ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Liittovaltion virkamiesten, heidän jälkeensä jääneiden ja heidän perheenjäsentensä eläkkeistä 18.11.1965 annetun lain (vuoden 1965 eläkelaki) (Bundesgesetz über die Pensionsansprüche der Bundesbeamten, ihrer Hinterbliebenen und Angehörigen (Pensionsgesetz 1965)), sellaisena kuin se oli voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, 53 §:ssä, jonka otsikkona on ”Palvelussuhteen alkamista edeltävät kaudet, jotka on otettava huomioon eläkkeeseen oikeuttavaa aikaa laskettaessa”, säädettiin seuraavaa: ”(1) Eläkkeeseen oikeuttaviin kausiin rinnastetaan 2–4 momentissa luetellut kaudet siltä osin kuin ne ovat täyttyneet ennen eläkkeeseen oikeuttavaa kautta liittovaltion palveluksessa. Nämä kaudet otetaan huomioon eläkkeeseen oikeuttavina kausina. (2) Huomioon otetaan seuraavat palvelussuhteen alkamista edeltävät kaudet: a) palvelus-, koulutus- tai muussa työsuhteessa kotimaisen julkisoikeudellisen työnantajan palveluksessa kulunut aika, – – k) ammatillisessa koulutussuhteessa täyttynyt aika siltä osin kuin tällainen koulutus on virkamiehen palvelukseen ottamisen ennakkoedellytys tai kun se on suoritettu julkisoikeudellisen työnantajan palveluksessa, l) työskentelykausi, jonka perusteella on maksettava [yleisen sosiaalivakuutuslain (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz), jäljempänä ASVG)] 31.12.2004 sovellettavien säännösten mukaisia pakollisia eläkevakuutusmaksuja, – –”
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna 27.9.2011 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 1006/2011, esitettyä yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että määritettäessä sitä, onko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kasviöljyseos luokiteltava syötäväksi kelpaavana kasviöljyseoksena sen alanimikkeeseen 1517 90 91 vai syötäväksi kelpaamattomana kasviöljyseoksena kyseisen yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 1518 00 31, on otettava huomioon kaikki asiassa merkitykselliset seikat siltä osin kuin ne liittyvät tämän tuotteen objektiivisiin ominaispiirteisiin ja ominaisuuksiin. Merkityksellisinä seikkoina, joiden perusteella tällainen seos voidaan määritellä ”syötäväksi kelpaamattomaksi”, on tarpeen arvioida tämän seoksen valmistajan tulli-ilmoituksen yhteydessä antamia tietoja, joiden mukaan sen valmistusprosessiin liittyvien ominaispiirteiden vuoksi ei voida sulkea pois sitä, että tuotteessa on haitallisia aineita. Tältä osin se, ettei tällaisesta kasviöljyseoksesta otettuja näytteitä analysoimalla ole havaittu seoksessa olevan haitallisia aineita, ei yksinään riitä kyseenalaistamaan kyseessä olevan seoksen määrittelemistä ”syötäväksi kelpaamattomaksi”. Tällainen seuraus edellyttää muita merkityksellisiä todisteita, joiden nojalla yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna 13.4.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 648/2005, 62, 68 ja 71 artiklan mukaisesti voidaan kyseenalaistaa tulli-ilmoitukseen sisältyvien, kyseessä olevan seoksen valmistajan antamien seoksen valmistusprosessiin liittyvien tietojen oikeellisuus.
1)

Pääoman hankinnasta suoritettavista välillisistä veroista 17.7.1969 annetun neuvoston direktiivin 69/335/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 10.6.1985 annetulla neuvoston direktiivillä 85/303/ETY, 2, 4, 10 ja 11 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jolla on otettu käyttöön pääasiassa kyseessä olevan kaltainen yhteissijoitusyrityksiltä kannettava vuotuinen vero ja jonka mukaan kyseistä veroa kannetaan ulkomaisilta yhteissijoitusyrityksiltä, jotka myyvät osuuksiaan mainitussa jäsenvaltiossa.
18

Înalta Curte de Casație și Justiție (ylimmän oikeusasteen tuomioistuin) on näin ollen päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko asetuksen (EY) N:o 44/2001 24 artiklaa tulkittava siten, että ilmaisulla ’[toimivalta], joka jäsenvaltion tuomioistuimella on tämän asetuksen muiden säännösten nojalla’ tarkoitetaan myös tilannetta, jossa unionin jäsenvaltiossa rekisteröityä tavaramerkkiä koskevien oikeuksien luovuttamista koskevan sopimuksen sopimuspuolet ovat vahvistaneet yksiselitteisesti ja riidattomasti, että toimivalta minkä tahansa sopimusvelvoitteiden täyttämistä koskevan oikeusriidan tutkimiseen annetaan sellaisen valtion tuomioistuimille, joka ei ole unionin jäsenvaltio ja jossa kantajan kotipaikka (toimipaikka) on, kun kantaja on saattanut asian unionin sellaisen jäsenvaltion tuomioistuimen käsiteltäväksi, jonka alueella vastaajan kotipaikka (toimipaikka) on? 2) Jos tähän vastataan myöntävästi: a) Onko asetuksen N:o 44/2001 23 artiklan 5 kohtaa tulkittava siten, ettei siinä viitata oikeuspaikkalausekkeeseen, joka on tehty sellaisen valtion hyväksi, joka ei ole unionin jäsenvaltio, joten tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi asia on tämän asetuksen 2 artiklan nojalla saatettu, on määritettävä toimivaltansa oman kansallisen oikeutensa kansainvälisen yksityisoikeuden sääntöjen nojalla? b) Voidaanko oikeusriidan, jossa pyritään tuomioistuinteitse panemaan täytäntöön unionin jäsenvaltiossa rekisteröityä tavaramerkkiä koskevien oikeuksien luovuttamista koskeva velvoite, johon on sitouduttu saman oikeusriidan osapuolten välisellä sopimuksella, katsoa liittyvän tämän asetuksen 22 artiklan 4 alakohdassa tarkoitetulla tavalla ’tallettamista tai rekisteröintiä edellyttäv[ään]’ oikeuteen, kun otetaan huomioon, että tavaramerkin rekisteröintivaltion lain mukaan tavaramerkkiä koskevien oikeuksien luovuttamisen edellytyksenä on kirjaaminen tavaramerkkirekisteriin ja julkaiseminen teollisoikeuksia koskevassa virallisessa lehdessä? 3) Mikäli [ensimmäiseen kysymykseen] vastataan kieltävästi, onko asetuksen N:o 44/2001 24 artikla esteenä sille, että tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi asia on tämän asetuksen 2 artiklan nojalla saatettu, toteaa [ensimmäisessä] ennakkoratkaisukysymyksessä kuvatun kaltaisessa tilanteessa, ettei se ole toimivaltainen ratkaisemaan asiaa, vaikka vastaaja on vastannut tässä tuomioistuimessa, ylimmän oikeusasteen tuomioistuin mukaan lukien, riitauttamatta niiden toimivaltaa?”
1)

Kanne, jolla toinen vanhemmista vaatii tuomioistuinta korvaamaan toisen vanhemman puuttuvan suostumuksen lapsen matkustamiseen sen jäsenvaltion ulkopuolelle, jossa lapsen asuinpaikka on, ja passin myöntämiseen tämän lapsen nimellä, kuuluu tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annetun neuvoston asetuksen N:o 2201/2003 aineelliseen soveltamisalaan, ja näin on, vaikka jäsenvaltion, jonka kansalainen lapsi on, viranomaisten on otettava huomioon tästä kanteesta annettu ratkaisu passin myöntämistä koskevassa hallinnollisessa menettelyssä.
Kun EHTY:n perustamissopimuksen määräysten nojalla tehdyn päätöksen, jossa todetaan HT 65 artiklan rikkominen, kumoamisen jälkeen ja kyseisen perustamissopimuksen voimassaolon päätyttyä komissio tekee kumotun päätöksen uudelleen nojautuen asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohtaan ja 23 artiklan 2 kohtaan, uutta päätöstä edeltävän menettelyn on oltava kyseisessä asetuksessa vahvistettujen menettelysääntöjen mukainen, vaikka menettely on aloitettu ennen asetuksen voimaantuloa.

Koska kumotun toimen korvaamiseen tähtäävä menettely voidaan lähtökohtaisesti aloittaa uudelleen juuri siitä vaiheesta, jossa lainvastaisuus tapahtui, komissiolla ei ole velvollisuutta tehdä päätöstä uudesta väitetiedoksiannosta, ennen kuin se tekee uudelleen päätöksen, jossa todetaan HT 65 artiklan rikkominen ja joka oli kumottu sen vuoksi, ettei komissiolla ollut toimivaltaa sen tekemiseen EHTY:n perustamissopimuksen, joka ei ollut enää voimassa päätöksen tekemisen ajankohtana, määräysten nojalla.

[SEUT 101] ja [SEUT 102] artiklan mukaisten komission menettelyjen kulusta annetun asetuksen N:o 773/2004 12 artiklassa säädetään kuitenkin, että komission on annettava osapuolille, joille se on osoittanut väitetiedoksiannon, tilaisuus esittää perustelunsa suullisessa kuulemisessa, jos ne kirjallisissa huomautuksissaan pyytävät tätä. Tästä seuraa, että komissio on asetuksen N:o 773/2004 12 ja 14 artiklan mukaisesti velvollinen varaamaan asianosaisille tilaisuuden esittää perustelunsa suullisessa kuulemisessa, johon komissio on kutsunut jäsenvaltioiden kilpailuviranomaiset.

Asetuksissa N:o 1/2003 ja N:o 773/2004 säädetyssä menettelyssä suullinen kuuleminen, johon jäsenvaltioiden kilpailuviranomaiset kutsutaan viimeksi mainitun asetuksen 14 artiklan 3 kohdan mukaisesti, on siinä määrin merkittävä, että tällaisen kuulemisen laiminlyönti merkitsee olennaisten menettelymääräysten rikkomista. Kun asetuksessa N:o 773/2004 säädettyä oikeutta tällaiseen kuulemiseen ei ole kunnioitettu, yrityksen, jonka oikeuksia on siten loukattu, ei tarvitse osoittaa, että loukkaaminen on voinut vaikuttaa sen vahingoksi menettelyn kulkuun ja riidanalaisen päätöksen sisältöön. Näin ollen kyseinen menettely on väistämättä virheellinen siitä riippumatta, onko tästä oikeuksien loukkaamisesta mahdollisesti aiheutunut asianomaiselle yritykselle haitallisia seurauksia.

(ks. 28, 29, 32, 35, 36, 40, 41, 45, 46 ja 48–50 kohta)
Asia C-569/15

X

vastaan

Staatssecretaris van Financiën

(Ennakkoratkaisupyyntö – Hoge Raad der Nederlanden)

Ennakkoratkaisupyyntö – Sosiaaliturvajärjestelmien soveltaminen – Siirtotyöläiset – Sovellettavan lainsäädännön määrittäminen – Asetus (ETY) N:o 1408/71 – 14 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohta – Kahden tai useamman jäsenvaltion alueella tavallisesti työskentelevä henkilö – Jäsenvaltiossa työskentelevä henkilö, joka tekee palkkatyötä toisen jäsenvaltion alueella kolmen kuukauden palkattoman loman aikana

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 13.9.2017

Sosiaaliturva – Sovellettava lainsäädäntö – Asetuksen N:o 1408/71 14 artiklan 2 kohdan b alakohta – Useammassa jäsenvaltiossa tavallisesti työskentelevä henkilö – Jäsenvaltion alueella asuva ja palkkatyötä tekevä henkilö, joka tekee palkkatyötä toisen jäsenvaltion alueella ensin mainitussa jäsenvaltiossa pitämänsä kolmen kuukauden palkattoman loman ajan – Kuuluminen mainitun säännöksen soveltamisalaan – Edellytykset – Selvittäminen kansallisessa tuomioistuimessa

(Neuvoston asetuksen N:o 1408/71 14 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohta)

Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 17.6.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 592/2008, 14 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion alueella asuvaa ja palkkatyötä tekevää henkilöä, joka pitää kolmen kuukauden ajan palkatonta lomaa ja tekee palkkatyötä toisen jäsenvaltion alueella, on pidettävä mainitussa säännöksessä tarkoitettuna kahden jäsenvaltion alueella tavallisesti työskentelevänä henkilönä, mikäli yhtäältä kyseisen lomajakson ajan häntä pidetään ensin mainitun jäsenvaltion sosiaaliturvalainsäädännössä palkkatyötä tekevänä henkilönä ja mikäli toisaalta työskentely jälkimmäisen jäsenvaltion alueella on tavanomaista ja määrältään merkittävää, minkä selvittäminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana.

Sen arvioimiseksi, onko työskentely tämän viimeksi mainitun jäsenvaltion alueella kyseisenä ajanjaksona tavanomaista ja määrältään merkittävää, on otettava huomioon erityisesti työskentelyjaksojen kesto ja palkkatyön luonne, sellaisina kuin ne on määritelty sopimusasiakirjoissa, sekä mahdollisesti työskentelyn tosiasiallisuus (ks. vastaavasti tänään annettu tuomio X, C-570/15, 21 kohta).

(ks. 27 ja 29 kohta sekä tuomiolauselma)
Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi annetussa asetuksessa N:o 1049/2001 yleisölle myönnettyyn oikeuteen tutustua toimielinten asiakirjoihin sovelletaan rajoituksia, jotka perustuvat yleiseen tai yksityiseen etuun liittyviin syihin. Asetuksen N:o 1049/2001 johdanto-osan 11 perustelukappaleen mukaisesti sen 4 artiklassa säädetään erityisesti poikkeusjärjestelmästä, jonka mukaan toimielimet voivat kieltäytyä antamasta tutustuttavaksi asiakirjaa, jonka sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaisi kyseisellä artiklalla suojattuja etuja. Koska näillä poikkeuksilla kuitenkin poiketaan periaatteesta, jonka mukaan yleisöllä on oltava mahdollisimman laaja tutustumisoikeus asiakirjoihin, niitä on tulkittava ja sovellettava suppeasti.

Asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun käsitteen ”päätöksentekomenettely” on ymmärrettävä liittyvän päätöksen tekemiseen, eikä se kata päätöksen tekemiseen johtanutta hallinnollista menettelyä kokonaisuudessaan. Tämä tulkinta perustuu itse mainitun säännöksen sanamuotoon, ja se vastaa suppean tulkinnan vaatimusta.

Unionin toimielinten ja elinten hallussa oleviin ympäristötietoihin tutustumista koskevasta oikeudesta on todettava, että mainittu tulkinta asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 3 kohdan ensimmäisestä kohdasta on omaksuttava myös tiedon saatavuutta, yleisön osallistumista päätöksentekoon sekä oikeuden saatavuutta ympäristöasioissa koskevan Århusin yleissopimuksen määräysten soveltamisesta yhteisön toimielimiin ja elimiin annetun asetuksen N:o 1367/2006 tarkoituksen perusteella. Kyseisen asetuksen 6 artiklassa tosin vain todetaan, että asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädettyä poikkeusta on tulkittava suppeasti, eikä siinä täsmennetä kyseisessä säännöksessä tarkoitetun päätöksentekomenettelyn käsitettä. Århusin yleissopimuksen 4 artiklan 4 kappaleen a kohdassa määrätään kuitenkin, että ympäristötietoa koskeva pyyntö voidaan evätä ainoastaan, jos tiedon ilmaiseminen vaikuttaisi haitallisesti viranomaisten neuvottelujen luottamuksellisuuteen, jos kansallisessa lainsäädännössä säädetään tällaisesta luottamuksellisuudesta, eikä siinä viitata sen hallinnollisen menettelyn kokonaisuuteen, jonka päätteeksi kyseiset viranomaiset toimivat.

(ks. tuomion 62–64 ja 76–81 kohta)
Euroopan unionin tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 15 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se, että yksilöllisen EU-tavaramerkin haltija kiinnittää sen tai sallii suostumuksellaan sen kiinnittämisen tavaroihin laatumerkkinä, ei ole tavaramerkkinä käyttämistä, joka kuuluu tässä säännöksessä tarkoitettuun tosiasiallisen käytön käsitteeseen. Kyseisen tavaramerkin kiinnittäminen on kuitenkin tosiasiallista käyttöä, jos se on myös samanaikaisesti kuluttajille takeena siitä, että nämä tavarat ovat peräisin yhdestä ja samasta yrityksestä, joka valvoo niiden valmistamista ja jonka näin ollen voidaan katsoa olevan vastuussa niiden laadusta. Tässä viimeksi mainitussa tapauksessa tämän tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää tämän asetuksen 9 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla se, että kolmas kiinnittää samankaltaisen merkin samanlaisiin tavaroihin, jos se aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran.

(ks. 51 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21.3.1972 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 574/72, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 13.4.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 647/2005, 12 a artiklan 1 a alakohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen nimeämän laitoksen asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 13.4.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 647/2005, 14 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla antama E 101 ‑todistus sitoo sekä sen jäsenvaltion sosiaaliturvalaitoksia, jossa työskentely tapahtuu, että saman jäsenvaltion tuomioistuimia silloinkin, kun nämä tuomioistuimet toteavat, etteivät asianomaisen työntekijän työskentelyä koskevat olosuhteet selvästikään kuulu asetuksen N:o 1408/71 tämän säännöksen asialliseen soveltamisalaan.

Koska unionin tuomioistuin on oikeuskäytännössään määrittänyt menettelyn jäsenvaltioiden laitosten välisten mahdollisten erimielisyyksien, jotka koskevat E 101 -todistuksen pätevyyttä tai paikkansapitävyyttä, ratkaisemiseksi, sellaisten valtioiden laitosten, joiden on sovellettava asetuksia N:o 1408/71 ja N:o 574/72 ja joihin myös Sveitsin valaliitto kuuluu EY:n ja Sveitsin välisen sopimuksen mukaisesti, on noudatettava kyseistä menettelyä, vaikka asiassa olisi ilmennyt, että asianomaisten työntekijöiden työskentelyyn liittyvät olosuhteet eivät selvästikään kuulu E 101 -todistuksen myöntämisen perusteena olleen säännöksen asialliseen soveltamisalaan.

(ks. 53 ja 61 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 288 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole sinänsä esteenä sille, että sellaista elintä vastaan, joka ei täytä kaikkia 12.7.1990 annetun tuomion Foster ym. (C-188/89, EU:C:1990:313) 20 kohdassa mainittuja arviointiperusteita luettuina yhdessä saman tuomion 18 kohdassa mainittujen arviointiperusteiden kanssa, voidaan vedota direktiivin säännöksiin, joilla voi olla välitön oikeusvaikutus.

Tuomion 20 kohtaa on nimittäin tulkittava saman tuomion 18 kohdan mukaisesti, jossa korostettiin, että yksityiset voivat vedota tällaisiin säännöksiin sellaisia elimiä tai yksiköitä vastaan, jotka toimivat valtion alaisina tai ovat valtion määräysvallassa tai joilla on sellaisia erityisen laajoja toimivaltuuksia, jotka poikkeavat niistä oikeuksista, jotka johtuvat yksityisten välisiin suhteisiin sovellettavista oikeussäännöistä. Kuten julkisasiamies on lähinnä todennut ratkaisuehdotuksensa 53 ja 77 kohdassa, tästä seuraa, että edellytys, jonka mukaan asianomaisen elimen on oltava toiminnassaan valtion alainen tai valtion määräysvallassa, ja edellytys, jonka mukaan elimellä on oltava sellaisia erityisen laajoja toimivaltuuksia, jotka poikkeavat niistä oikeuksista, jotka johtuvat yksityisten välisiin suhteisiin sovellettavista oikeussäännöistä, eivät voi olla kumulatiivisia (ks. vastaavasti tuomio 4.12.1997, Kampelmann ym., C-253/96–C-258/96, EU:C:1997:585, 46 ja 47 kohta ja tuomio 7.9.2006, Vassallo, C-180/04, EU:C:2006:518, 26 kohta).

(ks. 27–29 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Päätöksen, jolla komissio tekee sitoviksi jäsenvaltion hyväksymät sitoumukset voimassa olevan tukijärjestelmän soveltuvuuden varmistamiseksi sisämarkkinoille, edellytyksenä on välttämättä, että komissio on ennalta arvioinut kyseessä olevan tukijärjestelmän soveltuvuutta sisämarkkinoille ja otettuaan huomioon kyseessä olevan jäsenvaltion antamat tiedot tullut siihen tulokseen, että kyseinen järjestelmä ei ole tai ei ole enää soveltuva sisämarkkinoille ja että siten aiheelliset toimenpiteet ovat tarpeen tämän soveltumattomuuden korjaamiseksi. Komission näin suorittama arviointi ja sen siitä tekemä päätelmä eivät voi välttyä unionin tuomioistuinten valvonnalta uhalla, että voimassa olevan tukijärjestelmän edunsaajien oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan loukataan, sellaisena kuin tämä oikeus taataan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa.

Menettelyn kuluessa toteutetut toimenpiteet, joilla valmistellaan lopullista päätöstä, eivät lähtökohtaisesti ole toimia, joista voidaan nostaa kumoamiskanne. Kumoamiskanne, joka on nostettu toimesta, jolla ilmaistaan komission väliaikainen näkemys, voisi aiheuttaa sen, että unionin tuomioistuimilla olisi velvollisuus arvioida kysymyksiä, joihin kyseisellä toimielimellä ei vielä ole ollut mahdollisuutta ottaa kantaa, mistä seuraisi pääasian argumentoinnin ennakoiminen sekä hallinnollisen menettelyn ja unionin tuomioistuimissa tapahtuvan asian käsittelyn eri vaiheiden sekoittuminen.

Menettelyn kuluessa toteutetusta toimesta ei voida myöskään nostaa kannetta, jos todetaan, että toimen lainvastaisuuteen voidaan vedota siitä lopullisesta päätöksestä nostettavan kanteen tueksi, jonka valmistelemiseksi se on toteutettu. Tällaisessa tilanteessa menettelyn lopettamisesta tehdystä päätöksestä nostettu kanne turvaa riittävän oikeussuojan. Tämä pätee SEUT 108 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 659/1999 17 artiklan mukaiseen komission kirjeeseen, jossa ilmaistaan epäilyksiä tukijärjestelmän soveltuvuudesta sisämarkkinoille ja ehdotetaan aiheellisia toimenpiteitä, koska tämä kirje on ensimmäinen vaihe sellaisen päätöksen valmistelussa, jossa todetaan tukijärjestelmä soveltumattomaksi sisämarkkinoille ja koska nämä epäilyt on vahvistettu tällä päätöksellä. Siten kantajaa ei voida estää vetoamasta tähän kirjeeseen sisältyvään arviointiin liittyvään lainvastaisuuteen sen mainitusta päätöksestä nostaman kanteen tueksi.

(ks. 44–48 kohta)
Ilmanlaadusta ja sen parantamisesta annetun direktiivin 2008/50 23 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että kun PM10-hiukkaspitoisuuksiin sovellettavat raja-arvot on ylitetty niiden soveltamiseksi säädetyn määräajan päättymisen jälkeen, asianomaisen jäsenvaltion velvollisuutena on laatia ilmanlaatusuunnitelma, joka täyttää tietyt vaatimukset. Kyseisen säännöksen soveltamisala on yleinen, koska sitä sovelletaan ilman ajallisia rajoituksia kaikkien kyseisessä direktiivissä vahvistettujen epäpuhtauksien raja-arvojen ylityksiin niiden soveltamiselle asetetun määräajan päätyttyä, vahvistettiinpa ne direktiivillä 2008/50 tai vahvistipa komissio ne 22 artiklan perusteella.

Ilmanlaadusta ja sen parantamisesta annetun direktiivin 2008/50 23 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että vaikka jäsenvaltioilla on tiettyä harkintavaltaa toteutettavien toimenpiteiden määrittämisessä, kun sovellettavat raja-arvot on ylitetty, kyseisten toimenpiteiden on kuitenkin mahdollistettava se, että ajanjakso, jona raja-arvot ylitetään, jää mahdollisimman lyhyeksi. Kuten kyseisen säännöksen sanamuodosta ja systematiikasta ilmenee, velvollisuus, jonka mukaan raja-arvojen ylityksen keston on jäätävä mahdollisimman lyhyeksi, on riippumaton velvollisuudesta toimittaa suunnitelmat komissiolle. Kyseisen direktiivin 23 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa ei näin ollen myönnetä asianomaiselle jäsenvaltiolle lainkaan lisämääräaikaa asianmukaisten toimenpiteiden toteuttamiseksi ja voimaan saattamiseksi.

(ks. 109 ja 112 kohta)