Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä annetun asetuksen N:o 1782/2003 5 artiklan 1 kohtaa luettuna yhdessä saman asetuksen liitteen IV kanssa on tulkittava siten, että siinä asetetaan jäsenvaltioille lähtökohtaisesti velvollisuus panna täytäntöön asianmukaisilla yleisesti sovellettavilla oikeussäännöillä kaikki kyseisessä liitteessä esitetyt vaatimukset, lukuun ottamatta lähinnä vaatimuksia, joiden otsikko on ”Vuoroviljelyä koskevat standardit” ja ”Vähimmäiseläintiheys tai/ja tarkoituksenmukaiset järjestelmät”. Tämä arviointi koskee tarvittavat muutokset huomioon ottaen ja sitä suuremmalla syyllä yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä annetun asetuksen N:o 73/2009 6 artiklan 1 kohtaa luettuna yhdessä saman asetuksen liitteen III kanssa, jossa tämän tulkinnan mukaisesti erotetaan nimenomaisesti toisistaan pakolliset ja vapaaehtoiset vaatimukset.

Asetuksen N:o 1782/2003 5 artiklan 1 kohdassa säädetty jäsenvaltioilla oleva määrittelyvelvollisuus sääntelyvaltaa käytettäessä merkitsee yhtäältä, että niiden on noudatettava kaikkia asetuksen N:o 1782/2003 liitteessä IV olevia vaatimuksia, ja toisaalta se liittyy läheisesti siihen, että niillä on tiettyä liikkumavaraa, kun ne määrittelevät konkreettisesti kyseiset vaatimukset näiden standardien perusteella silloin, kun viimeksi mainituissa käytetään yleisiä käsitteitä ja ilmaisuja, joiden konkreettinen täytäntöönpano edellyttää välttämättä harkintavallan olemassaoloa. Asetuksen N:o 1782/2003 5 artiklan sanamuodosta ei kuitenkaan seuraa, että jäsenvaltioilla olisi tarvittaessa oikeus jättää tietyt hyvää maataloutta ja ympäristöä koskevat normit kokonaan täytäntöön panematta. Kun otetaan huomioon, että tämän saman asetuksen 5 artiklan 1 kohta on tältä osin epätäsmällinen, on tarkasteltava kunkin vaatimuksen sanamuotoa erikseen niiden pakollisuuden ja jäsenvaltioille niiden määrittelyssä ja konkreettisessa täytäntöönpanossa jätetyn harkintavallan ulottuvuuden arvioimiseksi.

Vaikka kyseisen jäsenvaltion esittämällä tavalla katsottaisiin, että maatalousmailla tai kyseessä olevilla alueilla olisi itsessään enemmän tai vähemmän näiden tavoitteiden mukaisia ominaisuuksia, jolloin hyvää maataloutta ja ympäristöä koskevat normit olisivat tehottomia tai niiden täytäntöönpano olisi suhteetonta, yksin tämä seikka ei vapauta tätä jäsenvaltiota oikeusvarmuuden periaatteen näkökulmasta velvollisuudesta panna tämän asetuksen merkitykselliset säännökset täytäntöön asianmukaisilla kansallisilla oikeussäännöillä. On kuitenkin niin, että harkintavallan käytön puitteissa, joka jäsenvaltiolla on näiden normien yleisten ja epätäsmällisten käsitteiden vuoksi, se voi muokata näitä normeja ja konkretisoida niitä kansallisiin olosuhteisiin sopeuttamiseksi. Sitä vastoin se ei voi täysin luopua niiden täytäntöönpanosta. Hyvää maataloutta ja ympäristöä koskevien normien täytäntöönpanolla asianmukaisilla kansallisilla oikeussäännöillä pyritään nimittäin myös siihen, että kansallisten sääntöjen noudattamista oli valvottava ja niiden noudattamatta jättämiselle oli asetettava seuraamuksia. Ottaen huomioon valvontaa ja seuraamuksia koskevat perusvaatimukset, asianomainen jäsenvaltio ei voi vedota väitettyyn harkintavaltaansa tai suhteellisuusperiaatteeseen perustellakseen kyseisten normien täytäntöönpanon täydellistä laiminlyöntiä ja komissiolla oli oikeus vaatia näiden vaatimusten täytäntöönpanoa jo pelkästään kattavan ja tehokkaan valvonta- ja seuraamusjärjestelmän perustamiseksi.

(ks. 43, 44, 62, 65 ja 66 kohta)