Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet — Direktiivit — Välitön oikeusvaikutus — Mahdollisuus vedota direktiiviin valtion valvonnassa olevaa sellaista yksityisoikeudellista oikeushenkilöä vastaan, jonka tehtäväksi on annettu tiemaksujen kantaminen julkisesta tieverkostosta — (EY 249 artiklan kolmas kohta)

2. Liikenne — Maantiekuljetukset — Verotus — Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen — Direktiivi 93/89/ETY ja direktiivi 1999/62/EY — Tiettyjen infrastruktuurien käytöstä perittävät tie- ja käyttömaksut — Liikenteenharjoittajan kansalaisuuteen tai kuljetuksen lähtöpaikkaan tai määränpäähän perustuvan syrjinnän kiellon välitön oikeusvaikutus — Sillä periaatteella, jonka mukaan tiemaksujen ja infrastruktuurikulujen välillä on oltava yhteys, ei ole välitöntä oikeusvaikutusta — (Neuvoston direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b ja h alakohta, 8 artiklan 2 kohdan e alakohta ja 9 artikla ja neuvoston direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohta ja 9 artikla)

3. Liikenne — Maantiekuljetukset — Verotus — Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen — Direktiivi 93/89/ETY ja direktiivi 1999/62/EY — Tiettyjen infrastruktuurien käytöstä perittävät tie- ja käyttömaksut — Liikenteenharjoittajan kansalaisuuteen tai kuljetuksen lähtöpaikkaan tai määränpäähän perustuvan syrjinnän kielto — Soveltaminen kotimaisiin liikenteenharjoittajiin — (Neuvoston direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohta ja neuvoston direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohta)

4. Liikenne — Maantiekuljetukset — Verotus — Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen — Direktiivi 93/89/ETY — Tiettyjen maanteiden tavaraliikenteeseen tarkoitettujen ajoneuvojen verotus sekä tiettyjen infrastruktuurien käytöstä kannettavat maksut — Edellä mainitun direktiivin kumoavan yhteisöjen tuomioistuimen tuomion vaikutus — (EY 231 artiklan toinen kohta; neuvoston direktiivi 93/89/ETY ja neuvoston direktiivi 1999/62/EY)

5. Liikenne — Maantiekuljetukset — Verotus — Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen — Direktiivi 1999/62/EY — Verojen ja maksujen kantaminen raskailta tavaraliikenteen ajoneuvoilta tiettyjen infrastruktuurien käytöstä — Direktiivin vaikutukset ennen täytäntöönpanolle säädetyn määräajan umpeutumista — Jäsenvaltioiden velvollisuus pidättäytyä antamasta säännöksiä, jotka ovat omiaan vaarantamaan direktiivissä säädetyn tavoitteen toteutumisen — Välittömän oikeusvaikutuksen puuttuminen — (EY 10 artiklan toinen kohta ja EY 249 artiklan kolmas kohta; neuvoston direktiivi 1999/62/EY)

Tiivistelmä

1. Yksityisoikeudellista oikeushenkilöä vastaan voidaan vedota silloin, kun se tekee sopimuksia tienkäyttäjien kanssa, sellaisiin direktiivin säännöksiin, joilla voi olla välittömiä oikeusvaikutuksia, jos valtio on antanut tämän oikeushenkilön tehtäväksi julkisen tieverkoston käytöstä suoritettavien tiemaksujen kantamisen ja kyseinen oikeushenkilö on välittömästi tai välillisesti valtion valvonnassa.

(ks. 29 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

2. Yksityiset oikeussubjektit voivat vedota kansallisissa tuomioistuimissa suhteessa valtion viranomaisiin tiettyjen maanteiden tavaraliikenteeseen tarkoitettujen ajoneuvojen verotuksen sekä tiettyjen infrastruktuurien käytöstä perittävien tie- ja käyttömaksujen soveltamisesta jäsenvaltioissa annetun direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaan ja verojen ja maksujen kantamisesta raskailta tavaraliikenteen ajoneuvoilta tiettyjen infrastruktuurien käytöstä annetun direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohtaan, joissa säädetään, että liikenteenharjoittajaa ei saa millään tavoin syrjiä suoraan tai välillisesti kansallisuuden tai kuljetuksen lähtöpaikan tai määräpaikan perusteella tietullien ja käyttäjämaksujen soveltamisen yhteydessä, mikäli direktiivien täytäntöönpano on laiminlyöty tai ne on pantu puutteellisesti täytäntöön, laskettaessa vähintään 12 tonnia painavilta tavaraliikenteeseen käytettäviltä ajoneuvoilta perittävää tiemaksua.

Sen sijaan yksityiset oikeussubjektit eivät voi vedota suhteessa valtion viranomaisiin direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohtaan tai direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 9 kohtaan, joissa säädetään, että tiemaksut ja keskimääräiset tietullit perustuvat kyseisen infrastruktuuriverkon rakentamis-, käyttö- ja kehittämiskuluihin, sillä vaikka niissä asetetaankin jäsenvaltioille yleiset suuntaviivat tiemaksujen laskemista varten, niissä ei osoiteta minkäänlaista konkreettista laskentamenetelmää ja jätetään jäsenvaltioille hyvin laaja harkintavalta laskentamenetelmän suhteen.

(ks. 35, 36, 38, 40, 41 ja 44 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)

3. Kotimaiset liikenteenharjoittajat voivat vedota valtiotaan vastaan yhtä hyvin kuin muihin jäsenvaltioihin sijoittuneet liikenteenharjoittajat tiettyjen maanteiden tavaraliikenteeseen tarkoitettujen ajoneuvojen verotuksen sekä tiettyjen infrastruktuurien käytöstä perittävien tie- ja käyttömaksujen soveltamisesta jäsenvaltioissa annetun direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohdassa ja verojen ja maksujen kantamisesta raskailta tavaraliikenteen ajoneuvoilta tiettyjen infrastruktuurien käytöstä annetun direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohdassa säädettyyn suoran tai välillisen syrjinnän kieltoon. Näissä säännöksissä kielletään nimittäin siksi, että kaikenlaiset vääristymät estetään jäsenvaltioiden kuljetusyritysten välillä, käyttö- ja tiemaksujen soveltamisen yhteydessä paitsi suoraan tai välillisesti liikenteenharjoittajan kansallisuuteen perustuva syrjintä myös kuljetuksen lähtöpaikkaan tai määränpäähän liittyvä syrjintä.

(ks. 51, 52 ja 54 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)

4. Vaikka asiassa C-21/94, parlamentti vastaan neuvosto, 5.7.1995 annetun tuomion, jossa kumottiin tiettyjen maanteiden tavaraliikenteeseen tarkoitettujen ajoneuvojen verotuksen sekä tiettyjen infrastruktuurien käytöstä perittävien tie- ja käyttömaksujen soveltamisesta jäsenvaltioissa annettu direktiivi 93/89/ETY, sanamuodon mukaan tämän direktiivin vaikutukset pidetään voimassa tämän alan uusien säännösten antamiseen asti, sitä on kuitenkin tulkittava siten, että direktiivin 93/89/ETY vaikutukset pysyvät voimassa sen kumonneen verojen ja maksujen kantamisesta raskailta tavaraliikenteen ajoneuvoilta tiettyjen infrastruktuurien käytöstä annetun direktiivin 1999/62/EY voimaantuloon asti eli 20.7.1999 asti. Nimittäin sillä, että kumoamiskanteen yhteydessä yhteisöjen tuomioistuimen kumoaman lainsäädäntötoimen vaikutukset pysytetään voimassa, pyritään siihen, ettei siihen asti kun kumottu toimi on korvattu uudella toimella, synny oikeudellisesti sääntelemätöntä tilannetta. Tämä tavoite saavutetaan ainoastaan silloin, kun kumotun lainsäädäntötoimen vaikutukset pidetään voimassa siihen asti, kun uudella toimella on vaikutuksia.

(ks. 59–61 kohta ja tuomiolauselman 4 kohta)

5. EY 10 artiklan toisen kohdan ja EY 249 artiklan kolmannen kohdan soveltamisesta seuraa, että jäsenvaltion, jolle direktiivi on osoitettu, on sen määräajan kuluessa, joka direktiivissä on vahvistettu direktiivin saattamiseksi osaksi jäsenvaltion oikeusjärjestystä, pidättäydyttävä antamasta säännöksiä, jotka ovat omiaan vakavasti vaarantamaan direktiivissä säädetyn tavoitteen saavuttamisen. Kansalliset tuomioistuimet ovat kuitenkin velvollisia yksityisten oikeussubjektien vireille saattamissa oikeudenkäynneissä, joissa yksityiset oikeussubjektit vetoavat direktiivin välittömään oikeusvaikutukseen, jättämään soveltamatta entuudestaan voimassa olevia, tämän direktiivin kanssa ristiriidassa olevia kansallisia oikeussääntöjä vasta direktiivin täytäntöönpanolle varatun määräajan päättymisen jälkeen. Koska tällä määräajalla on tarkoitus antaa jäsenvaltioille riittävästi aikaa täytäntöönpanotoimenpiteiden toteuttamiseen, niitä ei voida ennen määräajan päättymistä moittia siitä, etteivät ne ole saattaneet direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystään.

Verojen ja maksujen kantamisesta raskailta tavaraliikenteen ajoneuvoilta tiettyjen infrastruktuurien käytöstä annetun direktiivin 1999/62/EY suhteen jäsenvaltioiden oli sen voimaantulon ja direktiivin täytäntöönpanolle varatun määräajan päättymisen välisenä aikana eli 20.7.1999 – 1.7.2000 pidättäydyttävä antamasta säännöksiä, jotka olivat omiaan vakavasti vaarantamaan tässä direktiivissä säädetyn tavoitteen toteuttamisen, mutta yksityiset oikeussubjektit eivät voineet vedota kansallisissa tuomioistuimissa tähän direktiiviin suhteessa jäsenvaltioihin sen aikaansaamiseksi, että tämän direktiivin vastaista sääntöä ei sovelleta.

(ks. 66–69 kohta ja tuomiolauselman 5 kohta)