ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Yritys, joka on osallistunut yhtenä kokonaisuutena pidettävään monitahoiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen omalla käyttäytymisellään, joka kuuluu SEUT 101 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kilpailunvastaisen sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan käsitteen alaan ja jolla pyrittiin myötävaikuttamaan kilpailusääntöjen rikkomisen toteuttamiseen kokonaisuudessaan, voi olla vastuussa myös muiden yritysten käyttäytymisestä saman kilpailusääntöjen rikkomisen osalta koko siltä ajalta, jolloin se osallistui kyseiseen rikkomiseen. Näin on, kun on näytetty toteen, että kyseinen yritys aikoi omalla käyttäytymisellään myötävaikuttaa kaikkien osallistujien yhteisten päämäärien tavoittelemiseen ja että yritys tiesi muiden samoihin päämääriin pyrkivien yritysten suunnittelemasta tai toteuttamasta kilpailunvastaisesta käyttäytymisestä tai että se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin. Nämä kaksi viimeksi mainittua edellytystä ovat vaihtoehtoisia, joten unionin yleisen tuomioistuimen ei tarvitse selvittää, saattoiko kyseinen yritys kohtuudella ennakoida kyseiset käyttäytymiset ja oliko se hyväksynyt niihin sisältyneen riskin, kun unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että yritys tiesi kyseisistä käyttäytymisistä.

(ks. 23 ja 30 kohta)
1)

Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio Anicav ym. vastaan komissio (T‑454/10 ja T‑482/11, EU:T:2013:282) kumotaan sikäli kuin siinä todetaan tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttyvän asioissa T‑454/10 ja T‑482/11 tehtyjen kanteiden osalta siltä osin kuin niissä vaaditaan neuvoston asetusten (EY) N:o 2200/96, (EY) N:o 2201/96 ja (EY) N:o 1182/2007 soveltamissäännöistä hedelmä- ja vihannesalalla 21.12.2007 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1580/2007 52 artiklan, sellaisena kuin se on muutettuna 30.7.2010 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 687/2010, 2 a kohdan toisen alakohdan sekä neuvoston asetuksen (EY) N:o 1234/2007 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä hedelmä- ja vihannesalan sekä hedelmä- ja vihannesjalostealan osalta 7.6.2011 annetun komission täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 543/2011 50 artiklan 3 kohdan ja 60 artiklan 7 kohdan kumoamista.
Asetuksen N:o 404/93 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä banaanien tuontia yhteisöön koskevan järjestelmän osalta annetun asetuksen N:o 2362/98, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1632/2000, 7 artiklan a alakohtaa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 11 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että edellytyksen, jonka mukaan talouden toimijan on harjoitettava kaupallista tuontia ”omaan lukuunsa” ja ”itsenäisenä yksikkönä”, on täytyttävä paitsi siksi, että kyseinen toimija voitaisiin rekisteröidä kyseisessä säännöksessä tarkoitetuksi ”uudeksi toimijaksi”, myös siksi, että toimija voisi säilyttää tällaisen aseman banaanialan yhteisestä markkinajärjestelystä annetussa asetuksessa N:o 404/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1257/1999, säädettyjen tariffikiintiöiden mukaista banaanintuontia varten.

Tariffikiintiöiden jakaminen perinteisten ja uusien toimijoiden välillä edellyttää näet, että todelliset uudet toimijat pääsevät markkinoille ja harjoittavat näin ollen täysimääräisesti liiketoimintaansa. Tässä yhteydessä on todettava, että kuten asetuksen N:o 2362/98 johdanto-osan kahdeksannesta perustelukappaleesta ilmenee, uusien toimijoiden hyväksymistä koskevilla arviointiperusteilla pyritään välttämään se, että tariffikiintiöiden hallinnoinnissa rekisteröidään pelkkiä välikäsiä, ja ehkäisemään näin keinotekoisia tai keinottelutarkoituksessa tehtyjä järjestelyjä. Asetuksen N:o 2362/98 7 artiklan a alakohdassa tarkoitetulla uusien toimijoiden liiketoiminnan itsenäisyyttä koskevalla edellytyksellä pyritään näin ollen välttämään se, että perinteinen toimija, jolla on jo osuus tariffikiintiöistä, voisi toisen toimijan välityksellä saada osuuden uusille toimijoille tarkoitetuista kiintiöistä. Tästä seuraa, että kyseisen edellytyksen on tulkittava kattavan myös uusien toimijoiden tariffikiintiöissä harjoittaman banaanintuonnin.

(ks. 49–51 ja 54 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Jäsenvaltioissa sovellettavista yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttamiseksi annetun direktiivin 2008/115 7 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan jäsenvaltion alueella laittomasti oleskelevan kolmannen maan kansalaisen katsotaan olevan vaaraksi yleiselle järjestykselle mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla jo sillä perusteella, että tällainen kansalainen on epäiltynä kansallisen oikeuden mukaan rikoksena rangaistavasta teosta tai on saanut tällaisesta teosta rikostuomion.

Jäsenvaltioissa sovellettavista yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttamiseksi annetun direktiivin 2008/115 7 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että kun kyse on jäsenvaltion alueella laittomasti oleskelevasta kolmannen maan kansalaisesta, joka on epäiltynä kansallisen oikeuden mukaan rikoksena rangaistavasta teosta tai on saanut tällaisesta teosta rikostuomion, muilla seikoilla – kuten tällaisen teon laadulla ja vakavuudella, teosta kuluneella ajalla sekä sillä, että kyseinen kansalainen oli tullessaan kansallisten viranomaisten pidättämäksi poistumassa kyseisen jäsenvaltion alueelta – voi olla merkitystä arvioitaessa sitä, onko kyseinen kansalainen vaaraksi yleiselle järjestykselle mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla. Tällaisen arvioinnin yhteydessä on mahdollisesti merkitystä myös kullakin seikalla, joka liittyy rikosta, johon asianomaisen kolmannen maan kansalaisen väitetään syyllistyneen, koskevan epäilyn uskottavuuteen.

Yleiselle järjestykselle aiheutuvan vaaran käsite, sellaisena kuin siitä säädetään direktiivin 7 artiklan 4 kohdassa, edellyttää nimittäin joka tapauksessa – kaikki lain rikkominenhan häiritsee yhteiskuntajärjestystä –, että kyse on yhteiskunnan perustavanlaatuiseen etuun vaikuttavasta todellisesta, välittömästä ja riittävän vakavasta uhasta. Tästä seuraa, että kyseisen käsitteen arvioinnissa on merkitystä kullakin sellaisella kolmannen maan kansalaisen tilanteeseen liittyvällä tosiseikalla tai oikeudellisella seikalla, joka on omiaan valaisemaan sitä, merkitseekö tällaisen kansalaisen oma käyttäytyminen kyseistä uhkaa.

(ks. 60, 61 ja 65 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Lääkkeiden lisäsuojatodistuksesta annetun asetuksen N:o 469/2009 3 artiklan a ja c alakohtaa on tulkittava siten, että kun peruspatentti sisältää vaatimuksen tuotteesta, joka sisältää vaikuttavaa ainetta, joka yksin on keksinnön kohteena, ja jolle kyseisen patentin haltija on jo saanut lisäsuojatodistuksen, sekä myöhemmän vaatimuksen tuotteesta, joka sisältää kyseisen vaikuttavan aineen ja jonkin toisen aineen yhdistelmän, tämä säännös on esteenä sille, että patentin haltija saa toisen lisäsuojatodistuksen kyseiselle yhdistelmälle.

Ei näet voida hyväksyä sitä, että voimassa olevan peruspatentin haltija voisi saada uuden lisäsuojatodistuksen, joka on mahdollisesti voimassa pidemmän aikaa, aina saattaessaan jäsenvaltiossa markkinoille lääkkeen, joka sisältää yhtäältä sen peruspatentilla sellaisenaan suojattua sellaista vaikuttavaa ainetta, joka on kyseisellä patentilla suojatun keksinnön kohde, ja toisaalta toista ainetta, joka ei ole peruspatentilla suojatun keksinnön kohde. Tästä seuraa, että jotta peruspatentilla suojataan vaikuttavaa ainetta asetuksen N:o 469/2009 1 artiklan c alakohdassa ja 3 artiklan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla sellaisenaan, tämän vaikuttavan aineen on oltava kyseisellä patentilla suojatun keksinnön kohde.

(ks. 37–39 kohta ja tuomiolauselma)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettua direktiiviä 93/13/ETY on tulkittava siten, että sitä sovelletaan oikeudellisten palvelujen tarjoamista koskeviin vakiomuotoisiin sopimuksiin, joita asianajaja tekee luonnollisen henkilön kanssa, joka ei toimi ammatti- tai liiketoimintaan liittyvässä tarkoituksessa.

Kuten direktiivin 93/13/ETY johdanto-osan kymmenennessä perustelukappaleessa todetaan, kohtuuttomia ehtoja koskevia yhdenmukaisia sääntöjä on nimittäin sovellettava kaikkiin sopimuksiin, jotka on tehty elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan, sellaisina kuin ne on määritelty direktiivin 93/13 2 artiklan b ja c alakohdassa, välillä. Direktiivissä 93/13 määritellään ne sopimukset, joihin sitä sovelletaan, näin ollen sopimuskumppanien aseman perusteella sen mukaan, harjoittavatko ne sopimusta tehdessään ammatti- tai liiketoimintaa vai eivät. Näin ollen asianajaja, joka tarjoaa ammatti- tai liiketoiminnassaan vastiketta vastaan oikeudellista palvelua yksityishenkilönä toimivalle luonnolliselle henkilölle, on direktiivin 93/13 2 artiklan c alakohdassa tarkoitettu elinkeinonharjoittaja. Tällaisen palvelun tarjoamista koskeva sopimus kuuluu näin ollen tämän direktiivin järjestelmän alaan.

(ks. 20, 21, 24 ja 35 kohta sekä tuomiolauselma)
Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2006, 46 a artiklan 3 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että sen piiriin kuuluu se osa etuudesta, joka perustuu sellaiseen vakuutuskauteen, jonka aikana asianomaisella oli oikeus saada vapautus pakollisesta vakuutusjärjestelmästä, jos tällainen vakuutusjärjestelmään kuuluminen kyseessä olevan kauden aikana vaikuttaa sosiaaliturvaetuuden laajuuteen.

Vakuutuksen vapaaehtoisuus tai valinnaisuus voi näet perustua sekä siihen, että asianomaisen on pyydettävä liittymistä vakuutusjärjestelmään tai vakuutuksen jatkumista, että siihen, että hänellä on oikeus vapautua järjestelmästä. Nämä molemmat tilanteet merkitsevät vakuutetun valintaa ja osoittavat siis sitä, että jos asianomainen kuuluu edelleen tällaiseen järjestelmään, se pysyy valinnaisena.

(ks. 52 ja 59 kohta sekä tuomiolauselma)
Unionin tuomioistuimen tuomio (kahdeksas jaosto) 4.12.2014 – Espanja vastaan komissio

(asia C‑513/13 P) ( 1 )

”Muutoksenhaku — Koheesiorahasto — Zaragozan kaupungin (Espanja) yhdyskuntajätevesien puhdistamista koskeva hanke — Taloudellisen tuen alentaminen — Määräajan olemassaolo — Asetetun määräajan noudattamatta jättäminen — Seuraukset”

Taloudellinen, sosiaalinen ja alueellinen yhteenkuuluvuus — Rakennerahastojen interventio — Unionin rahoitus — Taloudellisen tuen peruuttaminen tai alentaminen sääntöjenvastaisuuksien vuoksi — Rahoitusoikaisut — Komission päätöksen tekemiselle asetettu määräaika — Päätöstä ei voida tehdä määräajan päätyttyä (Neuvoston asetuksen N:o 1164/1994, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksilla N:o 1264/1999 ja N:o 1265/1999, liitteessä II olevan H artiklan 2 kohta) (ks. 36–39 kohta)

Ratkaisu

1) Unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-358/08, Espanja v. komissio, antama tuomio kumotaan.

2) Koheesiorahastosta Espanjan kuningaskunnalle hankkeelle nro 96/11/61/018 – ”Saneamiento de Zaragoza” – myönnetyn tuen alentamisesta 25.6.2008 tehty komission päätös K(2008) 3249 kumotaan.

3) Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Espanjan kuningaskunnan oikeudenkäyntikulut sekä ensimmäisessä oikeusasteessa käydyssä oikeudenkäyntimenettelyssä että tässä muutoksenhakumenettelyssä.

( 1 ) EUVL C 336, 16.11.2013

Unionin tuomioistuimen tuomio (kahdeksas jaosto) 4.12.2014 – Espanja vastaan komissio

(asia C‑513/13 P) ( 1 )

”Muutoksenhaku — Koheesiorahasto — Zaragozan kaupungin (Espanja) yhdyskuntajätevesien puhdistamista koskeva hanke — Taloudellisen tuen alentaminen — Määräajan olemassaolo — Asetetun määräajan noudattamatta jättäminen — Seuraukset”

Taloudellinen, sosiaalinen ja alueellinen yhteenkuuluvuus — Rakennerahastojen interventio — Unionin rahoitus — Taloudellisen tuen peruuttaminen tai alentaminen sääntöjenvastaisuuksien vuoksi — Rahoitusoikaisut — Komission päätöksen tekemiselle asetettu määräaika — Päätöstä ei voida tehdä määräajan päätyttyä (Neuvoston asetuksen N:o 1164/1994, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksilla N:o 1264/1999 ja N:o 1265/1999, liitteessä II olevan H artiklan 2 kohta) (ks. 36–39 kohta)

Ratkaisu

1) Unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-358/08, Espanja v. komissio, antama tuomio kumotaan.

2) Koheesiorahastosta Espanjan kuningaskunnalle hankkeelle nro 96/11/61/018 – ”Saneamiento de Zaragoza” – myönnetyn tuen alentamisesta 25.6.2008 tehty komission päätös K(2008) 3249 kumotaan.

3) Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Espanjan kuningaskunnan oikeudenkäyntikulut sekä ensimmäisessä oikeusasteessa käydyssä oikeudenkäyntimenettelyssä että tässä muutoksenhakumenettelyssä.

( 1 ) EUVL C 336, 16.11.2013
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle säännökselle, jonka mukaan kansallisen tuomioistuimen, jossa kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettely on pantu vireille, on laskettava uudelleen kiinnitysluottosopimuksen sellaisen ehdon perusteella maksettavat määrät, jonka mukaan viivästyskorko on suuruudeltaan yli kolme kertaa lakisääteinen korko, jotta mainittujen korkojen määrä ei ylittäisi kyseistä kynnysarvoa, kunhan kyseisen kansallisen säännöksen soveltamisella

— tuomioistuin tekee tällaisen ehdon kohtuuttomuudesta, eikä se

— ole esteenä sille, että kyseinen kansallinen tuomioistuin jättää mainitun ehdon soveltamatta, jos sen on pääteltävä ehdon olevan mainitun direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”kohtuuton”.

Kun kansalliset tuomioistuimet tarkastelevat sopimusehtoa, joka koskee viivästyskorkoa, jonka korkokanta on pienempi kuin kansallisessa oikeudessa vahvistettu korkokanta, kyseisen lakisääteisen ylärajan vahvistaminen ei estä mainittuja tuomioistuimia arvioimasta kyseisen ehdon mahdollista direktiivin 93/13 3 artiklassa tarkoitettua kohtuuttomuutta. Viivästyskorkoa, joka on pienempi kuin kolme kertaa lakisääteinen korko, ei siten voida välttämättä pitää kyseisessä direktiivissä tarkoitetulla tavalla kohtuullisena. Sitä vastoin kun kiinnitysluottosopimuksen ehdossa vahvistettu viivästyskorko on suurempi kuin kansallisessa oikeudessa säädetty viivästyskorko ja sitä on kyseisen oikeuden mukaan alennettava, tällainen seikka ei saa olla esteenä sille, että kansalliset tuomioistuimet voivat kyseisestä kohtuullistamistoimenpiteestä riippumatta tehdä kaikki päätelmät kyseisen korkokannan sisältävän ehdon mahdollisesta kohtuuttomuudesta direktiivin 93/13 kannalta toteamalla sen tarvittaessa pätemättömäksi.

(ks. 40–42 kohta ja tuomiolauselma)
Unionin kilpailuoikeus koskee yritysten toimintaa, ja yrityksen käsitteellä tarkoitetaan jokaista yksikköä, joka harjoittaa taloudellista toimintaa, riippumatta yksikön oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta. Kun tällainen yksikkö rikkoo kilpailusääntöjä, sen asiana on yksilöllisen vastuun periaatteen mukaisesti vastata kyseisestä rikkomisesta.

Kilpailusääntöjä rikkoneen yksikön oikeudellisesta tai organisatorisesta muutoksesta ei välttämättä seuraa, että syntyisi uusi yritys, joka vapautuisi edellisen yksikön kilpailusääntöjen vastaista käyttäytymistä koskevasta vastuusta, mikäli nämä kaksi yksikköä ovat taloudelliselta kannalta samat. Kun kaksi yksikköä muodostaa saman taloudellisen yksikön, se, että rikkomiseen syyllistynyt yksikkö on yhä olemassa, ei siis sellaisenaan estä seuraamuksen määräämistä sille yksikölle, jolle rikkomiseen syyllistynyt yksikkö on siirtänyt taloudellisen toimintansa.

Siltä osin kuin erityisesti on kyse siitä, että emoyhtiö on siirtänyt toimintansa kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevalla alalla yhdelle tytäryhtiöistään, sen päivämäärän, joka on merkityksellinen arvioitaessa taloudellisen jatkuvuuden olemassaolon osoittamiseksi sitä, onko toiminta siirretty konsernin sisällä vai itsenäisten yritysten välillä, on oltava toiminnan siirron itsensä päivämäärä.

Vaikka sen päättelemiseksi, että kyse on taloudellisesta jatkuvuudesta, luovuttajan ja luovutuksensaajan välillä on kyseisenä ajankohtana oltava olemassa rakenteelliset yhteydet, joiden perusteella voidaan yksilöllisen vastuun periaatteen mukaisesti katsoa, että kaksi yksikköä muodostaa yhden ainoan yrityksen, taloudellisen jatkuvuuden periaatteella tavoitellun päämäärän kannalta ei ole kuitenkaan välttämätöntä, että kyseiset yhteydet kestävät koko jäljellä olevan rikkomisajanjakson ajan tai siihen saakka, kunnes päätös, jolla rikkomisesta määrätään seuraamus, annetaan. Ei ole myöskään tarpeen, että ne rakenteelliset yhteydet, joiden perusteella voidaan osoittaa, että kyse on taloudellisesta jatkuvuudesta, kestävät tietyn vähimmäisajanjakson ajan.

Tässä yhteydessä oikeusvarmuuden periaate estää ottamasta huomioon toiminnan siirrolla tavoitellun päämäärän sen päättelemiseksi, että kyse on taloudellisesta jatkuvuudesta. Se, että mainitun siirron taustalla olevat taloudelliset perustelut otetaan huomioon, antaisi näet taloudellisen jatkuvuuden periaatteen täytäntöönpanossa jalansijaa sellaisille subjektiivisille tekijöille, jotka ovat ristiriidassa kyseisen periaatteen avoimen ja ennustettavan soveltamisen kanssa.

(ks. 39–41 ja 50–53 kohta)
Jäsenvaltiolle määrätyn uhkasakon määrän ja muodon osalta on niin, että unionin tuomioistuimen tehtävänä on harkintavaltaansa käyttäessään vahvistaa uhkasakko siten, että se on yhtäältä asianmukainen olosuhteiden kannalta ja toisaalta oikeassa suhteessa sekä todettuun rikkomiseen että asianomaisen jäsenvaltion maksukykyyn.

Komission uhkasakkoa koskevat esitykset eivät voi sitoa unionin tuomioistuinta, ja niitä on pidettävä vain hyödyllisenä viitelähtökohtana. Vastaavasti komission tiedonantoihin sisältyvien kaltaiset suuntaviivat eivät sido unionin tuomioistuinta vaan palvelevat avoimuuden, ennustettavuuden ja oikeusvarmuuden toteutumista itse komission toiminnassa, kun kyseinen toimielin tekee esityksiä unionin tuomioistuimelle. SEUT 260 artiklan 2 kohtaan perustuvassa menettelyssä, joka koskee jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä, joka jatkuu jäsenvaltiossa huolimatta siitä, että sama jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen on jo todettu EY 226 artiklan tai SEUT 258 artiklan nojalla annetun ensimmäisen tuomion yhteydessä, unionin tuomioistuimen on nimittäin säilytettävä vapautensa vahvistaa määrätty uhkasakko suuruudeltaan ja muodoltaan tarkoituksenmukaiseksi kyseisen jäsenvaltion kannustamiseksi lopettamaan kyseisen ensimmäisen unionin tuomioistuimen tuomion mukaisten velvoitteiden täytäntöönpanon laiminlyönti.

Kun unionin tuomioistuin siis haluaa arvioinnissaan unionin oikeuden yhdenmukaisen ja tosiasiallisen soveltamisen taatakseen varmistaa uhkasakon pakottavan luonteen, perusteina on otettava huomioon lähtökohtaisesti rikkomisen kesto, jota tarkasteltaessa on otettava huomioon ajankohta, jolloin unionin tuomioistuin arvioi tosiseikkoja, eikä ajankohtaa, jolloin komissio on saattanut asian sen käsiteltäväksi, rikkomisen vakavuusaste ja kyseisen jäsenvaltion maksukyky ottamalla huomioon jäsenvaltion bruttokansantuotteen nykykehitys, sellaisena kuin se on ajankohtana, jolloin unionin tuomioistuin tutkii asian tosiseikat. Näitä perusteita sovellettaessa unionin tuomioistuimen on otettava erityisesti huomioon seuraukset, joita täytäntöönpanon laiminlyönnistä aiheutuu julkisille ja yksityisille intresseille, ja se, kuinka kiireellisesti kyseistä jäsenvaltiota on kannustettava noudattamaan velvoitteitaan.

(ks. 52, 53, 57 ja 58 kohta)
Asia C‑446/13

Fonderie 2A

vastaan

Ministre de l’Économie et des Finances

(Conseil d’État’n (Ranska) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Kuudes arvonlisäverodirektiivi — 8 artiklan 1 kohdan a alakohta — Tavaroiden luovutuspaikan määrittäminen — Muuhun kuin vastaanottajan jäsenvaltioon sijoittautunut tavarantoimittaja — Tavaran jalostaminen vastaanottajan jäsenvaltiossa”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 2.10.2014

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen — Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä — Tavaroiden luovutukset — Tavaroiden luovutuspaikan määrittäminen lähettämisen tai kuljetuksen tapauksessa — Paikka, jossa tavara on vastaanottajalle lähettämisen alkaessa, kun lähettäminen keskeytyy, jotta tavaraa jalostetaan vastaanottajan jäsenvaltiossa

(Neuvoston direktiivin 77/388 5 artiklan 1 kohta ja 8 artiklan 1 kohdan a alakohta)

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 95/7, 8 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että tavaran, jonka tiettyyn jäsenvaltioon sijoittautunut yhtiö myy toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle vastaanottajalle ja jota tähän toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut palvelujen tarjoaja viimeistelee myyjän lukuun, jotta tämä tavara saatetaan luovutuskuntoon, ennen kuin kyseinen palvelujen tarjoaja lähettää sen vastaanottajalle, luovutuspaikan on katsottava sijaitsevan jäsenvaltiossa, johon vastaanottaja on sijoittautunut.

Tältä osin ensimmäiseksi tämän säännöksen sanamuodon mukaisen tulkinnan perusteella ei voida katsoa, että pääasiassa tapahtuneen luovutuksen kaltaisen luovutuksen paikka olisi jäsenvaltiossa, johon tavarantoimittaja on sijoittautunut, koska ainoat tavarat, jotka olivat tavarantoimittajan ja vastaanottajan välisen sopimuksen kohteena, eli viimeistellyt tavarat sijaitsivat jo kuudennen direktiivin 8 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla ”vastaanottajalle lähettämisen tai kuljetuksen alkaessa” jäsenvaltiossa, johon vastaanottaja on sijoittautunut.

Toiseksi tätä sanamuodon mukaista tulkintaa tukee kyseisen säännöksen systematiikka. Kuudennen direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ”tavaroiden luovutuksen” paikka eli aineellisen omaisuuden omistajalle kuuluvan määräämisvallan siirron paikka on nimittäin määritettävä kuudennen direktiivin 8 artiklan 1 kohdassa asetettujen sääntöjen mukaisesti. Tavarantoimittaja ei lähettäessään tavarat viimeistelytöistä vastaavalle palveluntarjoajalle kuitenkaan siirrä vastaanottajalle kyseisten tavaroiden omistajalle kuuluvaa määräämisvaltaa. Tällaisen lähettämisen tarkoituksena on yksinomaan saattaa kyseessä olevat tavarat tavarantoimittajan sopimusvelvoitteiden mukaisiksi, jotta tavarat voidaan myöhemmin luovuttaa vastaanottajalle.

Tällainen tulkinta on sopusoinnussa verollisten liiketoimien paikan määrittämiseen liittyvien kuudennen direktiivin niiden säännösten tavoitteen kanssa, joiden tarkoituksena on välttää sekä kaksinkertainen verotus että näiden toimien verottamatta jääminen.

(ks. 27, 28, 31 ja 32 kohta sekä tuomiolauselma)
Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 592/2008, 22 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, ettei saman artiklan 1 kohdan c alakohdan i alakohdan mukaisesti vaadittua lupaa voida evätä silloin, kun kyseessä olevaa sairaalahoitoa ei lääkkeiden ja perushoitotarvikkeiden puutteen takia voida antaa ajoissa sosiaalivakuutetun asuinjäsenvaltiossa. Tätä mahdottomuutta on arvioitava kaikkien asuinjäsenvaltion sairaaloiden, jotka pystyvät antamaan kyseistä hoitoa, kannalta ja sen ajanjakson kannalta, jonka kuluessa hoitoa voidaan saada ajoissa.

(ks. 36 kohta ja tuomiolauselma)