Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 15 päivänä lokakuuta 2002. - Limburgse Vinyl Maatschappij NV (LVM) (C-238/99 P), DSM NV ja DSM Kunststoffen BV (C-244/99 P), Montedison SpA (C-245/99 P), Elf Atochem SA (C-247/99 P), Degussa AG (C-250/99 P), Enichem SpA (C-251/99 P), Wacker-Chemie GmbH ja Hoechst AG (C-252/99 P) ja Imperial Chemical Industries plc (ICI) (C-254/99 P) vastaan Euroopan yhteisöjen komissio. - Muutoksenhaku - Kilpailu - Polyvinyylikloridi (PVC) - EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) - Komission päätöksen kumoaminen - Uusi päätös - Ensimmäistä päätöstä edeltävät toimet - Oikeusvoima - Non bis in idem -periaate - Vanhentuminen- Käsittelyaikojen kohtuullisuus - Perustelut - Oikeus tutustua asiakirjoihin - Oikeudenmukainen oikeudenkäynti - Liikesalaisuus - Itsensä saattaminen syytteenalaiseksi - Yksityiselämä - Sakot. - Yhdistjayt asiat C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P saakka C-252/99 P ja C-254/99 P.



Oikeustapauskokoelma 2002 sivu I-08375



Tiivistelmä

Asianosaiset

Tuomion perustelut

Päätökset oikeudenkäyntikuluista

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

1. Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin - Organisaatio - Jaostojen koostumus - Tuomarin poissaolo tai estyminen - Pysyvyys tai väliaikaisuus - Vaikutuksettomuus

(EY:n tuomioistuimen perussäännön 15 artikla; ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 10 artiklan 1 kohta ja 32 artiklan 1 kohta)

2. Oikeudenkäyntimenettely - Oikeusvoima - Yhteisöjen tuomioistuimen valituksen johdosta antama tuomio, jolla asia ratkaistaan lopullisesti - Ulottuvuus

(EY:n perustamissopimuksen 176 artikla (josta on tullut EY 233 artikla); EY:n tuomioistuimen perussäännön 54 artiklan ensimmäinen kohta)

3. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen ja joka on tehty sen jälkeen kun ensimmäinen päätös kumottiin menettelyvirheen johdosta - Ne bis in idem -periaatteen loukkaaminen - Periaatetta ei ole loukattu

4. Kumoamiskanne - Kumoamistuomio - Ulottuvuus - Sekä tuomion perustelujen että tuomiolauselman huomioon ottaminen - Uuden päätöksen tekeminen aikaisempien pätevien valmistelevien toimien perusteella - Hyväksyttävyys

5. Yhteisön oikeus - Periaatteet - Puolustautumisoikeudet - Soveltamisala - Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Periaatteen merkitys komission ensimmäisen päätöksen kumoamisen jälkeen - Yritysten kuuleminen - Kartelleja ja määräävää markkina-asemaa käsittelevän neuvoa-antavan komitean kuuleminen - Kuulemisesta vastaava neuvonantaja

((Neuvoston asetuksen N:o 17 10 artiklan 3 kohta ja 19 artiklan 1 kohta; komission asetuksen N:o 99/63 1 ja 4 artikla)

6. Kumoamiskanne - Kumoamistuomio - Vaikutukset - Komission sellaisen päätöksen kumoaminen, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen - Vaikutukset sellaisiin adressaatteihin, jotka eivät ole nostaneet kannetta - Vaikutuksettomuus

(EY:n perustamissopimuksen 85 ja 189 artikla (joista on tullut EY 81 ja EY 249 artikla) ja 173 artikla (josta on muutettuna tullut EY 230 artikla))

7. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Vanhentumisaika kilpailua koskevissa menettelyissä - Keskeytyminen - Komission päätös, jota koskeva oikeudenkäynti on vireillä yhteisöjen tuomioistuimessa - Merkitys

(Neuvoston asetuksen N:o 2988/74 2 ja 3 artikla)

8. Yhteisön oikeus - Periaatteet - Käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskevan vaatimuksen noudattaminen - Soveltamisala - Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Oikeudenkäyntimenettely - Arviointiperusteet

(Neuvoston asetus N:o 17)

9. Muutoksenhaku - Valitusperusteet - Käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskevan velvollisuuden loukkaaminen kilpailuasioita koskevassa hallinnollisessa menettelyssä - Asian arvioimisen kuuluminen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toimivaltaan - Arviointi, joka on suoritettava konkreettisesti - Yhteisöjen tuomioistuimen harjoittama valvonta - Rajat

(EY 225 artikla; EY:n tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan ensimmäinen kohta)

10. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Komission tarkastusvaltuudet - Valtuutuksen perusteella suoritetut tarkastukset - Yritysten vapaaehtoisesti tekemä yhteistyö - Seuraukset siltä osin kuin kyse on mahdollisuudesta vedota siihen, että viranomainen on suorittanut liian pitkälle meneviä toimenpiteitä

(Neuvoston asetuksen N:o 17 14 artiklan 2 kohta)

11. Yhteisön oikeus - Periaatteet - Puolustautumisoikeudet - Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen hallinnollisissa menettelyissä - Kilpailu - Päätös yritykselle osoitettavasta tietojensaantipyynnöstä - Se, että oikeutta olla saattamatta itseään syytteenalaiseksi on loukattu - Arviointi, joka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on konkreettisesti suoritettava - Yhteisöjen tuomioistuimen harjoittama valvonta - Rajat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 11 artiklan 2 ja 5 kohta)

12. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Komission tarkastusvaltuudet - Toisessa menettelyssä suoritetussa tarkastuksessa saatujen tietojen käyttäminen - Rajat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 14 artiklan 2 ja 3 kohta sekä 20 artiklan 1 kohta)

13. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Oikeus tutustua asiakirjoihin - Tarkoitus - Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen - Loukkaaminen - Seuraukset

(Neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohta; komission asetuksen N:o 99/63 3, 7, 8 ja 9 artikla))

14. Muutoksenhaku - Valitusperusteet - Puolustautumisoikeuksien loukkaaminen sillä, että on evätty oikeus tutustua asiakirjoihin, joita käytetään yritystä vastaan kilpailusääntöjen soveltamista koskevassa hallinnollisessa menettelyssä - Valitusperuste, joka edellyttää tosiseikkojen arviointia, joka kuuluu yksinomaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toimivaltaan ja joka jää yhteisöjen tuomioistuimen harjoittaman valvonnan ulkopuolelle, paitsi jos kyse on vääristämisestä

(EY 225 artikla; EY:n tuomioistuimen perussäännön 51 artikla)

15. Oikeudenkäyntimenettely - Prosessinjohtotoimet - Suullinen käsittely - Kehotus esittää yhdessä yhteiset perusteet - Sallittavuus

(Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan 2 kohta)

16. Oikeudenkäyntimenettely - Uusien perusteiden esittäminen käsittelyn kuluessa - Käsittelyn kuluessa esille tulleesta seikasta johtuva peruste - Seikka, joka on tullut esille sen jälkeen, kun prosessinjohtotoimena on annettu oikeus tutustua komission asiakirjoihin - Sallittavuus

(Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan 1 alakohta)

17. Oikeudenkäyntimenettely - Vastauskirjelmä - Muotovaatimukset - Yhteenveto kanneperusteista - Viittaaminen lausumiin, jotka on esitetty suullisessa käsittelyssä ja jotka liittyvät kannekirjelmän sisältämiin perusteisiin - Tutkittavaksi ottaminen

(Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohta ja 48 artiklan 2 kohta)

18. Muutoksenhaku - Valitusperusteet - Peruste, joka koskee sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole käsitellyt tiettyä perustetta - Esittämistavat

(Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklan 1 kohdan c alakohta)

19. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet - Perustelut - Perusteluvelvollisuuden laajuus - Kilpailusääntöjen soveltamispäätös - Seuraamuksia koskeva päätös, joka tehdään sen jälkeen, kun aiempi päätös, jolla on ollut sama kohde, on kumottu

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta ja 190 artikla (joista on tullut EY 81 artiklan 1 kohta ja EY 253 artikla) sekä 89 artikla (josta on muutettuna tullut EY 85 artikla))

20. Kilpailu - Sakot - Päätös, jolla määrätään sakkoja - Perusteluvelvollisuuden laajuus - Niiden arviointiperusteiden ilmoittaminen, joiden avulla komissio on määrittänyt kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston

(EY:n perustamissopimuksen 190 artikla (josta on tullut EY 253 artikla); neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan 2 alakohta)

21. Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Kilpailua rajoittava vaikutus - Arviointiperusteet - Kilpailunvastainen tarkoitus - Riittävä todentaminen

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta))

22. Muutoksenhaku - Yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta - Kohtuullisuussyihin perustuva uudelleenarviointi, jonka kohteena ovat perustamissopimuksen kilpailusääntöjä rikkoneille yrityksille määrättyjen sakkojen suuruutta koskeva ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi, ei kuulu yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaan - Toimivaltaan kuuluu tämän arvioinnin uudelleenarviointi syrjintäkiellon periaatteen loukkaamisen vuoksi

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta))

23. Kumoamiskanne - Yhteisöjen tuomioistuinten toimivalta - Perustamissopimuksen kilpailusääntöjä rikkoneille yrityksille määrättyjä seuraamuksia koskevat oikeudenkäyntiasiat - Täysi harkintavalta - Kumoamistuomio, jota annettaessa ei ole käytetty täyttä harkintavaltaa - Vaikutus

(EY:n perustamissopimuksen 172 artikla (josta on tullut EY 229 artikla); neuvoston asetuksen N:o 17 17 artiklan)

Tiivistelmä

1. Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 15 artiklassa ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 10 artiklan 1 kohdassa ja 32 artiklan 1 kohdassa esitettyjen sääntöjen - jotka koskevat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ratkaisukokoonpanojen koostumusta - mukaan tuomarin estymisen pysyvyydellä tai väliaikaisuudella ei ole merkitystä. Jos väliaikainen poissaolo tai estyminen oikeuttavat muuttamaan ratkaisukokoonpanon koostumusta, jotta jäseniä on edelleen pariton määrä, tämä pätee sitä suuremmalla syyllä silloin, kun kyse on pysyvästä estymisestä, joka johtuu esimerkiksi jäsenen toimikauden päättymisestä.

( ks. 35-38 kohta )

2. Kun yhteisöjen tuomioistuin ratkaisee itse lopullisesti asian yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 54 artiklan nojalla ja hyväksyy yhden tai useamman perusteen, jonka tai jotka kantaja on esittänyt, se ei ratkaise ipso jure kaikkia niitä tosiasiakysymyksiä ja oikeuskysymyksiä, joihin kantaja on vedonnut.

Tuomioistuimen ratkaisun, joka itse rajoittaa niitä velvollisuuksia, joita kumotun toimen tehneellä toimielimellä on perustamissopimuksen 176 (josta on tullut EY 233 artikla) nojalla, oikeusvoima ulottuu ainoastaan niihin tosiasia- ja oikeuskysymyksiin, jotka tuomioistuimen ratkaisulla nimenomaisesti tai väistämättä on ratkaistu.

( ks. 44, 47 ja 48 kohta )

3. Kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskeva periaate, joka on eräs yhteisön oikeuden perusperiaate ja joka lisäksi vahvistetaan Euroopan neuvoston ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklan 1 kappaleessa, estää kilpailuasioissa sen, että yritys tuomitaan uudelleen sellaisesta kilpailua rajoittavasta käyttäytymisestä tai että sitä vastaan ryhdytään uudelleen toimenpiteisiin sellaisen kilpailua rajoittavan käyttäytymisen johdosta, josta sille on jo määrätty seuraamus tai jonka osalta on todettu, että yritys ei ole vastuussa siitä, sellaisella aiemmalla ratkaisulla, johon ei enää voida hakea muutosta.

Tämän periaatteen soveltaminen edellyttää siis, että oikeussääntöjen rikkomisen tosiasiallisuuteen on otettu kantaa tai että niiden rikkomisesta tehdyn arvioinnin lainmukaisuus on tutkittu.

Kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskeva periaate estää näin ollen ainoastaan rikkomisen tosiasiallisuuden sellaisen uuden aineellisen arvioimisen, jonka seurauksena määrättäisiin joko toinen seuraamus ensimmäiseksi määrätyn seuraamuksen lisäksi siinä tapauksessa, että asianosaisen uudelleen todettaisiin olevan vastuussa rikkomisesta, tai ensimmäinen seuraamus siinä tapauksessa, että jälkimmäisessä päätöksessä asianosaisen todettaisiin olevan vastuussa rikkomisesta, vaikka ensimmäisessä päätöksessä olisi todettu toisin.

Kyseinen periaate ei sen sijaan sellaisenaan estä ryhtymästä uudelleen toimenpiteisiin tämän saman kilpailua rajoittavan käyttäytymisen takia, kun ensimmäinen päätös on kumottu muotoa koskevilla perusteilla ilman, että tehdyksi väitettyihin tekoihin olisi aineellisesti otettu kantaa, sillä kumoamispäätös ei tällöin merkitse "vapauttamista" rikosasioissa tälle termille annetussa merkityksessä. Tällaisessa tapauksessa uudessa päätöksessä määrättyjä seuraamuksia ei ole katsottava lisäseuraamuksiksi kumotussa päätöksessä määrätyille seuraamuksille, vaan niillä korvataan kumotussa päätöksessä määrätyt seuraamukset.

( ks. 59-62 kohta )

4. Yhteisön toimen kumoaminen ei välttämättä vaikuta sen tekemistä edeltäviin valmisteleviin toimiin, sillä kumotun toimen korvaamiseen tähtäävä menettely voidaan lähtökohtaisesti aloittaa uudelleen juuri siitä vaiheesta, jossa kumoamistuomiossa tarkoitettu lainvastaisuus tapahtui.

( ks. 73 kohta )

5. Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kaikissa sellaisissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä seuraamuksia - erityisesti sakkoja tai uhkasakkoja - on yhteisön oikeuden perusperiaate, jota on noudatettava myös luonteeltaan hallinnollisessa menettelyssä.

Asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohdassa ja asetuksen N:o 99/63/ETY 4 artiklassa, jotka ilmentävät tätä periaatetta, säädetään, että komissio voi lopullisessa päätöksessään ottaa huomioon ainostaan sellaiset väitteet, joiden osalta yrityksillä ja yritysten yhteenliittymillä on ollut tilaisuus esittää näkökantansa.

Niinpä puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen edellyttää, että jokaiselle asianomaiselle yritykselle tai yritysten yhteenliittymälle annetaan tilaisuus tulla kuulluksi niistä väitteistä, jotka komissio aikoo hyväksyä kutakin niitä vastaan lopullisessa päätöksessä, jossa kilpailusääntöjen rikkominen todetaan.

Kun sen jälkeen, kun päätös, jossa määrätään seuraamuksia perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) rikkoneille yrityksille, on kumottu sellaisen menettelyvirheen vuoksi, joka koskee yksinomaan kyseisen päätöksen komission jäsenistä muodostuvassa kollegiossa tapahtuvan lopullisen tekemisen yksityiskohtia, komissio tekee uuden päätöksen, joka on sisällöltään olennaisilta osin samanlainen ja perustuu samoihin väitteisiin, komission ei tarvitse kuulla asianomaisia yrityksiä uudelleen, joten sen ei myöskään tarvitse kuulla uudelleen kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa tai pyytää kuulemismenettelyistä vastaavaa neuvonantajaa osallistumaan uudelleen asian käsittelyyn.

( ks. 85-87, 114, 118, 122 ja 126 kohta )

6. Vaikka kilpailuoikeuden alalla useiden yritysten suhteen tehty päätös on laadittu ja julkaistu yhden ainoan päätöksen muodossa, sen on katsottava muodostuvan useista yksittäispäätöksistä, joissa todetaan kunkin adressaattina olevan yrityksen osalta se kilpailusääntöjen rikkominen tai rikkomiset, johon tai joihin sen on katsottu syyllistyneen, ja joissa tarvittaessa määrätään yritykselle sakko. Kyseinen päätös voidaan kumota vain niiden adressaattien osalta, joiden nostamat kanteet on hyväksytty yhteisöjen tuomioistuimissa, ja päätös sitoo edelleen niitä adressaatteja, jotka eivät ole nostaneet kumoamiskannetta.

( ks. 99 ja 100 kohta )

7. Vanhentumisajoista liikennettä ja kilpailua koskevissa menettelyissä annetun asetuksen N:o 2988/77 3 artiklassa suojataan komissiota vanhentumisajan päättymiseltä sellaisissa tapauksissa, joissa komission on odotettava yhteisöjen tuomioistuinten päätöstä oikeudenkäynneissä, joiden kulun suhteen sillä ei ole määräysvaltaa, ennen kuin se tietää, rasittaako kanteen kohteena olevaa päätöstä lainvastaisuus vai ei. Kyseinen 3 artikla koskee siis tapauksia, joissa se, että toimielin ei toimi, ei johdu valppauden puutteesta.

Tällaisista tilanteista on kyse sekä silloin, kun nostetaan kanne asetuksen N:o 2988/74 2 artiklassa luetelluista vanhentumisajan keskeyttävistä kannekelpoisista toimista, että silloin, kun nostetaan kanne päätöksestä, jossa määrätään sakko tai muu seuraamus.

Näin ollen sekä 3 artiklan sanamuoto että sen tavoite kattavat samalla sekä kanteet, jotka nostetaan 2 artiklassa tarkoitetuista kannekelpoisista toimista, että kanteet, jotka nostetaan komission lopullisista päätöksistä.

Tämän johdosta sellaisesta lopullisesta päätöksestä, jossa määrätään seuraamuksia, nostettu kanne keskeyttää menettelyyn sovellettavan vanhentumisajan aina siihen asti, kunnes yhteisöjen tuomioistuimet ovat lopullisesti ratkaisseet kyseisen kanteen.

( ks. 144-147 kohta )

8. Käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskevaa periaatetta on kilpailuasioissa noudatettava paitsi asetuksen N:o 17 mukaisesti käytävissä hallinnollisissa menettelyissä, joiden päätteeksi voidaan määrätä kyseisessä asetuksessa säädettyjä seuraamuksia, niin myös oikeudenkäynnissä, jos komission päätöksestä on nostettu kanne. Sen tarkastelemiseksi, onko tätä periaatetta noudatettu hallinnollisessa menettelyssä, hallinnollista menettelyä voidaan tarkastella kahtena toisiaan seuraavana vaiheena, joista ensimmäinen vaihe alkaa siitä hetkestä, jona komissio ryhtyy toimenpiteisiin, jotka merkitsevät moitetta kilpailusääntöjen rikkomisesta ja joilla voi olla merkittäviä vaikutuksia kilpailusääntöjen rikkomisesta epäiltyjen yritysten tilanteeseen, ja toinen vaihe kestää väitetiedoksiannosta lopullisen päätöksen tekemiseen.

Käsittelyajan kohtuullisuutta on arvioitava kunkin asian ominaispiirteiden perusteella ja erityisesti sen perusteella, mikä merkitys oikeusriidalla on asianosaiselle, asian monitahoisuuden perusteella sekä kantajan ja toimivaltaisten viranomaisten käyttäytymisen perusteella.

Arviointiperusteiden luettelo ei kuitenkaan ole tyhjentävä, eikä käsittelyajan kohtuullisuuden arviointi edellytä asian olosuhteiden järjestelmällistä tarkastelua kunkin arviointiperusteen valossa, kun menettelyn kesto vaikuttaa perustellulta yhden ainoan arviointiperusteen nojalla. Näitä arviointiperusteita käyttäen ratkaistaan, onko jonkin asian käsittelyaika ollut perusteltu vai ei. Niinpä asian monitahoisuudella tai kantajan viivästystä aiheuttavalla käyttäytymisellä voidaan perustella menettelyn ensi näkemältä liian pitkää kestoa. Käsittelyajan voidaan toisaalta katsoa olleen kohtuullista pidempi pelkästään yhden ainoan arviointiperusteen valossa, erityisesti silloin, kun menettelyn kesto on seurausta toimivaltaisten viranomaisten käyttäytymisestä. Tietyn menettelyvaiheen kestoa voidaan tarvittaessa pitää heti kohtuullisena, kun se vaikuttaa olevan kyseisenlaisten asioiden keskimääräisen käsittelyajan mukainen.

( ks. 179, 181-183, 187, 188, 207 ja 210 kohta )

9. Käsittelyajan kohtuullisuutta hallinnollisessa menettelyssä ei voida tarkastella tarkan abstraktisesti määritellyn enimmäiskeston avulla, vaan sitä on kussakin tapauksessa arvioitava kyseisen tapauksen olosuhteiden perusteella.

Ensimmäisessä yleistarkastelussa pyritään selvittämään, vaikuttaako kyseisen ajanjakson kesto ensi näkemältä liian pitkältä, kun otetaan huomioon käyty menettely. Jos se vaikuttaa liian pitkältä, on konkreettisesti selvitettävä, voidaanko tapauksessa todeta sellaisia viiveitä, joita ei voida perustella asian olosuhteilla.

Kilpailuoikeuden alalla käytävän hallinnollisen menettelyn osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin määrittää merkitykselliset tosiseikat ja arvioi niitä, eikä yhteisöjen tuomioistuin voi tutkia tätä tosiseikkojen määrittämistä ja arviointia vääristelytapauksia lukuun ottamatta, ja luonnehtii niitä sitten oikeudellisesti käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskevan periaatteen valossa, ja yhteisöjen tuomioistuin voi kohdistaa tähän luonnehdintaan valvontaa.

( ks. 192-194 kohta )

10. Asetuksen N:o 17 14 artiklan 2 kohdasta seuraa, että toisin kuin kyseisen asetuksen 14 artiklan 3 kohdan nojalla tehdyn päätöksen nojalla määrätyt tarkastukset, pelkän valtuutuksen nojalla suoritettavat tarkastukset tukeutuvat siihen, että yritykset tekevät vapaaehtoisesti yhteistyötä. Silloin kun yritys on tosiasiallisesti tehnyt yhteistyötä valtuutuksen nojalla tehdyssä tarkastuksessa, peruste, jonka mukaan viranomainen on suorittanut kyseisen yrityksen yksityisten toimintojen osalta liian pitkälle meneviä toimenpiteitä, on perusteeton, jos sitä ei perustella seikoilla, joista voisi ilmetä, että komissio olisi mennyt pidemmälle kuin mihin yritys on yhteistyön puitteissa suostunut.

( ks. 252-254 kohta )

11. Jotta oikeutta olla saattamatta itseään syytteenalaiseksi olisi loukattu, edellytetään toisaalta sitä, että oikeussääntöjen rikkomisesta epäiltyyn on kohdistettu pakko tiettyjen tietojen saamiseksi häneltä, ja toisaalta sitä, että kyseistä oikeutta on tosiaankin loukattu.

Asetuksen N:o 17 11 artiklan 2 kohdan nojalla esitettyjen tietojensaantipyyntöjen osalta on todettava, että yrityksellä ei ole velvollisuutta vastata siihen.

Asetuksen N:o 17 11 artiklan 5 kohdan mukaisesti tehtyjen tietojen vaatimista koskevien päätösten osalta sen arvioiminen, onko oikeutta olla saattamatta itseään syytteenalaiseksi loukattu, edellyttää tosiseikkojen arviointia, joka koskee sekä pyyntöjen että niihin annettujen vastausten sisältöä ja joka ei sitä tilannetta lukuun ottamatta, että esitetty selvitys otetaan huomioon vääristyneellä tavalla, ole oikeuskysymys, joka sellaisenaan kuuluu yhteisöjen tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin.

( ks. 275-285 kohta )

12. Asetuksen N:o 17 20 artiklan 1 kohdasta ja 14 artiklan 2 ja 3 kohdasta seuraa, että tarkastuksissa saatuja tietoja ei voida käyttää muihin tarkoituksiin kuin tarkastusvaltuutuksissa tai tarkastuksia koskevassa päätöksessä mainittuihin tarkoituksiin.

Tällä vaatimuksella pyritään turvaamaan asetuksen N:o 17 20 artiklassa nimenomaisesti mainitun salassapitovelvollisuuden lisäksi yritysten puolustautumisoikeudet, jotka kuuluvat yhteisön oikeuden perusperiaatteisiin ja jotka myös vahvistetaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa, jota koskeva Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tulkinta yhteisöjen tuomioistuinten on otettava huomioon.

Nämä oikeudet vaarannettaisiin vakavasti, jos komissio voisi vedota yrityksiä vastaan sellaiseen tarkastuksessa saatuun selvitysaineistoon, joka ei mitenkään liittyisi kyseisen tarkastuksen kohteeseen eikä tarkoitukseen.

Tästä ei kuitenkaan voida päätellä, että olisi kiellettyä, että komissio aloittaisi uuden tutkimusmenettelyn selvittääkseen niiden tietojen paikkansapitävyyden, jotka se on sattumalta saanut aiemmin suoritetussa tarkastuksessa, tai täydentääkseen näitä tietoja, mikäli nämä tiedot antaisivat viitteitä perustamissopimuksen kilpailusääntöjen vastaisten menettelytapojen olemassaolosta.

Yrityksiltä ei nimittäin mitenkään riistetä asetuksen N:o 17 20 artiklassa annettua suojaa, kun komissio pyytää uudelleen tiettyä asiakirjaa. Yritykset ovat puolustautumisoikeuksiensa kannalta tällöin samassa tilanteessa kuin ne olisivat, jos komissiolla ei vielä olisi kyseistä asiakirjaa, koska komissiolla ei ole oikeutta käyttää välittömästi selvitysaineistona myöhemmässä menettelyssä asiakirjaa, jonka se on saanut aiemmassa menettelyssä. Toisaalta sen seikan johdosta, että komissio on saanut asiakirjoja ensimmäisen kerran jossain tietyssä asiassa, ei synny suojaa, joka olisi siinä määrin ehdoton, että näitä asiakirjoja ei voitaisi laillisesti vaatia jossain toisessa asiassa ja käyttää siinä selvityksenä.

( ks. 274, 298-301, 305 ja 306 kohta )

13. Kilpailuasioissa oikeudella tutustua asiakirjoihin on tarkoitus muun muassa mahdollistaa se, että ne, joille väitetiedoksiannot on osoitettu, saavat tietoonsa komission asiakirja-aineistoon sisältyvän selvitysaineiston, jotta ne voisivat asianmukaisella tavalla ilmaista tämän selvityksen perusteella näkemyksensä päätelmistä, jotka komissio on tehnyt väitetiedoksiannossaan. Oikeudella tutustua komission asiakirja-aineistoon pyritään siis takaamaan puolustautumisoikeuksien tehokas käyttö. Kyseiset oikeudet kuuluvat yhteisön oikeuden perusperiaatteisiin, ja ne myös vahvistetaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa.

Se, että oikeutta tutustua komission asiakirja-aineistoon päätöksen tekemistä edeltävässä menettelyssä loukataan, voi periaatteessa johtaa kyseisen päätöksen kumoamiseen, jos asianomaisen yrityksen puolustautumisoikeuksia on loukattu.

Puolustautumisoikeuksien loukkaamista ei voida tällaisessa tilanteessa korjata pelkästään sillä, että asiakirjoihin tutustuminen on tehty mahdolliseksi riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi mahdollisesti nostetun kanteen johdosta käydyn oikeudenkäynnin aikana. Kun oikeus tutustua asiakirjoihin on taattu tässä vaiheessa, asianomaisen yrityksen ei tarvitse osoittaa, että jos sillä olisi ollut oikeus tutustua asiakirjoihin, joita ei ole annettu tiedoksi, komission päätös olisi ollut sisällöltään toisenlainen, vaan sen on osoitettava ainoastaan, että se olisi voinut käyttää kyseisiä asiakirjoja puolustuksekseen.

( ks. 315-318 kohta )

14. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi siitä, olisiko yritys, jota moititaan perustamissopimuksen kilpailusääntöjen rikkomisesta, voinut käyttää puolustuksekseen asiakirjoja, joihin se ei ole saanut oikeutta tutustua hallinnollisessa menettelyssä, on tosiseikkaa koskeva kysymys. Se ei sitä tilannetta lukuun ottamatta, että esitetty selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, ole oikeuskysymys, joka sellaisenaan kuuluu yhteisöjen tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin.

( ks. 330 ja 331 kohta )

15. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan 2 kohdan mukaan prosessinjohtotoimien tavoitteena on erityisesti varmistaa suullisen käsittelyn moitteeton kulku.

Kontradiktorista periaatetta sekä puolustautumisoikeuksia, jotka myös vahvistetaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa, kunnioittaen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi näin ollen kehottaa asianosaisia esittämään yhdessä yhteiset perusteet, jotta estettäisiin samanlaisten lausumien toistaminen, ja kullakin asianosaisella on edelleen mahdollisuus täydentää näitä perusteita omakohtaisilla perusteluilla.

( ks. 348 ja 349 kohta )

16. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan asian käsittelyn kuluessa ei saa vedota uuteen perusteeseen, ellei se perustu käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudelliseen perusteeseen.

Tämän määräyksen mukaan ei ole mitenkään poissuljettua, että oikeudellisia seikkoja tai tosiseikkoja olisi voinut ilmetä sellaisen prosessinjohtotoimen yhteydessä, jossa tapauksessa, jossa on useita kantajia, oikeus tutustua komission asiakirjoihin myönnetään kaikille kantajille, myös niille, jotka eivät olleet esittäneet kanneperustetta, jonka mukaan heidän oikeuttaan tutustua kyseiseen asiakirja-aineistoon olisi loukattu.

Lisäksi tämä määräys mahdollistaa kaikkien sellaisten uusien perusteiden esittämisen, jotka perustuvat tällaisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin. Edellä olevassa kappaleessa tarkoitetuissa olosuhteissa ei siis liene poissuljettua, että kantaja voisi vedota uuteen perusteeseen, joka juuri koskee sitä, että sen oikeutta tutustua asiakirjoihin on loukattu.

( ks. 369-371 kohta )

17. Aiemmin suullisessa käsittelyssä esitettyjen perustelujen, jotka liittyvät kannekirjelmän sisältämiin perusteisiin, toistaminen vastauskirjelmässä täysimääräisesti tai edes tiivistetysti ei ole edellytyksenä sille, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutkii kyseiset perustelut. Jo suullisesta käsittelystä alkaen nämä perustelut sisältyvät asiassa esitettyihin näkökohtiin ja niiden katsotaan tulleen asiaa käsittelevän tuomioistuimen tietoon. Asiaa käsittelevän tuomioistuimen on näin ollen tutkittava kyseiset perustelut, koska ne eivät asiaankuuluvina ja jo esitettyihin perusteisiin liittyvinä muodosta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua uutta perustetta.

( ks. 385 kohta )

18. Kun valittaja muutosta hakiessaan väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole käsitellyt tiettyä perustetta, valittajaa ei voida arvostella valitusperusteen tutkittavaksi ottamista tarkastellessa siitä, että valittaja ei mainitse mitään sellaista valituksenalaisen tuomion kohtaa tai osaa, jota valittajan väite erityisesti koskee, kun asiassa juuri vedotaan kyseisen perusteen käsittelemättä jättämiseen. Samasta syystä valittajaa ei voida arvostella siitä, että se vain toistaa tai esittää uudelleen ensimmäisessä oikeusasteessa jo esitetyn perusteen.

( ks. 423 kohta )

19. Kun komissio tyytyy mainitsemaan ainoastaan Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen, se perustelee riittävästi valintaansa tehdä sen jälkeen, kun aiempi päätös on kumottu sellaisen menettelyvirheen johdosta, joka koskee yksinomaan kyseisen päätöksen komission jäsenistä muodostuvassa kollegiossa tapahtuvan lopullisen tekemisen yksityiskohtia, uuden päätöksen, jossa määrätään seuraamuksia yrityksille, jotka ovat rikkoneet perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta). Perustamissopimuksen 89 artiklassa (josta on tullut EY 85 artikla) komissiolle määrättyä tehtävää täyttäessään komissiolla on harkintavaltaa toimenpiteisiin ryhtymisen osalta sen yleisen politiikan mukaisesti, jota se on vahvistanut noudattavansa kilpailuasioissa.

( ks. 447-449 kohta )

20. Perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) sovellettaessa komissiolle perustamissopimuksen 190 artiklan (josta on tullut EY 253 artikla) nojalla kuuluvan, maksettavaksi määrätyn sakon laskentatapaa koskevan perusteluvelvollisuuden laajuutta määritettäessä on otettava huomioon asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan toinen alakohta, jonka mukaan "sakon suuruutta määriteltäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto".

Perusteluvelvollisuutta koskevan olennaisen muotomääräyksen vaatimukset täyttyvät näin ollen, kun komissio ilmoittaa päätöksessään ne arvioinnissa huomioon ottamansa seikat, joiden avulla se on määrittänyt kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston.

Tämän muotomääräyksen vaatimukset eivät edellytä sitä, että komission olisi ilmoitettava päätöksessään sakkojen laskentatapaan liittyviä numerotietoja, ja on korostettava, että komissio ei missään tapauksessa voi luopua harkintavallastaan käyttämällä yksinomaan ja mekaanisesti aritmeettisia laskentakaavoja.

Sellaisen päätöksen osalta, jossa usealle yritykselle määrätään sakkoja, perusteluvelvollisuuden laajuutta on arvioitava ottaen huomioon erityisesti se seikka, että kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asian ominaispiirteiden, asiayhteyden ja sakkojen ennalta ehkäisevän vaikutuksen perusteella, vaikka huomioon otettavista arviointiperusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa.

( ks. 462-465 kohta )

21. Perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) soveltamiseksi riittää, että sopimuksen tarkoituksena on rajoittaa, estää tai vääristää kilpailua, eikä tällöin ole merkitystä sopimuksen konkreettisilla vaikutuksilla.

Niinpä silloin, kun keskenään kilpailevien yritysten kokouksissa tehdään sopimuksia, tätä määräystä rikotaan, kun näillä kokouksilla on tällainen aihe ja kun niissä näin pyritään keinotekoisesti järjestämään markkinoiden toimintaa. Tietyn yrityksen voidaan pätevästi katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, kun kyseinen yritys on osallistunut näihin kokouksiin tietoisena niiden aiheesta, vaikka yritys ei sittemmin olekaan toteuttanut jotain näissä kokouksissa sovittua toimea.

Sillä, kuinka säännöllisesti yritys on osallistunut kokouksiin ja kuinka täysimääräisesti se on toteuttanut sovitut toimet, ei ole vaikutusta yrityksen vastuun syntymiseen vaan vastuun laajuuteen ja sitä kautta seuraamusten tasoon.

( ks. 508-510 kohta )

22. Kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on päättänyt täyttä harkintavaltaansa käyttäen yhteisön oikeuden rikkomisesta yrityksille määrättyjen sakkojen suuruudesta, yhteisöjen tuomioistuimen asiana ei ole korvata kohtuullisuussyistä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen harkintaa omallaan, kun se käsittelee oikeuskysymyksiä valituksen yhteydessä. Täyden harkintavallan käyttäminen ei kuitenkaan saa kyseisten sakkojen suuruudesta päätettäessä johtaa siihen, että yrityksiä, jotka ovat olleet osallisina perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) vastaisessa sopimuksessa tai yhdenmukaistetussa menettelytavassa, kohdellaan eri tavalla sakkojen suuruudesta päätettäessä.

( ks. 614 ja 617 kohta )

23. Perustamissopimuksen 172 artikla (josta on tullut EY 229 artikla) ja asetuksen N:o 17 17 artikla, kun niitä luetaan yhdessä perustamissopimuksen 87 artiklan 2 kohdan d alakohdan (josta on tullut EY 83 artiklan 2 kohdan d alakohta) kanssa - joissa yhteisöjen tuomioistuimille annetaan täysi harkintavalta sellaisten komission päätösten suhteen, joissa määrätään kilpailuasioissa sakkoja - koskevat vain sen valvonnan laajuutta, jota yhteisöjen tuomioistuimet kohdistavat komission kilpailuasioissa tekemiin päätöksiin. Yhteisöjen tuomioistuinten täysi harkintavalta, joka merkitsee enemmän kuin pelkkää laillisuusvalvontaa, jota harjoitettaessa voidaan vain hylätä kumoamiskanne tai kumota kanteen kohteena oleva toimi, merkitsee sitä, että yhteisöjen tuomioistuimet voivat muuttaa kanteen kohteena olevaa toimea, jopa silloin, kun sitä ei kumota, ja ottaa huomioon kaikki tosiseikat muuttaakseen esimerkiksi maksettavaksi määrätyn sakon määrää.

Pelkkä kanteen nostaminen ei kuitenkaan merkitse sitä, että oikeus määrätä seuraamuksista siirtyisi lopullisesti yhteisöjen tuomioistuimille. Komissio menettää lopullisesti kyseisen oikeuden silloin, kun yhteisöjen tuomioistuimet ovat tosiaankin käyttäneet täyttä harkintavaltaansa. Sen sijaan silloin, kun yhteisöjen tuomioistuimet tyytyvät kumoamaan päätöksen tapahtuneen lainvastaisuuden takia ilman, että ne itse lausuisivat rikkomisen paikkansapitävyydestä ja seuraamuksesta, kumotun toimen toteuttanut toimielin voi jatkaa menettelyä siitä vaiheesta, jossa lainvastaisuuden todettiin tapahtuneen, ja käyttää uudelleen oikeuttaan määrätä seuraamuksista.

( ks. 692 ja 693 kohta )

Asianosaiset

Yhdistetyissä asioissa C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P-C-252/99 P ja C-254/99 P,

Limburgse Vinyl Maatschappij NV (LVM), kotipaikka Bryssel (Belgia), edustajanaan advocaat I. G. F. Cath, prosessiosoite Luxemburgissa (C-238/99 P),

DSM NV ja DSM Kunststoffen BV, kotipaikka Heerlen (Alankomaat), edustajanaan advocaat I. G. F. Cath, prosessiosoite Luxemburgissa (C-244/99 P),

Montedison SpA, kotipaikka Milano (Italia), edustajinaan avvocato G. Celona ja avvocato P. A. M. Ferrari, prosessiosoite Luxemburgissa (C-245/99 P),

Elf Atochem SA, kotipaikka Pariisi (Ranska), edustajanaan avocat X. de Roux, prosessiosoite Luxemburgissa (C-247/99 P),

Degussa AG, aiemmin Degussa-Hüls AG, sitä aiemmin Hüls AG, kotipaikka Marl (Saksa), edustajanaan Rechtsanwalt F. Montag, prosessiosoite Luxemburgissa (C-250/99 P),

Enichem SpA, kotipaikka Milano, edustajinaan avvocato M. Siragusa ja avvocato F. M. Moretti, prosessiosoite Luxemburgissa (C-251/99 P),

Wacker-Chemie GmbH, kotipaikka München (Saksa),

Hoechst AG, kotipaikka Frankfurt am Main (Saksa), edustajanaan Rechtsanwalt H. Hellmann, prosessiosoite Luxemburgissa (C-252/99 P),

Imperial Chemical Industries plc (ICI), kotipaikka Lontoo (Yhdistynyt kuningaskunta), edustajinaan D. Vaughan ja D. Anderson, QC, barrister K. Bacon, sekä solicitor R. J. Coles ja solicitor S. Turner, prosessiosoite Luxemburgissa (C-254/99 P),

valittajina,

joissa valittajat vaativat muutoksenhaussaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (laajennettu kolmas jaosto) yhdistetyissä asioissa T-305/94-T-307/94, T-313/94-T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ja T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. vastaan komissio, 20.4.1999 antaman tuomion (Kok. 1999, s. II-931) kumoamista,

ja jossa vastapuolena on

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään J. Currall ja W. Wils, avustajinaan avocat M. H. van der Woude (C-238/99 P ja C-244/99 P), avvocato R. M. Morresi, (C-245/99 P ja C-251/99 P), avocat E. Morgan de Rivery (C-247/99 P), Rechtsanwalt A. Böhlke (C-250/99 P ja C-252/99 P), ja D. Lloyd-Jones, QC (C-254/99 P), prosessiosoite Luxemburgissa,

vastaajana ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa,

YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN,

toimien kokoonpanossa: presidentti G. C. Rodríguez Iglesias, jaoston puheenjohtaja J.-P. Puissochet, C. Gulmann (esittelevä tuomari) ja tuomarit D. A. O. Edward, A. La Pergola, P. Jann, F. Macken, N. Colneric ja S. von Bahr,

julkisasiamies: J. Mischo,

kirjaaja: osastopäällikkö D. Louterman-Hubeau ja hallintovirkamies L. Hewlett,

ottaen huomioon suullista käsittelyä varten laaditun kertomuksen,

kuultuaan Limburgse Vinyl Maatschappij NV:n (LVM), DSM NV:n ja DSM Kunststoffen BV:n, edustajanaan I. G. F. Cath (C-238/99 P ja C-244/99 P), Montedison SpA:n, edustajinaan G. Celona ja P. A. M. Ferrari (C-245/99 P), Elf Atochem SA:n, edustajanaan avocat C.-H. Léger (C-247/99 P), Degussa AG:n, edustajanaan F. Montag (C-250/99 P), Enichem SpA:n, edustajinaan M. Siragusa ja F. M. Moretti (C-251/99 P), Wacker-Chemie GmbH:n ja Hoechst AG:n, edustajinaan H. Helmann ja Rechtsanwalt H.-J. Hellman (C-252/99 P), Imperial Chemical Industries plc:n (ICI), edustajinaan D. Vaughan, D. Anderson, R. J. Coles, S. Turner ja solicitor S. C. Berwick (C-254/99 P), ja komission, asiamiehinään J. Currall ja W. Wils, avustajinaan M. H. van der Woude (C-238/99 P ja C-244/99 P), R. M. Morresi (C-245/99 P ja C-251/99 P), E. Morgan de Rivery (C-247/99 P), A. Böhlke (C-250/99 P ja C-252/99 P) ja D. Lloyd-Jones (C-254/99 P), 13.6.2001 pidetyssä istunnossa esittämät suulliset huomautukset,

kuultuaan julkisasiamiehen 25.10.2001 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,

on antanut seuraavan

tuomion

Tuomion perustelut

1 Limburgse Vinyl Maatschappij NV (jäljempänä LVM), DSM NV ja DSM Kunststoffen BV, Montedison SpA (jäljempänä Montedison), Elf Atochem SA (jäljempänä Elf Atochem), Degussa AG (jäljempänä Degussa), aiemmalta nimeltään Degussa-Hüls AG, sitä aiemmalta nimeltään Hüls AG (jäljempänä Hüls), Enichem SpA (jäljempänä Enichem), Wacker-Chemie GmbH (jäljempänä Wacker-Chemie), ja Hoechst AG (jäljempänä Hoechst) sekä Imperial Chemical Industries plc (jäljempänä ICI) ovat yhteisöjen tuomioistuimen 24.6.-8.7.1999 toimittamillaan valituksilla hakeneet muutosta EY:n tuomioistuimen perussäännön 49 artiklan nojalla hakeneet muutosta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T-305/94-T-307/94, T-313/94-T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ja T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. vastaan komissio, 20.4.1999 antamaan tuomioon (Kok. 1999, s. II-931; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muun muassa alensi Elf Atochemin ja ICI:n maksettaviksi ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisesta 27 päivänä heinäkuuta 1994 tehdyssä komission päätöksessä 94/599/EY (IV/31 865 - PVC) (EYVL L 239, s. 14; jäljempänä toinen PVC-päätös) määrättyjä sakkoja ja muilta osin hylkäsi niiden tästä päätöksestä nostamat kumoamiskanteet.

I Riidan perustana olevat tosiseikat

2 Euroopan yhteisöjen komissio ryhtyi 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 14 artiklan nojalla 13. ja 14.10.1983 tekemiensä tarkastusten perusteella tutkimaan polyvinyylikloridia (jäljempänä PVC) koskevaa tapausta. Tämän johdosta se teki useita tarkastuksia asianomaisten yritysten tiloissa ja esitti näille yrityksille useita tietopyyntöjä.

3 Komissio aloitti 24.3.1988 asetuksen N:o 17 3 artiklan 1 kohdan nojalla menettelyn 14:ää PVC:n tuottajaa vastaan omasta aloitteestaan. Se osoitti 5.4.1988 kullekin näistä yrityksistä neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetyistä kuulemisista 25 päivänä heinäkuuta 1963 annetun komission asetuksen N:o 99/63/ETY (EYVL 1963, 127, s. 2268) 2 artiklan 1 kohdassa säädetyn väitetiedoksiannon. Kaikki ne yritykset, joille väitetiedoksianto oli osoitettu, esittivät huomautuksensa vuoden 1988 kesäkuussa. Niitä kaikkia kuultiin vuoden 1988 syyskuussa lukuun ottamatta Shell International Chemical Company Ltd:iä (jäljempänä Shell), joka ei ollut tätä pyytänyt.

4 Kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevä neuvoa-antava komitea (jäljempänä neuvoa-antava komitea) antoi 1.12.1988 lausuntonsa alustavasta ehdotuksesta komission päätökseksi.

5 Menettelyn päätteeksi komissio teki 21.12.1988 päätöksen 89/190/ETY (IV/31.865, PVC) ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisesta (EYVL 1989, L 74, s. 1; jäljempänä ensimmäinen PVC-päätös). Tässä päätöksessään komissio määräsi EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) rikkomisesta seuraamuksia seuraaville PVC:n tuottajille: Atochem SA, BASF AG (jäljempänä BASF), DSM NV, Enichem, Hoechst, Hüls, ICI, LVM, Montedison, Norsk Hydro A/S (jäljempänä Norsk Hydro), Société artésienne de vinyle SA (jäljempänä Société artésienne de vinyle), Shell, Solvay & Cie (jäljempänä Solvay) ja Wacker-Chemie.

6 Kaikki nämä yritykset Solvayta lukuun ottamatta nostivat yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa tästä päätöksestä kanteen, jossa ne vaativat päätöksen kumoamista.

7 Asiassa T-106/89, Norsk Hydro vastaan komissio, 19.6.1990 antamassaan määräyksessä (ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa) ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti Norsk Hydron nostaman kanteen tutkimatta.

8 Muut asiat yhdistettiin suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.

9 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi yhdistetyissä asioissa T-79/89, T-84/89, T-85/89, T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 ja T-104/89, BASF ym. vastaan komissio, 27.2.1992 antamassaan tuomiossa (Kok. 1992, s. II-315, Kok. Ep. XII, s. II-1; jäljempänä 27.2.1992 annettu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio) ensimmäisen PVC-päätöksen mitättömäksi.

10 Komission haettua muutosta tähän tuomioon yhteisöjen tuomioistuin kumosi asiassa C-137/92 P, komissio vastaan BASF ym., 15.6.1994 antamallaan tuomiolla (Kok. 1994, s. I-2555, Kok. Ep. XV, s. I-239) ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion ja ensimmäisen PVC-päätöksen.

11 Komissio teki 27.7.1994 toisen PVC-päätöksen, joka koski niitä tuottajia, joista ensimmäisessä PVC-päätöksessä oli kyse, Solvayta ja Norsk Hydroa lukuun ottamatta. Tällä uudella päätöksellä siinä tarkoitetut yritykset määrättiin maksamaan samansuuruiset sakot kuin niiden maksettavaksi ensimmäisessä PVC-päätöksessä määrätyt sakot olivat.

12 Toisessa PVC-päätöksessä todetaan muun muassa seuraavaa:

"1 artikla

BASF AG, DSM NV, Elf Atochem SA, Enichem SpA, Hoechst AG, [Hüls] AG, Imperial Chemical Industries plc, Limburgse Vinyl Maatschappij NV, Montedison SpA, Société artésienne de vinyle SA, Shell International Chemical Co. Ltd ja Wacker-Chemie GmbH ovat rikkoneet tässä päätöksessä mainittuina ajanjaksoina perustamissopimuksen 85 artiklan määräyksiä osallistuessaan (yhdessä Norsk Hydro A/S:n ja Solvay & Cie:n kanssa) sopimuksiin ja/tai yritysten yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, joita on noudatettu arviolta ainakin noin vuoden 1980 elokuusta alkaen ja joiden nojalla tuottajat, jotka toimittavat PVC:tä yhteismarkkinoiden alueella, ovat osallistuneet säännöllisin väliajoin pidettäviin kokouksiin vahvistaakseen (tavoitteellisia) hintoja ja (tavoitteellisia) kiintiöitä, suunnitellakseen yhdenmukaistettuja aloitteita hintatason korottamiseksi ja valvoakseen näiden salaisten järjestelyjen toteutumista.

2 artikla

Edellä 1 artiklassa mainittujen yritysten, jotka vielä toimivat PVC-alalla, lukuun ottamatta Norsk Hydro A/S:ää ja Solvay & Cie:tä, jotka jo on määrätty lopettamaan kilpailusääntöjen rikkominen, on välittömästi lopetettava edellä mainitut rikkomiset (jos ne eivät vielä ole lopettaneet niitä) ja pidättäydyttävä jatkossa PVC-alalla harjoittamassaan toiminnassa kaikista sellaisista sopimuksista ja yhdenmukaistetuista menettelytavoista, joiden tarkoitus voi olla samanlainen tai vastaava tai joilla voi olla samanlaisia tai vastaavia seurauksia, mukaan lukien kaikkien sellaisten tietojen vaihto, jotka yleensä ovat liikesalaisuuksia ja joiden vaihtamisella menettelyyn osallistuvat saisivat suoraan tai välillisesti tietoja muiden tuottajien tuotannosta, toimituksista, varastojen koosta, myyntihinnoista tai investointikustannuksista tai -suunnitelmista tai tietoja, joiden nojalla ne voisivat panna täytäntöön hintoja tai markkinoiden jakamista yhteisössä koskevan nimenomaisen tai hiljaisen sopimuksen tai noudattaa hintoja tai markkinoiden jakamista yhteisössä koskevaa yhdenmukaistettua menettelytapaa. Kaikki yleisluontoisten tietojen vaihtamista koskevat järjestelmät, joihin tuottajat osallistuvat PVC-alalla, on toteutettava siten, etteivät ne koske sellaisia tietoja, joiden perusteella on mahdollista yksilöidä tiettyjen tuottajien käyttäytyminen; yritysten on erityisesti pidättäydyttävä vaihtamasta keskenään sellaisia lisätietoja, joilla on merkitystä kilpailun kannalta ja jotka eivät kuulu tällaisen järjestelmän piiriin.

3 artikla

Tässä päätöksessä tarkoitettujen yritysten maksettavaksi määrätään 1 artiklassa todetun rikkomisen vuoksi seuraavat sakot:

i) BASF AG: 1 500 000 ecun suuruinen sakko;

ii) DSM NV: 600 000 ecun suuruinen sakko;

iii) Elf Atochem SA: 3 200 000 ecun suuruinen sakko;

iv) Enichem SpA: 2 500 000 ecun suuruinen sakko;

v) Hoechst AG: 1 500 000 ecun suuruinen sakko;

vi) [Hüls] AG: 2 200 000 ecun suuruinen sakko;

vii) Imperial Chemical Industries plc: 2 500 000 ecun suuruinen sakko;

viii) Limburgse Vinyl Maatschappij NV: 750 000 ecun suuruinen sakko;

ix) Montedison SpA: 1 750 000 ecun suuruinen sakko;

x) Société artésienne de vinyle SA: 400 000 ecun suuruinen sakko;

xi) Shell International Chemical Company Ltd: 850 000 ecun suuruinen sakko;

xii) Wacker-Chemie GmbH: 1 500 000 ecun suuruinen sakko."

II Kanteiden käsittely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio

13 LVM, Elf Atochem, BASF, Shell, DSM NV ja DSM Kunststoffen BV (jäljempänä yhdessä DSM), Wacker-Chemie, Hoechst, Société artésienne de vinyle, Montedison, ICI, Hüls ja Enichem nostivat yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa kanteet 5.-14.10.1994 toimittamillaan kannekirjelmillä.

14 Jokainen kantaja vaati ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta kumoamaan kokonaan tai osittain toisen PVC-päätöksen, ja toissijaisesti ne vaativat kyseistä tuomioistuinta kumoamaan niiden maksettavaksi määrätyt sakot tai pienentämään niiden määrää. Montedison vaati lisäksi, että komissio velvoitetaan maksamaan vahingonkorvausta.

15 Valituksenalaisessa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

- yhdisti asiat tuomion antamista varten

- kumosi toisen PVC-päätöksen 1 artiklan siltä osin kuin siinä katsottiin Société artésienne de vinylen olleen osallisena kilpailusääntöjen rikkomisessa vuoden 1981 ensimmäisen vuosipuoliskon jälkeen

- alensi Elf Atochemin maksettavaksi määrätyn sakon 2 600 000 euroon, Société artésienne de vinylen maksettavaksi määrätyn sakon 135 000 euroon ja ICI:n maksettavaksi määrätyn sakon 1 550 000 euroon

- hylkäsi kanteet muilta osin

- määräsi oikeudenkäyntikuluista.

III Valituksissa esitetyt vaatimukset

16 LVM ja DSM vaativat, että yhteisöjen tuomioistuin

- kumoaa valituksenalaisen tuomion kokonaan tai osittain ja päättää asian käsittelyn tai toissijaisesti palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen, jotta se jatkaisi asian käsittelyä

- kumoaa toisen PVC-päätöksen kokonaan tai osittain

- kumoaa kantajien maksettavaksi määrätyt sakot tai alentaa niiden määriä

- velvoittaa komission korvaamaan sekä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa että yhteisöjen tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

17 Montedison vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

- kumoaa valituksenalaisen tuomion

- kumoaa toisen PVC-päätöksen

- palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen

- alentaa sakon määrän minimiin

- velvoittaa komission korvaamaan sekä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa että yhteisöjen tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

18 Elf Atochem vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

- kumoaa valituksenalaisen tuomion ja ratkaisee asian lopullisesti

- velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

19 Degussa vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

- kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin siinä hylätään Degussan kanne ja velvoitetaan Degussa korvaamaan oikeudenkäyntikulut

- kumoaa toisen PVC-päätöksen 1, 2 ja 3 artiklan siltä osin kuin ne koskevat Degussaa

- velvoittaa komission korvaamaan sekä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa että yhteisöjen tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

20 Enichem vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

- kumoaa valituksenalaisen tuomion Enichemin riitauttamilta osilta ja kumoaa sen seurauksena toisen PVC-päätöksen

- toissijaisesti kumoaa valituksenalaisen tuomion Enichemille vastaisten osien osalta ja tämän seurauksena kumoaa maksettavaksi määrätyn sakon tai alentaa sen määrää

- velvoittaa komission korvaamaan sekä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa että yhteisöjen tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

21 Wacker-Chemie ja Hoechst vaativat, että yhteisöjen tuomioistuin

- kumoaa tuomion tuomiolauselman 4 ja 5 kohdan niitä koskevilta osilta

- kumoaa toisen PVC-päätöksen niitä koskevilta osilta

- toissijaisesti alentaa niiden maksettavaksi määrättyjen sakkojen määrää

- tai ainakin palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen, jotta se ratkaisisi asian uudelleen

- velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut, tai siinä tapauksessa, että asia palautetaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle, jättää oikeudenkäyntikuluista päättämisen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtäväksi.

22 ICL vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

- kumoaa valituksenalaisen tuomion sitä koskevilta osilta

- kumoaa toisen PVC-päätöksen sitä koskevilta osilta tai muussa tapauksessa palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen

- kumoaa sakon, jonka määrän ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli alentanut 1 550 000 euroon, tai alentaa sakon määrää edelleenkin

- velvoittaa komission korvaamaan sekä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa että yhteisöjen tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

23 Komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

- hylkää valitukset

- velvoittaa valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

IV Valituksenalaisen tuomion kumoamiseksi esitetyt perusteet

24 LVM ja DSM esittävät kumpikin seuraavat yhdeksän olennaisilta osiltaan samanlaista valituksenalaisen tuomion kumoamisperustetta:

- oikeusvoiman huomiotta jättäminen

- non bis in idem -periaatteen (jäljempänä kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskeva periaate) loukkaaminen

- käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskevan periaatteen loukkaaminen

- ensimmäisen PVC-päätöksen tekemistä edeltävien hallintotoimien pätemättömyys

- tarve ryhtyä uusiin hallintotoimiin ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamisen jälkeen

- se, ettei tuomiossa ole perusteltu riittävästi päätöstä hylätä kanneperuste, jonka mukaan komissio on rikkonut EY:n perustamissopimuksen 190 artiklaa (josta on tullut EY 253 artikla) päättäessään tehdä toisen PVC-päätöksen ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamisen jälkeen

- sen oikeuden loukkaaminen, jonka mukaan henkilön ei tarvitse myötävaikuttaa oman syyllisyytensä toteamiseen

- puolustautumisoikeuksien loukkaaminen, joka on seurausta siitä, että valittaja ei ole voinut riittävissä määrin tutustua komission asiakirja-aineistoon

- komission oikeus ryhtyä toimenpiteisiin on vanhentunut.

25 Lisäksi DSM vetoaa seuraavaan kahteen muuhun perusteeseen:

- kotirauhan loukkaamattomuutta koskevan periaatteen loukkaaminen

- salassapitovelvollisuuden rikkominen ja puolustautumisoikeuksien loukkaaminen.

26 Montedison esittää seuraavat 11 kumoamisperustetta:

- Montedisonin siihen kanneperusteeseen, jonka mukaan valta määrätä seuraamuksia on lopullisesti siirtynyt yhteisöjen tuomioistuimille sen jälkeen, kun komissio on tehnyt päätöksen, ei ole otettu kantaa

- tarve ryhtyä uusiin hallintotoimiin ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamisen jälkeen

- ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tutkinut asian taloudellista kontekstia

- komission oikeus ryhtyä toimenpiteisiin on vanhentunut

- oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden loukkaaminen, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan ja 64 artiklan rikkominen sekä se, että suullisen käsittelyn järjestämisen yksityiskohdilla loukattiin vastuun henkilökohtaisuutta koskevaa periaatetta

- oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden loukkaaminen sekä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan rikkominen selvitysaineistoa arvioitaessa

- ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 10 artiklan 1 kohdan ja 32 artiklan 1 kohdan rikkominen

- se, että komissio on jättänyt huomiotta sakon laskentatapaa koskevan perusteluvelvollisuuden laajuuden

- kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuteen ja kestoon nähden suhteettoman suuri ja epäoikeudenmukainen sakko

- yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen sakon määrää vahvistettaessa

- se, että valittajan vaatimukset siitä, että komissio on velvoitettava maksamaan vahingonkorvausta, on virheellisesti jätetty tutkimatta.

27 Elf Atochem esittää seuraavat neljä kumoamisperustetta:

- Elf Atochemin kanneperusteeseen, joka koskee ensimmäisen ja toisen PVC-päätöksen välisiä eroja, ei ole otettu kantaa

- ensimmäistä PVC-päätöstä edeltävien hallintotoimien pätemättömyys

- tarve ryhtyä uusiin hallintotoimiin ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamisen jälkeen

- puolustautumisoikeuksien loukkaaminen, joka on seurausta siitä, että valittaja ei ole voinut riittävissä määrin tutustua komission asiakirja-aineistoon.

28 Degussa esittää seuraavat kuusi kumoamisperustetta:

- käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskevan periaatteen loukkaaminen

- ensimmäistä PVC-päätöstä edeltävien hallintotoimien pätemättömyys

- tarve ryhtyä uusiin hallintotoimiin ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamisen jälkeen

- Degussan väitteeseen, jonka mukaan kuulemismenettelyistä vastaava neuvonantaja ei ollut osallistunut toisen PVC-päätöksen tekemistä edeltävään menettelyyn, ei ole otettu kantaa

- puolustautumisoikeuksien loukkaaminen, joka on seurausta siitä, ettei valittaja ole voinut riittävissä määrin tutustua komission asiakirja-aineistoon

- se, että komissio on jättänyt huomiotta sakon laskentatapaa koskevan perusteluvelvollisuuden laajuuden.

29 Enichem esittää seuraavat 13 kumoamisperustetta:

- ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan rikkominen

- oikeusvoiman huomiotta jättäminen

- ensimmäisen PVC-päätöksen tekemistä edeltävien hallintotoimien pätemättömyys

- tarve ryhtyä uusiin hallintotoimiin ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamisen jälkeen

- päätöstä hylätä kanneperuste, jonka mukaan komissio on rikkonut EY:n perustamissopimuksen 190 artiklaa päättäessään tehdä toisen PVC-päätöksen ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamisen jälkeen, on perusteltu virheellisesti

- ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen niissä päätelmissä, jotka sen oli tehtävä siitä toteamuksestaan, että komission syytösten perustana olevat kaksi asiakirjaa eivät vastaa toisiaan

- se, että yritysten on katsottu olevan kollektiivisesti vastuussa toiminnastaan

- puolustautumisoikeuksien rikkominen, joka on seurausta siitä, ettei valittaja ole voinut riittävissä määrin tutustua komission asiakirja-aineistoon

- valittajan katsominen virheellisesti yhtymän holding-yhtiönä olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, ja se, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on virheellisesti jättänyt huomiotta sen, mikä merkitys holding-yhtiön liikevaihdolla on sakon suuruuden määrittämisessä

- asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan rikkominen, joka on seurausta siitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt virheen toista PVC-päätöstä edeltävän tilikauden liikevaihdon ja sakon suuruuden välisen suhteen osalta

- se, että komissio on jättänyt huomiotta sakon laskentatapaa koskevan perusteluvelvollisuuden laajuuden

- yhteisön oikeuden virheellinen tulkinta ja soveltaminen sekä selvitysaineiston riittämätön arviointi siltä osin kuin kyse on valittajan maksettavaksi määrätyn sakon ja valittajan markkinaosuuden välisestä suhteesta

- suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen sakon määrää vahvistettaessa.

30 Wacker-Chemie ja Hoechst esittävät seuraavat kuusi kumoamisperustetta:

- ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 10 artiklan 1 kohdan ja 32 artiklan 1 kohdan rikkominen

- tosiseikkojen puutteellinen tutkiminen

- valituksenalaisen tuomion perustelujen ristiriitaisuus ja puutteellisuus siltä osin kuin kyse on asiakirjanäytön tutkimisesta

- selvitysaineiston vääristäminen

- tarve ryhtyä uusiin hallintotoimiin ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamisen jälkeen

- perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan rikkominen.

31 ICI esittää seuraavat yhdeksän kumoamisperustetta:

- oikeusvoiman huomiotta jättäminen

- kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevan periaatteen loukkaaminen

- käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskevan periaatteen loukkaaminen

- ensimmäisen PVC-päätöksen tekemistä edeltävien hallintotoimien pätemättömyys

- tarve ryhtyä uusiin hallintotoimiin ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamisen jälkeen ja komission jäsenten muodostaman kollegion käsiteltäväksi toista PVC-päätöstä tehtäessä saatetun asiakirja-aineiston puutteellisuus

- päätöstä hylätä kanneperuste, jonka mukaan komissio on rikkonut EY:n perustamissopimuksen 190 artiklaa päättäessään tehdä toisen PVC-päätöksen ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamisen jälkeen, on perusteltu virheellisesti

- salassapitovelvollisuuden rikkominen ja puolustautumisoikeuksien loukkaaminen

- komission oikeus ryhtyä toimiin on vanhentunut

- se, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jättänyt kumoamatta sakon tai alentamatta sen määrää käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskevan periaatteen loukkaamisen seurauksena.

V Valitusten arviointi

32 Nämä toisiinsa liittyvät asiat on yhdistettävä yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 43 artiklan nojalla tuomiota varten sen jälkeen kun julkisasiamiestä sekä asianosaisia on kuultu niiden yhdistämisestä.

A Menettelyä ja muotoa koskevat perusteet

1. Montedisonin, Wacker-Chemien ja Hoechstin esittämä peruste, joka koskee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 10 artiklan 1 kohdan ja 32 artiklan 1 kohdan rikkomista

33 Montedison, Wacker-Chemie ja Hoechst esittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen laajennettu kolmas jaosto, joka antoi valituksenalaisen tuomion, koostui vain kolmesta jäsenestä, vaikka tässä kokoonpanossa oli viisi jäsentä suullisessa käsittelyssä.

34 Montedison, Wacker-Chemie ja Hoechst arvostelevat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on näin poikennut laajennetun jaoston normaalista kokoonpanosta soveltamalla virheellisesti työjärjestyksensä 32 artiklan 1 kohtaa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kyseisten valittajien mukaan katsonut tässä määräyksessä tarkoitetulla tavalla poissa olevaksi tai estyneeksi tämän jaoston erään jäsenen, joka oli luopunut tehtävistään toimikautensa päätyttyä 17.9.1998 suullisen käsittelyn jälkeen. Kyseisten valittajien mukaan se, että tuomarin toimikausi päättyy, ei kuulu sovelletun määräyksen soveltamisalaan. Valituksenalainen tuomio on kyseisten valittajien mukaan näin ollen kokoonpanoltaan sääntöjenvastaisen jaoston antama, mikä on ristiriidassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 10 artiklan 1 kohdan ja 32 artiklan 1 kohdan kanssa.

35 Tältä osin on huomautettava, että työjärjestyksensä 10 artiklan 1 kohdan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin perustaa keskuudestaan kolmen tai viiden tuomarin jaostoja.

36 EY:n tuomioistuimen perussäännön 15 artiklan nojalla, jota sovelletaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen kyseisen perussäännön 44 artiklan nojalla, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätökset ovat päteviä vain, kun asian käsittelyyn osallistuu pariton määrä sen jäsenistä, ja kolmen tai viiden tuomarin jaostojen päätökset ovat päteviä vain silloin kun asian käsittelyyn osallistuu kolme tuomaria.

37 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 32 artiklan 1 kohdassa määrätään, että jos tuomareita jonkun tuomarin estymisen tai poissaolon vuoksi on parillinen määrä, nuorimman tuomarin on pidättäydyttävä osallistumasta neuvotteluun, paitsi jos hän on esittelevä tuomari, jolloin häntä arvojärjestyksessä välittömästi vanhemman tuomarin on pidättäydyttävä osallistumasta neuvotteluun.

38 Tässä kohdassa siis täsmennetään EY:n tuomioistuimen perussäännön 15 artiklassa esitettyjen sääntöjen täytäntöönpanon yksityiskohtia. Näiden sääntöjen mukaan estymisen pysyvyydellä tai väliaikaisuudella ei ole merkitystä. Jos väliaikainen poissaolo tai estyminen oikeuttavat muuttamaan kokoonpanoa, jotta jäseniä on pariton määrä, tämä pätee sitä suuremmalla syyllä silloin, kun kyse on pysyvästä estymisestä, joka johtuu esimerkiksi jäsenen toimikauden päättymisestä.

39 Nyt esillä olevassa tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen laajennettu kolmas jaosto on siis voinut tehdä päätöksen pätevästi kokoonpanossa, joka supistui kolmesta jäsenestä koostuvaksi sen takia, että jaoston alun perin muodostaneesta viidestä jäsenestä erään toimikausi päättyi suullisen käsittelyn jälkeen.

40 Tästä seuraa, että tarkasteltu peruste on hylättävä.

2. LVM:n, DSM:n, Enichemin ja ICI:n esittämä oikeusvoiman huomiotta jättämistä koskeva peruste

41 LVM, DSM, Enichem ja ICI ovat esittäneet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, että komissio ei voinut tehdä toista PVC-päätöstä ilman, että se näin menetellessään jätti huomiotta yhteisöjen tuomioistuimen 15.6.1994 antaman päätöksen oikeusvoiman.

42 Nämä valittajat arvostelevat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on valituksenalaisen tuomion 77 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa loukannut oikeusvoiman periaatetta hylkäämällä valittajien tätä periaatetta koskevan kanneperusteen.

43 Valittajien mukaan yhteisöjen tuomioistuin, joka ratkaisi asian EY:n tuomioistuimen perussäännön 54 artiklan nojalla kumottuaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 27.2.1992 antaman tuomion, ratkaisi 15.6.1994 antamallaan tuomiolla lopullisesti kaikki kyseisten yritysten esittämät kanneperusteet.

44 Tältä osin on korostettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin menetteli perustellusti todetessaan valituksenalaisen tuomion 77 kohdassa, että oikeusvoima ulottuu ainoastaan niihin tosiasia- ja oikeuskysymyksiin, jotka tuomioistuimen päätöksellä nimenomaisesti tai väistämättä on ratkaistu (asia C-281/89, Italia v. komissio, tuomio 19.2.1991, Kok. 1991, s. I-347, 14 kohta ja asia C-277/95 P, määräys 28.11.1996, Kok. 1996, s. I-6109, 50 kohta).

45 Tämän jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 78 kohdassa, että 15.6.1994 antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin oli katsonut, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan ensimmäisen PVC-päätöksen mitättömäksi, ja todennut, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 27.2.1992 antama tuomio oli näin ollen kumottava. Tämän jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 78 ja 81 kohdassa, että yhteisöjen tuomioistuin, joka ratkaisi asian lopullisesti EY:n tuomioistuimen perussäännön 54 artiklan nojalla, oli kumonnut ensimmäisen PVC-päätöksen olennaisten muotomääräysten rikkomisen takia, koska komissio oli rikkonut työjärjestyksensä 12 artiklan ensimmäisen kohdan määräyksiä jättäessään saattamatta ensimmäisen PVC-päätöksen todistusvoimaiseksi työjärjestyksensä kyseisessä artiklassa määrätyn mukaisesti.

46 Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin menetteli perustellusti, kun se päätteli tästä valituksenalaisen tuomion 82 kohdassa, että 15.6.1994 annetussa yhteisöjen tuomioistuimen tuomiossa, jossa oli nimenomaisesti todettu, ettei kantajien esittämiä muita perusteita ollut tarpeen tutkia, ei ollut ratkaistu näitä muita perusteita.

47 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi lisäksi valituksenalaisen tuomion 84 kohdassa perustellusti, että kun yhteisöjen tuomioistuin ratkaisee itse lopullisesti asian EY:n tuomioistuimen perussäännön 54 artiklan nojalla ja hyväksyy yhden tai useamman perusteen, jonka tai jotka kantajat ovat esittäneet, se ei ratkaise ipso jure kaikkia niitä tosiasiakysymyksiä ja oikeuskysymyksiä, joihin kantajat ovat asiassa vedonneet.

48 Näin ollen yhteisöjen tuomioistuimen 15.6.1994 antamasta tuomiosta seuraava ainoa EY:n perustamissopimuksen 176 artiklan (josta on tullut EY 233 artikla) - jonka mukaan toimielimen, jonka säädös on kumottu, on toteutettava yhteisöjen tuomioistuimen tuomion täytäntöön panemiseksi tarvittavat toimenpiteet - nojalla komissioon kohdistuva velvollisuus on se, että sen on siinä säädöksessä, jolla on tarkoitus korvata kumottu säädös, poistettava tosiasiallisesti todettu lainvastaisuus (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 97/86, 99/86, 193/86 ja 215/86, Asteris ym. v. komissio, tuomio 26.4.1988, Kok. 1988, s. 2181, 28 kohta).

49 LVM ja DSM eivät voi väittää, että EY:n perustamissopimuksen 174 artiklan toinen kohta (josta on tullut EY 231 artiklan toinen kohta) olisi estänyt myöskin sen, että komissio tekee uuden päätöksen. Tällä määräyksellä ei nimittäin ole merkitystä nyt esillä olevassa tapauksessa. Kyseinen määräys koskee vain yhteisöjen tuomioistuimen mahdollisuutta pitää nimenomaisesti voimassa tiettyjä kumoamansa säädöksen oikeusvaikutuksia, kun taas nyt esillä olevissa yhdistetyissä asioissa kyseessä oleva tapaus kuuluu perustamissopimuksen 176 artiklan soveltamisalaan.

50 LVM ja DSM eivät myöskään voi vedota asiassa 17/74, Transocean Marina Paint vastaan komissio, 23.10.1974 annettuun tuomioon (Kok. 1974, s. 1063, Kok. Ep. II, s. 363), jossa yhteisöjen tuomioistuin komission erään päätöksen osittain kumottuaan palautti asian komissiolle. Tätä tuomiota ei voida tulkita toisin eli siten, että jos asiaa ei ole nimenomaisesti palautettu kyseiselle toimielimelle, sillä ei olisi mitään mahdollisuutta poistaa todettua lainvastaisuutta, tai siinä tapauksessa, että päätös olisi kumottu kokonaan, korvata kumottua päätöstä uudella päätöksellä. Se seikka, palauttavatko yhteisöjen tuomioistuimet asian kyseisen toimielimen käsiteltäväksi vai eivät, ei muuta perustamissopimuksen 176 artiklassa toimielimelle asetetun velvollisuuden laajuutta.

51 Enichem väittää, että sen asiasta tekemää analyysiä tukee asetuksen N:o 17 17 artikla, jossa yhteisöjen tuomioistuimelle annetaan täysi harkintavalta sen tutkiessa kanteet päätöksistä, joilla komissio on määrännyt sakon. Tällaisessa tapauksessa yhteisöjen tuomioistuin tutkii sen käsiteltäväksi saatetun asian kokonaisuudessaan. Juuri näin yhteisöjen tuomioistuin on Enichemin mukaan tehnyt nyt esillä olevassa tapauksessa, mikä ilmenee 15.6.1994 annetun yhteisöjen tuomioistuimen tuomion 56 kohtaan sisältyvästä, sille esitettyjä muotoseikkoja ja aineellista kysymystä koskevien perusteiden luetteloinnista. Koska yhteisöjen tuomioistuin ei antanut mitään ohjeita siitä, kuinka asian käsittelyä olisi jatkettava, eli esimerkiksi palauttanut asiaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle, kyseinen tuomio kattaa Enichemin mukaan kaikki yhteisöjen tuomioistuimessa esitetyt näkökohdat.

52 Tätä väitettä ei voida hyväksyä. Asetuksen N:o 17 17 artikla koskee vain sen valvonnan laajuutta, jota yhteisöjen tuomioistuimet kohdistavat kilpailuasioissa sovellettuihin seuraamuksiin, jotka ne voivat poistaa tai joiden määrää ne voivat pienentää tai suurentaa. Tämän ainoan seikan osalta annettu toimivalta ei merkitse, että muutoin harjoitettu laillisuusvalvonta kattaisi kaikki esitetyt perusteet, kun yhteisöjen tuomioistuimet ovat ottaneet kantaa vain tiettyihin niistä.

53 Tästä seuraa, että tarkasteltu peruste on hylättävä.

3. LVM:n, DSM:n ja ICI:n esittämä peruste, joka koskee kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevan periaatteen loukkaamista

54 LVM, DSM ja ICI ovat esittäneet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, että komissio oli loukannut kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevaa periaatetta tehdessään uuden päätöksen sen jälkeen, kun yhteisöjen tuomioistuin oli kumonnut ensimmäisen PVC-päätöksen.

55 Ne esittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 96 kohdassa todennut, että komissio ei voi ryhtyä toimenpiteisiin yritystä vastaan asetuksen N:o 17 ja asetuksen N:o 99/63/ETY nojalla yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi tai rangaista yritystä määräämällä tälle sakon sellaisen kilpailua rajoittavan käyttäytymisen vuoksi, jonka osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tai yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut komission näyttäneen tai jättäneen näyttämättä toteen kyseisen käyttäytymisen. Ne kuitenkin arvostelevat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on tämän jälkeen valituksenalaisen tuomion 97 ja 98 kohdassa todennut, että sen takia, että ensimmäinen PVC-päätös oli kumottu, toisessa PVC-päätöksessä ei langetettu kantajille kahdesti seuraamusta yhdestä ja samasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, ja että komissio ei ollut ryhtynyt kahdesti toimenpiteisiin kantajia vastaan samojen tosiseikkojen perusteella, koska yhteisöjen tuomioistuimen 15.6.1994 annetussa tuomiossa ei ratkaistu yhtäkään niistä asiaperusteista, joihin kantajat olivat vedonneet.

56 LVM:n ja DSM:n mukaan kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskeva periaate soveltuu siinä tapauksessa, että ensimmäinen päätös kumotaan, kumottiinpa se sitten näytön puuttumisen takia tai olennaisten menettelymääräysten rikkomisen takia. Kyseisellä periaatteella pyritään näiden valittajien mukaan suojaamaan yritystä siltä, että sitä vastaan ryhdyttäisiin kahdesti toimenpiteisiin tai että sille määrättäisiin kahdesti seuraamuksia, olipa syy, minkä takia ensimmäinen toimenpiteisiin ryhtyminen ei ole onnistunut, mikä tahansa. Tätä tulkintaa tukee näiden valittajien mukaan ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi Roomassa 4.11.1950 tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan neuvoston ihmisoikeussopimus) seitsemännen lisäpöytäkirjan, joka on tällä välin tullut voimaan, 4 artiklan 1 kappale, jonka mukaan "ketään ei saa saman valtion tuomiovallan nojalla tutkia uudelleen tai rangaista oikeudenkäynnissä rikoksesta, josta hänet on jo lopullisesti vapautettu tai tuomittu syylliseksi kyseisen valtion lakien ja oikeudenkäyntimenettelyn mukaisesti". Näiden valittajien mukaan yhteisöjen tuomioistuimen 15.6.1994 annetussa tuomiossa tuolloin valittajina olleet oli kuitenkin "vapautettu" tässä viimeksi mainitussa määräyksessä tarkoitetulla tavalla.

57 ICI esittää myös, että Euroopan neuvoston ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklan 1 kappaleessa vahvistetaan kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskeva periaate, joka on kilpailuoikeudessa sovellettava yhteisön oikeuden perusperiaate (asia 7/72, Boehringer Mannheim v. komissio, tuomio 14.12.1972, Kok. 1972, s. 1281, Kok. Ep. II, s. 59). ICI arvostelee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että hylätäkseen tätä periaatetta koskevan kanneperusteen se on katsonut, että ICI oli vapautettu maksamasta ensimmäisessä PVC-päätöksessä sen maksettavaksi määrätty sakko, kun ensimmäinen PVC-päätös kumottiin. ICI:n mukaan tällä seikalla ei ollut merkitystä. Sen mukaan ratkaiseva kysymys olisi ollut se, perustuiko toinen PVC-päätös samaan käyttäytymiseen, josta oli kyse yhteisöjen tuomioistuimen 15.6.1994 antamassa tuomiossa (asia Gradinger, Euroopan ihmisoikeustuomioistuin, tuomio 23.10.1995, A-sarja, nro 328 C, 55 kohta). Näin oli nyt esillä olevassa tapauksessa ICI:n mukaan käynyt.

58 ICI esittää lisäksi, että Euroopan neuvoston ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklaa sovelletaan silloin, kun vastaaja on lopullisesti tuomittu syylliseksi eli kun ei enää ole olemassa säännönmukaisia oikeussuojakeinoja tai kun asianosaiset ovat käyttäneet säännönmukaiset oikeussuojakeinot loppuun tai ylittäneet niihin turvautumiselle varatut määräajat. Juuri tästä on ICI:n mukaan kyse nyt esillä olevassa tapauksessa, sillä yhteisöjen tuomioistuimen 15.6.1994 antaman tuomion jälkeen sillä ei enää ollut mitään oikeussuojakeinoa käytettävissään.

59 Tältä osin on korostettava, että kuten valituksenalaisen tuomion perusteluista ilmenee, kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskeva periaate, joka on eräs yhteisön oikeuden perusperiaate ja joka lisäksi vahvistetaan Euroopan neuvoston ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklan 1 kappaleessa, estää kilpailuasioissa sen, että yritys tuomitaan uudelleen sellaisesta kilpailua rajoittavasta käyttäytymisestä tai että sitä vastaan ryhdytään uudelleen toimenpiteisiin sellaisen kilpailua rajoittavan käyttäytymisen johdosta, josta sille on jo määrätty seuraamus tai jonka osalta on todettu, että se ei ole vastuussa siitä, sellaisella aiemmalla ratkaisulla, johon ei enää voida hakea muutosta.

60 Tämän periaatteen soveltaminen edellyttää siis, että oikeussääntöjen rikkomisen tosiasiallisuuteen on otettu kantaa tai että niiden rikkomisesta tehdyn arvioinnin lainmukaisuus on tutkittu.

61 Kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskeva periaate estää näin ollen ainoastaan rikkomisen tosiasiallisuuden sellaisen uuden aineellisen arvioimisen, jonka seurauksena määrättäisiin joko toinen seuraamus ensimmäiseksi määrätyn seuraamuksen lisäksi siinä tapauksessa, että asianosaisen todettaisiin uudelleen olevan vastuussa rikkomisesta, tai ensimmäinen seuraamus siinä tapauksessa, että jälkimmäisessä päätöksessä asianosaisen todettaisiin olevan vastuussa rikkomisesta vaikka ensimmäisessä päätöksessä olisi todettu toisin.

62 Kyseinen periaate ei sen sijaan sellaisenaan estä ryhtymästä uudelleen toimenpiteisiin tämän saman kilpailua rajoittavan käyttäytymisen takia, kun ensimmäinen päätös on kumottu muotoa koskevilla perusteilla ilman, että tehdyksi väitettyihin tekoihin olisi aineellisesti otettu kantaa, sillä kumoamispäätös ei tällöin merkitse "vapauttamista" rikosasioissa tälle termille annetussa merkityksessä. Tällaisessa tapauksessa uudessa päätöksessä määrättyjä seuraamuksia ei ole katsottava lisäseuraamuksiksi kumotussa päätöksessä määrätyille seuraamuksille vaan niillä korvataan kumotussa päätöksessä määrätyt seuraamukset.

63 Koska yhteisöjen tuomioistuin oli 15.6.1994 antamassaan tuomiossa kumonnut ensimmäisen PVC-päätöksen, mukaan lukien siinä määrätyt seuraamukset, ilman, että se olisi käsitellyt mitään kantajien aineellisia kanneperusteita, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on menetellyt perustellusti todetessaan, että komissio ei määrännyt yrityksille kahdesti seuraamuksia samoista teoista tai ryhtynyt niitä vastaan kahdesti toimenpiteisiin samoista teoista, kun se teki toisen PVC-päätöksen korjattuaan yhteisöjen tuomioistuimen tuomiossa todetun muotovirheen.

64 LVM ja DSM esittävät vielä, että kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevan periaatteen loukkaamista koskevaa kanneperustetta käsitellessään, että kumoamisen johdosta on katsottava, ettei ensimmäistä PVC-päätöstä ole koskaan ollut olemassakaan, se turvautui päättelyyn, joka on ristiriidassa valituksenalaisen tuomion 1100 kohdassa esitetyn päättelyn kanssa siltä osin kuin kyse on vanhentumista koskevasta kanneperusteesta.

65 Tämä väite ei ole perusteltu. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 1100 kohdassa ratkaisema oikeuskysymys koski vanhentumisajoista liikennettä ja kilpailua koskeviin Euroopan talousyhteisön sääntöihin liittyvissä menettelyissä ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanossa 26 päivänä marraskuuta 1974 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2988/74 (EYVL L 319, s. 1) 3 artiklassa säädetyn vanhentumisajan pysähtymisen edellytyksiä. Kyseisen artiklan mukaan "menettelyyn sovellettava vanhentumisaika pysähtyy ajaksi, jonka komission päätöstä koskeva oikeudenkäynti on vireillä Euroopan yhteisöjen tuomioistuimessa".

66 Valituksenalaisen tuomion 1098 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korostaa, että artiklan tarkoituksena on juuri se, että vanhentumisaika pysähtyy siksi ajaksi kun komissio ei voi puuttua asiaan siitä riippumattomasta objektiivisesta syystä, joka liittyy juuri siihen, että asia on kanteen nostamisen johdosta vireillä.

67 Todetessaan valituksenalaisen tuomion 1100 kohdassa lisäksi, että "vanhentumisajan pysähtyminen on perusteltua juuri siitä syystä, että asia on kanteen johdosta vireillä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa tai yhteisöjen tuomioistuimessa, eikä niiden päätelmien takia, joita nämä tuomioistuimet tekevät tuomiossaan", ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa vain, että asetuksessa N:o 2988/74 säädetty vanhentumisajan pysähtymismekanismi on riippumaton päätöksen kumoavan tuomion oikeusvaikutuksista. Tässä valituksenalaisen tuomion samassa kohdassa se kaiken lisäksi toteaa, että pysähtymismekanismilla on merkitystä ainoastaan silloin, kun komission päätös tosiasiallisesti kumotaan eli kun tämän jälkeen katsotaan, ettei päätöstä ole koskaan ollut olemassakaan.

68 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei siis ole menetellyt ristiriitaisesti, kun se näiden kahden erilaisen kysymyksen osalta on toisaalta ottanut huomioon sen vaikutuksen, joka kumoamistuomiolla on ensimmäiseen PVC-päätökseen siltä osin kuin kyse on kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevasta periaatteesta, ja kun se toisaalta on ottanut huomioon vielä sen, että yhteisöjen tuomioistuimissa on vireillä oikeudenkäynti, huolimatta kumoamistuomion sisällöstä ja siitä, mikä sen vaikutus on ensimmäiseen PVC-päätökseen, siltä osin kuin kyse on vanhentumisajan pysähtymismekanismista.

69 Tästä seuraa, että tarkasteltu peruste on hylättävä.

4. LVM:n, DSM:n, Elf Atochemin, Degussan, Enichemin ja ICI:n esittämä peruste, joka koskee ensimmäisen PVC-päätöksen tekemistä edeltävien hallintotoimien pätemättömyyttä

70 LVM, DSM, Elf Atochem, Degussa, Enichem ja ICI ovat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittäneet, että ensimmäisen PVC-päätöksen kumoaminen vaikutti kaikkiin kyseistä päätöstä edeltäviin valmisteleviin toimiin. Nämä toimet eivät näin ollen voi pätevästi muodostaa toisen PVC-päätöksen tekemistä edeltäviä valmistelevia toimia.

71 Kyseiset valittajat moittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on valituksenalaisen tuomion 183-193 kohdassa hylännyt vastaavan kanneperusteen todetessaan, että ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamisella ei ollut ollut vaikutusta niiden toimenpiteiden pätevyyteen, joilla tätä päätöstä valmisteltiin.

72 Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on menetellyt perustellusti katsoessaan valituksenalaisen tuomion 184 kohdassa sellaisen vakiintuneen oikeuskäytännön nojalla, jonka mukaan juuri kumoamistuomion antamiseen johtaneet perustelut, jotka toisaalta yksilöivät lainvastaiseksi katsotun täsmällisen säännöksen tai määräyksen ja toisaalta osoittavat tuomiolauselmassa todetun lainvastaisuuden täsmälliset syyt (em. yhdistetyt asiat Asteris ym. v. komissio, tuomion 27 kohta ja asia C-415/96, Espanja v. komissio, tuomio 12.11.1998, Kok. 1998, s. I-6993, 31 kohta), että yhteisöjen tuomioistuimen 15.6.1994 antaman tuomion ulottuvuuden määrittelemiseksi on viitattava kyseisen tuomion perusteluihin.

73 Yhteisön toimen kumoaminen ei nimittäin välttämättä vaikuta valmisteleviin toimiin (em. asia Espanja v. komissio, tuomion 32 kohta), sillä kumotun toimen korvaamiseen tähtäävä menettely voidaan lähtökohtaisesti aloittaa uudelleen juuri siitä vaiheesta, jossa lainvastaisuus tapahtui (em. asia Espanja v. komissio, tuomion 31 kohta).

74 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuitenkin toteaa valituksenalaisen tuomion 189 kohdassa, että yhteisöjen tuomioistuin oli kumonnut ensimmäisen PVC-päätöksen sellaisen menettelyvirheen vuoksi, joka koski yksinomaan komission päätöksen lopullisen tekemisen yksityiskohtia.

75 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siis perustellusti voinut päätellä tästä, että koska todettu menettelyvirhe tapahtui ensimmäisen PVC-päätöksen tekemisen viimeisessä vaiheessa, kumoaminen ei ollut vaikuttanut niiden toimenpiteiden pätevyyteen, joilla tätä päätöstä valmisteltiin ja jotka edelsivät vaihetta, jonka todettiin olevan virheellinen (ks. erään direktiivin osalta asia C-331/88, Fedesa ym., tuomio 13.11.1990, Kok. 1990, s. I-4023, 34 kohta).

76 Tästä seuraa, että tarkasteltu peruste on hylättävä.

5. Kaikkien valittajien esittämät perusteet, jotka koskevat tarvetta ryhtyä uusiin hallintotoimiin ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamisen jälkeen, ja ICI:n esittämä peruste, joka koskee komission jäsenten muodostaman kollegion käsiteltäväksi toista PVC-päätöstä tehtäessä saatetun asiakirja-aineiston puutteellisuutta

77 Valittajat ovat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittäneet lähinnä, että vaikka yhteisöjen tuomioistuimen 15.6.1994 antamassa tuomiossa todettu virhe on tapahtunut ensimmäisen PVC-päätöksen tekemisen viimeisessä vaiheessa, tämän virheen korjaaminen komissiossa olisi edellyttänyt tiettyjen prosessuaalisten takeiden noudattamista ennen toisen PVC-päätöksen tekemistä, koska kyseinen päätös muodosti uuden päätöksen. Niinpä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitettiin, että hallintomenettely olisi joko pitänyt aloittaa kokonaan uudelleen väitetiedoksiannosta lähtien tai että asianomaisia yrityksiä ja neuvoa-antavaa komiteaa olisi pitänyt kuulla uudelleen ja että kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan olisi pitänyt uudelleen osallistua asian käsittelyyn. ICI esittää lisäksi, että komission jäsenistä muodostuvalle kollegiolle toimitetussa asiakirja-aineistossa ei ollut sellaisia asiakirjoja, joiden perusteella, jos ne olisi laadittu, päätös olisi voitu tehdä tietoisena kaikista oikeuskysymyksistä ja tosiasioita koskevista kysymyksistä, joita onkin esitetty runsaasti.

78 Valituksissaan valittajat arvostelevat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se ei ole hyväksynyt kanneperusteita, joita ne ovat esittäneet näistä eri seikoista, joita on paikallaan tarkastella peräkkäin.

a) Uusien väitetiedoksiantojen puuttuminen

79 Montedison väittää, että asetusten No 17 ja N:o 99/63 mukaan komission olisi pitänyt ennen toisen PVC-päätöksen tekemistä aloittaa uusi hallintomenettely, joka alkaa uudella väitetiedoksiantojen lähettämisellä, sillä toinen PVC-päätös on uusi päätös, vaikka sen sisältö on täysin samanlainen kuin ensimmäisen PVC-päätöksen sisältö.

80 Tältä osin on todettava, että tämän tuomion 41-53 kohdassa esitetystä oikeusvoiman huomiotta jättämistä koskevan perusteen tarkastelusta ilmenee, että se, että yhteisöjen tuomioistuimen 15.6.1994 antamassa tuomiossa kumottiin ensimmäinen PVC-päätös, ei ole vaikuttanut kyseisen päätöksen tekemistä edeltävien hallintotoimien pätevyyteen eikä varsinkaan väitetiedoksiantojen pätevyyteen.

81 Komission ei siis pelkästään kyseisen päätöksen kumoamisen vuoksi pitänyt lähettää kyseisille yrityksille uutta väitetiedoksiantoa.

82 Montedisonin esittämää väitettä ei näin ollen voida hyväksyä.

b) Se, ettei asianomaisia yrityksiä ole kuultu uudelleen

83 Kaikki valittajat esittävät, että ensimmäisen PVC-päätöksen kumoaminen merkitsi toisen PVC-päätöksen tekemisen kannalta sitä, että oli tarpeen kuulla yrityksiä uudelleen asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohdan nojalla. LVM ja DSM väittävät, että tämä tarve johtui puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen perusperiaatteesta, jota ei voida rajoittaa eikä varsinkaan supistaa johdetun oikeuden säännöksillä yhteisön oikeuden perusperiaatteiden ensisijaisuuden takia.

84 Niinpä valittajat arvostelevat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on valituksenalaisen tuomion 251 ja 252 kohdassa todennut, ettei yrityksiä ollut tarpeen kuulla uudelleen, koska asiassa ei ollut esitetty uusia väitteitä.

85 Tältä osin on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on menetellyt perustellusti muistuttaessaan valituksenalaisen tuomion 246 kohdassa, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kaikissa sellaisissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä seuraamuksia - erityisesti sakkoja tai uhkasakkoja - on yhteisön oikeuden perusperiaate, jota on noudatettava myös luonteeltaan hallinnollisessa menettelyssä (asia 85/76, Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomio 13.2.1979, Kok. 1979, s. 461, Kok. Ep. IV, s. 341, 9 kohta).

86 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on myös menetellyt perustellusti korostaessaan valituksenalaisen tuomion 247 kohdassa, että asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 99/63/ETY 4 artiklan mukaan, joissa sovelletaan tätä periaatetta, komissio voi lopullisessa päätöksessään ottaa huomioon ainoastaan sellaiset väitteet, joiden osalta yrityksille ja yritysten yhteenliittymille on varattu tilaisuus esittää näkökantansa.

87 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin siis pystyi valituksenalaisen tuomion 249 kohdassa päättelemään, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen edellyttää, että jokaiselle asianomaiselle yritykselle tai yritysten yhteenliittymälle annetaan tilaisuus tulla kuulluksi niistä väitteistä, jotka komissio aikoo hyväksyä kutakin niitä vastaan lopullisessa päätöksessä, jossa kilpailusääntöjen rikkominen todetaan. Näin tehdessään se ei ole rajoittanut puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen perusperiaatetta asetusten N:o 17 ja N:o 99/63/ETY johdetun oikeuden säännöksillä vaan se on itse asiassa palauttanut mieliin kyseisen periaatteen merkityksen kilpailuoikeuden alalla.

88 Todettuaan näin ollen, että toinen PVC-päätös ei sisällä mitään sellaista väitettä, joka olisi uusi ensimmäiseen PVC-päätökseen sisältyviin väitteisiin verrattuna, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on minkäänlaista oikeudellista virhettä tekemättä todennut valituksenalaisen tuomion 252 kohdassa, että uusi kuuleminen ei ollut tarpeen ennen toisen PVC-päätöksen tekemistä.

89 Tämän toteamuksen riitauttamiseksi on turhaan esitetty kolmenlaisia väitteitä.

90 LVM, DSM, Elf Atochem, Degussa, Enichem ja ICI väittävät ensinnäkin, että ne olisivat voineet uudessa kuulemistilaisuudessa esittää tehokkaasti huomautuksensa niistä johtopäätöksistä, joita ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamisesta on tehtävä. Ne olisivat tällöin voineet lausua itse toisen PVC-päätöksen tekemisen tarpeellisuudesta ja tarkoituksenmukaisuudesta, erilaisista kysymyksistä, kuten ajan kulumisesta, oikeusvoimasta, kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevasta periaatteesta, ensimmäisen PVC-päätöksen jälkeisestä oikeuskäytännön kehittymisestä ja menettelyn uudelleenaloittamisen edellyttämästä oikeudesta tutustua asiakirja-aineistoon, kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan velvollisuudesta tutkia tiettyjä kysymyksiä, velvollisuudesta kuulla neuvoa-antavaa komiteaa, asetuksen N:o 17 20 artiklan vaikutuksista sekä PVC-markkinoiden vuoden 1988 jälkeisestä kehityksestä.

91 Tältä osin on todettava, että siltä osin kuin on kyse siitä, onko uuden päätöksen tekeminen ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamisen jälkeen tarpeen ja tarkoituksenmukaista, se, että vaaditaan oikeutta esittää huomautuksia tästä aiheesta, ylittää puolustautumisoikeuksien käyttämisen alan, josta säädetään asetuksilla N:o 17 ja N:o 99/63/ETY ja joka on rajattu koskemaan ainoastaan niitä kysymyksiä, jotka koskevat tosiseikkojen ja olosuhteiden paikkansapitävyyttä ja merkitystä sekä niitä asiakirjoja, joihin komissio on perustanut väitteensä kilpailuoikeuden rikkomisesta (em. asia Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomion 11 kohta). Puolustautumisoikeuksia on kuitenkin kunnioitettu ennen ensimmäisen PVC-päätöksen tekemistä. Alkuperäisissä kuulemistilaisuuksissa asianomaisilla yrityksillä nimittäin oli tilaisuus kehitellä huomautuksiaan komission esittämistä väitteistä, ja näitä huomautuksia on tämän jälkeen käytetty arvioinnin perustana tehtäessä toista PVC-päätöstä.

92 Oikeuskäytännön tai taloudellisen tilanteen mahdollinen kehitys eivät sellaisenaan edellytä uusia kuulemistilaisuuksia yhtään sen enempää kuin ne edellyttäisivät niitä siinä tapauksessa, että kyseistä kehitystä tapahtuisi lopullista päätöstä edeltävän hallintomenettelyn aikana.

93 Oikeuskysymykset, jotka voivat nousta esille perustamissopimuksen 176 artiklaa sovellettaessa - kuten kysymykset, jotka koskevat ajan kulumista, mahdollisuutta ryhtyä uudelleen toimenpiteisiin, oikeutta tutustua asiakirja-aineistoon, joka liittyy menettelyn uudelleenaloittamiseen, kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan ja neuvoa-antavan komitean osallistumista asian käsittelyyn sekä asetuksen N:o 17 20 artiklan mahdollisia vaikutuksia - eivät myöskään edellyttäneet uusia kuulemistilaisuuksia, koska ne eivät muuttaneet väitteiden sisältöä, sillä näihin kysymyksiin voidaan ainoastaan tarvittaessa myöhemmin kohdistaa tuomioistuinvalvontaa.

94 Toiseksi LVM ja DSM riitauttavat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamuksen, jonka mukaan toisessa PVC-päätöksessä ei ole sellaisia väitteitä, jotka olisivat uusia ensimmäisessä PVC-päätöksessä oleviin väitteisiin nähden. Kyseiset valittajat vetoavat tältä osin niihin "huomattaviin muutoksiin", joita niiden mukaan on tehty toisessa PVC-päätöksessä ensimmäiseen PVC-päätökseen verrattuna, eli uuteen päätöslauselmaan, tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia perusteluja koskeviin muutoksiin sekä vanhentumista koskevaan uuteen lukuun. Yleisemmin esitettynä LVM ja DSM katsovat, että asian kannalta merkityksellinen oikeudellinen arviointiperuste ei ole mahdollisuus luokitella uusia tosiseikkoja ja olosuhteita väitteiksi, vaan yksinomaan se, onko olemassa sellaisia uusia tosiseikkoja ja olosuhteita, joista yritykset eivät vielä ole esittäneet kantaansa. Nyt esillä olevassa tapauksessa uudet seikat käsittivät tämän tuomion 90 kohdassa tarkoitetut kysymykset, joista valittajat olisivat halunneet esittää huomautuksia, sekä muutokset, jotka toisessa PVC-päätöksessä oli tehty.

95 Elf Atochem väittää, että komission olisi pitänyt järjestää uusia kuulemistilaisuuksia jo pelkästään siitä syystä, että toinen PVC-päätös sisälsi kyseisen valittajan mukaan "uusia seikkoja" ensimmäiseen PVC-päätökseen nähden. Toisessa PVC-päätöksessä ensinnäkin erotetaan muista yrityksistä Norsk Hydro ja Solvay, joita ei siinä enää tuomita. Toiseksi toinen PVC-päätös koskee kuitenkin yhä näitä kahta yhtiötä sen kollektiivisten menettelytapojen osalta, josta niitä yrityksiä, joille kyseinen päätös on osoitettu, moititaan, joten komission kaksi peräkkäistä päätöstä koskevat yritysten välisiä yhteistoimintajärjestelyjä tai yhdenmukaistettuja menettelytapoja, joista vuonna 1994 syytettiin eri osallistujia kuin vuonna 1988. Kolmanneksi toinen PVC-päätös sisältää Elf Atochemin mukaan vanhentumista koskevia huomioita, joilla perustellaan oikeutta tehdä uusi päätös. Joka tapauksessa Elf Atochemin mukaan sillä, sisältääkö uusi päätös uusia väitteitä vai ei, on vain vähäinen merkitys. Uusi kuuleminen on aina tarpeen. Komissio ei voi yksinkertaisesti käyttää aiempaan kumottuun päätökseen liittyviä väitteitä. Jokainen komission tekemä päätös sisältää Elf Atochemin mukaan omat väitteensä.

96 Tältä osin on huomautettava, että päinvastoin kuin LVM ja DSM väittävät, ensimmäisen ja toisen PVC-päätöksen päätöslauselmien väliset erot sekä vanhentumiskysymistä koskevat toteamukset eivät vastaa mitään uutta väitettä, jonka komissio olisi toisessa PVC-päätöksessä ottanut huomioon. Tapahtuneiksi väitetyistä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevista muutoksista valittajat eivät osoita niitä, jotka kyseisten valittajien mukaan merkitsisivät uusien väitteiden huomioon ottamista, eivätkä myöskään näytä, kuinka nämä muutokset tosiasiallisesti liittyisivät tällaisiin väitteisiin.

97 Päinvastoin kuin LVM, DSM sekä Elf Atochem väittävät, pelkästään se seikka, että komission kahdessa peräkkäisessä päätöksessä on eroavuuksia, ei sitä paitsi yksinään edellyttänyt uusien kuulemistilaisuuksien järjestämistä, koska nämä erot eivät merkinneet uusien väitteiden huomioon ottamista.

98 Kun komissio kilpailualalla tehdyn päätöksen kumoamisen jälkeen päättää korjata todetun lainvastaisuuden tai todetut lainvastaisuudet ja tehdä täysin samanlaisen päätöksen, jossa ei ole näitä lainvastaisuuksia, tämä päätös koskee samoja väitteitä, joista yritykset ovat jo esittäneet kantansa. Elf Atochem ei näin ollen voi väittää, että ensimmäisessä ja toisessa PVC-päätöksessä kummassakin olisi kyse omista väitteistä.

99 Tämän lisäksi on todettava, että ensimmäisen ja toisen PVC-päätöksen väliset Norsk Hydroa ja Solvayta koskevat erot ovat ainoastaan seurausta niistä oikeussuojakeinoista, jotka ovat käytettävissä kilpailualalla useita yrityksiä koskevaa päätöstä vastaan.

100 Vaikka tämä päätös on laadittu ja julkaistu yhden ainoan päätöksen muodossa, sen on katsottava muodostuvan useista yksittäispäätöksistä, joissa todetaan kunkin adressaattina olevan yrityksen osalta se kilpailusääntöjen rikkominen tai rikkomiset, johon tai joihin sen on katsottu syyllistyneen, ja joissa tarvittaessa määrätään sakko. Kyseinen päätös voidaan kumota vain niiden adressaattien osalta, joiden nostamat kanteet on hyväksytty yhteisöjen tuomioistuimissa, ja päätös sitoo edelleen niitä adressaatteja, jotka eivät ole nostaneet kumoamiskannetta (ks. vastaavasti asia C-310/97 P, komissio v. AssiDomän Kraft Products ym., tuomio 14.9.1999, Kok. 1999, s. I-5363, 49 kohta ja sitä seuraavat kohdat).

101 Nyt esillä olevassa tapauksessa Solvay ei ole nostanut kannetta ensimmäisestä PVC-päätöksestä, ja Norsk Hydron kyseisestä päätöksestä nostama kanne jätettiin edellä mainitussa asiassa Norsk Hydro vastaan komissio annetulla määräyksellä tutkimatta.

102 Koska ensimmäinen PVC-päätös on näin ollen tullut lopulliseksi näiden kahden yrityksen osalta, ne eivät enää voineet olla toisen PVC-päätöksen adressaatteina. Kuitenkin siltä osin kuin kaikkia alun perin kyseessä olevia yrityksiä vastaan esitetyt väitteet koskivat näitä kahta yritystä, komissio on voinut ottaa huomioon näiden kahden yrityksen osuudet toisessa PVC-päätöksessä, koska ne liittyivät tämän jälkimmäisen päätöksen adressaatteja vastaan esitettyihin väitteisiin, todetakseen ne rikkomiset, joihin kyseisten adressaattien katsottiin syyllistyneen, kunkin oman vastuunsa rajoissa. Ensimmäinen ja toinen PVC-päätös eivät näin ollen koske sellaisia yritysten välisiä yhteistoimintajärjestelyjä tai yhdenmukaistettuja menettelytapoja, joista vuonna 1994 olisi syytetty eri osallistujia kuin vuonna 1988. Näissä päätöksissä on kyse samoista yritysten välisistä yhteistoimintajärjestelyistä tai yhdenmukaistetuista menettelyistä, jotka koskevat samoja yrityksiä, joille ainoastaan menettelysääntöjen takia on määrätty seuraamuksia kahdessa peräkkäisessä päätöksessä.

103 Vanhentumiseen liittyvät Elf Atochemin toisesta PVC-päätöksestä esittämät huomautukset, jotka koskevat kolmatta eroa ensimmäiseen PVC-päätökseen nähden, eivät selvästikään liity mihinkään uuteen väitteeseen, koska ne eivät koske muita menettelytapoja kuin sellaisia, joista yritykset jo olivat esittäneet huomautuksensa.

104 Lopuksi Wacker-Chemie ja Hoechst arvostelevat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se ei ole pitänyt uusien kuulemistilaisuuksien järjestämistä tarpeellisena uusien väitteiden puuttuessa, vaikka toisessa PVC-päätöksessä oli näiden valittajien mukaan katsottu todetun kilpailusääntöjen rikkomisen kestäneen aiemmassa päätöksessä todettua kauemmin ja vaikka kyseinen päätös oli perusteeton siltä osin kuin kyse on sen 2 artiklassa olevasta määräyksestä lopettaa kilpailusääntöjen rikkominen ja vaikka päätöksessä ei määrätä sakon suuruutta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan mukaisesti.

105 Todetun kilpailusääntöjen rikkomisen kesto on niiden mukaan jo yksin toisen PVC-päätöksen tekopäivän takia katsottu viisi ja puoli vuotta pidemmäksi kuin sen rikkomisen, joka todettiin ensimmäistä PVC-päätöstä tehtäessä.

106 Tältä osin on kuitenkin todettava, että toisen PVC-päätöksen 1 ja 3 artiklaa, samoin kuin ensimmäisen PVC-päätöksen 1 ja 3 artiklaakin, joissa valittajien katsotaan olleen osallisena todetussa kilpailusääntöjen rikkomisessa ja määrätään näille yrityksille sakkoja, on luettava niiden perustana olevien perustelujen valossa. Siltä osin kuin kyse on erityisesti Wacker-Chemiestä ja Hoechstistä, näiden kummankin päätöksen perustelujen 54 kohdassa täsmennetään, että sakkojen määrä on määrätty sillä perusteella, että kyseiset yritykset ovat olleet osallisina yhteistoimintajärjestelyssä "ainakin vuoden 1984 toukokuuhun asti". Niinpä 27.7.1994 tehdyssä toisessa PVC-päätöksessä todetun kilpailusääntöjen rikkomisen ei ole katsottu kestäneen kauempaa kuin sen katsottiin kestäneen ensimmäisessä PVC-päätöksessäkään, sillä tosiasiallisesti huomioon otetun rikkomiseen osallistumisen kesto on ollut sama.

107 Wacker-Chemie ja Hoechst väittävät kilpailusääntöjen rikkomisen lopettamismääräyksen osalta, että tällainen määräys edellyttää näyttöä siitä, että rikkominen jatkui toisen PVC-päätöksen tekohetkellä, ja että tällaisen näytön puuttuessa ajan kuluminen aiheutti kyseisen määräyksen oikeusperustan katoamisen. Kyseiset valittajat väittävät lisäksi, että ne olivat lopullisesti lopettaneet toimintansa PVC-markkinoilla ennen toisen PVC-päätöksen tekemistä, joten niitä ei voitu velvoittaa lopettamaan kilpailusääntöjen rikkomista.

108 Tältä osin on kuitenkin syytä palauttaa mieliin, että sekä ensimmäisen että toisen PVC-päätöksen perustelujen 50 kohdassa komissio on todennut, että tiettyjen yritysten hallintomenettelyn aikana antamista tietyistä sitoumuksista huolimatta komissio ei tiennyt, oliko "kokousten pitäminen tai edes jonkinlaisen yritysten välisen hintoja ja tonnimääriä koskevien tietojen ilmoittamisjärjestelmän toiminta tosiasiassa koskaan päättynyt". Niinpä komissio katsoi, että oli paikallaan "velvoittaa päätöksessä virallisesti yritykset, jotka vielä toimivat PVC-alalla, lopettamaan kilpailusääntöjen rikkominen". Tämän takia komissio velvoitti yritykset toisen PVC-päätöksen 2 artiklassa, samoin kuin se oli aiemmin tehnyt ensimmäisen PVC-päätöksen 2 artiklassa, lopettamaan välittömästi kilpailusääntöjen rikkomisen, "jos ne eivät vielä ole lopettaneet niitä". Annettu kieltomääräys oli näin ollen osoitettu vain niille yrityksille, jotka mahdollisesti vielä rikkoivat kilpailusääntöjä päätöksen tekohetkellä. Samoin kuin ensimmäisessä PVC-päätöksessä annettu kieltomääräys, myös toisessa PVC-päätöksessä annettu kieltomääräys oli siis yksinkertaisesti kohdetta vailla niiden yritysten osalta, jotka olivat lopettaneet kilpailusääntöjen rikkomisen päätöksen tekopäivään mennessä. Kieltomääräyksellä ei myöskään ollut kohdetta Wacker-Chemien ja Hoechstin osalta, jotka olivat väittämänsä mukaan lopettaneet lopullisesti toimintansa relevanteilla markkinoilla, koska toisen PVC-päätöksen 2 artikla samoin kuin ensimmäisen PVC-päätöksen 2 artikla koskevat yrityksiä, jotka "vielä toimivat PVC-alalla".

109 Lopuksi Wacker-Chemie ja Hoechst esittävät sakon määrän määräämisen osalta, että sakon, joka on määrätty selvästi niiden tekojen jälkeen, joista yritystä syytetään, ei välttämättä tarvitse merkitä samaa lopputulosta kuin seuraamus, joka on määrätty välittömästi kilpailusääntöjen rikkomisen jälkeen, ja että komission oli selvitettävä toisen PVC-päätöksen tekemistä edeltävän tilikauden liikevaihto asetuksen N:o 17 15 artiklan kohdan nojalla, jonka mukaan maksettavaksi määrättävä sakko voi olla enintään 10 prosenttia kunkin kilpailusääntöjen rikkomiseen osallisen yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta.

110 Tältä osin on korostettava, että velvollisuus ottaa huomioon edellisen tilikauden liikevaihto sakon enimmäismäärän määritt