YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)

25 päivänä huhtikuuta 1996

Asia T-274/94

Antonio Castellacci

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Henkilöstö — Perheenhuoltajan lisä — Asumista koskeva edellytys — Huollettavana olevaan lapseen rinnastettavasta henkilöstä maksettava lisä — Perusteettomasti maksetun etuuden palauttaminen”

Täydellinen teksli ranskan kielellä II-579

Aihe:

Kanne, jossa vaaditaan — vastaajan 24.11.1993 tekemän sen päätöksen kumoamista, joka koski perheenhuoltajan lisän ja huollettavana olevaan lapseen rinnastettavasta henkilöstä maksettavan lisän peruuttamista ja niiden määrien palauttamista, joita kantaja on saanut vastaajan mukaan perusteettomasti ja — vastaajan 26.1.1994 tekemän sen päätöksen kumoamista, jossa vahvistettiin yksityiskohdat niiden lisien takaisinmaksamiseksi, jotka oli palautettava 24.11.1993 tehdyn päätöksen perusteella.

Lopputulos:

Hylkääminen.

Tuomion lyhennelmä

Kantaja, joka on Brysselissä työskentelevä komission virkamies ja jonka palkkaluokka on A 6, siirrettiin väliaikaisesti Roomaan, josta hän palasi Brysseliin 1.2.1991. Vastaaja myönsi kantajalle hänen hakemuksestaan ajanjaksolta 1.7.1990-30.6.1991perheenhuoltajan lisän Euroopan yhteisöjen henkilöstösääntöjen Gäljempänä henkilöstösäännöt) liitteen VII 1 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaisesti ja huollettavana olevaan lapseen rinnastettavasta henkilöstä maksettavan lisän henkilöstösääntöjen 2 artiklan 4 kohdan mukaisesti. Tätä seuranneilla päätöksillä oikeutta näihin lisiin pidennettiin 30.6.1993 asti.

Sen jälkeen kun vastaaja oli lopettanut huollettavana olevaan lapseen rinnastettavasta henkilöstä maksettavan lisän maksamisen 1.7.1993 asti taannehtivasti sillä perusteella, että kantaja ei enää täyttänyt tämän lisän saamisen edellytyksiä, vastaaja antoi 24.11.1993 tekemällään päätöksellä kantajalle tiedoksi, että lisä on palautettava henkilöstösääntöjen 85 artiklan mukaisesti takaisin, että perheenhuoltajan lisä peruutetaan välittömin vaikutuksin ja että tällaisena lisänä perusteettomasti saadut summat on myös palautettava henkilöstösääntöjen 85 artiklan mukaisesti. Huollettavana olevaan lapseen rinnastettavasta henkilöstä maksettavan lisän osalta päätöksessä korostettiin, että komission lääkäripalvelujen mukaan kantajan äiti Marino ei ollut hoitajan tarpeessa, minkä vuoksi hoitajasta aiheutuvia kustannuksia ei hyväksytty, ja että asianosainen ei ollut esittänyt tositteita hoitajasta suoritetuista maksuista, vaikka vastaaja oli useasti pyytänyt kantajalta todisteita siitä, että maksuja oli todellisuudessa suoritettu. Perheenhuoltajan lisän osalta 24.11.1993 tehdyssä päätöksessä katsottiin, että kantajan äiti ei asunut vakituisesti Brysselissä samassa taloudessa kantajan kanssa, minkä vuoksi tämän lisän myöntämisedellytykset eivät täyttyneet.

Kantaja vastaanotti vastaajalta ensin 20.1.1994 päivätyn kirjeen, jossa täsmennettiin ajanjaksolta 1.2.1991-31.12.1993 maksettujen määrien palauttamisen yksityiskohdat, ja tämän jälkeen 26.1.1994 päivätyn kirjeen, jolla kumottiin ja korvattiin aikaisempi kirje ja muutettiin takaisinmaksamisen porrastusta; tämän jälkeen kantaja teki 22.2.1994 valituksen 24.11.1993 ja 20.1.1994 tehdyistä päätöksistä. Valitus hylättiin 4.5.1994 tehdyllä päätöksellä.

Tutkittavaksi ottaminen

Koska tutkittavaksi ottamisen edellytykset ovat pakottavia, tuomioistuin voi tutkia ne viran puolesta. Valituksen ja kanteen välttämätöntä vastaavuutta koskevan periaatteen mukaan kannetta edeltävässä hallinnollisessa vaiheessa tehdyssä valituksessa esitettyjen vaatimusten ja kanteessa esitettyjen vaatimusten on vastattava toisiaan. Käsiteltävänä olevassa tapauksessa 22.2.1994 tehty valitus on tehty nimenomaisesti 20.1.1994 päivätystä päätöksestä, kun taas kanne koskee 26.1.1994 päivätyn päätöksen kumoamista. Vaikka toimella, josta valitus on virallisesti tehty, ei ole enää oikeusvaikutuksia, vastaajan tekemästä hylkäyspäätöksestä ilmenee silti, että nimittävä viranomainen oli täysin ymmärtänyt, että valituksella oli tarkoitus riitauttaa se päätös, jolla oli vahvistettu perusteettomasti saatujen lisien palauttamisen yksityiskohdat. Tämän vuoksi on katsottava, että vaatimukset 26.1.1994 tehdyn päätöksen kumoamiseksi voidaan ottaa tutkittavaksi (16 kohta).

Viittaukset: asia 242/85, Geist v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 20.5.1987 (Kok. 1987, s. 2181, 9 kohta); asia 224/87, Koutchoumoff v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 26.1.1989 (Kok 1989 s. 99, 10 kohta); asia T-57/89, Alexandrakis v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 29.3.1990 (Kok. 1990, s. II-143. 8 kohta); asia T-l/90, Pérez-MínguezCasariego v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 20.3.1991 (Kok. 1991, s. II-143, 45-49 kohta); asia T-545/93, Kschwendt v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 13.7.1995 (Kok. H. 1995, s. II-565, 26 kohta) ja yhdistetyt asiat T-39/93 ja T-553/93. Baltsavias v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 11.10.1995 (Kok. H. 1995, s. II-695,73 kohta).

Pääasia

Perheenhuoltajan lisä

Kanneperuste, joka koskee henkilöstösääntöjen liitteen VII 1 artiklan 2 kohdan c alakohdan rikkomista

Henkilöstösääntöjen liitteen VII 1 artiklan 2 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että siinä edellytetään asianomaisten perheenjäsenten asuvan samassa taloudessa. Kyseisen henkilön on asuttava vakituisesti virkamiehen kanssa yhdessä, ja hänen on siten perustettava koti kyseisen virkamiehen luokse ammatillisten, taloudellisten ja sosiaalisten suhteidensa kiinnekohdan luomista varten. Siten ”henkilöstösääntöjen liitteen VII 1 artiklan 2 kohdan c alakohdan (perheenhuoltajan lisä) yleiset täytäntöönpanosäännökset” (jäljempänä täytäntöönpanosäännökset) ovat henkilöstösääntöjen liitteen VIII artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaisia (22 kohta).

Viittaukset: asia 248/87, Mouriki v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 23.3.1988 (Kok. 1988, s. 1721, 13 kohta).

Kantaja myöntää äitinsä matkustaneen useasti Italiaan sen ajanjakson aikana, joka ulottuu helmikuusta 1991 maaliskuuhun 1992. Lisäksi kantaja on esittänyt 2.5.1992 päivätyn kirjallisen selvityksen, jonka mukaan Italiassa asuva R toteaa huolehtivansa kantajan äidin päivittäisestä hoitamisesta. Kantaja ei myöskään ole kiistänyt sitä, että kyseiset lisät oli maksettu hänen äitinsä tilille Italiaan 30.6.1992 asti. Lisäksi sitä, että kantajan äidillä on erityinen henkilökortti, ei ole sinänsä pidettävä tässä asiassa riittävänä näyttönä siitä, että hän olisi vakituisesti asunut tietyssä paikassa, varsinkin lain tämä kortti oli myönnetty maaliskuussa 1992 eli aikana, jolloin — kuten kantaja myöntää — äiti oli usein poissa kantajan kodista. Asianosaiset eivät ole vedonneet tiettyihin lääkärinlaskuihin näyttönä kantajan äidin asuinpaikasta kyseisenä ajanjaksona. Tältä osin kolmea laskua pelkästään lääkärin vastaanotolla käymisestä ei voida pitää luonteeltaan sellaisina, että niillä todistettaisiin vakituinen asuminen tietyssä paikassa. Kantaja ei siten ole näyttänyt, että hänen äitinsä asui vakituisesti samassa taloudessa hänen kanssaan. Siksi vastaajan on katsottava perustellusti peruuttaneen perheenhuoltajan lisän maksamisen tältä ajanjaksolta (23-27 kohta).

Sen ajanjakson osalta, joka ulottuu kesäkuusta 1992 päätöksen tekemiseen 24 11 1993, on todettava, että kantaja ei ole esittänyt vastaajalle täydentävää näyttöä, jota häneltä oli pyydetty useita kertoja. Vastaajaa ei siten voida moittia siitä, että se oli katsonut, että kantajan esittämä näyttö ei riittänyt sen toteennäyttämiseksi, että hänen äitinsä asui vakituisesti hänen luonaan. Ensinnäkin kahden brysseliläisen lääkärin antamat kuitit osoittavat ainoastaan, että hänen äitiään oli hoidettu Brysselissä, mutta ne eivät osoita sitä, että äiti olisi asunut vakituisesti kantajan kanssa. Toiseksi ne asiakirjat, jotka sisältävät D:n esittämiä selvityksiä, eivät ole riittävän luotettavia, koska ei ole poissuljettua, että ne olisi annettu ainoastaan miellyttämistarkoituksessa, varsinkin kun kyseisenä aikana D, joka työskenteli myös kantajan kodinhoitajana, oli alisteisessa suhteessa kantajaan. Lisäksi sen selvityksen todistusarvo, jossa D toteaa antaneensa lääketieteellistä hoitoa toukokuusta 1992 lähtien, on kyseenalainen, koska R oli allekirjoittanut samanlaisen selvityksen Italiasta atmetusia hoidosta täsmentämättä ajanjaksoa, jolloin hoitoa oli annettu (28 kohta).

Riidanalaisen päätöksen tekemisen jälkeen laadituilla asiakirjoilla ei voi olla vaikutusta vastaajan tekemän päätöksen lainmukaisuuteen ottaen erityisesti huomioon, että henkilöstösääntöjen liitteen VII 2 artiklan 4 kohdan mukaan Iisan myöntämistä hakevan virkamiehen on toimitettava hakemuksen perustelevat asiakirjat. Kantaja ei ole väittänyt, että hänellä ei olisi ollut mahdollisuutta esittää muuta näyttöä, ennen kuin vastaaja teki kyseisen päätöksen. Päätöksen laillisuutta on arvioitava siten ainoastaan niiden seikkojen perusteella, jotka olivat vastaajan tiedossa sen tehdessä kyseistä päätöstä, eikä siten ole syytä tutkia sellaisten asiakirjojen todistusarvoa, jotka kantaja on esittänyt ensimmäistä kertaa vasta kanteen yhteydessä (29 kohta).

Edellä esitetyn perusteella vastaaja on perustellusti katsonut, että kantajan äiti ei asunut vakituisesti hänen luonaan sen ajanjakson aikana, joka ulottuu kesäkuusta 1992 riidanalaisen päätöksen tekemiseen, ja että tämän vuoksi perheenhuoltajan lisän myöntämisedellytykset eivät olleet täyttyneet (30 ja 31 kohta).

Huollettavana olevaan lapseen rinnastettavasta henkilöstä maksettava lisä

Ainoa kanneperuste, joka koskee henkilöstösääntöjen liitteen VII 2 artiklan 4 kohdan rikkomista

Määriteltäessä sitä, onko kantaja ottanut täyttääkseen lakisääteisen elatusvelvollisuuden, josta hänelle on aiheutunut raskas taakka, ne kaksi lääkärintodistusta, jotka kantaja on esittänyt osoittaakseen sen, että hänen äitinsä tarvitsi terveydellisen tilansa vuoksi päivittäistä hoitoa, osoittavat ainoastaan sen, että äiti tarvitsi apua ja hoitoa kotona säännöllisesti. Näiden kahden lääkärintodistuksen perusteella ei siten voida päätellä, että kantajan äidin terveydentila oli sellainen, että hoitajan olisi pitänyt olla hänen kanssaan päivittäin. Koska tämä näyttö ei ole riittävää, vastaaja on perustellusti pyytänyt lisänäytön esittämistä (40 kohta).

Lisäksi kantaja on esittänyt sen väitteen tueksi, joka koskee päivittäisestä hoidosta aiheutuneita kustannuksia, ainoastaan R:n ja D:n lausumat ja pankin todistuksen siitä, että kantaja nosti kuukausittain käteisvaroja vähintään 40000 Belgian frangia (BEF). R:n ja D:n lausumia ei kuitenkaan voida pitää riittävän luotettavina. Pankin todistuksessa ei myöskään täsmennetä nostettujen rahojen käyttötarkoitusta, eikä kantaja ole useista kehotuksista huolimatta esittänyt riittävän vakuuttavaa näyttöä siitä, että rahoja oli todellakin siirretty R:lle ja D:lle. Siksi vastaaja saattoi täysin perustellusti katsoa, että kantajan esittämiä asiakirjoja ei ollut pidettävä riittävänä näyttönä siitä, että hänen äitinsä hoito oli muodostunut hänelle raskaaksi taakaksi (41 ja 42 kohta).

Perusteettomasti maksetun etuuden palauttaminen

Ainoa kanneperuste, joka koskee henkilöstösääntöjen 85 artiklan rikkomista

Henkilöstösääntöjen 85 artiklassa säädetään kahdesta tilanteesta, joissa perusteettomasti saatu summa voidaan joutua palauttamaan: ensimmäisessä tilanteessa etuuden saaja on tiennyt maksamisen perusteiden puuttuvan, ja toisessa virheellisyys on ollut niin ilmeistä, että etuuden saaja ei ole voinut olla siitä tietämättä. Yhtäältä vedotessaan vilpittömään mieleensä kantaja kiistää epäsuorasti sen, että hän olisi tiennyt riidanalaista etuutta maksetun perusteettomasti. Toisaalta vastaaja ei ole näyttänyt, että kantaja olisi todellakin tiennyt maksujen olevan virheellisiä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on siten tutkittava, oliko kantajan saamien maksujen virheellisyys niin ilmeistä, että kantajan olisi pitänyt huomata se (48 ja 49 kohta).

Ilmeistä virheellisyyttä koskeva edellytys täyttyy silloin, kun kysymys on virheellisyydestä, jonka tavanomaisen huolellinen virkamies huomaa. Seikkoja, jotka yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ottaa huomioon arvioidakseen virkamiehen kykyä havaita virheellisyys, ovat virkamiehen aseman vastuullisuus, palkkaluokka, virkaikä, henkilöstösääntöjen niiden säännösten selkeys, joissa määritellään korvauksen myöntämisedellytykset, ja se, miten paljon se tilanne on muuttunut, jonka perusteella lisä on myönnetty (50 ja 51 kohta).

Viittaukset: asia T-38/93, Stahlschmidt v. parlamentti, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 24.2.1994 (Kok. H. 1994, s. II-227, 19 kohta), em. asia Ksclnvendt v. komissio, 104 kohta; asia T-122/95, Chabert v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 1.2.1996 (Kok. H. 1996, s. II-63, 32 kohta).

Palkkaluokan A 6 virkamiehenä kantaja on vastuullisessa asemassa. Kyseiset henkilöstösääntöjen säännökset ovat riittävän selviä, jotta virkamies voisi ymmärtää niiden sisällön. Kantaja ei siten ole ollut tavanomaisen huolellinen (52 kohta).

Perheenhuoltajan lisän osalta henkilöstösääntöjen liitteen VII 1 artiklan 2 kohdan c alakohdassa säädetään, että perheenhuoltajan lisä myönnetään vain sellaiselle virkamiehelle, joka todellisuudessa elättää perhettään. Tämän säännöksen täytäntöönpanosäännösten 2 ja 5 artiklassa täsmennetään selvästi ja yksiselitteisesti, että tämä edellytys täyttyy ainoastaan silloin, kun asianomainen henkilö todellisuudessa asuu vakituisesti virkamiehen kanssa, ja että vakituista yhdessäasumista koskeva edellytys ei enää täyty, jos virkamies ja perheenjäsen eivät asu yhdessä yhtäjaksoisen yhden kuukauden ajanjakson ajan sinä aikana, jolta perheenhuoltajan lisää maksetaan. Perheenhuoltajan lisää saava A 6 -palkkaluokan virkamies ei voi kohtuudella arvioiden olla tietämättä, että lisää ei myönnetä, jos virkamies ei osoita, että hän todellisuudessa asuu vakituisesti yhdessä perheenjäsenensä kanssa. Tämän vuoksi kantajan, joka on myöntänyt, että hänen äitinsä ei asunut vakituisesti kanssaan helmikuusta 1991 toukokuuhun 1992, olisi pitänyt tietää, että kyseisiä säännöksiä ei voida tulkita siten, että vakituisen asumisen käsite ulottuu myös näin pitkiin erossaolokausiin (53 ja 54 kohta).

Vastaaja on pyytänyt sen myöhemmän ajanjakson osalta, joka ulottuu päätöksen tekemiseen asti, kantajaa esittämään näyttöä sillä uhalla, että perusteettomasti maksetut etuudet on palautettava. Kantaja ei voi vedota vilpittömään mieleensä, koska hän ei ole vastannut vastaajan kehotuksiin. Ottaen huomioon kyseisten säännösten selkeyden maksujen virheellisyys oli niin ilmeistä, että kantaja ei ole voinut olla huomaamatta sitä (55 kohta).

Huollettavana olevaan lapseen rinnastettavasta henkilöstä maksettavan lisän osalta on todettava, että tavanomaisen huolellinen A 6 -palkkaluokan virkamies ei olisi voinut olla tietämätön tämän lisän poikkeuksellisesta luonteesta ja siitä, että henkilöstösääntöjen liitteen VII 2 artiklan 4 kohdassa säädetään velvollisuudeksi esittää asiakirjat hakemuksen perustelemiseksi. Kun otetaan huomioon nämä seikat, kantajan olisi pitänyt huomata, että sellainen asiakirja, jossa ainoastaan vahvistetaan hänen äitinsä olevan säännöllisen hoidon tarpeessa, ei ole riittävä sen näyttämiseksi, että hoitajan tai seuralaisen palveluihin turvautuminen on tarpeellista tai että näiden henkilöiden palkkaamisesta aiheutuvia kustannuksia on pidettävä lakisääteisestä elatusvelvollisuudesta aiheutuvana raskaana taakkana. Koska kantaja ei ollut esittänyt asiakirjoja hakemuksen perustelemiseksi, hänen olisi pitänyt tietää, että huollettavana olevaan lapseen rinnastettavasta henkilöstä maksettavaa tukea oli maksettu virheellisesti (56 kohta).

Tämän perusteella vastaaja oli vaatinut perustellusti henkilöstösääntöjen 85 artiklan mukaisesti perusteettomasti maksettujen lisien palauttamista (57 ja 58 kohta).

Ratkaisu:

Kanne hylätään.