Asia C-269/07

Euroopan yhteisöjen komissio

vastaan

Saksan liittotasavalta

”Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen — Työntekijöiden vapaa liikkuvuus — Asetus (ETY) N:o 1612/68 — Vanhuuseläkelisät — Yleinen verovelvollisuus”

Julkisasiamies J. Mazákin ratkaisuehdotus 31.3.2009 I ‐ 7816

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 10.9.2009 I ‐ 7847

Tuomion tiivistelmä

(EY 18 ja EY 39 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohta)

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Työntekijät – Yhdenvertainen kohtelu – Sosiaaliset edut – Vanhuuseläkelisä, jonka tarkoituksena on kompensoida lakisääteisen eläkkeen tason heikentyminen tulevaisuudessa – Kansallinen säännös, jossa vaaditaan, että mainittu lisä maksetaan takaisin, kun yleinen verovelvollisuus kyseisessä jäsenvaltiossa päättyy

(EY 39 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohta)

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Työntekijät – Yhdenvertainen kohtelu – Sosiaaliset edut – Vanhuuseläkelisä, jonka tarkoituksena on kompensoida lakisääteisen eläkkeen tason heikentyminen tulevaisuudessa – Vanhuuseläkesopimuksen pääoman käyttäminen asunnon ostamiseen tai rakentamiseen henkilökohtaista asuinkäyttöä varten edellyttää kiinteistön sijaitsemista kansallisella alueella

(EY 39 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohta)

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Työntekijät – Yhdenvertainen kohtelu – Sosiaaliset edut – Vanhuuseläkelisä, jonka tarkoituksena on kompensoida lakisääteisen eläkkeen tason heikentyminen tulevaisuudessa – Vanhuuseläkelisän myöntämisen rajoittaminen yleisesti verovelvollisiin

(Neuvoston asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohta)

Työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella annetun asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu sosiaalisen edun käsite kattaa kaikki työsuhteeseen perustuvat tai siitä riippumattomat etuudet, jotka yleensä myönnetään kotimaisille työntekijöille pääasiallisesti näiden objektiivisen työntekijäaseman perusteella tai pelkästään sillä perusteella, että näiden vakinainen asuinpaikka on jäsenvaltion alueella, ja joiden ulottaminen koskemaan muissa jäsenvaltioissa asuvia työntekijöitä on omiaan helpottamaan näiden liikkuvuutta yhteisön alueella. Käsite kattaa vanhuuseläkelisän, joka on luotu kompensoimaan lakisääteisen eläkkeen tason heikentymistä tulevaisuudessa ja joka on tämän vuoksi taloudellinen tuki, jonka tarkoituksena on kannustaa asianomaisia hankkimaan täydentävää eläkettä ammatillisen uransa aikana sekä joka myönnetään pääasiassa lakisääteisessä eläkejärjestelmässä vakuutetuille palkkatyöntekijöille edunsaajan tuloista riippumatta ja jonka määrä riippuu sekä vanhuuseläkesopimuksen perusteella maksetuista maksuista että niiden lasten lukumäärästä, joita varten edunsaaja saa perhe-etuuksia. (ks. 39 ja 41–43 kohta)

Jäsenvaltio ei ole noudattanut EY 39 artiklasta ja työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella annetun asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohdasta johtuvia velvoitteitaan, kun se on antanut ja pitänyt voimassa täydentävää vanhuuseläketurvaa koskevat säännökset, siltä osin kuin näissä säännöksissä evätään rajatyöntekijöiltä ja heidän aviopuolisoiltaan oikeus vanhuuseläkelisän saamiseen, jos he eivät ole yleisesti verovelvollisia tässä jäsenvaltiossa. Kansallisen oikeuden säännöstä, jollei se ole objektiivisesti perusteltu ja oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään, on nimittäin pidettävä välillisesti syrjivänä, jos sen vaikutukset kohdistuvat sen ominaislaadun vuoksi enemmän siirtotyöläisiin kuin kotimaisiin työntekijöihin ja jos säännöksellä saatetaan sen vuoksi kohdella ensiksi mainittuja huonommin. Rajatyöntekijöitä, joiden tuloa verotetaan vain heidän asuinvaltiossaan kaksinkertaisen verotuksen estämiseksi tehtyjen kahdenvälisten sopimusten nojalla, ei voida rinnastaa työskentelyvaltiossa yleisesti verovelvollisiin veronmaksajiin. Näin ollen edellytys yleisestä verovelvollisuudesta työskentelyvaltiossa vastaa edellytystä asuinpaikasta. Näin ollen kyseessä olevat rajatyöntekijät, joiden kotipaikka on määritelmän mukaisesti toisessa jäsenvaltiossa, eivät saa vanhuuseläkelisää. Sillä, että vanhuuseläkelisän myöntäminen riippuu asuinpaikkaedellytystä vastaavasta edellytyksestä, rikotaan EY 39 artiklaa ja asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohtaa. Samoin on, kun kansallisessa järjestelmässä asetetaan vanhuuseläkelisän myöntäminen aviopuolisoille riippuvaiseksi edellytyksestä, jonka mukaan heidän on oltava työskentelyvaltiossa yleisesti verovelvollisia. Tällaista kansallista toimenpidettä ei voida perustella kyseisen jäsenvaltion verotusjärjestelmän johdonmukaisuudella sikäli kuin viimeksi mainittu on varmistettu tämän valtion muiden jäsenvaltioiden kanssa kaksinkertaisen verotuksen estämisestä tekemien kahdenvälisten sopimusten perusteella. (ks. 54, 56, 57, 59, 63 ja 65–69 kohta sekä tuomiolauselma)

Jäsenvaltio ei ole noudattanut EY 39 artiklasta ja työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella annetun asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohdasta johtuvia velvoitteitaan, kun se on antanut ja pitänyt voimassa täydentävää vanhuuseläketurvaa koskevat säännökset, siltä osin kuin näissä säännöksissä evätään rajatyöntekijöiltä oikeus käyttää tuettua pääomaa asunnon ostamiseen tai rakentamiseen henkilökohtaiseen asuinkäyttöön, jos tämä asunto ei sijaitse työskentelyvaltiossa. Tällainen säädös tarkoittaa kansalaisuuteen perustuvaa välillistä syrjintää, kun siinä säädetään rajatyöntekijöille epäedullisemmasta kohtelusta kuin se, josta työskentelyvaltiossa asuvat työntekijät hyötyvät, eikä se ole perusteltavissa riittävän asuntotarjonnan takaamisen ja kansallisen sosiaaliturvajärjestelmän suojelemisen tavoitteella. Ensimmäiseksi on nimittäin todettava riittävän asuntotarjonnan takaamista koskevasta tavoitteesta, että mikäli tällainen päämäärä oletetaan yleistä etua koskevaksi pakottavaksi syyksi, edellytys, jonka mukaan ostettavan tai rakennettavan asunnon on oltava työskentelyvaltion alueella, ylittää joka tapauksessa sen, mikä on tarpeen tavoitteen saavuttamiseksi, koska tämä tavoite voitaisiin saavuttaa samalla tavalla, vaikka rajatyöntekijät jatkavat kotipaikkansa perustamista toisen jäsenvaltion alueelle pikemminkin kuin työskentelyvaltion alueelle. Toiseksi kansallisen sosiaaliturvajärjestelmän suojelun osalta tämä tavoite voidaan saavuttaa samalla tavalla, vaikka vanhuuseläkkeen pääoma voidaan käyttää asunnon ostamiseen työskentelyvaltion ulkopuolella. (ks. 80–82, 84 ja 85 kohta sekä tuomiolauselma)