ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
24

Tässä tilanteessa Cour constitutionnelle on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [direktiivin 2004/83] 2 artiklan e ja f alakohtaa ja 15, 18, 28 ja 29 artiklaa tulkittava siten, että sen lisäksi, että henkilöllä, jolle jäsenvaltion riippumaton viranomainen on hakemuksesta myöntänyt toissijaisen suojeluaseman, on oltava oikeus direktiivin 28 ja 29 artiklassa tarkoitettuun sosiaaliapuun ja terveydenhuoltoon, tällainen oikeus on oltava myös ulkomaalaisella, jolle jäsenvaltion hallintoviranomainen on myöntänyt luvan oleskella kyseisessä jäsenvaltiossa ja joka kärsii sairaudesta, josta aiheutuu todellinen hengenvaara tai ruumiillista koskemattomuutta uhkaava vaara tai epäinhimillisen tai halventavan kohtelun vaara, kun hänen alkuperämaassaan tai oleskelumaassaan ei ole mitään asianmukaista hoitoa? 2) Jos ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava siten, että kummallakin siinä kuvatulla henkilöryhmällä on oltava oikeus siinä tarkoitettuihin sosiaaliapuun ja terveydenhuoltoon, onko direktiivin 20 artiklan 3 kohtaa, 28 artiklan 2 kohtaa ja 29 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että jäsenvaltioille asetettu velvollisuus ottaa huomioon vammaisten kaltaisten haavoittuvassa asemassa olevien henkilöiden erityinen tilanne merkitsee sitä, että näille henkilöille on myönnettävä – – 27.2.1987 annetussa laissa tarkoitetut avustukset, kun muistetaan, että sosiaalihuollon tukia, joissa vamma otetaan huomioon, voidaan myöntää sosiaalikeskuksista 8.7.1976 annetun lain perusteella?”
20

Tässä tilanteessa Verwaltungsgericht Frankfurt am Main on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko Euroopan unionin oikeuden mukaista, että pakottava vaitiolovelvollisuus, joka sitoo rahoituspalveluyrityksiä valvovia kansallisia viranomaisia ja jonka perustana ovat unionin oikeuden sovellettavat säädökset ([säännellyillä markkinoilla kaupankäynnin kohteeksi otettavien arvopaperien liikkeeseenlaskijoita koskeviin tietoihin liittyvien avoimuusvaatimusten yhdenmukaistamisesta ja direktiivin 2001/34/EY muuttamisesta 15.12.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivi 2004/109/EY [(EUVL L 390, s. 38)], [luottolaitosten liiketoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta 14.6.2006 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivi 2006/48/EY [(uudelleenlaadittu teksti) (EUVL L 177, s. 1)] ja [siirtokelpoisiin arvopapereihin kohdistuvaa yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavia yrityksiä (yhteissijoitusyritykset) koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 13.7.2009 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivi 2009/65/EY [(uudelleenlaadittu toisinto) (EUVL L 302, s. 32)]), jotka on vastaavasti saatettu osaksi kansallista oikeutta, kuten tässä tapauksessa [KWG:n] 9 §:llä ja [WpHG:n] 8 §:llä, voidaan murtaa soveltamalla ja tulkitsemalla kansallista prosessioikeuden säännöstä, kuten tässä tapauksessa hallintolainkäyttölain (Verwaltungsgerichtsordnung) 99 §:ää? 2) Voivatko [BaFin:n] kaltaiset valvontaviranomaiset vedota sellaista henkilöä vastaan, joka on vaatinut [IFG:n] nojalla siltä oikeutta tutustua tietoihin, jotka koskevat tiettyä rahoituspalvelujen tarjoajaa, sitä muun muassa unionin oikeuden perusteella sitovaan vaitiolovelvollisuuteen, sellaisena kuin se ilmenee [KWG:n] 9 §:stä ja [WpHG:n] 8 §:stä, myös silloin, kun yhtiön, joka oli tarjonnut rahoituspalveluja, liiketoiminta on sittemmin olennaisilta osin lopetettu maksukyvyttömyyden vuoksi, se on likvidaatiomenettelyssä ja se on osallistunut kattavaan sijoituspetokseen tietoisena tarkoituksenaan vahingoittaa sijoittajia ja tämän yhtiön vastuuhenkilöt on tuomittu lainvoimaisesti usean vuoden vapausrangaistukseen?”
73

Kuten julkisasiamies on myös todennut ratkaisuehdotuksensa 103 kohdassa, vilpittömän yhteistyön periaate, joka on vahvistettu EY 10 artiklassa, jonka määräykset on otettu muutettuina SEU 4 artiklan 3 kohtaan, on esteenä sille, että sen jälkeen, kun on tällä tavalla todettu, että ensimmäisen riidanalaisen kansallisen säännöksen kaltainen säännös on ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa, ja kun kansallinen tuomioistuin on tämän seurauksena jättänyt soveltamatta kyseisen säännöksen, sovelletaan sen sijasta kansallista säännöstä, joka toisen riidanalaisen kansallisen säännöksen tavoin vastaa keskeisiltä osin säännöstä, joka on tällä tavalla jätetty soveltamatta.
32

Koska mainitussa komission kirjeessä rajoitetaan kannekirjelmässä esitettyjen vaatimusten ulottuvuutta, tämä seikka on otettava huomioon ja sen on katsottava merkitsevän kanteen osittaista peruuttamista. Nyt käsiteltävänä olevan kanteen on siis katsottava koskevan sitä, että Alankomaiden kuningaskunta on pitänyt voimassa säännökset, joiden komissio väittää olevan ristiriidassa direktiivin 2006/54 1 artiklan toisen kohdan a ja b alakohdan, 15 artiklan ja 28 artiklan 2 kohdan kanssa.
8

Direktiivin liite I, jonka otsikko on ”Yhdyskuntajätevesiä koskevat vaatimukset”, on sanamuodoltaan seuraava: ”A. Keräysjärjestelmät – – Keräysjärjestelmissä on otettava huomioon jäteveden käsittelyvaatimukset. Keräysjärjestelmien suunnittelussa, rakentamisessa ja ylläpidossa on käytettävä parasta saatavilla olevaa teknistä tietämystä liiallisia kustannuksia välttäen ja kiinnittäen erityisesti huomiota seuraaviin seikkoihin: — yhdyskuntajätevesien määrä ja ominaisuudet; — vuotojen estäminen; — myrskytulvista aiheutuvan vesien pilaantumisen rajoittaminen. B. Yhdyskuntajäteveden johtaminen vesistöön – – 1 Jätevedenpuhdistamot on suunniteltava tai muutettava sellaisiksi, että puhdistamolle tulevasta ja käsitellystä, vesistöön johdettavasta jätevedestä voidaan ottaa edustavat näytteet. 2 Yhdyskuntien jätevedenpuhdistamoilta johdettavan jäteveden on 4 ja 5 artiklan mukaisesti täytettävä taulukossa 1 esitetyt vaatimukset. – – D. Tarkkailun ja tulosten arvioinnin toteutusmallit 1 Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että sovellettava tarkkailumenetelmä on ainakin jäljempänä esitettyjen vaatimusten mukainen. – – 2 Tässä direktiivissä vahvistettujen vesistöön laskettavaa jätevettä koskevien vaatimusten valvomiseksi on samoista hyvin valituista kohdista kerättävä virtaamaan verrannolliset 24 tunnin kokoomanäytteet puhdistamolta lähtevästä ja tarvittaessa puhdistamolle tulevasta jätevedestä. On noudatettava hyvää kansainvälistä laboratoriokäytäntöä, jolla pyritään vähentämään näytteiden muuttumista näytteenoton ja analysoinnin välillä. 3 Näytteiden vuotuinen vähimmäismäärä on määriteltävä puhdistamojen koon mukaan ja näytteet on otettava säännöllisin väliajoin seuraavasti: — 2 000–9 999 avl: 12 näytettä ensimmäisen vuoden aikana. neljä näytettä seuraavina vuosina, jos voidaan osoittaa tulosten täyttävän ensimmäisen vuoden aikana direktiivin vaatimukset; jos yksi näyte neljästä ei täytä vaatimuksia, on seuraavana vuonna otettava 12 näytettä. – –”
18

Vuotta 2010 koskevan korvauspyynnön osalta Teleklagenævnet on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Estääkö [yleispalvelu]direktiivi ja erityisesti sen 32 artikla jäsenvaltiota säätämästä, ettei yrityksellä ole oikeutta vaatia jäsenvaltiolta erillistä korvausta kyseisen direktiivin II lukuun kuulumattoman pakollisen lisäpalvelun tarjoamisen aiheuttamista nettokustannuksista, jos muista palveluista, jotka kuuluvat yrityksen mainitun direktiivin II luvussa tarkoitettuihin yleispalveluvelvollisuuksiin, yritykselle kertyvä voitto on suurempi kuin pakollisen lisäpalvelun tarjoamisesta sille aiheutunut tappio? 2) Estääkö yleispalveludirektiivi jäsenvaltiota säätämästä, että yrityksillä on oikeus vaatia jäsenvaltiolta korvausta kyseisen direktiivin II lukuun kuulumattoman pakollisen lisäpalvelun tarjoamisen aiheuttamista nettokustannuksista ainoastaan, jos niistä aiheutuu yrityksille kohtuuton rasite? 3) Jos toiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, voiko jäsenvaltio todeta, ettei [yleispalveludirektiivin] II lukuun kuulumattoman pakollisen lisäpalvelun tarjoaminen aiheuta kohtuutonta rasitetta, jos yritykselle kokonaisuutena arvioiden on syntynyt voittoa kaikkien niiden palvelujen, joiden osalta sille on asetettu yleispalveluvelvollisuus, mukaan lukien palvelujen, joita yritys olisi tarjonnut myös ilman yleispalveluvelvollisuutta, tarjoamisesta? 4) Estääkö yleispalveludirektiivi jäsenvaltiota säätämästä, että kyseisen direktiivin II lukuun kuuluvien yleispalvelujen tarjoamisesta nimetylle yritykselle aiheutuvat nettokustannukset lasketaan kyseisen palvelun tarjoamiseen liittyvien kokonaistulojen ja ‑kustannusten perusteella, mukaan lukien tulot ja kustannukset, jotka yritykselle olisivat aiheutuneet myös ilman yleispalveluvelvollisuutta? 5) Onko 1.–4. kysymykseen vastaamisen kannalta merkityksellistä, että pakollisen lisäpalvelun suorituspaikka on [EUT-sopimuksen] liitteessä II merentakaiseksi maaksi tai alueeksi määritelty Grönlanti ja että Tanskan viranomaiset ovat asettaneet lisäpalveluvelvollisuuden Tanskaan sijoittautuneelle yritykselle, jolla ei ole muuta toimintaa Grönlannissa? 6) Millainen merkitys 1.–5. kysymykseen vastaamisen kannalta on [SEUT] 107 artiklan 1 kohdalla ja SEUT 108 artiklan 3 kohdalla sekä [SEUT] 106 artiklan 2 kohdan määräysten soveltamisesta tietyille yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja tuottaville yrityksille korvaukseksi julkisista palveluista myönnettävään valtiontukeen 20.12.2011 annetulla komission päätöksellä [2012/21/EU (EUVL 2012, L 7, s. 3)]? 7) Millainen merkitys 1.–5. kysymykseen vastaamisen kannalta on muun muassa yleispalveludirektiivin 1 artiklan 2 kohdassa, 3 artiklan 2 kohdassa, johdanto-osan 4, 18, 23 ja 26 perustelukappaleessa sekä liitteessä IV olevassa B osassa tarkoitetulla kilpailun mahdollisimman vähäisen vääristymisen periaatteella? 8) Jos yleispalveludirektiivin säännökset ovat esteenä ensimmäisessä, toisessa ja neljännessä kysymyksessä kuvatun kaltaisille kansallisille järjestelyille, onko direktiivin säännöksillä tai rajoituksilla välitön oikeusvaikutus?”
29

Edellä esitetystä seuraa, että sen tuen määrittämiseksi, johon viljelijällä oli oikeus ja johon viitataan asetuksen N:o 2419/2001 33 artiklan ensimmäisessä kohdassa, on kaikki peltokasvien viljelyyn tarkoitetut alueet, jotka on ilmoitettu asetuksella N:o 1251/1999 perustetun järjestelmän mukaisessa pinta-alatukihakemuksessa, otettava huomioon omana asetuksen N:o 2419/2001 30 artiklassa tarkoitettuna viljelykasviryhmänä.
Niinpä on syytä todeta, että ensimmäinen direktiivi on osa sellaisten direktiivien muodostamaa kokonaisuutta, joilla on asteittain täsmennetty jäsenvaltioille moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vahingonkorvausvastuun alalla kuuluvia velvollisuuksia. Vaikka unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, että ensimmäisen ja toisen direktiivin johdanto-osien perustelukappaleista ilmenee, että direktiiveillä pyritään sekä ajoneuvojen, joiden pysyvä kotipaikka on unionin alueella, että niiden kyydissä olevien henkilöiden vapaan liikkuvuuden varmistamiseen, se on myös toistuvasti todennut, että niillä pyritään myös takaamaan se, että näillä ajoneuvoilla aiheutetuista vahingoista kärsineet saavat samanlaisen kohtelun riippumatta siitä, missä unionin alueella onnettomuus on tapahtunut (ks. vastaavasti mm. tuomio Ruiz Bernáldez, C‑129/94, EU:C:1996:143, 13 kohta ja tuomio Csonka ym., C‑409/11, EU:C:2013:512, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
36

On muistutettava, ettei se, että kansallinen tuomioistuin on muodollisesti esittänyt ennakkoratkaisukysymyksen viittaamalla tiettyyn unionin oikeuden määräykseen tai säännökseen, estä unionin tuomioistuinta esittämästä kansalliselle tuomioistuimelle kaikkia unionin oikeuden tulkintaan liittyviä seikkoja, jotka saattavat olla hyödyllisiä kansallisen tuomioistuimen arvioidessa käsiteltävänään olevaa asiaa, riippumatta siitä, onko kansallinen tuomioistuin kysymyksiä esittäessään viitannut tiettyyn unionin oikeuden määräykseen tai säännökseen. Unionin tuomioistuimen on poimittava kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdyn päätöksen perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon riidan kohde (ks. tuomio Vicoplus ym., C-307/09–C-309/09, EU:C:2011:64, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
44

Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 4055/86 1 artiklaa on tulkittava siten, että yhtiö, joka on sijoittautunut ETA-sopimuksen sopimuspuolena olevaan valtioon ja joka omistaa kolmannen maan lipun alla purjehtivan aluksen, jolla meriliikennepalveluja tarjotaan kyseisen sopimuksen sopimuspuolena olevasta valtiosta tai kyseisen sopimuksen sopimuspuolena olevaan valtioon, voi vedota palvelujen tarjoamisen vapauteen sillä ehdolla, että kyseistä yhtiötä voidaan sen takia, että se käyttää kyseistä alusta, pitää kyseisten palvelujen tarjoajana ja että kyseisten palvelujen vastaanottajat ovat sijoittautuneet muihin kyseisen sopimuksen sopimuspuolina oleviin valtioihin kuin siihen, johon kyseinen yhtiö on sijoittautunut.
4

Direktiivin 98/34 8 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä, toisessa ja kolmannessa alakohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden on toimitettava [Euroopan] komissiolle välittömästi teknisiä määräyksiä koskevat ehdotukset, paitsi kun on kyse kansainvälisen tai eurooppalaisen standardin käyttöönotosta sellaisenaan, jolloin pelkkä tiedonanto riittää, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 10 artiklan säännösten soveltamista. Niiden on toimitettava komissiolle myös ilmoitus niistä syistä, joiden vuoksi tällaisen teknisen määräyksen laatiminen on tarpeen, jollei näitä syitä selvitetä jo ehdotuksessa. Jäsenvaltioiden on toimitettava tarvittaessa samalla kertaa keskeisimpien ja välittömästi asiaa koskevien perustana olevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten teksti, jos sen tunteminen on tarpeen teknistä määräystä koskevan ehdotuksen vaikutuksen arvioimiseksi ja jollei sitä ole toimitettu aiemman toimituksen yhteydessä. Jäsenvaltioiden on toimitettava ehdotus uudelleen edellä mainituin edellytyksin, jos ne tekevät teknistä määräystä koskevaan ehdotukseen sellaisia huomattavia muutoksia, jotka muuttavat sen soveltamisalaa, lyhentävät alun perin suunniteltua soveltamisaikataulua, lisäävät eritelmiä tai vaatimuksia taikka tiukentavat niitä.”
40

Näistä ensimmäisen seikan osalta on muistutettava, että kappaleen valmistamista voidaan pitää käytetyn teknisen prosessin kannalta väliaikaisena, jos sen olemassaoloaika on rajoitettu siihen, mikä on sen asianmukaisen toiminnan kannalta tarpeen, edellyttäen, että kyseisen teknisen prosessin on oltava sillä tavoin automaattinen, että valmistettu kappale poistetaan automaattisesti ilman ihmisten toimintaa heti, kun se on täyttänyt tehtävänsä, jonka tarkoituksena on mahdollistaa tällaisen prosessin saattaminen loppuun (ks. vastaavasti tuomio Infopaq International, EU:C:2009:465, 64 kohta).
Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisukysymyksiin on vastattava, että direktiivin 2004/18 1 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että sopimus, jonka tarkoituksena on tavaroiden hankinta ja joka on tehty yhtäältä yliopiston, joka on hankintaviranomainen ja joka on tavara- ja palveluhankintojensa alalla Saksan yhden osavaltion määräysvallassa, ja toisaalta sellaisen yksityisoikeudellisen yrityksen välillä, jonka omistajia ovat Saksan liittovaltio ja eräät osavaltiot, mainittu osavaltio mukaan lukien, on kyseisessä säännöksessä tarkoitettu julkista hankintaa koskeva sopimus ja sen on siten kuuluttava kyseisessä direktiivissä säädettyjen julkisten hankintojen tekemistä koskevien sääntöjen soveltamisalaan.
18

Euroopan komissio kuitenkin tarkastelee ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen nimeämiä eri asiakirjoja ja väittää kunkin osalta seuraavaa: — päätöksessä 2005/370 rajoitutaan saattamaan Århusin sopimus osaksi unionin oikeusjärjestystä ja se on unionin toimenpide, joka ei edellytä jäsenvaltioiden täytäntöönpanotoimia — asetusta N:o 1367/2006 ei ole osoitettu jäsenvaltioille vaan unionin toimielimille, eikä sillä ole mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin eikä sitä suuremmalla syyllä asetukseen N:o 42/04 — sama koskee ympäristötiedon julkisesta saatavuudesta annettua direktiiviä 2003/4 — asiakirjoista ei ilmene, että direktiivi 2011/92 olisi merkityksellinen pääasiassa, koska Siragusan tekemät rakennelmat eivät ilmeisesti aiheuta kysymystä tämän direktiivin noudattamisesta rakennelmien ympäristövaikutusten arvioinnin puuttumisen vuoksi — SEU 3 artiklan 3 kohta ja SEU 21 artiklan 2 kohdan f alakohta on osoitettu unionille eikä jäsenvaltioille — SEUT 4 artiklan 2 kohdan e alakohta koskee jäsenvaltioiden ja unionin välistä toimivallan jakoa ja se sisältyy periaatteille varattuun osaan — myös SEUT 11 artikla on osoitettu unionille — SEUT 114 artikla on osoitettu unionin toimielimille eikä jäsenvaltioille, ja — vaikka oletetaan, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö kuuluu unionin oikeuden soveltamisalaan SEUT 191 artiklassa tehdyn viittauksen nojalla, unionin tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus tarkentaa, että koska SEUT 191 artikla kohdistuu unionin toimiin, yksityiset eivät voi vedota tähän määräykseen sellaisenaan estääkseen kansallisen lainsäädännön soveltamisen ympäristöpolitiikkaan kuuluvalla alalla silloin, kun kyseessä olevassa tilanteessa ei voida soveltaa mitään SEUT 192 artiklan nojalla annettua unionin lainsäädäntöä (asia C-378/08, ERG ym., tuomio 9.3.2010, Kok., s. I-1919, 46 kohta).
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että ainoastaan määrätyn sakon lopullisen määrän on oltava mainitussa säännöksessä tarkoitetun liikevaihtoon perustuvan 10 prosentin enimmäismäärän mukainen ja että kyseisessä säännöksessä ei kielletä komissiota päätymästä sakon laskennan eri vaiheiden aikana enimmäismäärän ylittävään väliaikaiseen määrään, kunhan sakon lopullinen määrä ei ylitä kyseistä enimmäismäärää.

Se, että kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetun liikevaihtoon perustuvan 10 prosentin enimmäismäärän soveltamisen johdosta tietyt rikkomisen vakavuuden ja keston kaltaiset osatekijät eivät tosiasiallisesti vaikuta määrätyn sakon määrään, on pelkästään seuraus siitä, että tätä enimmäismäärää sovelletaan kyseiseen lopulliseen määrään.

Kyseessä on nimittäin kaikkiin yrityksiin yhdenmukaisesti sovellettava ja niistä kunkin koon perusteella määräytyvä enimmäismäärä, jonka tarkoituksena on estää se, että sakot olisivat kohtuuttoman suuria ja suhteettomia. Enimmäismäärällä on siis erillinen ja rikkomisen vakavuuteen ja kestoon liittyvien arviointiperusteiden tavoitteeseen nähden itsenäinen tavoite.

(ks. 22, 23 ja 25 kohta)
16

Asetuksen N:o 607/2009 73 artiklan, jonka otsikkona on ”Siirtymäsäännökset”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Viinien nimiin, joiden alkuperänimityksen tai maantieteellisen merkinnän jäsenvaltio on hyväksynyt 1 päivään elokuuta 2009 mennessä ja joita komissio ei ole julkaissut asetuksen (EY) N:o 1493/1999 54 artiklan 5 kohdan tai asetuksen (EY) N:o 753/2002 28 artiklan mukaisesti, sovelletaan asetuksen (EY) N:o 479/2008 51 artiklan 1 kohdassa säädettyä menettelyä. 2. Muutoksiin, jotka tehdään eritelmiin, jotka liittyvät viinien nimiin, jotka on suojattu asetuksen (EY) N:o 479/2008 51 artiklan 1 kohdan mukaisesti, tai viinien nimiin, joita ei ole suojattu asetuksen (EY) N:o 479/2008 51 artiklan 1 kohdan mukaisesti, ja joita koskeva hakemus on jätetty jäsenvaltiolle 1 päivään elokuuta 2009 mennessä, sovelletaan asetuksen (EY) N:o 479/2008 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua menettelyä, jos jäsenvaltio on tehnyt päätöksen hyväksymisestä ja asetuksen (EY) N:o 479/2008 35 artiklan 1 kohdassa säädetty tekninen asiakirja on toimitettu komissiolle viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2011.”
Siltä osin kuin kyse ei ole yksittäisiin kilpailua rajoittaviin kokouksiin osallistumisesta vaan sellaiseen rikkomiseen osallistumisesta, joka ulottuu usean vuoden ajalle, se, ettei kartellista ole sanouduttu irti julkisesti, on unionin kilpailuoikeudessa vain yksi niistä seikoista, jotka on otettava huomioon, jotta voidaan osoittaa, onko yritys todellakin jatkanut osallistumista rikkomiseen tai päinvastoin päättänyt sen.

Vaikka julkinen irtisanoutuminen ei olekaan ainoa keino, joka kartellissa mukana olleella yhtiöllä on osoittaa, että sen osallistuminen kyseiseen kartelliin on päättynyt, tällainen irtisanoutuminen on näet kuitenkin tärkeä seikka, jolla voidaan osoittaa kilpailua rajoittavan käyttäytymisen päättyminen. Se, ettei kartellista ole sanouduttu irti julkisesti, on tosiasiallinen tilanne, johon komissio voi vedota osoittaakseen yhtiön jatkaneen kilpailua rajoittavaa käyttäytymistä. Siinä tapauksessa, että merkittävän ajanjakson aikana on pidetty useita kollusiivisia kokouksia asianomaisen yhtiön edustajien niihin osallistumatta, komission on kuitenkin perustettava arviointinsa myös muihin todisteisiin. Tämä edellytys on täyttynyt, jos silloin, kun kyseessä oleva yritys ei ole sanoutunut kartellista irti julkisesti, on olemassa muita tosiseikkoja, joihin komissio vetoaa ja jotka yhdistettynä siihen, ettei kartellista ole sanouduttu irti julkisesti, ja siihen, miten kollusiivisten kokousten järjestäjä on käsittänyt asian, ovat yhtäpitäviä indisioita, joiden nojalla voidaan päätellä, että kyseinen yritys on jatkanut osallistumistaan kartelliin.

(ks. 23, 28, 30 ja 31 kohta)
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 39 artiklan 2 kohtaa ja 49 artiklan 1 kohdan viimeistä virkettä on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltion lainsäädännössä jätetään suoraan lain nojalla ilman äänioikeutta Euroopan parlamentin vaaleissa henkilöt, jotka on tuomittu ennen 1.3.1994 lainvoimaiseksi tulleella tuomiolla rangaistukseen törkeästä rikoksesta.

On sinänsä selvää, että tällainen äänioikeuden menettäminen merkitsee perusoikeuskirjan 39 artiklan 2 kohdassa taatun oikeuden käyttämisen rajoitusta. Perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa sallitaan kuitenkin oikeuksien, kuten perusoikeuskirjan 39 artiklan 2 kohdassa taattujen oikeuksien, käyttämiseen kohdistuvien rajoitusten säätäminen, kunhan rajoituksista säädetään lailla, niissä kunnioitetaan kyseisten oikeuksien ja vapauksien keskeistä sisältöä ja ne ovat suhteellisuusperiaatteen mukaisesti välttämättömiä ja vastaavat tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia. Koska pääasiassa kyseessä oleva äänioikeuden menettäminen johtuu kansallisen oikeuden säännösten soveltamisesta yhdessä luettuina, on katsottava, että siitä on säädetty lailla. Lisäksi tässä rajoituksessa kunnioitetaan perusoikeuskirjan 39 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun äänioikeuden keskeistä sisältöä. Kyseisellä rajoituksella ei nimittäin kyseenalaisteta äänioikeutta sellaisenaan, koska sen vaikutuksesta tietyt henkilöt jätetään erityisten edellytysten mukaisesti oman käyttäytymisensä vuoksi ilman oikeutta äänestää Euroopan parlamentin vaaleissa, jos kyseiset edellytykset täyttyvät. Lopuksi on todettava, että tällainen rajoitus on suhteellisuusperiaatteen mukainen yhtäältä, koska siinä otetaan huomioon tehdyn rikoksen laatu ja vakavuus sekä rangaistuksen pituus, ja toisaalta, koska kansallisessa oikeudessa annetaan äänioikeutensa menettäneelle henkilölle mahdollisuus saada hakemuksestaan palautetuksi äänioikeutensa.

Perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdan viimeiseen virkkeeseen sisältyvässä lievemmän rikoslainsäädännön taannehtivuutta koskevassa säännössä todetaan, että jos rikoksen teon jälkeen laissa säädetään lievemmästä rangaistuksesta, sitä on sovellettava. Tämä sääntö ei kuitenkaan ole esteenä kyseessä olevalle kansalliselle lainsäädännölle, jossa vain pysytetään voimassa äänioikeuden menettäminen rikostuomion johdosta suoraan lain nojalla silloin, kun viimeisen oikeusasteen lainvoimainen tuomio on annettu vanhan rikoslain voimassa ollessa.

(ks. 45‐49, 51, 53, 56 ja 58 kohta sekä tuomiolauselma)