ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Unionin tuomioistuimen tuomio (kymmenes jaosto) 23.4.2020 – Gugler France vastaan Gugler ja EUIPO

(asia C-736/18 P) ( 1 )

(Muutoksenhaku – EU-tavaramerkki – Kuviomerkki, jossa on sanaosa GUGLER – Gugler France SA:n esittämä mitättömyysvaatimus – Mitättömyyden vaatijan ja riidanalaisen tavaramerkin haltija välinen taloudellinen side – Sekaannusvaaran puuttuminen)

EU-tavaramerkki – EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä – Riidanalaisten merkkien haltijoiden välinen taloudellinen side

(Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)

(ks. 34–37 kohta)

Ratkaisu

1) Valitus hylätään.

2) Gugler France SA vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Alexander Guglerille ja Euroopan unionin teollisoikeuksien virastolle (EUIPO) muutoksenhakumenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

( 1 ) EUVL C 112, 25.3.2019.
2.

Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka – Ukrainan tilanteen johdosta toteutetut rajoittavat toimenpiteet – Rajoitukset unionin pääomamarkkinoille pääsyyn – Omaisuudensuojan ja elinkeinovapauden rajoittaminen – Suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen – Puuttuminen (Neuvoston päätös 2014/512/YUTP, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2014/659/YUTP; neuvoston asetus N:o 833/2014, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 960/2014) (ks. 61, 62, 66, 68 ja 79-82 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/2003 8 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että lapsen on pitänyt olla fyysisesti jäsenvaltiossa, jotta hänen voidaan katsoa asuvan kyseisessä jäsenvaltiossa tuossa säännöksessä tarkoitetulla tavalla. Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisilla olosuhteilla, jos ne oletetaan näytetyiksi toteen, eli yhtäältä sillä, että isä on kohdistanut äitiin pakkoa, minkä seurauksena äiti on synnyttänyt heidän lapsensa kolmannessa valtiossa ja asunut siellä kyseisen lapsen kanssa tämän syntymästä alkaen, ja toisaalta sillä, että äidin tai lapsen perusoikeuksia on loukattu, ei ole tältä osin vaikutusta.

Asetuksen N:o 2201/2003 johdanto-osan 12 perustelukappaleesta ilmenee tältä osin, että kyseinen asetus on laadittu pyrkimällä turvaamaan lapsen etu, ja siinä on tätä varten annettu etusija läheisyyden periaatteelle. Lainsäätäjä on näet katsonut, että lapsen asuinpaikkaa maantieteellisesti lähellä olevalla tuomioistuimella on parhaat edellytykset arvioida lapsen edun mukaisesti toteutettavat toimenpiteet. Kyseisessä perustelukappaleessa todetaan, että toimivallan pitäisi siis ensisijaisesti olla tuomioistuimilla siinä jäsenvaltiossa, jossa lapsen asuinpaikka on, paitsi tietyissä olosuhteissa lapsen asuinpaikan muuttuessa tai vanhempainvastuun kantajien sovittua toisin.

Asetuksen N:o 2201/2003 8 artikla ilmaisee tuota tavoitetta, kun sen mukaan yleinen toimivalta vanhempainvastuuta koskevissa asioissa on sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa lapsella on asuinpaikka (tuomio 15.2.2017, W ja V, C-499/15, EU:C:2017:118, 52 kohta).

Unionin lainsäätäjän antama merkitys maantieteelliselle läheisyydelle määritettäessä vanhempainvastuuta koskevissa asioissa toimivaltaista tuomioistuinta ilmenee myös asetuksen N:o 2201/2003 13 artiklan 1 kohdasta, jonka mukaan jäsenvaltion tuomioistuimen toimivallan perustana on pelkkä lapsen olinpaikka juuri silloin, kun hänen ei voida katsoa ”asuvan” missään jäsenvaltiossa kyseisen asetuksen 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ja kun kyseistä toimivaltaa ei voida määrittää saman asetuksen 12 artiklan nojalla.

Unionin tuomioistuin on siten katsonut, että se, että lapsen asuinpaikan katsotaan olevan tietyssä jäsenvaltiossa, edellyttää ainakin sitä, että lapsi on ollut fyysisesti kyseisessä jäsenvaltiossa (tuomio 15.2.2017, W ja V, C-499/15, EU:C:2017:118, 61 kohta).

Tämän tuomion 45–52 kohdassa esitetyistä seikoista ilmenee, että fyysinen läsnäolo jäsenvaltiossa, johon lapsen väitetään integroituneen, on välttämättä edellytys, jonka on täytyttävä ennen kuin kyseisen läsnäolon pysyvyyttä arvioidaan, ja että asetuksessa N:o 2201/2003 tarkoitetun asuinpaikan ei siis voida katsoa olevan jäsenvaltiossa, jossa lapsi ei ole milloinkaan ollut. Tätä tulkintaa tukee se asema, jossa asetuksen N:o 2201/2003 8 artiklan 1 kohta on kyseisessä asetuksessa vahvistettujen vanhempainvastuuta koskeviin asioihin sovellettavien toimivaltasääntöjen joukossa.

(ks. 48, 49, 51–54 ja 70 kohta sekä tuomiolauselma)
Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13.6.2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS, sellaisena kuin se on muutettuna 26.2.2009 tehdyllä neuvoston puitepäätöksellä 2009/299/YOS, 1 artiklan 3 kohtaa, 5 artiklaa ja 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että silloin, kun täytäntöönpanosta vastaavalla oikeusviranomaisella on tiedossaan seikkoja, jotka osoittavat rakenteellisia tai yleisiä puutteita pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion rangaistuslaitoksissa vallitsevissa vankeusolosuhteissa, minkä paikkansapitävyys ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä ottamalla huomioon kaikki käytettävissä olevat päivitetyt tiedot,

– täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen ei voi katsoa, ettei todellista vaaraa ole siitä, että henkilö, josta on annettu eurooppalainen pidätysmääräys vankeusrangaistuksen täytäntöönpanemiseksi, joutuu Euroopan unionin perusoikeuskirjan 4 artiklassa kielletyn epäinhimillisen tai halventavan kohtelun kohteeksi, vain sillä perusteella, että tällä henkilöllä on pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa oikeussuojakeino, jonka avulla hän voi riitauttaa vankeusolosuhteensa, vaikka mainittu viranomainen voi ottaa tällaisen oikeussuojakeinon olemassaolon huomioon päättäessään asianomaisen henkilön luovuttamisesta

– täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on tutkittava vain niissä rangaistuslaitoksissa vallitsevat vankeusolosuhteet, joihin mainittu henkilö kyseisellä viranomaisella olevien tietojen mukaan tullaan todennäköisesti sijoittamaan, silloinkin, kun kyse on väliaikaisesta tai siirtymävaiheen ajaksi tapahtuvasta sijoittamisesta

– täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on tutkittava tätä tarkoitusta varten asianomaisen henkilön osalta vain ne konkreettiset ja yksityiskohtaiset vankeusolosuhteet, joilla on merkitystä ratkaistaessa sitä, kohdistuuko tähän todellinen vaara perusoikeuskirjan 4 artiklan vastaisesta epäinhimillisestä tai halventavasta kohtelusta

– täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen voi ottaa huomioon tietoja, jotka on toimittanut jokin muu pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion viranomainen kuin pidätysmääräyksen antanut oikeusviranomainen, kuten vakuuttelun siitä, ettei asianomainen henkilö joudu perusoikeuskirjan 4 artiklassa kielletyn epäinhimillisen tai halventavan kohtelun kohteeksi.

(ks. 117 kohta ja tuomiolauselma)
13

Kyseisen direktiivin 13 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että sähkön, maakaasun, kaukolämmityksen ja/tai kaukojäähdytyksen ja kotitalouksien lämpimän käyttöveden loppukäyttäjille tarjotaan, sikäli kuin se on teknisesti mahdollista, taloudellisesti järkevää ja oikeassa suhteessa mahdollisiin energiansäästöihin, kilpailukykyisin hinnoin käyttäjäkohtaiset mittarit, jotka kuvaavat tarkasti loppukäyttäjän todellista energiankulutusta ja antavat tiedot sen todellisesta ajoittumisesta. Kun olemassa oleva mittari korvataan, on aina tarjottava kilpailukykyisin hinnoin käyttäjäkohtaista mittaria, paitsi jos se on teknisesti mahdotonta tai se ei ole kustannustehokasta, kun otetaan huomioon pitkän aikavälin arvioidut mahdolliset säästöt. Käyttäjäkohtaista mittaria on tarjottava kilpailukykyisin hinnoin aina kun on kyse uuteen rakennukseen tai sellaiseen rakennukseen, johon kohdistetaan [rakennusten energiatehokkuudesta 16.12.2002 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivissä 2002/91/EY [(EYVL 2003, L 1, s. 65)] tarkoitettuja merkittäviä kunnostustöitä, sijoitettavasta uudesta liittymästä. 2. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että energian jakelijoiden, jakeluverkon haltijoiden ja energian vähittäismyyntiyritysten suorittama laskutus perustuu, kun se on tarkoituksenmukaista, todelliseen energiankulutukseen, ja laskutus tapahtuu selkeällä ja ymmärrettävällä tavalla. Laskun mukana on asetettava saataville asiaankuuluvat tiedot, joiden avulla loppukäyttäjä saa kattavan selvityksen senhetkisistä energiakustannuksista. Todelliseen kulutukseen perustuva laskutus on suoritettava niin usein, että käyttäjät pystyvät säätelemään omaa energiankulutustaan.”
8

Direktiivin 2002/58 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Viestinnän luottamuksellisuus”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on kansallisella lainsäädännöllä varmistettava yleisen viestintäverkon ja yleisesti saatavilla olevien sähköisten viestintäpalvelujen välityksellä tapahtuvan viestinnän ja siihen liittyvien liikennetietojen luottamuksellisuus. Niiden on erityisesti kiellettävä se, että muut henkilöt kuin käyttäjät ilman kyseisten käyttäjien nimenomaista suostumusta kuuntelevat, salakuuntelevat, tallentavat tai muulla tavalla sieppaavat tai valvovat viestintää ja siihen liittyviä liikennetietoja, jollei se ole laillisesti sallittua 15 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Mitä tässä kohdassa säädetään, ei estä teknistä tallentamista, joka on tarpeen viestinnän välittämiselle, tämän rajoittamatta luottamuksellisuuden periaatteen soveltamista. – – 3. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tietojen tallentaminen tai tilaajan tai käyttäjän päätelaitteelle tallennettujen tietojen käyttäminen sallitaan ainoastaan sillä edellytyksellä, että kyseinen tilaaja tai käyttäjä on antanut suostumuksensa saatuaan selkeät ja kattavat tiedot muun muassa käsittelyn tarkoituksesta direktiivin [95/46] mukaisesti. Tämä ei estä teknistä tallentamista tai käyttöä, jonka ainoana tarkoituksena on toteuttaa viestinnän välittäminen sähköisissä viestintäverkoissa tai joka on ehdottoman välttämätöntä tietoyhteiskuntapalvelun tarjoajalle sellaisen palvelun tarjoamiseksi, jota tilaaja tai käyttäjä on erityisesti pyytänyt.”
4

Kyseisen direktiivin 8 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden on toimitettava komissiolle välittömästi teknisiä määräyksiä koskevat ehdotukset, paitsi kun on kyse kansainvälisen tai eurooppalaisen standardin käyttöönotosta sellaisenaan, jolloin pelkkä tiedonanto riittää, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 10 artiklan säännösten soveltamista. Niiden on toimitettava komissiolle myös ilmoitus niistä syistä, joiden vuoksi tällaisen teknisen määräyksen laatiminen on tarpeen, jollei näitä syitä selvitetä jo ehdotuksessa.”
24

On todettava, että unionin tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus tulkita direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa asiassa, joka johti 13.6.2013 annettuun tuomioon Kostov (C‑62/12, EU:C:2013:391), jossa oli kysymys siitä, oliko henkilö, joka oli pääasiallisen liiketoimintansa osalta arvonlisäverovelvollinen, velvollinen maksamaan arvonlisäveroa satunnaisesti toteuttamistaan toimista tilanteessa, jossa kyseisen henkilön sivutoiminta, joka oli kylläkin luonteeltaan liiketoimintaa ja liittyi läheisesti pääasialliseen liiketoimintaan, ei vastannut pääasiallista toimintaa. Unionin tuomioistuin totesi, että luonnollista henkilöä, joka on jo arvonlisäverovelvollinen sellaisen liiketoiminnan osalta, jota hän harjoittaa pysyvästi, on pidettävä ”verovelvollisena” kaikesta muusta, satunnaisesti harjoittamastaan liiketoiminnasta sillä edellytyksellä, että kyseinen toiminta on arvonlisäverodirektiivin 9 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettua toimintaa (ks. vastaavasti tuomio 13.6.2013, Kostov, C‑62/12, EU:C:2013:391, 31 kohta).
81

Tällainen mahdollisuus on sopusoinnussa sen asiayhteyden kanssa, johon kyseinen säännös kuuluu, sillä direktiivi 2001/29 koskee erityisesti tekijänoikeuden oikeudellista suojaa sisämarkkinoilla siten, että tietoyhteiskunnalle annetaan erityinen merkitys, kuten sen 1 artiklan 1 kohdasta ilmenee. Kuten unionin tuomioistuin on useaan otteeseen korostanut, linkeillä edistetään internetin moitteetonta toimintaa, jolla on erityinen merkitys perusoikeuskirjan 11 artiklassa taatulle sananvapaudelle ja tiedonvälityksen vapaudelle sekä mielipiteiden ja tietojen vaihdolle kyseisessä verkossa, jolle on ominaista valtavien tietomäärien saatavuus (tuomio 8.9.2016, GS Media, C-160/15, EU:C:2016:644, 45 kohta ja tuomio 7.8.2018, Renckhoff, C-161/17, EU:C:2018:634, 40 kohta).
106

Viidenteen ja kuudenteen kysymykseen on edellä esitetyn perusteella vastattava, että direktiivin 95/46 2 artiklan h alakohtaa ja 7 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa verkkosivuston ylläpitäjä liittää mainitulle sivustolle yhteisöliitännäisen, jolla kyseisellä sivustolla kävijän selain voi hakea mainitun liitännäisen tarjoajan sisältöjä ja välittää tässä yhteydessä mainitulle tarjoajalle kävijän henkilötietoja, mainitun ylläpitäjän on saatava kyseisissä säännöksissä tarkoitettu suostumus ainoastaan henkilötietojen käsittelyä koskevan toiminnon tai toimintojen kokonaisuuden osalta, jonka osalta se määrittelee tosiasiassa tarkoituksen ja keinot. Kyseisen direktiivin 10 artiklaa on lisäksi tulkittava siten, että myös tässä säännöksessä säädetty informointivelvollisuus koskee tällaisessa tilanteessa mainittua ylläpitäjää mutta että tietojen, jotka viimeksi mainitun on annettava rekisteröidylle, ei tarvitse kuitenkaan koskea kuin henkilötietojen käsittelyä koskevaa toimintoa tai toimintojen kokonaisuutta, jonka osalta se määrittelee tosiasiassa tarkoituksen ja keinot.
8

Suoritettavan maksun määrä, josta säädetään InfrAG:n 8 §:n liitteen 1 momentissa, lasketaan moottorin tilavuuden, käyttövoiman (kipinäsytytys/puristussytytys) ja päästöluokan mukaan. Kyseisen momentin sanamuoto on seuraava: ”Infrastruktuurin käyttömaksu on, 1. kun kyseessä on kymmenen päivän vinjetti ajoneuvoille, joiden osalta 3 kohdan mukaisen vuosivinjetin hankkimiseksi on maksettava a) alle 20 euron infrastruktuurin käyttömaksu, 2,50 euroa b) alle 40 euron infrastruktuurin käyttömaksu, 4 euroa c) alle 70 euron infrastruktuurin käyttömaksu, 8 euroa d) alle 100 euron infrastruktuurin käyttömaksu, 14 euroa e) alle 130 euron infrastruktuurin käyttömaksu, 20 euroa ja f) 130 euron infrastruktuurin käyttömaksu, 25 euroa 2. kun kyseessä on kahden kuukauden vinjetti ajoneuvoille, joiden osalta 3 kohdan mukaisen vuosivinjetin hankkimiseksi on maksettava a) alle 20 euron infrastruktuurin käyttömaksu, 7 euroa b) alle 40 euron infrastruktuurin käyttömaksu, 11 euroa c) alle 70 euron infrastruktuurin käyttömaksu, 18 euroa d) alle 100 euron infrastruktuurin käyttömaksu, 30 euroa e) alle 130 euron infrastruktuurin käyttömaksu, 40 euroa ja f) 130 euron infrastruktuurin käyttömaksu, 50 euroa 3. kun kyseessä on vuosivinjetti a) 1 §:n 1 momentin 1 ja 3 kohdassa tarkoitetuille ajoneuvoille, joissa on iskumäntä- tai kiertomäntämoottori ja joiden iskutilavuus on 100 cm3 tai osa siitä, jos aa) niiden käyttövoimana on kipinäsytytysmoottori ja aaa) ne eivät täytä bbb ja ccc alakohdassa tarkoitettuja päästöluokkien vaatimuksia tai näiden noudattamista ei ole asianmukaisesti osoitettu, 6,50 euroa bbb) ne täyttävät Euro 4- tai Euro 5 ‑päästöluokan vaatimukset, 2 euroa ccc) ne täyttävät Euro 6 ‑päästöluokan vaatimukset, 1,80 euroa bb) niiden käyttövoimana on puristussytytysmoottori ja aaa) ne eivät täytä bbb ja ccc alakohdassa tarkoitettuja päästöluokkien vaatimuksia tai näiden noudattamista ei ole asianmukaisesti osoitettu, 9,50 euroa bbb) ne täyttävät Euro 4- tai Euro 5 ‑päästöluokan vaatimukset, 5 euroa ccc) ne täyttävät Euro 6 ‑päästöluokan vaatimukset, 4,80 euroa b) 1 §:n 1 momentin 2 kohdassa tarkoitetuille ajoneuvoille sallitun kokonaispainon kutakin 200 kilogrammaa tai osaa siitä kohti, 16 euroa kuitenkin yhteensä enintään 130 euroa.”
3

[Euroopan unionin] tavaramerkistä 26.2.2009 annettua neuvoston asetusta (EY) N:o 207/2009 (EUVL 2009, L 78, s. 1) muutettiin 16.12.2015 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 2015/2424 (EUVL 2015, L 341, s. 21), joka tuli voimaan 23.3.2016. Se on sittemmin kumottu ja korvattu 1.10.2017 alkaen Euroopan unionin tavaramerkistä 14.6.2017 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) 2017/1001 (EUVL 2017, L 154, s. 1). On kuitenkin niin, että kun otetaan huomioon käsiteltävässä tapauksessa kyseessä olevan menettämishakemuksen esittämispäivämäärä eli 18.11.2013, joka on soveltuvan aineellisen oikeuden määräytymisen kannalta määräävä, tähän oikeusriitaan sovelletaan asetuksen N:o 207/2009 aineellisia säännöksiä.
1)

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 7.5.2002 annetulla neuvoston direktiivillä 2002/38/EY, 9 artiklan 2 kohdan c alakohdan ensimmäistä luetelmakohtaa ja yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 52 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen monitahoisten palvelujen suoritus, joka muodostuu suorana verkkolähetyksenä toteutettavien eroottisten vuorovaikutteisten istuntojen tarjoamisesta, on kyseisissä säännöksissä tarkoitettua viihdetoimintaa, jonka tosiasiallisena suorituspaikkana on näiden säännösten mukaisesti pidettävä paikkaa, jossa palvelujen suorittajalla on liiketoimintansa kotipaikka tai kiinteä toimipaikka, josta kyseinen palvelu suoritetaan, taikka jos tällaista kotipaikkaa tai kiinteää toimipaikkaa ei ole, suorittajan kotipaikkaa tai vakinaista asuinpaikkaa.
Työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 12.3.2001 annettua neuvoston direktiiviä 2001/23/EY, ja erityisesti sen 3–5 artiklaa, on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan silloin, kun yritys luovutetaan sellaisessa tuomioistuimen valvonnassa tapahtuvalla luovutuksella toteutettavaa tuomioistuinpäätökseen perustuvaa uudelleenjärjestelyä koskevassa menettelyssä, jonka tarkoituksena on luovuttajan tai sen toimintojen turvaaminen kokonaisuudessaan tai osittain, luovutuksensaajalla on oikeus valita ne työntekijät, joiden se haluaa siirtyvän palvelukseensa.
8

Mainitun asetuksen 18 artiklassa täsmennetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltio, joka on tämän asetuksen perusteella vastuussa hakemuksen käsittelystä, on velvollinen: a) ottamaan 21, 22 ja 29 artiklassa säädettyjen edellytysten mukaisesti vastaan hakijan, joka on jättänyt hakemuksen toisessa jäsenvaltiossa; b) ottamaan 23, 24, 25 ja 29 artiklassa säädettyjen edellytysten mukaisesti takaisin hakijan, jonka hakemusta käsitellään ja joka on jättänyt hakemuksen toisessa jäsenvaltiossa tai joka oleskelee ilman oleskelulupaa toisessa jäsenvaltiossa; c) ottamaan 23, 24, 25 ja 29 artiklassa säädettyjen edellytysten mukaisesti takaisin kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön, joka on käsittelyn kuluessa peruuttanut hakemuksensa ja jättänyt hakemuksen toisessa jäsenvaltiossa tai joka oleskelee toisessa jäsenvaltiossa ilman oleskelulupaa; d) ottamaan 23, 24, 25 ja 29 artiklassa säädettyjen edellytysten mukaisesti takaisin kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön, jonka hakemus on hylätty ja joka on jättänyt hakemuksen toisessa jäsenvaltiossa tai joka oleskelee ilman oleskelulupaa toisessa jäsenvaltiossa. 2. Jäsenvaltion, joka on vastuussa hakemuksen käsittelystä, on 1 kohdan a ja b alakohdan soveltamisalaan kuuluvissa tapauksissa käsiteltävä hakijan jättämä kansainvälistä suojelua koskeva hakemus tai saatettava päätökseen sen käsittely. Jos hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio oli 1 kohdan c alakohdan soveltamisalaan kuuluvissa tapauksissa lopettanut hakemuksen käsittelyn siksi, että hakija oli peruuttanut sen ennen ensimmäisessä käsittelyssä itse asian osalta tehtävää päätöstä, kyseisen jäsenvaltion on varmistettava, että hakijalla on oikeus pyytää, että hänen hakemuksensa käsittely saatetaan päätökseen tai että hän voi jättää uuden kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen – – Jos hakemus on 1 kohdan d alakohdan soveltamisalaan kuuluvissa tapauksissa hylätty ainoastaan ensimmäisessä käsittelyssä, hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion on varmistettava, että asianomaisella henkilöllä on tai on ollut mahdollisuus tehokkaaseen oikeussuojakeinoon direktiivin 2013/32/EU 46 artiklan mukaisesti.”
88

Kun tuomioistuimella, jossa on haettu muutosta päätökseen, jolla uusi kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on jätetty tutkimatta, on käytettävissään seikkoja, jotka hakija on esittänyt osoittaakseen tällaisen vaaran olemassaolon jäsenvaltiossa, joka on jo myöntänyt toissijaista suojelua, tämän tuomioistuimen on objektiivisten, luotettavien, tarkkojen ja asianmukaisesti päivitettyjen tietojen perusteella ja unionin oikeudessa taattuun perusoikeuksien suojan tasoon nähden arvioitava, onko kyse puutteista, olivatpa ne systeemisiä tai yleisiä tai koskivatpa ne tiettyjä henkilöryhmiä (ks. analogisesti tuomio 19.3.2019, Jawo, C‑163/17, 90 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
18

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksillään, jotka on syytä tutkia yhdessä, olennaisilta osin sitä, onko direktiivin 93/13 2 artiklan b ja c alakohtaa tulkittava siten, että yhtäältä yrityksen työntekijää ja hänen puolisoaan, jotka tekevät kyseisen yrityksen kanssa ensisijaisesti mainitun yrityksen henkilökunnan jäsenille tarkoitetun luottosopimuksen yksityisasunnon hankinnan rahoittamiseksi, on pidettävä kyseisen direktiivin 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettuina ”kuluttajina” ja toisaalta samaa yritystä on luoton myöntämisen osalta pidettävä mainitun 2 artiklan c alakohdassa tarkoitettuna ”elinkeinonharjoittajana”.
20

Tässä yhteydessä on muistutettava, että direktiivin 92/83 27 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on vapautettava tässä direktiivissä tarkoitetut tuotteet yhdenmukaistetusta valmisteverosta edellytyksin, jotka niiden on vahvistettava näiden valmisteverovapautuksien oikean ja välittömän soveltamisen varmistamiseksi sekä veropetosten, veron kiertämisen tai muiden väärinkäytösten torjumiseksi, kun nämä tuotteet on sekä denaturoitu jonkin jäsenvaltion määräysten mukaisesti että tarkoitettu käytettäviksi muiden kuin ihmisravinnoksi tarkoitettujen tuotteiden valmistukseen.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain Skatteverket (Ruotsin verohallinto) ja Srf konsulterna AB (jäljempänä Srf) ja jossa on kyse Skatterättsnämndenin (Ruotsin keskusverolautakunta) antamasta ennakkoratkaisusta, jossa täsmennetään, miten Ruotsissa on arvonlisäverotuksessa kohdeltava viisipäiväistä kirjanpitokoulutusta, joka tarjotaan toisessa jäsenvaltiossa verovelvollisille, joiden liiketoiminnan kotipaikka on Ruotsissa tai joilla on kiinteä toimipaikka Ruotsissa.