ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Kuudennessa direktiivissä säädetyt vapautukset

(Neuvoston direktiivin 77/388 15 artiklan 4 alakohdan a alakohta ja 5 alakohta)

2. Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Kuudennessa direktiivissä säädetyt vapautukset

(Neuvoston direktiivin 77/388 15 artiklan 8 alakohta)

3. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Luottamuksensuoja

Tiivistelmä

1. Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 92/111, 15 artiklan 4 alakohdan a alakohtaa, johon saman artiklan 5 alakohdassa viitataan, sovelletaan avomeriliikenteeseen käytettäviin aluksiin, joilla kuljetetaan matkustajia korvausta vastaan, ja tämän lisäksi myös avomeriliikenteeseen käytettäviin aluksiin, joita käytetään kaupalliseen tai teolliseen toimintaan taikka kalastukseen.

Vaikka näet kuudennen direktiivin 15 artiklan 4 alakohdan a alakohdan tietyt kieliversiot mahdollistavat erilaisia tulkintoja, kyseisen säännöksen rakenne ja tarkoitus puoltavat kuitenkin sitä, että avomeriliikenteeseen käyttämistä koskevaa kriteeriä sovelletaan kaikkiin kyseisessä säännöksessä mainittuihin eri aluksiin. Jos kyseinen säännös olisi ymmärrettävä siten, että se koskee myös muita vesialuksia kuin sellaisia vesialuksia, joita käytetään avomeriliikenteeseen, saman artiklan 4 alakohdan b alakohta, jossa säädetään tällaisesta vapautuksesta myös rannikkokalastusalusten osalta, olisi tarpeeton.

(ks. 14 ja 16 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 15 artiklan 8 alakohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä säädetty vapautus koskee palveluja, jotka suoritetaan suoraan laivanvarustajalle merialusten välittömiin tarpeisiin.

Sen varmistamiseksi, että kuudetta direktiiviä sovelletaan kokonaisuudessaan yhdenmukaisesti, sen 15 artiklan 8 alakohdassa säädettyä vapautusta ei voida laajentaa koskemaan palveluja, jotka suoritetaan edeltävässä myyntiportaassa.

(ks. 24 ja 25 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)

3. Kansallisten veroviranomaisten on yhteisessä arvonlisäverojärjestelmässä noudatettava luottamuksensuojan periaatetta. Kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, saattoiko verovelvollinen tilanteessa, jossa on kyse jäsenvaltion veroviranomaisten päätöksestä, jolla hyväksytään se, ettei verovelvollinen vyörytä arvonlisäveroa sopimuskumppaninsa maksettavaksi, perustellusti olettaa, että kysymyksessä olevan päätöksen oli tehnyt toimivaltainen viranomainen.

(ks. 26 ja 36 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Televiestintäala – Yleisten valtuutusten ja yksittäisten toimilupien yhteiset puitteet – Direktiivi 97/13

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 97/13)

2. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Televiestintäala – Yleisten valtuutusten ja yksittäisten toimilupien yhteiset puitteet – Direktiivi 97/13

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/13 11 artikla)

Tiivistelmä

1. Telepalvelualan yleisten valtuutusten ja yksittäisten toimilupien yhteisistä puitteista annettua direktiiviä 97/13 sovelletaan lähtökohtaisesti paitsi yleisiin televerkkoihin ja yleisiin telepalveluihin, myös yksityisiin televerkkoihin, jotka eivät ole avoinna yleisölle ja jotka on varattu suljetun käyttäjäpiirin käyttöön, sekä näissä yksityisverkoissa tarjottaviin palveluihin.

(ks. 28 kohta)

2. Telepalvelualan yleisten valtuutusten ja yksittäisten toimilupien yhteisistä puitteista annetun direktiivin 97/13 11 artikla on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan yhtiön, jolla on yleisen televiestintäverkon tarjoamiseen yksittäinen toimilupa, josta se on maksanut kyseisessä artiklassa tarkoitetun maksun, on maksettava kyseisen verkon yksityiskäytöstä lisämaksu, joka lasketaan sellaisten perusteiden mukaisesti, jotka eivät vastaa kyseisessä artiklassa säädettyjä perusteita.

Jäsenvaltiot eivät voi periä valtuutuksiin liittyvistä menettelyistä muita kuin direktiivissä 97/13 säädettyjä maksuja.

(ks. 35 ja 38 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Tietojensaantipyyntö – Komission toimivalta

(Neuvoston asetuksen N:o 17 11 artikla)

2. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakon määrän alentaminen vastineena epäillyn yrityksen yhteistyöstä

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 96/C 207/04 D kohdan 2 alakohta)

Tiivistelmä

1. Asetuksessa N:o 17 ei anneta kyseisen asetuksen nojalla tutkintatoimen kohteena olevalle yritykselle oikeutta estää tämän toimen toteuttamista. Kyseessä olevalla yrityksellä on päinvastoin velvollisuus myötävaikuttaa aktiivisesti tutkimuksen suorittamiseen, mikä merkitsee sitä, että sen on annettava komissiolle kaikki tutkimuksen kohdetta koskevat tiedot.

Sen osalta, sovelletaanko tätä velvollisuutta myös tietojensaantipyyntöihin, jotka koskevat tietoja, joita voidaan käyttää sen osoittamiseen, että kyseisiä tietoja toimittanut yritys on rikkonut kilpailusääntöjä, komissiolla on oikeus asetuksen N:o 17 11 artiklan 2 ja 5 kohdan tehokkaan vaikutuksen turvaamiseksi velvoittaa kyseinen yritys toimittamaan kaikki tarvittavat tiedot tämän yrityksen tiedossa mahdollisesti olevista seikoista ja yrityksen hallussa olevat kyseisiä asioita koskevat asiakirjat, vaikka kyseisten asiakirjojen perusteella voitaisiin osoittaa kyseisen yrityksen tai jonkin toisen yrityksen rajoittaneen kilpailua.

Yritystä sitovan yhteistyön periaatteen mukaan ei ole mahdollista, että kyseinen yritys ei noudata asiakirjojen toimittamista koskevia pyyntöjä sen vuoksi, että jos se noudattaisi kyseisiä pyyntöjä, se olisi pakotettu todistamaan itseään vastaan.

Vaikka on selvää, että puolustautumisoikeuksia on kunnioitettava, kyseessä oleva yritys voi vielä joko hallinnollisen menettelyn aikana tai yhteisöjen tuomioistuimissa käytävissä oikeudenkäyntimenettelyissä väittää, että esitettyjen asiakirjojen merkitys on toinen kuin se, jonka komissio on niille antanut.

(ks. 40, 41, 48 ja 49 kohta)

2. Sakon alentaminen sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun tiedonannon nojalla on perusteltu ainoastaan, kun toimitettujen tietojen ja kyseessä olevan yrityksen käyttäytymisen yleisemminkin voidaan katsoa osoittavan yrityksen todellista yhteistyöhenkeä.

Sellaisen yrityksen käyttäytymisen, joka vastaa puutteellisesti ja harhaanjohtavasti komission esittämään kysymykseen, ei voida katsoa ilmentävän tällaista yhteistyön henkeä, vaikkei kyseisellä yrityksellä olisi ollut velvollisuutta vastata tähän kysymykseen.

(ks. 68 ja 69 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Pääomien vapaa liikkuvuus – Rajoitukset

(EY 56 ja EY 58 artikla)

2. Pääomien vapaa liikkuvuus – Rajoitukset

(EY 56 ja EY 58 artikla)

Tiivistelmä

1. EY 56 ja EY 58 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään, että ulkomailla asuvalle osakkeenomistajalle osakepääoman alentamisen yhteydessä maksettavaa lunastuskorvausta verotetaan voitonjakona ilman oikeutta vähentää näiden osakkeiden hankintamenoa, kun taas kyseisessä maassa asuvalle osakkeenomistajalle maksettavaa vastaavaa määrää verotetaan arvopaperien luovutusvoittona, jolloin hankintameno saadaan vähentää.

Tällainen lainsäädäntö vähentää rajat ylittävien pääomansiirtojen houkuttelevuutta, koska sillä sekä saatetaan saada muualla kuin kyseisessä jäsenvaltiossa asuvat sijoittajat luopumaan tässä jäsenvaltiossa asuvien yhtiöiden osakkeiden ostamisesta että tämän seurauksena rajoitetaan näiden yhtiöiden mahdollisuutta saada pääomaa sijoittajilta, jotka eivät asu kyseisessä jäsenvaltiossa.

Koska hankintameno liittyy suoraan osakkeiden lunastuksen yhteydessä maksettuun määrään, maassa asuvien ja ulkomailla asuvien tilanteiden välillä ei ole sellaista objektiivista eroa, joka oikeuttaisi erilaiseen kohteluun tältä osin.

(ks. 34, 40 ja 43 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. EY 56 ja EY 58 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, joka on seurausta kaksinkertaisen verotuksen välttämistä koskevasta sopimuksesta, jossa ulkomailla asuville osakkeenomistajille vahvistetaan osinkojen osalta verokatto, joka on alempi kuin kyseisessä maassa asuviin osakkeenomistajiin sovellettava verokatto, ja jossa sallitaan näiden osakkeiden nimellisarvon vähentäminen lunastuskorvauksesta, kun kyse on osakkeiden lunastushinnan verottamisesta osakepääoman alentamisen yhteydessä ja kun tätä sopimusta tulkitaan ottamalla huomioon soveltuvaa OECD:n mallisopimusta koskeva kommentaari, kun taas maassa asuvat osakkeenomistajat voivat vähentää kyseisten osakkeiden hankintamenon, paitsi jos kyseessä on tapaus, jossa ulkomailla asuvia osakkeenomistajia ei kyseisen kansallisen lainsäädännön mukaan kohdella epäedullisemmin kuin kyseisessä maassa asuvia osakkeenomistajia. Kansallisen tuomioistuimen on ratkaistava, onko asia näin.

(ks. 53 ja 56 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Työntekijät – Yhdenvertainen kohtelu

(EY 39 artikla)

Tiivistelmä

EY 39 artiklaa on tulkittava siten, että perhe-etuuksien myöntämistä koskevaa kansallista lainsäädäntöä, jossa edellytetään henkilön kuuluneen sairausvakuutuskassaan tietyn vähimmäisjakson ajan, sovellettaessa näiden etuuksien määrää laskettaessa on otettava huomioon kausi, jonka ajan työntekijä on ollut vakuutettuna Euroopan yhteisöjen yhteisessä sairausvakuutusjärjestelmässä.

(ks. 26 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Tavaramerkit – Direktiivi 89/104 – Rekisteröidyn tavaramerkin haltijan oikeus kieltää tavaramerkkinsä luvaton käyttäminen – Merkki, jota käytetään samoja tai samankaltaisia tavaroita varten kuin kyseistä tavaramerkkiä – Sekaannusvaara – Arviointiperusteet – Kolmannen osapuolen yrityksen nimen ja rekisteröidyn tavaramerkin yhdistäminen

(Neuvoston direktiivin 89/104 5 artiklan 1 kohdan b alakohta)

Tiivistelmä

Tavaramerkeistä annetun ensimmäisen direktiivin 89/104 5 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että kun tavarat tai palvelut ovat samoja, yleisön keskuudessa voi olla sekaannusvaara silloin, kun riidanalainen merkki on muodostettu yhdistämällä yhtäältä kolmannen osapuolen yrityksen nimi ja toisaalta rekisteröity tavaramerkki, jolla on normaali erottamiskyky ja joka ei tosin yksinään ole hallitseva moniosaisesta merkistä saatavassa kokonaisvaikutelmassa mutta jolla on moniosaisessa merkissä itsenäinen asema tunnusmerkkinä.

(ks. 37 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Maatalous – Yhteinen markkinajärjestely – Siipikarjanliha – Kaupan pitämisen vaatimukset – Tuotantotapaan liittyviä tietoja koskeva sääntely – Kielto esittää tuotteiden merkinnöissä mainintaa ”kontrolloitu kasvatus”

(Komission asetuksen N:o 1538/91 10 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

Siipikarjanlihan kaupan pitämisen vaatimuksista annetun asetuksen N:o 1906/90 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 1538/91, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1321/2002, 10 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että maininta ”kontrolloitu kasvatus” (kontrollierte Aufzucht) on tuotantotapaa koskeva tieto ja ettei kyseisessä artiklassa näin ollen sallita yritykselle tämän maininnan esittämistä kyseisen asetuksen soveltamisalaan kuuluvan tuotteen merkinnöissä.

(ks. 17 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Ympäristö – Tiedonsaannin vapaus – Direktiivi 90/313 – Tietopyyntö – Viranomaiselle vastauksen antamista varten asetettu kahden kuukauden määräaika – Pakottavuus

(Neuvoston direktiivin 90/313 3 artiklan 4 kohta)

2. Ympäristö – Tiedonsaannin vapaus – Direktiivi 90/313 – Tietopyynnön implisiittinen hylkäyspäätös – Perusteluiden puuttuminen vastaukselle varatun kahden kuukauden määräajan päättyessä – Päätöksen lainvastaisuus

(Neuvoston direktiivin 90/313 3 artiklan 4 kohta ja 4 artikla)

3. Ympäristö – Tiedonsaannin vapaus – Direktiivi 90/313 – Oikeussuoja – Kannekelpoinen päätös – Tietopyynnön implisiittinen hylkäyspäätös

(Neuvoston direktiivin 90/313 4 artikla)

Tiivistelmä

1. Ympäristöä koskevan tiedon saannin vapaudesta annetun direktiivin 90/313 3 artiklan 4 kohdassa säädetty kahden kuukauden määräaika, jonka aikana viranomaisen on vastattava tietopyyntöön, on pakottava.

(ks. 29 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

2. Kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan tehokkaan oikeussuojan antamiseksi sitä, että kyseinen viranomainen on vaiti kahden kuukauden ajan, on pidettävä implisiittisenä hylkäyspäätöksenä, johon voidaan hakea muutosta tuomioistuimelta tai hallintoviranomaiselta kyseisen kansallisen oikeusjärjestelmän mukaisesti, ei ole ympäristöä koskevan tiedon saannin vapaudesta annetun direktiivin 90/313 3 artiklan 4 kohdan, kun sitä luetaan yhdessä direktiivin 4 artiklan kanssa, vastainen. Kyseisen 3 artiklan 4 kohdan vastaista on kuitenkin, että tällaiseen päätökseen ei liitetä perusteluita kahden kuukauden määräajan päättyessä. Tässä tilanteessa implisiittistä hylkäyspäätöstä on pidettävä lainvastaisena.

(ks. 36 kohta ja tuomiolauselman 3 kohta)

3. Ympäristöä koskevan tiedon saannin vapaudesta annetun direktiivin 90/313 4 artiklassa tarkoitettu päätös, johon tietopyynnön tekijä voi hakea muutosta tuomioistuimelta tai hallintoviranomaiselta, on implisiittinen hylkäyspäätös, joka perustuu siihen, että tämän pyynnön ratkaisemiseen toimivaltainen viranomainen on ollut vaiti kahden kuukauden ajan.

(ks. 39 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
koska se on estänyt Suomessa asuvia rajatyöntekijöitä, jotka ovat työsuhteessa toisessa jäsenvaltiossa, hyötymästä yritysajoneuvoista, jotka heidän toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneet työnantajansa ovat antaneet heidän käyttöönsä ja jotka on rekisteröity tässä toisessa jäsenvaltiossa, vain siitä syystä, että kyseiset rajatyöntekijät asuvat Suomessa, jonne heidän työnantajiensa omistamat ajoneuvot on tuotu,
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Pääoman hankintaa koskevat välilliset verot

(Neuvoston direktiivin 69/335 10 artiklan c alakohta ja 12 artiklan 1 kohdan a ja e alakohta)

Tiivistelmä

Pääoman hankintaa koskevista välillisistä veroista annetun direktiivin 69/335 10 artiklan c alakohta estää notaarimaksujen perimisen yhtiöosuuksien luovutuksen vahvistamisesta, kun luovutus on suoritettu apporttina pääomayhtiön yhtiöpääoman korottamiseksi ja kun kyse on järjestelmästä, jossa notaarit ovat virkamiehiä ja maksut suoritetaan ainakin osittain valtiolle julkisten menojen kattamiseen.

Se, että notaarit ovat kyseisten notaarimaksujen maksunsaajia tai että osuus, joka heidän on suoritettava valtiolle, on suhteellisen pieni, ei vaikuta notaarimaksujen luonnehdintaan veroiksi direktiivissä 69/335 tarkoitetulla tavalla.

Kyseisiä maksuja ei voida pitää direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuina arvopaperien luovutuksesta kannettavina veroina. Tätä säännöstä on tulkittava suppeasti, eikä sitä voida käsittää niin, että se kattaa muita veroja kuin ”arvopapereiden luovutuksesta kannettavia veroja” tämän käsitteen varsinaisessa merkityksessä.

Nämä maksut eivät myöskään voi olla direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan e alakohdassa tarkoitettuja korvauksenluonteisia maksuja, koska niiden määrä nousee suorassa suhteessa luovutettujen yhtiöosuuksien arvoon, siis suhteessa taustalla olevan liiketoimen arvoon ilman että tätä olisi millään tavoin rajoitettu. Korvauksenluonteisiksi maksuiksi voidaan katsoa ainoastaan sellaiset vastikkeet, joiden suuruus lasketaan suoritetun palvelun kustannusten perusteella. Sitä vastoin sellainen vastike, jolla ei ole minkäänlaista yhteyttä tästä nimenomaisesta palvelusta aiheutuneisiin kustannuksiin tai jonka suuruutta ei ole laskettu sen palvelun kustannusten perusteella, jonka vastasuoritus se on, vaan viranomaiselle sen toiminnasta ja investoinneista aiheutuneiden kokonaiskustannusten perusteella, pitää katsoa tämän direktiivin 10 ja 11 artiklan nojalla kielletyksi veroksi.

(ks. 44, 46, 58, 59, 62 ja 64–66 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Oikeudenkäynnin kohde

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

Henkilöiden vapaa liikkuvuus

–

Työntekijät

–

Rajoitukset (EY 39 artikla) (ks. 49

–

52 ja 55 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Oikeudenkäynnin kohde

Aihe:

Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – EY 10 ja EY 39 artikla – Edellytykset, joita Suomessa asuville ja ulkomailla työsuhteessa oleville työntekijöille on asetettu ulkomailla rekisteröityjen ja työnantajan käyttöön antamien ajoneuvojen käytön osalta

Päätöksen päätösosa

Ratkaisu:

1) Suomen tasavalta ei ole noudattanut EY 39 artiklan mukaisia velvoitteitaan,

koska se on estänyt Suomessa asuvia rajatyöntekijöitä, jotka ovat työsuhteessa toisessa jäsenvaltiossa, hyötymästä yritysajoneuvoista, jotka heidän toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneet työnantajansa ovat antaneet heidän käyttöönsä ja jotka on rekisteröity tässä toisessa jäsenvaltiossa, vain siitä syystä, että kyseiset rajatyöntekijät asuvat Suomessa, jonne heidän työnantajiensa omistamat ajoneuvot on tuotu,

ja

koska se on estänyt kyseisiä rajatyöntekijöitä hyötymästä ammatillisissa ja yksityisissä tarkoituksissa työsuhdeajoneuvoista, jotka heidän toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneet työnantajansa ovat antaneet heidän käyttöönsä ja jotka on rekisteröity tässä toisessa jäsenvaltiossa, vain siitä syystä, että kyseiset rajatyöntekijät asuvat Suomessa, jonne heidän työnantajiensa omistamat ajoneuvot on tuotu, vaikka näitä ajoneuvoja ei ole tarkoitus käyttää vakinaisesti lähinnä Suomessa eikä niitä tosiasiassa myöskään käytetä lähinnä siellä vakinaisesti.

2) Kanne hylätään muilta osin.

3) Kumpikin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

4) Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Palvelujen tarjoamisen vapaus – Julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyt – Hankintamenettelyn ratkaiseminen – Perusteet – Hyväksymisedellytykset – Erityistapaus

(EY 49 artikla)

Tiivistelmä

Se, että hankintaviranomainen määrää julkisten palvelujen, joissa on kyse kotona suoritettavista hengitysterapiapalveluista ja muista hengityshoitoon liittyvistä menetelmistä, hankintaa koskevan sopimuksen hankintaeritelmässä yhtäältä osallistumisedellytyksestä, jonka mukaan tarjouksen tekevällä yrityksellä on oltava sillä hetkellä, kun tarjous tehdään, yleisölle avoimet liiketilat sen maakunnan pääkaupungissa, jossa palvelut on suoritettava, ja toisaalta tarjousten arviointiperusteista, joiden mukaan annetaan lisäpisteitä siitä, että tarjouksen tekevällä yrityksellä on sillä hetkellä, kun tarjous tehdään, laitoksia, joissa tuotetaan happea, suoritetaan huoltotoimenpiteitä ja pullotetaan happea ja jotka sijaitsevat alle tuhannen kilometrin etäisyydellä mainitusta maakunnasta, ja siitä, että kyseisellä yrityksellä on ennestään tämän maakunnan tietyillä muilla paikkakunnilla sijaitsevia yleisölle avoimia liiketiloja, ja joiden mukaan tilanteessa, jossa pisteet ovat tasan usean tarjouksen osalta, suositaan yritystä, joka on jo aikaisemmin suorittanut kyseessä olevia palveluja, on EY 49 artiklan kanssa ristiriidassa, jos – ja kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tämä asia tutkia – näitä osatekijöitä sovelletaan syrjivästi, niitä ei voida perustella yleiseen etuun liittyvillä pakottavilla syillä, ne eivät ole omiaan takaamaan niillä tavoiteltavan päämäärän toteuttamista tai niillä puututaan perusvapauteen enemmän kuin on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi.

(ks. 79 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Yritysten väliset sopimukset – Käsite – Viranomaisen tekemä julkista palvelua koskeva konsessiosopimus ei kuulu käsitteen alaan

(EY 81 artikla)

2. Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Kaasunjakelua koskevan julkisen palvelun hoitamista koskevan konsessiosopimuksen suora tekeminen – Ei voida hyväksyä asiaankuuluvan avoimuuden puuttuessa

(EY 43 ja EY 49 artikla)

Tiivistelmä

1. EY 81 artiklaa, jota sen sanamuodon mukaan sovelletaan ”yritysten välisiin” sopimuksiin, ei lähtökohtaisesti sovelleta sellaisiin konsessiosopimuksiin, jotka tehdään viranomaisen ominaisuudessa toimivan kunnan ja julkista palvelua hoitavan konsessionsaajan välillä.

(ks. 12 kohta)

2. EY 43 ja EY 49 artiklan vastaista on, että kunta tekee kaasunjakelua koskevan julkisen palvelun hoitamista koskevan konsessiosopimuksen suoraan sellaisen yhtiön kanssa, jonka osake-enemmistön omistavat julkisyhteisöt ja jonka osakepääomasta kyseisellä kunnalla on 0,97 prosenttia, jos sopimusta tehtäessä ei ole noudatettu sellaisia avoimuuden asettamia vaatimuksia, jotka – vaikka ne eivät välttämättä edellytäkään tarjouskilpailun pitämistä – erityisesti mahdollistavat sen, että jonkin muun kuin sen jäsenvaltion alueella, jossa kyseinen kunta sijaitsee, sijaitseva yritys voi saada kyseistä konsessiosopimusta koskevia asianmukaisia tietoja ennen sopimuksen tekemistä siten, että tämä yritys on halutessaan voinut ilmaista kiinnostuksensa tuon konsessiosopimuksen tekemiseen.

(ks. 21 ja 28 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Lääkkeet – Markkinoille saattamista koskeva lupa – Erityinen yksinkertaistettu rekisteröintimenettely – Edellytykset – Useista homeopaattisista aineista valmistettu lääke – Terapeuttisen tehon osoittamista koskevaa vaatimusta ei ole

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/83 14 ja 15 artikla)

Tiivistelmä

Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetun direktiivin 2001/83 14 ja 15 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle kansalliselle säännökselle, jonka mukaan erityistä yksinkertaistettua rekisteröintimenettelyä ei voida soveltaa useista tunnetuista homeopaattisista aineista valmistettuun lääkkeeseen, kun lääkkeen käyttö homeopaattisena lääkkeenä ei ole yleisesti tunnettua.

Kuten direktiivin 2001/83 14 artiklan 1 kohdasta ja sen 1 artiklan 5 kohdasta näet ilmenee, homeopaattiseen lääkkeeseen voidaan soveltaa erityistä yksinkertaistettua rekisteröintimenettelyä ainoastaan, jos lääke annostellaan suun kautta tai ulkoisesti, jos lääkkeen merkinnöistä tai mistään siihen liittyvistä tiedoista ei ilmene erityistä terapeuttista käyttötarkoitusta ja lopuksi jos lääkkeessä on riittävä laimennusaste sen vaarattomuuden takaamiseksi. Mainitun direktiivin 15 artiklan perusteella ainoastaan homeopaattisen lääkkeen rakenteeseen kuuluvien homeopaattisten kantojen tai homeopaattisen kannan on oltava tunnettu. Kyseisessä säännöksessä ei kuitenkaan edellytetä sellaisen kirjallisuuden toimittamista, jolla todistetaan, että itse homeopaattisen lääkkeen vaikutukset on yksilöity. Terapeuttisen tehon osoittamisen osalta kyseisen direktiivin 14 artiklan 3 kohdassa säädetään nimenomaan, ettei tällaista näyttöä vaadita kyseisen artiklan 1 kohdan mukaisesti rekisteröidyiltä homeopaattisilta lääkkeiltä.

(ks. 16, 20, 22 ja 26 kohta sekä tuomiolauselma)