Direktiivin 2009/103 sanamuodosta kuten myöskään sen tavoitteista ei nimittäin ilmene, että sillä olisi tarkoitus vahvistaa lainvalintasääntöjä. Erityisesti kyseisen direktiivin 14 artiklassa luettuna yhdessä saman direktiivin johdanto-osan 26 perustelukappaleen kanssa pelkästään säädetään jäsenvaltioille velvollisuus toteuttaa tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että liikennevakuutukset takaavat yhtä vakuutusmaksua vastaan vakuutusturvan koko unionin alueella ja koko sopimuskauden ajan ja että ne takaavat tämän vakuutusmaksun perusteella kussakin jäsenvaltiossa tämän jäsenvaltion lainsäädännön edellyttämän vakuutusturvan tai sen jäsenvaltion lainsäädännön edellyttämän vakuutusturvan, jossa ajoneuvolla on pysyvä kotipaikka, jos tämä vakuutusturva on parempi. Tämä säännös koskee siten pelkästään sen vakuutusturvan alueellista laajuutta ja tasoa, jonka vakuutuksenantaja on velvollinen antamaan liikenneonnettomuuksista vahinkoa kärsineiden suojelemiseksi asianmukaisesti. Siitä ei voida johtaa sellaista sääntöä, että näin määräytyneellä jäsenvaltion lainsäädännöllä säänneltäisiin vakuutuksenantajien välinen vastuunjako.

Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta vakuutuksesta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamisesta annetun direktiivin 2009/103 14 artiklan b alakohtaa on tulkittava siten, ettei tähän säännökseen sisälly erityistä lainvalintasääntöä, jonka perusteella olisi määritettävä sovellettava laki, kun kyseessä on vetoauton vakuutuksenantajan, joka on korvannut tämän ajoneuvon kuljettajan aiheuttamasta onnettomuudesta johtuvat vahingot, nostama takautumiskanne onnettomuustilanteessa vedetyn perävaunun vakuutuksenantajaa vastaan. Tämä säännös ei siten täytä sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista annetun asetuksen N:o 593/2008 (Rooma I) 23 artiklassa ja sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavasta laista annetun asetuksen N:o 864/2007 (Rooma II) 27 artiklassa säädettyjä edellytyksiä.

Toisaalta Rooma II ‑asetuksen 1 artiklassa tarkoitetulla sopimukseen perustumattomalla velvoitteella on katsottava tarkoitettavan velvoitteita, jotka aiheutuvat kyseisen asetuksen 2 artiklassa luetelluista tapahtumista eli vahingonkorvausvastuun perustavasta tapahtumasta, perusteettomasta edusta, asiainhuollosta (negotiorum gestio) tai sopimuksentekotuottamuksesta (culpa in contrahendo).

Siten on yhtäältä katsottava, että Rooma I ‑asetuksen 1 artiklassa sopimusvelvoitteella tarkoitetaan oikeudellista velvoitetta, johon henkilö on vapaaehtoisesti suostunut toista henkilöä kohtaan.

Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista annetun asetuksen N:o 593/2008 (Rooma I) ja sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavasta laista annetun asetuksen N:o 864/2007 (Rooma II) soveltamisaloista on todettava, että näihin asetuksiin sisältyviä sopimusvelvoitteen ja sopimukseen perustumattoman velvoitteen käsitteitä on tulkittava itsenäisesti käyttäen ensisijaisena perustana näiden asetusten järjestelmää ja tavoitteita. On myös otettava huomioon kummankin asetuksen johdanto-osan seitsemännestä perustelukappaleesta ilmenevä tavoite, jonka mukaan näiden asetusten soveltamisen on oltava johdonmukaista sekä keskenään että suhteessa tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annettuun asetukseen N:o 44/2001, jonka 5 artiklassa tehdään erityisesti erottelu sopimusta koskevan asian ja sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskevan asian käsitteiden välillä.

Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista annettua asetusta N:o 593/2008 (Rooma I) ja sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavasta laista annettua asetusta N:o 864/2007 (Rooma II) on tulkittava siten, että vetoauton vakuutuksenantajan, joka on korvannut kyseisen ajoneuvon kuljettajan aiheuttamasta onnettomuudesta johtuneet vahingot vahingonkärsijöille, nostamaan takautumiskanteeseen onnettomuustilanteessa vedetyn perävaunun vakuutuksenantajaa vastaan sovellettava laki määräytyy Rooma I -asetuksen 7 artiklan mukaisesti, jos tähän onnettomuuteen Rooma II -asetuksen 4 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen nojalla sovellettavissa sopimukseen perustumatonta korvausvastuuta koskevissa säännöksissä säädetään vahingonkorvausvelvollisuuden jakautumisesta.

Ensinnäkin on niin, että vetoauton, jonka kuljettaja on aiheuttanut onnettomuuden, vakuutuksenantajan mahdollisuutta nostaa takautumiskanne vetoautolla vedetyn perävaunun vakuutuksenantajaa vastaan korvattuaan vahingonkärsijän vahingot ei voida johtaa vakuutussopimuksesta, vaan se edellyttää, että kyseisen perävaunun haltijakin on osaltaan sopimukseen perustumattomassa vastuussa samaan vahingonkärsijään nähden. Näin ollen tällaista perävaunun haltijan korvausvelvollisuutta on pidettävä Rooma II -asetuksen 1 artiklassa tarkoitettuna sopimukseen perustumattomana velvoitteena. Tähän velvoitteeseen sovellettava laki on siten määritettävä tämän asetuksen säännösten perusteella. Kyseisen asetuksen 4 artiklan mukaisesti tällaiseen sopimukseen perustumattomaan velvoitteeseen sovellettava laki on, jollei asetuksen säännöksistä muuta johdu, sen maan laki, jossa vahinko on aiheutunut, eli sen maan laki, jossa välittömästi onnettomuudesta seurannut vahinko aiheutui. Saman asetuksen 15 artiklan a ja b alakohdan mukaan vastuun peruste ja laajuus sekä vastuun jakautumisen perusteet määräytyvät kyseisen lain mukaan. Näin ollen kysymys siitä, ketkä ovat velvollisia korvaamaan vahingonkärsijän vahingot, ja tapauksen mukaan kysymys siitä, missä määrin perävaunun haltija ja vetoauton haltija tai kuljettaja ovat mahdollisesti myötävaikuttaneet vahingonkärsijälle aiheutuneeseen vahinkoon, on määritettävä sen paikan, jossa välitön vahinko on ilmennyt, lain mukaan.

Toiseksi vakuutuksenantajan velvollisuus korvata vahingonkärsijälle aiheutunut vahinko ei perustu tälle aiheutuneeseen vahinkoon vaan vakuutuksenantajan ja vahingosta vastuussa olevan vakuutuksenottajan väliseen sopimukseen. Tällaisen korvauksen perusteena on siten sopimusvelvoite, joten tähän velvoitteeseen sovellettava laki on määritettävä Rooma I ‑asetuksen säännösten mukaisesti.

Lopuksi siitä kysymyksestä, onko vetoauton vakuutuksenantajalla, joka on suorittanut korvaukset vahingonkärsijälle, mahdollisesti oikeus kohdistaa takautumisvaatimuksia perävaunun vakuutuksenantajaan, on todettava, että Rooma II -asetuksen 19 artiklassa erotellaan asiaan liittyvät kysymykset sen mukaan, sovelletaanko niihin sääntöjä sopimukseen perustumattomista velvoitteista vai sopimusvelvoitteista. Tätä säännöstä sovelletaan muun muassa silloin, kun kolmas osapuoli eli vakuutuksenantaja on vahingonkärsijään kohdistuvan oman suoritusvelvollisuutensa täyttämiseksi suorittanut korvaukset onnettomuudesta vahinkoa kärsineelle, jolla on vahingonkorvaussaatava moottoriajoneuvon kuljettajalta tai haltijalta. Tarkemmin sanottuna Rooma II -asetuksen 19 artiklassa säädetään, että kysymys vahingonkärsijän oikeuksien siirtymisestä määräytyy sen lain mukaan, jota sovelletaan tämän kolmannen henkilön eli vastuuvakuutuksen antajan velvollisuuteen suorittaa korvaukset vahingonkärsijälle. Näin ollen vakuutuksenantajan velvollisuus vastata vakuutuksenottajan kanssa tehdyn vakuutussopimuksen perusteella vakuutuksenottajan vahingonkorvausvelvollisuudesta vahingonkärsijälle sekä edellytykset, joiden täyttyessä vakuutuksenantaja voi käyttää onnettomuudesta vahinkoa kärsineelle kuuluvia oikeuksia onnettomuudesta vastuussa olevia henkilöitä kohtaan, riippuvat asianomaiseen vakuutussopimukseen sovellettavasta kansallisesta laista, joka määräytyy Rooma I -asetuksen 7 artiklan mukaisesti. Kysymykseen siitä, mitä lakia sovelletaan niiden henkilöiden määrittämiseen, joiden voidaan todeta olevan vastuussa onnettomuudesta, sekä vastuun mahdollisesta jakautumisesta heidän ja heidän vakuutuksenantajiensa kesken sovelletaan sen sijaan kyseisen 19 artiklan mukaisesti Rooma II -asetuksen 4 artiklaa ja sitä seuraavia artikloja.

(ks. 50–54, 56–59 ja 64 kohta sekä tuomiolauselma)