Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annettua kuudetta direktiiviä 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 95/7, on tulkittava siten, että kansallisten viranomaisten ja tuomioistuinten on evättävä verovelvolliselta yhteisöluovutuksen yhteydessä arvonlisäveron vähennys-, vapautus- ja palautusoikeudet, vaikka kansallisessa oikeudessa ei ole säännöksiä, joissa olisi säädetty tällaisesta epäämisestä, jos objektiivisten seikkojen perusteella osoitetaan, että verovelvollinen tiesi tai hänen olisi pitänyt tietää ottavansa sellaisella liiketoimella, johon on vedottu kyseisen oikeuden perusteena, osaa luovutusketjun yhteydessä suoritettuun arvonlisäveropetokseen.

Kansallisten viranomaisten ja tuomioistuinten on nimittäin periaatteessa evättävä kuudennessa direktiivissä säädetty oikeus, johon vedotaan vilpillisesti tai jota käytetään väärin, siitä riippumatta, onko kyse arvonlisäveron vähennys-, vapautus- vai palautusoikeuksista yhteisöluovutusten yhteydessä. Silloin, kun kansallisessa oikeusjärjestyksessä ei ole tätä koskevia nimenomaisia säännöksiä, kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on selvittää, onko kyseisen jäsenvaltion oikeudessa oikeussääntöjä – joko säännöstä tai yleistä periaatetta –, joiden mukaan oikeuden väärinkäyttö on kiellettyä, tai veropetosta taikka veronkiertoa koskevia muita säännöksiä, joita voitaisiin tulkita veropetosten torjuntaa koskevien unionin oikeuden vaatimusten mukaisesti.

Jos osoittautuisi, ettei kansalliseen oikeuteen sisälly tällaisia sääntöjä, joita voitaisiin tulkita direktiivin mukaisesti, tästä ei kuitenkaan voida päätellä, että kansalliset viranomaiset ja tuomioistuimet eivät saisi noudattaa edellä mainittuja vaatimuksia ja evätä täten kuudennessa direktiivissä säädettyä etuutta petostapauksessa.

Vaikka on totta, ettei jäsenvaltio voi vedota direktiiviin sellaisenaan verovelvollista vastaan, on nimittäin niin, että koska väärinkäyttö tai petos ei voi olla unionin oikeusjärjestyksessä säädetyn oikeuden perustana, kuudenteen direktiiviin perustuvan etuuden epääminen ei merkitse velvollisuuden asettamista kyseiselle oikeussubjektille kuudennen direktiivin perusteella vaan se on ainoastaan seuraus toteamuksesta, jonka mukaan tämän etuuden saamiselle kuudennessa direktiivissä asetettuja objektiivisia edellytyksiä ei ole tosiasiassa täytetty.

Tällaisessa tapauksessa kansalliset viranomaiset ja tuomioistuimet eivät tarvitse nimenomaista lupaa voidakseen evätä yhteiseen arvonlisäverojärjestelmään perustuvan etuuden, koska tämän seurauksen on katsottava olevan järjestelmän erottamaton osa.

Lisäksi verovelvollinen, joka on luonut oikeuden saamiseen liittyvät edellytykset ainoastaan ottamalla osaa petoksen luonteisiin liiketoimiin, ei kyseisen oikeuden epäämistä vastustaakseen selvästikään voi vedota luottamuksensuojan periaatteeseen tai oikeusvarmuuden periaatteeseen.

Koska yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä johtuvan oikeuden epääminen tilanteessa, jossa verovelvollinen on osallisena petoksessa, on vain seuraus kuudennen direktiivin merkityksellisissä säännöksissä vaadittujen edellytysten täyttymättä jäämisestä, tämä epääminen ei ole luonteeltaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklassa tai Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklassa tarkoitettu rangaistus tai sanktio.

(ks. 49, 51–55, 57 ja 59–62 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)