Asia T-12/03

Itochu Corp.

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Kilpailu — Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt — Videopelikonsolien ja Nintendo-pelikonsoleihin sopivien pelikasettien markkinat — Päätös, jossa todetaan, että EY 81 artiklaa on rikottu — Rinnakkaisviennin rajoittaminen — Kilpailusääntöjen vastaisen menettelyn syyksiluettavuus — Sakot — Erilainen kohtelu — Varoittava vaikutus — Rikkomisen kesto — Lieventävät olosuhteet — Yhteistyö hallinnollisessa menettelyssä”

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio (kahdeksas jaosto) 30.4.2009 II ‐ 890

Tuomion tiivistelmä

(Neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohta; komission asetuksen N:o 99/63 2 ja 4 artikla)

Yhteisön kilpailuoikeudessa tunnustetaan se, että samaan konserniin kuuluvat eri yhtiöt muodostavat yhden taloudellisen yksikön eli EY 81 ja EY 82 artiklassa tarkoitetun yrityksen, jos kyseiset yhtiöt eivät määritä itsenäisesti toimintaansa markkinoilla. Tapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa kokonaan tytäryhtiönsä, joka on rikkonut kilpailusääntöjä, on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan kyseisellä emoyhtiöllä on ratkaiseva vaikutus tytäryhtiönsä käyttäytymiseen. Näin ollen emoyhtiön, joka riitauttaa yhteisöjen tuomioistuimissa komission päätöksen, jossa sille määrätään sakko sen tytäryhtiön menettelyn perusteella, on kumottava tämä olettama esittämällä näyttöä, jolla voidaan osoittaa sen tytäryhtiön itsenäisyys. Toisin sanoen on riittävää, että komissio todistaa, että emoyhtiö omistaa kokonaan tytäryhtiön suoraan tai välillisesti, jotta voidaan päätellä, että viimeksi mainittu käyttää ratkaisevaa valtaa sen liiketoiminnan periaatteiden määrittämisessä. Komissio voi tämän vuoksi katsoa emoyhtiön olevan solidaarisessa vastuussa sen tytäryhtiölle määrätyn sakon maksamisesta, jollei emoyhtiö näytä toteen, että sen tytäryhtiö ei suurimmaksi osaksi noudata sen antamia ohjeita ja käyttäytyy näin ollen itsenäisesti markkinoilla. Se, että emoyhtiö ei esiintynyt komission ainoana vastapuolena hallinnollisessa menettelyssä ja että se olisi jatkuvasti riitauttanut sen, että komissio päätti osoittaa sille kysymyksessä olevat asiakirjat, ei kumoa edellä mainittua olettamaa. Sitä, että konserni on organisatorisesti hajautettu ja riippumaton eri tytäryhtiöidensä toiminnasta, ei myöskään voida hyväksyä, jos ei ole esitetty mitään konkreettisia todisteita tämän väitteen tueksi, jollei sellaisena pidetä sitä tältä osin merkityksetöntä seikkaa, että kyseisten tytäryhtiöiden palveluksessa on suuri määrä paikallisia työntekijöitä. Lisäksi jotta emoyhtiön voitaisiin katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä teoista, ei millään tavoin edellytetä sen todistamista, että emoyhtiö on välittömästi osallistunut rikkomiseen tai että se on ollut tietoinen kyseenalaiseksi asetetuista menettelyistä. (ks. 47, 49, 51, 52, 56 ja 58 kohta)

Menetelmä, jossa kartellin jäsenet jaetaan eri luokkiin, jotta niitä voidaan kohdella eri tavoin sakkojen laskentapohjia vahvistettaessa, ja joka on lisäksi vahvistettu oikeuskäytännössä, johtaa samaan luokkaan kuuluvien yritysten laskentapohjan vahvistamiseen kiinteämääräisesti, vaikka siinä ei otetakaan huomioon samaan luokkaan kuuluvien yritysten kokoeroja. Tällaisessa jaossa on tosin noudatettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, ja lisäksi sakkojen määrän on oltava ainakin oikeassa suhteessa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioimisen osalta huomioon otettaviin seikkoihin nähden. Sen tarkastamiseksi, onko kartellin jäsenet jaettu luokkiin yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta noudattaen, yhteisöjen tuomioistuinten on valvoessaan sitä, onko komissio käyttänyt sille tässä asiassa kuuluvaa harkintavaltaansa laillisesti, kuitenkin tarkastettava ainoastaan, onko tämä jako johdonmukainen ja objektiivisesti perusteltu, eikä se saa korvata suoralta kädeltä komission arviointia omalla arvioinnillaan. Tältä osin komission päätöstä jakaa yritykset luokkiin niillä kysymyksessä olevien tuotteiden jakelussa olleen markkinaosuuden perusteella ja koota samaan luokkaan ne, joiden markkinaosuus alitti tietyn kynnyksen, ei voida pitää mielivaltaisena, eikä se ylitä komissiolla tältä osin olevaa harkintavaltaa. Sitä, että kuhunkin näistä luokista liittyvät sakon perusmäärän laskentapohjat eivät ole tiukasti suhteessa kunkin asianomaisen yrityksen markkinaosuuteen, ei voida arvostella, koska tämä on vain seurausta luokkiin jakamisjärjestelmästä ja siihen liittyvästä määrien kiinteämääräiseksi vahvistamisesta. Vaikka tiettyihin yrityksiin on ryhmiin jakamisen vuoksi sovellettu samaa perusmäärää, vaikka ne ovat erikokoisia, kyseinen erilainen kohtelu voidaan objektiivisesti perustella sillä, että kilpailusääntöjen rikkomisen luonteelle on annettu etusija yritysten kokoon nähden kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa. Komission mahdollisuus jakaa yritykset luokkiin tehtäisiin suurelta osin tyhjäksi, jos se, että markkinaosuuksien väliset erot ovat suhteellisesti suuria mutta prosenttiyksiköissä mitattuna hyvin vähäisiä, estäisi eri yritysten sijoittamisen samaan luokkaan. (ks. 73, 74, 76, 77 ja 81 kohta)

Komissiolla on valta päättää sakkojen tasosta vahvistaakseen sakkojen varoittavaa vaikutusta, kun tietynlaiset menettelytavat – vaikka ne on säädetty lainvastaisiksi jo yhteisön kilpailupolitiikan alussa – ovat vielä suhteellisen yleisiä sen voiton vuoksi, jota tietyt yritykset voivat saada niiden avulla. Koska komission tavoittelema varoittavan vaikutuksen tavoite koskee yritysten toimintaa yhteisössä tai Euroopan talousalueella (ETA), varoittavaa vaikutusta on arvioitava ottaen huomioon useita seikkoja eikä pelkästään kyseessä olevan yrityksen erityistilanne. Komissio voi soveltaa samaa korottavaa tekijää varoittavan vaikutuksen perusteella kahteen kartellin jäsenenä olleeseen yritykseen ottaen huomioon niiden koon ja kokonaisvarat. Yritys ei siis voi käyttää perusteena asianomaisten yritysten roolien erilaisuutta kilpailusääntöjen rikkomisessa kiistääkseen sellaisen sakkojen määrän korotuksen yhdenvertaisuuden ja suhteellisuuden, joka on tehty pyrkimyksenä saada aikaan varoittava vaikutus. (ks. 93, 94 ja 98 kohta)

Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan viimeisen alakohdan mukaan sakon määrän määrittämiseksi on otettava huomioon rikkomisen vakavuuden lisäksi myös sen kesto. Kun sopimusta, jonka tarkoituksena on rajoittaa kilpailua, ei ole pantu täytäntöön, on kuitenkin otettava huomioon, miten kauan sopimus on ollut olemassa, toisin sanoen ajanjakso sen tekemisen ja päättymisen välillä. Sillä, että olisi ollut pitkiä ajanjaksoja, jolloin sopimuksen määräyksiä ei olisi pantu täytäntöön, ei ole mitään merkitystä rikkomisajanjakson määrittämisessä. (ks. 109 ja 112 kohta)

Yritys, joka osallistuu muiden kanssa kilpailunvastaiseen toimintaan, ei voi vedota siihen, että se osallistui siihen muiden osanottajien painostuksesta, koska se olisi voinut ilmoittaa tällaisesta painostuksesta toimivaltaisille viranomaisille ja tehdä komissiolle kantelun asetuksen N:o 17 3 artiklan mukaisesti sen sijaan, että se osallistui kysymyksessä olevaan toimintaan. (ks. 114 ja 140 kohta)

Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 1 kohdan B alakohdan mukaan komissio voi pitkäaikaisten rikkomisten osalta vahvistaa korotuksen aina 10 prosenttiin vuotta kohden rikkomusten vakavuuden perusteella määrätystä määrästä. Pelkästään se, että komissio on varannut mahdollisuuden tehdä aina 10 prosentin suuruinen korotus rikkomusvuotta kohden, ei velvoita sitä millään tavoin vahvistamaan tätä määrää rikkomisen intensiteetin perusteella tai kunkin rikkomiseen syyllistyneen eri osallistumisen asteen perusteella. Kyseisessä 1 kohdan B alakohdassa ei aseteta rikkomisen keston perusteella tapahtuvan sakon korottamisen edellytykseksi sen todistamista, että kysymyksessä oleva rikkominen on aiheuttanut haitallisia pitkään jatkuneita vaikutuksia kuluttajille. Ei voida hyväksyä väitettä, jonka mukaan silloin, kun kysymyksessä on rikkominen, joka on intensiteetiltään hyvin vaihtelevaa, komission olisi sovellettava pienempää korotusta ainakin osalta kyseistä ajanjaksoa. Sakon määrän korottaminen rikkomisen keston perusteella ei näet rajoitu vain tilanteeseen, jossa keston ja kilpailusäännöissä tarkoitetuille yhteisön tavoitteille aiheutuneen lisääntyneen haitan välillä on suora yhteys. (ks. 116, 118, 120 ja 123 kohta)

Usean yrityksen rikottua kilpailusääntöjä on tutkittava kunkin yrityksen osuuden suhteellinen vakavuus sen määrittämiseksi, onko niiden osalta olemassa raskauttavia tai lieventäviä olosuhteita. Erityisesti yrityksen ”passiivisuus tai seurailijan asema” kilpailusääntöjen rikkomisen toteuttamisessa on asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 3 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaisesti lieventävä olosuhde, mikäli se näytetään toteen, ja tämä passiivisuus tarkoittaa sitä, että kyseinen yritys on omaksunut matalan profiilin eli se ei ole osallistunut aktiivisesti kilpailunvastaisen sopimuksen tai sopimusten laatimiseen. Tältä osin rinnakkaismyynnin rajoittamiseen tähtäävän jakelusopimuksen sopimuspuolena olevalla yrityksellä, joka ilmaisee näin hyväksyvänsä tällaisen rajoituksen periaatteen, ei ole vain passiivinen rooli rikkomisessa. Lisäksi yrityksen käyttäytyminen, joka ilmentää vähäisempää innostusta osallistua kartellin toimintaan asettamatta kuitenkaan kyseenalaiseksi tämän yrityksen täysimääräistä osallisuutta siihen, ei ole todiste yksinomaan passiivisesta osallistumisesta. Ei ole riittävää, että asianomainen yritys olisi tiettyinä ajanjaksoina tai tiettyihin sopimusmääräyksiin nähden omaksunut matalan profiilin. (ks. 134, 135, 137 ja 138 kohta)

Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 3 kohdan toisen luetelmakohdan mukaan myös se, että ”yritys on jättänyt käytännössä soveltamatta rikkomusta koskevia sopimuksia tai menettelytapoja”, voi muodostaa lieventävän olosuhteen. Komissio on velvollinen toteamaan lieventävän olosuhteen olemassaolon sillä perusteella, ettei yhteistoimintajärjestelyä ole pantu täytäntöön, vain silloin, kun yritys, joka vetoaa tähän seikkaan, voi osoittaa, että se on selvästi ja huomattavasti vastustanut tämän yhteistoimintajärjestelyn toteuttamista jopa siten, että se on häirinnyt sen toimintaa, ja että se ei ole näkyvästi liittynyt sopimukseen ja tällä tavoin kannustanut muita yrityksiä kyseisen yhteistoimintajärjestelyn täytäntöönpanoon. Yritysten olisi liian helppoa minimoida ankaran sakon maksamisen riski, jos ne voisivat hyötyä lainvastaisesta yhteistoimintajärjestelystä ja saada sitten sakon alennuksen sillä perusteella, että niiden rooli rikkomisen täytäntöönpanossa on ollut vain rajallinen, kun niiden asenne on houkutellut muita yrityksiä menettelemään kilpailua enemmän vahingoittavalla tavalla. (ks. 144 ja 145 kohta)