ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

Direktiivin 2004/48 II luvussa, jonka otsikko on ”Toimenpiteet, menettelyt ja oikeussuojakeinot”, on kuusi jaksoa, joista ensimmäinen, jonka otsikko on ”Yleiset säännökset”, sisältää muun muassa 3 artiklan, jossa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on säädettävä tarvittavat toimenpiteet, menettelyt ja oikeussuojakeinot tässä direktiivissä tarkoitettujen teollis- ja tekijänoikeuksien noudattamisen varmistamiseksi. Näiden toimenpiteiden, menettelyjen ja oikeussuojakeinojen on oltava oikeudenmukaisia ja tasapuolisia, ne eivät saa olla liian monimutkaisia tai kalliita, eivätkä ne saa sisältää kohtuuttomia määräaikoja tai johtaa aiheettomiin viivytyksiin. 2. Näiden toimenpiteiden, menettelyjen ja oikeussuojakeinojen on – – oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia, ja niitä on sovellettava siten, että vältetään luomasta esteitä lailliselle kaupankäynnille – –”
Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001, (EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999, (EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71 ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta 29.9.2003 annettua neuvoston asetusta (EY) N:o 1782/2003, sellaisena kuin se on muutettuna 19.12.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 2012/2006, on tulkittava siten, että se on esteenä pääasioissa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan tietyn maatalouden markkinointivuoden osalta pinta‑alatukeen oikeuttavina tukikelpoisina hehtaareina ei voida ottaa huomioon viljelijän ilmoittamia pysyvien laidunten aloja, jotka ylittävät viljelijän hehtaarikohtaisten tukioikeuksien määrittämiseksi alun perin huomioon otetun pysyvien laidunten alan, ellei viljelijä osoita mainittuja aloja käytettävän mainittuna markkinointivuotena tosiasiallisesti maatilansa omaan karjankasvatukseen.
58

Kaikista edellä olevista seikoista seuraa, että unionin tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan, että asetuksen N:o 207/2009 47 artiklan 3 kohta ja oikeusvarmuuden periaate ovat esteenä sille, että sellainen uudistamishakemus, joka koskee tiettyjä tavaroita ja palveluja, joita varten EU-tavaramerkki on rekisteröity, esitetään kyseisen säännöksen kolmannessa virkkeessä säädetyn lisämääräajan kuluessa, jos uudistamishakemus, joka koskee saman tavaramerkin kattamien tavaroiden tai palvelujen muita luokkia, on esitetty aikaisemmin kyseisen säännöksen ensimmäisessä virkkeessä säädetyn määräajan kuluessa.
Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tuesta maaseudun kehittämiseen annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1257/1999 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 29.4.2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 817/2004 71 artiklan 2 kohtaa on, kun otetaan huomioon Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tuesta maaseudun kehittämiseen ja tiettyjen asetusten muuttamisesta ja kumoamisesta 17.5.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1257/1999, sellaisena kuin se on muutettuna 29.9.2003 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1783/2003, ja asetuksen N:o 817/2004 tavoite, suhteellisuusperiaate ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 17 ja 52 artikla, tulkittava siten, ettei se ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan tuensaajan, jolle on myönnetty tukea vastineeksi monivuotisista maatalouden ympäristösitoumuksistaan, on palautettava kaikki jo maksettu tuki sillä perusteella, ettei tuensaaja ole esittänyt tämän tuen maksamista koskevaa vuotuista hakemusta sitoumustensa viisivuotiskauden viimeiseltä vuodelta, kun yhtäältä tällä viisivuotiskaudella on korvattu aiempi sen vuoksi, että tuensaajan tilan pinta-ala on laajentunut, ja toisaalta tuensaaja ei ole lakannut noudattamasta tilan ennen tätä laajenemista ilmoitetun pinta-alan hyödyntämiseen liittyviä velvollisuuksiaan.
2

Tämä pyyntö on esitetty oikeudenkäynnissä, jossa valittajana on C ja joka koskee Suomen verohallinnon päätöstä hylätä C:n oikaisuvaatimus siitä, että häneltä on kannettu 6 prosentin suuruinen lisävero siitä osasta vuotuista eläketuloa, joka ylittää eläketulovähennyksen tekemisen jälkeen 45000 euroa.
4

Direktiivin 2008/95 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Tavaramerkkiin kuuluvat oikeudet” ja joka sisällöltään vastaa direktiivin 89/104 5 artiklaa, säädetään seuraavaa: ”1. Rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on yksinoikeus tavaramerkkiin. Tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää muita käyttämästä elinkeinotoiminnassa ilman hänen suostumustaan: a) merkkiä, joka on sama kuin tavaramerkki ja samoja tavaroita tai palveluja varten kuin ne tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkki on rekisteröity; b) merkkiä, joka sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran, joka sisältää myös vaaran merkin ja tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Jäsenvaltio voi myös säätää, että haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan elinkeinotoiminnassa käyttämästä merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin tavaramerkki, vaikka tavarat tai palvelut, joita varten merkki on, eivät ole samankaltaisia kuin ne, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, milloin viimeksi mainittu tavaramerkki on laajalti tunnettu tässä jäsenvaltiossa ja merkin aiheeton käyttö merkitsee tavaramerkin erottuvuuden tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka on haitaksi tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle. 3. Edellä 1 ja 2 kohdassa säädetyin edellytyksin voidaan kieltää muun muassa: a) merkin paneminen tavaroihin tai niiden päällyksiin; b) tavaroiden tarjoaminen tai liikkeelle laskeminen tai niiden varastoiminen tällaista tarkoitusta varten merkkiä käyttäen taikka palvelujen tarjoaminen tai suorittaminen merkkiä käyttäen; c) tavaroiden maahantuonti tai maastavienti merkkiä käyttäen; d) merkin käyttäminen liikeasiakirjoissa ja mainonnassa. – –”
19

Raad van State (ylin hallintotuomioistuin) on päättänyt tässä yhteydessä lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Velvoittaako asetuksen (EY) N:o 261/2004 16 artikla ‐ kun otetaan huomioon, että Alankomaiden oikeudessa annetaan mahdollisuus nostaa kanne siviilituomioistuimessa matkustajille unionin oikeuden nojalla asetuksen N:o 261/2004 5 artiklan 1 kohdan c alakohdasta ja 7 artiklasta johtuvien oikeuksien turvaamiseksi ‐ kansalliset viranomaiset toteuttamaan täytäntöönpanotoimia, joilla valtuutetaan 16 artiklan perusteella nimetty elin toteuttamaan erikseen kussakin yksittäisessä tapauksessa, jossa asetuksen N:o 261/2004 5 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ja 7 artiklaa rikotaan, hallinto-oikeudellisia pakkotoimia, joiden tarkoituksena on taata erikseen kussakin yksittäisessä tapauksessa matkustajan oikeus korvaukseen?”
3

Asetuksella N:o 2658/87 käyttöön otettu yhdistetty nimikkeistö perustuu maailmanlaajuiseen harmonoituun tavarankuvaus- ja tavarankoodausjärjestelmään, jonka on laatinut sittemmin Maailman tullijärjestöksi muuttunut tulliyhteistyöneuvosto ja joka on otettu käyttöön Brysselissä 14.6.1983 harmonisoidusta tavarankuvaus‑ ja koodausjärjestelmästä tehdyllä kansainvälisellä yleissopimuksella (jäljempänä harmonoitu järjestelmä). Kyseinen yleissopimus on yhdessä sen 24.6.1986 tehdyn muutospöytäkirjan kanssa hyväksytty Euroopan talousyhteisön puolesta 7.4.1987 tehdyllä neuvoston päätöksellä 87/369/ETY (EYVL L 198, s. 1).
SEUT 263 artiklassa tarkoitettuja kannekelpoisia toimia ovat muodostaan riippumatta kaikki unionin toimielinten toteuttamat toimenpiteet, joilla pyritään saamaan aikaan sitovia oikeusvaikutuksia.

Tilanne ei ole näin sellaisten kirjeiden osalta, joita komission eräs johtaja on osoittanut jäsenvaltiolle ja joissa hän yhtäältä esitti osastonsa näkemyksen, jonka mukaan kyseistä jäsenvaltiota oli pidettävä vastuussa eräälle toiselle jäsenvaltiolle aiheutuneista omien varojen menetyksistä, ja toisaalta ilmaisi näkemyksensä näiden menetysten oikeudellisista seurauksista ja velvoitteista, joita tästä hänen mukaansa aiheutuisi jäsenvaltiolle, jolle kirje oli osoitettu, ja pyysi samaista jäsenvaltiota asettamaan käytettäväksi kyseessä olevat määrät. Pelkän oikeudellisen lausunnon esittäminen samoin kuin pelkkä pyyntö kyseessä olevien summin käytettäväksi asettamisesta eivät voi olla sen luonteisia seikkoja, että niistä aiheutuu oikeusvaikutuksia. Pelkästään sen seikan johdosta, että riidanalaisissa kirjeissä asetetaan määräaika mainittujen summien käytettäväksi asettamiseksi ja mainitaan, että viivästys voi johtaa viivästyskorkojen maksamiseen, ei myöskään voida – kun otetaan huomioon kyseisten kirjeiden sisältö kokonaisuudessaan – päätellä, että komission tarkoituksena olisi ollut lausunnon esittämisen sijasta toteuttaa toimia, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia, eikä täten johtaa näille kirjeille kannekelpoisten toimien luonnetta.

Kirjeiden sisällöstä on todettava, että riidanalaisten kirjeiden kaltaisten kirjeiden lähettäminen oli komission käyttämä yleinen menettelytapa, jolla pyrittiin aloittamaan epäviralliset keskustelut siitä, oliko jäsenvaltio noudattanut unionin oikeutta, ja tämän jälkeen voitiin aloittaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn oikeudenkäyntiä edeltävä vaihe. Kun kuitenkin otetaan huomioon komission harkintavalta aloittaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely, perustellulla lausunnolla ei voi olla sitovia oikeusvaikutuksia. Tilanne on näin sitä suuremmalla syyllä sellaisten kirjeiden osalta, joita voidaan pitää pelkästään epävirallisina yhteydenottoina ennen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn oikeudenkäyntiä edeltävän vaiheen aloittamista. Komission toimivallasta on lopuksi todettava, että kyseisellä toimielimellä ei ole mitään toimivaltaa toteuttaa sitovia toimia, joilla määrätään jäsenvaltio asettamaan käytettäväksi kyseessä olevat määrät.

(ks. 46 ja 58–64 kohta)
Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi annetun asetuksen N:o 1049/2001 3 artiklan b alakohdasta käy nimenomaisesti ilmi, että oikeus tutustua parlamentin, neuvoston ja komission hallussa oleviin asiakirjoihin kattaa näiden toimielinten itsensä laatimien asiakirjojen lisäksi myös asiakirjat, jotka ne ovat vastaanottaneet kolmansilta, joihin kuuluvat sekä muut unionin toimielimet että jäsenvaltiot. Näin ollen asetuksen N:o 1049/2001 soveltamisala määräytyy siinä lueteltujen toimielinten eikä erityisten asiakirjaryhmien eikä jonkin näistä toimielimistä hallussa olevan asiakirjan laatijan perusteella.

Se seikka, että asiakirjat, jotka ovat jonkin Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi annetussa asetuksessa N:o 1049/2001 tarkoitetun toimielimen hallussa, ovat jäsenvaltion laatimia ja niillä on yhteys tuomioistuinkäsittelyyn, ei sulje tällaisia asiakirjoja tämän asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle. On nimittäin niin, että yhtäältä se, että asetusta N:o 1049/2001 ei voida soveltaa Euroopan unionin tuomioistuimen hallussa oleviin asiakirjoihin tutustumista koskevaan pyyntöön, ei merkitse sitä, että tämän toimielimen tuomiovallan käyttöön liittyvät asiakirjat lähtökohtaisesti jäisivät tämän asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle silloin, kun tällaisia asiakirjoja on kyseisessä asetuksessa lueteltujen unionin toimielinten kuten komission hallussa. Toisaalta tällaisia asiakirjoja koskevat jäsenvaltioiden legitiimit intressit voidaan varmistaa asiakirjoihin tutustumista koskevaa oikeutta koskevien asetuksessa N:o 1049/2001 säädettyjen poikkeusten nojalla.

Lisäksi on todettava, että vaikka se seikka, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännössä ja unionin tuomioistuinten työjärjestyksissä ei määrätä kolmansien oikeudesta tutustua tuomioistuinkäsittelyssä toimitettuihin kirjelmiin, on otettava huomioon asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdassa säädettyä poikkeusta tulkittaessa, se ei kuitenkaan voi johtaa siihen, että kyseistä asetusta ei sovelleta pyyntöön, joka koskee oikeutta tutustua asiakirjoihin, jotka jäsenvaltio on laatinut unionin tuomioistuinten tuomioistuinkäsittelyä varten ja jotka ovat komission hallussa.

(ks. 38, 39 ja 45 kohta)
Asia C-632/15

Costin Popescu

vastaan

Guvernul României ym.

(Înalta Curte de Casație și Justițien esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö — Liikenne — Tieliikenne — Ajokortti — Direktiivi 2006/126/EY — 13 artiklan 2 kohta — Käsite ”ennen 19.1.2013 myönnetty oikeus ajamiseen” — Direktiivin täytäntöön panemiseksi annettu kansallinen lainsäädäntö — Henkilöiden, joilla ennen tämän lainsäädännön voimaantuloa on ollut oikeus mopon kuljettamiseen ilman ajokorttia, velvoittaminen hankkimaan ajokortti

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 26.4.2017

Liikenne – Tieliikenne – Ajokortti – Direktiivi 2006/126 – Ennen direktiivin voimaantuloa myönnettyjen ajo-oikeuksien säilyminen – Kansallinen lainsäädäntö, jolla lakkautetaan mahdollisuus kuljettaa mopoa ilman ajokorttia – Hyväksyttävyys

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/126 13 artiklan 2 kohta)

Ajokorteista 20.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/126/EY säännöksiä, erityisesti sen 13 artiklan 2 kohtaa, on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, joka on annettu tämän direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista oikeutta ja jossa lakkautetaan oikeus kuljettaa mopoa ilman ajokorttia, jonka myöntäminen edellyttää samankaltaisen kokeen tai tutkinnon suorittamista kuin se, josta on säädetty muiden moottoriajoneuvojen kuljettamisen osalta.

(ks. 48 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-321/15

ArcelorMittal Rodange et Schifflange SA

vastaan

Luxemburgin valtio

(Cour constitutionnellen (Luxemburg)

esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Ympäristö – Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä Euroopan unionissa – Direktiivi 2003/87/EY – 3 artiklan a alakohta – 11 ja 12 artikla – Laitoksen toiminnan lakkauttaminen – Käyttämättä jääneiden päästöoikeuksien palauttaminen – Kausi 2008–2012 – Korvauksen puuttuminen – Päästöoikeuksien kaupan järjestelmän rakenne

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 8.3.2017

Ympäristö – Ilman pilaantuminen – Direktiivi 2003/87 – Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä – Laitoksen toiminnan lakkauttaminen – Toiminnanharjoittaja ei ole noudattanut velvollisuuttaan ilmoittaa asiasta hyvissä ajoin toimivaltaiselle viranomaiselle – Sellaisen kansallisen säännöstön hyväksyttävyys, jossa edellytetään käyttämättä jääneiden päästöoikeuksien palauttamista korvauksetta – Käyttämättä jääneitä päästöoikeuksia ei voida luonnehtia direktiivissä tarkoitetuiksi päästöoikeuksiksi

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 219/2009, 3 artiklan a alakohta)

Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja neuvoston direktiivin 96/61/EY muuttamisesta 13.10.2003 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2003/87/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 11.3.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 219/2009, on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan toimivaltainen viranomainen voi vaatia, että käyttämättä jääneet päästöoikeudet, jotka on myönnetty toiminnanharjoittajalle perusteettomasti, palautetaan korvauksetta kokonaan tai osittain sen johdosta, että toiminnanharjoittaja ei ole noudattanut velvollisuutta ilmoittaa hyvissä ajoin toimivaltaiselle viranomaiselle laitoksen toiminnan lopettamisesta.

Päästöoikeuksia, jotka on myönnetty sen jälkeen, kun toiminnanharjoittaja on lopettanut siinä laitoksessa harjoitetun toiminnan, joita kyseiset päästöoikeudet koskevat, ilmoittamatta siitä ensin toimivaltaiselle viranomaiselle, ei voida luonnehtia direktiivin 2003/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 219/2009, 3 artiklan a alakohdassa tarkoitetuiksi ”päästöoikeuksiksi”.

(ks. 40 kohta ja tuomiolauselma)
Huolellisuusvelvoite, joka on erottamaton osa hyvän hallinnon periaatetta ja jota sovelletaan yleisesti unionin hallinnon toimintaan sen suhteissa yleisöön, edellyttää, että se toimii huolellisesti ja varovaisesti. Kun hallintoa pyydetään suorittamaan tutkinta, sen on suoritettava se kaikella mahdollisella huolella olemassa olevien epäilyjen hälventämiseksi ja tilanteen selventämiseksi.

Jotta voidaan päätellä oikeusasiamiehen laiminlyöneen hänelle kuuluvan huolellisuusvelvoitteen riittävän ilmeisesti, on siis tarpeen todeta, että koska hän ei ole toiminut kaikella vaaditulla huolellisuudella ja varovaisuudella, hän on sivuuttanut vakavalla ja ilmeisellä tavalla harkintavaltansa rajat hänellä olevien tutkintavaltuuksien käyttämisen osalta. Tätä varten on otettava huomioon mainittu asiayhteys pitäen mielessä kaikki kyseessä olevalle tilanteelle ominaiset seikat, joihin kuuluvat muun muassa se ilmeinen huolellisuuden puuttuminen, jota oikeusasiamies on osoittanut tutkintaansa, sen anteeksiannettavuus tai anteeksiantamattomuus tai tämän suorittamasta tutkimuksesta tehtyjen päätelmien epäasianmukaisuus ja kohtuuttomuus.

Pelkästään huolellisuusvelvollisuuden periaatteen loukkaamisen ei voida katsoa olevan riittävän ilmeinen rikkominen, joka aiheuttaa unionin vastuun syntymisen. Vain yksityisiä suojelevan unionin oikeuden säännön riittävän ilmeinen rikkominen, eikä mikä tahansa rikkominen, voi aiheuttaa sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntymisen. Kun unionin toimielimellä tai elimellä on harkintavaltaa, vain se, että kyseessä oleva instanssi ylittää tämän harkintavallan rajat selvästi ja vakavasti, voi muodostaa tällaisen unionin oikeuden riittävän ilmeisen rikkomisen. Sama pätee oikeusasiamiehen huolellisuusvelvoitteen laiminlyöntiin, joka ei automaattisesti ole lainvastaista menettelyä, joka voisi aiheuttaa unionin vastuun syntymisen, mutta jota on arvioitava ottamalla huomioon se, että tehtäviään hoitaessaan oikeusasiamiestä sitoo vain parhaita keinoja koskeva velvoite ja hänellä on laaja harkintavalta ensinnäkin sen suhteen, ovatko hänelle osoitetut kantelut perusteltuja, sekä sen suhteen, mihin toimiin ne johtavat, toiseksi aloitettujen tutkintojen suorittamistavan ja selvitysten suorittamisen suhteen ja kolmanneksi kerättyjen tietojen analysoinnin sekä tämän analyysin perusteella tehtävien päätelmien suhteen.

(ks. 36–38 ja 41 kohta)
Asia C-290/15

Patrice D’Oultremont ym.

vastaan

Région wallonne

(Conseil d’État’n (Belgia) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Tiettyjen suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutusten arviointi — Direktiivi 2001/42/EY — 2 artiklan a alakohta ja 3 artiklan 2 kohdan a alakohta — ”Suunnitelmien ja ohjelmien” käsite — Tuulivoimaloiden sijoittamista koskevat vaatimukset, jotka on vahvistettu asetuksella — Säännökset, jotka koskevat erityisesti suoja-, valvonta-, kunnostus- ja turvaamistoimenpiteitä sekä alueiden käyttötarkoituksen mukaan vahvistettuja äänitasoa koskevia normeja”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 27.10.2016

Ympäristö – Tiettyjen suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutusten arviointi – Direktiivi 2001/42 – Suunnitelma ja ohjelma – Käsite – Tuulivoimaloiden sijoittamista koskevat vaatimukset, jotka on vahvistettu asetuksella, kuuluvat suunnitelmien ja ohjelmien käsitteen piiriin

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/42 2 artiklan a alakohta ja 3 artiklan 2 kohdan a alakohta)

Tiettyjen suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 2001/42 2 artiklan a alakohtaa ja 3 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että asetus, joka sisältää tuulivoimaloiden sijoittamiseen liittyviä eri säännöksiä, joita on noudatettava tällaisten laitosten sijoittamista ja käyttämistä koskevia hallinnollisia lupia myönnettäessä, kuuluu mainitussa direktiivissä tarkoitetun ”suunnitelmien ja ohjelmien” käsitteen piiriin.

Määritettäessä, kuuluuko asetus mainitun käsitteen piiriin, kyseisissä säännöksissä säädettyjä edellytyksiä on tutkittava erityisesti mainitun direktiivin tavoitteen valossa, jonka mukaan päätöksistä, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, on tehtävä ympäristöarviointi.

Lisäksi on vältettävä mahdollisia strategioita pyrkiä kiertämään direktiivissä 2001/42 säädettyjä velvoitteita pilkkomalla toimenpiteet osiin, mikä heikentäisi siten direktiivin tehokasta vaikutusta. Tämä tavoite huomioon ottaen ”suunnitelmien ja ohjelmien” käsite koskee kaikkia toimia, joissa määritellään kyseiseen alaan sovellettavat valvontasäännöt ja -menettelyt, ja vahvistetaan siten useiden sellaisten hankkeiden, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, hyväksymistä ja toteuttamista koskevien kriteerien ja yksityiskohtaisten sääntöjen merkityksellinen kokonaisuus.

Tässä yhteydessä teknisillä normeilla, käyttöä koskevilla yksityiskohtaisilla säännöillä, tapaturmien ja tulipalojen ehkäisyllä, äänitasoa koskevilla normeilla, kunnostuksella ja rahoitusvakuuden asettamisella on riittävä merkitys ja laajuus määritettäessä kyseisellä alalla sovellettavia vaatimuksia, ja kyseisten normien kautta tehdyillä valinnoilla, jotka liittyvät erityisesti ympäristöön, on vahvistettava vaatimukset tuulipuistojen sijoittamista ja käyttämistä koskevien tulevien konkreettisten hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätöksille.

(ks. 47–50 ja 54 kohta sekä tuomiolauselma)
Taloudellinen, sosiaalinen ja alueellinen yhteenkuuluvuus – Rakennerahastojen interventio – Unionin myöntämä rahoitus – Taloudellisen tuen keskeyttäminen tai alentaminen sääntöjenvastaisuuksien vuoksi – Komission päätöksen tekemisen preklusiivinen määräaika – Alkamisajankohta

(Neuvoston asetuksen N:o 1164/94, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1264/1999 ja asetuksella N:o 1265/1999, liitteessä II olevan H artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1083/2006 100 artiklan 5 kohta; komission asetuksen N:o 1386/2002 18 artiklan 3 kohta)