Asia C‑113/12

Donal Brady

vastaan

Environmental Protection Agency

(Supreme Courtin (Irlanti) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ympäristö — Direktiivi 75/442/ETY — Lietelanta, joka on tuotettu sikojen kasvatuslaitoksessa ja varastoitu sinne odottamaan luovuttamista maanviljelijöille, jotka käyttävät sitä lannoitteena maillaan — Jätteeksi tai sivutuotteeksi luokittelu — Ehdot — Todistustaakka — Direktiivi 91/676/ETY — Direktiivin täytäntöönpanon laiminlyönti — Tuottajan henkilökohtainen vastuu siitä, että kyseiset viljelijät noudattavat jätehuoltoa ja lannoitteiden hallintaa koskevaa unionin oikeutta”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 3.10.2013

Ks. tuomion teksti. (ks. 38–42, 44 ja 49 kohta)

Jätteistä annetun direktiivin 75/442, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 96/350, 1 artiklan a alakohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, että lietelanta, joka on tuotettu tilalla, jossa on tehosikala, ja varastoitu odottamaan toimitusta maanviljelijöille, jotta nämä käyttäisivät sitä lannoitteena maillaan, ei ole kyseisessä säännöksessä tarkoitettu jäte vaan sivutuote, kun kyseinen tuottaja aikoo hyödyntää tätä lietelantaa kaupallisesti itselleen kannattavalla tavalla myöhemmässä prosessissa, sillä edellytyksellä, että tämä uudelleenkäyttö ilman edeltäviä muuntamistoimia ja tuotantoprosessin jatkeena ei ole ainoastaan mahdollista vaan varmaa. Jotta voitaisiin tutkia, onko se, että muut maanviljelijät käyttävät lietelannan uudelleen levittämällä sen, riittävän varmaa, jotta voitaisiin oikeuttaa sen varastointi pidempään kuin on tarpeen sen keräilyyn hävittämistä varten, on varmistettava erityisesti, että nämä kyseisten maanviljelijöiden alueet, joilla tämän uudelleenkäytön on määrä tapahtua, on alusta alkaen yksilöity selvästi. Tärkeää on myös se, että lietelannan tosiasiallinen varastointi ehdottomasti rajoittuu suunniteltujen levittämistoimenpiteiden tarpeisiin, mikä edellyttää yhtäältä sitä, että varastoitua määrää rajoitetaan niin, että se on kokonaisuudessaan tosiaankin tarkoitettu käytettäväksi uudelleen näin, ja toisaalta sitä, että varastoinnin kesto rajoitetaan vastaamaan levittämistoimenpiteiden kausiluonteisuudesta aiheutuvia tarpeita. Tässä yhteydessä kansallisten tuomioistuinten tehtävänä on erityisesti varmistaa, että lietelannan tuottajan käytössä olevat varastointitilat on suunniteltu siten, että estetään tämän aineen valuminen ja imeytyminen maahan ja että niiden tilavuus on tarpeeksi suuri tuotetun lietelannan varastointiin odotettaessa sen tosiasiallista toimittamista asianomaisille maanviljelijöille. Lisäksi edellytyksenä on, että se, että asianomaiset kolmannet käyttävät lietelannan uudelleen tuottajan suunnittelemalla tavalla, on omiaan tuottamaan viimeksi mainitulle hyötyä, joka on suurempi kuin hyöty, joka seuraa pelkästä kyseisen tuotteen hävittämismahdollisuudesta, ja tällainen seikka sitä paitsi vahvistaa, kun se näytetään toteen, tosiasiallisen uudelleenkäytön todennäköisyyttä. (ks. 52, 55–57 ja 60 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Sen päätelmän tekeminen, että tietyssä tapauksessa lietelannan uudelleenkäyttö on riittävän varmaa, jotta sitä voidaan sinä aikana, kun haltija varastoi sitä, ja siihen asti, kun se tosiasiallisesti toimitetaan kyseisille kolmansille, pitää sivutuotteena, ei vaikuta lainkaan siihen, että kyseinen lanta voi tilanteen mukaan muuttua jätteeksi kyseisen toimituksen jälkeen erityisesti, jos ilmenee, että kyseiset kolmannet ovat loppujen lopuksi päästäneet sen valvomattomalla tavalla ympäristöön olosuhteissa, joissa sitä voidaan pitää jätteenä. Tämänkaltaisessa tilanteessa on otettava huomioon, että sen, jolla on tuote tosiasiassa hallussaan välittömästi ennen kuin siitä tulee jätettä, on katsottava tuottaneen jätteen jätteistä annetun neuvoston direktiivin 75/442, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 96/350, 1 artiklan b alakohdassa tarkoitetussa merkityksessä, ja tätä henkilöä on näin ollen pidettävä tämän direktiivin 1 artiklan c alakohdassa tarkoitettuna jätteen haltijana. (ks. 50 ja 51 kohta)

Unionin oikeus ei ole esteenä sille, että todistustaakka niiden kriteerien täyttymisestä, joiden perusteella lietelannan, joka on tuotettu ja varastoitu odottamaan toimitusta maanviljelijöille, jotta nämä käyttäisivät sitä lannoitteena maillaan, kaltainen aine voidaan katsoa sivutuotteeksi, on tämän lietelannan tuottajalla edellyttäen, että tällä ei vaaranneta unionin oikeuden ja erityisesti jätteistä annetun direktiivin 75/442, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 96/350, tehokkuutta ja että varmistetaan, että täytetään unionin oikeudesta johtuvat velvoitteet, erityisesti se velvoite, jonka mukaan tämän direktiivin säännöksiä ei pidä soveltaa aineisiin, jotka on kyseisten kriteerien nojalla soveltaen katsottava sivutuotteiksi, joita kyseinen direktiivi ei koske. Direktiivi 75/442 ei nimittäin sisällä nimenomaisia säännöksiä sen henkilön määrittämisestä, jolla on todistustaakka niiden kriteerien täyttymisestä, jotka merkitsevät sitä, että aine on luokiteltava sivutuotteeksi eikä kyseisessä direktiivissä tarkoitetuksi jätteeksi. Kansallisen tuomioistuimen on näin ollen sovellettava tältä osin oman oikeusjärjestyksensä säännöksiä edellyttäen, että näin tehtäessä ei vaaranneta unionin oikeuden ja erityisesti direktiivin 75/442 tehokkuutta ja varmistetaan tästä oikeudesta johtuvien velvoitteiden täyttäminen. Tästä seuraa erityisesti, etteivät tällaiset kansalliset todistustaakkaa koskevat säännöt saa tehdä suhteettoman vaikeaksi sen todistamista, että aineet on mainittujen kriteerien nojalla katsottava sivutuotteiksi. (ks. 61, 62 ja 65 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)

Jätteistä annetun direktiivin 75/442, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 96/350, 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan iii alakohtaa on tulkittava siten, että kun vesien suojelemisesta maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta pilaantumiselta annettua direktiiviä 91/676 ei ole saatettu osaksi jäsenvaltion oikeutta, ei voida katsoa, että kyseisessä jäsenvaltiossa sijaitsevalla sikatilalla tuotettu karjanlanta kuuluu muun lainsäädännön alaan kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla viimeksi mainitun direktiivin olemassaolon vuoksi. Jotta kyseessä olevia yhteisön tai kansallisia säännöksiä nimittäin voitaisiin pitää 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan iii alakohdassa tarkoitettuna ”muuna lainsäädäntönä”, niiden on sisällettävä tarkkoja säännöksiä kyseisten jätteiden huollon järjestämisestä ja johdettava ympäristönsuojelun tasoon, joka vastaa vähintään direktiivistä 75/442 seuraavaa tasoa. Jos jäsenvaltio ei ole toteuttanut tarvittavia toimenpiteitä direktiivin 91/676 täytäntöönpanon varmistamiseksi, kyseisellä direktiivillä ei missään tapauksessa voida katsoa saavutetun sellaista ympäristönsuojelun tasoa, joka vastaa vähintään direktiivillä 75/442 aikaansaatavaa tasoa, koska tämä täytäntöönpanon laiminlyönti johtaa päinvastoin siihen, että jos kyseessä olevaan karjanlannan huoltoon ei sovelleta direktiiviä 75/442, siihen ei sovelleta mitään muuta lainsäädäntöä. (ks. 67, 69 ja 70 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)