Jos valtakirjaa, jolla asianosainen valtuuttaa asianajajansa edustamaan häntä, ei ole jätetty, kirjaaja asettaa kyseessä olevalle asianosaiselle työjärjestyksen 51 artiklan 4 kohdan mukaisesti kohtuullisen määräajan, jossa se on toimitettava. Kyseistä säännöstä on tulkittava siten, että valtuutuksen puuttuminen kannetta jätettäessä voidaan korjata esittämällä myöhemmin mikä tahansa tällaisen valtuutuksen vahvistava asiakirja.

Siltä osin kuin on kyse kanteesta, joka koskee päätöstä, jossa vahvistetaan kantajaan sovellettavat vakavaraisuusvaatimukset ja joka on asian käsittelyn aikana kumottu ja korvattu päätöksellä, jossa vahvistetaan uudet vakavaraisuusvaatimukset ja josta on myös nostettu kumoamiskanne, riidanalaisen päätöksen kumoaminen toisella päätöksellä ei poista kantajalta oikeussuojan tarvetta ensiksi mainittuun nähden. Se, että toimielimen toimi kumotaan, ei nimittäin merkitse sitä, että toimen myönnettäisiin olevan lainvastainen, minkä lisäksi tällainen kumoaminen vaikuttaa kumoamishetkestä alkaen, kun taas kumoamista koskevan tuomion nojalla toimi poistetaan taannehtivin vaikutuksin yhteisön oikeusjärjestyksestä siten, ettei sen katsota koskaan olleen olemassa. Lisäksi kantajalla on edelleen oikeussuojan tarve riidanalaiseen päätökseen nähden, jottei sen kumoamiseksi tehdyn päätöksen mahdollinen kumoaminen johtaisi siihen, että riidanalainen päätös alkaisi uudelleen tuottaa oikeusvaikutuksia. Jos nimittäin toinen päätös kumottaisiin, asianosaisten tilanne palautuisi sellaiseksi kuin se oli ennen kyseisen päätöksen voimaantuloa, jolloin siihen sovellettaisiin jälleen riidanalaista päätöstä.

Siltä osin kuin on kyse asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan tarkoituksesta, tämä asetus koskee nimenomaan luottolaitoksiin sovellettavia vakavaraisuusvaatimuksia. Tältä kannalta tarkasteltuna mainitun asetuksen tavoite ilmenee selvästi sen sanamuodosta ja sillä pyritään antamaan toimivaltaiselle viranomaiselle mahdollisuus vapauttaa kokonaan tai osittain yksi tai useampi luottolaitos, joka sijaitsee samassa jäsenvaltiossa ja joka on pysyvästi liittynyt niitä valvovaan ja samaan jäsenvaltioon sijoittautuneeseen keskuslaitokseen toimivaltaiselle viranomaiselle, tietyistä asetuksessa säädetyistä vaatimuksista. Jos kyseisessä asetuksessa säädettyjä edellytyksiä ei kuitenkaan sovelleta siksi, että voitaisiin kyseisen asetuksen mukaisesti arvioida, onko yksittäinen laitos mahdollista vapauttaa vaatimusten noudattamisesta, vaan niitä sovelletaan asetuksen N:o 468/2014 2 artiklan 21 kohdan c alakohdassa tehdyn viittauksen perusteella, on otettava huomioon ainoastaan viimeksi mainitun asetuksen tarkoitus eikä asetuksen 575/2013 10 artiklan 1 kohdan tarkoitusta.

Näin ollen luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien antamisesta Euroopan keskuspankille annetun asetuksen N:o 1024/2013 tavoitteiden noudattamiseksi kehyksen perustamisesta YVM:n puitteissa tehtävälle yhteistyölle EKP:n ja kansallisten toimivaltaisten viranomaisten välillä sekä kansallisten nimettyjen viranomaisten kanssa annetun asetuksen N:o 468/2014 2 artiklan 21 kohdan c alakohtaa ja luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista annetun asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdassa säädettyjä edellytyksiä, joihin siinä viitataan, tulkittaessa on otettava huomioon, että lainsäätäjän tarkoituksena oli auttaa Euroopan keskuspankkia saamaan kokonaiskäsitys kaikista mahdollisista luottolaitokseen kohdistuvista riskeistä ja välttää vakavaraisuusvalvonnan jakaminen Euroopan keskuspankin ja kansallisten viranomaisten kesken.

Luottolaitosryhmittymien vakavaraisuuden konsolidoidulla valvonnalla on lähinnä kaksi tavoitetta. Ensimmäisenä tavoitteena on mahdollistaa se, että Euroopan keskuspankki voi puuttua luottolaitokseen kohdistuviin riskeihin, jotka eivät aiheudu laitoksesta itsestään vaan ryhmittymästä, johon se kuuluu. Toisena tavoitteena on välttää jakamasta tällaisiin ryhmittymiin kuuluvien laitosten vakavaraisuusvalvontaa eri valvontaviranomaisten kesken.

Siltä osin kuin on kyse YVM:n puitteissa tehtävälle yhteistyölle EKP:n ja kansallisten toimivaltaisten viranomaisten välillä sekä kansallisten nimettyjen viranomaisten kanssa annetun asetuksen N:o 468/2014 2 artiklan 21 kohdan c alakohdassa tarkoitetusta keskuslaitoksen käsitteestä, kyseisen säännöksen ei sinänsä voida tulkita tarkoittavan sitä, että keskuslaitoksella on luottolaitoksen asema. Asetuksen N:o 468/2014 2 artiklan 21 kohdan c alakohdan sanamuodosta ei ensinnäkään ilmene tällaista vaatimusta, toisin kuin saman asetuksen 2 artiklan 21 kohdan a alakohdassa tarkoitetussa tapauksessa, jossa viitataan nimenomaisesti sellaisen ryhmittymän valvontaan, jonka emoyrityksellä on luottolaitoksen asema.

Toiseksi on luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien antamisesta Euroopan keskuspankille annetun asetuksen N:o 1024/2013 tavoitteiden ja asetuksen N:o 468/2014 mukaista noudattaa asetuksen N:o 468/2014 2 artiklan 21 kohdan c alakohdassa annettua ”valvottavan ryhmittymän” määritelmää riippumatta siitä, onko ryhmittymän keskuslaitoksella luottolaitoksen asema vai ei. Kolmanneksi se, ettei Euroopan keskuspankki voi käyttää asetuksessa N:o 1024/2013 säädettyjä valtuuksia sellaiseen keskuslaitokseen nähden, jolla ei ole luottolaitoksen asemaa, ei siten ole esteenä asianmukaiselle vakavaraisuusvalvonnalle, koska Euroopan keskuspankki pystyy käyttämään niitä kyseiseen keskuslaitokseen liittyneisiin laitoksiin nähden.

Näin ollen luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista annetun asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ei sen paremmin kuin 11 artiklan 4 kohdassakaan edellytetä, että keskuslaitoksella on oltava luottolaitoksen asema, jotta asetuksen N:o 468/2014 2 artiklan 21 kohdan c alakohtaa voitaisiin soveltaa.

(ks. 86, 88, 93, 94 ja 108 kohta)