Asia C‑391/12

RLvS Verlagsgesellschaft mbH

vastaan

Stuttgarter Wochenblatt GmbH

(Bundesgerichtshofin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Direktiivi 2005/29/EY — Sopimattomat kaupalliset menettelyt — Henkilöllinen soveltamisala — Harhaanjohtavat mainitsematta jättämiset puffeissa — Jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa kielletään kaikenlainen maksullinen ilmoittelu ilman mainintaa ”ilmoitus” (”Anzeige”) — Täydellinen yhdenmukaistaminen — Tiukemmat toimenpiteet — Lehdistönvapaus”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 17.10.2013

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Sopimattomat elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien väliset kaupalliset menettelyt – Direktiivi 2005/29 – Soveltamisala – Lehtikustantajat – Julkaisut, jotka ovat omiaan edistämään kolmannen tavaroiden ja palvelujen myyntiä ja jotka eivät vääristä olennaisesti kuluttajan taloudellista käyttäytymistä, eivät kuulu direktiivin soveltamisalaan – Kansallinen lainsäädäntö, jossa kielletään kaikki sellaiset julkaisut, joista saadaan maksu ja joissa ei ole mainintaa ”ilmoitus” – Sallittavuus

Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/29 2 artiklan d alakohta)

Kun julkaisut, jotka ovat omiaan edistämään kolmannen tavaroiden ja palvelujen myyntiä, eivät vääristä olennaisesti kuluttajan taloudellista käyttäytymistä, ei sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja direktiivien 84/450, 97/7, 98/27 ja 2002/65 sekä asetuksen N:o 2006/2004 muuttamisesta annettuun direktiiviin 2005/29 voida vedota lehtikustantajia vastaan, joten näissä olosuhteissa tätä direktiiviä on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sellaisen kansallisen säännöksen soveltamiselle, jonka mukaan lehtikustantajien on esitettävä erityinen maininta – nyt käsiteltävässä asiassa termi ”ilmoitus” – aikakauslehdissään olevissa kaikissa sellaisissa julkaisuissa, joista ne saavat maksun, ellei julkaisuja voida jo sijaintinsa ja ulkoasunsa perusteella yleisesti tunnistaa ilmoituksiksi.

Kun kansallisella säännöksellä tosiasiallisesti pyritään kuluttajansuojan tavoitteisiin, sen selvittäminen, kuuluuko tällainen säännös direktiivin 2005/29 soveltamisalaan, edellyttää kuitenkin lisäksi, että tässä kansallisessa säännöksessä tarkoitetut menettelyt ovat tämän direktiivin 2 artiklan d alakohdassa tarkoitettuja kaupallisia menettelyjä. Asia on näin silloin, kun kyseessä olevat menettelyt ovat osa toimijan kaupallista strategiaa ja niillä pyritään välittömästi toimijan tavaroiden tai palvelujen myynnin edistämiseen ja menekkiin ja kun kyse on näin kyseisen direktiivin 2 artiklan d alakohdassa tarkoitetuista kaupallisista menettelyistä, jotka siis kuuluvat direktiivin soveltamisalaan.

Vaikka mainitussa direktiivissä määritellään kaupallisten menettelyjen käsite erityisen laajaa sanamuotoa käyttäen, tällaisten menettelyjen on oltava yhtäältä kaupallisia eli elinkeinonharjoittajan toteuttamia ja toisaalta liityttävä välittömästi elinkeinonharjoittajien tuotteen myynnin edistämiseen, myymiseen tai toimittamiseen kuluttajille.

Siltä osin kuin se, että lehtikustantaja julkaisee julkaisuja, jotka ovat omiaan edistämään mahdollisesti epäsuorasti kolmannen tavaroiden ja palvelujen myyntiä, ei vääristä olennaisesti kuluttajan taloudellista käyttäytymistä tämän tehdessä päätöksen kyseisen lehden – joka sitä paitsi on ilmaisjakelulehti – ostamisesta tai hankkimisesta, tällaista kustannuskäytäntöä ei voida itsessään katsoa kyseisen kustantajan kaupalliseksi menettelyksi.

Ei kylläkään ole suljettu pois, että lehtikustantaja harjoittaa itse tuotteissaan tai muissa tiedotusvälineissä kyseessä olevan kuluttajan eli tässä tapauksessa lukijan kannalta sopimatonta kaupallista menettelyä tarjoamalla esimerkiksi pelejä, arvoituksia tai kilpailuja, joihin liittyy palkintoja ja jotka näin ollen voivat saada kuluttajan tämän vuoksi ostamaan kyseisen tuotteen eli lehden. Direktiivin 2005/29 liitteessä I oleva 11 kohta ei kuitenkaan itsessään velvoita lehtikustantajia estämään ilmoittajien mahdollisia sopimattomia kaupallisia menettelyjä, jotka voisivat liittyä välittömästi näiden ilmoittajien tavaroiden tai palvelujen myynnin edistämiseen, myymiseen tai toimittamiseen kuluttajille.

(ks. 35–37, 41, 44 ja 50 kohta sekä tuomiolauselma)

Asia C‑391/12

RLvS Verlagsgesellschaft mbH

vastaan

Stuttgarter Wochenblatt GmbH

(Bundesgerichtshofin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Direktiivi 2005/29/EY — Sopimattomat kaupalliset menettelyt — Henkilöllinen soveltamisala — Harhaanjohtavat mainitsematta jättämiset puffeissa — Jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa kielletään kaikenlainen maksullinen ilmoittelu ilman mainintaa ”ilmoitus” (”Anzeige”) — Täydellinen yhdenmukaistaminen — Tiukemmat toimenpiteet — Lehdistönvapaus”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 17.10.2013

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen — Sopimattomat elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien väliset kaupalliset menettelyt — Direktiivi 2005/29 — Soveltamisala — Lehtikustantajat — Julkaisut, jotka ovat omiaan edistämään kolmannen tavaroiden ja palvelujen myyntiä ja jotka eivät vääristä olennaisesti kuluttajan taloudellista käyttäytymistä, eivät kuulu direktiivin soveltamisalaan — Kansallinen lainsäädäntö, jossa kielletään kaikki sellaiset julkaisut, joista saadaan maksu ja joissa ei ole mainintaa ”ilmoitus” — Sallittavuus

Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/29 2 artiklan d alakohta)

Kun julkaisut, jotka ovat omiaan edistämään kolmannen tavaroiden ja palvelujen myyntiä, eivät vääristä olennaisesti kuluttajan taloudellista käyttäytymistä, ei sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja direktiivien 84/450, 97/7, 98/27 ja 2002/65 sekä asetuksen N:o 2006/2004 muuttamisesta annettuun direktiiviin 2005/29 voida vedota lehtikustantajia vastaan, joten näissä olosuhteissa tätä direktiiviä on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sellaisen kansallisen säännöksen soveltamiselle, jonka mukaan lehtikustantajien on esitettävä erityinen maininta – nyt käsiteltävässä asiassa termi ”ilmoitus” – aikakauslehdissään olevissa kaikissa sellaisissa julkaisuissa, joista ne saavat maksun, ellei julkaisuja voida jo sijaintinsa ja ulkoasunsa perusteella yleisesti tunnistaa ilmoituksiksi.

Kun kansallisella säännöksellä tosiasiallisesti pyritään kuluttajansuojan tavoitteisiin, sen selvittäminen, kuuluuko tällainen säännös direktiivin 2005/29 soveltamisalaan, edellyttää kuitenkin lisäksi, että tässä kansallisessa säännöksessä tarkoitetut menettelyt ovat tämän direktiivin 2 artiklan d alakohdassa tarkoitettuja kaupallisia menettelyjä. Asia on näin silloin, kun kyseessä olevat menettelyt ovat osa toimijan kaupallista strategiaa ja niillä pyritään välittömästi toimijan tavaroiden tai palvelujen myynnin edistämiseen ja menekkiin ja kun kyse on näin kyseisen direktiivin 2 artiklan d alakohdassa tarkoitetuista kaupallisista menettelyistä, jotka siis kuuluvat direktiivin soveltamisalaan.

Vaikka mainitussa direktiivissä määritellään kaupallisten menettelyjen käsite erityisen laajaa sanamuotoa käyttäen, tällaisten menettelyjen on oltava yhtäältä kaupallisia eli elinkeinonharjoittajan toteuttamia ja toisaalta liityttävä välittömästi elinkeinonharjoittajien tuotteen myynnin edistämiseen, myymiseen tai toimittamiseen kuluttajille.

Siltä osin kuin se, että lehtikustantaja julkaisee julkaisuja, jotka ovat omiaan edistämään mahdollisesti epäsuorasti kolmannen tavaroiden ja palvelujen myyntiä, ei vääristä olennaisesti kuluttajan taloudellista käyttäytymistä tämän tehdessä päätöksen kyseisen lehden – joka sitä paitsi on ilmaisjakelulehti – ostamisesta tai hankkimisesta, tällaista kustannuskäytäntöä ei voida itsessään katsoa kyseisen kustantajan kaupalliseksi menettelyksi.

Ei kylläkään ole suljettu pois, että lehtikustantaja harjoittaa itse tuotteissaan tai muissa tiedotusvälineissä kyseessä olevan kuluttajan eli tässä tapauksessa lukijan kannalta sopimatonta kaupallista menettelyä tarjoamalla esimerkiksi pelejä, arvoituksia tai kilpailuja, joihin liittyy palkintoja ja jotka näin ollen voivat saada kuluttajan tämän vuoksi ostamaan kyseisen tuotteen eli lehden. Direktiivin 2005/29 liitteessä I oleva 11 kohta ei kuitenkaan itsessään velvoita lehtikustantajia estämään ilmoittajien mahdollisia sopimattomia kaupallisia menettelyjä, jotka voisivat liittyä välittömästi näiden ilmoittajien tavaroiden tai palvelujen myynnin edistämiseen, myymiseen tai toimittamiseen kuluttajille.

(ks. 35–37, 41, 44 ja 50 kohta sekä tuomiolauselma)