ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Asia C-229/08

Colin Wolf

vastaan

Stadt Frankfurt am Main

(Verwaltungsgericht Frankfurt am Mainin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Direktiivi 2000/78/EY — 4 artiklan 1 kohta — Ikään perustuvan syrjinnän kielto — Kansallinen säännös, jolla asetetaan 30 vuoden enimmäisikä otettaessa virkaan palomiehiä — Tavoiteltu päämäärä — Todellisen ja ratkaisevan työhön liittyvän vaatimuksen käsite”

Julkisasiamies Y. Botin ratkaisuehdotus 3.9.2009 I ‐ 3

Unionin tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 12.1.2010 I ‐ 18

Tuomion tiivistelmä

Sosiaalipolitiikka – Yhdenvertainen kohtelu työssä ja ammatissa – Direktiivi 2000/78 – Ikään perustuvan syrjinnän kielto

(Neuvoston direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan a alakohta ja 4 artiklan 1 kohta)

Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetun direktiivin 2000/78 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa asetetaan 30 vuoden enimmäisikä otettaessa hakijoita keskitason paloteknisen yksikön palvelukseen.

On nimittäin niin, että vaikka mainitulla kansallisella säännöstöllä otetaan käyttöön ikään perustuva erilainen kohtelu direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla, sitä voidaan kuitenkin yhtäältä pitää asianmukaisena suhteessa ammattipalokunnan toimintakykyä ja moitteetonta toimintaa koskevaan tavoitteeseen, joka on direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu oikeutettu tavoite, ja toisaalta sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi, koska erityisen hyvää fyysistä kuntoa voidaan pitää jälkimmäisessä säännöksessä tarkoitettuna todellisena ja ratkaisevana työhön liittyvänä vaatimuksena palomiehen ammatissa keskitason paloteknisen yksikön palveluksessa toimimiselle ja koska vaatimus täydestä fyysisestä kunnosta kyseisessä ammatissa toimimiseksi liittyy mainitun yksikön palveluksessa olevien henkilöiden ikään.

(ks. 29, 39–41, 44 ja 46 kohta sekä tuomiolauselma)
Unionin oikeus on esteenä jäsenvaltion sellaisen oikeussäännön soveltamiselle, jonka mukaan vahingonkorvausvaatimus valtiota kohtaan sillä perusteella, että kansallisella lailla rikotaan unionin tuomioistuimen EY 226 artiklan perusteella antamassa tuomiossa todetulla tavalla unionin oikeutta, voi menestyä vain, jos hakija on ennen vaatimuksen esittämistä turvautunut kaikkiin kansallisiin muutoksenhakukeinoihin kyseisen lain nojalla tehdyn vahinkoa aiheuttaneen hallintotoimen riitauttamiseksi, vaikka tätä oikeussääntöä ei sovelleta sillä perusteella, että toimivaltainen tuomioistuin on todennut samalla lailla rikottavan perustuslakia, esitettyyn valtion vahingonkorvausta koskevaan vaatimukseen.

Vastaavuusperiaate edellyttää, että kaikkia muutoksenhakuun sovellettavia sääntöjä sovelletaan samalla tavalla riippumatta siitä, onko kyse muutoksenhausta unionin oikeuden rikkomisen perusteella vai samanlaisesta muutoksenhausta kansallisen oikeuden rikkomisen perusteella. Kahta kyseessä olevaa oikeussuojakeinoa voidaan otettaessa huomioon niiden kohde ja keskeiset piirteet pitää samanlaisina yhtäältä, koska niiden kohde on täsmälleen sama eli valtion toimen tai laiminlyönnin vuoksi vahinkoa kärsineen henkilön vahingon korvaaminen, ja toisaalta, koska ainoa ero kyseisten kahden oikeussuojakeinon välillä on se seikka, että niiden perusteena oleva oikeuden rikkominen on toisessa todettu unionin tuomioistuimen EY 226 artiklan perusteella antamalla tuomiolla ja toisessa toimivaltaisen kansallisen tuomioistuimen tuomiolla. Jälkimmäinen seikka ei kuitenkaan voi vastaavuusperiaatteen kannalta riittää erottelun tekemiseksi näiden kahden oikeussuojakeinon välillä siinä tilanteessa, kun ei ilmene muita seikkoja, joiden perusteella niiden välillä voitaisiin todeta olevan muita eroja. Niinpä vastaavuusperiaate on esteenä tällaisen oikeussäännön soveltamiselle.

(ks. 33, 36, 43–46 ja 48 kohta sekä tuomiolauselma)
Lisäksi henkijälleenvakuutussopimuskannan luovutus ei ole luonteensa puolesta kuudennen direktiivin 13 artiklan B kohdan d alakohdassa tarkoitettu rahoitustoimi. Kysymyksessä on lisäksi on yksi ainoa suoritus, jota ei voida keinotekoisesti jakaa kahteen suoritukseen siten, että se koostuisi yhtäältä kuudennen direktiivin 13 artiklan B kohdan d alakohdan 2 alakohdassa tarkoitetusta velvoitteiden vastattavaksi ottamisesta ja toisaalta 13 artiklan B kohdan d alakohdan 3 alakohdassa tarkoitetusta saamisia koskevasta liiketoimesta.

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 13 artiklan B kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että sitä ei sovelleta vastiketta vastaan tapahtuvaan henkijälleenvakuutussopimuskannan luovutukseen, koska sellaista luovutusta ei voida katsoa kuudennen direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi tavaroiden luovutukseksi vaan se on katsottava tämän direktiivin 6 artiklassa tarkoitetuksi palvelujen suoritukseksi. Lisäksi, vaikka oletettaisiinkin, että sellainen toimi voitaisiin katsoa kuudennessa direktiivissä tarkoitetuksi tavaroiden luovutukseksi, tähän toimeen ei voida soveltaa kyseisen direktiivin 13 artiklan B kohdan c alakohdassa tarkoitettua vapautusta, sillä tämän toimen vapauttaminen verosta olisi yhteensopimaton tämän säännöksen tavoitteen kanssa, joka on estää yhteiseen arvonlisäverojärjestelmään kuuluvan verotuksen neutraalisuuden periaatteen vastainen kaksinkertainen verotus.

(ks. 61 ja 63 sekä tuomiolauselman 3 kohta)
Asia C-103/08

Arthur Gottwald

vastaan

Bezirkshauptmannschaft Bregenz

(Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Vorarlbergin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Henkilöiden vapaa liikkuvuus — Unionin kansalaisuus — EY 12 artikla — Vammaisille myönnettävä ilmainen moottoriajoneuvoille tarkoitettu vuosittainen maksumerkki — Kansallinen säännöstö, jonka mukaan kyseisen ilmaisen maksumerkin voivat saada ainoastaan vammaiset henkilöt, joiden kotipaikka tai tavanomainen asuinpaikka on kyseisen valtion alueella”

Julkisasiamies J. Mazákin ratkaisuehdotus 30.4.2009 I ‐ 9119

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 1.10.2009 I ‐ 9134

Tuomion tiivistelmä

Yhteisön oikeus – Periaatteet – Yhdenvertainen kohtelu – Kansalaisuuteen perustuva syrjintä – Kielto

(EY 12 artikla)

EY 12 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan moottoriajoneuvoille tarkoitettu ilmainen vuosittainen maksumerkki myönnetään ainoastaan niille vammaisille henkilöille, joiden kotipaikka tai asuinpaikka on kyseisen jäsenvaltion alueella, kun sama etuus myönnetään myös niille vammaisille henkilöille, jotka käyvät kyseisessä maassa säännöllisesti ammatillisista tai henkilökohtaisista syistä.

Sekä vammaisten henkilöiden liikkuvuuden ja yhteiskuntaan integroitumisen edistäminen että halu taata se, että asianomaisen jäsenvaltion yhteiskunnan ja kyseisen edun saajan välillä on jokin sidos, voivat nimittäin olla objektiivisia, yleistä etua koskevia syitä, joilla voidaan perustella sitä, että tällaisen etuuden myöntämiselle asetetut edellytykset voivat vaikuttaa unionin kansalaisten liikkumisvapauteen.

Kyseisen toimenpiteen, jolla on tarkoitus helpottaa vammaisten henkilöiden säännöllistä kulkemista jäsenmaan alueella heidän tähän yhteiskuntaan integroitumisekseen, osalta on todettava, että kotipaikka tai tavanomainen asuinpaikka ovat edellytyksiä, joiden avulla voidaan osoittaa, että kyseisillä henkilöillä on sellainen sidos asianomaiseen jäsenvaltioon, jonka perusteella heidät voidaan erottaa sellaisista muista käyttäjäryhmistä, joihin kuuluvat henkilöt käyttävät kyseisen jäsenvaltion tieverkostoa yksinomaan satunnaisesti tai tilapäisesti. Kotipaikkaa ja tavanomaista asuinpaikkaa koskevien edellytysten oikeasuhteisuutta kyseisen kansallisen lainsäädännön tavoitteeseen nähden tulkitaan laajasti niin, että mainitun ilmaisen maksumerkin saamisen edellyttämä riittävä sidos asianomaisen jäsenvaltion yhteiskuntaan voidaan osoittaa myös muilla seikoilla. Näissä olosuhteissa tällainen kansallinen lainsäädäntö ei ylitä sitä, mikä on tarpeen sen tavoitteiden saavuttamiseksi.

(ks. 32, 36, 38, 40 ja 41 kohta sekä tuomiolauselma)
1)

Siltä osin kuin kysymys on arvonlisäveron palautuksesta toisessa jäsenvaltiossa tai kolmannessa maassa asuvalle verovelvolliselle, jolla on kiinteä toimipaikka asianomaisessa jäsenvaltiossa, Italian tasavalta ei ole noudattanut jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – maan alueelle sijoittautumattomille verovelvollisille suoritettavaa arvonlisäveron palautusta koskevat yksityiskohtaiset säännöt – 6.12.1979 annetun kahdeksannen neuvoston direktiivin 79/1072/ETY 1 artiklan eikä jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteisön alueelle sijoittautumattomille verovelvollisille suoritettavaa arvonlisäveron palautusta koskevat yksityiskohtaiset säännöt – annetun kolmannentoista neuvoston direktiivin 86/560/ETY 1 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se velvoittaa verovelvollisen, joka on sijoittautunut johonkin toiseen jäsenvaltioon tai kolmanteen valtioon mutta jolla on kiinteä toimipaikka Italiassa ja joka kysymyksessä olevana ajankohtana luovutti tavaroita tai suoritti palveluja Italiassa, hakemaan aikaisemmassa tuotannon vaiheessa maksamansa arvonlisäveron palautusta mainituissa direktiiveissä tarkoitettua menettelyä käyttäen sen sijaan, että se voisi tehdä vähennyksen silloin, kun sitä hankintaa, jonka perusteella tämän veron vähennystä vaaditaan, ei suoriteta kyseisen kiinteän toimipaikan välityksellä vaan sen suorittaa suoraan kyseisen verovelvollisen päätoimipaikka.
Yhteisömallista annetun asetuksen N:o 6/2002 14 artiklan 3 kohtaa, jonka mukaan silloin, kun mallin on luonut työntekijä työtehtäviä suorittaessaan tai työnantajan ohjeita noudattaessaan, oikeus yhteisömalliin kuuluu työnantajalle, jollei sopimuksella ole toisin sovittu tai jos sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä ei toisin määrätä, ei sovelleta yhteisömalliin, joka on tehty tilaustyönä.

Yhteisön lainsäätäjän tarkoituksena on nimittäin ollut määrittää asetuksen 14 artiklan 3 kohdassa säädetty erityinen järjestelmä tietyntyyppisen sopimussuhteen eli työsuhteen avulla, mikä sulkee pois mahdollisuuden soveltaa kyseistä poikkeusta muihin sopimussuhteisiin, kuten tilauksesta tehtyjä yhteisömalleja koskeviin sopimussuhteisiin.

(ks. 44, 51 ja 55 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-173/08

Kloosterboer Services BV

vastaan

Inspecteur van de Belastingdienst/Douane Rotterdam

(Gerechtshof te Amsterdamin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Yhteinen tullitariffi — Tullinimikkeet — Lämmönsiirtimestä ja tuulettimesta koostuvat tietokoneen jäähdytysjärjestelmät — Luokittelu yhdistettyyn nimikkeistöön”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 18.6.2009 I ‐ 5349

Tuomion tiivistelmä

Yhteinen tullitariffi – Tullinimikkeet – Lämmönsiirtimestä ja tuulettimesta koostuvat tietokoneen jäähdytysjärjestelmät

(Neuvoston asetus N:o 2658/87; komission asetus N:o 1789/2003)

Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annettua asetusta N:o 2658/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1789/2003, on tulkittava niin, että tavarat, jotka koostuvat lämmönsiirtimestä sekä tuulettimesta ja jotka on tarkoitettu yksinomaan tietokoneisiin liitettäviksi, on luokiteltava mainitun asetuksen liitteessä I olevan yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 84733090.

Koska nämä tavarat koostuvat kahdesta eri tekijästä eli lämmönsiirtimestä ja tuulettimesta ilman, että kumpikaan niistä kahdesta alanimikkeestä, joihin nämä tekijät voidaan liittää, ei ole toista yksityiskohtaisempi, on mainittujen tavaroiden luokittelemiseksi turvauduttava yleisten tulkintasääntöjen 3 säännön b alakohtaan ja ratkaistava, mikä niistä osista, joista tavarat koostuvat, antaa niille niiden olennaisen luonteen. Tältä osin osa, joka antaa niille niiden olennaisen luonteen, on lämmönsiirrin, eikä tuuletin. Koska näiden tavaroiden pääasiallisena tehtävänä on ottaa talteen ja poistaa prosessorin sisältävän keskusyksikön lämpöä, osa, jonka avulla ne täyttävät tämän tehtävän ja joka on erityisesti suunniteltu tätä varten, on lämmönsiirrin.

(ks. 29–34, 37 ja 38 kohta sekä tuomiolauselma)
40

Niiden tietojen osalta, jotka yhteisöjen tuomioistuimelle on toimitettava ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä, on muistutettava, että paitsi että yhteisöjen tuomioistuimen on voitava antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllisiä vastauksia näiden tietojen perusteella, niiden on myös mahdollistettava se, että jäsenvaltioiden hallitukset sekä muut, joita asia koskee, voivat esittää huomautuksia yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti. Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että tätä varten on yhtäältä tarpeen, että kansallinen tuomioistuin määrittää esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostaa ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat. Toisaalta ennakkoratkaisupyynnössä on ilmoitettava täsmällisesti ne syyt, joiden perusteella kansallinen tuomioistuin pyytää yhteisön oikeuden tulkintaa ja on päätynyt siihen, että ennakkoratkaisukysymysten esittäminen yhteisöjen tuomioistuimelle on tarpeellista. Tässä yhteydessä on välttämätöntä, että kansallinen tuomioistuin antaa edes vähäisen selostuksen niistä syistä, joiden perusteella se on valinnut ne yhteisön oikeuden säännökset ja määräykset, joiden tulkintaa se pyytää, ja siitä, miten nämä oikeussäännöt ja pääasiassa sovellettava kansallinen lainsäädäntö liittyvät toisiinsa (ks. em. yhdistetyt asiat Placanica ym., tuomion 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
104

Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Suomen tasavalta on vaatinut, että komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska komissio on hävinnyt asian, tämä on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Saman artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla Ruotsin kuningaskunta, joka on asiassa väliintulijana, vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
1)

Silloin kun sen jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmässä, jossa hoitoa tarvitseva henkilö, joka on vakuutettu sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 ja sellaisena kuin se on muutettuna annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1386/2001, tarkoitettuna palkatun työntekijän tai itsenäisen ammatinharjoittajan perheenjäsenenä, asuu, ei toisin kuin toimivaltaisen jäsenvaltion soveltamassa sosiaaliturvajärjestelmässä ole säädetty luontoisetuuksien antamisesta kyseisen henkilön tilanteen kaltaisissa tilanteissa, joissa on olemassa hoidon tarve, kyseisen asetuksen 19 artiklassa ja 22 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ei sellaisenaan edellytetä tällaisten etuuksien antamista toimivaltaisesta laitoksesta tai sen puolesta toimivaltaisen jäsenvaltion ulkopuolella.
34

Lisäksi asetuksen N:o 1768/92 7 artiklan 2 kohdassa nimenomaisesti tarkoitettu mahdollisuus, että peruspatentin haltija voi jättää lisäsuojatodistusta koskevan hakemuksen kuuden kuukauden määräajassa tämän patentin myöntämispäivästä lukien, silloin kun tämä tapahtuu sen jälkeen, kun myyntilupa on annettu, suojaa tätä haltijaa tällaisen patentin myöntämismenettelyn mahdolliselta kestolta, johon hakijalla on vain rajallinen vaikutusvalta. Kieltäytyminen myöntämästä lisäsuojatodistusta tällaiselle haltijalle sillä perusteella, että muita lisäsuojatodistuksia on, kuten pääasiassa on tapahtunut, jo myönnetty muille sellaisten patenttien haltijoille, joiden myöntäminen ennen myyntiluvan antamista on mahdollistanut niille saman asetuksen 7 artiklan 1 kohdassa säädetyn määräajan käyttämisen, veisi niiltä tämän suojan, minkä vuoksi ne olisivat epäsuotuisammassa asemassa näihin muihin haltijoihin nähden.
63

Ensinnäkin veronkierron estämistä koskevasta argumentista on palautettava mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallinen toimenpide, jolla rajoitetaan sijoittautumisvapautta, voi olla perusteltu silloin, kun se koskee erityisesti puhtaasti keinotekoisia järjestelyjä, joilla pyritään kiertämään asianomaisen jäsenvaltion lainsäädännön vaikutusta (ks. vastaavasti asia C-264/96, ICI, tuomio 16.7.1998, Kok., s. I-4695, 26 kohta; em. asia Marks & Spencer, tuomion 57 kohta; em. asia Cadbury Schweppes ja Cadbury Schweppes Overseas, tuomion 51 kohta ja em. asia Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, tuomion 72 kohta).
14

Puffer on vuoden 2002 marraskuun ja vuoden 2004 kesäkuun välisenä aikana rakentanut omakotitalon, jossa on uima-allas. Hän on käyttänyt tätä kiinteistöä vuodesta 2003 lähtien yksityisiin asumistarkoituksiin lukuun ottamatta osaa, joka vastaa noin 11:tä prosenttia rakennuksesta ja jonka hän on vuokrannut yrityksensä liiketoimintakäyttöön.
56

Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Saksan liittotasavalta on vaatinut komission velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska komissio on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
21

Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että säännösten vastaista tuontia on sellainen tavaroiden maahantuonti, jossa ei noudateta seuraavia tullikoodeksissa säädettyjä vaiheita. Ensinnäkin kyseisen koodeksin 38 artiklan 1 kohdan mukaan tavarat, jotka on tuotu yhteisön tullialueelle, on viipymättä kuljetettava tulliviranomaisten osoittamaan tullitoimipaikkaan tai vapaa-alueelle. Toiseksi kyseisen koodeksin 40 artiklan mukaan tavaroiden saavuttua tullitoimipaikkaan ne on esitettävä tullille. Tavaroiden esittämisellä tullille tarkoitetaan tullikoodeksin 4 artiklan 19 alakohdan mukaan tulliviranomaisille määrätyssä muodossa tehtävää ilmoitusta tavaroiden saapumisesta tullitoimipaikkaan tai muuhun tulliviranomaisten osoittamaan tai hyväksymään paikkaan (asia C-195/03, Papismedov ym., tuomio 3.3.2005, Kok., s. I-1667, 26 kohta).
22

Saksan hallitus katsoo, että verovelvollisella on oikeus lukea kokonaan yrityksensä liikeomaisuuteen investointitavaroiden lisäksi kaikki sekä liiketoimintaan että yritykselle kuulumattomiin tarkoituksiin käytettävät tavarat. Tätä mahdollisuutta sovelletaan Saksan hallituksen mukaan palveluihin vain siltä osin kuin ne hankitaan sellaisen tavaran käytön yhteydessä, joka kuuluu kokonaan yrityksen liikeomaisuuteen. Saksan hallituksen mukaan silloin kun kyse on sellaisten tavaroiden tai palvelujen verotuksesta, jotka käytetään yritykselle kuulumattomiin tarkoituksiin, jäsenvaltioiden tehtävänä on määrätä veronkannon ajallista kohdistamista koskevista säännöistä.
Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 5.3.2009 – komissio vastaan Ranska

(asia C‑556/07)

Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – Yhteinen kalastuspolitiikka – Asetus (EY) N:o 894/97 – Ajoverkko – Käsite – Thonaille-niminen verkko – Tiettyjen lajien kalastuksen kielto – Asetukset (ETY) N:o 2847/93 ja (EY) N:o 2371/2002 – Kiellon noudattamista koskevan tehokkaan valvontajärjestelmän puuttuminen

1. Kalastus – Meren luonnonvarojen säilyttäminen – Tekniset säilyttämistoimenpiteet (Neuvoston asetuksen N:o 894/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1239/98, 11 a artikla) (ks. 48–69 kohta)

2. Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne – Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi siitä, onko kanne perusteltu – Huomioon otettava tilanne – Tilanne perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä (EY 226 artikla) (ks. 76 kohta)

Aihe

Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – Yhteinen kalastuspolitiikka – Yhteiseen kalastuspolitiikkaan sovellettavasta valvontajärjestelmästä 12.10.1993 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 2847/93 (EYVL L 261, s. 1) ja elollisten vesiluonnonvarojen säilyttämisestä ja kestävästä hyödyntämisestä yhteisessä kalastuspolitiikassa 20.12.2002 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 2371/2002 (EYVL L 358, s. 59) – Thonaille-verkkojen käyttämisen salliminen kansallisten viranomaisten toimesta siitä huolimatta, että yhteisön säännöstössä kielletään ajoverkot, joiden pituus on 2,5 kilometriä tai sitä enemmän – Kiellon noudattamista koskevan tehokkaan valvontajärjestelmän puuttuminen

Ratkaisu

1) Ranskan tasavalta ei ole noudattanut yhteiseen kalastuspolitiikkaan sovellettavasta valvontajärjestelmästä 12.10.1993 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2847/93, sellaisena kuin se on muutettuna 17.12.1998 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 2846/98, 2 artiklan ja 31 artiklan 1 ja 2 kohdan ja elollisten vesiluonnonvarojen säilyttämisestä ja kestävästä hyödyntämisestä yhteisessä kalastuspolitiikassa 20.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2371/2002 23 artiklan 1 ja 2 kohdan, 24 artiklan ja 25 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole valvonut, tarkastanut ja tarkkaillut riittävällä tavalla sitä, ettei kalastuksessa rikota kieltoa käyttää ajoverkkoa tiettyjen lajien pyynnissä, ja koska se ei ole huolehtinut siitä, että ajoverkkojen käyttöä koskevan yhteisön säännöstön rikkomisiin syyllistyneiden suhteen ryhdytään asianmukaisiin toimenpiteisiin
127

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palautti nimittäin aluksi mieliin oikeuskäytännön, jonka mukaan ne bis in idem -periaatteen soveltaminen edellyttää kolmen edellytyksen täyttymistä: tosiseikkojen, sääntöjen rikkojan ja suojellun oikeudellisen intressin on oltava samat. Tämän periaatteen mukaan seuraamusten määrääminen samalle henkilölle useamman kuin yhden kerran samasta lainvastaisesta käyttäytymisestä saman oikeushyvän suojelemiseksi on kiellettyä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että käsiteltävänä olevassa asiassa komissio määräsi valittajina oleville järjestöille seuraamuksia kunkin järjestön osallistumisen vuoksi ja sen mukaan, mikä on kullekin niistä kuuluva osavastuu rikkomisesta.
11

Kanavien jaosta analogisessa kaapeliverkossa säädetään NMedienG:n 37 §:n 1, 2 ja 7 momentissa seuraavaa: ”1. Kaapelilaitteilla, joiden tarkoituksena on ottaa vastaan analogisesti televisio-ohjelmia, on voitava ottaa vastaan ainakin kaikki sellaiset televisio-ohjelmat, jotka tämän lain mukaan voidaan lähettää maanpäällisesti tai kaapelilla tai jotka lähetetään Ala-Saksin osavaltion jonkin toisen lain nojalla. Jos kaapelikanavilla on erilainen tekninen kattavuus, ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetut ohjelmat on sisällytettävä siihen kanavatarjontaan, jolla on laajin kattavuus. Kansalaisten ohjelmien lähetykseen on sovellettava ensimmäistä ja toista virkettä vain 28 §:n 1 momentissa määritetyillä alueilla. –– 2. Jos muita televisio-ohjelmia varten ei ole riittävästi kaapelikanavia, [NLM] vahvistaa etusijajärjestyksen, jonka perusteella määritetään kaapelikanavien jako sellaisille televisio-ohjelmille, joita ei ole otettu huomioon 1 momentin nojalla. Etusijajärjestykseen sisällytetään myös tasapuolisesti mediapalveluja koskevassa osavaltioiden välisessä sopimuksessa (Staatsvertrag über Mediendienste) tarkoitettuja mediapalveluja. Etusijajärjestyksen laatimisessa määräävä tekijä on se, miten eri ohjelmat tai palvelut lisäävät kaapelitarjonnan monipuolisuutta, ja lisäksi huomioidaan alueellisen tai osavaltion rajat ylittävää aluetta koskevan tiedonvälityksen tarve. – – 7. Kaapelioperaattoreiden on annettava enintään yksi televisiokanava ja yksi radiokanava korvauksetta käyttöön 28 §:n 1 momentissa tarkoitetuilla alueilla kansalaisten yleisradiotoimintaa harjoittavien järjestöjen, jotka ovat sallittuja kyseisillä alueilla, lähetyksiä varten, jos nämä järjestöt sitä vaativat.”