JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

JULIANE KOKOTT

27 päivänä tammikuuta 2011 ( )

Asia C‑263/09 P

Edwin Co. Ltd

Muutoksenhaku – Yhteisön tavaramerkki – Sanamerkki ELIO FIORUCCI – Nimeä koskeva oikeus – Sellaisen henkilön tekemä mitättömyyshakemus, jonka nimi sisältyy merkkiin – Asetuksen (EY) N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan a alakohta – Mitättömyyshakemuksen hylkääminen valituslautakunnassa – Kansallisen lainsäädännön soveltamisen tutkiminen unionin yleisessä tuomioistuimessa ja unionin tuomioistuimessa

I Johdanto

1. Valittajana oleva Edwin Co. Ltd ja Elio Fiorucci kiistelevät siitä, kuka voi olla yhteisön tavaramerkiksi rekisteröidyn sanamerkin ELIO FIORUCCI haltija. Fiorucci vetoaa Italian oikeussäännöksiin, joissa hänen mukaansa annetaan yksinomaan hänelle oikeus rekisteröidä kyseinen merkki.

2. Fiorucci ja valittaja olivat vastakkain sisämarkkinoiden harmonisointivirastossa (tavaramerkit ja mallit) (jäljempänä SMHV) käydyssä mitättömyys- ja valitusmenettelyssä. Fiorucci vetosi Italian lainsäädännössä erityisesti suojattua henkilönnimeä koskevaan oikeuteensa. Asianosaiset olivat eri mieltä lähinnä siitä, onko tällainen suoja olemassa ja voiko Fiorucci – yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94( ) ja Italian lainsäädännön nojalla – estää kolmatta osapuolta olemasta yhteisön tavaramerkiksi rekisteröidyn sanamerkin ELIO FIORUCCI haltija. Fiorucci ei saanut oikeudelliselle näkemykselleen tukea valituslautakunnan menettelyssä.

3. Asiassa Fiorucci vastaan SMHV 14.5.2009 antamassaan tuomiossa( ) (jäljempänä valituksenalainen tuomio) yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi siinä riitautetun SMHV:n ensimmäisen valituslautakunnan päätöksen, ”koska siinä on oikeudellinen virhe Italian teollisoikeuslain (codice della proprietà industriale) [jäljempänä CPI] 8 §:n 3 momentin tulkinnan osalta” (tuomiolauselman 1 kohta). Valituksenalaisessa tuomiossa tätä italialaista säännöstä tutkittiin ja tulkittiin asetuksen (EY) N:o 40/94, sellaisena kuin se on muutettuna, (jäljempänä asetus N:o 40/94) 52 artiklan 2 kohdan a alakohdan yhteydessä.

4. Valittaja riitauttaa tuomion ensisijaisesti sillä perusteella, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut kyseistä kansallista säännöstä virheellisesti.

5. Onko unionin tuomioistuimen asiana muutoksenhakumenettelyssä kuitenkaan ottaa kantaa kansallisten säännösten tulkintaa koskeviin kysymyksiin?

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

1. Euroopan unionista tehty sopimus (SEU)

6. SEU 19 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:

”Euroopan unionin tuomioistuin käsittää unionin tuomioistuimen, unionin yleisen tuomioistuimen ja erityistuomioistuimia. Euroopan unionin tuomioistuin huolehtii siitä, että perussopimusten tulkinnassa ja soveltamisessa noudatetaan lakia.

Jäsenvaltiot säätävät tarvittavista muutoksenhakukeinoista tehokkaan oikeussuojan takaamiseksi unionin oikeuteen kuuluvilla aloilla.”

2. Euroopan unionin toiminnasta tehty sopimus (SEUT)

7. SEUT 256 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa määrätään seuraavaa:

”Unionin yleisen tuomioistuimen – – tekemiin päätöksiin voidaan vain oikeuskysymysten osalta ja perussäännössä määrätyin edellytyksin ja rajoituksin hakea muutosta unionin tuomioistuimelta.”

8. SEUT 263 artiklassa määrätään seuraavaa:

”Euroopan unionin tuomioistuin tutkii lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttyjen säädösten sekä neuvoston, komission ja Euroopan keskuspankin säädösten laillisuuden, suosituksia ja lausuntoja lukuun ottamatta, samoin kuin Euroopan parlamentin ja Eurooppa-neuvoston sellaisten säädösten laillisuuden, joiden tarkoituksena on tuottaa oikeusvaikutuksia suhteessa kolmansiin osapuoliin. Tuomioistuin valvoo myös unionin elinten ja laitosten sellaisten säädösten laillisuutta, joiden tarkoituksena on tuottaa oikeusvaikutuksia suhteessa kolmansiin osapuoliin.

Tässä tarkoituksessa tuomioistuimella on toimivalta ratkaista jäsenvaltion, Euroopan parlamentin, neuvoston tai komission kanne, jonka perusteena on toimivallan puuttuminen, olennaisen menettelymääräyksen rikkominen, perussopimusten tai sen soveltamista koskevan oikeussäännön rikkominen taikka harkintavallan väärinkäyttö.

– –”

3. Euroopan unionin tuomioistuimen perussääntö

9. Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön( ) 58 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään seuraavaa:

”Unionin tuomioistuimelta voidaan hakea muutosta vain oikeuskysymysten osalta. Muutoksenhaun perusteena voi olla toimivallan puuttuminen unionin yleiseltä tuomioistuimelta, asian käsittelyssä unionin yleisessä tuomioistuimessa tapahtunut oikeudenkäyntivirhe, joka on hakijan edun vastainen, tai unionin yleisessä tuomioistuimessa tapahtunut unionin oikeuden rikkominen.”

4. Asetus N:o 40/94

a) Asetuksen N:o 40/94 sovellettava versio

10. Nyt käsiteltävässä asiassa aineellisoikeudellisesti merkityksellinen on asetus N:o 40/94, sellaisena kuin se oli voimassa valitusta koskevan valituslautakunnan päätöksen tekoajankohtana.

11. SMHV:n valituslautakunnan oli otettava huomioon ne tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka olivat olemassa päätöksen tekoajankohtana.( ) Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostetulla kanteella riitautettiin asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 1 kohdan( ) mukaisesti valituslautakunnan päätös. Päätöksen mahdollista oikeudellista virheellisyyttä voitiin arvioida ainoastaan niiden oikeudellisten seikkojen perusteella, jotka olivat olemassa riitautetun valitusta koskevan päätöksen tekoajankohtana.( ) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin otti näin ollen tutkintansa pohjaksi asetuksen N:o 40/94, sellaisena kuin se oli voimassa valitusta koskevan päätöksen tekoajankohtana.( ) Kyseinen versio on merkityksellinen myös tässä muutoksenhakumenettelyssä.

b) Asian kannalta merkitykselliset säännökset

12. Asetuksen N:o 40/94 50 artiklan 1 kohdassa( ) säädetään seuraavaa:

”Yhteisön tavaramerkin haltijan julistetaan menettäneen oikeutensa virastolle tehdyllä vaatimuksella tai loukkauskanteeseen kohdistuvalla vastakanteella, jos

– –

c) se on käytön seurauksena, kun tavaramerkin haltija tai hänen suostumuksellaan joku muu on käyttänyt tavaramerkkiä, tullut harhaanjohtavaksi, erityisesti tavaroiden tai palvelujen luonteen, laadun tai maantieteellisen alkuperän osalta, niille tavaroille tai palveluille, joita varten se on rekisteröity.”

13. Asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdassa( ) säädetään seuraavaa:

”Yhteisön tavaramerkki julistetaan mitättömäksi virastolle tehdyllä vaatimuksella tai loukkauskanteeseen kohdistuvalla vastakanteella myös, jos sen käyttö voidaan kieltää muun aikaisemman oikeuden perusteella ja erityisesti

a) nimeä koskevan oikeuden

b) kuvaa koskevan oikeuden

c) tekijänoikeuden

d) teollisoikeuden

perusteella suojaa sääntelevän kansallisen oikeuden mukaisesti.”

14. Asetuksen N:o 40/94 63 artiklassa( ) säädetään seuraavaa:

”1. Valituslautakuntien valitusta koskevat päätökset voidaan saattaa yhteisön tuomioistuimen käsiteltäväksi.

2. Kanteen perusteena voi olla puuttuva toimivalta, olennaisen menettelymääräyksen rikkominen, perustamissopimuksen, tämän asetuksen tai niiden soveltamista koskevan oikeussäännön[( )] rikkominen taikka harkintavallan väärinkäyttö.

3. Yhteisön tuomioistuimella on toimivalta sekä kumota kiistetty päätös että muuttaa sitä.

– –

6. Viraston on toteutettava yhteisön tuomioistuimen tuomion täytäntöönpanosta johtuvat toimenpiteet.”

5. Yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annettu komission asetus (EY) N:o 2868/95( ) (jäljempänä täytäntöönpanoasetus)

15. Täytäntöönpanoasetuksen säännökset esitetään tässä mitättömyysosaston päätöksen( ) tekoajankohdan ja valituslautakunnan päätöksen( ) tekoajankohdan kannalta merkityksellisessä muodossa.

16. Täytäntöönpanoasetuksen 37 säännössä, jonka otsikkona on ”Menettämis- tai mitättömyyshakemus”, säädetään seuraavaa:

”Virastolle tehtävässä hakemuksessa – – menettämis- tai mitättömyysvaatimuksesta on oltava

– –

b) tiedot hakemuksen perusteista:

– –

iii) jos kyseessä on asetuksen (EY) N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan mukainen hakemus, tiedot oikeudesta, johon vaatimus mitättömyydestä perustuu, ja tiedot, jotka osoittavat,[( )] että hakija on mainitun asetuksen 52 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu aikaisemman oikeuden haltija tai että hän voi esittää mainittua oikeutta koskevan vaatimuksen sovellettavan kansallisen lain nojalla

– –”

B Kansallinen oikeus

17. CPI:n( ) nyt käsiteltävän asian kannalta merkityksellisen version( ) 8 §:n 3 momentissa säädetään, että jos henkilönnimet, taiteellisessa, kirjallisessa, tieteellisessä, poliittisessa tai urheilullisessa yhteydessä käytetyt merkit, tapahtumien sekä voittoa tavoittelemattomien järjestöjen ja yhdistysten nimitykset ja merkit ja niille ominaisten tunnuskuvien erityispiirteet ovat laajalti tunnettuja, niiden rekisteröinti tavaramerkiksi on mahdollista ainoastaan niiden haltijalle tai kyseisen haltijan taikka 1 momentissa mainittujen henkilöiden( ) suostumuksen saaneelle.

III Asian tausta

18. Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuvasi asian taustan seuraavasti:

”1. Kantajana oleva muotisuunnittelija Elio Fiorucci oli Italiassa 1970-luvulla varsin tunnettu. Sittemmin 1980-luvulla ilmenneiden taloudellisten vaikeuksien johdosta hänen Fiorucci SpA -niminen yhtiönsä asetettiin yrityssaneerausmenettelyyn.

2 Fiorucci luovutti 21.12.1990 sopimuksella koko ’luovan omaisuutensa’ väliintulijana olevalle Edwin Co. Ltd -nimiselle japanilaiselle monikansalliselle yhtiölle. Sopimuksen 1 artiklassa todetaan seuraavaa:

’Fiorucci luovuttaa, myy ja siirtää luovutuksensaajana olevalle – – Edwinille:

– i) rekisteröidyt tavaramerkit niiden rekisteröintipaikasta riippumatta ja tavaramerkit, joiden rekisteröintiä on jossain päin maailmaa haettu, sekä kaikki patentit, mallit, hyödyllisyysmallit ja kaikki muut Fiorucci-yhtiölle kuuluvat erottavat tunnukset tämän sopimuksen liitteessä – – esitettyjen luetteloiden mukaisesti – –

– –

– iv) täysi yksinoikeus nimityksen FIORUCCI käyttämiseen ja oikeus valmistaa ja myydä yksinoikeudella vaatteita ja muita tuotteita, joissa on merkki FIORUCCI.’

– –

4 Väliintulija esitti 23.12.1997 [SMHV:lle] hakemuksen sanamerkin ELIO FIORUCCI rekisteröimiseksi – –.

5 SMHV rekisteröi 6.4.1999 sanamerkin ELIO FIORUCCI – –.

6 Kantaja teki tästä tavaramerkistä 3.2.2003 menettämis- ja mitättömyyshakemuksen – – asetuksen (EY) N:o 40/94 – –, sellaisena kuin se on muutettuna, 50 artiklan 1 kohdan c alakohdan ja 52 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti.

7 SMHV:n mitättömyysosasto hyväksyi 23.12.2004 tekemällään päätöksellä tavaramerkkiä ELIO FIORUCCI koskevan mitättömyyshakemuksen asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan rikkomisen johdosta – –.

8 Mitättömyysosasto katsoi, että asiaan sovellettiin Italian tavaramerkkilain (legge marchi) 21 §:n 3 momenttia (josta on tullut [CPI:n] 8 §:n 3 momentti), ja kumosi kyseessä olevan tavaramerkin rekisteröinnin, koska Elio Fioruccin nimen tunnettuus oli näytetty toteen ja koska – – suostumusta kyseisen nimen rekisteröimiseksi yhteisön tavaramerkiksi ei ollut annettu. – –

9 Väliintulija valitti tämän jälkeen SMHV:n valituslautakuntaan ja vaati mitättömyysosaston päätöstä muutettavaksi siten, että kyseessä olevan tavaramerkin mitättömyysvaatimus hylätään ja rekisteröinti pidetään voimassa.

10 SMHV:n ensimmäinen valituslautakunta hyväksyi 6.4.2006 tekemällään päätöksellä – – väliintulijan valituksen ja kumosi mitättömyysosaston päätöksen sillä perusteella, että asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua suhteellista mitättömyysperustetta ei sovellettu esillä olevaan asiaan, jossa ei ollut kyse kansallisessa lainsäädännössä säädetyistä tilanteista ([CPI:n] 8 §:n 3 momentti). Valituslautakunta hylkäsi myös kantajan esittämän asetuksen N:o 40/94 50 artiklan 1 kohdan c alakohdan rikkomiseen perustuvan kyseessä olevaa tavaramerkkiä koskevan menettämishakemuksen.

11 Valituslautakunta täsmensi erityisesti, että [CPI:n] 8 §:n 3 momentin perimmäinen tarkoitus oli estää se, että kolmas osapuoli käyttää taloudellisesti hyväkseen tunnetun henkilön nimeä. – – Valituslautakunta totesi, ettei tämän asian osalta sen tietääkseen ollut olemassa oikeuskäytäntöä mutta että ’parhaassa italialaisessa oikeuskirjallisuudessa’ vaikutetaan vahvistettavan, että mainitun säännöksen perimmäisen tarkoituksen on väistyttävä tilanteissa, joissa tätä kaupallista potentiaalia jo käytetään laajasti hyväksi. Valituslautakunta totesi, että esillä olevassa asiassa Elio Fioruccin nimen laajaa tunnettuutta italialaisen yleisön keskuudessa ei epäilemättäkään voida määritellä siten, että se olisi seurausta sen alkuperäisestä käyttämisestä ei-kaupallisessa yhteydessä. – –

12 Asetuksen N:o 40/94 50 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla esitetyn menettämisvaatimuksen osalta valituslautakunta täsmensi, – –

13 – – että yleisö on tietoinen nimien yleisestä käytöstä kaupallisina merkkeinä ilman, että tämä merkitsisi sitä, että mainitut nimet vastaavat todellista henkilöä. Lisäksi valituslautakunta totesi, että kantaja oli vuoden 1990 luovutuksella luopunut kaikista oikeuksista käyttää sekä FIORUCCI että ELIO FIORUCCI tavaramerkkejä. – –

14 – – Esillä olevassa asiassa valituslautakunta katsoi, että koska tavaramerkki ELIO FIORUCCI vastasi ainoastaan erään henkilön nimeä, sillä ei annettu mitään viitteitä määrätynlaisista laadullisista ominaisuuksista, ja että täten yleisöä ei voitu mitenkään johtaa harhaan.”

IV Valituksenalainen tuomio

19. Kanteessaan Fiorucci vaati yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta sekä kumoamaan valituslautakunnan päätöksen että toteamaan riidanalaisen yhteisön tavaramerkin menetetyksi tai mitättömäksi. Hän vetosi tässä yhteydessä asetuksen N:o 40/94 50 artiklan 1 kohdan c alakohdan ja 52 artiklan 2 kohdan a alakohdan rikkomiseen.

20. Kanne hyväksyttiin osittain.

21. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, ettei asetuksen N:o 40/94 50 artiklan 1 kohdan c alakohtaan sisältyvä menettämisperuste täyttynyt. Harhaanjohtavuudelle suunnittelijoiden nimien( ) osalta asetetut erityisvaatimukset eivät sen mukaan täyttyneet. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan merkin harhaanjohtavaa käyttöä ei ollut näytetty toteen.( )

22. Asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan a alakohdan tutkimisen yhteydessä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tarkasteli laajasti( ) CPI:n 8 §:n 3 momentin tulkintaa ja totesi siitä muun muassa seuraavaa:

”50 Ensinnäkin on todettava, että [CPI:n] 8 §:n 3 momentin sanamuoto ei tue valituslautakunnan tapaa tulkita kyseistä säännöstä, joka koskee laajalti tunnettujen henkilöiden nimiä ilman, että siinä erotellaan mitenkään sitä, millä alalla tämä tunnettuus on hankittu.

– –

53 Toisin kuin valituslautakunta antaa ymmärtää – –, toiseksi myös siinä tilanteessa, että laajalti tunnetun henkilön nimi olisi jo rekisteröity tai sitä käytettäisiin jo tosiasiallisena tavaramerkkinä, [CPI:n] 8 §:n 3 momentilla myönnetty suojelu ei olisi mitenkään turhaa tai merkityksetöntä.

– –

55 [Siten] ei ole mahdotonta, että laajalti tunnetun henkilön nimi, joka on rekisteröity tai jota käytetään tavaramerkkinä tiettyjä tavaroita tai palveluja varten, voidaan rekisteröidä uudestaan sellaisia muita tavaroita tai palveluja varten, jotka eivät ole mitenkään samankaltaisia aikaisemman rekisteröinnin kattamien tavaroiden tai palvelujen kanssa. – –

56 Lisäksi on todettava, että [CPI:n] 8 §:n 3 momentissa ei aseteta sen soveltamiselle mitään muita edellytyksiä kuin se, että kyseessä olevan henkilön nimen on oltava laajalti tunnettu. – –

57 Kolmanneksi on todettava, että myöskään riidanalaise[ssa] päätökse[ssä] – – mainituista oikeuskirjallisuuden eräistä kirjoituksista olevien otteiden perusteella ei voida katsoa, että tapa, jolla valituslautakunta on riidanalaisessa päätöksessä tulkinnut [CPI:n] 8 §:n 3 momenttia, olisi oikea.

58 A. Vanzetti, joka on V. Di Cataldon kanssa riidanalaise[ssa] päätökse[ssä] – – mainitun teoksen tekijä, on osallistunut istuntoon kantajan asianajajana ja – – todennut, että valituslautakunnan omaksumaa kantaa ei voida mitenkään johtaa hänen kirjoituksestaan kyseessä olevassa teoksessa.

59 – – M. Ricolfi viittaa valituslautakunnan mukaan ’[henkilön nimen] tunnettuuteen, joka johtuu sen alkuperäisestä käytöstä useimmiten yritystoimintaan liittymättömässä yhteydessä’, mikä ei mitenkään tee mahdottomaksi tunnettuutta, joka johtuu ’yritystoimintaan’ liittyvästä käytöstä – –.

60 Ainoastaan – – M. Amendola viittaa käyttöön ’ei-kaupallisella alalla’, mutta hänkään ei nimenomaisesti tuo esiin päätelmää, jonka mukaan [CPI:n] 8 §:n 3 momenttiin ei voitaisi vedota sellaisen henkilön nimen suojelemiseksi, joka ei ole tullut laajalti tunnetuksi tällaisella alalla. Kaiken edellä esitetyn valossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei kuitenkaan missään tapauksessa voi ainoastaan tämän yhden kirjoittajan mielipiteen perusteella asettaa mainitun säännöksen soveltamiselle edellytystä, joka ei perustu sen sanamuotoon.

61 Tämän johdosta valituslautakunta on tehnyt oikeudellisen virheen tulkitessaan [CPI:n] 8 §:n 3 momenttia. Tämän virheen johdosta kyseistä säännöstä on virheellisesti jätetty soveltamatta kantajan nimeä koskevaan tilanteeseen, vaikka on kiistatonta, että kyse on laajalti tunnetun henkilön nimestä.

– –”

23. Näiden pohdintojen tuloksena yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi tuomiolauselman 1 kohdassa valituslautakunnan päätöksen, koska siinä on CPI:n 8 §:n 3 momentin tulkintaa koskeva oikeudellinen virhe, muttei julistanut kyseistä tavaramerkkiä mitättömäksi. Valituslautakunta ei nimittäin ollut tutkinut perusteluja, joiden mukaan myös tavaramerkki ELIO FIORUCCI sisältyi luovutukseen, jolla luovutettiin kaikki tavaramerkit ja erottavat tunnukset. Kantajan vaatimukseen muuttaa valituslautakunnan päätöstä ja julistaa kyseinen tavaramerkki mitättömäksi ei voitu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan suostua, koska se merkitsisi käytännössä yksinomaan SMHV:lle kuuluvien hallinnollisten ja tutkinnallisten tehtävien suorittamista ja olisi ristiriidassa toimielinten välisen tasapainon kanssa.( )

V Valitus sekä asianosaisten vaatimukset

24. Valittaja riitauttaa valituksenalaisen tuomion ja vaatii tuomiolauselman 1 kohdan kumoamista. Se perustelee kumoamisvaatimustaan toissijaisesti perustelujen puutteellisuudella. Valittaja vaatii toissijaisesti myös siirtämään tämän väitteen tutkimisen SMHV:lle. Se perustelee kumoamisvaatimustaan toissijaisesti oikeuksien epäämisellä asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 3 kohdan rikkomisen seurauksena. Myös tämän väitteen tutkiminen on toissijaisesti siirrettävä SMHV:lle. Lisäksi valittaja vaatii, että Fiorucci velvoitetaan korvaamaan molemmissa oikeusasteissa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut tai, jos valitus hylätään, että oikeudenkäyntikulut määrätään jaettaviksi.

25. SMHV vaatii, että valituksenalainen tuomio kumotaan ja Fiorucci velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

26. Fiorucci vaatii, että valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 1, 3 ja 4 kohta pidetään voimassa, että tuomion 33–35 kohtaa muutetaan ja että hänelle korvataan muutoksenhakuasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

27. Valittaja vaatii, että Fioruccin muutosvaatimus hylätään.

VI Valitusperusteiden arviointi

A Ensimmäinen ja toinen valitusperuste: asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan a alakohdan ja CPI:n 8 §:n 3 momentin rikkominen

28. Koska mainitut säännökset nivoutuvat toisiinsa asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan rakenteen vuoksi ja koska asianosaisten tähän liittyvissä väitteissä on päällekkäisyyksiä, kahta ensimmäistä valitusperustetta on nähdäkseni tarkoituksenmukaista tutkia yhdessä. Sisällöllisesti asianosaisten väitteet voidaan jäsentää siten, että osassa riitautetaan yleisesti asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan a alakohdan sovellettavuus nyt käsiteltävään asiaan ja osassa tarkastellaan CPI:n 8 §:n tulkintaa asetuksen N:o 40/94 soveltamisen yhteydessä.

1. Voidaanko asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan a alakohtaa soveltaa?

29. Ensin on tarkasteltava asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan a alakohdan aineellista soveltamisalaa. Valittaja nimittäin väittää, että CPI:n 8 §:ssä annetulla rekisteröintiä koskevalla etuoikeudella suojataan kaupallisen toiminnan ulkopuolella tunnetuiksi tulleisiin merkkeihin liittyviä puhtaasti taloudellisia etuja. Asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan a alakohdan tarkoituksena on sitä vastoin suojata henkilöllisyysoikeuden alaan kuuluvia etuja, jotka liittyvät nimeä koskevaan oikeuteen. Niiden loukkaamista Fiorucci ei kuitenkaan ole osoittanut.

a) Asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan a alakohdan aineellinen soveltamisala

30. Asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan mukaan mitättömyysvaatimus voi perustua ”erityisesti” nimeä koskevaan oikeuteen (a alakohta), mutta myös kuvaa koskevaan oikeuteen (b alakohta), tekijänoikeuteen (c alakohta), teollisoikeuteen (d alakohta) tai muuhun aikaisempaan oikeuteen, jos riidanalaisen tavaramerkin käyttö voidaan kieltää suojaa sääntelevän kansallisen oikeuden mukaisesti.

31. Kyseisen säännöksen soveltamisala on siten määritelty hyvin laajaksi ja avoimeksi. Kaikki siinä nimenomaisesti muttei tyhjentävästi luetellut oikeudet eivät kuulu tavaramerkkioikeuden alaan. Niille on yhteistä ainoastaan se, että ne antavat oikeudenhaltijalle – minkä oikeuden perusteella tahansa – oikeuden kieltää tavaramerkin käyttö.

32. Säännöksen sanamuodon perusteella voidaan näin ollen tuskin todeta, että oikeus kieltää tavaramerkin käyttö olisi rajattu oikeudenhaltijan henkilöllisyysoikeudellisten etujen tai luovan työn alaan kuuluvien aineettomien etujen vaarantumiseen, etenkin kun sekä tekijänoikeuden että teollisoikeuden tapauksessa painopiste lienee yleisesti ottaen aineellisella alalla. Asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan a alakohdan kieliopillinen ja systemaattinen tulkinta eivät siis tue säännöksen suppeaa tulkintatapaa.

33. SMHV:n valituslautakuntien päätöskäytäntö vahvistaa tämän tulkinnan. Ne ovat hyväksyneet mitättömyysvaatimuksia esimerkiksi kuvaa koskevan oikeuden( ) ja tekijänoikeudella suojatun viininlehden kuvan( ) perusteella sekä pohtineet asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan sovellettavuutta elokuvan nimeen,( ) mutta eivät ole käsitelleet tässä yhteydessä valittajan esittämää säännöksen teleologista rajoittamista.

b) Välipäätelmä

34. Asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohtaa on näin ollen sovellettava nyt käsiteltävään asiaan, jos Fioruccin vaatima CPI:n 8 §:ään perustuva oikeus on tosiasiallisesti olemassa.

2. Onko asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan a alakohtaa rikottu arvioimalla virheellisesti CPI:n 8 §:ää?

a) Asianosaisten lausumat

35. Valittajan ja SMHV:n mukaan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut CPI:n 8 §:ää virheellisesti ja näin rikkonut asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan a alakohtaa.

36. Valittajan mielestä asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohtaan sisältyvän viittauksen myötä CPI:n 8 §:n 3 momentista on tullut ”kiinteä osa Euroopan unionin oikeusjärjestystä”. CPI:n 8 §:n 3 momentissa ei kuitenkaan anneta Fioruccille nimenhaltijana oikeutta kieltää tavaramerkin käyttöä, vaan ainoastaan oikeus rekisteröidä nimi tavaramerkiksi. Fiorucci on valittajan mukaan jo rekisteröinyt FIORUCCI-nimen sisältäviä tavaramerkkejä, Italiassa rekisteröityjen FIORUCCI-tavaramerkkien ohella myös Uudessa-Seelannissa tavaramerkin ELIO FIORUCCI. Myöhemmin hän on luovuttanut nämä tavaramerkit valittajalle Fiorucci SpA:n luovutuksen yhteydessä. Valittajan mukaan Fiorucci ei voi enää rekisteröidä muita FIORUCCI-nimen sisältäviä tavaramerkkejä vastoin tavaramerkinhaltijan tahtoa tällaisten tavaramerkkien ja jo suojattujen tavaramerkkien välisen sekaannusvaaran vuoksi.( )

37. Valittajan mukaan CPI:n 8 §:n 3 momenttia lisäksi sovelletaan ainoastaan nimiin, joista on alun perin tullut yleisesti tunnettuja kaupallisen toiminnan ulkopuolella. Tämä voidaan johtaa sekä italialaisesta oikeuskirjallisuudesta että CPI:n 8 §:n 3 momentista tähän mennessä tehdyistä päätöksistä, jotka koskivat ainoastaan ”kaupallisen toiminnan ulkopuolella käytettäviä merkkejä”. Valittajan mukaan on käsittämätöntä, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ole tarkastellut tätä myös sen käsittelyssä mainittua oikeuskäytäntöä.

38. SMHV väittää lähinnä, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ole tutkinut, miten kaikkien FIORUCCI-nimen sisältävien tavaramerkkien luovuttaminen vaikuttaa CPI:n 8 §:n 3 momentin tulkintaan. Kyseiset tavaramerkit on rekisteröity Fioruccin suostumuksella. Näin ollen hänen CPI:n 8 §:n 3 momenttiin perustuva oikeutensa on SMHV:n mukaan lakannut. Asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan a alakohdassa viitataan CPI:n 8 §:n 3 momenttiin. SMHV:n mukaan italialaisen säännöksen virheellinen arviointi voi siten johtaa asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan a alakohdan rikkomiseen.

39. Fiorucci kiistää väitteen, ja sitä ei hänen mukaansa osittain voida ottaa tutkittavaksi, koska sitä ei ole esitetty ensimmäisessä oikeusasteessa, ja lisäksi se on osittain perusteeton.

b) Selvitettävät kysymykset

40. Koska CPI:n 8 § ei ole unionin oikeuden säännös vaan sisältyy Italian kansalliseen oikeuteen, tutkin ensin, millä tavalla se on otettava huomioon sovellettaessa asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohtaa.

41. Tämän jälkeen on tarkasteltava, voidaanko unionin tuomioistuimissa vedota CPI:n 8 §:n oikeudellisesti virheelliseen tulkintaan ja jos voidaan, miten laajasti.

i) Asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan a alakohdan, luettuna yhdessä kansallisen oikeuden kanssa, rakenne: kansallista oikeutta ei sulauteta unionin oikeuteen

– Säännöksen kieliopillinen ja systemaattinen tulkinta

42. Asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan sanamuotoa tarkasteltaessa huomio kiinnittyy siihen, että säännöksen mukaan tavaramerkin käyttö voidaan kieltää nimeä koskevan oikeuden perusteella ”yhteisön lainsäädännön tai – – kansallisen oikeuden mukaisesti”.( ) Tästä lainsäätäjän käyttämästä kaksijakoisesta lähestymistavasta seuraa, että asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohtaa sovellettaessa kansallista oikeutta on mahdollisesti tutkittava esikysymyksenä, kun selvitetään nimeä koskevan oikeuden merkityksellisyyttä myöhemmän tavaramerkin kannalta.

43. Tämä seikka ei kuitenkaan vielä anna kansalliselle oikeudelle unionin oikeuden luonnetta. Erityisesti on huomattava, ettei oikeuskäytäntö, jonka mukaan kansainvälinen oikeus voi olla kiinteä osa unionin oikeutta, ole tässä merkityksellinen.( ) Säännöksen sanamuotokaan ei tue kansallisen oikeuden sulauttamista unionin oikeuteen vaan tukee näiden irrottamista toisistaan. CPI:n 8 § säilyttää siten ominaisuutensa kansallisen oikeuden säännöksenä myös ”nimeä koskevan oikeuden” tunnusmerkistön tutkimisen yhteydessä.

– Kansallisen oikeuden erityisasema täytäntöönpanoasetuksen valossa

44. Täytäntöönpanoasetuksen tarkastelu vahvistaa, ettei kansallista oikeutta, johon asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdassa viitataan, sulauteta unionin oikeuteen, vaan se on luokiteltava itsenäiseksi, unionin oikeudesta eroavaksi sääntelyksi.

45. Täytäntöönpanoasetuksen 37 säännön nojalla hakijan on nimittäin esitettävä ”tiedot, jotka osoittavat, että hakija on mainitun asetuksen 52 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu aikaisemman oikeuden haltija tai että hän voi esittää mainittua oikeutta koskevan vaatimuksen sovellettavan kansallisen lain nojalla”.( )

46. Täytäntöönpanoasetuksessa asetetaan näin hakijalle selvitysvelvollisuus ja -riski, eli hakijan on osoitettava SMHV:lle, että kyseessä olevan oikeuden, johon hakija vetoaa, perusteella voidaan kieltää myöhemmän tavaramerkin käyttö.( )

47. Tällainen selvitysvelvollisuuden ja -riskin jako vaikuttaa ensi näkemältä harvinaiselta, sillä siinä kansallisten oikeussääntöjen sisällön selvittäminen tuodaan lähelle tosiseikkojen selvittämistä.( ) Lähemmässä tarkastelussa jako kuitenkin osoittautuu johdonmukaiseksi ja kansallisen oikeuden tehtävä asianmukaiseksi silloin, kun siihen viitataan unionin oikeuteen sisältyvien säännösten yhteydessä.

48. Kansallinen oikeus ja unionin oikeus eivät nimittäin ole olemukseltaan samanlaisia unionin oikeuteen perustuvissa menettelyissä, ja niiden käytössä on merkittäviä käytännön eroja. Tämä käy selvästi ilmi myös oikeuskäytännöstä.

ii) Kansallisen oikeuden erityisasema unionin tuomioistuinten oikeuskäytännössä

– Alustavat yleiset huomautukset

49. Unionin tuomioistuinten tehtävänä on ”huolehti[a] siitä, että perussopimusten tulkinnassa ja soveltamisessa noudatetaan lakia”( ) (SEU 19 artikla). Kansallisen oikeuden tulkinta ei kuulu niiden tehtäviin. Se on varattu jäsenvaltioiden tuomioistuimille. Unionin oikeuden säännösten soveltamisen yhteydessä voi kuitenkin nousta esiin kansallisen oikeuden sisältöä ja tulkintaa koskevia kysymyksiä, kuten nyt käsiteltävässä asiassa.

50. Unionin tuomioistuimilla ei ole käytettävissään erityistä välinettä kansallisten oikeussääntöjen sisällön selvittämiseksi tiettyjen tosiseikkojen tapauksessa. Unionin oikeudessa ei määrätä kysymyksen saattamisesta kansallisten ylimmän oikeusasteen tuomioistuinten tai muiden kansallisten viranomaisten käsiteltäväksi konkreettisen kansallisen lainsäädännön sitovaa selventämistä varten ikään kuin ennakkoratkaisupyynnön vastineena.

51. Unionin prosessioikeudessa ei myöskään säädetä, että tällaisessa tapauksessa asian käsittely olisi keskeytettävä ja asianosaiset velvoitettava saattamaan asia jäsenvaltioiden tuomioistuinten käsiteltäväksi sekä selventämään oikeustilaa nostamalla vahvistuskanne. Unionin tuomioistuinten ja etenkin muiden unionin oikeutta soveltavien tahojen( ) lienee ilmeisistä käytännön syistä yleensä paljon vaikeampaa selvittää asianmukaisesti tiettyihin tosiseikkoihin sovellettavaa kansallista oikeutta kuin arvioida asiaa sen unionin oikeutta koskevien näkökohtien perusteella.

52. Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 24 artiklan toisessa kohdassa( ) tosin annetaan unionin tuomioistuimelle yleisesti mahdollisuus vaatia jäsenvaltioita ”antamaan kaikki tiedot, joita unionin tuomioistuin pitää oikeudenkäynnin kannalta tarpeellisina”; toisaalta tästä määräyksestä ei kuitenkaan ole apua silloin, kun unionin tuomioistuimen käsiteltävänä oleva asia koskee muun valtion kuin unionin jäsenvaltion kansallista oikeutta, ja toisaalta tiedot esimerkiksi kansallisten verosäännösten sisällöstä eivät vielä vastaa tuomioistuimen sitovaa selvitystä tiettyihin tosiseikkoihin sovellettavien säännösten sisällöstä.

– Kansallinen oikeus asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan yhteydessä

53. Tältä ongelmalta unionin tuomioistuimet kuitenkin välttyvät ainakin nyt käsiteltävän asian kannalta merkityksellisen asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan tapauksessa. Täytäntöönpanoasetuksen mukaan hakija on nimittäin velvollinen esittämään itse todisteet oikeudesta, johon hän vetoaa. Hakijan esittämien todisteiden arvioiminen – ja pelkästään se( ) – on näin ollen SMHV:n tai menettelyn jatkuessa unionin tuomioistuinten asia.

54. Tuomioistuinmenettelystä ei ole annettu nimenomaista säännöstä, joka vastaisi täytäntöönpanoasetuksen 37 sääntöä. Mikään ei kuitenkaan puolla sitä, että siihen sisältyvää periaatetta ei sovellettaisi tuomioistuinmenettelyyn. Jos nimittäin valituslautakunnassa käsiteltävän riidan kohde ja unionin yleisessä tuomioistuimessa käsiteltävän riidan kohde ovat identtiset,( ) kyseisen periaatteen on loogisesti pädettävä myös asianosaisten selvitysvelvollisuuden ja -riskin jakoon ja laajuuteen.

55. Esikysymyksenä tutkittava kansallinen oikeus ei näin ollen unionin lainkäyttäjän näkökulmasta kuulu oikeudellisiin seikkoihin vaan lähestyy luonteeltaan todistelun piiriin kuuluvia tosiseikkoja.( )

56. Koska esikysymyksenä tutkittavaa kansallista oikeutta pidetään unionin oikeudessa selvittämisvelvollisuuden ja -riskin piiriin kuuluvana tosiseikkoja koskevana kysymyksenä,( ) unionin oikeus on yhtäältä sopusoinnussa kansainvälisen yksityisoikeuden klassisten periaatteiden kanssa.( ) Toisaalta tämä lähestymistapa, joka epäsuorasti näyttää perustuvan tapauskohtaisesti unionin tavaramerkkioikeuden alalla täytäntöönpanoasetuksesta seuraavaan positiiviseen oikeuteen, vastaa myös kansainvälisten tuomioistuinten ja välimiestuomioistuinten käytäntöä:( ) jura novit curia -periaatetta sovelletaan – jos sitä ylipäätään sovelletaan – kulloiseenkin kansainväliseen oikeusnormistoon muttei kansalliseen oikeuteen,( ) jonka sisältö on tarvittaessa osoitettava todistein ja jota on arvioitava asianosaisten esittämien väitteiden avulla, eikä siinä aseteta tuomioistuimelle laajempaa selvittämisvelvollisuutta.

– Välipäätelmä

57. Vaikka pelkkä asetukseen N:o 40/94 sisältyvä viittaus kansalliseen oikeuteen ei siis vielä tee kansallisesta oikeudesta unionin oikeutta, on silti niin, että jos kansallinen oikeus on esikysymyksenä merkityksellinen asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan a alakohdan soveltamisedellytysten kannalta, sen virheellinen arviointi voi johtaa siihen, että nimeä koskevan oikeuden, jonka perusteella voidaan kieltää tavaramerkin käyttö, kaltaisen soveltamisedellytyksen todetaan perusteettomasti täyttyvän tai jäävän täyttymättä.

58. Tarkastelen seuraavaksi sitä, voidaanko tätä koskevaa väitettä kuitenkaan tutkia unionin yleisessä tuomioistuimessa tai muutoksenhakumenettelyssä unionin tuomioistuimessa.

iii) CPI:n 8 §:n 3 momentin rikkomista koskevan väitteen esittäminen unionin tuomioistuimissa

59. Valittajan ja Fioruccin kirjelmissä tarkastellaan osittain yksityiskohtaisesti erilaisia tulkintatapoja, joita mainitusta säännöksestä esitetään italialaisessa oikeuskirjallisuudessa, johon kumpikin vetoaa oman näkemyksensä tueksi. Tässä yhteydessä ei ole käsitelty sitä, onko unionin tuomioistuin muutoksenhakuasteena ylipäätään toimivaltainen tutkimaan unionin yleisen tuomioistuimen ensimmäisenä oikeusasteena tekemää kansallisen oikeuden arviointia. Istunnossa valittaja totesi, että kansallista oikeutta voidaan tutkia kokonaisuudessaan muutoksenhakuasteessa siltä osin kuin siihen viitataan unionin oikeuden säännöksissä. SMHV:n mukaan kansallisen oikeuden tutkiminen on sitä vastoin syytä rajata ainoastaan ilmeisiin virheisiin ja tehdä unionin yleiselle tuomioistuimelle esitettyjen todisteiden perusteella. Fioruccin mukaan muutoksenhakuasteessa voidaan tutkia pelkästään unionin oikeutta.

60. Tavaramerkki- ja menettelysäännösten analysointi osoittaa ensinnäkin, ettei arviointiperusteiden tarvitse olla välttämättä samat unionin tuomioistuimissa silloin, kun kyse on siitä, voidaanko kansallisen oikeuden soveltamista tutkia oikeudellisten virheiden osalta. Menettelyyn ensimmäisenä oikeusasteena toimivassa unionin yleisessä tuomioistuimessa ja muutoksenhakumenettelyyn unionin tuomioistuimessa sovelletaan erilaisia periaatteita. Ne perustuvat siihen, että kansallinen oikeus, joka menettää unionin tuomioistuimissa normatiivisen luonteensa, katsotaan ikään kuin asianosaisten tosiseikkoja koskevaksi väitteeksi. Näin ollen kansallista oikeutta – jota siis kohdellaan tosiseikkoja koskevana väitteenä – voidaan tutkia muutoksenhakumenettelyssä ainoastaan rajoitetusti.

– Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemä kansallisen oikeuden arviointi asetuksen N:o 40/94 63 artiklan (nykyinen asetuksen N:o 207/2009 65 artikla) valossa

61. Asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 2 kohdan mukaan valituslautakunnan päätöksestä yhteisön tuomioistuimessa nostettavan kanteen ”perusteena voi olla puuttuva toimivalta, olennaisen menettelymääräyksen rikkominen, perustamissopimuksen, tämän asetuksen tai niiden soveltamista koskevan oikeussäännön rikkominen taikka harkintavallan väärinkäyttö”.

62. Kyseisen säännöksen käsitteellä ”yhteisön tuomioistuin” tarkoitetaan koko yhteisön tuomioistuinta toimielimenä eikä tiettyä oikeusastetta.( ) Asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 2 kohtaa on näin ollen luettava siten, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa (ja sittemmin unionin yleisessä tuomioistuimessa) nostetun kanteen perusteena voi olla muun muassa ”perustamissopimuksen, tämän asetuksen tai niiden soveltamista koskevan oikeussäännön rikkominen”.( )

63. Ensin on tutkittava se, miten ilmaisu ”[asetuksen N:o 40/94] soveltamista koskevan oikeussäännön” on ymmärrettävä.

64. Yleisesti muotoiltu käsite ”oikeussääntö” käsittää sanamuodon mukaisen tulkinnan mukaan unionin oikeuden säännösten lisäksi jäsenvaltioiden oikeuden säännökset. Asetukseen N:o 40/94 sisältyy itse asiassa lukuisia viittauksia kansalliseen oikeuteen, erityisesti nyt käsiteltävän asian kaltaisissa tilanteissa, joissa aiemmat oikeudet ovat ristiriidassa yhteisön tavaramerkin kanssa.( )

65. Ilmaisulla ”niiden soveltamista koskevan oikeussäännön” ei lisäksi tarkoiteta pelkästään täytäntöönpanoasetuksen säännöksiä. Jos lähtökohdaksi otettaisiin suppeampi tulkinta, jonka mukaan ilmaisulla tarkoitetaan ainoastaan täytäntöönpanoasetusta, asetuksen N:o 40/94 viittaukset kansalliseen oikeuteen jäisivät sen ulkopuolelle eivätkä kuuluisi unionin yleisen tuomioistuimen valvonnan piiriin. Tämä olisi arveluttavaa, kun otetaan huomioon tehokkaan oikeussuojan periaate.

66. Muut kieliversiot( ) vahvistavat asetuksen N:o 40/94 oikeussuojan kannalta myönteisen tulkinnan. On nimittäin merkille pantavaa, että esimerkiksi ranskankielisessä versiossa asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 2 kohdassa käytetään ilmaisua ”violation du traité, du présent règlement ou de toute règle de droit relative à leur application”.( ) Possessiivipronominin monikkomuoto ”leur” ilmentää – jopa selvemmin kuin saksankielisen version muotoilu – sitä, että sillä tarkoitetaan sekä perustamissopimuksen että asetuksen N:o 40/94 soveltamista. Oikeussäännön käsitettä ei olisi jo tästäkään syystä mielekästä rajata ainoastaan täytäntöönpanoasetuksen – joka siis koskee ainoastaan asetusta N:o 40/94 eikä perustamissopimusta sinänsä – säännöksiin.( ) Oikeussäännön käsitteen piiriin kuuluvat siten kaikki asetuksen N:o 40/94 sekä perustamissopimuksen tulkinnassa ja soveltamisessa huomioon otettavat säännökset.

67. Välipäätelmänä voidaan näin ollen todeta, että jos asetuksen N:o 40/94 soveltamisen tai täytäntöönpanon yhteydessä on tarkoitus soveltaa kansallista oikeutta, sen oikeudellisesti virheellinen tulkinta voidaan riitauttaa ainakin unionin yleisessä tuomioistuimessa.( )

68. Kun otetaan huomioon edellä esitetty, asetuksen N:o 40/94 63 artiklan nojalla ei voida lähtökohtaisesti moittia sitä, että valituksenalaisessa tuomiossa( ) CPI:n 8 §:n 3 momenttia on tutkittu seikkaperäisesti valituslautakunnalle esitettyjen todisteiden valossa.( )

69. Edellä esitetyn perusteella ei kuitenkaan voida vielä vastata nyt käytävän muutoksenhakumenettelyn kannalta ratkaisevaan kysymykseen eli siihen, voiko unionin tuomioistuin tutkia kansallisen oikeuden arviointia, sellaisena kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on sen asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 2 kohdan nojalla tehnyt ja saanut tehdä.

iv) Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan mukaan kansallista oikeutta ei tutkita muutoksenhakuasteessa

70. Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan mukaan muutosta voidaan hakea vain oikeuskysymysten osalta. Muutoksenhaun perusteena voi olla toimivallan puuttuminen unionin yleiseltä tuomioistuimelta, asian käsittelyssä unionin yleisessä tuomioistuimessa tapahtunut oikeudenkäyntivirhe, joka on hakijan edun vastainen, tai unionin yleisessä tuomioistuimessa tapahtunut unionin oikeuden rikkominen.

– Kieliopillinen tulkinta

71. Perussäännön 58 artiklan sanamuodon perusteella unionin tuomioistuin ei voi tutkia kansallisen oikeuden rikkomista koskevaa valitusperustetta. Tällaisella valitusperusteella ei nimittäin moitittaisi unionin yleisessä tuomioistuimessa tapahtunutta unionin oikeuden rikkomista vaan kansallisen oikeuden soveltamisessa oletetusti tehtyjä virheitä.

72. Se, että asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohta saattaa edellyttää kansalliseen oikeuteen turvautumista, jotta voitaisiin arvioida aiempien nimeä koskevien oikeuksien mahdollista merkityksellisyyttä uudempien tavaramerkkien kannalta, ei vielä tee tässä yhteydessä sovellettavasta kansallisesta oikeudesta unionin oikeutta, joka voi olla muutoksenhaun perusteena.( )

73. Tätä päätelmää tukevat myös sekä kyseisen aineellisoikeudellisen säännöksen rakenne ja sanamuoto että kannetta ja valitusta koskevien prosessuaalisten säännösten ja määräysten kokonaisvaltainen tarkastelu.

– Systemaattinen tulkinta

74. Perussäännön 58 artiklaa ja asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 2 kohtaa vertailtaessa ilmenee ensinnäkin, että jälkimmäisessä säädetään nimenomaisesti kanteesta, jonka yhteydessä voidaan tutkia mitä tahansa asetuksen N:o 40/94 soveltamista koskevaa oikeussääntöä, kun taas perussäännössä määrätään muutoksenhausta nimenomaisesti unionin oikeuden suppeamman käsitteen osalta. Unionin lainsäätäjä olisi ehdottomasti voinut soveltaa asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 2 kohtaan sisältyvää hienovaraista erottelua myös perussäännön 58 artiklaan ja ulottaa muutoksenhakumahdollisuuden koskemaan unionin oikeuden lisäksi – vastaavaa muotoilua käyttämällä – myös muita sen soveltamista koskevia oikeussääntöjä.

75. Näin ei kuitenkaan ole tapahtunut, ja myös SEUT 263 artiklan toisessa kohdassa määrätään, että unionin tuomioistuimella on toimivalta ratkaista ensimmäisessä oikeusasteessa nostettu kanne. Jos SEUT 263 artiklan toista kohtaa verrataan yhtäältä asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 2 kohtaan ja toisaalta perussäännön 58 artiklaan, käy selväksi, ettei muutoksenhakuasteessa lähtökohtaisesti tutkita muita kuin unionin oikeuteen alun perin sisältyneitä oikeussääntöjä, joita voidaan kuitenkin mahdollisesti tutkia ensimmäisessä oikeusasteessa.

76. Myöskään SEUT 256 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan perusteella ei voida tehdä toisenlaista päätelmää. Siinä annetaan yleinen mahdollisuus hakea muutosta ”vain oikeuskysymysten osalta”, joihin voitaisiin ensi näkemältä luokitella myös kansallista oikeutta koskevat oikeuskysymykset. Muutosta voidaan kuitenkin hakea ainoastaan ”perussäännössä määrätyin – – rajoituksin”, mikä puolestaan johtaa siihen, ettei kansallisen oikeuden loukkaamista koskevaa väitettä voida esittää muutoksenhakumenettelyssä.

77. Kanteeseen ja muutoksenhakuun sovellettavien säännösten ja määräysten systemaattinen tarkastelu puoltaa siten lähtökohtaisesti sitä, ettei kansallisia oikeussääntöjä tutkita muutoksenhakuasteessa. Tämä on myös loogista, koska unionin lainkäyttäjän näkökulmasta kansallinen oikeussääntö kuuluu tosiseikkoja koskeviin kysymyksiin, joita ei arvioida muutoksenhakuasteessa, ellei unionin yleisen tuomioistuimen väitetä ottaneen ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyjen kirjelmien sisältöä tai todisteita vääristyneellä tavalla huomioon.( )

78. Asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan soveltamisessa oletettavasti tapahtuneita oikeudellisia virheitä voidaan näin ollen tutkia ”muun aikaisemman oikeuden” antaman suojan laajuuden osalta laajasti myös muutoksenhakuasteessa, jos kyseinen aikaisempi oikeus perustuu unionin oikeuteen, mutta ainoastaan ensimmäisessä oikeusasteessa siinä tapauksessa, että kansallinen oikeus on merkityksellinen muun aikaisemman oikeuden antaman suojan kannalta.

– Välipäätelmä

79. Jos lähtökohdaksi otetaan tämä ankara tulkinta, CPI:n 8 §:n 3 momentin rikkomiseen pohjautuva valitusperuste on jätettävä tutkimatta. Unionin prosessioikeudessa säädetään kuitenkin nyt käsiteltävän asian kannalta merkityksellisen tavaramerkkiasetuksen yhteydessä tutkinnan laajuuden osalta hyvin tasapainoisesta, kaksivaiheisesta oikeussuojajärjestelmästä: sen mukaan kansallista oikeutta koskeva kanneperuste voidaan asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 2 kohdan perusteella ottaa tutkittavaksi, mutta siihen pohjautuvaa valitusperustetta lähtökohtaisesti ei.

– Todisteita ei ole otettu vääristyneellä tavalla huomioon

80. Se, että asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohtaa sovellettaessa kansallista oikeutta arvioidaan tosiseikkojen tapaan, antaa kuitenkin tiukasti rajatun mahdollisuuden tutkia kansallista oikeutta muutoksenhaun yhteydessä. Lähtökohtaisesti ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen määrittämään merkitykselliset tosiseikat sekä arvioimaan niitä ja selvitysaineistoa.( ) Oikeuskysymys, jota voidaan käsitellä muutoksenhaun yhteydessä, on kuitenkin kyseessä silloin, kun unionin yleiselle tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta ilmenee selvästi, etteivät sen toteamukset todellisuudessa pidä paikkaansa( ) tai että se on ottanut sille esitetyt todisteet vääristyneellä tavalla huomioon. Jälkimmäisestä on katsottu olevan kyse silloin, kun on selvää, että selvitysaineiston arviointi oli ilmeisen virheellistä.( ) Todisteet on otettu huomioon vääristyneellä tavalla silloin, kun se ilmenee toimitetusta aineistosta selvästi ilman, että on tarpeen ryhtyä arvioimaan uudelleen tätä tosiseikastoa ja selvitystä.( )

81. Valituksenalaista tuomiota ei voida moittia menestyksekkäästi todisteiden huomioon ottamisesta vääristyneellä tavalla. Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on pikemminkin käsitellyt seikkaperäisesti kyseisen italialaisen säännöksen sanamuotoa sekä arvioinut valituslautakunnalle ja sille itselleen esitettyjä, italialaiseen oikeuskirjallisuuteen pohjautuvia todisteita loogisesti ja ymmärrettävästi. Näin ollen ei ole perusteita väittää, että asianosaisten lausumat tai todisteet olisi otettu huomioon vääristyneellä tavalla.

82. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella ei ollut itsellään velvollisuutta tehdä lisäselvityksiä kansallisista säännöksistä. Koska sen käsiteltäväksi saatetun riidan kohde määräytyy valituslautakunnassa käsitellyn riidan kohteen perusteella,( ) ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin joutui päinvastoin tyytymään valituslautakunnalle esitettyihin tosiseikkoihin myös kansallisten säännösten osalta. Tämä ilmenee yhtäältä siitä, että kansallista oikeutta pidetään selvitysvelvollisuuden piiriin kuuluvana tosiseikkoja koskevana kysymyksenä, ja toisaalta siitä, että valituslautakunnan päätöksen laillisuutta voidaan tutkia ainoastaan sille jo esitettyjen todisteiden perusteella.( )

83. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oli selvitettävä, oliko valituslautakunnan tästä tekemä kansallisen oikeuden arviointi perusteltu vai oliko valituslautakunnan todettava rikkoneen asetuksen N:o 40/94 soveltamista koskevaa oikeussääntöä.( ) Valittajan väite, jonka mukaan ensimmäisessä oikeusasteessa on lisäksi viitattu useisiin asian kannalta merkityksellisiin italialaisten tuomioistuinten ratkaisuihin, joita ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole arvioinut, on merkityksetön. Vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä onkin valvoa valituslautakunnan päätöksen laillisuutta, se ei saa arvioida todisteita, jotka on esitetty ensimmäistä kertaa kannekirjelmän liitteessä.( )

v) Välityslauseketta (SEUT 272 artikla) koskeva rajaus

84. Välityslausekkeesta ei ole olemassa tavaramerkki- ja menettelysäännösten yhteisvaikutuksen kaltaista täsmällistä ja monitahoista sääntelyä.

85. Erikoislaatuisen välityslauseketta koskevasta tapauksesta tekee se, että unionin tuomioistuimilla ”on toimivalta ratkaista asia unionin tekemässä tai sen puolesta tehdyssä julkis- tai yksityisoikeudellisessa sopimuksessa olevan välityslausekkeen nojalla” (SEUT 272 artikla), ja tällöin sovellettavaksi aineelliseksi oikeudeksi määritetään tavallisesti jonkin jäsenvaltion oikeus.

86. Nyt käsiteltävässä asiassa ei ole tarpeen ratkaista, onko kansallisen oikeuden tutkittavuutta muutoksenhakuasteessa koskeva oikeustila erilainen silloin, kun kansallisen oikeuden rikkomiseen vedotaan unionin tuomioistuimissa välityslausekkeen perusteella.

3. Ensimmäistä ja toista valitusperustetta koskeva päätelmä

87. Koska on todettava, ettei asetuksen N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan a alakohtaa eikä CPI:n 8 §:ää ole rikottu, ensimmäinen ja toinen valitusperuste on hylättävä.

B Kolmas ja neljäs valitusperuste: perustelujen puutteellisuus ja oikeuksien epääminen tai asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 3 kohdan rikkominen

88. Myös näitä kahta valitusperustetta voidaan tarkastella yhdessä, koska ne koskevat lähinnä unionin yleisen tuomioistuimen ja valituslautakuntien välistä tehtäväjakoa ja erityisesti unionin yleisen tuomioistuimen tutkintatoimivallan laajuutta.

1. Perustelujen puutteellisuus

89. Valittaja perustelee vaatimustaan toissijaisesti perustelujen puutteellisuudella, koska yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jättänyt tutkimatta ne sen esittämät perusteet ja todisteet, joiden mukaan Fiorucci on antanut suostumuksensa tavaramerkkihakemukselle. Valittajan mukaan Fioruccin voidaan ensinnäkin ”olettaa” antaneen suostumuksen, koska mitättömyyshakemus on jätetty vasta vuosia kyseisen tavaramerkin hakemisen ja rekisteröinnin jälkeen, ja toiseksi valituslautakunnalla oli käytettävissään lausunto Fiorucci Spa:n johtavassa asemassa olevalta työntekijältä, jonka välityksellä Fiorucci on antanut suostumuksensa.

90. Aluksi on huomautettava, että kysymys unionin yleisen tuomioistuimen tuomion perustelujen ristiriitaisuudesta tai puutteellisuudesta on oikeuskysymys, minkä vuoksi se voi sellaisenaan olla muutoksenhaun kohteena.( )

91. Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 36 artiklassa, jota sovelletaan perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla unionin yleiseen tuomioistuimeen, määrätään, että tuomiot perustellaan. Määräyksessä ei aseteta tarkempia vaatimuksia perusteluvelvollisuuden yksityiskohdista.

92. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleiselle tuomioistuimelle kuuluva perusteluvelvollisuus ei kuitenkaan erityisesti edellytä sen esittävän selvitystä, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan asianosaisten esittämiä päätelmiä, ja näin ollen unionin yleisen tuomioistuimen perustelut voivat olla implisiittisiä, kunhan ne, joita asia koskee, saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin ei ole hyväksynyt niiden perusteluja, ja unionin tuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se pystyy harjoittamaan laillisuusvalvontaansa.( )

93. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti valituksenalaisen tuomion 64 ja 65 kohdassa tutkimatta valittajan väitteen Fioruccin suostumuksen merkityksellisyydestä, koska valituslautakunta ei ollut hylännyt mitättömyysvaatimusta tällä perusteella eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi korvata SMHV:n perusteluja omilla perusteluillaan.

94. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin täytti näin perusteluvelvollisuutensa. Tässä yhteydessä merkitystä ei ole sillä, oliko sen arviointi perusteltu. Mikään ei siis viittaa perustelujen puutteellisuuteen.

2. Oikeuksien epääminen tai asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 3 kohdan rikkominen

95. Valittaja perustelee vaatimustaan toissijaisesti myös oikeuksien epäämisellä. Valittajan mielestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituslautakunnassa käsitellyn riidan kohteeseen viitaten jättänyt perusteettomasti tutkimatta tavaramerkin ELIO FIORUCCI ostamiseen liittyvän problematiikan ja tehnyt oikeudellisen virheen, kun se ei ole muuttanut valituslautakunnan päätöstä valittajan eduksi. Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tässä rikkonut asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 3 kohtaa.

96. Toissijaisesti valittaja vaatii siirtämään tämän väitteen tutkimisen SMHV:lle.

97. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei kuitenkaan voida moittia siitä, ettei se ole CPI:n 8 §:n yhteydessä tutkinut – myös SMHV:n esittämää – väitettä sopimukseen perustuvan tavaramerkin oston merkityksellisyydestä eikä muuttanut valituslautakunnan päätöstä.

98. Asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 3 kohdan nojalla unionin yleinen tuomioistuin tosin voi paitsi kumota valituslautakunnan päätöksen myös lähtökohtaisesti muuttaa sitä.

99. Nyt käsiteltävässä asiassa siihen ei kuitenkaan ollut aihetta. Riidan kohteen vuoksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toimivalta oli nimittäin rajallinen muuttamispäätöksen suhteen. Tavaramerkkioikeudellinen oikeussuoja on kolmitasoinen ja laadittu siten, että tosiseikkojen osalta valituslautakunta on keskeisessä, riidan kohteen kannalta määräävässä asemassa. Siksi valituksenalaisen tuomion 64 kohdassa viitataan perustellusti siihen, ettei valituslautakunta pitänyt tavaramerkin ostoa ratkaisevana näkökohtana ja että se hylkäsi mitättömyysvaatimuksen (ja näin ollen CPI:n 8 §:n soveltamisen) muilla perusteilla. Unionin tuomioistuimilla ei kuitenkaan ole velvollisuutta tutkia uudelleen aiempaa kattavammin ja myös tämän kysymyksen suhteen kansallista oikeutta, jota on arvioitava samoin kuin tosiseikkoja koskevaa kysymystä ja joka on siten osa riidan kohdetta.

100. Asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 3 kohdan rikkomisesta on yhtä vähän viitteitä kuin valittajan väittämästä oikeuksien epäämisestä.

101. Asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 6 kohdan nojalla SMHV:n on kuitenkin toteutettava unionin tuomioistuinten tuomioiden täytäntöönpanosta aiheutuvat toimenpiteet. Jos valituslautakunnan päätös kumotaan kokonaan tai osittain, tämä voi merkitä sitä, että sisämarkkinoilla toimivan yhdenmukaistamisviraston (tavaramerkit ja mallit) valituslautakuntien menettelysäännöistä 5.2.1996 annetun komission asetuksen (EY) N:o 216/96( ) 1 d artiklan nojalla ”asia – – on otettava valituslautakunnissa uudestaan käsittelyyn”. Tällä tarkoitetaan kulloiseenkin tuomioon perustuvaa kattavaa tutkintaa, joka SMHV:n on viran puolesta tehtävä ja jossa se ei saa ottaa vastaan ohjeita tuomioistuimilta.( )

102. Nyt käsiteltävässä asiassa valituslautakunnan, joka ottaa asian uudestaan käsittelyyn, olisi siis ensinnäkin tarkasteltava, onko Fiorucci todellakin antanut suostumuksensa tavaramerkkihakemukselle. Tämä perusteluja koskevan väitteen kannalta merkityksetön tosiseikkoihin liittyvä kysymys on nimittäin todennäköisesti merkityksellinen, kun otetaan huomioon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen moittima CPI:n 8 §:n tulkinta, eikä sitä voida näin ollen jättää enää avoimeksi. Sama pätee kysymykseen siitä, missä laajuudessa tavaramerkit ja tunnusmerkit on luovutettu valittajalle luovutussopimuksella.

103. Vaikka valittajan ainoastaan toissijaisesti esittämä vaatimus koskee nimenomaan tämän tutkinnan siirtämistä SMHV:lle, sitä ei voida hyväksyä, sillä SMHV:n tutkintavelvollisuudet johtuvat suoraan sovellettavista säännöksistä ja määräyksistä. Unionin tuomioistuimet eivät sitä vastoin voi antaa SMHV:lle ohjeita täytäntöönpanosta.

3. Välipäätelmä

104. Näin ollen myös kolmas ja neljäs valitusperuste on hylättävä.

C Valitusta koskeva loppupäätelmä

105. Koska yhtäkään valitusperusteista ei voida hyväksyä, valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.

VII Fioruccin vaatimus valituksenalaisen tuomion 33 ja 35 kohdan muuttamisesta

106. Fiorucci pitää mainittuihin kohtiin sisältyviä toteamuksia virheellisinä. Hän vaatii niiden suhteen eräänlaista ”tuomion oikaisua” mutta ei mainitse, mitä päätelmiä hän tekee tästä tuomiolauselman osalta.

107. Kyseessä ei ole vaatimus, joka voidaan esittää vastineessa, koska siinä ei vaadita ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ratkaisun kumoamista vähintään osittain eikä ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyn vaatimuksen hyväksymistä.( )

108. Samoista syistä vaatimuksen määritteleminen uudelleen vastavalitukseksi ei tule kyseeseen.( )

109. Fioruccin vaatimus on näin ollen jätettävä tutkimatta.

VIII Oikeudenkäyntikulut

110. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 118 artiklan, luettuna yhdessä 69 artiklan 3 kohdan kanssa, nojalla unionin tuomioistuin voi muutoksenhakumenettelyssä määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi asianosaisten kesken tai määrätä, että kukin vastaa omista kuluistaan, jos osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi tai jos siihen on muuten erityisiä syitä.

111. Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että Fiorucci on tuomion oikaisuvaatimusta lukuun ottamatta voittanut asian. Valittaja on sitä vastoin hävinnyt asian kokonaisuudessaan lukuun ottamatta tuomion muuttamista koskevan Fioruccin vaatimuksen hylkäämistä. SMHV on hävinnyt asian kokonaisuudessaan.

112. Näin ollen on kohtuullista velvoittaa SMHV ja valittaja korvaamaan kolme neljännestä Fioruccin oikeudenkäyntikuluista ja vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan. Fioruccin on siten vastattava yhdestä neljänneksestä omista oikeudenkäyntikuluistaan.

IX Ratkaisuehdotus

113. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:

1) Valitus hylätään.

2) Fioruccin vaatimus tuomion muuttamisesta hylätään.

3) Valittaja ja SMHV vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan ja yhteisvastuullisesti kolmesta neljänneksestä Fioruccin oikeudenkäyntikuluista.

4) Fiorucci vastaa yhdestä neljänneksestä omista oikeudenkäyntikuluistaan.