Asia T-43/02

Jungbunzlauer AG

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Sitruunahappo – EY 81 artikla – Sakko – Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta – Tytäryhtiön joutuminen vastuuseen toiminnasta – Seuraamusten laillisuutta koskeva periaate – Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat – Suhteellisuusperiaate – Ne bis in idem -periaate – Oikeus tutustua asiakirjavihkoon

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 27.9.2006

Tuomion tiivistelmä

1. Yhteisön oikeus – Yleiset oikeusperiaatteet – Oikeusvarmuus

2. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston tiedonanto 98/C 9/03)

3. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Rikkominen – Vastuuseen joutuminen

(EY 81 artiklan 1 kohta)

4. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Todellinen vaikutus markkinoihin

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 A kohdan ensimmäinen alakohta)

5. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

6. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

7. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

8. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

9. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

10. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät olosuhteet

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohta)

11. Kilpailu – Sakot – Yhteisön oikeuden mukaiset seuraamukset ja jäsenvaltiossa tai kolmannessa valtiossa kansallisen kilpailulainsäädännön rikkomisesta määrätyt seuraamukset

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

12. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Yhteisön oikeuden mukaiset seuraamukset ja jäsenvaltion viranomaisten kansallisen kilpailulainsäädännön rikkomisesta määräämät seuraamukset

(Asetuksen N:o 17 15 artikla)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen

(EY 81 artiklan 1 kohta ja EY 82 artikla; ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

14. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Oikeus tutustua asiakirjoihin

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohta)

15. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Komission harkintavalta – Tuomioistuinvalvonta

(EY 229 artikla)

1. Laillisuusperiaate liittyy erottamattomasti oikeusvarmuuden periaatteeseen, joka on puolestaan yhteisön oikeuden yleinen periaate, jonka mukaan muun muassa kaiken yhteisön lainsäädännön on oltava selvää ja täsmällistä erityisesti, kun siinä asetetaan tai sen perusteella voidaan asettaa seuraamuksia, jotta ne, joita asia koskee, voivat tuntea ilman epäselvyyttä siihen perustuvat oikeudet ja velvollisuudet ja ryhtyä tilanteen edellyttämiin toimiin.

Tämä periaate, joka kuuluu jäsenvaltioiden yhteisen valtiosääntöperinteen perustana oleviin yleisiin oikeusperiaatteisiin ja joka on vahvistettu kansainvälisissä sopimuksissa, erityisesti Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklassa, muun muassa rikosten ja rikosoikeudellisten seuraamusten osalta, koskee sekä luonteeltaan rikosoikeudellisia normeja että erityisiä hallinnollisia keinoja, joilla määrätään tai voidaan määrätä hallinnollisia seuraamuksia. Sitä sovelletaan sekä normeihin, joissa vahvistetaan rikkomisen muodostavat tekijät, että normeihin, joissa määritellään ensiksi mainittujen normien rikkomisen seuraukset.

Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleesta seuraa tältä osin, että laissa on määriteltävä selvästi rikokset ja rangaistukset, jotka niistä määrätään. Tämä edellytys täyttyy, kun yksityinen oikeussubjekti voi tietää kyseessä olevan säännöksen tai määräyksen sanamuodon ja tarvittaessa tuomioistuinten siitä tekemän tulkinnan perusteella, mitkä toimet tai laiminlyönnit synnyttävät sen rikosoikeudellisen vastuun.

Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleessa ei edellytetä, että niiden säännösten sanamuoto, joiden nojalla nämä seuraamukset määrätään, on niin täsmällinen, että näiden säännösten rikkomisen mahdolliset seuraukset olisivat ennakoitavissa täysin varmasti. Tämän oikeuskäytännön mukaan säännöksen epämääräinen sanamuoto ei nimittäin välttämättä merkitse kyseisen 7 artiklan rikkomista. Kyseisessä artiklassa käytetty oikeuden käsite vastaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen muissa artikloissa käytettyä lain käsitettä. Lisäksi useat lait eivät ole täydellisen täsmällisiä, ja monissa niistä käytetään käytännön syistä sekä sen vuoksi, että on tarpeen välttää liiallista jäykkyyttä ja mukautua olosuhteiden muutoksiin, jokseenkin epätarkkoja ilmauksia, joiden tulkinta ja soveltaminen riippuvat käytännöstä. Lakien osalta edellytetään kuitenkin tiettyjä laadullisia vaatimuksia, joita ovat muiden muassa lain saatavilla oloa ja ennakoitavuutta koskevat vaatimukset. Se, että laissa annetaan harkintavaltaa, ei itsessään ole ristiriidassa ennakoitavuuden vaatimuksen kanssa edellyttäen, että tällaisen harkintavallan laajuus ja sen käyttämistapa määritellään riittävän selvästi, kun otetaan huomioon kyseessä oleva hyväksytty tavoite, jotta oikeussubjektia suojataan riittävästi mielivaltaisilta toimilta. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ottaa käytettyjen käsitteiden täsmällisyyttä arvioidessaan huomioon lisäksi paitsi lain sanamuodon, myös vakiintuneen ja julkaistun oikeuskäytännön.

Yhteisön oikeuden yleiselle periaatteelle, jollainen laillisuusperiaate on, ei voida antaa erilaista tulkintaa myöskään jäsenvaltioiden yhteisen valtiosääntöperinteen huomioon ottamisen perusteella.

(ks. 71–73 ja 75–81 kohta)

2. Se seikka, että kilpailun alalla toimija ei voi tietää etukäteen täsmällisesti komission kussakin tapauksessa määräämien sakkojen tasoa, ei voi osoittaa sitä, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta loukkaisi laillisuusperiaatetta.

Tietty jostakin rikkomisesta mahdollisesti määrättävän seuraamuksen ennakoimattomuus on nimittäin hyväksyttävä, jotta voidaan välttää liiallista normatiivista jäykkyyttä ja jotta oikeussääntö voi mukautua olosuhteisiin. Sakko, johon liittyy riittävästi rajoitettu vaihtelu sellaisten vähimmäissakon ja enimmäissakon välillä, jotka voidaan määrätä tietyn rikkomisen vuoksi, voi näin ollen tehostaa sekä tämän seuraamuksen soveltamista että sen ehkäisevää vaikutusta.

Komissiolla ei ole tältä osin rajatonta tai liiallista harkintavaltaa kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättyjen sakkojen vahvistamisessa, koska se ei saa ylittää kyseessä olevan yrityksen liikevaihdon mukaan vahvistettua enimmäismäärää. Erityisesti enimmäismäärä, joka on 10 prosenttia kyseessä olevan yrityksen liikevaihdosta, on kohtuullinen, kun otetaan huomioon komission kartellien kaltaisten rikkomisten yhteydessä suojaamat intressit. Lisäksi sellaisten sakkojen, joita voidaan määrätä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla, kohtuullisuuden arviointia ei ole suoritettava absoluuttisesti vaan suhteellisesti eli suhteessa kilpailusääntöjen rikkojan liikevaihtoon.

Komission on myös noudatettava yleisiä oikeusperiaatteita, erityisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta, ja niitä kriteereitä ja laskentatapoja, joita sen on sovellettava sakkojen määrää vahvistaessaan.

Lisäksi niiden kriteerien perusteella, jotka mainitaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa, komissio on itse kehittänyt hallinnollisen käytännön, joka on tunnettu ja johon on mahdollista tutustua. Vaikka komission päätöskäytäntö ei sellaisenaan sido komissiota sen määrittäessä sakon määrää, on kuitenkin niin, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen perusteella, joka on yleinen oikeusperiaate, jota komission on noudatettava, komissio ei voi kohdella toisiinsa rinnastettavia tapauksia eri tavalla tai erilaisia tapauksia samanlaisella tavalla, ellei tällaista eroa voida objektiivisesti perustella.

Lisäksi avoimuuden vuoksi ja kyseessä olevien yritysten oikeusvarmuuden lisäämiseksi komissio on julkaissut suuntaviivat, joissa se vahvistaa laskentatavan, jota se tulee käyttämään kussakin yksittäistapauksessa.

EY 253 artiklan mukaan komission on esitettävä muun muassa määrätyn sakon määrää ja valittua laskentatapaa koskevat perustelut. Näistä perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä komission päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, jotta ne voivat arvioida, onko tarkoituksenmukaista saattaa asia yhteisöjen tuomioistuinten käsiteltäväksi, ja jotta nämä voivat tarvittaessa tutkia kyseisen toimenpiteen laillisuuden.

(ks. 82–91 kohta)

3. EY 81 artiklan 1 kohta, jossa yrityksiä kielletään tekemästä sopimuksia tai osallistumasta yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla, on osoitettu sellaisille taloudellisille yksiköille, jotka muodostuvat joukosta aineellisia ja inhimillisiä tekijöitä, jotka voivat myötävaikuttaa siihen, että tässä määräyksessä tarkoitettu rikkominen toteutuu.

Kun yhtiö, joka vastaa konsernin toiminnasta markkinoilla, joilla kilpailusääntöjen rikkomiseen on syyllistytty, siirtää toimintansa samaan konserniin kuuluvalle toiselle yhtiölle sen ajankohdan, jolloin rikkomiseen syyllistytään, ja sen ajankohdan, jolloin kyseessä oleva yritys joutuu siitä vastuuseen, välisenä aikana, se, että ensimmäinen yhtiö on edelleen olemassa oikeushenkilönä, ei sulje pois sitä mahdollisuutta, että yhteisön kilpailuoikeuden valossa toinen yhtiö joutuu vastuuseen ensimmäisen yhtiön toimista.

(ks. 122 ja 132 kohta)

4. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien suuntaviivojen 1 A kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan komission on laskiessaan sakkoa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden osalta otettava huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa. Tämä kartellin mitattavissa oleva vaikutus on katsottava riittävästi toteen näytetyksi, kun komissio kykenee esittämään konkreettisia ja uskottavia aihetodisteita, jotka osoittavat kohtuullisella todennäköisyydellä, että kartelli on vaikuttanut markkinoihin.

Kartellin markkinoihin kohdistuvan vaikutuksen tutkiminen edellyttää nimittäin väistämättä tukeutumista olettamuksiin. Tässä yhteydessä komission on erityisesti tutkittava, mikä kyseessä olevan tuotteen hinta olisi ollut ilman kartellia. Tutkittaessa hintojen tosiasiallisen kehityksen syitä on kuitenkin uskallettua spekuloida kunkin syyn osuudella asiassa. On otettava huomioon se objektiivinen seikka, että hintakartellin vuoksi osapuolet ovat nimenomaan luopuneet vapaudestaan kilpailla hinnoilla. Muiden tekijöiden kuin tämän kartellin osapuolten vapaaehtoisen luopumisen vaikutuksen arviointi perustuu näin ollen väistämättä kohtuullisiin todennäköisyyksiin, joita ei voida täsmällisesti mitata.

Näin ollen komissiota ei voida, ilman että suuntaviivojen 1 A kohdan ensimmäisen alakohdan kriteeriltä poistettaisiin tehokas vaikutus, arvostella siitä, että se on tukeutunut hintakartellin tai kiintiöitä koskevan kartellin kaltaisen kilpailua rajoittavan kartellin todellisiin vaikutuksiin markkinoilla siten, että se ei ole mitannut tätä vaikutusta tai arvioinut sitä numeromääräisesti.

(ks. 151–155 kohta)

5. Kilpailun alalla rikkomisen vaikutuksia merkityksellisiin markkinoihin koskeva todistustaakka, joka komissiolla on, kun se ottaa sen huomioon laskiessaan sakkoa rikkomisen vakavuuden perusteella, on kevyempi kuin komission todistustaakka, kun sen on osoitettava pelkkä kilpailusääntöjen rikkominen, kun kyse on kartellista. Kartellin markkinoihin kohdistuvan todellisen vaikutuksen huomioon ottamiseksi on riittävää, että komissio esittää ”hyviä perusteluja niiden huomioon ottamisesta”.

(ks. 161 kohta)

6. Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta määritettäessä on otettava huomioon muun muassa tutkittavana olevan toiminnan normatiivinen ja taloudellinen asiayhteys. Tältä osin komission on arvioidakseen rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin viitattava kilpailuun, joka olisi normaalisti vallinnut ilman kilpailusääntöjen rikkomista.

Yhtäältä tästä seuraa, että hintakartelleiden osalta on todettava – kohtuullisella todennäköisyydellä – että osapuolet ovat sopimusten avulla voineet saavuttaa korkeamman hintatason kuin olisi vallinnut ilman kartellia. Toisaalta tästä seuraa, että komission on arvioinnissaan otettava huomioon kaikki merkityksellisten markkinoiden objektiiviset olosuhteet vallitsevan taloudellisen ja mahdollisesti normatiivisen asiayhteyden valossa. Huomioon on otettava mahdollisten ”objektiivisten taloudellisten tekijöiden” olemassaolo, joista ilmenee, että ”vapaan kilpailun” vallitessa hintataso ei olisi kehittynyt samalla tavoin kuin nyt käytettyjen hintojen taso.

(ks. 177–179 kohta)

7. Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä useiden seikkojen perusteella, joihin kuuluvat erityisesti asian erityisolosuhteet ja asiayhteys, mutta niistä perusteista, jotka on välttämättä otettava huomioon, ei kuitenkaan ole olemassa sitovaa tai tyhjentävää luetteloa.

Rikkomisen vakavuuden arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin voivat tapauksen mukaan kuulua myös kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevien tavaroiden määrä ja arvo, yrityksen koko ja taloudellinen valta ja näin ollen myös se vaikutusvalta, jota yritys on voinut käyttää markkinoilla. Tästä seuraa yhtäältä, että sakon suuruuden määrittämiseksi on sallittua ottaa huomioon yhtä hyvin yrityksen kokonaisliikevaihto, joka osoittaa – vaikkakin vain likimääräisesti ja epätäydellisesti – yrityksen kokoa ja taloudellista valtaa, kuin kyseessä olevien yritysten markkinaosuus merkityksellisillä markkinoilla, joka on omiaan osoittamaan rikkomisen laajuutta. Tästä seuraa toisaalta, ettei kummallekaan näistä luvuista pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton verrattuna muihin arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin, ja että sakon asianmukaisen määrän vahvistaminen ei näin ollen voi olla pelkän kokonaisliikevaihtoon perustuvan laskelman tulos.

(ks. 213, 214 ja 227 kohta)

8. Samaan kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneille eri yrityksille määrättävän sakon suuruuden vahvistamisen osalta komissio voi asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien suuntaviivojensa mukaisesti olla vahvistamatta sakkoja kunkin osapuolena olevan yrityksen merkityksellisillä markkinoilla saaman liikevaihdon perusteella, ja käyttää laskennan lähtökohtana kaikkien osapuolina olevien yritysten osalta absoluuttista määrää, joka on vahvistettu kilpailusääntöjen rikkomisen luonteen perusteella ja jota tämän jälkeen tarkistetaan kunkin osapuolena olevan yrityksen osalta useiden tekijöiden perusteella.

(ks. 223 kohta)

9. Suhteellisuusperiaate edellyttää, että yhteisön toimielinten säädöksillä, päätöksillä ja muilla toimenpiteillä ei saa ylittää niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista tavoitellun päämäärän toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa.

Sakkojen laskennan osalta kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on osoitettava lukuisten seikkojen perusteella, eikä millekään näistä seikoista pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton verrattuna muihin arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin.

Suhteellisuusperiaate edellyttää tässä yhteydessä, että komission on vahvistettava sakko suhteessa rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi huomioon otettuihin seikkoihin ja että sen on tältä osin sovellettava näitä seikkoja johdonmukaisesti ja objektiivisesti perustellulla tavalla.

(ks. 226–228 kohta)

10. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien suuntaviivojen 3 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa todetaan, että sakon määrää voidaan alentaa lieventävien olosuhteiden perusteella, joita ovat esimerkiksi osapuolena olevan yrityksen ”passiivisuus tai seurailijan asema rikkomisen toteuttamisessa”.

Yrityksen passiivisuutta kartellissa osoittavana seikkana voidaan ottaa huomioon se, että yritys on osallistunut huomattavasti satunnaisemmin kokouksiin kuin kartellin muut jäsenet, samoin kuin se, että yritys on tullut myöhemmin kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olleille markkinoille, riippumatta siitä, miten pitkän ajan se on kartelliin osallistunut, sekä lisäksi se, että kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneiden kolmansien yritysten edustajat ovat tehneet tämänsuuntaisia nimenomaisia ilmoituksia. Kartellin jäsenen ”passiivisuus” merkitsee lisäksi, että kyseessä oleva yritys on omaksunut ”matalan profiilin” eli se ei osallistu aktiivisesti kilpailua rajoittavan sopimuksen tai rajoittavien sopimusten laatimiseen.

Ei siis riitä, että kyseessä oleva yritys on omaksunut ”matalan profiilin” tietyillä ajanjaksoilla kartellin voimassaoloaikana tai tiettyihin kartellin sopimuksiin nähden. Tältä osin kokousten koollekutsuminen, esityslistan esittäminen ja kokouksia valmistelevien asiakirjojen jakeleminen eivät merkitse matalan profiilin omaksuneen seurailijan passiivisuutta. Tällaiset aloitteet ilmentävät kyseessä olevan yrityksen myönteistä ja aktiivista suhtautumista kartellin kehittämiseen, jatkamiseen ja valvontaan.

Tämän saman 3 kohdan toisessa luetelmakohdassa todetaan, että sakon määrää voidaan alentaa lieventävien olosuhteiden perusteella, jos yritys ei ole tosiasiallisesti noudattanut sopimuksia. Tätä varten on tutkittava, ovatko yrityksen esittämät olosuhteet sellaisia, että ne osoittavat, että se olisi kilpailunvastaisiin sopimuksiin osallistumisensa aikana tosiasiallisesti pidättäytynyt niiden noudattamisesta kilpailemalla markkinoilla.

Se, että yritys, jonka on todettu osallistuneen hintoja koskevaan yhdenmukaistettuun menettelyyn kilpailijoidensa kanssa, ei ole toiminut markkinoilla tavalla, josta se on sopinut kilpailijoidensa kanssa, ei kuitenkaan välttämättä ole seikka, joka on otettava huomioon lieventävänä olosuhteena määritettäessä sakon määrää. Yritys, joka kilpailijoidensa kanssa harjoittamastaan yhteistoiminnasta huolimatta noudattaa sovitusta poikkeavaa politiikkaa, voi yksinkertaisesti yrittää käyttää kartellia hyödykseen.

(ks. 251, 252, 254, 255, 257 ja 267–269 kohta)

11. Ne bis in idem ‑periaatteen mukaan seuraamusten määrääminen samalle henkilölle useamman kuin yhden kerran samasta lainvastaisesta käyttäytymisestä saman oikeudellisen intressin suojaamiseksi on kiellettyä. Tämän periaatteen soveltaminen edellyttää kolmen kumulatiivisen edellytyksen täyttymistä, jotka ovat samat teot, sama rikkomiseen syyllistynyt ja sama suojattava oikeudellinen intressi.

Näin ollen yritys voi asianmukaisesti olla kahden rinnakkaisen menettelyn kohteena saman lainvastaisen käyttäytymisen vuoksi ja siis kaksinkertaisen seuraamuksen kohteena, joista yhden määrää asianomaisen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen ja toisen yhteisön viranomainen, sikäli kuin kyseisillä menettelyillä on eri päämäärä ja sikäli kuin rikotut säädökset eivät ole samat.

Tästä seuraa, että ne bis in idem ‑periaatetta ei sitäkään suuremmalla syyllä voida soveltaa asiassa, jossa yhtäältä komission ja toisaalta kolmannen valtion viranomaisten alulle panemilla menettelyillä ja määräämillä seuraamuksilla ei ilmiselvästi pyritä samaan tavoitteeseen. Kun ensimmäisessä tapauksessa on kyse vääristämättömän kilpailun pysyttämisestä Euroopan unionin alueella tai Euroopan talousalueella, toisessa tapauksessa päämääränä oleva suoja koskee kolmannen valtion markkinoita. Suojatun oikeudellisen intressin samanlaisuutta koskeva edellytys, joka on tarpeen ne bis in idem ‑periaatteen soveltamiseksi, ei tässä tapauksessa täyty.

(ks. 285–287 kohta)

12. Sen edellytyksenä, että kahden tavoitteiltaan erilaisen rinnakkaisen menettelyn, joiden sallittavuus johtuu yhteisön ja jäsenvaltioiden toimivallan jakamista kartelliasioissa koskevasta erityisestä järjestelmästä, päätteeksi voidaan määrätä sekä yhteisön seuraamuksia että kansallisia seuraamuksia, on kohtuullisuusvaatimus. Tämä kohtuullisuusvaatimus edellyttää, että komission on vahvistaessaan sakkojen määrää asetuksen N:o 17 15 artiklan nojalla otettava huomioon samalle yritykselle samasta teosta jo määrätyt seuraamukset, jos kyseessä oleva seuraamus on määrätty jäsenvaltion kartellisääntöjen rikkomisesta, joka siis on toteutettu yhteisön alueella.

Velvollisuus ottaa huomioon kohtuullisuusvaatimus johtuu yhtäältä jäsenvaltioiden kansallisten markkinoiden ja yhteismarkkinoiden tiiviistä keskinäisestä riippuvuudesta ja toisaalta siitä erityisestä tavasta, jolla kartelliasioita koskeva toimivalta samalla alueella on jaettu yhteisön ja yhteisön jäsenvaltioiden välillä.

(ks. 290 ja 291 kohta)

13. Komission valta määrätä sakkoja sellaisille yrityksille, jotka tahallaan tai tuottamuksesta rikkovat EY 81 artiklan 1 kohtaa tai EY 82 artiklaa, on yksi niistä komissiolle annetuista keinoista, joiden avulla sen on mahdollista täyttää sille yhteisön oikeudessa annettu valvontatehtävä. Tähän tehtävään kuuluu velvollisuus harjoittaa sellaista yleistä politiikkaa, jolla pyritään kilpailuasioiden osalta soveltamaan perustamissopimuksessa vahvistettuja periaatteita ja ohjaamaan yritysten käyttäytymistä näiden periaatteiden mukaisesti.

Tästä seuraa, että komissiolla on valta päättää sakkojen tasosta vahvistaakseen sakkojen ehkäisevää vaikutusta, kun tietynlaiset menettelytavat – vaikka ne on säädetty lainvastaisiksi jo yhteisön kilpailupolitiikan alussa – ovat vielä suhteellisen yleisiä sen voiton vuoksi, jota tietyt yritykset voivat saada niiden avulla.

Komission tavoittelema ehkäisevän vaikutuksen tavoite koskee yritysten toimintaa yhteisössä tai Euroopan talousalueella (ETA). Tämän vuoksi yritykselle yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi määrätyn sakon ehkäisevä vaikutus ei määräydy yksinomaan kyseisen yrityksen erityisen tilanteen perusteella eikä sen perusteella, onko tämä noudattanut ETA:n ulkopuolisissa kolmansissa maissa vahvistettuja kilpailusääntöjä.

(ks. 297, 298 ja 300 kohta)

14. Jos komissio aikoo perustaa kantansa väitetiedoksiantoon annetun vastauksen otteeseen tai tällaiseen vastaukseen liitettyyn asiakirjaan näyttääkseen EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamismenettelyssä toteen, että kilpailusääntöjä on rikottu, muille tässä menettelyssä mukana oleville osapuolille on annettava mahdollisuus ottaa kantaa tällaiseen todisteeseen. Tässä tilanteessa väitetiedoksiantoon annetun vastauksen kyseinen ote tai tähän vastaukseen liitetty asiakirja on todellisuudessa niitä eri osapuolia vastaan puhuvaa näyttöä, jotka ovat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen.

Osapuolena olevan yrityksen on osoitettava, että lopputulos, johon komissio on päätöksessä päätynyt, olisi ollut erilainen, mikäli tätä yritystä vastaan puhuva asiakirja, jota ei ole annettu tiedoksi ja johon komissio on nojautunut todetessaan kyseisen yrityksen rikkoneen kilpailusääntöjä, olisi pitänyt poistaa todisteiden joukosta.

Mikäli kyseessä on sitä vastoin tilanne, jossa tiedoksi antamatta on jätetty osapuolen puolesta puhuva asiakirja, kyseisen yrityksen on ainoastaan osoitettava, että sen tiedoksi antamatta jättäminen on saattanut vaikuttaa yrityksen vahingoksi menettelyn kulkuun ja komission päätöksen sisältöön. Riittää, että yritys osoittaa, että se olisi voinut käyttää kyseistä sen puolesta puhuvaa asiakirjaa puolustuksessaan siten, että mikäli se olisi voinut vedota siihen hallinnollisessa menettelyssä, se olisi voinut tuoda esiin seikkoja, jotka eivät olisi olleet sopusoinnussa komission siinä vaiheessa tekemien päätelmien kanssa, ja olisi siten voinut jollain tavoin vaikuttaa arviointeihin, joita komissio on tehnyt päätöksessä ainakin sen osalta todetun menettelytavan vakavuuden ja keston osalta ja samalla sakon määrän osalta. Tässä yhteydessä se mahdollisuus, että tiedoksi antamatta jäänyt asiakirja olisi saattanut vaikuttaa menettelyn kulkuun ja komission päätöksen sisältöön, voidaan näyttää toteen ainoastaan sen jälkeen, kun on tutkittu alustavasti tietyt todisteet, joista ilmenee, että tiedoksi antamatta jääneillä asiakirjoilla on – näiden todisteiden osalta – saattanut olla merkitystä, jota ei olisi saanut vähätellä.

(ks. 343, 344 ja 351 kohta)

15. Koska tarkasteltaessa yrityksen esittämiä kanneperusteita, jotka koskevat komission tekemän sen päätöksen laillisuutta, jolla kyseiselle yritykselle on määrätty sakko yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta, ei ole ilmennyt mitään lainvastaista, mainitun sakon määrää ei ole alennettava ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle myönnetyn täyden harkintavallan nojalla.

(ks. 386 kohta)

YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kolmas jaosto)

27 päivänä syyskuuta 2006 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Sitruunahappo – EY 81 artikla – Sakko – Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta – Tytäryhtiön joutuminen vastuuseen toiminnasta – Seuraamusten laillisuutta koskeva periaate – Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat – Suhteellisuusperiaate – Ne bis in idem -periaate – Oikeus tutustua asiakirjavihkoon

Asiassa T-43/02,

Jungbunzlauer AG, kotipaikka Basel (Sveitsi), edustajinaan asianajajat R. Bechtold, U. Soltész ja M. Karl,

kantajana,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehenään P. Oliver, avustajanaan asianajaja H. Freund,

vastaajana,

jota tukee

Euroopan yhteisöjen neuvosto, asiamiehinään E. Karlsson ja S. Marquardt,

väliintulijana,

jossa on kyse ensisijaisesti EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta 5 päivänä joulukuuta 2001 tehdyn komission päätöksen 2002/742/EY (Asia COMP/E-1/36.604 – sitruunahappo) (EYVL 2002, L 239, s. 18) kumoamisvaatimuksesta ja toissijaisesti kantajalle tässä päätöksessä määrätyn sakon alentamisvaatimuksesta,

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN

TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja J. Azizi sekä tuomarit M. Jaeger ja F. Dehousse,

kirjaaja: hallintovirkamies C. Kristensen,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 24.5.2004 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Tosiseikat

1 Kantaja, Jungbunzlauer AG (jäljempänä Jungbunzlauer tai kantaja), on perustettu 1993, ja sen omistaa kokonaan holdingyhtiö Jungbunzlauer Holding AG, jonka omistaa holdingyhtiö Montana AG (jäljempänä myös Jungbunzlauer-konserni). Yhdysvalloissa konsernia edustaa Jungbunzlauer International AG, joka on Jungbunzlauer-konsernin tytäryhtiö. Konsernin pääkonttori sijaitsee Jungbunzlauerin tiloissa Baselissa (Sveitsi). Ennen vuotta 1993 koko konsernia johti Jungbunzlauer GmbH, jonka pääkonttori sijaitsi Wienissä (Itävalta).

2 Jungbunzlauer-konserni on keskittynyt elintarvike- ja juomateollisuudessa, lääke- ja kosmetiikkateollisuudessa sekä monilla muilla teollisuudenaloilla käytettyjen aineiden valmistukseen ja markkinointiin. Se on yksi maailman johtavia sitruunahapon valmistajia.

3 Sitruunahappo on maailman eniten käytetty happamuudensäätö- ja säilöntäaine. On olemassa erilaisia sitruunahappotyyppejä, joita käytetään monenlaisiin käyttötarkoituksiin, erityisesti elintarvikkeissa ja juomissa, kotitalouspesuaineissa ja puhdistusaineissa, lääkevalmisteissa ja kosmetiikassa sekä eri teollisissa prosesseissa.

4 Vuonna 1995 sitruunahapon maailmanlaajuinen myynti oli noin 894,72 miljoonaa euroa ja Euroopan talousalueella (ETA) toteutettu myynti noin 323,69 miljoonaa euroa. Vuonna 1996 sitruunahapon maailmanmarkkinoiden markkinaosuuksista noin 60 prosenttia oli käsiteltävänä olevan kanteen kohteena olevan päätöksen viiden adressaatin hallussa, joita ovat Jungbunzlauerin lisäksi F. Hoffmann-La Roche AG (jäljempänä HLR), Archer Daniels Midland Co. (jäljempänä ADM), Haarmann & Reimer Corp. (jäljempänä H&R), joka kuuluu Bayer AG -konserniin (jäljempänä Bayer), ja Cerestar Bioproducts BV (jäljempänä Cerestar), joita kutsutaan yhteisesti osapuoliksi.

5 Yhdysvaltain oikeusministeriö ilmoitti komissiolle elokuussa 1995, että sitruunahappomarkkinoilla oli aloitettu tutkimus. Lokakuun 1996 ja kesäkuun 1998 välisenä aikana kaikki osapuolet, mukaan lukien Jungbunzlauer International AG, tunnustivat osallistuneensa kartelliin. Yhdysvaltain oikeusministeriön kanssa tehdyn sopimuksen perusteella Yhdysvaltain viranomaiset määräsivät näille yrityksille sakkoja. Lisäksi tietyt syytteen saaneet johtohenkilöt määrättiin henkilökohtaisesti maksamaan sakkoja. Myös Kanadassa toteutettiin tutkimuksia, joiden yhteydessä tietyille näistä yrityksistä, joiden joukossa oli Jungbunzlauer International AG, määrättiin sakkoja.

6 Komissio lähetti 6.8.1997 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 11 artiklan mukaisen tietojensaantipyynnön Euroopan yhteisön neljälle suurimmalle sitruunahapon tuottajalle, joiden joukossa oli Jungbunzlauer GmbH. Tammikuussa 1998 komissio lähetti tietojensaantipyyntöjä myös yhteisön suurimmille sitruunahapon ostajille ja kesä- ja heinäkuussa 1998 se lähetti vielä lisää tietojensaantipyyntöjä yhteisön suurimmille sitruunahapon tuottajille.

7 Sen jälkeen, kun Cerestarille oli lähetetty ensimmäinen tietojensaantipyyntö heinäkuussa 1998, Cerestar otti yhteyttä komissioon ja ilmoitti 29.10.1998 pidetyn kokouksen aikana haluavansa tehdä yhteistyötä komission kanssa sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa 18.7.1996 annetun komission tiedonannon (EYVL C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto) mukaisesti. Samassa tilaisuudessa Cerestar esitti suullisen selvityksen kartellitoiminnasta, johon se oli osallistunut. Cerestar lähetti komissiolle 25.3.1999 kirjallisen lausunnon, jossa se vahvisti tässä kokouksessa suullisesti antamansa tiedot.

8 Komissio osoitti Jungbunzlauerille 28.7.1998 päivätyllä kirjeellä uuden tietojensaantipyynnön, johon tämä vastasi 28.9.1998 päivätyllä kirjeellä.

9 ADM ilmoitti 11.12.1998 pidetyssä kokouksessa olevansa halukas yhteistyöhön komission kanssa ja esitti suullisen selvityksen kilpailua rajoittavasta toiminnasta, jossa se oli ollut osallisena. ADM vahvisti suullisen lausuntonsa 15.1.1999 päivätyllä kirjeellä.

10 Komissio lähetti 3.3.1999 täydentävän tietojensaantipyynnön HLR:lle, Jungbunzlauerille ja Cerestarille.

11 Bayer toimitti 28.4.1999 H & R:n nimissä, kantaja toimitti 21.5.1999 ja HLR toimitti 28.7.1999 lausunnon yhteistyötiedonannon nojalla.

12 Komissio osoitti saamiensa tietojen perusteella 28.3.2000 väitetiedoksiannon kantajalle ja muille osapuolille EY 81 artiklan 1 kohdan ja ETA:sta tehdyn sopimuksen (jäljempänä ETA-sopimus) 53 artiklan 1 kohdan rikkomisen vuoksi. Kantaja ja muut osapuolet lähettivät kirjalliset huomautuksensa vastaukseksi komission väitteisiin. Yksikään niistä ei pyytänyt suullista käsittelyä eikä kiistänyt väitetiedoksiannossa esitettyjen tosiseikkojen paikkansapitävyyttä.

13 Jungbunzlauer GmbH esitti komissiolle 11.4.2001 osoittamassaan kirjeessä joitakin huomioita käynnissä olevasta menettelystä.

14 Komissio lähetti 27.7.2001 täydentävän tietojensaantipyynnön kantajalle sekä muille osapuolille. Kantaja vastasi omissa nimissään ja Jungbunzlauer GmbH:n nimissä 3.8.2001 päivätyllä kirjeellä.

15 Komissio teki 5.12.2001 päätöksen 2002/742/EY EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta (Asia COMP/E-1/36.604 – sitruunahappo) (jäljempänä päätös). Päätös annettiin kantajalle tiedoksi 18.12.2001 päivätyllä kirjeellä.

16 Päätös sisältää erityisesti seuraavat säännökset:

”1 artikla

[ADM], [Cerestar], [HLR], [H & R] ja [kantaja] ovat rikkoneet perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaa osallistumalla jatkuvasti yritysten välisiin sopimuksiin ja/tai yritysten yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin sitruunahappoalalla.

Rikkominen on kestänyt:

– [ADM:n], [HLR:n], [H & R:n] ja [kantajan] tapauksessa maaliskuusta 1991 toukokuuhun 1995;

– [Cerestarin] tapauksessa toukokuusta 1992 toukokuuhun 1995.

– –

3 artikla

Edellä 1 artiklassa mainituille yrityksille määrätään seuraavat sakot:

a) [ADM]: 39,69 miljoonaa euroa

b) [Cerestar]: 170 000 euroa

c) [HLR]: 63,5 miljoonaa euroa

d) [H & R]: 14,22 miljoonaa euroa

e) [Kantaja]: 17,64 miljoonaa euroa.”

17 Päätöksen 80–84 perustelukappaleessa komissio totesi, että kartelli käsitti myyntikiintiöiden jakamisen jäsenten kesken ja niissä pysymisen, tavoite- ja/tai minimihintojen sopimisen, hinnanalennusten estämisen sekä yksityiskohtaisten asiakastietojen vaihdon.

18 Päätöksen 185–188 perustelukappaleessa komissio katsoi, että Jungbunzlauer-konsernin osalta kilpailusääntöjen rikkominen oli luettava Jungbunzlauerin syyksi.

19 Laskiessaan sakkojen määrää päätöksessä komissio sovelsi suuntaviivoissa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) esitettyä menetelmää sekä yhteistyötiedonantoa.

20 Ensiksi komissio määritti sakon perusmäärän kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella.

21 Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden osalta komissio katsoi aluksi, että osapuolet olivat syyllistyneet erittäin vakavaan kilpailusääntöjen rikkomiseen, kun otetaan huomioon toiminnan laatu, sen tosiasiallinen vaikutus ETA:n sitruunahappomarkkinoihin ja merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden laajuus (päätöksen 230 perustelukappale).

22 Tämän jälkeen komissio katsoi, että on otettava huomioon yritysten tosiasialliset taloudelliset mahdollisuudet haitata kilpailua ja määrättävä sakko niin suureksi, että riittävä ehkäisevä vaikutus on taattu. Tämän vuoksi komissio tukeutui osapuolten sitruunahapon myynnistä saamaan maailmanlaajuiseen liikevaihtoon rikkomisjakson viimeisenä vuonna eli vuonna 1995 ja jakoi osapuolet eri luokkiin: ensimmäiseen luokkaan H & R:n, jonka osuus maailmanmarkkinoista oli 22 prosenttia, toiseen luokkaan ADM:n ja Jungbunzlauerin, joiden kummankin markkinaosuus oli – –( ) prosenttia, sekä HLR:n, jolla oli 9 prosentin markkinaosuus, ja kolmanteen luokkaan Cerestarin, jonka osuus maailmanmarkkinoista oli 2,5 prosenttia. Tällä perusteella komissio määritti sakon perusmääräksi 35 miljoonaa euroa ensimmäiseen luokkaan kuuluvalle yritykselle, 21 miljoonaa euroa toiseen luokkaan kuuluvalle yritykselle ja 3,5 miljoonaa euroa kolmanteen luokkaan kuuluvalle yritykselle (päätöksen 239 perustelukappale).

23 Jotta sakolla olisi riittävä ehkäisevä vaikutus, komissio tarkisti tätä perusmäärää. Tämän vuoksi komissio otti huomioon osapuolten koon ja niiden kokonaisresurssit, jotka ilmenivät niiden maailmanlaajuisesta liikevaihdosta, ja sovelsi korotuskerrointa 2 ADM:lle ja HLR:lle määritettyihin perusmääriin ja korotuskerrointa 2,5 H & R:lle määritettyyn perusmäärään (päätöksen 50 ja 246 perustelukappale).

24 Kunkin yrityksen rikkomisen keston osalta näin määritettyä sakon perusmäärää korotettiin 10 prosentilla vuotta kohti, eli ADM:n, H & R:n, HLR:n ja Jungbunzlauerin osalta 40 prosenttia ja Cerestarin osalta 30 prosenttia (päätöksen 249 ja 250 perustelukappale).

25 Näin ollen komissio määritti sakkojen perusmääräksi Jungbunzlauerin osalta 29,4 miljoonaa euroa. ADM:n osalta sakkojen perusmääräksi määritettiin 58,8 miljoonaa euroa, Cerestarin osalta 4,55 miljoonaa euroa, HLR:n osalta 58,8 miljoonaa euroa ja H & R:n osalta 122,5 miljoonaa euroa (päätöksen 254 perustelukappale).

26 Toiseksi raskauttavien olosuhteiden vuoksi ADM:lle ja HLR:lle määrättyjen sakkojen perusmäärää korotettiin 35 prosentilla, koska näillä yrityksillä oli johtava rooli kartellissa (päätöksen 273 perustelukappale).

27 Kolmanneksi komissio tutki ja hylkäsi tiettyjen yritysten väitteet, joiden mukaan niiden osalta olisi pitänyt ottaa huomioon lieventäviä olosuhteita (päätöksen 274–291 perustelukappale).

28 Neljänneksi asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan mukaisesti komissio tarkisti näin laskettuja määriä Cerestarin ja H & R:n osalta, jotta nämä määrät eivät ylittäisi 10 prosentin enimmäismäärää osapuolten kokonaisliikevaihdosta (päätöksen 293 perustelukappale).

29 Viidenneksi komissio myönsi yhteistyötiedonannon B kohdan mukaisesti Cerestarille ”hyvin huomattavan alennuksen” (eli 90 prosenttia) sakon siitä määrästä, joka sille olisi määrätty ilman yhteistyötä. Komissio myönsi tämän tiedonannon D kohdan mukaisesti ”merkittävän alennuksen” (eli 50 prosenttia) sakon määrästä ADM:lle, (40 prosenttia) Jungbunzlauerille, (30 prosenttia) H & R:lle ja (20 prosenttia) HLR:lle (päätöksen 326 perustelukappale).

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset

30 Jungbunzlauer nosti käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 25.2.2002 toimittamallaan kannekirjelmällä.

31 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentin 18.6.2002 antamalla määräyksellä neuvosto hyväksyttiin asiassa väliintulijaksi tukemaan komission vaatimuksia.

32 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn ja esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena asianosaisille kirjallisia kysymyksiä, joihin ne vastasivat asetetussa määräajassa.

33 Asianosaisten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 24.5.2004 pidetyssä istunnossa.

34 Jungbunzlauer vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa päätöksen

– toissijaisesti alentaa sille asetetun sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

35 Komissio ja väliintulijana oleva neuvosto vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa Jungbunzlauerin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

36 Kantaja esittää ensiksi lainvastaisuusväitteen ja väittää, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdalla loukataan laillisuusperiaatetta, koska tässä säännöksessä ei määritetä ennalta riittävällä tavalla komission päätöskäytäntöä (jäljempänä laillisuusperiaate). Tämän jälkeen kantaja väittää, että päätöstä rasittavat virheet siltä osin kuin kyse on päätöksen adressaatista, rikkomisen vakavuuden arvioinnista, lieventävien olosuhteiden tunnustamisesta, siitä, ettei muissa valtioissa määrättyjä sakkoja ole otettu huomioon, asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa asetetun sakkojen enimmäismäärän noudattamisesta ja oikeudesta tutustua asiakirjavihkoon. Lopuksi kantaja väittää, että hallinnollisen menettelyn keston pitäisi vaikuttaa sakon määrään.

I Laillisuusperiaatteen loukkaaminen

A Lainvastaisuusväite, joka koskee asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa

1. Asianosaisten lausumat

37 Jungbunzlauer esittää EY 241 artiklan mukaisen lainvastaisuusväitteen ja väittää, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdalla, jossa komissiolle myönnetään toimivalta määrätä sakkoja, jos yhteisöjen kilpailusääntöjä rikotaan, loukataan laillisuusperiaatetta, joka liittyy erottamattomasti oikeusvarmuuden periaatteeseen, joka muodostaa yhteisön oikeuden yleisen periaatteen, koska tässä säännöksessä ei määritetä ennalta riittävällä tavalla komission päätöskäytäntöä.

38 Aluksi Jungbunzlauer väittää, että laillisuusperiaate on vahvistettu Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 7 artiklan 1 kappaleessa, jossa määrätään seuraavaa:

”Ketään ei ole [pidettävä] syypäänä rikokseen sellaisen teon tai laiminlyönnin perusteella, joka ei ollut tekohetkellä kansallisen lainsäädännön tai kansainvälisen oikeuden mukaan rikos. Rikoksen tekohetkellä sovellettavissa ollutta rangaistusta ankarampaa rangaistusta ei saa määrätä.”

39 Jungbunzlauer vetoaa EU 6 artiklan 2 kohtaan, jonka mukaan ”unioni pitää arvossa yhteisön oikeuden yleisinä periaatteina perusoikeuksia, sellaisina kuin ne taataan [Euroopan ihmisoikeussopimuksessa] ja sellaisina kuin ne ilmenevät jäsenvaltioiden yhteisessä valtiosääntöperinteessä”.

40 Lisäksi Jungbunzlauer korostaa, että yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisön säännöksissä, joissa säädetään rikosoikeudellisista tai muista seuraamuksista, (asia 117/83, Könecke, tuomio 25.9.1984, Kok. 1984, s. 3291, 11 kohta ja asia 137/85, Maizena, tuomio 18.11.1987, Kok. 1987, s. 4587, 15 kohta), on noudatettava laillisuusperiaatetta, joka liittyy erottamattomasti oikeusvarmuuden periaatteeseen (asia 29/69, Stauder, tuomio 12.11.1969, Kok. 1969, s. 419, Kok. Ep. I, s. 419, 7 kohta; asia C-143/93, Van Es Douane Agenten, tuomio 13.2.1996, Kok. 1996, s. I-431, 27 kohta; yhdistetyt asiat C-74/95 ja C-129/95, rikosoikeudenkäynnit X:ää vastaan, tuomio 12.12.1996, Kok. 1996, s. I-6609, 25 kohta ja asia T-112/98, Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomio 20.2.2001, Kok. 2001, s. II-729, 59 kohta ja sitä seuraavat kohdat).

41 Lopuksi Jungbunzlauer väittää, että laillisuusperiaate on vahvistettu myös Nizzassa 7.12.2000 allekirjoitetun Euroopan unionin perusoikeuskirjan (EYVL 2000, C 364, s. 1; jäljempänä perusoikeuskirja) 41 ja 49 artiklassa ja että se kuuluu jäsenvaltioiden yhteiseen valtiosääntöperinteeseen.

42 Jungbunzlauer väittää, että oikeusvarmuuden periaatteeseen erottamattomasti liittyvän laillisuusperiaatteen nojalla yhteisön lainsäädännön on oltava yksityisille oikeushenkilöille selvää ja ennakoitavissa (yhdistetyt asiat 212/80–217/80, Salumi, tuomio 12.11.1981, Kok. 1981, s. 2735, 10 kohta; asia 70/83, Kloppenburg, tuomio 22.2.1984, Kok. 1984, s. 1075, Kok. Ep. VII, s. 513, 11 kohta; edellä 40 kohdassa mainittu asia Könecke, tuomion 11 kohta ja edellä 40 kohdassa mainittu asia Maizena, tuomion 15 kohta) ja että yhteisön lainsäädännön täsmällisyys ja ennakoitavuus on vaatimus, jota on noudatettava erityisen tiukasti silloin kun on kysymys sellaisesta sääntelystä, joka saattaa saada aikaan taloudellisia seurauksia (asia C-30/89, komissio v. Ranska, tuomio 13.3.1990, Kok. 1990, s. I-691, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tämä pätee varsinkin, kun kyse on neuvoston säädöksestä, jolla komissiolle myönnetään toimivaltaa ja joka voi olla pätevä ainoastaan, jos se on riittävän täsmällinen eli jos neuvosto osoittaa selvästi komissiolle myönnetyn toimivallan rajat (asia 291/86, Central-Import Münster, tuomio 5.7.1988, Kok. 1988, s. 3679, 13 kohta).

43 Jungbunzlauer väittää, että laillisuusperiaate on olennaisen tärkeä sellaisten säännösten osalta, jotka koskevat seuraamuksia (asia 32/79, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 10.7.1980, Kok. 1980, s. 2403, Kok. Ep. V, s. 285, 46 kohta; edellä 42 kohdassa mainittu asia Kloppenburg, tuomion 11 kohta; edellä 40 kohdassa mainittu asia Maizena, tuomion 15 kohta ja asia C-352/92, Milchwerke Köln, tuomio 14.7.1994, Kok. 1994, s. I-3385, 22 ja 23 kohta). Jungbunzlauer korostaa, että näissä säännöksissä on määritettävä ennakoitavalla tavalla paitsi kielletty toiminta, myös siitä yksityishenkilölle aiheutuvat oikeudelliset seuraamukset (edellä 40 kohdassa mainittu asia rikosoikeudenkäynnit X:ää vastaan, tuomion 25 kohta).

44 Jungbunzlauer katsoo, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetään mahdollisuudesta määrätä rikosoikeudellinen tai rikosoikeudellisen kaltainen seuraamus.

45 Tältä osin Jungbunzlauer vetoaa aluksi kilpailupolitiikasta tuolloin vastanneen komission jäsenen Montin toteamuksiin, suuntaviivojen sanamuotoon ja komission vastineessaan käyttämiin sanamuotoihin. Niissä on sen mukaan kyse EY 81 ja EY 82 artiklan rikkomisen vuoksi määrättävistä ”seuraamuksista” ja ”rangaistuksista”, joiden olisi oltava riittävän ankarat, jotta niillä olisi ”ehkäisevä vaikutus”.

46 Lisäksi Jungbunzlauer huomauttaa, että yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, että asetuksen N:o 17 15 artiklassa tarkoitetut sakot eivät ole uhkasakon luonteisia, vaan niiden tavoitteena on sekä poistaa lainvastainen käyttäytyminen että ehkäistä tällaisen käyttäytymisen toistuminen (asia 41/69, Chemiefarma v. komissio, tuomio 15.7.1970, Kok. 1970, s. 661, Kok. Ep. I, s. 455, 172 ja 173 kohta), mikä Jungbunzlauerin mukaan vastaa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen rikossyytteen käsitteelle antamaa laajaa tulkintaa. Jungbunzlauer toteaa myös, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki asiassa T-15/99, Brugg Rohrsysteme vastaan komissio 20.3.2002 antamassaan tuomiossa (Kok. 2002, s. II-1613, 109 ja 122 kohta) asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla määrätyn sakon pätevyyttä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan valossa.

47 Jungbunzlauer katsoo, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 4 kohdassa käytetty ilmaisu, jonka mukaan päätökset, joilla määrätään sakkoja, ”eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia”, ei voi muuttaa tätä arviota, koska Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan ratkaisevaa ei ole oikeustoimen nimitys vaan sen tosiasiallinen sisältö.

48 Tämän vuoksi Jungbunzlauerin mukaan menettelyn, jonka päätteeksi määrätään sakko asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla, on täytettävä kaikki vähimmäisedellytykset perusoikeuksien kannalta, jotka seuraavat paitsi Euroopan ihmisoikeussopimuksesta, sellaisena kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on sitä tulkinnut, myös perusoikeuskirjasta, jossa vahvistetaan erityisesti tähän oikeuskäytäntöön perustuvat oikeudet.

49 Tässä yhteydessä Jungbunzlauer väittää, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että sekä rikoksesta että rikkomisesta seuraavasta rangaistuksesta on oltava ”säädetty laissa”, mikä edellyttää, että oikeussubjektien on voitava ennakoida kohtuullisissa määrin kyseessä olevissa olosuhteissa tietyn toimen mahdolliset seuraukset. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen mukaan laki, jossa annetaan harkintavaltaa, ei itsessään ole ristiriidassa tämän vaatimuksen kanssa edellyttäen, että tällaisen harkintavallan laajuus ja sen käyttämistapa määritellään riittävän selvästi, kun otetaan huomioon kyseessä oleva hyväksyttävä tavoite, jotta oikeussubjektia suojataan riittävästi mielivaltaisuudelta.

50 Edellä esitetyn perusteella Jungbunzlauer katsoo, että laillisuusperiaatetta loukataan, kun säännöksessä, joka koskee sakon määräämistä, ei rajoiteta riittävästi asiassa tehdyn päätöksen mahdollisia oikeusvaikutuksia, vaan toimivaltaiselle viranomaiselle jätetään kyseisen säännöksen epätäsmällisen muotoilun vuoksi laajat valtuudet säännöksen soveltamiselle käsiteltävänä olevassa asiassa. Tässä asiassa lainsäätäjä ei ole määrittänyt oikeusvaikutuksia ennalta, toisin kuin laillisuusperiaate edellyttää, vaan niistä määrää hallinto. Vaikka, kuten Jungbunzlauer myöntää, hallinnolle annettu harkintavalta ei itsessään merkitse laillisuusperiaatteen loukkaamista, tämä harkintavalta ei kuitenkaan voi olla rajoittamaton.

51 Jungbunzlauer katsoo, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta ei täytä edellä mainittuja vähimmäisvaatimuksia.

52 Jungbunzlauer huomauttaa, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa annetaan komissiolle toimivalta määrätä perustamissopimuksen kilpailumääräysten rikkomisen vuoksi sakko, joka on vähintään 1 000 euroa ja jonka enimmäismäärä on todettava kunkin yrityksen osalta erikseen liikevaihdon perusteella. Se lisää, että sakon konkreettisen määrän osalta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa todetaan pelkästään, että ”sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto”.

53 Jungbunzlauer katsoo, että tämän säännöksen ansiosta komissiolla on lähes rajoittamaton harkintavalta sakon määrän vahvistamisen osalta.

54 Jungbunzlauer vetoaa ensiksi siihen, että koska nykyään, toisin kuin asetusta N:o 17 annettaessa, maailmanlaajuisten konsernien liikevaihto voi olla jopa useita satoja miljardeja euroja, enimmäismäärä voi helposti kohota useisiin kymmeniin miljardeihin euroihin. Se esittää esimerkkinä, että jos öljykonserni ExxonMobil – jonka liikevaihto on 248 miljardia euroa – osallistuisi kartelliin, komissio voisi määrätä sille sakon, jonka määrä olisi 1 000 euron ja 24,8 miljardin euron välillä, joka vastaa Luxemburgin bruttokansantuotetta. Jungbunzlauer katsoo, että jos tietyn kilpailusääntöjen rikkomisen osalta laissa annetaan viranomaisen käyttöön sakkohaarukka, joka ulottuu 1 000 eurosta 24,8 miljardiin euroon – tai jopa täysi vapautus yhteistyötiedonannon nojalla – sakkoa ei määritetä etukäteen laissa, vaan sen määrittää yksinomaan viranomainen. Jungbunzlauerin mukaan tällainen säännös antaa varmasti mahdollisuuden sakon määrän mielivaltaiseen vahvistamiseen.

55 Toiseksi Jungbunzlauer katsoo, etteivät suuntaviivat muodosta Euroopan ihmisoikeussopimuksessa tarkoitettua ”lainsäädäntöä”. Se korostaa, että suuntaviivat sitovat ainoastaan komissiota itseään, mutteivät tuomioistuimia (asia T-81/97, Regione Toscana v. komissio, tuomio 16.7.1998, Kok 1998, s. II-2889, 49 kohta ja asia C-17/99, Ranska v. komissio, tuomio 22.3.2001, Kok. 2001, s. I-2481, julkisasiamies Alberin ratkaisuehdotus, s. I-2484, 23 kohta), joilla on täysi harkintavalta komission päätöksiin nähden. Koska kantajan mukaan tuomioistuimilla on kuitenkin toimivalta vahvistaa lopullisesti sakkojen määrä ja koska suuntaviivat eivät sido niitä, suuntaviivoilla ei ole mitään vaikutusta sen arviointiin, onko rikosoikeudellinen säännös Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklassa tarkoitetulla tavalla riittävän laillinen. Kantaja toteaa myös, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hiljattain vahvistanut, että sakkoihin sovellettavat oikeudelliset puitteet määritetään yksinomaan asetuksessa N:o 17 (edellä 46 kohdassa mainittu asia Brugg Rohrsysteme v. komissio, tuomion 123 kohta).

56 Kolmanneksi Jungbunzlauer kiistää komission sen väitteen paikkansapitävyyden, jonka mukaan sakkojen määrän laskennan suurempi ennakoitavuus ja luotettavuus on ristiriidassa sen periaatteen kanssa, jonka mukaan yhtäältä sakossa on otettava huomioon asian erityispiirteet ja toisaalta sillä on oltava riittävä ehkäisevä vaikutus, jotta voidaan taata, että yritykset noudattavat kilpailusääntöjä. Jungbunzlauerin mukaan komission toivoman ehkäisevän vaikutuksen voi itse asiassa tehokkaammin taata tietoisuus tai mahdollisuus tulla tietoiseksi sääntöjen rikkomisen mahdollisista seuraamuksista. Ennen kaikkea tämän vuoksi jäsenvaltioiden rikoslainsäädännöt sisältävät useita eri rikkomisia, joilla on kaikilla erilaiset seuraamukset. Oikeussubjekti voi näiden säännösten perusteella ja sen perusteella, miten näitä säännöksiä tulkitaan kansallisessa oikeuskäytännössä, ennakoida riittävän täsmällisesti toimiensa rikosoikeudelliset seuraukset. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetyllä lähes rajoittamattomalla seuraamuksella ei Jungbunzlauerin mukaan ole juuri tällaista ehkäisevää vaikutusta, koska se ei tarjoa pienintäkään viitettä sellaisen kilpailusääntöjen rikkomisen konkreettisesta sisällöstä, johon voidaan lähtökohtaisesti soveltaa kyseessä olevaa sakon enimmäismäärää.

57 Jungbunzlauerin mukaan sitä, että suuntaviivoilla ei rajoiteta sakkojen laskentaa riittävästi, kuvastaa se, että niin kutsuttujen ”erittäin vakavien” kilpailusääntöjen rikkomisten osalta komissio ”voi” valita sakon perusmääräksi minkä tahansa 20 miljoonan euron ylittävän määrän. Suuntaviivojen perusteella ei ole kuitenkaan lainkaan mahdollista tietää, millä edellytyksillä komissio käyttää perusmääränä 20, 50 tai 100 miljoonaa euroa tai jopa suurempaa määrää.

58 Neljänneksi Jungbunzlauer katsoo, ettei voida hyväksyä myöskään neuvoston väitettä, jonka mukaan yhteisöjen tuomioistuimet, joille on annettu täysi harkintavalta, valvovat komission vahvistamia sakkoja. Jungbunzlauerin mukaan neuvosto ei ota huomioon sitä, että oikeussääntöjen riittävän selkeyden vaatimuksen tarkoituksena on nimenomaan se, että yhteisöjen tuomioistuimet voivat valvoa näiden säännösten perusteella tehtyjen päätösten laillisuutta. Neuvoston väite johtaisi siihen, että yhteisöjen tuomioistuimille annettaisiin yhteisön lainsäätäjän tehtävä.

59 Viidenneksi Jungbunzlauer vetoaa siihen, että kansallisella tasolla viranomaiselle ei vastaavalla tavalla myönnetä toimivaltaa määrätä sakkoja lähes rajattomalla tavalla. Ruotsin oikeuteen suoritetun vertailun osalta, johon neuvosto viittaa, Jungbunzlauer katsoo, että Ruotsin oikeus on kehittynyt yhteisön oikeuden esimerkin mukaisesti eikä se siis ole keskustelun kannalta hyödyllinen. Saksan oikeuden osalta, johon neuvosto myös viittaa, Jungbunzlauer väittää, että kilpailuoikeuden rikkomisesta määrättävien sakkojen vahvistamiseen liittyvät Saksan säännökset muodostavat eriytetyn järjestelmän, joka ei ole verrattavissa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädettyyn yleisen toimivallan myöntämiseen. Kyseisissä säännöksissä säädetään nimittäin enimmäismäärästä, joka voi olla 500 000 euroa ja sen lisäksi jopa kolme kertaa rikkomisesta saadun hyödyn suuruinen, mikä käytännössä johtaa sakkojen tasoon, joka on alhaisempi kuin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdasta seuraava sakkojen taso. Lisäksi Jungbunzlauer toteaa, että tätä sakkojen tasoa tarkistetaan vielä sen mukaan, millä tavoin kilpailusääntöjen rikkominen on toteutettu. Sakon enimmäismäärää sovelletaan ainoastaan tahallisesti toteutettuun rikkomiseen, kun taas tuottamuksellisesti toteutetun rikkomisen osalta voidaan vahvistaa ainoastaan puolet säädetystä enimmäismäärästä. Tässä yhteydessä sakko lasketaan tiukasti määritettyjen kriteerien mukaisesti, jotka koskevat esimerkiksi kilpailusääntöjen rikkomisen merkitystä ja vakavuutta, henkilöön liittyviä erityispiirteitä ja rikkomisen toteuttajan taloudellista asemaa. Jungbunzlauer myöntää, että myöskään näiden säännösten avulla ei sakkojen määrää voida määrittää etukäteen aivan täsmällisesti. Nämä säännökset ovat kuitenkin huomattavasti täsmällisempiä kuin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta. Jungbunzlauer esittää, että siihen, että lainsäätäjä ei muuttanut asiaa koskevia oikeussääntöjä vuonna 1999 tällä tavoin, johti lähinnä se ajatus, että yksinomaan liikevaihtoon perustuvassa lähestymistavassa ei otettu riittävällä tavalla huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen laajuutta ja merkitystä.

60 Kuudenneksi Jungbunzlauer katsoo, että sen väitteen pätevyyden osoittaa komission sakkoja koskeva päätöskäytäntö. Sen mukaan komission käytännölle eivät ole tunnusomaisia ainoastaan sakkojen absoluuttisen määrän hyvin suuret erot vaan myös ja erityisesti sakkojen määrän dramaattinen nousu vuodesta 2001 lähtien. Jungbunzlauer toteaa erityisesti, että yrityksille vuosien 1994 ja 2000 välisenä aikana määrättyjen sakkojen keskiarvon suhde vuonna 2001 EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/Ensimmäinen liiketoimiryhmä-1/37.512 – Vitamiinit) 21.11.2001 tehdyssä komission päätöksessä 2003/2/EY (EYVL 2003, L 6, s. 1) määrättyyn 462 miljoonan euron ennätyssakkoon vastaa lähes yhden suhdetta viiteentoista. Myös toiseksi suurin yritykselle vuonna 2001 määrätty sakko eli EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/Ensimmäinen liiketoimiryhmä-1/36.212 – Itsejäljentävä paperi) 20.12.2001 tehdyssä komission päätöksessä 2004/337/EY (EUVL 2004, L 115, s. 1) määrätty 184,27 miljoonan euron suuruinen sakko oli lähes kuusi kertaa niin suuri kuin tämä keskiarvo. Jungbunzlauer katsoo sen, että kaikki nämä päätökset – kuten myös komission aiempi täysin erilainen käytäntö – perustuvat samoihin sakkoja koskeviin oikeussääntöihin eli asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaan, osoittavan, että tällä säännöksellä ei tosiasiallisesti rajoiteta lainkaan komission käytäntöä. Tämä kehitys ei sen mukaan merkitse sakkojen tason korottamista, vaan sakkojen tason moninkertaistamista.

61 Seitsemänneksi Jungbunzlauer toteaa, että vuonna 1993 julkaistusta artikkelissa komission virkamies myönsi, että asetuksen N:o 17 mukainen menettely, joka voi johtaa sakon määräämiseen, ”[vaikuttaa] olevan kaukana oikeudenmukaiseksi menettelyksi (due process) tavallisesti luonnehdittavasta menettelystä”.

62 Toissijaisesti Jungbunzlauer katsoo, että vaikka oletettaisiin, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta on laillisuusperiaatteen mukainen, komission olisi ainakin tulkittava tätä säännöstä rajoittavasti ja kompensoitava tämän säännöksen puutteellista ennakoitavuutta johdonmukaisella ja läpinäkyvällä sakkojärjestelmällä, jonka avulla kyseessä oleville yrityksille voidaan taata välttämätön oikeusvarmuuden taso. Tällaisen tulkinnan pitäisi Jungbunzlauerin mukaan johtaa siihen, että komission pitäisi olla valmis takaamaan sakkojen vahvistamisen vähimmäismääräinen läpinäkyvyys ja ennakoitavuus. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa myönnettyä laajaa toimivaltaa pitäisi sen mielestä konkretisoida vähintään komission päätöskäytännöllä, jolloin suljetaan pois käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevan kaltaisten yllätyspäätösten mahdollisuus.

63 Komissio ja neuvosto katsovat, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta ei loukkaa laillisuusperiaatetta.

64 Komissio korostaa erityisesti, että sen sakkopäätökset ovat alisteisia yhteisöjen tuomioistuinten täydelle harkintavallalle. Se korostaa myös, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa asetettuja kriteereitä on täsmennetty oikeuskäytännössä ja suuntaviivoissa. Jos kriteerit olisi määritettävä täsmällisemmin, komissio ei omien sanojensa mukaan voisi yhtäältä ottaa huomioon kunkin yksittäistapauksen erityispiirteitä ja toisaalta taata sakkojen ehkäisevää vaikutusta.

65 Komissio korostaa myös, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 4 kohdan mukaan kilpailusäännöt eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia. Lisäksi se katsoo, että kantaja vetoaa virheellisesti Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleeseen ja perusoikeuskirjan 41 ja 49 artiklaan.

66 Komissio huomauttaa myös, että sillä on toimivalta nostaa sakkojen tasoa ja että suuntaviivat eivät vaikuta sakkojen vahvistamiseen sovellettaviin oikeussääntöihin.

67 Sikäli kuin on kyse vertailusta Saksan oikeuteen, komissio esittää esimerkin rikosoikeudellisesta säännöksestä havainnollistaakseen sitä, että myös Saksan oikeudessa säädetään hyvin suuresta harkintavallasta yksittäisen konkreettisen seuraamuksen vahvistamisen osalta.

68 Neuvosto katsoo, että mainittuja Euroopan ihmisoikeussopimuksen ja perusoikeuskirjan määräyksiä ei voida soveltaa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaan. Sen mukaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta on täysin selvä ja yksiselitteinen säännös.

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

69 Asetuksen N:o 17, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella (EY) N:o 1216/1999 (EYVL L 148, s. 5), 15 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka on vähintään [1 000 euroa] ja enintään [1 000 000 euroa] taikka tätä suurempi mutta enintään 10 prosenttia kunkin rikkomukseen osallisen yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:

a) rikkovat perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa tai 86 artiklaa;

b) rikkovat jotakin 8 artiklan 1 kohdan nojalla määrättyä velvoitetta.

Sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto.”

70 On tutkittava, loukkaako asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta laillisuusperiaatetta, kuten kantaja väittää, kun siinä ei määritetä ennalta riittävässä määrin komission päätöskäytäntöä.

71 Tältä osin on huomautettava, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan laillisuusperiaate liittyy erottamattomasti oikeusvarmuuden periaatteeseen, joka on puolestaan yhteisön oikeuden yleinen periaate, jonka mukaan muun muassa kaiken yhteisön lainsäädännön on oltava selvää ja täsmällistä erityisesti, kun siinä asetetaan tai sen perusteella voidaan asettaa seuraamuksia, jotta ne, joita asia koskee, voivat tuntea ilman epäselvyyttä siihen perustuvat oikeudet ja velvollisuudet ja ryhtyä tilanteen edellyttämiin toimiin (ks. vastaavasti asia 169/80, Gondrand, tuomio 9.7.1981, Kok. 1981, s. 1931, 17 kohta; edellä 40 kohdassa mainittu asia Maizena, tuomion 15 kohta; edellä 40 kohdassa mainittu asia Van Es Douane Agenten, tuomion 27 kohta ja edellä 40 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat rikosoikeudenkäynnit X:ää vastaan, tuomion 25 kohta).

72 Oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että tämä periaate koskee sekä luonteeltaan rikosoikeudellisia normeja että erityisiä hallinnollisia keinoja, joilla määrätään tai voidaan määrätä hallinnollisia seuraamuksia (ks. edellä 40 kohdassa mainittu asia Maizena, tuomion 14 ja 15 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), ja että sitä sovelletaan sekä normeihin, joissa vahvistetaan rikkomisen muodostavat tekijät, että normeihin, joissa määritellään ensiksi mainittujen normien rikkomisen seuraukset (ks. vastaavasti edellä 40 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat rikosoikeudenkäynnit X:ää vastaan, tuomion 12 ja 15 kohta).

73 Lisäksi on huomautettava, että laillisuusperiaate kuuluu jäsenvaltioiden yhteisen valtiosääntöperinteen perustana oleviin yleisiin oikeusperiaatteisiin ja että se on vahvistettu myös kansainvälisissä sopimuksissa, erityisesti Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklassa, muun muassa rikosten ja rikosoikeudellisten seuraamusten osalta (ks. vastaavasti edellä 40 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat rikosoikeudenkäynnit X:ää vastaan, tuomion 25 kohta).

74 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perusoikeudet ovat yleisten oikeusperiaatteiden, joiden noudattaminen yhteisöjen tuomioistuinten on varmistettava, erottamaton osa (yhteisöjen tuomioistuimen lausunto 2/94, 28.3.1996, Kok. 1996, s. I‑1759, 33 kohta ja asia C-299/95, Kremzow, tuomio 29.5.1997, Kok. 1997, s. I‑2629, 14 kohta). Tällöin jäsenvaltioiden yhteinen valtiosääntöperinne sekä niistä ihmisoikeuksien suojaamista koskevista kansainvälisistä sopimuksista, joiden osalta jäsenvaltiot ovat toimineet yhteistyössä ja joihin ne ovat liittyneet, ilmenevät näkemykset ohjaavat yhteisöjen tuomioistuinta ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta. Euroopan ihmisoikeussopimuksella on tässä yhteydessä erityinen merkitys (asia 222/84, Johnston, tuomio 15.5.1986, Kok. 1986, s. 1651, Kok. Ep. VIII, s. 621, 18 kohta ja em. asia Kremzow, tuomion 14 kohta). EU 6 artiklan 2 kohdassa määrätään lisäksi, että ”unioni pitää arvossa yhteisön oikeuden yleisinä periaatteina perusoikeuksia, sellaisina kuin ne taataan [Euroopan ihmisoikeussopimuksessa] ja sellaisina kuin ne ilmenevät jäsenvaltioiden yhteisessä valtiosääntöperinteessä” (asia C-94/00, Roquette Frères, tuomio 22.10.2002, Kok. 2002, s. I-9011, 23 ja 24 kohta ja edellä 40 kohdassa mainittu asia Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomion 60 kohta).

75 Tältä osin on todettava, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleessa määrätään seuraavaa:

”Ketään ei ole [pidettävä] syypäänä rikokseen sellaisen teon tai laiminlyönnin perusteella, joka ei ollut tekohetkellä kansallisen lainsäädännön tai kansainvälisen oikeuden mukaan rikos. Rikoksen tekohetkellä sovellettavissa ollutta rangaistusta ankarampaa rangaistusta ei saa määrätä.”

76 Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen mukaan tästä määräyksestä seuraa, että laissa on määriteltävä selvästi rikokset ja rangaistukset, jotka niistä määrätään. Tämä edellytys täyttyy, kun yksityinen oikeussubjekti voi tietää kyseessä olevan säännöksen tai määräyksen sanamuodon ja tarvittaessa tuomioistuinten siitä tekemän tulkinnan perusteella, mitkä toimet tai laiminlyönnit synnyttävät sen rikosoikeudellisen vastuun (asia Coëme v. Belgia, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 22.6.2000, Recueil des arrêts et décisions, 2000‑VII, 145 kohta).

77 Komissio ja neuvosto viittaavat asetuksen N:o 17 15 artiklan 4 kohtaan, jossa säädetään, että komission tämän säännöksen 2 kohdan nojalla tekemät päätökset eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia, ja epäilevät sitä, voiko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tukeutua Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleeseen ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tätä artiklaa koskevaan oikeuskäytäntöön arvioidessaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan laillisuutta.

78 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korostaa tältä osin ensiksi, ettei sillä ole toimivaltaa arvioida asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan laillisuutta Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleeseen nähden, koska Euroopan ihmisoikeussopimuksen määräykset eivät sellaisinaan ole osa yhteisön oikeutta (ks. vastaavasti edellä 40 kohdassa mainittu asia Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomion 59 kohta). Kuten edellä 74 kohdassa todetaan, perusoikeudet ovat kuitenkin yleisten oikeusperiaatteiden, joiden noudattaminen yhteisöjen tuomioistuinten on varmistettava tukeutuen erityisesti Euroopan ihmisoikeussopimukseen, erottamaton osa.

79 Ilman, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tarvitsisi lausua siitä, voidaanko Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaletta soveltaa komission asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla määräämiin sakkoihin muun muassa tällaisten hallinnollisten seuraamusten luonteen ja ankaruuden vuoksi ja voiko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin näin ollen tukeutua siihen (ks. tältä osin yhdistetyt asiat C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P, C-208/02 P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok. 2005, s. I-5425, 215–223 kohta), riittää, kun todetaan, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleessa ei edellytetä, että niiden säännösten sanamuoto, joiden nojalla nämä seuraamukset määrätään, on niin täsmällinen, että näiden säännösten rikkomisen mahdolliset seuraukset olisivat ennakoitavissa täysin varmasti.

80 Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan säännöksen epämääräinen sanamuoto ei välttämättä merkitse Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan rikkomista. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklassa käytetty oikeuden käsite vastaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen muissa artikloissa käytettyä lain käsitettä (ks. asia Baskaya ja Okçuoglu v. Turkki, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 8.7.1999, Recueil des arrêts et décisions 1999-IV, s. 308, 36 kohta ja edellä 79 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 216 kohta). Lisäksi Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut, että lait eivät ole täydellisen täsmällisiä ja monissa niistä käytetään käytännön syistä sekä sen vuoksi, että on tarpeen välttää liiallista jäykkyyttä ja mukautua olosuhteiden muutoksiin, jokseenkin epätarkkoja ilmauksia ja että niiden tulkinta ja soveltaminen riippuvat käytännöstä (ks. asia Kokkinakis v. Grèce, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 25.5.1993, A-sarja nro 260-A, 40 ja 52 kohta). Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut kuitenkin myös, että lakien osalta edellytetään tiettyjä laadullisia vaatimuksia, joita ovat muiden muassa lain saatavilla oloa ja ennakoitavuutta koskevat vaatimukset (edellä mainittu asia Baskaya ja Okçuoglu v. Turkki, tuomion 36 kohta). Se, että laissa annetaan harkintavaltaa, ei itsessään ole ristiriidassa ennakoitavuuden vaatimuksen kanssa edellyttäen, että tällaisen harkintavallan laajuus ja sen käyttämistapa määritellään riittävän selvästi, kun otetaan huomioon kyseessä oleva hyväksytty tavoite, jotta oikeussubjektia suojataan riittävästi mielivaltaisilta toimilta (ks. asia Margareta ja Roger Andersson v. Ruotsi, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 25.2.1992, A-sarja nro 226-A, 75 kohta). Euroopan ihmisoikeustuomioistuin toteaa lopuksi, että se ottaa käytettyjen käsitteiden täsmällisyyttä arvioidessaan huomioon paitsi lain sanamuodon myös vakiintuneen ja julkaistun oikeuskäytännön (asia G. v. Ranska, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 27.9.1995, A-sarja, nro 325-B, 25 kohta ja asia E.K. v. Turkki, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 7.2.2002, 51 kohta).

81 Jäsenvaltioiden yhteisen valtiosääntöperinteen osalta on todettava, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi antaa yhteisön oikeuden yleiselle periaatteelle, jollainen laillisuusperiaate on, erilaista tulkintaa kuin mikä seuraa edellä esitetyistä näkökohdista. Siltä osin kuin kantaja vetoaa Saksan oikeuden sellaisen säännöksen sanamuotoon, jonka nojalla Saksan toimivaltaiset viranomaiset määräävät sakkoja kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi, on huomautettava, että jäsenvaltioiden yhteistä valtiosääntöperinnettä ei voida johtaa yhden ainoan jäsenvaltion oikeudellisesta tilanteesta. Kuten kantaja on myöntänyt suullisessa käsittelyssä, muiden jäsenvaltioiden asianomaisessa lainsäädännössä kansallisten kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättyjen hallinnollisten seuraamusten kaltaiset seuraamukset on määritetty ennalta vastaavassa määrin kuin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa, ja niitä koskevat jopa samankaltaiset tai samanlaiset kriteerit kuin tässä yhteisön säännöksessä.

82 Näin ollen sitä, onko asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta laillisuusperiaatteen mukainen, on arvioitava edellä esitettyjen periaatteiden valossa.

83 Tältä osin on huomautettava, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut EY 81 ja EY 82 artiklan rikkomisen vuoksi määrättävät seuraamukset ovat komission keskeinen keino valvoa sitä, että yhteisössä luodaan ”järjestelmä, jolla taataan, ettei kilpailu sisämarkkinoilla vääristy” (EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohta). Yhteisö voi tämän järjestelmän avulla saavuttaa päämääränsä, joka on yhteismarkkinoiden toteuttamisella edistää erityisesti taloudellisen toiminnan sopusointuista, tasapainoista ja kestävää kehitystä koko yhteisössä ja hyvää kilpailukykyä (EY 2 artikla). Tämä järjestelmä on lisäksi tarpeellinen sellaisen talouspolitiikan käyttöön ottamiseksi yhteisössä, jota harjoitetaan vapaaseen kilpailuun perustuvan avoimen markkinatalouden periaatteen mukaisesti (EY 4 artiklan 1 ja 2 kohta). Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan avulla otetaan käyttöön järjestelmä, jolla pyritään saavuttamaan yhteisön perustavanlaatuisia päämääriä.

84 Lisäksi on todettava, että tietty jostakin rikkomisesta mahdollisti määrättävän seuraamuksen ennakoimattomuus on hyväksyttävä, jotta voidaan välttää liiallista normatiivista jäykkyyttä ja jotta oikeussääntö voi mukautua olosuhteisiin. Sakko, johon liittyy riittävästi rajoitettu vaihtelu sellaisten vähimmäissakon ja enimmäissakon välillä, jotka voidaan määrätä tietyn rikkomisen vuoksi, voi näin ollen tehostaa sekä tämän seuraamuksen soveltamista että sen ehkäisevää vaikutusta.

85 Käsiteltävänä olevassa asiassa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraamukseksi yritykselle, joka on rikkonut EY 81 artiklan 1 kohtaa tai EY 82 artiklaa, sakko, jonka määrä on 1 000 eurosta 10 prosenttiin kyseessä olevan yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta. Näin ollen on todettava, että toisin kuin kantaja väittää, komissiolla ei ole rajatonta harkintavaltaa kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättyjen sakkojen vahvistamisessa.

86 Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että kun neuvosto on säätänyt kilpailusääntöjen rikkomisen osalta sakoista, joiden määrä on 1 000 eurosta 10 prosenttiin kyseessä olevan yrityksen liikevaihdosta, se ei ole jättänyt komissiolle liiallista liikkumavaraa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo erityisesti, että enimmäismäärä, joka on 10 prosenttia kyseessä olevan yrityksen liikevaihdosta, on kohtuullinen, kun otetaan huomioon komission tällaisten rikkomisten yhteydessä suojaamat intressit. On lisäksi korostettava, että toisin kuin kantaja väittää, sellaisten sakkojen, joita voidaan määrätä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla, kohtuullisuuden arviointia ei ole suoritettava absoluuttisesti vaan suhteellisesti eli suhteessa kilpailusääntöjen rikkojan liikevaihtoon.

87 Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korostaa, että vahvistaessaan sakkojen määrää asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla komission on noudatettava yleisiä oikeusperiaatteita, erityisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta, sellaisina kuin yhteisöjen tuomioistuin ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ovat ne vahvistaneet. Yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä on myös selvennetty niitä kriteereitä ja laskentatapoja, joita komission on sovellettava sakkojen määrää vahvistaessaan (ks. erityisesti jäljempänä 213 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Kantaja viittaa sitä paitsi itsekin tähän oikeuskäytäntöön kanneperusteidensa ja väitteidensä tueksi (ks. erityisesti jäljempänä 199 kohta).

88 Lisäksi niiden kriteerien perusteella, jotka mainitaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja joita täsmennetään yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytännössä, komissio on itse kehittänyt hallinnollisen käytännön, joka on tunnettu ja johon on mahdollista tutustua. Vaikka komission päätöskäytäntö ei sellaisenaan sido komissiota sen määrittäessä sakon määrää (ks. vastaavasti asia T-23/99, LR AF 1998, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II-1705, 234 kohta ja asia T-203/01, Michelin v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok. 2003, s. II-4071, 254 kohta), on kuitenkin niin, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen perusteella, joka on yleinen oikeusperiaate, jota komission on noudatettava, komissio ei voi kohdella toisiinsa rinnastettavia tapauksia eri tavalla tai erilaisia tapauksia samanlaisella tavalla, ellei tällaista eroa voida objektiivisesti perustella (asia 106/83, Sermide, tuomio 13.12.1984, Kok. 1984, s. 4209, 28 kohta ja asia T-311/94, BPB de Eendracht v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-1129, 309 kohta).

89 Lisäksi on otettava huomioon se, että avoimuuden vuoksi ja kyseessä olevien yritysten oikeusvarmuuden lisäämiseksi komissio on julkaissut suuntaviivat, joissa se vahvistaa laskentatavan, jota se tulee käyttämään kussakin yksittäistapauksessa.

90 Näiden seikkojen perusteella asiantunteva toimija voi, toisin kuin kantaja väittää, tarvittaessa oikeudelliseen neuvonantajaan turvautuen ennakoida riittävän täsmällisesti sille tietystä käyttäytymisestä määrättävien sakkojen laskentatavan ja suuruusluokan. Se seikka, jota komissio ja neuvosto eivät ole kiistäneet, että toimija ei voi tietää etukäteen täsmällisesti komission kussakin tapauksessa määräämien sakkojen tasoa, ei voi osoittaa sitä, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta loukkaisi laillisuusperiaatetta.

91 Vaikka yritykset eivät voi ennakolta tietää täsmällisesti komission kussakin yksittäistapauksessa määräämien sakkojen tasoa, on myös totta, että EY 253 artiklan mukaan komission on päätöksessä sakon määräämisestä esitettävä muun muassa määrätyn sakon määrää ja valittua laskentatapaa koskevat perustelut. Näistä perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä komission päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, jotta ne voivat arvioida, onko tarkoituksenmukaista saattaa asia yhteisöjen tuomioistuinten käsiteltäväksi, ja jotta nämä voivat tarvittaessa tutkia sen laillisuuden.

92 Edellä esitetyn perusteella asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan lainvastaisuutta koskeva väite on hylättävä.

B Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan asianmukainen tulkinta

93 Kantaja väittää, että vaikka oletettaisiin, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta on laillisuusperiaatteen, joka liittyy erottamattomasti oikeusvarmuuden periaatteeseen, mukainen, komission pitäisi vähintään tulkita tätä säännöstä rajoittavasti ja kompensoida tämän säännöksen riittämätöntä ennakoitavuutta johdonmukaisella ja läpinäkyvällä sakkojärjestelmällä, jolla voidaan taata kyseessä oleville yrityksille välttämätön oikeusvarmuuden taso.

94 Komissio huomauttaa, että se on antanut suuntaviivat nimenomaan taatakseen riittävän läpinäkyvyyden ja että niiden antamisesta lähtien niillä on rajoitettu komission vapautta valita sakon määrä.

95 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että tämän kanneperusteen toisen osan yhteydessä, joka on esitetty ensimmäiseen osaan nähden toissijaisesti, kantaja ei esitä yhtäkään konkreettista väitettä päätöstä vastaan, vaan muotoilee yleisiä väittämiä, joiden mukaan komission on yleisesti ottaen muutettava sakkopolitiikkaansa alentamalla sakkojen määrää tai täsmentämällä suuntaviivojen sanamuotoa.

96 Näin ollen kanneperusteen tämä osa on jätettävä tutkimatta.

II Päätöksen adressaatti

97 Kantaja esittää kanneperusteet, joista ensimmäinen koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyömistä ja toinen päätöksen adressaattia koskevia virheitä.

A Perusteluvelvollisuuden laiminlyönti

98 Jungbunzlauer katsoo, että päätöksessä ei perustella lainkaan sitä, miksi Jungbunzlauer GmbH:n ennen vuotta 1993 toteuttama kilpailua rajoittava toiminta on luettava sen syyksi.

99 Komissio ei ole esittänyt erityisiä väitteitä tältä osin.

100 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 253 artiklassa edellytetyistä perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä riidanalaisen toimenpiteen tehneen yhteisön toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, jota niillä, joille päätös on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, sillä tutkittaessa sitä, täyttävätkö päätöksen perustelut EY 253 artiklassa asetetut vaatimukset, on otettava huomioon päätöksen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt (asia C-367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok. 1998, s. I-1719, 63 kohta, ja asia C-301/96, Saksa v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok. 2003, s. I-9919, 87 kohta).

101 Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio vetosi seuraaviin syihin perustellakseen päätöstään lukea kilpailusääntöjen rikkominen Jungbunzlauerin syyksi paitsi elokuun 2003 jälkeisen ajan osalta, myös sen ajanjakson osalta, joka kesti rikkomisen alusta maaliskuussa 1991 heinäkuuhun 1993 saakka.

102 Komissio totesi päätöksen 30 ja 33 perustelukappaleessa, että kantajana oleva yhtiö Jungbunzlauer oli hallinnointiyhtiö, joka vuonna 1993 tapahtuneesta konsernin uudelleenjärjestelystä lähtien johti Jungbunzlauer-konsernin, jonka omisti holdingyhtiö Jungbunzlauer Holding AG, toimintaa. Komissio totesi, että kantajana oleva yhtiö Jungbunzlauer oli vuodesta 1993 lähtien johtanut myös konsernin toimintaa sitruunahapon markkinoilla, jonka tuotantoa konsernissa hoiti Jungbunzlauer GmbH, jonka omistaa kokonaan Jungbunzlauer Holding AG. Komissio totesi myös, että ennen vuonna 1993 tapahtunutta konsernin uudelleenjärjestelyä konsernia johti Jungbunzlauer GmbH. Sitruunahapon jakelua hoiti vuoteen 1993 saakka Jungbunzlauer GmbH ja tämän jälkeen toinen Jungbunzlauer Holding AG:n tytäryhtiö, Jungbunzlauer International AG.

103 Päätöksen 70 perustelukappaleessa komissio toteaa, että Jungbunzlauer-konsernia edusti kartellikokouksissa konsernin pääjohtaja ja Jungbunzlauer GmbH:n johtaja.

104 Päätöksen 186 perustelukappaleessa komissio totesi, että Jungbunzlauer ja Jungbunzlauer GmbH lausuivat vastauksessaan väitetiedoksiantoon yhteisesti, että Jungbunzlauer GmbH:ta oli pidettävä päätöksen adressaattina. Komissio esitti tältä osin seuraavat perustelut:

”187 – – Vuoden 1993 jälkipuoliskolla Jungbunzlauer [GmbH] ei ensinnäkään ollut pelkkä sitruunahapon tuotantoa ja jakelua harjoittava tytäryhtiö, vaan myös koko Jungbunzlauer-konsernin johtamisesta vastaava oikeushenkilö. Vuonna 1993 tämä vastuu siirtyi Jungbunzlauer AG:lle, jota voidaan pitää Jungbunzlauer [GmbH:n] seuraajana Jungbunzlauer-konsernin johdossa. Tämän jälkeen Jungbunzlauer [GmbH:sta] tuli konsernin täysin omistama tytäryhtiö, joka ei päättänyt itsenäisesti omasta markkinakäyttäytymisestään, vaan noudatti olennaisilta osin konsernin johtamisesta vastaavan yhtiön, Jungbunzlauer AG:n, ohjeita.

188 Tietyllä aikavälillä tässä päätöksessä tarkastellusta jaksosta Jungbunzlauer AG osallistui suoraan kartellitapaamisiin etenkin pääjohtajansa edustamana. Sen vuoksi on pääteltävä, että koko Jungbunzlauer-konsernin johdosta vastaava oikeushenkilö osallistui kartelliin suoraan ja aktiivisesti kaikkina tässä päätöksessä tarkasteltuina jaksoina. Koska kyseinen oikeushenkilö on nykyisin Jungbunzlauer AG, tämä päätös on osoitettava sille.”

105 Näissä toteamuksissa, vaikka ne ovat suppeita, esitetään ne olennaiset seikat, joilla komissio perusteli kilpailusääntöjen rikkomisen lukemista Jungbunzlauerin syyksi vuoden 1993 jälkeisen ajanjakson osalta. Komissio nimittäin totesi, että se katsoi konsernin erityisesti sitruunahappomarkkinoilla harjoittaman toiminnan johtotehtävien Jungbunzlauer GmbH:lta Jungbunzlauerille tapahtuneen siirtämisen perusteella, että Jungbunzlauer oli vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta vuonna 1993 tapahtuneen konsernin uudelleenjärjestelyn jälkeisenä aikana.

106 Perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskeva kanneperuste on näin ollen hylättävä.

B Kanneperuste, joka koskee virheitä päätöksen adressaatin osalta

1. Asianosaisten lausumat

107 Jungbunzlauer katsoo, että päätös on osoitettu virheellisesti sille. Se väittää kanteessa, että päätös olisi pitänyt osoittaa Jungbunzlauer GmbH:lle. Jungbunzlauer toteaa, että viimeksi mainittu vastasi konsernissa sitruunahapon tuotannosta ja jakelusta ja lisäksi vuoteen 1993 saakka koko konsernin johdosta. Se korostaa vastauskirjelmässään, että senkin jälkeen, kun se perustettiin vuonna 1993 hallinnointiyhtiöksi, Jungbunzlauer Holding AG ”johti tosiasiallisesti” konsernia.

108 Vuoden 1993 jälkeisen ajanjakson osalta Jungbunzlauer huomauttaa ensiksi, että vuodesta 1993 lähtien sekä Jungbunzlauer GmbH että se itse olivat Jungbunzlauer Holding AG:n kokonaan omistamia tytäryhtiöitä, joten se ei ollut Jungbunzlauer GmbH:n emoyhtiö vaan ainoastaan sisaryhtiö.

109 Tämän vuoksi komissio ei voi Jungbunzlauerin mukaan pätevästi vedota yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 107/82, AEG vastaan komissio, 25.10.1983 antamaan tuomioon (Kok. 1983, s. 3151, Kok. Ep. VII, s. 281, jäljempänä AEG-tapaus, 50 kohta) ja sen asiassa C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags vastaan komissio, 16.11.2000 antamaan tuomioon (Kok. 2000, s. I-9925, jäljempänä Stora-tapaus, 28 kohta), jotka koskivat tytäryhtiön toiminnan lukemista emoyhtiön syyksi. Tämä emoyhtiön ja tytäryhtiön välinen suhde on laadullisesti erilainen kuin sen ja Jungbunzlauer GmbH:n välinen suhde, koska niiden yhteisellä emoyhtiöllä Jungbunzlauer Holding AG:lla oli mahdollisuus poistaa milloin tahansa joltakin tytäryhtiöltään oikeus valvoa jotakin sisaryhtiötään.

110 Jungbunzlauer toteaa myös, että se on yksinomaan tarjonnut konsernin muille yhtiöille hallinnointi- ja neuvontapalveluja yrityspolitiikan, organisaation ja investointien osalta. Jungbunzlauer harjoitti toimintaansa Jungbunzlauer Holding AG:n pyynnöstä, joka johti konsernia ja jolla yksinomaan oli oikeus antaa ohjeita konsernin yhtiöille. Jungbunzlauerilla ei varsinaisesti ollut tällaista oikeutta konsernin eri yhtiöiden suhteen eikä sitä ollut annettu sille myöskään Jungbunzlauer Holding AG:n ”Treuhänderinä” (valtuutettuna). Sen toiminta rajoittui päinvastoin siihen, että se saattoi konsernin muiden yhtiöiden saataville palveluksessaan olevien henkilöiden palvelut. Sikäli kuin nämä henkilöt ovat erityistapauksessa välittäneet ohjeita konsernin yhtiöille (esimerkiksi Jungbunzlauer GmbH:lle), ne eivät ole tehneet sitä omissa nimissään, vaan Jungbunzlauer Holding AG:n edustajina.

111 Jungbunzlauer päättelee tämän perusteella, että Jungbunzlauer Holding AG:n ja koko konsernin liiketoimintaa ”johti tosiasiallisesti” yksinomaan Jungbunzlauer Holding AG. Tätä tukee Jungbunzlauerin mukaan Itävallan yhteisöoikeus, jota sovelletaan Jungbunzlauer GmbH:hon. Yhtiötä, joka on perustettu GmbH:n muodossa, johtavat sen johtoelimet eli hallitus ja hallintoneuvosto, kun taas sen liiketoimintaa koskevan politiikan määrittää viime kädessä yhtiökokous, jossa käsiteltävänä olevassa asiassa Jungbunzlauer Holding AG:lla oli ainoana osakkaana kaikki äänioikeudet.

112 Toiseksi Jungbunzlauer väittää, että senkin jälkeen, kun se perustettiin vuonna 1993, Jungbunzlauer GmbH:n johtotehtävissä olivat pitkään toimineet pääasialliset keskusteluihin osallistujat, lukuun ottamatta Jungbunzlauerin johtajaa, joka oli aloittanut tehtävässään kesällä 1993. Lisäksi sen jälkeen, kun Jungbunzlauer perustettiin vuonna 1993, nämä henkilöt jatkoivat tehtävissään Jungbunzlauer GmbH:ssa. Suurin osa toiminnasta oli näin ollen Jungbunzlauer GmbH:n vastuulla. Komission väitteellä, jonka mukaan jotkut kyseessä olevista henkilöistä olivat toimineet konsernissa, ei Jungbunzlauerin mukaan ole merkitystä tässä yhteydessä. Jungbunzlauerin mukaan komission olisi pitänyt ainakin mainita ne konsernin yhtiöt, joissa nämä henkilöt työskentelivät ja jotka oli lueteltu vastauksessa väitetiedoksiantoon. Jungbunzlauer toteaa esimerkiksi, että on virheellistä väittää, että H. ja R. olisivat työskennelleet siinä tai Jungbunzlauer Holding AG:ssa.

113 Kolmanneksi Jungbunzlauer katsoo, että hallinnollisen menettelyn kulun kannalta oli keinotekoista lukea kartelli sen syyksi. Se toteaa, että komissio osoitti 6.8.1997, 28.7.1998 ja 3.3.1999 päivätyt tietojensaantipyyntönsä Jungbunzlauer GmbH:lle ja että tämä toteutti myös yhteistyön yhteistyötiedonannon puitteissa.

114 Toisaalta vuotta 1993 edeltäneen ajanjakson osalta Jungbunzlauer väittää ensiksi, että vuoteen 1993 saakka Jungbunzlauer GmbH johti konsernia ja että ennen sitä Jungbunzlauer ei ollut edes toiminnassa. Näin ollen vuotta 1993 edeltäneen ajanjakson osalta vastuuta kilpailua rajoittavasta toiminnasta ei sen mukaan voida missään tapauksessa lukea sen syyksi.

115 Toiseksi Jungbunzlauer katsoo, että asioilla, joihin komissio vetoaa, ei voida tukea komission teoriaa Jungbunzlauer GmbH:n toteuttamaa kilpailusääntöjen rikkomista koskevan vastuun siirtämisestä sen syyksi. Se korostaa, että yhdistetyt asiat 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73, Suiker Unie ym. vastaan komissio (tuomio 16.12.1975, Kok. 1975, s. 1663, 84–87 kohta), koskivat oikeuden siirtämistä ja asia T-134/94, NMH Stahlwerke vastaan komissio (tuomio 11.3.1999, Kok. 1999, s. II-239, 35–38 kohta), koski selvitystilassa olevan yhtiön toiminnan jatkamista.

116 Kolmanneksi Jungbunzlauer katsoo, ettei sitä voida pitää Jungbunzlauer GmbH:n ”taloudellisena seuraajana” eikä tämän toimintaa ennen vuotta 1993 voida lukea sen syyksi. Tämän osoittaa se, että sen rooli konsernissa rajoittui palvelujen tarjoamiseen konsernin muille yhtiöille (ks. edellä 110 kohta). Jungbunzlauer väittää myös, että vuoden 1993 jälkeenkin Jungbunzlauer GmbH jatkoi sitruunahapon tuotanto- ja jakelutoimintaansa. Vaikka Jungbunzlauer GmbH tukeutui tältä osin joskus muihin yhtiöihin, kuten Jungbunzlaueriin, näillä oli ainoastaan asiamiehen asema. Jungbunzlauer GmbH määräsi yhä määriä ja hintoja koskevasta politiikasta.

117 Neljänneksi Jungbunzlauerin mukaan ei pidä paikkaansa, että B. ja H. olisivat johtaneet Jungbunzlaueria tai toimineet sen nimissä. Jungbunzlauer toteaa, että H. ei missään tapauksessa ollut sen työntekijä vaan konsernin muiden yhtiöiden työntekijä.

118 Viidenneksi Jungbunzlauer korostaa, että sen taloudelliset resurssit olivat rajalliset.

119 Komissio korostaa tukeutuneensa Jungbunzlauer GmbH:n ja Jungbunzlauerin itsensä hallinnollisen menettelyn aikana toimittamiin tietoihin.

120 Vuoden 1993 jälkeisen ajanjakson osalta komissio katsoo näistä tiedoista ilmenevän, että vuoteen 1993 sakka Jungbunzlauer GmbH vastasi konsernin johdosta ja että vuonna 1993 tämä tehtävä siirtyi Jungbunzlauerille, joten kartellia koskeva toiminta siirtyi taloudellisesti yhtiöltä toiselle. Se, että kantaja oli ainoastaan Jungbunzlauer GmbH:n sisaryhtiö, ei horjuta tätä toteamusta. Komissio korostaa, että yhteisöjen tuomioistuin on vakiintuneesti päätellyt pääoman omistamisen perusteella, että emoyhtiö voi vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiönsä kaupalliseen politiikkaan, ellei tätä kiistetä. Komission mukaan ratkaisevaa ei näin ollen ole pääoman omistaminen sellaisenaan vaan sen emoyhtiölle tarjoama mahdollisuus vaikuttaa ratkaisevalla tavalla tytäryhtiön kaupalliseen politiikkaan. Komission mukaan emoyhtiö voi kuitenkin siirtää mahdollisuuden vaikuttaa jonkin tytäryhtiönsä toimintaan jollekin konsernin muulle yhtiölle. Sen mukaan näin on käsiteltävänä olevassa asiassa.

121 Vuotta 1993 edeltäneen ajanjakson osalta komissio katsoo, että Jungbunzlauer GmbH:n ennen vuotta 1993 toteutettua uudelleenjärjestelyä toteuttama kilpailusääntöjen rikkominen oli luettava Jungbunzlauerin syyksi Jungbunzlauer-konsernin toimintaan sitruunahappomarkkinoilla liittyvien johtotehtävien edellä mainitun taloudellisen siirtymisen vuoksi. Sillä, että Jungbunzlaueria ei ollut olemassa ennen vuotta 1993 ja että Jungbunzlauer GmbH oli olemassa tämän jälkeenkin, ei ole komission mukaan merkitystä, kuten yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee.

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

122 Oikeuskäytännöstä ilmenee, että EY 81 artiklan 1 kohta, jossa yrityksiä kielletään tekemästä sopimuksia tai osallistumasta yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla, on osoitettu sellaisille taloudellisille yksiköille, jotka muodostuvat joukosta aineellisia ja inhimillisiä tekijöitä, jotka voivat myötävaikuttaa siihen, että tässä määräyksessä tarkoitettu rikkominen toteutuu (asia T-6/89, Enichem Anic v. komissio, tuomio 17.12.1991, Kok. 1991, s. II-1623, Kok. Ep. XI, s. II-1, 235 kohta).

123 Käsiteltävänä olevassa asiassa kantaja ei kiistä sitä, että EY 81 artiklan 1 kohtaa on rikottu. Se väittää sen sijaan, että komissio ei voi katsoa sen olevan vastuussa tästä rikkomisesta.

124 Tältä osin on huomautettava, että Jungbunzlauer-konsernia johti vuoteen 1993 saakka Jungbunzlauer GmbH, joka tuotti myös sitruunahappoa, mutta vuonna 1993 toteutetun konsernin uudelleenjärjestelyn jälkeen Jungbunzlauer johti hallinnointiyhtiönä konsernin kaikkea liiketoimintaa, sitruunahappomarkkinoita koskeva toiminta mukaan lukien, ja konsernin omisti holdingyhtiö Jungbunzlauer Holding AG (ks. edellä 102 kohta).

125 Vuonna 1993 toteutetun konsernin uudelleenjärjestelyn jälkeisen ajanjakson osalta on todettava, että Jungbunzlauer, joka oli Jungbunzlauer Holding AG:n kokonaan omistama tytäryhtiö, oli Jungbunzlauer GmbH:n sisaryhtiö eikä tämän emoyhtiö. Tässä yhteydessä kantaja väittää oikeutetusti, että käsiteltävänä oleva asia poikkesi asioista, joissa yhteisöjen tuomioistuin ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ovat antaneet tuomionsa (ks. erityisesti asia T-354/94, Stora Kopparbergs Bergslags v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-2111, 80 kohta, joka on vahvistettu muutoksenhaun perusteella edellä 109 kohdassa mainitussa asiassa Stora, tuomion 27–29 kohta; edellä 109 kohdassa mainittu asia AEG, tuomion 50 kohta ja asia T-65/89, BPB Industries ja British Gypsum v. komissio, tuomio 1.4.1993, Kok. 1993, s. II-389, Kok. Ep. XIV, s. II-1, 149 kohta), joiden mukaan komissiolla on oikeus olettaa, että kokonaan omistettu tytäryhtiö soveltaa emoyhtiönsä antamia ohjeita, eikä sen tarvitse tarkistaa, onko emoyhtiö käyttänyt tosiasiallisesti tätä määräysvaltaa.

126 Kuten päätöksen perustelukappaleista ilmenee ja toisin kuin kantaja väittää, komissio ei ole tukeutunut tällaiseen olettamaan, vaan on sen sijaan tutkinut Jungbunzlauerin ja Jungbunzlauer GmbH:n hallinnollisen menettelyn aikana antamien vastausten perusteella, pitikö kilpailusääntöjen rikkominen edellä analysoidusta Jungbunzlauer-konsernin rakenteesta huolimatta lukea Jungbunzlauerin syyksi.

127 Tältä osin on huomautettava, että Jungbunzlauer GmbH on erityisesti komission sille 3.3.1999 osoittaman tietojensaantipyynnön perusteella komission kanssa harjoittamansa yhteistyön puitteissa kuvannut 21.5.1999 päivätyssä kirjeessä Jungbunzlauer-konsernin rakennetta ja ilmoittanut erityisesti, että ”konsernia johti Jungbunzlauer AG – – joka hallinnointiyhtiönä johti Jungbunzlauer Holding AG:n omistamia yhtiöitä”.

128 Lisäksi komissio osoitti 29.3.2000 väitetiedoksiantonsa Jungbunzlauerille. Jungbunzlauer katsoi 22.6.2000 ”Jungbunzlauer GmbH:n nimissä” antamassaan vastauksessa tähän väitetiedoksiantoon, ettei sille voitu osoittaa mitään tähän menettelyyn liittyvää asiakirjaa. Tässä yhteydessä se kuvasi Jungbunzlauer-konsernin organisaatiorakennetta ja liitti mukaan kaaviokuvan. Kantaja totesi, että Jungbunzlauer oli yksinomaan hallinnointiyhtiö, joka johti konsernin, jonka omisti Jungbunzlauer Holding AG, omistamia yhtiöitä. Jungbunzlauer totesi, että sitruunahappomarkkinoilla ”toimi” Jungbunzlauer GmbH, lukuun ottamatta sitruunahapon jakelua, joka oli vuodesta 1993 lähtien uskottu Jungbunzlauer GmbH:n lukuun Jungbunzlauer Holding AG:n toiselle tytäryhtiölle, Jungbunzlauer International AG:lle. Jungbunzlauer totesi myös, että ”vuoden 1993 puoliväliin saakka kaikki johtamistehtävät oli uskottu Jungbunzlauer [GmbH:lle]” ja että ”vuodesta 1993 lähtien Jungbunzlauer AG – – on toiminut johtavana yhtiönä”.

129 Päätöksen 187 perustelukappaleessa mainittujen Jungbunzlauerin ja Jungbunzlauer GmbH:n lausuntojen perusteella komissio saattoi oikeutetusti katsoa, että vuonna 1993 tapahtuneen Jungbunzlauer-konsernin uudelleenjärjestelyn jälkeen Jungbunzlauer GmbH toimi ainoastaan sitruunahapon tuottajana, kun taas konsernin toiminnan, myös sitruunahappoon liittyvän toiminnan, johtamisesta vastasi Jungbunzlauer siten, että Jungbunzlauer GmbH ei päättänyt itsenäisesti omasta markkinakäyttäytymisestään, vaan noudatti olennaisilta osin Jungbunzlauerin ohjeita. Komissio saattoi pätevästi päätellä tämän perusteella, että Jungbunzlauer GmbH:n ja Jungbunzlauerin yhteinen emoyhtiö oli päättänyt uskoa Jungbunzlauerille johtotehtävän, joka koski konsernin koko liiketoimintaa ja tämän vuoksi myös konsernin toimintaa kartellin kohteena olevilla markkinoilla eli sitruunahapon markkinoilla.

130 Näin ollen komissio ei ole tehnyt virhettä, kun se on todennut, että vuonna 1993 tapahtuneen Jungbunzlauer-konsernin uudelleenjärjestelyn jälkeisen ajanjakson osalta kilpailusääntöjen rikkominen on luettava Jungbunzlauerin syyksi.

131 Vuonna 1993 tapahtunutta Jungbunzlauer-konsernin uudelleenjärjestelyä edeltävän ajanjakson osalta on todettava, kuten komissio on todennut päätöksen 187 perustelukappaleessa, että vuoteen 1993 saakka Jungbunzlauer GmbH ei ensinnäkään vastannut pelkästään konsernin toiminnasta sitruunahappomarkkinoilla, vaan myös konsernin koko toiminnan johtamisesta. Viimeksi mainittu tehtävä, joka käsitti konsernin toiminnan, myös toiminnan sitruunahappomarkkinoilla, johtamisen, siirrettiin kuitenkin vuonna 1993 Jungbunzlauerille, josta tuli näin ollen GmbH:n taloudellinen seuraaja konsernin toiminnan johtamisen osalta.

132 Se, että yhtiö on edelleen olemassa oikeushenkilönä, ei sulje pois sitä mahdollisuutta, että yhteisön kilpailuoikeuden valossa osa tämän yhtiön toiminnasta siirretään toiselle yhtiölle, joka joutuu vastuuseen ensimmäisen yhtiön toimista (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok. 2004, s. I-123, 356–359 kohta).

133 Näin ollen komissio ei tehnyt virhettä myöskään, kun se totesi, että vuonna 1993 tapahtunutta Jungbunzlauer-konsernin uudelleenjärjestelyä edeltävän ajanjakson osalta kilpailusääntöjen rikkominen oli luettava Jungbunzlauerin syyksi.

134 Tämän vuoksi on hylättävä kanneperuste, joka koskee virheitä päätöksen adressaatin osalta.

III Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus

135 Kantaja katsoo yhtäältä, ettei komissio ole arvioinut oikein kartellin todellista vaikutusta sitruunahapon markkinoihin eikä ole esittänyt tältä osin riittäviä perusteluja. Kantaja katsoo toisaalta, ettei komissio ole ottanut riittävästi huomioon kantajan suhteellisen heikkoa markkinavoimaa muihin osapuolina oleviin yrityksiin nähden.

A Todellinen vaikutus markkinoihin

1. Johdanto

136 Aluksi on huomautettava, että kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus on määritettävä useiden seikkojen perusteella, joihin kuuluvat erityisesti asian erityisolosuhteet ja asiayhteys, mutta niistä perusteista, jotka on välttämättä otettava huomioon, ei kuitenkaan ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa (asia C-137/95 P, SPO ym. v. komissio, määräys 25.3.1996, Kok. 1996, s. I-1611, 54 kohta; asia C-219/95 P, Ferriere Nord v. komissio, tuomio 17.7.1997, Kok. 1997, s. I-4411, 33 kohta ja asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II-1487, 443 kohta). Tässä yhteydessä kartellin todellinen vaikutus merkityksellisiin markkinoihin voidaan ottaa huomioon yhtenä merkityksellisistä kriteereistä.

137 Komissio totesi suuntaviivoissaan (1 A kohdan ensimmäinen alakohta), että kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioinnissa on otettava huomioon tämän rikkomisen laadun ja kyseisten maantieteellisten markkinoiden laajuuden lisäksi ”[kilpailusääntöjen rikkomisen] todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa”.

138 Käsiteltävänä olevassa asiassa päätöksen 210–230 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio on todellakin vahvistanut sakon määrän, joka on määritetty rikkomisen vakavuuden perusteella, ottaen huomioon nämä kolme kriteeriä. Komissio on tässä yhteydessä katsonut erityisesti, että kartellilla on ollut ”tosiasiallinen vaikutus” sitruunahappomarkkinoihin (päätöksen 230 perustelukappale).

139 Jungbunzlauerin mukaan komissio ei ole tässä yhteydessä arvioinut oikein kartellin todellista vaikutusta sitruunahappomarkkinoihin eikä esittänyt tältä osin riittäviä perusteluja.

2. Arviointivirheet

140 Jungbunzlauerin mukaan komissio on tehnyt useita arviointivirheitä, jotka vaikuttavat sakkojen määrän laskentaan.

a) Väite, jonka mukaan komissio on valinnut virheellisen lähestymistavan osoittaakseen, että rikkomisella on ollut todellinen vaikutus markkinoihin

Asianosaisten lausumat

141 Jungbunzlauer arvostelee komissiota siitä, että se ei ole osoittanut kartellin todellista vaikutusta markkinoihin ja että se on kääntänyt todistustaakan osapuolina oleville yrityksille. Näiden todisteiden esittäminen on kuitenkin komission tehtävänä, jos se aikoo ottaa ne huomioon sakkoa vahvistaessaan (asia T-308/94, Cascades v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-925, 180 kohta ja sitä seuraavat kohdat ja yhdistetyt asiat T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T 46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok. 2000, s. II-491, 4863 kohta).

142 Todisteita koskevat vaati