JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

PEDRO CRUZ VILLALÓN

7 päivänä lokakuuta 2010 ( )

Asia C‑235/09

DHL Express (France) SAS

vastaan

Chronopost SA

(Cour de cassationin (Ranska) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Immateriaalioikeus – Tavaramerkkioikeus – Asetuksen (EY) N:o 40/94 98 artikla – Yhteisön tavaramerkkituomioistuimen määräämän kiellon alueellinen soveltamisala – Kieltoon liitetty uhkasakko – Uhkasakon soveltaminen muiden jäsenvaltioiden kuin sen asettaneen tuomioistuimen sijaintivaltion alueella

1. Esillä olevalla ennakkoratkaisupyynnöllä Ranskan Cour de cassation (ylimmän oikeusasteen tuomioistuin) on esittänyt unionin tuomioistuimelle neljä kysymystä yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen (EY) N:o 40/94 98 artiklan tulkinnasta.( ) Kuten tiedetään, kyseisessä säännöksessä viitataan yhteisön tavaramerkkituomioistuimen antamaan määräykseen, jossa kielletään jatkamasta toimia, jotka loukkaavat tai ovat vaarassa loukata yhteisön tavaramerkkiä, sekä toimenpiteisiin sen varmistamiseksi, että tätä kieltoa noudatetaan.

2. Yleisemmällä tasolla tässä asiassa tuodaan esille vaikeus tulkita asetukseen (EY) N:o 40/94 sisältyviä, tuomioistuinten toimivaltaa koskevia säännöksiä, erityisesti niiden päätösten oikeusvaikutusten osalta, joissa todetaan yhteisön tavaramerkin loukkaus tai loukkauksen uhka. Ennen kaikkea asiassa halutaan tietää, että kun kansallinen yhteisön tavaramerkkituomioistuin ottaa kantaa asianosaisten vaatimuksiin, tekeekö se päätöksen – liitännäiset toimenpiteet mukaan lukien –, jolla on oikeusvaikutuksia koko unionin alueella, vai rajoittuvatko nämä oikeusvaikutukset joihinkin tai ainoastaan yhteen jäsenvaltioon.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

3. Asetuksella (EY) N:o 40/94 otettiin käyttöön yhteisön tavaramerkkiä koskeva yhteinen järjestelmä, jonka tavoitteena oli vahvistaa yhdenmukainen immateriaalioikeustyyppi koko unionin alueella. Yhdenmukaisuuden takaamiseksi asetuksessa säädettiin tavaramerkistä, jonka vaikutukset ulottuvat koko unionin alueelle, samalla kun jäsenvaltioiden tuomioistuimille annettiin erityistoimivalta.

4. Vuonna 2009 hyväksyttiin yhteisön tavaramerkistä annettu asetus (EY) N:o 207/2009,( ) jolla kodifioitiin siihen asti voimassa olleet asiaa koskevat säännökset. Koska asian kannalta merkitykselliset tosiseikat ovat uuden asetuksen voimaantuloa edeltävältä ajalta, viittaan tässä ratkaisuehdotuksessa esillä olevan oikeudenkäynnin osalta yksinomaan asetukseen N:o 40/94.

5. Asetuksen N:o 40/94 15. ja 16. perustelukappaleessa tuodaan esille paitsi tavaramerkin yhdenmukaisuudelle, myös yhteisön tavaramerkkituomioistuinten päätösten oikeusvaikutusten yhdenmukaisuudelle annettu merkitys:

”on välttämätöntä, että yhteisön tavaramerkin voimassaoloa ja loukkausta koskevien päätösten oikeusvaikutus ulottuu koko yhteisöön, sillä tämä on ainoa keino välttää tuomioistuinten ja viraston keskenään ristiriitaiset päätökset ja niiden vaikutukset yhteisön tavaramerkkien yhtenäiseen luonteeseen; tuomioistuinten toimivaltaa ja tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevan Brysselin yleissopimuksen sääntöjä sovelletaan kaikkiin yhteisön tavaramerkkiin liittyviin riita-asioihin, jollei tässä asetuksessa toisin säädetä,

olisi ehkäistävä keskenään ristiriitaisten tuomioiden syntyminen riita-asioissa, joissa on samat osapuolet ja joissa perusteena ovat samat, yhteisön tavaramerkkiä ja rinnakkaisia kansallisia tavaramerkkejä koskevat kysymykset; sen vuoksi, jos oikeudellisiin toimenpiteisiin turvaudutaan samassa jäsenvaltiossa, tämän tavoitteen saavuttamiseksi on noudatettava kansallisia menettelysääntöjä, joihin tämä asetus ei vaikuta, mutta jos oikeudellisiin toimenpiteisiin ryhdytään eri jäsenvaltioissa, näyttävät edellä mainitun Brysselin yleissopimuksen määräyksiin perustuvat säännökset riita-asian vireilläolosta ja asiain yhtymisestä aiheellisilta.”

6. Asetuksen 1 artiklan 2 kohdassa vahvistetaan yhteisön tavaramerkin haltijan tavaramerkillä saaman suojan yhdenmukaisuus seuraavasti:

”Yhteisön tavaramerkki on yhtenäinen. Sen oikeusvaikutukset ovat samanlaiset kaikkialla yhteisössä: sen voi rekisteröidä ainoastaan olemaan voimassa koko yhteisössä, sen voi luovuttaa, siitä voi luopua, sen hallintaoikeus voidaan menettää tai julistaa mitättömäksi ja sen käyttö voidaan kieltää ainoastaan koko yhteisössä. Tätä periaatetta sovelletaan, jollei tässä asetuksessa muuta säädetä.”

7. Tapauksissa, joissa yhteisön tavaramerkkituomioistuin toteaa, että tavaramerkkiä on loukattu tai vaarana on ollut sen loukkaaminen, asetuksen (EY) N:o 40/94 98 artiklassa säädetään kiellon määräämisestä sekä muiden täydentävien toimenpiteiden toteuttamisesta seuraavasti:

”1. Jos yhteisön tavaramerkkituomioistuin toteaa, että vastaaja on loukannut – – yhteisön tavaramerkkiä [tai vaarana on ollut, että vastaaja loukkaa sitä], se antaa määräyksen, joka kieltää vastaajaa jatkamasta toimia, jotka loukkaavat tai [uhkaavat] loukata yhteisön tavaramerkkiä, jolleivät erityiset syyt edellytä toimimista toisin. Tuomioistuin toteuttaa myös kansallisen lain mukaisesti aiheelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että tätä kieltoa noudatetaan.

2. Muutoin yhteisön tavaramerkkituomioistuin soveltaa sen jäsenvaltion lakia, mukaan lukien sen kansainvälistä yksityisoikeutta, jossa loukkaustoimet ovat tapahtuneet tai [jossa vaarana on ollut niiden tapahtuminen].”

8. Teollis- ja tekijänoikeuksien noudattamisen varmistamisesta annetun direktiivin 2004/48/EY( ) 11 artiklassa säädetään nimenomaisesti yhdenmukaistetusta järjestelmästä toimenpiteille, joita loukkauksen todenneet kansalliset tuomioistuimet voivat määrätä:

”Kieltotuomiot

Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kun teollis- tai tekijänoikeuden loukkauksen toteava oikeuden päätös on tehty, toimivaltaiset oikeusviranomaiset voivat antaa loukkaajaa vastaan kieltotuomion, jonka tarkoituksena on kieltää loukkauksen jatkaminen. Jos kansallinen lainsäädäntö sen sallii, kieltotuomion noudattamatta jättämisestä voidaan tarvittaessa määrätä uhkasakko tuomion noudattamisen varmistamiseksi. Jäsenvaltioiden on myös varmistettava, että oikeudenhaltijoilla on mahdollisuus hakea kieltotuomiota sellaisia välittäjiä vastaan, joiden palveluja kolmannet osapuolet käyttävät teollis- tai tekijänoikeuden loukkaamiseksi, sanotun kuitenkaan rajoittamatta direktiivin 2001/29/EY 8 artiklan 3 kohdan soveltamista.”

II Tosiseikat ja kansallinen menettely

9. Chronopost-yhtiö on ollut 27.4.2000 alkaen ranskalaisen tavaramerkin ja 28.10.2000 alkaen yhteisön tavaramerkin ”WEBSHIPPING” haltija. Rekisteröinti koskee logistiikkaan ja tiedonvälitykseen liittyviä erilaisia palveluja, lähinnä postilähetysten keräämistä ja jakelua.

10. Kyseisen rekisteröinnin jälkeen DHL International, jonka oikeudet ovat siirtyneet DHL Express Francelle, käytti sanoja ”web shipping” ja ”webshipping” osoittamaan pikalähetyspalvelua, jota tarjotaan pääasiallisesti internetissä.

11. Tribunal de grande instance de Paris antoi 9.11.2007 tuomion asiassa, jossa Chronopost oli nostanut DHL Express Francea vastaan yhteisön tavaramerkin loukkausta koskevan kanteen. Kyseinen tuomioistuin toimi yhteisön tavaramerkkituomioistuimena ja ratkaisi asian kantajan eduksi katsoessaan, että tavaramerkkiä oli loukattu. Lisäksi kyseinen tuomioistuin kielsi tavaramerkin loukkausta merkitsevät toimet ja liitti kyseiseen kieltoon uhkasakon.

12. Tribunal de grande instancen tuomiosta tehtyä valitusta käsitellyt cour d’appel de Paris, joka toimi toisen oikeusasteen yhteisön tavaramerkkituomioistuimena, pysytti valituksenalaisen tuomion. Sen sijaan se ei hyväksynyt Chronopostin vaatimusta DHL Express Francelle asetetun kiellon ulottamisesta koko yhteisön alueelle. Näin ollen muutoksenhakuasteen antamassa tuomiossa vahvistettiin kiellon vaikutusten rajaaminen yksinomaan Ranskan alueelle.

13. DHL Express France teki Cour de cassationiin kassaatiovalituksen cour d’appel de Paris’n tuomiosta, jonka lopputulos oli sille vastainen. Chronopost puolestaan teki vastavalituksen kiellon alueellista ulottuvuutta ja uhkasakkoa koskevilta osin.

14. Cour de cassation katsoi Chronopostin esittämien väitteiden perusteella, että esille tullut kysymys edellytti unionin tuomioistuimen tulkintaa, minkä vuoksi ennakkoratkaisukysymyksen esittäminen oli perusteltua.

III Ennakkoratkaisupyyntö ja menettely unionin tuomioistuimessa

15. Unionin tuomioistuimen kirjaamoon toimitettiin 29.6.2009 ennakkoratkaisupyyntö, jossa tälle tuomioistuimelle esitettiin seuraavat kysymykset:

”1) Onko yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun asetuksen (EY) N:o 40/94 98 artiklaa tulkittava siten, että yhteisön tavaramerkkituomioistuimen määräämä kielto on ilman eri toimenpiteitä voimassa kaikkialla yhteisön alueella?

2) Jos tähän kysymykseen annetaan kieltävä vastaus, voiko yhteisön tavaramerkkituomioistuin nimenomaisesti laajentaa tällaisen kiellon sellaisten muiden jäsenvaltioiden alueelle, joissa tavaramerkkiä loukkaavat toimet ovat tapahtuneet tai ovat vaarassa tapahtua?

3) Sovelletaanko yhteisön tavaramerkkituomioistuimen määräämään kieltoon kansallisen lainsäädännön mukaisesti liitettyjä pakkokeinoja kummassakin tapauksessa niissä jäsenvaltioissa alueella, joissa tämän kiellon vaikutukset toteutuvat?

4) Ellei näin ole, voiko yhteisön tavaramerkkituomioistuin määrätä kansallisen lainsäädännön mukaisesti määrätyn pakkokeinon kaltaisesta tai siitä poikkeavasta pakkokeinosta sellaisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, jossa tämän kiellon vaikutukset toteutuvat?”

16. Huomautuksia esittivät Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklassa asetetussa määräajassa Chronopostin lisäksi Ranskan, Saksan, Yhdistyneen kuningaskunnan ja Alankomaiden hallitukset sekä komissio.

17. Istunto pidettiin 30.6.2010, ja siihen osallistuivat Chronopostin asianajaja sekä Ranskan ja Saksan hallitusten ja komission asiamiehet.

IV Johdanto: yhteisön tavaramerkkituomioistuimet jäsenvaltioiden tuomioistuinjärjestelmään integroituina unionin erityistuomioistuimina

18. Tämän asian ratkaiseminen edellyttää ensin lyhyttä kuvausta asetuksella (EY) N:o 40/94 yhteisön tavaramerkkiä varten säädetystä tuomioistuinjärjestelmästä sekä tavoitteista, joihin tällä lainsäädännöllä pyritään perustettaessa ylikansallinen teollisoikeuslaji.

19. Kuten on todettu, asetuksella (EY) N:o 40/94 säädetään yhteisön tavaramerkkiä koskevasta erillisestä oikeusjärjestelmästä, joka käsittää erityisen tuomioistuinjärjestelmän, joka tosin jakautuu niin sanotusti kahteen tasoon. Ensimmäisellä toimii hallintoviranomaisena sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (SMHV), jonka päätökset voidaan saattaa unionin yleisen tuomioistuimen ja mahdollisesti unionin tuomioistuimen käsiteltäviksi.( ) Tämän lainkäyttötason erityisenä tehtävänä on lähinnä yhteisön tavaramerkkien rekisteröintiä koskevien SMHV:n päätösten laillisuuden arviointi. Toisella tasolla toimivat jäsenvaltioiden tuomioistuimet, joiden on ratkaistava yhteisön tavaramerkin haltijoiden nostamat tavaramerkin loukkausta koskevat kanteet.( ) Yhteenvetona voidaan todeta, että kun SMHV ja unionin tuomioistuimet käsittelevät yksityisen oikeussubjektin ja yhteisön tavaramerkkirekisterin pitämisestä vastaavan hallinnon välisiä vertikaalisia oikeusriitoja, kansallisilla tuomioistuimilla on täysi toimivalta yksityisten välisissä horisontaalisissa oikeusriidoissa.( )

20. On paikallaan korostaa sitä, että kansalliset tuomioistuimet toimivat erityisesti yhteisön tavaramerkkituomioistuimina. Tässä yhteydessä kysymys ei ole siitä, että kansalliset tuomioistuimet hoitaisivat unionin oikeuden yleisen tuomioistuimen tehtäviä, joita ne jo toteuttavat soveltaessaan unionin oikeusjärjestystä toimivaltaansa kuuluvissa tavallisissa oikeudenkäynneissä. Kansallisen tuomioistuimen tehtävä yhteisön tavaramerkkituomioistuimena poikkeaa tehtävästä, jota se harjoittaa unionin oikeutta soveltavana tuomioistuimena, joskin kummallakin on luonnollisesti yhtäläisyyksiä. Toisin kuin unionin oikeuden soveltamista tuomioistuimessa koskevassa tavanomaisessa yhteydessä, yhteisön tavaramerkkiä koskeva oikeusriita muuttaa kansallisen tuomioistuimen unionin erityistuomioistuimeksi, joka on perustettu unionin erityiseen varallisuusoikeuteen perustuvien oikeuksien suojaamiseksi unionin tuomioistuinten toimivaltaa koskevassa järjestelmässä, jonka asianmukaisesta toiminnasta jäsenvaltioiden on huolehdittava.( )

21. Tässä mielessä ei ole sattuma, että asetuksen N:o 40/94 johdanto-osan 14. ja 15. perustelukappaleen mukaan jäsenvaltioiden olisi ”nimettävä mahdollisimman rajallinen määrä ensimmäisen ja toisen oikeusasteen tuomioistuimia, joilla on toimivalta yhteisön tavaramerkin loukkausta ja voimassaoloa koskevissa asioissa” ja joiden päätösten oikeusvaikutuksen on välttämätöntä ulottua ”koko yhteisöön, sillä tämä on ainoa keino välttää tuomioistuinten ja viraston keskenään ristiriitaiset päätökset”.

22. Tämän toimivallan avulla kansalliset yhteisön tavaramerkkituomioistuimet osallistuvat unionin erityistuomioistuimina seuraavien tavoitteiden toteuttamiseen.

23. Ensinnäkin yhteisön tavaramerkkituomioistuimet takaavat tavaramerkkiä koskevan yhteisön aineellisen säännöstön yhdenmukaisuuden, ja tämä säännöstö ymmärretään oikeudellisena, yhteisenä ja itsenäisenä säännöstönä, jonka perusteella unionissa voidaan perustaa, myöntää ja siellä voi mahdollisesti raueta varallisuusoikeus, joka on olemassa rinnakkain muiden varallisuusoikeuksien eli muun muassa kunkin jäsenvaltion alueeseen alueellisesti rajoittuvan kansallisen tavaramerkin kanssa.( ) Asetuksessa (EY) N:o 40/94 tähän ajatukseen viitataan ”yhteisön tavaramerkin yhtenäisen luonteen periaatteena”.( )

24. Toiseksi yhteisön tavaramerkkituomioistuimet varmistavat yhteisön tavaramerkkiä koskevan tuomioistuinsuojan yhdenmukaisuuden. Kun kansalliset tuomioistuimet muuttuvat unionin erityistuomioistuimiksi menettelysäännöksillä, jotka ovat ensisijaisia ja joilla on välitön oikeusvaikutus, ja kun toimivaltasäännöksillä määritetään erityisellä tavalla riidan ratkaisusta vastaava oikeusaste, asetuksella (EY) N:o 40/94 annetaan erityinen merkitys tavaramerkin haltijan oikeuksien tuomioistuinsuojalle. Joka tapauksessa asetuksella (EY) N:o 40/94 halutaan välttää tilanne, jossa useiden eri tuomioistuinten toiminta vaikeuttaa yhdenmukaisen ratkaisun aikaansaamista ja aiheuttaa siten oikeudellista epävarmuutta.( )

25. Lopuksi on vielä todettava tämän asian kannalta erityisen merkittävä seikka, eli se, että kansallisten yhteisön tavaramerkkituomioistuinten on mahdollistettava aineellisoikeudellisen ja prosessuaalisen sääntelyn toimivuus ja tehokkuus. Yhteisön tavaramerkki ei nimittäin ole olemassa tyhjiössä. Päinvastoin yhteisön tavaramerkille on luontaista siihen liittyvä käytännön hyöty, koska sillä voidaan suojata ammatinharjoittajia ja yrityksiä, jotka luovat tai käyttävät laillisesti merkkejä elinkeinotoiminnassaan. Pirstaloitunut yhteisön tavaramerkki, johon sovellettaisiin eri jäsenvaltioissa eri sääntelyjä ja jota koskevia oikeudenkäyntejä voitaisiin käydä eri kansallisissa tuomioistuimissa, ei olisi kovinkaan houkutteleva varallisuusoikeus ja saattaisi lopulta tulla haltijalleen kalliimmaksi kuin useiden eri kansallisten tavaramerkkien rekisteröinti. Näin ollen asetuksen (EY) N:o 40/94 tavoitteena on antaa yhteisön tavaramerkillä sen haltijalle tehokas oikeus, jonka käyttäminen ja puolustaminen eivät merkitse kohtuutonta taloudellista rasitusta.

26. Yhteenvetona voidaan todeta, että asetuksen (EY) N:o 40/94 92–96 artiklassa olevat tuomioistuinten toimivaltaa koskevat säännökset koskevat järjestelmää, jossa kansalliset tuomioistuimet toimivat unionin erityiseliminä, joiden on sovellettava kyseisiä säännöksiä siten, että niillä taataan tavaramerkin yhdenmukaisuus ja suoja aiheuttamatta kohtuuttomia kuluja niihin vetoaville.

27. Edellä esitetyn perusteella voidaan jo rajata Cour de cassationin tässä ennakkoratkaisupyynnössä esittämät kysymykset ja antaa niihin vastaus. Sitä ennen on kuitenkin tarkasteltava asetuksen (EY) N:o 40/94 98 artiklaa, jossa säädetään kielloista ja niihin liitetyistä toimenpiteistä, joita tavaramerkkituomioistuimella on oikeus määrätä, ja jota ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät kysymykset viime kädessä koskevat.

V Asetuksen N:o 40/94 98 artiklan sisältö, tehtävät ja ulottuvuus

28. Asetuksen N:o 40/94 98 artiklan 1 kohdassa säädetään, että kun tavaramerkkituomioistuin on todennut loukkauksen kyseisen asetuksen 9 artiklan mukaisesti, sillä on velvollisuus antaa ”määräys”, joka ”kieltää [tavaramerkin loukkaajaa] jatkamasta toimia, jotka loukkaavat tai [uhkaavat] loukata yhteisön tavaramerkkiä”. Kysymys on näin ollen päätöksestä, jonka yhteisön tavaramerkkituomioistuin antaa todetessaan tavaramerkkiä loukatun. Ainoa poikkeus koskee kyseisen säännöksen mukaan tilanteita, joissa ”erityiset syyt [edellyttävät] toimimista toisin”.( ) Vastaavasti säännöksessä oikeutetaan tavaramerkkituomioistuin toteuttamaan ”aiheelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että tätä kieltoa noudatetaan”.( ) Kuten on todettu, kyseiseen säännökseen liittyy useita kysymyksiä, joista useimmat ovat tämän oikeudenkäynnin perustana.

29. Heti alkuun on tehtävä selväksi, että vaikka asetuksen N:o 40/94 98 artiklan otsikkona on ”Seuraamukset”, kyseisessä säännöksessä ja erityisesti sen 1 kohdassa ei ole kysymys pelkästään niistä. Ennen kaikkea siinä säädetään toimenpiteistä, jotka tavaramerkkituomioistuin toteuttaa langettavan tuomion tehokkaan täytäntöönpanon varmistamiseksi. Toisin kuin useimmissa tavallisissa siviiliprosesseissa, joissa langettava ratkaisu voi edellyttää täytäntöönpanoa vahvistustuomion jälkeen, kyseisen artiklan 1 kohdassa säädetään, että tavaramerkkituomioistuin toteuttaa kaikki toimenpiteet, jotka ovat tarpeen tulevan toiminnan kieltämiseksi ja estämiseksi. Tässä tarkoituksessa säännöksessä tehdään ero kahdenlaisten toimenpiteiden välillä: yhtäältä kiellon ja toisaalta sitä koskevien turvaamistoimenpiteiden välillä.

30. Vahvistustuomio, jolla vahvistetaan tavaramerkin loukkaus tai loukkauksen uhka, on siten kiellon luonnollinen edellytys. Kuten edellä on todettu, kielto on loukkauksen toteamisen luonnollinen seuraus. Lisäksi kielto määrätään ennakoitavasti kyseisen vahvistustuomion yhteydessä, sillä ainoastaan tällä tavoin varmistetaan vahvistustuomion tehokkuus. Kuten edellä mainitussa asiassa Nokia annetussa tuomiossa todettiin, muussa tapauksessa ”asetuksen 98 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tavoitetta suojata yhteisön tavaramerkillä annettua oikeutta loukkaamisen vaaraa vastaan yhdenmukaisesti kaikkialla yhteisön alueella ei saavutettaisi”.( ) Se, että säännöksessä mainitaan erillisesti ”määräys” aivan kuin kysymys olisi itsenäisestä päätöksestä, ei välttämättä merkitse sitä, että kielto määrättäisiin erillisellä toimella tai eri ajankohtana. Tätä viittausta voidaan tietyllä tapaa pitää ilmaisuna kiellon riippumattomuudesta suhteessa aineelliseen ratkaisuun, jolloin kielto ymmärretään vastaajalle osoitetuksi yksilölliseksi määräykseksi, joka eroaa subjektiivista oikeutta koskevasta vahvistustuomiosta.

31. Samaa on todettava kyseisessä 98 artiklassa tarkoitetuista turvaamistoimenpiteistä. Kun on annettu tuomio, jossa todetaan yhteisön tavaramerkin loukkaus tai loukkauksen uhka, tuomioistuinta saatetaan pyytää määräämään edellä mainitun kiellon lisäksi toimenpiteitä, joilla turvataan kiellon noudattaminen. Vaikka kysymyksessä on vapaaehtoinen toimenpide, jonka yhteisön tavaramerkkituomioistuin voi toteuttaa sen tarkoituksenmukaiseksi harkitessaan, on myös selvää, että se määrätään hyvin usein samana ajankohtana kuin vahvistustuomio annetaan ja kielto määrätään.

32. Kielto ja turvaamistoimenpiteet liittyvät siten läheisesti yhteen. Kielto on luonnollinen ja välttämätön seuraus vahvistustuomiosta, ja se merkitsee vastaajalle tuomiossa asetettua täydentävää pidättäytymisvelvollisuutta. Mikäli kieltoa rikotaan, on sovellettava kieltoon liitettyä toimenpidettä reaktiona yhteisön tavaramerkkiä loukkaavaan vastaajan toimintaan. Tällaisten toimenpiteiden tehtävä on näin ollen sekä ehkäisevä että rankaiseva, toisin sanoen ne ovat mekanismeja, joilla pyritään ensisijaisesti tekemään tuomioistuimen ratkaisussa määrätyn kiellon rikkominen vähemmän houkuttelevaksi ja samalla tarvittaessa rangaistaan kiellon rikkomisesta.

33. Edellä esitetyn perusteella on mahdollista käsitellä varmemmin Cour de cassationin esittämät kysymykset. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäisessä ja toisessa kysymyksessä on kysymys kiellosta, kun taas jäljelle jäävissä kahdessa kysymyksessä keskitytään kieltoon liitettyihin toimenpiteisiin. Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt unionin tuomioistuimelle neljä eri kysymystä, mielestäni vastaus voidaan antaa kahdessa osassa, joista ensimmäinen keskittyy kieltoihin, minkä jälkeen toisessa osassa tarkastellaan turvaamistoimenpiteiden luonnetta ja soveltamista koskevaa järjestelmää.

VI Kaksi ensimmäistä kysymystä: yhteisön tavaramerkkituomioistuimen määräämien kieltojen alueelliset vaikutukset

34. Asetuksella (EY) N:o 40/94 otetaan käyttöön yhdenmukainen järjestelmä, jolla pyritään edellä todetulla tavalla toteuttamaan yhteiset aineellisoikeudelliset ja prosessuaaliset säännöt järjestelmän tehokkuuden turvaavine toimenpiteineen. Koska kansalliset tuomioistuimet saavat unionin erityistuomioistuinten aseman sellaisen sanamuodon mukaisesti, jossa niiden toimivalta hahmotellaan tavaramerkin yhdenmukaisuuden tavoitteen mukaisesti, voitaisiin perustellusti myös ajatella niiden päätöksillä olevan vaikutuksia suoraan lain nojalla, automaattisesti ja ehdottomasti, koko unionissa.

35. Tämä lähestymistapa, jonka mukaisesti kaikki tällä alalla annetut kansalliset päätökset muuttuvat päätöksiksi, joilla on vaikutuksia koko unionissa, saattaisi näyttää yhdenmukaisimmalta asetuksen (EY) N:o 40/94 perusajatuksen kanssa. Tämä ei kuitenkaan ole ainoa mahdollinen tulkintalinja. Todellisuudessa on olemassa toinen, melko maltillinen vastaus, joka joka tapauksessa vastaa paremmin säädöksellä tavoiteltuja päämääriä ja on mielestäni oikeampi.

36. Lähtökohtana on todettava, että yhteisön tavaramerkkituomioistuimelle on nimenomaisesti annettu toimivalta, joka oikeuttaa sen asetuksen (EY) N:o 40/94 93 ja 94 artiklan nojalla tekemään ratkaisun unionin muiden jäsenvaltioiden alueella tapahtuneiden toimien osalta.( ) Tämä tuomioistuimen toimivaltaa koskeva sääntö selittyy edellä esitetyillä yhteisön tavaramerkkiasetuksen taustalla olevilla tavoitteilla, sillä pyrkimyksenä on, että yhteisön tavaramerkin haltija voi saattaa asian vireille yhdessä ainoassa tuomioistuimessa eikä useissa eri tuomioistuimissa, kun eri jäsenvaltioissa tapahtuneita loukkaustoimia on vaadittava lopetettavaksi. Näin ollen silloin, kun tavaramerkkituomioistuin on toimivaltainen asetuksen N:o 40/94 93 artiklan perusteella, sen päätöstä tavaramerkin loukkauksesta – riippumatta loukkaustoimen tapahtumapaikasta – seuraa kieltomääräys ja kyseiseen kieltoon liitettävät turvaamistoimenpiteet.( )

37. Edellä esitetyn perusteella yhdyn komission näkemykseen, jonka mukaan nyt esillä olevaa kysymystä ratkaistaessa on lähdettävä siitä, että subjektiivisen oikeuden vahvistamisesta tuomioistuimessa seuraavat vaikutukset on pidettävä erillään itse tuomioistuimen ratkaisun vaikutuksista. Asetuksessa N:o 40/94 annetaan yhteisön tavaramerkkituomioistuimelle oikeus antaa vahvistustuomio unionin johdetun oikeuden säädöksellä annetusta subjektiivisesta oikeudesta, jota on loukattu jossakin jäsenvaltiossa tai useissa eri jäsenvaltioissa. Yhteisön tavaramerkkituomioistuimen ratkaisu perustuu näin ollen unionin myöntämään subjektiiviseen oikeuteen, jolle annettava oikeussuoja on uskottu kansallisille unionin erityistuomioistuimille. Tämän vuoksi subjektiivista oikeutta koskevalla tuomioistuimen päätöksellä on pääsääntöisesti vaikutuksia koko unionin alueella.

38. Kussakin riita-asiassa on kuitenkin otettava huomioon kyseisen tapauksen tosiseikat ja oikeudelliset seikat, minkä vuoksi voi olla tilanteita, joissa kantaja reagoi ainoastaan jossakin jäsenvaltioissa tapahtuneeseen loukkaukseen, jolloin ratkaisu on rajattava alueellisesti.( ) Samoin tapahtuu silloin, kun loukkaus ilmenee ainoastaan tietyssä jäsenvaltioiden ryhmässä, kuten voidaan päätellä nyt esillä olevassa asiassa, jossa sekaannusvaaran arviointi riippuu kullakin alueella käytetyistä kielistä.( ) Tämän päättelyn mukaisesti on katsottava, että jos kantaja ei täsmennä mahdollisen loukkauksen alueellista ulottuvuutta, vastaajan on näytettävä loukkauksen rajoittuvan tietylle maantieteelliselle alueelle. Muussa tapauksessa yhteisön tavaramerkkituomioistuimen loukkausta koskevalla vahvistustuomiolla on normaalisti tehokas vaikutus erotuksetta koko unionin alueella.

39. Edellä esitetyn perusteella ainoa aikaisemmin selostetun kanssa yhdenmukainen tulkinta on se, että 98 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kiellon alueellinen ulottuvuus vastaa subjektiivisen oikeuden loukkaukselle vahvistettua ulottuvuutta. Jos näin ollen tavaramerkkituomioistuin päättää rajoittaa loukkauksen yhtenäisen kielialueen muodostavalle alueelle, myös kielto määrätään kyseiselle maantieteelliselle alueelle. Jos sen sijaan loukkausta koskevassa vahvistustuomiossa ei mainita lainkaan alueellista ulottuvuutta, kiellon vaikutukset ulottuvat koko unioniin.

40. Asetuksella subjektiiviselle oikeudelle annetut vaikutukset on edellä todetulla tavalla pidettävä erillään tuomioistuimen ratkaisun vaikutuksista. Viimeksi mainittu ratkaisu ei automaattisesti kata koko unionia valtion viranomaisen päätöksenä, vaan sillä on pääsääntöisesti vaikutuksia sen valtion alueella, jossa se on annettu, jollei asetuksessa N:o 44/2001( ) säädetystä tuomioiden tunnustamista koskevasta nopeasta ja tehokkaasta järjestelmästä muuta seuraa. Näin ollen tuomioistuimen subjektiivisia oikeuksia koskeva toteamus kattaa alueen, joka voi olla laajempi kuin tuomioistuimen sijaintivaltion alue, kun taas itse ratkaisun – joka on kansallisen viranomaisen lainkäyttöpäätös – vaikutukset rajataan valtion alueelle ja siihen sovelletaan näiden vaikutusten tunnustamista koskevaa erityistä menettelyä.

41. Näin ollen vastauksena Cour de cassationin esittämiin kahteen ensimmäiseen kysymykseen katson, että asetuksen (EY) N:o 40/94 98 artiklaa on tulkittava siten, että yhteisön tavaramerkkituomioistuimen määräämä kielto on pääsääntöisesti ilman eri toimenpiteitä voimassa kaikkialla unionin alueella, jollei nimenomaisesti toisin määrätä. Näin ei ole tarpeen vastata toiseen ennakkoratkaisukysymykseen.

VII Kolmas ja neljäs kysymys: yhteisön tavaramerkkituomioistuimen kiellon noudattamisen varmistamiseksi kieltoon liittämiin toimenpiteisiin sovellettava sääntely ja niiden ulottuvuus

42. Kuten jäljempänä selitetään, lisävaikeuksia aiheuttavat kyseisiin kieltoihin liitettyjen turvaamistoimenpiteiden – joita 98 artiklan 1 kohdassa luonnehditaan ”aiheellisiksi toimenpiteiksi sen varmistamiseksi, että – – kieltoa noudatetaan” – määrääminen ja ulottuvuus. Esille tulee erityisesti epäilys siitä, onko tällaisia toimenpiteitä kohdeltava yhdenmukaisesti vai viitataanko säännöksessä tältä osin kunkin jäsenvaltion prosessioikeudelliseen järjestelmään. Tähän kysymykseen annettava vastaus vaikuttaa myös kieltoon liitettyjen toimenpiteiden vaikutuksia koskevan kysymyksen ratkaisemiseen, eikä Cour de cassation turhaan käänny unionin tuomioistuimen puoleen saadakseen vastauksen molempiin kysymyksiin.

43. Asetuksen (EY) N:o 40/94 98 artiklan sekä 1 että 2 kohdan huolellinen lukeminen osoittaa, että unionin lainsäätäjä viittaa eri toimenpidetyyppeihin. Yhtäältä säännöksen 1 kohdassa mainitaan ”aiheelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että – – kieltoa noudatetaan”, ja toisaalta 2 kohdassa viitataan epämääräisemmin yleensä muihin toimenpiteisiin, joita voidaan toteuttaa. Ensin mainittujen osalta säännöksessä säädetään, että yhteisön tavaramerkkituomioistuin soveltaa ”kansallista lakia”, kun taas 2 kohdassa mainittuja muita toimenpiteitä toteutettaessa sovelletaan ”sen jäsenvaltion lakia, – – jossa loukkaustoimet ovat tapahtuneet tai olleet vaarassa tapahtua”.

44. Juuri tämä erilainen kohtelu on saanut Cour de cassationin esittämään kolmannen ja neljännen kysymyksen, mutta asiallisesti molemmat kysymykset perustuvat yhteiseen huoleen: sovelletaanko kiellon rikkomiseen liittyvänä turvaamistoimenpiteenä asetettuun uhkasakkoon kaikilta osin tuomioistuimen sijaintivaltion lakia vai myös sen valtion lakia, jossa kieltoa rikotaan? Toisin sanoen kysytään, onko uhkasakko ”aiheellinen toimenpide sen varmistamiseksi, että – – kieltoa noudatetaan”, ja mikäli näin on, onko 98 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ”kansallinen laki” tuomioistuimen sijaintivaltion laki ja sovelletaanko sitä kaikissa uhkasakon vaiheissa?

45. Vastaus näihin kysymyksiin voidaan johtaa asetuksesta ja sen taustalla olevista tavoitteista, mutta huomioon on otettava myös uhkasakon erityinen rakenne ja luonne.

A Uhkasakko ja sen luonne asetuksen (EY) N:o 40/94 98 artiklan 1 kohdan valossa

46. Uhkasakko on erityisesti tavaramerkkiasioissa useimmissa jäsenvaltioissa tunnettu toimenpide. Kuten tiedetään, sen tehtävänä on varmistaa jonkin velvoitteen täyttäminen, ja esillä olevassa asiassa tämän velvoitteen muodostaa edellä yksityiskohtaisesti selostettu asetuksen N:o 40/94 98 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kielto. Vaikka kussakin kansallisessa oikeusjärjestyksessä voi olla erityispiirteitä, uhkasakko toimii yleisesti ottaen rahallisena seuraamuksena, joka tuomitaan maksettavaksi sen mukaan, kuinka monta päivää rikkominen on kestänyt. Kyseisen 98 artiklan 1 kohdan soveltamisalalla asetetun uhkasakon tapauksessa seuraamus kohdistuu vastaajaan, joka ei noudata tuomioon sisältyvää kieltoa.

47. Ei voida kiistää, että uhkasakko on huomattavan monimutkainen rakennelma ja että se on vielä monimutkaisempi, kun se on asetettava jäsenvaltioiden rajat ylittävässä yhteydessä. Uhkasakkoon liittyy täsmällisemmin sanottuna kolme mahdollista ajankohtaa, joista kutakin koskee erillinen mutta kuitenkin toisiinsa liittyvä mekanismi. Ensimmäisessä vaiheessa uhkasakko asetetaan, jolloin ilmoitetaan tunnusmerkistö (kiellon rikkominen, kuten on oletettava) ja oikeudellinen seuraamus (sakko, jonka suuruus määrätään yleensä päivinä ilmaistun rikkomisen keston mukaan). Toisessa vaiheessa, kieltoa rikottaessa, taloudellinen seuraamus (sen määrä) tuomitaan maksettavaksi, jolloin sovelletaan tässä tarkoituksessa vahvistettua laskentamenetelmää. Kolmannessa ja viimeisessä mahdollisessa vaiheessa täytäntöönpano saatetaan loppuun joko vapaaehtoisesti tai pakolla siten, että kieltoa rikkonut osapuoli vastaa määrätystä sakosta varallisuudellaan.

48. Kuten voidaan havaita, kuhunkin näistä uhkasakon soveltamista koskevista ajallisista vaiheista voidaan soveltaa eri sääntöjä ja menettelyjä. Tilanne monimutkaistuu, kun rikkominen on jäsenvaltioiden rajat ylittävää, sillä tuolloin kysymykseen tulevat eri oikeusjärjestykset, joiden soveltamisella uhkasakkoon voi olla merkitystä jonkin tai joidenkin edellä mainittujen vaiheiden osalta. Juuri tässä yhteydessä on esitetty kaksi viimeistä kysymystä, minkä vuoksi unionin tuomioistuimen on selvitettävä, missä määrin kyseisessä asetuksen (EY) N:o 40/94 98 artiklassa tarkoitettu kielto määrää kyseisen säännöksen soveltamisalalla asetetun uhkasakon alueelliset vaikutukset ja siihen sovellettavat säännöt. Ennen perustelujen esittämistä on kuitenkin huomattava kaksi muuta näkökohtaa.

49. Ensinnäkään ei pidä unohtaa, että turvaamistoimenpiteitä koskevien kansallisisten säännösten erilaisuudesta huolimatta unionin lainsäätäjä on antanut niitä koskevat yhdenmukaistetut säännökset kansallisten järjestelmien lähentämiseksi. Direktiivin 2004/48/EY 11 artiklassa, joka koskee ”kieltotuomioita”, säädetään kyseisellä säädöksellä yhdenmukaistettavien kansallisten tavaramerkkien osalta, että ”jos kansallinen lainsäädäntö sen sallii, kieltotuomion noudattamatta jättämisestä voidaan tarvittaessa määrätä uhkasakko tuomion noudattamisen varmistamiseksi”.( ) Tämän säännöksen mukaisesti direktiivin täytäntöönpanon tässä vaiheessa jäsenvaltiot ovat jo lainsäädäntöteitse mahdollistaneet sen, että niiden tuomioistuimet voivat määrätä uhkasakkoja, joskin on myös selvää, ettei mikään estä säätämästä (muista) vaihtoehtoisista toimenpiteistä tai lisätoimenpiteistä.

50. Juuri sen vuoksi, että jäsenvaltioiden on mahdollista säätää oikeusjärjestyksessään lisätoimenpiteistä tai muista toimenpiteistä kuin uhkasakosta, kyseisessä 98 artiklan 1 kohdassa ei puhuta suoraan niistä, vaan mainitaan yleisesti ”aiheelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että – – kieltoa noudatetaan”. Kuten Yhdistynyt kuningaskunta on todennut huomautuksissaan, tämä tilanne on Yhdistyneessä kuningaskunnassa, jossa ei tunneta uhkasakkoa ja jossa pintansa pitää oikeuden halventaminen (contempt of court) eli tunnetusti rikosoikeudellinen nimike.

51. Kuten toiseksi kaikesta edellä esitetystä voidaan päätellä, asetuksen (EY) N:o 40/94 98 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut toimenpiteet ovat erityisesti ja yksinomaan toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on kiellon noudattamisen varmistaminen. Kyseisen säännöksen mukaisesti yhteisön tavaramerkkituomioistuin määrää loukkauksen lopettamisesta ja tarvittaessa toteuttaa asianmukaiset toimenpiteet yksinomaisena tarkoituksena turvata kyseisen määräyksen noudattaminen. Näin ollen mainitun 1 kohdan mukaisesti ”kansallisen lain” perusteella toteutetaan juuri nämä toimenpiteet eikä mitä tahansa muita toimenpiteitä, jotka tuomioistuin voisi määrätä. Tilanteessa, jossa on toteutettava eri toimenpiteitä, joiden tarkoituksena ei ole kiellon noudattamisen varmistaminen, sovellettava säännös löytyy useaan otteeseen mainitun 98 artiklan 2 kohdasta.

52. Eri jäsenvaltioissa voimassa olevien säännösten eroja silmällä pitäen asetuksessa (EY) N:o 40/94 pidetään selvästi erillään kieltoa koskevat turvaamistoimenpiteet ja muut toimenpiteet, jotka kussakin kansallisessa oikeusjärjestyksessä mahdollisesti hyväksytään. Komissio on korostanut tätä seikkaa vedotessaan kieliopilliseen perusteluun, joka on syytä ottaa huomioon, sillä on selvää, että 98 artiklan 2 kohta alkaa ilmaisulla ”muutoin”, joka muiden kieliversioiden valossa osoittaa selkeän jaon 1 ja 2 kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden välillä.( ) Koska 98 artiklan 2 kohdassa viitataan eri toimenpiteisiin, on katsottava, että tämä kohta – sen jälkeen, kun kielloista ja niiden noudattamisen varmistamista koskevista toimenpiteistä on säädetty 1 kohdassa – koskee yleensä seuraamusluonteisia toimenpiteitä, jotka eroavat aikaisemmista toimenpiteistä.( )

53. Edellä esitetyn perusteella on selvää, että esillä olevassa tapauksessa Tribunal de grande instance de Paris’n asettama uhkasakko on päätös, jolla pyritään varmistamaan tuomiossa määrätyn kiellon noudattaminen asetuksen (EY) N:o 40/94 98 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Tribunal de grande instance de Paris’lla oli näin ollen velvollisuus toteuttaa toimenpide ”kansallisen lain mukaisesti”.

54. Tämän vuoksi seuraavaksi on tutkittava, mihin kyseisen 98 artiklan 1 kohdassa tarkkaan ottaen viitataan, kun siinä puhutaan ”kansallisesta laista”, ja mitä käytännön seurauksia unionin tuomioistuimelle ehdottamaani vastaukseen liittyy.

B ”Kiellon noudattamisen varmistamiseksi toteutettaviin aiheellisiin toimenpiteisiin” sovellettava lainsäädäntö ja niiden vaikutukset

55. Sen jälkeen kun yhteisön tavaramerkkituomioistuimen toimivalta toteuttaa kieltoa koskevia turvaamistoimenpiteitä on tunnustettu, kyseisen 98 artiklan 1 kohdassa lisätään sovellettavaa lakia koskeva hieman epäselvä säännös; siinä näet viitataan ”kansalliseen” lakiin mutta ei täsmennetä sen vaikutuksia saati sitä, missä uhkasakon soveltamisvaiheessa tällaista lakia on sovellettava, eikä liioin sitä, minkä nimenomaisen valtion lakia siinä tarkoitetaan.

56. Ensi arviolta tehtävän tulkinnan perusteella voitaisiin vastata siten, että sovellettava lainsäädäntö on tekopaikan laki (lex loci delicti commissi), koska säännöstä välittömästi edeltävässä säännöksessä viitataan ”toimiin, jotka loukkaavat tai [uhkaavat] loukata yhteisön tavaramerkkiä”. Koska yhteisön tavaramerkkituomioistuin voi asetuksen N:o 40/94 93 ja 94 artiklan mukaisesti olla toimivaltainen käsittelemään sen alueella samoin kuin muiden jäsenvaltioiden alueella tapahtuneita loukkauksia, voitaisiin päätyä johtopäätökseen, jonka mukaan kyseisen 1 kohdan viimeisessä virkkeessä viitataan johdonmukaisena jatkona juuri aikaisemmin todetulle sen jäsenvaltion lakiin, jossa kyseinen loukkaus tapahtui. Tämän tulkinnan avulla voitaisiin mukauttaa ratkaisu kunkin kysymyksessä olevan kansallisen oikeusjärjestyksen erityispiirteisiin ja mahdollisesti helpottaa päätöksen tunnustamista valtiossa, jonka lainsäädäntöä on sovellettu. Tätä tulkintaa voidaan kuitenkin vastustaa useilla eri perusteilla, jotka eivät perustu pelkästään oikeuskäytäntöön vaan myös kieliopilliseen ja aineelliseen tulkintaan.

57. Edellä mainitussa asiassa Nokia annetussa tuomiossa todettiin, joskin ohimennen, että ”asetuksen 98 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitettujen toimenpiteiden luonne määritetään sen jäsenvaltion kansallisessa laissa, jonka yhteisön tavaramerkkituomioistuimen käsiteltäväksi kanne on saatettu, kuten seuraa tässä säännöksessä tehdystä nimenomaisesta viittauksesta kyseiseen lakiin”.( ) Tästä voidaan päätellä, että tuomioistuimen sijaintivaltion laki on pääsääntöisesti uhkasakon asettamisen kannalta merkityksellinen lainsäädäntö. Lisäksi on kuitenkin huomattava, että tuomiossa viitataan toimenpiteiden ”luonteeseen” sovellettavaan lakiin, joten kysymys näyttää jäävän osittain avoimeksi.

58. Jos tämän toteamuksen ulottuvuudesta olisi epäselvyyksiä, ne pitäisi hälventää systemaattisilla perusteluilla. Jos unionin lainsäätäjä olisi halunnut kieltoa koskeviin turvaamistoimenpiteisiin sovellettavan lain olevan sama kuin muihin toteutettaviin toimenpiteisiin sovellettava laki, 98 artiklan 2 kohta olisi tarpeeton, sillä tämä juuri on säännöksen tarkoituksena, ja se voidaan ymmärtää ainoastaan, jos sitä ennen on säädetty jotain muuta. Kyseisessä 2 kohdassa täsmennetään hyvin selvästi, että muihin toimiin kuin aiemmin mainittuihin turvaamistoimenpiteisiin sovelletaan ”sen jäsenvaltion lakia, mukaan lukien sen kansainvälistä yksityisoikeutta, jossa loukkaustoimet ovat tapahtuneet tai olleet vaarassa tapahtua”. Artiklan 1 kohdassa oleva lyhyt viittaus ”kansalliseen lakiin” on selvä vastakohta 2 kohdassa tekopaikan lakiin tehdylle viittaukselle, minkä vuoksi niissä on katsottava tarkoitettavan eri lainvalintasäännöksiä.

59. Lopuksi on esitettävä muita, tosin käytännöllisiä ja teleologisia perusteluja.

60. Kahden tai useamman valtion lain soveltamista koskevaan järjestelmään (ns. dépeçage), jolla pyritään määrittämään erikseen kieltoa koskevaan turvaamistoimenpiteeseen sovellettava laki, voi liittyä toiminnallisia vaikeuksia, etenkin jos kysymyksessä oleva toimenpide on uhkasakko. Kuten edellä on todettu, uhkasakko on sekä ehkäisevä että rankaiseva keino, ja jälkimmäisessä tapauksessa edellytetään muita soveltamistoimenpiteitä tietyn rahamäärän maksettavaksi tuomitsemiseksi. Tässä yhteydessä loukkauksen tapahtumapaikkaa koskeva kriteeri on ongelmallinen, sillä yhteisön tavaramerkkituomioistuimessa voi tulla kysymykseen useampi kuin yksi alue: ensinnäkin alue, jolla tavaramerkin loukkausta koskevan alkuperäisen vahvistuskanteen perustana ollut loukkaus tapahtui, ja toiseksi alue, jolla rikotaan kieltoa loukkaustoimien jatkamisesta ja joka ei välttämättä ole sama kuin ensin mainittu alue. Lisäksi on otettava huomioon, että tuomioistuin ei voi tietää etukäteen, missä kieltoa vastaisuudessa rikotaan, jos sitä rikotaan, jolloin sen olisi määrättävä yhtä monta uhkasakkoa kuin kysymyksessä on jäsenvaltioita. Tavallisessa tapauksessa, jossa aineellisella ratkaisulla on vaikutuksia koko yhteisön alueella, yhteisön tavaramerkkituomioistuimen pitäisi toteuttaa 27 eri toimenpidettä 27 oikeusjärjestyksen mukaisesti.

61. Kaiken edellä esitetyn perusteella kaikkein vakuuttavin vastaus saadaan näin ollen yhdistämällä 98 artiklan 1 kohdassa oleva ”kansallista lakia” koskeva viittaus pääasiaa käsittelevän yhteisön tavaramerkkituomioistuimen lakiin. Toisin sanoen ”kansallisella lailla” on ymmärrettävä tarkoitettavan tuomioistuimen sijaintivaltion lakia.

62. Tässä vaiheessa kolmanteen ja neljänteen kysymykseen vastattaessa on määritettävä yhteisön tavaramerkkituomioistuimen mahdollinen toimenpide, jonka vaikutukset toteutuvat tavaramerkin loukkausta koskevan vahvistustuomion ja sitä seuraavan kiellon kohteena olevalla alueella, uhkasakon määräämisen eri ajankohtina tai vaiheissa.

63. Ensimmäinen näistä ajankohdista on luonnollisesti uhkasakon määräämistä tai asettamista koskeva ajankohta. Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 47 kohdassa on esitetty, tässä ensimmäisessä vaiheessa yhteisön tavaramerkkituomioistuin asettaa uhkasakon kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti. Tavaramerkin haltija saa oikeudellisen perusteen eli tuomioistuimen ratkaisun, jossa tavaramerkin loukkaus tai loukkauksen uhka todetaan, jolloin annetaan määräys ja normi, joilla on vaikutuksia tarvittaessa koko yhteisön alueella. Määräykseen, joka sisältää kiellon, liitetään normatiivinen tekijä, eli asetetaan uhkasakko, joka on kiellon noudattamisen varmistamiseksi tarkoitettu rangaistustoimenpide.

64. Se, että yhteisön tavaramerkkituomioistuin asettaa uhkasakon, ei välttämättä merkitse sitä, että tämän saman tuomioistuimen olisi vastattava sen mahdollisesta maksettavaksi tuomitsemisesta ja täytäntöönpanosta. Kaikki uhkasakon määräämistä koskevat vaiheet käsitellään tietysti samassa tuomioistuimessa, kun kieltoa rikotaan tuomioistuimen sijaintivaltiossa. Näin ei kuitenkaan ole silloin, jos kieltoa rikotaan yhdessä tai useammassa muussa valtiossa kuin tuomioistuimen sijaintivaltiossa. Tällaisessa tilanteessa yhteisön tavaramerkkituomioistuimen toimivalta on nimittäin rajattu, sillä kysymyksessä on seuraamusten määräämistä koskeva tuomiovalta, joka edellyttää tiettyä mukautusta vastaukseen, johon asetuksen (EY) N:o 40/94 tulkinta näyttää pääpiirteittäin johtavan.

65. Tämänkaltainen tulkinta johtaa siihen, että kun kieltoa on rikottu muussa jäsenvaltiossa kuin tuomioistuimen sijaintivaltiossa, uhkasakon maksettavaksi tuomitsemista ja täytäntöönpanoa koskevat vaiheet on saatettava päätökseen valtiossa, jossa kyseinen rikkominen on tapahtunut. Kun pääasian käsitelleen tavaramerkkituomioistuimen on tuomion antaessaan asetettava uhkasakko, sen maksettavaksi tuomitseminen ja myöhempi täytäntöönpano kuuluvat siten sen valtion tuomioistuimelle, jossa kieltoa on rikottu, asetuksessa (EY) N:o 44/2001 annettujen tunnustamista koskevien säännösten mukaisesti.

66. Katson, että tämä lopputulos vastaa parhaiten useita kertoja siteeratun 98 artiklan 1 kohdan sisältöä samoin kuin uhkasakon rangaistusluonnetta. Yhteisön tavaramerkkituomioistuimen toimivalta on laaja ja antaa sille oikeuden asetuksen (EY) N:o 40/94 93 artiklan mukaisesti ratkaista muissa jäsenvaltioissa tapahtuneita tavaramerkin loukkauksia tai loukkauksen uhkaa koskevia asioita. Tämä toimivalta päättyy kuitenkin tavaramerkin loukkauksen tai loukkauksen uhan määrittämiseen, sillä asetuksessa (EY) N:o 40/94 ei puhuta mitään toimivallasta tuomita maksettavaksi uhkasakkoja, joiden osalta tunnusmerkistö (kiellon rikkominen) täyttyy muussa jäsenvaltiossa kuin tuomioistuimen sijaintivaltiossa. Tämä lopputulos on yhteensopiva myös uhkasakon luonteen kanssa, sillä uhkasakolla on pikemminkin rangaistustehtävä kuin tavaramerkin suojaamista koskeva tehtävä. Tämänluonteiset toimenpiteet on ainakin sisältönsä muotoilun ja soveltamismenettelyjen osalta mukautettava kunkin oikeusjärjestyksen erityispiirteisiin, ja näin ollen uhkasakon maksettavaksi tuomitsemisesta ja täytäntöönpanosta vastaavan tuomioistuimen on noudatettava alkuperäistä tuomiota toteuttamalla tarvittaessa omassa oikeusjärjestyksessään säädettyjä vastaavia toimenpiteitä, joilla alun perin määrätty kielto voidaan panna tehokkaasti täytäntöön.

67. Tällä tavoin loukkauksen tapahtumapaikan valtion toimivaltaisen tuomioistuimen on rajoituttava tunnustamaan yhteisön tavaramerkkituomioistuimen alkuperäinen tuomio ja, jos sen kansallisen lainsäädännön nojalla on mahdollista, soveltamaan uhkasakkoa kysymyksessä olevaan tapaukseen. Sen sijaan tilanteessa, jossa sen kansallisessa lainsäädännössä ei säädetä tämänkaltaisesta toimenpiteestä, sen on otettava huomioon rangaistustavoite kiellon noudattamisen varmistamiseksi annettujen kansallisten säännösten mukaisesti. Tässä suhteessa on tärkeää huomata, että nämä toimenpiteet on yhdenmukaistettu direktiivillä 2004/48, minkä vuoksi kaikissa jäsenvaltioissa on tai pitäisi olla nykyisin säännökset, joilla uhkasakon maksaminen varmistetaan, tarvittaessa vastaavin toimenpitein.

68. Katson näin ollen vastauksena Cour de cassationin kolmanteen ja neljänteen kysymykseen, että asetuksen (EY) N:o 40/94 98 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että yhteisön tavaramerkkituomioistuimen määräämään kieltoon liitetyt pakkokeinot koskevat aluetta, jolla tavaramerkin loukkauksen on todettu tapahtuneen ja jolla kieltoa on siten määrätty sovellettavan. Sen valtion tuomioistuimen, jossa kieltoa on rikottu, on tunnustettava yhteisön tavaramerkkituomioistuimen asettaman uhkasakon vaikutukset sen maksettavaksi tuomitsemiseksi ja tarvittaessa täytäntöön panemiseksi asetuksessa (EY) N:o 44/2001 ja sen kansallisessa oikeusjärjestyksessä annettujen säännösten mukaisesti. Tilanteessa, jossa sen kansallisessa lainsäädännössä ei säädetä tämänkaltaisesta toimenpiteestä, sen on otettava huomioon rangaistustavoite kiellon noudattamisen varmistamiseksi annettujen kansallisten säännösten mukaisesti.

VIII Ratkaisuehdotus

69. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Cour de cassationin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavalla tavalla.

1) Ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 40/94 98 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että yhteisön tavaramerkkituomioistuimen määräämä kielto on pääsääntöisesti ilman eri toimenpiteitä voimassa kaikkialla yhteisön alueella, jollei nimenomaisesti toisin määrätä.

2) Kolmanteen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 40/94 98 artiklan 1 kohtaa on tulkittava seuraavasti:

– Yhteisön tavaramerkkituomioistuimen määräämään kieltoon liitetyt pakkokeinot koskevat aluetta, jolla tavaramerkin loukkauksen on todettu tapahtuneen ja jolla kieltoa on siten määrätty sovellettavan.

– Sen valtion tuomioistuimen, jossa kieltoa on rikottu, on tunnustettava yhteisön tavaramerkkituomioistuimen asettaman uhkasakon vaikutukset sen maksettavaksi tuomitsemiseksi ja tarvittaessa täytäntöön panemiseksi asetuksessa (EY) N:o 44/2001 ja sen kansallisessa oikeusjärjestyksessä annettujen säännösten mukaisesti.

– Tilanteessa, jossa sen valtion tuomioistuimen, jossa kieltoa on rikottu, kansallisessa lainsäädännössä ei säädetä tämänkaltaisesta toimenpiteestä, sen on otettava huomioon rangaistustavoite kiellon noudattamisen varmistamiseksi annettujen kansallisten säännösten mukaisesti.