Komission antamien sairauskulujen korvaamista koskevien yleisten täytäntöönpanosäännösten osan II luvun 3 2.1 kohdan b alakohdassa ei edellytetä, että kotihoidon tarjoajalla on kaikissa tapauksissa oltava lainsäädännön mukainen lupa. Sitä vastoin näissä säännöksissä säädetään nimenomaisesti, että maissa, joissa kotihoitajan ammatti ei ole säännelty, tai tilanteissa, joissa ei ole mahdollista löytää kotihoitajaa, jolla on virallinen toimilupa, vakuutettu voi toimittaa maksutoimistolle hoitavan lääkärin määräyksen, jossa mainitaan kotihoitajan nimi ja vahvistetaan, että tällä henkilöllä on tarvittava pätevyys suorittaa kyseessä olevat hoitotoimenpiteet. Vakuutettu, joka tarvitsee kyseisten yleisten täytäntöönpanosäännösten osan II luvun 3 2.1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuja ”hoivapalveluita” ei siis ole velvollinen käyttämään lainsäädännön mukaisen luvan saaneen kotihoitajan palveluita silloin kun sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä ei säädetä tällaisesta luvasta.

Oikeus vedota luottamuksensuojaan edellyttää kolmen edellytyksen täyttymistä. Ensinnäkin unionin hallinnon on pitänyt antaa asianomaiselle täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja, jotka on saatu toimivaltaisista ja luotettavista lähteistä. Toiseksi näiden vakuuttelujen on oltava sellaisia, että ne saavat aikaan perustellun odotuksen sen henkilön mielessä, jolle ne on osoitettu. Kolmanneksi esitettyjen vakuutteluiden täytyy olla sovellettavien sääntöjen mukaisia. Koska nämä edellytykset ovat kumulatiivisia, yhden niistä täyttymättä jääminen riittää epäämään oikeuden vedota luottamuksensuojaan.

Vain sitä seikkaa, että maksutoimisto on aikaisemmin hyväksynyt asianomaisen kotihoitopalveluita koskevat ennakkolupahakemukset, ei kuitenkaan voida pitää tietona, joka kuvastaa lupausta tulevaisuudessa myönnettävästä ennakkoluvasta ja joka näin ollen vastaa maksutoimiston täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluita.

Euroopan unionin virkamiesten sairausvakuutusjärjestelmästä annettujen yhteisten määräysten 27 artiklasta, luettuna yhdessä komission antamien sairauskulujen korvaamista koskevien yleisten täytäntöönpanosäännösten osan II luvun 3 2 kohdan kanssa, seuraa, että kotihoitopalveluita koskevat ennakkolupahakemukset on arvioitava tapauskohtaisesti. Tällaisen hakemuksen tarkastelu edellyttää sen tarkastamista, että yleisten täytäntöönpanosäännösten osan II luvun 3 2 kohdassa asetetut edellytykset täyttyvät ja muun muassa, että lupahakemuksen tueksi esitetty asiakirja-aineisto on täydellinen ja sisältää kaikki vaaditut tiedot vakuutetun terveydentilasta ja kyseessä olevat hoitotoimenpiteet suorittavasta yhteisöstä tai henkilöstä. Lisäksi edellä mainittujen yleisten täytäntöönpanosäännösten osan II luvun 3 2.2 kohdasta käy ilmi, että maksutoimisto voi myöntää ennakkoluvan pitkäkestoiselle kotihoidolle enintään 12 kuukaudeksi.

Lopuksi sitä, että hallinto maksaa rahallisia etuuksia, jopa useiden vuosien ajan, ei sellaisenaan voida pitää oikeuskäytännössä tarkoitettuina täsmällisinä, ehdottomina ja yhtäpitävinä vakuutteluina. Päinvastaisessa tapauksessa nimittäin unionin tuomioistuimet kumoaisivat perustellun luottamuksen periaatteen loukkaamisen vuoksi järjestelmällisesti kaikki hallinnon päätökset, joilla kieltäydyttäisiin maksamasta tulevaisuudessa ja mahdollisesti takautuvastikin asianosaiselle useiden vuosien ajan aiheettomasti maksettua rahallista etuutta, ja tästä seuraisi, että muun muassa perusteettoman edun palautusta koskevan henkilöstösääntöjen 85 artiklan tehokas vaikutus tehtäisiin suurelta osin tyhjäksi.

(ks. 53–55 ja 57 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio 7.11.2002, G v. komissio (T-199/01, EU:T:2002:271, 38 kohta)

Virkamiestuomioistuin: tuomio 1.3.2007, Neirinck v. komissio (F-84/05, EU:F:2007:33, 79 kohta); tuomio 1.7.2010, Mandt v. parlamentti (F-45/07, EU:F:2010:72, 125 kohta); tuomio 5.6.2012, AW v. komissio (F-14/11, EU:F:2012:74, 58 kohta) ja tuomio 7.7.2015, Kur v. komissio (F-53/14, EU:F:2015:81, 64 kohta)