ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Jäsenvaltio ei noudata SEUT 56 artiklaan perustuvia jäsenyysvelvoitteitaan, kun se vaatii, että pysyvästä rekisteröinnistä maksettava rekisteröintivero on maksettava etukäteen kokonaisuudessaan riippumatta kyseiseen jäsenvaltioon tuodun ajoneuvon suunnitellusta todellisesta käyttöajasta siellä, tilanteissa, joissa leasingvuokrauksen tai vuokrauksen kesto on määritetty ja tiedossa etukäteen.

Tällainen velvollisuus on omiaan tekemään ajoneuvon vuokraamisen tai leasingvuokraamisen toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelta yhtiöltä kalliimmaksi kuin silloin, kun vuokra- tai leasingvuokrasopimus tehdään kyseiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen yhtiön kanssa, kun otetaan huomioon erityisesti se, että tällainen velvollisuus syrjii toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneita vuokraus- tai leasingvuokrausyrityksiä veron kuoletuksen osalta.

Tämä velvollisuus maksaa etukäteen koko rekisteröintivero on siis omiaan aiheuttamaan sekä sen, että maassa asuvien henkilöiden on vähemmän houkuttelevaa käyttää muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden palveluntarjoajien tarjoamia ajoneuvojen vuokraus- tai leasingvuokrauspalveluja, että sen, että näiden palveluntarjoajien on vähemmän houkuttelevaa tarjota ajoneuvojen vuokraus- tai leasingvuokrauspalveluja maassa asuville henkilöille. Tällainen velvollisuus merkitsee siis palveluiden tarjoamisen vapauden rajoitusta, joka on lähtökohtaisesti kielletty SEUT 56 artiklassa.

Kun kyse on siitä, onko tällainen rajoitus perusteltu, tavoitteilla, jotka koskevat ajoneuvojen käyttämisestä aiheutuvien tieliikenneverkostoon, liikennevalvontaan, hätäpalveluihin ja rekisteröintipalveluihin liittyvien kustannusten kompensoimista, ei voida kuitenkaan oikeuttaa velvollisuutta maksaa etukäteen rekisteröintivero kokonaisuudessaan ilman, että otetaan huomioon ajoneuvon kyseessä olevassa jäsenvaltiossa tapahtuvan käyttämisen kestoa.

Pelkästään taloudelliset tavoitteet eivät nimittäin voi olla yleisen edun mukaisia pakottavia syitä, joilla voitaisiin oikeuttaa palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitus.

Sen sijaan yksi unionin tuomioistuimen hyväksymistä yleisen edun mukaisista pakottavista syistä on ympäristönsuojelu. Erityisesti se, että ajoneuvojen, jotka kuluttavat paljon polttoainetta, vuokraamisesta tai leasingvuokraamisesta tehdään vähemmän houkuttelevaa, voi olla yleisen edun mukainen tavoite.

Kun kyse on siitä, onko tällainen kansallinen järjestelmä suhteellisuusperiaatteen mukainen, sen avulla, että käyttöön otetaan lisätekijä, joka vastaa ennakoitua käytön kestoa kyseisen jäsenvaltion alueella rekisteröintiveroa alun perin maksettaessa, voitaisiin saavuttaa ympäristönsuojelun tavoite vähemmän rajoittavalla keinolla ilman, että kyseenalaistetaan veroperustetta, joka muodostuu ajoneuvon markkina-arvosta ja sen hiilidioksidipäästöjen tasosta.

(ks. 78, 82, 88–90, 102 ja 108 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Uudella tuella tarkoitetaan [SEUT 108] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan c alakohdan mukaan ”kaikkia tukia, eli tukiohjelmia ja yksittäisiä tukia, jotka eivät ole voimassa olevaa tukea, mukaan lukien voimassa olevan tuen muutokset”. Koska tämä säännös perustuu laajoihin käsitteisiin, se voi itse muutoksen lisäksi kattaa myös tuen, jota tämä muutos koskee.

Kyseisen asetuksen 1 artiklan b alakohdan ii alakohdassa säädetään, että ”voimassa olevalla tuella” tarkoitetaan hyväksyttyjä tukia eli tukiohjelmia ja yksittäisiä tukia, jotka komissio tai neuvosto on hyväksynyt. Siten tuki, josta on tehty hyväksymispäätös ja joka sellaisen muutoksen johdosta, joka ei täytä ehtoa, josta määrätään kyseisessä päätöksessä tämän tuen soveltuvuuden sisämarkkinoille varmistamiseksi, ei enää ole sen hyväksymisestä tehdyn päätöksen kattama, voi muodostaa uuden tuen.

Lisäksi asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan c alakohdassa tarkoitetun uuden tuen käsitteen riittävän laaja tulkinta, joka voi kattaa paitsi kyseessä olevan jäsenvaltion suorittaman voimassa olevan tukijärjestelmän muuttamisen sen hyväksymisehtoja rikkoen, myös koko tukijärjestelmän sellaisena kuin se on muutettuna, on sellainen, jolla mahdollistetaan valtiontukien valvontajärjestelmän tehokkuuden varmistaminen unionissa kannustamalla kyseessä olevaa jäsenvaltiota noudattamaan tukijärjestelmän hyväksymisehtoja.

Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin on sivuuttanut asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan c alakohdassa tarkoitetun käsitteen ”uusi tuki” ja siten tehnyt oikeudellisen virheen vaatiessaan komissiota osoittamaan, että voimassa olevan tuen muuttaminen vaikuttaa voimassa olevan aikaisemman toimenpiteen keskeiseen sisältöön, jotta mainitun muutoksen lisäksi myös se voimassa oleva tuki, jota muutos koskee, luokitellaan kokonaisuudessaan uudeksi ja mahdollisesti sääntöjenvastaiseksi tueksi. Voimassa olevaa tukea, jota on muutettu komission tai neuvoston asettamia soveltuvuusehtoja rikkoen, ei enää voida pitää hyväksyttynä, ja se menettää siis kokonaisuudessaan voimassa olevan tuen luonteensa.

(ks. 46–49, 53 ja 54 kohta)
Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi annetun asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa käytetty tutkinnan käsite on unionin oikeuden itsenäinen käsite, jota on tulkittava ottaen huomioon muun muassa sen tavanomainen merkitys sekä asiayhteys. Tältä osin kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna tutkintatoimena on pidettävä komission jäsenneltyä ja muodollista menettelyä, jonka tarkoituksena on tietojen kerääminen ja analysointi, jotta kyseinen toimielin voisi muodostaa kannan EU- ja EUT-sopimuksissa määrättyjä tehtäviään suorittaessaan. Kyseisen menettelyn tarkoituksena ei välttämättä ole havaita rikkomista tai sääntöjenvastaisuutta tai aloittaa rikkomusmenettelyä niiden johdosta. Tutkinnan käsite voi kattaa myös komission toiminnan, jonka tarkoituksena on määrittää tosiseikasto tietyn tilanteen arvioimiseksi.

Jotta menettely voitaisiin määrittää tutkinnaksi, ei myöskään ole välttämätöntä, että komission omaksuma kanta tehtäviensä hoitamiseksi olisi esitetty SEUT 288 artiklan neljännessä alakohdassa tarkoitetun päätöksen muodossa. Tällainen kanta voidaan esittää myös kertomuksen tai suosituksen muodossa. Tältä osin on todettava, että kysymys siitä, pyytääkö komissio itse tietoja jäsenvaltioilta vai saako se ne lainsäädännön perusteella, ei ole merkityksellinen sen määrittämisen osalta, onko menettely luokiteltava tutkinnaksi.

Asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitettuihin tutkintatoimiin kuuluu näin ollen yksityiskohtainen lausunto, jonka komissio on antanut komissiolle teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä annetun direktiivin 98/34 9 artiklan 2 kohdan mukaisesti ja joka on virallinen toimenpide, jolla täsmennetään kyseisen toimielimen oikeudellista kantaa kyseessä olevan jäsenvaltion ilmoittaman teknistä määräystä koskevan ehdotuksen yhteensopivuudesta muun muassa tavaroiden vapaan liikkuvuuden ja palvelujen tarjoajien sijoittautumisvapauden kanssa.

(ks. 45–48 ja 51–53 kohta).
6.

Muutoksenhaku–Valitusperusteet–Tosiseikkojen ja selvitysaineiston virheellinen arviointi–Tutkimatta jättäminen–Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu tosiseikkojen ja selvitysaineiston arviointi, paitsi jos ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla–Valitusperuste, joka koskee tosiseikkojen ottamista huomioon vääristyneellä tavalla–Seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti, ja tähän vääristämiseen johtaneet arviointivirheet on osoitettava (SEUT 256 artikla; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohta) (ks. 54 kohta)
Rajoittaessaan yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan e alakohdan ii alakohdassa tarkoitetun hylkäysperusteen koskemaan merkkejä, jotka muodostuvat ”yksinomaan” teknisen tuloksen saavuttamiseksi ”välttämättömästä” tavaran muodosta, lainsäätäjä on asianmukaisesti katsonut, että kaikki tavaran muodot ovat tietyssä määrin toiminnallisia ja että näin ollen ei olisi asianmukaista evätä tavaran muodon rekisteröimistä tavaramerkiksi pelkästään sillä perusteella, että sillä on käyttöön liittyviä piirteitä. Kyseisessä säännöksessä ilmaisuilla ”yksinomaan” ja ”välttämätön” taataan, että ainoastaan sellaisten tavaran muotojen rekisteröinti evätään, joihin sisältyy pelkästään tekninen ratkaisu ja joiden rekisteröiminen tavaramerkiksi haittaisi näin ollen todella sitä, että muut yritykset voisivat käyttää tätä teknistä ratkaisua. Mainitunlainen rekisteröinti vähentäisi nimittäin liikaa kilpailijoiden mahdollisuuksia saattaa markkinoille sellaisia tavaroiden muotoja, jotka perustuvat samaan tekniseen ratkaisuun.

Siihen liittyvästä edellytyksestä, että mainittu hylkäysperuste koskee kaikkia merkkejä, jotka muodostuvat ”yksinomaan” teknisen tuloksen saavuttamiseksi välttämättömästä tavaran muodosta, unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että sillä, että merkkiin, jonka kaikki olennaiset piirteet sanelee tekninen ratkaisu, jota tämä merkki ilmentää, sisältyy yksi tai useampi vähämerkityksinen mielivaltainen piirre, ei ole vaikutusta päätelmään, jonka mukaan kyseinen merkki muodostuu yksinomaan teknisen tuloksen saavuttamiseksi välttämättömästä tavaran muodosta. Asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan e alakohdan ii alakohdassa tarkoitettua hylkäysperustetta sovelletaan ainoastaan, jos merkin kaikki olennaiset piirteet ovat toiminnallisia, joten merkin tavaramerkiksi rekisteröintiä ei voida evätä tämän säännöksen perusteella, jos kyseisen tavaran muotoon sisältyy merkittävä ei-toiminnallinen osatekijä, kuten koristeellinen tai mielikuvituksellinen osatekijä, jolla on huomattava merkitys kyseisessä muodossa.

Siltä osin kuin kyse on edellytyksestä, jonka mukaan tavaran muodon tavaramerkiksi rekisteröinti voidaan evätä asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan e alakohdan ii alakohdan nojalla vain, jos muoto on tavoitellun teknisen tuloksen saavuttamiseksi ”välttämätön”, tämä edellytys ei tarkoita, että kyseisen muodon olisi oltava ainoa muoto, jonka avulla tämä tulos voidaan saavuttaa.

(ks. 26–28 kohta)
Siltä osin kuin on kyse sellaisten päätösten tuomioistuinvalvonnasta, joilla komissio päättää määrätä sakon tai uhkasakon kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi, unionin tuomioistuimilla on SEUT 263 artiklassa määrätyn laillisuusvalvonnan lisäksi niille asetuksen N:o 1/2003 31 artiklalla SEUT 261 artiklan mukaisesti annettu täysi harkintavalta, jonka nojalla ne voivat korvata komission arvioinnin omallaan ja näin ollen poistaa määrätyn sakon tai uhkasakon taikka alentaa tai korottaa sen määrää. Tässä yhteydessä on mainittava, että unionin tuomioistuimen asiana ei ole korvata kohtuullisuussyistä unionin yleisen tuomioistuimen harkintaa omallaan, kun se lausuu oikeuskysymyksistä valitusasiassa sen jälkeen, kun unionin yleinen tuomioistuin on ratkaissut täyden harkintavaltansa perusteella unionin oikeuden rikkomisesta yrityksille määrättyjen sakkojen suuruuden. Ainoastaan, jos unionin tuomioistuin arvioi, että seuraamuksen taso on paitsi epäasianmukainen myös liiallinen, minkä vuoksi se on suhteellisuusperiaatteen vastainen, olisi siis todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen sen vuoksi, että sakon määrä on epäasianmukainen.

Vaikka unionin yleinen tuomioistuin pyrki nyt käsiteltävässä asiassa vastaamaan kaikkiin väitteisiin, joilla valittajat moittivat komissiota sovintokeskusteluissa käytetyn vaihteluvälin mukaisen enimmäismäärän ylittävän sakon soveltamisesta sovintomenettelystä vetäytyneeseen yritykseen kilpailusääntöjen rikkomisen keston huomattavasta lyhenemisestä huolimatta, tällainen arviointi on hyvän oikeudenkäytön periaatteen ja avoimuusperiaatteen mukainen. Niinpä unionin yleistä tuomioistuinta ei voida moittia näin kattavasta tutkimisesta asiassa, jossa sen oli ensimmäistä kertaa otettava kantaa tilanteeseen, jossa yritys oli aloittanut sovintomenettelyn mutta lopulta vetäytynyt siitä. Unionin yleinen tuomioistuin käytti aivan oikein täyttä harkintavaltaansa tutkiessaan perusteellisesti sekä riidanalaisen päätöksen laillisuuden että päätöksessä asetetun sakon määrän asianmukaisuuden.

Unionin yleinen tuomioistuin tutki näin ollen asianmukaisesti sen arvioinnin oikeellisuuden, jonka komissio oli tehnyt kaikkien riidanalaisen päätöksen tekohetkellä esillä olleiden seikkojen perusteella, ja otti huomioon valittajien sovintomenettelystä vetäytymisen jälkeen eli tavanomaisessa menettelyssä tekemän yhteistyön. Unionin yleinen tuomioistuin tutki systemaattisesti seikat, jotka komissio otti huomioon riidanalaisessa päätöksessä määrätyn sakon määrän määrittämiseksi. Erityisesti on mainittava sen valvoneen yksityiskohtaisesti sitä, miten komissio oli ottanut huomioon sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevaan tiedonantoon sekä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 29 artiklaan perustuvat, kyseisen sakon alentamiseen tai alentamatta jättämiseen vaikuttavat tekijät. Lisäksi on mainittava, että valittajat eivät ole osoittaneet, millä perusteella niille määrätyn sakon määrä olisi siinä määrin liiallinen, että sitä olisi pidettävä kohtuuttomana.

(ks. 104–106 ja 108–112 kohta)
Verojen ja maksujen kantamisesta raskailta tavaraliikenteen ajoneuvoilta tiettyjen infrastruktuurien käytöstä 17.6.1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/62/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 27.9.2011 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2011/76/EU, 9 a artiklaa on tulkittava siten, että siinä tarkoitettu oikeasuhteisuutta koskeva vaatimus on esteenä pääasioissa kyseessä olevan kaltaiselle seuraamusjärjestelmälle, jonka mukaan tieinfrastruktuurin käytöstä kannettavan tietullin etukäteistä maksuvelvollisuutta koskevien sääntöjen kaikista rikkomisista – olivatpa nämä luonteeltaan tai vakavuudeltaan millaisia hyvänsä – määrätään kiinteämääräinen seuraamusmaksu.

Direktiivin 1999/62 tavoitteena on sen ensimmäisen perustelukappaleen mukaan samalla sekä maksujärjestelmien yhdenmukaistaminen että oikeudenmukaisen järjestelyn käyttöönottaminen infrastruktuurikustannusten veloittamiseksi liikenteenharjoittajilta jäsenvaltioiden kuljetusyritysten välisen kilpailun vääristymien poistamiseksi.

Unionin tuomioistuin on tässä yhteydessä todennut, että seuraamusten on ankaruudeltaan vastattava niillä rangaistavien loukkausten vakavuutta ja että niillä on erityisesti varmistettava todellinen varoittava vaikutus yleistä suhteellisuusperiaatetta kuitenkin noudattaen (tuomio 19.10.2016, EL-EM-2001, C-501/14, EU:C:2016:777, 40 kohta).

Unionin tuomioistuin on lisäksi katsonut, ettei suhteellisuusperiaate velvoita jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun nämä määrittävät rikkomisen tunnusmerkistöä ja seuraamusmaksujen määrää koskevia sääntöjä, vaan myös silloin, kun nämä arvioivat, mitä seikkoja voidaan ottaa huomioon seuraamusmaksun määrää vahvistettaessa (tuomio 19.10.2016, EL-EM-2001, C-501/14, EU:C:2016:777, 41 kohta).

(ks. 41–43 ja 50 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Sellaisen julkista hankintaa koskevan sopimuksen osalta, joka ei kuulu vesi- ja energiahuollon sekä liikenteen ja postipalvelujen alalla toimivien yksiköiden hankintamenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/17/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 13.12.2013 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 1336/2013, soveltamisalaan mutta johon liittyy varma rajat ylittävä intressi, SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä julkisia hankintoja koskevan Liettuan lain (Lietuvos Respublikos viešųjų pirkimų įstatymas) 24 §:n 5 momentin kaltaiselle kansallisen säännöstön säännökselle, jonka mukaan siinä tapauksessa, että urakkasopimuksen toteuttamisessa turvaudutaan aliurakoitsijoihin, sopimuspuoleksi valitun on itse suoritettava työt, jotka hankintayksikkö on määritellyt päätöiksi.

Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee pääasiassa yhtäältä, että julkisia hankintoja koskevan lain 24 §:n 5 momentilla pyritään varmistamaan urakan asianmukainen toteuttaminen. Vaikkei voidakaan sulkea pois sitä, että tällainen tavoite voi oikeuttaa tiettyjä alihankintaan turvautumista koskevia rajoituksia (ks. vastaavasti tuomio 18.3.2004, Siemens ja ARGE Telekom, C-314/01, EU:C:2004:159, 45 kohta ja tuomio 14.7.2016, Wrocław – Miasto na prawach powiatu, C-406/14, EU:C:2016:562, 34 kohta), on kuitenkin katsottava, että julkisia hankintoja koskevan lain 24 §:n 5 momentin kaltaisella kansallisen säännöstön säännöksellä ylitetään se, mikä on tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi, koska siinä kielletään yleisesti alihankintaan turvautuminen hankintayksikön pääurakaksi luokittelemien töiden osalta. Kyseistä kieltoa sovelletaan näet siitä talouselämän sektorista, josta kyseessä olevassa hankintasopimuksessa on kyse, urakan luonteesta ja alihankkijoiden pätevyydestä riippumatta. Tällainen yleinen kielto ei anna myöskään mahdollisuutta mainitun yksikön suorittamalle tapauskohtaiselle arvioinnille. Kuten julkisasiamies on huomauttanut ratkaisuehdotuksensa 51 kohdassa, vaihtoehtoisena vähemmän rajoittavana toimenpiteenä, jolla taataan tavoitellun päämäärän saavuttaminen, olisi voinut olla se, että tarjoajia vaaditaan ilmoittamaan tarjouksessaan se osa hankintasopimuksesta ja ne työt, jotka ne aikovat antaa aliurakoitsijoille, ehdotetut aliurakoitsijat ja näiden voimavarat. Voitaisiin myös harkita muun muassa hankintayksiköllä olevaa mahdollisuutta kieltää tarjoajia vaihtamasta aliurakoitsijoita, jos kyseinen yksikkö ei ole voinut etukäteen tarkastaa aliurakoitsijoiden henkilöllisyyttä ja pätevyyttä.

(ks. 52, 54, 55, 57 ja 61 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä annetun direktiivin 98/34, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/48, 1 artiklaa on tulkittava siten, ettei sellainen kansallinen säännös, jossa säädetään, että kasinotoiminnan harjoittamista koskeva toimilupa on edellytyksenä toiminnan harjoittamiseen ruletin, korttipelien, noppapelien ja automaattipelien alalla, ei kuulu kyseisessä direktiivissä tarkoitetun sellaisen teknisen määräyksen käsitteen alaan, jota mainitun direktiivin 8 artiklan 1 kohdan mukaan koskee ilmoitusvelvollisuus, jonka laiminlyönnistä seuraa, ettei tällaista määräystä voida soveltaa.

Tällainen säännös ei nimittäin ensinnäkään ole direktiivin 98/34 1 artiklan 3 alakohdassa tarkoitettu ”tekninen eritelmä”, koska sillä ei viitata tuotteeseen tai sen pakkaukseen sellaisenaan eikä vahvisteta yhtä tuotteelta vaadittavaa ominaisuutta. Kyseinen säännös ei toiseksi kuulu direktiivin 98/34 1 artiklan 5 alakohdassa tarkoitettuun tietoyhteiskunnan ”palveluja koskevien määräysten” luokkaan, koska se ei koske kyseisen direktiivin 1 artiklan 2 alakohdassa tarkoitettuja ”tietoyhteiskunnan palveluja”. Kolmanneksi sitä ei voida pitää direktiivin 98/34 1 artiklan 4 alakohdassa tarkoitettuna ”muuna vaatimuksena”, koska se lupa, jota kyseisessä kansallisessa säännöksessä edellytetään onnenpelien järjestämiseksi, on edellytys, joka koskee tällaisten pelien järjestämistä koskevaa toimintaa eikä kyseisiä tuotteita kieltämällä niiden käyttö muualla kuin kasinoissa. Tällaista säännöstä ei lopuksi voida pitää teknisenä määräyksenä, joka kuuluisi kieltojen luokkaan, koska kansalliset säännökset, joilla pelkästään säädetään yritysten sijoittautumisedellytyksistä tai palveluiden tarjoamisen edellytyksistä, kuten säännökset, joissa elinkeinotoiminnan harjoittamisen edellytykseksi asetetaan ennakkolupa, eivät ole direktiivin 98/34 1 artiklan 11 alakohdassa tarkoitettuja teknisiä määräyksiä.

(ks. 23, 24, 27, 29, 30 ja 33 kohta sekä tuomiolauselma)
Sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä annetun direktiivin 2002/21 (puitedirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäistä ja kolmatta virkettä sekä toista alakohtaa, luettuna yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että kansallisen tuomioistuimen, jolta haetaan muutosta kansallisen sääntelyviranomaisen päätökseen, on voitava kumota se taannehtivasti, jos se katsoo, että se on tarpeen muutosta hakeneen yrityksen tehokkaan oikeussuojan takaamiseksi.

Puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohta, jossa säädetään velvoitteesta taata toimiva muutoksenhakujärjestelmä, on nimittäin ilmentymä perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetusta yksityisille oikeussubjekteille unionin oikeuteen perustuvien oikeuksien takaamista koskevasta oikeussuojan periaatteesta. Puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa ei tältä osin estetä eikä rajoiteta kansallisen tuomioistuimen mahdollisuutta kumota taannehtivasti kansallisen sääntelyviranomaisen päätös. Tästä säännöksestä seuraa ainoastaan, että mainitun viranomaisen päätöstä koskevalla muutoksenhaulla ei ole lykkäävää vaikutusta, jollei määrätä tilapäisiä toimenpiteitä kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Kansallisen sääntelyviranomaisen päätöstä sovelletaan täten lähtökohtaisesti koko menettelyn ajan, mikä ei rajoita mahdollisuutta sen päätteeksi kumota mainittu päätös taannehtivasti, jos kansallinen tuomioistuin katsoo, että se on tarpeen muutosta hakeneen yrityksen tehokkaan oikeussuojan takaamiseksi.

Kansallisen tuomioistuimen mahdollisuus kumota kansallisen sääntelyviranomaisen päätös taannehtivasti ei myöskään ole oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteiden vastainen. Puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan sanamuodosta käy kuitenkin selkeästi ilmi, että tämän säännöksen mukaan muutoksenhaun kohteena oleva mainitun viranomaisen päätös on voimassa ainoastaan, kunnes muutoksenhakuprosessissa on annettu ratkaisu. Näissä olosuhteissa taloudelliset toimijat, jotka ovat mainitun direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetyn muutoksenhaun osapuolia, eivät voi perustellusti luottaa siihen seikkaan, ettei kyseessä olevan kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksen kumoamisesta aiheudu ex tunc ‑vaikutuksia.

(ks. 24–28, 30 ja 31 kohta sekä tuomiolauselma)
Vaikka tosin on niin, että jäsenvaltiot eivät sovella unionin oikeutta Euroopan vakausmekanismin perustamisesta tehdyn sopimuksen puitteissa, joten Euroopan unionin perusoikeuskirja ei koske niitä tässä yhteydessä, perusoikeuskirja sen sijaan koskee unionin toimielimiä myös silloin, kun ne toimivat unionin oikeusjärjestyksen ulkopuolella. Lisäksi Euroopan vakausmekanismin ja jäsenvaltion välillä tehdyn yhteisymmärryspöytäkirjan hyväksymisen yhteydessä komission on sekä SEU 17 artiklan 1 kohdan, jossa sille annetaan yleinen tehtävä valvoa unionin oikeuden soveltamista, että kyseisen mekanismin perustamisesta tehdyn sopimuksen 13 artiklan 3 ja 4 kohdan, joiden mukaan sen on valvottava sitä, että Euroopan vakausmekanismin tekemät yhteisymmärryspöytäkirjat ovat unionin oikeuden mukaisia, nojalla varmistettava, että tällainen pöytäkirja on perusoikeuskirjassa taattujen perusoikeuksien mukainen.

(ks. 67 kohta)