ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Saman direktiivin 28 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jos lääkkeelle haetaan myyntilupaa useammassa kuin yhdessä jäsenvaltiossa, hakijan on esitettävä kyseisissä jäsenvaltioissa samoihin asiakirjoihin perustuva hakemus. Asiakirjojen on sisällettävä kaikki 8, 10, 10 a, 10 b, 10 c ja 11 artiklassa tarkoitetut tiedot ja asiakirjat. Asiakirjojen on sisällettävä myös luettelo jäsenvaltioista, joita hakemus koskee. Hakijan on pyydettävä yhtä näistä jäsenvaltioista toimimaan viitejäsenvaltiona ja laatimaan lääkettä koskeva 2 tai 3 kohdan mukainen arviointilausunto. 2. Jos lääkkeellä jo on myyntilupa hakemuksen tekohetkellä, asianomaisten jäsenvaltioiden on tunnustettava viitejäsenvaltion myöntämä lupa. Tätä varten myyntiluvan haltijan on pyydettävä viitejäsenvaltiota joko laatimaan arviointilausunto asianomaisesta lääkkeestä tai tarvittaessa saattamaan jo olemassa oleva arviointilausunto ajan tasalle. Viitejäsenvaltion on laadittava arviointilausunto tai saatettava se ajan tasalle 90 päivän kuluessa asianmukaisen hakemuksen vastaanottamisesta. Arviointilausunto ja hyväksytyt valmisteyhteenveto, merkinnät ja pakkausseloste on toimitettava asianomaisille jäsenvaltioille ja hakijalle. 3. Jos lääkkeellä ei ole myyntilupaa hakemuksen tekohetkellä, hakijan on pyydettävä viitejäsenvaltiota laatimaan ehdotukset arviointilausunnoksi, valmisteyhteenvedoksi sekä merkinnöiksi ja pakkausselosteeksi. Viitejäsenvaltion on laadittava kyseiset asiakirjat 120 päivän kuluessa asianmukaisen hakemuksen vastaanottamisesta ja toimitettava ne asianomaisille jäsenvaltioille ja hakijalle. 4. Asianomaisten jäsenvaltioiden on hyväksyttävä 90 päivän kuluessa 2 ja 3 kohdassa tarkoitettujen asiakirjojen vastaanottamisesta arviointilausunto, valmisteyhteenveto, merkinnät ja pakkausseloste sekä ilmoitettava hyväksynnästä viitejäsenvaltiolle. Viitejäsenvaltion on todettava kaikkien osapuolten kesken vallitseva yhteisymmärrys, saatettava menettely päätökseen ja ilmoitettava asiasta hakijalle. 5. Kunkin jäsenvaltion, jossa hakemus on tehty 1 kohdan säännösten mukaisesti, on 30 päivän kuluessa yhteisymmärryksen toteamisesta tehtävä hyväksyttyjen arviointilausunnon, valmisteyhteenvedon, merkintöjen ja pakkausselosteen mukainen päätös.”
2)

Onko [arvonlisäverodirektiivin] 176 artiklan toista kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä pakolliselle poistamiselle arvonlisäverorekisteristä ZDDS:ään 1.1.2007 tehdyn muutoksen perusteella sellaisissa tapauksissa, joissa edellytykset rekisteristä poistamiseen velvoitetun henkilön uudelle pakolliselle arvonlisäverorekisteriin kirjaamiselle täyttyvät pakollisen arvonlisäverorekisteristä poistamisen ajankohtana, velvoitettu henkilö on voimassa olevien sopimusten osapuoli ja ilmoittaa, että se ei ole lopettanut liiketoimintaansa vaan harjoittaa sitä edelleen, jos verovelvollisen on tosiasiallisesti suoritettava pakollisen rekisteristä poistamisen yhteydessä laskettu ja erääntynyt vero, jotta sillä on oikeus ostoihin sisältyvän veron vähentämiseen rekisteristä poistamisen yhteydessä verotetun sellaisen omaisuuden osalta, joka on sen omistuksessa uuden arvonlisäverovelvolliseksi rekisteröinnin yhteydessä? Jos pakollinen poistaminen rekisteristä on sallittua edellä mainituissa olosuhteissa, saako oikeus ostoihin sisältyvän veron vähentämiseen rekisteristä poistamisen yhteydessä verotetun sellaisen omaisuuden osalta, jonka kyseinen henkilö omistaa uuden arvonlisäverovelvolliseksi rekisteröinnin yhteydessä ja jota henkilö käyttää verollisten liiketoimien toteuttamiseen sillä hetkellä tai myöhemmin, edellyttää veron tosiasiallista suorittamista valtiolle vai onko sallittua, että rekisteristä poistamisen yhteydessä laskettu vero kuitataan uuden [ZDDS:ssä tarkoitetun] arvonlisäverovelvolliseksi rekisteröinnin yhteydessä todetusta vähennyskelpoisesta verosta, erityisesti sen vuoksi, että henkilön, jonka osalta oikeus verovähennykseen syntyy, on suoritettava vero?”
62

Kaikki edellä esitetty huomioon ottaen esitettyyn kysymykseen on vastattava, että direktiiviä 2004/38 on tulkittava siten, että tilanteessa, jossa unionin kansalainen on käyttänyt liikkumisvapauttaan siirtymällä toiseen jäsenvaltioon kuin jonka kansalainen hän on ja oleskelemalla siellä tämän direktiivin 7 artiklan 1 kohdan tai 16 artiklan 1 kohdan mukaisesti, hankkinut sittemmin tämän jäsenvaltion kansalaisuuden säilyttäen samalla myös alkuperäisen kansalaisuuteensa ja avioitunut useita vuosia myöhemmin kolmannen maan kansalaisen kanssa, jonka kanssa hän asuu edelleen mainitun jäsenvaltion alueella, tällä kolmannen maan kansalaisella ei ole johdettua oleskeluoikeutta kyseisessä jäsenvaltiossa mainitun direktiivin säännösten perusteella. Kyseisellä kolmannen maan kansalaisella voi kuitenkin olla tällainen oleskeluoikeus SEUT 21 artiklan 1 kohdan nojalla edellytyksillä, jotka eivät saa olla ankarampia kuin edellytykset, joista direktiivissä 2004/38 säädetään tällaisen oleskeluoikeuden myöntämiseksi kolmannen maan kansalaiselle, joka on sellaisen unionin kansalaisen perheenjäsen, joka on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen asettautumalla toiseen jäsenvaltioon kuin siihen, jonka kansalainen hän on.
2

Tämä pyyntö on esitetty riita-asiassa, jossa Air Berlin plc on valittanut Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customsin (Yhdistyneen kuningaskunnan verohallinto, jäljempänä HMRC) päätöksestä kantaa vero vuoden 1986 verolain (Finance Act 1986, jäljempänä FA 1986) 70 §:n mukaisesti tietyistä osakkeiden siirroista, jotka oli toteutettu vuonna 2006 ja vuonna 2009.
3)

Tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna 25.7.2003 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1335/2003, 869 artiklan b alakohtaa on tulkittava siten, että jos mainitun asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1335/2003, 871 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua komission päätöstä ei ole tehty tai menettelyä ei ole aloitettu, tulliviranomaiset eivät pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa voi päättää itse olla kirjaamatta tileihin jälkikäteen tulleja, joita ei ole kannettu, ja arvioida, että edellytykset, jotka koskevat perusteltuun luottamukseen vetoamista asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2700/2000, 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla, ovat täyttyneet, vaan tulliviranomaisilla on velvollisuus siirtää asia komission käsiteltäväksi silloin, jos nämä viranomaiset katsovat komission tehneen asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se muutettuna asetuksella N:o 2700/2000, mainitussa säännöksessä tarkoitetun virheen, tai jos pääasian olosuhteilla on yhteys unionin tutkimuksen tuloksiin asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kun se on muutettuna asetuksella N:o 1335/2003, 871 artiklan 1 kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetulla tavalla tai jos pääasiassa kyseessä olevien tullien määrä on vähintään 500000 euroa.
86

Kaiken edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on syytä vastata, että asetuksen N:o 6/2002 20 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että kolmas, joka ilman yhteisömallista johtuvien oikeuksien haltijan lupaa käyttää muun muassa internetsivustollaan tällaisia malleja sisältävien tuotteiden kuvia myydessään lainmukaisesti tuotteita, joita on tarkoitus käyttää kyseisestä mallista johtuvien oikeuksien haltijan tiettyihin tuotteisiin liittyvinä tarvikkeina, selittääkseen tai osoittaakseen, miten myytäviä tuotteita ja kyseisten oikeuksien haltijan tuotteita käytetään yhdessä, suorittaa toisintamisen ”lainausten ottamiseksi” 20 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla; tällainen toimi on tämän säännöksen nojalla sallittu, jos sen yhteydessä noudatetaan siinä vahvistettuja kumulatiivisia edellytyksiä, minkä varmistaminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävänä.
21

Tältä osin on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kun siis kansallisen tuomioistuimen esittämät kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuin on lähtökohtaisesti velvollinen ratkaisemaan ne (tuomio 6.9.2016, Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, 19 kohta ja tuomio 8.12.2016, Eurosaneamientos ym., C‑532/15 ja C‑538/15, EU:C:2016:932, 27 kohta).
1

Salvatore Aniello Pappalardo, Pescatori La Tonnara Soc. coop., Fedemar Srl, Testa Giuseppe & C. Snc, Pescatori San Pietro Apostolo Srl, Camplone Arnaldo & C. Snc di Camplone Arnaldo & C. ja Valentino Pesca Sas di Camplone Arnaldo & C. vaativat valituksellaan kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 27.4.2016 antaman tuomion Pappalardo ym. v. komissio (T‑316/13, ei julkaistu, EU:T:2016:247; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla kyseinen tuomioistuin hylkäsi kanteen, jolla vaadittiin korvausta tonnikalaa Atlantin valtamerellä pituuspiirin 45 ° läntistä pituutta itäpuolella sekä Välimerellä kalastavia kurenuotta-aluksia koskevista kiireellisistä toimenpiteistä 12.6.2008 annetun komission asetuksen (EY) N:o 530/2008 (EUVL 2008, L 155, s. 9) antamisen seurauksena kärsityksi väitetystä vahingosta.
3)

Asetuksen N:o 604/2013 13 artiklan 1 kohdan toista virkettä, kun sitä luetaan yhdessä kyseisen asetuksen 7 artiklan 2 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että muutoksen hakemisella siirtopäätökseen ei ole vaikutusta mainitun 13 artiklan 1 kohdassa säädetyn määräajan kulumiseen. Mainitun asetuksen 29 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että tällainen muutoksen hakeminen merkitsee, että kyseisissä säännöksissä asetettu määräaika alkaa kulua vasta siitä, kun kyseisen muutoksenhaun johdosta on tehty lopullinen päätös, ja näin on myös silloin, kun asiaa käsittelevä tuomioistuin on päättänyt esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön, kunhan muutoksenhaulla on lykkäävä vaikutus saman asetuksen 27 artiklan 3 kohdan mukaisesti.
14

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että unionin tuomioistuin on jo katsonut, että verotuksen neutraalisuuden periaate estää jäsenvaltioita liittämästä arvonlisäveron ylijäämän palauttamiselle edellytyksiä, joista aiheutuisi verovelvollisille lisärasitus, jolla olisi vaikutuksia heidän taloudelliseen tilanteeseensa, ja että jäsenvaltioiden on varmistettava, että mainittu palautus suoritetaan kohtuullisessa ajassa ja ettei palauttamista koskevilla yksityiskohtaisilla säännöillä itsessään aiheuteta verovelvolliselle taloudellista riskiä. Se toteaa, että unionin tuomioistuin on myös katsonut, että verovelvollisilla, joille on palautettu arvonlisäveron ylijäämä kohtuuttoman pitkäksi katsottavan ajan kuluttua, on oikeus saada viivästyskorkoa ja että kunkin jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä on määritettävä viivästyskorkojen maksamista koskevat edellytykset vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita noudattaen.
75

Myyjän menettelyn ohella huomioon on otettava Portugalin viranomaisten menettely. Siinä tapauksessa, että Santogal oli esittänyt asiakirjat kyseisen liiketoimen arvonlisäverosta vapauttamista varten ja että toimivaltainen viranomainen oli tutkinut ja hyväksynyt nämä asiakirjat, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava, on palautettava mieleen, että oikeusvarmuuden periaate on esteenä sille, että jäsenvaltio, joka on aluksi hyväksynyt myyjän esittämät asiakirjat verovapautuksen saamiseen oikeuttavana näyttönä, voisi myöhemmin velvoittaa kyseisen myyjän suorittamaan tähän luovutukseen liittyvän arvonlisäveron sellaisen petoksen johdosta, johon hankkija on syyllistynyt ja josta myyjällä ei ollut eikä voinut olla tietoa (ks. analogisesti tuomio 27.9.2007, Teleos ym., C‑409/04, EU:C:2007:548, 50 kohta).
19

Kyseisen lain 37 §:n 31 kohdassa säädettiin seuraavaa: ”Luotettavalla pelipalvelujen tarjoajalla tarkoitetaan verkossa pelattavia onnenpelejä järjestettäessä onnenpelipalvelujen tarjoajaa, joka on valtion varoista annetun vuoden 2011 lain nro CXCVI 3 §:n 1 momentin 1 kohdassa tarkoitettu avoin elin ja a) joka on noudattanut kaikkia valtion veroviranomaisen taikka sen valtion veroviranomaisen, jossa onnenpelipalvelujen tarjoajalla on kotipaikka tai joka on myöntänyt onnenpelien järjestämistä koskevan toimiluvan, rekisteröimiä yli 500000 HUF:n [(noin 1550 euroa)] suuruisia veroja tai veronluonteisia maksuja koskevia ilmoitus- ja suoritusvelvollisuuksia ja joka ei ole kertaakaan viivästynyt tällaisen velvollisuuden noudattamisessa yli 90 päivän ajan b) jonka pankkitileiltä onnenpelien järjestämistä koskevan luvan antaneen valtion veroviranomainen ei ole koskaan määrännyt pidätettäväksi yli 500000 HUF:n [(noin 1550 euroa)] suuruista summaa ja jota vastaan ei onnenpelien järjestämistä koskevan toimiluvan myöntäneessä valtiossa ole sen toiminnan aikana pantu vireille ulosmittausmenettelyä yli 500000 HUF:n [noin 1550 euroa] suuruisen summan perimiseksi c) joka ei ole toiminnassaan ja sen yhteydessä syyllistynyt onnenpelien järjestämistä koskevan toimiluvan myöntäneessä valtiossa sellaiseen rikkomiseen, josta sille olisi voitu määrätä 500000000 HUF:n [(noin 15500 euroa)] suuruinen sakko d) joka on harjoittanut onnenpelien järjestämiseen tähtäävää toimintaa onnenpelien järjestämistä koskevan toimiluvan myöntäneessä valtiossa ainakin kolmen vuoden ajan ja e) joka on noudattanut onnenpelien järjestämistä koskevan toimiluvan myöntäneessä valtiossa kaikilta osin pelaajien henkilöllisyyden toteamista ja tähän liittyvää tietojenkäsittelyä koskevia sääntöjä, mikäli tällainen velvoite on kohdistunut siihen. Jos onnenpelipalvelujen tarjoajalla on ollut tai on onnenpelien järjestämistä koskeva toimilupa useammassa valtiossa, sen on esitettävä selvitys kaikkien a–e kohdassa säädettyjen edellytysten täyttymisestä jossakin näistä valtioista.”
53

Vaikka unionin viranomaisilla on, kuten unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 38 kohdassa asianmukaisesti todennut, niiden käyttäessä niille myönnettyä toimivaltaa laaja harkintavalta erityisesti silloin, kun niiden on suoritettava monitahoisia arviointeja, on näin ollen ensin selvitettävä, toimivatko nämä viranomaiset todella niille siirretyn toimivallan rajoissa, ja varmistettava erityisesti silloin, kun kyse on, kuten nyt kyseessä olevassa tapauksessa, SEUT 290 artiklassa tarkoitetusta siirretystä toimivallasta, etteivät unionin viranomaiset ylitä valtuutussäädöksessä niille annettua toimeksiantoa, ja tällöin on muistettava erityisesti, että tällaisen siirretyn toimivallan on joka tapauksessa noudatettava valtuutussäädöksen keskeisiä osia ja oltava lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyllä perussäädöksellä määritellyn säännöstön mukainen (ks. vastaavasti tuomio 17.3.2016, parlamentti v. komissio, C-286/14, EU:C:2016:183, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
33

Ranskassa jokaisella asianajajalla on nimittäin sähköinen varmenne, joka on henkilökohtainen ja jonka avulla asianajaja voi todistaa olevansa ranskalaiseen asianajajayhteisöön kuuluva asianajaja ja oikeutettu harjoittamaan ammattiaan. Kunkin asianajajan henkilökohtainen sähköinen varmenne on liitetty kansalliseen asianajajaluetteloon, joka päivittyy automaattisesti, kun se synkronoidaan päivittäin kaikkien ranskalaisten asianajajayhteisöjen luetteloiden kanssa. Näin ollen kunkin asianajajan sähköinen varmenne on pätevä niin kauan kuin asianajaja on merkittynä asianajajien kansalliseen luetteloon. Sitä vastoin heti, kun asianajaja ei enää ole merkittynä tähän luetteloon, koska hänet on esimerkiksi poistettu asianajajayhteisöstä, johon hän on kuulunut, hänen sähköinen varmenteensa mitätöityy.
15

Tässä tilanteessa ja pyydettyään asianosaisilta näkemystä 27.4.1995 annetun asetuksen säännösten yhteensopivuudesta SEUT 96 artiklan 1 kohdan kanssa cour d’appel de Bruxelles (Belgia) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko SEUT 96 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sitä voidaan soveltaa kuljetusmaksuihin ja ‑ehtoihin, jotka jäsenvaltio on määrännyt taksipalveluyrittäjille, jos a) kyseessä olevat taksimatkat ylittävät vain poikkeuksellisesti kansalliset rajat, b) huomattava osa kyseessä olevien taksien asiakkaista koostuu Euroopan unionin jäsenvaltioiden kansalaisista tai niissä asuvista henkilöistä, jotka eivät ole kyseessä olevan jäsenvaltion kansalaisia tai siellä asuvia henkilöitä, ja c) asian konkreettisissa olosuhteissa riidanalaiset taksimatkat ovat matkustajalle hyvin usein ainoastaan yksi vaihe pitemmässä matkassa, jonka määränpää tai lähtöpaikka sijaitsevat muussa unionin maassa kuin kyseessä olevassa jäsenvaltiossa? 2) Onko SEUT 96 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sitä voidaan soveltaa muihin liikenteen harjoittamisen edellytyksiin kuin tariffiehtoihin ja kyseessä olevan kuljetustoiminnan harjoittamista koskevan luvan saamisen ehtoihin, kuten nyt käsiteltävässä asiassa taksiliikennöitsijöitä koskevaan kieltoon asettaa käytettäväksi yksittäisiä paikkoja ajoneuvossa koko ajoneuvon sijaan ja näille liikennöitsijöille asetettuun kieltoon itse määrittää asiakkaille tarjotun matkan määränpää, eli kieltoihin, jotka johtavat siihen, että näitä liikennöitsijöitä estetään keräämästä yhteen asiakkaita, joilla on sama määränpää? 3) Onko SEUT 96 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että siinä kielletään – jollei komissio ole antanut toimenpiteisiin lupaa – toisessa kysymyksessä tarkoitetun tyyppiset toimenpiteet, a) joiden yleisenä päämääränä muiden tavoitteiden ohella on suojella taksiliikennöitsijöitä autojen vuokraamista kuljettajineen harjoittavien yritysten kilpailulta ja b) joiden erityinen vaikutus asian konkreettisissa olosuhteissa on linja-autoliikennöitsijöiden suojelu taksiliikennöitsijöiden kilpailulta? 4) Onko SEUT 96 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että siinä kielletään – jollei komissio ole antanut siihen lupaa – toimenpide, jolla kielletään taksiliikennöitsijöitä pyydystelemästä asiakkaita, jos tämän toimenpiteen vaikutuksesta asian konkreettisissa olosuhteissa niiden kyky hankkia asiakkaita kilpailevalta bussiliikennepalvelulta heikkenee?”
4

Luontodirektiivin 6 artiklan 3 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa: ”3. Kaikki suunnitelmat tai hankkeet, jotka eivät liity suoranaisesti alueen käyttöön tai ole sen kannalta tarpeellisia, mutta ovat omiaan vaikuttamaan tähän alueeseen merkittävästi joko erikseen tai yhdessä muiden suunnitelmien tai hankkeiden kanssa, on arvioitava asianmukaisesti sen kannalta, miten ne vaikuttavat alueen suojelutavoitteisiin. Alueelle aiheutuvien vaikutusten arvioinnista tehtyjen johtopäätösten perusteella ja jollei 4 kohdan säännöksistä muuta johdu, toimivaltaiset kansalliset viranomaiset antavat hyväksyntänsä tälle suunnitelmalle tai hankkeelle vasta varmistuttuaan siitä, että suunnitelma tai hanke ei vaikuta kyseisen alueen koskemattomuuteen, ja kuultuaan tarvittaessa kansalaisia. 4. Jos suunnitelma tai hanke on alueelle aiheutuvien vaikutusten arvioinnin kielteisestä tuloksesta huolimatta ja vaihtoehtoisten ratkaisujen puuttuessa kuitenkin toteutettava erittäin tärkeän yleisen edun kannalta pakottavista syistä, mukaan lukien sosiaaliset tai taloudelliset syyt, jäsenvaltion on toteutettava kaikki tarvittavat korvaavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että Natura 2000:n yleinen kokonaisuus säilyy yhtenäisenä. Jäsenvaltion on ilmoitettava komissiolle toteutetut korvaavat toimenpiteet. Jos kyseisellä alueella on ensisijaisesti suojeltava luontotyyppi ja/tai laji, ainoat kysymykseen tulevat näkökohdat ovat sellaisia, jotka liittyvät ihmisen terveyteen tai yleiseen turvallisuuteen tai ensisijaisen tärkeisiin suotuisiin vaikutuksiin ympäristöön taikka, komission lausunnon mukaan, muihin erittäin tärkeän yleisen edun kannalta pakottaviin syihin.”
17

Spetsializiran nakazatelen sad katsoo, että rikosprosessia sääntelevä kansallinen oikeus on ristiriidassa Euroopan ihmisoikeussopimuksesta ilmenevien vaatimusten kanssa. Kun näet kyseisen kansallisen oikeuden mukaan tuomioistuin ei saa asian oikeudenkäyntivaiheen aikana ottaa tutkintavankeuteen kohdistuvassa tuomioistuinvalvonnassa kantaa siihen, onko todennäköisiä syitä olettaa, että syytetty on tehnyt ne rikokset, joista häntä syytetään, Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 artiklan 1 kappaleen c kohdan ja 4 kappaleen mukaan on taas niin, että syytetyltä voidaan riistää hänen vapautensa ainoastaan, ”milloin on syytä epäillä hänen syyllistyneen rikokseen”.
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87, sellaisena kuin se on muutettuna 9.10.2012 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 927/2012, liitteessä I esitettyä yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kolmipyöräinen ajoneuvo, joka on varustettu kolmipyöräisille moottoripyörille tarkoitetuilla mutta autoille tarkoitettuja muistuttavilla renkailla, jota ohjataan ohjaustangolla ja jonka ohjausjärjestelmä on Ackerman-periaatteen mukainen, kuuluu yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 8703.
Vakuutusedustuksesta 9.12.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/92/EY 2 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että vakuutusedustuksen käsitteeseen kuuluu vakuutussopimuksen tekemiseen liittyvä valmisteleva toiminta siinäkin tapauksessa, että kyseessä olevan vakuutusedustajan tarkoituksena ei ole todellisen vakuutussopimuksen tekeminen.

Ensinnäkin direktiivin 2002/92 2 artiklan 3 alakohdan sanamuodosta ja erityisesti ilmauksista ”toiminta”, ”esitteleminen”, ”ehdottaminen”, ”tekeminen” ja ”avustaminen” käy ilmi, että vakuutusedustuksen käsite määritellään siinä yksinomaan vakuutusedustajan objektiivisesti toteuttamien toimien perusteella.

Seuraavaksi kyseisen säännöksen asiayhteydestä on todettava, että direktiivin 2002/92 4 artiklan 4 kohdassa velvoitetaan jäsenvaltiot toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet asiakkaiden suojelemiseksi siltä, ettei vakuutusedustaja kykene siirtämään vakuutusmaksua vakuutusyritykselle. Päinvastaisen täsmennyksen puuttuessa on todettava, että tämän säännöksen tarkoituksena on suojella asiakkaita siltä, ettei kyseinen edustaja voi suorittaa tällaista siirtoa, suorittamatta jättämisen syystä riippumatta. Näin ollen tämän suojan on katettava se, että kyseistä summaa ei voida siirtää vakuutusyritykselle, myös silloin, kun vakuutusedustusyrityksen työntekijä on kavaltanut summan vakuutussopimuksen tekemiseen liittyvän valmistelevan toiminnan yhteydessä.

Lopuksi on huomautettava, että tämän direktiivin tavoitteena on, kuten sen johdanto-osan 8, 9 ja 17 perustelukappaleesta käy ilmi, muun muassa kuluttajien suojan paraneminen vakuutusedustuksen alalla. Tämän vuoksi, kuten tässä 9 perustelukappaleessa todetaan, kaikkien vakuutusedustusta harjoittavien henkilöiden ja laitosten on kuuluttava mainitun direktiivin soveltamisalaan.

Edellä esitetystä seuraa, että vakuutussopimuksen tekemiseen liittyvän valmistelevan toiminnan toteuttaminen on objektiivinen käsite. Se on siis tämän direktiivin 2 artiklan 3 alakohdassa tarkoitettua vakuutusedustustoimintaa riippumatta vakuutusedustajan tavoitteesta tehdä tai olla tekemättä tehdä mainittu sopimus.

Tästä seuraa, ettei hetkellä, jona käy ilmi, että vakuutusedustajan tarkoituksena ei ole tehdä vakuutussopimusta, eikä kyseessä olevien asiakkaiden subjektiivisella käsityksellä vakuutussopimuksen tekemiseen liittyvästä mainitun edustajan valmistelevasta toiminnasta ole merkitystä tämän toiminnan luokittelemisessa vakuutusedustukseksi kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla.

(ks. 40–45 kohta ja tuomiolauselman 3 kohta)