YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)

16 päivänä heinäkuuta 1998

Asia T-156/96

Claus Jensen

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Virkamiehet — Palkka — Asettautumiskorvaus — Aiheettomasti suoritetun etuuden takaisinperiminen”

Täydellinen teksti ranskankielellä II-1173

Aihe:

Kanne, jossa vaaditaan kumottavaksi 13.11.1995 tehty komission päätös, joka koskee kantajalle asettautumiskorvauksena suoritetun määrän takaisinperimistä sen jälkeen kun hänen väliaikaisen toimihenkilön työsopimuksensa irtisanottiin, sekä jossa toissijaisesti vaaditaan tästä seuranneen vahingon korvaamista.

Lopputulos:

Hylkääminen.

Tuomion lyhennelmä

Kantaja otettiin komission jäsenen Christofersenin kabinetin palvelukseen väliaikaisena toimihenkilönä palkkaluokkaan A 4 tasolle 3 toistaiseksi voimassaolevalla työsopimuksella, joka tuli voimaan 16.4.1994.

Muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen (RAA) 24 artiklan 1 kohdan mukaan väliaikainen toimihenkilö saa asettautumiskorvauksen, jonka määrä vahvistetaan todennäköisen palvelusajan mukaan.

Komission jäsenen kabinetissa tehtäviään hoitavien väliaikaisten toimihenkilöiden palvelusajan keston ennustamisen osalta 23.4.1969 tehdyssä komission päätöksessä, joka on tehty RAA:n 24 artiklan täytäntöönpanemiseksi, määrätään seuraavaa: ” — — komission jäsenen kabinetissa työskentelevien väliaikaisten toimihenkilöiden palvelussuhteen odotettavissa oleva pituus määritetään kyseisen komission jäsenen toimikauden mukaan”. Kyseinen päätös sisältyy komission kyselylomakkeeseen, jonka otsikko on ”Tehtävien aloittaminen — Lomake 5” ja joka jokaisen koeajalla olevan virkamiehen tai väliaikaisen toimihenkilön on täytettävä asettautumiskorvausta suoritettaessa (lomake nro 5).

Asiakirja-aineistosta ilmenee, että sellaisten väliaikaisten toimihenkilöiden asettautumisen helpottamiseksi, jotka työskentelevät komission jäsenen kabinetissa, komissio suorittaa heille ennakkoon asettautumiskorvauksen koko määrän sillä edellytyksellä, että jos he päättävät palveluksensa ennen asettautumiskorvauksen koko määrään oikeuttavan määräajan päättymistä, he palauttavat lähtiessään sen osan korvausta, joka ei heille heidän palveluksensa todellinen kokonaiskesto huomioon ottaen kuulu (ks. lomake nro 5, s. 1) (ennakkojärjestelmä).

Kantajalle maksettiin 29.4.1994 tehdyllä päätöksellä puolet asettautumiskorvauksen määrästä ja toinen puolikas suoritettiin hänelle vuoden 1994 syyskuussa, kun hänen perheensä muutti hänen asemapaikkaansa Brysseliin. Asiassa on selvitetty, että Jensenille tiedotettiin henkilöstösääntöihin liittyvistä määräyksistä, joilla säännellään asettautumiskorvauksen myöntämisen edellytyksiä, ja että lisäksi ”kyseiset edellytykset on selvästi kuvattu lomakkeessa, jonka hän on täyttänyt saadakseen kyseisen korvauksen”.

Koska Christofersenin toimikautta ei uudistettu, kantajan väliaikaisen toimihenkilön työsopimus päättyi 1.12.1994. Kantaja siirrettiin kansalliseksi asiantuntijaksi teollisuuden pääosastoon (PO III).

Komissio ilmoitti 11.10.1995 päivätyllä kirjeellä kantajalle, että tämä oli virheellisesti saanut 565976 Belgian frangia ”uudelleenasettautumiskorvauksena” ja että tämän piti siten maksaa komissiolle takaisin aiheettomasti suoritettu määrä. Kantaja väitti puolestaan, että kyseinen korvaus oli maksettu hänelle lopullisesti.

Henkilöstön ja hallinnon pääosaston (PO IX) oikeuksia ja velvollisuuksia käsittelevän linjan B eläkkeitä ja suhteita eläkkeelle siirtyneisiin työntekijöihin käsittelevän yksikön 6 päällikkö De Graaf tiedotti 13.11.1995 päivätyssä kirjeessä kantajalle, että 11.10.1995 päivättyyn kirjeeseen sisältynyt muotoilu ”uudelleenasettau-tumiskorvaus” oli virheellinen ja että kyseessä oli todellisuudessa ”asettautumiskorvauksen” takaisinmaksaminen.

Kantaja teki 12.2.1996 Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (henkilöstösäännöt) 90 artiklan 2 kohdan mukaisen valituksen De Graafin 13.11.1995 päivättyyn kirjeeseen sisältynyttä päätöstä, joka koski 337639 Belgian frangin palauttamista (kanteen kohteena oleva päätös), vastaan. Nimittävä viranomainen hylkäsi kantajan valituksen päätöksellä, joka sisältyi 8.7.1996 päivättyyn kirjeeseen.

Komissio ilmoitti 15.11.1996 päivätyllä kirjeellä kantajalle, että vuoden 1996 joulukuusta vuoden 1997 marraskuuhun kantajalle suoritettavista päivärahoista pidätettäisiin kuukausittain 28136 Belgian frangia vastaava määrä.

Tässä tilanteessa kantaja nosti käsiteltävänä olevan kanteen yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 6.10.1996 toimittamallaan kannekirjelmällä.

Pääasia

Vaatimukset, jotka koskevat 13.11.1995 tehdyn päätöksen kumoamista

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee kanteen kohteena olevan päätöksen oikeudellisen perustan puuttumista sekä RAA: n 45 artiklan ja henkilöstösääntöjen 85 artiklan rikkomista

Kantaja väittää pääasiallisesti, että komission olisi pitänyt vaatia asettautumiskorvauksen palauttamista ennakkojärjestelmän perusteella, edellyttäen, että kyseinen järjestelmä on lainmukainen, ja RAA:n 24 artiklan perusteella eikä perustaa päätöstään RAA:n 45 artiklaan ja henkilöstösääntöjen 85 artiklaan (32 kohta).

Hallinnollisen päätöksen kumoaminen virheellisen oikeudellisen perustan perusteella ei ole oikeutettua silloin kun kyseisellä virheellä ei ole ollut ratkaisevaa vaikutusta viranomaisen harkintaan. Tässä yksittäistapauksessa sillä, että RAA:n 45 artikla ja henkilöstösääntöjen 85 artikla valittiin 13.11.1995 tehdyn päätöksen, jolla määrätään asettautumiskorvauksen takaisinperimisestä, muodolliseksi oikeudelliseksi perustaksi sen ennakkojärjestelmän sijaan, jonka komissio on toteuttanut RAA:n 24 artiklan täytäntöönpanemiseksi, ei ollut mitään ratkaisevaa vaikutusta kyseisen päätöksen sisältöön.

Kanneperusteen kyseinen osa on hylättävä (33 ja 34 kohta).

Kanneperusteen toissijaisen osan, jonka mukaan aiheettomasti suoritetun etuuden takaisinperimistä koskevat edellytykset eivät kuitenkaan täyty siksi, että silloin kun riidanalaisen korvauksen suorittamista koskeva päätös tehtiin vuoden 1994 huhtikuussa, se oli lainmukainen, osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että kyseisessä väitteessä jätetään ottamatta huomioon se, että ennakkojärjestelmä, jota noudatetaan 23.4.1969 tehdyn päätöksen täytäntöönpanon osalta, perustuu kuitenkin edellytykselle, jonka mukaan oikeus asettautumiskorvaukseen riippuu sen ajan todellisesta kestosta, jonka asianomainen työskentelee komission jäsenen kabinetissa. Tästä seuraa, että asettautumiskorvauksen suorittaminen kantajalle vuoden 1994 huhtikuussa oli lainmukaista ainoastaan, jos se suoritettiin ennakkona ja siten, että se on perittävissä takaisin kyseisen järjestelmän mukaisesti (36 ja 37 kohta).

Viittaukset: asia T-75/95, Giinzler Aluminium v. komissio, 5.6.1996 (Kok. 1996, s. II-497, 55 kohta); asia C-268/94, Portugali v. neuvosto, 3.12.1996 (Kok. 1996, s. I-6177,79 kohta) ja asia T-57/96, Costantini v. komissio, 18.12.1997 (Kok. H. 1997, s. II-1293, 23 ja 24 kohta).

Toinen kanneperuste, joka koskee ennakkojärjestelmän lainvastaisuutta

Vaikka on totta, ettei RAA:n 24 artiklassa tai 23.4.1969 tehdyssä komission päätöksessä määrätä nimenomaisesti komission mahdollisuudesta myöntää ennakkoa asettautumiskorvauksen koko määrästä tai osasta väliaikaisille toimihenkilöille, jotka työskentelevät komission jäsenen kabinetissa, mikään ei asianomaisten toimihenkilöiden edun ja asettautumiskorvauksen tarkoituksen huomioon ottaen estä sitä, että komissio myöntää hänelle ennakon kyseisen korvauksen koko määrästä tai osasta helpottaakseen hänen asettautumistaan asemapaikkaansa sen sijaan, että se tekisi lopullisen päätöksen asianomaisen toimihenkilön oikeudesta asettautumiskorvaukseen, joka perustuu hänen palvelussuhteensa odotettavissa olevaan kestoon (47 ja 48 kohta).

Viittaukset: asia 140/78, Verhaaf v. komissio, 9.11.1978 (Kok. 1978, s. 2117).

Sitä, että komissio on ottanut käyttöön ennakkojärjestelmän, jossa osa asettautumiskorvauksen määrästä suoritetaan ennakkoon väliaikaisille toimihenkilöille, jotka työskentelevät komission jäsenen kabinetissa, näiden Brysseliin asettautumisen helpottamiseksi, ei voida pitää 23.4.1969 tehdyn komission päätöksen ja RAA:n 24 artiklan vastaisena (49 artikla).

Kolmas kanneperuste, joka koskee sitä, että RAA: n 45 artiklaa ja henkilöstösääntöjen 85 artiklaa on rikottu, koska aiheettomasti suoritetun etuuden takaisinperimisen edellytykset eivät ole täyttyneet

Henkilöstösääntöjen 85 artiklassa, johon RAA: n 45 artiklassa viitataan, määrätään, että ”kaikki aiheettomasti suoritetut määrät peritään takaisin, jos edun saaja on ollut tietoinen suorituksen aiheettomuudesta tai jos suorituksen aiheettomuus oli niin ilmeinen, että hänen olisi täytynyt siitä tietää”. Viranomaisten asiana on osoittaa se, että edun saaja oli tietoinen suorituksen aiheettomuudesta. Jos edun saaja kiistää olleensa tietoinen suorituksen aiheettomuudesta, on tarkasteltava niitä olosuhteita, joissa riidanalainen suoritus tapahtui, sen selvittämiseksi, vaikuttiko suorituksen aiheettomuus ilmeiseltä. Ilmaisua ”niin ilmeinen” on tulkittava siten, ettei kyse ole sen selvittämisestä, oliko virhe ilmeinen viranomaisten kannalta, vaan asianomaisen kannalta. Viimeksi mainittu, jota ei vapautettu kaikesta harkintaa ja tarkastusta koskevasta vaivannäöstä, on itse asiassa päinvastoin palautusvelvollinen jos kyse on virheestä, joka ei jää huomaamatta tavanomaista huolellisuutta noudattavalta toimihenkilöltä tai virkamieheltä, jonka oletetaan tuntevan palkkaansa koskevat säännöt (63 kohta).

Tässä yksittäistapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että edellytykset, joita noudattaen asettautumiskorvaus suoritettiin kantajalle, mainittiin lomakkeessa nro 5, jonka kantaja allekirjoitti tullessaan palvelukseen ja josta irrotettu toinen sivu liitettiin hänen henkilökansioonsa (64 kohta).

Vaikka oletettaisiin, ettei kantaja ollut tietoinen lomakkeen nro 5 ensimmäisestä sivusta, asettautumiskorvauksen lopullisen suorittamisen aiheettomuus oli niin ilmeinen, että kantajan ”olisi täytynyt siitä tietää” henkilöstösääntöjen 85 artiklassa tarkoitetulla tavalla (67 kohta).

Viittaukset: asia 252/78, Broe v. komissio, 11.7.1979 (Kok. 1979, s. 2393); asia 142/78, Berghmans v. komissio, 11.10.1979 (Kok. 1979, s. 3125); asia 310/87, Stempels v. komissio. 17.1.1989 (Kok. 1989, s. 43); asia T-107/92, White v. komissio, 10.2.1994 (Kok. H. 1994, s. II-143); asia T-38/93, Stahlschmidt v. parlamentti, 24.2.1994 (Kok. H. 1994, s. II-227); asia T-122/95.Chabertv. komissio, 1.2.1996 (Kok. H. 1996, s. II-63) ja asia T-235/94, Galtieri v. parlamentti, 27.2.1996 (Kok. H. 1996, s. II-129).

Vaatimukset, jotka koskevat 15.11.1996 tehdyn komission päätöksen kumoamista ja komission velvoittamista maksamaan kantajalle takaisin kyseisen päätöksen täytäntöönpanossa peritty määrä

Kyseisen 15.11.1996 tehdyn komission päätöksen kumoamista koskevan vaatimuksen osalta on todettava, että työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan määräysten, joiden mukaan kanteessa, jotta se voidaan ottaa tutkittavaksi, on mainittava muun muassa”yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista”, vastaisesti kantaja ei vastauksessaan esittänyt mitään kanneperustetta tai väitettä kyseisen vaatimuksen tueksi. Kyseiset vaatimukset on näin ollen jätettävä tutkimatta (75 kohta).

Kantajan niiden vaatimusten osalta, jotka koskevat sitä, että komissio on velvoitettava maksamaan takaisin 15.11.1996 tehdyn päätöksen täytäntöönpanossa peritty määrä, on todettava, että yhteisöjen tuomioistuinten tehtävänä ei ole antaa määräyksiä toimielimille (76 kohta).

Viittaukset: asia T-99/95, Stott v. komissio, 12.12.1996 (Kok. H. 1996, s. II-2227).

Vahingonkorvausvaatimukset

Yhteisön vastuu edellyttää sitä, että edellytykset, jotka koskevat sen toiminnan lainvastaisuutta, josta toimielimiä syytetään, vahingon todellisuutta sekä kausaalisuussuhdetta kyseisen toiminnan ja väitetyn vahingon välillä, yhtyvät (85 kohta).

Viittaukset: asia C-136/92 P, komissio v. Brazzelli Lualdiym., 1.6.1994 (Kok. 1994, s. I-1981, 42 kohta).

Kuten niiden väitteiden tarkastelusta, joita kantaja on esittänyt 13.11.1995 tehdyn päätöksen kumoamisvaatimuksen osalta, ilmenee, kantaja ei ole osoittanut, että komissio olisi maksaessaan kantajalle ennakkoon riidanalaisen asettautumiskorvauksen syyllistynyt sellaiseen virheeseen, joka aiheuttaisi vahingonkorvausvastuun.

Sekä aineellista että henkistä vahinkoa koskeva korvausvaatimus on hylättävä ilman, että olisi tarpeen tutkia sitä, täyttyvätkö kaksi muuta edellytystä.

Ratkaisu:

Kanne hylätään.