Väliaikainen versio

JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

LAILA MEDINA

12 päivänä tammikuuta 2023 ( )

Asia C-598/21

SP,

CI

vastaan

Všeobecná úverová banka a.s.

(Ennakkoratkaisupyyntö – Krajský súd v Prešove (alueellinen tuomioistuin, Prešov, Slovakia))

Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Euroopan unionin perusoikeuskirja – 7, 38 ja 47 artikla – Direktiivi 93/13/ETY – 1 artiklan 2 kohta – Luottosopimuksen ennenaikaista erääntymistä koskeva sopimusehto – Pakottavaa lain säännöstä heijastava sopimusehto – 3 artiklan 1 kohta, 4 artiklan 1 kohta ja 7 artiklan 1 kohta – Luoton turvaaminen kiinteistövakuudella – Kuluttajan vakinainen asuinpaikka – Vakuuden realisointi huutokaupalla – Tehokas oikeussuojakeino – Sopimattomat kaupalliset menettelyt – Direktiivi 2005/29/EY – Olemassa olevan velan takaisinmaksamiseen tarkoitettujen luottosopimusten ketju – Direktiivi 2008/48/EY – Kulutusluotto – Soveltamisala – Kiertäminen – Velan kokonaismäärän määrittäminen





I. Johdanto

1. Finanssikriisistä lähtien unionin oikeuteen on sisältynyt kuluttajansuojaa koskeva aiempaa vahvempi kehys sellaisten luottojen osalta, joiden vakuutena on kiinteää omaisuutta.( ) Tällä välin unionin tuomioistuin on kehittänyt tärkeää oikeuskäytäntöä kuluttajien prosessuaalisesta suojasta, mikä näkyy myös asuntojen ulosmittausmenettelyissä. Tämä oikeuskäytäntö kuvastaa kuluttajasopimusoikeuden perustuslaillistamista.( ) Johdetun oikeuden, joka toimii ”yhdyssiteenä”( ) prosessioikeuden, kuluttajalainsäädännön ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) välillä, muodostaa direktiivi 93/13/ETY.( )

2. Kiinteistöä, joka on kuluttajan asunto, koskevan ulosmittausmenettelyn yhteydessä unionin tuomioistuin tutki 10.9.2014 antamassaan tuomiossa Kušionová (C-34/13, EU:C:2014:2189; jäljempänä tuomio Kušionová) tuomioistuimen ulkopuolista vakuuden realisointimenettelyä koskevan Slovakian lainsäädännön yhteensopivuutta direktiivin 93/13 kanssa. Nyt käsiteltävä ennakkoratkaisupyyntö on pohjimmiltaan jatkoa kyseiselle tuomiolle. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuinta tarkastelemaan lähemmin ulosmittausmenettelyn, kuluttajalainsäädännön ja perusoikeuskirjassa taattujen perusoikeuksien välistä yhteyttä.

3. Tarkemmin ottaen ennakkoratkaisupyynnössään Krajský súd v Prešove (alueellinen tuomioistuin, Prešov, Slovakia) ottaa esille kysymyksen tuomioistuinten toimivallasta arvioida luoton ennenaikaisen erääntymisen oikeasuhteisuutta tuomioistuimen ulkopuolisen täytäntöönpanomenettelyn yhteydessä. Se nostaa myös esiin kysymyksen sellaisen pankkikäytännön yhteensopivuudesta direktiivin 2005/29/EY( ) kanssa, jossa tehdään uusia luottosopimuksia, joissa suurinta osaa varoista ei makseta kuluttajalle vaan ne on tarkoitettu vanhempien luottojen takaisinmaksamiseen, ja tämän käytännön seurauksista direktiivin 2008/48/EY soveltamisalan määrittämiselle.( )

II. Asiaa koskevat oikeussäännöt

A. Euroopan unionin oikeus

Direktiivi 93/13

4. Direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Tämän direktiivin säännökset eivät koske pakollisia lakeja tai asetuksia heijastavia sopimusehtoja eikä kansainvälisten sopimusten, joissa jäsenvaltiot ja yhteisö ovat osallisina, määräyksiä tai periaatteita, varsinkaan liikenteen alalla.”

5. Mainitun direktiivin 3 artiklan 1 kohdan sanamuoto on seuraava:

”Sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.”

6. Saman direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin sekä kaikkiin muihin sopimuksen ehtoihin tai toiseen sopimukseen, josta se on riippuvainen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 artiklan soveltamista.”

7. Direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Jäsenvaltioiden on kuluttajien ja kilpailevien elinkeinonharjoittajien edun vuoksi varmistettava, että on olemassa riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa.”

Direktiivi 2005/29

8. Direktiivin 2005/29 3 artiklan, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Tätä direktiiviä sovelletaan 5 artiklassa tarkoitettuihin elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiin sopimattomiin kaupallisiin menettelyihin ennen jotakin tuotetta koskevaa liiketointa ja sen jälkeen.”

9. Kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 ja 5 kohdassa säädetään seuraavaa:

”1. Sopimattomat kaupalliset menettelyt ovat kiellettyjä.

– –

5. Liitteessä I on luettelo niistä kaupallisista menettelyistä, joita pidetään kaikissa olosuhteissa sopimattomina. Samaa luetteloa on sovellettava kaikissa jäsenvaltioissa ja sitä voidaan muuttaa ainoastaan muuttamalla tätä direktiiviä.”

Direktiivi 2008/48

10. Direktiivin 2008/48 johdanto-osan 14 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:

”Tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle olisi jätettävä luottosopimukset, joissa luoton myöntämisen vakuutena on kiinteä omaisuus. Tämä luottotyyppi on hyvin erityisluonteinen. Tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle olisi jätettävä myös luottosopimukset, joilla on tarkoitus rahoittaa maa-alueen tai olemassa olevan tai suunnitellun rakennuksen omistusoikeuden hankkiminen tai säilyttäminen. – –”

11. Direktiivin 2008/48 2 artiklan, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Tätä direktiiviä ei sovelleta seuraavaan:

a) luottosopimukset, joiden vakuutena on joko kiinnitys kiinteään omaisuuteen tai jäsenvaltiossa yleisesti käytetty muu vastaava vakuus, joka kohdistuu kiinteään omaisuuteen, tai kiinteään omaisuuteen liittyvään oikeuteen;

– –”

12. Direktiivin 2008/48 22 artiklan 3 kohdan sanamuoto on seuraava:

” Jäsenvaltioiden on lisäksi huolehdittava siitä, että niiden tämän direktiivin täytäntöön panemiseksi antamia säännöksiä ei voida kiertää siten, että sopimukselle annetaan erityinen muoto, erityisesti yhdistämällä tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvia luoton nostoja tai luottosopimuksia luottosopimuksiin, joiden luonne tai tarkoitus tekisi mahdolliseksi välttää tämän direktiivin soveltaminen.”

B. Kansallinen oikeus

13. Slovakian siviililain (Občiansky zákonník) 565 §:ssä säädetään seuraavaa:

”Jos saatava täytetään erissä, velkoja ei saa vaatia maksamaan koko saatavaa, jos velallinen on laiminlyönyt kuukausierän maksamisen, paitsi jos sopimuspuolet ovat sopineet tästä tai siitä määrätään päätöksessä. Velkoja voi kuitenkin käyttää tätä oikeutta viimeistään laiminlyötyä erää seuraavan ensimmäisen erän eräännyttyä.”

14. Siviililain 53 §:ssä säädetään kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista. Sen 9 momentin sanamuoto on seuraava:

”Jos kuluttajan kanssa tehty sopimus täytetään maksuerien maksamisen muodossa, elinkeinonharjoittaja voi käyttää sille siviililain 565 §:ssä annettua oikeutta aikaisintaan kolmen kuukauden kuluttua yhden maksuerän maksamisen viivästymisestä ja ilmoitettuaan asiasta kuluttajalle vähintään 15 päivää ennen tämän oikeuden käyttämistä.”

15. Siviililain 151j §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:

”Ellei saatavaa, jonka vakuudeksi on annettu panttioikeus, makseta takaisin asianmukaisesti ja sovittuna aikana, panttivelkoja voi käynnistää pantatun omaisuuden realisoinnin. Pantattua omaisuutta realisoitaessa velkoja voi saada saatavansa sopimuksessa sovitulla tavalla tai myymällä pantatun esineen erityislain – – mukaisella huutokaupalla tai vaatia saatavaansa myymällä pantatun omaisuuden erityislain – – mukaisesti, ellei tässä laissa tai jossain erityislaissa säädetä toisin.”

16. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ilmoittaa, että tähän 1 momenttiin sisältyy kaksi alaviitettä: ensimmäisen ”erityislain”-sanan jäljessä olevassa alaviitteessä viitataan vapaaehtoisista huutokaupoista sekä notaareista ja notariaattitoiminnasta annetun Slovakian kansallisen neuvoston lain nro 323/1992 (notariaattisäännöt) täydentämisestä annettuun lakiin nro 527/2002 (Zákon 527/2002 Z.z. o dobrovo’ných dražbách a o doplnení zákona Slovenskej národnej rady č. 323/1992 Zb. o notároch a notárskej činnosti (Notársky poriadok) v znení neskorších predpisov), sellaisena kuin se on muutettuna (jäljempänä vapaaehtoisista huutokaupoista annettu laki), ja jälkimmäisen ”erityislain”-sanan jäljessä olevassa alaviitteessä viitataan siviiliprosessilakiin ja täytäntöönpanolakiin.

17. Siviililain 151m §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:

”1) Panttivelkoja voi myydä pantatun omaisuuden panttaussopimuksessa sovitulla tavalla tai huutokaupalla aikaisintaan 30 päivän kuluttua siitä, kun pantinantajalle ja velalliselle, sikäli kuin nämä eivät ole sama henkilö, on annettu tieto pantatun omaisuuden realisoinnin aloittamisesta, ellei erityislaissa säädetä toisin. – –

2) Kun pantatun esineen realisoinnin aloittamista koskeva tiedoksianto on tapahtunut, pantinantaja ja panttivelkoja voivat sopia, että panttivelkojalla on jo ennen 1 momentissa säädetyn määräajan päättymistä oikeus myydä pantattu omaisuus panttaussopimuksessa sovitulla tavalla tai huutokaupalla.”

18. Vapaaehtoisista huutokaupoista annetun lain 6 §:ssä olevan määritelmän mukaan huutokaupanpitäjä on ”henkilö, joka järjestää huutokaupan ja täyttää tässä erityislaissa vahvistetut edellytykset ja on saanut luvan tämän ammatin harjoittamiseen”. Saman lain 7 §:n 1 momentissa huutokaupan hakijaksi määritellään huutokaupan kohteena olevan omaisuuden omistaja, panttivelkoja tai henkilö, jolla on oikeus hakea erityislaissa tarkoitetun huutokaupan järjestämistä.

19. Erityisesti panttivelkojan osalta saman lain 7 §:n 2 momentissa säädetään, että hänen on ilmoitettava kirjallisesti, että myytävä omaisuus voidaan myydä huutokaupassa, ja lisäksi myös sen luoton olemassaolosta, määrästä ja erääntymisestä, jonka osalta pantatun omaisuuden realisointia haetaan tämän lain nojalla.

20. Kyseisen lain 16 §:n 1 momentin mukaan myynti huutokaupalla saadaan toimittaa vain huutokaupan hakijan ja huutokaupanpitäjän välillä allekirjoitetun sopimuksen perusteella.

21. Vapaaehtoisista huutokaupoista annetun lain 17 §:n mukaan huutokaupanpitäjän on ilmoitettava huutokaupasta kuulutuksella. Jos myynnin kohteena on huoneisto, talo, muu kiinteistö, yritys tai sen osa tai jos alin hyväksyttävä tarjous on yli 16 550 euroa, huutokaupanpitäjän on julkaistava kuulutus julkisten myyntien rekisterissä viimeistään 30 päivää ennen huutokaupan aloittamista sekä lähetettävä ilman aiheetonta viivytystä huutokauppakuulutus ministeriölle virallisessa kauppalehdessä (Obchodný vestník) julkaistavaksi.

22. Saman lain 21 §:n 2 momentissa säädetään, että jos sen säännöksiä on rikottu, sillä, joka katsoo oikeuttaan loukatun, on oikeus vaatia tuomioistuinta julistamaan huutokauppa mitättömäksi. Oikeus kumoamisvaatimuksen esittämiseen tuomioistuimessa raukeaa kuitenkin, jollei tätä oikeutta ole käytetty kolmen kuukauden kuluessa huutokaupasta, paitsi jos kumoamisen perusteena on rikollinen menettely ja myynti koskee taloa tai huoneistoa, joka oli edellisen omistajan virallinen koti.

23. Siviiliprosessikoodeksista annetun lain 160/2015 (Zákon 160/2015 Z.z. Civilný sporový poriadok, jäljempänä siviiliprosessilaki) 325 §:n 1 momentin mukaan tuomioistuin voi määrätä turvaamistoimista, jos asianosaisten välisten suhteiden väliaikainen järjesteleminen on tarpeen tai jos on syytä epäillä, että tuomioistuimen ratkaisun täytäntöönpano saattaisi vaarantua. Saman lain 325 §:n 2 momentin d kohdan mukaisesti tuomioistuin voi määrätä asianosaiseen kohdistuvasta turvaamistoimesta ”asianosaisen velvoittamiseksi tekemään, olemaan tekemättä tai sietämään jotain”.

24. Täytäntöönpanokoodeksista annetun lain 233/1995 (Zákon 233/1995 Z.z. Exekučný poriadok, jäljempänä täytäntöönpanolaki) 63 §:n 3 momentissa säädetään seuraavaa:

”Täytäntöönpano myymällä kiinteistö, joka on 2 §:ssä tarkoitettu velallisen vakinainen tai tilapäinen asuinpaikka, voi tapahtua ainoastaan poikkeuksellisesti tuomioistuimen hyväksynnän saamisen jälkeen, jos kyseistä henkilöä vastaan on vireillä useita täytäntöönpanomenettelyjä, jotka liittyvät velkoihin, joiden yhteismäärä ylittää 2 000 euroa, ja jos huutokaupanpitäjä osoittaa, ettei velkaa voida panna täytäntöön muulla tavoin.”

III. Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset

25. SP ja CI ottivat 9.2.2012 tehdyllä sopimuksella vastapuolena olevalta Všeobecná úverová banka, a.s. ‑pankilta (jäljempänä VÚB Banka) Hypo Pôžička ‑nimisen 30 221,50 euron suuruisen kulutusluoton 20 vuodeksi eli vuoteen 2032 saakka (jäljempänä riidanalainen luotto). Riidanalaisen luoton käyttötarkoitusta ei määritelty luottosopimuksessa.

26. VÚB Banka käytti riidanalaisen luoton lähes kokonaan joko VÚB Bankan tai yhtiön, johon VÚB Banka oli aiemmin taloudellisesti sidoksissa, eli Consumer Finance Holding a.s:n (jäljempänä CFH) vuodesta 2004 lähtien myöntämien aiempien kulutusluottojen takaisinmaksuun. Pääasian valittajat (jäljempänä valittajat) ottivat ensimmäisen luottonsa CFH:lta vuonna 2004 vielä silloisessa valuutassa; luoton määrä oli 18 000 Slovakian korunaa (SKK) (597,49 euroa). He ottivat myöhemmin myös muita kulutusluottoja. Valittajat eivät kyenneet maksamaan luottoja takaisin, jolloin VÚB Banka myönsi heille uusia luottoja, muttei maksanut niiden summia valittajille, vaan käytti ne suoraan aiemmista kulutusluotoista johtuvien saatavien maksuun. VÚB Banka vahvisti saatavien määrän yksipuolisesti. VÚB Banka myös käytti osan riidanalaisesta luotosta omaksi edukseen kyseisen luoton tarjoamiseen liittyvien kustannusten kattamiseen.

27. Riidanalaisen luoton erityispiirteenä on kiinnitys kiinteään omaisuuteen – omakotitaloon, joka on valittajien ja heidän lisäkseen muiden henkilöiden koti. Riidanalaisen luoton myöntämisen jälkeen valittajat eivät maksaneet takaisin yhteensä 1 106,50 euron suuruisia luoton maksueriä. Takaisinmaksun laiminlyönnin johdosta VÚB Banka ilmoitti luoton erääntyvän kokonaisuudessaan tammikuussa 2013. Riidanalaisen luoton sopimusehdoissa määrättiin luotonantajan oikeudesta määrätä koko luotto erääntymään ennenaikaisesti. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, että Slovakian oikeudessa tämän oikeuden käyttämiselle on asetettu yksi ainoa ehto, nimittäin kolmen kuukauden maksuerien maksamisen laiminlyönti, minkä lisäksi velkojan on ilmoitettava asiasta velalliselle vähintään 15 päivää ennen tätä koskevan oikeuden käyttämistä.

28. VÚB Banka ilmoitti 12.4.2013 kiinnitetyn kiinteän omaisuuden realisoinnista vapaaehtoisella huutokaupalla myymällä valittajien omakotitalon, jonka arvo oli vähintään kolmikymmenkertainen verrattuna summaan, jonka perusteella pankki oli aloittanut luoton ennenaikaista erääntymistä koskevan menettelyn ja sitä seuraavan talon myynnin.

29. Tämän jälkeen valittajat nostivat Okresný súd Prešovissa (piirioikeus, Prešov, Slovakia) kanteen, jossa he vaativat kieltomääräystä, joka estää kiinnitetyn kiinteistön realisoinnin vapaaehtoisella huutokaupalla. Valittajat väittivät, että VÚB Banka muun muassa loukkasi heidän kulutusluottoja koskevassa unionin lainsäädännössä taattuja oikeuksiaan. Okresný súd v Prešov hylkäsi kanteen ensimmäisellä tuomiollaan, jossa se katsoi lähinnä, ettei valittajien omakotitalon myynnille tuomioistuimen ulkopuolisessa menettelyssä ollut esteitä.

30. Valittajien valitettua kyseisestä tuomiosta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kumosi ensimmäisessä oikeusasteessa annetun tuomion. Se totesi, että valittajien omakotitalon vapaaehtoinen huutokauppa oli suhteeton toimi, koska oli olemassa toinen vakuuden realisointitapa eli täytäntöönpanomenettely, jossa VÚB Bankan saatava voidaan periä ilman, että valittajat menettävät kotinsa omistusoikeuden.

31. Okresný súd v Prešov hylkäsi kanteen jälleen toisessa tuomiossaan, jossa se viittasi tuomioon Kušionová. Okresný súd v Prešovin kyseisestä tuomiosta esittämän tulkinnan mukaan edes kohtuuttomat ehdot eivät ole esteenä sille, että valittajien koti myydään tuomioistuimen ulkopuolisen menettelyn yhteydessä. Kyseinen tuomioistuin sovelsi tältä osin Najvyšší súd Slovenskej republikyn (ylin tuomioistuin, Slovakia) oikeuskäytäntöä, jossa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan hylättiin kuluttajien ex ante ‑oikeussuoja, jossa heidän kotinsa myynti tuomioistuimen ulkopuolisessa menettelyssä vapaaehtoisella huutokaupalla keskeytettäisiin määräämättömäksi ajaksi.

32. Valittajat valittivat toisesta tuomiosta ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen ja vaativat kieltomääräystä, jossa vakuuden realisointi vapaaehtoisella huutokaupalla kielletään. He vetosivat muun muassa siihen, että heidän oikeuksiaan kuluttajina on loukattu ja heidän oikeuttaan kotiin loukataan siinä tapauksessa, että heidän talonsa myydään.

33. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, ettei Slovakian lainsäädännössä ole vakuuden nopeutetun realisoinnin yhteydessä nimenomaista säännöstä, joka velvoittaisi ottamaan huomioon realisoinnin oikeasuhteisuuden ja soveltamaan kriteerejä, jotka unionin tuomioistuin vahvisti tuomion Aziz( ) 73 kohdassa. Se etenkin toteaa, että Slovakian lainsäädäntö mahdollistaa luoton ennenaikaisen erääntymisen tutkimatta sitä, onko kuluttaja laiminlyönyt olennaisen velvollisuutensa, onko tällainen laiminlyönti riittävän vakava luoton kestoon ja määrään nähden ja säädetäänkö kansallisessa oikeudessa riittävistä ja tehokkaista keinoista, joiden avulla kuluttaja voi suojautua luoton erääntymisen vaikutuksilta.

34. Tämän jälkeen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selventää, että Slovakian lainsäädännössä säädetään kahdesta tavasta vakuuden realisoimiseksi. Ensimmäinen niistä on kiinnitetyn omaisuuden myynti vapaaehtoisella huutokaupalla. Myynnin suorittaa elinkeinonharjoittajana toimiva yksityishenkilö. Velkoja vahvistaa yksipuolisesti saatavan määrän. Toinen elinkeinonharjoittaja –huutokaupanpitäjä – myy tavallisesti kuluttajien kodin ilman tuomioistuinmenettelyä ja arvioimatta objektiivisesti saatavan määrää ja kodin huutokaupalla tapahtuvan myynnin oikeasuhteisuutta. Kuluttajien vastustuksesta huolimatta lainsäädännössä tätä huutokauppaa kuvataan ”vapaaehtoiseksi”.

35. Vakuuden toisesta realisointitavasta säädetään täytäntöönpanolaissa. Sitä edeltää sopimusehtojen tuomioistuinvalvonta. Tuomioistuin voi hyväksyä erissä tapahtuvan takaisinmaksun ja tuomioistuimen on otettava viran puolesta huomioon unionin kuluttajansuojalainsäädäntö. Velkoja voi käyttää realisoinnissa ulosottomiestä, joka voi myös hyväksyä erissä tapahtuvan takaisinmaksun. Tuomioistuimessa tapahtuvan pakkotäytäntöönpanomenettelyn yhteydessä pitkäaikaisten luottojen alkuperäisten takaisinmaksuerien tasoa on siten mahdollista mukauttaa luoton voimassaoloajan loppuun asti. Näin velkoja saa velkansa takaisin kuluttajan kanssa sovitussa aikataulussa, samalla kun kuluttaja saa pitää kotinsa.

36. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin sitä vastoin katsoo, ettei menettely, jossa vakuus myydään vapaaehtoisella huutokaupalla, tarjoa tällaisia takeita. Sitä ei voida keskeyttää kohtuuttomia sopimusehtoja koskevan tuomioistuinmenettelyn ajaksi. Lisäksi huutokaupan jälkeiset menettelyt, joissa vaaditaan huutokaupan toteamista pätemättömäksi, ovat omistusoikeutensa menettäneille kuluttajille erityisen raskaita henkisesti.

37. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että kuluttajien oikeuksien, myös heidän oikeutensa kotiin, suhteettomalta loukkaamiselta suojaaminen on erityisen tärkeää ennen huutokaupan pitämistä. Koska aineellisessa oikeudessa ei säädetä mistään muusta ex ante ‑suojan mahdollisuudesta, ainoa jäljelle jäävä vaihtoehto on kieltokanteen nostaminen vakuuden realisointia vastaan vapaaehtoisen huutokaupan aikana.

38. Direktiivin 2005/29 soveltamisesta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että riidanalaista luottoa ja aiempia kulutusluottoja käytettiin joka kerta aikaisempien luottojen maksamiseen, vaikka valittajilla ei ollut riittäviä tuloja niiden takaisinmaksuun. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan olosuhteet, joissa riidanalaisesta luotosta sovittiin, merkitsevät sopimattomia kaupallisia menettelyjä, joiden olisi kuuluttava kyseisen direktiivin soveltamisalaan.

39. Direktiivin 2008/48 soveltamisesta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että ainoa seikka, joka voisi johtaa riidanalaisen luoton jäämiseen kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, on kiinteistön käyttäminen sen vakuutena. Kiinteistövakuuden todellisena tarkoituksena on kuitenkin aiempien kulutusluottojen takaisinmaksaminen. Tällaisessa tilanteessa riidanalaisen luoton ja aiempien kulutusluottojen, joiden takaisinmaksua varten riidanalainen luotto myönnettiin, välillä on läheinen yhteys.

40. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii lisäksi selvittämään, voidaanko unionin tuomioistuimen 21.4.2016 antamassa tuomiossa Radlinger ja Radlingerová (C-377/14, EU:C:2016:283; jäljempänä tuomio Radlinger ja Radlingerová) omaksuttua lähestymistapaa soveltaa käsiteltävässä asiassa.

41. Näissä olosuhteissa Krajský súd v Prešove on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:

”1) Ovatko [perusoikeuskirjan] 47 artikla, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 7 ja 38 artiklan kanssa, [direktiivi 93/13], [direktiivi 2005/29] ja Euroopan unionin oikeuden tehokkuusperiaate esteenä sellaiselle siviililain (občiansky zákonník) 53 §:n 9 momentin ja 565 §:n mukaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan ennenaikaisen erääntymisen osalta ei oteta huomioon menettelyn oikeasuhteisuutta, erityisesti kuluttajien velvoitteiden laiminlyönnin vakavuutta luottosopimuksen kestoon ja luoton määrään nähden?

2) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi (eli eivät ole esteenä), kansallinen tuomioistuin esittää seuraavat kysymykset:

2) a) Ovatko perusoikeuskirjan 47 artikla, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 7 ja 38 artiklan kanssa, [direktiivi 93/13], [direktiivi 2005/29] ja Euroopan unionin oikeuden tehokkuusperiaate esteenä sellaiselle oikeuskäytännölle, joka ei aineellisesti estä kuluttajien ja mahdollisesti muiden henkilöiden kotipaikkana olevan kiinnitetyn kiinteän omaisuuden realisointia yksityisellä huutokaupalla eikä samalla ota huomioon kuluttajien velvoitteiden laiminlyönnin vakavuutta luottosopimuksen kestoon ja luoton määrään nähden, vaikka luotonantajan saatavat voitaisiin suorittaa tuomioistuimessa tapahtuvalla täytäntöönpanolla, jolloin kotipaikkana olevan kiinnitetyn kiinteän omaisuuden myynnin ei katsota olevan ensisijainen toimenpide?

2) b) Onko [direktiivin 2005/29] 3 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että kuluttajien suoja sopimattomilta kaupallisilta menettelyiltä ulottuu kulutusluottojen osalta kaikkiin luotonantajan saatavan maksutapoihin, mukaan lukien aikaisempaan luottoon perustuvien velvoitteiden takaisinmaksua varten myönnettyä uutta luottoa koskevan sopimuksen tekeminen?

2) c) Onko [direktiiviä 2005/29] tulkittava siten, että sopimattomana kaupallisena menettelynä pidetään myös sellaisen luotonantajan menettelyä, joka myöntää toistuvasti luottoja kuluttajalle, joka ei pysty maksamaan luottoja takaisin, minkä seurauksena muodostuu luottokierre, jossa luotonantaja ei tosiasiallisesti luovuta luottosummaa kuluttajan käyttöön vaan vastaanottaa sen aiempien luottojen maksua ja luottojen kokonaiskustannuksia varten?

2) d) Onko [direktiivin 2008/48] 2 artiklan 2 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä direktiivin johdanto-osan kymmenennen perustelukappaleen kanssa, tulkittava siten, ettei se sulje pois kyseisen direktiivin soveltamista edes silloin, kun luotolla on kaikki kulutusluoton piirteet, luoton käyttötarkoituksesta ei ole sovittu, vähäpätöistä osaa lukuun ottamatta luotonantaja on osoittanut luoton kokonaisuudessaan aiempien kulutusluottojen maksua varten ja luoton vakuudeksi on sovittu kiinnitys kiinteään omaisuuteen?

2) e) Onko [tuomiota Radlinger ja Radlingerová] tulkittava siten, että sitä sovelletaan kulutusluottosopimukseen myös silloin, kun osa myönnetystä luotosta on osoitettu luotonantajan kustannusten maksamiseen?”

IV. Asian käsittely unionin tuomioistuimessa

42. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vastasi 6.7.2022 unionin tuomioistuimen työjärjestyksensä 101 artiklan nojalla esittämään selvennyspyyntöön.

43. Kirjallisia huomautuksia esittivät VÚB Banka, Slovakian hallitus ja Euroopan komissio. Valittajat, Slovakian hallitus ja komissio esittivät suullisia lausumia 28.10.2022 pidetyssä istunnossa.

V. Asian tarkastelu

Ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottaminen

44. VÚB Banka väittää, että ennakkoratkaisukysymykset olisi jätettävä tutkimatta hypoteettisina. Se esittää tältä osin useita tosiseikkoihin liittyviä tekijöitä, jotka sen mukaan osoittavat, että kuluttaja on rikkonut olennaisia sopimusvelvoitteita ja että pankki on noudattanut suhteellisuusperiaatetta.

45. Slovakian hallitus ja komissio – pohjimmiltaan – väittävät, että ensimmäistä ja toista kysymystä ei voida ottaa tutkittavaksi direktiivin 2005/29 osalta. Niiden mukaan ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei esittänyt syitä, joiden vuoksi se tiedusteli unionin tuomioistuimelta, miten kyseistä direktiiviä olisi tulkittava, eikä myöskään perusteita, joiden vuoksi tämä tulkinta on tarpeen pääasian ratkaisemisen kannalta. Komissio etenkin toteaa, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittänyt, missä määrin täytäntöönpanomenettelyn aloittaminen on omiaan muodostamaan sopimattoman kaupallisen menettelyn. Komissio kuitenkin toteaa, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää direktiivin 2005/29 tulkinnan merkityksellisyyttä kolmannen ja neljännen kysymyksen yhteydessä.

46. Tämän osalta on syytä palauttaa mieleen, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin.( )

47. Ensinnäkin on syytä todeta, että ensimmäinen ja toinen ennakkoratkaisukysymys koskevat direktiivin 93/13 lisäksi myös direktiiviä 2005/29. Kuten Slovakian hallitus ja komissio ovat aiheellisesti huomauttaneet, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kuitenkin vain viittaa mainituissa kysymyksissä viimeksi mainittuun direktiiviin ilmoittamatta, mistä syystä sen tulkitseminen on tarpeen pääasian ratkaisemiseksi. Se ei myöskään täsmennä, millä tavalla valittajien riitauttama vakuuden realisointimenettely voisi olla sopimaton kaupallinen menettely.

48. Ehdotankin, että kahteen ensimmäiseen kysymykseen vastataan yksinomaan direktiivin 93/13 säännösten kannalta.

49. Toiseksi se seikka, että VÚB Bankan mukaan vakuuden realisointi on oikeasuhteista, ei merkitse, että nämä kysymykset olisivat luonteeltaan hypoteettisia. Esitettyjen kysymysten tarkoituksena ei ole tiedustella, oliko tietty täytäntöönpanomenettely oikeasuhteinen – vaikka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen näkemyksen mukaan näin ei olisikaan –, vaan selvittää, onko velkojalla laillinen oikeus ryhtyä tällaiseen täytäntöönpanoon siinä tapauksessa, ettei tuomioistuimilla ole lakisääteistä velvollisuutta tutkia ulosmittauksen oikeasuhteisuutta.( )

50. Näin ollen ennakkoratkaisukysymykset eivät ole luonteeltaan hypoteettisia ja pyydetty direktiivin 93/13 säännösten tulkitseminen on tarpeen pääasian ratkaisemiseksi.

51. Edellä esitetyn perusteella katson, että unionin tuomioistuimen olisi otettava ennakkoratkaisupyyntö tutkittavaksi.

Ensimmäinen kysymys

52. Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiiviä 93/13, luettuna perusoikeuskirjan 7, 38 ja 47 artiklan sekä tehokkuusperiaatteen valossa, tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle ja tarkemmin ottaen siviililain 53 §:n 9 momentille, luettuna sen 565 §:n valossa, jonka mukaan elinkeinonharjoittaja voi määrätä luoton erääntymään ennenaikaisesti sillä perusteella, että velallinen on jättänyt sopimusvelvoitteensa täyttämättä lyhyen ajanjakson aikana, eikä tämän oikeuden osalta oteta huomioon oikeasuhteisuutta, erityisesti kuluttajien velvoitteiden laiminlyönnin vakavuutta luottosopimuksen kestoon ja luoton määrään nähden.

53. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että siviililain 53 §:n 9 momentin nojalla on niin, että kun kyseessä on erissä takaisin maksettava kulutusluotto, elinkeinonharjoittaja voi määrätä koko luoton erääntymään, kuten siviililain 565 §:ssä säädetään, jos sopimuspuolet ovat näin sopineet. Tämän oikeuden käyttämisen edellytyksenä on yhtäältä se, että yhden maksuerän laiminlyönnistä on kulunut vähintään kolme kuukautta, ja toisaalta se, että elinkeinonharjoittaja ilmoittaa asiasta kuluttajalle vähintään 15 päivää ennen täytäntöönpanoa.

54. Aluksi on muistutettava, että direktiivin 93/13 1 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että direktiivin tarkoituksena on lähentää kuluttajien kanssa tehtyjen sopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevia jäsenvaltioiden kansallisia säännöksiä. Kuten kyseisen direktiivin 1 artiklan 2 kohdasta, luettuna sen johdanto-osan 13. perustelukappaleen ja 3 artiklan 1 kohdan valossa, ilmenee, mainitun direktiivin tarkoituksena ei ole ottaa käyttöön kansallisten säännösten valvontaa siltä osin, ovatko ne mahdollisesti epäedullisia kuluttajalle, vaan ainoastaan sellaisten kuluttajasopimusten ehtojen valvonta, joista ei ole erikseen neuvoteltu.( )

55. Lisäksi on todettava, että mainitun direktiivin 1 artiklan 2 kohdan mukaan tämän direktiivin säännökset eivät koske pakottavia lakeja tai asetuksia heijastavia sopimusehtoja.

56. Unionin tuomioistuin on tältä osin täsmentänyt useaan otteeseen, että direktiivin 93/13 soveltamisalan ulkopuolelle jääminen on perusteltua sen vuoksi, että voidaan olettaa, että kansallinen lainsäätäjä on asettanut tasapainoon tiettyjen sopimusten osapuolten kaikki oikeudet ja velvollisuudet, ja tämän tasapainon unionin lainsäätäjä on nimenomaisesti pyrkinyt säilyttämään.( )

57. Pääasiassa kulutusluottosopimukseen sisältyvä ehto heijastaa ennakkoratkaisupyynnön kohteena olevia kansallisia säännöksiä.

58. Tältä osin on paikallaan muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tämän vuoksi tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen.( )

59. Lisäksi vastauksessaan selvennyspyyntöön ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi puoltavansa ensimmäisen kysymyksen muotoilemista uudelleen siten, että sillä pyydetään tulkitsemaan direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa käytettyä kohtuuttoman sopimusehdon käsitettä ja perusteita, joita kansallinen tuomioistuin voi soveltaa tai sen on sovellettava tutkiessaan kansallisen oikeuden riidanalaisia säännöksiä heijastavaa sopimusehtoa.

60. Tässä tilanteessa hyödyllisen vastauksen antamiseksi ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle vaikuttaa tarpeelliselta muotoilla uudelleen ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys. Siinä tiedustellaan lähinnä, onko direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että kyseistä direktiiviä sovelletaan sellaista kansallista säännöstä heijastavaan sopimusehtoon, jonka mukaan elinkeinonharjoittaja voi määrätä luoton erääntymään ennenaikaisesti sillä perusteella, että velallinen on jättänyt sopimusvelvoitteensa täyttämättä lyhyen ajanjakson aikana, ilman että tähän oikeuteen sovelletaan oikeasuhteisuutta koskevaa vaatimusta. Jos tähän kysymykseen vastataan myöntävästi, kansallinen tuomioistuin pyrkii selvittämään, millä perusteilla tällaisen sopimusehdon mahdollista kohtuuttomuutta on arvioitava direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdan ja 4 artiklan nojalla.

Heijastaako riidanalainen sopimusehto pakottavia lakeja tai asetuksia direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla?

61. Ensinnäkin sen määrittämiseksi, heijastaako riidanalainen sopimusehto pakottavia lakeja tai asetuksia direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla, on palautettava mieleen, että mainitussa säännöksessä suljetaan tällaiset ehdot direktiivin 93/13 soveltamisalan ulkopuolelle. Tällaista poissuljentaa on kaikkien poikkeuksien tavoin tulkittava suppeasti ottaen huomioon kyseisen direktiivin tavoitteen eli kuluttajien suojaamisen elinkeinonharjoittajien heidän kanssaan tekemiin sopimuksiin sisältyviltä kohtuuttomilta ehdoilta.( )

62. Kyseisen poikkeuksen poikkeukselliseen luonteeseen viitataan tuomiossa Kušionová,( ) jossa unionin tuomioistuin tulkitsi direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohtaa siten, että elinkeinonharjoittajan kuluttajan kanssa tekemään sopimukseen sisältyvä sopimusehto jää tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle vain siinä tapauksessa, että kyseinen sopimusehto heijastaa lain tai asetuksen pakottavaa säännöstä, ja tämän seikan tutkiminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä.

63. Tämä poissuljenta edellyttää kahden edellytyksen täyttämistä: yhtäältä sopimusehdon on heijastettava lain tai asetuksen säännöstä, ja toisaalta tämän säännöksen on oltava pakottava.( )

64. Sen selvittämiseksi, täyttyvätkö nämä edellytykset, unionin tuomioistuin on katsonut, että kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava, heijastaako asianomainen sopimusehto kansallisen oikeuden säännöksiä, joita sovelletaan sopimuspuolten välillä pakottavasti niiden tahdosta riippumatta, vai säännöksiä, jotka ovat dispositiivisia eli joita sovelletaan suoraan lain nojalla silloin, kun sopimuspuolten välillä ei ole sovittu muusta järjestelystä.( )

65. Slovakian hallitus väittää kirjallisissa huomautuksissaan, että siviililain 53 §:n 9 momentti on tällainen pakottava säännös. Se toteaa yhtäältä, että kyseisessä säännöksessä annetaan tehostettua suojaa kuluttajalle siltä osin kuin siinä säädetään lisätakeista siinä tapauksessa, että kulutusluotto erääntyy ennenaikaisesti. Toisaalta siviililain 54 §:n 1 momentin mukaan sopimuspuolet eivät voi poiketa riidanalaisen säännöksen soveltamisesta kuluttajan vahingoksi.

66. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei yhdy Slovakian hallituksen näkemykseen. Vastauksessaan selvennyspyyntöön se selitti, että siviililain 53 §:n 9 momentin ja 565 §:n säännöksiä ei sovelleta suoraan lain nojalla. Niiden soveltaminen riippuu sopimuspuolten valinnasta. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin myös huomautti, että vaikka sopimuspuolet sopivat luoton ennenaikaisen erääntymisen mahdollisuudesta, se on edelleen vain velkojan käytettävissä oleva vaihtoehto, eikä lakisääteistä velvollisuutta ennenaikaiseen täytäntöönpanoon ole. Tältä osin se huomauttaa, että siviililain 53 §:n 9 momentissa ja 565 §:ssä käytetään ilmaisua ”voi” (”môže”), mikä viittaa elinkeinonharjoittajan mahdollisuuteen eikä velvollisuuteen määrätä ennenaikaisesta erääntymisestä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo lisäksi, että Slovakian hallituksen mainitsema siviililain 54 §:n 1 momentti ei johda toisenlaiseen tulkintaan. Kyseinen säännös ei estä poikkeamasta siviililain säännöksistä kuluttajan hyväksi. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, että ainoastaan tilanteissa, joissa sopimuspuolet sisällyttävät sopimukseensa ennenaikaista erääntymistä koskevan ehdon, velkoja on velvollinen noudattamaan siviililain 53 §:n 9 momentissa säädettyjä vähimmäisvaatimuksia ennen erääntymisen määräämistä.

67. Istunnossa valittajat ja komissio korostivat, että siviililain riidanalaisten säännösten soveltaminen edellyttää, että sopimuspuolet ovat sopineet siitä etukäteen. Valittajat totesivat, että on elinkeinonharjoittajan valinta, käyttääkö se oikeuttaan määrätä ennenaikaisesta erääntymisestä. Jos elinkeinonharjoittaja päättää käyttää tätä oikeutta, sen on noudatettava siviililain 53 §:n 9 momentissa säädettyjä menettelyllisiä vähimmäisvaatimuksia. Kolmen kuukauden määräajan noudattaminen ennen saatavan täytäntöönpanon aloittamista on pakollista, mutta sen soveltamisen ennakkoedellytys, nimittäin ennenaikaisesta erääntymisestä tehtävä päätös, kuuluu elinkeinonharjoittajalle.

68. Pidän ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämiä selityksiä sekä valittajien ja komission perusteluja vakuuttavina. Ne tukevat nähdäkseni päätelmää, jonka mukaan kansallisen oikeuden riidanalaisia säännöksiä ei sovelleta suoraan lain nojalla eli silloin, kun sopimuspuolten välillä ei ole sovittu muusta järjestelystä, joten niitä ei voida pitää pakottavina direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Ne edellyttävät sen sijaan sopimuspuolten nimenomaista sopimusta. Ellei tällaista sopimusta ole, siviililain 565 §:ssä vahvistetaan sääntö, jonka mukaan velkoja ei voi vaatia koko saatavan maksamista kuukausierän laiminlyönnin vuoksi.

69. On myös tärkeää huomauttaa, että vaikka siviililain 53 §:n 9 momentissa viitataan kuluttajan kanssa tehtyyn sopimukseen, joka täytetään maksamalla velvoite erinä, siinä ei nimenomaisesti säädetä pitkäaikaisen luoton ennenaikaisesta erääntymisestä tai siitä, että tämän luoton vakuutena on kuluttajan vakinainen asunto. Tässä tilanteessa sitä, että elinkeinonharjoittaja päättää sisällyttää luottosopimukseen, jonka vakuutena on kuluttajan vakinainen asunto, ehdon, josta ei ole erikseen neuvoteltu ja joka heijastaa kyseistä säännöstä, ei voida rinnastaa siihen, että kansallinen lainsäätäjä on asettanut tasapainoon sopimuksen osapuolten kaikki oikeudet ja velvollisuudet.

70. Joka tapauksessa on riidatonta, että SEUT 267 artiklassa tarkoitetussa menettelyssä, joka perustuu kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, yksinomaan kansallinen tuomioistuin on toimivaltainen tulkitsemaan ja soveltamaan kansallista lainsäädäntöä.( )

71. Tässä tilanteessa on ilmeistä, että kyseessä oleva sopimusehto, jossa velkojalle annetaan oikeus määrätä luotto erääntymään ennenaikaisesti, ei heijasta pakottavaa lakia tai asetusta direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Katsonkin, että tällainen sopimusehto kuuluu direktiivin 93/13 soveltamisalaan.

Ennenaikaista erääntymistä koskevan sopimusehdon arviointiperusteet

72. Direktiivin 93/13 4 artiklan 1 kohdan mukaan sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin. Tästä seuraa, että tältä kannalta on myös arvioitava seurauksia, joita kyseisellä ehdolla voi olla sopimukseen sovellettavan lainsäädännön puitteissa, mikä edellyttää kansallisen oikeusjärjestyksen arviointia.( )

73. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee tarkemmin, onko riidanalaisen sopimusehdon kohtuuttomuuden arvioimiseksi mahdollista ottaa huomioon sen oikeasuhteisuus, että elinkeinonharjoittaja on käyttänyt oikeutta määrätä koko luotto erääntymään ennenaikaisesti, ja erityisesti kuluttajan velvoitteiden laiminlyönnin vakavuus luottosopimuksen kestoon ja luoton määrään nähden. Kansallinen tuomioistuin viittaa tältä osin yhteen tuomion Aziz( ) 73 kohdassa määritetyistä perusteista.

74. Kyseisessä tuomiossa määritetään useita perusteita, joiden perusteella kansallinen tuomioistuin arvioi ennenaikaista erääntymistä sillä perusteella, että velallinen on jättänyt sopimusvelvoitteensa täyttämättä lyhyen ajanjakson aikana, koskevan sopimusehdon mahdollista kohtuuttomuutta pitkäkestoisessa sopimuksessa ja etenkin luottosopimuksessa, jonka vakuutena on kiinteistökiinnitys. Näitä perusteita kehitettiin edelleen tuomiossa Banco Primus.( ) Unionin tuomioistuimen mukaan kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia muun muassa ensinnäkin, riippuuko elinkeinonharjoittajan mahdollisuus määrätä koko luotto erääntymään siitä, että kuluttaja laiminlyö velvoitteen, joka on kyseisessä sopimussuhteessa olennainen; toiseksi, onko kyseisestä mahdollisuudesta määrätty sellaisia tilanteita varten, joissa laiminlyönti on riittävän vakava luottosopimuksen kestoon ja luoton määrään nähden; kolmanneksi, onko tällainen mahdollisuus poikkeus yleisesti sovellettavista oikeussäännöistä, joita alalla sovelletaan erityisten sopimusmääräysten puuttuessa, ja neljänneksi, säädetäänkö kansallisessa oikeudessa riittävistä ja tehokkaista keinoista, joiden avulla kuluttaja, johon tällaista ehtoa sovelletaan, voi välttää luoton irtisanomisen vaikutukset. Tuomiossaan Caisse régionale de Crédit mutuel de Loire-Atlantique et du Centre Ouest( )unionin tuomioistuin on lisäksi selventänyt, että tuomiota Banco Primus on tulkittava siten, että siinä vahvistetut direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut sopimusehdon kohtuuttomuuden – erityisesti tämän ehdon kuluttajan vahingoksi aiheuttaman huomattavan epätasapainon sopimuspuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välille – arviointiperusteet eivät ole kumulatiivisia eivätkä vaihtoehtoisia, vaan ne on ymmärrettävä osana kaikkia asianomaisen sopimuksen tekoon liittyviä olosuhteita, joita kansallisen tuomioistuimen on tutkittava arvioidakseen direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua sopimuksen kohtuuttomuutta.

75. Kyseessä oleva sopimusehto koskee luoton ennenaikaista erääntymistä pitkäkestoisessa sopimuksessa, joka tehtiin 20 vuodeksi ja jonka vakuutena on kuluttajan vakinainen asunto. Tässä tilanteessa kyseisen ehdon kohtuuttomuutta olisi arvioitava edellisessä kohdassa esitetyn oikeuskäytännön valossa.

76. Edellä esitetyn perusteella katson, että direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että kyseistä direktiiviä sovelletaan sellaista kansallista säännöstä heijastavaan sopimusehtoon, jonka mukaan elinkeinonharjoittaja voi määrätä luoton erääntymään ennenaikaisesti sillä perusteella, että velallinen on jättänyt sopimusvelvoitteensa täyttämättä lyhyen ajanjakson aikana, ilman että tähän oikeuteen sovelletaan oikeasuhteisuutta koskevaa vaatimusta. Direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa ja 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kun kansallinen tuomioistuin arvioi sellaisen ehdon mahdollista kohtuuttomuutta, joka koskee ennenaikaista erääntymistä siitä syystä, että velallinen on laiminlyönyt velvoitteensa lyhyen ajanjakson ajan, sen on tutkittava muun muassa seuraavia perusteita: ensinnäkin, riippuuko elinkeinonharjoittajan mahdollisuus määrätä koko luotto erääntymään siitä, että kuluttaja laiminlyö velvoitteen, joka on kyseisessä sopimussuhteessa olennainen; toiseksi, onko kyseisestä mahdollisuudesta määrätty sellaisia tilanteita varten, joissa laiminlyönti on riittävän vakava luottosopimuksen kestoon ja luoton määrään nähden; kolmanneksi, onko tällainen mahdollisuus poikkeus yleisesti sovellettavista oikeussäännöistä, joita alalla sovelletaan erityisten sopimusmääräysten puuttuessa, ja neljänneksi, säädetäänkö kansallisessa oikeudessa riittävistä ja tehokkaista keinoista, joiden avulla kuluttaja, johon tällaista ehtoa sovelletaan, voi välttää luoton irtisanomisen vaikutukset.

77. Jos unionin tuomioistuin vastaa myöntävästi ensimmäiseen kysymykseen, sellaisena kuin se on muotoiltuna uudelleen, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, ettei muihin kysymyksiin ole enää tarpeen vastata. Täydellisyyden vuoksi tarkastelen kuitenkin seuraavaksi näitä muita kysymyksiä.

Toinen ennakkoratkaisukysymys

78. Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohta, luettuna perusoikeuskirjan 7, 47 ja 38 artiklan ja unionin oikeuden tehokkuusperiaatteen valossa, esteenä kansalliselle oikeuskäytännölle, jonka mukaan kuluttajien tai muiden henkilöiden vakinaisena asuntona olevan kiinnitetyn kiinteän omaisuuden realisointia vapaaehtoisella huutokaupalla ei ole mahdollista keskeyttää aineellisesti.

79. Alustavana seikkana on muistettava, että direktiivillä 93/13 toteutettu suojajärjestelmä perustuu ajatukseen siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta, mikä johtaa kuluttajan sitoutumaan elinkeinonharjoittajan ennakolta laatimiin sopimusehtoihin ilman, että hän voisi vaikuttaa niiden sisältöön. Perusoikeuskirjan 38 artiklassa määrätään lisäksi, että unionin politiikoissa varmistetaan korkeatasoinen kuluttajansuoja. Tämä vaatimus koskee direktiivin 93/13 täytäntöönpanoa.( )

80. Kun lisäksi otetaan huomioon kuluttajansuojan yleisen edun luonne ja merkitys, direktiivissä 93/13 velvoitetaan jäsenvaltiot, kuten sen 7 artiklan 1 kohdasta, luettuna yhdessä sen johdanto-osan 24. perustelukappaleen kanssa, ilmenee, säätämään riittävistä ja tehokkaista keinoista kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajien välisissä sopimuksissa.( )

Kysymyksen tausta: unionin tuomioistuimen tuomio Kušionová

81. Näiden alustavien huomautusten jälkeen on tarpeen viitata esitetyn kysymyksen taustaan. Tämä ei ole ensimmäinen kerta, kun slovakialaiset tuomioistuimet ovat pyytäneet unionin tuomioistuimelta ohjeita Slovakian säännöstön, jossa sallitaan saatavan periminen realisoimalla kuluttajan vakuudeksi antama kiinteistöpantti tuomioistuimen ulkopuolisessa menettelyssä, yhteensopivuudesta direktiivin 93/13 kanssa. Ensimmäinen tällainen tapaus oli asia C-482/12, Macinský ja Macinská. Kyseinen asia poistettiin unionin tuomioistuimen rekisteristä ennakkoratkaisupyynnön peruuttamisen jälkeen.( ) Tuolloin julkisasiamies Wahl oli jo esittänyt asiassa ratkaisuehdotuksen.( ) Asiassa Macinský ja Macinská tuli esille etenkin kysymys siitä, onko direktiivin 93/13 vastaista, jos jäsenvaltiolla on käytössä sellaisia menettelysääntöjä, jotka sallivat kuluttajasopimuksen kohtuuttomaan ehtoon perustuvan vaateen pakkotäytäntöönpanon tuomioistuinten ulkopuolisin keinoin ja siten mahdollisesti ilman minkäänlaista tuomioistuinvalvontaa. Asiakirja-aineiston ja asianosaisten istunnossa esittämien huomautusten perusteella julkisasiamies katsoi, ettei direktiivi 93/13 ole esteenä tällaiselle menettelylle. Tämä päätelmä perustui lähinnä seuraaviin näkökohtiin. Yhtäältä kuluttajien tehokas menettelyllinen suojelu ei edellytä kohtuuttomien sopimusehtojen pakollista etukäteistä tuomioistuinvalvontaa.( ) Toisaalta kyseessä ollut menettely takasi direktiivissä 93/13 edellytetyn kuluttajien oikeuksien tehokkaan suojelun riittävässä määrin.( )

82. Julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotusta Macinský ja Macinská noudatettiin olennaisin osin tuomiossa Kušionová. Kyseisessä tuomiossa todettiin, että tuomioistuimen ulkopuolista täytäntöönpanomenettelyä tai huutokaupalla tapahtuvaa ”vapaaehtoista” myyntiä koskeva Slovakian lainsäädäntö on yhteensopiva direktiivin 93/13 kanssa, mikäli kyseisessä lainsäädännössä ei tehdä kuluttajille tällä direktiivillä annettujen oikeuksien suojaamista käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, ja tämän seikan tutkiminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä.

83. Unionin tuomioistuimen tuomiossa Kušionová esittämä päätelmä edellyttää, että on käytettävissä tehokkaita keinoja riitauttaa mahdollisesti kohtuuttomiin sopimusehtoihin perustuvan myynnin toteuttaminen. Käytettävissään olleiden seikkojen perusteella unionin tuomioistuin katsoi, että Slovakian lainsäädännössä annettiin tilapäistä oikeussuojaa, joka mahdollistaa turvaamistoimien määräämisen myynnin keskeyttämiseksi, samoin kuin jälkikäteistä oikeussuojaa. Unionin tuomioistuin tukeutui lähinnä seuraaviin tekijöihin: ensinnäkin mahdollisuuteen riitauttaa huutokauppa 30 päivän kuluessa vakuuden realisoinnin tiedoksi antamisesta siviililain 151m §:n 1 momentin, luettuna yhdessä vapaaehtoisista huutokaupoista annetun lain 17 §:n 3 momentin kanssa, nojalla; toiseksi henkilön, joka riitauttaa huutokauppamenettelyn, saman lain 21 §:n 2 momentissa säädettyyn mahdollisuuteen vaatia kolmen kuukauden määräajan kuluessa myyntiajankohdasta laskettuna tuomioistuinta julistamaan huutokaupan mitättömäksi ja kolmanneksi siihen, että tuomioistuimen ulkopuolella tapahtuvan tällaisen vakuuden realisointimenettelyn aikana toimivaltainen kansallinen tuomioistuin voisi siviiliprosessilain 74 §:n 1 momentin ja 76 §:n 1 momentin nojalla määrätä turvaamistoimenpiteistä, joilla tällainen myynti määrätään keskeytettäväksi.( )

84. Kun tarkastellaan kansallisen tuomioistuimen mahdollisuutta arvioida täytäntöönpanon oikeasuhteisuutta, tuomiossa Kušionová tämän tarkastelu sisällytetään olennaisin osin kansallisen tuomioistuimen tekemään kokonaisarviointiin, joka koskee oikeusjärjestyksessä käytettävissä olevien keinojen riittävyyttä ja tehokkuutta, jotta kohtuuttomiksi todettujen sopimusehtojen käyttö saadaan loppumaan direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdan mukaisesti.( ) Unionin tuomioistuimen perustelut ovat osoitus direktiivin 93/13 perustuslaillisista ulottuvuuksista kuluttajariita-asioiden yhteydessä. Unionin tuomioistuin totesi, että on kiinnitettävä erityinen huomio siihen, että pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevassa menettelyssä tuomioistuimen ulkopuolella realisoitavana vakuutena oleva omaisuus on kuluttajan ja hänen perheensä asuntona käytetty kiinteistö.( ) Perusoikeuksien valossa esitettyjen perustelujen tueksi viitataan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöön. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on katsonut yhtäältä, että asunnon menettäminen on oman kodin kunnioittamista koskevan oikeuden vakavimpia loukkauksia, ja toisaalta, että jokaisella, joka on vaarassa joutua sen kohteeksi, on lähtökohtaisesti oltava mahdollisuus riitauttaa kysymys toimenpiteen oikeasuhteisuudesta.( ) Unionin tuomioistuin huomautti, että oikeus kotiin on perusoikeuskirjan 7 artiklassa taattu perusoikeus, joka kansallisten tuomioistuinten on otettava huomioon direktiivin 93/13 soveltamisessa.( ) Lisäksi palauttaen mieleen tuomionsa Aziz( ) unionin tuomioistuin korostaa sen tärkeyttä, että toimivaltaisella kansallisella tuomioistuimella on oltava käytettävissään turvaamistoimenpiteitä kiinteistön lainvastaisen ulosmittauksen keskeyttämiseksi tai kieltämiseksi silloin, kun tällaisista toimista määrääminen on tarpeen direktiivillä 93/13 tavoitellun suojan tehokkuuden turvaamiseksi, kun otetaan huomioon seuraukset, joita kuluttajan ja hänen perheensä häätäminen heidän pääasiallisena kotinaan olevasta asunnosta aiheuttaa heille.( )

85. Ottaen huomioon kaikki tämän ratkaisuehdotuksen 83 kohdassa mainitut seikat ja etenkin se, että toimivaltaisella kansallisella tuomioistuimella oli ilmeisesti mahdollisuus määrätä turvaamistoimenpiteitä, tuomiossa Kušionová katsotaan, että Slovakian tuomioistuimen ulkopuolisen täytäntöönpanomenettelyn yhteydessä on olemassa ”riittävä ja tehokas keino kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi, ja tämän seikan tutkiminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä”.

Tuomion Kušionoválähtökohtien testaaminen

86. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, että Najvyšší súd Slovenskej republiky on tulkinnut tuomiota Kušionová siten, että se mahdollistaa kiinteän omaisuuden, myös kuluttajan asunnon, myynnin tuomioistuimen ulkopuolisessa menettelyssä. Tästä kansallisesta oikeuskäytännöstä myös ilmenee, ettei velkojaa voida velvoittaa pidättymään vakuuden realisoinnista määräämättömäksi ajaksi.( ) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo lähinnä, ettei tällainen kansallinen oikeuskäytäntö ole asianmukainen, ja arvioi lähtökohtia, joiden perusteella tuomio Kušionová annettiin. Se katsoo, että vapaaehtoinen myynti huutokaupalla ei anna samoja takeita kuin tuomioistuimessa tapahtuva täytäntöönpano. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kyseessä on yksinomaan yksityishenkilöiden järjestämä täytäntöönpanomenetelmä, joka estää saatavan ja myynnin oikeasuhteisuuden tuomioistuinvalvonnan. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, ettei huutokaupalla tapahtuvaa vapaaehtoista myyntiä voida keskeyttää tuomioistuinmenettelyllä, jonka yhteydessä voidaan riitauttaa sopimusehtojen kohtuullisuus.

87. Slovakian hallitus sitä vastoin tukee kirjallisissa huomautuksissaan sitä, että Slovakian lainsäädännössä, sellaisena kuin se esitetään tuomiossa Kušionová, taataan kuluttajille tehokas oikeussuoja ennen pakkomyyntiä ja sen jälkeen ja että tuomioistuimet voivat määrätä turvaamistoimenpiteitä.

88. Selvennyspyyntöön antamassaan vastauksessa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on eri mieltä Slovakian hallituksen esittämästä oikeudellisesta arvioinnista. Aluksi se torjuu näkemyksen, jonka mukaan tuomioistuimen ulkopuolisessa menettelyssä tapahtuvaa myyntiä koskevalla säännöstöllä varmistetaan parempi kuluttajansuoja pelkästään siitä syystä, että velkoja ei voi myydä omaisuutta suoraan. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että säännöksissä, joihin Slovakian hallitus viittaa, nimittäin vapaaehtoisista huutokaupoista annetun lain 1 7 §:n 3 ja 5 momentissa ja siviililain 151m §:n 1 momentissa, ei tunnusteta oikeutta riitauttaa täytäntöönpano ennen myynnin toteuttamista. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan näissä säännöksissä säädetään muodollisista edellytyksistä vapaaehtoisen huutokaupan toteuttamiselle ja tähän myyntiin liittyvistä organisatorisista näkökohdista. Mahdollisuudesta määrätä turvaamistoimenpiteitä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että siviiliprosessilain 325 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään tuomioistuinten toimivallasta määrätä turvaamistoimenpiteitä ainoastaan kontradiktorisessa menettelyssä. Se selittää näin ollen, että kyseistä säännöstä ei voida soveltaa tuomioistuimen ulkopuolisen menettelyn yhteydessä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi lisäksi, että täytäntöönpanolain 63 §:n 3 momentti ei liity vapaaehtoisista huutokaupoista annetussa laissa säädettyyn menettelyyn ja että yleisesti ottaen elinkeinonharjoittajien ei tarvitse noudattaa täytäntöönpanolakia tuomioistuimen ulkopuolisen täytäntöönpanomenettelyn yhteydessä.

89. Istunnossa läsnä olleita osapuolia pyydettiin selventämään keinoja, joita kuluttajilla on käytettävissään täytäntöönpanovälineen mahdollisen kohtuuttomuuden riitauttamiseksi tuomioistuimen ulkopuolisen myyntimenettelyn yhteydessä. Niitä pyydettiin myös yksilöimään oikeusperusta, jonka perusteella tuomioistuimet, joissa on vireillä täytäntöönpanovälineeseen sisältyvien sopimusehtojen mahdollisen kohtuuttomuuden toteamista koskevia menettelyjä tai joissa käsitellään täytäntöönpanoon liittyviä asioita, voivat määrätä turvaamistoimenpiteitä, jotka voivat keskeyttää täytäntöönpanomenettelyn, jotta taataan asiakysymyksestä annettavan lopullisen ratkaisun täysi tehokkuus.

90. Slovakian hallitus totesi, ettei lainsäädännössä ole estettä tuomioistuinten toimivallalle käsitellä viran puolesta sopimusehtojen kohtuuttomuutta. Se huomautti, että siviiliprosessilain 298 §:n 1 momentissa tunnustetaan nimenomaisesti tällainen toimivalta. Slovakian hallitus viittasi useisiin siviililain ja kuluttajansuojasta annetun lain nro 250/2007 säännöksiin, joista ilmenee, että kuluttajat voivat nostaa kanteen vaatiakseen kohtuuttomien sopimusehtojen pätemättömäksi julistamista. Se myös totesi, että siviiliprosessilaissa tunnustetaan mahdollisuus nostaa kanne sen määrittämiseksi, onko oikeus olemassa.

91. Valittajat eivät kiistäneet sitä, että kaikki Slovakian hallituksen mainitsemat säännökset ovat olemassa. He kuitenkin väittivät, että ne ovat yleisiä sääntöjä ja ettei niitä sovelleta tuomioistuinten ulkopuoliseen täytäntöönpanoon. Valittajien mukaan ei ole olemassa mitään oikeusperustaa, joka edellyttäisi tuomioistuinten keskeyttävän vapaaehtoisen huutokaupan pelkästään kohtuuttomien sopimusehtojen perusteella. Valittajat myös väittivät, että koko menettelystä puuttuu avoimuus ja ettei menettelyn mihinkään vaiheeseen osallistu viranomaista. Mahdollisuudesta riitauttaa myynti ex post valittajat selittivät, että se on kuluttajille pitkällinen ja erittäin työläs prosessi,( ) jossa menestymismahdollisuudet ovat hyvin heikot.

92. Komission mukaan on epäselvää, mahdollistaako vapaaehtoisista huutokaupoista annettuun lakiin perustuva tuomioistuimen ulkopuolinen täytäntöönpanomenettely vakuuden realisoinnin keskeyttämisen kohtuuttomien sopimusehtojen perusteella. Vaikka katsottaisiinkin, että tällainen mahdollisuus on olemassa kansallisessa lainsäädännössä, komissio totesi, että sen, mitä laissa on tarkoitus säätää, ja sen tavan, jolla tuomioistuimet tulkitsevat ja soveltavat lakia, välillä on jännitteitä. Tämän seurauksena kuluttajien oikeuksien käyttäminen on käytännössä hyvin vaikeaa.

93. Vaikka unionin tuomioistuimella on SEUT 267 artiklan nojalla toimivalta vahvistaa direktiivin 93/13 7 artiklan perusteella kriteerit niiden puitteiden määrittämiseksi, joiden nojalla voidaan arvioida viran puolesta sitä, onko kyseisestä direktiivistä johtuvia velvoitteita noudatettu, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on joka tapauksessa tarkastettava, voidaanko vapaaehtoisista huutokaupoista annetun lain kaltaisilla säännöksillä antaa sille tarvittaessa tällaiset puitteet.( )

94. Esitän näin ollen pelkästään seuraavat huomautukset. Tuomioistuimen ulkopuolista täytäntöönpanomenettelyä sovelletaan velallisen asemasta ja kyseisen varallisuuden tyypistä riippumatta. Se voi koskea (kuten pääasian oikeudenkäynnissä) kiinteistöä, joka täyttää kuluttajan perustarpeen eli toimii tämän asuntona.( ) Elinkeinonharjoittaja voi käynnistää ulosmittauksen täytäntöönpanokelpoisena asiakirjana toimivan luottosopimuksen perusteella ilman, että kyseisen asiakirjan sisältö on ollut tuomioistuinvalvonnan kohteena siihen sisältyvän ehdon tai ehtojen mahdollisen kohtuuttomuuden toteamiseksi. Lisäksi velkoja määrittää velan yksipuolisesti, ja yksityinen toimija (”huutokaupanpitäjä”) suorittaa ulosmittauksen ilman viranomaisen valvontaa. Tällainen elinkeinonharjoittajalle annettu merkittävä ja varaukseton oikeus aloittaa ulosmittaus tekee sitäkin tarpeellisemmaksi sen, että ulosmittauksen kohteena olevan velallisen asemassa olevan kuluttajan eduksi sovelletaan tehokasta tuomioistuimen tarjoamaa oikeussuojaa.( ) Kuten oikeuskirjallisuudessa on osuvasti todettu, ulosmittausmenettelyssä on varmistettava ”menettelysääntöjen noudattaminen mahdollisimman tiukasti”.( )

95. Unionin tuomioistuimen asiakirja-aineisto ja istunnossa käyty näkemystenvaihto osoittavat mielestäni, että tuomioistuinten mahdollinen toimivalta ja sen laajuus, kun kyse on nimenomaisesti tuomioistuimen ulkopuolisen täytäntöönpanon riitauttamisesta kohtuuttomien sopimusehtojen perusteella, ovat edelleen epäselvä ja monimutkainen asia niin tuomioistuimille kuin kuluttajillekin. Tarkemmin ottaen ei vaikuta selvältä, mikä prosessuaalinen keino kuluttajien käytettävissä on täytäntöönpanon keskeyttämiseksi, jotta toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia täytäntöönpanovälineeseen sisältyvien sopimusehtojen mahdollista kohtuuttomuutta. Selkeän oikeudellisen kehyksen puuttuminen on ensinnäkin oikeusvarmuuden periaatteen vastaista. Tältä osin on muistettava, että oikeusvarmuuden periaate, joka on yksi unionin oikeuden yleisistä periaatteista, edellyttää, että säännökset ovat selviä ja täsmällisiä ja vaikutuksiltaan ennakoitavia erityisesti, jos niistä voi aiheutua yksityishenkilöille ja yrityksille epäedullisia seurauksia, jotta yksityiset voivat ilman epävarmuutta saada tiedon oikeuksistaan ja velvollisuuksistaan ja ryhtyä asianmukaisiin toimenpiteisiin.( )

96. Tuomioistuimen ulkopuolista täytäntöönpanoa koskeva oikeudellinen kehys, sellaisena kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on sitä kuvannut, ei vaikuta antavan korkeatasoisia menettelyllisiä takeita. Pirstaloituneisuutensa vuoksi siihen liittyy merkittävä riski siitä, että kyseinen kuluttaja joko ei vastusta tuomioistuimen ulkopuolista täytäntöönpanoa, mikä mahdollistaisi kohtuuttomien sopimusehtojen arvioimisen tuomioistuimessa, tai tekee menettelyvirheen.( ) Tätä riskiä pahentaa se, että kaikki tuomioistuimen ulkopuolisen täytäntöönpanomenettelyn vaiheet, myös velan määrän määrittäminen, tapahtuvat ilman viranomaisen valvontaa.

97. Tältä osin on myös huomautettava, että unionin tuomioistuimen viimeaikaisesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että kohtuuttomien sopimusehtojen tehokkaan valvonnan vaatimukset ovat erityisen tiukat. Unionin tuomioistuin on todennut, että jäsenvaltioiden velvollisuuteen varmistaa niiden oikeuksien tehokkuus, joita yksityisillä on unionin oikeuden perusteella, sisältyy muun muassa vaatimus direktiivistä 93/13 johtuvia oikeuksia koskevasta tehokkaasta oikeussuojasta, joka on vahvistettu tämän direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa ja taattu myös perusoikeuskirjan 47 artiklassa ja jota sovelletaan muun muassa tällaisiin oikeuksiin perustuvia oikeussuojakeinoja koskevien menettelysääntöjen määrittämiseen.( )

98. Tarkemmin ottaen maksamismääräyksen antamista koskevan ex parte ‑menettelyn yhteydessä unionin tuomioistuin on katsonut, että tehokkaan oikeussuojan vaatimus edellyttää, että täytäntöönpanotuomioistuin voi arvioida – myös ensimmäisen kerran – niiden sopimusehtojen mahdollista kohtuuttomuutta, joiden perusteella tuomioistuin on velkojan hakemuksesta antanut maksamismääräyksen, jota vastaan velallinen ei ole esittänyt vastustusta.( ) Kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyn yhteydessä unionin tuomioistuin totesi, että direktiivissä 93/13 edellytetyn kaltaista sopimusehtojen mahdollisen kohtuuttomuuden tehokasta valvontaa ei voida taata, jos oikeusvoima ulottuu myös tuomioistuinratkaisuihin, joissa ei tuoda esiin tällaista valvontaa.( )

99. Tästä oikeuskäytännöstä seuraa, että vaikka on annettu tuomioistuinratkaisu, jolla täytäntöönpano hyväksytään, kohtuuttomien sopimusehtojen tehokasta valvontaa ei voida taata tilanteissa, joissa tällaiseen ratkaisuun ei sisälly perusteita, jotka osoittavat tuomioistuimen tutkineen viran puolesta sopimusehtojen kohtuuttomuutta. Tämän perusteella katson a fortiori, ettei tehokasta valvontaa voida taata, jos täytäntöönpanomenettely aloitetaan ilman ex ante ‑tuomioistuinvalvontaa, jos täytäntöönpanomenettelyn toteuttavat yksinomaan yksityiset elinkeinonharjoittajat ja jos säännöt, jotka koskevat täytäntöönpanomenettelyn riitauttamiseen kuluttajan käytettävissä olevia keinoja ja tuomioistuinten toimivaltaa, ovat epäselviä ja monimutkaisia. Näin ollen vaikuttaa siltä, että tuomioistuimen ulkopuolista täytäntöönpanomenettelyä koskevat menettelysäännöt – ainakaan tapa, jolla niitä sovelletaan Slovakian oikeuskäytännössä – eivät täytä kuluttajien tehokkaan oikeussuojan vaatimuksia.

100. Lopuksi huomautan, että direktiivi 2014/17, joka on annettu – kuten sen johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaan – kuluttajille myönnettävien asuntolainojen alalla kansainvälisen finanssikriisin jälkeen, vaikka sitä ei voidakaan soveltaa ratione temporis,( )osoittaa unionin lainsäätäjän halun vahvistaa kuluttajien suojaa asuntoja koskevien täytäntöönpanomenettelyjen yhteydessä. Direktiivin 2014/17 28 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on toteutettava toimenpiteitä, joilla luotonantajia kannustetaan noudattamaan kohtuullista pidättyvyyttä ennen ulosmittausmenettelyn käynnistämistä. Pidättyvyyden tarkoituksena on ratkaista maksuvaikeudet varhaisessa vaiheessa, jotta vältetään tällaisen menettelyn aloittaminen. Ulosmittauksen olisi oltava viimeinen keino, kun kaikki muut keinot maksurästien korjaamiseksi ovat epäonnistuneet.( )

101. Edellä esitetyn perusteella katson, että direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohtaa, luettuna perusoikeuskirjan 7, 47 ja 38 artiklan ja unionin oikeuden tehokkuusperiaatteen valossa, on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle oikeuskäytännölle, jonka mukaan kuluttajien tai muiden henkilöiden vakinaisena asuntona olevan kiinnitetyn kiinteän omaisuuden realisointia yksityisellä huutokaupalla ei ole mahdollista keskeyttää aineellisesti siltä osin kuin on tarpeen määrätä turvaamistoimenpiteitä tuomioistuimen, jolla on toimivalta arvioida sopimusehdon kohtuuttomuutta, ratkaisun täyden tehokkuuden varmistamiseksi.

Kolmas ja neljäs ennakkoratkaisukysymys

102. Kolmannella ja neljännellä kysymyksellään, joita on asianmukaista tutkia yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä yhtäältä, kuuluuko se, että luottolaitos myöntää kuluttajalle toistuvasti luottoja, joiden tarkoituksena on aiempien luottojen maksaminen ja joita kuluttaja ei pysty maksamaan takaisin, direktiivin 2005/29 soveltamisalaan, ja toisaalta, merkitseekö tällainen menettely sen 5 artiklassa tarkoitettua sopimatonta kaupallista menettelyä.

103. Aluksi on huomautettava ensinnäkin, että kyseessä oleva käytäntö, sellaisena kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on sitä kuvannut, koostuu siitä, että luottolaitos myöntää toistuvasti kulutusluottoja, joilla katettiin aiempien luottojen takaisinmaksu samalle luottolaitokselle ja näiden luottojen kustannukset. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että pankki määritti yksipuolisesti jokaisen ”luottoketjuun” kuuluvan uuden luoton määrän ja että luotonottajat eivät pystyneet maksamaan sitä takaisin. Toiseksi ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että vastaus kysymykseen siitä, muodostaako kyseinen käytäntö sopimattoman kaupallisen menettelyn, on kansalliselle tuomioistuimelle tarpeellinen, jotta se voi tutkia olosuhteita, joissa kyseinen luottosopimus tehtiin, osana sopimusehtojen kohtuuttomuuden arviointia direktiivin 93/13 4 artiklan 1 kohdan nojalla.( )

104. Siitä, onko kulutusluottojen, joiden tarkoituksena on aiempien luottojen takaisinmaksu, toistuva myöntäminen omiaan kuulumaan direktiivin 2005/29 soveltamisalaan, on aluksi huomautettava, että kyseisen direktiivin 2 artiklan d alakohdassa määritellään erityisen laajaa sanamuotoa käyttämällä, että kaupallisen menettelyn käsitteellä tarkoitetaan ”elinkeinonharjoittajan tointa, mainitsematta jättämistä, käyttäytymistä tai edustamista, kaupallista viestintää, mukaan lukien mainontaa ja markkinointia, joka liittyy välittömästi tuotteen myynnin edistämiseen, myymiseen tai toimittamiseen kuluttajille”.( )

105. Direktiivin 2005/29 3 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä sen 2 artiklan c alakohdan kanssa, mukaan kyseistä direktiiviä sovelletaan elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiin sopimattomiin kaupallisiin menettelyihin ennen tavaraa tai palvelua koskevaa liiketointa, sen aikana ja sen jälkeen.( )

106. Näin ollen ilmaisu ”liittyy välittömästi tuotteen myymiseen” koskee kaikkia toimenpiteitä, jotka on toteutettu paitsi sopimuksen tekemisen myös sen täyttämisen yhteydessä, ja muun muassa toimenpiteitä, jotka on toteutettu tuotteen maksamisen varmistamiseksi.( )

107. Näin ollen pääasiassa kyseessä olevan kaltaista luoton myöntämistä, jonka tavoitteena on aiempien luottojen takaisinmaksu, on pidettävä direktiivin 2005/29 2 artiklan c alakohdassa tarkoitettuna tuotteena.( )

108. Tässä tilanteessa olen samaa mieltä Slovakian hallituksen ja komission kanssa siitä, että se, että luottolaitos myöntää kuluttajalle toistuvasti luottoja, joiden tarkoituksena on aiempien kulutusluottojen takaisinmaksu ja joita kuluttaja ei pysty maksamaan takaisin, kuuluu direktiivin 2005/29 soveltamisalaan.

109. Siitä kysymyksestä, muodostaako kyseessä oleva käytäntö sopimattoman kaupallisen menettelyn, on muistutettava, että direktiivin 2005/29 5 artiklan 1 kohdassa kielletään sopimattomat kaupalliset menettelyt ja sen 2 kohdassa määritetään kriteerit sen määrittämiselle, onko kaupallinen menettely sopimaton.

110. Mainitun direktiivin 5 artiklan 4 kohdassa täsmennetään tämän jälkeen, että sopimattomia ovat erityisesti kaupalliset menettelyt, jotka ovat ”harhaanjohtavia” direktiivin 2005/29 6 ja 7 artiklassa esitetyn mukaisesti ja ”aggressiivisia” kyseisen direktiivin 8 ja 9 artiklassa esitetyn mukaisesti.

111. Tässä yhteydessä on muistutettava, että direktiivillä 2005/29 yhdenmukaistetaan täydellisesti unionin tasolla sopimattomia elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiä kaupallisia menettelyjä koskevat säännöt ja sen liitteessä I luetellaan tyhjentävästi ne 31 kaupallista menettelyä, joita kyseisen direktiivin 5 artiklan 5 kohdan nojalla pidetään ”kaikissa olosuhteissa” sopimattomina. Kuten mainitun direktiivin johdanto-osan 17 perustelukappaleessa nimenomaisesti täsmennetään, nämä ovat näin ollen ainoat kaupalliset menettelyt, joita voidaan pitää sopimattomina ilman saman direktiivin 5–9 artiklan säännöksiin perustuvaa tapauskohtaista arviointia.( )

112. Kyseinen kaupallinen menettely ei sisälly luetteloon kaupallisista menettelyistä, joita on pidettävä sopimattomina kaikissa olosuhteissa. Sen luokittelu ”sopimattomaksi” edellyttää siten tapauskohtaista arviointia. Tältä osin komissio ja Slovakian hallitus toteavat perustellusti, että yleisesti ottaen luoton jälleenrahoitus muodostaa laillisen käytännön. Kuten Slovakian hallitus huomauttaa, näin voi olla esimerkiksi, kun luotto jälleenrahoitetaan vanhemman luoton korvaamiseksi uudemmalla, jossa on alhaisempi korko, tai kun useita luottoja yhdistetään yhdeksi luotoksi.

113. Käsiteltävässä asiassa VÚB Banka väittää kirjallisissa huomautuksissaan, että myönnetty luotto koostui jälleenrahoitustoimesta, jonka tarkoituksena oli pienentää valittajien taloudellista taakkaa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin sitä vastoin katsoo, että valittajille myönnettyjen luottojen ”ketju” johti heidän ylivelkaantumiseensa ja aiheutti riskin heidän kotinsa menettämisestä.

114. Vaikka onkin viime kädessä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä lausua pääasiassa kyseessä olevan kaupallisen menettelyn luonteesta, unionin tuomioistuin voi toimittaa sille ennakkoratkaisupyynnössä selostettujen tietojen perusteella seikkoja, jotka voivat olla hyödyllisiä kyseisen menettelyn määrittelyn kannalta.( )

115. Tältä osin olisi otettava huomioon, että eri kulutusluotot myönnettiin valittajille huolimatta siitä, että he eivät olleet luottokelpoisia. Olen samaa mieltä komission kanssa siitä, että kansallinen tuomioistuin voi ottaa tällaisen tekijän huomioon määrittääkseen tarkemmin, onko kyseessä oleva käytäntö aggressiivinen, koska siinä on käytetty direktiivin 2005/29 8 ja 9 artiklassa tarkoitettua ”sopimatonta vaikuttamista”.

116. Tältä osin on muistutettava, että sopimattoman vaikuttamisen käsite määritellään direktiivin 2005/29 2 artiklan j alakohdassa ja sillä tarkoitetaan valta-aseman käyttämistä suhteessa kuluttajaan painostamistarkoituksessa, ilman että välttämättä käytettäisiin tai uhattaisiin käyttää fyysistä voimaa, tavalla, joka merkittävästi rajoittaa kuluttajan kykyä tehdä perusteltu ratkaisu.( )

117. Käsiteltävässä asiassa valittajien ylivelkaantuneisuuden voitaisiin katsoa tekevän heistä haavoittuvaisia ja muodostavan direktiivin 2005/29 9 artiklan c alakohdassa tarkoitetun tapauksen, jossa elinkeinonharjoittaja vaikuttaa ”tuotetta koskevaan kuluttajan ratkaisuun käyttämällä tiedossaan olevia vastoinkäymisiä tai seikkoja, jotka ovat niin vakavia, että ne heikentävät kuluttajan arvostelukykyä”.

118. Komissio käytti istunnossa voimakasta ilmausta luokitellessaan pankin käytännön, jossa luottoja myönnettiin toistuvasti, luottojen ”lumipalloksi”. Vastauksena kysymykseen, jolla pyrittiin selventämään, miten velka oli kertynyt, valittajat totesivat, että he eivät pyytäneet luottoja vaan niitä ehdotettiin heille automaattisesti keinona aiempien velkojen takaisinmaksamiseen. Valittajat saivat joka kerta luotosta erittäin pienen summan itselleen, ja loput osoitettiin pankille. Tämä on mielestäni jokseenkin hätkähdyttävä paljastus. Se voisi osoittaa paitsi sen, että kuluttajan vastoinkäyminen oli elinkeinonharjoittajan tiedossa (direktiivin 2005/29 9 artiklan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla), myös sen, että elinkeinonharjoittaja myötävaikutti siihen, vieläpä toistuvasti.

119. Samoin on otettava huomioon se, että direktiivin 2005/29 tavoitteena on muun muassa varmistaa korkeatasoinen kuluttajan suojaaminen sopimattomilta kaupallisilta menettelyiltä, ja se perustuu siihen, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikommassa asemassa muun muassa käytettävissä olevan tietomäärän osalta, eikä voida kieltää sitä, että kyseisten osapuolten välillä on merkittävä epäsymmetria, kun on kyse tietomäärästä ja pätevyydestä.( ) Kuluttajaa on pidettävä sopimuskumppaniaan taloudellisesti heikommassa asemassa olevana ja juridisesti kokemattomampana etenkin, kun on kyse pankin tarjoamista luottopalveluista.( )

120. Edellä esitetyn perusteella katson, että direktiiviä 2005/29 on tulkittava yhtäältä siten, että se, että luottolaitos myöntää toistuvasti kuluttajalle luottoja, joiden tarkoituksena on aiempien luottojen takaisin maksaminen ja joita kuluttaja ei pysty maksamaan takaisin, kuuluu direktiivin 2005/29 soveltamisalaan, ja toisaalta siten, että tällainen toimi on omiaan muodostamaan saman direktiivin 5 artiklassa tarkoitetun sopimattoman kaupallisen menettelyn ja tarkemmin ottaen sen 8 ja 9 artiklassa tarkoitetun aggressiivisen kaupallisen menettelyn, jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että tällaiseen käytäntöön asiayhteydessään, kun otetaan huomioon kaikki seikat ja olosuhteet, liittyi sopimattoman vaikuttamisen keinoja, koska elinkeinonharjoittaja käytti hyväkseen kuluttajan ylivelkaantuneisuutta pitkän ajan kuluessa.

Viides ennakkoratkaisukysymys

121. Viidennellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin johdanto-osan kymmenennen perustelukappaleen kanssa, tulkittava siten, ettei se sulje pois kyseisen direktiivin soveltamista luottosopimukseen, jonka tarkoituksena on aiempien kulutusluottojen takaisinmaksu, vaikka luoton vakuutena on vakuus, joka kohdistuu kiinteään omaisuuteen liittyvään oikeuteen.

122. Tältä osin on huomautettava, että direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan kyseistä direktiiviä ei sovelleta luottosopimuksiin, joiden vakuutena on kiinteään omaisuuteen kohdistuva oikeus. Saman direktiivin johdanto-osan 14 perustelukappaleen mukaan tämä luottotyyppi olisi jätettävä direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, koska se on ”hyvin erityisluonteinen”.

123. Vaikka näin on, jäsenvaltiot voivat – kuten myös kyseisen direktiivin johdanto-osan kymmenennestä perustelukappaleesta ilmenee – unionin oikeuden mukaisesti soveltaa kyseisen direktiivin säännöksiä aloilla, jotka eivät kuulu tämän soveltamisalaan. Unionin tuomioistuin on näet jo katsonut, että jäsenvaltiot voivat pitää voimassa tai ottaa käyttöön kyseisen direktiivin säännöksiä tai sen tiettyjä säännöksiä vastaavia kansallisia toimenpiteitä, jotka koskevat muita kuin direktiivin 2008/48 soveltamisalaan kuuluvia luottosopimuksia.( )

124. Pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä oleva luotto on luottosopimus, jonka vakuutena on kiinnitys valittajien asuntoon. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kansallisessa oikeudessa direktiivin 2008/48 soveltamista ei myöskään uloteta koskemaan luottosopimuksia, joiden vakuutena on kiinteään omaisuuteen kohdistuva oikeus. Slovakian hallitus vahvisti tämän kirjallisissa ja suullisissa huomautuksissaan.

125. Nämä seikat huomioon ottaen kirjallisia huomautuksia esittäneet osapuolet katsovat, että pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä oleva luottosopimus ei kuulu direktiivin 2008/48 soveltamisalaan.

126. Jo kysymyksen sanamuodosta ilmenee, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kiistä sitä, että luottosopimukset, joiden vakuutena on kiinteään omaisuuteen kohdistuva oikeus, jätetään yleisesti direktiivin 2008/48 soveltamisalan ulkopuolelle. Sen selityksistä käy kuitenkin ilmi, että sen epäilyt perustuvat kyseessä olevasta luotosta sopimiseen liittyviin erityisolosuhteisiin. Kyseisen luoton tarkoituksena oli maksaa pankille takaisin aiempia luottoja, eikä asianomaisia määriä maksettu lainkaan valittajille. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, että taloudellisesta näkökulmasta tarkasteltuna kyseessä olevan, vuonna 2012 sovitun luoton ja vuodesta 2004 alkaen sovittujen aiempien luottojen välillä on yhteys.

127. Tältä osin on huomattava, että direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan a alakohdan sanamuoto on selvä.( ) Sellaisten luottojen alalla, joiden vakuutena on kiinteään omaisuuteen kohdistuva oikeus, yhdenmukaistaminen tapahtui vasta myöhemmässä vaiheessa direktiivin 2014/17( ) antamisen myötä, mihin johti kansainvälinen finanssikriisi, joka on osoittanut, että markkinatoimijoiden vastuuton käyttäytyminen voi heikentää rahoitusjärjestelmän perusteita.( )

128. On kuitenkin todettava, että kyseisestä luotosta sovittiin hyvin erityisissä olosuhteissa. Siitä sopiminen noudattaa käyttäytymismallia, jossa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tosiseikkoja koskevan kuvauksen mukaan pankki myönsi valittajille toistuvasti luottoja, joiden määrää ei maksettu heille vaan se käytettiin aiempien luottojen kattamiseen. Luoton määrä ja kustannukset määritettiin yksipuolisesti. Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 118 kohdassa mainittiin, valittajat totesivat istunnossa, etteivät kuluttajat edes hakeneet näitä luottoja vaan pankki ehdotti niitä automaattisesti. Tämän luottojen ”lumipallomaisen kasautumisen” – kuten komissio asian ilmaisi istunnossa – päätteeksi, kun valittajat olivat velkaantuneet, pankki myönsi heille kyseisen luoton.

129. On muistutettava, että unionin tuomioistuin on johdonmukaisesti katsonut, että direktiivin 2008/48 tarkoituksena on kuluttajansuojan korkean tason takaaminen. Tämä suojajärjestelmä nojautuu ajatukseen siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta.( )

130. Tämän suojan takaamiseksi direktiivin 2008/48 22 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että niiden tämän direktiivin täytäntöön panemiseksi antamia säännöksiä ei voida kiertää siten, että sopimukselle annetaan erityinen muoto,( ) ”erityisesti yhdistämällä tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvia luoton nostoja tai luottosopimuksia luottosopimuksiin, joiden luonne tai tarkoitus tekisi mahdolliseksi välttää tämän direktiivin soveltaminen”.

131. Direktiiviä 2008/48 koskevan komission ehdotuksen( ) perusteluista ilmenee, että kyseisen säännöksen tarkoituksena oli välttää tilanteet, joissa kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jäävät tapaukset – varsinkin tapaukset, jotka koskevat asuntoluottoa – kierretään niin, että direktiivissä tarkoitetut toimet sisällytetään kyseisiin sopimuksiin. Perusteluissa mainittu esimerkki koski tapausta, jossa kuluttaja hakee luoton nostoa asuntoluottonsa perusteella.

132. Pääasian oikeudenkäynti koskee luottosopimusta, joka liittyi taloudellisesti aiempiin luottosopimuksiin. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, kyseessä olevan luoton tarkoituksena oli yksinomaan aiempien luottojen jälleenrahoittaminen. Kansallisen tuomioistuimen on määritettävä, yhdistikö luotonantaja tämän toimen avulla aiemmat luotot kyseessä olevaan luottoon välttääkseen direktiivin 2008/48 soveltamisen. Tältä osin kansallisen tuomioistuimen olisi otettava huomioon kansalliset säännökset, joilla direktiivin 2008/48 22 artiklan 3 kohta pannaan täytäntöön kansallisessa oikeusjärjestyksessä. Slovakian hallitus totesi istunnossa, että kansalliseen kuluttajansuojalainsäädäntöön sisältyy säännöksiä, joissa luottolaitoksille määrätään seuraamuksia kuluttajalainsäädännön kiertämisestä. Tarkemmin ottaen se totesi, että Slovakian lainsäädännössä pankkeja kielletään yhdistelemästä sopimuksia lainsäädännön kiertämiseksi tai sisällyttämästä sopimuksiin harhaanjohtavia viittauksia.

133. Edellä esitetyn perusteella direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, ettei se estä kyseisen direktiivin soveltamista luottosopimukseen, jonka tarkoituksena on aiempien kulutusluottojen takaisin maksaminen, vaikka sen vakuutena on kiinteään omaisuuteen liittyvään oikeuteen kohdistuva vakuus, olosuhteissa, joissa kansallinen tuomioistuin määrittää, että kyseessä olevalle luottosopimukselle annettiin erityinen muoto kyseisen direktiivin soveltamisen välttämiseksi sen 22 artiklan 3 kohdan mukaisesti.

Kuudes ennakkoratkaisukysymys

134. Kuudennella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, voidaanko unionin tuomioistuimen tuomiossa Radlinger ja Radlingerová omaksumaa lähestymistapaa soveltaa kulutusluottosopimukseen, jonka perusteella osaa myönnetystä luotosta ei makseta kuluttajalle vaan se osoitetaan luotonantajan kustannusten maksamiseen sillä seurauksella, etteivät nämä kustannukset sisälly luoton kokonaismäärään.

135. Huomautan aluksi, että vastaus tähän kysymykseen on merkityksellinen vain, jos unionin tuomioistuin yhtyy viidenteen kysymykseen annettavaa vastausta koskevaan päätelmääni.

136. On muistutettava, että tuomiossa Radlinger ja Radlingerová unionin tuomioistuin katsoi, että direktiivin 2008/48 3 artiklan l alakohdassa ja 10 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun luoton kokonaismäärään ei voida sisällyttää mitään summia, joilla on tarkoitus täyttää asianomaisen luoton perusteella sovitut sitoumukset, kuten esimerkiksi hallinnollisia kuluja, korkoja, palkkioita ja muunlaisia maksuja, jotka kuluttajan on suoritettava.( ) Mainittuja säännöksiä ja kyseisen direktiivin liitteessä I olevaa I kohtaa on tulkittava siten, että luoton kokonaismäärällä ja luoton nostoerän määrällä tarkoitetaan kaikkia kuluttajan käyttöön annettuja summia, mikä sulkee pois summat, jotka luotonantaja osoittaa asianomaiseen luottoon liittyvien kustannusten maksamiseen ja joita ei ole tosiasiallisesti maksettu kyseiselle kuluttajalle.( )

137. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää, että sen on määritettävä sen velan määrä, jonka osalta luotonantaja aloitti täytäntöönpanomenettelyn. Se myös selittää luotonantajan väittävän, että ne luoton määrät, jotka osoitettiin sen kustannusten kattamiseen, maksettiin tosiasiallisesti valittajille ja että se sisällytti nämä määrät myönnetyn luoton määrään.

138. Tältä osin tuomiosta Radlinger ja Radlingerová seuraa mielestäni selvästi, ettei luotonantaja voi sisällyttää näitä kustannuksia luoton kokonaismäärään.

139. Unionin tuomioistuimen tuomiossa Radlinger ja Radlingerová omaksumaa lähestymistapaa voidaan siten soveltaa kulutusluottosopimukseen, jonka perusteella osaa luotosta ei makseta kuluttajalle vaan se osoitetaan luotonantajan kustannusten kattamiseen sillä seurauksella, ettei luoton kokonaismäärä sisällä näitä kustannuksia.

VI. Ratkaisuehdotus

140. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Krajský súd v Prešoven esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:

1) Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 1 artiklan 2 kohtaa

on tulkittava siten, että kyseistä direktiiviä sovelletaan sellaista kansallista säännöstä heijastavaan sopimusehtoon, jonka mukaan elinkeinonharjoittaja voi määrätä luoton erääntymään ennenaikaisesti sillä perusteella, että velallinen on jättänyt sopimusvelvoitteensa täyttämättä lyhyen ajanjakson aikana, ilman että tähän oikeuteen sovelletaan oikeasuhteisuutta koskevaa vaatimusta.

Direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa ja 4 artiklan 1 kohtaa

on tulkittava siten, että kun kansallinen tuomioistuin arvioi sellaisen ehdon mahdollista kohtuuttomuutta, joka koskee ennenaikaista erääntymistä siitä syystä, että velallinen on laiminlyönyt velvoitteensa lyhyen ajanjakson ajan, sen on tutkittava muun muassa seuraavia perusteita: ensinnäkin, riippuuko elinkeinonharjoittajan mahdollisuus määrätä koko luotto erääntymään siitä, että kuluttaja laiminlyö velvoitteen, joka on kyseisessä sopimussuhteessa olennainen; toiseksi, onko kyseisestä mahdollisuudesta määrätty sellaisia tilanteita varten, joissa laiminlyönti on riittävän vakava luottosopimuksen kestoon ja luoton määrään nähden; kolmanneksi, onko tällainen mahdollisuus poikkeus yleisesti sovellettavista oikeussäännöistä, joita alalla sovelletaan erityisten sopimusmääräysten puuttuessa, ja neljänneksi, säädetäänkö kansallisessa oikeudessa riittävistä ja tehokkaista keinoista, joiden avulla kuluttaja, johon tällaista ehtoa sovelletaan, voi välttää luoton irtisanomisen vaikutukset.

2) Direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohtaa, luettuna Euroopan unionin perusoikeuskirjan 7, 47 ja 38 artiklan ja unionin oikeuden tehokkuusperiaatteen valossa,

on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle oikeuskäytännölle, jonka mukaan kuluttajien tai muiden henkilöiden vakinaisena asuntona olevan kiinnitetyn kiinteän omaisuuden realisointia yksityisellä huutokaupalla ei ole mahdollista keskeyttää aineellisesti siltä osin kuin on tarpeen määrätä turvaamistoimenpiteitä tuomioistuimen, jolla on toimivalta arvioida sopimusehdon kohtuuttomuutta, ratkaisun täyden tehokkuuden varmistamiseksi.

3) Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2005/29/EY (sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi)

on tulkittava yhtäältä siten, että se, että luottolaitos myöntää toistuvasti kuluttajalle luottoja, joiden tarkoituksena on aiempien luottojen takaisin maksaminen ja joita kuluttaja ei pysty maksamaan takaisin, kuuluu direktiivin 2005/29 soveltamisalaan, ja toisaalta siten, että tällainen toimi on omiaan muodostamaan saman direktiivin 5 artiklassa tarkoitetun sopimattoman kaupallisen menettelyn ja tarkemmin ottaen sen 8 ja 9 artiklassa tarkoitetun aggressiivisen kaupallisen menettelyn, jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että tällaiseen käytäntöön asiayhteydessään, kun otetaan huomioon kaikki seikat ja olosuhteet, liittyi sopimattoman vaikuttamisen keinoja, koska elinkeinonharjoittaja käytti hyväkseen kuluttajan ylivelkaantuneisuutta pitkän ajan kuluessa.

4) Kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/48/EY 2 artiklan 2 kohdan a alakohtaa

on tulkittava siten, ettei se estä kyseisen direktiivin soveltamista luottosopimukseen, jonka tarkoituksena on aiempien kulutusluottojen takaisin maksaminen, vaikka sen vakuutena on kiinteään omaisuuteen kohdistuva oikeus, olosuhteissa, joissa kansallinen tuomioistuin määrittää, että kyseessä olevalle luottosopimukselle annettiin erityinen muoto kyseisen direktiivin soveltamisen välttämiseksi sen 22 artiklan 3 kohdan mukaisesti.

5) Unionin tuomioistuimen 21.4.2016 antamassa tuomiossa Radlinger ja Radlingerová (C-377/14, EU:C:2016:283) omaksuttua lähestymistapaa voidaan soveltaa kulutusluottosopimukseen, jonka perusteella osaa luotosta ei makseta kuluttajalle vaan se osoitetaan luotonantajan kustannusten kattamiseen sillä seurauksella, ettei luoton kokonaismäärä sisällä näitä kustannuksia.