JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

YVES BOT

29 päivänä toukokuuta 2018 ( 1 )

Yhdistetyt asiat C-569/16 ja C-570/16

Stadt Wuppertal

vastaan

Maria Elisabeth Bauer (C-569/16)

ja

Volker Willmeroth als Inhaber der TWI Technische Wartung und Instandsetzung Volker Willmeroth e. K.

vastaan

Martina Broßonn (C-570/16)

(Ennakkoratkaisupyynnöt – Bundesarbeitsgericht (liittovaltion työtuomioistuin, Saksa))

Ennakkoratkaisupyyntö – Sosiaalipolitiikka – Työajan järjestäminen – Vuosiloma – Direktiivi 2003/88/EY – 7 artikla – Työsuhde päättyy työntekijän kuolemaan – Palkallista vuosilomaa koskevien oikeuksien lakkaaminen – Kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan perittävän perillisille ei voida maksaa rahallista korvausta pitämättä olevan palkallisen vuosiloman perusteella – Euroopan unionin perusoikeuskirja – 31 artiklan 2 kohta – Velvollisuus tulkita kansallista oikeutta perusoikeuskirjan mukaisesti – Mahdollisuus vedota suoraan perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaan yksityisten oikeussubjektien välisessä oikeusriidassa – Velvollisuus jättää soveltamatta perusoikeuskirjan vastaista kansallista säännöstöä

1. Nämä ennakkoratkaisupyynnöt koskevat tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY ( 2 ) 7 artiklan ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan ( 3 ) 31 artiklan 2 kohdan tulkintaa.

2. Pyynnöt on esitetty kahdessa asiassa, joissa asianosaisina ovat Maria Elisabeth Bauer ja Martina Broßonn sekä heidän aviomiestensä entiset työnantajat eli Stadt Wuppertal (Saksa) ja Volker Willmeroth yrityksen TWI Technische Wartung und Instandsetzung Volker Willmeroth e. K. omistajana (jäljempänä Willmeroth) ja jotka koskevat sitä, että Stadt Wuppertal ja Volker Willmeroth ovat kieltäytyneet maksamasta ensin mainituille rahallista korvausta palkallisista vuosilomista, jotka heidän puolisoiltaan jäivät pitämättä ennen näiden kuolemaa.

3. Työlainsäädäntö on epäilemättä yksi niistä pääasiallisista aloista, joilla unionin normeihin voidaan vedota yksityisten oikeussubjektien välisessä oikeusriidassa. ( 4 )

4. Samanaikaisesti voi näyttää siltä, että se, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön ( 5 ) mukaan direktiiveillä ei ole välitöntä horisontaalista oikeusvaikutusta, on este sosiaalisten perusoikeuksien käytännön toteutumiselle kansallisten tuomioistuinten käsiteltäviksi saatetuissa kiistoissa. ( 6 )

5. Tätä haittaa voidaan kuitenkin vähentää tai se voidaan kumota, jos primaarioikeuden tasoisella unionin oikeuden määräyksellä ja tarkemmin sanottuna perusoikeuskirjan määräyksellä on tarvittavat ominaisuudet, jotta siihen voidaan vedota suoraan yksityisten oikeussubjektien välisessä oikeusriidassa.

6. Perusoikeuskirjassa tunnustettujen muiden sosiaalisten perusoikeuksien tavoin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaan kirjatun, jokaisen työntekijän palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden tarkoituksena on säännellä sopimuspuolten välisiä työsuhteita, jotka ovat suureksi osaksi yksityisoikeudellisia suhteita. Kun otetaan huomioon yhtäältä edellä mainittu unionin tuomioistuimen vakiintunut oikeuskäytäntö, joka koskee monien unionin sosiaalilainsäädännön alan direktiivien välittömän horisontaalisen oikeusvaikutuksen puuttumista, ja toisaalta unionin tuomioistuimen viimeaikainen oikeuskäytäntö, joka vaikuttaa suosivan mahdollisuutta vedota yksityisten oikeussubjektien välisissä oikeusriidoissa suoraan sellaisiin perusoikeuskirjan määräyksiin, jotka ovat luonteeltaan pakottavia ja itsessään riittäviä, ( 7 ) ei yllätä, että unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu kysymys siitä, voidaanko perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaan vedota suoraan yksityisten oikeussubjektien välisessä oikeusriidassa sen vastaisten kansallisten säännösten soveltamatta jättämiseksi.

7. Lähtökohtana on tältä osin pidettävä mielestäni sitä, että perusoikeuskirjassa tunnustetut perusoikeudet on lähtökohtaisesti voitava turvata, jotta ne eivät jää kuolleeksi kirjaimeksi, ja niihin on näin ollen voitava vedota suoraan kansallisissa tuomioistuimissa. On kuitenkin todettava, ettei kaikkien perusoikeuskirjan määräysten sovellettavuus tuomioistuimissa ole samanlainen. Kun näin ollen unionin tuomioistuinta pyydetään arvioimaan, voidaanko perusoikeuskirjan määräykseen vedota suoraan kansallisessa tuomioistuimessa sen vastaisten kansallisten säännösten soveltamatta jättämiseksi, sen on otettava huomioon kyseisen määräyksen sanamuoto, luettuna yhdessä sitä koskevien selitysten kanssa. ( 8 )

8. Nyt käsiteltävät asiat johtavat tarkastelemaan jäljempänä ensisijaisesti niitä syitä, joiden vuoksi katson, että perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdalla on ominaisuudet, jotka ovat tarpeen, jotta siihen voidaan vedota suoraan yksityisten oikeussubjektien välisessä oikeusriidassa sen vastaisten kansallisten säännösten soveltamatta jättämiseksi.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

9. Perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan mukaan ”jokaisella työntekijällä on oikeus – – palkalliseen vuosilomaan”.

10. Direktiivin 2003/88 7 artiklassa, jonka otsikko on ”Vuosiloma”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jokainen työntekijä saa vähintään neljän viikon palkallisen vuosiloman tällaisen loman saamiselle ja myöntämiselle kansallisessa lainsäädännössä ja/tai käytännössä vahvistettujen edellytysten mukaisesti. 2. Palkallisen vuosiloman vähimmäisaikaa ei saa korvata rahalla, paitsi kun työsuhde päättyy.”

11. Direktiivin 17 artiklan mukaan jäsenvaltiot voivat poiketa tietyistä kyseisen direktiivin säännöksistä. Poikkeukset direktiivin 7 artiklasta eivät kuitenkaan ole sallittuja.

B Saksan lainsäädäntö

12. Lomaoikeudesta 8.1.1963 annetun liittovaltion lain (Bundesurlaubsgesetz), ( 9 ) sellaisena kuin se on muutettuna 7.5.2002, ( 10 ) 7 §:n 4 momentissa säädetään seuraavaa: ”Jos lomaa ei työsuhteen päättymisen takia voida enää myöntää kokonaan tai osittain, siitä on suoritettava korvaus.”

13. Siviililain (Bürgerliches Gesetzbuch) ( 11 ) 1922 §:n 1 momentissa, jonka otsikko on ”Yleisseuraanto”, säädetään seuraavaa: ”Kun henkilö kuolee (perintöasia) hänen omaisuutensa (perintö) siirtyy kokonaisuudessaan yhdelle tai useammalle muulle henkilölle (perilliset). – –”

II Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymykset

14. Maria Elisabeth Bauer on aviomiehensä, joka kuoli 20.12.2010, ainoa oikeudenomistaja. Tämä oli ollut Stadt Wuppertalin, julkisoikeudellisen yhteisön, palveluksessa. Stadt Wuppertal hylkäsi Bauerin vaatimuksen aviomiehelleen ennen tämän kuolemaa kuuluneen 25 päivän mittaisen pitämättä jääneen vuosiloman korvaamisesta 5857,75 euron määräisenä.

15. Martina Broßonn on aviomiehensä ainoa oikeudenomistaja. Tämä oli Willmerothin palveluksessa huhtikuusta 2003. Aviomies kuoli 4.1.2013 oltuaan sairauden vuoksi työkyvytön heinäkuusta 2012. Willmeroth hylkäsi Broßonnin vaatimuksen aviomiehelleen tälle kuuluneesta 35 päivän vuosilomasta ennen tämän kuolemaa pitämättä jääneen 32 päivän mittaisen osuuden korvaamisesta 3702,72 euron määräisenä.

16. Bauer ja Broßonn ovat kumpikin nostaneet kanteen Arbeitsgerichtissä (työtuomioistuin, Saksa), joka on toimivaltainen käsittelemään vaatimusta kyseisten korvausten maksamiseksi. Nämä vaatimukset hyväksyttiin, ja toimivaltainen Landesarbeitsgericht (ylempi työtuomioistuin, Saksa) hylkäsi tämän jälkeen valitukset, jotka Stadt Wuppertal ja Willmeroth olivat tehneet ensimmäisessä oikeusasteessa annetuista tuomioista. Stadt Wuppertal ja Willmeroth tekivät näistä ratkaisuista revisiovalituksen Bundesarbeitsgerichtiin (liittovaltion työtuomioistuin, Saksa).

17. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa näissä kahdessa asiassa tehdyissä ennakkoratkaisupyyntöpäätöksissä, että unionin tuomioistuin on jo katsonut 12.6.2014 antamassaan tuomiossa Bollacke (C-118/13, EU:C:2014:1755; jäljempänä tuomio Bollacke), että direktiivin 2003/88 7 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle tai käytännölle, jonka mukaan oikeus palkalliseen vuosilomaan lakkaa synnyttämättä oikeutta pitämättä olevan palkallisen vuosiloman perusteella maksettavaan rahalliseen korvaukseen silloin, kun työsuhde päättyy työntekijän kuoleman johdosta. Kyseinen tuomioistuin pohtii kuitenkin, onko asia näin myös silloin, kun tällaisesta rahallisesta korvauksesta ei voi tulla kansallisen lainsäädännön mukaisesti osa kuolinpesää. BUrlG:n 7 §:n 4 momentti ja BGB:n 1922 §:n 1 momentti yhdessä luettuina johtaisivat nimittäin siihen, että perittävän lomaoikeus lakkaa hänen kuollessaan, eikä tätä oikeutta voida näin ollen perittävän kuoleman jälkeen muuttaa korvausoikeudeksi eikä siitä voi tulla osa kuolinpesää. Kyseinen tuomioistuin toteaa tältä osin, että kaikki muut kyseisten säännösten tulkinnat merkitsisivät tulkintaa contra legem, eikä niitä näin ollen voida hyväksyä.

18. Kun otetaan huomioon, että unionin tuomioistuin on katsonut, että oikeus palkalliseen vuosilomaan saattoi lakata 15 kuukauden kuluttua viitevuoden päättymisestä, koska se ei voi enää täyttää kyseisen oikeuden tarkoitusta eli mahdollistaa sitä, että työntekijä voi levätä ja että hänellä on aikaa rentoutumiseen ja vapaa-aikaa, ( 12 ) ja koska on lisäksi ilmeistä, ettei tätä tarkoitusta voida enää saavuttaa asianomaisen kuoltua, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii myös, onko todellakin suljettu pois se, että oikeus pitämättä olevaan palkalliseen vuosilomaan tai sen perusteella maksettavaan rahalliseen korvaukseen lakkaa, vai onko syytä katsoa, että direktiivillä 2003/88 ja perusoikeuskirjalla taatulla palkallisella vähimmäisvuosilomalla on tarkoitus antaa suojaa myös edesmenneen työntekijän perillisille.

19. Tässä yhteydessä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, voivatko direktiivin 2003/88 7 artikla ja perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohta johtaa siihen, että työnantaja on velvollinen maksamaan korvausta työntekijän perillisille. Kyseinen tuomioistuin huomauttaa, että asiassa Willmeroth (C-570/16) asianosaisina on kaksi yksityistä oikeussubjektia, ja pohtii lisäksi sitä, onko näiden säännösten mahdollinen välitön oikeusvaikutus tällöin luonteeltaan myös horisontaalinen.

20. Tässä tilanteessa Bundesarbeitsgericht on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset, joista ensimmäinen on esitetty sanamuodoltaan samanlaisena asioissa Bauer (C-569/16) ja Willmeroth (C-570/16), kun taas toinen on esitetty ainoastaan asiassa Willmeroth (C-570/16): ”1) Onko työsuhteen aikana kuolleen työntekijän perillisellä direktiivin [2003/88] 7 artiklan tai [perusoikeuskirjan] 31 artiklan 2 kohdan mukaan oikeus saada rahallinen korvaus työntekijälle ennen kuolemaa kuuluneesta vähimmäisvuosilomasta, mikä suljetaan pois [BUrlG:n] 7 §:n 4 momentissa, luettuna yhdessä [BGB:n] 1922 §:n 1 momentin kanssa? 2) Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, päteekö tämä myös silloin, kun kyse oli kahden yksityishenkilön välisestä työsuhteesta?”

III Arviointi asiasta

21. Ensimmäisellä kysymyksellään, joka on sanamuodoltaan täysin sama yhdistetyissä asioissa Bauer (C-569/16) ja Willmeroth (C-570/16), ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2003/88 7 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle tai käytännölle, jonka mukaan oikeus palkalliseen vuosilomaan lakkaa synnyttämättä oikeutta pitämättä olevan palkallisen vuosiloman perusteella maksettavaan rahalliseen korvaukseen silloin, kun työsuhde päättyy työntekijän kuoleman johdosta, ja jonka mukaan perittävän perillisille ei näin ollen voida maksaa tällaista korvausta.

22. Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa tietää myös, voiko edesmenneen työntekijän perillinen vedota suoraan direktiivin 2003/88 7 artiklaan tai perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaan työnantajaa vastaan, riippumatta siitä, onko tämä julkisoikeudellinen vai yksityisoikeudellinen oikeushenkilö, korvauksen saamiseksi pitämättä jääneestä palkallisesta vuosilomasta.

23. Huomautan, että unionin tuomioistuin on jo katsonut tuomiossa Bollacke samojen Saksan lainsäädännön säännösten osalta, että direktiivin 2003/88 7 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle tai käytännölle, jonka mukaan oikeus palkalliseen vuosilomaan lakkaa synnyttämättä oikeutta pitämättä olevan palkallisen vuosiloman perusteella maksettavaan rahalliseen korvaukseen silloin, kun työsuhde päättyy työntekijän kuoleman johdosta.

24. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo kuitenkin, ettei unionin tuomioistuin ole ottanut kantaa siihen kysymykseen, tuleeko oikeudesta rahalliseen korvaukseen osa kuolinpesää myös silloin, kun se ei ole kansallisen perintöoikeuden mukaan mahdollista. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen siitä tekemän tulkinnan mukaan perittävän lomaoikeus lakkaa Saksan oikeuden mukaan hänen kuollessaan, eikä tätä oikeutta tämän vuoksi voitu perittävän kuoleman jälkeen muuttaa BUrlG:n 7 §:n 4 momentissa tarkoitetuksi korvausoikeudeksi, koska oikeudesta pitämättä jääneen palkallisen vuosiloman rahalliseen korvaamiseen ei voinut tulla BGB:n 1922 §:n 1 momentin mukaisesti osa kuolinpesää. BUrlG:n 7 §:n 4 momenttia, luettuna yhdessä BGB:n 1922 §:n 1 momentin kanssa, ei voida näin ollen tulkita siten, että työntekijän, joka kuolee työsuhteen aikana, lomaoikeudet siirtyvät hänen perillisilleen. Täsmennän, että kyseessä on Saksan oikeuden sääntö sellaisena kuin se juontuu Bundesarbeitsgerichtin oikeuskäytännöstä, mistä on osoituksena kyseisen tuomioistuimen lainaus omista tuomioistaan. ( 13 )

25. Bundesarbeitsgericht pitää mahdollisena, että oikeutta palkallisen vuosiloman, joka on jäänyt pitämättä työntekijän kuoltua, rahalliseen korvaamiseen koskeva unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö voi muuttua sen perusteella, että sellaisen korvauksen maksaminen työntekijän perilliselle ei välttämättä vastaa unionin tuomioistuimen käsitystä palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden tarkoituksesta. ( 14 )

26. Mielestäni nämä näkökohdat eivät voi saattaa kyseenalaiseksi ratkaisua, johon unionin tuomioistuin päätyi tuomiossaan Bollacke.

27. Kyseinen ratkaisu päinvastoin merkitsee välttämättä – paitsi jos sen käytännön soveltaminen on tehotonta – että oikeus pitämättä jääneen palkallisen vuosiloman rahalliseen korvaamiseen siirtyy edesmenneen työntekijän perillisille. Koska unionin tuomioistuin on katsonut, että oikeus palkalliseen vuosilomaan ja oikeus saada maksu tällä perusteella ovat saman oikeuden kaksi eri puolta, ( 15 ) pitämättömästä palkallisesta vuosilomasta maksettavan rahallisen korvauksen tarkoituksena on toisin sanoen korvata työntekijälle se, ettei hän voi tosiasiallisesti käyttää oikeuttaan palkalliseen vuosilomaan, ( 16 ) ja sellainen korvaus on välttämätön, jotta voidaan varmistaa palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden tehokas vaikutus, ( 17 ) eikä oikeus palkalliseen vuosilomaan näin ollen lakkaa työntekijän kuoleman takia, ( 18 ) minkä vuoksi on pääteltävä, että tämän perillisillä on oltava mahdollisuus vedota kyseisellä työntekijällä olleeseen rahana korvattavaa palkallista vuosilomaa koskevaan oikeuteen. Päinvastainen ratkaisu johtaisi siihen, että ”sattumanvarainen tapahtuma, johon työntekijä sen paremmin kuin työnantajakaan ei voi vaikuttaa”, johtaisi siihen, että kuoltuaan työntekijä menettää taannehtivasti palkallista vuosilomaa koskevan oikeutensa. ( 19 )

28. Lisäksi useat seikat osoittavat, että unionin tuomioistuin otti tuomiossaan Bollacke huomioon ratkaisunsa perimystä koskevan ulottuvuuden.

29. Näin ollen on todettava, että tuomion Bollacke Saksan lainsäädäntöä koskevassa osassa mainitaan sekä BUrlG:n 7 §:n 4 momentti että BGB:n 1922 §:n 1 momentti. Kyseisen tuomion tuomiolauselmassa mainittu kansallinen lainsäädäntö koskee siis kyseisiä kahta säännöstä. ( 20 )

30. Lisäksi tuomiossa Bollacke esitetystä tosiseikkojen kuvauksesta ilmenee, että unionin tuomioistuin oli täysin tietoinen siitä pääasian perustana olleesta seikasta, että työnantaja oli hylännyt Bollacken vaatimuksen rahallisen korvauksen saamiseksi miehensä pitämättömästä palkallisesta vuosilomasta sillä perusteella, että työnantaja epäili sitä, voiko kyse olla periytyvästä oikeudesta. ( 21 )

31. Lisäksi oli selvää jo tuomion Bollacke kohdalla, että kyseessä oli Bundesarbeitsgerichtin oikeuskäytäntö, jonka mukaan oikeutta rahalliseen korvaukseen pitämättä jääneestä palkallisesta vuosilomasta työsuhteen päättyessä ei synny, jos työsuhde päättyy työntekijän kuoleman johdosta. Landesarbeitsgericht Hamm (Hammin ylempi työtuomioistuin, Saksa) epäili siis, onko edellä mainittu kansallinen oikeuskäytäntö asianmukaista, kun otetaan huomioon direktiivin 2003/88 7 artiklaa koskeva unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö. ( 22 )

32. Lopuksi Landesarbeitsgericht Hammin toisen kysymyksen sanamuodosta ilmeni selvästi ongelma, joka liittyi siihen, onko oikeus pitämättä jääneen palkallisen vuosiloman rahalliseen korvaamiseen sillä tavalla sidottu työntekijän henkilöön, että vain hänellä on tämä oikeus, jotta hän voisi toteuttaa palkallisen vuosiloman myöntämiseen liittyviä levon ja vapaa-ajan tavoitteita myös myöhempänä ajankohtana.

33. Näistä toteamuksista voidaan päätellä, että käsiteltävien ennakkoratkaisupyyntöjen esittämiseen johtaneet kysymykset nousivat esiin jo tuomioon Bollacke johtaneessa asiassa. Tuomion antaessaan unionin tuomioistuin otti siten huomioon kyseisen asian perimystä koskevan ulottuvuuden.

34. On siis vahvistettava unionin tuomioistuimen tuomiossaan Bollacke puoltama tulkinta, jonka mukaan direktiivin 2003/88 7 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle tai käytännölle, jonka mukaan oikeus palkalliseen vuosilomaan lakkaa synnyttämättä oikeutta pitämättä olevan palkallisen vuosiloman perusteella maksettavaan rahalliseen korvaukseen silloin, kun työsuhde päättyy työntekijän kuoleman johdosta, ja jonka mukaan perittävän perillisille ei näin ollen voida maksaa rahallista korvausta pitämättä olevan palkallisen vuosiloman perusteella.

35. Seuraavaksi on aiheellista selvittää, mitä päätelmiä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tehtävä tästä toteamuksesta, jonka mukaan sen käsiteltäväksi saatetuissa asioissa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö on ristiriidassa direktiivin 2003/88 7 artiklan kanssa.

36. Siltä osin kuin on kyse ensinnäkin kansallisten tuomioistuinten velvollisuudesta pyrkiä sovittelevaan tulkintaan todetun ”yhteensopimattomuuden poistamiseksi” unionin oikeuden mukaisen tulkinnan avulla, ( 23 ) on viitattava Bundesarbeitsgerichtin ilmaisemaan kantaan, jonka mukaan se ei pystynyt tulkitsemaan BUrlG:n 7 §:n 4 momenttia ja BGB:n 1922 §:n 1 momenttia direktiivin 2003/88 7 artiklan, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut, mukaisella tavalla. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo siten, että esiin nousee kysymys unionin oikeuden mukaisen tulkinnan rajaksi asetetusta contra legem ‑tulkinnasta, minkä arviointi sen mukaan kuuluu yksin kansallisille tuomioistuimille. ( 24 )

37. Tältä osin on syytä muistuttaa, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä on vakiintuneesti katsottu, että ”direktiivistä jäsenvaltioille seuraava velvoite saavuttaa direktiivissä säädetty tulos sekä niiden velvoite toteuttaa kaikki yleis- tai erityistoimenpiteet, jotka ovat aiheellisia tämän velvoitteen täyttämisen varmistamiseksi, sitovat kaikkia jäsenvaltioiden viranomaisia, myös tuomioistuimia niiden toimivallan rajoissa”. ( 25 )

38. Unionin tuomioistuimen mukaan ”tästä seuraa, että kun kansalliset tuomioistuimet soveltavat kansallista oikeutta, jota niitä on pyydetty tulkitsemaan, niiden on otettava huomioon kaikki kyseisen oikeuden säännöt ja sovellettava siinä hyväksyttyjä tulkintamenetelmiä voidakseen tulkita sitä mahdollisimman pitkälle kyseessä olevan direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti, jotta direktiivissä tarkoitettu tulos saavutettaisiin ja SEUT 288 artiklan kolmatta kohtaa noudatettaisiin”. ( 26 )

39. Unionin tuomioistuin on tosin katsonut, että ”periaatteella, joka koskee kansallisen oikeuden tulkintaa unionin oikeuden mukaisesti, on tietyt rajat. Kansallisen tuomioistuimen velvollisuutta tukeutua unionin oikeuteen, kun se tulkitsee ja soveltaa asiaan liittyviä kansallisen oikeuden säännöksiä, rajoittavat nimittäin yleiset oikeusperiaatteet, eikä kyseinen velvollisuus voi olla perustana kansallisen oikeuden contra legem ‑tulkinnalle”. ( 27 )

40. Unionin tuomioistuin on kuitenkin täsmentänyt tässä asiayhteydessä, että ”vaatimus unionin oikeuden mukaisesta tulkinnasta sisältää kansallisille tuomioistuimille velvollisuuden muuttaa tarvittaessa vakiintunutta oikeuskäytäntöä, jos se perustuu sellaiseen kansallisen oikeuden tulkintaan, joka ei sovi yhteen direktiivin tavoitteiden kanssa”. ( 28 )

41. Niinpä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei voi katsoa pätevästi, että sen on mahdoton tulkita kyseessä olevaa kansallista säännöstä unionin oikeuden mukaisesti vain sen takia, että se on vakiintuneesti tulkinnut kyseistä säännöstä merkityksessä, joka ei sovi yhteen unionin oikeuden kanssa. ( 29 )

42. Kun otetaan huomioon näin mainittu unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa, voidaanko pääasiassa kyseessä olevia kansallisia säännöksiä, toisin sanoen BUrlG:n 7 §:n 4 momenttia ja BGB:n 1922 §:n 1 momenttia, tulkita direktiivin 2003/88 mukaisella tavalla. Tältä osin sen on otettava huomioon yhtäältä se, että kyseiset kansalliset säännökset on muotoiltu suhteellisen laajasti ja yleisesti, ( 30 ) ja toisaalta se, että vaikuttaa siltä, että ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevista päätöksistä ilmenee, että kansallisen lainsäädännön ja unionin oikeuden välinen ristiriita perustuu tulkintaan, jonka Bundesarbeitsgericht on tehnyt kyseisistä säännöksistä. ( 31 ) Vaikuttaa siten siltä, että se, että työntekijältä on hänen kuolemansa johdosta evätty oikeus palkalliseen vuosilomaan, johtuu tulkinnasta, jonka Bundesarbeitsgericht on tehnyt pääasiassa kyseessä olevissa kansallisissa säännöksissä tarkoitetuista rahamääräisistä suorituksista, joiden tarkoituksena on korvata työntekijälle se, ettei hän ole voinut tosiasiallisesti käyttää oikeuttaan palkalliseen vuosilomaan ennen työsuhteensa päättymistä.

43. Toiseksi on niin, että jos kyseinen tuomioistuin katsoo edelleen, että on todella mahdotonta tulkita kansallista oikeutta direktiivin 2003/88 7 artiklan mukaisesti, on tutkittava, onko kyseisellä artiklalla välitön oikeusvaikutus, ja tarvittaessa, voivatko Bauer ja Broßonn vedota siihen edesmenneiden aviomiestensä työnantajia vastaan.

44. Tältä osin unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että ”aina, kun direktiivin säännökset ovat sisältönsä osalta ehdottomia ja riittävän täsmällisiä, yksityiset oikeussubjektit voivat kansallisissa tuomioistuimissa vedota niihin jäsenvaltiota vastaan, jos jäsenvaltio ei ole saattanut direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystä määräajassa tai jos direktiivi on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä virheellisesti”. ( 32 )

45. Unionin tuomioistuin katsoi 24.1.2012 antamassaan tuomiossa Dominguez, ( 33 ) että ”direktiivin 2003/88 7 artikla täyttää nämä edellytykset, koska siinä yksiselitteisesti asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus saavuttaa tietty tulos eikä säännökseen liity mitään ehtoja siinä olevan säännön soveltamiseksi, eli sille, että kaikkien työntekijöiden on saatava vähintään neljän viikon mittainen palkallinen vuosiloma”. ( 34 ) Lisäksi unionin tuomioistuin on todennut samassa tuomiossa, että ”vaikka direktiivin 2003/88 7 artiklassa jätetäänkin jäsenvaltioille tiettyä harkintavaltaa siinä säädetyn palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden saamista ja myöntämistä koskevien edellytysten vahvistamisessa, tämä seikka ei horjuta kyseisessä artiklassa säädetyn velvollisuuden täsmällistä ja ehdotonta luonnetta”. Unionin tuomioistuin huomauttaa, että tässä suhteessa ”direktiivin 2003/88 7 artikla ei kuulu kyseisen direktiivin niihin säännöksiin, joista sen 17 artiklan nojalla voidaan poiketa”. Näin ollen sen mukaan ”on mahdollista määrittää suojelun vähimmäistaso, joka jäsenvaltioiden on kyseisen 7 artiklan perusteella joka tapauksessa pantava täytäntöön”. ( 35 ) Unionin tuomioistuin toteaa siten 24.1.2012 antamansa tuomion Dominguez ( 36 ) 36 kohdassa, että ”direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohta täyttää edellytykset välittömän oikeusvaikutuksen saamiseksi”.

46. Siltä osin kuin tarkemmin sanottuna on kyse direktiivin 2003/88 7 artiklan 2 kohdasta, minusta vaikuttaa siltä, että sen välittömän oikeusvaikutuksen tunnustaminen perustuu tuomioon Bollacke, jossa unionin tuomioistuin on todennut, että kyseisessä säännöksessä ”ei aseteta minkäänlaista muuta edellytystä rahallisen korvauksen saamista koskevan oikeuden syntymiselle kuin yhtäältä se, että työsuhde on päättynyt, ja toisaalta se, ettei työntekijä ole pitänyt kaikkea palkallista vuosilomaansa, johon hänellä oli oikeus työsuhteen päättyessä”. ( 37 ) Lisäksi unionin tuomioistuin on katsonut samassa tuomiossa, että direktiivin 2003/88 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu rahallista korvausta koskeva oikeus ”annetaan [kyseisellä] direktiivillä suoraan”. ( 38 )

47. Seuraavaksi on aiheellista tutkia, voiko edesmenneen työntekijän perillinen käsiteltävänä olevissa yhdistetyissä asioissa vedota suoraan direktiivin 2003/88 7 artiklaan työnantajaa vastaan, riippumatta siitä, onko tämä julkisoikeudellinen vai yksityisoikeudellinen oikeushenkilö, korvauksen saamiseksi pitämättä jääneestä palkallisesta vuosilomasta, toisin sanoen palkallisen vuosiloman korvaamiseksi rahana.

48. Tältä osin ilmenee, että sen unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön vuoksi, jossa kieltäydytään tunnustamasta direktiiveille välitöntä horisontaalista oikeusvaikutusta, ( 39 ) Bauer ja Broßonn eivät ole yhdenvertaisessa asemassa sen palkalliseen vuosilomaan liittyvän oikeuden, jonka heidän edesmennyt aviomiehensä on hankkinut, tosiasiallisen suojelun takaamisen osalta.

49. Kun otetaan huomioon, että Bauerin aviomies on ollut julkisoikeudellisen yksikön Stadt Wuppertalin palveluksessa, Bauer voi vaikeuksitta vedota kyseistä yksikköä vastaan miehensä pitämättä jääneen palkallisen vuosiloman rahallista korvaamista koskevaan oikeuteen, joka myönnetään hänelle suoraan direktiivin 2003/88 7 artiklan 2 kohdassa. On muistutettava, että ”silloin, kun yksityiset oikeussubjektit voivat vedota direktiiviin yksityisen oikeussubjektin sijaan valtiota vastaan, he voivat tehdä tämän riippumatta siitä, toimiiko valtio työnantajana vai viranomaisena. Molemmissa tapauksissa on tarpeen välttää tilanne, jossa valtio voisi hyötyä siitä, ettei se ole noudattanut unionin oikeutta”. ( 40 ) Unionin tuomioistuin on todennut näiden huomioiden perusteella, että ”yksityiset voivat vedota direktiivin ehdottomiin ja riittävän täsmällisiin säännöksiin jäsenvaltion ja sen hallinnon kaikkien elinten, kuten hajautetun hallinnon viranomaisten – – lisäksi – – myös sellaisia elimiä tai yksiköitä vastaan, jotka toimivat valtion alaisuudessa tai ovat valtion määräysvallassa tai joilla on sellaisia erityisen laajoja toimivaltuuksia, jotka poikkeavat niistä oikeuksista, jotka johtuvat yksityisten välisiin suhteisiin sovellettavista oikeussäännöistä”. ( 41 )

50. Näin ollen Bundesarbeitsgerichtin kysymykseen on asiassa Bauer (C‑569/16) vastattava, että jos kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi on saatettu yksityisen henkilön ja julkisoikeudellisen yksikön välinen oikeusriita, ei ole mahdollista tulkita sovellettavaa kansallista oikeutta direktiivin 2003/88 7 artiklan mukaisesti, sen on toimivaltansa rajoissa turvattava kyseiseen artiklaan perustuva yksityisten oikeussuoja ja taattava sen täysimääräiset vaikutukset jättämällä tarvittaessa soveltamatta sen kanssa ristiriidassa olevia kansallisen lainsäädännön säännöksiä.

51. Broßonnin asema kiistassa on sitä vastoin monimutkaisempi, koska hänen miehensä työskenteli yksityisoikeudelliselle henkilölle. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivillä ei sellaisenaan voida luoda velvoitteita yksityiselle oikeussubjektille eikä siihen näin ollen sellaisenaan voida vedota tällaista henkilöä vastaan kansallisessa tuomioistuimessa. ( 42 ) Huolimatta siitä, että direktiivin 2003/88 1 artiklan 3 kohdan mukaan direktiiviä sovelletaan kaikkeen yksityiseen ja julkiseen toimintaan, tie, joka voisi johtaa siihen, että unionin oikeudessa suoraan taataan Broßonnille pitämättä jääneen palkallisen vuosiloman rahallinen korvaaminen, on näin ollen monimutkainen, eikä se ole esteetön. Yritän kuitenkin esitellä sen riittävän selvästi, jotta yksityiset oikeussubjektit voivat tulevaisuudessa helpommin käyttää sitä sen perusoikeuden, joka palkallista vuosilomaa koskeva oikeus on, tehokkaan suojan varmistamiseksi.

52. Tässä yhteydessä on syytä huomauttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ”unionin oikeusjärjestyksessä taatut perusoikeudet ovat sovellettavissa kaikkiin unionin oikeudessa säänneltyihin tilanteisiin”. ( 43 ) Koska BUrlG:n 7 §:n 4 momentilla on pantu täytäntöön tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 23.11.1993 annettu neuvoston direktiivi 93/104/EY, ( 44 ) joka on kodifioitu direktiivillä 2003/88, pääasiassa sovelletaan perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaa.

53. Tämän täsmennyksen esitettyäni katson, että jos kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi on saatettu kahden oikeushenkilön välinen oikeusriita, ei ole mahdollista tulkita sovellettavaa kansallista oikeutta direktiivin 2003/88 7 artiklan mukaisesti, sen on toimivaltansa rajoissa turvattava perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaan perustuva yksityisten oikeussuoja ja taattava sen täysimääräiset vaikutukset jättämällä tarvittaessa soveltamatta sen kanssa ristiriidassa olevia kansallisen lainsäädännön säännöksiä. Mielestäni perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdalla on ominaisuudet, jotka ovat tarpeen, jotta siihen voidaan vedota suoraan yksityisten oikeussubjektien välisessä oikeusriidassa sellaisten kansallisten säännösten, joiden vaikutuksesta työntekijä menettää oikeutensa palkalliseen vuosilomaan, soveltamatta jättämiseksi. Ehdotan siten, että unionin tuomioistuin antaa ikään perustuvan syrjinnän kieltoa koskevasta yleisestä oikeusperiaatteesta ( 45 ) antamaansa ratkaisua ja sen jälkeen perusoikeuskirjan 21 ja 47 artiklasta ( 46 ) antamaansa ratkaisua vastaavan ratkaisun.

54. Muistutan, että perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan nojalla ”jokaisella työntekijällä on oikeus – – palkalliseen vuosilomaan”. Kuten unionin tuomioistuin on jo todennut, oikeudesta palkalliseen vuosilomaan on määrätty nimenomaisesti perusoikeuskirjan, jolla on SEU 6 artiklan 1 kohdan mukaan sama oikeudellinen arvo kuin perussopimuksilla, kyseisessä artiklassa. ( 47 )

55. Perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaan liittyvistä selityksistä ilmenee, että kyseinen määräys ”perustuu – – direktiiviin 93/104 sekä Euroopan sosiaalisen peruskirjan 2 artiklaan sekä työntekijöiden sosiaalisia perusoikeuksia koskevan yhteisön peruskirjan 8 kohtaan”. ( 48 ) Muistutan, että direktiivi 93/104 on sittemmin kodifioitu direktiivillä 2003/88, että direktiivissä 2003/88 ei sallita poikettavan sen 7 artiklan 1 kohdasta ja että tämän kohdan sanamuodosta ( 49 ) ilmenee, että jokaisella työntekijällä on oikeus vähintään neljän viikon palkalliseen vuosilomaan. Kuten unionin tuomioistuin on todennut useaan otteeseen, tätä oikeutta palkalliseen vuosilomaan on pidettävä unionin sosiaalioikeuden periaatteena, jolla on erityinen merkitys ja jonka toimivaltaiset kansalliset viranomaiset voivat panna täytäntöön ainoastaan itse direktiivissä 2003/88 nimenomaisesti määritellyissä rajoissa. ( 50 )

56. Näin kuvatusta säännöstöstä ilmenee, että oikeus palkalliseen vuosilomaan on unionin sosiaalioikeuden periaate, jolla on erityinen merkitys, joka on nyt vahvistettu perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa ja joka on konkretisoitu direktiivillä 2003/88.

57. Nyt käsiteltävät asiat tarjoavat unionin tuomioistuimelle tilaisuuden täsmentää oikeuskäytäntöä, joka perustuu tarpeeseen taata sosiaalisten perusoikeuksien toteutuminen, niin, että oikeutta palkalliseen vuosilomaan voidaan luonnehtia paitsi unionin sosiaalioikeuden periaatteeksi, jolla on erityinen merkitys, myös – ja etenkin – täysimääräiseksi ja perustavanlaatuiseksi sosiaaliseksi oikeudeksi. ( 51 ) Näin ollen ehdotan unionin tuomioistuimelle, että se parantaa niiden sosiaalisten perusoikeuksien, joilla on vaaditut ominaisuudet, jotta niihin voidaan vedota suoraan yksityisten oikeussubjektien välisissä oikeusriidoissa, sovellettavuutta tuomioistuimissa.

58. Unionin tuomioistuimen tuomiossa Association de médiation sociale käyttöön ottaman arviointimenetelmän mukaisesti minusta vaikuttaa oikeudellisesti perustellulta tunnustaa mahdollisuus vedota suoraan perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaan yksityisten oikeussubjektien välisissä oikeusriidoissa sellaisten kansallisten säännösten, joiden vaikutuksesta työntekijä menettää oikeutensa palkalliseen vuosilomaan, soveltamatta jättämiseksi.

59. Unionin tuomioistuin toisti kyseisessä tuomiossa kieltäytyvänsä tunnustamasta direktiivien välitöntä horisontaalista oikeusvaikutusta ja palautti mieleen vakiintuneen oikeuskäytäntönsä, jonka mukaan edes sellaista direktiivin säännöstä, joka on selkeä, täsmällinen ja ehdoton ja jolla pyritään myöntämään yksityisille oikeussubjekteille oikeuksia tai asettamaan heille velvollisuuksia, ei voida soveltaa sellaisenaan yksityisten oikeussubjektien välisessä oikeudenkäynnissä. ( 52 )

60. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut, ettei sillä ole keinoa lieventää direktiivien välittömän horisontaalisen oikeusvaikutuksen puuttumista, johon sen kansallisen oikeuden tulkinta kyseisen direktiivin mukaisesti johtaa. Unionin tuomioistuimen on siis tarkistettava, voitiinko – analogisesti sen kanssa, mitä se oli todennut 19.1.2010 antamassaan tuomiossa Kücükdeveci ( 53 ) – perusoikeuskirjan 27 artiklaan ( 54 ) vedota yksin tai yhdessä direktiivin 2002/14/EY ( 55 ) säännösten kanssa yksityisten oikeussubjektien välisessä riita-asiassa tarvittaessa direktiivin vastaisen kansallisen säännöksen sivuuttamiseksi.

61. Todettuaan, että perusoikeuskirjan 27 artiklaa on todellakin sovellettava pääasiaan, unionin tuomioistuin korosti sitä, että kyseisen artiklan sanamuodosta käy selvästi ilmi, että jotta kyseinen artikla saisi täyden vaikutuksensa, sitä on täsmennettävä unionin oikeussäännöillä tai kansallisilla oikeussäännöillä. ( 56 )

62. Unionin tuomioistuin on huomauttanut tältä osin, että ”direktiivin 2002/14 3 artiklan 1 kohdassa vahvistettua jäsenvaltioille osoitettua kieltoa, jonka mukaan ne eivät saa jättää huomiotta yrityksen henkilöstön määrää laskettaessa tiettyä työntekijöiden ryhmää, joka alun perin kuuluu kyseisessä laskelmassa huomioon otettavien henkilöiden joukkoon, ei voida johtaa välittömästi sovellettavana oikeussääntönä perusoikeuskirjan 27 artiklan sanamuodosta eikä kyseistä artiklaa koskevista selityksistä”. ( 57 )

63. Tämän osalta se on todennut, että ”pääasian olosuhteet poikkeavat [19.1.2010 annettuun tuomioon Kücükdeveci (C-555/07, EU:C:2010:21)] johtaneen asian olosuhteista, koska siinä kyseessä ollut ikään perustuvan syrjinnän kieltoa koskeva periaate, joka on vahvistettu perusoikeuskirjan 21 artiklassa, riittää itsessään antamaan yksityisille subjektiivisen oikeuden, johon voidaan vedota sellaisenaan”. ( 58 )

64. Unionin tuomioistuin päättelee siitä, että ”perusoikeuskirjan 27 artiklaan sellaisenaan ei – – voida vedota pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa riita-asiassa sen päätelmän tekemiseksi, että direktiivin 2002/14 vastainen kansallinen säännös on sivuutettava”. ( 59 )

65. Unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että ”tätä toteamusta eivät horjuta perusoikeuskirjan 27 artikla ja direktiivin 2002/14 säännökset yhdessä, kun otetaan huomioon, että siltä osin kuin kyseinen artikla ei itsessään riitä antamaan yksityisille oikeutta, johon voidaan vedota sellaisenaan, toisin ei voi olla silloin, kun kyseessä on tällainen yhdistelmä”. ( 60 )

66. Asianosainen, jonka oikeuksia on loukattu sen vuoksi, että kansallinen oikeus on ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, voi tällöin ainoastaan ”vedota [19.11.1991 annetussa tuomiossa Francovich ym. (C-6/90 ja C-9/90, EU:C:1991:428)] vahvistettuun oikeuskäytäntöön saadakseen korvausta kärsimästään vahingosta”. ( 61 )

67. Tuomiossaan Association de médiation sociale unionin tuomioistuin antoi siten viestin, jonka mukaan kaikkiin perusoikeuskirjan IV osaston, jonka otsikko on ”Yhteisvastuu”, määräyksiin ei voida vedota suoraan yksityisten oikeussubjektien välisessä oikeusriidassa. Unionin tuomioistuin saattoi siten osittain hälventää pelkoja, jotka koskivat sen oletettua valmiutta hyväksyä laajasti mahdollisuus vedota suoraan perusoikeuskirjassa tunnustettuihin sosiaalisiin perusoikeuksiin yksityisten oikeussubjektien välisissä oikeusriidoissa.

68. On pantu merkille, että unionin tuomioistuimen kyseisessä tuomiossa omaksuma ratkaisu ei täysin takaa sosiaalisten perusoikeuksien tehokasta suojelua. ( 62 ) Voidaan myös katsoa, että sen lisäksi, että perusoikeuskirjan 52 artiklan 5 kohdassa ei suljettu pois sitä, siinä nimenomaisesti sallittiin se, että perusoikeuskirjan määräykseen, jossa jokin ”periaate” tunnustetaan, voidaan vedota suoraan kansallisissa tuomioistuimissa kansallisten toimien, joilla unionin oikeus pannaan täytäntöön, laillisuuden valvomiseksi.

69. Näin ollen on ymmärrettävää, että perusoikeuskirjan tulkitsijana, joka noudattaa kaikilta osin toimivallan jakamisen periaatetta, unionin tuomioistuin katsoo, että sen on noudatettava perusoikeuskirjan määräysten sanamuotoa erityisesti siltä osin kuin niissä tunnustetaan tietty oikeus tai periaate sekä viitataan, kuten perusoikeuskirjan 27 artiklassa, ”unionin oikeuden sekä kansallisten lainsäädäntöjen ja käytäntöjen mukaisiin tapauksiin ja niissä määrättyihin edellytyksiin”.

70. Tämän ajattelutavan mukaisesti voidaan katsoa, että unionin tuomioistuin on tuomiollaan Association de médiation sociale tehnyt, ilmaisematta asiaa selvästi, selkeän eron perusoikeuskirjassa vahvistettujen periaatteiden, joiden sovellettavuus tuomioistuimissa on rajoitettu ja välillinen, ja perusoikeuskirjassa tunnustettujen oikeuksien, joiden sovellettavuus tuomioistuimissa puolestaan on täydellinen ja välitön, välillä.

71. En aio missään tapauksessa aloittaa keskustelua perusoikeuskirjassa tunnustettujen oikeuksien ja periaatteiden vaikutuksista ja niiden kummankin sovellettavuudesta tuomioistuimissa, koska perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan perusteella työntekijöiden oikeus palkalliseen vuosilomaan vaikuttaa niin kiistattomalta. ( 63 )

72. Tahdon keskittyä siihen tuomiosta Association de médiation sociale nimenomaisesti ilmenevään seikkaan, etteivät direktiivi 2002/14 ja perusoikeuskirjan 27 artikla voi sellaisenaan luoda yksityisille oikeussubjekteille oikeutta, johon nämä voisivat vedota horisontaalisessa riita-asiassa, riippumatta siitä, tarkastellaanko kyseisiä säännöksiä ja määräyksiä erikseen vai yhdessä.

73. Toisin sanoen perusoikeuskirjan kyseisen määräyksen ja sitä selventävän unionin johdetun oikeuden normin tarkastelu yhdessä ei tee mahdolliseksi vedota suoraan kyseiseen määräykseen. ( 64 ) Samaan aikaan unionin tuomioistuimen tuomiossa Association de médiation sociale esittämästä päättelystä seuraa, ettei mahdollisuutta vedota suoraan perusoikeuskirjan määräyksiin horisontaalisissa riita-asioissa voida suoralta kädeltä sulkea pois. Tällainen vetoaminen on mahdollista, jos perusoikeuskirjan kyseinen artikla riittää itsessään antamaan yksityisille oikeuden, johon voidaan vedota sellaisenaan. ( 65 ) Unionin tuomioistuimen mukaan näin ei ole perusoikeuskirjan 27 artiklan tapauksessa; kuten sen sanamuodosta ilmenee, kyseistä artiklaa on ”täsmennettävä unionin oikeussäännöillä tai kansallisilla oikeussäännöillä”, ( 66 ) jotta se saisi täyden vaikutuksensa.

74. Unionin tuomioistuimen tuomiossaan Association de médiation sociale käyttämän päättelyn logiikka näyttää minusta perustuvan siten käsitykseen, jonka mukaan direktiivi, jossa annetaan konkreettinen muoto perusoikeuskirjan määräyksessä tunnustetulle perusoikeudelle, ei voi antaa kyseiselle määräykselle ominaisuuksia, jotka ovat tarpeen, jotta siihen voitaisiin vedota suoraan yksityisten oikeussubjektien välisessä oikeusriidassa, jos todetaan, ettei kyseisellä määräyksellä sellaisenaan sen sanamuodon ja sitä koskevien selitysten valossa voi olla tällaisia ominaisuuksia. Tämän ajattelutavan mukaan ei ole mahdollista, että direktiivi, jolla ei ole välitöntä horisontaalista oikeusvaikutusta, toisi perusoikeuskirjan määräykselle sellaisen ominaisuuden.

75. Tuomio Association de médiation sociale teki näin ollen lopun 19.1.2010 annetussa tuomiossa Kücükdeveci ( 67 ) käytetystä sanamuodosta mahdollisesti seuranneesta epäselvyydestä; kyseisessä tuomiossa viitataan mahdollisuuteen vedota ”ikään perustuvan syrjinnän kieltävään periaatteeseen, sellaisena kuin se on konkretisoituna direktiivillä 2000/78[/EY ( 68 )]”. ( 69 ) Voidaan kysyä, eikö tämä sanamuoto merkinnyt direktiivien välittömän horisontaalisen oikeusvaikutuksen puuttumista tai jopa normihierarkiaa koskevan vakiintuneen oikeuskäytännön kyseenalaistamista? ( 70 ) Näiltä osin tuomiosta Association de médiation sociale ilmenee selvästi, että 19.1.2010 annettuun tuomioon Kücükdeveci ( 71 ) pohjautuva oikeuskäytäntö säilytetään ja että yksityisten oikeussubjektien välisessä oikeusriidassa voidaan tarvittaessa vedota ainoastaan primaarioikeuden asemassa oleviin normeihin. ( 72 ) Tämän vuoksi voidaan katsoa, että koska kyseisessä tuomiossa tunnustetaan mahdollisuus vedota suoraan perusoikeuskirjan määräyksiin horisontaalisissa riita-asioissa, siinä vahvistetaan direktiivien välittömän horisontaalisen oikeusvaikutuksen puuttumista lieventävä apukeino. ( 73 )

76. Unionin tuomioistuin noudatti tätä oikeuskäytäntöä 17.4.2018 antamassaan tuomiossa Egenberger ( 74 ) tunnustaessaan mahdollisuuden vedota suoraan perusoikeuskirjan 21 artiklaan yksityisten oikeussubjektien välisessä riita-asiassa siltä osin kuin siinä kielletään uskontoon tai vakaumukseen perustuva syrjintä ( 75 ) sekä perusoikeuskirjan 47 artiklaan, joka koskee oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan. ( 76 )

77. Aiemmista mahdollisesti vastakkaisista väitteistä poiketen sen tunnustaminen, että perusoikeuskirjan määräyksiin on mahdollista vedota suoraan horisontaalisissa riita-asioissa, mikä on mielestäni tuomion Association de médiation sociale keskeinen anti, ei ole vastoin perusoikeuskirjan 51 artiklaa, sillä kyseisellä tunnustamisella pyritään siihen, että jäsenvaltiot, joille perusoikeuskirjan määräykset on osoitettu, kunnioittavat siinä tunnustettuja perusoikeuksia soveltaessaan unionin oikeutta. Se, että näihin oikeuksiin vedotaan horisontaalisessa riita-asiassa, ei ole tältä kannalta ratkaisevaa, eikä se missään tapauksessa merkitse sitä, että jäsenvaltiot voisivat välttyä toteamukselta, joka koskee perusoikeuskirjan rikkomista unionin oikeuden täytäntöönpanon yhteydessä. ( 77 )

78. Näin ollen on syytä poistaa lopullisesti este, jonka perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohta voisi muodostaa sille, että perusoikeuskirjan määräyksiin voidaan vedota suoraan yksityisten oikeussubjektien välisissä oikeusriidoissa. Vaikka kyseisessä artiklassa määrätään, että perusoikeuskirjan määräykset ”koskevat unionin toimielimiä, elimiä ja laitoksia – – sekä jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun viimeksi mainitut soveltavat unionin oikeutta”, siinä ei nimenomaisesti suljeta pois kaikkia perusoikeuskirjan vaikutuksia yksityisten oikeussubjektien välisissä suhteissa. ( 78 ) On lisättävä, että unionin tuomioistuin on tunnustanut välittömän horisontaalisen oikeusvaikutuksen useille unionin primaarioikeuden määräyksille, vaikka ne on sanamuotonsa perusteella osoitettu jäsenvaltioille. ( 79 )

79. Edellä esitetystä seuraa, että unionin tuomioistuin on ottanut tuomiossa Association de médiation sociale käyttöön menetelmän sen arvioimiseksi, kuinka direktiivin tarjoama suoja ja perusoikeuksien suojelua sääntelevät normit nivoutuvat toisiinsa. ( 80 ) Nyt käsiteltävät asiat tarjoavat unionin tuomioistuimelle tilaisuuden täydentää ja täsmentää kyseistä arviointimenetelmää, tällä kertaa suhteessa perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaan, jolla perusoikeuskirjan 27 artiklasta poiketen on mielestäni ominaisuudet, jotka ovat tarpeen, jotta siihen voidaan vedota suoraan yksityisten oikeussubjektien välisessä oikeusriidassa sen vastaisen kansallisen lainsäädännön soveltamatta jättämiseksi tarvittaessa.

80. Jotta vetoaminen suoraan perusoikeuskirjan määräykseen olisi mahdollista, kyseisen määräyksen on oltava sen sanamuodosta ilmeneviltä luontaisilta ominaisuuksiltaan pakottava ja itsessään riittävä. ( 81 )

81. Perusoikeus palkalliseen vuosilomaan, sellaisena kuin se on esitetty perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa, on epäilemättä luonteeltaan pakottava. Unionin tuomioistuin on johdonmukaisesti korostanut oikeuskäytännössään palkallisen vuosiloman tärkeyttä ja pakottavaa luonnetta sekä todennut, että sitä on pidettävä ”unionin sosiaalioikeuden yhtenä periaatteena, jolla on erityinen merkitys ja josta ei voida poiketa”. ( 82 ) Tämä oikeus ei koske ainoastaan viranomaisten toimintaa, vaan se pätee myös yksityisten välisiin suhteisiin. Tämä on peruste, jonka yhteisöjen tuomioistuin otti huomioon jo 8.4.1976 antamassaan tuomiossa Defrenne (43/75, EU:C:1976:56). ( 83 )

82. Lisäksi perusoikeuskirjan kyseisen määräyksen on oltava itsessään riittävä, kuten olen todennut edellä, ( 84 ) mikä tarkoittaa sitä, että unionin oikeuden tai kansallisen oikeuden täydentävän normin antaminen ei saa olla edellytys perusoikeuskirjassa tunnustetun perusoikeuden toimivuuden turvaamiselle. ( 85 ) Toisin sanoen perusoikeuskirjan määräyksessä ei edellytetä täydentävien toimenpiteiden toteuttamista, jotta sillä voisi olla välittömiä oikeusvaikutuksia yksityisiin oikeussubjekteihin nähden.

83. Tarkkaan ottaen katson, että perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan sanamuodon valossa kyseinen kohta ei edellytä täydentävien toimenpiteiden toteuttamista, jotta sillä voisi olla välittömiä oikeusvaikutuksia yksityisiin oikeussubjekteihin nähden. Tällaisessa tilanteessa voi tosin olla hyödyllistä, että jäsenvaltiot toteuttavat unionin johdetun oikeuden toimen ja/tai täytäntöönpanotoimenpiteitä, jotta yksityiset voisivat käytännössä hyötyä kyseisestä perusoikeudesta. Tällaisten toimenpiteiden toteuttaminen, mitä perusoikeuskirjan kyseisen määräyksen sanamuoto ei edellytä, ei ole välttämätöntä, jotta kyseinen määräys voisi tuottaa vaikutuksia suoraan kansallisten tuomioistuinten ratkaistavina olevissa oikeusriidoissa. ( 86 )

84. Edellä esitetystä seuraa, että siltä osin kuin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa tunnustetaan kaikkien työntekijöiden oikeus palkalliseen vuosilomaan, sillä on ominaisuudet, jotka ovat tarpeen, jotta siihen voidaan vedota suoraan yksityisten oikeussubjektien välisissä oikeusriidoissa sellaisten kansallisten säännösten, joiden vaikutuksesta työntekijä menettää kyseisen oikeutensa, soveltamatta jättämiseksi. Asianlaita on näin, kuten olen edellä todennut, sellaisen kansallisen lainsäädännön tai käytännön osalta, jonka mukaan oikeus palkalliseen vuosilomaan lakkaa synnyttämättä oikeutta pitämättä olevan palkallisen vuosiloman perusteella maksettavaan rahalliseen korvaukseen silloin, kun työsuhde päättyy työntekijän kuoleman johdosta, ja jonka mukaan perittävän perillisille ei näin ollen voida maksaa tällaista korvausta. Kuten unionin tuomioistuin on todennut tuomiossaan Bollacke, tällaiset kansalliset lainsäädännöt tai käytännöt johtaisivat nimittäin ”taannehtivasti palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden – – täydelliseen menettämiseen”. ( 87 )

85. Näin ollen ehdotan unionin tuomioistuimelle, että Bundesarbeitsgerichtin kysymykseen on asiassa Willmeroth (C-570/16) vastattava, että jos kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi on saatettu kahden yksityisen oikeussubjektin välinen oikeusriita, ei ole mahdollista tulkita sovellettavaa kansallista oikeutta direktiivin 2003/88 7 artiklan mukaisesti, sen on toimivaltansa rajoissa turvattava perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaan perustuva yksityisten oikeussuoja ja taattava kyseisen artiklan täysimääräiset vaikutukset jättämällä tarvittaessa soveltamatta sen kanssa ristiriidassa olevia kansallisia säännöksiä.

86. Täydennän arviointiani täsmentämällä, että toteamus, jonka mukaan perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohta riittää itsessään, siltä osin kuin siinä määrätään kaikkien työntekijöiden oikeudesta palkalliseen vuosilomaan, antamaan yksityisille oikeuden, johon voidaan vedota sellaisenaan oikeusriidassa, jossa he ovat asianosaisina ja joka koskee unionin oikeuteen kuuluvaa alaa, ei ole tyhjentävä vastaus kyseisen määräyksen normatiivisen sisällön määrittämistä koskevaan kysymykseen.

87. Huomautan tässä yhteydessä, että tuomiosta Association de médiation sociale on pääteltävissä muun muassa, että määritettäessä, voidaanko perusoikeuskirjan määräykseen vedota suoraan yksityisten välisessä riita-asiassa, on otettava huomioon sitä koskevat selitykset. ( 88 ) Nämä selitykset on mielestäni otettava huomioon, jotta voidaan määritellä perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa esitetyn suoraan sovellettavan oikeussäännön normatiivinen sisältö. Perusoikeuskirjaa koskevien selitysten huomioon ottamisesta määrätään myös SEU 6 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa, jonka mukaan ”perusoikeuskirjassa esitettyjä oikeuksia, vapauksia ja periaatteita on tulkittava perusoikeuskirjan tulkintaa ja soveltamista koskevien perusoikeuskirjan VII osaston yleisten määräysten mukaisesti ja ottaen asianmukaisesti huomioon perusoikeuskirjassa tarkoitetut selitykset, joissa esitetään näiden määräysten lähteet”. Perusoikeuskirjan 52 artiklan 7 kohdan mukaan ”unionin ja jäsenvaltioiden tuomioistuimet ottavat asianmukaisesti huomioon perusoikeuskirjan tulkitsemisen ohjaamiseksi laaditut selitykset”. ( 89 )

88. Perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaa koskevista selityksistä ilmenee, että laatiessaan kyseisen määräyksen perusoikeuskirjan laatijat ovat tukeutuneet muun muassa direktiiviin 93/104. Muistutan, että kyseisten selitysten mukaan perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohta ”perustuu direktiiviin 93/104 – –”. Direktiivi 93/104 on sittemmin kodifioitu direktiivillä 2003/88, ja kuten direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohdasta, ( 90 ) josta direktiivissä ei sallita poikettavan, sanamuodosta ilmenee, jokaisella työntekijällä on oikeus vähintään neljän viikon palkalliseen vuosilomaan. Perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohta on siten direktiivin 93/104 ”kova ydin”; kyseisessä artiklassa vahvistetaan ja koonnetaan se, mikä näyttää olevan kyseisen direktiivin olennaisin tarkoitus. ( 91 )

89. Päättelen tästä normien limittäisyydestä, joka ilmenee myös unionin tuomioistuimen viimeaikaisesta oikeuskäytännöstä, ( 92 ) että perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa taataan jokaiselle työntekijälle oikeus vähintään neljän viikon palkalliseen vuosilomaan. ( 93 ) Toisin sanoen perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan normatiivisen sisällön määrittelemiseksi ja kyseisestä määräyksestä seuraavien velvoitteiden määrittämiseksi ei mielestäni voida jättää huomiotta direktiivin 2003/88 7 artiklaa ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä; unionin tuomioistuin on sen pohjalta täsmentänyt käsiteltäväkseen saatettujen asioiden myötä ”unionin sosiaalioikeuden periaatteen, jolla on erityinen merkitys”, ( 94 ) – jollainen oikeus palkalliseen vuosilomaan on ( 95 ) – sisällön ja ulottuvuuden.

90. Juuri tämän normien limittäisyyden vuoksi oikeutta rahalliseen korvaukseen, joka on oltava jokaisella työntekijällä, joka ei tahdostaan riippumattomista syistä ole kyennyt käyttämään oikeuttaan palkalliseen vuosilomaan ennen työsuhteen päättymistä, sellaisena kuin kyseinen oikeus ilmenee direktiivin 2003/88 7 artiklan 2 kohdasta ja sellaisena kuin unionin tuomioistuin on tunnustanut ja vahvistanut sen, ( 96 ) on pidettävä perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa taattuna oikeutena. ( 97 )

91. Viimeaikaisessa oikeuskäytännössään unionin tuomioistuin näyttää minusta ottaneen aiempaa paremmin huomioon kyseessä olevan perusoikeuden toteutumista koskevan tavoitteen määrittääkseen perusoikeuskirjasta johtuvat velvollisuudet. ( 98 )

92. Esitän päätelmänäni, että unionin tuomioistuin näyttää tuomiossaan Association de médiation sociale päätelleen, että perusoikeuskirjaan sisältyy määräyksiä, joihin kaikkiin ei voida vedota samalla tavalla suoraan yksityisten oikeussubjektien välisissä oikeusriidoissa. Jos ilmenee, että perusoikeuskirjan määräys on normatiivisesti heikko, siinä tunnustetun perusoikeuden suojelu edellyttää unionin lainsäätäjän ja/tai kansallisten lainsäätäjien toimenpiteitä, minkä vuoksi se ei voi sellaisenaan tuottaa oikeusvaikutusta, jota voitaisiin sellaisenaan soveltaa kansallisessa oikeudenkäynnissä. Tällaisessa tilanteessa unionin tuomioistuimen on otettava huomioon perusoikeuskirjan laatijoiden ilmaisema tahto, jonka mukaan unionin lainsäätäjän ja/tai kansallisten lainsäätäjien on annettava määritellä siinä tunnustettujen perusoikeuksien sisältö ja täytäntöönpanoehdot.

93. Vaikka tämä unionin tuomioistuimen näkemys on ymmärrettävä etenkin, kun otetaan huomioon toimivallanjaon periaate, sitä on mielestäni tasapainotettava joustavammalla lähestymistavalla perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan kaltaisten määräysten osalta, joissa tunnustetaan jokin oikeus viittaamatta nimenomaisesti unionin oikeuden tai kansallisen oikeuden normien antamiseen.

94. Ei pidä myöskään aliarvioida mahdollisuutta, että muilla perusoikeuksien suojaa koskevilla asiakirjoilla, kuten Euroopan sosiaalisella peruskirjalla, olisi välitön oikeusvaikutus kansallisissa tuomioistuimissa. Tältä osin on todettava, että se, että unionin tuomioistuin kieltäytyy tunnustamasta välitöntä oikeusvaikutusta perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdalle, vaikuttaa minusta olevan vastakkainen siihen havaittuun suuntaukseen nähden, jonka mukaan kansalliset tuomioistuimet ovat aiempaa valmiimpia tunnustamaan välittömän oikeusvaikutuksen Euroopan sosiaaliselle peruskirjalle. ( 99 )

95. Ehdotan siis, että unionin tuomioistuin hylkää liian rajoittavan lähestymistavan perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaa kohtaan ja antaa sellaista tasapainoista oikeuskäytäntöä, jossa vahvistetaan, että vaikka kaikilla perusoikeuskirjan määräyksillä, joissa tunnustetaan sosiaaliset perusoikeudet, ei olisi niiden välittömän horisontaalisen oikeusvaikutuksen tunnustamiseksi edellytettyjä ominaisuuksia, näin on oltava niiden määräysten tapauksessa, jotka ovat luonteeltaan pakottavia ja itsessään riittäviä. Tiivistetysti voidaan todeta, että nyt käsiteltävät asiat antavat unionin tuomioistuimelle tilaisuuden varmistaa sen, ettei sosiaalisten perusoikeuksien tunnustaminen ole ”pelkkä hokema”. ( 100 )

IV Ratkaisuehdotus

96. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Bundesarbeitsgerichtin yhdistetyissä asioissa Bauer (C-569/16) ja Willmeroth (C‑570/16) esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY 7 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle tai käytännölle, jonka mukaan oikeus palkalliseen vuosilomaan lakkaa synnyttämättä oikeutta pitämättä olevan palkallisen vuosiloman perusteella maksettavaan rahalliseen korvaukseen silloin, kun työsuhde päättyy työntekijän kuoleman johdosta, ja jonka mukaan perittävän perillisille ei näin ollen voida maksaa tällaista korvausta. 2) Lisäksi asiassa Bauer (C-569/16) ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Bundesarbeitsgerichtille seuraavasti: Jos kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi on saatettu yksityisen henkilön ja julkisoikeudellisen yksikön välinen oikeusriita, ei ole mahdollista tulkita sovellettavaa kansallista oikeutta direktiivin 2003/88 7 artiklan mukaisesti, sen on toimivaltansa rajoissa turvattava kyseiseen artiklaan perustuva yksityisten oikeussuoja ja taattava sen täysimääräiset vaikutukset jättämällä tarvittaessa soveltamatta sen kanssa ristiriidassa olevia kansallisia säännöksiä. 3) Lopuksi asiassa Willmeroth (C-570/16) ehdotan, että unionin tuomioistuin antaa seuraavan vastauksen: Jos kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi on saatettu kahden yksityisen oikeussubjektin välinen oikeusriita, ei ole mahdollista tulkita sovellettavaa kansallista oikeutta direktiivin 2003/88 7 artiklan mukaisesti, sen on toimivaltansa rajoissa turvattava Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaan perustuva yksityisten oikeussuoja ja taattava kyseisen artiklan täysimääräiset vaikutukset jättämällä tarvittaessa soveltamatta sen kanssa ristiriidassa olevia kansallisia säännöksiä.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: ranska.

( 2 ) EUVL 2003, L 299, s. 9.

( 3 ) Jäljempänä perusoikeuskirja.

( 4 ) Kuten Walkila, S., toteaa teoksessa Horizontal Effect of Fundamental Rights in EU Law, Europa Law Publishing, Groningue, 2016, ”an unequal relation of the parties tends more easily to justify recourse to fundamental rights in an effort to strengthen the position of the weaker party. Since this is a common situation and characteristic of many employer-employee relations, the field of employment law has proved a fruitful area for the evolution of the horizontal effect of fundamental right norms of EU law” (s. 199).

( 5 ) Ks. mm. tuomio 10.10.2017, Farrell (C-413/15, EU:C:2017:745, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 6 ) Ks. tältä osin Van Raepenbusch, S., Droit institutionnel de l’Union européenne, 2. painos, Larcier, Bryssel, 2016, jonka mukaan tämä oikeuskäytäntö ”rajoittaa merkittävästi unionin lainsäädännössä myönnettyjen erityisesti sosiaalialan oikeuksien toteutumista, koska unionin sosiaalilainsäädäntö annetaan SEUT 153 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaan pääasiallisesti direktiivien muodossa. Toisin sanoen on niin, että vaikka kyseessä olevilla unionin sosiaalialan säännöksillä on tarkoitus suojella työntekijöitä ja vaikka ne ovat riittävän täsmällisiä ja ehdottomia, jotta tuomioistuin voi soveltaa niitä suoraan, työntekijät eivät voi vedota niihin yksityistä työnantajaansa vastaan edes unionin oikeuden vastaisen kansallisen oikeussäännön soveltamatta jättämiseksi (syrjäyttävä vaikutus)” (s. 480).

( 7 ) Ks. viimeksi tuomio 17.4.2018, Egenberger (C-414/16, EU:C:2018:257).

( 8 ) Euroopan unionin perusoikeuskirjan selitykset (EUVL 2007, C 303, s. 17; jäljempänä perusoikeuskirjan selitykset).

( 9 ) BGBl. 1963, s. 2.

( 10 ) BGBl. 2002 I, s. 1529 (jäljempänä BUrlG).

( 11 ) Jäljempänä BGB.

( 12 ) Ks. tuomio 22.11.2011, KHS (C-214/10, EU:C:2011:761, 44 kohta).

( 13 ) Ks. ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevat päätökset yhdistetyissä asioissa (14 kohta).

( 14 ) Ks. vastaava näkemys artikkelissa Vitez, B., ”Holiday Pay: Now also to Be Enjoyed during the Afterlife”, European Law Reporter, Verlag radical brain S.A., Luxemburg, 2014, nro 4, s. 114.

( 15 ) Ks. tuomio Bollacke (16 ja 20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 16 ) Ks. vastaavasti tuomio Bollacke (17 kohta).

( 17 ) Ks. vastaavasti tuomio Bollacke (24 kohta).

( 18 ) Ks. vastaavasti tuomio Bollacke (26 kohta).

( 19 ) Ks. vastaavasti tuomio Bollacke (25 kohta).

( 20 ) Ks. tuomio Bollacke (6 ja 7 kohta).

( 21 ) Tuomio Bollacke (11 kohta).

( 22 ) Tuomio Bollacke (12 kohta).

( 23 ) Olen lainannut nämä ilmaisut teoksesta Simon, D., ”La panacée de l’interprétation conforme: injection homéopathique ou thérapie palliative?”, De Rome à Lisbonne: les juridictions de l’Union européenne à la croisée des chemins, Mélanges en l’honneur de Paolo Mengozzi, Bruylant, Bryssel, 2013, s. 279–300, erityisesti s. 299.

( 24 ) Ks. ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevat päätökset yhdistetyissä asioissa (16 kohta).

( 25 ) Ks. mm. tuomio 19.4.2016, DI (C-441/14, EU:C:2016:278, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 26 ) Ks. mm. tuomio 19.4.2016, DI (C-441/14, EU:C:2016:278, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 27 ) Ks. mm. tuomio 19.4.2016, DI (C-441/14, EU:C:2016:278, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 28 ) Ks. mm. tuomio 19.4.2016, DI (C-441/14, EU:C:2016:278, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 17.4.2018, Egenberger (C-414/16, EU:C:2018:257, 72 kohta).

( 29 ) Ks. tuomio 19.4.2016, DI (C-441/14, EU:C:2016:278, 34 kohta) ja tuomio 17.4.2018, Egenberger (C-414/16, EU:C:2018:257, 73 kohta).

( 30 ) Mikä lisäksi selittää sen, miksi muut saksalaiset tuomioistuimet, jotka ovat joutuneet ottamaan kantaa kyseiseen ongelmaan, ovat voineet katsoa, että unionin oikeuden mukainen tulkinta oli mahdollinen.

( 31 ) Ks. ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevat päätökset yhdistetyissä asioissa (14 kohta).

( 32 ) Ks. mm. tuomio 24.1.2012, Dominguez (C-282/10, EU:C:2012:33, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 33 ) C-282/10, EU:C:2012:33.

( 34 ) Ks. kyseisen tuomion 34 kohta.

( 35 ) Ks. tuomio 24.1.2012, Dominguez (C-282/10, EU:C:2012:33, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 36 ) C-282/10, EU:C:2012:33.

( 37 ) Ks. tuomio Bollacke (23 kohta). Ks. myös tuomio 20.7.2016, Maschek (C-341/15, EU:C:2016:576, 27 kohta).

( 38 ) Ks. tuomio Bollacke (28 kohta).

( 39 ) Ks. mm. tuomio 24.1.2012, Dominguez (C-282/10, EU:C:2012:33, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 40 ) Ks. mm. tuomio 24.1.2012, Dominguez (C-282/10, EU:C:2012:33, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 41 ) Ks. mm. tuomio 10.10.2017, Farrell (C-413/15, EU:C:2017:745, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 42 ) Ks. mm. tuomio 24.1.2012, Dominguez (C-282/10, EU:C:2012:33, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 43 ) Ks. mm. tuomio 15.1.2014, Association de médiation sociale (C-176/12, jäljempänä tuomio Association de médiation sociale, EU:C:2014:2, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 44 ) EYVL 1993, L 307, s. 18.

( 45 ) Ks. mm. tuomio 19.4.2016, DI (C-441/14, EU:C:2016:278, 35–37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 46 ) Ks. tuomio 17.4.2018, Egenberger (C-414/16, EU:C:2018:257, 79 kohta).

( 47 ) Ks. mm. tuomio 29.11.2017, King (C-214/16, EU:C:2017:914, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 48 ) Ks. selitys 31 artiklaan (EUVL 2007, C 303, s. 26).

( 49 ) Kuten myös direktiivin 93/104 7 artiklan 1 kohdasta.

( 50 ) Ks. mm. tuomio 29.11.2017, King (C-214/16, EU:C:2017:914, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 51 ) Voidaan nimittäin kysyä, voidaanko perusoikeuskirjassa tunnustettuja sosiaalisia oikeuksia todella luonnehtia ”perusoikeuksiksi”, jos suurimmalla osalla niistä ei ole välitöntä horisontaalista oikeusvaikutusta. Tästä kysymyksestä ks. Fabre, A., ”La ’fondamentalisation’ des droits sociaux en droit de l’Union européenne”, La protection des droits fondamentaux dans l’Union européenne, entre évolution et permanence, Bruylant, Bryssel, 2015, s. 163–194.

( 52 ) Tuomio Association de médiation sociale (36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 53 ) C-555/07, EU:C:2010:21.

( 54 ) Tässä artiklassa, jonka otsikko on ”Työntekijöiden oikeus saada tietoja ja tulla kuulluksi yrityksessä”, määrätään, että ”työntekijöille tai heidän edustajilleen on asianmukaisilla tasoilla taattava mahdollisuus saada riittävän ajoissa tietoa ja tulla kuulluksi unionin oikeuden sekä kansallisten lainsäädäntöjen ja käytäntöjen mukaisissa tapauksissa ja niissä määrätyin edellytyksin”.

( 55 ) Työntekijöille tiedottamista ja heidän kuulemistaan koskevista yleisistä puitteista Euroopan yhteisössä 11.3.2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EYVL 2002, L 80, s. 29).

( 56 ) Tuomio Association de médiation sociale (45 kohta).

( 57 ) Tuomio Association de médiation sociale (46 kohta).

( 58 ) 47 kohta. Tuomio Association de médiation sociale (47 kohta). Perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdassa vahvistetun uskontoon tai vakaumukseen perustuvan syrjinnän kiellon osalta ks. vastaavasti 17.4.2018 annettu tuomio Egenberger (C-414/16, EU:C:2018:257, 76 kohta).

( 59 ) Tuomio Association de médiation sociale (48 kohta).

( 60 ) Tuomio Association de médiation sociale (49 kohta).

( 61 ) Tuomio Association de médiation sociale (50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tätä on perustellusti luonnehdittu ”heikoksi apukeinoksi”, kun otetaan huomioon ne vaikeudet, joita haittaa kärsineellä asianosaisella on saada kyseistä jäsenvaltiota vastaan nostamansa vahingonkorvauskanne hyväksytyksi: ks. Van Raepenbusch, S., Droit institutionnel de l’Union européenne, 2. painos, Larcier, Bryssel, 2016, s. 486.

( 62 ) Ks. mm. Tinière, R., ”L’invocabilité des principes de la Charte des droits fondamentaux dans les litiges horizontaux”, Revue des droit et libertés fondamentaux, 2014, Chronique nro 14, jossa todetaan, että tuomiosta Association de médiation sociale ilmenee, että ”yksityiset oikeussubjektit eivät voi horisontaalisissa riita-asioissa vedota sosiaalisiin perusoikeuksiin, jotka on taattu perusoikeuskirjassa periaatteiden muodossa. Koska suurin osa työsuhteista on yksityisten oikeussubjektien välisiä, tämä ratkaisu merkitsee implisiittisesti sitä, että niillä on oikeusvaikutuksia vain, jos työsuhteen osapuolena on julkinen elin – –. Monet sosiaaliset oikeudet ja perusoikeuskirjan oikeudet, jotka ovat olleet osa positiivista oikeutta, muuttuvat siten pelkäksi hokemaksi” (s. 6). Kirjoittajan mukaan ”se, että perusoikeus on esitetty periaatteen muodossa, ei poista sen perustavanlaatuista luonnetta”, ja hän pitää valitettavana ”tosiasiallisten takeiden puuttumista tällaiselta perusoikeudelta, jonka loukkaaminen on lisäksi todettu asianmukaisesti”. Hän on kiinnittänyt huomiota myös ”yhtäläisen suojan tunnustamisen” vaarantumiseen sen lähestymistavan vuoksi, joka unionin tuomioistuimella on kansallisiin tuomioistuimiin ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen (s. 7). Ks. myös Van Raepenbusch, S., Droit institutionnel de l’Union européenne, 2. painos, Larcier, Bryssel, 2016, jossa huomautetaan unionin tuomioistuimen tuomiossaan Association de médiation sociale omaksumasta lähestymistavasta, että ”se, että direktiiviin vetoaminen on unionin tason pakollinen sosiaalisen sääntelyn keino, rajoittaa huomattavasti yksityisen oikeussubjektin mahdollisuutta vedota perusoikeuskirjan sosiaalisiin määräyksiin tilanteessa, jossa hänelle on aiheutunut vahinkoa siitä, että sovellettava kansallinen lainsäädäntö on yhteisön oikeuden vastainen” (s. 485).

( 63 ) Ks. vastaavasti Lenaerts, K., ”La solidarité ou le chapitre IV de la charte des droits fondamentaux de l’Union européenne”, Revue trimestrielle des droits de l’homme, Larcier, Bryssel, 2010, nro 82, s. 217–236; kyseisessä artikkelissa ”oikeudenmukaisia ja kohtuullisia työoloja ja ‑ehtoja koskeva oikeus (31 artikla)” pyritään luokittelemaan ”oikeudeksi siihen liittyvine seurauksineen erityisesti siltä osin kuin on kyse mahdollisuudesta vedota siihen” (s. 227, § 28). Ks. myös vastaavasti Bogg, A., ”Article 31: Fair and just working conditions” teoksessa Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. ja Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: A commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, s. 833–868, erityisesti s. 849, § 31.34 ja § 31.35, sekä Bailleux, A., ja Dumont, H., Le pacte constitutionnel européen, Tome 1: Fondements du droit institutionnel de l’Union, Bruylant, Bryssel, 2015, s. 436, § 1030. Ks. lopuksi julkisasiamies Tanchevin ratkaisuehdotus King (C-214/16, EU:C:2017:439, 52 kohta).

( 64 ) Siten perusoikeuskirjassa tarkoitetut ”periaatteet””ovat aina luonnostaan normatiivisesti epätäydellisiä. Tämä epätäydellisyys on este, eivätkä mitkään mahdolliset direktiivit, vaikka ne olisivat kuinka selviä, täsmällisiä ja ehdottomia, voi muuttaa sitä”, ks. Fabre, A., ”La ’fondamentalisation’ des droits sociaux en droit de l’Union européenne”, La protection des droits fondamentaux dans l’Union européenne, entre évolution et permanence, Bruylant, Bryssel, 2015, s. 163–194, erityisesti s. 185. Kuten Cariat, N., huomauttaa artikkelissa ”L’invocation de la Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne dans les litiges horizontaux: état des lieux après l’arrêt Association de Médiation Sociale”, Cahiers de droit européen, Larcier, Bryssel, 2014, nro 2, s. 305–336, unionin tuomioistuin on käyttänyt päättelyssään ”direktiiveille ominaista arviointimenetelmää tarkastelemalla direktiivien ja perusoikeuskirjan vaikutuksia vaiheittain ja kieltämällä sen, että vetoaminen niihin yhdessä toisi lisäarvoa” (s. 310).

( 65 ) Sen vuoksi voidaan katsoa, että tuomio Association de médiation sociale on ”perusoikeuksien suojan kannalta jossain määrin käänteentekevä ratkaisu, koska siinä implisiittisesti ja tietyin edellytyksin annetaan perusoikeuskirjalle välitön oikeusvaikutus”: Ks. Carpano, E., ja Mazuyer, E., ”La représentation des travailleurs à l’épreuve de l’article 27 de la Charte des droits fondamentaux de l’Union: précisions sur l’invocabilité horizontale du droit de l’Union”, Revue de droit du travail, Dalloz, Pariisi, 2014, nro 5, s. 312–320, erityisesti s. 317.

( 66 ) Tuomio Association de médiation sociale (45 kohta).

( 67 ) C-555/07, EU:C:2010:21.

( 68 ) Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annettu neuvoston direktiivi 2000/78/EY (EYVL 2000, L 303, s. 16).

( 69 ) Ks. mm. kyseisen tuomion 51 kohta.

( 70 ) Ks. tältä osin Bailleux, A., ”La Cour de justice, la Charte des droits fondamentaux et l’intensité normative des droits sociaux”, Revue de droit social, La Charte, Brugge, 2014, nro 3, s. 283–308, erityisesti s. 293.

( 71 ) C-555/07, EU:C:2010:21.

( 72 ) Ks. Bailleux, A., ”La Cour de justice, la Charte des droits fondamentaux et l’intensité normative des droits sociaux”, Revue de droit social, La Charte, Brugge, 2014, nro 3, s. 283–308, erityisesti s. 294 ja 295. Ks. vastaavasti myös Carpano, E., ja Mazuyer, E., ”La représentation des travailleurs à l’épreuve de l’article 27 de la Charte des droits fondamentaux de l’Union: précisions sur l’invocabilité horizontale du droit de l’Union”, Revue de droit du travail, Dalloz, Pariisi, 2014, nro 5, s. 312–320, jossa huomautetaan, että mahdollisuus vedota ikään perustuvan syrjinnän kiellon periaatteeseen ”on seurausta pikemminkin siitä, että yleinen periaate on itsessään riittävä, kuin yleisestä periaatteesta ja direktiivistä yhdessä luettuina. – – Toisin sanoen mahdollinen syrjäyttävä vaikutus ei liity direktiivin vaikutukseen, vaan ainoastaan periaatteen tai perusoikeuden, joka on sellaisenaan riittävä, vaikutukseen” (s. 319).

( 73 ) Ks. vastaavasti Cariat, N., ”L’invocation de la Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne dans les litiges horizontaux: état des lieux après l’arrêt Association de médiation sociale”, Cahiers de droit européen, Larcier, Bryssel, 2014, nro 2, s. 305–336, erityisesti s. 316, § 8.

( 74 ) C-414/16, EU:C:2018:257.

( 75 ) Tämän tunnustamisen vakiinnuttamiseksi unionin tuomioistuin huomautti, että ”siihen pakottavaan vaikutukseen nähden, joka perusoikeuskirjan 21 artiklalla on, se ei periaatteessa erotu muista perussopimusten määräyksistä, joissa kielletään eri syihin perustuva syrjintä silloinkin, kun tällainen syrjintä johtuu oikeussubjektien välillä tehdyistä sopimuksista” (17.4.2018 annettu tuomio Egenberger (C-414/16, EU:C:2018:257, 77 kohta), jossa siteerataan 8.4.1976 annettua tuomiota Defrenne (43/75, EU:C:1976:56, 39 kohta), 6.6.2000 annettua tuomiota Angonese (C-281/98, EU:C:2000:296, 33–36 kohta), 3.10.2000 annettua tuomiota Ferlini (C-411/98, EU:C:2000:530, 50 kohta) ja 11.12.2007 annettua tuomiota International Transport Workers’ Federation ja Suomen Merimies-Unioni (C-438/05, EU:C:2007:772, 57–61 kohta)). Tämä huomautus vahvistaa toteamuksen, jonka Carpano, E., ja Mazuyer, E., ovat esittäneet artikkelissaan ”La représentation des travailleurs à l’épreuve de l’article 27 de la Charte des droits fondamentaux de l’Union: précisions sur l’invocabilité horizontale du droit de l’Union”, Revue de droit du travail, Dalloz, Pariisi, 2014, nro 5, s. 312–320, tuomiosta Association de médiation sociale; kyseisen artikkelin mukaan ”tunnustaessaan, että perusoikeuskirjan määräyksillä voi olla välitön horisontaalinen oikeusvaikutus, unionin tuomioistuin ainoastaan tekee johtopäätöksiä siitä, että perusoikeuskirja on sisällytetty unionin primaarioikeuteen Lissabonin sopimuksella” (s. 320).

( 76 ) Unionin tuomioistuimen mukaan kyseinen artikla ”riittää itsessään eikä sitä täydy täsmentää unionin oikeuden tai kansallisen oikeuden säännöksillä, jotta yksityiset oikeussubjektit saisivat oikeuden, johon he voivat vedota sellaisenaan” (17.4.2018 annettu tuomio Egenberger, C‑414/16, EU:C:2018:257, 78 kohta).

( 77 ) Ks. tältä osin Bailleux, A., ”La Cour de justice, la Charte des droits fondamentaux et l’intensité normative des droits sociaux”, Revue de droit social, La Charte, Brugge, 2014, nro 3, s. 283–308, erityisesti s. 305.

( 78 ) Ks. vastaavasti Robin-Olivier, S., ”Article 31 – Conditions de travail justes et équitables”, Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne, Commentaire article par article, Bruylant, Bryssel, 2018, s. 679–694, erityisesti s. 693, § 29.

( 79 ) Ibidem.

( 80 ) Ks. Cariat, N., ”L’invocation de la Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne dans les litiges horizontaux: état des lieux après l’arrêt Association de médiation sociale”, Cahiers de droit européen, Larcier, Bryssel, 2014, nro 2, s. 305–336, erityisesti s. 311 ja sitä seuraavat sivut.

( 81 ) Ks. vastaavasti Lenaerts, K., ”L’invocabilité du principe de non-discrimination entre particuliers”, Le droit du travail au XXIe siècle, Liber Amicorum Claude Wantiez, Larcier, Bryssel, 2015, s. 89–105, jossa huomautetaan ikään perustuvan syrjinnän kiellon periaatteesta, että ”tuomioista Mangold, Kücükdeveci ja AMS yhdessä luettuina saa sen käsityksen, että mahdollisuus vedota horisontaalisesti [kyseiseen periaatteeseen] perustuu ensisijaisesti sen pakottavaan luonteeseen. – – Toiseksi sillä, että kyseinen periaate on normatiivisesti itsessään riittävä, on ollut ratkaiseva merkitys unionin tuomioistuimen päättelyssä. Kyseisen ominaisuuden avulla voidaan erottaa toisistaan perustuslakitasolla toimivat normit niistä, joiden toimivuus edellyttää lainsäädäntötoimia. Sen ansiosta, että periaate on normatiivisesti itsessään riittävä, syrjintäkiellon periaatteella voi siten olla välitön horisontaalinen oikeusvaikutus ilman, että tämä horjuttaa perussopimusten laatijoiden tarkoittamaa perustuslaillista toimivallanjakoa. Koska kyseinen periaate ’riittää itsessään antamaan yksityisille subjektiivisen oikeuden, johon voidaan vedota sellaisenaan’, se ei loukkaa unionin lainsäätäjän tai kansallisen lainsäätäjän oikeuksia. Sitä vastoin perusoikeuskirjan 27 artiklalla ei voi olla tällaista välitöntä oikeusvaikutusta, koska sen toimivuus edellyttää sekä unionin lainsäätäjän että jäsenvaltioiden lainsäätäjien toimia.” (s. 104 ja 105).

( 82 ) Ks. mm. tuomio 22.4.2010, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (C-486/08, EU:C:2010:215, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Yleisemmin voidaan todeta, kuten Bogg, A. tekee artikkelissaan ”Article 31: Fair and just working conditions” em. teoksessa Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. ja Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: A commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, s. 833–868, seuraavaa: ”Article 31 speaks to the very purpose of labour law itself, namely to ensure fair and just working conditions, and it transfigures this overarching protective purpose into a subjective fundamental social right. This transfiguration, based in the injunction to respect the human dignity of all workers, marks out Article 31 as the grundnorm of the other labour rights in the Solidarity chapter” (s. 846, § 31.27).

( 83 ) 39 kohta. Ks. myös tuomio 6.6.2000, Angonese (C-281/98, EU:C:2000:296, 34 ja 35 kohta).

( 84 ) Kuten Walkila, S., toteaa teoksessa Horizontal Effect of Fundamental Rights in EU Law, Europa Law Publishing, Groningue, 2016, ”[t]he core criterion pertains to the question whether a norm may be deemed ’sufficient in itself’ to serve as a direct basis of a claim before a court. That points to the remedial force of the norm; i.e., whether the norm has a sufficiently ascertainable normative content which enables a judge to apply it in given circumstances. The remedial force of a fundamental right norm may be examined on the basis of content and context based analyses – –”. Tältä osin todetaan seuraavaa: ”[t]he content-based analysis inquires whether the norm enjoys ’fully effectiveness’ in the sense that its normative content is defined with a requisite degree of specificity and clarity so that the parties to a legal dispute may rely upon it and the courts enforce it” (s. 183).

( 85 ) Ks. tältä osin Van Raepenbusch, S., Droit institutionnel de l’Union européenne, 2. painos, Larcier, Bryssel, 2016, jonka mukaan tuomion Association de médiation sociale antamisesta lähtien on ollut ”selvää, että perusoikeudet turvaaviin normeihin, joiden tunnustetaan täyttävän edellytyksen, jonka mukaan niiden on oltava – kansainvälisen julkisoikeuden perinteisen terminologian mukaisesti – itsessään riittäviä (self sufficient), voidaan vedota itsenäisesti myös yksityisoikeudellisissa suhteissa niiden vastaisten kansallisten säännösten soveltamatta jättämiseksi, jos kyseisellä tilanteella on liittymä unionin oikeuteen” (s. 487). Tästä on huomautettava, että ”se, että kansainvälinen sääntö on itsessään riittävä (self sufficient), merkitsee – – että se on normatiiviselta luonteeltaan itsenäisesti sovellettava”, ks. Verhoeven, J., ”La notion d’’applicabilité directe’ du droit international”, Revue belge de droit international, Bruylant, Bryssel, 1985, s. 243–264, erityisesti s. 248. Ks. myös Vandaele, A., ja Claes, E., ”L’effet direct des traités internationaux – Une analyse en droit positif et en théorie du droit axée sur les droits de l’homme”, Working Paper nro 15, joulukuu 2001, K.U. Leuven, Faculté de droit, Institut de droit international, saatavilla seuraavassa internetosoitteessa: https://www.law.kuleuven.be/iir/nl/onderzoek/working-papers/WP15f.pdf.

( 86 ) Ks. tältä osin Bogg, A., ”Article 31: Fair and just working conditions” em. teoksessa Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. ja Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: A commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, s. 833–868: ”The absence of these limiting formulae means that Article 31 is better understood as a genuinely autonomous fundamental right, a standard against which Union laws and national laws and practices are measured rather than a standard capable of being diluted and weakened by those laws and practices” (s. 846, § 31.27).

( 87 ) Ks. tuomio Bollacke (25 kohta).

( 88 ) Ks. tuomio Association de médiation sociale (46 kohta). Ks. tältä osin Cariat, N., ”L’invocation de la Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne dans les litiges horizontaux: état des lieux après l’arrêt Association de médiation sociale”, Cahiers de droit européen, Larcier, Bryssel, 2014, nro 2, s. 305–336, erityisesti s. 323, § 10.

( 89 ) Ks. vastaavasti myös perusoikeuskirjan johdanto-osan viides kohta.

( 90 ) Kuten myös direktiivin 93/104 7 artiklan 1 kohdasta.

( 91 ) Ks. vastaavasti perustuslakisopimuksen II-91 artiklasta Jeammaud, A., ”Article II 91; conditions de travail justes et équitables”, Traité établissant une Constitution pour l’Europe, partie II, La Charte des droits fondamentaux de l’Union européenne: commentaire article par article, 2 osa, Bruylant, Bryssel, 2005, s. 416–425, erityisesti s. 419 ja 423.

( 92 ) Ks. mm. tuomio 29.11.2017, King (C-214/16, EU:C:2017:914), jossa viitataan ”direktiivin 2003/88 7 artiklassa ja perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa [vahvistettuun periaatteeseen], jonka mukaan saavutettu oikeus palkalliseen vuosilomaan ei voi lakata lomavuoden ja/tai kansallisessa oikeudessa loman siirtämiselle varatun ajanjakson päättyessä, jos työntekijä ei ole voinut pitää lomaansa” (56 kohta).

( 93 ) Ks. vastaavasti Bogg, A., ”Article 31: Fair and just working conditions” em. teoksessa Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. ja Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: A commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, s. 833–868, jossa todetaan seuraavaa: ”though the duration of annual paid leave is not specified in Article 31(2), this should be understood as a minimum of four weeks leave per year in line with Article 7 of the Directive” (s. 859, § 31.56). Tämä on keskeinen kysymys vireillä olevissa asioissa TSN (C-609/17) ja AKT (C-610/17), joissa työtuomioistuin (Suomi) kysyy unionin tuomioistuimelta erityisesti siitä, suojataanko perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdalla oikeutta ansaittuun lomaan, jonka kesto ylittää direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohdassa säädetyn neljän viikon vähimmäisvuosiloman keston.

( 94 ) Ks. mm. tuomio 29.11.2017, King (C-214/16, EU:C:2017:914, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 95 ) Ks. tältä osin Bogg, A., ”Article 31: Fair and just working conditions” em. teoksessa Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. ja Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: a commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, s. 833–868, jossa todetaan seuraavaa: ”it follows from this symbiosis that the reasoning and specific legal conclusions of the CJEU on article 7 are also reflected in the parameters of the right to a period of annual paid leave under Article 31(2). This interpretative synergy between Article 7 of the Working Time Directive and Article 31(2) means that the rights are so entwined in the CJEU’s legal reasoning that it is now difficult to discern where one begins and the other ends” (s. 858 ja 859, § 31.55). Ks. vastaavasti julkisasiamies Saugmandsgaard Øen ratkaisuehdotus Maio Marques da Rosa (C-306/16, EU:C:2017:486), jossa Saugmandsgaard Øe katsoi – huomautettuaan ensin, että perusoikeuskirjaan liittyvistä selityksistä ilmeni, että sen 31 artiklan 2 kohta perustuu muun muassa direktiiviin 93/104 – oikeudesta viikoittaiseen lepoaikaan, että ”perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohta vastaa ulottuvuudeltaan direktiivin 2003/88 5 artiklaa”. Se päätteli tämän perusteella, ettei perusoikeuskirjan kyseinen määräys ”ole omiaan tuomaan esiin sellaisia lisäseikkoja, joista olisi hyötyä direktiivin 2003/88 5 artiklasta pyydetyssä tulkinnassa” (43 ja 44 kohta). Ks. vastaavasti tuomio 9.11.2017, Maio Marques da Rosa (C-306/16, EU:C:2017:844, 50 kohta).

( 96 ) Ks. mm. tuomio 20.1.2009, Schultz-Hoff ym. (C-350/06 ja C-520/06, EU:C:2009:18, 61 kohta) ja tuomio 29.11.2017, King (C-214/16, EU:C:2017:914, 52 kohta).

( 97 ) Ks. vastaavasti Bogg, A., ”Article 31: Fair and just working conditions” em. teoksessa Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. ja Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: A commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, s. 833–868, jossa todetaan seuraavaa: ”the worker’s right to a payment in lieu of untaken leave during a leave year on termination of the employment relationship is a fundamental social right that is necessarily implicit in the right to paid annual leave under Article 31(2). This principle was established in [judgment of 20 January 2009, Schultz-Hoff and Others (C-350/06 and C-520/06, EU:C:2009:18)] in respect of Article 7 and it should apply with equal force to Article 31(2)” (s. 861, § 31.60).

( 98 ) Ks. vastaavasti tuomio 17.4.2018, Egenberger (C-414/16, EU:C:2018:257, 81 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 99 ) Ks. tältä osin Nivard, C., ”L’effet direct de la charte sociale européenne”, Revue des droits et libertés fondamentaux, 2012, Chronique nro 28. Esimerkkinä tästä on Conseil d’État’n (Ranska) tuomio 10.2.2014, X, nro 358992, ja Cour de cassationin (Ranska) tuomio 14.4.2010 (Cass. soc. nro 09-60426 ja 09-60429). Totean myös, että tarkistetun Euroopan sosiaalisen peruskirjan 2 artiklan 3 kohdassa mainitaan oikeus ”vähintään neljän viikon palkalliseen vuosilomaan”.

( 100 ) Käyttääkseni samaa ilmaisua kuin Tinière, R., artikkelissaan ”L’invocabilité des principes de la Charte des droits fondamentaux dans les litiges horizontaux”, Revue des droits et libertés fondamentaux, 2014, chronique nro 14.