Asia C‑671/13

”Indėlių ir investicijų draudimas ” VĮ:n

ja

Virgilijus Vidutis Nemaniūnasin

vireille panemat asiat

(Lietuvos Aukščiausiasis Teismasin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Direktiivit 94/19/EY ja 97/9/EY — Talletusten vakuusjärjestelmät ja sijoittajien korvausjärjestelmät — Säästö- ja sijoitusvälineet — Direktiivissä 2004/39/EY tarkoitettu rahoitusväline — Vakuuden poissulkeminen — Välitön oikeusvaikutus — Edellytykset direktiivin 97/9/EY soveltamisalaan kuulumiselle”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 25.6.2015

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 94/19, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/14, 1 artiklan 1 alakohta, 7 artiklan 2 kohta ja liitteessä I oleva 12 kohta sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/39 liitteessä I oleva C osa)

Talletusten vakuusjärjestelmistä annetun direktiivin 94/19, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/14, 7 artiklan 2 kohtaa ja sen liitteessä I olevaa 12 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltiot voivat jättää kyseisessä direktiivissä säädetyn vakuuden antaman suojan ulkopuolelle luottolaitoksen liikkeelle laskemat sijoitustodistukset, jos ne ovat siirtokelpoisia arvopapereita, mikä kansallisen tuomioistuimen on selvitettävä, tarvitsematta varmistua siitä, että kyseisillä todistuksilla on kaikki rahoitusvälineiden markkinoista annetussa direktiivissä 2004/39 tarkoitetun rahoitusvälineen ominaisuudet. Direktiivin 94/19 7 artiklan 2 kohdassa ja sen liitteessä I olevassa 12 kohdassa ei tässä yhteydessä säädetä talletusten vakuusjärjestelmän ulkopuolelle jättämiseksi, että kyseessä olevilla välineillä on oltava kaikki direktiivissä 2004/39 tarkoitetun rahoitusvälineen ominaisuudet. Direktiivin 94/19 1 artiklan 1 alakohdan mukaan ilmaisulla ”talletus” tarkoitetaan lisäksi kyseisessä direktiivissä yhtäältä sellaista saatavaa, joka syntyy tilille jätetyistä varoista tai tavanomaisessa pankkitoiminnassa syntyvissä väliaikaisissa maksujen siirroissa ja toisaalta luottolaitoksen antaman velkakirjan osoittamaa velkaa. Kyseisen säännöksen sanamuodosta ilmenee siten, että talletuksen käsitettä kyseisessä direktiivissä ei ole määritelty viittaamalla direktiivissä 2004/39 tarkoitetun rahoitusvälineen ominaisuuksiin. Mainitusta säännöksestä ilmenee samoin, että toiselle talletustyypille on ominaista se, että sitä osoittaa arvopaperi, joka voidaan siirtää, mikä mahdollistaa siten siihen sisältyvän saamisoikeuden liikkumisen. (ks. 33, 35, 36 ja 40 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Talletusten vakuusjärjestelmistä annettua direktiiviä 94/19, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/14, ja sijoittajien korvausjärjestelmistä annettua direktiiviä 97/9 on tulkittava siten, että kun luottolaitokselta olevat saatavat voivat kuulua samanaikaisesti kyseisessä direktiivissä 94/19 tarkoitetun talletuksen käsitteen ja direktiivissä 97/9 tarkoitetun rahoitusmarkkinavälineen käsitteen piiriin mutta kun kansallinen lainsäätäjä on käyttänyt mainitun direktiivin 94/19 liitteessä I olevassa 12 kohdassa säädettyä mahdollisuutta jättää kyseiset saatavat viimeksi mainitussa direktiivissä säädetyn suojajärjestelmän ulkopuolelle, tällainen poikkeus ei voi johtaa siihen, että mainitut saatavat jätetään myös direktiivissä 97/9 säädetyn suojajärjestelmän ulkopuolelle viimeksi mainitun direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista edellytyksistä riippumatta. Tässä yhteydessä on todettava, että kun otetaan huomioon direktiiveihin 94/19 ja 97/9 sisältyvien talletuksen ja rahoitusmarkkinavälineen käsitteiden määritelmät, sama velkakirja voi kuulua samanaikaisesti kummankin näiden käsitteiden piiriin ja näin ollen näiden kahden direktiivin soveltamisalaan. Näissä kahdessa direktiivissä säädetyissä vakuusjärjestelmissä on kuitenkin säädetty eri edellytyksistä etenkin poikkeamisen osalta. Kun direktiivin 94/19 7 artiklan 2 kohdassa ja liitteessä I säädetään poikkeuksista, jotka perustuvat tallettajatyyppiin tai talletustyyppiin, direktiivin 97/9 4 artiklan 2 kohdassa säädetään poikkeuksista yksinomaan sijoittajatyypin perusteella. Vaikka unionin oikeus ei siis ole tosin esteenä sille, että jäsenvaltio päättää panna direktiivit 94/19 ja 97/9 täytäntöön samalla lainsäädäntötoimella, kyseisellä toimella käyttöön otetun järjestelmän on kuitenkin – kuten direktiivin 97/9 johdanto-osan yhdeksännessä perustelukappaleessa korostetaan – vastattava näiden kummankin direktiivin vaatimuksia. (ks. 43–45 ja 47 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)

Sijoittajien korvausjärjestelmistä annetun direktiivin 97/9 2 artiklan 2 kohtaa ja 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan mahdollisuus kuulua kyseisessä direktiivissä säädetyn korvausjärjestelmän piiriin riippuu siitä, onko kyseessä oleva luottolaitos siirtänyt tai käyttänyt kyseisiä varoja tai arvopapereita ilman sijoittajan suostumusta. Direktiivissä 97/9 ei näet vaadita tällaisen edellytyksen täyttymistä, jotta sijoittajat voisivat kuulua siinä säädetyn suojajärjestelmän piiriin. Myöskään sijoittajia, joilla on hallussaan tällaisia välineitä, ei ole mainittu niiden sijoittajien joukossa, jotka voidaan direktiivin 97/9 liitteen I nojalla jättää kyseisen järjestelmän ulkopuolelle. (ks. 51 ja 52 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 56 ja 57 kohta)