisten asiakirjojen tiedoksiannon puuttumista, on näin ollen hylättävä tehottomana.

95 Tämä ei sitä vastoin päde niiden asiakirjojen tiedoksiannon puuttumiseen, joihin komissio perusti riidanalaisen päätöksensä.

96 Näiden asiakirjojen tutkinnan yhteydessä on palautettava mieleen, että nyt käsiteltävänä olevassa asiassa komissio ilmoitti kantajalle 25.7.2002 päivätyllä kirjeellä alustavasta analyysistään, jonka mukaan tuontitullien peruuttamisedellytykset eivät täyttyneet. On siis selvää, että tämän komission kirjeen välityksellä kantaja sai mahdollisuuden esittää ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä kantansa ja ilmaista näkemyksensä seikoista, joiden perusteella tullien peruuttamishakemus oli komission mukaan hylättävä.

97 Kantaja ei sitä paitsi kiistä tätä toteamusta mutta väittää, että puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatetta loukattiin, koska kantajan ei annettu tutustua tiettyihin komission päätöksen perustana olleisiin asiakirjoihin, tai ainakin, koska nämä asiakirjat olivat puutteellisia.

98 On kuitenkin todettava, että komission 25.7.2002 päivätyn kirjeen seurauksena kantajan edustaja tarkasteli riidanalaiseen päätökseen liittynyttä asiakirja-aineistoa komission toimitiloissa 6.8.2002. Tämän tarkastelun yhteydessä kyseinen edustaja allekirjoitti kirjallisen lausuman, jossa hän nimenomaisesti vahvisti saaneensa tutustua kaikkiin niihin asiakirjoihin, jotka liittyivät suoraan ja välillisesti riidanalaiseen asiakirja-aineistoon. Lisäksi tähän lausumaan liitettiin luettelo, jossa mainittiin kaikki asiakirjat, joihin kyseinen edustaja oli saanut tutustua.

99 On huomattava, että tässä luettelossa mainitaan UCLAFin 9. ja 23.12.1998 päivätyt tarkastusmatkakertomukset, joista ensimmäisen numerona on 8279 ja toisen 8673. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämään kirjalliseen kysymykseen komissio vastasi toimittamalla kaksi kertomusta, joilla oli nämä samat numerot. Istunnossa komissio ilmoitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle, että nämä kertomukset todella olivat niitä lyhyitä kattavia kertomuksia, joista 9.12.1998 päivätty kertomus koskee 12.–15.10.1998 tehtyä tarkastusmatkaa (nro 8279) ja 23.12.1998 päivätty kertomus koskee 30.11.–2.12.1998 tehtyä tarkastusmatkaa (nro 8673), eikä UCLAFin kahdesta tarkastusmatkasta laadittu mitään muita kertomuksia. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että yhtäältä kertomuksen ensimmäisellä sivulla olevien numerojen ja toisaalta kantajan edustajan 6.8.2002 päivätyn lausuman liitteenä olevassa luettelossa ilmoitettujen numerojen välinen vastaavuus osoittaa, että kantaja sai tutustua tarkastusmatkakertomuksiin, toisin kuin kantaja väittää. Kantaja pyysi saada tutustua yhteisön lokakuussa 1998 tekemästä tarkastusmatkasta laadittuun selontekoon, ja tästä pyynnöstä on riittävää todeta, ettei tällaista selontekoa ole olemassa. Kuten nimittäin komissio täsmensi istunnossa, kertomus nro 8279 on ainoa 12.–15.10.1998 tehdystä tarkastusmatkasta laadittu kertomus, eikä tällaiseen selontekoon viitattu mitenkään riidanalaisessa päätöksessä.

100 UCLAFin 1.12. ja 9.12.1998 päivätyistä kirjeistä, joihin kantaja vetoaa, on puolestaan todettava, että 6.8.2002 päivätyssä luettelossa, jossa mainitaan asiakirjat, joihin kantaja sai tutustua, viitataan UCLAFin 9.12.1998 päivättyyn kirjeeseen nro 8281, joka oli lähetetty Turkin pysyvälle edustustolle. Näin ollen on todettava, että kantaja todella sai tutustua kyseiseen asiakirjaan. Toisaalta 1.12.1998 päivätyn kirjeen osalta komissio täsmensi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämän kirjallisen kysymyksen yhteydessä, ettei tällaista kirjettä ole olemassa ja että komissio viittasi vastineessaan virheellisesti UCLAFin 1.12.1998 päivättyyn kirjeeseen. Tästä on todettava, että tämä täsmennys saa vahvistuksen 6.8.2002 päivätystä luettelosta, jossa mainitaan päivämäärän 1.12.1998 osalta vain kirje, jonka Turkin oikeusministeriö oli lähettänyt UCLAFille.

101 Kirjeenvaihdosta, jota komissio ja UCLAF kävivät Turkin viranomaisten ja jäsenvaltioiden kansallisten tulliviranomaisten kanssa, on riittävää todeta, että minkään seikan perusteella ei voida olettaa, että komissio olisi perustanut riidanalaisen päätöksen muihin kuin niihin asiakirjoihin, jotka sisältyvät asiakirja-aineistoon, johon kantaja sai tutustua 6.8.2002.

102 Kantaja ei esittänyt hallintomenettelyn aikana pyyntöä saada tutustua muihin asiakirja-aineiston asiakirjoihin. Siitä asiakirjoihin tutustumista koskeneesta pyynnöstä, jonka kantaja esitti riidanalaisen päätöksen tekemisen ja tämän kanteen nostamisen jälkeen, on puolestaan todettava, ettei sillä ole merkitystä arvioitaessa mahdollista hallintomenettelyssä tapahtunutta kantajan puolustautumisoikeuksien loukkausta, eikä se voi vaikuttaa kyseisen päätöksen lainmukaisuuteen. Joka tapauksessa on todettava, että komissio ilmoitti kantajalle 10.7.2003 päivätyllä kirjeellä, että tämä saattoi vapaasti tarkastella kyseessä olevia asiakirjoja EY 255 artiklan nojalla tehdyn pyynnön mukaisesti. Kantaja ei tästä huolimatta kuitenkaan tarkastellut niitä.

103 Ensimmäinen kanneperuste on siis hylättävä.

B Toinen kanneperuste, jonka mukaan yhteisön tullikoodeksin 239 artiklaa on rikottu

104 Tässä kanneperusteessa on neljä osaa. Ensimmäinen osa koskee A.TR.1-todistuksen D 437214 virheellistä luonnehdintaa. Toisessa ja kolmannessa osassa esitetään ne vakavat laiminlyönnit, joihin Turkin viranomaisten ja komission väitetään syyllistyneen. Neljäs osa koskee sitä, että kantaja ei ole toiminut ilmeisen huolimattomasti, ja liiketoiminnan riskien arviointia.

1. 1. A.TR.1-todistus D 437214

a) Asianosaisten lausumat

105 Kantaja väittää komission tehneen riidanalaisen päätöksen riidanalaisessa osassa virheen, kun se sisällytti A.TR.1-todistuksen D 437214 niiden todistusten joukkoon, joita ei pidetty aitoina. Kantajan mukaan asiakirja-aineistosta ilmenee, että kyseinen todistus olisi pitänyt katsoa pelkästään pätemättömäksi, ja näin ollen siihen liittyneet tuontitullit olisi pitänyt palauttaa. Kantajan mukaan useat asiakirja-aineiston seikat osoittavat, että Turkin viranomaiset eivät katsoneet, että todistus D 437214 ei ole aito. Kantaja väittää ilmoittaneensa tämän erehdyksen komissiolle 17.12.2002 päivätyllä kirjeellä.

106 Kantaja katsoo ensinnäkin, että ainoastaan Turkin tullihallinnon (Prime Minister, Undersecretariate for Customs) 8.3.1999 Italian tullihallinnolle osoittama kirje voisi puoltaa sitä, että kyseinen todistus ei ole aito. Kantajan mukaan kirjeessä ei kuitenkaan täsmennetä, onko todistus sääntöjenvastainen vai katsotaanko sen osalta, ettei se ole aito, vaan kirjeessä todetaan ainoastaan, että todistus ”ei ollut [turkkilaisen] tullitoimipaik[an] antama eikä vahvistama” (was not issued and endorsed by our customs office).

107 Toiseksi kantaja väittää, että Turkin viranomaiset ovat kuitenkin kyseenalaistaneet kyseisen kirjeen, erityisesti Turkin pysyvän edustuston 22.4.1999 päivätyssä kirjeessä, jossa kantajan mukaan todetaan selvästi, että kyseinen todistus ”ei [ollut] virheetön eikä sitä [ollut] annettu sääntöjen mukaisesti” ([was] not correct and [was] not issued according to the rules), eli todistus oli annettu virheellisesti.

108 Vastauksessaan kantaja huomauttaa siitä, että ilmaisu ”not correct” tarkoittaa selvästi sitä, että kyseinen todistus oli sääntöjenvastainen. Lisäys ”not issued according to the rules” voidaan tulkita vain yhdellä tavalla eli niin, että Turkin tulliviranomainen laati ja antoi kyseisen todistuksen tavaroiden turkkilaista alkuperää koskevien sääntöjen vastaisesti. Kantajan mukaan tätä näkemystä tukee samassa kirjeessä käytetty lause ”nämä asiakirjat on katsottu annetuiksi passitusta varten” (it has been understood that these documents had been issued for transit trade). Kantajan mukaan Turkin tulliviranomainen siis myönsi antaneensa tavaratodistuksia myös passitusjärjestelmässä, toisin sanoen Iranista peräisin olleille omenamehutiivisteille, joita ei jalostettu Turkissa sisäisen jalostusmenettelyn mukaisesti.

109 Kolmanneksi kantaja korostaa, että 22.4.1999 päivätyssä Turkin pysyvän edustuston kirjeessä mainitaan A.TR.1-todistuksen D 437214 ohella kaksi muuta tavaratodistusta, nimittäin ne, joiden viitteenä ovat C 982920 ja C 982938. Kantajan mukaan Turkin pysyvä edustusto katsoi, että nämä todistukset ”[eivät olleet] virheettömiä eikä niitä ollut annettu sääntöjen mukaisesti” ([were] not correct and were not issued according to the rules), tekemättä eroa niiden välillä. Kantaja väittää hakeneensa näihin kahteen todistukseen liittyneiden tuontitullien palautusta. Kantajan mukaan Italian tulliviranomaiset luokittelivat todistukset pätemättömiksi, ja ne sisällytettiin niiden todistusten ryhmään, joiden osalta riidanalaisessa päätöksessä myönnetään tullien palautus. Kantajan mukaan siis todistusta D 437214 ei ole mitenkään perusteltua arvioida oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen kannalta eri tavalla kuin todistuksia C 982920 ja C 982938. Toisin kuin komissio väittää, 22.4.1999 päivätyssä kirjeessä ei kantajan mukaan nimenomaisesti oikaista 8.3.1999 päivättyä kirjettä, koska siinä ei nimenomaisesti viitata tähän jälkimmäiseen kirjeeseen vaan tyydytään luettelemaan aikaisempaa yhteydenpitoa.

110 Neljänneksi kantaja väittää näkemyksensä oikeellisuuden saavan vahvistusta myös Turkin pysyvän edustuston 10.8.1999 päivätystä kirjeestä. Kantajan mukaan kirjeen sivulla 3 olevassa X kohdassa vahvistetaan uudelleen, että 22.4.1999 päivätyssä kirjeessä mainitut tavaratodistukset, todistus D 437214 mukaan lukien, annettiin passitusjärjestelmässä omenamehulle, joka ei ollut peräisin Turkista. Kantajan mukaan kyseisessä kirjeessä ei myöskään ilmoiteta, että mainitut todistukset eivät olleet aitoja tai että ne olivat väärennettyjä. Kantajan mukaan UCLAFin 9.12.1998 Turkin pysyvälle edustustolle lähettämässä kirjeessä tehdään sama arviointi, koska A.TR.1-todistus D 437214 luokitellaan kirjeessä virheelliseksi (not correct).

111 Lopuksi kantaja kiistää vastauksessaan komission väitteen, jonka mukaan Italian tullihallinnon 24.3.2003 päivätty kirje vahvistaa, että kyseessä oleva todistus ei ole aito. Kantajan mukaan Italian viranomaiset viittaavat siinä ainoastaan Turkin tullihallinnon 8.3.1999 päivättyyn kirjeeseen mutta eivät kommentoi siihen myös liitettyä, Turkin pysyvän edustuston 22.4.1999 päivättyä kirjettä. Lisäksi Italian valtiovarainministeriön 18.5.1999 päivätty kirje, joka on asiakirja-aineiston liitteenä, koskee todennäköisesti Turkin pysyvän edustuston 22.4.1999 päivättyä kirjettä ja todistusta D 437214, ja sen mukaan kyse on sääntöjenvastaisesta todistuksesta. Kantajan mukaan Italian tulliviranomaiset jopa pyysivät uudelleen täsmennyksiä Turkin tullihallinnolta todistuksen D 437214 luonnehdinnasta, mutta tämä ei ole vielä vastannut pyyntöön.

112 Komissio korostaa aluksi, että assosiaatiosopimuksen mukaisesti tässä asiassa sovellettavan lainsäädännön nojalla Turkin viranomaiset ovat toimivaltaisia toteamaan, ovatko turkkilaiset alkuperätodistukset aitoja vai eivät. Tämän osalta komissio palauttaa mieleen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi edellä mainitussa asiassa Bonn Fleisch Ex- und Import vastaan komissio antamassaan tuomiossa (77 kohta), että komissio saattoi hyväksyä Espanjan viranomaisten ilmoitukset, joiden mukaan tuontitodistusotteet eivät olleet aitoja, ja että komission ei tältä osin tarvinnut suorittaa mitään lisätutkimusta. Komissio katsoo, että jos se voi luottaa jäsenvaltioiden viranomaisten antamiin ilmoituksiin tällaisten asiakirjojen aitoudesta, sama pätee sitäkin suuremmalla syyllä kolmannen valtion viranomaisten osalta, koska EY:n perustamissopimus ei sido tällaista valtiota, eikä komissiolla ole tällaiseen valtioon nähden toimivaltaa tällä alalla.

113 Komissio kiistää sitten tulkinnan, jonka kantaja tekee mainituista eri kirjeistä, ja toteaa, että koska Turkin viranomaiset luokittelivat kyseessä olevan todistuksen väärennetyksi, komission ei voida katsoa tehneen mitään virhettä.

114 Komissio nimittäin väittää, että Turkin tullihallinnon 8.3.1999 päivättyä kirjettä on tulkittava siten, että kyseessä oleva todistus katsottiin väärennetyksi, koska se ei ollut Turkin tulliviranomaisten antama. Komission mukaan Turkin viranomaiset eivät missään vaiheessa eivätkä myöskään missään asiakirjassa muuttaneet 8.3.1999 tekemäänsä toteamusta, jonka mukaan kyseessä oleva tavaratodistus ei ollut kyseisten viranomaisten antama.

115 Ensinnäkin komissio väittää, että 22.4.1999 päivätyssä kirjeessään Turkin pysyvä edustusto ei muuttanut edellistä toteamusta, jonka mukaan todistus oli väärennetty, vaan se totesi ainoastaan, ettei todistus ollut virheetön ja ettei sitä ollut annettu sovellettavan lainsäädännön mukaisesti.

116 Toiseksi komissio väittää, että kyseisen todistuksen väärentäminen vahvistettiin UCLAFin 6.5.1999 päivätyllä kirjeellä ja Italian tulliasioista vastaavan keskushallinnon 18.5.1999 päivätyllä kirjeellä ja että Italian tulliviranomaiset viittaavat näihin kahteen kirjeeseen komissiolle osoittamassaan 24.1.2003 päivätyssä kirjeessä. Komission mukaan kantajalle ilmoitettiin näistä toteamuksista 18.3.2003 päivätyllä kirjeellä.

117 Kolmanneksi komissio toteaa, että Italian tulliviranomaiset vahvistivat sille myös 7.6.2002 ja 10.9.2003 päivätyissä kirjeissään, että Turkin tullihallinto oli katsonut kyseisen todistuksen väärennetyksi.

118 Neljänneksi komissio esittää, että Italian tullihallinnolle 22.8.2003 osoittamallaan kirjeellä Turkin tullihallinto vahvisti uudelleen 8.3.1999 tekemänsä toteamuksen ja ilmoitti kyseisen todistuksen olevan väärennetty. Komission mukaan kyseisessä kirjeessä täsmennettiin lisäksi, että asiassa toimivaltainen Turkin tullihallinnon tarkastaja oli tutkinut asian uudelleen ja katsonut kyseisen todistuksen väärennetyksi.

119 Lopuksi komissio korostaa sitä, että kantajan väite, jonka mukaan Turkin tullihallinto antoi tavaratodistuksia myös passitusta varten, on merkityksetön. Komission mukaan kantaja viittaa virheellisiin tavaratodistuksiin, jotka eivät ole nyt vireillä olevan oikeudenkäynnin kohteena. Toisaalta virheellisiä todistuksia, joihin kantaja viittaa, ei annettu Turkin viranomaisissa passitusta varten, vaan päinvastoin kyseiset todistukset koskevat passitettuja tavaroita.

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

120 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tavaroiden alkuperän määrittäminen perustuu toimivallan jakoon vientivaltion viranomaisten ja tuontivaltion viranomaisten välillä siten, että alkuperän määrittävät sen valtion viranomaiset, josta tavarat viedään, ja että tämän järjestelmän toimivuutta valvovat molempien osapuolten asianomaiset viranomaiset yhteistyössä keskenään. Tällainen järjestely on perusteltua sen vuoksi, että sen valtion viranomaisilla, josta tavarat viedään, on parhaimmat mahdollisuudet heti tarkistaa ne seikat, joilla on vaikutusta alkuperän määräytymiseen (yhdistetyt asiat C-153/94 ja C-204/94, Faroe Seafood ym., tuomio 14.5.1996, Kok. 1996, s. I‑2465, 19 kohta).

121 Tämä järjestelmä voi toimia ainoastaan silloin, kun sen valtion tullihallinto, johon tavarat tuodaan, hyväksyy vientivaltion viranomaisten laillisesti tekemät ratkaisut (em. yhdistetyt asiat Faroe Seafood ym., tuomion 20 kohta). Jäsenvaltioiden tulliviranomaisten on tarpeen hyväksyä tällaiset päätökset, jotta yhteisö voisi puolestaan vaatia, että yhteisöön vapaakauppajärjestelmien perusteella sidoksissa olevien muiden valtioiden viranomaiset noudattavat sellaisia jäsenvaltioiden tulliviranomaisten tekemiä päätöksiä, jotka koskevat yhteisöstä näihin valtioihin vietyjen tavaroiden alkuperää (asia 218/83, Les Rapides Savoyards, tuomio 12.7.1984, Kok. 1984, s. 3105, 27 kohta).

122 Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on tarpeen tutkia komission, Italian tulliviranomaisten ja Turkin toimivaltaisten viranomaisten välinen kirjeenvaihto sen selvittämiseksi, katsoiko komissio perustellusti, että todistus D 437214 oli väärennetty. Tästä on huomattava, että komissio tukeutui riidanalaisen päätöksen siinä osassa, joka koskee väärennettyjä todistuksia, pääasiassa kirjeeseen, jonka Turkin viranomaiset lähettivät 8.3.1999 Ravennan tullitoimipaikalle.

123 Tämän kirjeen liitteenä on luettelo niistä 32 todistuksesta, jotka Turkin viranomaiset katsoivat väärennöksiksi ja joiden joukossa on todistus D 437214. Tämän osalta on todettava, että Turkin viranomaisten kyseisessä kirjeessä käyttämä ilmaus, jonka mukaan ”liitteessä luetellut todistukset eivät ole virheettömiä, eikä tullitoimipaikkamme antanut eikä vahvistanut niitä” (the certificates that have been listed in annex are not correct and were not issued and endorsed by our customs office), osoittaa selvästi, että kyseiset viranomaiset pitivät lueteltuja todistuksia väärennettyinä.

124 On kuitenkin todettava, että kun 8.3.1999 päivätyn kirjeen sisältöä ja Turkin viranomaisten myöhempien kirjeiden sisältöä verrataan keskenään, todistuksen D 437214 luonnehdinnassa ilmenee epäselvyyksiä. Turkin pysyvän edustuston UCLAFille 22.4.1999 lähettämässä englanniksi laaditussa kirjeessä viitataan siten kuuteen todistukseen, joiden joukossa on kyseessä oleva todistus, ja ne luokitellaan virheellisiksi ja sääntöjen vastaisesti annetuiksi (not correct and […] not issued according to the rules). Saman kirjeen mukaan kyseiset kuusi todistusta annettiin passitusta varten.

125 On siis niin, että 8.3.1999 päivätyssä kirjeessä ja 22.4.1999 päivätyssä kirjeessä esitettyjen toteamusten välinen ero johtuu tulkinnasta, joka on annettava ilmaisulle ”not correct […] and not issued according to the rules”. Vaikka ilmaisu ”not correct”, joka toistetaan UCLAFin 9.12.1998 päivätyissä kirjeissä, ei ratkaisekaan kysymystä mahdollisesta väärentämisestä, ilmauksen olisi voitu tulkita tarkoittavan, että kyseessä olevat todistukset eivät olleet väärennettyjä.

126 Kun todettu epäselvyys otetaan huomioon, sitä, oliko todistus D 437214 väärennetty vai pelkästään sääntöjenvastainen, ei voitu päätellä varmasti niistä seikoista, jotka olivat komission käytettävissä ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä. Komission argumentit, jotka perustuvat Italian viranomaisten 24.1.2003 ja 7.6.2002 päivättyjen kirjeiden sisältöön, eivät mitenkään kumoa tätä päätelmää.

127 Ensinnäkin 24.1.2003 päivätyssä kirjeessä viitataan kahteen kirjeeseen, nimittäin UCLAFin 6.5.1999 päivättyyn kirjeeseen ja Roomassa sijaitsevan tulliasioiden keskushallinnon 18.5.1999 päivättyyn kirjeeseen. On todettava, että nämä kaksi viimeksi mainittua kirjettä perustuvat toteamuksiin, jotka sisältyvät Turkin viranomaisten 22.4.1999 päivättyyn kirjeeseen. Toiseksi on huomattava 7.6.2002 päivätyn kirjeen osalta, että tässä kirjeessä vain luetellaan väärennetyiksi katsotut todistukset ja että se perustuu erityisesti Turkin viranomaisten 8.3.1999 päivättyyn kirjeeseen, eikä siinä esitetä uusia seikkoja. Kantaja väittää ilmoittaneensa komissiolle 12.11.2001 päivätyllä kirjeellä, että Turkin pysyvän edustuston 22.4.1999 päivätyn kirjeen mukaan todistus D 437214 oli luokiteltava virheelliseksi eikä väärennetyksi.

128 Edellä esitetystä seuraa, että kun todetut erot otetaan huomioon, komissio ei voinut pätevästi katsoa ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä, että todistus D 437214 oli väärennetty.

129 On kuitenkin huomattava, että kantajan 17.12.2002 päivätyssä kirjeessä esittämän pyynnön jälkeen, eli riidanalaisen toimen antamisen jälkeen, komissio tiedusteli uudelleen Italian viranomaisilta kyseessä olevan todistuksen luonnehdintaa. Nämä katsoivat tarpeelliseksi pyytää lisätietoja Turkin viranomaisilta. Turkin viranomaiset vahvistivat 22.8.2003 päivätyllä kirjeellä päätelmät, jotka olivat sisältyneet niiden 8.3.1999 päivättyyn kirjeeseen, ja lisäksi ne ilmoittivat tullitarkastajansa katsoneen, että kyse oli väärennöksestä, mikä häivytti kaiken epäilyn siitä, oliko todistus D 437214 väärennetty.

130 On siis katsottava, että vasta tämän viimeksi mainitun kirjeen sisältämän vahvistuksen jälkeen komissio saattoi todeta hallintomenettelyn asiakirjojen perusteella varmasti, että kyseessä oleva todistus oli väärennetty. Kun edellä mainitut seikat otetaan huomioon, komissio ei siis voinut pätevästi kieltäytyä palauttamasta todistuksen D 437214 kattamiin tavaroihin liittyviä tulleja riidanalaisen päätöksen tehdessään, vaan sen olisi kyseisten seikkojen perusteella pitänyt vain keskeyttää tullien palauttaminen.

131 Riidanalaista päätöstä ei kuitenkaan voida kumota pelkästään tämän seikan perusteella.

132 Kantajalla nimittäin ei ole minkäänlaista oikeutettua intressiä päätöksen kumoamiseen muotovirheen perusteella silloin, kun päätöksen kumoaminen johtaisi ainoastaan sellaisen uuden päätöksen tekemiseen, joka on aineellisoikeudellisesti samanlainen kuin kumottu päätös (ks. asia T-16/02, Audi v. SMHV (TDI), tuomio 3.12.2003, Kok. 2003, s. II‑5167, 97 ja 98 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Edellä olevasta 129 kohdasta ilmenee nyt käsiteltävänä olevan asian osalta, että todistus D 437214 on luokiteltava väärennetyksi.

133 Näin ollen on katsottava, että kantajalla ei ole mitään oikeutettua intressiä riidanalaisen päätöksen osittaiseen kumoamiseen, koska tämä kumoaminen voisi johtaa vain uuden aineellisoikeudellisesti samanlaisen päätöksen tekemiseen. Toisen kanneperusteen tämä osa siis on tehottomana kumottava.

2. Turkin viranomaisten väitetyt laiminlyönnit

134 Kantaja väittää, että Turkin viranomaiset ovat vakavasti laiminlyöneet assosiaatiosopimuksen ja sitä täydentävien säännösten ja määräysten mukaisia velvollisuuksiaan. Kantajan mukaan nimittäin Turkin viranomaiset peittelivät totuutta luokitellessaan 32 riidanalaista todistusta väärennetyiksi, ja lisäksi niiden toiminta oli järjestelmällisesti lainvastaista, kun ne antoivat todistuksia tavaroille, jotka eivät olleet peräisin Turkista. Kantajan mukaan assosiaatiosopimuksen mukaista tullietuusjärjestelmää on käytetty väärin siinä tarkoituksessa, että Euroopan unioniin viedään tullietuuskohtelun mukaisesti merkittäviä määriä kolmansista maista peräisin olevia tavaroita esittämällä ne tavaratodistusten laatimisen avulla turkkilaisina tuotteina. Kantajan mukaan tällaisesta politiikasta on todisteena se hyvin nopea tahti, jossa Turkin vienti ja tuonti kasvoivat vuosina 1993–1996. Kantaja väittää nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, että riidanalaiset todistukset ovat aitoja asiakirjoja, koska ne ovat Mersinin (Turkki) tullitoimipaikan rekisteröimiä ja antamia.

135 Komissio kiistää olennaisilta osiltaan kantajan argumentit ja toteaa, että koko kannekirjelmä perustuu väitteeseen, jonka mukaan 32 riidanalaista todistusta eivät ole väärennöksiä vaan on päinvastoin annettu Mersinin tulliviranomaisessa, joka on esittänyt niiden osalta valheellisia lausumia. Komission mukaan kantaja ei kuitenkaan pysty esittämään minkäänlaista näyttöä tukeakseen väitettään, jonka Turkin viranomaiset sitä paitsi ovat selvillä ja täsmällisillä lausumillaan osoittaneet vääräksi.

a) Leima- ja allekirjoitusnäytteet

Asianosaisten lausumat

136 Ensinnäkin kantaja väittää, että riidanalaisissa todistuksissa olevat leimat ja allekirjoitukset osoittavat, että todistukset todennäköisesti ovat Turkin viranomaisten antamia ja todentamia.

137 Kantajan mukaan Turkin tulliasioiden keskushallinto on vahvistanut lähettäneensä komissiolle leimasimien leimanäytteet, jotka toimitettiin kaikille yhteisön jäsenvaltioiden tulliviranomaisille ennen vuotta 1995. Tämän väitteensä tueksi kantaja toteaa Italian valtiovarainministeriön sallineen tämän ottaa valokopioita viidestä asiakirjasta, jotka ovat myös komission käytettävissä ja jotka todistavat Turkin viranomaisten toimittaneen Italian viranomaisille ja komissiolle kopiot kyseisistä näytteistä.

138 Kantaja väittää, että Italian tulliviranomaiset, joilla siis on käytössään kopiot alkuperäisistä leimoista, vertasivat näitä riidanalaisissa todistuksissa oleviin leimoihin ja allekirjoituksiin ja hyväksyivät kuitenkin nämä todistukset. Riidanalaisten todistusten, joita ei katsottu aidoiksi tai jotka katsottiin väärennetyiksi, kopiot eivät kantajan mukaan myöskään eroa muista sääntöjenmukaisiksi luokitelluista todistuksista. Lisäksi todistuksissa, tai ainakin niiden kopioissa, käytettyjen leimojen painojälki on osittain huono ja tuskin luettavissa. Kantaja väittää saaneensa Mersinin tullivirkailijoilta vahvistuksen, että heidän käyttämänsä leimat olivat tuskin luettavissa.

139 Toiseksi kantaja väittää, että Turkin viranomaisten velvollisuus toimittaa komissiolle näytteet leimoista ja allekirjoituksista, joita niiden tullitoimipaikat käyttävät tavaratodistusten vahvistamisessa, johtuu Turkin tasavallan kanssa perustetusta tullietuusjärjestelmästä ja yhteisön tullikoodeksin soveltamisasetuksen 93 artiklasta. Kantaja toteaa, että toisin kuin komissio katsoo, päätöksen N:o 1/96 4 artiklassa viitataan yhteisön tullikoodeksin soveltamisasetuksen 93 artiklaan ja mukautetaan sitä sikäli kuin tähän jälkimmäiseen artiklaan sisältyvä ilmaus ”A-alkuperätodistus” on korvattava ilmauksella ”A.TR.1-todistus”. Kantajan mukaan siis assosiaationeuvoston päätöksiin ei ole tarpeen sisällyttää nimenomaisesti näytteiden toimittamisvelvollisuutta. Kantajan mukaan komissio toteaa virheellisesti, että alkuperäsääntöjen osalta yhteisön tullikoodeksin 27 artiklan a alakohdassa ja 20 artiklan 3 kohdan d alakohdassa tehty viittaus assosiaatiosopimukseen ja assosiaationeuvoston merkityksellisiin toimenpiteisiin sulkee pois velvollisuuden toimittaa kyseiset näytteet.

140 Kantaja väittää lisäksi, että näytteiden toimittamisvelvollisuus pätee paitsi päätöksen N:o 1/96 12 artiklan 5 kohdassa määrätyn yksinkertaistetun menettelyn mukaisesti annettuihin todistuksiin myös yleisesti ja että se on kyseisten todistusten aitouden ja sääntöjenmukaisuuden valvonnan perusta. Tämä velvollisuus johtuu myös päätöksen N:o 1/95 26 artiklasta sikäli kuin siinä pyritään parantamaan asteittain tullietuusjärjestelmää maataloustuotteiden kaupan osalta.

141 Komissio katsoo, että koska Turkin tasavalta ei ole yhteisön jäsen, sillä on suvereeni valta määrätä tällainen toimittamisvelvollisuus tai jättää se määräämättä, ja kantaja toteaa tästä argumentista, että on paljon muita suvereeneja valtioita, joiden kanssa on viranomaisten välisen yhteistyön mukaisesti sovittu leima- ja allekirjoitusnäytteiden toimittamisesta. Kantaja mainitsee esimerkkinä Euro–Välimeri-sopimuksen, joka tehtiin Israelin valtion kanssa 21.6.2000 (EYVL L 147, s. 1).

142 Lopuksi kantaja korostaa, että koska tullitariffeja ja kauppaa koskevan vuoden 1994 yleissopimuksen (GATT) mukaisesti annettujen todistusten yhteydessä velvollisuus toimittaa komissiolle näytteet kansallisen tulliviranomaisen leimoista ja allekirjoituksista on voimassa tulliliiton ja yhtenäiset maatalousmarkkinat käsittävän Euroopan unionin sisällä, saman pitäisi sitäkin suuremmalla syyllä päteä edellä mainittujen säännösten ja määräysten perusteella yhteisön ja Turkin tasavallan välisiin suhteisiin.

143 Komissio toteaa ensinnäkin, että Turkin viranomaiset eivät olleet velvollisia toimittamaan sille näytteitä Turkin tullitoimipaikkojen käyttämistä leimoista ja allekirjoituksista. Komission mukaan yhteisön tullikoodeksin soveltamisasetuksen 93 artiklaa ei voida soveltaa nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, koska yhtäältä se koskee vain APR-lomakkeita ja A-alkuperätodistuksia, jotka liittyvät vain kehitysmaista peräisin olevien tavaroiden tuontiin, ja koska toisaalta yhteisön tullikoodeksin 20 artiklassa ei todeta, että kyseistä 93 artiklaa voidaan soveltaa analogisesti assosiaatiosopimuksen yhteydessä.

144 Komissio katsoo toiseksi, että maataloustuotteiden tuonti-, vienti- ja ennakkovahvistustodistusten järjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 16.11.1988 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 3719/88 (EYVL L 331, s. 1) 28 artiklan 4 kohdassa, sellaisena kuin sitä tulkittiin edellä mainitussa asiassa Bonn Fleisch Ex- und Import vastaan komissio annetussa tuomiossa, ei myöskään aseteta tällaista toimittamisvelvollisuutta, sillä kyseisen asetuksen 1 artiklassa rajataan tämän asetuksen soveltamisala. Komission mukaan nimittäin siinä ei mainita tulliliittoa ja/tai assosiaatiosopimusta, ja assosiaationeuvoston päätöksissä ja/tai nämä päätökset hyväksyvissä yhteisön asetuksissa ei todeta, että asetusta N:o 3719/88 voidaan soveltaa analogisesti tässä yhteydessä.

145 Lisäksi komissio katsoo, että analogia Euroopan unionin ja Israelin valtion välisen välimerisopimuksen kanssa ei mahdollista päätelmää, että yhteisön tullikoodeksin soveltamisasetuksen 93 artiklaa voidaan soveltaa. Komission mukaan nimittäin assosiaatiosopimuksen ja assosiaationeuvoston päätösten nimenomainen sanamuoto on sovellettavuuden esteenä.

146 Lisäksi komission mukaan kantaja ei ota huomioon, että assosiaatiosopimuksessa määrätyn järjestelmän nojalla A.TR.1-todistusten aitouden valvonta ja mahdollinen toteamus siitä, etteivät ne ole aitoja, kuuluvat toimivaltaisille Turkin viranomaisille eivätkä yhteisön toimielimille. Komission mukaan Turkin viranomaiset ovat selvästi todenneet useaan otteeseen, erityisesti edellä mainitussa 8.3.1999 päivätyssä kirjeessä, että 32 riidanalaista todistusta eivät olleet aitoja, koska ne oli väärennetty. Näin ollen kantajan arviot riidanalaisten todistusten aitoudesta ovat merkityksettömiä.

147 Lopuksi komissio toteaa kantajan väitteistä, joiden mukaan leimasimien leimat ovat tuskin luettavissa tai leimasimet ovat huonokuntoisia, että koska kantaja viittaa kopioihin, tämä ei välttämättä merkitse sitä, että Turkin viranomaisten alkuperäiseen asiakirjaan käyttämät leimasimet olivat huonokuntoisia tai että leimoja oli mahdoton lukea. Toisaalta komissio katsoo, että leimasimien ikä ja niiden leimajäljen luettavuus eivät mitenkään osoita, että kyseessä olevat todistukset olisivat kuitenkin Turkin viranomaisten laatimia.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

– Alustavat huomautukset

148 Aluksi on huomautettava siitä, että vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että sen arvioimiseksi, ovatko kolmansien maiden viranomaiset ja/tai komissio syyllistyneet sellaisiin laiminlyönteihin, jotka voisivat olla yhteisön tullikoodeksin 239 artiklassa tarkoitettuja erityistilanteita, kussakin yksittäistapauksessa on tutkittava niiden velvollisuuksien todellinen luonne, jotka näillä viranomaisilla ja komissiolla on sovellettavien säännösten nojalla (em. asia Hyper v. komissio, tuomion 117 kohta).

149 Tämän osalta on huomattava, että kantajan argumentit perustuvat pääosin väitteeseen, jonka mukaan Turkin viranomaiset todella antoivat ja vahvistivat riidanalaiset todistukset. Kantajan mukaan ne eri laiminlyönnit, joihin kantaja väittää Turkin viranomaisten syyllistyneen, ovat osoituksia siitä, että kantajan väite on perusteltu. Näin ollen kantaja katsoo itseään koskevan erityistilanteen seuraavan kaikista asian olosuhteista, erityisesti niistä, jotka koskevat laiminlyöntejä, joihin kantaja väittää Turkin viranomaisten syyllistyneen.

– Asiakysymys

150 Leimoja ja allekirjoituksia koskevista Turkin viranomaisten väitetyistä laiminlyönneistä on huomattava, että kantajan argumentit, joiden mukaan riidanalaisissa todistuksissa olevat leimat ja allekirjoitukset ovat aitoja, ovat merkityksettömiä. Sen toteaminen nimittäin, ovatko viranomaisten antamat asiakirjat aitoja vai väärennettyjä, kuuluu näiden viranomaisten yksinomaiseen toimivaltaan, kuten edellä 120 ja 121 kohdassa palautettiin mieleen. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa Turkin viranomaiset ovat katsoneet, että riidanalaiset todistukset ovat väärennettyjä. Näin ollen vaikka myönnettäisiinkin, että Mersinin tulliviranomaisten käytössä olleiden alkuperäisten leimasimien leimajälki oli tuskin luettavissa, sillä ei ole merkitystä, että myös riidanalaisiin todistuksiin laitetut leimat ovat tuskin luettavissa. Sama päätelmä on tehtävä kantajan niiden argumenttien osalta, joiden mukaan kantajan hallussa olevat riidanalaisten todistusten kopiot ja väärentämättömät todistukset ovat keskenään samankaltaisia.

151 Lopuksi on myös hylättävä kantajan argumentti, jonka mukaan riidanalaisten todistusten voidaan katsoa olevan aitoja sen perusteella, että Italian tulliviranomaiset vertasivat käytössään olleita leimanäytteitä riidanalaisiin todistuksiin ennen näiden todistusten hyväksymistä. Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että tullivelallisen perusteltu luottamus todistusten pätevyyteen ei voi perustua siihen tosiasiaan, että jäsenvaltion tulliviranomaiset ovat alun perin hyväksyneet nämä todistukset, kun otetaan huomioon, että näiden viranomaisten toiminta niiden hyväksyessä ensimmäisinä annetut ilmoitukset ei millään tavoin estä jälkitarkastusten toimittamista (ks. em. yhdistetyt asiat Faroe Seafood ym., tuomion 93 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

152 Kantaja ei siis voi näillä argumenteillaan osoittaa, että on olemassa perusteluja, jotka voivat merkitä erityistilannetta, joten kantajan argumentit on hylättävä.

b) Todistusten rekisteröinti Turkin viranomaisissa

Asianosaisten lausumat

153 Kantaja katsoo, että riidanalaisten todistusten aitouden vahvistaa se, että ne rekisteröitiin virallisesti. Kantaja toteaa tämän osalta, että Mersinin tullitoimipaikalla on rekisteri, joka sisältää 32 riidanalaisen todistuksen rekisteröintinumerot. Tämän toteamuksen tueksi kantaja väittää, että sen asiamiehet näkivät nämä rekisterit Mersinin tullitoimipaikassa ja pyysivät tämän toimipaikan turkkilaiselta virkamieheltä niistä kopiota. Kantajan mukaan kyseinen virkamies oli aluksi valmis suostumaan pyyntöön mutta epäsi myöhemmin sen jouduttuaan uhkailujen kohteeksi.

154 Turkin viranomaisten velvollisuudesta kirjata A.TR.1-todistusten numerot tullirekistereihin kantaja katsoo, että se komission argumentti on merkityksetön, jonka mukaan missään assosiaationeuvoston päätöksessä ei aseteta tällaista velvollisuutta. Kantajan mukaan tällainen rekisteröinti on Turkin oikeusjärjestykseen kuuluva asia. Kantajan mukaan kyseinen rekisteröinti on niin selvä asia, ettei se edellytä mitään assosiaationeuvoston päätöstä.

155 Kantaja toteaa kuitenkin, että hyvä keskinäinen avunanto edellyttää paitsi A.TR.1-todistusten rekisteröintiä myös niiden arkistointia Turkissa. Tämän osalta kantaja viittaa päätöksen N:o 1/95 liitteessä 7 olevan 7 artiklan 2 kohtaan, jonka mukaan avunantoa koskevat pyynnöt toteutetaan sen sopimuspuolen lainsäädännön mukaan, joka vastaanottaa pyynnön. Kantajan mukaan tämä määräys myös velvoittaa Turkin tulliviranomaisia rekisteröimään antamansa todistukset toistamalla ainakin ne tiedot, jotka on mainittava A.TR.1-todistusten 12 kohdassa. Kantaja väittää, että todistusten rekisteröinti, jonka puuttuessa on täysin mahdotonta toimittaa tietoja niiden aitoudesta ja sääntöjenmukaisuudesta, on tullietuusjärjestelmissä Turkin ja yhteisön viranomaisten välisen yhteistyön ratkaiseva perusta.

156 Lisäksi kantaja toteaa, että päätöksen N:o 1/96 8 artiklan 1 kohdassa määrätään, että viejävaltion tulliviranomaiset vahvistavat A.TR.1-todistuksen. Päätöksen N:o 1/96 liitteessä II olevan II kohdan 12 alakohdan mukaan toimivaltainen viranomainen täyttää tavaratodistuksen 12 kohdan. Kantaja väittää nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, että kaikkien 32 riidanalaisen A.TR.1-todistuksen 12 kohdassa on paitsi leima ja allekirjoitus myös erityinen tarkasti päivätty rekisteröintinumero, joka on siirrettävä toimivaltaisen tulliviranomaisen rekisteriin.

157 Lopuksi kantaja väittää, että 32 riidanalaisen todistuksen tarkastelu osoittaa, että ne vastaavat lainmukaisia voimassa olevia malleja (päätöksen N:o 1/96 10 artiklan 2 kohdan toinen alakohta ja liite 1). Kantaja toteaa nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, että kyseisten todistusten vasemmassa sisämarginaalissa on viittaus hyväksyttyyn kirjapainoon ja tällaisen kirjapainon nimi, osoite ja tunnusmerkki sekä sarjanumero, josta se voidaan tunnistaa. Komission argumentista, jonka mukaan väärentäjät ovat voineet seurata mahdollisimman tarkkaan aitojen todistusten numeroita, kantaja toteaa, että kyse on pelkästä spekuloinnista.

158 Komissio huomauttaa aluksi siitä, että sellaisten rekisterien pitämisestä, joihin tullitodistukset kirjattiin, ei määrätä assosiaatiosopimuksessa eikä myöskään assosiaationeuvoston päätöksissä.

159 Lisäksi vaikka oletettaisiinkin, että tällaisia rekisterejä on olemassa, Turkin tulliviranomaisten voidaan kuvitella antaneen kantajalle 32 A.TR.1-todistusta muita tavaraeriä kuin riidanalaisia toimituksia varten. Komission mukaan on siis mahdollista, että väärentäjät tekivät kopioita niistä 32 aidosta todistuksesta, jotka eivät koskeneet kantajalle suoritettuja riidanalaisia toimituksia, käyttääkseen sitten kyseisiä kopioita näihin toimituksiin.

160 Lopuksi komissio väittää, että kantajan toteamus, jonka mukaan väärennetyt todistukset vastaavat lainmukaisia malleja, on merkityksetön, koska nämä mallit ovat yleisesti tiedossa. Siitä väitteestä, jonka mukaan riidanalaisissa todistuksissa on myös Turkissa hyväksytyn kirjapainon nimi, osoite, tunnusmerkit ja sarjanumero, komissio toteaa, että tällaisia mainintoja on 32 riidanalaisesta todistuksesta vain muutamassa ja että on vaikea selvittää, onko näissä painetuissa maininnoissa todellakin kirjapainojen tunnusmerkit vai onko niissä kyse vain kuvitelluista nimistä. Tämän osalta komissio huomauttaa siitä, että vaikka oletettaisiinkin, että kyse oli hyväksyttyjen kirjapainojen nimistä, voidaan myös olettaa, että hyväksytyistä kirjapainoista peräisin olleita aitoja todistuksia oli liikkeellä niin paljon, että väärentäjällä oli mahdollisuus hankkia niistä kappale tai kopio väärennöksen tekemiseksi.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

161 Todistusten rekisteröinnistä Turkin viranomaisissa on todettava, että tällaisten rekisterien pitämisestä ei määrätä nimenomaisesti assosiaatiosopimuksessa eikä myöskään sen soveltamismääräyksissä. Päätöksen N:o 1/96 liitteessä II olevan II kohdan 12 alakohdassa kuitenkin määrätään asiakirjan numeron merkitsemisestä A.TR.1-todistusten 12 kohtaan. Lisäksi saman päätöksen 13 artiklassa määrätään, että todistusten jakamisen tilanteessa niiden otteen 12 kohdassa ilmoitetaan erityisesti alkuperäisen todistuksen rekisteröintinumero. On siis mahdollista, että A.TR.1-todistukset rekisteröidään ne myöntävissä viranomaisissa, vaikka kantaja ei esitäkään mitään näyttöä tällaisten rekisterien olemassaolosta.

162 On kuitenkin todettava, että vaikka myönnettäisiinkin, että riidanalaisten todistusten 12 kohdassa olevat numerot sisältyvät turkkilaisten tullitoimipaikkojen rekistereihin, tämä ei osoittaisi sitä, että kyse on aidoista todistuksista. Kuten nimittäin komissio perustellusti huomauttaa, väärentäjien intressissä olisi käyttää väärennetyissä todistuksissa rekisteröintinumeroa, joka vastaa sääntöjenmukaista todistusta.

163 Kantaja ei kuitenkaan esitä mitään vakuuttavaa näyttöä siitä, että kyseisiin rekistereihin merkityt numerot vastaavat riidanalaisia todistuksia. Kantaja vain väittää, että sen edustajat ovat todenneet tällaisia rekisterejä olevan, ja ehdottaa turvautumista heidän lausuntoihinsa.

164 Tästä seuraa, että kantajan argumentit ovat merkityksettömiä, joten ne on hylättävä.

c) Turkin tulliviranomaisten myötävaikutus

Asianosaisten lausumat

165 Kantaja väittää, että kyseessä olevien tavaroiden mukana olevan A.TR.1-todistuksen hankkiminen olisi ollut mahdotonta ilman Turkin tulliviranomaisten myötävaikutusta. Kantajan mukaan nimittäin merkityksellisessä lainsäädännössä on hyvin pitkälti otettu huomioon A.TR.1-todistusten väärinkäytön riski, koska nämä todistukset vahvistetaan viejävaltion tulliviranomaisissa samalla, kun ne rekisteröidään, ja lisäksi ne tarkistetaan niihin tavaroihin nähden, joihin ne liittyvät, sen varmistamiseksi, että tavarat todella viedään maasta. Kantaja väittää, että A.TR.1-todistukset annetaan maastaviejän käyttöön heti maastaviennin jälkeen, ja todistus voidaan vahvistaa maastaviennin jälkeen vain poikkeuksellisesti (ks. päätöksen N:o 1/96 8 artiklan 1 kohta ja päätöksen N:o 5/72 4 artiklan 1 kohta). Kantajan mukaan näillä määräyksillä taataan, että kun A.TR.1-todistus annetaan maastaviejän käyttöön, toimivaltaisella tulliviranomaisella on vielä tilaisuus tarkistaa, vastaako se tavaroiden alkuperää.

166 Komissio puolestaan väittää, että kantajan argumentit Turkin viranomaisten myötävaikutuksesta riidanalaisten todistusten antamisessa ovat merkityksettömiä. Komissio korostaa olevan riidatonta, että lainsäädännön mukaan pitäisi olla mahdotonta esittää A.TR.1-todistuksia sellaisten tavaroiden osalta, jotka eivät ole peräisin Turkista. Komission mukaan nyt käsiteltävänä olevassa asiassa A.TR.1-todistusten esittäminen riidanalaisen viennin osalta ei osoita, että Turkin tulliviranomaisten kanssa olisi tehty salaista yhteistyötä.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

167 Turkin viranomaisten myötävaikutusta koskevasta argumentista on riittävää palauttaa mieleen, että riidanalaiset todistukset ovat osoittautuneet väärennöksiksi. Väärennetyiksi osoittautuvien asiakirjojen esittäminen ei kuitenkaan yksinään mahdollista päätelmää, että maastaviejien ja asiakirjat antavien tulliviranomaisten välillä olisi tehty salaista yhteistyötä.

168 Tämä argumentti on siis täysin perusteeton, joten se on hylättävä.

d) Hallinnollista avunantoa koskevien sääntöjen rikkominen

Asianosaisten lausumat

169 Kantaja katsoo ensinnäkin, että Turkin tulliviranomaisilla on hallinnollista avunantoa koskeva velvollisuus assosiaatiosopimuksen soveltamismääräysten nojalla. Kantaja vetoaa tämän osalta päätöksen N:o 1/96 15 artiklaan ja päätöksen N:o 1/95 26 artiklaan ja liitteeseen 7. Siitä komission argumentista, jonka mukaan päätöksiä N:o 1/95 ja N:o 1/96 on sovellettu vasta 31.12.1995 alkaen, kantaja väittää, että hallinnollista avunantoa koskevaa järjestelmää sovellettiin jo aikaisempien päätösten nojalla ja että päätöksissä N:o 1/95 ja N:o 1/96 määrätään tämän osalta ehdottomasta oikeudesta, jota sovelletaan myös menneen ajan osalta.

170 Kantaja väittää nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, että Turkin tulliviranomaiset löivät laimin velvollisuutta avustaa nopeasti ja tehokkaasti tavaratodistuksia koskenutta tutkintaa ja erityisesti velvollisuuttaan toimittaa nopeasti tarkkoja tietoja riidanalaisten todistusten aitoudesta. Kantajan mukaan näiden laiminlyöntien takia on perusteltua pitää erittäin todennäköisenä, että kyseiset viranomaiset osallistuivat kyseisten todistusten laatimiseen.

171 Kantaja selostaa sitten periaatteita, joita Turkin viranomaiset näyttävät seuranneen luokitellakseen A.TR.1-todistuksen sääntöjenvastaiseksi tai väärennetyksi. Kantaja väittää siten, että kolmansista maista peräisin olleita, Turkissa jalostusmenettelyn mukaisesti jalostettuja ja sitten maastavietyjä hedelmämehutiivisteitä koskeneet todistukset katsottiin sääntöjenvastaisiksi, koska ne oli virheellisesti vahvistettu. Sitä vastoin ne A.TR.1-todistukset, jotka annettiin Turkissa passitusjärjestelmään (Transit-Trade-Regime) saatetuille hedelmämehutiivisteille, katsottiin väärennetyiksi. Kantajan mukaan tämä ero ilmenee kirjeistä, jotka Turkin pysyvä edustusto lähetti 10.7.1998 komissiolle ja 1.10.1999 OLAFille, sekä kirjeestä, jonka UCLAF lähetti 12.10.1999 Guardia di Finanzalle (elin, jonka tehtävänä on tutkia talousrikoksia). Kantaja katsoo saavansa väitteellensä tukea UCLAFin 21.12.1998 päivätystä tarkastusmatkakertomuksesta, jossa todetaan, että maastaviejät eivät olleet yksin vastuussa tilanteesta ja että Mersinin tullitoimipaikassa oli tehtävä perusteellisia tutkimuksia.

172 Osoittaakseen, että Turkin viranomaisten yhteistyö oli hallinnollisen avunannon yhteydessä puutteellista, kantaja vetoaa ensinnäkin kirjeeseen, jonka Turkin pysyvä edustusto lähetti 9.1.1998 UCLAFille ja jossa Turkin viranomaiset ilmoittivat, ettei UCLAFin edustajien tarvinnut sillä hetkellä matkustaa Turkkiin. Tämän osalta kantaja kiistää komission väitteen, jonka mukaan kyseinen kirje ei liittynyt omenamehutiivisteiden maastavientiin.

173 Toiseksi kantaja väittää, että edellä 41 kohdassa mainitussa Turkin pysyvän edustuston 10.7.1998 päivätyssä kirjeessä ei täsmennetä, kunkin A.TR.1-todistuksen 14 kohdassa olevien merkintöjen mukaisesti, katsottiinko siinä mainittujen 22 todistuksen osalta, että ne eivät olleet aitoja, vai olivatko ne sääntöjenvastaisia, koska siinä vain katsottiin niiden olevan ”false”, ja tämä ilmaus käsittää molemmat mahdollisuudet. Tämän osalta kantaja väittää, että vaikka kunkin A.TR.1-todistuksen 14 kohdan otsikkona on ”Tarkastuspyyntö” ja 15 kohdan otsikkona on ”Tarkastuksen tulos”, niitä asiakirjoja ei ole esitetty, jotka koskevat sitä konkreettista vastausta, joka annettiin riidanalaisten todistusten tarkastusta koskeviin pyyntöihin.

174 Kolmanneksi kantaja korostaa, että komissio mainitsi Kölnissä (Saksa) toimivalle tulliasioista vastaavalle rikospoliisille 26.8.1999 lähettämänsä kirjeen C kohdassa, että OLAF pyytäisi Turkin viranomaisia täsmentämään kunkin pätemättömän todistuksen osalta, oliko kyse väärennetystä vai sääntöjenvastaisesta todistuksesta. Kantaja kuitenkin toteaa olevansa tietämätön siitä, esitettiinkö tällainen pyyntö.

175 Turkin viranomaisten ristiriitaisista lausunnoista kantaja väittää, että sisällöltään identtisiä todistuksia on joissakin tapauksissa pidetty sääntöjenmukaisina ja toisissa sääntöjenvastaisina ja että loppujen lopuksi todistuksia, jotka on ensin katsottu väärennetyiksi, on myöhemmin luokiteltu sääntöjenvastaisiksi. Kantajan mukaan komission vastineeseensa liittämä asiakirjaluettelo osoittaa, että vuonna 1998 ja vuonna 1999 Turkin viranomaisten kanssa vaihdettiin 28 kirjettä ilman, että tosiseikastoa olisi voitu lopullisesti määrittää, ja että kirjeenvaihto Turkin pysyvän edustuston kanssa lakkasi vuonna 1999, koska Turkin viranomaiset kieltäytyivät jatkamasta yhteistyötä komission kanssa vuoden 2000 alusta.

176 Esimerkkinä tästä kantaja viittaa A.TR.1-todistukseen D 437214, joka kantajan mukaan katsottiin 8.3.1999 päivätyssä kirjeessä väärennetyksi ja myöhemmin sääntöjenvastaiseksi.

177 Kantaja väittää samoin, että Turkin viranomaiset luokittelivat 16.7.–27.9.1999 välisenä aikana kolmessa eri kirjeessä A.TR.1-todistuksen D 412662 ensin virheelliseksi, sitten osittain virheettömäksi ja lopulta aidoksi (16.7., 19.8. ja 27.9.1999 päivätyt kirjeet).

178 Lisäksi kantaja väittää, että A.TR.1-todistus D 141591 luokiteltiin ensin väärennetyksi (15.5.1998 päivätty kirje) ja sitten virheelliseksi (19.8.1999 päivätty kirje) sen perusteella, että siihen liittyneet tavarat eivät olleet peräisin Turkista. Kantajan mukaan A.TR.1-todistusta D 141591 on verrattava A.TR.1-todistuksiin C 982920 ja C 982938, jotka luokiteltiin virheellisiksi ja joiden osalta komissio luopui tullien jälkikannosta. Siihen komission väitteeseen, jonka mukaan Ravennan tullitoimipaikka ilmoitti 12.6.1998, että A.TR.1-todistus D 141591 oli väärennös, kantaja vastaa, ettei sillä ollut mahdollisuutta tarkastella tätä asiakirjaa menettelyssä, joka koskee oikeutta tutustua asiakirja-aineistoon.

179 Kantajan mukaan Tribunale civile e penale di Ravenna vahvisti toimitettujen tietojen ristiriitaisuuden. Tämän osalta kantaja väittää, että Veronan (Italia) syyttäjäviranomainen myös lopetti kantajaa koskeneen rikostutkinnan katsottuaan erityisesti, että rikospoliisin toistuneet pyynnöt todisteiden saamiseksi olivat jääneet vaille vastausta. Kantajan mukaan Veronan toimivaltainen syyttäjäviranomainen pyysi Guardia di Finanzaa ilmoittamaan asiakirjat, seikat ja todisteet, joiden perusteella Turkin viranomaisten antamat todistukset oli katsottu aineellisesti väärennetyiksi, mutta Italian viranomaiset eivät saaneet vastausta.

180 Lisäksi kantaja katsoo, että se, että Turkin tulliviranomaiset myönsivät, että 103 tarkastetusta todistuksesta 17 – tai 16, jos mukaan ei lasketa A.TR.1-todistusta D 437214 – oli sääntöjenvastaisia, osoittaa kyseisten viranomaisten tietoisesti vahvistaneen kyseiset todistukset virheellisesti, ja näin ollen tämä riittää kyseenalaistamaan kyseisten todistusten tarkastuksen laadun sekä keskinäisen hallinnollisen avunannon yhteydessä toimitettujen tietojen paikkansapitävyyden.

181 Kantaja vertaa tämän osalta keskenään edellä mainittua Turkkilaiset televisiot -tapausta ja nyt käsiteltävänä olevaa asiaa ja katsoo niiden välillä olevan, toisin kuin komissio väittää, kiinteä yhteys, kuten erityisesti se, että Turkin viranomaiset eivät koskaan ilmoittaneet joutuneensa kolmansien pettämiksi ja estivät tosiseikaston määrittämisen ristiriitaisilla lausunnoillaan.

182 Siitä komission argumentista, jonka mukaan kantaja yrittää aiheuttaa sekaannusta vetoamalla Turkin viranomaisten lausumiin sääntöjenvastaisiksi katsotuista todistuksista, joista ei ole kyse nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, kantaja väittää, että Turkin eri viranomaisten muista todistuksista kuin riidanalaisista todistuksista antamien tietojen ristiriitaisuus on olennainen seikka analysoitaessa kaikkia Turkin viranomaisten lausumia, mukaan lukien niitä, jotka koskevat riidanalaisia todistuksia.

183 Lopuksi kantaja katsoo siitä komission argumentista, jonka mukaan tietyt Turkin viranomaisten toimittamat ilmoitukset ovat vain välipäätelmiä, että keskinäistä avunantoa koskevissa määräyksissä ei määrätä tällaisten päätelmien eikä myöskään välikertomusten toimittamisesta.

184 Komissio torjuu kantajan väitteet, joilla tämä pyrkii osoittamaan Turkin viranomaisten laiminlyöneen yhteistyövelvollisuuttaan, ja kiistää näiden antaneen ristiriitaisia lausumia.

185 Ensinnäkin komissio huomauttaa aluksi yhteistyövelvollisuudesta, että päätökset N:o 1/95 ja N:o 1/96, joihin kantaja perustaa Turkin viranomaisten velvollisuuden tehdä yhteistyötä omasta aloitteestaan, olivat voimassa vasta assosiaatiojärjestelmän viimeisessä vaiheessa, eikä niitä sovelleta riidanalaisiin todistuksiin, jotka laadittiin siirtymävaiheen aikana. Komission mukaan näihin todistuksiin sovelletaan vain asetuksen N:o 4115/86 2 artiklan 3 kohtaa ja päätöksen N:o 5/72, jota muutettiin päätöksellä N:o 1/78, kuten edellä 12 kohdassa jo täsmennettiin, 11 artiklaa.

186 Komissio väittää sitten, että nyt käsiteltävänä olevaa asiaa ei ole relevanttia verrata edellä mainittuun Turkkilaiset televisiot -tapaukseen, koska nyt käsiteltävänä oleva asia perustuu täysin erilaisiin tosiseikkoihin. Tämän osalta komissio palauttaa mieleen, että kyseinen tapaus ei koskenut väärennettyjä todistuksia vaan sellaisia Turkin viranomaisten antamia todistuksia, jotka olivat osoittautuneet pätemättömiksi, koska ne eivät vastanneet laissa säädettyjä edellytyksiä. Komission mukaan kyseisessä tapauksessa antamassaan tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että Turkin viranomaiset olivat viivytelleet tilanteen selvittämisessä, sillä niiden yhteistyö olisi paljastanut niiden omat oikeussääntöjen rikkomiset. Komission mukaan nyt käsiteltävänä olevassa asiassa Turkin viranomaiset eivät voi haluta peitellä mahdollisia rikkomisiaan, koska ne eivät osallistuneet riidanalaisten todistusten laatimiseen. Lisäksi komissio toteaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei katsonut Turkin viranomaisten puutteellisen yhteistyön olevan tärkeä osoitus niiden osallistumisesta lainvastaisiin toimiin, kuten kantaja komission mukaan väittää.

187 Lisäksi sitä kantajan väitettä, jonka mukaan Turkin viranomaiset tiesivät antavansa virheellisesti 16 tai 17 A.TR.1-todistusta, komissio pitää merkityksettömän