YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)

9 päivänä tammikuuta 1996

Asia T-23/95

Efthimia Bitha, Vasiliki Bitha ja Georgios Bitha

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Yhteisöjen virkamiesten tapaturma- ja ammattitautivakuutus — Henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdassa säädetyn korvauksen saaminen — Tapaturmainen kuolema — Sukeltaminen”

Täydellinen teksti ranskankielellä II-45

Aihe:

Kanne, jossa vaaditaan kumoamaan komission 26.4.1994 tekemä päätös, jolla komissio kieltäytyi maksamasta kantajille Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdassa säädettyä korvausta virkamiehen tapaturmaisen kuoleman johdosta.

Lopputulos:

Hylkääminen.

Tuomion lyhennelmä

Kumoamiskanne liittyy Euroopan yhteisöjen virkamiesten tapaturmien ja ammattitautien varalta olevaa vakuutusta koskeviin sääntöihin (säännöt). Komission LA 6 -palkkaluokan palkkatason 3 virkamies ja sukellusseuran jäsen Krinio Bitha osallistui sukellusharjoituksiin, joissa hän kuoli tapaturmaisesti.

Tämän tapaturman johdosta Krinio Bithan oikeudenomistajat tekivät Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (henkilöstösäännöt) 90 artiklan 1 kohdan nojalla hakemuksen ”saada korvausta, josta on säädetty henkilöstösäännöissä eurooppalaisten virkamiesten tapaturmaisen kuoleman varalta”. Nimenomaisen kieltävän vastauksen saatuaan oikeudenomistajat tekivät valituksen tästä päätöksestä. Valituksensa tueksi oikeudenomistajat vetosivat henkilöstösääntöjen 73 artiklan sekä sääntöjen 2 artiklan ja 4 artiklan rikkomiseen sekä käsitteiden ”sukeltaminen” ja ”merenalainen tutkimus” välistä eroa koskevaan ilmeiseen arviointivirheeseen.

Komissio päätti käyttää ulkopuolista asiantuntemusta selvittääkseen tiettyjä valituksessa esitettyjä seikkoja, mutta se ei antanut asiantuntijalausuntoa kantajille ennen henkilöstösääntöjen 91 artiklassa kanteen nostamiselle säädetyn määräajan umpeutumista. Oikeudenomistajat ovat siten nostaneet tämän kanteen.

Pääasia

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että 26.4.1994 tehdyssä päätöksessä, jolla komissio kieltäytyi maksamasta kantajille henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdassa säädettyä korvausta virkamiehen tapaturmaisen kuoleman johdosta, viitataan yksinomaan sääntöjen 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan kolmanteen luetelmakohtaan eikä sääntöjen 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan kaikkiin luetelmakohtiin, kuten komissio väittää (29 kohta).

Ei voida myöskään hyväksyä sitä, että komissio voisi myöhemmin muuttaa tekemänsä päätöksen perusteluja henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan perusteella tehtyyn valitukseen annetulla implisiittisellä vastauksella siten, että se perustelisi tekemäänsä päätöstä esimerkiksi muilla oikeussäännöillä kuin niillä, joihin se alun perin vetosi. Itse asiassa näin menettelemällä komissio rikkoisi päätösten perustelemista koskevaa sellaista velvollisuutta, josta säädetään henkilöstösääntöjen 25 artiklan 2 kohdassa ja 90 artiklan 2 kohdassa ja jonka tarkoituksena on toisaalta antaa valittajille riittävästi tietoa sen arvioimiseksi, onko heidän hakemuksena hylkääminen ollut asianmukaista, ja kanteen nostamiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja toisaalta tehdä mahdolliseksi se, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi valvoa päätöksen laillisuutta (30 kohta).

Viittaukset: asia 195/80, Michel v. parlamentti, yhteisöjen tuomioistuin 26.11.1981 (Kok. 1981, s. 2861, 22 kohta); asia C-343/87, Culin v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 7.2.1990 (Kok. 1990. s. I-225, 15 kohta); asia T-52/90, Volger v. parlamentti, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 12.2.1992 (Kok. 1992, s. II-121,40 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että sen arvioinnin on rajoituttava sen tutkimiseen, onko komissio tehnyt ilmeisen arviointivirheen katsoessaan, että 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitetaan sitä toimintaa, jota harrastaessaan Krinio Bitha kuoli, ja että ei ole taipeen lausua siitä, onko riidanalainen päätös sääntöjen 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukainen. Tältä osin kirjallisesta käsittelystä ja suullisessa käsittelyssä käydyistä keskusteluista on käynyt ilmi, että asianosaiset ovat eri mieltä kyseisen sukeltamisen määritelmästä ottaen huomioon sääntöjen 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan kolmannessa luetelmakohdassa käytetty käsite ”merenalainen tutkimus” (31-34 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että kantajien esittämää näkemystä käsitteen ”merenalainen tutkimus” merkityksestä, jonka mukaan siinä on kyse tieteellisen tutkimustyön suorittamisesta, ei voida hyväksyä, koska kanteen kohteena olevassa säännössä on täsmällinen luettelo niistä toiminnoista, jotka siinä määritellään ”urheilulajeiksi”, ja tähän luetteloon sisältyy merenalainen tutkimus. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo seuraavaksi, että sääntöjen laatijat ovat ”tunnetusti vaarallisten urheilulajien” osalta tehneet eron ainoastaan merenalaisen tutkimuksen ja sukelluskalastuksen välillä tekemättä eroa sukeltamisen ja merenalaisen tutkimuksen välillä. Tästä seuraa, että kun kyse ei ole sukelluskalastuksesta, kaikenlainen urheilusukeltaminen ilma- tai happisäilön sisältävän hengityslaitteiston avulla on välttämättä säännöissä tarkoitettua merenalaista tutkimusta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo siten, että sääntöjen 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan kolmannen luetelmakohdan käsitteillä tarkoitetaan kaikkia virkamiesten vapaa-aikanaan tällaisen laitteiston avulla luonnonvesissä urheiluna harrastamia sukeltamisen lajeja. Tätä tulkintaa tukee myös komission pyytämän asiantuntijalausunnon sisältö (35-38 kohta).

Edellä esitetystä johtuu, että Krinio Bithan tapaturmaisen kuoleman hetkellä harrastaman toiminnan on katsottava olevan sääntöjen 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitettua merenalaista tutkimusta (39 kohta).

On kuitenkin syytä ottaa kantaa muihinkin kantajien esittämiin väitteisiin. Aluksi mitä tulee väitteeseen, jonka mukaan merenalainen tutkimus on vaarallisempaa kuin sukeltaminen ja jonka mukaan sukeltaminen on urheiluharrastus, johon ei liity mitään erityistä riskiä, edellyttäen, että tiettyihin varotoimiin on ryhdytty; ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, ettei sen tehtäviin kuulu tutkia, onko säännöissä tehty merenalaisen tutkimuksen määrittely ”tunnetusti vaaralliseksi urheilulajiksi” tosiasioiden nojalla perusteltua. Seuraavaksi mitä tulee väitteeseen, jonka mukaan komission asenne henkilökunnan perustamaa sukellusseuraa kohtaan osoittaa sukeltamisen olevan urheiluharrastus, johon ei liity mitään erityistä riskiä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että komission asenne ei tee tehottomaksi sääntöjen 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan kolmatta luetelmakohtaa. Lopuksi mitä tulee väitteeseen, jonka mukaan sääntöjen 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan kolmatta luetelmakohtaa on tulkittava suppeasti, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että tämä väite ei ole asiaankuuluva, sillä kanteen kohteena olevan säännön merkitys ei ole epäselvä (40-42 kohta).

Kaikista edellä esitetyistä seikoista seuraa, että komission 26.4.1994 tekemä päätös on henkilöstösääntöjen 73 artiklan ja sääntöjen 2 artiklan ja 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan kolmannen luetelmakohdan mukainen. Kanne on siten hylättävä (43 kohta).

Oikeudenkäyntikulut

Asiakirjoista käy ilmi, että komissio on laiminlyönyt huolellisuusvelvollisuutensa kantajia kohtaan oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä ja - ilman mitään selvää syytä - estänyt kantajia tutustumasta heille lupaamaansa asiantuntijalausuntoon silloin, kun he joutuivat päättämään esillä olevan kanteen nostamisesta tai sen nostamatta jättämisestä. Lisäksi komissio on tämän oikeudenkäynnin aikana esittänyt väitteen, joka ei vastaa riidanalaisen toimen täsmällisiä perusteluita, minkä vuoksi kantajat ovat joutuneet laatimaan vastauksen, joka sisältää oikeusriidan ratkaisemisen kannalta asiaankuulumattomia väitteitä (44-46 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että asiaan liittyvät olosuhteet huomioon ottaen on syytä velvoittaa komissio vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja lisäksi korvaamaan kantajien oikeudenkäyntikulut (47 kohta).

Ratkaisu:

Kanne hylätään.