ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

StabAbgG:n, sellaisena kuin se oli voimassa ennen liittovaltion lakia BGBl. I, 184/2013, 2 §:ssä säädetään seuraavaa: ”(1) Vakausmaksun määrittämisperuste on luottolaitoksen keskimääräinen konsolidoimaton taseen summa (2 momentti), vähennettynä 2 momentissa mainituilla määrillä. Kalenterivuosille 2011, 2012 ja 2013 on otettava perusteeksi vuonna 2010 päättyneen liiketoimintavuoden keskimääräinen konsolidoimaton taseen summa. Sitä seuraavasta kalenterivuodesta lähtien on otettava perusteeksi sen liiketoimintavuoden, joka päättyy sitä kalenterivuotta edeltävänä vuonna, jonka osalta vakausmaksu on suoritettava, keskimääräinen konsolidoimaton taseen summa. – – (6) Edellä 1 §:ssä tarkoitettujen luottolaitosten osalta, joiden kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa – – ja jotka toimivat Itävallassa sivutoimipaikan kautta, on laskettava 1–5 momentin säännösten mukaisesti tälle sivutoimipaikalle kohdennettavan liiketoimivolyymin kuvitteellinen taseen summa, joka muodostaa määrittämisperusteen.”
66

Toiseen kysymykseen on vastattava kaiken edellä esitetyn perusteella, että kun kansallisen säännöstön mukaan on niin, että direktiivin 2003/86 V lukuun sisältyvien pakolaisiin sovellettavien suotuisampien säännösten nojalla pakolaisen perheenjäsenen puolesta tehty perheenyhdistämistä koskeva hakemus voidaan hylätä sillä perusteella, että hakemus on tehty yli kolme kuukautta sen jälkeen, kun perheenkokoajalle on myönnetty pakolaisasema, ja kun siinä tarjotaan samalla mahdollisuus tehdä uusi hakemus toisen järjestelmän yhteydessä, direktiivin 12 artiklan 1 kohta ei ole esteenä tällaiselle säännöstölle, kunhan siinä – säädetään, ettei kyseistä hylkäysperustetta voida käyttää tilanteissa, joissa erityiset olosuhteet tekevät ensimmäisen hakemuksen myöhäisestä jättämisestä objektiivisesti anteeksiannettavaa – säädetään, että asianomaisille henkilöille on tiedotettava kattavasti heidän ensimmäisen hakemuksensa hylkäämisestä tehdyn päätöksen seurauksista ja toimenpiteistä, joihin heidän on ryhdyttävä vedotakseen tehokkaasti perheenyhdistämistä koskevaan oikeuteensa, ja – taataan, että pakolaisiksi tunnustettuihin perheenkokoajiin sovelletaan jatkossakin direktiivin 10 ja 11 artiklassa tai 12 artiklan 2 kohdassa mainittuja pakolaisiin sovellettavia suotuisampia edellytyksiä, jotka on asetettu perheenyhdistämistä koskevan oikeuden käyttämiselle.
42

Italian hallitus korostaa ensiksikin, että pääasian vastapuolena olevan säätiön kaltaiset sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöt voidaan siitä huolimatta, että ne ovat yksityisoikeudellisia oikeushenkilöitä, rinnastaa julkisiin laitoksiin. Se painottaa tämän jälkeen sitä, että näiden säätiöiden toimialalla työsopimukset on perinteisesti tehty määräaikaisiksi, ja korostaa tässä yhteydessä erityisesti italialaisen kulttuurin edistämistä ja Italian historiallisen ja taiteellisen kulttuuriperinnön turvaamista koskevaa perustuslailla suojattua tavoitetta. Se korostaa lisäksi kyseiselle toimialalle ominaisia erityispiirteitä, kuten sitä, että kukin taiteellinen esitys on omaperäinen ja että tiettyä taiteellista esitystä varten tehtävät työsopimukset ovat välttämättä erilaisia kuin sopimukset, jotka on tehty joitakin aiempia taiteellisia esityksiä varten. Italian hallitus tekee lopuksi selkoa siitä, että lakisääteinen kielto muuntaa määräaikaisia työsopimuksia toistaiseksi voimassa olevaksi työsuhteeksi kyseisellä toimialalla perustuu kahteen seikkaan, jotka liittyvät kiinteästi pääasian vastapuolena olevan laitoksen kaltaisille laitoksille ominaiseen julkiseen luonteeseen ja joista toinen johtuu tarpeesta kyetä rajoittamaan tällaisten laitosten rahoituksen julkista osuutta ja toinen tarpeeseen välttää sen säännön kiertäminen, jonka mukaan työntekijöitä voidaan ottaa toistaiseksi voimassa olevaan työsuhteeseen ainoastaan kilpailumenettelyllä. Italian hallitus katsoo, että työntekijöiden suojasta on huolehdittu riittävällä tavalla asettamalla sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätöiden johtohenkilöt korvausvastuuseen tilanteissa, joissa nämä ovat käyttäneet sovellettavien lain säännösten vastaisia sopimuksia.
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 38 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaista jäsenvaltion lainsäädäntöä, jossa säädetään määräajasta vakuustakavarikkoa tai hukkaamiskieltoa koskevan määräyksen täytäntöönpanolle, sovelletaan silloin, kun tällainen määräys on annettu toisessa jäsenvaltiossa ja julistettu täytäntöönpanokelpoiseksi pyynnön vastaanottavassa jäsenvaltiossa.
83

Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella toiseen, kolmanteen ja neljänteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2006/54 19 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan pääasian kaltaiseen tilanteeseen, jossa työntekijä, jolta on evätty lääkärintodistus siitä, että on olemassa hänen työtehtäviensä aiheuttama riski imetykselle, ja siten imetysajan riskiin perustuva taloudellinen etuus, riitauttaa kansallisessa tuomioistuimessa taikka muussa kyseisen jäsenvaltion toimivaltaisessa elimessä työtehtäviinsä liittyvien riskien arvioinnin, jos kyseinen työntekijä esittää tosiseikkoja, joista voidaan päätellä, että kyseinen arviointi ei ole sisältänyt erityistä tutkintaa, jossa otetaan huomioon hänen henkilökohtainen tilanteensa, ja joiden perusteella voidaan siten olettaa, että kyseessä on direktiivissä 2006/54 tarkoitettu sukupuoleen perustuva välitön syrjintä; ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on varmistettava tämä. Vastaajan on tällöin esitettävä näyttö siitä, että mainittu riskien arviointi tosiasiassa sisälsi tällaisen konkreettisen tutkinnan ja että syrjintäkiellon periaatetta ei näin ollen ole loukattu.
16

Siviiliprosessilain 172 §:n sanamuoto on seuraava: ”1) Tuomari voi antaa maksamismääräyksen myös ilman kantajan nimenomaista vaatimusta ja vastaajaa kuulematta, jos kannekirjelmässä on vedottu oikeuteen saada maksu saatavasta, joka perustuu kantajan esittämiin olosuhteisiin. Maksamismääräyksessä vastaaja velvoitetaan maksamaan kantajalle 15 päivän kuluessa maksun vaatimisesta kyseinen määrä oikeudenkäyntikuluineen tai vastustamaan määräystä tässä määräajassa tuomioistuimessa, joka on antanut maksamismääräyksen. Maksamismääräyksen vastustamisen sisältö on perusteltava aineellisesti. – – – – 3) Jos tuomioistuin ei anna maksamismääräystä, se määrää suullisesta käsittelystä. – – 7) Jos kannekirjelmässä vedotaan oikeuteen, joka on osittain selvästi lainvastainen, tuomioistuin antaa maksamismääräyksen kantajan suostumuksella vain siltä osin, kuin se ei ole mainitulla tavalla lainvastainen; tämän suostumuksen antamisen jälkeen oikeudenkäynnin kohteena on vain tämä kanteen osa, eikä tuomioistuin lausu siitä muilta osin. Oikeudenkäynnin kohteena on edelleen, myös maksamismääräyksen antamisen jälkeen, se kannekirjelmän osa, josta tuomioistuin on lausunut antamalla maksamismääräyksen; tätä säännöstä sovelletaan myös silloin, kun määräystä on vastustettu. – – 9) Kun tietyn rahasumman maksamista vaaditaan kuluttajasopimuksen perusteella ja kun vastaaja on kuluttaja, tuomioistuin ei anna maksamismääräystä, jos sopimus sisältää kohtuuttomia ehtoja.”
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna 9.10.2012 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 927/2012, olevaa yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että sen alanimikkeeseen 19023010 kuuluvat pääasiassa kyseessä olevan kaltaiset pikanuudeliateriat, jotka koostuvat pääosin esikypsytetyistä ja uppopaistetuista nuudeleista muodostuvasta kappaleesta.
6

Asetuksella N:o 207/2009 kodifioitiin [Euroopan unionin] tavaramerkistä 20.12.1993 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 1). Asetuksen N:o 207/2009 9 artiklassa, jonka otsikko on ”[EU-tavaramerkin] tuottamat oikeudet”, säädettiin seuraavaa: ”1. Rekisteröidyn [EU-]tavaramerkin haltijalla on yksinoikeus tavaramerkkiin. Tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa: a) merkkiä, joka on sama kuin [EU-]tavaramerkki, samoille tavaroille tai palveluille, joille tavaramerkki on rekisteröity; b) merkkiä, joka sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin [EU‑]tavaramerkki ja sen vuoksi, että merkki ja [EU-]tavaramerkki tarkoittavat samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja, aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran; sekaannusvaara sisältää myös vaaran merkin ja tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä; – – 2. Edellä 1 kohdassa säädetyin edellytyksin voidaan kieltää erityisesti: a) merkin paneminen tavaroihin tai niiden päällyksiin; b) tavaroiden tarjoaminen tai liikkeelle laskeminen tai niiden varastoiminen tällaista tarkoitusta varten merkkiä käyttäen taikka palvelujen tarjoaminen tai suorittaminen merkkiä käyttäen; c) tavaroiden maahantuonti tai maastavienti merkkiä käyttäen; d) merkin käyttäminen liikeasiakirjoissa ja mainonnassa. – –”
74

Toiseen ja kolmanteen kysymykseen on kaiken edellä todetun perusteella vastattava, että luottamuksensuojan periaatetta on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen oikeussääntö, jonka mukaan varhaiseläketuki siirtyy perintönä ja jonka komissio on hyväksynyt asetuksen N:o 1257/1999 mukaiseksi, on synnyttänyt tätä tukea saaneiden maanviljelijöiden perillisille perustellun luottamuksen ja ettei komission maaseudun kehittämiskomitean 19.10.2011 pidetyn kokouksen pöytäkirjaan merkityn kaltainen päätelmä, jonka mukaan kyseinen tuki ei ole siirrettävissä perintönä, ole lakkauttanut tätä perusteltua luottamusta.
33

Unionin tuomioistuin on jo todennut tästä, että tilisiirto on liiketoimi, jolla tietty määrä rahaa siirretään yhdeltä pankkitililtä toiselle saadun määräyksen mukaisesti. Tilisiirrolle on tunnusomaista erityisesti se, että yhtäältä määräyksen antajan ja rahamäärän vastaanottajan välinen ja toisaalta näiden henkilöiden ja niiden pankkien välinen ja mahdollisesti näiden pankkien keskinäinen oikeudellinen ja taloudellinen tilanne muuttuu. Lisäksi tämän muutoksen aiheuttajana on pelkästään varojen siirto tililtä toiselle riippumatta siirron syystä. Koska tilisiirto siis on ainoastaan keino varojen siirtämiseen, toiminnalliset näkökohdat ovat ratkaisevia päätettäessä, onko liiketoimi arvonlisäverodirektiivin 135 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitettu tilisiirto (tuomio 5.6.1997, SDC, C-2/95, EU:C:1997:278, 53 kohta ja tuomio 26.5.2016, Bookit, C-607/14, EU:C:2016:355, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
23

Verovelvollisen oikeus vähentää siitä arvonlisäverosta, jonka maksamiseen se on velvollinen, arvonlisävero, joka sen on maksettava tai jonka se on maksanut sille luovutetuista tavaroista tai suoritetuista palveluista, on nimittäin unionin lainsäädännöllä käyttöön otetun yhteisen arvonlisäverojärjestelmän perusperiaate. Unionin tuomioistuin on useita kertoja painottanut sitä, että arvonlisäverodirektiivin 167 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa säädetty vähennysoikeus kuuluu erottamattomasti arvonlisäverojärjestelmään eikä sitä lähtökohtaisesti voida rajoittaa. Vähennysoikeutta sovelletaan välittömästi kaikkeen arvonlisäveroon, joka on tullut maksettavaksi aikaisemmassa vaihdannan vaiheessa tehtyjen liiketoimien yhteydessä (tuomio 21.3.2018, Volkswagen, C‑533/16, EU:C:2018:204, 37 ja 39 kohta).
56

Tätä päätelmää vahvistaa myös se seikka, että hakemuksen tekemispäivän, joka asetuksen N:o 6/2002 38 artiklan mukaisesti on se päivä, jona hakija on toimittanut 36 artiklan 1 kohdassa säädetyt tiedot sisältävät asiakirjat EUIPO:lle, saaminen antaa kyseisen mallin haltijalle mahdollisuuden käyttää asetuksen N:o 6/2002 41 artiklassa tarkoitettua etuoikeutta. Toisin kuin Mast-Jägermeister väittää vedoten Pariisin yleissopimuksen 4 artiklaan, jonka sanamuoto vastaa pääasiallisesti asetuksen N:o 6/2002 41 artiklan sanamuotoa, mahdollisuus saada etuoikeus hakemuksen tekemispäivän perusteella on nimittäin sellaisenaan peruste vaatimukselle, jonka mukaan mallin, jonka rekisteröintiä haetaan, kuvassa ei saa olla epätarkkuuksia. Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 55 kohdassa, epätarkka rekisteröintihakemus aiheuttaa vaaran siitä, että malli, jonka suojan kohdetta ei ole selvästi määritetty, saa liiallisen suojan etuoikeuden nojalla.
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 8 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan, vaikkakaan ei yksinomaisena sääntönä, tilanteessa, jossa tuomioistuin, jolla on toimivalta käsitellä väite kantajan persoonallisuusoikeuksien loukkaamisesta valokuvilla ja videotallenteilla, jotka on otettu hänen tietämättään, saa käsiteltäväkseen vastakanteen, jolla vastaaja vaatii sopimukseen perustumattoman vastuun perusteella kantajalta vahingonkorvausta muun muassa siitä, että tämä on rajoittanut vastaajan henkistä työtä, josta pääkanteessa oli kyse, silloin kun vastakanteen tutkiminen edellyttää, että tuomioistuin arvioi niiden tekojen lainmukaisuuden, joihin kantaja on perustanut omat vaatimuksensa.
67

Edellä esitetyt näkökohdat huomioon ottaen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että direktiivin 2001/42 2 artiklan a alakohtaa, 3 artiklan 1 kohtaa ja 3 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että kiinteistöjärjestelyalueen hyväksymisestä tehty päätös, jonka kohteena on vain sellaisen maantieteellisen alueen määrittäminen, jolla voidaan toteuttaa kaupunkitoimintojen uudelleenmäärittelyyn ja kehittämiseen tähtäävä kaupunkirakentamishanke, joka edellyttää tie- ja katualueiden sekä yleisten alueiden perustamista, muuttamista, laajentamista tai poistamista tai ylittämistä ja jonka toteuttamiseksi sallitaan tietyistä kaavamääräyksistä poikkeaminen, kuuluu tämän poikkeusmahdollisuuden vuoksi sellaisten suunnitelmien ja ohjelmien käsitteen alaan, joilla on tässä direktiivissä tarkoitetulla tavalla todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia ja jotka edellyttävät ympäristöarviointia.
6

Saman direktiivin 6 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on toteutettava erityisten suojelutoimien alueilla tarvittavat suojelutoimenpiteet ja laadittava tarvittaessa tarkoituksenmukaisia käyttösuunnitelmia, jotka koskevat erityisesti näitä alueita tai jotka sisältyvät muihin kehityssuunnitelmiin, sekä tarpeellisia lainsäädännöllisiä, hallinnollisia tai sopimusoikeudellisia toimenpiteitä, jotka vastaavat liitteen I luontotyyppien ja liitteessä II esitettyjen lajien ekologisia vaatimuksia alueilla. 2. Jäsenvaltioiden on toteutettava erityisten suojelutoimien alueilla tarpeellisia toimenpiteitä luontotyyppien ja lajien elinympäristöjen heikentymisen sekä niitä lajeja koskevien häiriöiden estämiseksi, joita varten alueet on osoitettu, siinä määrin kuin nämä häiriöt saattaisivat vaikuttaa merkittävästi tämän direktiivin tavoitteisiin. 3. Kaikki suunnitelmat tai hankkeet, jotka eivät liity suoranaisesti alueen käyttöön tai ole sen kannalta tarpeellisia, mutta ovat omiaan vaikuttamaan tähän alueeseen merkittävästi joko erikseen tai yhdessä muiden suunnitelmien tai hankkeiden kanssa, on arvioitava asianmukaisesti sen kannalta, miten ne vaikuttavat alueen suojelutavoitteisiin. Alueelle aiheutuvien vaikutusten arvioinnista tehtyjen johtopäätösten perusteella ja jollei 4 kohdan säännöksistä muuta johdu, toimivaltaiset kansalliset viranomaiset antavat hyväksyntänsä tälle suunnitelmalle tai hankkeelle vasta varmistuttuaan siitä, että suunnitelma tai hanke ei vaikuta kyseisen alueen koskemattomuuteen, ja kuultuaan tarvittaessa kansalaisia. 4. Jos suunnitelma tai hanke on alueelle aiheutuvien vaikutusten arvioinnin kielteisestä tuloksesta huolimatta ja vaihtoehtoisten ratkaisujen puuttuessa kuitenkin toteutettava erittäin tärkeän yleisen edun kannalta pakottavista syistä, mukaan lukien sosiaaliset tai taloudelliset syyt, jäsenvaltion on toteutettava kaikki tarvittavat korvaavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että Natura 2000:n yleinen kokonaisuus säilyy yhtenäisenä. Jäsenvaltion on ilmoitettava komissiolle toteutetut korvaavat toimenpiteet. Jos kyseisellä alueella on ensisijaisesti suojeltava luontotyyppi ja/tai laji, ainoat kysymykseen tulevat näkökohdat ovat sellaisia, jotka liittyvät ihmisen terveyteen tai yleiseen turvallisuuteen tai ensisijaisen tärkeisiin suotuisiin vaikutuksiin ympäristöön taikka, komission lausunnon mukaan, muihin erittäin tärkeän yleisen edun kannalta pakottaviin syihin.”
25

Pyynnössä oli muun muassa täytäntöönpanoasetuksen N:o 1189/2011 15 artiklassa edellytetty ilmoitus siitä, että direktiivissä 2010/24 säädetyt edellytykset keskinäistä virka-apua koskevan menettelyn aloittamiselle ovat täyttyneet, seuraavine mainintoineen: – ”The claim(s) is (are) not contested” [Saatavaa (saatavia) ei ole riitautettu] – ”The claim(s) may no longer be contested by an administrative appeal/by an appeal to the courts” [Saatavaa (saatavia) ei voida enää riitauttaa hallinto- eikä lainkäyttöelimissä] – ”Appropriate recovery procedures have been applied in the State of the applicant authority but will not result in the payment in full of the claim” [Asianmukaisiin perintätoimiin on ryhdytty pyynnön esittäneen viranomaisen valtiossa, mutta saatavaa ei saada niiden avulla kokonaan perittyä].
5

Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston (maaseuturahasto) tuesta maaseudun kehittämiseen ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1698/2005 kumoamisesta 17.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1305/2013 (EUVL 2013, L 347, s. 487) 15 artiklan, joka koskee neuvonta-, tilanhoito- ja lomituspalveluja, 3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Neuvontapalveluja antamaan valituilla viranomaisilla tai elimillä on oltava asianmukaiset resurssit eli säännöllisesti koulutettua ja pätevää henkilöstöä sekä neuvontakokemusta, ja niiden neuvontatoiminnan on oltava luotettavaa aloilla, joilla ne antavat neuvontaa. Tämän toimenpiteen mukaiset tuensaajat on valittava tarjouspyynnöillä. Valintamenettelyyn on sovellettava julkisia hankintoja koskevaa lainsäädäntöä, ja sen on oltava avoin sekä julkisille että yksityisille elimille. Sen on oltava puolueeton, ja sen ulkopuolelle on jätettävä hakijat, joihin liittyy eturistiriitoja. – –”
98

Jotta tähän kysymykseen annettaisiin hyödyllinen vastaus, on huomattava, että puitepäätöksen 2002/584 4 a artiklan 1 kohdassa edellytettyjen tarkastusten on lähtökohtaisesti koskettava viimeistä vaihetta, jossa asia on tutkittu aineellisesti ja joka on johtanut asianomaisen henkilön lopulliseen tuomitsemiseen (ks. vastaavasti tämänpäiväinen tuomio Tupikas, C‑270/17 PPU, 81, 90 ja 91 kohta). Siinä erityisessä tapauksessa, jota on tarkasteltu ensimmäiseen ja kolmanteen kysymykseen annetun vastauksen yhteydessä, jossa alun perin määrätyn rangaistuksen tasoa on muunnettu lopullisesti uudessa oikeudenkäynnissä, jossa on käytetty harkintavaltaa, nämä kummatkin oikeudenkäynnit ovat, kuten tämän tuomion 93, 94 ja 96 kohdasta ilmenee, merkityksellisiä tältä kannalta.
Lähtökohtaisesti asianosainen säilyttää intressinsä jatkaa kumoamiskanteen ajamista, kun viimeksi mainittu voi muodostaa perusteen mahdolliselle vahingonkorvauskanteelle. Vahingonkorvauskanteen mahdollisuus riittää tällaisen oikeussuojan tarpeen syntymiseen, kunhan tämä tarve ei ole hypoteettinen. Oikeussuojan tarpeen voi perustaa mikä tahansa kantajan kansallisessa tuomioistuimessa nostama kanne, jonka yhteydessä unionin tuomioistuimissa riitautetun toimen mahdollinen kumoaminen voi tuottaa kantajalle jotakin hyötyä.

Kun kyse on yhtäältä kanteesta, joka on nostettu unionin tuomioistuimessa komission päätöksestä, jossa todetaan valtiontuen, joka muodostuu pääoman siirtämisestä kotimaiselle pankille, olevan unionin oikeuden mukainen, ja toisaalta kansallisessa tuomioistuimessa nostetusta kanteesta, jossa vaaditaan sen toteamista, että kyseisen pankin kriisinratkaisupäätös ei ole kansallisen oikeuden mukainen, on todettava – kun otetaan huomioon se, että kyseiset päätökset liittyvät erottamattomasti toisiinsa, mikä osoittaa muun muassa sen, että kyseessä oleva valtiontuki on myönnetty kyseessä olevan pankin kriisinratkaisun puitteissa – ettei unionin tuomioistuin voi todeta syrjäyttämättä kansallisia tuomioistuimia arvioitaessa kyseisestä kriisinratkaisupäätöksestä nostetun kumoamiskanteen perusteltavuutta, ettei – sen vuoksi, ettei viimeksi mainitun kanteen kohde ole sama kuin unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetun kanteen kohde – komission päätöksen mahdollinen kumoaminen voi mitenkään vaikuttaa siihen, miten kansalliset tuomioistuimet arvioivat käsiteltäväkseen saatettua kannetta.

Ei nimittäin ole unionin tuomioistuinten asiana – kun tutkitaan oikeussuojan tarvetta niissä – arvioida kansallisissa tuomioistuimissa kansallisen oikeuden nojalla nostetun vahingonkorvauskanteen perusteltavuuden todennäköisyyttä ja näin päättää kansallisten tuomioistuinten puolesta tällaisesta arvioinnista. Sitä vastoin on välttämätöntä, mutta riittävää, että unionin tuomioistuimissa nostettu vahingonkorvauskanne voi tuottaa kantajalle hyötyä.

(ks. 42–44, 52, 55 ja 56 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 2 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että palvelusopimuksessa, jossa on sovittu sitoumuksen olevan voimassa tietyn vähimmäisajan, ennalta määritettyä määrää, jonka talouden toimija perii, jos asiakas irtisanoo sopimuksen ennenaikaisesti tai jos se irtisanotaan asiakkaasta johtuvasta syystä, ja joka vastaa sitä määrää, jonka kyseinen toimija olisi saanut jäljellä olevalta voimassaoloajalta, jollei tällaista irtisanomista olisi tapahtunut, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava, on pidettävä vastikkeena vastikkeellisesta palvelujen suorituksesta ja, sellaisena, arvonlisäverollisena.

(ks. 57 kohta ja tuomiolauselma 1)
Neuvostolla on velvollisuus rajoittavia toimenpiteitä toteuttaessaan kunnioittaa niitä perusoikeuksia, jotka ovat erottamaton osa unionin oikeusjärjestystä ja joihin kuuluvat muun muassa puolustautumisoikeuksien ja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden kunnioittaminen.

Täten neuvoston on ennen kolmannen valtion viranomaisen tekemään päätökseen tukeutumista tutkittava, onko tämä päätös tehty puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan kunnioittaen.

Neuvostolla olevalla velvoitteella varmistua siitä, että kolmansien valtioiden päätökset, joiden perusteella se on kirjannut henkilön tai yhteisön luetteloon niistä henkilöistä ja yhteisöistä, joiden varat on jäädytetty, on tehty edellä mainittuja oikeuksia kunnioittaen, pyritään takaamaan, että tällainen kirjaaminen tehdään ainoastaan riittävän vankan tosiseikaston perusteella, ja täten suojelemaan kyseessä olevia henkilöitä tai yhteisöjä.

Neuvoston on myös tuotava päätöstä, jolla henkilö tai yhteisö kirjataan luetteloon niistä henkilöistä ja yhteisöistä, joiden varat on jäädytetty, ja tätä seuraavia päätöksiä koskevien perusteiden tiivistelmässä ainakin suppeasti esiin ne syyt, joiden vuoksi se katsoo, että kolmannen valtion päätös, johon se aikoo tukeutua, on tehty puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan kunnioittaen.

Näin ollen neuvoston on perusteluvelvollisuuttaan noudattaakseen esitettävä rajoittavia toimenpiteitä määräävässä päätöksessä, että se on varmistunut siitä, että kolmannen valtion päätös, johon se perustaa kyseiset toimenpiteet, on tehty näitä oikeuksia kunnioittaen.

Tässä yhteydessä sillä seikalla, että kyseinen valtio kuuluu niiden valtioiden joukkoon, jotka ovat liittyneet ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehtyyn yleissopimukseen, ei voida tehdä tarpeettomaksi neuvoston suorittamaa varmistusta siitä, että tällaisen kolmannen valtion tekemä päätös, johon neuvosto perustaa rajoittavat toimenpiteet, on tehty perusoikeuksia ja erityisesti puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan kunnioittaen.

(ks. 26–30 ja 36 kohta)