JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE

11 päivänä helmikuuta 2021 ( 1 )

Asia C-535/19

A,

Latvijas Republikas Veselības ministrijan

osallistuessa asian käsittelyyn

(Ennakkoratkaisupyyntö – Augstākā tiesa (Senāts) (ylin tuomioistuin, Latvia))

Ennakkoratkaisupyyntö – Unionin kansalaisuus – Oikeus liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella – Unionin kansalainen, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen ja joka on lähtenyt kotijäsenvaltiostaan asettuakseen vastaanottavaan jäsenvaltioon perheen yhdistämistä varten – Vastaanottavan jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmän piiriin liittämisen ja julkisen terveydenhuollon etuuksien epääminen – Direktiivi 2004/38/EY – 7 artiklan 1 kohdan b alakohta – Edellytys, jonka mukaan henkilöllä on oltava ”kattava sairausvakuutusturva” – Kohtuuttoman rasitteen käsite – 24 artikla – Oikeus yhdenvertaiseen kohteluun – Asetus (EY) N:o 883/2004 – 3 artiklan 1 kohdan a alakohta – Sairausetuuden käsite – 4 artikla ja 11 artiklan 3 kohdan e alakohta – Ulottuvuus – Kotoutumiseen perustuva tosiasiallinen yhteys vastaanottavaan jäsenvaltioon – Seuraukset

I Johdanto

1. Käsiteltävä asia koskee unionin kansalaisen, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen ja joka on käyttänyt oikeuttaan liikkua vapaasti muuttamalla jäsenvaltioon perheen yhdistämistä varten, oikeutta tulla liitetyksi tämän jäsenvaltion sosiaaliturvan piiriin ja saada sen rahoittamia terveydenhuoltoetuuksia.

2. Asiassa on jälleen kerran kyse direktiivin 2004/38/EY ( 2 ) ja asetuksen (EY) N:o 883/2004 ( 3 ) vuorovaikutuksesta, mutta uudenlaisessa yhteydessä. Kolmessa aiemmassa asiassa ( 4 ) kyseiset unionin kansalaiset eivät täyttäneet direktiivissä 2004/38 vahvistettuja edellytyksiä, jotta heillä olisi ollut laillinen oleskeluoikeus vastaanottavassa jäsenvaltiossa, sillä heillä ei ollut riittäviä varoja eikä kattavaa sairausvakuutusturvaa. Näiden varojen puuttumisen lisäksi yhdellä heistä oli vastaanottavaan jäsenvaltioon saapumisen tarkoituksena ”sosiaaliturismi” eli pelkästään sosiaalietuuksien saaminen. Unionin tuomioistuin totesi, että näiltä unionin kansalaisilta voitiin evätä sosiaalietuudet, joihin vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisilla on oikeus, sillä perusteella, etteivät he olleet oleskelleet kyseisessä maassa viittä vuotta ja saaneet pysyvää oleskeluoikeutta.

3. Käsiteltävässä asiassa unionin kansalainen sen sijaan täyttää molemmat vaaditut edellytykset, ja siinä kysytäänkin, seuraako tästä, että hänellä on oikeus tulla kohdelluksi vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisten kanssa yhdenvertaisesti valtion rahoittamaan terveydenhuoltoon pääsyn osalta.

4. Voiko vastaanottava jäsenvaltio sosiaaliturvajärjestelmänsä rahoituksellisen tasapainon säilyttämiseksi kuitenkin kieltäytyä liittämästä häntä sosiaaliturvan ja tällaisen terveydenhuollon piiriin yhdenvertaisesti omien kansalaistensa kanssa kattavaa sairausvakuutusturvaa koskevan edellytyksen perusteella?

5. Tämä on Augstākā tiesan (Senāts) (ylin tuomioistuin, Latvia) esittämä ensisijainen kysymys riita-asiassa, jossa ovat vastakkain Italian kansalainen ja Latvijas Republikas Veselības ministrija (Latvian tasavallan terveysministeriö, jäljempänä Latvian terveysministeriö). Kysymys on erittäin merkittävä sekä jäsenvaltioiden että unionin kansalaisten kannalta.

6. Analysoituani direktiiviä 2004/38 ja asetusta N:o 883/2004 unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön valossa ehdotan, että unionin tuomioistuin toteaa, ettei unionin kansalaiselta, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen mutta kuitenkin täyttää direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyt edellytykset, joka on siirtänyt kaikkien etujensa keskuksen vastaanottavaan jäsenvaltioon ja jolla on kotoutumiseen perustuva tosiasiallinen yhteys tähän valtioon, voida järjestelmällisesti evätä liittämistä kyseisen jäsenvaltion sosiaaliturvan ja sen rahoittamien terveydenhuoltoetuuksien piiriin samoin edellytyksin kuin niiden piiriin liitetään valtion omat kansalaiset, kun tällainen epääminen perustuu siihen, ettei hän tee työtä tai toimi itsenäisenä ammatinharjoittajana kyseisessä valtiossa.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

1. Asetus N:o 883/2004

7. Asetuksen N:o 883/2004 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Tätä asetusta sovelletaan sellaisiin jossakin jäsenvaltiossa asuviin jäsenvaltion kansalaisiin, kansalaisuudettomiin henkilöihin ja pakolaisiin, jotka ovat tai ovat olleet yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön alaisia, sekä heidän perheenjäseniinsä ja heidän jälkeensä eläviin.”

8. Asetuksen 3 artiklan, jonka otsikko on ”Asiallinen soveltamisala”, 1 ja 5 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Tätä asetusta sovelletaan kaikkeen seuraavia sosiaaliturvan aloja koskevaan lainsäädäntöön: a) sairausetuudet; – – 5. Tätä asetusta ei sovelleta a) lääkinnälliseen ja sosiaalihuoltoon – – – –”

9. Asetuksen 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Yhdenvertainen kohtelu”, säädetään seuraavaa: ”Henkilöillä, joihin tätä asetusta sovelletaan, on samat jäsenvaltion lainsäädännön mukaiset etuudet ja velvollisuudet kuin kyseisen jäsenvaltion kansalaisilla, jollei tässä asetuksessa toisin säädetä.”

10. Saman asetuksen 11 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Henkilöt, joihin tätä asetusta sovelletaan, ovat vain yhden jäsenvaltion lainsäädännön alaisia. Kyseinen lainsäädäntö määritetään tämän osaston mukaisesti. – – 3. Jollei 12–16 artiklasta muuta johdu, a) henkilö, joka on palkkatyössä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana jossakin jäsenvaltiossa, on kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön alainen; – – e) muut kuin a–d alakohdassa tarkoitetut henkilöt ovat asuinjäsenvaltionsa lainsäädännön alaisia, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän asetuksen muita säännöksiä, joissa heille taataan etuuksia yhden tai useamman muun jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti. – –”

2. Direktiivi 2004/38

11. Direktiivillä 2004/38 kumottiin muun muassa eläkeläisten, opiskelijoiden ja muiden työelämän ulkopuolella olevien oleskeluoikeuksia koskevat direktiivit 90/365/ETY ( 5 ), 93/96/ETY ( 6 ) ja 90/364/ETY ( 7 ).

12. Kyseisen direktiivin johdanto-osan yhdeksännessä ja kymmenennessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”9) Unionin kansalaisella olisi oltava oikeus oleskella vastaanottavassa jäsenvaltiossa enintään kolmen kuukauden ajan ilman, että hänelle asetetaan muita vaatimuksia, tai ilman, että häneltä edellytetään muita muodollisuuksia kuin se, että hänellä on voimassa oleva henkilötodistus tai passi, sanotun kuitenkaan rajoittamatta työnhakijoihin sovellettavaa suotuisampaa kohtelua sellaisena kuin se on tunnustettuna yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä. 10) Henkilöistä, jotka käyttävät oleskeluoikeuttaan, ei kuitenkaan saisi aiheutua kohtuutonta rasitusta vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle oleskelun alkuvaiheessa. Tämän vuoksi olisi unionin kansalaisen ja hänen perheenjäsentensä yli kolmen kuukauden mittaiselle oleskelulle asetettava ehtoja.”

13. Kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Unionin kansalaisilla on oikeus oleskella toisen jäsenvaltion alueella yli kolmen kuukauden ajan a) jos he ovat työntekijöitä tai itsenäisiä ammatinharjoittajia vastaanottavassa jäsenvaltiossa; tai b) jos heillä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle, ja kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa; tai c) – jos he ovat kirjoittautuneet yksityiseen tai julkiseen laitokseen, jonka vastaanottava jäsenvaltio on hyväksynyt tai jota se rahoittaa lainsäädäntönsä tai hallinnollisen käytäntönsä mukaisesti, pääasiallisena tarkoituksenaan osallistua koulutukseen, ammattikoulutus mukaan lukien, ja – jos heillä on kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja he osoittavat asiaankuuluvalle kansalliselle viranomaiselle vakuutuksella tai muulla vastaavalla valitsemallaan tavalla, että heillä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle; tai d) jos he ovat a, b tai c alakohdassa tarkoitetut edellytykset täyttävän unionin kansalaisen mukana matkustavia tai häntä myöhemmin seuraavia perheenjäseniä.”

14. Saman direktiivin 14 artiklan 1, 2 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Unionin kansalaisella ja hänen perheenjäsenillään on 6 artiklassa säädetty oleskeluoikeus sikäli kuin he eivät muodosta kohtuutonta rasitetta vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle. 2. Unionin kansalaisella ja hänen perheenjäsenillään on 7, 12 ja 13 artiklassa säädetty oleskeluoikeus sikäli kuin he täyttävät näissä artikloissa säädetyt edellytykset. – – 4. Poiketen siitä, mitä 1 ja 2 kohdassa säädetään, unionin kansalaista tai hänen perheenjäseniään koskevaa karkottamistoimenpidettä ei saa missään tapauksessa toteuttaa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta VI luvun säännösten soveltamista, jos: – – b) unionin kansalainen on tullut vastaanottavan jäsenvaltion alueelle työnhakuun. Tässä tapauksessa unionin kansalaista tai hänen perheenjäsentään ei saa karkottaa niin kauan kuin unionin kansalainen voi esittää näyttöä siitä, että hän jatkaa työnhakua ja että hänellä on todellisia mahdollisuuksia löytää työtä.”

15. Direktiivin 2004/38 24 artiklassa, jonka otsikko on ”Tasavertainen kohtelu”, säädetään seuraavaa: ”1. Jollei perustamissopimuksessa ja johdetussa oikeudessa annetuista nimenomaisista erityismääräyksistä muuta johdu, kaikkia vastaanottavan jäsenvaltion alueella tämän direktiivin nojalla asuvia unionin kansalaisia on kohdeltava jäsenvaltion kansalaisten kanssa tasavertaisesti perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluvilla aloilla. Tämä oikeus on ulotettava koskemaan perheenjäseniä, jotka eivät ole minkään jäsenvaltion kansalaisia, mutta joilla on oleskeluoikeus tai oikeus pysyvään oleskeluun. 2. Poiketen siitä, mitä 1 kohdassa säädetään, vastaanottavan jäsenvaltion ei tarvitse myöntää oikeutta sosiaaliavustukseen oleskelun ensimmäisten kolmen kuukauden aikana tai soveltuvassa tapauksessa 14 artiklan 4 kohdan b alakohdassa säädetyn pidemmän ajanjakson aikana muille kuin työntekijöille tai itsenäisille ammatinharjoittajille taikka henkilöille, joilla säilyy tällainen asema, ja heidän perheensä jäsenille eikä sen tarvitse myöntää heille ennen pysyvän oleskeluoikeuden saamista toimeentulotukea opintoja varten, ammattiin johtava koulutus mukaan luettuna, opintorahan tai ‑lainan muodossa.”

B Latvian oikeus

16. Sairaanhoidosta annetun lain (Ārstniecības likums), sellaisena kuin se oli voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, 17 §:ssä säädettiin seuraavaa: ”1. Sairaanhoitoa, joka rahoitetaan valtion yleisestä talousarviosta ja hoitoon oikeutettujen varoista ministerineuvostossa määritettävien yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti, annetaan seuraaville henkilöille: 1) Latvian kansalaiset 2) muut kuin Latvian kansalaiset 3) Euroopan unionin jäsenvaltioiden, Euroopan talousalueen valtioiden ja Sveitsin valaliiton kansalaiset, jotka oleskelevat Latviassa palkkatyön tai itsenäisen ammatinharjoittamisen vuoksi, ja heidän perheenjäsenensä 4) ulkomaalaiset, joilla on lupa oleskella Latviassa pysyvästi – – 3. Henkilöillä, jotka ovat Latvian kansalaisten ja muiden kuin Latvian kansalaisten puolisoita ja joilla on määräaikainen oleskelulupa Latviassa, on ministerineuvostossa määritettävien yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti oikeus saada maksutta obstetrista hoitoa, joka rahoitetaan valtion yleisestä talousarviosta ja hoitoon oikeutettujen varoista. – – 5. Henkilöt, joita ei mainita tämän pykälän 1, 3 ja 4 momentissa, saavat sairaanhoitoa maksua vastaan.”

17. Sairaanhoidon rahoittamisesta annetun lain (Veselības aprūpes finansēšanas likums), sellaisena kuin se oli voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, 7 §:ssä säädettiin seuraavaa: ”Jokaisella on oikeus saada kiireellistä sairaanhoitoa. Ministerineuvosto vahvistaa tätä hoitoa koskevat yksityiskohtaiset säännöt.”

III Pääasia, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa

18. A, joka on Italian kansalainen, lähti vuoden 2015 lopussa Italiasta asettuakseen Latviaan puolisonsa, joka on Latvian kansalainen, ja heidän kahden alaikäisen lapsensa, jotka ovat Latvian ja Italian kansalaisia, luokse.

19. Ennen lähtöään A kirjattiin sellaisten Italian kansalaisten rekisteriin, jotka muuttavat Italian ulkopuolelle vähintään 12 kuukauden ajaksi. Tähän rekisteriin kirjatuilla henkilöillä ei ole mahdollisuutta saada Italiassa tämän valtion rahoittamaa sairaanhoitoa.

20. A pyysi 22.1.2016 Latvian kansallista terveydenhuoltoviranomaista rekisteröimään hänet julkisen sairausvakuutuksen piiriin kuuluvaksi, jolloin hän saisi oikeuden Latvian tasavallan rahoittamaan terveydenhuoltoon, eli liittämään hänet Latvian sosiaaliturvajärjestelmän piiriin ja myöntämään hänelle eurooppalaisen sairaanhoitokortin ( 8 ).

21. Kansallinen terveydenhuoltoviranomainen hylkäsi nämä pyynnöt 17.2.2016 antamallaan päätöksellä.

22. Latvian terveysministeriö pysytti päätöksen 8.7.2016 antamallaan päätöksellä sillä perusteella, ettei A ollut Latviassa palkattuna työntekijänä eikä itsenäisenä ammatinharjoittajana vaan oleskeli maassa unionin kansalaisen rekisteröintitodistuksen perusteella. Unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa on vahvistettu, että valittaja löysi ensimmäisen työpaikan Latviassa vasta 4.1.2018. Tästä syystä Latvian terveysministeriö katsoi, ettei A kuulunut mihinkään sairaanhoitolain 17 §:n 1, 3 tai 4 momentissa mainituista niistä henkilöryhmistä, jotka voivat kuulua julkisen sairausvakuutuksen piiriin ja olla siten oikeutettuja valtion rahoittamaan terveydenhuoltoon. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että A:n kaltaiset unionin kansalaiset eivät voi saada muuta valtion rahoittamaa hoitoa kuin obstetrinen hoito ja kiireellinen sairaanhoito. He voivat saada myös muuta julkiseen terveydenhuoltoon kuuluvaa hoitoa, mutta heidän on kustannettava se itse.

23. Valittaja haki muutosta tähän päätökseen administratīvā rajona tiesalta (alueellinen hallintotuomioistuin, Latvia). Kyseinen tuomioistuin hylkäsi kanteen ja totesi pääasiallisesti, että vaikka A on oleskellut Latviassa laillisesti direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädettyjen vaatimusten mukaisesti ja voi näin ollen vedota kyseisen direktiivin 24 artiklan 1 kohdassa ilmaistuun syrjimättömyysperiaatteeseen, erilaista kohtelua voidaan perustella sillä, että se perustuu objektiivisiin seikkoihin ja sen hyväksyttävänä tavoitteena on julkisen talouden suojelu. Erilainen kohtelu on tuomioistuimen mukaan myös oikeasuhteista, koska A:lla on oikeus kiireelliseen sairaanhoitoon, koska yksityisen sairausvakuutuksen maksut eivät ole korkeita ja koska jo viiden vuoden kuluttua A voi saada pysyvän oleskeluoikeuden, joka oikeuttaa hänet valtion rahoittamaan terveydenhuoltoon.

24. Administratīvā apgabaltiesa (maakunnallinen hallintotuomioistuin, Latvia) hylkäsi tästä tuomiosta tehdyn valituksen 5.1.2018 antamallaan tuomiolla.

25. Augstākā tiesa (Senāts), johon 5.1.2018 annetusta tuomiosta on valitettu, katsoo, että pääasian ratkaiseminen edellyttää unionin tuomioistuimen ennakkoratkaisua.

26. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että sairaanhoitolailla on saatettu direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohta osaksi kansallista oikeutta. Kyseinen tuomioistuin pitää selvänä, että tätä direktiiviä on sovellettava, mutta ei ole varma asetuksen N:o 883/2004 sovellettavuudesta. Se nimittäin pitää tarpeellisena sen ratkaisemista, kuuluuko Latviassa käytössä olevan kaltainen valtion tarjoama terveydenhuolto asetuksen N:o 883/2004 soveltamisalaan. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on tätä kysymystä pohtiessaan ottanut huomioon ensinnäkin Latvian sosiaaliturvajärjestelmän rahoituksen, joka vuonna 2016 perustui ensisijaisesti veroihin, ja toiseksi sen, että ”lääkinnällinen ja sosiaalihuolto” on suljettu asetuksen N:o 883/2004 soveltamisalan ulkopuolelle kyseisen asetuksen 3 artiklan 5 kohdan nojalla. Kyseinen tuomioistuin täsmentää, että pääsy valtion rahoittamaan terveydenhuoltoon myönnetään objektiivisin perustein ja että Latvian järjestelmää voidaan pitää pakollisena julkisena sairausvakuutusjärjestelmänä.

27. Siinä tapauksessa, että asetusta N:o 883/2004 sovelletaan, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, onko kyseisen asetuksen 11 artiklan 3 kohdan e alakohta, jonka mukaan sovellettava lainsäädäntö on kyseisen henkilön asuinjäsenvaltion lainsäädäntö, esteenä sille, että valittajalta evätään liittäminen valtion rahoittaman terveydenhuoltojärjestelmän piiriin sekä Italiassa että Latviassa ja hän jää näin ollen täysin vaille tällaista suojaa.

28. Lisäksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ilmaisee pelkonsa siitä, ettei SEUT 18 artiklassa vahvistettua sekä direktiivin 2004/38 24 artiklassa ja asetuksen N:o 883/2004 4 artiklassa täsmennettyä syrjimättömyysperiaatetta ole noudatettu. Sen mielestä Latvian säännöstössä rajoitetaan suhteettomasti unionin kansalaisten, jotka eivät ole taloudellisesti aktiivisia, pääsyä pakollisen julkisen sairausvakuutusjärjestelmän piiriin.

29. Kyseisen tuomioistuimen mielestä on otettava huomioon valittajan konkreettinen tilanne. Se korostaa erityisesti, että A muutti Latviaan perheensä luokse, hänellä oli työpaikka Italiassa, hän on etsinyt työtä Latviassa ja hänellä on Latviassa kaksi alaikäistä lasta, joilla on sekä Latvian että Italian kansalaisuus. Kansallisen tuomioistuimen mukaan nämä seikat puoltavat sitä, että valittajalla on Latvian tasavaltaan läheiset henkilökohtaiset siteet, joiden vuoksi häneltä ei voida automaattisesti evätä liittämistä Latvian terveydenhuoltojärjestelmän piiriin.

30. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kuitenkin myöntää, että unionin kansalainen voi vaatia, että häntä kohdellaan yhdenvertaisesti vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisten kanssa direktiivin 24 artiklan 1 kohdan mukaisesti, vain, jos hänen oleskelunsa tämän vastaanottavan jäsenvaltion alueella täyttää direktiivissä asetetut vaatimukset. Kyseinen tuomioistuin toteaa tältä osin, että A täyttää kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyt oleskeluedellytykset, koska hänellä on riittävät varat ja kattava sairausvakuutusturva Latviassa, mutta korostaa, että häneltä on evätty pääsy julkisen sairausvakuutuksen piiriin, jonka myötä hänellä olisi oikeus valtion rahoittamaan terveydenhuoltoon. Kansallinen tuomioistuin pohtiikin, voidaanko sillä, että unionin kansalaisella on kattava sairausvakuutusturva, joka on toinen direktiivissä 2004/38 säädetyistä laillisen oleskelun edellytyksistä, oikeuttaa julkisen terveydenhuoltojärjestelmän piiriin liittämisen epääminen.

31. Augstākā tiesa (Senāts) päätti tässä tilanteessa lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko julkista terveydenhuoltoa pidettävä asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuna ’sairausetuutena’? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, voivatko jäsenvaltiot – välttyäkseen terveydenhuoltoon liittyvien sosiaalietuuksien aiheuttamalta kohtuuttomalta rasitteelta – asetuksen N:o 883/2004 4 artiklan ja direktiivin 2004/38 24 artiklan nojalla evätä tällaiset etuudet sellaisilta unionin kansalaisilta, jotka tiettynä ajankohtana eivät työskentele, vaikka ne myöntävät kyseisiä etuuksia omille kansalaisilleen ja unionin kansalaisen perheenjäsenille, jotka työskentelevät ja ovat samassa asemassa kuin sen omat kansalaiset? 3) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, voivatko jäsenvaltiot – välttyäkseen terveydenhuoltoon liittyvien sosiaalietuuksien aiheuttamalta kohtuuttomalta rasitteelta – SEUT 18 ja SEUT 21 artiklan sekä direktiivin 2004/38 24 artiklan nojalla evätä tällaiset etuudet sellaisilta unionin kansalaisilta, jotka tiettynä ajankohtana eivät työskentele, vaikka ne myöntävät kyseisiä etuuksia omille kansalaisilleen ja unionin kansalaisen perheenjäsenille, jotka työskentelevät ja ovat samassa asemassa kuin sen omat kansalaiset? 4) Onko asetuksen N:o 883/2004 11 artiklan 3 kohdan e alakohdan mukaista, että unionin kansalaiselta, joka käyttää oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen, evätään oikeus saada valtion rahoittamaa sairaanhoitoa kaikissa jäsenvaltioissa, joita käsiteltävä asia koskee? 5) Onko SEUT 18 artiklan, SEUT 20 artiklan 1 kohdan ja SEUT 21 artiklan mukaista, että unionin kansalaiselta, joka käyttää oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen, evätään oikeus saada valtion rahoittamaa sairaanhoitoa kaikissa jäsenvaltioissa, joita käsiteltävä asia koskee? 6) Onko direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu oleskelun laillisuus ymmärrettävä paitsi siten, että se antaa henkilölle oikeuden päästä sosiaaliturvajärjestelmän piiriin, myös siten, että se voi olla peruste sosiaaliturvan epäämiselle? Toisin sanoen, voiko nyt käsiteltävän asian kaltaisessa tilanteessa, jossa valittajalla on kattava sairausvakuutusturva, joka on toinen direktiivissä 2004/38 säädetyistä oleskelun laillisuuden edellytyksistä, olla oikeutettua, ettei valittajaa merkitä valtion rahoittaman terveydenhuoltojärjestelmän piiriin?”

32. Ennakkoratkaisupyyntö, joka on päivätty 9.7.2019, saapui unionin tuomioistuimeen 12.7.2019.

33. Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet Latvian ja Espanjan hallitukset, Latvian terveysministeriö sekä Euroopan komissio. Samat asianosaiset ja osapuolet sekä A olivat edustettuina niiden kuulemiseksi järjestetyssä istunnossa, joka pidettiin 28.9.2020.

IV Asian tarkastelu

A Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys

34. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, kuuluuko sairaanhoitolain 17 §:n mukaisesti tarjottu julkinen terveydenhuolto asetuksen 883/2004 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun käsitteen ”sairausetuudet” piiriin.

35. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa olevansa asiasta epävarma asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 5 kohdan sanamuodon vuoksi, sillä kyseisessä säännöksessä ”lääkinnällinen ja sosiaalihuolto” suljetaan asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle.

36. Kaikkien ensimmäisestä kysymyksestä näkemyksensä esittäneiden asianosaisten ja osapuolten tavoin katson, että kysymykseen on vastattava myöntävästi.

37. Asetuksen N:o 883/2004 kattamien sosiaaliturvaetuuksien ja sen soveltamisalan ulkopuolelle jäävän lääkinnällisen ja sosiaalihuollon välisen eron aiheuttama ongelma tuli esiin hyvin varhain, jo asetuksessa (ETY) N:o 1408/71 ( 9 ), joka edelsi asetusta N:o 883/2004 ja sisälsi tämän eron. ( 10 )

38. Muistutan ensinnäkin, että ero perustuu ennen kaikkea kunkin etuuden tunnusomaisiin osatekijöihin ja erityisesti etuuden tavoitteisiin ja myöntämisedellytyksiin eikä siihen, pidetäänkö etuutta kansallisessa lainsäädännössä sosiaaliturvaetuutena. ( 11 )

39. Korostan myös, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan etuuden on täytettävä kaksi kumulatiivista edellytystä, jotta sitä voitaisiin pitää asetuksen N:o 883/2004 soveltamisalaan kuuluvana sosiaaliturvaetuutena eikä kyseisen asetuksen 3 artiklan 5 kohdan a alakohdassa tarkoitettuna lääkinnällisenä ja sosiaalihuoltona. Ensinnäkin sen myöntämisen etuudensaajille on perustuttava tiettyyn laissa määriteltyyn asemaan kaikesta yksilöllisestä tarveharkinnasta riippumatta ja toisaalta etuuden on liityttävä johonkin asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 1 kohdassa nimenomaisesti mainituista vakuutustapahtumista. ( 12 )

40. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa ensimmäisestä edellytyksestä, että sairaanhoito on taattu kaikille Latviassa asuville, jotka kuuluvat johonkin sellaisten henkilöiden muodostamaan ryhmään, jotka voidaan sairaanhoitolaissa olevan objektiivisen määritelmän mukaisesti rekisteröidä terveydenhuoltoon oikeutetuiksi ottamatta huomioon muita, henkilökohtaisia tekijöitä.

41. Näiden ominaisuuksien perusteella ensimmäisen edellytyksen voidaan mielestäni katsoa täyttyvän.

42. Lisään, että terveydenhuoltoetuuksien rahoitustapa ( 13 ) ei vaikuta siihen, katsotaanko tietty etuus asetuksessa tarkoitetuksi sosiaaliturvaetuudeksi vai ei. ( 14 )

43. Toisen edellytyksen mukaan on tarkistettava, liittyykö sairaanhoitolaissa säädetyn kaltainen terveydenhuolto johonkin asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 1 kohdassa mainituista vakuutustapahtumista, eli tässä tapauksessa kyseisen säännöksen a alakohdassa tarkoitettuihin ”sairausetuuksiin”.

44. ”Sairausetuuksia” ei ole määritelty asetuksessa N:o 883/2004, mutta unionin tuomioistuin on lausunut asiasta erityisesti, että käsitteen piiriin kuuluvat etuudet, joiden ensisijainen tavoite on sairaan parantaminen. ( 15 )

45. Ennakkoratkaisupyynnöstä ja pääasiassa kyseessä olevan Latvian lain otsikostakin ilmenee selvästi, että pääasiassa kyseessä oleva terveydenhuolto on sairaanhoitoa ja näin ollen hoitoa, jonka tavoitteena on sairauksien parantaminen.

46. Katson näin ollen, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen julkinen terveydenhuolto liittyy asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa mainittuun sairautta koskevaan vakuutustapahtumaan ja että myös jälkimmäinen edellytys täyttyy.

47. Näin ollen ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen kysymykseen, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaiset julkisen terveydenhuollon etuudet, jotka myönnetään etuudensaajille kaikesta yksilöllisestä tarveharkinnasta riippumatta tietyn laissa määritellyn aseman perusteella, eivät kuulu asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 5 kohdan a alakohdassa tarkoitetun lääkinnällisen ja sosiaalihuollon käsitteen piiriin vaan kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun sairausetuuksien käsitteen piiriin.

48. Kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen ehdotettava vastaus, katson, ettei ole tarpeen vastata kolmanteen kysymykseen, joka on esitetty vain siltä varalta, etteivät pääasiassa kyseessä olevan kaltaiset etuudet kuulu asetuksen N:o 883/2004 soveltamisalaan.

49. Aion tarkastella toista kysymystä viidennen ja kuudennen kysymyksen yhteydessä tarkasteltuani ensin neljättä kysymystä.

B Neljäs ennakkoratkaisukysymys

50. Neljännellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee pääasiallisesti, onko asetuksen N:o 883/2004 11 artiklan 3 kohdan e alakohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jolla oikeus saada valtion rahoittamia terveydenhuoltoetuuksia evätään A:n kaltaiselta unionin kansalaiselta, joka käyttää oikeuttaan liikkumisvapauteen lähtemällä kotijäsenvaltiostaan ja asettumalla toiseen jäsenvaltioon, sillä perusteella, ettei hän tee työtä tai toimi itsenäisenä ammatinharjoittajana tämän viimeksi mainitun valtion alueella.

51. Tältä osin korostan aluksi, että asetuksen N:o 883/2004 11 artiklan 3 kohdan e alakohdassa ilmaistaan ainoastaan”lainvalintasääntö”, jolla pyritään määrittämään, minkä jäsenvaltion lainsäädäntöä sovelletaan oikeuteen saada kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa lueteltuja sosiaaliturvaetuuksia, tässä tapauksessa sairausetuuksia. ( 16 ) A:n kaltaisiin henkilöihin, jotka eivät ole taloudellisesti aktiivisia eivätkä kuulu mihinkään tämän 11 artiklan 3 kohdan a–d alakohdassa tarkoitetuista ryhmistä, sovelletaan kyseisen säännöksen e alakohtaa; he muodostavat jäljelle jäävän henkilöluokan, johon sovelletaan asuinjäsenvaltion lainsäädäntöä. Pääasian kaltaisessa asiassa on selvää, että A:han, joka asuu Latviassa, sovelletaan Latvian lainsäädäntöä.

52. Kyseisellä 11 artiklan 3 kohdan e alakohdalla, kuten asetuksella N:o 883/2004 kokonaisuudessaan, pyritään estämään useampien kansallisten lainsäädäntöjen samanaikainen soveltaminen ja välttämään se, että kyseisen asetuksen soveltamisalaan kuuluvat henkilöt jäisivät ilman sosiaaliturvan tarjoamaa suojaa siitä syystä, ettei heihin voida soveltaa minkään jäsenvaltion lainsäädäntöä. ( 17 )

53. Kyseisellä säännöksellä ei kuitenkaan yhdenmukaisteta terveydenhuoltoetuuksien kaltaisten sosiaaliturvaetuuksien myöntämisedellytyksiä. Niistä ovat vastuussa jäsenvaltiot, joilla on SEUT 168 artiklan 7 kohdan mukaisesti toimivalta määritellä oma terveyspolitiikkansa, säätää sosiaaliturvajärjestelmistään ja määritellä kansallisessa lainsäädännössään sosiaaliturvaetuuksien myöntämis- ja näin ollen myös niiden epäämisperusteet. ( 18 )

54. Jäsenvaltioiden on nämä perusteet määritellessään kuitenkin noudatettava unionin oikeutta, erityisesti primaarioikeutta ja muun muassa asetuksen N:o 883/2004 4 artiklaan ja direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohtaan kirjattua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, mutta perusteiden sisällöstä ei ole säädetty kyseisen asetuksen 11 artiklan 3 kohdan e alakohdassa. Sitä, ovatko pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa säännöstössä säädetyn kaltaiset perusteet EUT-sopimuksen ja johdetun oikeuden mukaisia, käsitellään toisessa, viidennessä ja kuudennessa kysymyksessä, joita tarkastelen jäljempänä olevissa jaksoissa.

55. Ehdotan, että neljänteen kysymykseen vastataan, että asetuksen N:o 883/2004 11 artiklan 3 kohdan e alakohtaa on tulkittava siten, että sen mukaisesti voidaan ainoastaan määritellä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisiin sairausetuuksiin sovellettava lainsäädäntö, eikä se koske aineellisia edellytyksiä, joiden on täytyttävä oikeuden syntymiseksi tällaisiin etuuksiin. Pelkästään tämän säännöksen perusteella ei voida arvioida, onko sellainen kansallinen säännöstö unionin oikeuden mukainen, jolla oikeus saada valtion rahoittamia terveydenhuoltoetuuksia evätään unionin kansalaiselta, joka käyttää oikeuttaan liikkumisvapauteen lähtemällä kotijäsenvaltiostaan ja asettumalla toiseen jäsenvaltioon, sillä perusteella, ettei hän tee työtä tai toimi itsenäisenä ammatinharjoittajana tämän viimeksi mainitun valtion alueella.

C Toinen, viides ja kuudes ennakkoratkaisukysymys

56. Korostan aluksi, että ennakkoratkaisupyynnön mukaan A ei enää ollut työssä kotijäsenvaltiossaan eikä tämän sosiaaliturvajärjestelmän piirissä lähtiessään tästä valtiosta rajoittamattomaksi ajaksi. Hän haki työtä vastaanottavassa jäsenvaltiossa mutta ei saapunut sinne ensisijaisesti tässä tarkoituksessa vaan muuttaakseen puolisonsa ja lastensa luokse. Hänen oleskeluoikeutensa vastaanottavassa jäsenvaltiossa ei siis perustunut työntekijän asemaan. Vaikka häneen olisi lisäksi voitu soveltaa direktiivin 2004/38 14 artiklan 4 kohdan b alakohtaa, joka koskee unionin kansalaisia, jotka oleskelevat vastaanottavassa jäsenvaltiossa yli kolme kuukautta kyseiseen valtion saapumisensa jälkeen etsiäkseen siellä työtä, ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että hakiessaan liittämistään vastaanottavan jäsenvaltion sosiaaliturvan piiriin hän oleskeli siellä henkilönä, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen, ja että hänen oleskeluoikeutensa perustui kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaan ja 14 artiklan 2 kohtaan. ( 19 )

57. Katson näin ollen, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella, viidennellä ja kuudennella kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, pääasiallisesti, onko asetuksen N:o 883/2004 4 artiklaa ja direktiivin 2004/38 24 artiklaa, luettuina yhdessä saman direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 14 artiklan 2 kohdan kanssa, tulkittava siten, että jäsenvaltiot voivat vastaanottavina jäsenvaltioina niiden nojalla – välttääkseen kohtuuttoman rasitteen sosiaaliturvajärjestelmänsä tasapainolle – evätä liittämisen sosiaaliturvajärjestelmänsä ja rahoittamiensa terveydenhuoltoetuuksien piiriin sellaisilta unionin kansalaisilta, jotka eivät tällaista liittämistä hakiessaan ole taloudellisesti aktiivisia mutta jotka täyttävät mainitun direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyt edellytykset, vaikka niiden omilla samassa tilanteessa olevilla kansalaisilla on niihin oikeus.

58. Tähän kysymykseen vastaamiseksi aion tarkastella unionin tuomioistuimen tuoretta oikeuskäytäntöä, joka koskee direktiivin 2004/38 ja asetuksen N:o 883/2004 välistä vuorovaikutusta suhteessa riittävien varojen edellytykseen, ennen kuin sovellan tästä oikeuskäytännöstä tehtäviä päätelmiä edellytykseen, joka koskee kattavaa sairausvakuutusturvaa. Jälkimmäisen edellytyksen tarkastelun yhteydessä osoitan, että yksi analyysin olennaisista osatekijöistä liittyy siihen, rasittaako vastaanottavan jäsenvaltion sosiaaliturvan piiriin liittäminen kohtuuttomasti tämän valtion sosiaaliturvan rahoituksellista tasapainoa.

1. Tuoreesta oikeuskäytännöstä tehtävät päätelmät

59. Kuten asetuksen N:o 883/2004 4 artiklan, jonka otsikko on ”Yhdenvertainen kohtelu”, sanamuodosta ilmenee, siinä säädetään, että henkilöillä, joihin kyseistä asetusta sovelletaan, on lähtökohtaisesti samat jäsenvaltion lainsäädännön mukaiset etuudet ja velvollisuudet kuin kyseisen jäsenvaltion kansalaisilla. Näihin etuuksiin kuuluvat erityisesti kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetut sairausetuudet.

60. Direktiivin 2004/38 24 artiklan, jonka otsikko on ”Tasavertainen kohtelu”, 1 kohdassa puolestaan säädetään, että kaikkia vastaanottavassa jäsenvaltiossa asuvia unionin kansalaisia, jotka ovat käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, on kohdeltava jäsenvaltion kansalaisten kanssa yhdenvertaisesti perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluvilla aloilla. Tätä oikeutta sovelletaan, ellei perustamissopimuksen erityisistä määräyksistä tai johdetun oikeuden erityisistä säännöksistä nimenomaisesti muuta johdu.

61. Näissä kahdessa säännöksessä ilmaistaan SEUT 18 artiklassa yleisesti vahvistettu syrjintäkiellon periaate sosiaaliturvaetuuksien ja kansalaisuuden erityisaloilla. ( 20 )

62. Direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohdan osalta unionin tuomioistuin on katsonut, että unionin kansalainen voi sosiaalietuuksien, kuten vähimmäistoimeentulon, joka on asetuksen N:o 883/2004 70 artiklassa tarkoitettu maksuihin perustumaton sosiaalietuus, saamisen kannalta vaatia yhdenvertaista kohtelua vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisten kanssa vain, jos hänen oleskelunsa vastaanottavan jäsenvaltion alueella täyttää direktiivin 2004/38 edellytykset. ( 21 ) Sellaisen unionin kansalaisen osalta, joka on oleskellut vastaanottavassa jäsenvaltiossa yli kolme kuukautta mutta alle viisi vuotta eikä ole taloudellisesti aktiivinen, nämä edellytykset täsmennetään kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa, jonka mukaan tällaisella unionin kansalaisella on oltava riittävät varat ja kattava sairausvakuutusturva. ( 22 ) Kyseisen direktiivin 14 artiklan 2 kohdan mukaan oleskeluoikeus säilyy vain, jos unionin kansalainen täyttää edelleen nämä edellytykset. ( 23 ) Näillä edellytyksillä pyritään estämään se, että tästä unionin kansalaisesta aiheutuu kohtuutonta rasitusta vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle. ( 24 )

63. Unionin tuomioistuin on siis täsmentänyt, että direktiivin 2004/38 24 artiklan mukaisen yhdenvertaista kohtelua koskevan oikeuden, jonka ehtona voi olla kyseisen direktiivin 7 ja 14 artiklan noudattaminen, ja asetuksen N:o 883/2004 mukaisen sosiaalietuuksia koskevan oikeuden välillä on yhteys. Yhdenvertainen oikeus näihin etuuksiin vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisten kanssa voi näin ollen edellyttää kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädettyjen edellytysten mukaista laillista oleskeluoikeutta vastaanottavassa jäsenvaltiossa sekä näiden edellytysten noudattamista koko oleskelun ajan saman direktiivin 14 artiklan 2 kohdan mukaisesti.

64. Unionin tuomioistuin on päätellyt tästä, ettei direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohta, luettuna yhdessä saman direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa, ole esteenä säännöstölle, jolla tietyt asetuksessa N:o 883/2004 tarkoitetut etuudet evätään muiden jäsenvaltioiden kansalaisilta, joilla ei ole vastaanottavassa jäsenvaltiossa laillista oleskeluoikeutta mainitun direktiivin nojalla. ( 25 ) Unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että sama päätelmä on tehtävä asetuksen N:o 883/2004 4 artiklan tulkinnasta. ( 26 )

65. Nämä toteamukset, jotka on alun perin esitetty tuomiossa Brey ( 27 ), on vahvistettu myöhemmissä tuomiossa Alimanovic ( 28 ), García-Nieto ym. ( 29 ) ja komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta ( 30 ).

66. Tuomiossa García-Nieto unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että sitä ratkaistaessa, voidaanko unionin kansalaiselta evätä sosiaaliavustukset, on ensin selvitettävä, voidaanko direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohdassa säädettyä yhdenvertaisen kohtelun periaatetta soveltaa ja onko oleskelu vastaanottavan jäsenvaltion alueella näin ollen kyseisen direktiivin mukaisesti laillista, ( 31 ) ja tämän jälkeen, voidaanko kyseisen henkilön tilanteeseen tästä huolimatta soveltaa kyseisen 24 artiklan 2 kohdassa säädettyä poikkeusta. ( 32 ) Tämän poikkeuksen mukaisesti oikeus yhdenvertaiseen kohteluun valtion omien kansalaisten kanssa voidaan nimittäin evätä kolmessa tapauksessa: oleskelun ensimmäisten kolmen kuukauden aikana, pidemmän kuin kolmen kuukauden ajanjakson aikana, jos kyseisen unionin kansalainen on tullut työnhakuun direktiivin 2004/38 14 artiklan 4 kohdan b alakohdan mukaisesti, tai jos kyseessä ovat tietyt opiskelijat, jotka hakevat toimeentulotukea opintoja varten ennen pysyvän oleskeluoikeuden saamista kyseisessä jäsenvaltiossa.

67. Näiden tuomioiden jälkeen saattoi vielä olla epäselvää, koskivatko unionin tuomioistuimen toteamukset direktiivin 2004/38 24 artiklan ja asetuksen N:o 883/2004 4 artiklan välisestä yhteydestä vain vähimmäistoimeentulon kaltaisia maksuihin perustumattomia sosiaalietuuksia vai myös kyseisessä asetuksessa tarkoitettuja sosiaaliturvaetuuksia. Tuomiossa komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta täsmennetään, että toteamukset koskevat yhtä lailla sosiaaliturvaetuuksia. ( 33 )

68. Päättelen tästä oikeuskäytännöstä, että direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa täsmennettyjä edellytyksiä sovelletaan myös kaikkiin sosiaaliturvaetuuksiin ja erityisesti sosiaaliturvan ensimmäiseen alaan kuuluviin sosiaaliturvaetuuksiin, jotka mainitaan asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa, eli sairausetuuksiin.

69. Käsiteltävässä asiassa on siis ratkaistava, kohdellaanko unionin kansalaista, joka täyttää nämä edellytykset, yhdenvertaisesti vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisten kanssa valtion rahoittamia terveydenhuoltoetuuksia koskevan oikeuden osalta.

70. Korostan, että A täyttää molemmat direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyt edellytykset. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee ( 34 ) ja asianosaiset ovat yhtä mieltä siitä, että A:lla oli riittävät varat ja kattava sairausvakuutusturva, kun hän haki liittämistään Latvian sosiaaliturvan piiriin saadakseen oikeuden näihin etuuksiin. Kattavaa sairausvakuutusturvaa koskevan edellytyksen osalta unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa on täsmennetty, että A oli ottanut kattavan sairausvakuutuksen yksityisestä vakuutusyhtiöstä. On myös riidatonta, että hän täytti nämä molemmat edellytykset keskeytyksettä sen jälkeen, kun hän oli hakenut liittämistään vastaanottavan jäsenvaltion sosiaaliturvan piiriin. Tällaista unionin kansalaista pitäisi näin ollen lähtökohtaisesti kohdella yhdenvertaisesti valtion omien kansalaisten kanssa direktiivin 24 artiklan 1 kohdan mukaisesti, koska hän ei kuulu mihinkään kyseisen säännöksen 2 kohdassa luetelluista kolmesta ryhmästä, ja hänet olisi siis voitava liittää vastaanottavan jäsenvaltion sosiaaliturvan piiriin samoin edellytyksin kuin kyseisen valtion omat kansalaiset. ( 35 ) Tämä tarkoittaisi, että hänellä olisi oikeus paitsi julkiseen terveydenhuoltojärjestelmään kuuluviin terveydenhuoltoetuuksiin, myös siihen, että valtio rahoittaa nämä etuudet samoin edellytyksin, joita sovelletaan valtion omiin kansalaisiin. ( 36 )

71. Edellä olevassa kohdassa esitetty päätelmä ei kuitenkaan ole itsestään selvä, minkä osoittavat Latvian ja Espanjan hallitusten sekä komission huomautukset.

72. Latvian hallitus korostaa, ettei kattavan sairausvakuutusturvan edellytyksestä ole säädetty sattumalta, vaan tietyssä tarkoituksessa. Aivan kuten riittävien varojen vaatimuksen tarkoituksena on, että henkilö kykenee itse huolehtimaan tarpeistaan oleskellessaan toisessa jäsenvaltiossa yli kolme kuukautta eikä tämän jäsenvaltion tarvitse myöntää hänelle sosiaaliavustuksia vähimmäistoimeentulon muodossa, myös kattavaa sairausvakuutusturvaa koskevan vaatimuksen tarkoituksena on, että henkilö, joka ei tee työtä tai toimi itsenäisenä ammatinharjoittajana, kattaa itse omat terveydenhoitokulunsa eikä kyseisen jäsenvaltion tarvitse vastata niistä. Tämän hallituksen mielestä ei voida hyväksyä sitä, että henkilö vetoaa direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohdassa säädettyyn yhdenvertaiseen kohteluun saadakseen valtion rahoittamia terveydenhuoltoetuuksia, kun hänellä on kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti oltava kattava sairausvakuutusturva saadakseen oikeuden oleskella laillisesti vastaanottavassa jäsenvaltiossa yli kolme kuukautta.

73. Komissio viittaa tuomioon Dano ( 37 ) ja katsoo vastaavasti, että vastaanottavan jäsenvaltion kieltäytyminen ottamasta A:n kaltaista unionin kansalaista sosiaaliturvajärjestelmänsä piiriin yhdenvertaisesti alueellaan asuvien omien kansalaistensa kanssa, on vain direktiivin 2004/38 ja käsiteltävässä asiassa sen 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyn kattavaa sairausvakuutusturvaa koskevan vaatimuksen väistämätön seuraus.

74. Espanjan hallitus tukee Latvian hallituksen ja komission kantaa.

75. Tiivistettynä näiden näkemys on, että koska henkilön on täytettävä riittäviä varoja ja kattavaa sairausvakuutusturvaa koskevat edellytykset voidakseen vaatia oikeutta direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 7 ja 14 artiklan kanssa, mukaiseen yhdenvertaiseen kohteluun, tähän oikeuteen voidaan vedota vain sellaisten etuuksien myöntämisen osalta, jotka eivät mahdollista näiden edellytysten täyttymistä, jotteivät nämä edellytykset menettäisi merkitystään.

76. Toisin sanoen yhdenvertaista kohtelua koskeva oikeus ei näiden hallitusten ja komission mukaan voi koskea vähimmäistoimeentulon myöntämistä tai vastaanottavan jäsenvaltion julkisen terveydenhuoltojärjestelmän piiriin liittämistä, joiden ansiosta juuri direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyt edellytykset voivat täyttyä.

77. Ymmärrän tämän päättelyn. Katson ja aion osoittaa, että direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyn kattavaa sairausvakuutusturvaa koskevan edellytyksen tarkoituksena on nimittäin estää unionin kansalaisen, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen, muodostuminen kohtuuttomaksi rasitteeksi vastaanottavalle jäsenvaltiolle ennen pysyvän oleskeluoikeuden saamista viiden ensimmäisen oleskeluvuoden jälkeen kyseisen direktiivin 16 artiklan mukaisesti. Katson nimittäin, että tänä aikana vastaanottavalla jäsenvaltiolla on lähtökohtaisesti oikeus vaatia, että kyseinen unionin kansalainen ottaa omalla kustannuksellaan sairausvakuutuksen, joka kattaa hänen terveydenhoitokulunsa vastaanottavassa jäsenvaltiossa. ( 38 ) Valtaosassa tapauksista tällä jäsenvaltiolla on näin ollen mielestäni oikeus evätä kyseiseltä kansalaiselta liittäminen sosiaaliturvajärjestelmänsä piiriin.

78. Unionin tuomioistuimen on käsiteltävässä asiassa kuitenkin ratkaistava, voiko jäsenvaltio ”automaattisesti ja kaikissa olosuhteissa” ( 39 ) kieltäytyä liittämästä unionin kansalaista, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen, sosiaaliturvajärjestelmänsä piiriin samoin edellytyksin kuin se liittää siihen omat kansalaisensa. Korostan, ettei valtion rahoittama julkinen terveydenhuolto ole yleensä valtion omille kansalaisillekaan ”ilmaista”. He osallistuvat kustannuksiin joko maksujen tai verotuksen kautta sen mukaan, miten sosiaaliturva kussakin jäsenvaltiossa rahoitetaan.

79. Kysymys on erityisen ongelmallinen, kun kyseinen unionin kansalainen täyttää direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyt edellytykset ja on lähtenyt pysyvästi kotijäsenvaltiostaan, jonka sosiaaliturvan piiriin hän ei enää kuulu, asettuakseen perheensä luokse toiseen jäsenvaltioon, johon hän on siirtänyt kaikkien, niin perheeseen liittyvien kuin henkilökohtaisten ja ammatillistenkin etujensa keskuksen.

80. Katsonkin, että on esitettävä monivivahteisempi tulkinta kuin se, jota Latvian ja Espanjan hallitukset sekä komissio ehdottavat ja johon tuomiossa Jobcenter Krefeld, joka liittyy riittäviä varoja koskevaan edellytykseen, viitataan. Tämä lähestymistapa on mielestäni vielä välttämättömämpi, kun kyseessä on kattavan sairausvakuutusturvan edellytys. Osoitan, ettei direktiivin 2004/38 7, 14 ja 24 artiklan sanamuoto tue sitä, että toisten jäsenvaltioiden kansalaisilta, jotka eivät ole taloudellisesti aktiivisia, evätään järjestelmällisesti oikeus saada julkisen terveydenhuollon etuuksia samoin edellytyksin kuin vastaanottavan jäsenvaltion omat kansalaiset niitä saavat ennen kuin ensin mainitut saavat pysyvän oleskeluoikeuden oleskeltuaan viisi vuotta vastaanottavan jäsenvaltion alueella, ja että tämä on vastoin unionin kansalaisen vapaan liikkuvuuden tavoitetta ja jopa unionin kansalaisuuden käsitettä.

2. Kattavan sairausvakuutusturvan käsite direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan sanamuodon ja kontekstin kannalta

81. Kattavan sairausvakuutusturvan edellytys on esitetty direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa.

82. Totean ensin, ettei direktiivissä 2004/38, etenkään sen 7, 14 tai 24 artiklassa, nimenomaisesti ilmaista, että jäsenvaltio voi evätä unionin kansalaiselta liittämisen sosiaaliturvajärjestelmäänsä ja siten julkisen sairausvakuutuksensa piiriin sillä perusteella, ettei tämä ole taloudellisesti aktiivinen oleskeluaikana, joka alkaa kolme kuukautta ja päättyy viisi vuotta kyseiseen jäsenvaltioon saapumisen jälkeen.

83. Erityisesti direktiivin 2004/38 24 artiklan 2 kohdan mukaisen poikkeuksen yhteydessä ei säädetä tällaisesta yhdenvertaisen kohtelun rajoituksesta. Muistutan, että koska säännös koskee poikkeusta perusvapaudesta, sitä on unionin tuomioistuimen mukaan tulkittava suppeasti. Unionin tuomioistuin on lisäksi tuoreessa tuomiossaan Jobcenter Krefeld ( 40 ) täsmentänyt poikkeuksen ulottuvuutta korostamalla ensinnäkin, että sitä sovelletaan vain asetuksen N:o 883/2004 24 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuissa tilanteissa ja näin ollen vain unionin kansalaisiin, joiden oleskeluoikeus perustuu direktiiviin itseensä. ( 41 ) Poikkeuksen soveltamisesta työnhakijoihin unionin tuomioistuin on lisäksi todennut, että poikkeus koskee henkilöitä, joiden oleskeluoikeus perustuu pelkästään direktiivin 2004/38 14 artiklan 4 kohdan b alakohtaan. ( 42 )

84. Tästä seuraa, ettei A:n kaltainen unionin kansalainen, jolla on direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaan ja 14 artiklan 2 kohtaan eikä pelkästään kyseisen direktiivin 14 artiklan 4 kohdan b alakohtaan perustuva oleskeluoikeus, kuulu kyseisen direktiivin 24 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun poikkeuksen soveltamisalaan. ( 43 )

85. Totean seuraavaksi, että vaikka unionin lainsäätäjä on direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa asettanut edellytyksen, jonka mukaan unionin kansalaisilla on oltava riittävät varat ”niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle,” ( 44 ) se ei ole vahvistanut samanlaista yhteyttä kattavaa sairausvakuutusturvaa koskevan edellytyksen ja tällaisen rasitteen olemassaolon välille. Lainsäätäjä on katsonut, että riittävien varojen puuttuminen voi muodostua rasitteeksi, joka voi oikeuttaa kieltäytymisen myöntämästä sosiaalietuuksia yhdenvertaisesti valtion omien kansalaisten kanssa. ( 45 ) Kattavan sairausvakuutusturvan vaatimuksella lainsäätäjä on sen sijaan halunnut välttää vastaanottavassa jäsenvaltiossa oleskelevan unionin kansalaisen muodostumisen ei pelkästään rasitteeksi vaan kohtuuttomaksi rasitteeksi. ( 46 )

86. Tarkastelen kohtuuttoman rasitteen käsitettä yksityiskohtaisesti tämän ratkaisuehdotuksen 92 kohdasta alkaen. Korostan tässä vaiheessa vain, että kohtuuton-määre tekee erosta huomattavan.

87. Vielä korostan, ettei kattavan sairausvakuutusturvan käsitteen laajuutta määritellä direktiivissä 2004/38.

88. Yleiskielessä vakuutus-sanalla tarkoitetaan ”sopimusta, jonka perusteella vakuutuksenantaja takaa, että vakuutuksensaajalle korvataan tämän suorittaman maksun vastineeksi sovittu määrä tietyn riskin toteutuessa”. ( 47 ) Käsiteltävässä asiassa sairausvakuutuksen tarkoituksena on kattaa terveydenhuoltoriskit. Kattava-sana määrittää niiden riskien laajuuden, jotka vakuutuksen on katettava vastaanottavassa jäsenvaltiossa.

89. Direktiivissä 2004/38 ei kuitenkaan täsmennetä näiden ilmaisujen ulottuvuutta. Siinä ei etenkään kerrota, onko sairausvakuutuksen oltava yksityinen vai julkinen. Käsiteltävässä asiassa huomautuksia esittäneet hallitukset ja komissio lähtevät siitä, että kyse on yksityisestä vakuutuksesta. Tämä ei kuitenkaan ilmene säännöksen sanamuodosta. Siitä ei myöskään ilmene, onko vakuutus otettava vastaanottavan jäsenvaltion organisaatiolta tai yhtiöltä vai voiko sen ottaa toisessa jäsenvaltiossa, esimerkiksi kyseisen unionin kansalaisen kotijäsenvaltiossa.

90. Tuomio Baumbast ja R ( 48 ) sekä direktiivin 2004/38 soveltamista koskevat komission suuntaviivat ( 49 ) selkiyttävät asiaa jonkin verran. Tuomiosta Baumbast ilmenee, että kyseisellä unionin kansalaisella, joka vaati oleskeluoikeutta vastaanottavassa jäsenvaltiossa, tässä tapauksessa Yhdistyneessä kuningaskunnassa, jossa hän oli käyttänyt liikkumisvapauttaan, oli kotijäsenvaltiossaan Saksassa kattava sairausvakuutusturva, joka oli myönnetty Saksan sosiaaliturvajärjestelmästä. ( 50 )

91. Vakuutuksen ottamistavalla ei siis vaikuta olevan merkitystä. Olennaista on, että henkilöllä on sairausvakuutusturva. ( 51 )

92. Lisäselvyyttä tarjoaa myös direktiivin 2004/38 konteksti. Totean, että kyseisen direktiivin johdanto-osan kymmenennen perustelukappaleen mukaan sen 7 artiklassa säädettyjen ehtojen tarkoituksena on erityisesti estää se, että kyseisistä unionin kansalaisista aiheutuu ”kohtuutonta rasitusta” vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle. ( 52 )

93. Kyseisen säännöksen syntyhistoriassa ja direktiivin 2004/38 soveltamista koskevissa suuntaviivoissa korostuu myös se, että jäsenvaltioiden mielestä oli tärkeää estää tällaisen rasituksen aiheutuminen unionin kansalaisesta, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen.

94. Tämä talouteen liittyvä huoli näkyi nimittäin jo vuoden 1990 kolmessa direktiivissä, jotka edelsivät direktiiviä 2004/38, ( 53 ) erityisesti direktiivissä 90/364, ja se oli jatkoa vuonna 1985 julkaistulle kertomukselle, jonka oli laatinut Kansalaisten Eurooppa ‑niminen tilapäinen komitea (nk. Adonninon kertomus). ( 54 ) Tässä kertomuksessa ehdotettiin, että riittävien varojen lisäksi säädettäisiin ”riittävää vakuutusta sairausriskien varalta” koskevasta edellytyksestä, jotta ehdotus direktiiviksi 90/364, jossa säädetään sellaisten unionin kansalaisten oleskeluoikeudesta, jotka eivät ole taloudellisesti aktiivisia, olisi helpompi hyväksyä. ( 55 )

95. Direktiivin 2004/38 soveltamista koskevien suuntaviivojen mukaan ”periaatteessa mikä tahansa vastaanottavassa jäsenvaltiossa tai muualla myönnetty yksityinen tai julkinen vakuutusturva riittää, kunhan se tarjoaa [kattavan suojan] eikä aiheuta rasitusta vastaanottavan jäsenvaltion julkiselle taloudelle”. ( 56 )

96. Totean lisäksi, että asetuksen N:o 883/2004 muuttamista koskevassa ehdotuksessaan, jonka tarkoituksena on ottaa huomioon unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, komissio on suunnitellut, että jos unionin kansalainen asuu vastaanottavassa jäsenvaltiossa vakinaisesti, hän voisi päästä sosiaaliturvajärjestelmän piiriin suorittamalla oikeasuhteisia maksuja sairausvakuutusjärjestelmään. ( 57 )

97. Edellä esitetyistä seikoista seuraa, että kattava sairausvakuutusturva voi olla yksityinen tai julkinen ja johtua kuulumisesta jonkin jäsenvaltion, erityisesti kyseisen unionin kansalaisen kotijäsenvaltion, sosiaaliturvajärjestelmään, kuten tuomioon Baumbast johtaneessa asiassa, mutta myös vastaanottavan jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmään. ( 58 ) Koska direktiivissä 2004/38 ei täsmennetä kattavan sairausvakuutusturvan käsitettä, katson, että kattavaa sairausvakuutusturvaa koskeva edellytys on ymmärrettävä siten, että kyseisellä henkilöllä on oltava terveydenhuoltomenot täysimääräisesti kattava vakuutus, jonka alkuperällä tai jonka ottamisen tavalla ei ole merkitystä. Se, että kattava sairausvakuutusturva mainitaan unionin kansalaisen laillisen oleskelun edellytyksenä direktiivin 2004/38 mukaisesti, ei mielestäni yksinään voi olla esteenä unionin kansalaisen, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen, oikeudelle tulla liitetyksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmän piiriin. Tämän liittämisen on lisäksi aiheutettava ”kohtuutonta rasitusta” vastaanottavan jäsenvaltion rahoitukselliselle tasapainolle.

98. Tämä seuraus ei kuitenkaan ole automaattinen, kuten osoitan jäljempänä.

3. Kohtuuttoman rasitteen käsite

99. Tuomiossa Baumbast unionin tuomioistuin on korostanut, että oikeus liikkua ja oleskella vapaasti on laajennettu EUT-sopimuksella koskemaan jokaista unionin kansalaista riippumatta siitä, harjoittaako hän taloudellista toimintaa, mutta muistuttanut kuitenkin, että oikeutta rajoittavat perussopimuksissa määrätyt tai niiden soveltamisesta annetuissa säännöksissä säädetyt rajoitukset ja ehdot. ( 59 ) Unionin tuomioistuin on selittänyt, että näissä rajoituksissa lähdetään ajatuksesta, jonka mukaan jäsenvaltioiden ”perustellut intressit”, muun muassa se, ettei oleskeluoikeuden saaneista ”tule aiheutua kohtuutonta rasitusta vastaanottavan jäsenvaltion julkiselle taloudelle”, voivat vaikuttaa unionin kansalaisten oleskeluoikeuden käyttämiseen. ( 60 )

100. Unionin tuomioistuin on lisännyt, että näitä rajoituksia ja ehtoja on sovellettava unionin oikeudessa asetettuja rajoja noudattaen ja suhteellisuusperiaatteen mukaisesti. ( 61 )

101. Tältä osin totean, että direktiivin 2004/38 14 artiklan 3 kohdan mukaan siitä, että unionin kansalainen turvautuu sosiaalihuoltojärjestelmään, ei saa automaattisesti olla seurauksena karkottamistoimenpide. Tässä säännöksessä kuvastuu tuomiossa Grzelczyk ( 62 ) esitetty unionin tuomioistuimen näkemys, jonka mukaan pelkästään se, että opiskelija on hakenut vähimmäismääräistä toimeentulotukea vastaanottavassa jäsenvaltiossa, ei voi automaattisesti johtaa oleskeluoikeuden menettämiseen ja haetun sosiaalietuuden epäämiseen. ( 63 ) Päättelen tästä, ettei tällaisen sosiaalietuuden myöntämistä aina pidetä kohtuuttomana rasitteena.

102. Milloin rasitteesta tulee kohtuuton?

103. Kohtuuttoman rasitteen käsitettä on sovellettu muun muassa tuomioissa García-Nieto, Alimanovic ja Dano ja täsmennetty tuomiossa Jobcenter Krefeld (a jakso). Sitä on tarkasteltu myös asioissa, joissa unionin kansalaisella on kotoutumiseen perustuva yhteys vastaanottavaan jäsenvaltioon (b jakso). Vaikka asioissa, joihin a jaksossa mainitut tuomiot perustuvat, ei ollut aiheellista tarkastella yksilöllisesti kyseisten kansalaisten tilannetta, se on tarpeen pääasian kaltaisessa asiassa (c jakso).

a) Tuomioissa García-Nieto, Alimanovic ja Dano tarkoitetun kohtuuttoman rasitteen käsite sellaisena kuin sitä on täsmennetty tuomiossa Jobcenter Krefeld

104. Tuomiossa Jobcenter Krefeld unionin tuomioistuin täsmensi, ettei tähän tuomioon johtaneessa asiassa kantajana olleen kaltainen henkilö muodostanut kohtuutonta rasitetta vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle eikä hänen tilanteensa ollut sama kuin Jovanna García-Nieton, Nazifa Alimanovicin ja Elisabeta Danon, eli unionin kansalaisten, joista on kyse samannimisissä tuomioissa.

105. Toisin kuin Garcìa-Nieto, tuomioon Jobcenter Krefeld johtaneessa asiassa kyseessä ollut unionin kansalainen, joka oli vastaanottavassa jäsenvaltiossa aiemmin työskennellyt perheenisä, ei vaatinut sosiaalietuutta kyseisen jäsenvaltion alueella oleskelunsa kolmen ensimmäisen kuukauden aikana.

106. Toisin kuin Alimanovic, kyseinen unionin kansalainen ei myöskään vaatinut oleskeluoikeuteen perustuvaa sosiaalietuutta ensimmäisten kolmen kuukauden ylittävältä ajanjaksolta pelkästään sillä perusteella, että hän haki töitä vastaanottavassa jäsenvaltiossa, koska hänellä oli asetuksen N:o 492/2011 10 artiklaan perustunut itsenäinen oleskeluoikeus.

107. Tämä unionin kansalainen ei myöskään, toisin kuin Dano, ollut saapunut vastaanottavan jäsenvaltion alueelle ilman työpaikkaa tai riittäviä varoja pelkästään saadakseen siellä sosiaaliavustuksia, joita kyseinen valtio myöntää omille kansalaisilleen.

108. Näin ollen ei ollut syytä katsoa kyseisen unionin kansalaisen muodostaneen kohtuutonta rasitetta vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle, vaikka hän haki toimeentuloetuutta. ( 64 )

109. Näillä seikoilla on merkitystä A:n kaltaisen unionin kansalaisen kannalta, koska myös hänen tilanteensa poikkeaa selvästi Garcìa-Nieton, Alimanovicin ja Danon tilanteista.

110. Hänen hakemuksensa ei nimittäin koske kolmea ensimmäistä kuukautta vastaanottavaan jäsenvaltioon saapumisen jälkeen vaan niiden jälkeistä aikaa. Hänen oleskeluoikeutensa ei perustu yksinomaan direktiivin 2004/38 14 artiklan 4 kohdan b alakohdassa tarkoitettuun työnhakuun vastaanottavassa jäsenvaltiossa, koska on selvää, että hän asuu laillisesti vastaanottavassa jäsenvaltiossa saman direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla. Toisin kuin Dano, A ei myöskään saapunut vastaanottavaan jäsenvaltioon saadakseen kyseisessä jäsenvaltiossa sosiaaliavustuksia tai maksutonta terveydenhuoltoa. Dano ei ollut koskaan ollut työssä eikä yrittänyt löytää työtä vastaanottavassa jäsenvaltiossa, mutta A oli ollut työssä Italiassa ja haki työtä Latviasta. ( 65 )

111. Mielestäni tällaiset seikat estävät riskin A:n kaltaisen unionin kansalaisen muodostumisesta kohtuuttomaksi rasitteeksi, jollaisesta on kyse kolmessa unionin tuomioistuimen aiemmin tarkastelemassa tapauksessa.

112. A ei myöskään missään tapauksessa harjoittanut ”sosiaaliturismia” – ilmaus, jota käytetään Danon toiminnasta – vaan on luonut vastaanottavaan jäsenvaltioon erityisiä siteitä, joilla on unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti seurauksia kohtuuttoman rasitteen käsitteen kannalta. Tarkastelen näitä seurauksia seuraavassa jaksossa.

b) Kohtuuttoman rasitteen käsite ja kotoutumiseen perustuva yhteys vastaanottavaan jäsenvaltioon

113. Unionin tuomioistuin on aiemmin tarkastellut vaikutusta, joka unionin kansalaisen, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen, kotoutumiseen perustuvalla yhteydellä vastaanottavaan jäsenvaltioon voi olla kyseisen kansalaisen oikeuteen saada sosiaaliavustuksia samoin edellytyksin kuin valtion omat kansalaiset. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö on kehittynyt erityisesti sellaisten asioiden yhteydessä, jotka koskevat vastaanottavassa jäsenvaltiossa opiskelevia opiskelijoita, jotka eivät ole taloudellisesti aktiivisia. ( 66 )

114. Tuomiossa Bidar ( 67 ) unionin tuomioistuin on tarkastellut sitä, voiko opiskelijoille apurahan muodossa päivittäisiin kuluihin myönnettävistä toimeentulotuista muodostua sellainen kohtuuton rasite, jolla saattaisi olla vaikutuksia niiden tukien kokonaismäärään, joita kyseinen jäsenvaltio voi myöntää.

115. Unionin tuomioistuin katsoi tässä tuomiossa, että tällaisen vaikutuksen estämiseksi jäsenvaltiolla on oikeus myöntää kyseisen kaltaista tukea ainoastaan opiskelijoille, jotka ovat osoittaneet kotoutuneensa kyseisen jäsenvaltion yhteiskuntaan jossain määrin. ( 68 ) Se piti merkityksellisenä sitä, että kyseinen unionin kansalainen oli luonut todellisen yhteyden kyseisen valtion yhteiskuntaan oleskeltuaan siellä laillisesti ja suoritettuaan siellä merkittävän osan toisen asteen opintojaan. Unionin tuomioistuin katsoi, ettei kansallinen lainsäädäntö, jolla estetään tällaista kansalaista jatkamasta opintojaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa samoin edellytyksin kuin valtion omat kansalaiset taloudellisten tukien osalta ottamatta huomioon, miten kotoutunut kyseinen kansalainen tosiasiassa on kyseisen valtion yhteiskuntaan, ole oikeutettu sen hyväksyttävän tavoitteen perusteella, jonka toteutuminen kyseisellä lainsäädännöllä pyritään varmistamaan. ( 69 )

116. Tuomion Bidar jälkeen antamassaan tuomiossa Förster ( 70 ) unionin tuomioistuin on kuitenkin todennut direktiivin 2004/38 säännösten perusteella, että jäsenvaltio voi pitää hyväksyttävänä olla myöntämättä tällaista toimeentulotukea muista jäsenvaltioista peräisin oleville opiskelijoille, jotka oleskelevat sen alueella suorittaakseen siellä opintoja, jollei heidän oleskelunsa ole kestänyt viittä vuotta. Korostan kuitenkin, että direktiivin 2004/38 24 artiklan 2 kohta sisältää tätä tarkoittavan nimenomaisen säännöksen.

117. Näin ollen katson, että koska mahdollisuudesta poiketa oikeudesta yhdenvertaiseen kohteluun, kun henkilö on hakenut liittämistä vastaanottavan jäsenvaltion sosiaaliturvan piiriin, ei ole nimenomaisesti säädetty, unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka koskee kotoutumiseen perustuvaa tosiasiallista yhteyttä vastaanottavan jäsenvaltion yhteiskuntaan ja kohtuuttoman rasitteen käsitettä, on merkityksellinen nyt käsiteltävässä asiassa. ( 71 )

118. Tämä kotoutumiseen perustuva tosiasiallinen yhteys vastaanottavaan jäsenvaltioon, joka on osoitettava, voi nojautua sellaisten indisioiden kokonaisuuteen, joita ovat perhetilanne ja perheen juurtuminen kyseiseen jäsenvaltioon, ( 72 ) sosiaaliset tai taloudelliset siteet ( 73 ) tai henkilökohtaiset siteet, kuten avioliitto kyseisen jäsenvaltion kansalaisen kanssa ja vakinainen oleskelu tämän jäsenvaltion alueella, ( 74 ) tai niiden perheenjäsenten työskentely kyseisessä jäsenvaltiossa, joiden huollettavana unionin kansalainen on. ( 75 )

119. Muistutan, ettei tosiasiallista yhteyttä pidä määrittää yhtenäisesti kaikkien etuuksien osalta, vaan on tehtävä ero etuuden osatekijöiden, erityisesti sen luonteen ja tarkoituksen mukaan. ( 76 ) Sosiaaliturvan piiriin pääsyn osalta jäsenvaltiot voivat mielestäni katsoa, että kotoutumiseen perustuvan yhteyden, jolle on ominaista erityisesti kyseisen henkilön vakinainen oleskelu vastaanottavassa jäsenvaltiossa, osoittaa vasta kohtuullisen pitkäaikainen oleskelu kyseisessä jäsenvaltiossa, kunhan oleskelun kesto ei ylitä sitä, mikä on tarpeen sen varmistamiseksi, että kyseinen henkilö on siirtänyt etujensa keskuksen sinne. ( 77 )

120. Muistutan kuitenkin, että A:n kaltaisen unionin kansalaisen tapauksessa on selvää, että hän on lähtenyt kotijäsenvaltiostaan Italiasta asettuakseen toistaiseksi puolisonsa ja heidän alaikäisten lastensa luokse Latviaan ja että hän on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen omien sanojen mukaan siirtänyt ”etujensa keskuksen” ja luonut ”läheiset henkilökohtaiset siteet” tähän jäsenvaltioon. Näin ollen vaikuttaa siltä, että A:lla on kotoutumiseen perustuva tosiasiallinen yhteys tämän jäsenvaltion yhteiskuntaan, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on vielä tarkistettava.

121. Tällaisen kotoutumiseen perustuvan yhteyden olemassaolon seurauksia on kuitenkin vielä arvioitava siten, että otetaan huomioon kansanterveysalan erityispiirteet, jotka tunnustetaan EUT-sopimuksessa ja jotka kuvastuvat unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä. Unionin tuomioistuin on vakiintuneessa oikeuskäytännössään todennut, että kansanterveyden suojelu kuuluu niihin yleisen edun mukaisiin pakottaviin syihin, joilla SEUT 52 artiklan nojalla voidaan perustella sijoittautumisvapauden ( 78 ) ja palvelujen tarjoamisen vapauden ( 79 ) rajoituksia. Sama koskee unionin kansalaisen vapaata liikkuvuutta ja oleskelua direktiivin 2004/38 27 artiklan nojalla. Erityisesti kaksi tavoitetta voi kuulua tämän poikkeuksen alaan: tasokkaiden, tasapainoisten ja kaikkien saatavilla olevien sairaanhoito- ja sairaalapalvelujen turvaaminen ja sosiaaliturvajärjestelmän rahoituksellisen tasapainon vakavan järkkymisen vaaran torjuminen. ( 80 )

122. Edellä esitetyn perusteella katson, että kun unionin kansalainen, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen ja jolla on kotoutumiseen perustuva tosiasiallinen yhteys vastaanottavaan jäsenvaltioon sekä riittävät varat, osallistuu kyseisen jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmän rahoittamiseen yhdenvertaisesti valtion omien kansalaisten kanssa joko maksuilla, jos järjestelmä perustuu vakuutusmekanismiin, tai veroilla, joihin Latviassa vuonna 2016 voimassa ollut kansallinen terveysjärjestelmä perustui, ( 81 ) hänen kuulumisensa kyseisen järjestelmän piiriin samoin edellytyksin kuin valtion omat kansalaiset ei lähtökohtaisesti pitäisi aiheuttaa kyseisen järjestelmän rahoituksellisen tasapainon vakavan järkkymisen vaaraa tai muodostua kohtuuttomaksi rasitteeksi. Tämä on kuitenkin jokaisen jäsenvaltion itse tarkistettava.

123. On nimittäin mahdollista, ettei unionin kansalainen, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen ja joka on samassa tilanteessa kuin vastaanottavan jäsenvaltion oma kansalainen, ole velvollinen maksamaan veroa tai sosiaaliturvamaksuja tai on velvollinen maksamaan niitä vain symbolisesti. Katson, että jos tällaisen unionin kansalaisen liittämisen sosiaaliturvajärjestelmän piiriin samoin edellytyksin kuin vastaanottavan jäsenvaltion omat kansalaiset katsotaan voivan aiheuttaa tämän jäsenvaltion rahoituksellisen tasapainon vakavan järkkymisen vaaran, kyseinen jäsenvaltio ei ole velvollinen kohtelemaan kyseistä kansalaista yhdenvertaisesti. Tällaisen vaaran olemassaolo olisi kuitenkin todettava objektiivisten, yksityiskohtaisten ja määrällisesti ilmaistujen tietojen pohjalta. ( 82 )

124. Katson, ettei tällaisessa tilanteessa mikään estä vastaanottavaa jäsenvaltiota ottamasta käyttöön lisävakuutusmaksujärjestelmää tai – jos kansallinen terveydenhuoltojärjestelmä perustuu veroihin – vaatimasta kyseistä unionin kansalaista pitämään voimassa yksityisen kattavan sairausvakuutusturvansa vastineena siitä, että hänet liitetään järjestelmän piiriin. ( 83 )

125. Katson näin ollen edellä esitetyn perusteella, että unionin kansalainen, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen ja jolla on riittävät varat ja kotoutumiseen perustuva tosiasiallinen yhteys vastaanottavaan jäsenvaltioon, voi tarvittaessa kuulua kyseisen jäsenvaltion sosiaaliturvan piiriin myös ennen kuin hän löytää kyseisestä valtiosta uuden työpaikan tai ryhtyy siellä uudelleen harjoittamaan itsenäistä ammattia tai ennen kuin hän on saanut pysyvän oleskeluoikeuden direktiivin 2004/38 16 artiklan mukaisesti. ( 84 )

126. Tästä seuraa, ettei mielestäni ole direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä saman direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 14 artiklan 2 kohdan kanssa, mukaista evätä A:n kaltaiselta unionin kansalaiselta automaattisesti ja kaikissa tilanteissa liittäminen vastaanottavan jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmän piiriin ja oikeus saada julkisen terveydenhuollon etuuksia samoin edellytyksin kuin valtion omat kansalaiset.

127. Tätä seikkaa ei horjuta se, että tällaisen unionin kansalaisen tilannetta on tarkasteltava yksilöllisesti sen varmistamiseksi, että hän on tosiasiassa kotoutunut vastaanottavaan jäsenvaltioon.

c) Tarve tarkastella unionin kansalaisen tilannetta yksilöllisesti sen ratkaisemiseksi, muodostuuko hänestä kohtuuton rasite

128. Muistutan, että unionin kansalaisen tilanteen tapauskohtainen tarkastelu sen ratkaisemiseksi, voiko hän vaatia sosiaalietuutta samoin edellytyksin kuin valtion omat kansalaiset, on välttämätöntä monissa tilanteissa, jottei loukata kyseisen kansalaisen liikkumisen ja oleskelun vapautta. Esimerkkinä on vähimmäismääräistä toimeentulotukea hakenut opiskelija Rudy Grzelczyk, josta oli varmistettava, oliko hänen tarpeensa tilapäinen. ( 85 ) Toinen esimerkki on Wolfgang Baumbastin kaltainen unionin kansalainen, jonka tilanteen tarkastelussa oli tarkistettava useita tekijöitä, muun muassa se, oliko hän aiemmin turvautunut vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmään.

129. Tuomioissa Alimanovic ja García-Nieto unionin tuomioistuin on katsonut, ettei näiden tuomioiden ja tuomion Dano taustalla olevien asioiden kaltaisissa tapauksissa ole tarpeen tarkastella kyseisten henkilöiden tilannetta yksilöllisesti sen arvioimiseksi, muodostavatko he kohtuuttoman rasitteen. ( 86 ) Unionin tuomioistuin on korostanut, että yhdelle ainoalle hakijalle myönnettyä tukea voidaan tuskin katsoa direktiivin 2004/38 14 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”kohtuuttomaksi rasitukseksi” jäsenvaltiolle ja että on otettava huomioon kaikki sen käsiteltäväksi saatetut yksittäiset hakemukset. ( 87 )

130. Edellä esitetystä seuraa epäsuorasti, että tällaisten asioiden taustalla olevien tilanteiden on kokonaisuutena tarkasteltuna katsottava muodostavan kohtuuttoman rasitteen eivätkä kyseiset jäsenvaltiot ole velvollisia myöntämään haettuja sosiaalietuuksia.

131. Se, ettei kunkin henkilön yksilöllinen tilanne erikseen tarkasteltuna muodosta kohtuutonta rasitetta, ei ole ratkaisevaa. Jos heidän tilanteensa vastaa jotakin lainsäätäjän nimenomaisesti muun muassa direktiivin 2004/38 24 artiklan 2 kohdassa tarkoittamista tilanteista, kuten tuomioiden García-Nieto ja Alimanovic taustalla olevissa asioissa, tai koskee henkilöä, joka Danon tavoin on käyttänyt liikkumisvapauttaan vain saadakseen vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalietuuksia, tällaisten hakemusten on katsottava voivan aiheuttaa kohtuuttoman rasitteen vastaanottavan jäsenvaltion rahoitukselliselle tasapainolle, eikä kyseisen jäsenvaltion ole pakko hyväksyä niitä.

132. A:n kaltaisen henkilön tilanne ei sen sijaan ole mikään edellä kuvatuista, joten mielestäni on valittava päinvastainen lähestymistapa. Henkilön tilannetta on tarkasteltava yksilöllisesti sen varmistamiseksi, että hän on kotoutunut vastaanottavaan jäsenvaltioon ja erityisesti että hän asuu siellä ”vakinaisesti” asetuksessa N:o 883/2004 tarkoitetulla tavalla ja voi näin ollen kuulua kyseisen jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmän piiriin samoin edellytyksin kuin valtion omat kansalaiset sillä edellytyksellä, ettei hänen tilanteensa ole mikään tämän ratkaisuehdotuksen 123 ja 124 kohdassa kuvatuista. Erityisesti huomioon otettavat tekijät on lueteltu asetuksen (EY) N:o 987/2009 ( 88 ) 11 artiklassa, ja niitä ovat esimerkiksi perheasema, asunnon vakituisuus, jäsenvaltio, jossa asianomaisen henkilön verotustarkoituksissa katsotaan asuvan, sekä syyt, jotka ovat johtaneet kyseisen kansalaisen muuttoon.

133. Edellä oleva analyysi, joka koskee kohtuuttoman rasitteen käsitettä, on yhtä lailla sovellettavissa asetuksen N:o 883/2004 tulkinnan yhteydessä.

4. Kohtuuttoman rasitteen käsitteestä tehtävät päätelmät asetuksen N:o 883/2004 tulkinnan kannalta

134. Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, Latvian tuomioistuimet ovat katsoneet, että asiassa sovelletaan asuinjäsenvaltion, joka käsiteltävässä asiassa on Latvia, lainsäädäntöä asetuksen N:o 883/2004 11 artiklan 3 kohdan e alakohdan nojalla.

135. Tässä lainsäädännössä voidaan määritellä jäsenvaltion myöntämien sairausetuuksien laajuus sekä etuuksien myöntämisperusteet. Kuten olen tämän ratkaisuehdotuksen 53 kohdassa todennut, jäsenvaltiot ovat toimivaltaisia säätämään sosiaaliturvajärjestelmistään ja näin ollen määrittelemään tarjottujen etuuksien laajuuden sekä perusteet, joilla oikeus näihin etuuksiin myönnetään. Tästä seuraa, että unionin kansalaisen muutto voi tapauskohtaisesti olla tälle enemmän tai vähemmän edullinen tai epäedullinen asetuksen N:o 883/2004 nojalla sovellettavien kansallisten lakien yhdistelmän mukaan. ( 89 )

136. Käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan ole kyse siitä, voidaanko liikkumisvapauttaan käyttäneelle unionin kansalaiselle myöntää etuuksia, jotka eivät ole yhtä laajoja kuin etuudet, joita hän olisi voinut saada kotijäsenvaltiossaan, vaan siitä, voidaanko häneltä evätä kaikki valtion rahoittamat terveydenhuoltoetuudet kiireellistä sairaanhoitoa ja obstetrista hoitoa lukuun ottamatta.

137. Kuten olen tämän ratkaisuehdotuksen 52 kohdassa muistuttanut, asetuksella N:o 883/2004, erityisesti sen 11 artiklan 3 kohdan e alakohdalla, tavoiteltu päämäärä on erityisesti sen välttäminen, että kyseisen asetuksen soveltamisalaan kuuluvat henkilöt jäisivät ilman sosiaaliturvan tarjoamaa suojaa siitä syystä, ettei minkään maan lainsäädäntöä voida soveltaa heihin. ( 90 )

138. A:n kaltaisessa tapauksessa unionin kansalainen ei enää kuulu kotijäsenvaltionsa sosiaaliturvan piiriin, koska hän on lopettanut työskentelynsä siellä ja siirtänyt asuinpaikkansa toiseen jäsenvaltioon. ( 91 ) Asuinjäsenvaltion lainsäädännön sovellettavaksi valitsemisen tarkoituksena on lähtökohtaisesti estää se, ettei hän kuulu minkään sosiaaliturvajärjestelmän piiriin. ( 92 )

139. Unionin tuomioistuin on katsonut, että tilanteessa, jota säännellään asetuksen N:o 883/2004 11 artiklan 3 kohdan e alakohdalla ja jossa näin ollen sovelletaan asianomaisen henkilön asuinjäsenvaltion lainsäädäntöä, tämän lainsäädännön soveltamista ei horjuta se, että tietyt jäsenvaltiot asettavat kansalliseen sosiaaliturvajärjestelmään kuulumisen edellytykseksi sen, että asianomainen henkilö on palkkatyössä kyseisen jäsenvaltion alueella, jolloin on mahdollista, ettei hän kuulu mihinkään sosiaaliturvajärjestelmään ja jää ilman sosiaaliturvan tarjoamaa suojaa, jollei hän täytä tätä edellytystä. ( 93 )

140. Unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että vaikka kunkin jäsenvaltion lainsäädännössä määritetään edellytykset oikeudelle liittyä sosiaaliturvajärjestelmään, jäsenvaltioiden on tällaisia edellytyksiä vahvistaessaan kuitenkin noudatettava unionin oikeuden säännöksiä. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan edellytykset oikeudelle liittyä sosiaaliturvajärjestelmään eivät voi johtaa siihen, että kyseessä olevan lainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle jätetään henkilöt, joihin kyseistä lainsäädäntöä voidaan soveltaa asetuksen N:o 883/2004 nojalla. ( 94 )

141. Sen ratkaisemiseksi, ovatko kansallisessa lainsäädännössä, kuten sairaanhoitolaissa, säädetyt edellytykset asetuksen N:o 883/2004 mukaisia, on asetuksen N:o 883/2004 4 artiklan ja direktiivin 2004/38 24 artiklan välisen yhteyden vuoksi tärkeää ottaa huomioon kyseisen direktiivin 24 artiklan tulkinta ja erityisesti päätelmä, jonka olen esittänyt tämän ratkaisuehdotuksen 125 ja 126 kohdassa.

142. Tästä seuraa, että jos edellytys, jonka mukaan vastaanottavan jäsenvaltion alueella on tehtävä työtä tai toimittava itsenäisenä ammatinharjoittajana ja jollaisesta sairaanhoitolaissa säädetään, koskee ainoastaan muiden jäsenvaltioiden kansalaisia ja koskee heitä kaikissa olosuhteissa niin kauan kuin he eivät ole saaneet pysyvää oleskeluoikeutta vastaanottavassa jäsenvaltiossa, sekään ei ole asetuksen N:o 883/2004 4 artiklassa säädetyn yhdenvertaista kohtelua koskevan oikeuden mukainen.

143. Totean, että tällainen erilainen kohtelu ei myöskään vastaa asetuksen N:o 883/2004 tavoitetta, jonka mukaan on helpotettava kaikkien unionin kansalaisten vapaata liikkuvuutta. Toisin kuin aiempaa asetusta N:o 1408/71, joka koski vain palkattuja työntekijöitä ja itsenäisiä ammatinharjoittajia sekä heidän perheenjäseniään, asetusta N:o 883/2004 sovelletaan nyt kaikkiin unionin kansalaisiin, myös henkilöihin, jotka eivät ole taloudellisesti aktiivisia ja jotka näin ollen eivät työskentele. ( 95 )

144. Edellä esitetystä seuraa, ettei vastaanottavan jäsenvaltion lainsäädännössä voida automaattisesti ja kaikissa olosuhteissa evätä unionin kansalaiselta, joka on siirtänyt etujensa keskuksen tämän jäsenvaltion alueelle ja jolla on kotoutumiseen perustuva tosiasiallinen yhteys tähän valtioon, kaikkia oikeuksia kuulua sosiaaliturvan piiriin vain sillä perusteella, ettei hän ole työntekijä tai itsenäinen ammatinharjoittaja sen alueella.

145. Mielestäni se, että A:n kaltaisen unionin kansalaisen, joka on muuttanut toiseen jäsenvaltioon perheensä luokse, voitaisiin katsoa menettävän kaikki oikeutensa terveydenhuoltoon liittyvään sosiaaliturvaan siihen asti, kun hän on asunut maassa viisi vuotta tai löytänyt uutta työtä tai ryhtynyt uudelleen itsenäiseksi ammatinharjoittajaksi, ei vastaa SEUT 21 artiklassa taattua ja direktiivissä 2004/38 ja asetuksessa N:o 883/2004 konkretisoitua unionin kansalaisten oikeutta liikkumisvapauteen eikä myöskään itse unionin kansalaisuuden käsitettä.

5. Unionin kansalaisen vapaan liikkuvuuden tavoite

146. Oikeus liikkumisvapauteen ilmenee unionin kansalaisen mahdollisuutena siirtyä tilapäisesti muuhun jäsenvaltioon kuin kotijäsenvaltioonsa työskentelyä, opiskelua tai vapaa-ajan viettoa varten. Siihen kuuluu kuitenkin myös oikeus asettua toiseen jäsenvaltioon toistaiseksi ja rakentaa siellä elämäänsä. Tämä viimeksi mainittu liikkumisvapauteen erottamattomasti liittyvä valinta tarkoittaa mahdollisuutta kotoutua täydellisesti vastaanottavan jäsenvaltion yhteiskuntaan ja tulla siellä kohdelluksi tämän valtion omien kansalaisten tavoin.

147. Se, ettei A:n kaltainen unionin kansalainen, joka osoittaa vastaanottavan jäsenvaltion viranomaisia tyydyttävällä tavalla siirtäneensä etujensa keskuksen tähän jäsenvaltioon niin, että hänellä on kotoutumiseen perustuva tosiasiallinen yhteys siihen, voisi tulla liitetyksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaaliturvan piiriin samoin edellytyksin kuin valtion omat kansalaiset, loukkaisi hänen liikkumisvapauttaan. ( 96 )

148. Muistutan, että oikeus sosiaaliturvaan on Euroopan unionin perusoikeuskirjan 34 artiklassa vahvistettu perusperiaate, jollainen on myös perusoikeuskirjan 35 artiklassa vahvistettu oikeus terveyden suojeluun.

149. Unionin kansalainen saattaa menettää perusluonteisen suojan, jos hänen ei ole mahdollista päästä sosiaaliturvan piiriin, vaikka hän ei kuulu enää kotijäsenvaltionsa sosiaaliturvajärjestelmään juuri siitä syystä, että hän on päättänyt lähteä kotijäsenvaltiostaan asettuakseen pidempiaikaisesti toiseen jäsenvaltioon.

150. Augstākā tiesa (Senāts) on ennakkoratkaisupyynnössään korostanut, ettei voitaisi hyväksyä, että henkilö jää kaikkien asianomaisten unionin jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien ulkopuolelle vain siksi, että hän on käyttänyt oikeuttaan liikkumisvapauteen. Olen tästä samaa mieltä ja katson, että tällainen ulkopuolelle jättäminen loukkaisi olennaisella tavalla unionin kansalaisen asemaa, josta on tullut jäsenvaltioiden kansalaisten perustavaa laatua oleva asema. ( 97 )

151. Katson ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tavoin, ettei sosiaaliturvajärjestelmän ulkopuolelle jättäminen ole sen unionin tavoitteen mukaista, että taataan henkilöiden vapaa liikkuvuus unionin alueella ja lujitetaan Euroopan yhdentymistä ( 98 ) jäsenvaltioiden välistä yhteisvastuullisuutta syventämällä. ( 99 )

152. Se, että unionin kansalainen, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen, hyötyy vastaanottavan jäsenvaltion ensisijaisesti omia kansalaisiaan varten luomasta ja näitä kansalaisia varten säädettyyn yhteisvastuumekanismiin perustuvasta sosiaaliturvajärjestelmästä, vaikka hän osallistuukin tämän järjestelmän rahoittamiseen, ei voi kumota tätä analyysia.

153. Korostan unionin oikeuden perustuvan yhteisvastuullisuuden arvoille, joita on edelleen vahvistettu unionin kansalaisuuden perustamisen jälkeen ja joita on tarkoitus soveltaa aivan erityisesti pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa.

154. Katson näin ollen, ettei direktiivin 2004/38 eikä myöskään asetuksen N:o 883/2004 sanamuoto tue sitä, että A:n kaltaiselta henkilöltä evätään järjestelmällisesti mahdollisuus tulla liitetyksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaaliturvan piiriin sillä perusteella, ettei hän työskentele liittymishakemuksensa ajankohtana, eikä tällainen epääminen vastaa näissä kahdessa johdetun oikeuden toimessa taatun vapaan liikkuvuuden tavoitetta eikä perussopimusten laatijoiden tavoitetta, josta määrätään erityisesti SEUT 21 artiklassa.

155. Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin katsoo, että SEUT 21 artiklaa, asetuksen N:o 883/2004 4 artiklaa ja direktiivin 2004/38 24 artiklaa, luettuina yhdessä tämän direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 14 artiklan 2 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, joka mahdollistaa sen, että vastaanottava jäsenvaltio epää unionin kansalaiselta, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen, joka täyttää mainitun direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyt edellytykset ja joka osoittaa kotoutumiseen perustuvan tosiasiallisen yhteyden vastaanottavaan jäsenvaltioon, johon hän on siirtänyt kaikkien etujensa keskuksen, automaattisesti ja kaikissa olosuhteissa liittämisen sosiaaliturvajärjestelmänsä ja rahoittamiensa terveydenhuoltoetuuksien piiriin samoin edellytyksin kuin se liittää niiden piiriin omat kansalaisensa, kun tällainen epääminen perustuu siihen, ettei hän tee työtä tai toimi itsenäisenä ammatinharjoittajana kyseisen valtion alueella.

V Ratkaisuehdotus

156. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Augstākā tiesan (Senāts) esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Pääasiassa kyseessä olevan kaltaiset julkisen terveydenhuollon etuudet, jotka myönnetään etuudensaajille kaikesta yksilöllisestä tarveharkinnasta riippumatta tietyn laissa määritellyn aseman perusteella, eivät kuulu sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004, sellaisena kuin se on muutettuna 19.12.2013 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 1372/2013, 3 artiklan 5 kohdan a alakohdassa tarkoitetun lääkinnällisen ja sosiaalihuollon käsitteen piiriin vaan kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun sairausetuuksien käsitteen piiriin. 2) Asetuksen N:o 883/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1372/2013, 11 artiklan 3 kohdan e alakohdan mukaisesti voidaan ainoastaan määritellä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisiin sairausetuuksiin sovellettava lainsäädäntö, eikä se koske aineellisia edellytyksiä, joiden on täytyttävä oikeuden syntymiseksi tällaisiin etuuksiin. Pelkästään tämän säännöksen perusteella ei voida arvioida, onko sellainen kansallinen säännöstö unionin oikeuden mukainen, jolla oikeus saada valtion rahoittamia terveydenhuoltoetuuksia evätään unionin kansalaiselta, joka käyttää oikeuttaan liikkumisvapauteen lähtemällä kotijäsenvaltiostaan ja asettumalla toiseen jäsenvaltioon, sillä perusteella, ettei hän tee työtä tai toimi itsenäisenä ammatinharjoittajana tämän viimeksi mainitun valtion alueella. 3) SEUT 21 artiklaa, asetuksen N:o 883/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1372/2013, 4 artiklaa ja Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 24 artiklaa, luettuina yhdessä tämän direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 14 artiklan 2 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, joka mahdollistaa sen, että vastaanottava jäsenvaltio epää unionin kansalaiselta, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen, joka täyttää mainitun direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyt edellytykset ja joka osoittaa kotoutumiseen perustuvan tosiasiallisen yhteyden vastaanottavaan jäsenvaltioon, johon hän on siirtänyt kaikkien etujensa keskuksen, automaattisesti ja kaikissa olosuhteissa liittämisen sosiaaliturvajärjestelmänsä ja rahoittamiensa terveydenhuoltoetuuksien piiriin samoin edellytyksin kuin se liittää niiden piiriin omat kansalaisensa, kun tällainen epääminen perustuu siihen, ettei hän tee työtä tai toimi itsenäisenä ammatinharjoittajana kyseisen valtion alueella.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: ranska

( 2 ) Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2004, L 158, s. 77).

( 3 ) Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2004, L 166, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 19.12.2013 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 1372/2013 (EUVL 2013, L 346, s. 27) (jäljempänä asetus 883/2004).

( 4 ) Ks. tuomio 11.11.2014, Dano (C-333/13, EU:C:2014:2358; jäljempänä tuomio Dano); tuomio 15.9.2015, Alimanovic (C-67/14, EU:C:2015:597; jäljempänä tuomio Alimanovic) ja tuomio 25.2.2016, García-Nieto ym. (C-299/14, EU:C:2016:114; jäljempänä tuomio García-Nieto).

( 5 ) Ammattitoimintansa lopettaneiden työntekijöiden ja itsenäisten ammatinharjoittajien oleskeluoikeudesta 28.6.1990 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1990, L 180, s. 28).

( 6 ) Opiskelijoiden oleskeluoikeudesta 28.6.1990 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1990, L 180, s. 30).

( 7 ) Oleskeluoikeudesta 28.6.1990 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1990, L 180, s. 26).

( 8 ) Kortin haltijalla on oikeus julkiseen terveydenhuoltoon oleskellessaan tilapäisesti jossakin 27:stä unionin jäsenvaltiosta, Islannissa, Liechtensteinissa, Norjassa tai Sveitsissä samoin ehdoin ja samaan hintaan kuin kyseisessä maassa vakuutetut henkilöt.

( 9 ) Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annettu neuvoston asetus (EYVL 1971, L 149, s. 2).

( 10 ) Ks. tuomio 27.3.1985, Hoeckx (249/83, EU:C:1985:139, 10 kohta).

( 11 ) Ks. vastaavasti tuomio 16.7.1992, Hughes (C-78/91, EU:C:1992:331, 14 kohta).

( 12 ) Ks. erityisesti tuomio 27.11.1997, Meints (C-57/96, EU:C:1997:564, 24 kohta) ja tuomio 25.7.2018, A (Vammaiselle tarkoitettu apu) (C-679/16, EU:C:2018:601, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 13 ) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on selittänyt, että vuodesta 2018 alkaen nämä etuudet on rahoitettu sekä pakollisilla maksuilla että veroilla.

( 14 ) Ks. tuomio 16.7.1992, Hughes (C-78/91, EU:C:1992:331, 21 kohta).

( 15 ) Ks. asetuksesta N:o 1408/71 tuomio 16.11.1972, Heinze (14/72, EU:C:1972:98, 8 kohta).

( 16 ) Ks. tuomio 14.6.2016, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta (C-308/14, EU:C:2016:436, 63 kohta; jäljempänä tuomio komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta) ja asetuksen N:o 883/2004 johdanto-osan kolmas ja neljäs perustelukappale.

( 17 ) Ks. tuomio 19.9.2013, Brey (C-140/12, EU:C:2013:565, 40 kohta) ja tuomio komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, 64 kohta sekä asetuksen N:o 883/2004 johdanto-osan 15 perustelukappale.

( 18 ) Ks. erityisesti tuomio 10.3.2009, Hartlauer (C-169/07, EU:C:2009:141, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 16.7.2009, von Chamier-Glisczinski (C-208/07, EU:C:2009:455, 63 kohta).

( 19 ) Direktiivin 2004/38 14 artiklan 4 kohdan b alakohdan ja 14 artiklan 2 kohdan välisestä erosta ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 43.

( 20 ) Ks. vastaavasti tuomio Dano, 61 kohta ja tuomio 6.10.2020, Jobcenter Krefeld (C-181/19, EU:C:2020:794, 60 kohta; jäljempänä tuomio Jobcenter Krefeld).

( 21 ) Ks. tuomio Dano, 69 kohta.

( 22 ) Ks. erityisesti tuomio Dano, 71 ja 73 kohta; tuomio 30.6.2016, NA (C-115/15, EU:C:2016:487, 76 kohta) ja tuomio 2.10.2019, Bajratari (C-93/18, EU:C:2019:809, 29 kohta).

( 23 ) Ks. tuomio Dano, 71 kohta.

( 24 ) Ks. tuomio Dano, 71 kohta.

( 25 ) Ks. tuomio Dano, 82 kohta.

( 26 ) Ks. tuomio Dano, 83 kohta.

( 27 ) Tuomio 19.9.2013 (C-140/12, EU:C:2013:565). Ks. erityisesti tämän tuomion 44 ja 47 kohta, joissa unionin tuomioistuin toteaa, että asetuksen N:o 883/2004 mukainen oikeus sosiaalietuuksiin ja vastaanottavassa jäsenvaltiossa oleskelun, jonka edellytyksenä voi olla direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädettyjen edellytysten täyttäminen, laillisuus ovat keskenään yhteydessä.

( 28 ) Tuomio Alimanovic, 69 kohta.

( 29 ) Tuomio García-Nieto, 38 kohta.

( 30 ) Tuomio komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, 68 kohta.

( 31 ) Ks. vastaavasti tuomio García-Nieto, 40 kohta. Korostan, että Elisabeta Dano oleskeli laillisesti vastaanottavassa jäsenvaltiossa kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti. Hänelle oli lisäksi myönnetty siellä toistaiseksi voimassa ollut todistus unionin kansalaisten vapaasta liikkuvuudesta (ks. tuomion Dano 36 kohta). Koska hänellä ei ollut direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuja riittäviä varoja, hän ei kuitenkaan oleskellut siellä laillisesti kyseisen direktiivin mukaisesti.

( 32 ) Ks. vastaavasti tuomion García-Nieto 43 kohta.

( 33 ) Tähän tuomioon johtaneessa asiassa komissio oli väittänyt, ettei direktiiviä 2004/38 sovelleta sosiaaliturvaetuuksiin (ks. kyseisen tuomion 44 ja 46 kohta). Täsmennettyään, että kyseessä olleet etuudet, eli perhe-etuudet, olivat sosiaaliturvaetuuksia (tuomion 61 kohta), unionin tuomioistuin sovelsi direktiiviä sosiaaliturvaetuuksiin (ks. tuomion 66 ja 68 kohta) ja hylkäsi kanteen, jossa vaadittiin, että unionin tuomioistuin toteaa Yhdistyneen kuningaskunnan jättäneen noudattamatta velvoitteitaan, kun se asetti näiden etuuksien saamisen ehdoksi laillisen oleskelun alueellaan.

( 34 ) Ks. ennakkoratkaisupyynnön 3.7 kohta ja 20 kohdan toinen alakohta.

( 35 ) Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 84 kohta.

( 36 ) Vrt. tämän ratkaisuehdotuksen 22 kohta.

( 37 ) Tuomion 77 kohta.

( 38 ) Muistutan, että johdetulla oikeudella voidaan rajoittaa sellaisten unionin kansalaisten vapaata liikkuvuutta, jotka eivät ole taloudellisesti aktiivisia, sillä SEUT 21 artiklan mukaan ”jokaisella unionin kansalaisella on oikeus vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, jollei perussopimuksissa määrätyistä tai sen soveltamisesta annetuissa säännöksissä säädetyistä rajoituksista ja ehdoista muuta johdu”.

( 39 ) Ks. tuomio Jobcenter Krefeld, 79 kohta, josta ilmaus on peräisin.

( 40 ) Ks. tuomion 60 kohta ja sitä seuraavat kohdat. Poikkeusta sovellettiin unionin kansalaiseen, joka ei ollut taloudellisesti aktiivinen, kun hän oli hakenut toimeentuloetuuksia itselleen ja lapsilleen vastaanottavassa jäsenvaltiossa, jossa hän oli aiemmin työskennellyt. Hän oli menettänyt työntekijän asemansa, mutta koska hän haki uutta työpaikkaa kyseisessä jäsenvaltiossa, hän kuului direktiivin 2004/38 14 artiklan 4 kohdan b alakohdan soveltamisalaan. Lisäksi hänen oleskeluoikeutensa vastaanottavassa jäsenvaltiossa perustui työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta unionin alueella 5.4.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 492/2011 (EUVL 2011, L 141, s. 1) 10 artiklaan, koska hänen lapsensa kävivät koulua kyseisessä valtiossa ja hänellä oli näin ollen oikeus sosiaaliavustusten osalta yhdenvertaiseen kohteluun kyseisen valtion omien kansalaisten kanssa.

( 41 ) Ks. tuomio Jobcenter Krefeld, 65 kohta.

( 42 ) Ks. tuomio Jobcenter Krefeld, 69 ja 70 kohta.

( 43 ) Korostan, että direktiivin 2004/38 14 artiklan 4 kohdan b alakohdassa tarkoitetaan henkilöitä, jotka oleskelevat vastaanottavassa jäsenvaltiossa pidempään kuin kolme kuukautta saapumisensa jälkeen hakeakseen siellä töitä ja joilla ei kyseisen direktiivin 24 artiklan 2 kohdan mukaisen poikkeuksen soveltamisen vuoksi ole kyseisessä jäsenvaltiossa oikeutta sosiaaliavustuksiin, kun taas kyseisen direktiivin 14 artiklan 2 kohdassa tarkoitetaan muita henkilöitä, joilla on saman direktiivin 7 artiklaan perustuva oleskeluoikeus ja jotka edelleen täyttävät tämän viimeksi mainitun säännöksen mukaiset edellytykset ja joilla on näin ollen lähtökohtaisesti oikeus yhdenvertaiseen kohteluun valtion omien kansalaisten kanssa saman direktiivin 24 artiklan 1 kohdan nojalla.

( 44 ) Kursivointi tässä.

( 45 ) Ks. vastaavasti tuomio Dano, 77 kohta.

( 46 ) Ks. vastaavasti tuomio Dano, 71 kohta.

( 47 ) Määritelmä ranskankielisen Le Robert ‑sanakirjan mukaan.

( 48 ) Tuomio 17.9.2002 (C-413/99, EU:C:2002:493; jäljempänä tuomio Baumbast), joka koski direktiiviä 90/364, joka edelsi direktiiviä 2004/38 ja sisälsi samankaltaisen sairausvakuutusvaatimuksen.

( 49 ) Komission tiedonanto Euroopan parlamentille ja neuvostolle direktiivin 2004/38 täytäntöönpanon ja soveltamisen parantamisesta (KOM(2009) 313 lopullinen) (jäljempänä direktiivin 2004/38 soveltamista koskevat suuntaviivat).

( 50 ) Ks. vastaavasti tuomio Baumbast, 89 kohta sekä julkisasiamies Geelhoedin ratkaisuehdotus Baumbast (C-413/99, EU:C:2001:385, 116 kohta). Tämä toteamus saa sitä paitsi tukea edellisessä alaviitteessä mainituista suuntaviivoista, joiden mukaan sairausvakuutus voi johtua unionin kansalaisen kotijäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmään kuulumisesta. Komissio mainitsee esimerkkinä eläkeläiset, joilla on oikeus terveydenhoitoon sen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, joka maksaa heidän eläkkeensä. Se mainitsee myös tapauksen, jossa kotijäsenvaltion lainsäädäntö kattaa sellaisen opiskelijan terveydenhuoltoetuudet, joka muuttaa toiseen jäsenvaltioon opiskelemaan mutta ei muuta sinne kotipaikkaansa asetuksessa (ETY) N:o 1408/71, josta on tullut asetus N:o 883/2004, tarkoitetulla tavalla.

( 51 ) Sairausvakuutusturvaa koskeva vaatimus mainitaan myös kahdessa muussa direktiivin 2004/38 säännöksessä: 12 artiklan 2 kohdassa ja 13 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa. Vaatimus on näissä säännöksissä muotoiltu ranskaksi hieman tiukemmin, sillä kyseisten henkilöiden on oltava vastaanottavassa jäsenvaltiossa ”täysimääräisesti vakuutettuja” (entièrement couverts) sairauden varalta, mutta kuten 7 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa, sanamuodosta ei ilmene vakuutuksen ottamistapaa.

( 52 ) Tässä perustelukappaleessa kuvastuu direktiivin 90/364 johdanto-osan neljäs perustelukappale. Ks. myös tuomio 21.12.2011, Ziolkowski ja Szeja (C-424/10 ja C-425/10, EU:C:2011:866, 40 kohta).

( 53 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 11 kohta.

( 54 ) Adonninon kertomus Brysselin Eurooppa-neuvostolle 29. ja 30.3.1985 (Euroopan yhteisöjen tiedote, täydennysosa nro 7/85, s. 9 ja 10). Kertomuksessa esitettiin valtion- ja hallitusten päämiesten pyynnöstä joukko ehdotuksia, joiden tarkoituksena oli lisätä unionin kansalaisten oikeuksia, etenkin oleskeluoikeutta. Ks. myös vastaavasti julkisasiamies La Pergolan ratkaisuehdotus Kaba (C-356/98, EU:C:1999:470, alaviite 123), jossa viitataan kyseiseen kertomukseen.

( 55 ) Ehdotus neuvoston direktiiviksi oleskeluoikeudesta (KOM(89) 275 lopullinen) (EYVL 1989, C 191, s. 5). Totean, että ensimmäinen yleistä oleskeluoikeutta koskeva ehdotus esitettiin jo 1970-luvun lopulla. Siinä ei mainittu sairausvakuutusta koskevaa edellytystä. Ks. komission neuvostolle 31.7.1979 esittämä ehdotus neuvoston direktiiviksi jäsenvaltioiden kansalaisten oleskeluoikeudesta toisen jäsenvaltion alueella (EYVL 1979, C 207, s. 14).

( 56 ) Kursivointi tässä (ks. kyseisten suuntaviivojen 2.3.2 kohta). Lisään, että vaikka nämä suuntaviivat eivät ole oikeudellisesti sitovia, ne voivat toimia tulkintalähteenä.

( 57 ) Ks. 13.12.2016 annettu ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi asetuksen N:o 883/2004 ja asetuksen N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä annetun asetuksen (EY) N:o 987/2009 muuttamisesta (COM(2016) 815 final), erityisesti ehdotuksen 1 artiklan 3 kohta.

( 58 ) Totean, että tässä asiassa pidetyssä istunnossa komissio totesi vastauksena unionin tuomioistuimen esittämään kysymykseen, joka koski mahdollisuutta liittyä vapaaehtoisesti vastaanottavan jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmään, että jos vastaanottava jäsenvaltio on säätänyt mahdollisuudesta liittyä sen julkiseen terveydenhuoltojärjestelmään sellaista maksua vastaan, joka ei ole pelkästään symbolinen, sitä on käytettävä, jottei oikeuttaan vapaaseen liikkumiseen käyttäneen unionin kansalaisen, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen, tarvitse ottaa yksityistä vakuutusta.

( 59 ) Ks. vastaavasti tuomio Baumbast, 81–85 kohta. Ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 38.

( 60 ) Ks. tuomio Baumbast, 90 kohta.

( 61 ) Ks. tuomio Baumbast, 91 kohta.

( 62 ) Tuomio 20.9.2001 (C-184/99, jäljempänä tuomio Grzelczyk, EU:C:2001:458).

( 63 ) Ks. vastaavasti tuomio Grzelczyk, 44 ja 45 kohta.

( 64 ) Huomautan kuitenkin, kuten olen todennut tämän ratkaisuehdotuksen 40 kohdassa, että kyseisen henkilön oleskeluoikeus vastaanottavassa jäsenvaltiossa perustui asetukseen N:o 492/2011, koska hän oli aiemmin työskennellyt kyseisessä jäsenvaltiossa ja hänen lapsensa kävivät siellä koulua.

( 65 ) Kuten olen todennut tämän ratkaisuehdotuksen 22 kohdassa, hän sai Latviassa työpaikan vuonna 2018. Totean, ettei tällä seikalla ole merkitystä hänen oikeussuojan tarpeensa kannalta eikä näin ollen myöskään ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymisen kannalta, jota koskevaa kysymystä ei edes ole otettu esille. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa itse yhtäältä, että sosiaaliturvajärjestelmän piiriin liittämisen epäämistä koskeva päätös on voinut olla lainvastainen, jolloin syntyy oikeussuojan tarve. Toisaalta jos työsuhde päättyy, lainvastaisuuden toteaminen estää päätöksen tekijää tekemästä uutta häntä koskevaa samankaltaista päätöstä (ks. analogisesti tuomio 28.5.2013, Abdulrahim v. neuvosto ja komissio, C‑239/12 P, EU:C:2013:331, 61, 63 ja 64 kohta).

( 66 ) Ks. erityisesti tuomio 11.7.2002, D'Hoop (C-224/98, EU:C:2002:432); tuomio 15.3.2005, Bidar (C-209/03, EU:C:2005:169; jäljempänä tuomio Bidar); tuomio 23.10.2007, Morgan ja Bucher (C-11/06 ja C-12/06, EU:C:2007:626); tuomio 18.11.2008, Förster (C-158/07, EU:C:2008:630); tuomio 25.10.2012, Prete (C-367/11, EU:C:2012:668); tuomio 18.7.2013, Prinz ja Seeberger (C-523/11 ja C-585/11, EU:C:2013:524); tuomio 24.10.2013, Thiele Meneses (C-220/12, EU:C:2013:683); tuomio 26.2.2015, Martens (C-359/13, EU:C:2015:118) ja tuomio 25.7.2018, A (Vammaiselle tarkoitettu apu) (C-679/16, EU:C:2018:601).

( 67 ) Kyseisen tuomion 56 kohta.

( 68 ) Ks. tuomio Bidar, 57 kohta.

( 69 ) Ks. tuomio Bidar, 61 ja 63 kohta.

( 70 ) Tuomio 18.11.2008 (C-158/07, EU:C:2008:630).

( 71 ) Korostan, että 25.7.2018 annetussa tuomiossa A (Vammaiselle tarkoitettu apu) (C-679/16, EU:C:2018:601, 69–71 kohta) unionin tuomioistuin on katsonut, että henkilön ja kyseisen jäsenvaltion välisen tosiasiallisen ja riittävän yhteyden tarkoituksena on taata sosiaaliturvajärjestelmän rahoituksellinen tasapaino, koska jäsenvaltio voi sen ansiosta varmistaa, ettei kyseisen etuuden maksamiseen liittyvä taloudellinen rasite muodostu kohtuuttomaksi.

( 72 ) Ks. tuomio 21.7.2011, Stewart (C-503/09, EU:C:2011:500, 100 kohta).

( 73 ) Ks. vastaavasti tuomio 24.10.2013, Thiele Meneses (C-220/12, EU:C:2013:683, 38 kohta).

( 74 ) Ks. tuomio 25.10.2012, Prete (C-367/11, EU:C:2012:668, 50 kohta).

( 75 ) Ks. tuomio 26.2.2015, Martens (C-359/13, EU:C:2015:118, 41 kohta).

( 76 ) Ks. tuomio 4.10.2012, komissio v. Itävalta (C-75/11, EU:C:2012:605, 63 kohta).

( 77 ) Ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 23.3.2004, Collins (C-138/02, EU:C:2004:172, 70 ja 73 kohta).

( 78 ) Ks. vastaavasti tuomio 10.3.2009, Hartlauer (C-169/07, EU:C:2009:141, 46 kohta).

( 79 ) Ks. vastaavasti tuomio 28.4.1998, Kohll (C-158/96, EU:C:1998:171, 45 kohta).

( 80 ) Ks. tuomio 10.3.2009, Hartlauer (C-169/07, EU:C:2009:141, 47 kohta) ja tuomio 16.5.2006, Watts (C-372/04, EU:C:2006:325, 103 ja 104 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 81 ) Jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien erilaisista rahoitustavoista ks. Mantu, S. ja Minderhoud, P., ”Exploring the Links between Residence and Social Rights for Economically Inactive EU Citizens”, European Journal of Migration and Law, 2019, vol. 21, no 3, s. 313–337, erityisesti 2.3 kohta.

( 82 ) Ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 13.4.2010, Bressol ym. (C-73/08, EU:C:2010:181, 71 kohta).

( 83 ) Mikään ei tällöin estä jäsenvaltioita säätämästä lainsäädännössään, että vakuutusyhtiöiden on sisällytettävä sopimuksiinsa lauseke, jonka mukaan unionin kansalaisen hyväksi aiheutuneet terveydenhuoltomenot korvataan suoraan valtiolle, jolloin hänestä ei muodostu kohtuutonta rasitetta. Vahvistaessaan lisävakuutusmaksujen tason tai