FI Euroopan unionin virallinen lehti C 294/47

Valitus, jonka The National Iranian Gas Company on tehnyt 13.7.2015 unionin yleisen tuomioistuimen (ensimmäinen jaosto) asiassa T-9/13, The National Iranian Gas Company v. neuvosto, 29.4.2015 antamasta tuomiosta

(Asia C-359/15 P)

(2015/C 294/58)

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Asianosaiset

Valittaja: The National Iranian Gas Company (edustajat: avocat E. Rosenfeld ja avocate S. Perrotet)

Muu osapuoli: Euroopan unionin neuvosto

Vaatimukset

— Unionin yleisen tuomioistuimen ensimmäisen jaoston asiassa T-9/13 antama tuomio, joka annettiin valittajalle tiedoksi 5.5.2015 ja jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi yhtiön National Iranian Gas Company nostaman kumoamiskanteen mainitussa asiassa ja velvoitti sen vastaamaan kaikista oikeudenkäyntikuluista, on kumottava

— valittajan ensimmäisessä oikeusasteessa esittämät vaatimukset on hyväksyttävä

— vastapuoli on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Valittaja vetoaa valituksensa tueksi kahdeksaan valitusperusteeseen.

Ensiksi valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se totesi päätöksensä 82 kohdassa, että neuvosto oli tehnyt päätöksen 2012/635 (1) SEU 29 artiklan nojalla, ja teki 84 kohdassa sen johtopäätöksen, ettei SEUT 215 artiklan 2 kohdan mukaisia vaatimuksia sovelleta tähän päätökseen. Unionin yleinen tuomioistuin teki myös oikeudellisen virheen, kun se katsoi päätöksensä 90 kohdassa, että neuvostolla oli oikeus määrätä täytäntöönpanovallasta SEUT 291 artiklan 2 kohdan määräysten mukaisesti. Lisäksi neuvosto teki toisen oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että edellytykset SEUT 291 artiklan 1 kohtaan vetoamiselle täyttyivät. SEUT 215 artiklan mukainen menettely on nimittäin ainoa menettely, jota sovelletaan rajoittaviin toimenpiteisiin. SEUT 291 artiklan 2 kohtaa ei siis voida soveltaa, koska tätä artiklaa sovelletaan vain täytäntöönpanotoimia edellyttäviin toimenpiteisiin. Varojen jäädyttämistä koskevat toimenpiteet ovat luonteensa vuoksi täytäntöönpanotoimia. Ne eivät siis voi aineellisesti kuulua SEUT 291 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan. Myöskään edellytykset SEUT 291 artiklan 2 kohtaan vetoamiselle eivät täyty, koska neuvosto ei ole valituksenalaisissa päätöksissään asianmukaisesti perustellut tähän menettelyyn turvautumista.

Toiseksi valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei päätöksen 2010/413 (2), sellaisen kuin se on muutettuna päätöksellä 2012/35 (3) ja päätöksellä 2012/635 sekä asetuksen N:o 267/2012 (4) 23 artiklan 2 kohdan d alakohdalla, 20 artiklan 1 kohdan c alakohdassa loukata oikeusvarmuuden ja oikeudellisen ennakoitavuuden periaatteita, suhteellisuusperiaatetta eikä omaisuudensuojaa. Unionin yleisen tuomioistuimen päätöksen 61 kohdassa tarkoitetun määrällisen ja laadullisen merkittävyyden arviointiperuste ei kuulu riidanalaisiin toimiin. Unionin yleinen tuomioistuin on siis luonut sen vahvistaakseen riidanalaiset toimet. Lisäksi tämä arviointiperuste on sellaisenaan epäselvä, epätarkka ja suhteeton. Unionin yleinen tuomioistuin totesi siis oikeudellisen virheen tehden, että se seikka, että valittaja suorittaa maksun Iranin valtiolle, on riidanalaisissa toimissa tarkoitettu tuki.

Kolmanneksi valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen tuomionsa 116 ja 117 kohdassa todetessaan, että riidanalaiset toimet oli perusteltu riittävästi, vaikka unionin yleinen tuomioistuin oli itse todennut mainitun tuomion 115 kohdassa, että riidanalaisissa toimissa ei mainittu tuen, josta valittajaa moitittiin, laajuutta ja yksityiskohtia. Lisäksi valittaja ei ollut voinut ymmärtää riidanalaisia toimia lukiessaan syitä, joiden vuoksi se oli saanut rangaistuksen, mikä osoittaa, että perustelut ovat riittämättömät.

Neljänneksi unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se totesi ratkaisunsa 141 kohdassa, ettei valittajan tilanteen uudelleen tarkastamisen puuttuminen asetetussa määräajassa voinut tehdä valittajan pysyttämisestä rangaistuksen saaneiden yksikköjen luettelossa lainvastaista, koska tämä velvollisuus on täysin objektiivinen velvollisuus.

Viidenneksi unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se katsoi, etteivät riidanalaiset päätökset loukanneet valittajan perusoikeuksia eivätkä olleet suhteettomia, vaikka riidanalaiset päätökset olivat epäselviä ja epätarkkoja. Samalla tavalla unionin yleisen tuomioistuimen esittämän määrällisen ja laadullisen merkittävyyden arviointiperuste on luonteeltaan mielivaltainen.

Kuudenneksi unionin yleinen tuomioistuin teki tuomionsa 163 ja 164 kohdassa oikeudellisen virheen, kun se katsoi, että valittaja tuki Iranin hallitusta sillä perusteella, että se maksoi pakollisen maksun, vaikka tämä maksu oli vain vero ja vaikka valittaja asetettiin samaan tilanteeseen kuin tavallinen verovelvollinen.

Seitsemänneksi unionin yleinen tuomioistuin jätti toteamatta, että neuvosto loukkasi syrjintäkieltoa, kun se asetti rangaistuksen maksun suorittamisesta Iranin valtiolle valittajalle eikä kaikille yrityksille, joilla oli velvollisuus maksaa tämä maksu.

Lopuksi unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se korvasi perustelut tuomionsa 159 kohdassa.

(1) Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun neuvoston päätöksen 2010/413/YUTP muuttamisesta 15.10.2012 annettu neuvoston päätös 2012/635/YUTP (EUVL L 282, s. 58).

(2) Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja yhteisen kannan 2007/140/YUTP kumoamisesta 26.7.2010 annettu neuvoston päätös 2010/413/YUTP (EUVL L 195, s. 39).

(3) Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun päätöksen 2010/413/YUTP muuttamisesta 23.1.2012 annettu neuvoston päätös 2012/35/YUTP (EUVL L 19, s. 22).

(4) Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja asetuksen (EU) N:o 961/2010 kumoamisesta 23.3.2012 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 267/2012 (EUVL L 88, s. 1).