ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SEUT 20 ja SEUT 21 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa asetetaan sen edellytykseksi, että kyseisen valtion ulkopuolella suoritettaviin korkeakouluopintoihin tarkoitetun opintotuen myöntämistä jatketaan, se, että tällaista tukea hakeva opiskelija on asunut mainitussa valtiossa vähintään kolme vuotta niistä kuudesta vuodesta, jotka edeltävät opiskelijan kirjoittautumista suorittamaan mainittuja opintoja.

Koska kyseessä olevassa lainsäädännössä asetetaan ulkomaisia opintoja koskevan tukioikeuden säilyttämisen edellytykseksi kolme vuotta kuudesta -sääntö, sen vaarana on, että se on hakijalle epäedullinen pelkästään sen vuoksi, että hän on käyttänyt vapauttaan liikkua ja oleskella toisessa jäsenvaltiossa, kun otetaan huomioon se, miten kyseisen vapauden käyttäminen saattaa vaikuttaa mahdollisuuteen saada opintotukea korkeakouluopintoihin.

Tältä osin opiskelijoiden integroituminen, joka taataan sillä, että tuen maksavan jäsenvaltion yhteiskunnan ja kyseessä olevan etuuden saajan välillä on jokin yhteys, voi olla objektiivinen, yleistä etua koskeva syy, jolla voidaan perustella sitä, että tällaisen etuuden myöntämiselle asetetut edellytykset voivat vaikuttaa unionin kansalaisten liikkumisvapauteen.

Kyseessä olevassa lainsäädännössä ei kuitenkaan sallita – siltä osin kuin sillä rajoitetaan unionin kansalaisen liikkumis- ja oleskeluvapautta – otettavan huomioon muita yhteyksiä, joita opiskelijalla voi olla tuen maksavaan jäsenvaltioon, kuten opiskelijan kansalaisuutta, hänen koulunkäyntiään, perhesiteitään, työssäkäyntiään ja kielitaitoaan tai muita yhteiskunnallisia tai taloudellisia siteitä. Niiden perheenjäsenten työskentely tuen maksavassa jäsenvaltiossa, joiden huollettavana opiskelija on, voi samoin olla yksi näiden yhteyksien arvioimiseksi huomioon otettavista seikoista.

Kolme vuotta kuudesta ‑sääntö on siten samalla sekä liian pois sulkeva että liian sattumanvarainen, kun sillä suositaan aiheettomasti tekijää, joka ei välttämättä kuvaa hakijan jäsenvaltioon integroitumisen astetta opintotukihakemuksen jättämisen ajankohtana. Tällaisen kansallisen lainsäädännön ei siis voida katsoa olevan oikeassa suhteessa integroitumisen tavoitteeseen nähden.

(ks. 31, 36, 41, 43 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)
Sen määrittämisessä, tuodaanko tuotetta polkumyynnillä, tavanomaisen kaupankäynnin käsite liittyy itse myyntiin sellaisenaan tarkasteltuna eikä tuotteen hintaan. Jos myynti on tapahtunut edellytyksin, jotka poikkeavat samankaltaisen tuotteen myynnissä kyseisillä markkinoilla polkumyynnin olemassaolon määrittämisen kannalta merkityksellisenä ajankohtana noudatetusta liiketaloudellisesta käytännöstä, se ei ole asianmukainen perusta samankaltaisen tuotteen normaaliarvon määrittämiselle kyseisillä markkinoilla.

Koska tuotteen hinta lisäksi on vain yksi liiketoimen ehdoista, kysymys siitä, onko hintaa käytetty tavanomaisessa kaupankäynnissä, riippuu myös muista liiketoimen ehdoista, jotka voivat vaikuttaa käytettyihin hintoihin, kuten liiketoimen koosta, liiketoimen osapuolten lisävelvoitteista tai toimitusajasta. Tässä arvioinnissa, joka on tehtävä tapauskohtaisesti, toimielinten on otettava huomioon kaikki merkitykselliset tekijät ja kaikki erityiset olosuhteet, jotka liittyvät kyseiseen myyntiin.

Kun sisällytetään sellaisen voittomarginaalin laskentaan, jonka avulla määritetään laskennallinen normaaliarvo, riskipreemio maksamatta jättämisen varalta, joka nostaa keinotekoisesti normaaliarvon laskennan tulosta siten, ettei tämä tulos enää vastaa tarkimmalla mahdollisella tavalla sellaista tuotteen myyntihintaa, jolla se myytäisiin alkuperämaassa tavanomaisen kaupankäynnin yhteydessä, tällainen sisällyttäminen merkitsee sellaisen tekijän lisäämistä tähän määritykseen, jonka tarkoituksena ei ole määrittää hintaa, jolla kyseinen tuote myytäisiin tavallisissa olosuhteissa kotimarkkinoilla, ja joka koskee ainoastaan tietyn kotimarkkinoiden ostajan maksukykyä. Tällaisessa tapauksessa toimielinten on tutkittava, onko kyseisiä ehtoja sovellettu kaikkiin asiakkaisiin yleisesti samankaltaisen tuotteen markkinoilla.

(ks. 25, 27–30 ja 32 kohta)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteeseen I, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 861/2010, sisältyvän yhdistetyn nimikkeistön taudinmääritys- ja laboratorioreagensseja koskevaa nimikettä 3822 on tulkittava siten, että lämpötilaindikaattorit, jotka ilmoittavat niiden sisältämien nesteiden tilavuuden muuttumiseen perustuvien värinmuutosten vaikutuksesta peruuttamattomasti, onko reagointilämpötila saavutettu, eivät kuulu kyseiseen nimikkeeseen.

(ks. 33 kohta ja tuomiolauselma)
Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä annetun asetuksen N:o 261/2004 2, 5 ja 7 artiklaa on tulkittava siten, että lentomatkustajille aiheutuneen viivästymisen pituuden määrittämisessä käytetty käsite ”saapumisaika” tarkoittaa ajankohtaa, jona ainakin yksi lentokoneen ovista avataan, kun matkustajilla on tällä hetkellä lupa poistua lentokoneesta.

Lähtökohtaisesti lentomatkustajien tilanne ei nimittäin olennaisesti muutu, kun heidän koneensa pyörät koskettavat määräpaikan lentoaseman kiitotietä tai kun tämä lentokone saapuu seisontapaikkaansa ja pysäköintijarrut on kytketty päälle tai pyöräpukki on asetettu paikoilleen, koska matkustajat ovat yhä suljetussa tilassa ja erilaisten rajoitusten alaisia. Vasta sillä hetkellä, kun matkustajille annetaan lupa poistua lentokoneesta ja määrätään tätä varten lentokoneen ovien avaamisesta, matkustajat voivat lähtökohtaisesti jatkaa tavanomaisia toimiaan ilman näitä rajoituksia.

(ks. 23–25 ja 27 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Ennakkoratkaisukysymykset – Unionin tuomioistuimen toimivalta – Rajat – Pakolaisten oikeusasemaa koskevan Geneven yleissopimuksen osalta esitetty tulkintapyyntö – Yleissopimuksen määräykset, jotka eivät sido unionia – Ennakkoratkaisupyynnössä ei ole mainintaa yleissopimuksen 31 artiklaan viittaavasta unionin oikeuden säännöstä – Unionin tuomioistuimen toimivallan puuttuminen

(SEUT 267 artikla; pakolaisten oikeusasemaa koskevan Geneven yleissopimuksen 31 artikla; neuvoston direktiivi 2004/93)

Tiivistelmä

Ainoastaan silloin kun ja siinä määrin kuin Euroopan unionille on siirtynyt jäsenvaltioiden aikaisemmin käyttämä toimivalta sellaisen kansainvälisen yleissopimuksen soveltamisalalla, johon unioni ei ole liittynyt, ja kun näin ollen kyseisen yleissopimuksen määräykset sitovat unionia, unionin tuomioistuin on toimivaltainen tulkitsemaan tällaista yleissopimusta.

Vaikka yhteisen eurooppalaisen turvapaikkajärjestelmän käyttöönottamisen yhteydessä pakolaisten oikeusasemaa koskevan Geneven yleissopimuksen soveltamisalalla on tosin annettu useita unionin oikeuden säädöksiä, on selvää, että jäsenvaltiot ovat säilyttäneet tiettyä kyseiselle alalle kuuluvaa toimivaltaa erityisesti siltä osin kuin on kyse tuon yleissopimuksen 31 artiklan soveltamisalaan kuuluvista kysymyksistä. Unionin tuomioistuimella ei siis ole toimivaltaa tulkita suoraan kyseisen yleissopimuksen 31 artiklaa.

Toteamusta siitä, ettei unionin tuomioistuimella ole toimivaltaa, ei voida kyseenalaistaa sillä, että SEUT 78 artiklassa täsmennetään, että turvapaikka-asioita koskevan yhteisen politiikan on oltava Geneven yleissopimuksen mukaista, ja että Euroopan unionin perusoikeuskirjan 18 artiklassa korostetaan, että oikeus turvapaikkaan taataan kyseisen yleissopimuksen ja 31.1.1967 tehdyn pakolaisten oikeusasemaa koskevan pöytäkirjan mukaisesti.

Vaikka unionilla on tosin tulevien tulkintaerojen välttämiseksi selvä intressi siihen, että kansalliseen lainsäädäntöön ja unionin oikeuteen sisällytettyjä kansainvälisten sopimusten määräyksiä tulkitaan yhdenmukaisesti, eikä tämä riipu siitä, missä olosuhteissa näitä säännöksiä sovelletaan, on lisäksi todettava, ettei Geneven yleissopimuksen 31 artiklaa ole sisällytetty unionin oikeuden tekstiin, vaikka useissa unionin oikeuden määräyksissä ja säännöksissä viitataan kyseiseen artiklaan.

Vaikka unionin tuomioistuin on jo tosin katsonut olevansa toimivaltainen tulkitsemaan Geneven yleissopimuksen määräyksiä, joihin unionin oikeuden määräyksissä ja säännöksissä viitataan, on kuitenkin todettava, ettei näin voi olla silloin, kun ennakkoratkaisupyynnössä ole mitään mainintaa sellaisesta unionin oikeuden säännöstä, jossa viitattaisiin Geneven yleissopimuksen 31 artiklaan.

(ks. 23–26 ja 28 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitetun käsitteen ”siviili- ja kauppaoikeudelliset asiat” piiriin kuuluu kuljetuspalvelujen suorittamiseen perustuvan saatavan maksamista koskeva kanne, jonka konkurssissa olevan yrityksen selvittäjä, joka on määrätty jäsenvaltiossa aloitetun maksukyvyttömyysmenettelyn yhteydessä, on nostanut toiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta kyseisten palvelujen vastaanottajaa vastaan.

Määräävä arviointiperuste, jonka unionin tuomioistuin on ottanut huomioon yksilöidäkseen alan, johon kanne kuuluu, ei näet ole kyseisen kanteen taustalla oleva menettelyllinen yhteys vaan sen oikeudellinen perusta. Tämän lähestymistavan mukaan on selvitettävä, saako kanteen perustana oleva oikeus tai velvoite alkunsa siviili- ja kauppaoikeuden yhteisistä säännöistä vai maksukyvyttömyysmenettelyille tunnusomaisista poikkeussäännöistä.

Velkoja voisi itse nostaa kuljetussopimuksen nojalla suoritettuihin palveluihin perustuvan saatavan maksamista koskevan kanteen ennen kuin se menettää tämän mahdollisuuden sen osalta vireille pannun maksukyvyttömyysmenettelyn johdosta, ja kannetta säänneltäisiin tässä tilanteessa tuomioistuimen toimivaltaa koskevilla säännöillä, joita sovelletaan siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa. Se, että sen jälkeen, kun palvelujen suorittajan osalta on aloitettu maksukyvyttömyysmenettely, saatavan maksamista koskevan kanteen nostaa kyseisessä menettelyssä määrätty selvittäjä ja että selvittäjä toimii velkojien edun mukaisesti, ei muuta olennaisesti sen saatavan luonnetta, johon asiassa vedotaan ja johon sovelletaan asiakysymyksen osalta edelleen samoja oikeussääntöjä. Tällainen kanne ei ole välittömästi sidoksissa velkojan osalta vireille pantuun maksukyvyttömyysmenettelyyn. Tarvitsematta tutkia, liittyykö tällainen kanne läheisesti maksukyvyttömyysmenettelyyn, on siis katsottava, että se ei kuulu asetuksen N:o 1346/2000 3 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, ja vastaavasti, että siinä ei ole kyse asetuksen N:o 44/2001 1 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetusta konkurssista.

(ks. 27–32 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Ennakkoratkaisukysymykset – Unionin tuomioistuimen toimivalta – Rajat – Selvästi asiaan vaikuttamaton kysymys

(SEUT 267 artikla)

2. Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Pääoman hankinnasta suoritettavat välilliset verot – Sellainen pääomayhtiön muuttaminen erityyppiseksi pääomayhtiöksi, joka ei johda pääoman korotukseen – Notaarimaksut, jotka peritään tämän muuttamisen vahvistamisesta notaarin asiakirjalla – Kansallista lainsäädäntöä, jonka mukaan virkamiehen asemassa toimivan notaarin perimistä maksuista suoritetaan osuus valtiolle, ei voida hyväksyä

(Neuvoston direktiivin 69/335 4 artiklan 1 kohdan c alakohta, 3 kohdan a alakohta, 10 artiklan c alakohta ja 12 artiklan 1 kohdan e alakohta)

Tiivistelmä

1. Ks. tuomion teksti.

(ks. 22–24 kohta)

2. Pääoman hankinnasta suoritettavista välillisistä veroista annetun direktiivin 69/335 10 artiklan c alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan valtio saa osuuden maksuista, jotka virkamiehen asemassa toimiva notaari perii vahvistaessaan oikeustoimen, joka koskee sellaista pääomayhtiön muuttamista erityyppiseksi pääomayhtiöksi, joka ei johda vastaanottavan tai oikeudellista muotoaan muuttavan yhtiön pääoman korotukseen.

Tässä artiklassa ei kuitenkaan kielletä sitä, että virkamiehen asemassa toimiva notaari perii tällaisista vahvistuksista maksuja, jotka tulevat lopullisesti hänelle, jos mainitut maksut ovat luonteeltaan direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan e alakohdassa tarkoitettuja korvauksia.

Yhtäältä virkamiehen asemassa toimivien notaarien direktiivin 69/335 soveltamisalaan kuuluvista toimista perimät notaarimaksut ovat direktiivissä tarkoitettuja veroja, koska mainitut maksut suoritetaan ainakin osittain viranomaiselle, jonka palveluksessa virkamiehen asemassa olevat notaarit ovat, ja ne käytetään tälle viranomaiselle kuuluvien tehtävien rahoittamiseen.

Toisaalta on niin, että koska pääomayhtiöiden muuttaminen erityyppisiksi pääomayhtiöiksi on tämän lainsäädännön mukaan välttämättä vahvistettava notaarilla, tätä velvollisuutta on pidettävä muodollisuutena, joka on edellytyksenä tällä tavoin muutetun pääomayhtiön toiminnan harjoittamiselle ja sen jatkamiselle. Tällainen notaarin vahvistaminen on siis 10 artiklan c alakohdassa tarkoitettu ennakollinen muodollisuus, jonka täyttämistä voidaan vaatia pääomayhtiöltä sen oikeudellisen muodon vuoksi.

Direktiivin 69/335 4 artiklan 3 kohdan a alakohdasta ilmenee selvästi, etteivät jäsenvaltiot voi periä pääoman hankintaveroa ”pääomayhtiön muuttamisesta erityyppiseksi pääomayhtiöksi”. Tässä säännöksessä tarkoitetaan väistämättä yhtiöiden muuttamista korottamatta niiden pääomaa. Muuttaminen, johon liittyy pääoman korotus, kuuluisi nimittäin mainitun direktiivin 4 artiklan 1 kohdan c alakohdan soveltamisalaan. Direktiivin 69/335 4 artiklan 3 kohdan a alakohdassa tarkoitettu tavoite kuitenkin vaarantuisi, jos pääomayhtiön muuttamisesta erityyppiseksi pääomayhtiöksi voitaisiin kantaa muita veroja, joilla on sama vaikutus kuin pääoman hankintaverolla.

(ks. 27, 30, 33 ja 35–37 kohta sekä tuomiolauselma)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 2 artiklalla käyttöön otettua Euroopan yhteisöjen yhtenäistettyä tullitariffia on tulkittava siten, että sen koodiin 7019 59 00 10 voivat kuulua tuotteet, jotka muodostuvat sellaisista lasikuidusta valmistetuista kankaista, joiden aukkojen silmäkoko on sekä pituudeltaan että leveydeltään 4 mm, jotka painavat yli 35 g/m2 ja jotka on tarkoitettu rakennusalalle.

(ks. 46 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Sellaiset palvelujen tarjoajat kuten orkesterin jäseniä sijaistavat muusikot ovat lähtökohtaisesti SEUT 101 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja yrityksiä, kun he tarjoavat palveluitaan korvausta vastaan tietyillä markkinoilla ja harjoittavat toimintaansa itsenäisinä taloudellisina toimijoina toimeksiantajiinsa nähden. Tämä toteamus ei voi estää sitä, että tällainen työehtosopimuksen määräys voidaan myös katsoa työmarkkinaosapuolten vuoropuhelun tulokseksi siinä tapauksessa, että itsenäiset palvelujen tarjoajat, joiden nimissä ja lukuun ammattijärjestö on neuvotellut, ovat todellisuudessa näennäisesti itsenäisiä ammatinharjoittajia eli palvelujen tarjoajia, jotka ovat työntekijöihin rinnastettavassa tilanteessa. Palvelujen tarjoaja voi nimittäin menettää asemansa itsenäisenä taloudellisena toimijana ja siis yrityksenä, kun se ei ratkaise itsenäisesti käyttäytymistään markkinoilla vaan on täysin riippuvainen päämiehestään, koska sillä ei ole mitään viimeksi mainitun toimintaan liittyvää taloudellista tai kaupallista riskiä ja se toimii mainitun päämiehen yritykseen kuuluvana organisaationa.

Toisaalta unionin oikeudessa tarkoitettu työntekijän käsite on määriteltävä objektiivisilla perusteilla, jotka luonnehtivat työsuhdetta, ja ottaen huomioon kyseisten henkilöiden oikeudet ja velvollisuudet. Näin ollen se, että kansallisen oikeuden mukaan kyseessä on itsenäinen palvelujen tarjoaja, ei estä sitä, että henkilön on katsottava olevan unionin oikeudessa tarkoitettu työntekijä, jos hänen itsenäisyytensä on vain fiktiivistä ja peittää todellisen työsuhteen. Tästä seuraa, että unionin oikeudessa tarkoitettuun työntekijän asemaan ei voi vaikuttaa se seikka, että henkilö on palkattu kansallisen oikeuden mukaisena itsenäisenä palvelujen tarjoajana, jos tämä henkilö toimii työnantajansa valvonnassa, kun on kyseessä muun muassa hänen vapautensa valita työaika, työskentelypaikka ja sisältö, ja jos hän ei osallistu tämän työnantajan kaupallisiin riskeihin ja jos hän toimii mainitun työnantajan yrityksessä työsuhteen kestämisajan muodostaen tämän kanssa taloudellisen kokonaisuuden.

(ks. 27, 31 ja 33–36 kohta)
Seikoista, jotka on otettava huomioon määritettäessä henkilön asuinpaikka, laadittu luettelo, joka on nykyisin kodifioituna asetuksen N:o 987/2009 11 artiklassa, ei ole tyhjentävä, eikä siinä ole määritetty hierarkkista järjestystä kyseisen artiklan 1 kohdassa vahvistetuille perusteille.

Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on henkilön elinetujen tavanomaisen keskuksen määrittämiseksi otettava huomioon kaikki asiaankuuluvat arviointiperusteet, erityisesti asetuksen N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä annetun asetuksen N:o 987/2009 11 artiklan 1 kohdassa mainitut arviointiperusteet, sekä kyseisen artiklan 2 kohdan nojalla asianomaisen tarkoitus siltä osin, mikä on hänen tosiasiallinen asuinpaikkansa. Tätä tarkoitusta on arvioitava pääasian objektiivisten tosiseikkojen ja olosuhteiden perusteella, koska pelkkä ilmoitus tarkoituksesta asua jossakin tietyssä paikassa ei sinällään ole riittävä kyseistä 2 kohtaa sovellettaessa.

Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun Euroopan asetuksen N:o 883/2004 1 artiklan j ja k alakohtaa on tulkittava siten, että tämän asetuksen 19 artiklan 1 kohtaa tai 20 artiklan 1 ja 2 kohtaa sovellettaessa on niin, että kun unionin kansalainen, joka asuu ensimmäisessä jäsenvaltiossa, sairastuu vakavasti ja äkillisesti lomalla toisessa jäsenvaltiossa, ja hänen on jäätävä tähän valtioon 11 vuodeksi sairautensa ja sen vuoksi, että erikoissairaanhoitoa on saatavilla sen paikan lähellä, jossa hän elää, tämän kansalaisen on katsottava ”oleskelevan” tässä toisessa jäsenvaltiossa, jos hänen elinetujensa tavanomainen keskus on ensimmäisessä jäsenvaltiossa. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on määrittää tämän kansalaisen elinetujen tavanomainen keskus arvioimalla kaikkia asiaankuuluvia tosiseikkoja ja ottaen huomioon asianomaisen henkilön tarkoitus, sellaisena kuin se ilmenee näistä tosiseikoista, koska pelkästään se seikka, että mainittu kansalainen on oleskellut toisessa jäsenvaltiossa pitkän ajanjakson ajan, ei sellaisenaan ja yksin riitä, jotta voitaisiin katsoa hänen asuvan tässä jäsenvaltiossa.

(ks. 59 kohta ja tuomiolauselma)
Kun kansallinen tuomioistuin varmistaa komission sellaisen päätöksen täytäntöönpanon, jossa todetaan tukijärjestelmä sääntöjenvastaiseksi ja sisämarkkinoille soveltumattomaksi ja määrätään kyseiset tuet perittäviksi takaisin mutta jossa ei yksilöidä näiden tukien kutakin saajaa eikä määritetä tarkkoja palautettavia määriä, sen on noudatettava kyseistä päätöstä, mutta sen ei sitä vastoin ole noudatettava kantoja, jotka komissio on ilmaissut mainitun päätöksen täytäntöönpanon yhteydessä. Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin SEU 4 artiklan 3 kohdassa määrätyn vilpittömän yhteistyön periaatteen perusteella otettava komission kannanotot arviointiseikkana huomioon käsiteltävänään olevassa asiassa.

On nimittäin niin, että koska kyseisiin kannanottoihin ja kansallisen tuomioistuimen mahdollisesti pyytämiin komission lausuntoihin sisältyvien tietojen tarkoituksena on helpottaa kansallisten viranomaisten tehtävän toteuttamista takaisinperintäpäätöksen välittömän ja tehokkaan täytäntöönpanon yhteydessä, vilpittömän yhteistyön periaatteen perusteella kansallisen tuomioistuimen on otettava kyseiset seikat arviointiseikkana huomioon käsiteltävänään olevassa asiassa ja perusteltava päätöksensä koko sille toimitetun asiakirja-aineiston kannalta.

(ks. 31 ja 32 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
35

Kuten julkisasiamies on näet todennut ratkaisuehdotuksensa 61 kohdassa, arvopapereiden pakkomyynti on hyvin kaukana tavanomaisesta arvopapereita koskevasta kaupankäyntitilanteesta säännellyillä markkinoilla tai muissa olosuhteissa. Arvopapereita ei pakkomyynnissä myy liikkeeseenlaskija tai haltija, vaan koska ne on ulosmitattu, niitä myydään kolmannen osapuolen vaatimuksesta ja asianomaisen jäsenvaltion lainkäyttöelimen määräyksestä yksinomaan velan maksamiseksi.
84

Koska osa Guardianin vaatimuksista on hyväksytty, komissio on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan, joita sille on aiheutunut sekä ensimmäisessä oikeusasteessa käydyssä oikeudenkäyntimenettelyssä että tämän valituksen yhteydessä, ja korvaamaan puolet Guardianille molemmissa oikeudenkäyntimenettelyissä aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista. Guardian vastaa puolesta omia oikeudenkäyntikulujaan, joita sille on aiheutunut näissä oikeudenkäyntimenettelyissä.
59

Edellä esitettyjen seikkojen perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että silloin, kun on kyse yhteisön tavaramerkillä suojatun merkin sellaista lainvastaista vertailevaa mainontaa tai sopimatonta jäljittelyä koskevasta väitteestä, joka on kielletty jäsenvaltion, jossa asiaa käsittelevä tuomioistuin sijaitsee, sopimattoman kilpailun estämisestä annetussa laissa, mainitun jäsenvaltion tuomioistuimen toimivaltaa ei kyseisen säännöksen mukaan ole mahdollista vahvistaa sen paikkakunnan nojalla, jossa tuon lain rikkomisesta aiheutuvaan vahinkoon kausaaliyhteydessä oleva tapahtuma on sattunut, jos siellä tuomioistuimen haastettu oletettu tekijä ei ole siellä itse toiminut. Tällaisessa tapauksessa mainitun säännöksen mukaan on sitä vastoin mahdollista vahvistaa sen paikkakunnan nojalla, jossa vahinko on ilmennyt, tuomioistuimen toimivalta käsitellä mainittuun kansalliseen lakiin perustuva vahingonkorvauskanne, joka on nostettu sellaista henkilöä vastaan, joka on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon ja jonka väitetään syyllistyneen kyseisessä jäsenvaltiossa tekoon, joka on aiheuttanut tai saattaa aiheuttaa vahinkoa asiaa käsittelevän tuomioistuimen toimialueella.
123

FLS Plast korostaa, että unionin yleisen tuomioistuimen on ollut 13.9.2010 mahdollista antaa ensimmäiset tuomionsa, joilla riidanalainen päätös on kyseenalaistettu. Unionin yleinen tuomioistuin on siis jo vuoden 2010 syyskuussa voinut antaa ratkaisun näiden kahden muun tuomion yhteydessä, ja se on tehnyt kaikki tätä varten tarvittavat taloudelliset arvioinnit ja tosiseikkoja koskevat tutkimukset. Mainitut tuomiot ovat lisäksi koskeneet Trioplast Industrieria (unionin yleisen tuomioistuimen tuomio Trioplast Industrier v. komissio, T‑40/06, EU:T:2010:388) ja Trioplast Wittenheimia (unionin yleisen tuomioistuimen tuomio Trioplast Wittenheim v. komissio, T‑26/06, EU:T:2010:387). Kaikki nyt käsiteltävän asian merkitykselliset tosiseikat ovat samoja, jotka on saatettu unionin yleinen tuomioistuimen käsiteltäväksi tuomion Trioplast Wittenheim vastaan komissio (EU:T:2010:387) yhteydessä. Mikään ei FLS Plastin mukaan oikeuta siis sitä yhden vuoden ja viiden kuukauden ajanjaksoa, joka on kulunut unionin yleisen tuomioistuimen viimeksi mainitun tuomion julistamisen ja valituksenalaisen tuomion julistamisen välillä.
92

Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on kuitenkin katsottu, että jotta tähän tarpeeseen tukeutuva oikeuttamisperuste voitaisiin hyväksyä, on selvitettävä, että kyseinen verotuksellinen etu on suorassa yhteydessä siihen, että tämä etu kompensoidaan kantamalla tietty vero, ja tämän yhteyden välittömyyttä on arvioitava kyseessä olevan säännöstön päämäärään nähden (em. yhdistetyt asiat Santander Asset Management SGIIC ym., tuomion 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).