Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 6 päivänä huhtikuuta 2000. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Ranskan tasavalta. - Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen - Direktiivi 92/43/ETY - Luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelu. - Asia C-256/98.



Oikeustapauskokoelma 2000 sivu I-02487



Tiivistelmä

Asianosaiset

Tuomion perustelut

Päätökset oikeudenkäyntikuluista

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

1. Oikeudenkäyntimenettely - Kannekirjelmä - Oikeudenkäynnin kohde - Määrittäminen - Muuttaminen käsittelyn aikana - Kielto

(Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 38 artiklan 1 kohdan c alakohta ja 42 artikla)

2. Ympäristö - Luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelu - Direktiivi 92/43/ETY - Erityissuojelualueet - Jäsenvaltioiden velvoitteet

(Neuvoston direktiivin 92/43/ETY 6 artiklan 3 kohta)

Tiivistelmä

1. Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 38 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan asianosaisten on määriteltävä oikeudenkäynnin kohde kanteessa. Vaikka työjärjestyksen 42 artiklassa sallitaan uusiin kanneperusteisiin vetoaminen tietyin edellytyksin, asianosainen ei saa asian käsittelyn kuluessa muuttaa oikeudenkäynnin varsinaista kohdetta. Tästä seuraa, että yksinomaan kanteeseen sisältyneet vaatimukset voidaan ottaa huomioon, kun tarkastellaan sitä, onko kanne perusteltu.

( ks. 31 kohta )

2. Luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta annetun neuvoston direktiivin 92/43/ETY 6 artiklan 3 kohdan - jossa asetetaan velvollisuus arvioida sellaisten kehityshankkeiden, jotka eivät suoranaisesti liity erityissuojelualueeksi aiotun alueen käyttöön tai ole sen kannalta tarpeen, mutta saattavat vaikuttaa alueeseen merkittävästi, alueelle aiheuttamat vaikutukset - perusteella jäsenvaltio ei voi antaa kansallisia säännöksiä, joiden seurauksena on mahdollista yleisesti välttyä tältä kehityshankkeita koskevalta velvollisuudelta kustannusten suunnitellun vähäisyyden tai kyseessä olevan toiminnan erityisen luonteen johdosta.

( ks. 39 kohta )

Asianosaiset

Asiassa C-256/98,

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehenään oikeudellisen yksikön virkamies P. Stancanelli ja saman yksikön palveluksessa oleva kansallinen virkamies O. Couvert-Castéra, prosessiosoite Luxemburgissa c/o oikeudellisen yksikön virkamies C. Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg,

kantajana,

vastaan

Ranskan tasavalta, asiamiehinään ulkoasiainministeriön oikeudellisen osaston jaostopäällikkö K. Rispal-Bellanger ja saman osaston apulaisulkoasiainsihteeri R. Nadal, prosessiosoite Luxemburgissa Ranskan suurlähetystö, 8 B boulevard Joseph II,

vastaajana,

jossa kantaja vaatii yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta 21 päivänä toukokuuta 1992 annetun neuvoston direktiivin 92/43/ETY (EYVL L 206, s. 7) ja perustamissopimuksen 189 artiklan kolmannen kohdan (josta on tullut EY 249 artiklan kolmas kohta) mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut kyseisen direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä laiminlyöden siten kyseisen direktiivin 6 artiklan noudattamiseksi tarpeelliset toimenpiteet,

YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja D. A. O. Edward sekä tuomarit J. C. Moitinho de Almeida, C. Gulmann (esittelevä tuomari), J.-P. Puissochet ja P. Jann,

julkisasiamies: N. Fennelly,

kirjaaja: johtava hallintovirkamies D. Louterman-Hubeau,

ottaen huomioon suullista käsittelyä varten laaditun kertomuksen,

kuultuaan asianosaisten 24.6.1999 pidetyssä istunnossa esittämät suulliset huomautukset,

kuultuaan julkisasiamiehen 16.9.1999 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,

on antanut seuraavan

tuomion

Tuomion perustelut

1 Euroopan yhteisöjen komissio on nostanut EY:n perustamissopimuksen 169 artiklan (josta on tullut EY 226 artikla) nojalla kanteen, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 15.7.1998 ja jossa yhteisöjen tuomioistuinta vaaditaan toteamaan, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta 21 päivänä toukokuuta 1992 annetun neuvoston direktiivin 92/43/ETY (EYVL L 206, s. 7; jäljempänä direktiivi) ja perustamissopimuksen 189 artiklan kolmannen kohdan (josta on tullut EY 249 artiklan kolmas kohta) mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut kyseisen direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä laiminlyöden siten kyseisen direktiivin 6 artiklan noudattamiseksi tarpeelliset toimenpiteet.

Sovellettavat säännökset

2 Direktiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan direktiivin tavoitteena on edistää luonnon monimuotoisuuden säilymistä suojelemalla luontotyyppejä ja luonnonvaraista eläimistöä ja kasvistoa jäsenvaltioiden sillä Euroopassa olevalla alueella, jossa perustamissopimusta sovelletaan.

3 Direktiivin 2 artiklan 2 kohdan mukaan direktiivin mukaisesti toteutetuilla toimenpiteillä pyritään varmistamaan yhteisön tärkeinä pitämien luontotyyppien ja luonnonvaraisten eläin- ja kasvilajien suotuisan suojelun tason säilyttäminen tai sen ennalleen saattaminen.

4 Direktiivin kuudennen perustelukappaleen mukaan yhteisön tärkeinä pitämien luontotyyppien ja lajien suotuisan suojelun tason saattamiseksi ennalleen tai sen säilyttämiseksi on tarpeen osoittaa erityisten suojelutoimien alueita (jäljempänä EST-alue) yhtenäisen eurooppalaisen ekologisen verkoston aikaansaamiseksi määritellyn aikataulun mukaisesti.

5 Direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään, että tähän Natura 2000 -nimiseen verkostoon kuuluu EST-alueita ja erityissuojelualueita (jäljempänä ES-alue), jotka jäsenvaltiot ovat osoittaneet luonnonvaraisten lintujen suojelusta 2 päivänä huhtikuuta 1979 annetun neuvoston direktiivin 79/409/ETY (EYVL L 103, s. 1; jäljempänä lintudirektiivi) mukaisesti.

6 Direktiivin 1 artiklan l alakohdan mukaan EST-alueella tarkoitetaan "jäsenvaltioiden lainsäädännöllisellä, hallinnollisella ja/tai sopimusoikeudellisella toimenpiteellä osoittamaa yhteisön tärkeänä pitämää aluetta, joilla sovelletaan niiden luontotyyppien ja/tai niiden lajien kantojen, joille alue on osoitettu, suotuisan suojelun tason säilyttämistä tai ennalleen saattamista koskevia tarvittavia suojelutoimenpiteitä".

7 Direktiivin 4 artiklassa säädetään kolmivaiheisesta menettelystä EST-alueiden osoittamiseksi. Säännöksen 1 kohdan nojalla kunkin jäsenvaltion on laadittava alueista luettelo, josta ilmenee, mitä direktiivin liitteen I luontotyyppejä ja liitteen II luontaisia lajeja sen alueella esiintyy. Luettelo on toimitettava komissiolle kolmen vuoden kuluessa direktiivin tiedoksiantamisesta yhdessä kutakin aluetta koskevien tietojen kanssa.

8 Direktiivin 4 artiklan 2 kohdan mukaan komissio laatii yhteisymmärryksessä kunkin jäsenvaltion kanssa ja niiden esittämien luetteloiden pohjalta liitteessä III lueteltujen perusteiden mukaan luonnoksen yhteisön tärkeinä pitämien alueiden luetteloksi. Komissio hyväksyy luettelon valituista yhteisön tärkeänä pitämistä alueista 21 artiklassa tarkoitettua menettelyä noudattaen. Direktiivin 4 artiklan 3 kohdan mukaan luettelo on laadittava kuuden vuoden kuluessa direktiivin tiedoksiantamisesta.

9 Direktiivin 4 artiklan 4 kohdassa säädetään, että kun yhteisön tärkeänä pitämä alue on hyväksytty 2 kohdassa säädettyä menettelyä noudattaen, kyseisen jäsenvaltion on muodostettava tämä alue EST-alueeksi mahdollisimman nopeasti ja viimeistään kuuden vuoden kuluessa määrittäen toteamisjärjestyksen sen perusteella, miten merkittäviä alueet ovat liitteessä I olevan luontotyypin tai liitteessä II olevan lajin suotuisan suojelun tason säilyttämisen tai ennalleen saattamisen ja Natura 2000:n yhtenäisyyden kannalta sekä alueita uhkaavan huononemisen tai häviämisen perusteella.

10 Direktiivin 4 artiklan 5 kohdassa tarkennetaan, että kun alue on merkitty komission vahvistamaan yhteisön tärkeinä pitämien alueiden luetteloon, sitä koskevat 6 artiklan 2, 3 ja 4 kohdan säännökset.

11 Direktiivin 6 artiklassa säädetään seuraavaa:

"1. Jäsenvaltioiden on toteutettava erityisten suojelutoimien alueilla tarvittavat suojelutoimenpiteet ja laadittava tarvittaessa tarkoituksenmukaisia käyttösuunnitelmia, jotka koskevat erityisesti näitä alueita tai jotka sisältyvät muihin kehityssuunnitelmiin, sekä tarpeellisia lainsäädännöllisiä, hallinnollisia tai sopimusoikeudellisia toimenpiteitä, jotka vastaavat liitteen I luontotyyppien ja liitteessä II esitettyjen lajien ekologisia vaatimuksia alueilla.

2. Jäsenvaltioiden on toteutettava erityisten suojelutoimien alueilla tarpeellisia toimenpiteitä luontotyyppien ja lajien elinympäristöjen heikentymisen sekä niitä lajeja koskevien häiriöiden estämiseksi, joita varten alueet on osoitettu, siinä määrin kuin nämä häiriöt saattaisivat vaikuttaa merkittävästi tämän direktiivin tavoitteisiin.

3. Kaikki suunnitelmat tai hankkeet, jotka eivät liity suoranaisesti alueen käyttöön tai ole sen kannalta tarpeellisia, mutta saattavat vaikuttaa tähän alueeseen merkittävästi joko erikseen tai yhdessä muiden suunnitelmien tai hankkeiden kanssa, on arvioitava asianmukaisesti sen kannalta, miten ne vaikuttavat alueen suojelutavoitteisiin. Alueelle aiheutuvien vaikutusten arvioinnista tehtyjen johtopäätösten perusteella ja jollei 4 kohdan säännöksistä muuta johdu, toimivaltaiset kansalliset viranomaiset antavat hyväksyntänsä tälle suunnitelmalle tai hankkeelle vasta varmistuttuaan siitä, että suunnitelma tai hanke ei vaikuta kyseisen alueen koskemattomuuteen, ja kuultuaan tarvittaessa kansalaisia.

4. Jos suunnitelma tai hanke on alueelle aiheutuvien vaikutusten arvioinnin kielteisestä tuloksesta huolimatta ja vaihtoehtoisten ratkaisujen puuttuessa kuitenkin toteutettava erittäin tärkeän yleisen edun kannalta pakottavista syistä, mukaan lukien sosiaaliset tai taloudelliset syyt, jäsenvaltion on toteutettava kaikki tarvittavat korvaavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että Natura 2000:n yleinen kokonaisuus säilyy yhtenäisenä. Jäsenvaltion on ilmoitettava komissiolle toteutetut korvaavat toimenpiteet.

Jos kyseisellä alueella on ensisijaisesti suojeltava luontotyyppi ja/tai laji, ainoat kysymykseen tulevat näkökohdat ovat sellaisia, jotka liittyvät ihmisen terveyteen tai yleiseen turvallisuuteen tai ensisijaisen tärkeisiin suotuisiin vaikutuksiin ympäristöön taikka, komission lausunnon mukaan, muihin erittäin tärkeän yleisen edun kannalta pakottaviin syihin."

12 Direktiivin 7 artiklassa säädetään seuraavaa:

"Tämän direktiivin 6 artiklan 2, 3 ja 4 kohdasta aiheutuvat velvoitteet korvaavat direktiivin 79/409/ETY 4 artiklan 4 kohdan ensimmäisestä lauseesta aiheutuvat velvoitteet, kun on kyse 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti suojeltavaksi luokitelluista alueista tai vastaavasti kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohdan mukaisesti tunnustetuista alueista tämän direktiivin voimaantulopäivästä alkaen tai jäsenvaltion direktiivin 79/409/ETY mukaisesti tekemän suojeluluokittelun tai tunnustamisen päivämäärästä alkaen, jos viimeksi mainittu päivämäärä on myöhempi."

13 Direktiivin 23 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on saatettava direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan kahden vuoden kuluessa sen tiedoksiantamisesta ja ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä. Koska direktiivi annettiin tiedoksi Ranskan tasavallalle 5.6.1992, sille annettu määräaika direktiivin täytäntöönpanoa varten päättyi 5.6.1994.

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely

14 Koska Ranskan hallitus ei viimeksi mainittuun päivämäärään mennessä ollut ilmoittanut antaneensa direktiivin noudattamisen edellyttämiä säännöksiä ja koska komissiolla ei ollut muutakaan tietoa, jonka perusteella se olisi voinut katsoa Ranskan tasavallan ryhtyneen tarvittaviin toimenpiteisiin, komissio tulkitsi kyseisen jäsenvaltion laiminlyöneen direktiivin mukaisia velvoitteitaan. Tämän johdosta komissio kehotti 9.8.1994 päivätyllä virallisella huomautuksella perustamissopimuksen 169 artiklan mukaisesti Ranskan hallitusta esittämään huomautuksensa kahden kuukauden määräajassa.

15 Ranskan hallitus ilmoitti 16.2.1995 päivätyllä kirjeellään komissiolle, että direktiivi oli pantu täytäntöön 21.1.1993 päivätyllä kiertokirjeellä nro 38, jota oli täydennetty 28.1.1994 päivätyllä kiertokirjeellä nro 24. Lisäksi hallitus ilmoitti, että hankkeiden arviointia koskevaa 6 artiklan 3 ja 4 kohtaa pohdittiin parhaillaan ja että luontotyyppien luettelointia koskeva asetusluonnos oli valmisteltavana.

16 Ranskan hallitus ilmoitti 18.4.1995 päivätyllä kirjeellään komissiolle ympäristönsuojelun lisäämisestä 2.2.1995 annetusta laista nro 95-101 (Journal officiel de la Republique française, jäljempänä JORF, 3.2.1995, s. 1840); kirjeen liitteenä oli luettelo niistä direktiivin ja lintudirektiivin säännöksistä, jotka pantiin täytäntöön kyseisellä lailla. Lisäksi Ranskan hallitus totesi, että direktiiviä tarkemmin käsittelevä asetus oli asianomaisten ministeriön osastoiden valmisteltavana.

17 Lain nro 95-101 liitteenä olevan luettelon ja muiden Ranskan hallituksen kirjeistä ilmenevien perusteiden nojalla komissio katsoi, että direktiivi oli pantu täytäntöön vain osittain ja että sen lopullinen täytäntöönpano edellytti lisätoimenpiteitä muun muassa 6 artiklan osalta.

18 Koska komissiolle ei ilmoitettu täytäntöönpanotoimista, se osoitti 21.9.1995 Ranskan hallitukselle perustellun lausunnon, jossa tätä kehotettiin ryhtymään lausunnon noudattamisen edellyttämiin toimenpiteisiin kahden kuukauden kuluessa lausunnon tiedoksiantamisesta.

19 Ranskan hallitus ilmoitti 30.10.1995 päivätyllä kirjeellään komissiolle yhteisön tärkeinä pitämien luontotyyppien ja luonnonvaraisten lajien elinympäristöjen suojelusta 5.5.1995 annetusta asetuksesta nro 95-631 (JORF 7.5.1995, s. 7612). Tämän Ranskan viranomaisten vastauksen perusteella komissio ei voinut pitää direktiivin täytäntöönpanoa kansallisessa oikeusjärjestyksessä loppuun saatettuna. Koska 21.9.1995 päivätyssä perustellussa lausunnossa ei kuitenkaan ollut mainittu Ranskan hallituksen 18.4.1995 päivättyä kirjettä komissiolle, komissio lähetti 31.10.1997 päivätyllä kirjeellään täydentävän perustellun lausunnon.

20 Tässä kirjeessä komissio totesi, että koska direktiivin 6 artiklaa ei ollut pantu täytäntöön, Ranskan tasavalta ei anna yhteisön oikeuden edellyttämää ja sen mukaista oikeudellista asemaa tuleville yhteisön tärkeinä pitämille alueille, joiden on direktiivin 4 artiklan 5 kohdan mukaan saatava tämä asema, kun ne on otettu saman säännöksen 2 kohdan kolmannessa alakohdassa tarkoitettuun luetteloon. Toiseksi komissio katsoi, että koska direktiivin 6 artiklan 2, 3 ja 4 kohtaa ei ollut pantu täytäntöön, Ranskan tasavalta estää niin ikään lintudirektiivin mukaisesti jo osoitettuja ES-alueita saamasta yhteisön oikeuden edellyttämää ja sen mukaista oikeudellista asemaa, mikä on vastoin direktiivin 7 artiklan vaatimuksia.

21 Lisäksi komissio huomautti, että Ranskan hallituksen lähettämien tietojen perusteella voidaan päätellä, että Ranskan viranomaiset aikovat turvautua direktiivin 6 artiklan 1 kohdan mukaisesti käyttösuunnitelmiin. Ranskan hallitus ei kuitenkaan ilmoittanut, millaisin menettelyin ja toimenpitein direktiivin 6 artiklan 1 kohdan vaatimukset täytetään. Mainitussa säännöksessä säädetään yksiselitteisesti, että kansallisten viranomaisten on direktiivin noudattamista varten annetussa määräajassa eli viimeistään 5.6.1994 saatettava voimaan oikeudelliset puitteet tarvittavien liitteissä I ja II tarkoitettuja ekologisia vaatimuksia vastaavien suojelutoimenpiteiden vahvistamiseksi, mikä tarkoittaa käyttösuunnitelmien laatimista sekä tarpeellisiin lainsäädännöllisiin, hallinnollisiin tai sopimusoikeudellisiin toimenpiteisiin ryhtymistä.

22 Komissio toteaa lisäksi, että vaikka se ei jätäkään huomiotta sitä, että Ranskan oikeus sisältää joitakin luonnonsuojelua koskevia toimenpiteitä ja säädöksiä, jotka tulivat komission tietoon muun muassa lintudirektiivin mukaisia ES-alueita ilmoitettaessa, Ranskan viranomaiset eivät ole täsmentäneet niitä toimenpiteitä, jotka sen mielestä vastaavat direktiivin ja erityisesti sen 6 artiklan 1 ja 2 kohdan tavoitteita.

23 Koska komissio ei täydentävän perustellun lausunnon lähettämisen jälkeen saanut muuta ilmoitusta direktiivin täytäntöönpanotoimien toteuttamisesta, se päätti nostaa tämän kanteen.

24 Kanteessaan komissio vetoaa samoihin seikkoihin kuin täydentävässä perustellussa lausunnossa.

Direktiivin 6 artiklan 1 ja 2 kohdan täytäntöönpanoa koskevat väitteet

25 Direktiivin 6 artiklan 1 ja 2 kohdan täytäntöönpanon osalta komissio toteaa kanteessaan, että Ranskan viranomaiset eivät ole ilmoittaneet sille toimenpiteistä, joiden ne katsoivat vastaavan direktiivin asianomaisten säännösten tavoitteita.

26 Ranskan hallitus vetoaa vastauskirjelmässään luetteloon Ranskan oikeudessa voimassa olevista toimenpiteistä, jotka sen mukaan muodostavat lainsäädännöllisen, hallinnollisen ja sopimusoikeudellisen "arsenaalin", joka on omiaan varmistamaan tehokkaasti direktiivin ja erityisesti sen edellä mainittujen säännösten tavoitteiden toteutumisen.

27 Tämän väitteen osalta komissio myöntää vastauksessaan, että Ranskan sääntely sisältää toimenpiteitä, joilla pyritään mahdollistamaan mainittujen säännösten täytäntöönpano. Komissio on kuitenkin edelleen sitä mieltä, ettei Ranskan oikeudessa ole nimenomaisia säännöksiä, joissa velvoitettaisiin Ranskan viranomaiset soveltamaan EST-alueisiin suojelutoimia direktiivin 6 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisesti. Komissio nimittäin katsoo, että direktiivin 6 artiklan 1 ja 2 kohdan asianmukainen täytäntöönpano edellyttää direktiivin mukaan vähintäänkin sitä, että Ranskan kansalliseen oikeusjärjestykseen otetaan EST-alueiden suojelun varmistamiseen tarkoitettujen oikeudellisten instrumenttien lisäksi ja varsinkin siksi, että näitä ei ole tarkoitettu direktiivin täytäntöönpanoon, nimenomainen yleissäännös, joka velvoittaa Ranskan viranomaiset soveltamaan kyseisiä suojeluinstrumentteja säädetyissä tapauksissa direktiivissä määritettyjen edellytysten täyttyessä. Tällainen kansallinen säännös edistäisi sekä yhteisön oikeuden täytäntöönpanoa että oikeussubjektien oikeusvarmuutta parantamalla näiden mahdollisuuksia vedota siihen, että toimivaltaiset viranomaiset eivät ole noudattaneet velvoitetta ryhtyä tarvittaviin suojelutoimiin.

28 Edellä todetusta ilmenee, että komissio kohdistaa perustellussa lausunnossa ja kanteessa Ranskan tasavaltaan moitteita pääasiallisesti sen vuoksi, ettei tämä ole luonut oikeudellisia puitteita tarvittaville toimenpiteille EST-alueiden suojelemiseksi sikäli, ettei näistä toimenpiteistä ole säädetty ja niitä määritetty kansallisissa säännöksissä jo silloin, kun yleiset säännöt direktiivin noudattamiseksi annettiin sen 23 artiklan mukaisesti.

29 Vastauksessaan komissio muutti väitteitään painottaen nyt sitä, että yhteisön oikeuden mukaan jäsenvaltioilla on velvollisuus ottaa kansalliseen oikeusjärjestykseen nimenomaiset säännökset siitä, että toimivaltaisten kansallisten viranomaisten on sovellettava EST-alueisiin direktiivin 6 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädettyjä suojelutoimia.

30 On kuitenkin todettava, että tämän muutoksen kohdalla on kyse enemmästä kuin pelkästä alkuperäisten väitteiden täsmentämisestä, mikä merkitsee sitä, että yhteisöjen tuomioistuimessa esitetään vaatimuksia, joita ei ole esitetty oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä eikä kanteessa.

31 Tällaisia vaatimuksia ei työjärjestyksen 38 artiklan 1 kohdan c alakohdan vastaisina voida ottaa tutkittaviksi; kyseisen määräyksen mukaan asianosaisten on määriteltävä oikeudenkäynnin kohde kanteessa. Vaikka työjärjestyksen 42 artiklassa sallitaan uusiin kanneperusteisiin vetoaminen tietyin edellytyksin, asianosainen ei saa asian käsittelyn kuluessa muuttaa oikeudenkäynnin varsinaista kohdetta. Tästä seuraa, että yksinomaan kanteeseen sisältyneet vaatimukset voidaan ottaa huomioon, kun tarkastellaan sitä, onko kanne perusteltu (ks. asia 232/78, komissio v. Ranska, tuomio 25.9.1979, Kok. 1979, s. 2729, 3 kohta).

32 Koska komission on katsottava luopuneen direktiivin 6 artiklan 1 ja 2 kohtaa koskevista väitteistään sellaisina kuin ne alun perin olivat, kanne on jätettävä tältä osin tutkimatta.

33 Tästä tutkimatta jättämisestä seuraa, ettei ole tarpeen tutkia sitä, onko jäsenvaltioilla velvollisuus panna direktiivi ja erityisesti sen 6 artiklan 1 ja 2 kohta täytäntöön ennen kuin komissio on direktiivin 4 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan mukaisesti antanut luettelon yhteisön tärkeinä pitämistä alueista, mistä ei lopulta kiistelty asian käsittelyn aikana.

Direktiivin 6 artiklan 3 ja 4 kohdan täytäntöönpanoa koskevat väitteet

34 Direktiivin 6 artiklan 3 ja 4 kohdan osalta Ranskan hallitus ensinnäkin myöntää, että ennalta tapahtuvaa suunnitelman tai hankkeen ympäristövaikutusten arviointia koskevien Ranskan oikeuden säännösten mukaan toimivaltaiset viranomaiset eivät voi kaikissa tapauksissa evätä lupaa tällaisen arvioinnin kielteisten tulosten perusteella, ja se toteaa valmistelevansa täydentäviä säännöksiä voimassa olevaan lainsäädäntöön direktiivin noudattamiseksi tältä osin.

35 Sitä vastoin Ranskan hallitus kiistää luonnonsuojelusta 10.7.1976 annettuun lakiin nro 76-629 (JORF 12. ja 13.7.1976, s. 4203) vedoten komission niiden väitteiden perustelut, joiden mukaan kyseisen lainsäädännön mukaan toimivaltaiset kansalliset viranomaiset eivät voi täysimääräisesti soveltaa direktiivin 6 artiklan 3 kohdassa säädettyä velvoitetta suorittaa ennalta vaikutusten arviointi aina, kun on kyse suunnitelmasta tai hankkeesta, joka ei liity suoranaisesti alueen käyttöön tai joka ei ole sen kannalta tarpeellinen, mutta saattaa vaikuttaa tähän alueeseen merkittävästi.

36 Vaikka onkin kiistatonta, että Ranskan oikeudessa jo kauan olleiden säännösten ja erityisesti lain nro 76-629 säännösten mukaan ympäristövaikutukset on arvioitava direktiivissä tarkoitettuun tapaan, on direktiivin täytäntöönpanosta vastaavien toimivaltaisten kansallisten viranomaisten silti huolehdittava siitä, että näillä säännöksillä varmistetaan tosiasiallisesti sekä riittävän selvästi ja täsmällisesti asianomaisen yhteisön säännöksen täysimääräinen soveltaminen.

37 On kuitenkin huomattava, että niistä kolmesta kansallisten säännösten aspektista, joiden vuoksi komissio katsoo direktiivin velvoitteiden täysimääräisen noudattamisen jäävän vaille takeita, kahden osalta direktiiviä ei ole pantu täytäntöön riittävän selvästi ja täsmällisesti.

38 Tämä ei päde komission ensimmäisen moitteen aiheen osalta. Komission sen väitteen osalta, jonka mukaan Ranskan voimassa olevat säännökset eivät turvaa niiden "suunnitelmien" arviointia, joilla saattaa olla merkittäviä vaikutuksia asianomaisiin alueisiin, pitää nimittäin paikkansa - kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 32-34 kohdassa todennut - että direktiivissä ei määritellä "suunnitelmaa" ja että Ranskan oikeudessa velvoitetaan arvioimaan ennalta töiden ja hankkeiden sekä kaavojen vaikutukset asianomaiseen alueeseen lain nro 76-629 2 §:n mukaisesti. Näin ollen ei voida pitää toteen näytettynä, että Ranskan voimassa olevilla säännöksillä ei ole tyydyttävällä tavalla pantu täytäntöön direktiiviä sen 6 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun "suunnitelman" osalta.

39 Sitä vastoin sen komission väitteen osalta, jota ei ole kiistetty ja jonka mukaan Ranskan voimassa olevissa säännöksissä suljetaan direktiivin vastaisesti asianomaiseen alueeseen kohdistuvien vaikutusten arvioinnin ulkopuolelle eräät hankkeet niiden kustannusten tai tarkoituksen perusteella, on todettava, että tällaista ulkopuolelle jättämistä ei voida perustella jäsenvaltioiden harkintavallalla, joka Ranskan hallituksen mukaan on seurausta käytetystä ilmaisusta "saattavat vaikuttaa tähän alueeseen merkittävästi". Tältä osin on riittävää todeta, että kyseisen säännöksen perusteella jäsenvaltio ei voi antaa kansallisia säännöksiä, joiden seurauksena on mahdollista yleisesti välttyä hankkeiden alueeseen kohdistuvien vaikutusten arvioinnilta kustannusten suunnitellun vähäisyyden tai kyseessä olevan toiminnan erityisen luonteen johdosta.

40 Lopuksi sen komission väitteen osalta, jonka mukaan missään Ranskan oikeuden säännöksessä ei liitetä ympäristövaikutusten arviointivelvollisuutta "alueen suojelutavoitteisiin", mikä on vastoin direktiivin 6 artiklan 3 kohdan vaatimuksia, on todettava, että yhdessäkään Ranskan hallituksen kirjelmissään mainitsemassa säännöksessä ei säädetä, että arvioinnissa tutkitaan hankkeiden ympäristövaikutukset erikseen alueen suojelutavoitteiden osalta. Näin ollen on katsottava, että tältä osin 6 artiklan 3 kohtaa ei ole Ranskan oikeudessa pantu täytäntöön riittävän selvästi ja täsmällisesti.

41 Edellä todetusta seuraa, että tämän tuomion 38-40 kohdassa tarkastelluista kolmesta aspektista kahden osalta direktiivin 6 artiklan 3 kohtaa ei ole Ranskan kansallisessa oikeudessa pantu täytäntöön riittävän selvästi ja täsmällisesti, minkä vuoksi komission kannetta on näiltä osin pidettävä perusteltuna.

42 Direktiivin 6 artiklan 4 kohdan täytäntöönpanon osalta komissio kohdistaa Ranskan tasavaltaan moitteita sen vuoksi, ettei tämä ole pannut täytäntöön direktiivin 6 artiklan 4 kohdassa ilmaistuja edellytyksiä, jotka koskevat suunnitelman tai hankkeen toteuttamista, alueelle aiheutuvien vaikutusten arvioinnin kielteisestä tuloksesta huolimatta ja vaihtoehtoisten ratkaisujen puuttuessa.

43 Tältä osin on riittävää todeta, että Ranskan hallitus myöntää, ettei se ole antanut direktiivin 6 artiklan 4 kohdan noudattamisen edellyttämiä säännöksiä.

44 Edellä sanotun perusteella on todettava, että Ranskan tasavalta on laiminlyönyt direktiivin mukaiset velvoitteensa, koska se ei ole määräajassa antanut direktiivin 6 artiklan 3 ja 4 kohdan noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.

Päätökset oikeudenkäyntikuluista

Oikeudenkäyntikulut

45 Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Työjärjestyksen 69 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määrätään kuitenkin, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, yhteisöjen tuomioistuin voi määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan. Koska komissio ja Ranskan tasavalta ovat hävinneet asian osittain, on määrättävä, että kumpikin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Päätöksen päätösosa

Näillä perusteilla

YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)

on antanut seuraavan tuomiolauselman:

1) Ranskan tasavalta on laiminlyönyt luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta 21 päivänä toukokuuta 1992 annetun neuvoston direktiivin 92/43/ETY mukaiset velvoitteensa, koska se ei ole määräajassa antanut kyseisen direktiivin 6 artiklan 3 ja 4 kohdan noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.

2) Kanne hylätään muilta osin.

3) Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.