Asia T-66/01

Imperial Chemical Industries Ltd

vastaan

Euroopan komissio

Kilpailu – Määräävän markkina-aseman väärinkäyttö – Yhdistyneen kuningaskunnan soodamarkkinat – Päätös, jolla EY 82 artiklan rikkominen todetaan – Komissiolla sakkojen tai seuraamusten määräämisen osalta olevan toimivallan vanhentuminen – Kohtuullinen aika – Olennaiset menettelymääräykset – Oikeusvoima – Määräävän markkina-aseman olemassaolo – Määräävän markkina-aseman väärinkäyttö – Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan – Sakko – Rikkomisen vakavuus ja kesto – Lieventävät olosuhteet

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Vanhentumisaika kilpailua koskevissa menettelyissä – Vanhentumisajan pysähtyminen

(Neuvoston asetuksen N:o 2988/74 3 artikla)

2. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Toimiminen kohtuullisessa ajassa – Soveltamisala – Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Tuomioistuinmenettely – Hallinnollisen menettelyn ja tuomioistuinmenettelyn erottaminen arvioitaessa, onko kohtuullista aikaa noudatettu

(Neuvoston asetus N:o 17)

3. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission velvollisuudet – Toimiminen kohtuullisessa ajassa

(Neuvoston asetus N:o 17)

4. Oikeudenkäyntimenettely – Oikeudenkäynnin kesto unionin yleisessä tuomioistuimessa – Oikeudenkäynnin kohtuullinen kesto – Arviointiperusteet

5. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Puolustautumisoikeudet – Soveltamisala – Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Periaatteen vaikutus komission aiemman päätöksen kumoamisen jälkeen

(EY 81, EY 82 ja EY 233 artikla; neuvoston asetus N:o 17)

6. Komissio – Kollegisen päätöksenteon periaate – Soveltamisala – Kilpailuasiaa koskeva päätös

7. Kumoamiskanne – Kumoamistuomio – Vaikutus – Ehdoton oikeusvoima

8. Kumoamiskanne – Kumoamistuomio – Vaikutukset

(EY 82, EY 230 ja EY 233 artikla)

9. Kilpailu – Määräävä markkina-asema – Erittäin suureen markkinaosuuteen perustuva luonnehdinta

(EY 82 artikla)

10. Kilpailu – Määräävä markkina-asema – Väärinkäyttö – Alennus, jolla suljetaan markkinoita – Uskollisuusalennus

(EY 82 artikla)

11. Kilpailu – Määräävä markkina-asema – Väärinkäyttö – Paljousalennus – Alennuksen sallittavuuden edellytykset – Alennusjärjestelmän väärinkäytösluonteisuus

(EY 82 artikla)

12. Kilpailu – Määräävä markkina-asema – Väärinkäyttö – Yksinostosopimukset – Uskollisuusalennus

(EY 82 artikla)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Komission harkintavalta

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetus N:o 2988/74)

14. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös – Päätös, jolla todetaan kilpailusääntöjen rikkominen ja määrätään sakko – Päätöksen kumoaminen menettelyvirheen johdosta

(Neuvoston asetus N:o 17)

15. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Erityisen vakavat rikkomiset

(EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

16. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Raskauttavat olosuhteet – Uusiminen – Samanlaatuisten rikkomisten käsite – EY 81 ja EY 82 artiklan rikkomiset – Käsitteen ulkopuolelle jääminen

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

17. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Velvollisuutta vähentää sakon määrästä kustannukset, jotka ovat aiheutuneet vakuuksien antamisesta myöhemmin kumotun päätöksen soveltamisen varmistamiseksi, ei ole

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

18. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Rikkominen – Tahallisuus – Käsite

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

19. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

20. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrääminen – Yrityksen rikkomisesta saama etu ei ole välttämätöntä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät olosuhteet – Se, ettei etua ole saatu, ei ole lieventävä olosuhde

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

21. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Raskauttavat olosuhteet – Kartellin peittely – Salaamisen puuttuminen ei ole lieventävä olosuhde

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

1. Vanhentumisajoista kilpailua koskeviin sääntöihin liittyvissä menettelyissä ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanossa annetun asetuksen N:o 2988/74 3 artiklan mukaan menettelyyn sovellettava vanhentumisaika pysähtyy ajaksi, jonka komission päätöstä koskeva ”oikeudenkäynti on vireillä Euroopan yhteisöjen tuomioistuimessa”. Kyseinen viittaus on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen perustamisen jälkeen ymmärrettävä niin, että sillä tarkoitetaan ensisijaisesti tässä tuomioistuimessa vireillä olevaa oikeudenkäyntiä, koska kanteet, jotka koskevat kilpailuoikeuden alalla määrättäviä seuraamuksia tai sakkoja, kuuluvat sen toimivaltaan.

Vanhentuminen pysähtyy myös Euroopan unionin tuomioistuimessa käytävän muutoksenhakumenettelyn ajaksi. Koska Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 60 artiklalla ja asetuksen N:o 2988/74 3 artiklalla on eri soveltamisala, se, ettei muutoksenhaulla ole lykkäävää vaikutusta, ei vie kaikkea vaikutusta tämän asetuksen 3 artiklalta, joka koskee tilanteita, joissa komission on odotettava unionin tuomioistuinten ratkaisua. Lisäksi asetuksen N:o 2988/74 3 artiklassa suojataan komissiota vanhentumisajan päättymiseltä sellaisissa tapauksissa, joissa komission on odotettava unionin tuomioistuinten päätöstä oikeudenkäynneissä, joiden kulun suhteen sillä ei ole määräysvaltaa, saadakseen tietää, onko kanteen kohteena oleva toimi lainvastainen vai ei.

Väitettä, jonka mukaan komissio ei voi sen jälkeen, kun sen päätös on kumottu, hyötyä omasta virheestään määräämällä sakon vanhentumisajan päättymisen jälkeen, ei voida hyväksyä. Komissio on näet väistämättä vastuussa toteuttamansa toimen kumoamisesta, koska kumoaminen on osoitus siitä, että se on tehnyt virheen. Jos menettelyyn sovellettavan vanhentumisajan ei katsottaisi kanteen johdosta pysähtyvän, jos kanne johtaa sellaisen virheen toteamiseen, josta komissio on vastuussa, asetuksen N:o 2988/74 3 artiklalla ei olisi mitään merkitystä. Vanhentumisajan pysähtyminen on perusteltua juuri siitä syystä, että asia on kanteen johdosta vireillä unionin yleisessä tuomioistuimessa tai unionin tuomioistuimessa, eikä niiden päätelmien takia, joita nämä tuomioistuimet tekevät tuomiossaan.

Jos lopuksi komission on sen jälkeen, kun unionin yleinen tuomioistuin on kumonnut sen päätöksen, tehtävä uusi päätös odottamatta unionin tuomioistuimen tuomiota, olisi vaarana, että samaan aikaan on olemassa kaksi päätöstä, joilla on sama kohde, jos unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen tuomion. On hallinnollisen menettelyn sujuvuutta koskevien vaatimusten vastaista, että komissio velvoitetaan pelkästään vanhentumisen estämiseksi tekemään uusi päätös, ennen kuin tiedetään, onko alkuperäinen päätös lainvastainen.

Koska vanhentuminen pysähtyy asetuksen N:o 2988/74 3 artiklan mukaisesti koko siksi ajaksi, kun oikeudenkäynti on vireillä unionin yleisessä tuomioistuimessa ja unionin tuomioistuimessa, komission ei voida katsoa loukkaavan käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatetta, koska se odottaa, että unionin yleinen tuomioistuin ja unionin tuomioistuin ratkaisevat asian, ennen kuin se tekee uuden päätöksen, koska tämä on perusteltavissa oikeudenkäyntimenettelyn ja tulevien tuomioiden huomioon ottamisella.

(ks. 73, 74, 77, 82, 85, 86, 88, 89 ja 132 kohta)

2. Käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskevan periaatteen loukkaamista koskevaa väitettä tutkittaessa on erotettava toisistaan kilpailuasiassa asetuksen N:o 17 mukaisesti käytävä hallinnollinen menettely ja komission päätöksestä nostetun kanteen johdosta käytävä oikeudenkäyntimenettely. Aikaa, jonka unionin tuomioistuimet tutkivat päätöksen lainmukaisuutta ja ensimmäisessä oikeusasteessa annetun tuomion pätevyyttä, jos tähän tuomioon on haettu muutosta, ei voida ottaa huomioon määritettäessä komissiossa käydyn menettelyn kestoa.

(ks. 102 kohta)

3. Käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskevan periaatteen loukkaaminen tehtäessä kilpailuasiaa koskevan hallinnollisen menettelyn päättävää päätöstä oikeuttaa kumoamaan komission tekemän päätöksen vain, jos periaatteen loukkaaminen samalla merkitsee asianomaisen yrityksen puolustautumisoikeuksien loukkaamista. Silloin kun ei ole näytetty toteen, että liian pitkän ajan kuluminen olisi vaikuttanut asianomaisten yritysten kykyyn puolustautua tehokkaasti, käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskevan periaatteen loukkaaminen ei vaikuta hallinnollisen menettelyn pätevyyteen.

(ks. 109 kohta)

4. Yhteisön oikeuden yleistä periaatetta, joka on saanut vaikutteita Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleesta ja jonka mukaan jokaisella on oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, ja erityisesti oikeutta kohtuullisen ajan kuluessa käytävään oikeudenkäyntiin sovelletaan myös niihin oikeudenkäynteihin, joiden kohteena on komission päätös, jolla yritykselle määrätään sakkoa kilpailusääntöjen rikkomisesta.

Käsittelyajan kohtuullisuutta on arvioitava kunkin asian ominaispiirteiden perusteella ja erityisesti sen perusteella, mikä merkitys oikeusriidalla on asianosaiselle, asian monitahoisuuden perusteella sekä kantajan ja toimivaltaisten viranomaisten käyttäytymisen perusteella.

Arviointiperusteiden luettelo ei tältä osin ole tyhjentävä, eikä käsittelyajan kohtuullisuuden arviointi edellytä asian olosuhteiden järjestelmällistä tarkastelua kunkin arviointiperusteen valossa, kun menettelyn kesto on perusteltu yhden ainoan arviointiperusteen nojalla. Niinpä asian monitahoisuudella voidaan perustella menettelyn ensi näkemältä liian pitkää kestoa.

Koska mikään ei viittaa siihen, että oikeudenkäyntimenettelyn kesto olisi vaikuttanut asian ratkaisun sisältöön, sillä, että unionin tuomioistuimet ovat mahdollisesti ylittäneet kohtuullisen ajan, ei olisi siinäkään tapauksessa, että se olisi näytetty toteen, mitään vaikutusta riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuteen. Se voisi perustella vahingonkorvauksen maksamisen, jos yritys sitä vaatisi.

(ks. 114, 116 ja 117 kohta)

5. Yhteisön toimen kumoaminen ei välttämättä vaikuta valmisteleviin toimiin, sillä kumotun toimen korvaamiseen tähtäävä menettely voidaan lähtökohtaisesti aloittaa uudelleen juuri siitä vaiheesta, jossa lainvastaisuus tapahtui.

Jos menettelyvirhe tapahtuu sellaisen päätöksen, jossa yritykselle määrätään seuraamuksia yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta, tekemisen viimeisessä vaiheessa, kyseisen päätöksen kumoaminen ei vaikuta valmistelevien toimenpiteiden pätevyyteen, jotka toteutettiin ennen sitä vaihetta, jossa kyseinen virhe todettiin. Kun komissio tekee uuden päätöksen, joka on sisällöltään olennaisilta osin samanlainen ja perustuu samoihin väitteisiin, sen ei siis tarvitse ryhtyä uusiin menettelyllisiin toimiin.

Komissiota ei erityisestikään voida moittia siitä, ettei se ole ennen uuden päätöksen tekemistä kuullut asianomaista yritystä uudelleen, antanut sille tilaisuutta esittää uudelleen väitteitään tai lähettänyt sille uutta väitetiedoksiantoa.

Myöskään sellaiset oikeudelliset kysymykset, jotka voivat nousta esille EY 233 artiklaa sovellettaessa – kuten kysymykset, jotka koskevat ajan kulumista, mahdollisuutta ryhtyä uudelleen toimenpiteisiin, menettelyn uudelleen aloittamiseen liittyvää oikeutta tutustua asiakirjavihkoon, kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan ja neuvoa-antavan komitean osallistumista asian käsittelyyn sekä asetuksen N:o 17 20 artiklan mahdollisia vaikutuksia –, eivät edellytä uusia kuulemistilaisuuksia, koska ne eivät muuta väitteiden sisältöä, ja nämä kysymykset voidaan ainoastaan saattaa – tarvittaessa – myöhemmin tuomioistuinvalvonnan kohteeksi.

Koska uusi kuuleminen ei ole tarpeen, myöskään kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan ei ole tarpeen osallistua uudelleen asian käsittelyyn. Kuulemismenettelystä vastaavalle neuvonantajalle uskotun tehtävän sisällöstä näet ilmenee, että asian käsittelyyn osallistuminen väistämättä liittyy siihen, että yrityksiä kuullaan mahdollista päätöstä varten.

Jos uusi päätös ei sisällä olennaisia muutoksia kumottuun päätökseen verrattuna, komissio, joka ei ole velvollinen kuulemaan asianomaista yritystä uudelleen, ei ole sen enempää velvollinen kuulemaan kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa uudelleen.

Samoista syistä komission jäsenien kollegiolle toimitetussa asiakirja-aineistossa ei tarvitse olla muun muassa kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan uutta kertomusta eikä neuvoa-antavan komitean kuulemisesta laadittua uutta pöytäkirjaa.

(ks. 125, 126, 134, 135, 151, 153, 154, 161, 162, 168 ja 174 kohta)

6. Kollegisen päätöksenteon periaate perustuu siihen, että komission jäsenet osallistuvat yhdenvertaisesti päätöksentekoon, ja se edellyttää erityisesti sitä, että päätökset tehdään yhdessä ja että kaikki kollegion jäsenet ovat yhdessä poliittisesti vastuussa kaikista tehdyistä päätöksistä. Tämän periaatteen kunnioittaminen ja erityisesti velvollisuus neuvotella päätöksistä yhdessä on selvästi niiden oikeussubjektien etujen mukaista, joihin päätöksistä aiheutuvat oikeusvaikutukset kohdistuvat, ja asianomaisille henkilöille on taattava, että komissio on todella tehnyt päätöksensä kollegisesti ja että päätökset vastaavat täsmälleen kollegion tahtoa. Näin on erityisesti sellaisten nimenomaisesti päätöksiksi luonnehdittujen tointen osalta, jotka komissio toteuttaa sen varmistamiseksi, että yritykset tai niiden yhteenliittymät noudattavat kilpailusääntöjä, ja joiden tarkoituksena on kyseisten sääntöjen rikkomisen toteaminen, velvoitteiden asettaminen kyseisille yrityksille sekä taloudellisten seuraamusten määrääminen niille.

Pelkästään sen seikan perusteella, että lehdistötiedotteessa, joka ei ole peräisin komissiosta ja joka ei ole millään tavalla virallinen, viitataan komission tiedottajan lausuntoon, jossa mainitaan päivä, jona kilpailuasiaa koskeva päätös tehdään, ja päätöksen sisältö, ei voida katsoa, että komissio on loukannut kollegisen päätöksenteon periaatetta. Koska tällainen lausunto ei sido komission jäsenten kollegiota, se voi yhteisten neuvottelujen päätteeksi päättää, ettei tällaista päätöstä tehdä.

(ks. 175–178 kohta)

7. Sekä oikeusrauhan ja oikeussuhteiden vakauden että hyvän lainkäytön varmistamiseksi on tärkeää, että kaikkien käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen käytön tai näitä oikeussuojakeinoja varten säädettyjen määräaikojen umpeenkulumisen jälkeen lopullisiksi tulleita tuomioistuinten päätöksiä ei voida enää saattaa kyseenalaisiksi.

Tuomion oikeusvoima voi estää kanteen tutkittavaksi ottamisen, jos kyseisen tuomion perustana olevan kanteen asianosaiset ovat olleet samat, sillä on ollut sama kohde ja se on perustunut samaan perusteeseen, jolloin kyseiset edellytykset ovat välttämättäkin kumulatiivisia. Oikeusvoima liittyy ainoastaan niihin oikeudellisiin ja tosiasioita koskeviin seikkoihin, jotka todella tai välttämättä on ratkaistu kyseisessä tuomioistuimen päätöksessä.

(ks. 196–198 kohta)

8. Toimielin, joka on päättänyt sittemmin kumotusta toimesta, on sidottu ainoastaan niin laajasti kuin on välttämätöntä kumoamistuomion täytäntöön panemisen varmistamiseksi. Tällaisen toimen korvaamiseen tähtäävää menettelyä voidaan siis jatkaa juuri siitä ajankohdasta, jolloin lainvastaisuus tapahtui.

Kun komission päätös, jolla yritykselle määrätään seuraamuksia määräävän markkina-aseman väärinkäytöstä, kumotaan sillä perusteella, että mainittu päätös on saatettu todistusvoimaiseksi sen tiedoksi antamisen jälkeen, mikä merkitsee EY 230 artiklassa tarkoitettua olennaisen menettelymääräyksen rikkomista, komissio voi jatkaa arviointiaan todistusvoimaiseksi saattamisen vaiheesta tarvitsematta tutkia, ovatko sen ensimmäistä päätöstä tehdessään esittämät päätelmät relevanteista markkinoista edelleen päteviä jälkimmäisen päätöksen tekemisen ajankohtana olemassa olleiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen valossa. Se, että toteamus määräävän aseman olemassaolosta perustuu markkinoiden rakenteen ja markkinoilla kulloisenkin komission päätöksen tekohetkellä vallitsevan kilpailutilanteen arviointiin, ei merkitse sitä, että komission on aina tehtävä uusi arviointi relevanteista markkinoista riidanalaisen päätöksen tekemisajankohtana. Komissiolla ei etenkään ole velvollisuutta tehdä tällaista arviointia, jos se ei ole tarpeen päätöksen kumoavan tuomion täytäntöönpanon varmistamiseksi.

(ks. 243–245 kohta)

9. EY 82 artiklassa mainitulla määräävällä markkina-asemalla tarkoitetaan yrityksen taloudellista valta-asemaa, jonka perusteella yritys voi estää toimivan kilpailun relevanteilla markkinoilla, koska se voi toimia huomattavan itsenäisesti suhteessa kilpailijoihinsa, asiakkaihinsa ja lopulta kuluttajiin. Toisin kuin monopoli tai sitä vastaava asema, määräävä markkina-asema ei sulje pois tietynasteista kilpailua, mutta se antaa tällaisessa asemassa olevalle yritykselle ainakin mahdollisuuden vaikuttaa huomattavasti kilpailuolosuhteisiin, vaikkei se pystyisikään täysin määräämään niistä, ja joka tapauksessa mahdollisuuden toimia pitkälti tarvitsematta ottaa kilpailua huomioon, ilman että tällaisesta asenteesta aiheutuisi sille haittaa.

Määräävän markkina-aseman olemassaolo johtuu yleensä useiden sellaisten tekijöiden yhteisvaikutuksesta, jotka erikseen tarkasteltuina eivät välttämättä olisi ratkaisevia. Tutkittaessa, onko yrityksellä määräävä asema relevanteilla markkinoilla, on tarkasteltava ensin yrityksen rakennetta ja sitten kilpailutilannetta kyseisillä markkinoilla.

Erittäin suuret markkinaosuudet ovat itsessään – poikkeuksellisia olosuhteita lukuun ottamatta – osoitus määräävän aseman olemassaolosta. Yrityksellä, jolla on tietyn pituisen ajan erittäin suuri markkinaosuus, on näet tuotannon ja tarjonnan määränsä vuoksi vahva asema, jonka johdosta siitä tulee välttämätön kauppakumppani ja joka jo tämän takia varmistaa, että yritys voi ainakin melko pitkiä aikoja toimia määräävälle markkina-asemalle ominaisella tavalla itsenäisesti, ilman että yritykset, joilla on huomattavasti pienemmät markkinaosuudet, voisivat nopeasti tyydyttää kysyntää, joka halutaan suunnata muualle kuin yritykseen, jolla on suurin markkinaosuus.

Siten 70–80 prosentin markkinaosuus on itsessään selvä osoitus määräävästä markkina-asemasta. Samaten 50 prosentin markkinaosuus on itsessään – poikkeuksellisia olosuhteita lukuun ottamatta – todiste määräävästä markkina-asemasta.

(ks. 254–257 kohta)

10. Alennusjärjestelmää, jolla suljetaan markkinoita, pidetään EY 82 artiklan vastaisena, jos sitä soveltaa määräävässä asemassa oleva yritys. Tilanne on tämä sellaisen uskollisuusalennuksen osalta, joka myönnetään vastikkeeksi siitä, että asiakas sitoutuu ostamaan tuotetta yksinomaan tai lähes yksinomaan määräävässä asemassa olevalta yritykseltä. Tällaisella alennuksella pyritään nimittäin taloudellisia etuja myöntämällä estämään se, että asiakkaat ostavat tuotetta kilpailevilta tuottajilta. Kun tällainen yritys estää kilpailijoiden pääsyn markkinoille, sen toiminta on omiaan vaikuttamaan kauppavirtoihin ja kilpailuun yhteismarkkinoilla.

(ks. 296, 297 ja 337 kohta)

11. Paljousalennusjärjestelmillä, jotka liittyvät yksinomaan määräävässä asemassa olevalta yritykseltä suoritettujen ostojen määrään, ei yleensä katsota olevan EY 82 artiklassa kiellettyä markkinat sulkevaa vaikutusta. Jos toimitetun määrän lisäys alentaa tavarantoimittajan kustannuksia, tällä on oikeus siirtää tämä alennus asiakkaalleen edullisemman hinnan muodossa. Paljousalennusten katsotaan siten heijastavan määräävässä asemassa olevan yrityksen saamia tehokkuusetuja ja suurtuotannon etuja.

Tästä seuraa, että alennusjärjestelmä, jossa alennusprosentti kasvaa ostetun määrän mukaisesti, on EY 82 artiklan vastainen vain siinä tapauksessa, että alennuksen myöntämisperusteista ja -tavasta ilmenee, että järjestelmä ei perustu mihinkään taloudellisesti perusteltuun vastasuoritukseen vaan sillä pyritään – kuten uskollisuusalennuksilla ja tavoitealennuksilla – estämään se, että asiakkaat ostaisivat tuotetta kilpailevilta tuottajilta.

Jotta voitaisiin ratkaista, onko paljousalennusjärjestelmä mahdollisesti väärinkäyttöä, on siis arvioitava kaikkia olosuhteita, erityisesti alennusten myöntämisperusteita ja -tapaa, ja tutkittava, pyritäänkö alennuksella etuna, joka ei perustu mihinkään sellaiseen taloudelliseen suoritukseen, jonka vuoksi se olisi perusteltu, poistamaan ostajalta mahdollisuus valita hankintalähteensä tai rajoittamaan tätä mahdollisuutta, estämään kilpailijoilta markkinoille pääsy, asettamaan kauppakumppaneille erilaisia ehtoja samankaltaisten suoritusten osalta taikka vahvistamaan määräävää markkina-asemaa vääristyneellä kilpailulla.

(ks. 298–300 kohta)

12. Määräävässä markkina-asemassa oleva yritys syyllistyy EY 82 artiklassa tarkoitettuun määräävän aseman väärinkäyttöön, kun se sitoo ostajia – vaikka näiden omasta pyynnöstä – niin, että nämä sitoutuvat hankkimaan tai lupaavat hankkia yksinomaan kyseiseltä yritykseltä koko tarvitsemansa määrän tai huomattavan osan siitä, riippumatta siitä, asetetaanko kyseinen velvoite sellaisenaan vai annetaanko sen vastineena alennuksia. Tilanne on sama silloin, kun kyseinen yritys soveltaa joko ostajien kanssa tekemiensä sopimusten nojalla tai yksipuolisesti uskollisuusalennusjärjestelmää eli sellaisten hyvitysten järjestelmää, joiden myöntäminen edellyttää sitä, että asiakas hankkii koko tarvitsemansa määrän tai huomattavan osan siitä määräävässä asemassa olevalta yritykseltä, vaikkei ostajaa sidotakaan mainittuun yritykseen muodollisella velvoitteella. Tällaiset yksinostositoumukset ovat nimittäin yhteensoveltumattomia sen tavoitteen kanssa, että kilpailun yhteismarkkinoilla tulisi olla vääristymätöntä, riippumatta siitä, saadaanko sitoumusten vastineena alennuksia tai uskollisuusalennuksia, joiden tarkoituksena on kannustaa ostajaa hankkimaan tarvitsemansa määrä yksinomaan määräävässä asemassa olevalta yritykseltä, koska nämä sitoumukset eivät perustu mainitun haitan tai edun perustelluksi tekevään taloudelliseen suoritukseen, vaan niiden tarkoituksena on poistaa ostajalta mahdollisuus valita hankintalähteensä tai rajoittaa tätä mahdollisuutta sekä estää tuottajien markkinoille pääsy.

(ks. 315 kohta)

13. Kun komissio määrittää kilpailusääntöjen rikkomisen johdosta määrättävien sakkojen suuruutta, sen on otettava huomioon paitsi rikkomisen vakavuus ja asian erityisolosuhteet myös se asiayhteys, johon kyseinen rikkominen sijoittuu, ja huolehdittava siitä, että sen toiminnalla on ehkäisevä vaikutus erityisesti, kun on kyse rikkomisista, jotka ovat erityisen haitallisia yhteisön tavoitteiden toteuttamisen kannalta. Kun komissio tekee lisäksi päätöksen vanhentumisajoista kilpailua koskeviin sääntöihin liittyvissä menettelyissä ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanosta annettua asetusta N:o 2988/74 ja käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatetta noudattaen, sitä ei voida moittia siitä, että se on viivytellyt mainitun päätöksen tekemistä. Tällaisessa tilanteessa ensimmäisen päätöksen kumoamisen jälkeen tehdyllä päätöksellä määrättyä sakkoa ei ole kumottava sen ajan perusteella, joka on kulunut kahden päätöksen tekemisen välillä.

(ks. 354 ja 355 kohta)

14. Kun komission kilpailuasiassa tekemä päätös kumotaan menettelyvirheen vuoksi, komissiolla on oikeus tehdä uusi päätös aloittamatta uutta hallinnollista menettelyä. Koska uuden päätöksen sisältö on lähes sama kuin aiemman päätöksen ja koska molemmat päätökset perustuvat samoihin perusteisiin, uuteen päätökseen sovelletaan sakon määrän vahvistamisen osalta aiemman päätöksen tekoajankohtana voimassa olleita sääntöjä. Komissio nimittäin aloittaa menettelyn uudelleen siitä vaiheesta, jossa menettelyvirhe on tapahtunut, ja tekee uuden päätöksen arvioimatta tapausta uudelleen sellaisten sääntöjen valossa, joita ei ollut olemassa aiempaa päätöstä tehtäessä.

(ks. 366–368 kohta)

15. Kun komissio arvioi, kuinka vakavia yrityksen syyksi luettavat yhteisön kilpailusääntöjen rikkomiset ovat, jotta se voisi määrittää vakavuuteen oikeassa suhteessa olevan sakon määrän, se voi ottaa huomioon tiettyjen rikkomisten erityisen pitkän keston, sellaisten rikkomisten lukumäärän ja moninaisuuden, jotka ovat koskeneet asianomaisen yrityksen kaikkia tai lähes kaikkia tuotteita ja joista jotkin ovat vaikuttaneet kaikkiin jäsenvaltioihin, sellaisten rikkomisten erityisen vakavuuden, jotka ovat olleet osa tarkoituksellista ja johdonmukaista strategiaa, jonka tarkoituksena on ollut erilaisilla kilpailijoiden syrjäyttämiseen tähtäävillä menettelytavoilla ja asiakasuskollisuuden varmistamiseen tähtäävällä politiikalla säilyttää keinotekoisesti yrityksen määräävä asema tai lujittaa sitä markkinoilla, joilla kilpailu oli jo muutenkin rajoittunutta, ja väärinkäytön erityisen haitalliset vaikutukset kilpailuun sekä yrityksen tämän rikkomisen seurauksena saavuttamat edut.

Komissio voi perustellusti luonnehtia määräävässä asemassa olevan yrityksen menettelytapoja erittäin vakaviksi, kun yritys myöntäessään asiakkailleen lisäostoalennuksia ja tehdessään näiden kanssa asiakasuskollisuuden varmistavia sopimuksia estää pitkäksi aikaa kaikkien kilpailijoiden myyntimahdollisuudet ja aiheuttaa pysyvää vahinkoa markkinoiden rakenteelle kuluttajien vahingoksi.

(ks. 370, 372 ja 374 kohta)

16. Yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta selvitettäessä on otettava huomioon mahdollinen rikkomisen uusiminen. Uusimisen käsite, sellaisena kuin se ymmärretään joissakin kansallisissa oikeusjärjestyksissä, merkitsee, että henkilö on syyllistynyt uusiin rikkomisiin sen jälkeen, kun hänelle on määrätty seuraamus vastaavanlaisista rikkomisista. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetut suuntaviivat ovat samansuuntaisia, sillä niissä viitataan ”samanlaatuiseen rikkomukseen”. Komissio ei siis voi ottaa uusimista huomioon raskauttavana olosuhteena sellaisen yrityksen osalta, joka EY 82 artiklassa tarkoitetuin tavoin käyttää väärin määräävää asemaansa markkinoilla, sellaisten salaisista järjestelyistä muodostuvien aikaisempien menettelytapojen vuoksi, jotka koskevat EY 81 artiklaa ja jotka lisäksi poikkeavat huomattavasti menettelytavoista, jotka ovat johtaneet EY 82 artiklan rikkomiseen.

(ks. 377–381 kohta)

17. Kilpailuasioissa on niin, että kun yritykselle aiheutuu kustannuksia vakuuksien antamisesta yhteisöjen tuomioistuimien myöhemmin kumoamassa päätöksessä määrätyn sakon maksamiseksi ja sen osoittamiseksi, että kyseinen päätös oli lainvastainen, komissio ei ole velvollinen ottamaan näitä kustannuksia huomioon, kun se vahvistaa sakon kumoamistuomion jälkeen tehdyssä päätöksessä, koska yritys saattaa vaatia niiden korvaamista vahingonkorvauskanteen yhteydessä.

(ks. 383 kohta)

18. Jotta yrityksen voitaisiin katsoa rikkoneen tahallaan perustamissopimuksen kilpailusääntöjä, ei ole välttämätöntä, että yritys on ollut tietoinen kyseisissä säännöissä vahvistetun kiellon rikkomisesta, vaan riittävää on jo se, että yrityksen olisi pitänyt tietää, että moititun käyttäytymisen tarkoituksena oli kilpailun rajoittaminen yhteismarkkinoilla tai sillä oli tällainen vaikutus.

(ks. 412 kohta)

19. Menettelytavan tarkoitusta koskevilla seikoilla voi olla suurempi merkitys sakon määrää vahvistettaessa kuin sen vaikutuksia koskevilla seikoilla.

(ks. 435 kohta)

20. Vaikka yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrätyn sakon on oltava oikeassa suhteessa kilpailusääntöjen rikkomisen kestoon ja muihin sen vakavuuden arviointiin vaikuttaviin seikkoihin, joihin kuuluu hyöty, jonka yritys on voinut saada menettelytavoistaan, se, että yritys ei ole saanut mitään etua rikkomisesta, ei voi estää sakon määräämistä, koska muutoin tämä menettäisi estävän vaikutuksensa. Tästä seuraa, että komissio ei sakon määrän määrittämiseksi ole velvollinen ottamaan huomioon sitä, ettei kyseisestä rikkomisesta ole saatu etua. Rikkomiseen liittyvän taloudellisen edun puuttumista ei myöskään voida pitää lieventävänä olosuhteena.

(ks. 443 kohta)

21. Komissio voi pitää salaamista raskauttavana olosuhteena EY 81 tai EY 82 artiklan rikkomisen vakavuutta arvioidessaan. Tämän perusteella ei kuitenkaan voida päätellä, että salaamisen puuttuminen on lieventävä olosuhde.

(ks. 446 ja 447 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kuudes jaosto)

25 päivänä kesäkuuta 2010( )

Kilpailu – Määräävän markkina-aseman väärinkäyttö – Yhdistyneen kuningaskunnan soodamarkkinat – Päätös, jolla EY 82 artiklan rikkominen todetaan – Komissiolla sakkojen tai seuraamusten määräämisen osalta olevan toimivallan vanhentuminen – Kohtuullinen aika – Olennaiset menettelymääräykset – Oikeusvoima – Määräävän markkina-aseman olemassaolo – Määräävän markkina-aseman väärinkäyttö – Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan – Sakko – Rikkomisen vakavuus ja kesto – Lieventävät olosuhteet

Asiassa T‑66/01,

Imperial Chemical Industries Ltd, aiemmin Imperial Chemical Industries plc, kotipaikka Lontoo (Yhdistynyt kuningaskunta), edustajinaan aluksi D. Vaughan, D. Anderson, QC, barrister S. Lee sekä solicitor S. Turner, solicitor S. Berwick ja solicitor R. Coles, sittemmin solicitor M. Vaughan, solicitor Lee, solicitor Berwick ja barrister S. Ford,

kantajana,

vastaan

Euroopan komissio, asiamiehinään J. Currall ja P. Oliver, avustajinaan J. Flynn, QC, ja barrister C. West,

vastaajana,

jossa on kyse ensisijaisesti [EY] 82 artiklan mukaisesta menettelystä (COMP/33.133 – D: kalsinoitu sooda – ICI) 13.12.2000 tehdyn komission päätöksen 2003/7/EY (EYVL 2003, L 10, s. 33) kumoamista koskevasta vaatimuksesta ja toissijaisesti kantajalle määrätyn sakon kumoamista tai sen määrän alentamista koskevasta vaatimuksesta,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja A. W. H. Meij sekä tuomarit V. Vadapalas (esittelevä tuomari) ja A. Dittrich,

kirjaaja: hallintovirkamies K. Pocheć,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 26.6.2008 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asian taustalla olevat tosiseikat

1 Kantaja, Imperial Chemical Industries Ltd, aiemmin Imperial Chemical Industries plc, on Yhdistyneen kuningaskunnan oikeuden mukaan perustettu yhtiö, joka toimii kemian alalla. Se tuotti tosiseikkojen tapahtuma-aikaan muun muassa kalsinoitua soodaa.

2 Kalsinoitua soodaa saadaan joko luonnosta troonan muodossa (luonnonsooda), tai sitä valmistetaan kemiallisesti (synteettinen sooda). Luonnonsoodaa saadaan jauhamalla, puhdistamalla ja kalsinoimalla troonaa. Synteettistä soodaa saadaan keittosuolan ja kalkkikiven reaktiosta ”ammoniakkisoodamenetelmällä”, jonka Solvayn veljekset kehittivät vuonna 1863.

3 Euroopan yhteisöjen komissio teki vuoden 1989 huhtikuussa 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204), sellaisena kuin sitä sovellettiin tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, 14 artiklan 3 kohdan perusteella tarkastuksia yhteisössä toimivien kalsinoidun soodan tuottajien luona.

4 Komissio lähetti 19.6.1989 kantajalle asetuksen N:o 17 11 artiklan perusteella tietojensaantipyynnön, johon kantaja vastasi 14.9.1989.

5 Komissio päätti 19.2.1990 aloittaa omasta aloitteestaan menettelyn kantajaa, Solvayta ja Chemische Fabrik Kalkia (jäljempänä CFK) vastaan asetuksen N:o 17 3 artiklan 1 kohdan nojalla.

6 Komissio osoitti 13.3.1990 kantajalle, Solvaylle ja CFK:lle väitetiedoksiannon. Kukin yhtiö sai vain väitetiedoksiannon sen osan tai ne osat, jotka koskivat rikkomisia sen osalta, ja niiden liitteenä oli sitä vastaan puhuva selvitysaineisto.

7 Komissio laati kaikkien väitetiedoksiannossa tarkoitettujen rikkomisten osalta vain yhden asiakirjavihon.

8 Komissio päätteli nyt käsiteltävänä olevan asian osalta väitetiedoksiannon V osastossa kantajan käyttäneen väärin sillä kalsinoidun soodan markkinoilla Yhdistyneessä kuningaskunnassa olevaa määräävää markkina-asemaa.

9 Kantaja esitti 31.5.1990 kirjalliset huomautuksensa vastauksena komission esittämiin väitteisiin. Komissio kuuli sitä 26. ja 27.6.1990.

10 Komissio teki 19.12.1990 päätöksen 91/300/ETY [EY 82] artiklan mukaisesta menettelystä (IV/33.133 – D: Kalsinoitu sooda – ICI) (EYVL 1991, L 152, s. 40). Kyseisessä päätöksessä, joka annettiin kantajalle tiedoksi 1.3.1991 päivätyllä kirjeellä, se totesi, että ”[kantaja oli] rikkonut [EY 82] artiklaa noin vuodesta 1983 tähän päivään saakka toiminnalla, jonka tarkoituksena oli poistaa kilpailu tai rajoittaa sitä huomattavasti ja joka muodostui seuraavista toimenpiteistä: – – lisäostomääriin liittyvien huomattavien alennusten ja muiden taloudellisten houkuttimien myöntäminen sen varmistamiseksi, että asiakas ostaa koko tai lähes koko tarpeensa [kantajalta]; – – sen varmistaminen, että asiakkaat suostuvat ostamaan koko tarpeensa tai melkein koko tarpeensa [kantajalta] tai rajoittamaan ostonsa sen kilpailijoilta määrättyyn määrään[, ja] ainakin yhdessä tapauksessa alennusten ja muiden taloudellisten etujen myöntäminen ainoastaan sillä edellytyksellä, että asiakas suostuu ostamaan koko tarpeensa [kantajalta]”.

11 Päätöksen 91/300 3 artiklan mukaan ”[kantajalle] määrätään [kymmenen] miljoonan ecun suuruinen sakko [todetusta] kilpailusääntöjen rikkomisesta”.

12 Komissio teki samana päivänä myös päätöksen 91/297/ETY [EY 81] artiklan mukaisesta menettelystä (IV/33.133 – A: kalsinoitu sooda – Solvay, ICI) (EYVL 1991, L 152, s. 1), jossa se totesi, että ”Solvay ja [kantaja] [olivat] rikkoneet [EY 81] artiklaa osallistumalla 1.1.1973 alkaen vähintään tämän menettelyn aloittamiseen saakka yhdenmukaistettuun menettelytapaan, jonka perusteella ne rajoittivat yhteisössä harjoittamaansa soodanmyyntiä niin, että ne myivät vain omille sisämarkkinoilleen eli Solvay Manner-Euroopan länsiosaan ja [kantaja] Yhdistyneeseen kuningaskuntaan ja Irlantiin”. Solvaylle ja kantajalle määrättiin kummallekin seitsemän miljoonan ecun suuruinen sakko.

13 Komissio teki samana päivänä lisäksi päätöksen 91/298/ETY [EY 81] artiklan mukaisesta menettelystä (IV/33.133 – B: kalsinoitu sooda – Solvay, CFK) (EYVL 1991, L 152, s. 16), jossa se totesi, että ”Solvay ja CFK [olivat] rikkoneet [EY 81] artiklaa osallistumalla noin vuodesta 1987 tähän päivään saakka markkinoiden jakamista koskevaan sopimukseen, jonka perusteella Solvay takasi CFK:lle Saksassa kalsinoidun soodan vuotuisen vähimmäismyyntimäärän, joka laskettiin CFK:n vuonna 1986 saavuttaman myyntimäärän perusteella, ja hyvitti CFK:lle mahdollisen vajauksen ostamalta siltä vähimmäismäärästä puuttuvat määrät”. Solvaylle määrättiin kolmen miljoonan ja CFK:lle yhden miljoonan ecun suuruinen sakko.

14 Komissio teki samana päivänä lisäksi päätöksen 91/299/ETY [EY 82] artiklan mukaisesta menettelystä (IV/33.133 – C: kalsinoitu sooda – Solvay) (EYVL 1991, L 152, s. 21), jossa se totesi, että ”Solvay oli rikkonut [EY 82] artiklaa noin vuodesta 1983 tähän päivään saakka toiminnalla, jonka tarkoituksena oli poistaa kilpailu tai rajoittaa sitä huomattavasti ja joka muodostui seuraavista toimenpiteistä: – – sellaisten sopimusten tekeminen asiakkaiden kanssa, joiden mukaan asiakkaiden on ostettava koko soodatarpeensa tai erittäin suuri osa siitä Solvaylta ja joiden kestoa ei ole määritelty tai se on kohtuuttoman pitkä; – – sopimuksessa määrätyn asiakkaan perusostomäärän ylittäviin lisäostomääriin liittyvien huomattavien alennusten ja muiden taloudellisten houkuttimien myöntäminen sen varmistamiseksi, että asiakkaat ostavat koko tai lähes koko tarpeensa Solvaylta[, ja] alennusten myöntäminen ainoastaan sillä edellytyksellä, että asiakas suostuu ostamaan koko tarpeensa Solvaylta”. Solvaylle määrättiin 20 miljoonan ecun suuruinen sakko.

15 Solvay vaati 2.5.1991 päätösten 91/297, 91/298 ja 91/299 kumoamista. Kantaja nosti 14.5.1991 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa kanteet, joiden kohteena oli päätösten 91/297 ja 91/300 kumoamista koskeva vaatimus.

16 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi asiassa T-37/91, ICI vastaan komissio, 29.6.1995 antamallaan tuomiolla (Kok., s. II-1901; jäljempänä ICI II -tapaus), että kanneperuste, joka koski puolustautumisoikeuksien loukkaamista asiakirjavihkoon tutustumista koskevan oikeuden osalta, oli hylättävä kokonaisuudessaan, ja se kumosi tämän jälkeen päätöksen 91/300 sen vuoksi, että mainittu päätös oli saatettu todistusvoimaiseksi sen tiedoksi antamisen jälkeen, mikä merkitsi EY 230 artiklassa tarkoitettua olennaisen menettelymääräyksen rikkomista.

17 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi samana päivänä myös päätöksen 91/297 (asia T-30/91, Solvay v. komissio, Kok., s. II-1775; jäljempänä Solvay I -tapaus ja asia T-36/91, ICI v. komissio, Kok., s. II-1847; jäljempänä ICI I -tapaus) näiden kahden asian kantajia koskevilta osin sen vuoksi, että oikeutta tutustua asiakirjavihkoon oli loukattu. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi lisäksi päätöksen 91/298 (asia T-31/91, Solvay v. komissio, Kok., s. II-1821; jäljempänä Solvay II -tapaus) Solvayta koskevilta osin ja päätöksen 91/299 (asia T-32/91, Solvay v. komissio, Kok., s. II-1825; jäljempänä Solvay III -tapaus) sen vuoksi, että riitautetut päätökset oli saatettu virheellisesti todistusvoimaisiksi.

18 Komissio haki yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon 30.8.1995 jättämillään valituskirjelmillä muutosta edellä 16 kohdassa mainitussa ICI II -tapauksessa annettuun tuomioon ja edellä 17 kohdassa mainituissa Solvay II- ja Solvay III ‑tapauksissa annettuihin tuomioihin.

19 Yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi asiassa C‑286/95 P, komissio vastaan ICI (Kok., s. I‑2341) ja yhdistetyissä asioissa C‑287/95 P ja C‑288/95 P, komissio vastaan Solvay (Kok., s. I‑2391) 6.4.2000 antamillaan tuomioilla edellä 16 kohdassa mainitussa ICI II -tapauksessa ja edellä 17 kohdassa mainituissa Solvay II- ja Solvay III -tapauksissa annetuista tuomioista tehdyt valitukset.

20 Eräs tietotoimisto julkaisi 12.12.2000 lehdistötiedotteen, jossa todettiin seuraavaa:

”Euroopan yhteisöjen komissio määrää kemian alan yhtiöille Solvay SA:lle ja Imperial Chemical Industries plc:lle – – keskiviikkona sakon sen johdosta, että nämä ovat rikkoneet Euroopan unionin kilpailuoikeutta, tiedottaja kertoi tänä tiistaina.

Sakot kalsinoidun soodan markkinoilla väitetysti harjoitetusta määräävän markkina-aseman väärinkäytöstä määrättiin alun perin jo kymmenen vuotta sitten, mutta Euroopan yhteisöjen tuomioistuin kumosi ne menettelyllisistä syistä.

Komissio tekee keskiviikkona saman päätöksen uudelleen mutta oikeassa muodossa, tiedottaja ilmoitti.

Yhtiöt eivät ole missään vaiheessa riitauttaneet päätöksen asiasisältöä. Sama päätös tehdään uudelleen, tiedottaja sanoi.”

21 Komissio teki 13.12.2000 päätöksen 2003/7/EY [EY] 82 artiklan mukaisesta menettelystä (COMP/33.133 – D: kalsinoitu sooda – ICI) (EYVL 2003, L 10, s. 33; jäljempänä riidanalainen päätös).

22 Komissio teki samana päivänä myös päätöksen 2003/5/EY [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä (COMP/33.133 – B: kalsinoitu sooda – Solvay, CFK) (EYVL 2003, L 10, s. 1) ja päätöksen 2003/6/EY [EY] 82 artiklan mukaisesta menettelystä (COMP/33.133 – C: kalsinoitu sooda – Solvay) (EYVL 2003, L 10, s. 10).

23 Riidanalaisen päätöksen päätösosa on seuraavanlainen:

”1 artikla

[Kantaja] on rikkonut [EY 82] artiklaa – – noin vuodesta 1983 vähintään vuoden 1989 loppuun toiminnalla, jonka tarkoituksena oli poistaa kilpailu tai rajoittaa sitä huomattavasti ja joka muodostui seuraavista toimenpiteistä:

a) lisäostomääriin liittyvien huomattavien alennusten ja muiden taloudellisten houkuttimien myöntäminen sen varmistamiseksi, että asiakkaat ostavat koko tai lähes koko tarpeensa [kantajalta];

b) asiakkaiden suostutteleminen ostamaan koko tai lähes koko tarpeensa [kantajalta] ja/tai rajoittamaan ostonsa kilpailijoilta tiettyyn määrään;

c) ainakin yhdessä tapauksessa alennusten ja muiden taloudellisten etujen myöntäminen ainoastaan sillä edellytyksellä, että asiakas suostuu ostamaan koko tarpeensa [kantajalta].

2 artikla

[Kantajalle] määrätään 1 artiklassa tarkoitetusta rikkomisesta [kymmenen] miljoonan euron sakko.

– –”

24 Riidanalaisen päätöksen sanamuoto on käytännössä sama kuin päätöksen 91/300. Komissio on tehnyt päätökseen ainoastaan muutamia toimituksellisia muutoksia ja lisännyt siihen uuden osan, jonka otsikko on ”Menettelyt yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja yhteisöjen tuomioistuimessa”.

25 Komissio viittasi tässä riidanalaisen päätöksen uudessa osassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ja T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. vastaan komissio, 20.4.1999 antamaan tuomioon (Kok., s. II-931; jäljempänä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen PVC II -tapauksessa antama tuomio) ja katsoi, että sillä on ”oikeus tehdä uudelleen päätös, joka on kumottu puhtaasti menettelyvirheen takia[,] – – ilman uutta hallinnollista menettelyä” ja että sillä ei ole ”velvollisuutta järjestää uutta suullista kuulemista, jos uusi päätös ei sisällä alkuperäisessä päätöksessä esitettyjen väitteiden lisäksi uusia väitteitä” (164 perustelukappale).

26 Komissio täsmensi riidanalaisessa päätöksessä myös, että vanhentumisajoista liikennettä ja kilpailua koskeviin Euroopan talousyhteisön sääntöihin liittyvissä menettelyissä ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanosta 26.11.1974 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2988/74 (EYVL L 319, s. 1) 3 artiklan perusteella vanhentumisaikaa on pidennettävä ajalla, jonka päätöstä 91/300 koskeva oikeudenkäynti oli vireillä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja yhteisöjen tuomioistuimessa (169 ja 170 perustelukappale). Asian olosuhteet huomioon ottaen komissio katsoi siten, että sillä oli vuoden 2003 loppuun saakka aikaa tehdä uusi päätös (172 perustelukappale). Se totesi lisäksi, ettei puolustautumisoikeuksia loukattu, jos uusi päätös tehtiin kohtuullisessa ajassa (164 perustelukappale).

27 Varsinaisen rikkomisen osalta komissio täsmensi riidanalaisessa päätöksessä, että ”asianmukaiset tuote- ja maantieteelliset markkinat, joilla [kantajan] taloudellista voimaa on arvioitava, olivat kalsinoidun soodan Yhdistyneen kuningaskunnan markkinat” (125 perustelukappale).

28 Kantajan markkinavoiman arvioimiseksi käsiteltävänä olevan asian kannalta komissio huomautti, että se, että kantajan markkinaosuus relevanteista markkinoista on perinteisesti ollut yli 90 prosenttia koko tarkasteluajanjakson aikana, on jo sinällään vahva todiste merkittävästä markkinavoimasta (127 perustelukappale). Se tutki tämän jälkeen merkityksellisiä taloudellisia todisteita ja päätteli niiden perusteella riidanalaisessa päätöksessä, että kantajalla oli kaikkina merkityksellisinä aikoina EY 82 artiklassa tarkoitettu määräävä asema (128–136 perustelukappale).

29 Komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä määräävän markkina-aseman väärinkäytöstä, että kantaja oli ottanut käyttöön ”[menettelytavan, joka merkitsi] asiakkaiden sitomista” siihen usein eri keinoin, joilla kaikilla oli sama kilpailua ehkäisevä tavoite (138 perustelukappale). Se huomautti tältä osin riidanalaisen päätöksen 139 perustelukappaleessa, että lisäostoalennusten tarkoituksena oli estää toimiva kilpailu seuraavin keinoin:

– houkuttelemalla asiakkaat hankkimaan kantajalta lisätonnit, jotka ne muutoin saattaisivat hankkia toiselta toimittajalta,

– tekemällä General Chemicalin kilpailuvaikutus mahdollisemman pieneksi tai olemattomaksi rajoittamalla sen asema markkinoilla hintojen, myyntimäärien ja asiakkaiden suhteen sellaiseksi, että se takaa kantajalla käytännössä olleen monopolin jatkumisen,

– poistamalla Brenntag markkinoilta tai vähintään tekemällä sen kilpailuvaikutus mahdollisimman pieneksi,

– tekemällä mahdollisimman pieneksi riski, että asiakkaat kääntyvät vaihtoehtoisten toimituslähteiden puoleen,

– säilyttämällä kantajalla käytännössä ollut monopoli ja vahvistamalla sitä Yhdistyneen kuningaskunnan kalsinoidun soodan markkinoilla.

30 Komissio täsmensi lisäksi riidanalaisen päätöksen 147 perustelukappaleessa, että kantajan ”suurten asiakkaiden kanssa te[kemät] sopimukset merkitsivät sitä, että ne olivat sidottuja [kantajaan] lähes koko tarpeensa osalta (ja vähintään yhdessä tapauksessa koko tarpeensa osalta) ja että muiden toimittajien kilpailuvaikutus tehtiin mahdollisimman pieneksi”.

31 Komissio täsmensi riidanalaisessa päätöksessä myös, että muut taloudelliset houkuttimet vahvistivat kantajan määräävää markkina-asemaa tavalla, joka on ristiriidassa EY 82 artiklan sisältämän kilpailun käsitteen kanssa (149 perustelukappale).

32 Komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä jäsenvaltioiden väliseen kauppaan kohdistuvasta vaikutuksesta, että vaikka toimenpiteet, jotka kantaja toteutti varmistaakseen määräävän asemansa ja käytännössä monopolinsa säilymisen Yhdistyneessä kuningaskunnassa, kohdistuivat ensi sijassa yhteisön ulkopuolelta (Yhdysvallat ja Puola) tulevaan suoraan kilpailuun eivätkä niinkään muihin yhteisön tuottajiin, lisäostoalennuksia ja muita kilpailua ehkäiseviä järjestelyjä oli kuitenkin tarkasteltava ottamalla huomioon kokonaistilanne eli kansallisten markkinoiden täydellinen erottaminen toisistaan yhteisössä. Se totesi tältä osin, että kantaja halusi erityisesti General Chemicalin pysyvän merkityksellisillä markkinoilla vaihtoehtoisena toimituslähteenä ja että jos General Chemical jättäisi kyseiset markkinat kokonaan, asiakkaat voisivat alkaa etsiä vaihtoehtoisia ja mahdollisesti halvempia toimituslähteitä Länsi-Euroopan mantereelta. Se huomautti lisäksi, että kantajan määräävän aseman säilyminen ja vahvistuminen Yhdistyneessä kuningaskunnassa vaikuttaa kilpailun kokonaisrakenteeseen yhteismarkkinoilla ja varmistaa, että markkinoiden toisistaan erottamiseen perustuva vallitseva tilanne säilyy (151–154 perustelukappale).

33 Komissio täsmensi riidanalaisessa päätöksessä, että rikkomiset olivat olleet erityisen vakavia, koska ne olivat ”osa harkittua politiikkaa, jonka tavoitteena oli vahvistaa [kantajan] määräävää asemaa kalsinoidun soodan markkinoilla Yhdistyneessä kuningaskunnassa tavalla, joka on pohjimmiltaan ristiriidassa perustamissopimuksen perustavoitteiden kanssa” ja jonka ”tarkoituksena oli erityisesti rajoittaa tai vahingoittaa tiettyjen kilpailijoiden liiketoimintaa” (156 perustelukappale).

34 Komissio totesi lisäksi riidanalaisessa päätöksessä, että rikkominen oli alkanut noin vuonna 1983 ja sitä oli jatkettu ainakin vuoden 1989 loppuun saakka. Se täsmensi lopuksi ottaneensa huomioon sen, että kantaja luopui lisäostoalennusjärjestelmästä 1.1.1990 lukien (160 ja 161 perustelukappale).

35 Kantaja pyysi 18.1., 26.1. ja 8.2.2001 päivätyillä kirjeillä komissiolta oikeutta saada tutustua asiakirjavihkoon. Komissio hylkäsi tämän pyynnön 14.2.2001 päivätyllä kirjeellä.

Oikeudenkäyntimenettely

36 Kantaja nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 20.3.2001 toimittamallaan kannekirjelmällä.

37 Kantaja vaatii kannekirjelmässään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta määräämään komission esittämään sen asiakirjavihkoon asiassa COMP/33.133 sisältyvät asiakirjat.

38 Asia osoitettiin 4.5.2001 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen neljännelle jaostolle, ja asiaan nimettiin esittelevä tuomari.

39 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen annettua siihen suostumuksensa kantaja esitti 18.12.2002 ja komissio 23.12.2002 huomautuksensa niistä päätelmistä, joita yhteisöjen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ja C‑254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. vastaan komissio, 15.10.2002 antamasta tuomiosta (Kok., s. I‑8375; jäljempänä yhteisöjen tuomioistuimen PVC II ‑tapauksessa antama tuomio) oli tehtävä nyt käsiteltävänä olevassa asiassa. Kantaja ilmoitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle huomautuksissaan peruuttavansa ne bis in idem -periaatteen loukkaamista koskevan väitteen.

40 Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin 1.10.2003 lukien, esittelevä tuomari määrättiin ensimmäiseen jaostoon, jonka käsiteltäväksi esillä oleva asia näin ollen siirrettiin 8.10.2003.

41 Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin 13.9.2004 lukien, esittelevä tuomari määrättiin uudessa kokoonpanossa olevaan neljänteen jaostoon, jonka käsiteltäväksi esillä oleva asia näin ollen siirrettiin 19.10.2004.

42 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kehotti 11.1.2005 komissiota toimittamaan kirjaamoon yksityiskohtaisen luettelon kaikista niistä asiakirjoista, joista hallintomenettelyn asiakirjavihko muodostuu. Tässä luettelossa oli oltava lyhyt maininta, jonka perusteella on mahdollista yksilöidä kunkin asiakirjan laatija, luonne ja sisältö. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kehotti komissiota ilmoittamaan, mihin näistä asiakirjoista kantaja oli saanut tutustua, ja täsmentämään mahdollisesti ne syyt, joiden vuoksi se vastusti kyseisten asiakirjojen sisältämien tietojen paljastamista.

43 Komissio toimitti kirjaamoon 28.1.2005 päivätyillä kirjeillä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen pyytämän luettelon ja totesi, että asiakirjat, joihin kantajan oli ollut mahdollista tutustua hallinnollisessa menettelyssä, olivat asiakirjoja, joihin se oli nojautunut tukeakseen väitteitään ja jotka oli siis liitetty väitetiedoksiantoon. Se totesi myös, että sen oli ”valitettavasti ilmoitettava ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle, että tällä hetkellä näyttää siltä, että epäilyksettäkin useiden viimeisten kymmenen vuoden kuluessa tapahtuneiden asiakirjojen kuljetusten johdosta se ei ole laajoista etsinnöistä huolimatta onnistunut löytämään eräitä asiakirjoja” ja että se katsoi tehtäväkseen ilmoittaa viipymättä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle ja kantajalle siitä, että ”vaikka – – huomautuksiin liitetyssä luettelossa luetellaan kaikki asiakirjavihkon asiakirjat, jotka sillä on hallussaan, siinä ei ole kuitenkaan puuttuvia asiakirjoja”. Komission mukaan vuonna 1990 käydyssä menettelyssä noudatettiin oikeuskäytäntöä, joka kyseisenä ajankohtana koski oikeutta tutustua asiakirjoihin. Se totesi lisäksi, ettei mikään osoita tässä vaiheessa, että asiakirjavihkossa on asiakirjoja, joilla olisi voinut olla todellista vaikutusta päätöksen 91/300 sisältöön, kun otetaan huomioon myös vuoden 1990 jälkeinen oikeuskäytännön kehittyminen.

44 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pyysi 13.4.2005 päivätyllä kirjeellä kantajaa ilmoittamaan ne kyseisessä luettelossa mainitut asiakirjat, joita sille ei ollut annettu tiedoksi hallinnollisessa menettelyssä ja jotka sen käsityksen mukaan saattoivat sisältää seikkoja, jotka olisivat voineet olla hyödyllisiä sen puolustuksen kannalta.

45 Kantaja huomautti 9.5.2005 päivätyllä kirjeellä, että eräistä puuttuvista asiakirjoista olisi ollut hyötyä sen puolustautumiselle. Se ilmoitti myös luetteloon kootuista asiakirjoista ne, jotka sen käsityksen mukaan olivat hyödyllisiä sen puolustuksen kannalta ja joihin se halusi tutustua. Sen mukaan se olisi näiden asiakirjojen perusteella voinut kehittää perustelujaan ja väitteitään merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden määritelmän, määräävän markkina-aseman olemassaolon, kyseisen määräävän markkina-aseman väärinkäytön ja jäsenvaltioiden kauppaan kohdistuvan vaikutuksen osalta.

46 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pyysi 7.6.2005 päivätyllä kirjeellä komissiota toimittamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon sisäisiä asiakirjoja lukuun ottamatta hallinnollisen asiakirjavihkon muodostavat asiakirjat, jotka sisältyvät ”ala-vihkoihin” 2–38, 50–59 ja 60–65. Komissiota pyydettiin myös toimittamaan liikesalaisuuksia sisältävien asiakirjojen sijaan versiot, jotka eivät sisällä luottamuksellisia tietoja, tai yhteenvedot, jotka eivät sisällä luottamuksellisia tietoja, niistä tiedoista, jotka sille on toimitettu hallinnollisessa menettelyssä, sillä rajoituksella, että niiden luottamuksellisuutta tai muita luottamuksellisia tietoja kunnioitetaan. Komissiota kehotettiin lisäksi toimittamaan täydellinen versio, johon sisältyvät luottamukselliset tiedot, edellä mainituista asiakirjoista niiden luottamuksellisuuden tarkastamiseksi.

47 Komissio pyysi 21.6.2005 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelta lupaa jättää asiakirjojen pituus huomioimalla yksi ainoa alkuperäinen versio, johon on liitetty cd-rom. Tämä pyyntö hyväksyttiin 4.7.2005.

48 Komissio toimitti 20.7.2005 päivätyllä kirjeellä kirjaamoon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen pyytämät asiakirjat. Kirjaamo lähetti tämän jälkeen kantajalle komission toimittamat cd-romit.

49 Kantaja esitti 13.10.2005 huomautuksensa hallinnollisen asiakirjavihkon muodostavien asiakirjojen hyödyllisyydestä sen puolustautumiselle. Komissio vastasi kantajan huomautuksiin 26.10.2007.

50 Alun perin nimetyn esittelevän tuomarin toimikauden päätyttyä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti nimesi 22.6.2006 tekemällään päätöksellä uuden esittelevän tuomarin.

51 Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin 25.9.2007 lukien, esittelevä tuomari määrättiin kuudenteen jaostoon, jonka käsiteltäväksi esillä oleva asia näin ollen siirrettiin 8.11.2007.

52 Koska tuomari Tchipev oli estynyt osallistumasta asian käsittelyyn, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti nimesi 13.2.2008 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 32 artiklan 3 kohdan mukaisesti tuomari Dittrichin täydentämään jaoston kokoonpanoa.

53 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (kuudes jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn ja esitti työjärjestyksen 64 artiklan mukaisina prosessinjohtotoimina kirjallisia kysymyksiä kantajalle ja komissiolle. Kantaja ja komissio vastasivat niihin asetetussa määräajassa.

54 Asianosaisten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 26. ja 27.6.2008 pidetyssä istunnossa.

55 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antoi suullisessa käsittelyssä kantajalle luvan esittää huomautuksia komission 16.6.2008 antamista kirjallisista vastauksista. Kantaja esitti huomautuksensa 9.7.2008, ja komissio vastasi niihin 3.9.2008.

Asianosaisten vaatimukset

56 Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– ottaa kanteen tutkittavaksi

– toteaa, että ajan kulumisen vuoksi komissiolla ei ollut toimivaltaa tehdä riidanalaista päätöstä tai toissijaisesti, että sillä ei ollut toimivaltaa määrätä kantajalle sakkoa

– kumoaa riidanalaisen päätöksen

– poistaa riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa määrätyn sakon tai alentaa sen määrää

– määrää komission esittämään kaikki sisäiset asiakirjansa, jotka koskevat riidanalaisen päätöksen tekemistä, ja etenkin komission jäsenten kollegion kokouksen pöytäkirjan ja kaikki sen liitteenä olevat asiakirjat sekä kaikki komission jäsenten kollegiolle tässä yhteydessä toimitetut asiakirjat

– määrää komission toimittamaan kaikki asiakirjat, joista sen asiakirjavihko muodostuu asiassa COM/33.133

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut mukaan lukien kantajan riidanalaisessa päätöksessä määrätyn sakon yhteydessä antamista vakuuksista aiheutuneet kustannukset korkoineen.

57 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen perusteettomana

– hylkää kantajan esittämän pyynnön saada tutustua asiakirjoihin

– jättää tutkimatta vaatimuksen sellaisesta erityisestä määräyksestä, jolla komissio määrätään korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikulut mukaan lukien kustannukset ja korot, jotka ovat aiheutuneet minkä tahansa vakuuden antamisesta sakkoa varten, tai ainakin hylkää kyseisen vaatimuksen perusteettomana

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

58 Kantajan vaatimukset koskevat ensisijaisesti riidanalaisen päätöksen kumoamista ja toissijaisesti sille mainitussa päätöksessä määrätyn sakon kumoamista tai sen määrän alentamista.

1. Vaatimukset, jotka koskevat riidanalaisen päätöksen kumoamista

59 Kantaja esittää kuusi kanneperustetta, joilla pyritään riidanalaisen päätöksen kumoamiseen. Ne liittyvät ensinnäkin siihen, ettei komissiolla ollut toimivaltaa tehdä riidanalaista päätöstä, toiseksi siihen, että olennaisia menettelymääräyksiä on rikottu, kolmanneksi siihen, että relevantteja markkinoita on arvioitu virheellisesti, neljänneksi siihen, että määräävää markkina-asemaa ei ole, viidenneksi siihen, että määräävää markkina-asemaa ei ole käytetty väärin, ja kuudenneksi siihen, ettei jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ole vaikutettu.

Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan komissiolla ei ollut toimivaltaa tehdä riidanalaista päätöstä

60 Ensimmäinen kanneperuste jakautuu kahteen osaan, jotka koskevat vanhentumissääntöjen virheellistä soveltamista ja käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen noudattamatta jättämistä.

Ensimmäinen osa, joka koskee vanhentumissääntöjen virheellistä soveltamista

– Asianosaisten lausumat

61 Kantaja huomauttaa, että vaikka asetuksessa N:o 2988/74 säädettyä vanhentumisaikaa ei sovelleta kuin osaan asianomaista päätöstä, jolla sakko määrätään, kyse on kuitenkin mainitun päätöksen hyvin olennaisesta osasta.

62 Kantajan mukaan asetuksen N:o 2988/74 3 artiklalla ei pidennetä vanhentumisaikaa siltä osin kuin on kyse tuomioistuinmenettelystä, joka koskee komission lopullista päätöstä. Vanhentumisaika pysähtyy näet ainoastaan silloin, kun nostetaan kanne hallinnollisen menettelyn kuluessa tehdyistä päätöksistä eli tutkintatoimista mukaan lukien väitetiedoksiannon laatiminen tai toimenpiteiden toteuttaminen asetuksessa N:o 17 annettujen yleisten tutkintavaltuuksien nojalla. Komission riidanalaisessa päätöksessä omaksuma tulkinta on ristiriidassa asetuksen N:o 2988/74 3 artiklan sanamuodon kanssa. Komissio on tulkinnut väärin asetuksen N:o 2988/74 1–3 artiklassa olevaa ilmaisua ”menettely” ja jättänyt huomiotta sen, että sen lopullinen päätös piti tehdä ennen vanhentumisajan päättymistä. Komission tulkinta johtaa lisäksi siihen, ettei asetuksen N:o 2988/84 2 artiklan 3 kohdalla ole merkitystä, ja osoittaa, että mainitun asetuksen rakenne on ymmärretty virheellisesti siltä osin kuin päätöksestä johtuvan vanhentumisen seurauksia tarkastellaan 4–6 artiklassa eikä 1–3 artiklassa. Kantaja toteaa lopuksi, että tällainen tulkinta on ristiriidassa sen periaatteen kanssa, jonka mukaan komission on oikeusvarmuuden turvaamiseksi päätettävä menettelynsä asetetussa määräajassa ja tehtävä lopullinen päätöksensä tarkalleen kymmenen vuoden kuluessa rikkomisen lopettamisesta, jollei komissio ole ollut estynyt päättämään tarkastuksiaan ja menettelyään sen vuoksi, että valmisteleviin päätöksiin on haettu muutosta tuomioistuimessa. Esillä olevassa asiassa komissio ei kuitenkaan ole ollut estynyt päättämään menettelyään.

63 Kantajan mukaan edellä 25 kohdassa mainitussa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen PVC II -tapauksessa antamassa tuomiossa omaksuttu näkemys on ristiriidassa mainitun tuomion 1098 kohdassa esitetyn väitteen kanssa, jonka mukaan asetuksen N:o 2988/74 3 artiklan tavoitteena on, että vanhentumisaika pysähtyy siksi ajaksi kun komissio ei voi puuttua asiaan siitä riippumattomasta objektiivisesta syystä. Sakon määräämisestä tehdystä lopullisesta päätöksestä nostettu kanne ei näet estä komissiota ryhtymästä toimiin, koska mainittu lopullinen päätös on täysimääräisesti täytäntöön pantavissa siihen saakka, kunnes unionin yleinen tuomioistuin kumoaa sen tai toteaa sen mitättömäksi.

64 Joka tapauksessa päättelyä, jonka mukaan komissio oli estynyt ryhtymästä toimiin, ei esillä olevassa asiassa voida soveltaa edellä 16 kohdassa mainitusta ICI II -tapauksesta tehtyyn valitukseen. Komissio oli näet täysin vapaa tekemään uudelleen päätöksen 91/300 välittömästi sen jälkeen, kun tuomio julistettiin edellä 16 kohdassa mainitussa ICI II -tapauksessa. Valituksesta seuraava lisäaika on siis täysin ”riippuvainen” komissiosta. Kyseinen valitus on lisäksi vailla merkitystä yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-137/92 P, komissio vastaan BASF ym., 15.6.1994 antaman tuomion (Kok., s. I-2555, Kok. Ep. XV, s. I-239) perusteella ja sen perusteella, että otetaan huomioon komission aikomus tehdä uudelleen päätös 91/300. Komissio ei siis voi hyötyä ”omasta menettelyvirheestään” ja siitä itsestään johtuvasta viiden vuoden viiveestä.

65 Tämän lisäksi komission tulkinta on kantajan mukaan ristiriidassa Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 60 artiklan kanssa, jonka mukaan muutoksenhaulla ei ole lykkäävää vaikutusta. Kantaja katsoo, että vaikka oikeudenkäynnin kesto ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa on otettava huomioon, vanhentumisaika on pysähtynyt ainoastaan noin neljän vuoden, yhden kuukauden ja viidentoista päivän ajaksi. Komission olisi näin ollen pitänyt tehdä päätös 91/300 uudelleen ennen vuoden 1999 huhtikuuta.

66 Asetuksen N:o 2988/74 3 artiklasta ilmenee lisäksi, että muutoksenhaussa oikeudenkäynnin kohteena on unionin yleisen tuomioistuimen tuomio eikä komission päätös.

67 Edellä 25 kohdassa mainitussa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen PVC II -tapauksessa antamassa tuomiossa ei ole myöskään käsitelty erityisesti kysymystä siitä, onko muutoksenhaku otettava huomioon suhteessa vanhentumisajan pysähtymiseen siltä osin kuin mainitun tapauksen taustalla olevassa asiassa komission oli ainoastaan osoitettava, pysäyttikö ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käydyn oikeudenkäynnin kesto vanhentumisajan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämät huomautukset muutoksenhaun vaikutuksista vanhentumisajan pysähtymiseen olivat näin ollen vain ylimääräisiä huomautuksia.

68 Kantaja toteaa vielä, että komission oman työjärjestyksensä vastaisesti tekemä päätös ei voi johtaa siihen, että vanhentumisaika pitenee. Komissio ei näet ole saattanut päätöstä 91/300 asianmukaisesti todistusvoimaiseksi. Kyseisellä päätöksellä ei näin ollen voida laajentaa komission toimivaltaa määrätä sakkoja asetuksessa N:o 2988/74 vahvistetun normaalin vanhentumisajan jälkeen. Tällainen tulos olisi kantajan mukaan ristiriidassa sen periaatteen kanssa, jonka mukaan osapuoli ei voi hyötyä omasta virheestään, ja luonnonoikeuden kanssa. Viivästyminen johtuu kuitenkin kokonaan komission toiminnasta, eikä komissio voi missään tapauksessa pyrkiä hyötymään asetuksen N:o 2988/74 3 artiklasta.

69 Edellä 25 kohdassa mainitussa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen PVC II -tapauksessa antamassa tuomiossa asetuksen N:o 2988/74 2 ja 3 artiklasta omaksutun tulkinnan perusteella komissio voisi tehdä joukon peräkkäisiä päätöksiä, jotka ulottuvat 2000-luvun puoleenväliin saakka. Tällainen tulkinta on siis lainvastainen, koska sillä loukataan oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa kohtuullisessa ajassa.

70 Komissio kiistää kantajan esittämät väitteet.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

71 Alustavasti on korostettava, että asetuksella N:o 2988/74 on otettu käyttöön täydellinen sääntely, joka kattaa yksityiskohtaisesti määräajat, joissa komissio voi oikeusvarmuuden perustavanlaatuista vaatimusta sivuuttamatta määrätä sakkoja kilpailusääntöjen mukaisten menettelyjen kohteina oleville yrityksille (asia T-213/00, CMA CGM ym., v. komissio, tuomio 19.3.2003, Kok., s. II-913, 324 kohta ja asia T-410/03, Hoechst v. komissio, tuomio 18.6.2008, Kok., s. II-881, 223 kohta).

72 Asetuksen N:o 2988/74 1 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 2 kohdan sekä saman asetuksen 2 artiklan 3 kohdan mukaan menettelyyn sovellettava vanhentumisaika päättyy, kun komissio ei ole määrännyt sakkoja tai seuraamuksia viidessä vuodessa siitä, kun vanhentumisaika alkoi kulua ilman, että tällä välin olisi suoritettu vanhentumisajan keskeyttävä toimenpide, tai viimeistään kymmenessä vuodessa tästä samasta lähtöajankohdasta laskettuna, jos vanhentumisajan keskeyttäviä toimia on suoritettu. Kyseisen asetuksen 2 artiklan 3 kohdan mukaan näin määritelty määräaika kuitenkin pitenee ajalla, joksi vanhentuminen on pysähtynyt 3 artiklan nojalla (yhteisöjen tuomioistuimen edellä 39 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa antama tuomio, 140 kohta).

73 Asetuksen N:o 2988/74 3 artiklan mukaan menettelyyn sovellettava vanhentumisaika pysähtyy ajaksi, jonka komission päätöstä koskeva oikeudenkäynti on vireillä Euroopan yhteisöjen tuomioistuimessa.

74 Asetuksen N:o 2988/74 3 artiklassa oleva viittaus ”oikeudenkäynti[in, joka] on vireillä Euroopan yhteisöjen tuomioistuimessa”, on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen perustamisen jälkeen ymmärrettävä niin, että sillä tarkoitetaan ensisijaisesti unionin yleisessä tuomioistuimessa vireillä olevaa oikeudenkäyntiä, koska kanteet, jotka koskevat kilpailuoikeuden alalla määrättäviä seuraamuksia tai sakkoja, kuuluvat sen toimivaltaan.

75 Esillä olevassa asiassa kantaja ei kiistä sitä, että jollei asetuksen N:o 2988/74 3 artiklaan perustuvaa vanhentumisen pysähtymistä koskevasta kysymyksestä muuta johdu, viisivuotinen vanhentumisaika on päättynyt vuoden 1995 kuluessa.

76 Näin ollen on yksinomaan tutkittava, oliko komissio asetuksen N:o 2988/74 3 artiklan perusteella oikeutettu tekemään riidanalaisen päätöksen 13.12.2000.

77 Tältä osin yhteisöjen tuomioistuimen edellä 39 kohdassa mainitussa PVC II ‑tapauksessa antaman tuomion 157 kohdasta seuraa, että vanhentumisaika on pysähtynyt ajaksi, jonka kyseistä päätöstä koskeva oikeudenkäynti on vireillä ”ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja yhteisöjen tuomioistuimessa”. Esillä olevassa asiassa vanhentumisaika oli siten pysähtynyt koko sen ajan, kun oikeudenkäynti oli vireillä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, ja koko sen ajan, kun muutoksenhakumenettely oli vireillä yhteisöjen tuomioistuimessa, tarvitsematta ottaa kantaa siihen ajanjaksoon, joka kuluu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion julistamisen ja asian yhteisöjen tuomioistuimessa vireille panemisen välillä.

78 Kantajan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa 14.5.1991 nostaman kanteen ja 29.6.1995 annetun tuomion ja tämän jälkeen komission yhteisöjen tuomioistuimessa 30.8.1995 vireille paneman muutoksenhaun ja 6.4.2000 annetun tuomion johdosta vanhentumisaika on ollut pysähdyksissä vähintään kahdeksan vuoden, kahdeksan kuukauden ja 22 päivän ajan, kuten komissio on riidanalaisen päätöksen 171 perustelukappaleessa perustellusti todennut.

79 Koska vanhentuminen oli tällä tavoin pysähtynyt, nyt esillä olevassa asiassa sen jälkeen, kun kyseessä olevat rikkomiset päättyivät tai vanhentuminen oli jostain syystä keskeytynyt, ei ollut kulunut yli viittä vuotta siihen mennessä, kun riidanalainen päätös tehtiin 13.12.2000.

80 Riidanalainen päätös on näin ollen tehty asetuksessa N:o 2988/74 säädettyjen vanhentumista koskevien sääntöjen mukaisesti.

81 Tätä seikkaa ei voida kyseenalaistaa millään kantajan esittämällä väitteellä.

82 Ensinnäkään asetuksen N:o 2988/74 2 ja 3 artiklasta ei mitenkään seuraa, että 3 artiklassa tarkoitettu ”komission päätös”, jota koskeva oikeudenkäynti on vireillä unionin tuomioistuimissa, mikä aiheuttaa menettelyyn sovellettavan vanhentumisajan pysähtymisen, voisi olla vain jokin 2 artiklassa tarkoitettu vanhentumisajan keskeyttävä toimenpide, joita koskeva luettelo on tyhjentävä (yhteisöjen tuomioistuimen edellä 39 kohdassa mainitussa PVC II ‑tapauksessa antama tuomio, 141 kohta). Asetuksen N:o 2988/74 3 artiklassa suojataan näet komissiota vanhentumisajan päättymiseltä sellaisissa tapauksissa, joissa komission on odotettava unionin tuomioistuimien päätöstä oikeudenkäynneissä, joiden kulun suhteen sillä ei ole määräysvaltaa, ennen kuin tiedetään, onko riidanalainen toimi lainvastainen. Kyseinen 3 artikla koskee siis tapauksia, joissa se, että toimielin ei toimi, ei johdu huolellisuuden puutteesta. Tällaisista tilanteista on kyse myös silloin, kun nostetaan kanne asetuksen N:o 2988/74 2 artiklassa luetelluista vanhentumisajan keskeyttävistä kannekelpoisista toimista, ja silloin, kun nostetaan kanne päätöksestä, jossa määrätään sakko tai muu seuraamus. Näin ollen sekä 3 artiklan sanamuoto että sen tavoite kattavat samalla sekä kanteet, jotka nostetaan 2 artiklassa tarkoitetuista kannekelpoisista toimista, että kanteet, jotka nostetaan komission lopullisesta päätöksestä. Tämän johdosta sellaisesta lopullisesta päätöksestä, jossa määrätään seuraamuksia, nostettu kanne pysäyttää menettelyyn sovellettavan vanhentumisajan aina siihen asti, kunnes unionin tuomioistuimet ovat lopullisesti ratkaisseet kyseisen kanteen (yhteisöjen tuomioistuimen edellä 39 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa antama tuomio, 144–147 kohta).

83 Toiseksi on todettava kantajan väittävän, että kanteen nostaminen päätöksestä, jolla määrätään sakkoja, ei mitenkään estä komissiota tekemästä tämäntyyppistä päätöstä. Tämä tulkinta edellyttäisi kuitenkin sitä – jos se hyväksyttäisiin – että toimielin peruuttaa riitautetun päätöksen korvatakseen sen toisella päätöksellä, jossa otetaan huomioon se, minkä takia päätös on riitautettu. Tulkinta merkitsisi sitä, että komissiolta evättäisiin juuri oikeus siihen, että unionin tuomioistuimet tarvittaessa toteaisivat riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuden (ks. vastaavasti yhteisöjen tuomioistuimen edellä 39 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa antama tuomio, 149 kohta).

84 Kantaja ei kolmanneksi voi vedota siihen, että sakkojen määräämisestä tehty päätös on täysimääräisesti täytäntöön pantavissa aina siihen saakka, kunnes tuomioistuin kumoaa sen. Sellaisen päätöksen, jossa määrätään seuraamuksia rikkomisesta, täytäntöönpanotoimia ei määritelmänsä mukaan voida pitää tutkintatoimina tai toimina, joihin ryhdytään rikkomisen toteamiseksi. Tällaisilla toimilla, joiden lainmukaisuus sitä paitsi edellyttää sen päätöksen lainmukaisuutta, josta on nostettu kanne, ei siis voi olla mitään sellaista vaikutusta, joka keskeyttäisi menettelyyn sovellettavan vanhentumisajan siinä tapauksessa, että tuomioistuimessa riitautettu päätös kumotaan (ks. vastaavasti yhteisöjen tuomioistuimen edellä 39 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa antama tuomio, 150 kohta).

85 Neljänneksi on huomautettava, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 60 artiklalla ja asetuksen N:o 2988/74 3 artiklalla on eri soveltamisala. Se, ettei muutoksenhaulla ole lykkäävää vaikutusta, ei vie kaikkea vaikutusta asetuksen N:o 2988/74 3 artiklalta, joka koskee tilanteita, joissa komission on odotettava unionin tuomioistuinten ratkaisua. Kantajan käsitystä, jonka mukaan komission ei kuulunut ottaa huomioon aikaa, jonka valitus oli vireillä yhteisöjen tuomioistuimessa, ei siis voida hyväksyä, koska sen johdosta yhteisöjen tuomioistuimen valituksesta antama tuomio menettäisi olemassaolonsa syyn ja vaikutuksensa.

86 Viidenneksi on todettava, että kantaja ei voi väittää, ettei komissio voinut sen jälkeen, kun päätös 91/300 kumottiin sen vuoksi, ettei sitä ollut saatettu todistusvoimaiseksi, hyötyä omasta virheestään määräämällä sakon asetuksessa N:o 2988/74 vahvistetun viisivuotisen vanhentumisajan päättymisen jälkeen. Komissio on näet väistämättä vastuussa toteuttamansa toimen kumoamisesta, koska kumoaminen on osoitus siitä, että se on tehnyt virheen. Jos menettelyyn sovellettavan vanhentumisajan ei katsottaisi kanteen johdosta pysähtyvän, jos kanne johtaa sellaisen virheen toteamiseen, josta komissio on vastuussa, asetuksen 3 artiklalla ei olisi mitään merkitystä. Vanhentumisajan pysähtyminen on perusteltua juuri siitä syystä, että asia on kanteen johdosta vireillä unionin yleisessä tuomioistuimessa tai unionin tuomioistuimessa, eikä niiden päätelmien takia, joita nämä tuomioistuimet tekevät tuomiossaan (ks. vastaavasti yhteisöjen tuomioistuimen edellä 39 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa antama tuomio, 153 kohta).

87 On huomautettava kuudenneksi, että kumoamiskanteella pyritään siihen, että unionin yleinen tuomioistuin tutkii, onko riidanalainen toimi lainvastainen vai ei (ks. vastaavasti yhteisöjen tuomioistuimen edellä 39 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa antama tuomio, 144 kohta).

88 Seitsemänneksi on todettava, että kantajan ehdottama asetuksen N:o 2988/74 3 artiklan tulkinta johtaa vakaviin käytännön vaikeuksiin. Jos komission nimittäin on sen jälkeen, kun unionin yleinen tuomioistuin on kumonnut sen päätöksen, tehtävä uusi päätös odottamatta unionin tuomioistuimen tuomiota, on vaarana, että samaan aikaan on olemassa kaksi päätöstä, joilla on sama kohde, jos unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen tuomion.

89 Kahdeksanneksi on todettava olevan hallinnollisen menettelyn sujuvuutta koskevien vaatimusten vastaista, että komissio velvoitetaan pelkästään vanhentumisen estämiseksi tekemään uusi päätös, ennen kuin tiedetään, onko alkuperäinen päätös lainvastainen.

90 Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.

Toinen osa, joka koskee käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen loukkaamista

– Asianosaisten lausumat

91 Kantaja väittää, että vanhentumista koskevista kysymyksistä riippumatta ajan kuluminen väitettyjen rikkomisten jälkeen eikä pelkästään sakkoja koskeva osa vaikuttaa komission toimivaltaan tehdä koko riidanalainen päätös.

92 Kantaja katsoo ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen edellä 25 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa antaman tuomion 121 kohtaan ja käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteeseen viittaamalla olevan tarpeellista tutkia, onko komissio tehnyt riidanalaisen päätöksen kohtuullisessa ajassa sen jälkeen, kun kilpailua koskevat hallinnolliset menettelyt päättyivät.

93 Kantajan mukaan voidaan olettaa, että komissio on loukannut käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatetta, kun asiassa on kulunut yli yksitoista ja puoli vuotta tutkinnan aloittamisen ja riidanalaisen päätöksen tekemisen välillä.

94 Kantaja huomauttaa, että vaikka oikeudenkäynti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja oikeudenkäynti yhteisöjen tuomioistuimessa ovat kestäneet yhteensä 105 kuukautta, komissio on tarvinnut 35 kuukautta päätöksensä tekemiseen mukaan lukien ne 9 kuukautta, jotka ovat kuluneet edellä 19 kohdassa mainitussa asiassa komissio vastaan ICI annetun tuomion ja riidanalaisen päätöksen välillä. Tämän lisäksi on perusteltua ottaa huomioon oikeudenkäyntimenettelyn kesto erityisesti silloin, kun kyseinen oikeudenkäynti on koskenut eri päätöstä ja se on edeltänyt riidanalaista päätöstä.

95 Kantajan mukaan yhteisöjen tuomioistuimessa vireillä olleen oikeudenkäynnin keston huomioon ottamista on erityisen vaikea hyväksyä. Edellä 16 kohdassa mainitussa ICI II -tapauksessa annetun tuomion ja edellä 64 kohdassa mainitussa asiassa komissio vastaan BASF annetun tuomion johdosta komissio on ollut tietoinen siitä, että päätöstä 91/300 ei ollut saatettu todistusvoimaiseksi. Jos komissiolla oli aikomus tehdä päätöksensä uudelleen, sen olisi pitänyt tehdä se tässä vaiheessa sen sijaan, että se teki valituksen yhteisöjen tuomioistuimeen, minkä johdosta mainitun päätöksen tekeminen viivästyi viisi ja puoli vuotta.

96 Kantaja katsoo Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen asiassa Garyfallou AEBE vastaan Kreikka 27.9.1997 antamaan tuomioon (Recueil des arrêts et décisions 1997-V, s. 1821) viittaamalla, että menettelyä on tutkittava kokonaisuudessaan sen varmistamiseksi, onko asia ratkaistu kohtuullisessa ajassa.

97 Kantaja väittää lisäksi, että väitettyjen rikkomisten jälkeen kulunut aika estää sitä käyttämästä täysimääräisesti puolustautumisoikeuksiaan. Se huomauttaa ensinnäkin, että se on myynyt kalsinoidun soodan yksikkönsä riippumattomalle ostajalle 6.10.1991 ja että se ei toimi enää kalsinoidun soodan markkinoilla Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Se väittää tämän jälkeen, että sen asiasta kyseisenä ajankohtana vastuussa olleet työntekijät ovat lähteneet yrityksestä, eivätkä he ole enää käytettävissä antamaan sille tarvittavaa apua. Lisäksi väitettyjen rikkomisten jälkeen kulunut aika on kärjistänyt sille aiheutunutta taloudellista vahinkoa lisäämällä esimerkiksi niitä kustannuksia, jotka ovat aiheutuneet oikeudenkäyntikulujen ja/tai viivästyskorkojen vaikutusten takaamisesta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen edellä 25 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa antama tuomio on joka tapauksessa ristiriidassa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa, jonka mukaan ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 artiklan 1 kohdan suoja ei riipu sen osoittamisesta, että määräaika on aiheuttanut todellista vahinkoa kantajan eduille. Yhden Euroopan ihmisoikeussopimuksen perusvelvoitteen loukkaaminen voi ainoastaan johtaa riidanalaisen päätöksen kumoamiseen eikä pelkästään vahingonkorvauksen maksamiseen.

98 Komissio kiistää kantajan esittämät väitteet.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi

99 Alustavasti on huomautettava, että käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatetta on kilpailuasioissa noudatettava asetuksen N:o 17 mukaisesti käytävissä hallinnollisissa menettelyissä, joiden päätteeksi voidaan määrätä kyseisessä asetuksessa säädettyjä seuraamuksia, ja oikeudenkäyntimenettelyissä (yhteisöjen tuomioistuimen edellä 39 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa antama tuomio, 179 kohta).

100 Kantaja on ensinnäkin väittänyt, että hallinnollisen menettelyn kesto kokonaisuudessaan eli tutkimuksen aloittamisesta riidanalaisen päätöksen tekemiseen on ylittänyt kohtuullisen ajan.

101 Tämä väite on hylättävä.

102 Tutkittaessa käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen loukkaamiseen perustuvaa väitettä on näet tehtävä ero hallinnollisen menettelyn ja oikeudenkäyntimenettelyn välillä. Näin ollen sitä aikaa, jolloin tuomioistuimet ovat tutkineet päätöksen 91/300 laillisuutta ja edellä 16 kohdassa mainitussa ICI II -tapauksessa annetun tuomion pätevyyttä, ei voida ottaa huomioon määritettäessä menettelyn kestoa komissiossa (ks. vastaavasti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen edellä 25 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa antama tuomio, 123 kohta).

103 Toiseksi on todettava kantajan arvostelevan hallinnollisen menettelyn kestoa edellä 19 kohdassa mainitussa asiassa komissio vastaan ICI annetun tuomion julistamisen ja riidanalaisen päätöksen tekemisen välillä.

104 Tältä osin on huomautettava, että kyseinen ajanjakso alkoi kulua 6.4.2000, jolloin tuomio julistettiin edellä 19 kohdassa mainitussa asiassa komissio vastaan ICI, ja se päättyi 13.12.2000, kun riidanalainen päätös tehtiin. Tämä hallinnollisen menettelyn vaihe on näin ollen kestänyt kahdeksan kuukautta ja seitsemän päivää.

105 Komissio on tämän ajan kuluessa pelkästään tehnyt muodollisia muutoksia päätökseen 91/300 muun muassa lisäämällä siihen uuden osan, joka koskee ”menettely[jä] yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja yhteisöjen tuomioistuimessa” ja jossa arvioidaan vanhentumisaikojen noudattamista. Lisäksi on todettava, ettei ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä toteutettu mitään uusia tutkintatoimia, vaan komissio tukeutui kymmenen vuotta aiemmin toteutetun tutkinnan tuloksiin. On kuitenkin myönnettävä, että näissäkin olosuhteissa tällaiseen tulokseen pääsemiseksi saattaa olla välttämätöntä, että hallintoelin toteuttaa tiettyjä tarkastuksia ja käy neuvotteluja.

106 Tätä taustaa vasten ei ole syytä pitää edellä 19 kohdassa mainitussa asiassa komissio vastaan ICI annetun tuomion julistamisen ja riidanalaisen päätöksen tekemisen välillä kulunutta kahdeksan kuukauden ja seitsemän päivän aikaa kohtuuttomana.

107 Kantaja arvostelee kolmanneksi päätöksen 91/300 tekemiseen johtaneen hallinnollisen menettelyn kestoa (ks. edellä 94 kohta).

108 Vaikka hallinnollisen menettelyn vaiheen kesto väitetiedoksiannosta alkaen ja tätä tiedoksiantoa edeltäneen menettelyn kesto on otettava huomioon (ks. tältä osin asia C‑105/04 P, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied v. komissio, tuomio 21.9.2006, Kok., s. I‑8725, 51 kohta), on huomautettava, että tämä kesto ei ole liian pitkä, kun otetaan huomioon erityisesti huhtikuusta 1989 lähtien toteutetut tarkastukset, niiden jälkeen esitetyt tietojensaantipyynnöt ja se, että komissio aloitti menettelyn omasta aloitteestaan 19.2.1990. Päätöksen 91/300 tekemiseen johtaneen hallinnollisen menettelyn kestoa ei näissä olosuhteissa voida pitää kohtuuttomana.

109 On joka tapauksessa todettava vielä, että käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen loukkaaminen oikeuttaa kumoamaan kilpailuasiaa koskevan hallinnollisen menettelyn päätteeksi tehdyn päätöksen vain, jos se samalla merkitsee asianomaisen yrityksen puolustautumisoikeuksien loukkaamista. Silloin kun ei ole näytetty toteen, että liian pitkän ajan kuluminen olisi vaikuttanut asianomaisten yritysten kykyyn puolustautua tehokkaasti, käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen loukkaaminen ei vaikuta hallinnollisen menettelyn pätevyyteen (ks. vastaavasti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen edellä 25 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa antama tuomio, 122 kohta).

110 Kantaja väittää tältä osin, että sillä on ollut vaikeuksia käyttää puolustautumisoikeuksiaan, koska se on 6.10.1991 myynyt kalsinoidun soodan yksikkönsä riippumattomalle ostajalle, se ei toimi enää Yhdistyneen kuningaskunnan kalsinoidun soodan markkinoilla eikä se voi ottaa yhteyttä asiasta kyseisenä ajankohtana vastuussa olleisiin työntekijöihinsä tarpeellista apua saadakseen, koska kyseiset työntekijät ovat lähteneet yrityksestä.

111 On kuitenkin huomautettava, ettei komissio ole toteuttanut tutkintatoimea edellä 19 kohdassa mainitussa asiassa komissio vastaan ICI annetun tuomion julistamisen ja riidanalaisen päätöksen tekemisen välisenä aikana.

112 Näin ollen komissio ei ole siihen ensimmäiseksi mainittuun ajanjaksoon nähden, joka johti päätöksen 91/300 tekemiseen ja johon ei liittynyt mitään hankaluuksia puolustautumisoikeuksien käyttämisen kannalta, ottanut huomioon mitään uutta seikkaa, joka olisi edellyttänyt puolustautumisoikeuden käyttämistä.

113 Kantajan puolustautumisoikeuksia ei näin ollen ole loukattu.

114 Neljänneksi on todettava oikeudenkäyntimenettelystä, että yhteisön oikeuden yleistä periaatetta, joka on saanut vaikutteita Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleesta ja jonka mukaan jokaisella on oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, ja erityisesti oikeutta kohtuullisen ajan kuluessa käytävään oikeudenkäyntiin sovelletaan myös niihin oikeudenkäynteihin, joiden kohteena on komission päätös, jolla yritykselle määrätään sakkoa kilpailusääntöjen rikkomisesta. Käsittelyajan kohtuullisuutta on arvioitava kunkin asian ominaispiirteiden perusteella ja erityisesti sen perusteella, mikä merkitys oikeusriidalla on asianosaiselle, asian monitahoisuuden perusteella sekä kantajan ja toimivaltaisten viranomaisten käyttäytymisen perusteella. Arviointiperusteiden luettelo ei ole tyhjentävä eikä käsittelyajan kohtuullisuuden arviointi edellytä asian olosuhteiden järjestelmällistä tarkastelua kunkin arviointiperusteen valossa, kun menettelyn kesto on perusteltu yhden ainoan arviointiperusteen nojalla. Niinpä asian monitahoisuudella voidaan perustella menettelyn ensi näkemältä liian pitkää kestoa (ks. yhdistetyt asiat C-403/04 P ja C-405/04 P, Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I-729, 115–117 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

115 On lisäksi huomautettava, että todettuaan asiassa C‑185/95 P, Baustahlgewebe vastaan komissio, 17.12.1998 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I‑8417) ensin, että oikeudenkäynti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa oli kestänyt kohtuuttoman kauan, yhteisöjen tuomioistuin katsoi prosessiekonomisista syistä ja tämän oikeudenkäyntivirheen korjaamiseksi välittömästi ja tehokkaasti, että oikeudenkäynnin liian pitkää kestoa koskeva valitusperuste oli perusteltu, joten valituksenalainen tuomio voitiin kumota siltä osin kuin siinä vahvistettiin valittajalle määrätyn sakon määräksi 3 miljoonaa ecua. Koska mikään ei viitannut siihen, että oikeudenkäynnin kesto olisi vaikuttanut asian ratkaisun sisältöön, yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että tämä valitusperuste ei kuitenkaan voinut johtaa siihen, että valituksenalainen tuomio kumottaisiin kokonaisuudessaan, mutta että sakon määrää oli kohtuullista alentaa 50 000 eculla oikeudenkäynnin liian pitkän keston vuoksi, joten se alensi asianomaiselle yritykselle määrätyn sakon määrää.

116 Tämän vuoksi on todettava, että koska mikään ei viittaa siihen, että oikeudenkäyntimenettelyn kesto olisi vaikuttanut asian ratkaisun sisältöön, sillä, että yhteisöjen tuomioistuimet ovat nyt esillä olevassa asiassa mahdollisesti ylittäneet kohtuullisen ajan, ei olisi siinäkään tapauksessa, että se olisi näytetty toteen, mitään vaikutusta riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuteen (tämä ratkaisu on vahvistettu asiassa T-57/01, Solvay v. komissio, 17.12.2009 annetun tuomion 140 kohdassa, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

117 Lisäksi on todettava, ettei kantaja ole esittänyt kanteessaan vahingonkorvausvaatimusta.

118 Ensimmäisen kanneperusteen toinen osa on siis hylättävä, ja ensimmäinen kanneperuste on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.

Toinen kanneperuste, joka koskee olennaisten menettelymääräysten rikkomista

119 Toinen kanneperuste jakautuu viiteen osaan, jotka koskevat ensinnäkin päätöstä 91/300 valmistelevien vaiheiden lainvastaisuutta, toiseksi hallinnollisen menettelyn ja riidanalaisen päätöksen tekemisen välisen ajan liiallista pitkittymistä, kolmanneksi velvollisuutta ryhtyä uusiin menettelyllisiin toimenpiteisiin, neljänneksi asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden loukkaamista ja viidenneksi EY 253 artiklan rikkomista.

Ensimmäinen osa, joka koskee päätöstä 91/300 valmistelevien vaiheiden lainvastaisuutta

– Asianosaisten lausumat

120 Kantaja väittää, että komission ennen päätöksen tekemistä suorittamat menettelylliset toimet ovat pelkästään valmistelevia vaiheita eivätkä ne sinällään voi olla kumoamiskanteen kohteena. Se päättelee kyseisen päätöksen tekemistä edeltävien menettelyllisten vaiheiden liitännäisyydestä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen edellä 25 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa antaman tuomion 189 kohdassa esitetystä poiketen mainitun päätöksen kumoamisen on johdettava myös näiden aikaisempien menettelyllisten vaiheiden kumoamiseen. Komissio ei esillä olevassa asiassa voi siis vedota mainittuihin päätöstä 91/300 edeltäneisiin menettelyllisiin vaiheisiin riidanalaisen päätöksen tekemisen kannalta tarpeellisina menettelyllisinä vaiheina.

121 Komissio on kantajan mukaan lisäksi aloittanut yhden ainoan hallinnollisen menettelyn EY 81 ja EY 82 artiklan oletettujen rikkomisten osalta. Kaksi asiaa erotettiin toisistaan vasta päätöksiä 91/297 ja 91/300 tehtäessä. Kantaja huomauttaa myös, että edellä 17 kohdassa mainitussa ICI I -tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että puolustautumisoikeuksia oli loukattu hallinnollisen menettelyn vaiheessa. Kyseisellä päätöksellä on kuitenkin seurauksia päätökselle 91/300, koska komissio on noudattanut täsmälleen samaa hallinnollista menettelyä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi siten pitänyt päätellä edellä 16 kohdassa mainitussa ICI II -tapauksessa, että päätös 91/300 on kumottava puolustautumisoikeuksien loukkaamisen vuoksi.

122 Kantaja toteaa vielä vastauksessa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on edellä 16 kohdassa mainitussa ICI II -tapauksessa suhtautunut hyvin kriittisesti komission relevanteista markkinoista tekemään arviointiin, jossa yhtäältä EY 81 artiklaa ja toisaalta EY 82 artiklaa koskeviin väitteisiin liittyvät todisteet erotettiin toisistaan ja jonka johdosta päätettiin aloittaa erilliset menettelyt.

123 Komissio kiistää kantajan esittämät väitteet.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

124 Alustavasti on huomautettava, että päätös 91/300 kumottiin muotovirheen vuoksi eli sen vuoksi, ettei päätöstä ollut saatettu todistusvoimaiseksi, ja tämä virhe koski yksinomaan niitä menettelytapoja, joiden mukaisesti komissio teki lopullisesti kyseisen päätöksen.

125 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisön toimen kumoaminen ei kuitenkaan välttämättä vaikuta valmisteleviin toimiin, sillä kumotun toimen korvaamiseen tähtäävä menettely voidaan lähtökohtaisesti aloittaa uudelleen juuri siitä vaiheesta, jossa lainvastaisuus tapahtui (aisa C-415/95, Espanja v. komissio, tuomio 12.11.1998, Kok., s. I-6993, 31 ja 32 kohta ja yhteisöjen tuomioistuimen edellä 39 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa antama tuomio, 73 kohta).

126 Koska todettu menettelyvirhe tapahtui esillä olevassa asiassa päätöksen 91/300 tekemisen viimeisessä vaiheessa, kumoaminen ei ole vaikuttanut niiden toimenpiteiden pätevyyteen, joilla tätä päätöstä valmisteltiin ja jotka toteutettiin ennen sitä vaihetta, jossa kyseinen virhe todettiin (ks. vastaavasti yhteisöjen tuomioistuimen edellä 39 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa antama tuomio, 75 kohta).

127 Lisäksi on huomautettava siitä kantajan väitteestä, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on edellä 17 kohdassa mainitussa ICI I -tapauksessa kumonnut päätöksen 91/297 puolustautumisoikeuksien loukkaamisen vuoksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on edellä 16 kohdassa mainitussa ICI II -tapauksessa annetussa tuomiossa, joka on käsiteltävänä olevan asian taustalla, tutkinut myös yksityiskohtaisesti puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevan kanneperusteen ja hylännyt sen kokonaisuudessaan (ks. 73 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin on tämän jälkeen hylännyt viimeksi mainitusta tuomiosta tehdyn valituksen.

128 Lisäksi on todettava, että vaikka hallinnollinen asiakirjavihko on yhteinen asioissa COMP/33.133, päätökset 91/297 ja 91/300 koskevat eriluonteisia rikkomisia kaksilla eri markkinoilla. Puolustautumisoikeuksien loukkausta on tutkittava kuitenkin kuhunkin yksittäistapaukseen liittyvien erityisten olosuhteiden perusteella, koska loukkaukseen vaikuttavat olennaisesti komission esittämät väitteet, joilla asianomaisen yrityksen syyllisyys pyritään todistamaan (edellä 17 kohdassa mainittu ICI I -tapaus, tuomion 70 kohta; edellä 25 kohdassa mainittu ICI II -tapaus, tuomion 50 kohta; ks. myös yhdistetyt asiat C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I‑123, 127 kohta).

129 Toisen kanneperusteen ensimmäinen osa on siis hylättävä.

Toinen osa, joka koskee hallinnollisen menettelyn ja riidanalaisen päätöksen tekemisen välisen ajan liiallista pitkittymistä

– Asianosaisten lausumat

130 Kantaja väittää, että yhtäältä päätösten 91/297 ja 91/300 tekemistä edeltäneiden menettelyllisten vaiheiden ja toisaalta riidanalaisen päätöksen välillä on kulunut kymmenen vuotta, mikä merkitsee puolustautumisoikeuksien suojan kieltämistä. Sen mukaan yrityksillä on oltava tilaisuus ilmaista näkemyksensä ja puolustaa tehokkaasti etujaan. Näin ollen päätökset voidaan erityisesti silloin, kun niissä määrätään sakkoja, tehdä ainoastaan kohtuullisessa ajassa sen jälkeen, kun yritykset ovat voineet esittää huomautuksensa, mikä ei ole tilanne esillä olevassa asiassa.

131 Komissio kiistää kantajan esittämät väitteet.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

132 Ensimmäiseksi on huomautettava, kuten ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan tutkinnan yhteydessä on todettu, että asetuksen N:o 2988/74 3 artiklassa säädetty vanhentumisaika oli pysähdyksissä koko sen ajan, kun oikeudenkäynti oli vireillä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja yhteisöjen tuomioistuimessa sen jälkeen kun edellä 16 kohdassa mainitussa ICI II -tapauksessa annettuun tuomioon haettiin muutosta. Komissiota ei siis voida moittia siitä, että se on odottanut, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ja yhteisöjen tuomioistuin ratkaisevat asian, ennen kuin se teki riidanalaisen päätöksen. Tältä osin se, että komissio ei tehnyt riidanalaista päätöstä oikeudenkäynnin ollessa vireillä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja yhteisöjen tuomioistuimessa, on perusteltavissa oikeudenkäyntimenettelyn ja tulevien tuomioiden huomioon ottamisella.

133 Toiseksi on todettava, kuten ensimmäisen kanneperusteen toisen osan tutkinnasta ilmenee, että komissio ei ole loukannut käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatetta tehdessään riidanalaisen päätöksen 13.12.2000.

134 Toisen kanneperusteen kolmannen osan tutkinnasta, joka suoritetaan jäljempänä (151, 153 ja 168 kohta), ilmenee kolmanneksi, että komissiolla ei esillä olevassa asiassa ollut velvollisuutta ryhtyä uusiin menettelyllisiin toimiin sen jälkeen, kun päätös 91/300 kumottiin sellaisen muotovirheen johdosta, joka koskee yksinomaan mainitun päätöksen lopulliseen tekemiseen liittyviä menettelytapoja.

135 Komissiota ei siis voida moittia siitä, ettei se ole antanut kantajalle tilaisuutta esittää uudelleen väitteitään päätöksen 91/300 kumoamisen jälkeen.

136 Toisen kanneperusteen toinen osa on näin ollen hylättävä.

Kolmas osa, joka koskee uusiin menettelyllisiin toimiin ryhtymistä koskevan velvoitteen loukkaamista

– Asianosaisten lausumat

137 Kantaja väittää, että komission olisi pitänyt toteuttaa uusia menettelyllisiä toimia ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä.

138 Kantaja huomauttaa ensinnäkin, että komission olisi pitänyt lähettää sille uusi väitetiedoksianto. Sen mukaan vuonna 1990 tiedoksi annetussa väitetiedoksiannossa olevat väitteet on tehty yhteydessä ”syytökseen, jonka mukaan ’markkinoiden eristäminen’ Yhdistyneen kuningaskunnan ja Manner-Euroopan länsiosan välillä ja ’kansallisia markkinoita’ koskeva periaate [olivat] seurausta Solvayn ja [sen] välisestä sopimuksesta tai yhdenmukaistetusta menettelytavasta”. Kantaja huomauttaa kuitenkin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kumonnut komission tästä yhteistoimintajärjestelystä tekemän päätöksen ja että sitä vastaan ei ole tältä osin ryhdytty enää mihinkään toimenpiteisiin. Kantaja katsoo näin ollen, että sillä oli oikeus saada ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä väitetiedoksianto, joka ei sisällä enää yhteistoimintajärjestelyä koskevaa väitettä. Tässä väitetiedoksiannossa olisi lisäksi pitänyt esittää komission väitteet ottamalla huomioon se, miten lainsäädäntö on kehittynyt vuosien 1990 ja 2000 välisenä aikana etenkin relevanttien markkinoiden määritelmän osalta.

139 Kantaja väittää toiseksi, että komission olisi pitänyt kuulla sitä uudelleen ja antaa sille mahdollisuus esittää lausumiaan yksityiskohtaisemmin. Se katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen edellä 25 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa antamassa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voinut vedota siihen, ettei mitään uutta väitettä ollut esitetty. Yritysten on näet saatava tilaisuus esittää huomautuksia kaikista niitä vastaan esitetyistä väitteistä etenkin sellaisten uusien kysymysten valossa, jotka voisivat olla merkityksellisiä niiden puolustukselle.

140 Kantajan mukaan oikeus tulla kuulluksi ei koske pelkästään tosiseikkoja vaan myös oikeudellisia seikkoja, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on vahvistanut edellä 17 kohdassa mainitussa ICI I -tapauksessa ja edellä 25 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa antamissaan tuomioissa. Tämän lisäksi yhteisöjen tuomioistuin on asiassa C-261/89, Italia vastaan komissio, 3.10.1991 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I-4437) ja asiassa C-294/90, British Aerospace ja Rover vastaan komissio, 4.2.1992 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I-493) tunnustanut, että oikeutta tulla kuulluksi sovelletaan ennen kuin tehdään toinen päätös, joka on olennaisesti samanlainen kuin ensimmäinen päätös. Esillä olevassa asiassa useat seikat eli kantajan vetäytyminen relevanteilta markkinoilta vuonna 1991, päätöksen 91/297 kumoaminen ja polkumyyntipäätösten päätelmät 1990-luvulla ovat kuitenkin vaikuttaneet siihen tapaan, jolla väitteitä on tarkasteltava.

141 Lisäksi oikeus tulla kuulluksi uudelleen perustuu unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen määräyksiin. Jos unionin tuomioistuin palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen, työjärjestyksen 119 artiklan 1 kohdassa osapuolille annetaan oikeus esittää kirjallisia huomautuksia sisältävä kirjelmä siitä huolimatta, että kirjallisen käsittelyn on normaalisti katsottava päättyneen. Samalla tavalla Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa määrätään, että aikaisemman lopullisen päätöksen jälkeen voidaan tehdä uusi päätös ainoastaan silloin, kun asia otetaan uudelleen käsiteltäväksi asianomaisen valtion lakien ja oikeudenkäyntimenettelyn mukaisesti.

142 Kantaja päättelee tämän perusteella, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että kantajan puolustautumisoikeuksia oli suojattu asianmukaisesti sille annetulla mahdollisuudella tulla kuulluksi hallinnollisen menettelyn kuluessa.

143 Kantaja palauttaa kolmanneksi mieliin kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan keskeisen aseman. Tämä valvoo sitä, että asianomaiset osapuolet ovat ennen päätöksen tekemistä voineet täysimääräisesti käyttää puolustautumisoikeuksiaan ja että niiden esille tuomat olennaiset oikeudelliset seikat tai tosiseikat ilmoitetaan kilpailun pääjohtajalle, komission jäsenille ja neuvoa-antavalle komitealle. Se väittää myös, että koska sen puolustautumisoikeudet edellyttivät mahdollisuutta tulla kuulluksi uudelleen ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä, sillä olisi pitänyt olla myös oikeus, jota sille ei kuitenkaan ole annettu, siihen, että kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja osallistuu asian käsittelyyn.

144 Kantaja katsoo neljänneksi, että kun otetaan huomioon sillä oleva oikeus tulla kuulluksi uudelleen ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä, komission olisi pitänyt kuulla uudelleen myös neuvoa-antavaa komiteaa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen edellä 25 kohdassa mainitussa PVC II -tapauksessa antamassa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on virheellisesti päättänyt, että neuvoa-antavan komitean kuuleminen on tarpeen vain tilanteissa, joissa yrityksiä on kuultava. Kantajan mukaan asetuksesta N:o 17 seuraa lisäksi, että erillistä kuulemista edellytetään jokaista erillistä päätöstä varten riippumatta siitä, onko myös yrityksiä kuultu, ja siitä, miten samankaltaisia päätökset ovat. Vaikka riidanalaisessa päätöksessä oli näin ollen päätökseen 91/300 nähden vain toimituksellisia muutoksia, komission olisi pitänyt kuulla uudelleen neuvoa-antavaa komiteaa ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä. Neuvoa-antavan komitean kokoonpanoa olisi tämän lisäksi epäilemättä muutettu olennaisesti, eikä kyseisen komitean vuonna 2000 antama lausunto olisi välttämättä ollut yhdenmukainen sen vuonna 1990 esittämän lausunnon kanssa.

145 Kantaja väittää viidenneksi, että komission jäsenten kollegiolla olisi riidanalaista päätöstä tehtäessä pitänyt olla tilaisuus tutkia kaikki kyseisenä ajankohtana merkitykselliset tosiseikat, olosuhteet ja oikeudelliset kysymykset. Siltä on kuitenkin otettu pois tämä mahdollisuus siitä syystä, että komissio ei ole kuullut uudelleen asianomaisia yrityksiä eikä neuvoa-antavaa komiteaa. Kantaja päättelee tämän perusteella, että jos komission jäsenten kollegio olisi ollut tietoinen kaikista tosiseikoista, se ei olisi voinut tehdä samaa päätöstä.

146 Kantaja huomauttaa kuudenneksi, että komission tiedottaja, jonka lausumat on esitetty tietotoimisto Reutersin 12.12.2000 antamassa lehdistötiedotteessa, on todennut, että riidanalainen päätös tehtäisiin komission jäsenten kollegion 13.12.2000 pitämässä kokouksessa. Näistä lausumista seuraa, että riidanalainen päätös oli jo tehty ennen mainittua kokousta komission työjärjestyksen ja kollegiaalisuuden periaatteen vastaisesti.

147 Lopuksi kantaja pyytää unionin yleistä tuomioistuinta määräämään komission jäsenten kollegiolle toimitetun asiakirjavihko