Asia T-16/04

Arcelor SA

vastaan

Euroopan parlamentti ja Euroopan unionin neuvosto

Ympäristö – Direktiivi 2003/87/EY – Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä – Kumoamisvaatimus – Toimi ei koske kantajaa suoraan ja erikseen – Vahingonkorvausvaatimus – Tutkittavaksi ottaminen – Sellaisen ylemmäntasoisen oikeussäännön, jolla annetaan yksityisille oikeuksia, riittävän ilmeinen rikkominen – Omaisuudensuoja – Ammattitoiminnan harjoittamisen vapaus – Oikeasuhteisuus – Yhdenvertainen kohtelu – Sijoittautumisvapaus – Oikeusvarmuus

Tuomion tiivistelmä

1. Kumoamiskanne – Luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt – Suoraan ja erikseen luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä koskevat toimet – Lainsäädäntötoimi – Direktiivi

(EY 230 artiklan neljäs kohta ja EY 249 artiklan kolmas kohta)

2. Kumoamiskanne – Luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt – Suoraan ja erikseen luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä koskevat toimet – Direktiivi 2003/87 – Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä

(EY 174 artikla, EY 175 artiklan 1 kohta ja EY 230 artiklan neljäs kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87 liite I)

3. Oikeudenkäyntimenettely – Kannekirjelmä – Muotovaatimukset – Oikeudenkäynnin kohteen yksilöinti – Yhteenveto kanneperusteista

(Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäinen alakohta ja 53 artiklan ensimmäinen alakohta; unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohta)

4. Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu – Vastuun syntymisen edellytykset – Lainvastaisuus – Riittävän ilmeinen yhteisön oikeuden rikkominen

(EY 174 artikla, EY 175 artikla ja EY 288 artiklan toinen kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2003/87)

5. Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Perustamissopimuksen määräykset

(EY 3 artiklan 1 kohdan c alakohta, EY 43 artikla, EY 174 artikla, EY 175 artikla ja EY 249 artiklan kolmas kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2003/87)

6. Ympäristö – Ilman pilaantuminen – Direktiivi 2003/87 – Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä

(EY 5 artiklan toinen kohta, EY 10 artikla, EY 174–EY 176 artikla ja EY 249 artiklan kolmas kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87 9 artiklan 1 kohta ja 11 artiklan 1 kohta)

7. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Perusoikeudet

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87 9 artiklan 1 kohta ja 11 artiklan 1 kohta)

8. Ympäristö – Ilman pilaantuminen – Direktiivi 2003/87 – Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä

(EY 43 artikla ja EY 174 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87 3 artiklan a alakohta ja 12 artiklan 2 ja 3 kohta)

9. Ympäristö – Ilman pilaantuminen – Direktiivi 2003/87 – Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä

(EY 174 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87 9 artiklan 1 ja 3 kohta, 11 artiklan 1 kohta ja liite III; neuvoston päätös 2002/358)

10. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Oikeusvarmuus

(EY 2 artikla ja EY 3 artiklan 1 kohdan c ja g alakohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87 1 artikla)

1. Pelkästään sen seikan, että EY 230 artiklan neljäs kohta ei koske nimenomaisesti yksityisten EY 249 artiklan kolmannessa kohdassa tarkoitetusta direktiivistä nostamien kumoamiskanteiden tutkittavaksi ottamista, perusteella tällaisia kanteita ei voida jättää tutkimatta. Yhteisön toimielimet eivät voi evätä yksityisiltä perustamissopimuksessa annettua oikeussuojaa pelkästään kyseisen toimenpiteen muotoa koskevalla valinnalla, vaikka kyseinen toimenpide olisi direktiivi. Samoin pelkästään se, että riidanalaiset säännökset ovat osa yleisesti sovellettavaa säädöstä, joka on todellinen direktiivi eikä EY 249 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitettu päätös, joka on annettu direktiivinä, ei sellaisenaan ole riittävä sulkemaan pois mahdollisuutta, että nämä säännökset voivat koskea yksityistä suoraan ja erikseen.

(ks. 94 kohta)

2. Vaikka onkin totta, että yhteisön toimielinten on yleisesti sovellettavaa toimea antaessaan noudatettava ylemmäntasoisia oikeussääntöjä, mukaan luettuna perusoikeudet, väite, jonka mukaan tällaisella toimella rikotaan näitä sääntöjä tai oikeuksia, ei sellaisenaan riitä siihen, että yksityisen nostama kanne on otettava tutkittavaksi, tai muuten EY 230 artiklan neljännessä kohdassa määrätyistä vaatimuksista tulisi merkityksettömiä, mikäli väitetty rikkominen ei ole omiaan yksilöimään sitä samalla tavalla kuin sen, jolle toimi on osoitettu.

Tämän osalta ei ole mitään nimenomaista ja erityistä ylemmäntasoista tai johdetun oikeuden säännöstä, joka olisi velvoittanut yhteisön lainsäätäjän ottamaan kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä annetun direktiivin 2003/87 antamismenettelyssä erityisellä tavalla huomioon raakaraudan tai teräksen tuottajien tilanteen verrattuna kyseisen direktiivin liitteessä I mainittujen muiden teollisuudenalojen toimijoiden tilanteeseen. Näin ollen erityisesti EY 174 artiklassa ja EY 175 artiklan 1 kohdassa, jotka muodostavat oikeusperustat yhteisön lainsäädäntötoiminnalle ympäristön alalla, ei säädetä tällaisesta velvoitteesta.

Ei voida myöskään katsoa, että direktiivin 2003/87 säännökset koskevat teräksentuotantolaitosta erikseen.

(ks. 102, 103 ja 105 kohta)

3. Kannekirjelmästä, jossa vaaditaan yhteisön toimielimen aiheuttamien vahinkojen korvaamista, on ilmettävä seikat, joiden perusteella kantajan riitauttama toimielimen menettely voidaan yksilöidä, syyt, joiden nojalla kantaja katsoo, että tämän menettelyn ja aiheutetuksi väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys, sekä vahingon laatu ja sen laajuus.

Kun otetaan huomioon se, että silloin, kun nostettiin kanne korvauksen saamiseksi vahingosta, joka oli aiheutunut Euroopan parlamentin ja neuvoston lainvastaiseksi väitetystä toiminnasta niiden antaessa direktiivin 2003/87 kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä, vallinneiden olosuhteiden takia tämän vahingon oli väistämättä oltava luonteeltaan tulevaa, sillä riidanalaisen direktiivin saattaminen osaksi kansallisia oikeusjärjestyksiä oli vielä kesken, ja jäsenvaltioiden harkintavalta päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisen osalta alueillaan kansallisten jakosuunnitelmien nojalla, kantaja ei voinut täsmentää tulevan vahingon täsmällistä laajuutta kannetta nostaessaan, joten kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä ei ollut välttämättä, että kannekirjelmässä täsmennetään vahingon täsmällinen laajuus, eikä etenkään, että siinä yksilöidään vaaditun vahingonkorvauksen määrä, koska tämä on joka tapauksessa mahdollista vastauskirjelmän toimittamiseen saakka, sillä edellytyksellä, että kantaja vetoaa tällaisiin olosuhteisiin ja ilmoittaa seikat, joiden perusteella on mahdollista arvioida vahingon luonnetta ja laajuutta, jolloin vastaajalla on edellytykset puolustautumiseen.

(ks. 132 ja 135 kohta)

4. Kun kyseessä on kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä annetun direktiivin 2003/87 antamisesta johtuva yhteisön sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu, oikeussääntöjen, joiden tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille, riittävän ilmeisen rikkomisen on perustuttava yhteisön lainsäätäjällä sen harjoittaessa toimivaltaansa ympäristön alalla EY 174 ja EY 175 artiklan nojalla olevan laajan harkintavallan rajojen selvään ja vakavaan huomiotta jättämiseen. Tämän harkintavallan käyttö edellyttää yhtäältä sitä, että yhteisön lainsäätäjä ennakoi ja arvioi luonteeltaan monitahoista ja epävarmaa ekologista, tieteellistä, teknistä ja taloudellista kehitystä ja toisaalta vertailee ja sovittelee EY 174 artiklassa tarkoitettuja tavoitteita, periaatteita ja intressejä. Kyseisessä direktiivissä tämä on toteutettu vahvistamalla keskenään osittain ristiriitaisia tavoitteita ja alatavoitteita.

(ks. 141 ja 143 kohta)

5. Yhteisöjen toimielinten on, samoin kuin jäsenvaltioidenkin, kunnioitettava perusvapauksia, kuten sijoittautumisvapautta, joilla pyritään saavuttamaan jokin yhteisön olennaisista tavoitteista, erityisesti EY 3 artiklan 1 kohdan c alakohdassa vahvistettu sisämarkkinoiden toteuttaminen.

Tästä yleisestä velvoitteesta ei kuitenkaan seuraa, että yhteisön lainsäätäjän olisi säänneltävä kyseistä alaa antamalla yhteisön lainsäädäntöä siten, että erityisesti kun tämä lainsäädäntö on EY 249 artiklan kolmannessa kohdassa tarkoitetun direktiivin muodossa, sillä tarjotaan tyhjentävä ja lopullinen ratkaisu tiettyihin sisämarkkinoiden toteuttamista koskeviin ongelmiin tai että sillä yhdenmukaistetaan täysin kansallinen lainsäädäntö tarkoituksena syrjäyttää kaikki ajateltavissa olevat esteet jäsenvaltioiden väliselle kaupalle. Kun yhteisön lainsäätäjää pyydetään luomaan kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä annetulla direktiivillä 2003/87 perustetun päästöoikeuksien kaupan järjestelmän kaltainen monitahoinen järjestelmä tai uusimaan sellaista rakenteellisesti, se saa toimia vaiheittain, ja se voi turvautua kansallisen lainsäädännön asteittaiseen yhdenmukaistamiseen, koska tällaisten toimenpiteiden toteuttaminen on yleensä vaikeaa, koska se edellyttää, että toimivaltaiset yhteisön toimielimet laativat toisistaan poikkeavien ja monimutkaisten kansallisten säännösten perusteella yhteiset säännöt, jotka ovat perustamissopimuksessa määriteltyjen tavoitteiden mukaisia ja sellaisia, että neuvoston jäsenet ovat valmiita hyväksymään ne määräenemmistöllä. Näin on myös ympäristönsuojelua koskevan, EY 174 ja EY 175 artiklan nojalla annetun yhteisön säännöstön osalta.

(ks. 177 ja 178 kohta)

6. EY 249 artiklan kolmannen kohdan mukaan direktiivi velvoittaa vain saavutettavaan tulokseen nähden jokaista jäsenvaltiota, jolle se on osoitettu, mutta jättää toimivaltaisten kansallisten viranomaisten valittavaksi muodon ja keinot, mikä tarkoittaa loogisesti, että tälle valtiolle jätetään tarpeellista harkintavaltaa täytäntöönpanotoimien määrittämiseksi. Lisäksi EY 5 artiklan toisessa kohdassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen, johon kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä annetun direktiivin 2003/87 30 perustelukappaleessa viitataan, nojalla aloilla, jotka eivät kuulu yhteisön yksinomaiseen toimivaltaan, yhteisö toimii vain siinä tapauksessa ja siinä laajuudessa kuin jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla toteuttaa suunnitellun toiminnan tavoitteita, jotka suunnitellun toiminnan laajuuden tai vaikutusten takia voidaan tämän vuoksi toteuttaa paremmin yhteisön tasolla. EY 174 ja EY 176 artiklasta seuraa, että ympäristönsuojelun alalla yhteisön ja jäsenvaltioiden toimivalta on jaettu. Näin ollen tätä alaa koskevalla yhteisön lainsäädännöllä ei pyritä täydelliseen yhdenmukaistamiseen ja EY 176 artiklassa määrätään jäsenvaltioiden mahdollisuudesta toteuttaa tiukempia suojatoimenpiteitä ja asetetaan tällaisten toimenpiteiden edellytykseksi ainoastaan se, että ne ovat sopusoinnussa perustamissopimuksen kanssa ja että niistä ilmoitetaan komissiolle.

Näiden periaatteiden mukaisesti direktiivissä 2003/87 ei säädetä päästöoikeuksien kaupan järjestelmän perustamisen ja toiminnan taustalla olevien edellytysten täydellisestä yhdenmukaistamisesta. Jollei perustamissopimuksen määräyksistä muuta johdu, jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta tämän järjestelmän toteuttamisen osalta, erityisesti kansallisten jakosuunnitelmiensa ja päästöoikeuksien jakoa koskevien itsenäisten päätösten laatimisessa kyseisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdan ja 11 artiklan 1 kohdan nojalla. Näin ollen pelkästään se seikka, että yhteisön lainsäätäjä on jättänyt avoimeksi jonkin tämän direktiivin ja perusvapauden soveltamisalaan kuuluvan erityisen kysymyksen, kuten sijoittautumisvapauden, siten, että on jäsenvaltioiden asiana ratkaista tämä kysymys niiden käyttäessä harkintavaltaansa, tietenkin yhteensopivasti yhteisön oikeuden ylemmäntasoisten oikeussääntöjen kanssa, ei sellaisenaan oikeuta luonnehtimaan tätä sääntelyn puutetta perustamissopimuksen määräysten vastaiseksi. Näin on erityisesti siksi, että jäsenvaltioiden on EY 10 artiklaan perustuvan lojaalia yhteistyötä koskevan velvoitteensa nojalla varmistettava direktiivien tehokas vaikutus, mikä tarkoittaa myös, että niiden on tulkittava kansallista oikeutta kyseisen direktiivin taustalla olevien tavoitteiden ja periaatteiden valossa.

(ks. 179 ja 180 kohta)

7. Yhteisön lainsäätäjän on direktiiviä antaessaan ja jäsenvaltioiden saattaessaan kyseistä direktiiviä osaksi kansallista oikeutta valvottava, että yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita kunnioitetaan. Näin ollen yhteisön oikeusjärjestyksessä tunnustettujen yleisten periaatteiden, joihin perusoikeudet kuuluvat, suojaamisesta johtuvat vaatimukset sitovat myös jäsenvaltioita silloin, kun ne panevat täytäntöön yhteisön oikeussääntöjä, joten jäsenvaltioiden tulee mahdollisuuksiensa mukaan soveltaa näitä oikeussääntöjä siten, että vaatimuksia pyritään noudattamaan. Näitä periaatteita sovelletaan analogisesti EY:n perustamissopimuksessa vahvistettuihin perusvapauksiin.

Kun kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä annetussa direktiivissä 2003/87 ja erityisesti sen 9 artiklan 1 kohdassa ja 11 artiklan 1 kohdassa jätetään jäsenvaltioille harkintavaltaa, tämä on pääsääntöisesti riittävän laajaa, jotta ne voivat soveltaa kyseisen direktiivin sääntöjä yhdenmukaisesti perusoikeuksien ja perustamissopimuksen mukaisten perusvapauksien suojaamisesta johtuvien vaatimusten kanssa. Koska lisäksi kansalliset tuomioistuimet valvovat tämän direktiivin täytäntöönpanoa, niiden on esitettävä unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymys EY 234 artiklassa määrättyjen edellytysten mukaisesti, jos niillä on kyseisen direktiivin tulkintaa tai pätevyyttä koskevia vaikeuksia. Näin ollen jäsenvaltioiden viranomaisten ja tuomioistuinten on paitsi tulkittava kansallista oikeuttaan riidanalaisen direktiivin mukaisesti myös varottava tukeutumasta sellaiseen kyseisen direktiivin tulkintaan, joka johtaisi ristiriitaan yhteisön oikeusjärjestyksessä suojattujen perusoikeuksien, muiden yhteisön oikeuden yleisten periaatteiden tai perustamissopimuksen mukaisten perusvapauksien, kuten sijoittautumisvapauden, kanssa. Yhteisön lainsäätäjää ei voida moittia siitä, että se ei ole ratkaissut direktiivissä tyhjentävästi ja lopullisesti sijoittautumisvapauden soveltamisalaan kuuluvaa tiettyä kysymystä, kun tässä direktiivissä varataan jäsenvaltioille harkintavaltaa, jonka avulla ne voivat noudattaa täysin perustamissopimuksen määräyksiä ja yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita.

(ks. 181–184 kohta)

8. Jos kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä annetun direktiivin 2003/87 12 artiklan 2 ja 3 kohdassa, luettuna yhdessä 3 artiklan a alakohdan kanssa, tarkoitettua kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien vapaata rajat ylittävää siirtoa koskevaa mahdollisuutta ei olisi, kyseisen direktiivin 1 artiklassa tarkoitettu päästöoikeuksien kaupan järjestelmän kustannustehokkuus ja taloudellisuus häiriytyisivät suuresti. Tästä syystä tämän direktiivin 12 artiklan 2 kohdassa asetetaan jäsenvaltioille yleinen velvollisuus varmistaa, että tämä vapaus toteutetaan merkityksellisessä kansallisessa lainsäädännössä. Käänteisesti kyseisessä direktiivissä ei säädetä rajoituksista päästöoikeuksien rajat ylittävälle siirrolle samaan konserniin kuuluvien oikeushenkilöiden välillä riippumatta siitä, onko niiden toimipaikka ja/tai kotipaikka sisämarkkinoilla. Direktiivin 2003/87 edellä viitattujen säännösten valossa ei voida näin ollen katsoa, että tällä direktiivillä rajoitettaisiin lainvastaisesti perustamissopimuksen mukaisia perusvapauksia, mukaan luettuna sijoittautumisvapaus, tai että sillä kannustettaisiin jäsenvaltioita olemaan noudattamatta näitä vapauksia. Erityisesti on todettava, että yhteisön lainsäätäjän ei voida katsoa olevan vastuussa siitä, että se olisi tämän osalta laiminlyönyt selvästi ja vakavalla tavalla ottaa huomioon EY 174 artiklaan, luettuna yhdessä EY 43 artiklan kanssa, perustuvan harkintavaltansa rajat.

(ks. 188 ja 190 kohta)

9. Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä annettuun direktiiviin 2003/87 ei sisälly mitään säännöstä, jossa säädettäisiin niiden taloudellisten seurausten ulottuvuudesta, joita saattaa aiheutua jollekin laitokselle jaettujen päästöoikeuksien riittämättömyydestä ja näiden päästöoikeuksien hinnasta, koska tämä hinta määräytyy yksinomaan päästöoikeuksien kaupan järjestelmän perustamisen jälkeen syntyneillä markkinoilla; kyseisen direktiivin 1 artiklan mukaan päästöoikeuksien kaupan järjestelmä on perustettu kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi sekä kustannustehokkaasti että taloudellisesti. Päästöoikeuksien hintojen sääntely yhteisön tasolla olisi omiaan haittaamaan tämän direktiivin pääasiallista tavoitetta eli kasvihuonekaasupäästöjen vähentämistä tehokkaan päästöoikeuksien kaupan järjestelmän avulla, jossa päästöjen ja niiden vähentämiseksi toteutettujen investointien kustannukset määräytyvät pääosin markkinoilla (kyseisen direktiivin viides perustelukappale). Tästä seuraa, että jos päästöoikeuksia on riittämätön määrä, se, kannustetaanko toiminnanharjoittajia vähentämään kasvihuonekaasupäästöjään, riippuu monitahoisista taloudellisista ratkaisuista, jotka tehdään yhtäältä päästökauppamarkkinoilla saatavilla olevien päästöoikeuksien hintojen ja toisaalta niistä mahdollisista päästöjen vähentämistoimenpiteistä, joiden tavoitteena voi olla joko alentaa tuotantoa tai investoida energiatehokkaampiin tuotantomenetelmiin, aiheutuvien kustannusten perusteella (saman direktiivin 20 perustelukappale).

Tällaisessa järjestelmässä yhteisön lainsäätäjä ei voi etukäteen säädellä päästöistä aiheutuvien kustannusten ja näin ollen päästöoikeuksien hintojen nousua, joka riippuu useista taloudellisista tekijöistä, ilman että vaarana olisi heikentää järjestelmän toiminnan perustana olevia taloudellisia kannustimia tai jopa kokonaan poistaa ne ja haitata näin päästöoikeuksien kaupan järjestelmän tehokkuutta. Lisäksi tällaisen järjestelmän perustaminen ja sen taloudellisten lähtökohtien vahvistaminen Kioton pöytäkirjasta seuraavien velvoitteiden noudattamiseksi kuuluu yhteisön lainsäätäjällä EY 174 artiklan nojalla olevan laajan harkintavallan piiriin ja on sellaisenaan legitiimi ja asianmukainen valinta. Yhteisön lainsäätäjä on tämän legitiimin valinnan perusteella asettanut päästöoikeuksien kaupan järjestelmän lähtökohdaksi sen, että direktiivin 2003/87 9 artiklan 1 kohdan ja 11 artiklan 1 kohdan nojalla on jäsenvaltioiden tehtävänä päättää kansallisten jakosuunnitelmiensa perusteella ja niille tämän osalta varattua harkintavaltaa käyttäen jaettavien päästöoikeuksien kokonaismäärästä ja niiden jakamisesta kullekin niiden alueelle sijoittautuneelle laitokselle. Komissio valvoo tätä päätöstä etukäteen vain rajoitetusti tämän saman direktiivin 9 artiklan 3 kohdan nojalla, erityisesti sen liitteessä III mainittujen perusteiden valossa. Näin ollen jäsenvaltioiden päästöjen vähennystä koskevien tavoitteiden ja toimenpiteiden väliset vaihtelut, jotka ovat seurausta niille Kioton pöytäkirjan perusteella kuuluvista velvoitteista, sellaisina kuin ne käyvät ilmi ilmastonmuutosta koskevan Yhdistyneiden Kansakuntien puitesopimuksen Kioton pöytäkirjan hyväksymisestä Euroopan yhteisön puolesta sekä sen velvoitteiden täyttämisestä yhteisesti tehdyssä päätöksessä 2002/358 mainitusta rasitteiden jakamista koskevasta sopimuksesta, ja näin ollen epävarmuus eri teollisuudenaloille ja toiminnanharjoittajille eri kansallisten jakosuunnitelmien perusteella jaettavien päästöoikeuksien kokonaismäärästä ja kullekin erikseen jaettavista määristä eivät johdu direktiivin säännöksistä sellaisinaan.

(ks. 199–202 kohta)

10. Päästökauppamarkkinoiden ennustettavuuden puuttuminen kuuluu olennaisesti ja erottamattomasti kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä annetulla direktiivillä 2003/87 perustettuun, päästöoikeuksien kaupan järjestelmälle ominaiseen taloudelliseen mekanismiin, johon sovelletaan klassisia tarjontaa ja kysyntää koskevia sääntöjä, jotka ovat ominaisia vapaille ja kilpailluille avoimille markkinoille, niiden periaatteiden mukaisesti, jotka on vahvistettu kyseisen direktiivin 1 artiklassa, luettuna yhdessä direktiivin seitsemännen perustelukappaleen kanssa, sekä EY 2 artiklassa ja EY 3 artiklan 1 kohdan c ja g alakohdassa. Tämän seikan ei näin ollen voida katsoa olevan oikeusvarmuuden periaatteen vastainen, sillä muutoin asetettaisiin kyseenalaiseksi päästöoikeuksien kaupan koko taloudellinen perusta, sellaisena kuin se on vahvistettu direktiivissä yhdenmukaisesti perustamissopimuksen määräysten kanssa.

(ks. 203 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kolmas jaosto)

2 päivänä maaliskuuta 2010 ( )

Ympäristö – Direktiivi 2003/87/EY – Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä – Kumoamisvaatimus – Toimi ei koske kantajaa suoraan ja erikseen – Vahingonkorvausvaatimus – Tutkittavaksi ottaminen – Sellaisen ylemmäntasoisen oikeussäännön, jolla annetaan yksityisille oikeuksia, riittävän ilmeinen rikkominen – Omaisuudensuoja – Ammattitoiminnan harjoittamisen vapaus – Oikeasuhteisuus – Yhdenvertainen kohtelu – Sijoittautumisvapaus – Oikeusvarmuus

Asiassa T‑16/04,

Arcelor SA, kotipaikka Luxemburg (Luxemburg), edustajinaan aluksi asianajajat W. Deselaers, B. Meyring ja B. Schmitt-Rady, sittemmin Deselaers ja Meyring,

kantajana,

vastaan

Euroopan parlamentti, asiamiehinään aluksi K. Bradley ja M. Moore, sittemmin L. Visaggio ja I. Anagnostopoulou,

ja

Euroopan unionin neuvosto, asiamiehinään aluksi B. Hoff-Nielsen ja M. Bishop, sittemmin E. Karlsson ja A. Westerhof Löfflerova ja sitten Westerhof Löfflerova ja K. Michoel,

vastaajina,

joita tukee

Euroopan komissio, asiamiehenään U. Wölker,

väliintulijana,

jossa on kyseessä yhtäältä kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja neuvoston direktiivin 96/61/EY muuttamisesta 13.10.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87/EY (EUVL L 275, s. 32) osittaista kumoamista koskeva vaatimus ja toisaalta kantajalle kyseisen direktiivin antamisen vuoksi aiheutuneen vahingon korvaamista koskeva vaatimus,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja J. Azizi (esittelevä tuomari) sekä tuomarit E. Cremona ja S. Frimodt Nielsen,

kirjaaja: hallintovirkamies K. Pocheć,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 15.4.2008 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asiaa koskevat oikeussäännöt

I EY:n perustamissopimuksen määräykset

1 EY 174 artiklassa määrätään erityisesti seuraavaa:

”1. Yhteisön ympäristöpolitiikalla myötävaikutetaan seuraavien tavoitteiden saavuttamiseen:

– ympäristön laadun säilyttäminen, suojelu ja parantaminen,

– ihmisten terveyden suojelu,

– luonnonvarojen harkittu ja järkevä käyttö,

– sellaisten toimenpiteiden edistäminen kansainvälisellä tasolla, joilla puututaan alueellisiin tai maailmanlaajuisiin ympäristöongelmiin.

2. Yhteisön ympäristöpolitiikalla pyritään suojelun korkeaan tasoon yhteisön eri alueiden tilanteiden erilaisuus huomioon ottaen. Yhteisön ympäristöpolitiikka perustuu ennalta varautumisen periaatteelle sekä periaatteille, joiden mukaan ennalta ehkäiseviin toimiin olisi ryhdyttävä, ympäristövahingot olisi torjuttava ensisijaisesti niiden lähteellä ja saastuttajan olisi maksettava.

– –

3. Ympäristöpolitiikkaansa valmistellessaan yhteisö ottaa huomioon:

– saatavilla olevat tieteelliset ja tekniset tiedot,

– ympäristöolot yhteisön eri alueilla,

– toimien toteuttamisesta tai toteuttamatta jättämisestä mahdollisesti johtuvat edut ja kustannukset,

– yhteisön taloudellisen ja sosiaalisen kehityksen kokonaisuutena ja yhteisön eri alueiden tasapainoisen kehityksen.

– –”

2 EY 175 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:

”Neuvosto päättää 251 artiklassa määrättyä menettelyä noudattaen sekä talous- ja sosiaalikomiteaa ja alueiden komiteaa kuultuaan yhteisön toimista 174 artiklassa tarkoitettujen tavoitteiden toteuttamiseksi.”

II Riidanalainen direktiivi

3 Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja neuvoston direktiivin 96/61/EY muuttamisesta 13.10.2003 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2003/87/EY (EUVL L 275, s. 32; jäljempänä riidanalainen direktiivi), joka tuli voimaan 25.10.2003, toteutetaan kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä yhteisössä (jäljempänä päästöoikeuksien kaupan järjestelmä) kasvihuonekaasupäästöjen, erityisesti hiilidioksidin, vähentämiseksi sekä kustannustehokkaasti että taloudellisesti (riidanalaisen direktiivin 1 artikla). Se perustuu ilmastonmuutosta koskevasta Yhdistyneiden Kansakuntien puitesopimuksesta ja Kioton pöytäkirjasta yhteisölle aiheutuviin velvoitteisiin. Viimeksi mainittu pöytäkirja hyväksyttiin ilmastonmuutosta koskevan Yhdistyneiden Kansakuntien puitesopimuksen Kioton pöytäkirjan hyväksymisestä Euroopan yhteisön puolesta sekä sen velvoitteiden täyttämisestä yhteisesti 25.4.2002 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2002/358/EY (EYVL L 130, s. 1). Kioton pöytäkirja tuli voimaan 16.2.2005.

4 Yhteisö ja sen jäsenvaltiot sitoutuivat vähentämään Kioton pöytäkirjan liitteessä A lueteltujen ihmisen toiminnasta aiheutuvien kasvihuonekaasujen päästöjen kokonaismäärää vuosien 2008 ja 2012 välisenä kautena kahdeksalla prosentilla vuoden 1990 tasoon verrattuna (riidanalaisen direktiivin neljäs perustelukappale). Tätä tarkoitusta varten ne ovat sopineet täyttävänsä yhteisesti Kioton pöytäkirjan 4 artiklan mukaiset sallittujen päästötasojen vähennyssitoumukset niin kutsutun taakanjakosopimuksen mukaisesti; päätöksen 2002/358 liitteessä II luetellaan kunkin jäsenvaltion maakohtaiset velvoitteet.

5 Kioton pöytäkirjaan sisältyy kolme mekanismia, joiden avulla sen osapuolina olevat maat voivat saavuttaa kasvihuonekaasupäästöjen vähentämistavoitteensa, ja näitä ovat ensinnäkin päästöoikeuksien kansainvälinen kauppa, toiseksi vähentämishankkeiden yhteistoteutus ja kolmanneksi puhtaan kehityksen mekanismi; kahta viimeksi mainittua mekanismia kutsutaan myös joustomekanismeiksi. Vähentämishankkeiden yhteistoteutuksen tavoitteena on kasvihuonekaasupäästöjen vähentäminen Kioton pöytäkirjaan osallistuvissa maissa, kun taas puhtaan kehityksen mekanismi koskee sellaisissa kehitysmaissa toteutettavia päästöjen vähentämishankkeita, jotka eivät ole sitoutuneet Kioton pöytäkirjan tavoitteisiin.

6 Riidanalaisessa direktiivissä säädetään Kioton pöytäkirjassa ja päätöksessä 2002/358 tarkoitettujen vähentämistavoitteiden toteuttamiseksi yhteisössä, että päästöoikeuksien kaupan järjestelmässä riidanalaisen direktiivin liitteessä I tarkoitettujen laitosten toiminnanharjoittajien on katettava kasvihuonekaasupäästönsä niille kansallisten jakosuunnitelmien mukaisesti myönnetyillä päästöoikeuksilla. Jos toiminnanharjoittaja pystyy vähentämään päästöjään, se voi myydä ylimääräiset päästöoikeudet muille toiminnanharjoittajille. Käänteisesti toiminnanharjoittaja, jonka laitoksen päästöt ovat liian suuria, voi ostaa tarvittavat päästöoikeudet sellaiselta toiminnanharjoittajalta, jolla on ylimääräisiä päästöoikeuksia.

7 Riidanalaisen direktiivin liitteen I mukaan sen soveltamisalaan kuuluvat erityisesti tietyt energiantuotantoon samoin kuin rautametallien tuotantoon ja jalostukseen tarkoitetut polttolaitokset, kuten ”raakarautaa tai terästä tuottavat laitokset (primääri- tai sekundäärisulatus), mukaan lukien jatkuva valu, joiden kapasiteetti ylittää 2,5 tonnia tunnissa”.

8 Riidanalaisessa direktiivissä säädetään ensimmäisestä, vuosien 2005 ja 2007 välisestä kaudesta (jäljempänä ensimmäinen jakokausi), joka edeltää Kioton pöytäkirjassa määrättyä ensimmäistä velvoitekautta, sekä toisesta, vuosien 2008 ja 2012 välisestä kaudesta (jäljempänä toinen jakokausi), joka vastaa mainittua ensimmäistä velvoitekautta (riidanalaisen direktiivin 11 artikla). Ensimmäisenä jakokautena riidanalaista direktiiviä sovelletaan vain yhteen liitteessä II lueteltuun kasvihuonekaasuun eli hiilidioksidiin ja ainoastaan liitteessä I luetelluista toiminnoista, muun muassa rautametallien tuotannosta ja jalostuksesta, aiheutuviin päästöihin (riidanalaisen direktiivin 2 artikla).

9 Konkreettisemmin päästöoikeuksien kaupan järjestelmä perustuu yhtäältä ennalta myönnettävään kasvihuonekaasujen päästölupaan (riidanalaisen direktiivin 4–8 artikla) ja toisaalta päästöoikeuksiin, joiden perusteella niiden toiminnanharjoittajien, joille ne on myönnetty, toiminnasta saa aiheutua tietty määrä kasvihuonekaasuja, ja niillä on velvollisuus palauttaa joka vuosi kyseisen laitoksen kokonaispäästöjä vastaava määrä päästöoikeuksia (riidanalaisen direktiivin 12 artiklan 3 kohta).

10 Näin ollen kaikilla riidanalaisen direktiivin liitteessä I tarkoitetuilla laitoksilla on oltava toimivaltaisen kansallisen viranomaisen myöntämä lupa. Riidanalaisen direktiivin 4 artiklan mukaan ”jäsenvaltioiden on varmistettava, että 1 päivästä tammikuuta 2005 mikään laitos ei harjoita liitteessä I lueteltua toimintaa, josta aiheutuu kyseiseen toimintaan liittyviä nimettyjä päästöjä, ilman että toimivaltainen viranomainen on myöntänyt sen toiminnanharjoittajalle luvan 5 ja 6 artiklan mukaisesti tai laitos on jätetty väliaikaisesti yhteisön [päästöoikeuksien kaupan] järjestelmän ulkopuolelle [kyseisen direktiivin] 27 artiklan nojalla”.

11 Lisäksi riidanalaisen direktiivin 6 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Kasvihuonekaasujen päästölupien on sisällettävä seuraavat tiedot:

– –

c) päästöjen tarkkailua koskevat vaatimukset, joissa määritetään tarkkailumenetelmät ja -tiheys;

d) päästöraportointia koskevat vaatimukset; ja

e) velvoite palauttaa kunakin kalenterivuonna aiheutuneita, [riidanalaisen direktiivin] 15 artiklan mukaisesti todennettuja laitoksen kokonaispäästöjä vastaava määrä päästöoikeuksia neljän kuukauden kuluessa kyseisen vuoden lopusta.”

12 Ehdoista ja menettelyistä, joita kansalliset toimivaltaiset viranomaiset noudattavat jakaessaan kansallisiin jakosuunnitelmiin perustuvia päästöoikeuksia laitosten toiminnanharjoittajille, on säädetty riidanalaisen direktiivin 9–11 artiklassa.

13 Riidanalaisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:

”Kunkin jäsenvaltion on jokaista [riidanalaisen direktiivin] 11 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettua kautta varten laadittava kansallinen [jako]suunnitelma, jossa esitetään päästöoikeuksien kokonaismäärä, jonka jäsenvaltio aikoo kyseiseksi kaudeksi myöntää, sekä se, miten sen on tarkoitus nämä oikeudet jakaa. Suunnitelman laatimisessa on käytettävä objektiivisia ja avoimia perusteita, mukaan lukien liitteessä III luetellut perusteet, ja siinä on otettava asianmukaisesti huomioon yleisön huomautukset. Komissio laatii 31 päivään joulukuuta 2003 mennessä ohjeet liitteessä III lueteltujen perusteiden täytäntöönpanosta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta [EY:n] perus[tamis]sopimuksen soveltamista.”

14 Euroopan yhteisöjen komissio on laatinut edellä mainittujen ohjeiden ensimmäisen version ohjeista jäsenvaltioiden avustamiseksi riidanalaisen direktiivin liitteessä III lueteltujen perusteiden täytäntöönpanossa sekä olosuhteista, joissa ylivoimainen este on näytetty toteen, 7.1.2004 annetussa komission tiedonannossa KOM(2003) 830 lopullinen. Komissio on vahvistanut 22.12.2005 annetussa tiedonannossa KOM(2005) 703 lopullinen toisen jakokauden kansallisia jakosuunnitelmia koskevat lisäohjeet (jäljempänä komission lisäohjeet).

15 Riidanalaisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään seuraavaa:

”[Riidanalaisen direktiivin] 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua kautta koskeva [kansallinen jako]suunnitelma on julkistettava ja siitä on ilmoitettava komissiolle ja muille jäsenvaltioille 31 päivään maaliskuuta 2004 mennessä. Seuraavia kausia koskeva [kansallinen jako]suunnitelma on julkaistava ja siitä on ilmoitettava komissiolle ja muille jäsenvaltioille vähintään 18 kuukautta ennen kyseisen kauden alkamista.”

16 Riidanalaisen direktiivin 9 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Jäsenvaltion tehtyä 1 kohdan mukaisen ilmoituksen kansallisesta jakosuunnitelmasta komissio voi kolmen kuukauden kuluessa hylätä suunnitelman tai sen osan sillä perusteella, että se ei ole [riidanalaisen direktiivin] liitteessä III lueteltujen perusteiden tai 10 artiklan mukainen. Jäsenvaltio voi tehdä [riidanalaisen direktiivin] 11 artiklan 1 tai 2 kohdan mukaisen päätöksen vain, jos komissio hyväksyy ehdotetut muutokset. Komission on perusteltava hylkäävä päätös.”

17 Riidanalaisen direktiivin 10 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on jaettava vähintään 95 prosenttia päästöoikeuksista maksutta ensimmäiseksi jakokaudeksi ja vähintään 90 prosenttia toiseksi jakokaudeksi.

18 Riidanalaisen direktiivin 11 artiklassa, joka koskee päästöoikeuksien jakamista ja myöntämistä, säädetään seuraavaa:

”1. Kunkin jäsenvaltion on päätettävä 1 päivänä tammikuuta 2005 alkavaa kolmivuotiskautta varten myönnettävien päästöoikeuksien kokonaismäärästä ja päästöoikeuksien jakamisesta kunkin laitoksen toiminnanharjoittajalle. Päätös on tehtävä vähintään kolme kuukautta ennen kauden alkamista, ja sen on perustuttava 9 artiklan nojalla laadittuun kansalliseen jakosuunnitelmaan ja oltava 10 artiklan mukainen, ottaen asianmukaisesti huomioon yleisön huomautukset.

2. Kunkin jäsenvaltion on päätettävä 1 päivänä tammikuuta 2008 alkavaa viisivuotiskautta ja kutakin sitä seuraavaa viisivuotiskautta varten myönnettävien päästöoikeuksien kokonaismäärästä ja aloitettava menettely päästöoikeuksien jakamiseksi kunkin laitoksen toiminnanharjoittajalle. Päätös on tehtävä vähintään 12 kuukautta ennen kunkin kauden alkamista, ja sen on perustuttava [riidanalaisen direktiivin] 9 artiklan nojalla laadittuun kyseisen jäsenvaltion kansalliseen jakosuunnitelmaan ja oltava 10 artiklan mukainen, ottaen asianmukaisesti huomioon yleisön huomautukset.

3. 1 tai 2 kohdan mukaisesti tehdyissä päätöksissä on noudatettava Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 87 ja 88 artiklan vaatimuksia. Jakopäätöksiä tehdessään jäsenvaltioiden on otettava huomioon se, että päästöoikeuksia on oltava uusien osallistujien saatavilla.

– –”

19 Riidanalaisen direktiivin liitteessä III on lueteltu 11 kansallisiin jakosuunnitelmiin sovellettavaa perustetta.

20 Riidanalaisen direktiivin liitteessä III olevassa perusteessa 1 todetaan seuraavaa:

”Kunakin kautena jaettavien päästöoikeuksien kokonaismäärän on vastattava jäsenvaltion päästörajoitusvelvoitetta, joka perustuu päätökseen 2002/358 – – ja Kioton pöytäkirjaan, ottaen huomioon toisaalta kokonaispäästömäärä, jota nämä päästöoikeudet vastaavat verrattuna tämän direktiivin soveltamisalaan kuulumattomista lähteistä aiheutuviin päästöihin, ja toisaalta kansalliset energiapolitiikat, ja sen olisi oltava kansallisen ilmastonmuutosohjelman mukainen. Jaettavien päästöoikeuksien kokonaismäärä ei saa ylittää tässä liitteessä olevien perusteiden tinkimättömäksi soveltamiseksi todennäköisesti tarvittavaa määrää. Ennen vuotta 2008 on kyseisen määrän oltava johdonmukainen niiden toimien kanssa, joilla pyritään saavuttamaan tai ylittämään kunkin jäsenvaltion tavoite päätöksen 2002/358 – – ja Kioton pöytäkirjan mukaisesti.”

21 Riidanalaisen direktiivin liitteessä III olevassa perusteessa 3 todetaan seuraavaa:

”Jaettavien päästöoikeusmäärien on vastattava tämän [päästöoikeuksien kaupan järjestelmän] kattamien toimintojen edellytyksiä, myös teknisiä edellytyksiä, vähentää päästöjä. Jäsenvaltiot voivat perustaa päästöoikeuksien jakamisen kasvihuonekaasujen päästöjen tuotekohtaiseen keskitasoon kussakin toiminnassa sekä kussakin toiminnassa saavutettavissa olevaan edistykseen.”

22 Riidanalaisen direktiivin liitteessä III olevan perusteen 6 mukaan ”[kansallisessa jako]suunnitelmassa on oltava tiedot siitä, millä tavalla uudet osallistujat voivat alkaa osallistua [päästöoikeuksien kaupan] järjestelmään kyseisessä jäsenvaltiossa”.

23 Riidanalaisen direktiivin liitteessä III olevassa perusteessa 7 todetaan seuraavaa: ”[kansalliseen jako]suunnitelmaan voi sisältyä [päästövähennyksiä koskevia] varhaisia toimia, ja siinä on oltava tieto siitä, millä tavalla varhaiset toimet otetaan huomioon.” Samassa perusteessa todetaan lisäksi, että ”jäsenvaltiot voivat käyttää parhaita käytettävissä olevia tekniikoita koskevien viiteasiakirjojen avulla saatuja vertailuarvoja kansallisten jakosuunnitelmien laatimisessa. Vertailuarvoihin voi sisältyä [päästövähennyksiä koskevien] varhaisten toimien huomioon ottaminen”.

24 Riidanalaisen direktiivin 12 artiklan 1 kohdassa säädetään, että päästöoikeuksia voidaan siirtää yhteisössä luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden välillä tai kolmansissa maissa oleville luonnollisille henkilöille tai oikeushenkilöille, mikäli näiden maiden ja yhteisön välillä on tehty riidanalaisen direktiivin 25 artiklassa tarkoitettu sopimus ja kunkin jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset ovat tunnustaneet vastavuoroisesti nämä päästöoikeudet. Riidanalaisen direktiivin 12 artiklan 3 kohdan mukaan kunkin laitoksen toiminnanharjoittajan on palautettava toimivaltaiselle viranomaiselle joka vuosi toukokuun ensimmäiseen päivään mennessä kyseisestä laitoksesta edellisenä kalenterivuonna aiheutuneita kokonaispäästöjä vastaava määrä päästöoikeuksia, minkä jälkeen nämä päästöoikeudet on mitätöitävä.

25 Riidanalaisen direktiivin 13 artiklan 1 kohdan mukaan päästöoikeudet ovat voimassa ainoastaan sen ajanjakson aikana aiheutuneiden päästöjen osalta, jolle ne on myönnetty.

26 Riidanalaisen direktiivin 16 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava niiden toiminnanharjoittajien nimien julkistaminen, jotka ovat rikkoneet 12 artiklan 3 kohdan vaatimuksia palauttaa riittävä määrä päästöoikeuksia. Riidanalaisen direktiivin 16 artiklan 3 ja 4 kohdan mukaan toiminnanharjoittaja, joka ei ole palauttanut edeltävän vuoden päästöjä vastaavaa määrää päästöoikeuksia, on velvollinen maksamaan liikapäästöistä sakkoa, joka on 40 euroa ensimmäiseltä jakokaudelta ja 100 euroa seuraavilta jaksoilta kutakin sellaista aiheutettua hiilidioksidiekvivalenttitonnia kohti, joka ei vastaa palautettuja päästöoikeuksia. Lisäksi liikapäästösakon maksaminen ei vapauta toiminnanharjoittajaa velvoitteesta palauttaa sen kokonaispäästöjä vastaava päästöoikeuksien määrä.

27 Riidanalaisen direktiivin 24 artiklan, luettuna yhdessä menettelystä komissiolle siirrettyä täytäntöönpanovaltaa käytettäessä 28.6.1999 tehdyn neuvoston päätöksen 1999/468/EY (EYVL L 184, s. 23) kanssa, mukaan jäsenvaltiot voivat soveltaa päästöoikeuksien kauppaa muihin toimintoihin, laitoksiin ja kasvihuonekaasuihin, mikäli komissio 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen hyväksyy kyseisten toimintojen, laitosten ja kasvihuonekaasujen sisällyttämisen, ottaen huomioon kaikki asiaankuuluvat perusteet, erityisesti vaikutukset sisämarkkinoihin, mahdollinen kilpailun vääristyminen, järjestelmän tarkoituksenmukaisuus ympäristön kannalta ja suunnitellun tarkkailu- ja raportointijärjestelmän luotettavuus.

28 Riidanalaisen direktiivin 27 artiklassa säädetään, että jäsenvaltiot voivat myös tehdä hakemuksen komissiolle tiettyjen laitosten väliaikaisesta jättämisestä päästöoikeuksien kaupan järjestelmän ulkopuolelle, ja komissio voi ratkaista hakemuksen päätöksellä. Lisäksi riidanalaisen direktiivin 28 artiklan mukaan jäsenvaltiot voivat komission suostumuksella ja laitosten toiminnanharjoittajien hakemuksesta sallia toiminnanharjoittajien muodostavan samaa toimintaa harjoittavien laitosten ryhmittymän. Lopuksi riidanalaisen direktiivin 29 artiklan mukaan jäsenvaltiot voivat tehdä hakemuksen komissiolle lisäpäästöoikeuksien myöntämisestä tietyille laitoksille ylivoimaisen esteen tapauksissa.

29 Riidanalaisen direktiivin 30 artiklassa, jonka otsikkona on ”Uudelleentarkastelu ja kehittäminen”, säädetään seuraavaa:

”– –

2. Tämän direktiivin soveltamisesta saadun kokemuksen, kasvihuonekaasujen päästöjen tarkkailussa saavutetun edistymisen sekä kansainvälisen tilanteen kehittymisen perusteella komissio laatii tämän direktiivin soveltamisesta kertomuksen, jossa käsitellään

a) sitä, olisiko liitettä I muutettava, ja millä tavoin, [päästöoikeuksien kaupan] järjestelmän taloudellisen tehokkuuden lisäämiseksi edelleen siten, että siihen sisällytetään muita asiaankuuluvia aloja, kuten kemianteollisuus, alumiiniteollisuus ja liikennesektori, toimintoja ja muiden liitteessä II lueteltujen kasvihuonekaasujen päästöjä,

– –”

Tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet

30 Kantajana oleva Arcelor SA sai alkunsa vuonna 2001 ARBEDin, Aceralian ja Usinorin välisessä sulautumisessa. Sen sulauduttua Mittaliin vuonna 2006 sen nimeksi tuli ArcelorMittal, ja siitä tuli maailman suurin teräksentuottaja. Esillä olevan kanteen nostamishetkellä kantajan 44 miljoonan tonnin suuruinen vuotuinen tuotantovolyymi, josta yli 90 prosenttia tuotettiin Euroopan unionissa, vastasi kuitenkin alle 5:tä prosenttia teräksen maailmanlaajuisesta tuotannosta. Sillä on 17 unioniin sijoittautunutta raakaraudan ja teräksen tuotantolaitosta, jotka sijaitsevat Ranskassa (Fos-sur-Mer, Florange ja Dunkerque), Belgiassa (Liège ja Gent), Espanjassa (Gijón-Avilés) ja Saksassa (Bremen ja Eisenhüttenstadt).

31 Kantaja nosti tämän tuomioistuimen kirjaamoon 15.1.2004 toimittamallaan kannekirjelmällä nyt esillä olevan kanteen.

32 Kantaja vaatii kanteessaan, että unionin yleinen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen direktiivin 4 artiklan, 6 artiklan 2 kohdan e alakohdan, 9 artiklan, 12 artiklan 3 kohdan ja 16 artiklan 2–4 kohdan, luettuina yhdessä 2 artiklan, liitteen I ja liitteessä III olevan perusteen 1 kanssa, siltä osin kuin näitä säännöksiä (jäljempänä riidanalaiset säännökset) sovelletaan raakarautaa tai terästä tuottaviin laitoksiin, mukaan lukien jatkuva valu, joiden kapasiteetti ylittää 2,5 tonnia tunnissa

– toteaa, että Euroopan parlamentilla ja Euroopan unionin neuvostolla on velvollisuus korvata vahinko, jota on aiheutunut riidanalaisten säännösten antamisesta

– velvoittaa parlamentin ja neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

33 Kantaja vaatii vastauskirjelmässään lisäksi toissijaisesti, että tämä tuomioistuin kumoaa riidanalaisen direktiivin kokonaisuudessaan.

34 Parlamentti on tähän tuomioistuimeen 1.4.2004 ja neuvosto 6.4.2004 toimittamallaan asiakirjalla esittänyt työjärjestyksen 114 artiklan mukaisen oikeudenkäyntiväitteen. Kantaja on esittänyt huomautuksensa näihin väitteisiin 25.6.2004.

35 Komissio on pyytänyt tämän tuomioistuimen kirjaamoon 5.5.2004 toimittamallaan kirjelmällä työjärjestyksen 115 artiklan 1 kohdan mukaisesti saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen parlamentin ja neuvoston vaatimuksia. Tämän tuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtaja hyväksyi 24.6.2004 antamallaan määräyksellä tämän väliintulon. Komissio toimitti 2.9.2004 työjärjestyksen 116 artiklan 4 kohdan mukaisesti väliintulokirjelmänsä, joka rajoittui koskemaan tutkittavaksi ottamista koskevaa kysymystä.

36 Parlamentti ja neuvosto vaativat oikeudenkäyntiväitteessään ja komissio tutkittavaksi ottamista koskevassa väliintulokirjelmässään, että unionin yleinen tuomioistuin

– jättää kanteen tutkimatta

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

37 Tämän tuomioistuimen 26.9.2005 antamassa määräyksessä oikeudenkäyntiväitteet siirrettiin käsiteltäviksi pääasian yhteydessä ja määrättiin, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.

38 Lisäksi neuvosto vaatii vastineessaan, parlamentti vastauksessaan ja komissio pääasiaa koskevassa väliintulokirjelmässään toissijaisesti, että tämä tuomioistuin hylkää kanteen perusteettomana.

39 Tämä tuomioistuin (kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn, ja se kehotti työjärjestyksen 64 artiklassa määrättynä prosessinjohtotoimena parlamenttia, neuvostoa ja komissiota vastaamaan kirjallisiin kysymyksiin ennen istuntoa. Parlamentti, neuvosto ja komissio vastasivat näihin kysymyksiin asetetuissa määräajoissa.

40 Osapuolten lausumat ja vastaukset tämän tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 15.4.2008 pidetyssä istunnossa.

41 Tämän tuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtaja määräsi istunnossa osapuolia kuultuaan työjärjestyksen 77 artiklan a alakohdan nojalla, luettuna yhdessä yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 54 artiklan kolmannen kohdan kanssa, että asian käsittely keskeytetään siihen asti, kunnes asiassa C-127/07 annetaan tuomio, mikä todettiin suullisen käsittelyn pöytäkirjassa.

42 Asiassa C-127/07, Arcelor Atlantique ja Lorraine ym. julistettiin tuomio 16.12.2008 (Kok., s. I-9895), minkä jälkeen esillä olevan asian osapuolia kehotettiin esittämään huomautuksensa niistä mahdollisista johtopäätöksistä, joita tuosta tuomiosta olisi vedettävä esillä olevassa menettelyssä. Osapuolten esitettyä huomautuksensa asetetuissa määräajoissa suullinen menettely päätettiin.

43 Lissabonin sopimuksen tultua voimaan 1.12.2009 unionin yleinen tuomioistuin päätti aloittaa uudelleen suullisen menettelyn ja kehotti asian osapuolia lausumaan niistä mahdollisista johtopäätöksistä, joita esillä olevassa asiassa olisi tehtävä tästä seikasta ja erityisesti EUT-sopimuksen 263 artiklan neljännen kohdan voimaantulosta. Osapuolten esitettyä huomautuksensa suullinen menettely päätettiin.

Oikeudellinen arviointi

I Kumoamisvaatimuksen tutkittavaksi ottaminen

A Osapuolten lausumat

1. Parlamentin, neuvoston ja komission väitteet

44 Parlamentti ja neuvosto katsovat komission tukemina, että riidanalaisen direktiivin osittaista kumoamista koskeva vaatimus on jätettävä tutkimatta.

45 Parlamentin ja neuvoston mukaan riidanalainen direktiivi on EY 249 artiklan kolmannessa kohdassa tarkoitettu ”todellinen direktiivi” eli yleisesti sovellettava säädös, joka jäsenvaltioiden on saatettava osaksi kansallista oikeutta ja jota sovelletaan abstraktilla tavalla objektiivisesti määriteltyihin tilanteisiin. EY 230 artiklan neljännessä kohdassa ei määrätä yksityisten mahdollisuudesta nostaa suora kanne tällaisesta direktiivistä.

46 Parlamentti ja neuvosto katsovat lisäksi komission tukemina, että riidanalaiset säännökset eivät koske kantajaa EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla suoraan ja erikseen.

47 Parlamentti ja neuvosto toteavat pääasiallisesti edellytyksestä, jonka mukaan toimen on koskettava kantajaa suoraan, että toisin kuin asetuksella, ”todellisella direktiivillä” ei voi olla suoraan oikeudellisesti sitovia vaikutuksia yksityisen oikeudelliseen asemaan, eikä sillä voida asettaa oikeudellisia velvoitteita, ennen kuin kansallisella tai yhteisön tasolla on toteutettu toimia sen panemiseksi täytäntöön tai ennen kuin sen täytäntöönpanolle varattu määräaika on päättynyt. Näin ollen tällainen direktiivi ei voi sellaisenaan koskea kantajaa EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla suoraan. Tästä syystä riidanalaisissa säännöksissä, jotka koskevat muun muassa päästölupien myöntämistä, tarkkailua ja raportointia koskevia velvoitteita, kansallisen jakosuunnitelman laatimista ja päästöoikeuksien jakamista ja myöntämistä, ei niiden mukaan aseteta kantajalle mitään velvoitteita, eikä niillä muuteta sen oikeudellista asemaa, niin kauan kuin niitä ei ole pantu täytäntöön kansallisilla säännöksillä.

48 Lisäksi parlamentti ja neuvosto katsovat komission tukemina, että riidanalaisessa direktiivissä jätetään jäsenvaltioille hyvin laaja harkintavalta sitä koskevien kansallisten täytäntöönpanotoimien osalta, erityisesti siltä osin kuin kyseessä ovat kansallisen jakosuunnitelman laatiminen direktiivin 9 artiklan mukaisesti, direktiivin 10 artiklan nojalla maksutta jaettavien päästöoikeuksien vähimmäisprosenttiosuuden määrittäminen ja kutakin jakokautta varten myönnettävien päästöoikeuksien kokonaismäärän vahvistaminen direktiivin 11 artiklan nojalla sekä niiden myöntäminen laitosten toiminnanharjoittajille liitteessä III ilmaistujen perusteiden mukaisesti.

49 Neuvosto kiistää komission tukemana väitteen, jonka mukaan riidanalaisella direktiivillä kumotaan päästöluvat, jotka kantaja on saanut ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi 24.9.1996 annetun neuvoston direktiivin 96/61/EY (EYVL L 257, s. 26) nojalla. Direktiivi 96/61 on sen mukaan pelkkä yhteensovittamista koskeva instrumentti, jossa perustetaan yleiset puitteet alakohtaisille säädöksille ja jossa määritetään muun muassa toiminnanharjoittajien yleiset velvoitteet ja luvan myöntämisehdot (direktiivin 96/61 yhdeksäs perustelukappale). Siinä ei kuitenkaan myönnetä päästöoikeuksia, eikä se myöskään muodosta välitöntä oikeudellista perustaa niiden myöntämiselle. Erityisesti on huomattava, että direktiivissä 96/61 ei vahvisteta mitään päästöjen ylärajaa (direktiivin 96/61 18 artikla).

50 Parlamentti ja neuvosto päättelevät kaikesta edellä esitetystä, että riidanalaiset säännökset eivät koske kantajaa suoraan.

51 Edellytyksestä, jonka mukaan toimen on koskettava kantajaa erikseen, neuvosto toteaa, että riidanalaista direktiiviä sovelletaan yleisesti ja abstraktisti kaikkiin kyseisen direktiivin liitteessä I tarkoitettujen toimintojen harjoittajiin ja kaikkiin hiilidioksidipäästöjä tuottaviin suuriin laitoksiin, mukaan luettuina raakarautaa tai terästä tuottavat laitokset. Kantaja ei ole näyttänyt toteen, että sen tilanne oli erilainen kuin muiden raakaraudan tai teräksen tuottajien tilanne. Neuvosto toteaa lisäksi, että riidanalaisen direktiivin liitteessä III olevan perusteen 6 ja saman direktiivin 11 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että päästöoikeuksia on uusien osallistujien saatavilla. Lisäksi riidanalaista direktiiviä sovellettiin 1.5.2004 lähtien sellaisiin raakaraudan tai teräksen tuottajiin, jotka olivat sijoittautuneet tuona päivänä Euroopan unioniin liittyneisiin kymmeneen jäsenvaltioon ja joiden toiminta mainitaan kyseisen direktiivin liitteessä I.

52 Parlamentti ja neuvosto katsovat, että EY 175 artiklan 1 kohdassa, joka muodostaa oikeudellisen perustan yhteisön toimille ympäristön alalla, tai EY 174 artiklassa ei aseteta yhteisön lainsäätäjälle velvollisuutta ottaa huomioon yleisesti sovellettavia toimia toteuttaessaan tiettyjen toimijoiden erityistä tilannetta. Tällainen velvoite ei ole myöskään seurausta muusta ylemmäntasoisesta oikeussäännöstä, kuten suhteellisuusperiaatteesta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteesta tai perusoikeuksista. Parlamentti ja neuvosto katsovat, että ei ole mahdollista johtaa yksityisen oikeutta nostaa suora kanne yhteisöjen tuomioistuimissa ilman, että EY 230 artiklan neljännessä kohdassa määrättyjen vaatimusten sisältö tehtäisiin tyhjäksi. Joka tapauksessa ne huomauttavat, että kantaja ei ole näyttänyt toteen, että riidanalaisilla säännöksillä olisi ”dramaattisia seurauksia” sen erityiseen tilanteeseen siten, että niiden voitaisiin katsoa olevan ylemmäntasoisten oikeussääntöjen vastaisia.

53 Tämän osalta neuvosto kiistää kantajan väitteet, joiden mukaan toimi koskee sitä erityisen vakavalla tavalla, koska se on Euroopan suurin teräksentuottaja, jonka tilanne on ainutlaatuinen käynnissä olevan rakenneuudistuksen, sen rajoitetun voittomarginaalin ja sen jo toteuttamien hiilidioksidipäästöjen huomattavien vähentämisten vuoksi. Jotta tämä toimi koskee tiettyjä toimijoita erikseen, ei riitä, että toimella on niihin enemmän taloudellisia vaikutuksia kuin niiden kilpailijoihin nähden. Neuvoston mukaan toimi koskee kantajaa pelkästään sen objektiivisen tilanteen perusteella, että se on raakaraudan tai teräksen tuottaja, samalla tavalla kuin mitä tahansa muuta samassa tilanteessa olevaa toimijaa. Samoin se seikka, että yleisesti sovellettavalla säädöksellä voi olla erilaisia konkreettisia vaikutuksia niihin eri oikeussubjekteihin nähden, joihin sitä sovelletaan, ei ole omiaan erottamaan kantajaa kaikista muista kyseessä olevista toimijoista, koska tällaisen säädöksen, kuten riidanalaisen direktiivin, soveltaminen tapahtuu objektiivisesti määritetyn tilanteen perusteella.

54 Kantajan väitteestä, jonka mukaan riidanalainen direktiivi on esteenä sen konsernin rakenneuudistukselle, koska siinä ei sallita eri jäsenvaltioihin sijoittautuneiden laitosten tuotantokapasiteettiin sidottujen päästöoikeuksien rajat ylittävää siirtämistä, neuvosto toteaa, että kantaja ei ole selostanut, miksi se olisi ainoa toimija, johon direktiivillä on vaikutusta, vaikka se on itse viitannut Corusin käynnissä olevaan rakenneuudistukseen. Joka tapauksessa mahdollisuus käyttää suljetuille laitoksille jaettuja päästöoikeuksia kuuluu pitkälti jäsenvaltioiden harkintavaltaan. Noin puolet niistä on sallinut päästöoikeuksien siirron suljetusta laitoksesta korvaavaan laitokseen, kun taas useissa tapauksissa nämä siirrot ovat mahdollisia vain samassa jäsenvaltiossa. Neuvosto toteaa komission tukemana lisäksi, että harkintavaltaansa käyttäessään kaikki jäsenvaltiot ovat päättäneet riidanalaisen direktiivin 11 artiklan 3 kohdan ja liitteessä III olevan perusteen 6 mukaisesti jakaa maksutta uusille osallistujille reserviin kuuluvia päästöoikeuksia. Lisäksi vaikka kantaja ei voisikaan siirtää suljetuille laitoksilleen jaettuja päästöoikeuksia muille konserniinsa kuuluville laitoksille, se voisi kuitenkin saada päästöoikeuksia maksutta näiden muiden laitosten kapasiteetin laajennuksen yhteydessä, koska riidanalaisen direktiivin 3 artiklan h alakohdassa tarkoitettu ”uuden osallistujan” käsite kattaa olemassa olevan laitoksen laajennuksen. Lopuksi neuvosto muistuttaa mahdollisten varhaisten päästövähennyksiä koskevien toimien osalta, että riidanalaisen direktiivin liitteessä III olevan perusteen 7 mukaan kansalliseen jakosuunnitelmaan voi sisältyä tällaisia toimia, ja jäsenvaltioilla on tämän osalta tiettyä harkintavaltaa.

55 Parlamentti ja neuvosto katsovat, että kantaja ei ole näyttänyt toteen, että se olisi riidanalaisen direktiivin valossa samassa asemassa kuin kantajat olivat sen viittaamassa oikeuskäytännössä (asia 11/82, Piraiki-Patraiki ym. v. komissio, tuomio 17.1.1985, Kok., s. 207; asia C-152/88, Sofrimport v. komissio, tuomio 26.6.1990, Kok., s. I‑2477, 28 kohta; asia C-309/89, Codorníu v. neuvosto, tuomio 18.5.1994, Kok., s. I‑1853 sekä yhdistetyt asiat T-480/93 ja T-483/93, Antillean Rice Mills ym. v. komissio, tuomio 14.9.1995, Kok., s. II‑2305, 67 kohta ja asia T-135/96, UEAPME v. neuvosto, tuomio 17.6.1998, Kok., s. II‑2335). Väitteestä, joka koskee pitkän aikavälin kaasuntoimitussopimuksia, jotka kantaja on tehnyt sähkölaitosten kanssa ennen riidanalaisen direktiivin antamista, neuvosto toteaa, että edellä mainituissa tuomioissa vahvistetut kaksi kumulatiivista edellytystä sen määrittämiseksi, koskeeko toimi kantajaa EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla erikseen, eli yhtäältä se, että kyseessä on ylemmäntasoinen oikeussääntö, joka velvoittaa yhteisön toimielimet ottamaan huomioon kantajan erityisen tilanteen verrattuna minkä tahansa muun henkilön, jota asia koskee, tilanteeseen, ja toisaalta se, että riidanalainen toimi estää kokonaan tai osittain kyseisten sopimusten täytäntöönpanon, eivät täyty esillä olevassa asiassa. Kantaja itse toteaa, että näissä sopimuksissa tarkoitettu kaasu toimitetaan sekä sen omille sähkölaitoksille että kolmansille laitoksille. Näin ollen se voisi käyttää konserniinsa kuuluville yhtiöille jaettuja päästöoikeuksia tai siirtää niitä eri tuotantolaitostensa välillä. Neuvosto näet toteaa, että komission ohjeiden 92 kohdan mukaan (ks. edellä 14 kohta) on niin, että jos laitoksen tuotantoprosessin jätekaasuja käytetään polttoaineena toisen toiminnanharjoittajan toimesta, jäsenvaltio päättää päästöoikeuksien jakamisesta näiden kahden laitoksen kesken. Jäsenvaltio voi näin ollen myöntää päästöoikeuksia jätekaasun siirtävälle toiminnanharjoittajalle eli esillä olevassa asiassa raakaraudan tai teräksen tuottajalle myös, vaikka kyseisten kaasujen poltosta peräisin olevia päästöjä ei tuota terästä tuottava laitos sellaisenaan vaan sähkölaitos. Näissä olosuhteissa kantaja ei ole näyttänyt toteen, että riidanalainen direktiivi estäisi sitä panemasta kyseiset kaasuntoimitussopimukset täytäntöön. Joka tapauksessa pelkästään sen seikan perusteella, että on vaarana, että riidanalainen direktiivi tekee kansallisten täytäntöönpanotoimien kautta näiden sopimusten täytäntöönpanosta vaikeampaa, ei voida katsoa, että toimi koskee kantajaa erikseen.

56 Parlamentti ja neuvosto toteavat komission tukemina, että kantaja ei ole myöskään näyttänyt toteen, että se kuului toiminnanharjoittajien suljettuun ryhmään. Koska riidanalainen direktiivi on yleisesti sovellettava toimi, jota sovelletaan kaikkiin toiminnanharjoittajiin, jotka harjoittavat direktiivin liitteessä I määritettyjä toimintoja, se voi koskea kantajaa vain sen objektiivisen ominaisuuden perusteella, että se on raakaraudan ja teräksen tuottaja, samalla perusteella kuin mikä tahansa muu samassa tilanteessa oleva toimija. Näin ollen se seikka, että riidanalaisen direktiivin antamishetkellä oli mahdollisesti olemassa ainoastaan 15 raakaraudan tai teräksen tuottajaa, ei riitä yksilöimään kantajaa. Parlamentin mukaan on niin, että vaikka kantaja olisi riidanalaisen direktiivin antamishetkellä kuulunut ”suljettuun ja yksilöitävissä olevaan ryhmään” tai vaikka toimella olisi niihin enemmän taloudellisia vaikutuksia kuin niiden kilpailijoihin, tästä ei seuraa, että se voitaisiin yksilöidä tahoksi, jolle toimi on osoitettu.

57 Neuvosto kiistää sen, että kantajasta voisi tulla ”päästöoikeuksien netto-ostaja” erityisen tilanteensa perusteella. Se muistuttaa tämän osalta ensinnäkin, että jäsenvaltioiden on jaettava maksutta vähintään 95 prosenttia päästöoikeuksista ensimmäiseksi jakokaudeksi ja vähintään 90 prosenttia toiseksi jakokaudeksi. Toiseksi riidanalaisen direktiivin 12 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaan päästöoikeudet ovat siirrettävissä rajoituksitta sekä saman konsernin sisällä että muille henkilöille joko yhteisössä tai kolmansissa maissa. Kolmanneksi kukin jäsenvaltio määrittää alun perin jaettujen kiintiöiden määrän harkinnanvaraisesti ottaen huomioon useita tekijöitä ja kriteerejä (ks. edellä 48 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Lopuksi Kioton pöytäkirjassa määrätyt joustomekanismit (ks. edellä 5 kohta) tarjoavat raakaraudan tai teräksen tuottajille mahdollisuuden muuntaa kyseisten hankkeiden avulla saadut päästöhyvitykset päästöoikeuksiksi, joita voidaan käyttää päästöoikeuksien kaupan järjestelmässä. Näin ollen kantaja voi saada maksutta päästöoikeuksia kaikkia päästöjään varten.

58 Neuvosto viittaa komission tukemana tutkimuksiin ja kiistää näkemyksen, jonka mukaan raakaraudan tai teräksen tuottajat ovat ”ainutlaatuisessa sidotussa tilanteessa” (unique lock-in situation) sillä perusteella, että terästeollisuudella ei ole teknisiä mahdollisuuksia vähentää entisestään hiilidioksidipäästöjä. Tämän osalta neuvosto toteaa pääasiallisesti, että on teknisesti mahdollista vähentää tällaisia päästöjä terästeollisuudessa sekä lyhyellä että pitkällä aikavälillä, että yhteisö tarjoaa merkittävää taloudellista tukea tätä koskevalle tutkimukselle ja että päästöoikeuksien kaupan järjestelmässä tarjotaan raakaraudan tai teräksen tuottajille taloudellisia kannustimia, jotta ne vähentävät entisestään hiilidioksidipäästöjään.

59 Kantajan väitteestä, jonka mukaan raakaraudan tai teräksen tuottajat eivät voi vyöryttää asiakkailleen tuotantokustannusten mahdollista nousua, joka johtuu siitä, että niiden on ostettava päästöoikeuksia, neuvosto toteaa komission tukemana, että se, että tällaisen tuottajan on mahdollisesti ostettava päästöoikeuksia, riippuu sille kansallisen jakosuunnitelman perusteella jaetusta alkuperäisestä päästöoikeusmäärästä sekä sen ponnisteluista vähentää päästöjä. Kantaja viittaa itse konserninsa rakenneuudistusprosessiin ja siihen, että sen masuunien lukumäärää vähennetään vuoteen 2012 mennessä, minkä pitäisi todennäköisesti sellaisenaan johtaa päästöjen vähenemiseen. Näin on erityisesti, koska kantajan julkisen ilmoituksen mukaisesti sen masuunit korvataan valokaariuuneilla, joiden hiilidioksidipäästöt tuotettua terästonnia kohti ovat vähäisempiä. Vaikka katsottaisiinkin, että kantajan on ostettava ylimääräisiä päästöoikeuksia, tästä aiheutuvat kustannukset voidaan vyöryttää ainakin osittain kuluttajille, kun otetaan huomioon hintojen huomattava nousu teräsalalla, joka on kasvamassa.

60 Parlamentti ja neuvosto päättelevät komission tukemina kaikesta edellä esitetystä, että riidanalainen direktiivi ei koske kantajaa erikseen ja että kumoamista koskeva vaatimus on näin ollen jätettävä tutkimatta.

61 Lisäksi parlamentti vaatii komission tukemana, että kumoamisvaatimus on jätettävä tutkimatta, koska riidanalaisia säännöksiä ei voida irrottaa riidanalaisesta direktiivistä, ilman että direktiivin koko sisältö tehtäisiin tyhjäksi. Parlamentti toteaa näet, että jos esimerkiksi kasvihuonekaasujen päästölupia (4 ja 6 artikla) ja kansallisia jakosuunnitelmia (9 artikla) koskevat velvoitteet poistettaisiin, seurauksena olisi säädös, jonka sisältö muuttuisi täysin käänteiseksi.

62 Tämän osalta parlamentti kiistää kantajan väitteen, jonka mukaan päästöoikeuksien kaupan järjestelmä pysyisi ”pääosin muuttumattomana”, jos raakaraudan tai teräksen tuottajat jätettäisiin sen soveltamisalan ulkopuolelle, koska tämä seikka ei liity mitenkään siihen, seuraisiko riidanalaisten säännösten kumoamisesta se, että riidanalaisen direktiivin jäljelle jäävän osan sisältö muuttuisi. Lisäksi parlamentti ja neuvosto toteavat, että kantajan vastauskirjelmässään eli liian myöhään ja siis vastoin työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan vaatimuksia esittämä pyyntö saada muuttaa vaatimuksiaan siten, että sen kannetta olisi tulkittava niin, että siihen ”sisältyy [riidanalaisen] direktiivin kumoamista kokonaisuudessaan koskeva vaatimus, jos osittainen kumoaminen ei ole mahdollista”, ei voi menestyä. Tällä lähestymistavalla laajennettaisiin eikä rajoitettaisi kantajan alkuperäisiä vaatimuksia, joissa vaadittiin riidanalaisen direktiivin ”kumoamista osittain”. Kantaja ei ole vedonnut työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuihin kirjallisen käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin, jotka voisivat oikeuttaa sen, että esitetään uusi kanneperuste.

63 Näin ollen parlamentti ja neuvosto katsovat, että kumoamista koskeva vaatimus on jätettävä tutkimatta myös tällä perusteella.

64 Parlamentti ja neuvosto toteavat komission tukemina huomautuksissaan niistä johtopäätöksistä, joita olisi tehtävä SEUT 263 artiklan neljännen kohdan voimaantulosta, että tämä seikka ei ole omiaan muuttamaan tätä arviointia, koska kyseinen artikla ei sovellu esillä olevaan asiaan ja koska kanteen kohteena oleva direktiivi ei ole tässä määräyksessä tarkoitettu sääntelytoimi.

2. Kantajan väitteet

65 Kantaja väittää aluksi, että EY 230 artiklan neljättä kohtaa koskevan vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kumoamiskannetta ei voida jättää tutkimatta pelkästään sen seikan perusteella, että riidanalainen toimi on direktiivi. Näin ollen kanne, jossa vaaditaan kumoamaan direktiivin tietyt säännökset, voidaan ottaa tutkittavaksi, jos nämä säännökset koskevat kantajaa suoraan ja erikseen.

66 Kantaja toteaa edellytyksestä, jonka mukaan toimen on koskettava kantajaa suoraan, että vaikka direktiivi edellyttää EY 249 artiklan kolmannen kohdan mukaisesti jäsenvaltioiden täytäntöönpanotoimia, jotta sillä voi olla suoria oikeusvaikutuksia taloudellisten toimijoiden oikeudelliseen asemaan, tämä edellytys ei sellaisenaan riitä sen toteamiseksi, että toimi ei koske kantajaa EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla suoraan. Mikäli näin olisi, tällainen toimija ei voisi milloinkaan riitauttaa direktiivejä, mikä olisi vastoin oikeuskäytäntöä ja oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan. Silloin kun yhteisön toimessa, myös direktiivissä, ei jätetä jäsenvaltioille mitään harkintavaltaa kantajalle asetettavan velvoitteen osalta eli kun sen täytäntöönpano on täysin automaattista, toimi koskee tällaista kantajaa suoraan. Toimielimet eivät näet voi pelkästään annetun toimen muodon perusteella riistää kantajalta EY 230 artiklan neljännessä kohdassa määrättyä oikeussuojaa.

67 Käsiteltävässä asiassa riidanalaisissa säännöksissä ei kantajan mukaan jätetä jäsenvaltioille mitään harkintamarginaalia kantajalle asetettavien velvoitteiden suhteen.

68 Kantaja toteaa tämän osalta ensinnäkin, että riidanalaisen direktiivin 4 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että 1.1.2005 lukien raakaraudan tai teräksen tuottajat eivät harjoita laitostensa toimintaa ilman, että niille on myönnetty päästölupa. Jäsenvaltioilla ei ole tämän osalta mitään harkintavaltaa. Riidanalaisen direktiivin 27 artiklan 1 kohdassa säädetään ainoastaan mahdollisuudesta jättää tietyt laitokset väliaikaisesti yhteisön järjestelmän ulkopuolelle 31.12.2007 saakka, sillä seurauksella, että velvollisuus hankkia lupa tuli voimaan viimeistään 1.1.2008. Samoin riidanalaisen direktiivin 27 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltioille annettu mahdollisuus sallia kyseisten laitosten väliaikainen jättäminen yhteisön järjestelmän ulkopuolelle vuosina 2005–2007 ei tarkoita, että niille annettaisiin harkintavaltaa, eikä sillä ole käytännön merkitystä rajoittavien ehtojensa vuoksi.

69 Toiseksi väitteellä, jonka mukaan jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta kansallisten jakosuunnitelmien laatimisen osalta, ei ole merkitystä asian kannalta, koska riidanalaisessa direktiivissä erotellaan selvästi toisistaan lupa (4 artikla) ja päästöoikeudet (9 artikla). Velvollisuudella saada lupa hiilidioksidipäästöihin on sellaisenaan vaikutuksia kantajan oikeusasemaan, koska sillä tehdään osittain tyhjiksi direktiivin 96/61 nojalla myönnetyt toimintaluvat ja hiilidioksidin päästöoikeudet, jotka se oli saanut aikaisemmin tuotantolaitoksilleen. Riidanalaisen direktiivin 6 artiklan 2 kohdan mukaan tähän lupaan sovelletaan näet tarkkailua ja raportointia koskevia ylimääräisiä vaatimuksia sekä velvollisuutta palauttaa kyseisen laitoksen kunakin kalenterivuonna aiheuttamia hiilidioksidipäästöjä vastaava määrä päästöoikeuksia. Kantajan mukaan jäsenvaltioilla ei ole mitään harkintavaltaa sille tämän osalta asetettavien velvoitteiden osalta.

70 Kolmanneksi riidanalaisen direktiivin 9 artiklan mukaan, luettuna yhdessä direktiivin liitteessä III mainitun perusteen 1 kanssa, viitejakokaudeksi myönnettyjen päästöoikeuksien kokonaismäärän on yhtäältä oltava yhteensopiva jäsenvaltion päästöjen vähentämistä päätöksen 2002/358 ja Kioton pöytäkirjan mukaisesti koskevan velvoitteen kanssa ja toisaalta se ei saa ylittää riidanalaisen direktiivin liitteessä III vahvistettujen perusteiden tarkaksi soveltamiseksi tarvittavia määriä. Tästä seuraa, että kun jäsenvaltiot vahvistavat myönnettävien päästöoikeuksien kokonaismäärää, niiden on noudatettava ilman mitään harkintavaltaa ”päästöoikeuksia koskevaa ehdotonta ylärajaa”. Tämä tulkinta vahvistetaan riidanalaisen direktiivin liitteessä III mainittua perustetta 3 koskevien komission lisäohjeiden 10 kohdassa (ks. edellä 14 kohta).

71 Neljänneksi riidanalaisen direktiivin 12 artiklan 3 kohdan ja 16 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on, ilman että niillä on tämän osalta harkintavaltaa, yhtäältä määrättävä, että kunkin toiminnanharjoittajan on kunkin vuoden 30 päivään huhtikuuta mennessä palautettava edeltävän vuoden kokonaispäästöjä vastaava määrä päästöoikeuksia, ja toisaalta määrättävä toiminnanharjoittajalle seuraamuksia, mikäli tätä velvoitetta ei noudateta.

72 Kantaja päättelee tästä, että riidanalaisissa säännöksissä ei jätetä jäsenvaltioille mitään harkintavaltaa sille asetettavien velvoitteiden suhteen ja että näin ollen nämä säännökset koskevat sitä suoraan EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla.

73 Kantaja katsoo, että riidanalaiset säännökset koskevat sitä myös erikseen. Sen mukaan yhtäältä yhteisön lainsäätäjän on otettava huomioon tästä kantajan erityiselle tilanteelle aiheutuvat vakavat seuraukset ja toisaalta kantaja kuuluu suljettuun ryhmään, joka muodostuu rajoitetusta määrästä raakaraudan tai teräksen tuottajia, joita kyseiset säännökset koskevat.

74 Ensinnäkin kantaja toteaa, että yhteisön lainsäätäjän velvollisuus ottaa huomioon seuraukset, joita toteutettavalla toimella on tiettyjen yksityisten tilanteeseen, on omiaan yksilöimään ne (edellä 55 kohdassa mainittu asia Piraiki-Patraiki ym. v. komissio, tuomion 19 kohta; edellä 55 kohdassa mainittu asia Sofrimport v. komissio, tuomion 11 kohta ja edellä 55 kohdassa mainittu asia Codorníu v. neuvosto, tuomion 20 kohta), ja tämä velvoite voi perustua EY:n perustamissopimuksen erityiseen määräykseen (edellä 55 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Antillean Rice Mills ym. v. komissio, tuomion 67 kohta) tai johonkin muuhun ylemmäntasoiseen oikeussääntöön (edellä 55 kohdassa mainittu asia UEAPME v. neuvosto, tuomion 90 kohta), kuten suhteellisuusperiaatteeseen, yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen tai perusoikeuksiin.

75 Tämän osalta kantaja väittää pääasiallisesti, että yhteisön lainsäätäjän olisi pitänyt suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen sekä kantajan omaisuudensuojan ja taloudellisen toiminnan harjoittamista koskevan vapauden nojalla ottaa huomioon riidanalaisesta direktiivistä kantajan erityiseen tilanteeseen aiheutuvat hyvin vakavat seuraukset. Näin ollen laiminlyödessään sisällyttää parlamentin ja komission alun perin tekemistä ehdotuksista poiketen riidanalaisen direktiivin liitteeseen I muita aloja – erityisesti muiden metallien kuin rautametallien ja kemikaalien kilpailevat teollisuusalat – yhteisön lainsäätäjä on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja velvollisuutta pitää yllä vääristymätöntä kilpailua. Samoin se on loukannut kantajan omaisuudensuojaa, sijoittautumisvapautta ja vapautta harjoittaa taloudellista toimintaa sekä suhteellisuusperiaatetta jättäessään ottamatta huomioon sen, että raakaraudan tai teräksen tuottajien ei ole teknisesti ja taloudellisesti mahdollista vähentää hiilidioksidipäästöjä. Näin toimiessaan yhteisön lainsäätäjä on asettanut kantajalle suhteettoman rasitteen, mikä asettaa vaaraan sen olemassaolon siltä osin kuin siitä tulee väistämättä ”päästöoikeuksien netto-ostaja” ilman mahdollisuutta vyöryttää asiakkaille tästä aiheutuvia kustannuksia. Lisäksi riidanalaiset säännökset ovat suhteettomia siltä osin kuin niihin ei liity toimia, joilla ainakin lievennettäisiin niistä kantajalle aiheutuvia kohtalokkaita seurauksia, kuten päästöoikeuksien hintojen valvontamekanismia tai mahdollisuutta päästöoikeuksien rajat ylittävään siirtoon saman konsernin sisällä. Koska tällaista siirtomahdollisuutta ei ole, mikä vaikuttaa vakavalla tavalla kantajan rakenneuudistusponnisteluihin ja sen kilpailukykyyn, riidanalaisella direktiivillä loukataan myös kantajan omaisuudensuojaa ja sijoittautumisvapautta. Kantaja täsmentää, että sen kannalta kohtuutonta sijoittautumisvapauden rajoittamista, joka johtuu siitä, että riidanalaiseen direktiiviin ei sisälly säännöstä, joka mahdollistaisi päästöoikeuksien rajat ylittävän siirron saman konsernin eri laitosten välillä, ei voida pitää oikeasuhteisena sillä perusteella, että laitoksen tuotantokapasiteetin laajentamisen seurauksena siihen voidaan soveltaa ”uusille osallistujille” tarkoitettuja jakosääntöjä, koska tällaisen etuuden myöntäminen on kyseisen vastaanottavan jäsenvaltion harkintavallassa.

76 Toiseksi kantaja väittää, että se kuuluu sellaisten yritysten suljettuun ryhmään, jota riidanalainen direktiivi koskee erityisesti. Viidestätoista jäsenvaltiosta muodostuneessa Euroopan unionissa vain 15 yrityksellä tai konsernilla on ollut raakaraudan tai teräksen tuotantolaitos; näitä ovat kantaja, Corus, ThyssenKrupp, HKM, Riva, Lucchini, SSAB, Voest Alpine, Salzgitter, Duferco, Rautaruukki, Fundia, Saint-Gobain, DHS ja Neue Maxhütte, ja näihin voitiin lisätä 1.5.2004 lukien kymmenen uuden jäsenvaltion myötä viisi raakaraudan tai teräksen tuottajaa eli Ispat Polska, Czech Steel Company, Moravia Steel, Dunaferr Dunai ja US Steel Košice. Euroopan unionin laajentuminen ei kuitenkaan sellaisenaan poista tältä konsernilta oikeuskäytännössä tarkoitettua suljetun ryhmän asemaa, koska laajentumisesta määrättiin Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan (EUVL 2003, L 236, s. 33) 2 artiklassa ennen riidanalaisen direktiivin voimaantuloa. Lisäksi uusien osallistujien markkinoille tulo perustamalla uusia masuunitoimintoja ei ole taloudellisesti kannattava vaihtoehto, ja se on näin ollen poissuljettu. Riidanalaisen direktiivin tultua voimaan on niin, että kun otetaan huomioon, että masuunien määrä unionissa on vähentynyt vuodesta 1975 lähtien, uusi osallistuja voi sijoittautua markkinoille ainoastaan ostamalla olemassa olevan masuunin.

77 Kantajan mukaan tämän tuottajien ryhmän ”ainutlaatuinen sidottu tilanne”, joka erottaa ne kaikista muista henkilöistä, on seurausta siitä, että on ennustettavissa, että tulevaisuudessa raakaraudan tai teräksen tuottajien, toisin kuin muiden taloudellisten alojen, joita riidanalainen direktiivi koskee – kuten sementti-, sähkö-, paperi- ja lasiteollisuuden ala –, ei ole teknisistä syistä mahdollista vähentää merkittävällä tavalla hiilidioksidipäästöjä riidanalaisen direktiivin mukaisesti. Tämän seurauksena tähän ryhmään kuuluvat yritykset eivät tosiasiassa voi valita päästöjen vähentämisen ja ylimääräisten päästöoikeuksien ostamisen välillä, joten niistä tulee välttämättä ”päästöoikeuksien netto-ostajia”. Teräksentuotantoprosessissa hiilidioksidipäästöt ovat väistämättömiä siksi, että hiiltä käytetään raaka-aineena eikä polttoaineena. Tästä syystä ei ole olemassa taloudellisesta, kannattavaa vaihtoehtoa hiilidioksidipäästöjen vähentämiseksi esimerkiksi käyttämällä muuta polttoainetta kuten maakaasua. Masuuniteknologiaa on kehitetty energiatuottavuuden kannalta, ja se on saavuttamassa teoreettisen huippunsa, mutta siihen liittyy yhä kaksi tonnia hiilidioksidipäästöjä tuotettua terästonnia kohti. Päästöjen vähentäminen entisestään on mahdollista vain teknisen läpimurron avulla, jonka kehittäminen vie vähintään 20–30 vuotta. Sitä vastoin ei ole mahdollista vähentää tuotantoa, koska masuunien on teknisistä syistä toimittava aina lähes täydellä kapasiteetilla.

78 Kantaja toteaa tutkimuksiin viitaten, että seuraavien noin 25 vuoden ajan masuunien toiminnanharjoittajien on käytettävä olemassa olevia teknologioita, joiden kehittymismarginaali on hyvin rajoitettu, koska kaikki vaihtoehtoiset yritykset ovat tähän mennessä epäonnistuneet teknisistä ja/tai taloudellisista syistä. Kantaja lisää, että toisin kuin neuvosto väittää, sen vuoteen 2002 mennessä toteuttamat päästövähennykset eivät ole seurausta teknisistä parannuksista vaan pääasiallisesti siitä, että viisi masuunia on suljettu, muiden laitosten kapasiteetti on kasvanut ja raaka-aineena käytetty Lorrainesta peräisin oleva malmi on korvattu brasilialaisella malmilla, jonka energiatuottavuus on parempi. Samoin kantajan päästövähennystavoite vuosille 2008–2012 pitäisi olla mahdollista saavuttaa pääosin sulkemalla laitoksia ja siirtämällä tuotantoa muissa jäsenvaltioissa sijaitseviin laitoksiin.

79 Kantaja väittää lisäksi, että riidanalaisen direktiivin liitteen I kattamista neljästä alasta teräsala on ainoa, jonka on kilpailtava sellaisten muiden alojen, joihin direktiiviä ei sovelleta, eli muiden metallien kuin rautametallien ja muovien alojen kanssa. Tätä raakaraudan tai teräksen tuottajien hyvin epäedullista kilpailutilannetta heikentävät entisestään yhtäältä erityisesti autoteollisuuden ”erittäin keskitetty” kysyntä ja toisaalta sellaisten alojen, joihin ei sovelleta riidanalaista direktiiviä, ja kolmansien maiden, esimerkiksi Amerikan yhdysvaltojen, joihin ei sovelleta Kioton pöytäkirjasta seuraavia velvoitteita ja jotka vastaavat 65:tä prosenttia maailmanlaajuisesta tuotannosta, teräksentuottajien taholta tuleva voimistunut kilpailu. Näin ollen eurooppalaiset teräksentuottajat eivät voi vyöryttää asiakkailleen tuotantokustannusten nousua, joka johtuu tarpeesta ostaa hiilidioksidipäästöoikeuksia, mikä vaikuttaa entisestään niiden jo heikentyneeseen kannattavuuteen. Tämän osalta riidanalaisen direktiivin liitteessä I tarkoitettujen muiden alojen kilpailutilanne on erilainen. Esimerkiksi jos sähkönhintojen arvioidaan nousevan huomattavasti, energiantoimittajilla on mahdollisuus vyöryttää mahdollinen tuotantokustannusten nousu asiakkailleen ja parantaa huomattavasti kannattavuuttaan.

80 Kantaja täsmentää, että sitä vastoin edes viimeaikainen teräksen hinnan nousu ei mahdollista sen vyöryttävän asiakkailleen sitä tuotantokustannusten nousua, joka johtuu tarpeesta ostaa päästöoikeuksia. Tämä hintojen nousu on ainoastaan seurausta raaka-aine- ja kuljetuskustannusten kohoamisesta maailmanlaajuisella tasolla. Raakaraudan tai teräksen eurooppalaiset tuottajat kohtaavat voimakasta kilpailua maailmanlaajuisella tasolla sellaisten kolmansien maiden tuottajien taholta, jotka, kuten Amerikan yhdysvallat, Australian liittovaltio ja Turkin tasavalta, eivät ole ratifioineet Kioton pöytäkirjaa, tai jotka, kuten Intian tasavalta, Kiinan kansantasavalta ja Brasilian liittotasavalta, ovat ratifioineet Kioton pöytäkirjan mutta joilla ei ole aluksi velvollisuutta vähentää hiilidioksidipäästöjään (Kioton pöytäkirjan liite B) tai joilla on Kioton pöytäkirjan nojalla ainoastaan velvollisuus pysyttää nykyinen päästötaso, kuten Venäjän federaatiolla ja Ukrainalla. Näin ollen raakaraudan tai teräksen eurooppalaiset tuottajat ovat ainoat tahot, joille aiheutuu ylimääräisiä tuotantokustannuksia, jotka johtuvat Kioton pöytäkirjan täytäntöönpanemisesta, vaikka niihin kohdistuu yhä voimakkaampia kilpailupaineita kolmansista maista peräisin olevasta teräksen tuonnista, jonka määrä riippuu hintatasosta eurooppalaisilla markkinoilla. Kantaja toteaa lisäksi, että kun otetaan huomioon, että päästöoikeuksien nykyinen hinta on 26 euroa tuotettua hiilidioksiditonnia kohden, terästonnin tuotannosta, joka tarkoittaa noin kahden tonnin hiilidioksidipäästöä, aiheutuu 52 euron ylimääräinen kustannus, kun taas terästonnin globaalit kuljetuskustannukset eivät ylitä normaalisti 20:tä euroa. Kantaja toteaa lisäksi, että toisin kuin raakaraudan tai teräksen tuottajien, erityisesti Saksaan ja Yhdistyneeseen kuningaskuntaan sijoittautuneiden energiantoimittajien oletetaan sisällyttävän sähkön hintaan maksutta saatujen päästöoikeuksien arvon ja saavan näin huomattavia voittoja.

81 Kantaja päättelee edellä esitetystä, että Euroopan unioniin sijoittautuneet raakaraudan tai teräksen tuottajat ovat ”ainutlaatuisessa sidotussa tilanteessa”, joka erottaa ne kaikista muista henkilöistä. Tätä tilannetta vaikeuttaa se, että riidanalaisessa direktiivissä ei säädetä päästöoikeushintojen ylärajaa eikä valvontamekanismia. Viimeaikaisten tutkimusten mukaan raakaraudan tai teräksen tuottajien on näin ollen maksettava 20–60 euroa tai enemmän päästöoikeudesta, joka oikeuttaa yhden tonnin hiilidioksidipäästöön, vaikka jo 20 euron hinta tekee tyhjäksi bruttovoiton terästeollisuuden alalla.

82 Kolmanneksi kantaja katsoo, että koska se on huomattavin raakaraudan ja teräksen tuottaja Euroopassa – sen tuotanto on 40 miljoonaa tonnia terästä, minkä jälkeen tulevat Thyssen-Krupp (17 miljoonaa) ja Corus (16 miljoonaa) –, riidanalainen direktiivi vaikuttaa siihen erityisen vakavalla tavalla. Kantaja on jo vähentänyt kasvihuonekaasupäästöjään, mukaan luettuna hiilidioksidipäästöt, erittäin edistyneen masuunitekniikkansa avulla huomattavasti yli Kioton sopimuksessa määrättyä 8:aa prosenttia, eli 19 prosenttia absoluuttisesti mitattuna ja 24 prosenttia suhteellisesti mitattuna (tuotettua terästonnia kohti) vuodesta 1990 lähtien, eikä se voi edellä 77 ja 78 kohdassa viitattujen teknisten syiden vuoksi enää vähentää merkittävästi hiilidioksidipäästöjä. Lisäksi kantaja sai vuonna 2002 masuuniensa toiminnan harjoittamisesta 16 euron bruttovoiton ja 4 euron nettovoiton päästettyä hiilidioksiditonnia kohti. Tästä seuraa kantajan mukaan, että vaikka päästöoikeudet saataisiin kaikkein halvimpaan hintaan, joksi on nykyisin arvioitu 20 euroa, mikä tarkoittaisi 40 euron lisäkustannusta terästonnia kohti, tuotannosta tulisi kantajalle niin kannattamatonta, ettei se voisi enää jatkaa laitostensa toiminnan harjoittamista Euroopassa.

83 Neljänneksi kantaja katsoo olevansa ainoa eurooppalainen raakaraudan ja teräksen tuottaja, jonka on vastattava riidanalaisen direktiivin aiheuttamasta erityisestä ongelmasta, joka aiheutuu siitä, että sen konsernilla on käynnissä rakenneuudistus, jolla pyritään parantamaan sen kilpailukykyä. Tämä rakenneuudistus, joka aloitettiin yrityskeskittymällä (ks. edellä 30 kohta) vuonna 2001 eli ennen riidanalaisen direktiivin antamista, koskee laitosten sulkemista tai vähemmän kannattavien tuotantokapasiteettien vähentämistä jossakin jäsenvaltiossa ja vastaavaa tuotantokapasiteetin kasvattamista muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneissa kannattavammissa laitoksissa. Tämä tilanne on kantajalle erityinen ja erottaa sen kaikista muista raakaraudan tai teräksen tuottajista, joiden laitokset sijaitsevat yhdessä ainoassa jäsenvaltiossa. Ainoa poikkeus on Corus, jolla on laitoksia Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Alankomaissa, mutta se on kantajan mukaan jo optimoinut tuotantonsa. Riidanalaisella direktiivillä vaarannetaan vakavalla tavalla tämä rakenneuudistus, koska siinä ei aseteta jäsenvaltioille velvollisuutta sallia päästöoikeuksien rajat ylittävää siirtoa suljettavasta laitoksesta muissa jäsenvaltioissa sijaitseviin toisiin laitoksiin. Belgian ja Saksan hallitukset ovat jo ilmoittaneet, että mikäli laitoksia suljetaan, kantaja menettäisi sen Valloniassa (Belgia) ja Bremenissä (Saksa) sijaitseville laitoksille myönnetyt päästöoikeudet siten, että se ei voisi siirtää näitä päästöoikeuksia Espanjassa tai Ranskassa sijaitseville laitoksilleen, joiden tuotantokapasiteettia se oli aikonut kasvattaa vastaavasti. Myös Saksan jakosuunnitelman ja päästöoikeuksien myöntämisestä ensimmäisen jakokauden aikana annettavaa saksalaista lakia koskevan hallituksen esityksen 10 §:n 1 momentin ensimmäisen virkkeen mukaan päästöoikeudet peruutetaan laitoksia suljettaessa, paitsi jos toiminnanharjoittaja ottaa käyttöön uuden laitoksen Saksassa (mutta ei toisessa jäsenvaltiossa). Samoin Ranskan jakosuunnitelman mukaan toiminnanharjoittaja voi säilyttää suljetun laitoksen päästöoikeudet ainoastaan, jos toiminta siirretään toiseen Ranskassa sijaitsevaan laitokseen. Kantajan olisi näin ollen pakko toimia vastoin rakenneuudistusta ja kilpailukyvyn parantamista koskevia tavoitteitaan. Sen pitäisi ostaa lisää päästöoikeuksia voidakseen kattaa tuotantokapasiteetit, jotka oli alun perin tarkoitus sulkea ja siirtää muissa jäsenvaltioissa sijaitseviin laitoksiin, ja jatkaa vähemmän kannattavien laitosten toiminnan harjoittamista ainoastaan siksi, ettei se menettäisi jo jaettuja päästöoikeuksia.

84 Kantaja lisää, että se on myös ainoa riidanalaisen direktiivin liitteessä I mainittujen alojen toimija, jolla on ongelmana tuotantokapasiteettien rajat ylittävä siirto eri jäsenvaltioissa sijaitsevien laitosten välillä. Tällä ongelmalla ei ole vaikutusta sementti-, lasi-, energia- tai paperiteollisuuden aloilla, joilla laitokset on, toisin kuin teräksentuotantolaitokset, sijoitettu joko asiakkaiden läheisyyteen tai alueille, joilta saadaan riittävästi raaka-aineita. Näin ollen laitoksen sulkeminen yhdessä jäsenvaltiossa ja tuotannon siirtäminen toiseen jäsenvaltioon ei ole mahdollinen vaihtoehto näiden alojen tuottajille.

85 Sijoittautumisvapauden valossa ei ole kuitenkaan kantajan mukaan oikeutettua jättää jäsenvaltioiden harkintavaltaan kysymystä siitä, missä määrin tuotantokapasiteettien rajat ylittävä siirto on mahdollista. Tämä pätee erityisesti siitä syystä, että jäsenvaltioilla on merkittäviä taloudellisia ja poliittisia syitä olla sallimatta tällaista tuotantokapasiteettien ja niihin liittyvien päästöoikeuksien siirtoa. Yhtäältä päästöoikeudet alun perin jakaneella jäsenvaltiolla ei ole mitään intressiä helpottaa tällaista siirtoa ja menettää alueellaan sekä kyseisiä tuotantokapasiteetteja ja niihin liittyviä työpaikkoja että jo jaettuja päästöoikeuksia. Toisaalta tällaisen siirron vastaanottavalla jäsenvaltiolla, erityisesti kun tämä valtio on pieni, ei ole välttämättä intressiä jakaa maksutta päästöoikeuksia uudelle osallistujalle, kun otetaan huomioon, että vaarana on, että sen kansallinen päästöoikeuksien enimmäismäärä ylittyy ja että näin ollen sen päätökseen 2002/358 ja Kioton pöytäkirjaan perustuvia päästöjen vähentämisvelvoitteita rikotaan. Kuten komission lisäohjeiden (ks. edellä 14 kohta) liitteessä 4 olevasta 5 kohdasta käy ilmi, tämän haluttomuuden vahvistaa se, että suurin osa jäsenvaltioista ei salli päästöoikeuksien rajat ylittävää siirtoa. Komissio itse kiinnittää näissä ohjeissa huomiota tähän problematiikkaan ja korostaa, että ensimmäisenä jakokautena jäsenvaltiot ovat antaneet lukuisia sääntöjä, jotka koskevat uusien osallistujien päästöoikeusreserviä, sulkemisia ja siirtoja, mikä saa aikaan suurta monimutkaisuutta ja vähentää avoimuutta sisämarkkinoilla, ja vaarana on, että tästä aiheutuu kilpailun vääristymistä. Komissio on päätellyt tästä, että on tarpeen suunnitella yhteisön päästöoikeusreservin perustamista sekä uusiin osallistujiin, sulkemisiin ja rajat ylittäviin siirtoihin sovellettavien hallinnollisten sääntöjen yhdenmukaistamista sisämarkkinoilla (komission lisäohjeiden liite 7). Kantaja vetoaa myös tutkimukseen, jonka mukaan päästöoikeuksien kaupan järjestelmässä, kun otetaan huomioon jäsenvaltioiden intressi säilyttää niiden alueelle sijoittautuneisiin laitoksiin liittyvät verotulot ja työpaikat, on tällä hetkellä jäsenvaltioille rationaalista joko peruuttaa suljetuille laitoksille jaetut päästöoikeudet tai ainakin asettaa näiden päästöoikeuksien säilyttämisen ehdoksi se, että niiden alueelle perustetaan uusi laitos, jotta vältytään siltä, että toiminnanharjoittaja poistuu maasta. Tästä saattaa seurata jäsenvaltioiden välille taloudellisesti tehotonta ja poliittisesti epätoivottua kilpailua antaa säännöksiä investointien säilyttämiseksi ja houkuttelemiseksi. Näistä syistä tässä tutkimuksessa päätellään, että on tarpeen yhdenmukaistaa yhteisön tasolla säännöt, jotka mahdollistavat sen, että laitokset voivat säilyttää päästöoikeutensa myös sulkemistapauksessa. Kantaja katsoo näin ollen, että sijoittautumisvapauden tehokas vaikutus voidaan turvata vain yhteisön lainsäätäjän toimilla.

86 Viidenneksi kantaja katsoo, että riidanalainen direktiivi koskee sitä erityisellä tavalla sen sellaisten sähkölaitosten kanssa tekemien pitkän aikavälin sopimusten vuoksi, joista osa ei kuulu sen konserniin; nämä sopimukset koskevat hiilimonoksidia, hiilidioksidia ja typpeä sisältävän masuunikaasun toimitusta sähköntuotantoa varten. Kantaja pohtii, onko kyseiset päästöoikeudet riidanalaisen direktiivin 3 artiklan b ja e alakohdan valossa jaettava sille vai sähkölaitokselle. Mikäli nämä päästöoikeudet kuuluvat sähkölaitokselle, kantajan tilanne vaikeutuisi entisestään, koska sen pitäisi ostaa tarvittavat päästöoikeudet päästökauppamarkkinoilta, tai jos sähkölaitoksille ei enää toimitettaisi kaasua, sen pitäisi polttaa masuunikaasunsa, ilman että sillä on vastaavaa määrää päästöoikeuksia. Tästä aiheutuisi kantajan osalta vakavaa haittaa kilpailulle verrattuna sen kilpailijoihin, jotka käyttävät omia sähkölaitoksia.

87 Kantaja toteaa lopulta kuudenneksi, että koska riidanalaiset säännökset koskevat sitä erityisellä tavalla, se on ollut tiiviisti mukana lainsäädäntömenettelyssä ja on osallistunut muun muassa komission, parlamentin ja neuvoston asiamiesten kanssa eri kokouksiin. Tuossa yhteydessä tietyt kantajan esittämät huomautukset otettiin aluksi huomioon, mutta ne syrjäytettiin myöhemmin ilman mitään perusteluja.

88 Edellä esitetyn perusteella kantaja päättelee, että se on näyttänyt toteen sellaisten seikkojen olemassaolon, jotka ovat sille erityisiä ja jotka erottavat sen kaikista muista henkilöistä, jotta sen kumoamista koskeva vaatimus voidaan tutkia EY 230 artiklan neljännen kohdan nojalla.

89 Kantaja korostaa parlamentin väitteestä, jonka mukaan riidanalaisen direktiivin osittaista kumoamista koskevaa vaatimusta ei voida ottaa tutkittavaksi, että se ei vaadi riidanalaisten säännösten kumoamista kokonaisuudessaan vaan ainoastaan, että niitä ei sovelleta raakarautaa tai terästä tuottaviin laitoksiin. Näin ollen tämä vaatimus ei tarkoita, että päästökaupan järjestelmää muutettaisiin riidanalaisen direktiivin liitteen I kattamien muiden alojen osalta. Riidanalaisen direktiivin soveltamisala voitaisiin näet joko ulottaa koskemaan muita aloja, kuten on jo esitetty muiden metallien kuin rautametallien ja kemikaalien alojen osalta, tai sitä voitaisiin rajoittaa, ilman että tästä aiheutuisi haittaa päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toiminnalle ja sisällölle. Näin ollen vaaditun osittaisen kumoamisen ainoana seurauksena olisi, että kumottaisiin riidanalaisen direktiivin liitteen I – erillinen ja selvästi määritelty – osa, joka koskee raakarautaa tai terästä tuottavia laitoksia.

90 Kantaja toteaa, että vaikka katsottaisiinkin, että riidanalaisia säännöksiä ei voida erottaa riidanalaisesta direktiivistä kokonaisuudessaan, kumoamisvaatimus voidaan kuitenkin ottaa tutkittavaksi. Jos näet osittainen kumoaminen osoittautuu mahdottomaksi, tätä vaatimusta olisi tulkittava siten, että se koskee riidanalaisen direktiivin kumoamista kokonaisuudessaan. Tämä näkemys voidaan johtaa tarpeesta tulkita vaatimuksia niiden asiayhteyden ja kanteen päämäärän valossa, jona on lopettaa kantajan perusoikeuksien loukkaus. Mikäli tämä tuomioistuin ei hyväksyisi edellä 89 kohdassa esitettyä näkemystä, kantaja vaatii toissijaisesti riidanalaisen direktiivin kumoamista kokonaisuudessaan, mikä on sen mukaan vielä mahdollista kanteen nostamisen jälkeen.

91 Kantaja päättelee kaikesta edellä esitetystä, että kumoamisvaatimus voidaan tutkia.

92 Kantaja toteaa huomautuksissaan niistä johtopäätöksistä, joita olisi tehtävä SEUT 263 artiklan neljännen kohdan voimaantulosta, pääasiallisesti yhtäältä, että tämä määräys soveltuu esillä olevaan asiaan, ja toisaalta, että kanteen kohteena oleva direktiivi on sisältönsä puolesta tässä määräyksessä tarkoitettu sääntelytoimi sillä perusteella, että riitautetuissa säännöksissä ei jätetä jäsenvaltioille mitään harkintavaltaa niiden täytäntöönpanon osalta, siten, että kantaja vapautuu velvollisuudesta näyttää, että kyseinen direktiivi koskee sitä erikseen.

B Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

93 EY 230 artiklan neljännen kohdan nojalla luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi nostaa kanteen hänelle osoitetusta päätöksestä tai päätöksestä, joka siitä huolimatta, että se on annettu asetuksena tai toiselle henkilölle osoitettuna päätöksenä, koskee ensin mainittua henkilöä suoraan ja erikseen.

94 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan pelkästään sen seikan, että tämä perustamissopimuksen määräys ei koske nimenomaisesti yksityisten EY 249 artiklan kolmannessa kohdassa tarkoitetusta direktiivistä nostamien kumoamiskanteiden tutkittavaksi ottamista, perusteella tällaisia kanteita ei voida jättää tutkimatta. Yhteisön toimielimet eivät voi evätä yksityisiltä tässä perustamissopimuksen määräyksessä annettua oikeussuojaa pelkästään kyseisen toimenpiteen muotoa koskevalla valinnalla, vaikka kyseinen toimenpide olisi direktiivi (asia T-223/01, Japan Tobacco ja JT International v. parlamentti ja neuvosto, määräys 10.9.2002, Kok., s. II‑3259, 28 kohta; asia T-154/02, Villiger Söhne v. neuvosto, määräys 30.4.2003, Kok., s. II‑1921, 39 kohta; asia T-213/02, SNF v. komissio, määräys 6.9.2004, Kok., s. II‑3047, 54 kohta ja asia T-310/03, Kreuzer Medien v. parlamentti ja neuvosto, määräys 25.4.2006, 40 ja 41 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Samoin pelkästään se, että riidanalaiset säännökset ovat osa yleisesti sovellettavaa säädöstä, joka on todellinen direktiivi eikä EY 249 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitettu päätös, joka on annettu direktiivinä, ei sellaisenaan ole riittävä sulkemaan pois mahdollisuutta, että nämä säännökset voivat koskea yksityistä suoraan ja erikseen (ks. vastaavasti em. asia Japan Tobacco ja JT International v. parlamentti ja neuvosto, määräyksen 30 kohta ja asia T-321/02, Vannieuwenhuyze-Morin v. parlamentti ja neuvosto, määräys 6.5.2003, Kok., s. II‑1997, 21 kohta).

95 Käsiteltävässä asiassa on todettava, että riidanalainen direktiivi on sekä muotonsa että sisältönsä puolesta yleisesti sovellettava säädös, jota sovelletaan objektiivisesti määriteltyihin tilanteisiin ja jonka oikeusvaikutukset kohdistuvat yleisesti ja abstraktisti määriteltyihin henkilöryhmiin eli kaikkiin laitosten toiminnanharjoittajiin, jotka harjoittavat riidanalaisen direktiivin liitteessä I tarkoitettua toimintaa, mukaan luettuna raakaraudan tai teräksen tuotanto, jota kantaja harjoittaa.

96 Ei ole kuitenkaan poissuljettua, että tietyissä olosuhteissa tällaisen yleisesti sovellettavan säädöksen säännökset voivat koskea tiettyjä yksityisiä suoraan ja erikseen (ks. vastaavasti asia C-358/89, Extramet Industrie v. neuvosto, tuomio 16.5.1991, Kok., s. I‑2501, 13 kohta; edellä 55 kohdassa mainittu asia Codorníu v. neuvosto, tuomion 19 kohta ja asia C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores v. neuvosto, tuomio 25.7.2002, Kok., s. I‑6677, 36 kohta).

97 Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 230 artiklan neljännen kohdan mukainen edellytys siitä, että kanteen kohteena olevan päätöksen pitää koskea luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä suoraan, vaatii täyttyäkseen sen, että tällä toimella on välittömiä vaikutuksia yksityisen oikeusasemaan ja ettei se jätä niille, joille se on osoitettu ja joiden tehtävänä on sen toimeenpano, ollenkaan harkintavaltaa, jolloin toimeenpano on puhtaasti automaattista ja perustuu yksinomaan yhteisön lainsäädäntöön eikä edellytä välissä olevien sääntöjen soveltamista (asia C‑486/01 P, Front national v. parlamentti, tuomio 29.6.2004, Kok., s. I‑6289, 34 kohta ja asia C-15/06 P, Regione Siciliana v. komissio, tuomio 22.3.2007, Kok., s. I‑2591, 31 kohta).

98 Tämä tuomioistuin katsoo, että on asianmukaista tutkia ensin, koskevatko riidanalaiset säännökset kantajaa erikseen. Vasta tämän jälkeen on tarvittaessa tutkittava myös se, koskevatko nämä säännökset kantajaa suoraan.

99 Kuten vakiintuneessa oikeuskäytännössä on todettu, luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jolle toimea ei ole osoitettu, voi väittää, että toimi koskee sitä erikseen EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla, ainoastaan, jos toimi vaikuttaa sen oikeudelliseen asemaan sille tunnusomaisten erityispiirteiden tai sellaisen tosiasiallisen tilanteen takia, jonka perusteella se erottuu kaikista muista ja se voidaan yksilöidä samalla tavalla kuin se, jolle päätös on osoitettu (asia 25/62, Plaumann v. komissio, tuomio 15.7.1963, Kok., s. 197, 223, Kok. Ep. I, s. 181; edellä 96 kohdassa mainittu asia Unión de Pequeños Agricultores v. neuvosto, tuomion 36 kohta ja asia C-263/02 P, komissio v. Jégo-Quéré, tuomio 1.4.2004, Kok., s. I-3425, 45 kohta).

100 Edellä esitettyjen seikkojen perusteella on selvitettävä, ovatko riidanalaisista säännöksistä mahdollisesti johtuvat velvoitteet omiaan yksilöimään kantajan samalla tavalla kuin sen, jolle päätös on osoitettu. Tämän osalta on muistutettava, että kantaja vaatii kumoamaan ensinnäkin riidanalaisen direktiivin 4 artiklan, jossa säädetään päästölupaa koskevasta velvoitteesta, toiseksi sen 6 artiklan 2 kohdan e alakohdan ja 12 artiklan 3 kohdan, joissa säädetään velvoitteesta palauttaa kunakin kalenterivuonna aiheutuneita laitoksen kokonaispäästöjä vastaava määrä päästöoikeuksia, kolmanneksi sen 9 artiklan, luettuna yhdessä liitteessä III olevan perusteen 1 kanssa, joka koskee kansallisten jakosuunnitelmien laatimista ja jäsenvaltioiden väitettyä velvollisuutta jakaa laitosten toiminnanharjoittajille enimmäismäärä päästöoikeuksia, ja neljänneksi sen 16 artiklan 2–4 kohdan, joissa säädetään seuraamuksista, jos velvollisuutta palauttaa päästöoikeudet ei noudateta, siltä osin kuin kaikkia näitä säännöksiä sovelletaan riidanalaisen direktiivin 2 artiklan nojalla, luettuna yhdessä sen liitteen I kanssa, raakaraudan tai teräksen tuottajiin.

101 Kantaja toteaa sen väitteensä tueksi, jonka mukaan riidanalaiset säännökset koskevat sitä erikseen, ensinnäkin pääasiallisesti, että yhteisön lainsäätäjällä oli useiden ylemmäntasoisten oikeussääntöjen, mukaan luettuna perusoikeudet, nojalla velvollisuus ottaa huomioon sisämarkkinoille sijoittautuneiden raakaraudan tai teräksen tuottajien erityinen tilanne ja erityisesti kantajan tilanne (edellä 55 kohdassa mainittu asia Piraiki-Patraiki ym. v. komissio, tuomion 19 kohta; edellä 54 kohdassa mainittu asia Sofrimport v. komissio, tuomion 11 kohta ja edellä 54 kohdassa mainittu asia UEAPME v. neuvosto, tuomion 90 kohta).

102 Tämän osalta on todettava, että ei ole mitään nimenomaista ja erityistä ylemmäntasoista tai johdetun oikeuden säännöstä, joka olisi velvoittanut yhteisön lainsäätäjän ottamaan riidanalaisen direktiivin antamismenettelyssä erityisellä tavalla huomioon raakaraudan tai teräksen tuottajien tai kantajan tilanteen verrattuna kyseisen direktiivin liitteessä I mainittujen muiden teollisuudenalojen toimijoiden tilanteeseen (ks. vastaavasti asia T-47/00, Rica Foods v. komissio, tuomio 17.1.2002, Kok., s. II‑113, 41 ja 42 kohta; ks. myös asia T-45/02, DOW AgroSciences v. parlamentti ja neuvosto, määräys 6.5.2003, Kok., s. II‑1973, 47 kohta; asia T-264/03, Schmoldt ym. v. komissio, määräys 25.5.2004, Kok., s. II‑1515, 117 kohta ja asia T-142/03, Fost Plus v. komissio, määräys 16.2.2005, Kok., s. II‑589, 61–65 kohta). Näin ollen erityisesti EY 174 artiklassa ja EY 175 artiklan 1 kohdassa, jotka muodostavat oikeusperustat yhteisön lainsäädäntötoiminnalle ympäristön alalla, ei säädetä tällaisesta velvoitteesta. Lisäksi kantaja ei – lukuun ottamatta viittausta perusoikeuksiinsa ja tiettyihin sitä suojaaviin yleisiin oikeusperiaatteisiin – vetoa mihinkään sellaiseen konkreettiseen ylemmäntasoiseen oikeussääntöön, joka koskisi sitä erityisesti tai koskisi ainakin raakaraudan tai teräksen tuottajia ja joka olisi omiaan saamaan aikaan tällaisen velvoitteen kantajan eduksi.

103 Vaikka onkin totta, että yhteisön toimielinten on yleisesti sovellettavaa toimea antaessaan noudatettava ylemmäntasoisia oikeussääntöjä, mukaan luettuna perusoikeudet, väite, jonka mukaan tällaisella toimella rikotaan näitä sääntöjä tai oikeuksia, ei sellaisenaan riitä siihen, että yksityisen nostama kanne on otettava tutkittavaksi, tai muuten EY 230 artiklan neljännessä kohdassa määrätyistä vaatimuksista tulisi merkityksettömiä, mikäli tämä väitetty rikkominen ei ole omiaan yksilöimään sitä samalla tavalla kuin sen, jolle toimi on osoitettu (ks. omistusoikeuden osalta asia T-94/04, EEB ym. v. komissio, määräys 28.11.2005, Kok., s. II‑4919, 53–55 kohta; ks. vastaavasti myös asia T-311/03, Nürburgring v. parlamentti ja neuvosto, määräys 29.6.2006, 65 ja 66 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Kantaja ei voi tässä asiayhteydessä pätevästi vedota edellä 55 kohdassa mainitussa asiassa Codorníu annettuun tuomioon (20–22 kohta), jossa riidanalaisesta asetuksesta nostetun kanteen tutkittavaksi ottaminen perustui pelkästään siihen, että kyseinen nimitys, jonka perusteella kantaja oli ollut jo kauan tavaramerkkioikeuden ainoa haltija, yksilöi sen suhteessa kyseisiin säännöksiin.

104 Joka tapauksessa on todettava, että kantaja ei ole näyttänyt toteen, että ri