ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13.

Kyseisen asetuksen 17 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus tietojen poistamiseen (’oikeus tulla unohdetuksi’)”, säädetään seuraavaa: ”1. Rekisteröidyllä on oikeus saada rekisterinpitäjä poistamaan rekisteröityä koskevat henkilötiedot ilman aiheetonta viivytystä, ja rekisterinpitäjällä on velvollisuus poistaa henkilötiedot ilman aiheetonta viivytystä, edellyttäen että jokin seuraavista perusteista täyttyy: a) henkilötietoja ei enää tarvita niihin tarkoituksiin, joita varten ne kerättiin tai joita varten niitä muutoin käsiteltiin; b) rekisteröity peruuttaa suostumuksen, johon käsittely on perustunut 6 artiklan 1 kohdan a alakohdan tai 9 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti, eikä käsittelyyn ole muuta laillista perustetta; c) rekisteröity vastustaa käsittelyä 21 artiklan 1 kohdan nojalla eikä käsittelyyn ole olemassa perusteltua syytä tai rekisteröity vastustaa käsittelyä 21 artiklan 2 kohdan nojalla; d) henkilötietoja on käsitelty lainvastaisesti; e) henkilötiedot on poistettava unionin oikeuteen tai jäsenvaltion lainsäädäntöön perustuvan rekisterinpitäjään sovellettavan lakisääteisen velvoitteen noudattamiseksi; f) henkilötiedot on kerätty 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen yhteydessä. 2. Jos rekisterinpitäjä on julkistanut henkilötiedot ja sillä on 1 kohdan mukaisesti velvollisuus poistaa tiedot, sen on käytettävissä oleva teknologia ja toteuttamiskustannukset huomioon ottaen toteutettava kohtuulliset toimenpiteet, muun muassa tekniset toimet, ilmoittaakseen henkilötietoja käsitteleville rekisterinpitäjille, että rekisteröity on pyytänyt kyseisiä rekisterinpitäjiä poistamaan näihin henkilötietoihin liittyvät linkit tai näiden henkilötietojen jäljennökset tai kopiot. 3. Edellä olevaa 1 ja 2 kohtaa ei sovelleta, jos käsittely on tarpeen a) sananvapautta ja tiedonvälityksen vapautta koskevan oikeuden käyttämiseksi; b) rekisterinpitäjään sovellettavaan unionin oikeuteen tai jäsenvaltion lainsäädäntöön perustuvan, käsittelyä edellyttävän lakisääteisen velvoitteen noudattamiseksi tai jos käsittely tapahtuu yleistä etua koskevan tehtävän suorittamista tai rekisterinpitäjälle kuuluvan julkisen vallan käyttämistä varten; c) kansanterveyteen liittyvää yleistä etua koskevista syistä 9 artiklan 2 kohdan h ja i alakohdan sekä 9 artiklan 3 kohdan mukaisesti; d) yleisen edun mukaisia arkistointitarkoituksia taikka tieteellisiä tai historiallisia tutkimustarkoituksia tai tilastollisia tarkoituksia varten 89 artiklan 1 kohdan mukaisesti, jos 1 kohdassa tarkoitettu oikeus todennäköisesti estää kyseisen käsittelyn tai vaikeuttaa sitä suuresti; tai e) oikeudellisen vaateen laatimiseksi, esittämiseksi tai puolustamiseksi.”
41.

On totta, ettei Lugano II ‑yleissopimus sido yksinomaan unionin jäsenvaltioita. Vaikka Lugano II ‑yleissopimuksen alueellinen soveltamisala on laajempi kuin asetuksen (EY) N:o 44/2001 ( 10 ) ja sitä seuranneen asetuksen (EU) N:o 1215/2012 ( 11 ) soveltamisala, tuomion Vapenik ( 12 ) keskeisen viestin merkitys nyt käsiteltävän asian yhteydessä liittyy siihen, että kyseisellä yleissopimuksella ja kyseisillä asetuksilla on sama tarkoitus ja sama systematiikka ja niissä on samat toimivaltasäännökset. ( 13 ) Lisäksi tuomioistuimilla, joiden on sovellettava ja tulkittava Lugano II ‑yleissopimusta, on velvollisuus varmistaa kyseisten välineiden vastaavien määräysten ja säännösten yhdenmukainen tulkinta. ( 14 ) Sen vuoksi Lugano II ‑yleissopimusta on ensinnäkin tarkasteltava Brysselin yleissopimuksen järjestelyn ja Luganon yleissopimuksen järjestelyn välisen jatkuvan vuorovaikutuksen perusteella. ( 15 ) Toiseksi Lugano II ‑yleissopimuksen 15 artiklan käsitteitä on, mainittujen asetusten säännösten tavoin, tulkittava itsenäisesti, ja tällöin perustana on käytettävä lähtökohtaisesti tämän yleissopimuksen järjestelmää ja tavoitteita, jotta taataan Lugano II ‑yleissopimuksen yhtenäinen soveltaminen kaikissa jäsenvaltioissa, joita se sitoo. ( 16 )
83.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Oberlandesgericht Düsseldorfin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Julkisista hankinnoista ja direktiivin 2004/18/EY kumoamisesta 26.2.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/24/EU 10 artiklan h alakohtaa on tulkittava seuraavasti: – Potilaan kiireellistä kuljetusta pelastusajoneuvossa, jossa häntä hoitaa ensiapuhoitaja/ensihoitaja, on pidettävä ”sairaankuljetuspalveluna” (CPV-koodi 85143000-3), jota koskevaa julkista hankintaa koskevan sopimuksen tekemisessä ei tarvitse noudattaa direktiivin 2014/24 menettelyjä edellyttäen, että palvelua tarjoaa voittoa tavoittelematon organisaatio tai yhteenliittymä. – Jos potilaiden kuljetukset eivät ole kiireellisiä ja jos ne suorittaa ensihoitaja/ensihoitoavustaja sairaankuljetukseen tarkoitetulla ajoneuvolla, niitä on pidettävä ”sairaankuljetusajoneuvolla suoritettavaa potilaiden siirtokuljetusta” koskevana palveluna, joka ei kuulu yleisiä sairaankuljetuspalveluja koskevan poikkeuksen soveltamisalaan. – ”Voittoa tavoittelemattomia organisaatioita ja yhteenliittymiä” ovat ne, jotka eivät pyri saamaan voittoa, ja vaikka ne satunnaisesti sitä saisivatkin, ne käyttävät sen sosiaalisen tehtävänsä täyttämiseen. Tämän aseman saamiseen ei riitä se, että organisaatio tai yhteenliittymä on kansallisessa oikeudessa tunnustettu avustusjärjestöksi.
67.

Joka tapauksessa on niin, että vaikka rahasummat pidettäisiin erillään pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion varoista, tämä ei millään tavoin vaikuta siihen, millä tavoin on vastattava kysymykseen siitä, ketä on pidettävä vastaajana pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen kanteeseen. Mikäli toisen kysymyksen ensimmäinen osa on ymmärrettävä vaihtoehtoisena esityksenä sille, ketä on pidettävä vastaajana, ( 22 ) katson, että edellä A osiossa läpi käydyistä syistä vastaajana tällaiseen kanteeseen vastaajana on oltava pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio, riippumatta siitä, millaisia varojen kirjaamissääntöjä noudatetaan.
28.

Kuten olen edellä esittänyt, direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan mukaiset vapautukset arvonlisäverosta koskevat yleishyödyllisiä toimintoja, joiden harjoittaminen on peruste verosta vapauttamiselle. Tämän kohdan säännöksiä ei näin ollen voida tulkita siten, että vapautus koskee myös toimintoja, jotka eivät ole yleishyödyllisiä. Tällaisen tulkinnan esteenä on ensinnäkin periaate, jonka mukaan poikkeuksia – kuten vapautusta arvonlisäverosta – on tulkittava suppeasti. Arvonlisäverojärjestelmä nimittäin perustuu kaikkien liiketoimien yleiseen verotukseen vaihdannan jokaisella portaalla, jolloin taloudellinen verorasitus jää kuluttajan kannettavaksi. Jokainen vapautus häiritsee tämän järjestelmän asianmukaista toimintaa. Vapautus voidaan tämän vuoksi sallia vain silloin, kun se on ehdottoman tärkeää tai sillä on erityinen tavoite, kuten yleishyödyllisten palvelujen kustannusten alentaminen. Vapautuksia on sitä vastoin vältettävä, kun verotus on mahdollinen eikä se estä erityisten tavoitteiden saavuttamista. ( 5 )
59.

Mainitun säännöksen lainaamisen lisäksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei kuitenkaan selitä, miksi Slovenian lainsäädäntö voisi sen mukaan olla yhteensopimaton kyseisen säännöksen kanssa. Asetuksen N:o 575/2013 446 artikla ei uskoakseni muuttaisi mitenkään edellä toisen kysymyksen yhteydessä jo tehtyä yleistä päätelmää. On joka tapauksessa ehkä syytä muistuttaa, että unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan, jossa määritetään ennakkoratkaisupyynnön sisältö, c alakohdassa määrätään, että ennakkoratkaisupyyntöön on sisällytettävä muun muassa ”selostus niistä syistä, joiden vuoksi ennakkoratkaisua pyytävä tuomioistuin on ryhtynyt tarkastelemaan kysymystä unionin oikeuden tiettyjen säännösten tulkinnasta tai pätevyydestä, sekä ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen toteama yhteys kyseisten säännösten ja pääasian oikeudenkäynnissä sovellettavien kansallisen oikeuden säännösten välillä”. Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole noudattanut tätä velvoitetta, toisen kysymyksen tämä osa on nähdäkseni jätettävä tutkimatta. ( 18 )
2)

Direktiiviä 2002/22, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/136, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltio asettaa yrityksille, jotka tarjoavat mahdollisuutta katsella televisio-ohjelmia suoratoistona ja suorana lähetyksenä internetissä, tiettyjä televisio-ohjelmia koskevan siirtovelvollisuuden. Tällaisella siirtovelvollisuudella on kuitenkin pyrittävä yleiseen etuun liittyvään tavoitteeseen, kuten säilyttämään tämän saman jäsenvaltion kulttuuripolitiikan yhteydessä television ohjelmatarjonnan moniarvoisuus sen alueella, ja se ei saa olla suhteeton tähän tavoitteeseen nähden, mikä edellyttää sitä, että sen yksityiskohtaisten soveltamissääntöjen on perustuttava avoimeen menettelyyn, joka perustuu objektiivisiin ja syrjimättömiin perusteisiin, jotka ovat etukäteen tiedossa. On kansallisten tuomioistuinten tehtävä varmistua näiden edellytysten täyttymisestä. Lisäksi näiden yritysten on hankittava etukäteen tekijänoikeuksien tai tekijänoikeuden lähioikeuksien, joilla suojellaan kyseisiin ohjelmiin sisältyviä kohteita, haltijoiden suostumus.
59.

Unionin tuomioistuin on tässä yhteydessä jo todennut, ettei sillä ole merkitystä, kenen kansallisessa oikeudessa tarkoitetussa määräämisvallassa tavarat ovat kuljetuksen aikana tai kenen hallussa tavarat ovat aineellisesti. ( 23 ) Unionin tuomioistuin on samoin katsonut, ettei pelkästään siitä seikasta, että tavarat on jo myyty edelleen, voida vielä päätellä, että kuljetus on kohdistettava sitä seuraavaan luovutukseen. ( 24 ) Tältä osin se tosiseikka, että tavarat on myyty edelleen, on merkityksetön tavaroiden liikkeen tiettyyn luovutukseen kohdistamisen kannalta.
3)

Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa määrätty on esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan julkisia hankintoja koskevan oikeuden säännön rikkomiseen perustuvan vahingonkorvauskanteen edellytyksenä on, että kyseisen hankintasopimuksen tekomenettely on ensin todettu lainvastaiseksi, jos vahingonkorvausvaatimuksen esittäjällä ei ole ollut tosiasiallista mahdollisuutta vedota kansallisessa tuomioistuimessa perusteeseen, johon se haluaa vedota vahingonkorvauskanteensa perusteena.
16.

Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma puitepäätöksen 3 artiklan 2 alakohdassa ja 4 artiklan 3 alakohdassa tarkoitettujen eurooppalaisen pidätysmääräyksen kieltäytymisperusteiden tulkinnasta, se esitti 16.5.2017 antamallaan välipäätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimeen 18.5.2017, seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko puitepäätöksen 4 artiklan 3 alakohtaa tulkittava siten, että se, ettei eurooppalaisen pidätysmääräyksen perusteena olevasta rikoksesta nosteta syytettä tai että menettelystä luovutaan, liittyy yksinomaan pidätysmääräyksen perusteena olevaan rikokseen, vai onko kyseistä säännöstä tulkittava siten, että tällaisen päätöksen on myös liityttävä etsittyyn henkilöön siinä ominaisuudessa, että hän on tällaisessa menettelyssä rikoksesta epäillyn/syytetyn asemassa? 2) Voiko jäsenvaltio kieltäytyä puitepäätöksen 4 artiklan 3 alakohdan nojalla panemasta annettua eurooppalaista pidätysmääräystä täytäntöön silloin, kun toisen jäsenvaltion oikeusviranomainen on päättänyt, ettei eurooppalaisen pidätysmääräyksen perusteena olevasta rikoksesta nosteta syytettä tai että menettelystä luovutaan, tilanteessa, jossa etsitty henkilö on tällaisessa menettelyssä ollut todistajan eikä rikoksesta epäillyn/syytetyn asemassa? 3) Merkitseekö päätös lopettaa tutkinta, jossa etsitty henkilö ei ole ollut rikoksesta epäillyn asemassa vaan jossa häntä on kuultu todistajana, muiden jäsenvaltioiden kannalta puitepäätöksen 3 artiklan 2 alakohdan mukaista perustetta olla panematta annettua eurooppalaista pidätysmääräystä täytäntöön? 4) Mikä on puitepäätöksen 3 artiklan 2 alakohdassa mainitun luovuttamista koskevan ehdottoman kieltäytymisperusteen ’jos täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen käytettävissä olevien tietojen mukaan jossain jäsenvaltiossa on annettu samasta teosta etsittyä henkilöä koskeva lopullinen tuomio’ suhde puitepäätöksen 4 artiklan 3 alakohdan mukaiseen luovuttamista koskevaan harkinnanvaraiseen kieltäytymisperusteeseen ’jos etsittyä henkilöä vastaan on jossain jäsenvaltiossa annettu samasta teosta lopullinen päätös, joka estää syytteen nostamisen myöhemmin’? 5) Onko puitepäätöksen 1 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että täytäntöönpanosta vastaava jäsenvaltio on velvollinen tekemään päätöksen kunkin sille lähetetyn eurooppalaisen pidätysmääräyksen osalta, myös silloin, kun se on jo ratkaissut toisen oikeusviranomaisen antaman eurooppalaisen pidätysmääräyksen, joka on annettu saman etsityn henkilön osalta saman rikosoikeudellisen menettelyn osalta, ja kun uusi eurooppalainen pidätysmääräys on annettu sen takia, että olosuhteet eurooppalaisen pidätysmääräyksen antaneessa valtiossa ovat muuttuneet (päätös siirtää asia ratkaisukokoonpanon käsiteltäväksi – rikosoikeudenkäynnin alkaminen, korkeampi näyttökynnys kyseisestä teosta tuomitsemisen osalta, uusi toimivaltainen oikeusviranomainen/tuomioistuin)?”
8.

Direktiivin 2000/78 4 artiklassa, jonka otsikkona on ”Työhön liittyvät vaatimukset”, säädetään seuraavaa: ”1. Sen estämättä, mitä 2 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat säätää, että erilainen kohtelu, joka perustuu johonkin 1 artiklassa tarkoitettuun seikkaan liittyvään ominaisuuteen, ei ole syrjintää, jos tiettyjen työtehtävien luonteen tai niiden yhteyksien vuoksi, joissa tehtävät suoritetaan, kyseinen ominaisuus on todellinen ja ratkaiseva työhön liittyvä vaatimus, edellyttäen, että tavoite on oikeutettu ja että vaatimus on oikeasuhteinen. 2. Jäsenvaltiot voivat säilyttää tämän direktiivin antamispäivänä voimassa olevassa lainsäädännössään tai antaa tulevassa lainsäädännössä, joka sisältää tämän direktiivin antamispäivänä olemassa olevia käytäntöjä, säännöksiä, joiden nojalla, kun kyseessä on kirkko tai muu julkinen tai yksityinen organisaatio, jonka eetos perustuu uskontoon tai vakaumukseen, ja kun kyseessä on tällaisessa organisaatiossa tapahtuva ammatillinen toiminta, ei henkilön uskontoon tai vakaumukseen perustuvaa erilaista kohtelua pidetä syrjintänä silloin, kun uskonto tai vakaumus on kyseisen ammatillisen toiminnan luonteen tai työn suorittamiseen liittyvien yhteyksien vuoksi työtä koskeva, organisaation eetokseen perustuva todellinen, perusteltu ja oikeutettu vaatimus. Tällaisen erilaisen kohtelun toteuttamisessa on otettava huomioon jäsenvaltioiden valtiosäännön säännökset ja periaatteet sekä [unionin] oikeuden yleiset periaatteet, eikä se saisi oikeuttaa syrjintään muun seikan perusteella. Tämä direktiivi ei, edellyttäen, että sen säännöksiä muutoin noudatetaan, vaikuta kirkkojen tai muiden julkisten tai yksityisten organisaatioiden, joiden eetos perustuu uskontoon tai vakaumukseen, oikeuteen vaatia palveluksessaan olevilta henkilöiltä vilpittömyyttä ja uskollisuutta suhteessa järjestön eetokseen, kunhan ne toimivat kansallisen valtiosäännön ja lainsäädännön mukaisesti.”
3.

Kun luonnollinen henkilö on hankkinut tavaran ainoastaan yksityiseen käyttöön, unionin tuomioistuin on oikeuskäytännössä, joka pohjautuu tuomioon Lennartz, ( 3 ) ottanut kielteisen kannan vähennysoikeuteen silloinkin, kun tavaraa on myöhemmin ryhdytty käyttämään liiketoiminnassa. Koska lainsäädäntö on kuitenkin muuttunut, on tarpeen ratkaista, voidaanko tätä oikeuskäytäntöä jatkaa. Sovelletaanko sanottua oikeuskäytäntöä myös, kun tavaran hankintahetkellä arvonlisäverovelvolliseksi rekisteröity kunta ei ollut nimenomaisesti kohdentanut tavaraa sille viranomaisen ominaisuudessa kuuluvaan toimialaan? Onko merkitystä sillä, että kunta voi vapautua arvonlisäverovelvollisuudesta ainoastaan arvonlisäverodirektiivin 13 artiklassa säädetyin edellytyksin?
6.

Arvonlisäverodirektiivin, sellaisena kuin sitä on sovellettu 1.1.2010 alkaen, 44 artiklan ensimmäisessä virkkeessä säädetään, että verovelvolliselle suoritettavien palvelujen suorituspaikka on paikka, jossa tällä verovelvollisella on liiketoimintansa kotipaikka. Jos nämä palvelut kuitenkin suoritetaan verovelvollisen kiinteään toimipaikkaan, saman artiklan toisen virkkeen mukaan palvelujen suorituspaikka on paikka, jossa kyseinen kiinteä toimipaikka sijaitsee.
29.

Kumoamiskanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset määritetään SEUT 263 artiklassa. Niiden mukaan se edellyttää muun muassa sitä, i) että kumottavaksi vaaditun toimen ”tarkoituksena on tuottaa oikeusvaikutuksia suhteessa kolmansiin osapuoliin”, ii) että kantajalla on asiavaltuus, koska toimi koskee häntä suoraan ja erikseen, ja iii) että kanne pannaan vireille kyseisessä artiklassa asetetussa määräajassa. ( 13 ) Käsiteltävässä asiassa ei voi olla mitään epäilystä siitä, että ensimmäinen näistä edellytyksistä täyttyy asetukseen N:o 397/2004 nähden. Toisesta edellytyksestä on todettava, ettei käsiteltävässä asiassa ole missään vaiheessa kyseenalaistettu sitä, että asetus N:o 397/2004 koskee Gul Ahmedia suoraan ja erikseen. Riidanalaisessa asetuksessa Gul Ahmed todellakin mainitaan polkumyyntitutkimuksen kohteena olevien pakistanilaisten tuottajien joukossa, ja kyseinen yritys on myös näyttänyt toteen, että sen valmistamien tuotteiden tuonnista Euroopan unioniin on kannettu suurehko summa tulleja. Kolmannesta edellytyksestä on todettava, ettei käsiteltävässä asiassa ole kiistetty, että Gul Ahmed nosti kumoamiskanteensa SEUT 263 artiklassa asetetussa määräajassa.
68.

Kun verokohtelun eroavuus johtaa kaksinkertaiseen vähennykseen, seurauksen on oltava direktiivin 2016/1164 9 artiklan 1 kohdan mukaan seuraava: ”a) vähennys on evättävä jäsenvaltiossa, joka on sijoittajan lainkäyttöalue; ja b) jos vähennystä ei evätä sijoittajan lainkäyttöalueella, se on evättävä jäsenvaltiossa, joka on maksajan lainkäyttöalue”.
1.

Portugalilaisen tuomioistuimen käsiteltävässä asiassa esittämät ennakkoratkaisukysymykset koskevat energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta 27.10.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/96/EY ( 2 ) yhden säännöksen tulkintaa. Näihin kysymyksiin vastaaminen ei tuota olennaisia vaikeuksia. Ongelmana on kuitenkin se, että vastauksen antaminen, joka on hyödyllinen tässä tuomioistuimessa vireillä olevan asian ratkaisemiseksi, edellyttää myös tämän direktiivin muiden säännösten kuin vain sen, jonka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin otti huomioon pyynnössään, tulkintaa. Mielestäni unionin tuomioistuimen on siis laajennettava tarkastelu koskemaan näitä muita säännöksiä.
60.

Käsiteltävässä asiassa kiinnostava on etenkin toinen ennakkoratkaisukysymys. Se koskee puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohdassa tarkoitetun määräaikaisten työntekijöiden syrjintää koskevan kiellon tulkintaa. Tässä yhteydessä on lähinnä selvitettävä, syrjitäänkö julkisen sektorin tilapäisiä työntekijöitä, kun heillä ei ole siinä tapauksessa, että työnantaja on irtisanonut heidät laittomasti, lakisääteistä oikeutta tulla otetuksi takaisin palvelukseen, kun taas julkishallinnon vakituisilla työntekijöillä on tällainen oikeus.
50.

Direktiivin 2004/39 54 artiklassa säädetään kuitenkin myös poikkeuksista luottamuksellisten tietojen ilmaisemista koskevaan yleiseen kieltoon. Näitä poikkeuksia tutkiessaan unionin tuomioistuin tarkasteli direktiivin 54 artiklan 1 kohdan ”rikoslainsäädännön – – piiriin kuuluvia tapauksia” koskevaa poikkeusta ( 28 ) sekä sen 54 artiklan 2 kohdan ”siviili- tai kauppaoikeudelliseen menettelyyn” liittyvää poikkeusta. Unionin tuomioistuin totesi jälkimmäisestä poikkeuksesta, että ”salassapitovelvollisuudesta voidaan muuten kuin rikoslainsäädännön piiriin kuuluvissa tapauksissa poiketa vain, kun [54 artiklan 2 kohdassa] mainitut kolme ehtoa täyttyvät, eli kun luottamukselliset tiedot eivät koske kolmansia osapuolia, kun näiden tietojen ilmaiseminen tapahtuu siviili- tai kauppaoikeudellisessa menettelyssä ja kun nämä tiedot ovat tarpeen kyseisen menettelyn toteuttamiseksi’. ( 29 ) Unionin tuomioistuin päätteli seuraavaa: ”ennakkoratkaisupyynnöstä ei kuitenkaan ilmene, että pääasian oikeudenkäynti, jossa on kyse hallinnollisesta menettelystä, joka koskee pyyntöä saada [asiaankuuluvan Saksan lainsäädännön] nojalla tutustua kansallisen valvontaviranomaisen hallussa oleviin tietoihin ja asiakirjoihin, – – liittyisi pääasian kantajien vireille panemaan siviili- tai kauppaoikeudelliseen menettelyyn” [”…nor that it is made in the course of civil or commercial proceedings…”]. ( 30 )
92.

Lisäksi on niin, että tällaiset kaupan yksiköt ovat erityisen riippuvaisia suuremmasta pinta-alasta, joten vero kohdistuu niihin erityisesti. Suhteellisuusperiaatetta on noudatettava erityisesti verolainsäädännössä, joten se, että kansallinen lainsäätäjä on ottanut tämän erityisen rasitteen huomioon, on täysin ymmärrettävää, ( 65 ) eikä se ole ilmeisen vierasta tavoitteelle kohdistaa verorasite niihin, joilla on erityinen taloudellinen kapasiteetti.
49.

Lisäksi unionin tuomioistuin totesi 6.9.2016 antamassaan tuomiossa Petruhhin, ( 30 ) että SEUT 18 ja SEUT 21 artiklaa on tulkittava siten, että kun jäsenvaltio, johon unionin kansalainen, joka on toisen jäsenvaltion kansalainen, on siirtynyt, saa luovutuspyynnön sellaiselta kolmannelta valtiolta, jonka kanssa se on tehnyt luovuttamista koskevan sopimuksen, sen on ilmoitettava tästä sille jäsenvaltiolle, jonka kansalainen kyseinen unionin kansalainen on, ja mahdollisesti viimeksi mainitun jäsenvaltion pyynnöstä luovutettava kyseinen unionin kansalainen sille eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13.6.2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS ( 31 ) säännösten mukaisesti edellyttäen, että kyseinen jäsenvaltio on oman oikeutensa nojalla toimivaltainen asettamaan henkilön syytteeseen alueensa ulkopuolella tehdyistä teoista. ( 32 )
3.

Nyt käsiteltävän asian kannalta merkityksellisten tosiseikkojen tapahtuma-aikana EUIPO:n yksiköiden sopimusten tekomenettelyistä säädettiin Euroopan yhteisöjen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta 25.6.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 ( 3 ) ensimmäisen osan V osaston säännöksissä, sellaisena kuin kyseinen asetus on muutettuna 13.12.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY, Euratom) N:o 1995/2006 ( 4 ) (jäljempänä varainhoitoasetus), sekä Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 soveltamissäännöistä 23.12.2002 annetun komission asetuksen (EY, Euratom) N:o 2342/2002 ( 5 ) (jäljempänä soveltamissäännöistä annettu asetus) ensimmäisen osan V osaston säännöksissä.
79.

Ensinnäkin on olemassa joitakin asetuksen N:o 261/2004 mukaisten korvausvaatimusten sisältöön liittyviä seikkoja, joista voitaisiin saada lisää vertailukohtia toimivallan määräytymisen tarkasteluun: kun lasketaan asetuksen N:o 261/2004 mukaista korvausta useista osuuksista muodostuvien lentomatkojen tapauksessa, lentomatkaa tarkastellaan kokonaisuutena tutkimatta kutakin siihen sisältyvää lento-osuutta erikseen. Ensinnäkin matkustajan oikeus asetuksen N:o 261/2004 mukaiseen korvaukseen määräytyy sen mukaan, kuinka paljon lento on tosiasiallisesti viivästynyt saapuessaan lopulliseen määräpaikkaansa. Kauttakulkulentoasemalla todettu lyhyehkö viivästys, joka ei yksinään oikeuttaisi matkustajaa asetuksen N:o 261/2004 mukaiseen korvaukseen, voi silti johtaa tällaiseen oikeuteen saada korvaus, jos lento on viivästynyt lopulliseen määräpaikkaan saavuttaessa yli kolme tuntia. ( 24 ) Korvauksen määrästä on toiseksi todettava, että asetuksessa N:o 261/2004 säädetty korvaus on porrastettu lennon pituuden mukaan 250, 400 tai 600 euroon. Myös tässä yhteydessä unionin tuomioistuin on todennut, että lentomatkoilla, joihin sisältyy useita lento-osuuksia, lennon pituus lasketaan ensimmäisen osuuden lähtöpaikan ja toisen (ja viimeisen) osuuden määräpaikan välillä kauttakulkulentoaseman paikasta riippumatta. ( 25 )