ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9

Mainitun asetuksen 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Alaikäiset”, säädetään seuraavaa: ”1. Jos hakija on ilman huoltajaa oleva alaikäinen, hakemuksen käsittelystä on vastuussa se jäsenvaltio, jossa joku ilman huoltajaa olevan alaikäisen perheenjäsen tai sisarus laillisesti oleskelee, mikäli tämä on alaikäisen edun mukaista. Jos hakija on naimisissa oleva alaikäinen, jonka puoliso ei oleskele laillisesti jäsenvaltioiden alueella, hakemuksen käsittelystä on vastuussa se jäsenvaltio, jossa alaikäisen isä, äiti tai joku muu kyseisen jäsenvaltion lain tai käytännön mukaisesti hänestä vastuussa oleva aikuinen tai alaikäisen sisarus laillisesti oleskelee. 2. Jos hakija on ilman huoltajaa oleva alaikäinen, jolla on toisessa jäsenvaltiossa laillisesti oleskeleva sukulainen, ja kun henkilökohtaisen puhuttelun perusteella todetaan, että kyseinen sukulainen voi huolehtia hänestä, kyseisen jäsenvaltion on saatettava alaikäinen yhteen sukulaisensa kanssa, ja siitä tulee hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio, edellyttäen että tämä on alaikäisen edun mukaista. 3. Jos 1 ja 2 kohdassa tarkoitettuja perheenjäseniä, sisaruksia tai sukulaisia oleskelee useammassa kuin yhdessä jäsenvaltiossa, hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio määritetään sen perusteella, mikä on ilman huoltajaa olevan alaikäisen edun mukaista. 4. Jollei 1 ja 2 kohdassa tarkoitettua perheenjäsentä, sisarusta tai sukulaista ole, hakemuksen käsittelystä on vastuussa se jäsenvaltio, jossa ilman huoltajaa oleva alaikäinen on jättänyt kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa, edellyttäen että tämä on alaikäisen edun mukaista.”
On nimittäin niin, että jollei tarkastuksista, jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tehtävä sen osalta, onko kyseistä erityisjärjestelmää pidettävä ”vapaaehtoisena vakuutusjärjestelmänä tai valinnaisena jatkuvana vakuutusjärjestelmänä” vähintäänkin 1.1.2005 alkaen suoritettujen maksujen osalta, muuta johdu, tällainen vakuutusjärjestelmä on asetuksen N:o 883/2004 14 artiklan 1 ja 3 kohdan säännösten mukaisesti nimenomaisesti jätetty kyseisellä asetuksella käyttöön otetun sovellettavan lainsäädännön määrittämistä koskevan mekanismin soveltamisalan ulkopuolelle. FK:lle voidaan siis myöntää oikeus kyseiseen valinnaiseen jatkuvaan vakuutukseen Itävallassa, vaikka hän on pakottavasti toisen jäsenvaltion lainsäädännön alainen, joka nyt käsiteltävässä asiassa on Sveitsin lainsäädäntö, koska hän on aloittanut maksujen suorittamisen asianajajan ammattia Itävallassa harjoittavien henkilöiden erityiseen vakuutusjärjestelmään aikana, jolloin tämä ei kuulunut asetuksen N:o 1408/71 – joka on korvattu asetuksella N:o 883/2004 – soveltamisalaan, ja johon hän on jatkanut maksujen suorittamista sen jälkeen.
5

Mainitun asetuksen 7 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus korvaukseen”, säädetään seuraavaa: ”1. Jos tähän artiklaan viitataan, matkustajan on saatava seuraavan suuruinen korvaus: a) 250 euroa lentojen osalta, joiden pituus on enintään 1500 kilometriä; b) 400 euroa yhteisön sisäisten lentojen osalta, joiden pituus on yli 1500 kilometriä, ja muiden lentojen osalta, joiden pituus on yli 1500 mutta alle 3500 kilometriä; c) 600 euroa lentojen osalta, joihin ei voida soveltaa a tai b alakohtaa. Lennon pituutta määriteltäessä on perusteena käytettävä viimeistä määräpaikkaa, johon matkustaja saapuu myöhässä aikataulun mukaisesta saapumisajasta siksi, että lennolle pääsy on evätty tai lento on peruutettu. – –”
a)

joka on perustamassa ensimmäistä kertaa tilan sen pääasiallisena yrittäjänä tai on perustanut sellaisen tilan perustukijärjestelmässä tai yhtenäisen pinta-alatuen järjestelmässä jätettyä ensimmäistä [yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta, hallinnoinnista ja seurannasta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 352/78, (EY) N:o 165/94, (EY) N:o 2799/98, (EY) N:o 814/2000, (EY) N:o 1290/2005 ja (EY) N:o 485/2008 kumoamisesta 17.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] asetuksen (EU) N:o 1306/2013 [(EUVL 2013, L 347, s. 549)] 72 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua hakemusta edeltävien viiden vuoden aikana; ja
2)

Asetuksen N:o 2913/92 30 artiklan 2 kohdan a ja b alakohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion tulliviranomainen voi tullausarvoa määrittäessään jättää tulliselvityksen hakijan muiden liiketoimien kauppa‑arvot määrityksen ulkopuolelle, vaikka kyseinen tulliviranomainen tai muiden jäsenvaltioiden tulliviranomaiset eivät ole kyseenalaistaneet mainittuja arvoja, edellyttäen, että yhtäältä mainittu viranomainen kyseenalaistaa ensin kyseiseen jäsenvaltioon tapahtuvaan tuontiin liittyvät kauppa‑arvot asetuksen N:o 2913/92 78 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisesti sen 221 artiklassa säädetyssä määräajassa noudattaen tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna 19.12.1994 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 3254/94, 181 a artiklassa säädettyä menettelyä ja että toisaalta tämä tulliviranomainen perustelee muihin jäsenvaltioihin tapahtuvaan tuontiin liittyvien kauppa‑arvojen poissulkemisen asetuksen N:o 2913/92 6 artiklan 3 kohdan mukaisesti tukeutumalla niiden uskottavuuteen vaikuttaviin seikkoihin.
”(6)

Romanian puutavaramarkkinoilla on myös ongelmia markkinoiden luonteen ja markkinoilla toimivien yritysten vuoksi. Markkinoilla toimii suuri määrä pieniä yrityksiä, joita Romanian viranomaisten on vaikea valvoa. Yleisin veronkiertotapa on seuraavanlainen: kun tavaroiden luovuttaja on laskuttanut asiakasta luovutuksesta, se katoaa jäljettömiin suorittamatta veroa toimivaltaisille viranomaisille mutta toimittaa asiakkaalle verovähennykseen kelpaavan kauppalaskun.
SEUT 45 artiklaa ja asetuksen N:o 492/2011 7 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, joka koskee ammatillisen urakehityksen tunnustamista jäsenvaltion terveydenhuoltojärjestelmässä ja jossa estetään ottamasta huomioon työntekijän palvelusaikana sellaista työkokemusta, jonka tämä viimeksi mainittu on hankkinut toisen jäsenvaltion julkisen terveydenhuoltojärjestelmän palveluksessa, paitsi jos kyseiseen säännöstöön sisältyvä työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoitus vastaa yleisen edun mukaista tavoitetta, jos sillä voidaan taata tämän tavoitteen saavuttaminen ja jos sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän viimeksi mainitun saavuttamiseksi.
4

Asetuksen johdanto-osan 53 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”[Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001, (EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999, (EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71 ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta 29.9.2003 annetussa] neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1782/2003 [(EUVL 2003, L 270, s. 1)], joka on korvattu [yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (EY) N:o 1290/2005, (EY) N:o 247/2006, (EY) N:o 378/2007 muuttamisesta ja asetuksen N:o 1782/2003 kumoamisesta 19.1.2009 annetulla neuvoston] asetuksella (EY) N:o 73/2009 [(EUVL 2009, L 30, s. 16)], vahvistetaan periaate, jonka mukaan yhteisen maatalouspolitiikan puitteissa joidenkin tukien maksaminen kokonaisuudessaan tuensaajille olisi kytkettävä maan hoitoa, maataloustuotantoa ja maataloustoimintaa koskevien sääntöjen noudattamiseen. – – Täydentävien ehtojen järjestelmän mukaan jäsenvaltioiden edellytetään soveltavan seuraamuksia kaikkea yhteisen maatalouspolitiikan puitteissa saatavaa tukea tai sen osaa koskevien vähennysten tai tuen ulkopuolelle sulkemisen muodossa.”
12

Kyseisen asetuksen 29 artiklan 1 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Hakijan tai muun 18 artiklan 1 kohdan c tai d alakohdassa tarkoitetun henkilön siirto pyynnön esittäneestä jäsenvaltiosta hakemuksen käsittelystä vastuussa olevaan jäsenvaltioon tapahtuu pyynnön esittäneen jäsenvaltion kansallisen lain mukaisesti ja sen jälkeen kun asianomaiset jäsenvaltiot ovat päässeet asiasta yhteisymmärrykseen ja heti kun se on käytännössä mahdollista, kuitenkin viimeistään kuuden kuukauden kuluessa siitä, kun toinen jäsenvaltio on suostunut pyyntöön ottaa asianomainen henkilö vastaan tai takaisin tai muutoksenhaun tai uudelleen käsittelyn johdosta annetun lopullisen päätöksen tekemisestä, jos sillä on lykkäävä vaikutus 27 artiklan 3 kohdan mukaisesti. – – 3. Jos henkilön siirtämisessä on tapahtunut virhe tai siirtopäätös on kumottu muutoksenhaun tai uudelleen käsittelyn perusteella siirron toteuttamisen jälkeen, siirron toteuttaneen jäsenvaltion on viipymättä otettava asianomainen henkilö takaisin.”
46

Edellä todettujen seikkojen perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2015/2436 19 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion menettelysäännölle, jonka mukaan tavaramerkin käyttämättä jättämiseen perustuvassa menettämismenettelyssä kantajan on tehtävä markkinatutkimus tavaramerkin haltijan kyseisen tavaramerkin mahdollisesta käyttämisestä ja esitettävä tältä osin mahdollisuuksien mukaan kannettaan tukevat perustellut huomautukset.
88

Kaiken edellä esitetyn perusteella asiassa C‑601/20 esitettyyn ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2018/843 1 artiklan 15 alakohdan c alakohta on pätemätön siltä osin kuin sillä on muutettu direktiivin 2015/849 30 artiklan 5 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohtaa siten, että siinä säädetään, sellaisena kuin se on näin muutettuna, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden alueelle perustettujen yhtiöiden ja muiden oikeushenkilöiden tosiasiallisia omistajia ja edunsaajia koskevat tiedot ovat kaikissa tapauksissa suuren yleisön saatavilla.
41

Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa korvauksen olemassaoloa koskevan edellytyksen on katsottava täyttyneen, kun sellaisen oikeushenkilön, joka on tehnyt ryhmävakuutussopimuksen vakuutusyhtiön kanssa ja maksaa tämän perusteella vakuutusyhtiölle vakuutusmaksut, asiakas suorittaa liittymisen perusteella maksun tälle oikeushenkilölle. Nyt käsiteltävässä asiassa pääasian vastapuoli myötävaikuttaa siis tällaisen korvauksen vastikkeeksi siihen, että kolmannet eli asiakkaat saavat vakuutusturvan, josta määrätään pääasian vastapuolen vakuutusyhtiön kanssa tekemässä sopimuksessa. Tämän korvauksen mahdollisuus merkitsee pääasian vastapuolen kaltaiselle oikeushenkilölle omaa taloudellista intressiä, joka on erillinen vakuutukseen liittyneiden intressistä saada kyseessä olevaan sopimukseen perustuva vakuutusturva ja joka on omiaan kannustamaan sitä – kun otetaan huomioon kyseiseen sopimukseen liittymisen vapaaehtoisuus – tavoittelemaan sitä, että mahdollisimman monet liittyvät tähän sopimukseen, mistä on lisäksi nyt kyseessä olevassa asiassa osoituksena se, että pääasian vastapuoli turvautuu mainosalan yrityksiin, jotka tarjoavat tällaista liittymistä ovelta ovelle ‑myyntinä.
10

Saman direktiivin 9 artiklassa, jonka otsikkona on ”Säilöön otetuille hakijoille myönnettävät takeet”, säädetään seuraavaa: ”1. Hakijan säilöönoton on oltava mahdollisimman lyhytkestoinen, ja hakijaa on pidettävä säilöön otettuna ainoastaan niin kauan kuin 8 artiklan 3 kohdassa säädetyt perusteet ovat sovellettavissa. Edellä 8 artiklan 3 kohdassa säädettyjen säilöönottoperusteiden vuoksi tärkeät hallinnolliset menettelyt on hoidettava asianmukaisella huolellisuudella. Säilöönoton jatkamista ei voida perustella hallinnollisten menettelyjen viivästymisellä, joka ei johdu hakijasta. 2. Oikeus- tai hallintoviranomaisten on annettava hakijoiden säilöönottomääräykset kirjallisina. Säilöönottomääräyksessä on ilmoitettava määräyksen perusteena olevat tosiseikat ja oikeudelliset seikat. 3. Kun hallintoviranomaiset antavat säilöönottomääräyksen, jäsenvaltioiden on varmistettava viran puolesta tai hakijan pyynnöstä, että oikeusviranomainen tutkii viipymättä säilöönoton laillisuuden. Viran puolesta tehtävän säilöönoton laillisuuden tutkimisesta on päätettävä mahdollisimman nopeasti säilöönoton alkamisesta. Hakijan pyynnöstä siitä on päätettävä mahdollisimman nopeasti asiaankuuluvien menettelyjen aloittamisesta. Jäsenvaltioiden on tätä varten määritettävä kansallisessa lainsäädännössä määräaika laillisuuden tutkimiselle joko viran puolesta ja/tai hakijan pyynnöstä. Mikäli laillisuuden tutkimisen yhteydessä osoittautuu, että säilöön ottamista on pidettävä laittomana, asianomainen hakija on vapautettava välittömästi. 4. Säilöön otetulle hakijalle on ilmoitettava välittömästi kirjallisesti kielellä, jota hän ymmärtää tai jota hänen voidaan kohtuudella olettaa ymmärtävän, säilöönoton perusteet ja kansallisen lainsäädännön mukaiset menettelyt, joilla säilöönottomääräykseen voidaan hakea muutosta, sekä mahdollisuudesta vaatia maksutonta oikeusapua ja edustusta. 5. Oikeusviranomaisen on tarkasteltava säilöönoton perusteita säännöllisin väliajoin viran puolesta ja/tai hakijan pyynnöstä, varsinkin jos säilöönotto pitkittyy, ilmenee merkityksellisiä seikkoja tai saadaan uusia tietoja, jotka saattavat vaikuttaa säilöönoton laillisuuteen. 6. Edellä 3 kohdassa tarkoitetuissa säilöönottomääräystä koskevissa laillisuuden tutkimistapauksissa jäsenvaltioiden on varmistettava, että hakijoilla on mahdollisuus saada oikeusapua ja oikeudellinen edustaja maksutta. Tällainen oikeusapu ja oikeudellinen edustus tarkoittaa vähintäänkin tarvittavien menettelyä koskevien asiakirjojen laatimista ja osallistumista kuulemiseen oikeusviranomaisissa hakijan puolesta. – –”
93

Kolmanneksi on joka tapauksessa muistutettava, että käsittelyn välttämättömyyttä koskevaa edellytystä on tarkasteltava yhdessä direktiivin 95/46 6 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ja yleisen tietosuoja-asetuksen 5 artiklan 1 kohdan c alakohdassa vahvistetun niin kutsutun tietojen minimoinnin periaatteen kanssa; tämän periaatteen mukaan henkilötietojen on oltava asianmukaisia ja olennaisia ja rajoitettuja siihen, mikä on tarpeellista suhteessa niihin tarkoituksiin, joita varten niitä käsitellään (ks. vastaavasti tuomio 11.12.2019, Asociaţia de Proprietari bloc M5A-ScaraA, C-708/18, EU:C:2019:1064, 48 kohta).
26

On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kun esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimella on näin ollen periaatteessa velvollisuus antaa ennakkoratkaisu (tuomio 15.7.2021, The Department for Communities in Northern Ireland, C‑709/20, EU:C:2021:602, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
9

Mainitun asetuksen II luvun 7 jakso koskee tuomioistuimen toimivaltaa koskevia sopimuksia ja sisältää muun muassa asetuksen N:o 44/2001 23 artiklan, jonka 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos asianosaiset, joista ainakin yhden kotipaikka on jäsenvaltiossa, ovat sopineet, että jäsenvaltion tuomioistuimen tai tuomioistuinten on ratkaistava syntynyt riita tai tietystä oikeussuhteesta syntyvät vastaiset riidat, tuolla tuomioistuimella tai tuon jäsenvaltion tuomioistuimilla on toimivalta ratkaista asia. Toimivalta on yksinomainen, jos asianosaiset eivät toisin ole sopineet. Tällainen toimivaltaa koskeva sopimus on tehtävä: a) kirjallisesti tai, jos se on tehty suullisesti, se on vahvistettava kirjallisesti; tai b) sellaisessa muodossa, joka vastaa asianosaisten välille muodostunutta käytäntöä; tai c) kansainvälisessä kaupassa sellaista muotoa noudattaen, joka vastaa sellaista kauppatapaa, jonka asianosaiset tunsivat tai joka heidän olisi pitänyt tuntea ja joka on kyseisen tyyppisten sopimusten osapuolten kyseisellä kaupan alalla laajalti tuntema ja säännöllisesti noudattama.”
63

Ensinnäkin siitä, että asetuksessa N:o 1151/2012 ei muista asetusten N:o 110/2008 ja N:o 251/2014 kaltaisista, rekisteröityjen nimitysten ja merkintöjen suojan alaan kuuluvista asetuksista poiketen säädetä nimenomaisesti, että sitä sovelletaan myös unionissa kolmansiin maihin suuntautuvaan vientiin valmistettuihin tuotteisiin, on huomautettava, että rekisteröityjen nimitysten ja merkintöjen suojaa koskevia unionin oikeuden säännöksiä, jotka kuuluvat unionin horisontaaliseen laatupolitiikkaan, on tulkittava tavalla, joka mahdollistaa niiden johdonmukaisen soveltamisen (tuomio 20.12.2017, Comité Interprofessionnel du Vin de Champagne, C‑393/16, EU:C:2017:991, 32 kohta). Asetuksen N:o 1151/2012 tulkitseminen siten, että siinä vahvistetun suojan ulkopuolelle jätetään maataloustuotteet ja elintarvikkeet, jotka on tarkoitettu vietäviksi kolmansiin maihin, vaikka asetuksissa N:o 110/2008 ja N:o 251/2014, joihin Tanskan kuningaskunta on vedonnut, taataan sama suoja niissä kyseessä oleville tuotteille myös silloin, kun ne valmistetaan unionissa kolmansiin maihin suuntautuvaan vientiin, ei kuitenkaan täyttäisi tätä johdonmukaisuutta koskevaa vaatimusta, jos tällaisen eron tekemiselle ei ole oikeuttamisperustetta.
90

Tässä tapauksessa valittaja on väittänyt oikeudenkäyntiväitteestä esittämissään huomautuksissa ensinnäkin, että komission esiin tuoma oikeuskäytäntö, joka perustui 25.9.2003 annettuun tuomioon Schlüsselverlag J. S. Moser ym. v. komissio (C‑170/02 P, EU:C:2003:501, 36 kohta), ja johon se vetosi katsoakseen, ettei sille ollut osoitettu ratkaisun tekemistä koskevaa kehotusta kohtuullisessa ajassa, ei ole merkityksellinen, koska se koskee yrityskeskittymien valvonnasta 21.12.1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 4064/89 (EYVL 1989, L 395, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 30.6.1997 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1310/97 (EYVL 1997, L 180, s. 1) soveltamista; kyseinen asetus sisälsi tiukkoja määräaikoja, joiden kohteena oli kyseessä olevien menettelyjen keston rajaaminen. Direktiivissä 93/42 ei sitä vastoin ole tällaisia tiukkoja määräaikoja.
1)

Lennonvarmistuspalvelujen tarjoamisesta yhtenäisessä eurooppalaisessa ilmatilassa 10.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 550/2004, sellaisena kuin se on muutettuna 21.10.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1070/2009, 8 artiklaa, luettuna yhdessä yhtenäisen eurooppalaisen ilmatilan toteuttamisen puitteista 10.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 549/2004 (puiteasetus), sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1070/2009, 2 artiklan 4 kohdan kanssa ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa, on tulkittava siten, että siinä annetaan lentoyhtiöiden kaltaisille ilmatilan käyttäjille oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin kansallisissa tuomioistuimissa ilmaliikennepalvelujen tarjoajaa vastaan, jotta viimeksi mainitulla olevan palvelujen tarjoamista koskevan velvoitteen väitetyt laiminlyönnit voidaan saattaa tuomioistuimen tutkittavaksi.
65

Näissä olosuhteissa toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2004/48 14 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan tilanteessa, jossa luonnollinen henkilö on loukannut immateriaalioikeuksia ammatillisen tai kaupallisen toimintansa ulkopuolella, kyseisessä säännöksessä tarkoitettujen muiden kulujen korvaus, jota kyseisen oikeuden haltija voi vaatia, on laskettava kiinteämääräisesti kyseisessä säännöksessä rajoitetun riidan arvon perusteella, jollei kansallinen tuomioistuin katso, että tällaisen rajoituksen soveltaminen on sen käsiteltävänä olevan asian erityispiirteet huomioon ottaen kohtuutonta.
64

Nämä yksityiset järjestelmät eivät ensinnäkään ole riippuvaisia valtiosta, jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta tarkistuksesta muuta johdu. Toiseksi palveluksessa olevien virkamiesten osalta on niin, että vaikka kansallisen oikeuden mukaan heidän nimityksestä seuraa vakituinen työsuhde ja heidän ansioeläkkeensä vastaa palkkaa, joka valtion on maksettava korvauksena palvelusajan työsuorituksista, ennakkoratkaisupyynnöstä ja Itävallan hallituksen kirjallisista huomautuksista ilmenee myös, että virkamiesten eläkejärjestelmään on tehty useita muutoksia noin 20 vuoden ajan sen mukauttamiseksi ASVG:ssä säädettyyn järjestelmään. Erityisesti on todettava, että heidän eläkkeidensä tarkistus ei enää seuraa palveluksessa olevien virkamiesten palkkakehitystä vaan lähtökohtaisesti inflaatioasteen kehitystä, kuten viimeksi mainitun järjestelmän perusteella maksettavissa eläkkeissä. Kun lisäksi otetaan huomioon pääasiassa kyseessä olevan kansallisen säännöstön tavoitteet, eläkkeellä olevat ja palveluksessa olevat virkamiehet eivät näytä olevan toisiinsa rinnastettavassa tilanteessa, koska tavoite, joka on muun muassa ansioeläkkeiden välisten erojen vähentäminen, jotta vältettäisiin se, että eläkkeiden tasojen välille syntyy ajan mittaan kuilu, edellyttää eron tekemistä eläkkeiden ja palkkojen hallinnoinnin välillä.
28

Aluksi on todettava, että pääasiassa kyseessä oleva riita koskee pääasian valittajan A:n, joka on direktiivissä 2011/61 tarkoitettu vaihtoehtoinen sijoitusrahasto, joka on perustettu Ranskassa yhtiönä, joka ei ole tuloverovelvollinen ja jota pidetään tässä jäsenvaltiossa verotuksessa läpivirtausyksikkönä, mahdollisuutta saada Suomessa vapautus tuloverosta, joka kannetaan tästä jäsenvaltiosta saaduista vuokratuloista ja kiinteistöjen ja kiinteistöosakeyhtiöiden osakkeiden luovutusvoitoista.
16

Saman direktiivin 20 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Kun valmisteverosaatavan syntymistä edellyttävässä tavaroiden liikkumisessa on tapahtunut sääntöjenvastaisuus tai rikkomus, valmistevero on kannettava siinä jäsenvaltiossa, jossa sääntöjenvastaisuus tai rikkomus on tapahtunut, siltä luonnolliselta henkilöltä tai oikeushenkilöltä, joka on 15 artiklan 3 kohdan mukaisesti antanut vakuuden valmisteverojen maksamisesta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta syytetoimiin ryhtymistä. Kun valmistevero kannetaan muussa jäsenvaltiossa kuin lähtöjäsenvaltiossa, valmisteveron kantavan jäsenvaltion on ilmoitettava asiasta lähtöjäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille. 2. Kun tavaroiden liikkumisessa todetaan rikkomus tai sääntöjenvastaisuus voimatta todeta, missä se on tapahtunut, sen on katsottava tapahtuneen siinä jäsenvaltiossa, jossa se todettiin. 3. Jos valmisteveron alaiset tuotteet eivät saavu määräpaikkaan ja jos on mahdotonta todeta, missä rikkomus tai sääntöjenvastaisuus on tapahtunut, sen on katsottava tapahtuneen lähtöjäsenvaltiossa, jonka on kannettava valmisteverot tuotteiden lähetysajankohtana voimassa olleiden määrien mukaisina, jollei neljän kuukauden kuluessa tuotteiden lähetysajankohdasta osoiteta toimivaltaisten viranomaisten hyväksymällä tavalla lähetyksen tapahtuneen sääntöjen mukaisesti taikka rikkomuksen tai sääntöjenvastaisuuden tosiasiallisesti tapahtuneen tietyssä paikassa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 6 artiklan 2 kohdan soveltamista. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet rikkomusten tai sääntöjenvastaisuuksien oikaisemiseksi ja tehokkaiden seuraamusten määräämiseksi. 4. Jos kolmen vuoden kuluessa saateasiakirjan laatimisajankohdasta todetaan, missä jäsenvaltiossa rikkomus tai sääntöjenvastaisuus on tosiasiallisesti tapahtunut, tämän jäsenvaltion on kannettava valmistevero tuotteiden lähetysajankohtana voimassa olleen valmisteveron määrän mukaisena. Tällöin alun perin kannettu valmistevero on palautettava, jos se osoitetaan kannetuksi.”
41

Tältä osin on ensinnäkin todettava, että yötyön säännöllistä kestoa koskevat vähimmäisvaatimukset vahvistetaan tämän direktiivin 8 artiklan a alakohdassa, jossa säädetään, että jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että yötyöntekijöiden säännöllinen työaika on enintään keskimäärin kahdeksan tuntia 24 tunnin jakson aikana. Tämän direktiivin 8 artiklan b alakohdassa tarkennetaan, että yötyöntekijät, joiden työhön liittyy erityisiä vaaroja tai huomattavaa fyysistä tai psyykkistä rasitusta, työskentelevät enintään kahdeksan tuntia sellaisen 24 tunnin jakson aikana, jonka aikana he tekevät yötyötä.