JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

ELEANOR SHARPSTON

15 päivänä kesäkuuta 2006 1( )

Asia C-467/04

G. Francesco Gasparini

Jose Mª L. A. Gasparini

G. Costa Bozzo

Juan de Lucchi Calcagno

Francesco Mario Gasparini

José A. Hormiga Marrero

Sindicatura Quiebra





1. Sección Primera de la Audiencia Provincial de Málaga (Málagan alueellisen tuomioistuimen ensimmäinen jaosto) (jäljempänä kansallinen tuomioistuin) pyytää nyt käsiteltävässä ennakkoratkaisupyynnössä selvennystä Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä yleissopimus)( ) 54 artiklan mukaisen ne bis in idem ‑periaatteen ulottuvuuteen.

2. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee erityisesti, onko tämän periaatteen perusteella jonkin jäsenvaltion tuomioistuimen tekemä päätös, joka estää tiettyihin tekoihin liittyvät myöhemmät rikosoikeudenkäynnit sillä perusteella, että kyseistä rikosta koskeva syyteoikeus on vanhentunut kansallisen lain nojalla, sellainen päätös, jonka vuoksi samoja tai muita vastaajia ei voida syyttää toisen jäsenvaltion rikostuomioistuimissa samoihin tekoihin liittyvästä rikoksesta.

3. Tähän kysymykseen vastaaminen edellyttää sitä, että yhteisöjen tuomioistuin määrittelee yhden yleissopimuksen 54 artiklan (ja siten väistämättä yleisemmin yhteisön oikeuden) mukaisen ne bis in idem ‑periaatteen perustavanlaatuisista osatekijöistä eli sen, voidaanko tätä periaatetta soveltaa vain silloin, jos ensimmäinen tuomioistuin teki päätöksensä asiakysymyksen arvioimisen jälkeen.

Asiaa koskeva lainsäädäntö

Schengenin säännöstöön ja yleissopimukseen liittyvät oikeussäännöt

4. Schengenin säännöstön sisällyttämisestä osaksi Euroopan unionia laaditun pöytäkirjan( ) (jäljempänä pöytäkirja) 1 artiklan nojalla 13 jäsenvaltiota, Espanja ja Portugali mukaan lukien, voivat toteuttaa tiiviimpää yhteistyötä keskenään niin sanotun Schengenin säännöstön soveltamisalalla.

5. Pöytäkirjan liitteessä määritellään ”Schengenin säännöstön” sisältävän Benelux-talousliiton valtioiden, Saksan liittotasavallan ja Ranskan tasavallan välillä tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla Schengenissä 14 päivänä kesäkuuta 1985 tehdyn sopimuksen( ) (jäljempänä Schengenin sopimus) ja erityisesti yleissopimuksen.

6. Schengenin sopimuksen ja yleissopimuksen allekirjoittajien tarkoituksena on ”lakkauttaa henkilöliikenteen tarkastukset – – ”,( ) koska ”Euroopan yhteisöjen jäsenvaltioiden kansojen yhä läheisemmän liiton on ilmettävä jäsenvaltioiden kaikkien kansalaisten vapautena ylittää sisäiset rajat – – ”.( ) Pöytäkirjan johdanto-osan ensimmäisen perustelukappaleen mukaan Schengenin säännöstön tarkoituksena on ”tehostaa Euroopan yhdentymistä ja erityisesti tehdä mahdolliseksi Euroopan unionin nopeampi kehittyminen vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvaksi alueeksi”.

7. EU 2 artiklan ensimmäisen kohdan neljännen luetelmakohdan mukaan se, että pidetään yllä ja kehitetään tällaista aluetta, jossa henkilöiden vapaa liikkuvuus taataan toteuttamalla samalla ulkorajoilla tehtäviä tarkastuksia, turvapaikkaa, maahanmuuttoa sekä rikollisuuden ehkäisyä ja torjuntaa koskevat aiheelliset toimenpiteet, on yksi Euroopan unionin tavoitteista.

8. Pöytäkirjan 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määrätään, että Amsterdamin sopimuksen voimaantulopäivästä alkaen Schengenin säännöstöä sovelletaan välittömästi pöytäkirjan 1 artiklassa lueteltuihin kolmeentoista jäsenvaltioon.

9. Neuvosto teki pöytäkirjan 2 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan toisen virkkeen nojalla päätöksen 1999/436/EY, jossa vahvistettiin Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja Euroopan unionista tehdyn sopimuksen asiaankuuluvien määräysten mukaisesti kaikkien Schengenin säännöstöön kuuluvien määräysten ja päätösten oikeudellinen perusta.( ) Kyseisen päätöksen 2 artiklasta ilmenee, kun sitä luetaan yhdessä sen liitteen A kanssa, että neuvosto valitsi yleissopimuksen 54–58 artiklan oikeusperustaksi EU 31 ja EU 34 artiklan, jotka kuuluvat Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osastoon ”Määräykset poliisiyhteistyöstä ja oikeudellisesta yhteistyöstä rikosasioissa”.

10. Yleissopimuksen 54–58 artikla muodostavat yhdessä III osastoon, jonka aiheena on ”Poliisi ja turvallisuus”, kuuluvan 3 luvun, jonka otsikkona on ”Ne bis in idem ‑periaatteen soveltamisesta”.( )

11. Yleissopimuksen 54 artiklassa määrätään, että ”henkilöä, jota koskevassa asiassa sopimuspuoli on antanut lainvoimaisen tuomion, ei voida syyttää samasta teosta toisen sopimuspuolen toimesta edellyttäen, että tämä henkilö on tuomion saatuaan suorittanut rangaistuksensa tai parhaillaan suorittaa sitä taikka että sitä ei voida tuomion antaneen sopimuspuolen lain mukaan enää suorittaa”.

12. Yleissopimuksen 57 artiklassa vahvistetaan säännöt sen varmistamiseksi, että sopimuspuolten toimivaltaiset viranomaiset tekevät yhteistyötä vaihtaakseen tietoja ne bis in idem ‑periaatteen täytäntöön panemiseksi.

Ne bis in idem ‑periaatetta koskevat kansainväliset sopimukset

13. Ne bis in idem ‑periaatteen soveltamista säännellään suoraan tai välillisesti useissa kansainvälisen ja Euroopan tason sopimuksissa.( ) Niihin kuuluvaan ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehtyyn Euroopan yleissopimukseen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) liitetyn seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa käsitellään erityisesti ne bis in idem ‑periaatetta.

14. Seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklan 1 kappaleessa todetaan seuraavaa: ”Ketään ei saa saman valtion tuomiovallan nojalla tutkia uudelleen tai rangaista oikeudenkäynnissä rikoksesta, josta hänet on jo lopullisesti vapautettu tai tuomittu syylliseksi kyseisen valtion lakien ja oikeudenkäyntimenettelyn mukaisesti”. Lisäpöytäkirjan 4 artiklan 2 kappaleessa määrätään kuitenkin, että ”edellisen kappaleen määräykset eivät estä ottamasta juttua uudelleen tutkittavaksi asianomaisen valtion lakien ja oikeudenkäyntimenettelyn mukaisesti, jos on näyttöä uusista tai vasta esiin tulleista tosiseikoista tai jos aiemmassa prosessissa on tapahtunut sellainen perustavaa laatua oleva virhe, joka voisi vaikuttaa lopputulokseen”.

15. Yhteisöjen tuomioistuin siteerasi seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklan 2 kappaletta, kun se totesi, että ne bis in idem ‑periaate on yhteisön oikeuden perusperiaate.( )

Asian käsittely kansallisissa tuomioistuimissa ja esitetyt ennakkoratkaisukysymykset

16. Ennakkoratkaisupyyntö perustuu rikosoikeudenkäyntiin, joka on pantu vireille Espanjassa useita espanjalaiseen Minerva SA ‑nimiseen yritykseen liittyviä henkilöitä vastaan oliiviöljyn myynnin vuoksi.

17. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Málagassa sijaitseva Minerva‑niminen yhtiö perustettiin vuonna 1989 toimialanaan oliiviöljyn jalostaminen ja sen myynti irtotavarana. Se markkinoi tuotteitaan sekä Espanjassa että ulkomailla. Vuonna 1997 Portugalissa pantiin vireille rikosoikeudenkäynti sen osakkeenomistajia ja johtoa vastaan. Viittaan heihin jäljempänä nimityksellä ”Portugalin vastaajat”. Kyseisessä oikeudenkäynnissä ilmeisesti väitettiin, että osakkeenomistajat ja johto olivat sopineet vuonna 1993 heikkolaatuisen oliiviöljyn tuonnista Tunisiasta ja Turkista Setúbalin (Portugali) sataman kautta; että useita eriä tuotiin Setúbaliin; että tätä öljyä ei ilmoitettu tulliviranomaisille, vaan se kuljetettiin maanteitse Málagaan Espanjassa; ja että oli suunniteltu väärennetty laskutusjärjestelmä, jolla pyrittiin antamaan se vaikutelma, että öljy oli peräisin Sveitsistä.

18. Vaikuttaa siltä, että Espanjassa vireillä olevan oikeudenkäynnin vastaajiin (jäljempänä Espanjan vastaajat) kuuluu kaksi Portugalin vastaajaa.

19. Ennakkoratkaisupyynnössä todetaan, että Supremo Tribunal (Portugalin korkein oikeus) totesi syyttäjäviranomaisen Tribunal Judicial de Setúbal – Vara Competência Mistan (jäljempänä Setúbalin rikostuomioistuin) tuomiosta tekemään valitukseen antamassaan tuomiossa, että ”Portugaliin tuotu heikkolaatuinen öljy oli peräisin kymmenessä tapauksessa Tunisiasta ja yhdessä tapauksessa Turkista ja että Portugalissa oli tehty ilmoitus todellista pienemmästä määrästä. [Portugalin] vastaajat vapautettiin, kun todettiin, että rikosta koskeva syyteoikeus oli [Portugalin rikoslain perusteella] vanhentunut”.

20. Tehtäköön heti selväksi, että Espanjan vastaajat kiistävät kiivaasti kansallisen tuomioistuimen tosiseikkoja koskevan kuvauksen oikeellisuuden. Käsittelen tätä kysymystä yksityiskohtaisemmin tutkiessani asian tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymistä.( )

21. Myös Espanjan Málagassa pantiin vireille rikosoikeudenkäynti vuonna 1997. Juzgado de Instrucción (tutkintatuomari) antoi määräyksen, jonka perusteella rikosasia voitiin käsitellä summaarisessa menettelyssä. Espanjan vastaajat valittivat tästä määräyksestä ennakkoratkaisupyynnön esittäneeseen tuomioistuimeen.

22. He perustelivat näkemystään lähinnä sillä, että kyseisistä teoista oli jo annettu ratkaisu Portugalissa. Tästä syystä jo annetun tuomion lainvoimaa koskevan periaatteen (res judicata) perusteella näistä teoista ei voitaisi antaa toista tuomiota Espanjassa. He väittivät myös, että rikosasiassa annetun tuomion lainvoimaisuus pitäisi laajentaa koskemaan kaikkia Espanjassa vastaajina olevia henkilöitä riippumatta siitä, että Portugalin tuomioistuimissa todellisuudessa tehdyt päätökset koskivat ainoastaan kahta Espanjan vastaajaa. He väittivät myös, että Portugalin rikosoikeudenkäynnissä ei ollut osoitettu, että tavarat olivat peräisin yhteisön ulkopuolelta.

23. Syyttäjä väitti, että Espanjan rikosoikeudenkäynti ei liittynyt öljyn laittomaan maahantuontiin (josta oli jo annettu ratkaisu Portugalissa), vaan sen myöhemmästä myymisestä Espanjassa, mikä oli tuonnista riippumatonta toimintaa. Lisäksi syyttäjä esitti, että se, että Portugalissa ei ollut näytetty toteen, että tavara oli peräisin yhteisön ulkopuolelta, ei estänyt muita jäsenvaltioita, joissa kauppatavarat myöhemmin myytiin, laajentamasta rikostutkintaa sen osoittamiseksi, että kauppatavara ei ollut peräisin yhteisöstä ja että se oli tuotu yhteisöön laittomasti yhteisön tullitariffia kiertämällä.

24. Vastaajat vastasivat, että salakuljetus sisältää yhden toimenpiteen ja että maahantuonti ja myynti ovat kiinteästi yhteydessä toisiinsa eikä niitä voita arvioida erikseen, koska tavarat tuodaan maahan nimenomaan myytäviksi.

25. Tästä syystä kansallinen tuomioistuin on lykännyt asian käsittelyä ja esittänyt seuraavat kysymykset:

”Kun on kyse rikosasiassa annetun tuomion lainvoimasta, tämä tuomioistuin tiedustelee [yleissopimuksen] 54 artiklan tulkinnan osalta seuraavaa:

1) Sitooko se, että yhden jäsenvaltion tuomioistuimet ovat todenneet rikoksen vanhentuneeksi, muiden jäsenvaltioiden tuomioistuimia?

2) Kun rikoksesta syytetty henkilö on vapautettu syytteestä rikoksen vanhentumisen takia, ulottuuko vanhentuminen toisessa jäsenvaltiossa syytettyinä oleviin henkilöihin, kun syyte koskee samaa tekoa, eli voidaanko katsoa, että rikoksen vanhentuminen hyödyttää myös henkilöitä, jotka ovat syytettyinä toisessa jäsenvaltiossa samasta teosta?

3) Jos yhden jäsenvaltion rikostuomioistuimet ovat katsoneet, että salakuljetusrikoksen tekemisen toteamiseksi ei ole osoitettu, että tavara olisi peräisin yhteisön ulkopuolelta, ja ovat vapauttaneet syytettyinä olevat henkilöt syytteestä, voivatko toisen jäsenvaltion tuomioistuimet laajentaa tutkintaansa osoittaakseen, että tavara on tuotu yhteisön ulkopuolisesta valtiosta tulleja suorittamatta?

Kun on kyse vapaassa vaihdannassa olevien tuotteiden käsitteestä, tämä tuomioistuin tiedustelee EY 24 artiklan tulkinnan osalta seuraavaa:

4) Kun jonkin jäsenvaltion rikostuomioistuin on todennut, että tavaran laitonta tuontia yhteisön alueelle ei ole osoitettu tai että salakuljetusrikos on vanhentunut,

a) voidaanko katsoa, että kyseinen tavara on vapaassa vaihdannassa muiden jäsenvaltioiden alueella?

b) voidaanko katsoa, että markkinoille saattaminen toisessa jäsenvaltiossa sen jälkeen, kun tavara oli tuotu siihen jäsenvaltioon, jossa syytetty vapautettiin syytteestä, on itsenäinen ja siis rangaistava teko, vai onko sen päinvastoin katsottava olevan erottamattomasti maahantuontiin liittyvä teko?”

26. Kirjallisia huomautuksia on esitetty Espanjan vastaajien puolesta, José Hormiga Marreroa ja Sindicatura Quiebraa lukuun ottamatta, sekä komission, Espanjan, Italian, Alankomaiden ja Puolan toimesta. Suullisessa käsittelyssä esittivät suullisia huomautuksiaan samat osapuolet, Puolaa lukuun ottamatta, sekä Ranska.

Oikeudellinen arviointi

Tutkittavaksi ottaminen

27. Espanja on EU 35 artiklan nojalla hyväksynyt sen, että yhteisöjen tuomioistuimella on toimivalta antaa ennakkoratkaisuja EU:n perustamissopimuksen VI osaston nojalla toteutettujen toimien pätevyydestä ja tulkinnasta. Espanja valitsi EU 35 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaisen vaihtoehdon, jonka mukaan ainoastaan kansallinen tuomioistuin, jonka päätöksiin ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta, voi pyytää yhteisöjen tuomioistuinta antamaan ennakkoratkaisun.

28. Espanja selitti suullisessa käsittelyssä, että ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kuuluu EU 35 artiklan 3 kohdan a alakohdan soveltamisalaan nyt käsiteltävässä asiassa, koska sen vastaajien tekemään valitukseen,( ) jonka perusteella tämä ennakkoratkaisupyyntö on esitetty, antamaan ratkaisuun ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta. Sitä, mikä on ”tuomioistuin, jonka päätöksiin ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta”, koskevan EY 234 artiklaan perustuvan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan ennakkoratkaisupyynnön esittänyttä tuomioistuinta on asianmukaisesti pidettävä EU 35 artiklan 3 kohdan a alakohdassa tarkoitettuna tuomioistuimena, jonka päätöksiin ei saa hakea muutosta. Ennakkoratkaisupyyntö on siten lähtökohtaisesti otettava tutkittavaksi.

29. Hankalampi tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä koskeva ongelma saattaisi liittyä siihen, mitä tietoja ennakkoratkaisupyynnössä on esitetty. Vaikka yksikään huomautuksiaan esittäneistä osapuolista ei ole nimenomaisesti viitannut siihen, että ennakkoratkaisukysymykset pitäisi tästä syystä jättää tutkimatta, jotkut niistä ovat arvostelleet ennakkoratkaisupyynnössä esitettyjä tosiseikkoja tiettyjen perustavanlaatuisten kohtien osalta.

30. Espanjan vastaajat väittävät, että kansallisen tuomioistuimen kuvaamat tosiseikat, erityisesti sen siteeraamat Portugalin korkeimman oikeuden toteamukset, ovat paikkansapitämättömiä.

31. Vastaajat siteeraavat kirjallisissa huomautuksissaan kyseisen tuomioistuimen tuomion kohtia. He viittasivat suullisessa käsittelyssä niin ikään laajasti Setúbalin rikostuomioistuimen alimpana oikeusasteena antamaan tuomioon. He väittävät, että itse asiassa molemmissa tuomioistuimissa todettiin esitetyn näytön tutkimisen jälkeen, että syyttäjä ei ollut kyennyt osoittamaan, että kyseessä olisi ollut laiton maahantuonti, mikä on juuri päinvastoin kuin ennakkoratkaisupyynnössä on esitetty.

32. Vastaavasti komissio ja vähäisemmässä määrin myös Alankomaiden hallitus katsovat huomautuksissaan, että olettamus, johon kolmas ja neljäs ennakkoratkaisukysymys näyttävät perustuvan (että salakuljetusrikoksen toteamista varten ei ollut osoitettu, että tuotteet olisi tuotu laittomasti maahan ja että ne olisivat olleet peräisin yhteisön ulkopuolelta), on ilmeisessä ristiriidassa ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvien tosiseikkoja koskevien toteamusten kanssa, sellaisina kuin ne on edellä esitetty.( )

33. Kun olen tutkinut Setúbalin rikostuomioistuimen ja Portugalin korkeimman oikeuden tuomiot,( ) on mielestäni selvää, että ennakkoratkaisupyyntö on sekava ja että siinä tehdään tosiseikastosta yhteenveto, joka on selvästi ristiriidassa kyseisten tuomioiden kanssa. Kyseisistä tuomioista ilmenee, että Portugalin vastaajia syytettiin neljästä rikoksesta, jotka perustuivat yhteen tekosarjaan eli siihen, että eri tyyppisiä öljyjä oli tuotu eri yhteyksissä Portugaliin. Setúbalin rikostuomioistuin totesi alimpana oikeusasteena erillisellä määräyksellä, että syyteoikeus oli vanhentunut näistä kahden rikoksen osalta. Vaikuttaa siltä, että Portugalin vastaajat vapautettiin muista syytteistä alimmassa oikeusasteessa sillä perusteella, että syyttäjä ei ollut kyennyt näyttämään tarvittavia tosiseikkoja toteen. Portugalin korkein oikeus pysytti sittemmin molemmat päätökset muutoksenhaussa. Asiakirja-aineiston perusteella on kuitenkin epäselvää, perustuivatko kyseiset kaksi vapauttamista itse varsinaiseen rikosoikeudenkäyntiin vai samanaikaiseen yksityisoikeudelliseen oikeudenkäyntiin, jossa samat tuomioistuimet arvioivat vastaajien mahdollisen yksityisoikeudellisen vastuun.( )

34. Kysymyksiä ei mielestäni kuitenkaan pitäisi jättää tutkimatta. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yksinomaan kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on määrittää niiden kysymysten sisältö, joita se haluaa esittää yhteisöjen tuomioistuimelle EY 234 artiklan nojalla.( ) Kansallinen tuomioistuin on ilmoittanut tarvitsevansa apua yleissopimuksen 54 artiklan mukaisen ne bis in idem ‑periaatteen erityisten osatekijöiden ulottuvuuden osalta (ensimmäinen, toinen ja kolmas kysymys) ja sen osalta, mitä ovat EY 24 artiklassa tarkoitetun käsitteen mukaiset ”vapaassa vaihdannassa olevat tuotteet” (neljäs kysymys). On selvää, että kolme ensimmäistä kysymystä ovat asian kannalta merkityksellisiä, eikä voida täysin poissulkea sitä, etteikö neljänteenkin kysymykseen annettavalla vastauksella saattaisi olla merkitystä kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan rikosasian jonkin osan kannalta.

35. Näin ollen katson, että kaikki kysymykset on otettava tutkittaviksi ja niihin on vastattava.

Asiakysymys

Ne bis in idem ‑periaatetta koskeva yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö

36. Yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut yleissopimuksen 54 artiklassa vahvistettua ne bis in idem ‑periaatetta kolmessa tuomiossaan: asiassa Gözütok ja Brügge,( ) asiassa Miraglia( ) ja asiassa Van Esbroeck.( )

37. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut yleisesti sovellettavaa ne bis in idem ‑periaatetta yhteisön oikeuden muilla aloilla.( ) Tätä periaatetta on sovellettu laajimmin asioissa, jotka ovat koskeneet yhteisön seuraamusten määräämistä EY:n kilpailuoikeudessa.( ) Nyt käsiteltävän asian kannalta näistä asioista merkittävimpiä ovat Vinyl Maatschappij( ) ja niin sanottu sementtitapaus.( )

Yleissopimuksen 54 artiklaa koskeva oikeuskäytäntö

38. Yhteisöjen tuomioistuimelta tiedusteltiin asiassa Gözütok ja Brügge, sovellettiinko yleissopimuksen 54 artiklan mukaista ne bis in idem ‑periaatetta kansallisiin oikeudenkäynteihin, jotka johtivat ”asian sopimiseen tuomioistuimen ulkopuolella”, minkä perusteella syyttäjäviranomainen voi ilman minkään tuomioistuimen puuttumista asiaan tehdä yksipuolisen tarjouksen siitä, että rikosoikeudenkäyntiä ei jatketa, mikäli vastaaja täyttää tietyt ehdot, erityisesti maksaa sakot. Näiden ehtojen hyväksyminen merkitsee sitä, että kansallisen rikosoikeuden perusteella syytettä ei voida nostaa myöhemmin samojen tekojen perusteella.

39. Yhteisöjen tuomioistuin vastasi tähän kysymykseen myöntävästi. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että ”kyseessä olevien menettelyjen kaltaisen menettelyn päätyttyä – – toimenpiteistä on lopullisesti luovuttu ja on katsottava, että niiden tekojen osalta, joista henkilöä syytetään, on annettu yleissopimuksen 54 artiklassa tarkoitettu ’lainvoimainen tuomio’ – – ”.( )

40. Yhteisöjen tuomioistuin perusteli toteamuksiaan seuraavasti.

41. Se katsoi ensinnäkin, että ”tällaisessa menettelyssä – – määrätään näin seuraamus lainvastaisesta teosta, josta syytettyä syytetään”.( )

42. Toiseksi se katsoi, että se seikka, että mikään tuomioistuin ei osallistunut tähän menettelyyn, ”ei vaikuta tähän tulkintaan, koska tämän tyyppisillä menettelyllisillä ja muodollisilla seikoilla ei voi olla minkäänlaista vaikutusta menettelyn [estäviin] oikeusvaikutuksiin, – – joita on pidettävä riittävinä yleissopimuksen 54 artiklassa tarkoitetun non bis in idem ‑periaatteen soveltamiseksi, koska nimenomaista tästä poikkeavaa mainintaa ei kyseisessä artiklassa ole”.( )

43. Kolmanneksi yhteisöjen tuomioistuin huomautti, että rikosoikeuden yhdenmukaistaminen ei ollut yleissopimuksen 54 artiklan soveltamisen edellytyksenä: ”Euroopan unionista tehdyn sopimuksen poliisiyhteistyötä ja oikeudellista yhteistyötä rikosasioissa koskevan VI osaston – – , Schengenin sopimuksen tai yleissopimuksenkaan määräyksissä ei missään edellytetä yleissopimuksen 54 artiklan soveltamiselta jäsenvaltioiden rikosoikeuden yhdenmukaistamista tai edes niiden jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämistä, jotka koskevat toimenpiteistä luopumismenettelyjä rikosoikeuden alalla.”( )

44. Neljänneksi yhteisöjen tuomioistuin korosti erityisesti yleissopimuksen 54 artiklan taustalla olevaa vastavuoroista luottamusta. Tämä periaate merkitsi väistämättä sitä, että ”jäsenvaltioiden välillä vallitsee vastavuoroinen luottamus kunkin maan rikosoikeudelliseen järjestelmään ja että kukin jäsenvaltio hyväksyy muiden jäsenvaltioiden voimassa olevien rikosoikeuden sääntöjen soveltamisen, vaikka niiden kansallista oikeutta soveltamalla päädyttäisiinkin toisenlaiseen tulokseen”.( )

45. Viidenneksi yhteisöjen tuomioistuin katsoi omaksutusta tulkinnasta, että ”vain tällä tavoin voidaan [yleissopimuksen 54 artiklan] tarkoitus ja tavoitteet asettaa menettelyllisten tai puhtaasti muodollisten vaatimusten edelle, kun lisäksi tällaiset vaatimukset vaihtelevat jäsenvaltioittain, ja taata kyseisen periaatteen tehokas soveltaminen”.( )

46. Lopuksi yhteisöjen tuomioistuin korosti EU:n perustamissopimuksen yhdentymistavoitteita. Se muistutti, että ”Euroopan unioni on asettanut tavoitteekseen pitää yllä ja kehittää unionia vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvana alueena, jossa henkilöiden vapaa liikkuvuus taataan” ja että ”Schengenin säännöstön, johon yleissopimuksen 54 artikla kuuluu, toteuttamisella Euroopan unionissa pyritään tehostamaan Euroopan yhdentymistä ja erityisesti tekemään mahdolliseksi Euroopan unionin nopeampi kehittyminen vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvaksi alueeksi, jonka ylläpitämisen ja kehittämisen unioni on ottanut tavoitteekseen”.( ) Tätä taustaa vasten ”yleissopimuksen 54 artikla, jonka tarkoituksena on estää se, että henkilöä voitaisiin syyttää samoista teoista useiden eri jäsenvaltioiden alueella, koska hän käyttää oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, ei kuitenkaan voi myötävaikuttaa tehokkaasti tämän tavoitteen saavuttamiseen, ellei sitä voida soveltaa päätöksiin, joilla rikosoikeudellisista toimenpiteistä luovutaan lopullisesti yhdessä jäsenvaltiossa, vaikka tällainen päätös tehdäänkin ilman tuomioistuimen osallistumista ja vaikka se ei olekaan muodoltaan tuomio”.( )

47. On huomattava, että ratkaisuaan tehdessään yhteisöjen tuomioistuin korosti, että kyseisen asian kohteena olleiden kaltaisia menettelyjä sovellettiin vain rajoitetusti ja yleensä rikostyyppeihin, jotka eivät olleet vakavia.( ) Korostettakoon myös, että yhteisöjen tuomioistuin otti tarkastelunsa lähtökohdaksi sen, että tarkastelun kohteena olleilla summaarisilla menettelyillä käytännössä määrättiin seuraamus lainvastaisesta teosta, josta syytettyä syytettiin.( )

48. Yhteisöjen tuomioistuinta pyydettiin asiassa Miraglia selventämään yleissopimuksen 54 artiklan toista osatekijää. Se katsoi, että ”tuomioistuimen ratkaisu, joka annettiin sen johdosta, että yleinen syyttäjä oli päättänyt olla ajamatta syytettä siitä ainoasta syystä, että samaa syytettyä vastaan oli jo aloitettu rikosoikeudellinen menettely saman teon johdosta toisessa jäsenvaltiossa, ja jossa pääasiaa ei arvioitu mitenkään, ei voi muodostaa yleissopimuksen 54 artiklassa tarkoitettua kyseistä henkilöä koskevassa asiassa annettua lainvoimaista tuomiota”.( ) Näin ollen ne bis in idem ‑periaatetta ei sovellettu.

49. Yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Miraglia esittämät perustelut olivat samankaltaisia kuin asiassa Gözütok ja Brügge, mutta johtivat päinvastaiseen lopputulokseen. Kuten asiassa Gözütok ja Brügge antamassaan tuomiossa, yhteisöjen tuomioistuin totesi, että vain sen antamalla tulkinnalla ”voidaan [yleissopimuksen 54 artiklan] tarkoitus ja tavoitteet asettaa menettelyllisten vaatimusten edelle, kun lisäksi tällaiset vaatimukset vaihtelevat jäsenvaltioittain, ja taata kyseisen artiklan tehokas soveltaminen”.( ) Toisin kuin asiassa Gözütok ja Brügge antamassaan tuomiossa, yhteisöjen tuomioistuin asetti kuitenkin asiassa Miraglia etusijalle tarpeen varmistaa se, että rikoksesta määrätään seuraamus, ja korosti vähemmän henkilöiden vapaan liikkuvuuden edistämistä. Se totesi, että ”jos [yleissopimuksen 54 artiklaa] sovellettaisiin pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen päätökseen, jolla asian käsittely päätetään, mahdollisuus määrätä käytännössä syytetylle rangaistus syytteenalaisesta teosta kyseisissä jäsenvaltioissa vaikeutuisi tai jopa kokonaan estyisi”.( ) Yhteisöjen tuomioistuin korosti, että ”yhden jäsenvaltion lainkäyttöviranomaiset ovat tehneet kyseisen päätöksen, jolla asian käsittely päätetään, arvioimatta mitenkään lainvastaista tekoa, josta syytettyä syytetään”.( ) Se jatkoi, että ”rikosoikeudellisen menettelyn aloittaminen toisessa jäsenvaltiossa saman teon johdosta estyisi, vaikka juuri kyseisen menettelyn aloittaminen on ollut syynä siihen, että ensimmäisen jäsenvaltion yleinen syyttäjä on luopunut syytteen ajamisesta. Tällainen lopputulos on ilmeisen selvästi ristiriidassa Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osaston määräysten päämäärän kanssa, sellaisena kuin mainittu päämäärä esitetään EU 2 artiklan ensimmäisen kohdan neljännessä luetelmakohdassa, eli pyrkimys pitää yllä ja kehittää unionia vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvana alueena, jossa henkilöiden vapaa liikkuvuus taataan toteuttamalla samalla – – rikollisuuden ehkäisyä ja torjuntaa koskevat aiheelliset toimenpiteet”.( )

50. Yhteisöjen tuomioistuinta pyydettiin vielä asiassa Van Esbroeck selventämään muun muassa yleissopimuksen 54 artiklan mukaisen käsitteen ”sama teko” ulottuvuutta. Kysymys tuli esiin rikosoikeudenkäynnissä, joka oli pantu vireille kahdessa eri sopimusvaltiossa (Norja ja Belgia)( ) samaa henkilöä vastaan samoista teoista eli huumausaineiden laittomasta kuljettamisesta Belgiasta Norjaan. Vastaajaa syytettiin Norjassa kiellettyjen aineiden laittomasta maahantuonnista ja Belgiassa samojen aineiden laittomasta maastaviennistä. Alustava kysymys koski sitä, edellyttikö ”sama teko” yksinomaan sitä, että aineelliset tosiseikat olivat samat; vai edellytettiinkö lisäksi, että nämä tosiseikat luokiteltaisiin samaksi rikokseksi molemmissa rikosjärjestelmissä. Toisin sanoen: edellytettiinkö sitä, että ”suojeltu oikeudellinen intressi oli sama”, kuten yhteisöjen tuomioistuin oli edellyttänyt EY:n kilpailusääntöjen rikkomisesta annettavien yhteisön seuraamusten osalta?( )

51. Yhteisöjen tuomioistuin ratkaisi asian siten, että se tulkitsi ne bis in idem ‑periaatetta laajemmin kuin se oli aikaisemmin tehnyt EY:n oikeuden alalla, ja katsoi, ettei yleissopimuksen 54 artiklan soveltamiseksi edellytetty, että ”suojeltu oikeudellinen intressi oli sama”. Yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Van Esbroeck antaman tuomion mukaan ”yleissopimuksen 54 artiklan soveltamisen kannalta ainoana merkityksellisenä kriteerinä on tapahtuneiden tekojen identtisyyttä koskeva kriteeri, jolla tarkoitetaan sitä, että kyse on joukosta konkreettisia ja toisiinsa erottamattomasti liittyviä seikkoja”.( )

52. Yhteisöjen tuomioistuin sovelsi tämän päätelmän tehdessään samoja perusteluja kuin asiassa Gözütok ja Brügge.

53. Se nojautui ensinnäkin yleissopimuksen 54 artiklan sanamuotoon, jossa viitataan ainoastaan tapahtuneeseen tekoon eikä sen oikeudelliseen luonnehdintaan.( )

54. Toiseksi yhteisöjen tuomioistuin nojautui asiassa Gözütok ja Brügge antamassaan tuomiossa omaksumaansa ”vapaan liikkuvuuden edistämistä” ja ”vastavuoroista luottamusta” koskeviin perusteluihin. Se muistutti siitä, että missään sovellettavissa oikeussäännöissä ei asetettu yleissopimuksen 54 artiklan soveltamisen edellytykseksi jäsenvaltioiden rikoslainsäädännön yhdenmukaistamista tai edes sen lähentämistä.( ) Ne bis in idem ‑periaate edellyttää pikemminkin välttämättä sitä, että sopimusvaltioiden välillä vallitsee vastavuoroinen luottamus toistensa rikosoikeudelliseen järjestelmään.( ) Tästä syystä sen, että samaan tekoon saatetaan soveltaa erilaista oikeudellista luokittelua kahdessa eri sopimusvaltiossa, ei pitäisi olla yleissopimuksen 54 artiklan soveltamisen esteenä.

55. Kolmanneksi yhteisöjen tuomioistuin viittasi yleissopimuksen 54 artiklan tavoitteeseen ja totesi, että oikeus vapaaseen liikkuvuuteen taataan tehokkaasti ainoastaan, jos teon tekijä tietää, että jäsenvaltiossa tuomion saatuaan ja rangaistuksensa suoritettuaan tai mahdollisesti syytteestä vapauttavan lainvoimaisen tuomion saatuaan hän voi liikkua Schengen-alueella joutumatta pelkäämään sitä, että hänet asetetaan syytteeseen toisessa jäsenvaltiossa sillä perusteella, että kyseinen teko luokitellaan eri tavoin tämän jälkimmäisen jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä.( )

56. Yhteisöjen tuomioistuin päätteli, että koska kansallisia rikoslainsäädäntöjä ei ole yhdenmukaistettu, ”teon oikeudelliseen luonnehdintaan tai suojattuun oikeushyvään perustuva kriteeri olisi omiaan luomaan Schengen-alueella liikkumisen vapaudelle niin monta estettä kuin on sopimusvaltioiden rikosoikeudellisia järjestelmiäkin”.( )

Ne bis in idem ‑perusperiaatetta koskeva oikeuskäytäntö EY:n kilpailuoikeudessa

57. Yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa Vinyl Maatschappij antamassaan tuomiossa, että ne bis in idem ‑periaate on ”eräs yhteisön oikeuden perusperiaate – – joka lisäksi vahvistetaan Euroopan neuvoston ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklan 1 kappaleessa”.( ) Lisäksi se katsoi, että kyseinen periaate ei ”sellaisenaan estä ryhtymästä uudelleen toimenpiteisiin tämän saman kilpailua rajoittavan käyttäytymisen takia, kun ensimmäinen päätös on kumottu muotoa koskevilla perusteilla ilman, että tehdyksi väitettyihin tekoihin olisi aineellisesti otettu kantaa, sillä kumoamispäätös ei tällöin merkitse ’vapauttamista’ rikosasioissa tälle termille annetussa merkityksessä”.( )

58. Yhteisöjen tuomioistuin totesi ns. sementtitapauksessa ne bis in idem ‑perusperiaatteen soveltamisen EY:n kilpailuoikeuden alaan riippuvan ”kolmen edellytyksen” täyttymisestä: ”tosiseikkojen, sääntöjen rikkojan ja suojellun oikeudellisen intressin on oltava samat”.( )

Nykyiseen oikeuskäytäntöön sisältyvät jännitteet

59. Näiden tapausten tarkastelu osoittaa, että ne bis in idem ‑periaatetta koskevaan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön liittyy kaksi jännitteistä aluetta.

60. Ensinnäkin yleissopimuksen 54 artiklaa koskevan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön sisällä on jonkin verran ristiriitaisuuksia.

61. Yhteisöjen tuomioistuin näyttää asiassa Gözütok ja Brügge sekä asiassa Van Esbroeck halunneen tulkita yleissopimuksen 54 artiklaa laajasti ja antaa etusijan henkilöiden vapaaseen liikkuvuuteen liittyville tavoitteille rikoksista rankaisemista ja yleisen turvallisuuden suojelemista koskeviin tavoitteisiin nähden. Yhteisöjen tuomioistuin sovelsi kuitenkin asiassa Miraglia antamassaan tuomiossa suppeampaa tulkintaa ja asetti rikosten ehkäisyn ja torjunnan henkilöiden vapaan liikkuvuuden edelle.

62. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin korosti asiassa Gözütok ja Brügge sekä asiassa Van Esbroeck antamissaan tuomioissa yleissopimuksen 54 artiklan taustalla olevaa ”vastavuoroisen luottamuksen” periaatetta ja katsoi, ettei se, että kansallisia rikosnimikkeitä ja ‑menettelyjä ole yhdenmukaistettu, ole este ne bis in idem ‑periaatteen soveltamiselle. Tästä syystä se sovelsi asiassa Gözütok ja Brügge kyseistä periaatetta erityiseen menettelyyn, joka johti siihen, että syytettä ei voinut ”ensimmäisessä” jäsenvaltiossa enää myöhemmin nostaa. Asiassa Miraglia antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin katsoi, että asiakysymystä koskeva päätös oli edellytyksenä yleissopimuksen 54 artiklan periaatteen soveltamiselle. Asiassa Miraglia annettu tuomio viittaa tästä syystä siihen, että se, että toimenpiteistä luovutaan yksinomaan prosessuaalisista syistä ”ensimmäisessä” jäsenvaltiossa, ei yleensä riitä yleissopimuksen 54 artiklan soveltamiseen.

63. Toiseksi vallitsee epäjohdonmukaisuutta seuraavien kahden oikeuskäytännön välillä: yleissopimuksen 54 artiklaa koskeva oikeuskäytäntö, jossa ei (ilmeisesti) edellytetä, että ”suojeltu oikeudellinen intressi on sama”, vaan siinä tyydytään soveltamaan ne bis in idem ‑periaatetta sillä edellytyksellä, että ”teot ovat samat”( ) ja vastaajat ovat samoja molemmissa tuomioistuimissa;( ) ja oikeuskäytäntö, joka koskee ne bis in idem ‑periaatetta ”EY:n oikeuden perusperiaatteena”, jonka soveltamiseksi edellytetään ”kolmen edellytyksen” täyttymistä eli ”tosiseikkojen, sääntöjen rikkojan ja suojellun oikeudellisen intressin on oltava samat”.( )

Ensimmäinen kysymys

64. Ensimmäisessä kysymyksessä pyydetään selvennystä siihen, pitäisikö yleissopimuksen 54 artiklan mukaista ne bis in idem ‑periaatetta tulkita siten, että sitä sovelletaan tilanteeseen, jossa ”ensimmäisen” jäsenvaltion toimivaltainen tuomioistuin on tehnyt lopullisen päätöksen (res judicata), joka estää syytteen nostamisen myöhemmin tiettyjä henkilöitä vastaan sillä perusteella, että syyteoikeus on vanhentunut kyseisen jäsenvaltion rikoslain nojalla.

Alustavia huomioita

65. Ennen ensimmäiseen kysymykseen vastaamista tarvitaan mielestäni muutamia alustavia huomioita.

Vanhentumisajat

66. Useimmissa manner-Euroopan oikeusjärjestyksissä valtion oikeuteen panna rikosoikeudenkäynti vireille sovelletaan vanhentumisaikoja. Sen jälkeen kun vanhentumisaika on kulunut, syyteoikeus on kyseisen lainsäädännön nojalla vanhentunut. Mikäli toimivaltainen ylin tuomioistuin toteaa, että syyteoikeus on vanhentunut, ratkaisusta tulee lainvoimainen. Oletettua rikoksentekijää vastaan ei voida enää panna vireille rikosoikeudenkäyntiä samoista teoista kyseisessä jäsenvaltiossa.

67. Vanhentumisajat määrätään rikoksen vakavuuden perusteella. Vanhentumisajat vaihtelevat kuitenkin jäsenvaltioiden välillä huomattavasti suurin piirtein samanlaistenkin rikosten osalta.( )

68. Englannin, Skotlannin ja Irlannin oikeusjärjestyksissä rikosoikeudenkäynteihin ei sitä vastoin yleensä sovelleta vanhentumisaikoja.( )

69. Tästä syystä vanhentumisaikoja ei ole hyväksytty yleisenä periaatteena kaikkien jäsenvaltioiden rikosoikeudellisissa järjestelmissä.

70. On esitetty useita syitä sille, miksi valtion syyteoikeudelle pitäisi asettaa vanhentumisaika. On esimerkiksi väitetty, että sen jälkeen kun on kulunut tietty määrä vuosia, on yhteiskuntarauhan vuoksi parempi antaa menneisyyden uinua kuin herättää oletetun rikoksen aiheuttama sosiaalinen levottomuus uudelleen henkiin. Mikäli valtio toimii huolimattomasti eikä kykene saamaan vastaajaa tuomioistuimen eteen säädetyssä määräajassa, tämä saattaa olla hyväksyttävä perustelu sille, että yhteiskunta menettää oikeutensa rangaista kyseisiä henkilöitä. Lopuksi on todettava käytännön tasolla, että mitä enemmän aikaa oletetusta rikoksesta on kulunut, sitä vaikeampaa todennäköisesti on saada luotettavaa näyttöä ja järjestää oikeudenmukainen oikeudenkäynti.

71. Kaikki nämä syyt liittyvät tehokkaaseen rikoslainkäyttöön ja yleisemmin yleistä etua koskeviin näkökohtiin.( )

Ne bis in idem ‑periaatteen taustalla olevat syyt

72. Ne bis in idem ‑periaatteen syyt ovat sitä vastoin erilaiset. Kyseistä periaatetta, jonka juuret länsimaiden oikeusjärjestyksissä voidaan jäljittää jo varhaisiin aikoihin,( ) pidetään lähinnä (joskaan ei yksinomaan)( ) keinona suojella yksityistä sitä vastaan, että valtio mahdollisesti käyttää väärin seuraamusten määräämistä koskevaa valtaansa.( ) Valtion ei pitäisi saada tehdä toistuvia yrityksiä tuomita henkilö oletetusta rikoksesta. Sen jälkeen kun oikeudenkäynti on saatettu päätökseen kaikkia asianmukaisia prosessuaalisia takeita noudattaen ja yksilön mahdollinen velka yhteiskunnalle on arvioitu, valtion ei pitäisi kohdistaa häneen uuden oikeudenkäynnin rasitetta (tai, kuten angloamerikkalaisissa oikeusjärjestyksissä asiaa kuvataan, asettaa häntä ”kahta kertaa syytteeseen”)( ). Kuten Yhdysvaltain Supreme Courtin (korkein oikeus) tuomari Black on ytimekkäästi todennut, ”tausta-ajatuksena – – on se, että valtiolle kaikkine voimavaroineen ja valtuuksineen ei pitäisi antaa mahdollisuutta tehdä toistuvia yrityksiä yksityishenkilön tuomitsemiseksi oletetusta rikoksesta ja tällä tavoin aiheuttaa hänelle hämmennystä, kuluja ja kärsimystä, pakottaa hänet elämään jatkuvassa ahdistuksessa ja epävarmuudessa ja lisätä sitä mahdollisuutta, että vaikka hän olisi syytön, hänet saatetaan todeta syylliseksi”.( )

73. Siten oikeudesta siihen, että samoista teoista ei voi tulla syytetyksi kahteen kertaan, on tullut perustavanlaatuinen ihmisoikeus saada suojaa valtion seuraamusten määräämistä koskevaa oikeutta vastaan, ja se on kodifioitu useisiin kansainvälisiin sopimuksiin.( )

74. Vaikka tämä on ne bis in idem ‑periaatteen tausta-ajatuksena, periaatteen soveltaminen edellyttää kuitenkin sitä, että yhteiskunnalla on jo ollut täysimääräinen mahdollisuus selvittää tilinsä sellaisen henkilön kanssa, jonka se olettaa tehneen rikoksen.

75. Yhden näkemyksen mukaan näin voi tapahtua ainoastaan silloin, jos on järjestetty asiakysymystä koskeva oikeudenkäynti ja yhteiskunnan nimetyt edustajat ovat tutkineet vastaajan käyttäytymisen. Tällaista näkemystä tukee Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklan 2 kappaleen sanamuoto, sillä sen mukaan juttu voidaan kuitenkin ottaa uudelleen tutkittavaksi asianomaisen valtion lakien ja oikeudenkäyntimenettelyn mukaisesti, jos on näyttöä uusista tai vasta esiin tulleista tosiseikoista tai jos aiemmassa prosessissa on tapahtunut sellainen perustavaa laatua oleva virhe, joka voisi vaikuttaa lopputulokseen.( ) Yhteiskunnalle sallitaan toisin sanoen normaalisti vain yksi yritys asettaa vastaaja syytteeseen, mutta sillä on (poikkeuksellisesti) oikeus ”toiseen yritykseen” ensimmäisen vapauttavan ratkaisun jälkeen, jos joko a) on (merkittävää) uutta näyttöä tai b) vastaajan käyttäytymistä ei arvioitu asianmukaisesti ensimmäisen rikosoikeudenkäynnin aikana. EU:n piirissä seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklan voidaan kohtuudella sanoa sisältävän korkeimman tason oikeudellisen ilmenemismuodon ne bis in idem ‑periaatteesta perustavanlaatuisena ihmisoikeutena.

76. Vaihtoehtoisen näkemyksen mukaan yhteiskunnan yksi ainoa mahdollisuus selvittää tilinsä vastaajan kanssa perustuu yhteiskunnan itse itselleen asettamiin syyttämistä koskeviin vanhentumisaikoihin, eikä sillä ole merkitystä, jos – juuri tästä syystä – ”asiakysymystä” ei koskaan tutkita. Vaikka arvostan tämän näkemyksen älyllistä johdonmukaisuutta, vaikuttaa siltä, että se todennäköisesti aiheuttaa huomattavaa levottomuutta yleissopimuksen monikansallisessa ja moninaisia yhteiskuntaratkaisuja sisältävässä maailmassa. Yhden ”yhteiskunnan” yhteydessä voidaan todellakin kohtuudella sanoa, että yhteiskunta on itse luopunut mahdollisuudesta tilintekoon sen jälkeen kun X vuotta on kulunut. Tämä perustelu vaikuttaa kuitenkin vähemmän kohtuulliselta, jos sitä sovelletaan 17 yhteiskuntaan eli 13 jäsenvaltioon, jotka ovat tähän mennessä panneet Schengenin säännöstön täysimääräisesti täytäntöön, Islantiin ja Norjaan yleissopimuksen sopimuspuolina, sekä Yhdistyneeseen kuningaskuntaan( ) ja Irlantiin( ) muun muassa yleissopimuksen 54–58 artiklan osalta.( )

77. Vaikuttaa siis siltä, että nyt käsiteltävän asian ratkaisun ydin on se, merkitseekö päätös rikosoikeudellisista toimenpiteistä luopumisesta sillä perusteella, että syyteoikeus on vanhentunut, sitä, että asianomainen henkilö on asetettu ”syytteeseen” yleissopimuksen 54 artiklan soveltamisen kannalta, jolloin hänellä on oikeus käyttää perusoikeuttaan olla tulematta syytetyksi kahteen kertaan samassa asiassa. Kuten selitän jäljempänä, katson, että näin ei ole, ellei tätä päätöstä ole tehty oikeudenkäynnissä, jossa on tutkittu asiakysymys. Vain siinä tapauksessa asianomainen henkilö on todellisuudessa ”asetettu syytteeseen” siten, että hänellä on oikeus nojautua yleissopimuksen 54 artiklaan.( )

Ne bis in idem ‑periaatteen ulottuvuus

78. Vaikka ne bis in idem ‑periaatteen syyt on yleisesti hyväksytty ja kyseinen periaate on jossain muodossa löydettävissä (odotetusti) yleisesti yleissopimuksen sopimusvaltioiden oikeusjärjestyksistä ja itse asiassa useimmista kehittyneistä oikeusjärjestelmistä, suppeankin vertailevan tutkimuksen perusteella on ilmeistä, ettei ole olemassa yhtä ainoaa, aidosti yhteistä määritelmää siitä, mitä tällä periaatteella täsmälleen tarkoitetaan, mikä sen ulottuvuus on tarkalleen, milloin täsmälleen sitä on sovellettava ja niin edelleen.( )

79. EU:n piirissä yhteisen taustanäkemyksen puuttumisen osoittavat useat epäonnistuneet lainsäädäntötoimet ja ‑aloitteet, joita yhteisön toimielimet ja jäsenvaltiot ovat toteuttaneet EU:n perustamissopimuksen VI osaston nojalla määritelläkseen yleissopimuksen 54 artiklan mukaisen periaatteen ulottuvuuden.( )

Ne bis in idem ‑periaate omana periaatteenaan yhteisön oikeudessa

80. EU:n oikeuden kannalta vaikuttaa lähes väistämättömältä, että ne bis in idem ‑käsite (joka, kuten yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa Vinyl Maatschappij antamassaan tuomiossa, on yhteisön oikeuden perusperiaate) on näin ollen ymmärrettävä itsenäiseksi tai omaksi periaatteekseen. Koska siitä ei ole tehty muita perustamissopimuksen muuttamista tai johdettua yhteisön oikeutta koskevia aloitteita, yhteisöjen tuomioistuimen on muotoiltava ja kehitettävä sitä käyttäessään tällaisia EU:n oikeuden keskeisiä käsitteitä koskevaa ”hermeneuttista monopoliaan”.( ) Tämän periaatteen nimenomaisen soveltamisen tiettyihin alueisiin (ovatpa kyseessä kilpailuoikeus tai yleissopimuksen 54 artiklan kattamat tilanteet) pitäisi kuulua osana ydinkäsitykseen siitä, mitä tällä perusperiaatteella tarkoitetaan (tai pitäisi tarkoittaa) yhteisön oikeusjärjestyksessä.

81. Ehdotus, jonka mukaan ne bis in idem ‑periaate pitäisi ymmärtää itsenäiseksi periaatteeksi EU:n piirissä, ei ole mielestäni liian uskalias. EU muodostaa uuden oikeusjärjestyksen( ) ja Euroopan yhdentymisprosessi ainutlaatuisen kansainvälisen rakenteen. Yleissopimuksen 54 artikla on puolestaan yksi ensimmäisistä onnistuneista yrityksistä soveltaa ne bis in idem ‑periaatetta monenvälisesti rajat ylittävässä asiayhteydessä.( ) Tästä syystä vaikuttaa luonnolliselta, että tämän periaatteen määritelmän pitäisi olla oma määritelmänsä, jota mukautetaan sen monikansallisen asiayhteyden erityispiirteiden mukaan, johon sitä on tarkoitus soveltaa.

Tasapaino henkilöiden vapaan liikkuvuuden ja niiden vaatimusten välillä, jotka koskevat rikosten torjuntaa ja korkeatasoisen suojan antamista ”vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvalla alueella”

82. Lopuksi on välttämätöntä asettaa tämä keskustelu laajempaan asiayhteyteen, jossa tasapainotetaan asianmukaisella tavalla kaksi yhtä perustavanlaatuista ja tärkeää käsitettä: yhtäältä henkilöiden vapaa liikkuvuus ja toisaalta tehokas rikosten torjunta ja korkeatasoisen suojan antaminen ”vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvalla alueella”.

83. Muistutettakoon tässä yhteydessä, että EU 29 artiklan nojalla (VI osaston ”Määräykset poliisiyhteistyöstä ja oikeudellisesta yhteistyöstä rikosasioissa” ensimmäinen määräys, johon yleissopimuksen 54–58 artikla perustuvat) ”unionin tavoitteena on antaa kansalaisille korkeatasoinen suoja vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvalla alueella kehittämällä jäsenvaltioiden yhteistä toimintaa poliisiyhteistyössä ja oikeudellisessa yhteistyössä rikosasioissa – – ”. Vaikka henkilöiden vapaan liikkuvuuden toteuttaminen on tärkeää, ”korkeatasoisen suojan” saavuttaminen on siis yhtä tärkeää. EU 2 artiklassa pidetään samoin yhtä tärkeänä henkilöiden vapaan liikkuvuuden toteuttamista ja rikosten ehkäisemistä ja torjumista.( )

84. Vaikuttaa viime kädessä siltä, että vaikka henkilöiden liikkumisvapaus on epäilemättä tärkeä, se ei ole ehdoton.( ) Yleissopimuksella pyritään saavuttamaan liikkumisvapaus vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvalla alueella. Erottamaton osa tätä prosessia on se, että löydetään ne bis in idem ‑periaatteelle oma määritelmänsä, jolla mahdollistetaan vapaaseen liikkuvuuteen liittyvät oikeudet vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan ja korkeatasoisen suojan tarjoavalla alueella. Oli (luonnollisesti) välttämätöntä sisällyttää ne bis in idem ‑periaatteen sisältävä määräys yleissopimukseen – näin perustavanlaatuisen käsitteen pois jättäminen olisi ollut vakava aukko. Samaan aikaan tätä periaatetta ei kuitenkaan saa vääristää suhteettomaksi. Toisin sanoen: sille on annettava asianmukainen soveltamisala, mutta ei rajatonta ulottuvuutta.

Ensimmäiseen kysymykseen annettava vastaus

85. Ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastatessaan yhteisöjen tuomioistuin joutuu tekemään vaikean valinnan kahden vaihtoehdon välillä: todetaanko, että prosessuaalinen vanhentumisaika (jonka soveltaminen ei periaatteessa edellytä vastaajan asiaan liittyvän asiakysymyksen tutkimista) on riittävä peruste ne bis in idem ‑periaatteen soveltamiselle, vai todetaanko, että jotta tätä periaatetta voitaisiin soveltaa, edellytetään sitä, että ensimmäisen syytteen yhteydessä asiakysymystä on jossain määrin tutkittu (ja mikäli näin on, missä määrin sitä pitäisi tutkia). Esitykseni seuraamista helpottaakseni käytän ensin mainitusta nimitystä ”prosessiperusteinen lähestymistapa” ja jälkimmäisestä nimitystä ”asiakysymysperusteinen lähestymistapa”.

86. Osapuolten näkemykset voidaan tiivistää lyhyesti seuraavalla tavalla.

87. Espanjan vastaajat puoltavat lähinnä prosessiperusteista lähestymistapaa.

88. Kaikki huomautuksiaan esittäneet jäsenvaltiot omaksuvat sitä vastoin asiakysymysperusteisen lähestymistavan. Espanja, Alankomaat, Puola ja Ranska väittävät lähinnä, että yleissopimuksen 54 artiklaa sovelletaan ainoastaan silloin, jos toimivaltainen tuomioistuin on lopullisella päätöksellä arvioinut asiakysymyksen ja antanut tuomion vastaajan rikosoikeudellisesta vastuusta. Näin ei ole silloin, jos rikosoikeudellisista toimenpiteistä luovutaan lopullisesti yksinomaan sillä perusteella, että rikoksia koskeva syyteoikeus on vanhentunut. Italia esittää vastaavasti, että yleissopimuksen 54 artiklaa sovelletaan vain silloin, jos lopullinen päätös rikosoikeudellisista toimenpiteistä luopumisesta sen vuoksi, että rikos on vanhentunut, tehdään sellaisen oikeudenkäynnin perusteella, jossa on tutkittu asiakysymys ja vastaajan rikosoikeudellinen vastuu.

89. Komissio omaksuu prosessiperusteisen lähestymistavan täysin käytännön näkökohtien perusteella. Se katsoo, että kansallisen tason tilanteen perusteella prosessuaalisista syistä tapahtuvaan ”vapauttamiseen” saattaa liittyä asiakysymyksen arviointi, mutta se saattaa myös puuttua. Jotta vältettäisiin vaikeudet, joita kansallisissa tuomioistuimissa saattaa syntyä, jos niiden on ratkaistava, onko toisessa tuomioistuimessa tehtyyn aikaisempaan päätökseen todellisuudessa sisältynyt tällaista arviointia, komissio ehdottaa yleissäännöksi, että mitä tahansa lopullista päätöstä, jolla estetään myöhemmät rikosoikeudenkäynnit samojen tekojen osalta jossakin jäsenvaltiossa, on pidettävä yleissopimuksen 54 artiklassa tarkoitettuna lopullisena päätöksenä.

90. Yhdyn tältä osin komissioon: vaikuttaa todellakin siltä, että kansallinen oikeudenkäynti, joka johtaa päätöksiin, joissa sovelletaan vanhentumisaikaa, saattaa sisältää asiakysymyksen tutkimisen tai olla sisältämättä sitä (nimenomaan sen mukaan, miten, milloin ja kenen toimesta vanhentumiskysymys tuodaan esiin).( ) Mielestäni kuitenkaan sen, että rikosoikeudellisista toimenpiteistä luovutaan sen vuoksi, että sovelletaan vanhentumisaikaa ilman asiakysymyksen minkäänlaista tutkimista, ei pitäisi kuulua yleissopimuksen 54 artiklan mukaisen ne bis in idem ‑periaatteen soveltamisalaan.

91. Esitän seuraavassa jaksossa syyt, joiden vuoksi katson asiakysymysperusteisen lähestymistavan olevan parempi yleissopimuksen 54 artiklan tulkinta. Tutkin sen jälkeen useita vastaväitteitä, joita prosessiperusteisen lähestymistavan kannattajat ovat esittäneet asiakysymysperusteista lähestymistapaa vastaan.

Perustelut, jotka puoltavat ne bis in idem ‑periaatteen asiakysymysperusteista lähestymistapaa

92. Asiakysymysperusteinen lähestymistapa noudattaa ensinnäkin tarkemmin ne bis in idem ‑periaatteen taustalla olevia syitä. Tämän periaatteen mukaan valtiolla on yksi mahdollisuus arvioida yksilön oletettua rikollista käyttäytymistä ja antaa siitä tuomio. Vasta asiakysymyksen arvioinnin jälkeen voidaan kohtuudella sanoa, että asianomainen henkilö on asetettu ”syytteeseen” ja että poikkeustilanteita lukuun ottamatta samaa asiaa (”in idem”) ei saisi arvioida toiseen kertaan (”ne bis”).

93. Vanhentumisajat perustuvat sitä vastoin muihin syihin, kuten olen esittänyt. Yhteiskunta ei siinä yhteydessä arvioi vastaajaa vaan sitä, miten tärkeänä se pitää rikosta objektiivisesti arvioiden( ) – arvio, joka vaihtelee huomattavasti valtiosta toiseen – ja siten sitä, miten pitkään valtion pitäisi saada pitää syyttämisoikeutensa.

94. Muistutettakoon siitä, että toimimme tässä yhteydessä ylikansallisella tasolla, jolla ei ole olemassa yhteistä määritelmää tämän periaatteen soveltamisalasta, eikä siis ole myöskään olemassa suoraan merkityksellistä ulkopuolista auktoriteettia.( ) Sellaisessa tilanteessa vaikuttaa siltä, että ne bis in idem ‑periaatteen soveltamisen kannalta voitaisiin ja pitäisi antaa eri merkityksiä a) ”lopulliselle rikosoikeudellisista toimenpiteistä luopumiselle”, joka johtuu siitä, että rikosta koskeva syyteoikeus on vanhentunut, ja b) sille, että rikosoikeudenkäyntiä ei voida panna myöhemmin vireille samojen tekojen vuoksi sen jälkeen kun henkilö on ”lopullisesti vapautettu” täyden oikeudenkäynnin jälkeen. Tilanne on tällainen, vaikka täysin kotimaisessa asiayhteydessä molemmat menettelytavat saattavat johtaa samaan lopputulokseen (eli siihen, että rikosoikeudenkäyntiä ei voida panna myöhemmin vireille samaa henkilöä vastaan samojen tekojen vuoksi).

95. Yleissopimuksen 54 artiklan mukaisen ne bis in idem ‑periaatteen soveltamisen kannalta vaikuttaisi siltä, että välttämätön edellytys on se, että järjestetään oikeudenkäynti, jossa rikostuomioistuin tutkii vastaajan käyttäytymistä oikeudellisesti ja hänen tekonsa siten arvioidaan.( ) Tilanne on selvästi tällainen silloin, kun annetaan lopullinen tuomio asiakysymyksestä. En kuitenkaan menisi niin pitkälle, että edellyttäisin muodollista ”syyllisyyttä” tai ”syyttömyyttä” koskevaa tuomiota, jotta periaatetta voitaisiin soveltaa. Tämä merkitsisi mielestäni sitä, että yleissopimuksen 54 artiklan soveltamiselle asetettaisiin tarpeettoman ankaria edellytyksiä ja vähennettäisiin sen käytännön merkitystä niin paljon, ettei tämä olisi hyväksyttävissä.

96. Tästä syystä ehdotan, että valittajalla pitäisi olla mahdollisuus vedota ne bis in idem ‑periaatteeseen myös siinä tapauksessa, että hänet on todellisuudessa asetettu syytteeseen mutta häntä koskeva asia on lopulta hylätty, koska syyteoikeus on vanhentunut.( ) Mikäli kansallisessa rikosoikeudenkäynnissä on arvioitu edes jollain merkityksellisellä tavoin asiakysymystä, vastaaja on mielestäni todellakin asetettu syytteeseen.( ) Tästä syystä häneen on sovellettava ne bis in idem –periaatetta, ja yleissopimuksen 54 artiklan nojalla pitäisi olla mahdotonta, että samaan vastaajaan kohdistettaisiin myöhemmin syytteitä toisessa jäsenvaltiossa samoista teoista.( ) Tämä on ne bis in idem ‑periaatteen tausta-ajatuksen mukaista. Tästä seuraa, että mikäli päätös, jonka mukaan syyteoikeus on vanhentunut, tehdään ennen kuin asiakysymystä arvioidaan millään tavoin, ja rikosoikeudellisista toimenpiteistä luovutaan lopullisesti tästä syystä, tämän luopumisen pitäisi jäädä ne bis in idem ‑periaatteen soveltamisalan ulkopuolelle.( )

97. Toiseksi asiakysymysperusteisella lähestymistavalla tasapainotetaan mielestäni asianmukaisemmin keskenään kaksi toivottavaa tavoitetta eli yhtäältä henkilöiden vapaan liikkuvuuden edistäminen ja toisaalta sen varmistaminen, että oikeuksia vapaaseen liikkuvuuteen käytetään ”vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvalla alueella”, jossa on korkeatasoinen suoja ja jossa rikoksia ehkäistään tehokkaasti. Kuten olen todennut,( ) EU 2 artiklassa sen enempää kuin EU 29 artiklassakaan ei aseteta henkilöiden vapaata liikkuvuutta etusijalle rikoksien ehkäisemiseen ja torjumiseen ja korkeatasoisen suojan saavuttamiseen nähden. Yhteisöjen tuomioistuin asetti asiassa Miraglia itse asiassa jälkimmäisen tavoitteen ensin mainitun edelle. Kun näitä yhtä perustavanlaatuisia tavoitteita tasapainotetaan tarvittavalla tavalla, henkilöön, jota koskevista rikosoikeudellisista toimenpiteistä on luovuttu jossain jäsenvaltiossa sen vuoksi, että syyteoikeus on vanhentunut, ilman asiakysymyksen tutkimista, ei mielestäni pitäisi soveltaa yleissopimuksen 54 artiklaa.

98. Kolmanneksi asiakysymysperusteinen lähestymistapa on mielestäni paitsi ne bis in idem ‑periaatteen ydinajatuksen johdonmukainen sovellus myös yhteisöjen tuomioistuimen tähänastisen oikeuskäytännön mukainen.

99. Yleissopimuksen 54 artiklaa koskevista tapauksista yhteisöjen tuomioistuin nimenomaisesti edellytti asiassa Miraglia asiakysymyksen tutkimista, jotta ne bis in idem ‑periaatetta voitaisiin soveltaa. Asiassa Van Esbroeck sekä asiassa Gözütok ja Brügge vastaajat olivat joko jo olleet virallisen oikeudenkäynnin kohteena ja suorittaneet osan heille määrätystä tuomiosta tai myöntäneet syyllisyytensä oikeudenkäyntiä edeltäneessä vaiheessa. Heille oli sen vuoksi sekä asiassa Van Esbroeck että asiassa Gözütok ja Brügge määrätty seuraamukset kyseisistä rikoksista. Tästä syystä kaikissa kolmessa tapauksessa todellisuudessa sovellettiin asiakysymysperusteista lähestymistapaa.

100. Asiakysymysperusteisen lähestymistavan oikeellisuutta tukee myös ne bis in idem ‑periaatetta koskeva kilpailuoikeuden yhteydessä kehitetty yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö, erityisesti asiassa Vinyl Maatschappij annettu tuomio. Yhteisöjen tuomioistuin totesi siinä nimenomaisesti, että ” – – ’vapauttamista’ rikosasioissa tälle termille annetussa merkityksessä” tapahtuu ja yleistä ne bis in idem ‑periaatetta sovelletaan vain silloin, jos tehdyksi väitettyihin tekoihin on aineellisesti otettu kantaa.( )

101. Neljänneksi ne bis in idem ‑periaatteelle annettavan tulkinnan pitäisi olla sama kaikilla EU:n oikeuden aloilla. Tämä päätelmä perustuu EU 6 artiklaan, joka on lisätty I osastoon ”Yhteiset määräykset” ja jota sovelletaan kaikkiin EU:n perustamissopimuksen mukaisiin pilareihin. EU 6 artiklan 1 kohdassa määrätään, että ”unioni perustuu jäsenvaltioille yhteisiin vapauden, kansanvallan, ihmisoikeuksien ja perusvapauksien kunnioittamisen sekä oikeusvaltion periaatteisiin”. EU 6 artiklan 2 kohdassa määrätään lisäksi, että ”unioni pitää arvossa yhteisön oikeuden yleisinä periaatteina perusoikeuksia, sellaisina kuin ne taataan ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyssä – – Euroopan yleissopimuksessa ja sellaisina kuin ne ilmenevät jäsenvaltioiden yhteisessä valtiosääntöperinteessä”. Siten ne bis in idem ‑perusperiaate on ylemmäntasoinen oikeussääntö EU:n oikeusjärjestyksessä. Sen vuoksi sen tulkinnan on oltava yhdenmukainen kaikilla niillä toiminnan aloilla, joihin EU:n perustamissopimusta sovelletaan, eli se kattaa sekä EY:n perustamissopimuksen että Schengenin säännöstön.( )

102. Mikäli siis EY:n perustamissopimuksen kilpailusääntöjen mukaan ne bis in idem ‑perusperiaate edellyttää asiakysymyksen arvioimista (kuten asia on), saman täytyy päteä silloin, kun tätä periaatetta sovelletaan yleissopimuksen 54 artiklan nojalla.

103. Voidaan esittää, että ne bis in idem ‑periaate voi olla ja että sen täytyy olla kilpailuoikeudessa erilainen kuin yleissopimuksen 54 artiklan mukaisen ne bis in idem ‑periaatteen. Käsittelen tätä väitettä jäljempänä.( ) Kuitenkin kysymys siitä, edellyttääkö ne bis in idem ‑periaate sitä, että asiakysymys arvioidaan, koskee periaatteen itsensä yhtä ydinosaa. Tämän ydinosan on pysyttävä samana riippumatta siitä oikeudellisesta asiayhteydestä, jossa periaatetta sen jälkeen sovelletaan. En ymmärrä, miten perusperiaatteen ydinosan sisältö voisi vaihdella huomattavasti sen mukaan, sovelletaanko ne bis in idem ‑periaatetta yleissopimuksen 54 artiklan nojalla vai yleisesti yhteisön oikeuden perusperiaatteena (esim. kilpailuoikeudessa).

104. Viidenneksi asiakysymysperusteinen lähestymistapa auttaisi lisäksi estämään mielestäni epätoivottavan ”rikostuomioistuimen tarkoituksellisen valinnan” mahdollisuuden. Vastavuoroista luottamusta koskevan periaatteen rajaton soveltaminen saattaisi johtaa siihen, että henkilö tarkoituksella saattaisi itsensä syytteen alaiseksi sellaisessa jäsenvaltiossa, jossa hän tietää syyteoikeuden väistämättä todettavan vanhentuneeksi, ja nojautuisi sen jälkeen ne bis in idem ‑periaatteeseen päästäkseen liikkumaan vapaasti EU:n alueella.( )

Mahdolliset vastaväitteet asiakysymysperusteista lähestymistapaa vastaan

105. Käsiteltäviä vastaväitteitä näyttäisi olevan neljä: yleissopimuksen 54 artiklan taustalla olevan ”vastavuoroisen luottamuksen” merkitys; se, että yhteisöjen tuomioistuin on nimenomaisesti hylännyt yhdenmukaistamisen edellytyksenä yleissopimuksen 54 artiklan soveltamiselle; ja käytännön vaikeudet, joita saattaa aiheutua asiakysymysperusteisen lähestymistavan soveltamisesta. Käsittelen näitä kutakin peräjälkeen.

106. Ensinnäkin: onko asiakysymysperusteinen lähestymistapa ristiriidassa sen kanssa, että yhteisöjen tuomioistuin on tähän mennessä korostanut jäsenvaltioiden välisen ”vastavuoroisen luottamuksen” merkitystä?

107. Yhteisöjen tuomioistuin korosti tosiaankin asiassa Gözütok ja Brügge sekä asiassa Van Esbroeck antamissaan tuomioissa merkittävästi ”vastavuoroisen luottamuksen” periaatetta,( ) joka on yleissopimuksen 54 artiklan sekä Amsterdamin sopimuksen mukaisen jäsenvaltioiden rikosasioita koskevan yhteistyön taustalla( ) (kuten Tampereen Eurooppa‑neuvosto nimenomaisesti tunnusti).( )

108. Vastavuoroisen luottamuksen käsite ei kuitenkaan mielestäni ulotu niin pitkälle, että se olisi järkevä perusta ne bis in idem ‑periaatteen soveltamiseksi kaikkiin kansallisiin päätöksiin, joilla rikosoikeudellisista toimenpiteistä luovutaan vanhentumisajan kulumisen perusteella.

109. Vaikuttaa päinvastoin siltä, että voidaan ja pitäisi erottaa toisistaan yhtäältä luottamus toisten jäsenvaltioiden rikosoikeudenkäynteihin yleisellä tasolla (mikä sisältää sellaisia seikkoja kuin oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin takeet, rikosten aineellinen rajaaminen ja näytön esittämistä ja hyväksymistä koskevat säännöt) ja toisaalta luottamus siihen päätökseen, että rikoksen aineellista sisältöä ei voida tutkia ollenkaan, koska syyteoikeus on vanhentunut. Ensin mainittu on varsinainen ilmaisu siitä, että yhdenmukaistamattomassa tilanteessa kunnioitetaan toisten suvereenien valtioiden rikoslain laatua ja pätevyyttä. Jälkimmäinen merkitsee tosiasiallista yhdenmukaistamista pienimmän yhteisen nimittäjän perusteella.( )

110. Tässä yhteydessä voitaisiin ehkä todeta yhtäläisyys EY:n perustamissopimuksen mukaisiin päävapauksiin sovellettavaa vastavuoroista tunnustamista koskevaan periaatteeseen liittyvän oikeuskäytännön kanssa. Vaikka vastavuoroinen tunnustaminen on tärkeää, tästä periaatteesta on olemassa poikkeuksia sekä erityisten EY:n perustamissopimuksen määräysten että ”pakottavia syitä” koskevan oikeuskäytännön nojalla. Jotta tätä periaatetta voitaisiin soveltaa täysimääräisesti, se edellyttää joka tapauksessa sitä, että sellaisten henkilöiden, tavaroiden tai palvelujen, joiden osalta pyritään nojautumaan vapaata liikkuvuutta koskeviin sääntöihin, ominaisuudet tai erityispiirteet ovat vastaavia kuin ne ominaisuudet tai erityispiirteet, joita vaaditaan vastaanottavassa valtiossa tai maahantuontivaltiossa.( )

111. Sitä suuremmalla syyllä samanlaisten poikkeusten ja ”vastaavuutta” koskevien vaatimusten on oltava mahdollisia Schengenin säännöstön yhteydessä (jolta, vaikka se on nyt osa EU:n lainsäädäntöä Amsterdamin sopimuksen jälkeen, edelleen puuttuvat EY:n perustamissopimuksen täysimääräiset yhdenmukaistamistavoitteet ja mekanismit). Niiden täytyy myös olla asianmukaisia rikoslainsäädännön alalla tehtävän yhteistyön piirissä, sillä se on arkaluontoinen kansallisen suvereniteetin alue siltä osin kuin siinä kodifioidaan kansallisten yhteiskuntien moraaliset ja sosiaaliset arvot.( )

112. Tarkastellaan esimerkkinä rikosoikeudellisen vastuun ikärajaa – selvästi yhteiskunnan tietoista valintaa, joka vaihtelee huomattavasti jäsenvaltiosta toiseen.( ) Koska yhdenmukaistamisesta ei ole tehty sopimusta jäsenvaltioiden välillä, vaikuttaa siltä, että epämääräisesti määritelty ”vastavuoroisen luottamuksen periaate” ei olisi asianmukainen perusta pitää rikosoikeudellisista toimenpiteistä luopumista ”ensimmäisessä” jäsenvaltiossa sillä perusteella, että vastaaja oli rikosoikeudellisen vastuun ikärajaa nuorempi, syynä, jonka vuoksi ne bis in idem ‑periaatetta pitäisi soveltaa toisessa jäsenvaltiossa, jossa rikosoikeudellisen vastuun ikäraja on alempi. Rikosasioita koskevassa Euroopan yhdentymisen nykyvaiheessa tällainen tulos ei näyttäisi vastaavan sen toimivallan määrää, joka kullakin jäsenvaltiolla on edelleen käytettävissään.( )

113. Toiseksi: edellytetäänkö asiakysymysperusteisessa lähestymistavassa ne bis in idem ‑periaatteen soveltamiseksi edes vähimmäistason yhdenmukaistamista jäsenvaltioiden rikoslakijärjestelmien välillä? Mikäli näin on, se olisi selvästi sen näkemyksen vastaista, jonka yhteisöjen tuomioistuin on omaksunut sekä asiassa Gözütok ja Brügge että asiassa Van Esbroeck antamissaan tuomioissa.

114. Vaikuttaa siltä, että edellä vastavuoroisen luottamuksen periaatteesta esitetyt huomautukset ovat aiheellisia myös tässä yhteydessä. Samalla tavoin kuin vastavuoroisella tunnustamisella EY:n perustamissopimuksen vapaata liikkuvuutta koskevien määräysten yhteydessä, myöskään vastavuoroisen luottamuksen periaatteella ei voida yksinään tehokkaasti varmistaa sitä, että EU:n perustamissopimuksen VI osaston (Määräykset poliisiyhteistyöstä ja oikeudellisesta yhteistyöstä rikosasioissa) tavoitteet saavutetaan. Jotta taattaisiin täysimääräisesti vapaa liikkuvuus tilanteessa, jossa kansalliset näkemykset rikosasioista poikkeavat huomattavasti toisistaan, on todennäköisesti tarpeen yhdenmukaistaa tai lähentää kansallisia rikoslakeja ajan myötä.( ) Tämä pätee varsin selvästi vanhentumisaikoihin. Ellei näin tapahdu ja kunnes näin tapahtuu, vaikuttaa siltä, että vastavuoroista luottamusta koskeva periaate on epätyydyttävä perusta sille, että ne bis in idem ‑periaatetta laajennettaisiin kattamaan lainvoimaisuus prosessuaalisista syistä, jotka johtuvat vanhentumisajan soveltamisesta ilman asiakysymyksen arvioimista. Mikäli tuloksena on se, että tässä yhteydessä asetetaan etusijalle korkeatasoisen suojan ylläpitäminen vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvalla alueella liikkumisvapautta koskeviin ehdottomiin oikeuksiin nähden, olkoon niin.

115. Kolmanneksi: onko (kuten komissio väittää) olemassa vakavia käytännön vaikeuksia asiakysymysperusteisen lähestymistavan soveltamiselle? Komissio on tuonut esiin kaksi pääongelmaa, joita saattaa syntyä. Kansallisten tuomioistuinten on ensinnäkin ratkaistava, onko asiakysymystä arvioitu millään tavoin ”ensimmäisessä” jäsenvaltiossa. Komissio pelkää toiseksi, että seurauksena saattaisi olla syrjivä kohtelu. Henkilöt, jotka on ”vapautettu” jäsenvaltiossa, jossa päätökseen liittyy asiakysymyksen arviointi, voisivat hyötyä ne bis in idem ‑periaatteen soveltamisesta, kun puolestaan henkilöt, jotka on ”vapautettu” samoista syistä sellaisessa jäsenvaltiossa, jossa asiakysymyksen arviointia ei edellytetä, eivät voisi hyötyä siitä.

116. Olen eri mieltä komission kanssa.

117. Käytännön vaikeuksia koskevan väitteen osalta on todettava, että en ymmärrä, millä tavoin nämä vaikeudet poikkeaisivat pohjimmiltaan vaikeuksista, joita kansallisille rikostuomioistuimille väistämättä aiheutuu, kun ne tekevät yhteistyötä toisten jäsenvaltioiden rikostuomioistuinten kanssa. Yleissopimuksen 57 artiklassa määrätyn yhteistyövelvoitteen lisäksi on olemassa riittäviä yhteistyömekanismeja, jotta varmistetaan (verrattain) joustava minkä tahansa sellaisten epäilysten ratkaiseminen, joita kansallisella tuomioistuimella saattaa olla sellaisen päätöksen ulottuvuuden osalta, jonka toisen jäsenvaltion tuomioistuin on tehnyt ja joka sen on otettava huomioon. Olisi riittävää, että ”jälkimmäisen” jäsenvaltion rikostuomioistuin pyytäisi ”ensimmäisen” jäsenvaltion kansallista tuomioistuinta selventämään näiden yhteistyömekanismien mukaisesti, tutkittiinko asiakysymys vai ei.

118. Lienee myös kohtuullista olettaa, että vastaajan edustaja tuo tämän kysymyksen esiin jälkimmäisessä oikeudenkäynnissä ja vetoaa (kuten Espanjan vastaajien edustaja nyt käsiteltävässä asiassa) siihen, että vaikka vapauttaminen ensimmäisessä jäsenvaltiossa perustui osittain syyteoikeuden vanhentumiseen, siihen liittyi kuitenkin asiakysymyksen arviointi.

119. Syrjintää koskevan väitteen osalta todettakoon, että syrjintä merkitsee kahden samanlaisen tilanteen erilaista kohtelemista. Sellaisen vastaajan tilanne, joka on vapautettu asiakysymyksen tutkimisen jälkeen, ei ole samanlainen kuin vastaajan, joka on vapautettu ilman tällaista arviointia. Tästä syystä asiakysymysperusteinen lähestymistapa ei mielestäni johda minkäänlaiseen syrjintään.

120. Edellä esitetyn perusteella ehdotan Espanjan, Italian, Puolan, Ranskan ja Alankomaiden omaksuman kannan mukaisesti, että ensimmäiseen kysymykseen pitäisi vastata siten, että yleissopimuksen 54 artiklaa pitäisi Euroopan unionin oikeuden nykyisessä kehitysvaiheessa tulkita siten, että sen mukaan toisen jäsenvaltion tuomioistuimen rikosoikeudenkäynnissä tekemä päätös siitä, että syyteoikeus on vanhentunut, sitoo kansallista tuomioistuinta ainoastaan siinä tapauksessa, että a) päätös on kansallisen lainsäädännön mukaan lopullinen, b) toisessa jäsenvaltiossa pidettyyn oikeudenkäyntiin on liittynyt asiakysymyksen arviointi ja c) teot( ) ja vastaaja(t) ovat samat molempien tuomioistuinten oikeudenkäynneissä.( ) Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on ratkaista, täyttyvätkö nämä edellytykset tietyssä yksittäistapauksessa. Mikäli ne täyttyvät, samaa vastaajaa (samoja vastaajia) vastaan ei voida panna myöhemmin vireille oikeudenkäyntiä samoista teoista.

Toinen kysymys

121. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään lähinnä sitä, onko yleissopimuksen 54 artiklassa vahvistettua ne bis in idem ‑periaatetta tulkittava siten, että sen perusteella henkilöitä ei voida syyttää jäsenvaltiossa B sen vuoksi, että jäsenvaltiossa A luovuttiin samoihin tekoihin mutta eri henkilöihin liittyneistä rikosoikeudellisista toimenpiteistä sen vuoksi, että oletettua rikosta koskenut syyteoikeus oli vanhentunut.

122. Yhdyn kaikkien huomautuksiaan esittäneiden osapuolten – paitsi (ei niinkään yllättäen) pääasian vastaajien – näkemykseen siitä, että tämä kysymys on ongelmaton ja että siihen pitäisi vastata kieltävästi.

123. Yleissopimuksen 54 artiklassa todetaan nimenomaisesti, että ”henkilöä, jota koskevassa asiassa sopimuspuoli on antanut lainvoimaisen tuomion, ei voida syyttää samasta teosta toisen sopimuspuolen toimesta”. Tämän säännöksen sanamuodosta seuraa, että se hyödyttää ainoastaan tiettyä henkilöä tai tiettyjä henkilöitä, jotka on lopullisesti vapautettu tai tuomittu. Tämä määräys ei siten näyttäisi kattavan muita henkilöitä, jotka ovat saattaneet olla mukana samoissa teoissa mutta joita ei ole vielä syytetty. Yhteisöjen tuomioistuin on itse asiassa jo soveltanut tätä 54 artiklan sanamuotoa asiassa Gözütok ja Brügge antamassaan tuomiossa, jossa se katsoi, että ”non bis in idem ‑periaate, sellaisena kuin se on tässä määräyksessä ilmaistu, voi estää vain sen, että henkilö, jolle on yhdessä jäsenvaltiossa annettu lainvoimainen tuomio, ei joudu uusien rikosoikeudellisen seuraamuksen määräämistä koskevien menettelyjen kohteeksi samasta teosta toisessa jäsenvaltiossa”.( )

124. Tätä päätelmää tukee ns. sementtitapauksessa annettu tuomio. Yhteisöjen tuomioistuin totesi kyseisessä asiassa EY:n kilpailusääntöjen osalta, että ne bis in idem ‑periaatteen soveltaminen edellyttää muun muassa sitä, että ”sääntöjen rikkojan on oltava sama”.( )

Kolmas kysymys

125. Kolmas kysymys koskee sitä, että jos yhden yhteisön jäsenvaltion rikosasioita käsittelevät tuomioistuimet toteavat, että salakuljetusrikoksen yhteydessä ei ole osoitettu, että tuotteet olisivat peräisin yhteisön ulkopuolelta, ja vapauttavat vastaajan, voivatko toisen jäsenvaltion tuomioistuimet laajentaa tutkintaa osoittaakseen, että tuotteet on tuotu yhteisön ulkopuolisesta valtiosta tulleja suorittamatta.

126. Kuten komissio ja Espanjan vastaajat ovat asianmukaisesti huomauttaneet, tämä kysymys perustuu olettamukseen, joka on ristiriidassa ennakkoratkaisupyynnössä esitetyn tosiseikkojen kuvauksen kanssa.( ) Koska on viitteitä siitä, että tähän kysymykseen annettavasta vastauksesta saattaisi olla hyötyä kansalliselle tuomioistuimelle, tutkin sen tästä huolimatta.

127. Olen useimpien huomautuksiaan esittäneiden jäsenvaltioiden kanssa yhtä mieltä siitä,( ) että tähän kysymykseen annettava vastaus riippuu lähinnä siitä, täyttääkö itse päätös, jossa ensimmäiset tosiseikkoja koskevat toteamukset tehtiin, edellytykset, joiden täyttyessä yleissopimuksen 54 artiklan ne bis in idem ‑periaatetta voidaan soveltaa. Olen jo tutkinut nämä edellytykset kahta ensimmäistä kysymystä koskevassa selvityksessäni, ja viittaan siinä yhteydessä tekemiini päätelmiin.

128. Tästä syystä ehdotan, että kolmanteen kysymykseen pitäisi vastata, että yleissopimuksen 54 artiklaa pitäisi Euroopan unionin oikeuden nykyisessä kehitysvaiheessa tulkita siten, että sen mukaan toisen jäsenvaltion tuomioistuimen rikosoikeudenkäynnissä tekemä päätös sitoo toisen jäsenvaltion rikostuomioistuimia ainoastaan siinä tapauksessa, että a) päätös on kansallisen lainsäädännön mukaan lopullinen, b) toisessa jäsenvaltiossa pidettyyn oikeudenkäyntiin on liittynyt asiakysymyksen arviointi ja c) teot ja vastaaja(t) ovat samat molempien tuomioistuinten oikeudenkäynneissä.

129. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on ratkaista, täyttyvätkö nämä edellytykset tietyssä yksittäistapauksessa. Mikäli ne täyttyvät, samaa vastaajaa (samoja vastaajia) vastaan ei voida panna vireille oikeudenkäyntiä samoista teoista, eikä kansallinen tuomioistuin saa tutkintaansa laajentamalla kyseenalaistaa mitään ensimmäisessä päätöksessä tehtyjä tosiseikkoja koskevia toteamuksia.( )

130. Mikäli toisaalta edellä mainitut edellytykset eivät täyty, toisen jäsenvaltion rikostuomioistuimet voivat aloittaa rikostutkinnan uudelleen, mikäli se on niiden tehtävänä kansallisen rikoslain mukaan, selvittääkseen sen, onko laitonta maahantuontia tapahtunut.

Neljäs kysymys

131. Neljännen kysymyksen sanamuoto antaisi ymmärtää, että Portugalin korkein oikeus olisi jo todennut, että riidanalaisia tuotteita ei ollut tuotu laittomasti Portugaliin, mikä tieto on ristiriidassa ennakkoratkaisupyynnön muiden osien kanssa.( ) Kun otetaan kuitenkin huomioon ennakkoratkaisupyynnön yleissisältö, muotoilen komission ja kaikkien huomautuksiaan esittäneiden jäsenvaltioiden tavoin nämä kysymykset uudelleen, jotta kansalliselle tuomioistuimelle kyettäisiin antamaan hyödyllinen vastaus.

132. Neljäs kysymys koostuu kahdesta erillisestä kysymyksestä.

Neljännen kysymyksen a kohta

133. Ensimmäinen alakysymys, joka koskee EY 24 artiklan mukaista vapaassa vaihdannassa olevien tuotteiden käsitettä, koostuu puolestaan kahdesta osasta.

134. Ensimmäisessä osassa tuodaan esiin se ongelma, merkitseekö se, että rikostuomioistuin toteaa yhdessä jäsenvaltiossa, että laitonta maahantuontia ei ole osoitettu, sitä, että kyseisistä tuotteista tulee peruuttamattomasti vapaassa vaihdannassa olevia tuotteita, joihin sovelletaan EY 24 artiklaa, ja että tämä sitoo toisten jäsenvaltioiden rikostuomioistuimia samoihin tuotteisiin liittyvissä rikosoikeudenkäynneissä.

135. Toinen osa koskee jälleen sitä, sitooko rikostuomioistuimen lopullinen päätös, jossa todetaan laitonta maahantuontia koskevan syyteoikeuden olevan vanhentunut ja tällä perusteella estetään myös rikosoikeudenkäynnin myöhempi vireillepano laittoman maahantuonnin perusteella kyseisessä jäsenvaltiossa, kaikkien muiden jäsenvaltioiden rikostuomioistuimia ja toimivaltaisia viranomaisia, joiden on tämän seurauksena hyväksyttävä se, että kyseiset tuotteet ovat todellakin vapaassa vaihdannassa.

136. Olen edellä kolmea ensimmäistä kysymystä tutkiessani jo kehitellyt, vaikkakin yleisellä tasolla, osatekijät, joita tarvitaan näihin molempiin osiin vastaamiseksi.

137. Jotta kyettäisiin antamaan hyödyllisempi vastaus, on mielestäni kuitenkin tarpeen erottaa toisistaan yhtäältä vapaassa vaihdannassa olevien tuotteiden hallinto-oikeudellinen asema ja toisaalta rikosoikeudellinen vastuu, joka saattaa aiheutua siitä, että yhteisöön tuodaan laittomasti kolmansista maista peräisin olevia tuotteita. Ensin mainitusta tilanteesta säädetään yhteisön oikeussäännöissä. Jälkimmäinen kuuluu sitä vastoin kansallisen rikoslain soveltamisalaan.

138. EY 24 artiklan mukaan ”kolmansista maista tulevien tuotteiden katsotaan olevan jäsenvaltiossa vapaassa vaihdannassa, jos tuontimuodollisuuksia on noudatettu ja tuotteista on tässä jäsenvaltiossa kannettu niistä menevät tullit tai vaikutukseltaan vastaavat maksut eikä näitä tulleja tai maksuja ole kokonaan tai osittain palautettu”.

139. Yksityiskohtaisemmat säännöt on vahvistettu yhteisön tullikoodeksissa, joka on otettu käyttöön neuvoston asetuksella N:o 2913/92( ) (jäljempänä tullikoodeksi), ja tullikoodeksin soveltamista koskevista säännöksistä annetussa komission asetuksessa N:o 2454/93 (jäljempänä soveltamisasetus).( )

140. EY 24 artiklan sekä tullikoodeksin ja soveltamisasetuksen asiaa koskevien säännösten nojalla( ) vapaassa vaihdannassa olevilla tuotteilla on katsottava tarkoitettavan kolmannesta maista peräisin olevia tuotteita, jotka on tuotu maahan asianmukaisesti jostain toisesta jäsenvaltiosta EY 24 artiklassa vahvistettujen vaatimusten mukaisesti.( ) Kun kolmansista maista maahantuodut tavarat on luovutettu vapaaseen liikkeeseen, niistä tulee yhteisötavaroita.( ) Luovuttaminen vapaaseen liikkeeseen sisältää ”tavaran maahantuontia koskevien muodollisuuksien suorittamisen sekä lain mukaan kannettavien tullien kantamisen”.( ) Yhteisön tullialueella kuljetettavia tavaroita on pidettävä yhteisötavaroina, jollei vahvisteta, että niillä ei ole yhteisöasemaa.( )

141. Sovellettavien yhteisön oikeussääntöjen mukaan tulliviranomaisilla on edelleen oikeus suhteellisuusperiaatetta ja tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevassa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä asetetuin rajoituksin( ) selvittää niiden asiakirjojen aitous, joilla osoitetaan tuotteiden asema, ja suorittaa tarkastuksia tullimääräysten noudattamisen varmistamiseksi.( ) Mikäli tuotteet on tuotu laittomasti maahan tai vapautettu laittomasti vapaaseen vaihdantaan, tullikoodeksissa ja soveltamisasetuksessa säädetään, että tällaisista tuotteista syntyy tullivelka, joka vastuuhenkilön on suoritettava.( )

142. Näin ollen heti kun tuontimuodollisuudet on täytetty ja mahdolliset maksut suoritettu, kolmansista maista maahantuoduista tuotteista tulee vapaassa vaihdannassa olevia tuotteita ja ne saavat kaikki tähän liittyvät yhteisön oikeussääntöjen mukaiset oikeudet. Nämä yhteisön oikeussäännöt sitovat kansallisia viranomaisia. Toisten jäsenvaltioiden viranomaisten on oletettava, että kansallisten tulliviranomaisten ilmoitus siitä, että tuotteet ovat vapaassa vaihdannassa, on pätevä, kunnes toisin osoitetaan. Mikäli näin käy, tästä seuraava tullivelka on suoritettava. Yhteisön tullilainsäädännön vaikutus päättyy tässä vaiheessa.

143. Yhteisön oikeussäännöt koskevat siis ainoastaan lainvastaisen maahantuonnin hallinto-oikeudellisia näkökohtia. Niillä ei pyritä yhdenmukaistamaan sitä, miten tullirikoksia käsitellään kansallisten rikoslakien perusteella. Jäsenvaltioilla on edelleen toimivalta määrätä tullikoodeksin rikkomisten johdosta seuraamuksia( ) niiden edellytysten mukaisesti, joita yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut erityisesti oikeasuhteisuuden osalta. Tästä syystä se, merkitseekö laiton maahantuonti rikosoikeudellisen vastuun aiheuttavaa tullirikosta (hallinnollisen lainsäädännön mukaisen tullivelan lisäksi), määräytyy sovellettavien kansallisten rikoslakien mukaan.

144. Tällaisen rikoksen niistä osatekijöistä, jotka liittyvät siihen, onko laitonta maahantuontia yhteisöön tosiseikkojen perusteella tapahtunut, säädetään kylläkin asiaa koskevissa yhteisön säännöissä. Tältä osin yhteisön oikeussäännöillä on merkitystä määritettäessä sitä, onko tullirikos kansallisen rikoslain mukaan tapahtunut. Se, onko tällaisia tosiseikkoja koskevia toteamuksia tehty tietyssä rikosoikeudenkäynnissä, riippuu siitä, miten ja milloin vanhentumista koskeva kysymys tuotiin esiin kyseisessä oikeudenkäynnissä.

145. Tästä seuraa, että kuten olen jo huomauttanut kolmanteen kysymykseen antamassani vastauksessa, silloin kun kaikki yleissopimuksen 54 artiklan mukaisen ne bis in idem ‑periaatteen soveltamiseksi tarvittavat edellytykset täyttyvät, Euroopan unionin oikeuden nykyisessä kehitysvaiheessa samaa vastaajaa (samoja vastaajia) vastaan ei voida myöhemmin panna vireille oikeudenkäyntiä samoista teoista, eikä kansallinen tuomioistuin saa tutkintaansa laajentamalla kyseenalaistaa mitään ensimmäisessä päätöksessä tehtyjä tosiseikkoja koskevia toteamuksia.( )

146. Mikäli näin ei kuitenkaan ole, jäsenvaltion rikostuomioistuinten aikaisemmin esittämät toteamukset eivät sido muiden jäsenvaltioiden rikostuomioistuimia.

147. Sen arvioiminen, ovatko tietyt tuotteet ”yhteisötavaroita” tai merkitseekö niiden tuonti yhteisöön tullirikosta, josta syntyy rikosoikeudellinen vastuu, kuuluu kansalliselle tuomioistuimelle, jonka on ratkaistessaan sitä, ovatko tuotteet ”vapaassa vaihdannassa”, sovellettava asianomaisia yhteisön oikeussääntöjä (eli EY 28 artiklaa, tullikoodeksia ja sen soveltamisasetusta) ja rikosoikeudellisen vastuun osalta tullirikoksia koskevia kansallisia oikeussääntöjä.

Neljännen kysymyksen b kohta

148. Toisessa alakysymyksessä tiedustellaan lähinnä sitä, onko yleissopimuksen 54 artiklaa sovellettaessa tuotteiden maahantuontia ja niiden myöhempää myyntiä pidettävä yhtenä tekona vai kahtena erillisenä tekona.

149. Yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut yleissopimuksen 54 artiklan käsitettä ”sama teko” asiassa Van Esbroeck antamassaan tuomiossa. Se katsoi, että kyseisen artiklan soveltamisen kannalta ”ainoana merkityksellisenä kriteerinä on tapahtuneiden tekojen identtisyyttä koskeva kriteeri, jolla tarkoitetaan sitä, että kyse on joukosta konkreettisia ja toisiinsa erottamattomasti liittyviä seikkoja”.( ) Yhteisöjen tuomioistuin esitti, että tapahtuneet teot ovat ”samoja tekoja”, jos ne muodostavat ”joukon sellaisia tosiseikkoja, jotka liittyvät erottamattomasti toisiinsa ajallisesti, alueellisesti sekä sisällöltään”.( )

150. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi asiassa Van Esbroeck, että tekojen (samojen huumausaineiden maastavienti ja maahantuonti eri sopimusvaltioiden välillä) oli katsottava lähtökohtaisesti olevan yleissopimuksen 54 artiklan soveltamisen kannalta ”samoja tekoja”.( ) Koska tämä kysymys koski kuitenkin ennakkoratkaisupyyntöön liittyneitä tosiseikkoja, sen ratkaiseminen oli kansallisen tuomioistuimen tehtävänä.

151. Ovatko tuotteiden maahantuonti ja myynti ”samoja tekoja” siten, että ne ovat ”tosiseikkoja, jotka liittyvät erottamattomasti toisiinsa ajallisesti, alueellisesti sekä sisällöltään”?

152. Näin ei mielestäni välttämättä ole. Tavaroiden laiton maahantuonti, jolla tarkoitetaan tavaroiden tuomista EU:n tullialueelle suorittamatta asianmukaisia tullimaksuja tai tuontivelvoitteita, ei välttämättä tai automaattisesti sisällä myös näiden tavaroiden myymistä kyseisellä alueella kolmansille osapuolille. Voidaan esimerkiksi hyvinkin kuvitella tilanne, jossa tuodaan tavaraa laittomasti maahan omaan käyttöön, jolloin myyntiä ei tapahdu lainkaan. On myös mahdollista kuvitella tilanne, jossa yksi henkilö tuo tavaran laittomasti maahan ja toinen henkilö myy sitten tavaran eri jäsenvaltiossa. Sellaisessa tapauksessa olisi kyseessä kaksi eri tosiseikastoa, joihin liittyy kaksi eri henkilöä kahdessa eri paikassa ja kahteen eri aikaan.

153. Tästä syystä vaikuttaa siltä, että laiton maahantuonti ja samojen tavaroiden myynti eivät aina ole ”tosiseikkoja, jotka liittyvät erottamattomasti toisiinsa ajallisesti, alueellisesti sekä sisällöltään”. Näin ollen ne eivät ole välttämättä ”samoja tekoja” yleissopimuksen 54 artiklan soveltamisen kannalta, siten kuin yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut kyseistä määräystä asiassa Van Esbroeck antamassaan tuomiossa. Kansallisen tuomioistuimen ilmaisua käyttääkseni: laittomasti maahan tuotujen tavaroiden myynti ei välttämättä muodosta erottamatonta osaa maahantuonnista.

154. Luonnollisesti voi olla tilanteita, joissa laiton maahantuonti ja salakuljetettujen tavaroiden myöhempi myynti liittyvät todellakin niin erottamattomasti toisiinsa,( ) että niitä voidaan pitää samoina tekoina asiassa Van Esbroeck annetussa tuomiossa tarkoitetulla tavalla. Kansallisen tuomioistuimen on ratkaistava tämä kysymys.

155. Haluan kiinnittää tässä yhteydessä huomiota siihen, että lähestymistavat poikkeavat toisistaan asiassa Van Esbroeck annetussa tuomiossa ja ns. sementtitapauksessa annetussa tuomiossa. Ns. sementtitapauksessa yhteisöjen tuomioistuin asetti soveltaessaan ne bis in idem ‑periaatetta EY:n oikeuden perusperiaatteena kilpailuoikeuteen sen soveltamiselle ”kolme edellytystä”, eli ”tosiseikkojen, sääntöjen rikkojan ja suojellun oikeudellisen intressin on oltava samat”.( ) Yhteisöjen tuomioistuin totesi sitä vastoin asiassa Van Esbroeck antamassaan tuomiossa nimenomaisesti, että yleissopimuksen 54 artiklan soveltamisen edellytyksenä ei ole se, että suojeltu oikeudellinen intressi on sama. Riittää, että teot ovat identtiset.

156. Mikäli hyväksytään, kuten minä hyväksyn,( ) se, että johdonmukaisuuden nimissä ne bis in idem ‑periaate ei saisi olla aineellisesti erilainen sen mukaan, sovelletaanko sitä yleissopimuksen 54 artiklan nojalla vai yhteisön oikeuden perusperiaatteena, on tarpeen yhteensovittaa nämä kaksi tapausta.

157. Vaikuttaa siltä, että erottava tekijä on se, että yhteisöjen tuomioistuin sovelsi ns. sementtitapauksessa ne bis in idem ‑periaatetta yhteisön toimielinten valtuuksiin määrätä yrityksille seuraamuksia EY:n kilpailusääntöjen rikkomisesta – eli täysin rajat ylittävässä asiayhteydessä ja sellaisen yhden ainoan oikeusjärjestyksen perusteella, jossa sovelletaan yksiä yhtenäisiä sääntöjä. Sellaisissa tilanteissa suojeltu oikeudellinen intressi on lähtökohtaisesti jo määritetty EY:n kilpailusäännöissä, ja se on sama koko yhteisössä. Siksi on kohtuullista, että yhteisöjen tuomioistuin edellyttää tässä ”yhtenäisessä” asiayhteydessä, että ”suojeltu oikeudellinen intressi on sama”, yhtenä ne bis in idem ‑periaatteen soveltamisen edellytyksenä.

158. Yleissopimuksen 54 artiklassa ilmaistua ne bis in idem ‑periaatetta sitä vastoin nimenomaisesti ei ole tarkoitettu sovellettavaksi yhden yhtenäisen oikeusjärjestyksen yhteydessä. Sillä pyritään pikemminkin sääntelemään tiettyjä jäsenvaltioiden yhteistyötä rikosasioissa koskevia seikkoja Schengenin sopimuksen piirissä. Siinä yhteydessä eri kansallisten oikeusjärjestysten voidaan olettaa pyrkivän suojelemaan hyvin erilaisia oikeudellisia intressejä rikoslakiensa välityksellä. Kuten sekä julkisasiamies( ) että yhteisöjen tuomioistuin( ) huomauttivat asiassa Van Esbroeck, sen edellyttäminen, että suojeltu oikeudellinen intressi olisi sama, jotta yleissopimuksen 54 artiklan mukaista ne bis in idem ‑periaatetta voitaisiin soveltaa, olisi tehnyt tämän periaatteen täysin tyhjäksi ja tehottomaksi saavuttamaan sen tavoitteen eli henkilöiden vapaan liikkuvuuden.

159. Lopuksi on tärkeää muistaa, että sementtitapauksessa ja asiassa Van Esbroeck annetussa tuomiossa omaksuttujen lähestymistapojen välisellä erolla saattaa olla huomattava merkitys määritettäessä yleissopimuksen 54 artiklan soveltamisalaa. Asiassa Van Esbroeck omaksutun laajan lähestymistavan mukaan silloin, kun henkilöä on syytetty kansallisessa rikosoikeudenkäynnissä useista rikoksista, jotka liittyvät samaan tekosarjaan, lopullinen vapauttaminen yhden syytteen osalta riittää siihen, että yleissopimuksen 54 artiklan mukaista ne bis in idem ‑periaatetta on sovellettava.( )

Ratkaisuehdotus

160. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin antaisi seuraavat vastaukset Audiencia Provincial de Málagan esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin:

1) Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artiklaa pitäisi Euroopan unionin oikeuden nykyisessä kehitysvaiheessa tulkita siten, että sen mukaan toisen jäsenvaltion tuomioistuimen rikosoikeudenkäynnissä tekemä päätös siitä, että syyteoikeus on vanhentunut, sitoo kansallista tuomioistuinta ainoastaan siinä tapauksessa, että a) päätös on kansallisen lainsäädännön mukaan lopullinen, b) toisessa jäsenvaltiossa pidettyyn oikeudenkäyntiin on liittynyt asiakysymyksen arviointi ja c) teot ja vastaaja(t) ovat samat molempien tuomioistuinten oikeudenkäynneissä. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on ratkaista, täyttyvätkö nämä edellytykset tietyssä yksittäistapauksessa. Mikäli ne täyttyvät, samaa vastaajaa (samoja vastaajia) vastaan ei voida panna myöhemmin vireille oikeudenkäyntiä samoista teoista.

2) Koska Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artiklaa sovelletaan ainoastaan silloin, kun vastaaja on sama, se ei estä henkilöiden asettamista syytteeseen jossain jäsenvaltiossa sillä perusteella, että samoihin tekoihin liittyvistä rikosoikeudellisista toimenpiteistä, jotka koskivat kuitenkin eri henkilöitä, luovuttiin toisessa jäsenvaltiossa sen vuoksi, että oletettua rikosta koskeva syyteoikeus oli vanhentunut.

3) Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artiklaa pitäisi Euroopan unionin oikeuden nykyisessä kehitysvaiheessa tulkita siten, että sen mukaan toisen jäsenvaltion tuomioistuimen rikosoikeudenkäynnissä tekemä päätös sitoo toisen jäsenvaltion rikostuomioistuimia ainoastaan siinä tapauksessa, että a) päätös on kansallisen lainsäädännön mukaan lopullinen, b) toisessa jäsenvaltiossa pidettyyn oikeudenkäyntiin on liittynyt asiakysymyksen arviointi ja c) teot ja vastaaja(t) ovat samat molempien tuomioistuinten oikeudenkäynneissä. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on ratkaista, täyttyvätkö nämä edellytykset tietyssä yksittäistapauksessa. Mikäli ne täyttyvät, samaa vastaajaa (samoja vastaajia) vastaan ei voida panna myöhemmin vireille oikeudenkäyntiä samoista teoista, eikä kansallinen tuomioistuin saa tutkintaansa laajentamalla kyseenalaistaa mitään ensimmäisessä päätöksessä tehtyjä tosiseikkoja koskevia toteamuksia.

4) a) Kolmanteen kysymykseen annettavaa vastausta sovelletaan siitä riippumatta, onko ensimmäisen jäsenvaltion rikostuomioistuin päättänyt, että oletettuja tekoja ei ole näytetty toteen tai onko se todennut, että kyseistä rikosta (kyseisiä rikoksia) koskeva syyteoikeus on kansallisen rikoslain sääntöjen mukaan vanhentunut.

4) b) Laiton maahantuonti ja samojen tuotteiden myöhempi myynti eivät ole Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artiklan soveltamisen kannalta ”samoja tekoja”, elleivät ne liity erottamattomasti toisiinsa ajallisesti, alueellisesti sekä sisällöltään. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on ratkaista, täyttyvätkö nämä edellytykset tietyssä yksittäistapauksessa.