Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Ruiz-Jarabo Colomer 11 päivänä toukokuuta 2000. - Roquette Frères SA vastaan Direction des services fiscaux du Pas-de-Calais. - Ennakkoratkaisupyyntö: Tribunal de grande instance de Bethune - Ranska. - Perusteettoman edun palautus - Kansalliset menettelysäännöt - Yhtiöiden sulautuessa kannettava pääoman hankintavero. - Asia C-88/99.



Oikeustapauskokoelma 2000 sivu I-10465



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1. Tribunal de grande instance de Béthune (Ranska) on esittänyt EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan (josta on tullut EY 234 artikla) nojalla yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksen asiassa, jossa vastakkain ovat Roquette Frères ja Ranskan veroviranomaiset ja joka koskee perusteettomasti kannettujen kansallisten maksujen palauttamista. Kantajayhtiö vaatii tarkemmin sanoen direktiivin 69/335/ETY säännösten vastaisesti rekisteröintimaksuna sulautumisen yhteydessä vuonna 1987 maksamansa summan palauttamista.

I Pääasian oikeudenkäynnin tosiseikat

2. Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen mukaan Roquette Frères päätti 19.6.1987 pidetyssä ylimääräisessä yhtiökokouksessa, että Roquette technique et dérivés -niminen yhtiö sulautetaan siihen. Tämän toimenpiteen yhteydessä vastaanottava yhtiö maksoi 8.7.1987 tuolloin voimassa olleen code général des impôts'n (yleinen verolaki) 816-1 §:n I momentin 2 kohdassa säädettynä korotettuna rekisteröintimaksuna (1,20 prosenttia) 757 926 Ranskan frangia (FRF).

3. Roquette Frères riitautti 24.12.1996 kyseisen maksun maksuvelvollisuuden ja vaati sen palauttamista Direction des services fiscaux du Pas-de-Calais'lta (Pas-de-Calais'n verohallinto). Oikaisuvaatimus hylättiin 3.4.1997 tehdyllä päätöksellä.

4. Roquette Frères nosti 5.6.1997 kanteen, jossa se vaati, että ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin toteaa, ettei sillä ollut velvollisuutta maksaa vuonna 1987 perittyä maksua, ja velvoittaa Ranskan hallituksen palauttamaan aiheettomasti maksetun määrän korkoineen.

II Veroviranomaisille tehtävälle oikaisuvaatimukselle asetettu määräaika ja aika, johon oikeus saada palautusta voi kohdistua

5. Livre des procédures fiscalesin (verotusmenettelyä koskevan säännöstön) R. 196-1 §:n mukaan muita veroja kuin paikallisia välittömiä veroja ja näihin veroihin liittyviä maksuja koskevien oikaisuvaatimusten tutkittavaksi ottaminen edellyttää, että kyseiset oikaisuvaatimukset tehdään verohallinnolle viimeistään sen toisen vuoden joulukuun 31 päivään mennessä, joka seuraa vuotta, jolloin se tapahtuma, johon oikaisuvaatimus perustuu, toteutui.

6. Livre des procédures fiscalesin L. 190 §:n 2 momentissa säädetään, että kaikki ne vaatimukset verosta vapauttamiseksi tai veron alentamiseksi taikka vähennysoikeuden käyttämiseksi, jotka perustuvat siihen, että sovellettu oikeussääntö on ylemmäntasoisen oikeussäännön vastainen, on tutkittava ja ratkaistava III osaston I luvun säännösten mukaisesti.

Kyseisen L. 190 §:n 3 momentissa säädetään, että jos oikeussäännön on tuomioistuimen päätöksellä todettu olevan ylemmäntasoisen oikeussäännön vastainen, maksettuja määriä koskeva palautusvaatimus tai vahingonkorvausvaatimus voi kohdistua ainoastaan aikaan, joka seuraa kyseisen päätöksen tekemisvuotta edeltäneen neljännen vuoden tammikuun 1 päivää.

7. Kantajayhtiön perusteettoman edun palautusvaatimus voi tämän lainsäädännön mukaan kohdistua ainoastaan 1.1.1992 jälkeiseen aikaan, sillä se on vuotta 1996, jolloin rekisteröintimaksun kantaminen todettiin direktiivin 69/335/ETY vastaiseksi, edeltänyt neljäs vuosi. Koska kyseinen maksu oli suoritettu heinäkuussa 1987, oikaisuvaatimus ei voi johtaa maksetun määrän palauttamiseen.

III Ennakkoratkaisukysymys

8. Roquette Frères ei kanteessaan ainoastaan vaatinut, että Tribunal de grande instance de Béthune esittäisi perustamissopimuksen 177 artiklan nojalla ennakkoratkaisukysymyksen, vaan se teki tälle kansalliselle tuomioistuimelle myös suoraan ehdotuksen esitettävän kysymyksen sanamuodoksi.

9. Tribunal de grande instance de Béthune on tämän seurauksena kantajan ehdottaman kysymyksen sanamuotoa tarkasti noudattaen pyytänyt yhteisöjen tuomioistuinta lausumaan siitä, "onko livre des procédures fiscalesin L. 190 § yhteisön oikeuden mukainen ja erityisesti, onko Ranskan hallitus voinut yhteisön oikeutta rikkomatta säätää eripituiset preklusiiviset määräajat vaatimuksen esittämiselle ja sille ajalle, johon palautusvaatimus voi kohdistua, minkä vuoksi yksinomaan kansallisten vaatimusten ja vaatimusten, jotka perustuvat siihen, että yhteisöjen tuomioistuin on todennut tietyn kansallisen oikeussäännön yhteisön oikeuden vastaiseksi, käsittely on erilainen".

IV Direktiivi 69/335/ETY ja Ranskassa yhtiöiden sulautumisen yhteydessä kannettava suhteellinen rekisteröintimaksu

10. Direktiivillä 69/335/ETY oli tarkoitus yhdenmukaistamisen avulla poistaa jäsenvaltioissa pääoman hankinnasta kannettavat välilliset verot eli yhtiöiden pääoman hankinnasta suoritettavat verot ja arvopapereista suoritettavat leimaverot, jotka johtivat syrjintään, kaksinkertaiseen verotukseen ja pääomien vapaata liikkuvuutta haittaaviin eroihin. Kyseisen direktiivin 7 artiklassa säädettiin, että verokanta ei saanut ylittää 2 prosenttia eikä olla alle 1 prosentin, ellei muuta johtunut jäsenvaltioiden mahdollisuudesta alentaa kyseistä verokantaa 50 prosentilla tai sitä enemmän tietyissä tapauksissa ja tietyin edellytyksin.

11. Neuvosto antoi vuonna 1973 direktiivin 73/80/ETY, jolla verokanta vahvistettiin 1.1.1976 lähtien 1 prosentiksi ja alennetut verokannat 0 ja 0,50 prosentin välillä vaihteleviksi prosenteiksi. Direktiivillä 85/303/ETY, jolla kumottiin direktiivi 73/80/ETY ja muutettiin direktiiviä 69/335/ETY, jäsenvaltiot velvoitettiin 1.1.1986 lähtien vapauttamaan pääoman hankintaverosta sellaiset muut kuin direktiivin 69/335/ETY 9 artiklassa tarkoitetut toimet, jotka oli 1.7.1984 vapautettu verosta tai joista kannettavan veron verokanta oli tuolloin 0,50 prosenttia tai sitä vähemmän.

12. Ranska jatkoi tästä direktiivistä huolimatta tiettyjen pääomien hankintaa koskevien toimien verottamista, ja code général des impôts'n asiaa koskevien oikeussääntöjen muuttaminen viivästyi vielä useita vuosia. Vuoden 1992 loi de financesilla (vuoden 1992 varainhoidosta annettu laki) poistettiin 810 §:n I ja II momentissa säädetty pääomien hankintaa koskeva 1 prosentin suuruinen suhteellinen rekisteröintimaksu ja se korvattiin 430 FRF:n kiinteällä maksulla, kun taas vuoden 1994 loi de financesilla poistettiin samalla kertaa sekä 812 §:n I momentin 1 kohdassa säädetty 3 prosentin suuruinen suhteellinen rekisteröintimaksu sellaisten yhtiöpääoman korotusten osalta, jotka toteutettiin siirtämällä voittoja, rahastoja ja varauksia yhtiön pääomaan, että sulautumisen yhteydessä maksettava vastaava 1,20 prosentin suuruinen rekisteröintimaksu, josta säädettiin 816 §:n I momentin 2 kohdassa. Näiden kahden viimeksi mainitun maksun poistaminen ulotettiin koskemaan kaikkia 15.10.1993 jälkeen toteutettuja toimia (osakepääoman korotuksia ja sulautumisia).

13. Bautiaa ja Société française maritime SA -nimiset yhtiöt, joista ensin mainittu oli maksanut vuonna 1990 ja viimeksi mainittu vuosina 19871991 erisuuruisia määriä rekisteröintimaksuina omaisuuden sijoittamisesta yhtiöön sulautumisen yhteydessä, vaativat veroviranomaisia palauttamaan kyseiset maksut väittäen, että näiden maksujen kantamista koskevat kansalliset säännökset, olivat direktiivin 69/335/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 85/303/ETY, vastaisia.

14. Sekä Tribunal de grande instance de Dax että Tribunal de grande instance de Quimper esittivät yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksen siitä, oliko direktiivin 69/335/ETY 7 artiklan 1 kohta, sellaisena kuin tämä kohta oli muutettuna 1.1.1976 voimaan tulleella direktiivillä 73/80/ETY ja tämän jälkeen 1.1.1986 voimaan tulleella direktiivillä 85/303/ETY, esteenä sellaisen kansallisen lainsäädännön soveltamiselle, jonka mukaan irtaimen omaisuuden sijoittamisesta yhtiöön sulautumisen yhteydessä kannetaan 1,20 prosentin suuruinen rekisteröintimaksu.

15. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi 13.2.1996 antamassaan tuomiossa, että yhtiöiden sulautumisiin sovelletaan direktiivin 69/335/ETY 4 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, joka koskee yhtiöpääoman korottamista kaikenlaisilla omaisuuserillä, ja että riidanalaista rekisteröintimaksua, jota sovelletaan direktiivin 69/335/ETY soveltamisalaan kuuluvaan omaisuuden sijoittamiseen yhtiöön, oli pidettävä kyseisessä direktiivissä tarkoitettuna pääoman hankintaverona. Jäsenvaltiossa 1.1.197631.12.1985 voimassa pidetty riidanalaisen maksun kaltainen pääoman hankintavero oli näin ollen direktiivin 69/335/ETY 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan, sellaisena kuin se oli muutettuna direktiivillä 73/80/ETY, vastainen, sillä kyseisen 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan siinä tarkoitetut alennetut verokannat eivät saaneet ylittää 0,50 prosenttia. Tällaisen maksun soveltaminen oli direktiivin vastaista myös 1.1.1986 jälkeen, koska 7 artiklan 1 kohtaa muutettiin uudelleen direktiivillä 85/303/ETY, jossa jäsenvaltiot velvoitetaan selvästi vapauttamaan täysin pääoman hankintaverosta yhtiöpääoman korottaminen, joka toteutetaan siirtämällä yhtiön koko omaisuus toiseen yhtiöön.

Yhteisöjen tuomioistuin vastasi kansallisille tuomioistuimille, että sellaisen kansallisen lainsäädännön soveltaminen, jonka mukaan peritään 1,20 prosentin suuruinen rekisteröintimaksu irtaimen omaisuuden sijoittamisesta yhtiöön sulautumisen yhteydessä, on direktiivin 69/335/ETY 7 artiklan 1 kohdan vastaista.

V Asian käsittelyn vaiheet yhteisöjen tuomioistuimessa

16. Roquette Frères, joka on kantajana pääasiassa, Ranskan hallitus, Italian hallitus ja komissio ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia nyt käsiteltävänä olevassa asiassa EY:n tuomioistuimen perussäännön 20 artiklassa vahvistetun määräajan kuluessa.

Roquette Frèresin edustaja, Ranskan hallituksen asiamies, Italian hallituksen asiamies ja komission asiamies osallistuivat 6.4.2000 pidettyyn istuntoon suullisten huomautusten esittämistä varten.

17. Kantajayhtiö väittää, että livre des procédures fiscalesin L. 190 §:n 3 momentti on ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa, koska Ranskan tasavalta on nämä menettelysäännökset antaessaan tehnyt yhteisön oikeusjärjestyksen mukaisten oikeuksien käyttämisen käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi. Kantajayhtiön mukaan näillä säännöksillä luodaan erityinen menettely, jota sovelletaan niihin vaatimuksiin, jotka perustuvat siihen, että kansallinen oikeussääntö on yhteisön oikeuden määräyksen tai säännöksen vastainen, ja tämä menettely poikkeaa menettelystä, jota sovelletaan perusteettoman edun palautusvaatimukseen kansallisen oikeussäännön perusteella.

Kantajayhtiö huomauttaa, että vuonna 1989 tehty lainsäädännöllinen muutos, jolla livre des procédures fiscalesin L. 190 §:ään lisättiin 2 ja 3 momentti, oli seurausta Conseil d'État'n (Ranska) asiassa Compagnie Alitalia 3.2.1989 antamasta tuomiosta, jossa Conseil d'État katsoi tietyt vähennysoikeuden rajoitukset kuudennen arvonlisäverodirektiivin vastaisiksi, sekä Cour de cassationin 7.11.1989 antamasta 17 tuomiosta, joissa katsottiin, että perusteettoman edun palautusvaatimukseen, jolla vaadittiin palauttamaan yhteisön oikeuden vastaiseksi todettu vero, sovellettiin yleistä kolmenkymmenen vuoden vanhentumisaikaa.

18. Ranskan hallituksen mukaan Roquette Frèresin kanne voidaan ottaa tutkittavaksi, koska se on nostettu säädetyssä määräajassa. Sitä ei voida kuitenkaan hyväksyä pääasian osalta, koska maksu, jonka palautusta vaaditaan, on suoritettu vuonna 1987 ja perusteettoman edun palautusvaatimus, joka perustuu siihen, että sovellettava säännös on tuomioistuimen päätöksellä todettu ylemmäntasoisen oikeussäännön vastaiseksi, voi kohdistua vain tuomioistuimen päätöksen tekemisvuotta edeltäneen neljännen vuoden tammikuun 1 päivän jälkeiseen aikaan. Koska nyt kyseessä olevan asian kannalta merkityksellinen tuomioistuimen päätös on yhteisöjen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa Bautiaa ja Société française maritime 13.2.1996 antama tuomio, palautus voi kohdistua ainoastaan tämän tuomion antamispäivän ja 1.1.1992 väliseen ajanjaksoon.

Ranskan hallitus huomauttaa, että L. 190 §:n 3 momenttia sovelletaan kaikkiin vaatimuksiin, jotka perustuvat siihen, että oikeussääntö on toisen, ylemmäntasoisen oikeussäännön vastainen, olipa se minkä luonteinen tai minkä tasoinen tahansa. Se toteaa lisäksi, että edellä mainittu säännös pidentää tietyissä tilanteissa Ranskan oikeuden mukaisia vaatimusten esittämiselle asetettuja tavanomaisia määräaikoja, sillä se antaa toisen mahdollisuuden sellaisille veronmaksajille, jotka eivät ole esittäneet vaatimusta tavanomaisen määräajan kuluessa sen vuoksi, että he eivät tienneet, ettei sovellettu oikeussääntö ollut pätevä. Siitä huolimatta, että tämän säännöksen sisältämä ajallinen rajoitus voi tietyissä tapauksissa aiheuttaa palautusvaatimuksen hylkäämisen kokonaan tai osittain, Ranskan hallitus katsoo, että säädetty määräaika, joka on neljästä viiteen vuotta, on täysin kohtuullinen.

19. Italian hallitus katsoo, että riidanalainen Ranskan lainsäädäntö on yhteisön oikeuden mukainen, koska sitä sovelletaan erotuksetta yhteisöjen tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten tuomioihin ja koska määräaika palautusvaatimuksen esittämiselle on kohtuullinen.

20. Komissio katsoo, että edellä mainitulla L. 190 §:n 3 momentilla, luettuna yhdessä R. 196-1 §:n kanssa, on tarkoitus ensinnäkin antaa veronmaksajille vaatimuksen esittämistä varten uusi määräaika, joka päättyy tuomioistuimen päätöksen tekemisvuotta seuraavan toisen vuoden joulukuun 31 päivänä, ja toiseksi säätää sen ajankohdan määrittelemiseksi, josta lähtien ei ole enää mahdollista saada perusteettoman edun palautusta, erityinen vanhentumisaika, joka ulottuu päätöksen tekemisvuotta edeltäneen neljännen vuoden tammikuun 1 päivään. Komissio toteaa lisäksi, että hallinto-oikeudellisten oppien mukaan tuomioistuimen päätöksinä tässä yhteydessä pidetään kansallisen tuomioistuimen kaikkia lopullisia päätöksiä, joihin ei voida hakea muutosta, sekä yhteisöjen tuomioistuimen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevien kanteiden johdosta tai ennakkoratkaisumenettelyn seurauksena antamia tuomioita.

Komissio huomauttaa, että vaikka näillä säännöksillä vahvistetaan verotuksen alalla sovellettava erityinen menettely, ne kuuluvat oikeussääntöihin, joilla säännellään tavanomaisia verotusriitoja, ja niitä sovelletaan vaikka ne eivät koske kaikkia välillisiä veroja verojen palautusvaatimuksiin kaikissa niissä tapauksissa, joissa sovellettu oikeussääntö on kansallisen, yhteisöjen tai kansainvälisen tuomioistuimen päätöksellä todettu ylemmäntasoisen oikeussäännön vastaiseksi, siitä huolimatta, onko kyseessä kansallinen, kansainvälinen tai yhteisön oikeuden oikeussääntö. Lisäksi sekä vaatimuksen esittämiselle asetettu määräaika että ajanjakso, johon aiheettomasti suoritetun veron palautus voi kohdistua, ovat komission mukaan kohtuullisia.

VI Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu

21. Tribunal de grande instance de Béthune haluaa itse asiassa tietää, onko yhteisön oikeus esteenä sille, että jäsenvaltion verolainsäädännön mukaan perusteettoman edun palautusvaatimus, joka perustuu siihen, että oikeussäännön on todettu olevan toisen, ylemmäntasoisen oikeussäännön vastainen, voi kohdistua vain yhteisön oikeuden vastaisuuden toteavan päätöksen tekemisvuotta edeltäneen neljännen vuoden tammikuun 1 päivän jälkeiseen aikaan.

22. Ennen kuin ehdotan vastausta tähän kysymykseen, haluan esittää kaksi asian käsittelyn vaiheita koskevaa alustavaa huomautusta ja joitakin kommentteja, jotka koskevat kansallisen tuomioistuimen suhtautumista asiaan.

23. Ensinnäkin totean, että Tribunal de grande instance de Béthunen ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskeva päätös tehtiin 24.3.1998. En kuitenkaan tiedä, minkä vuoksi asiakirja saapui yhteisöjen tuomioistuimeen vasta lähes vuotta myöhemmin eli 15.3.1999.

24. Toiseksi huomautan, että Tribunal de grande instance d'Angoulême päätti 8.1.1998 esittää yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksen asiassa, jossa olivat vastakkain SA Otor Godard ja Ranskan veroviranomaiset. Tosiseikat kyseisessä asiassa olivat käytännöllisesti katsoen samanlaiset kuin ne, jotka Roquette Frères on esittänyt, sillä myös SA Otor Godard oli suorittanut vuonna 1987 suurehkon summan rekisteröintimaksuna sulautumisen johdosta. Sovellettavat kansalliset säännökset olivat molemmissa tapauksissa samat ja molempien kantajayhtiöiden oikeudellinen tilanne oli samanlainen. Perusteettoman edun palautusvaatimukset, jotka perustuivat yhteisöjen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa Bautiaa ja Société française maritime antamaan tuomioon, voitiin ottaa tutkittaviksi, koska ne oli esitetty säädetyssä määräajassa, mutta veroviranomaiset hylkäsivät kyseiset vaatimukset pääasian osalta sen vuoksi, että niihin oli sovellettava livre des procédures fiscalesin L. 190 §:n 3 momentissa säädettyä ajallista rajoitusta.

Koska Tribunal de grande instance d'Angoulême ei tammikuussa 1998, jolloin se teki ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevan päätöksen, ollut tietoinen tuomiosta, jonka yhteisöjen tuomioistuin oli 2.12.1997 antanut asiassa Fantask ym., yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamo lähetti sille 21.7.1998 jäljennöksen tästä tuomiosta. Kansallinen tuomioistuin katsoi sen saatuaan, että se oli saanut riittävästi valaistusta sille epäselviin kysymyksiin, joten se peruutti ennakkoratkaisupyyntönsä.

25. Yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamo, joka totesi, että Tribunal de grande instance de Béthunen ja Tribunal de grande instance d'Angoulêmen esittämät ennakkoratkaisukysymykset olivat varsin samankaltaisia, lähetti ensin mainitulle tuomioistuimelle paitsi asiassa Fantask ym. annetun tuomion, myös asiassa Edis, yhdistetyissä asioissa Ansaldo Energia ym., asiassa Spac ja asiassa Aprile annetut tuomiot jotka kaikki oli annettu vuoden 1998 kuluessa ja jotka sisälsivät vastauksen esitettyyn kysymykseen ja tiedusteli, oliko kansallisella tuomioistuimella vielä näiden ratkaisujen jälkeen tarkoitus pysyttää ennakkoratkaisupyyntönsä vai peruuttaa se.

Kansallinen tuomioistuin totesi vastauksessaan, että se oli osapuolilta saamansa vastaukset huomioon ottaen päättänyt jatkaa ennakkoratkaisumenettelyä.

26. Kansallisen tuomioistuimen omaksuman kannan vuoksi katson tarpeelliseksi muistuttaa siitä, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen 177 artiklan mukaan yhteisöjen tuomioistuin ja kansalliset tuomioistuimet toimivat välittömässä yhteistyössä sellaisessa menettelyssä, jossa ei ole kyse riidan ratkaisemisesta ja jossa asianosaisilla ei ole aloiteoikeutta, vaan he voivat ainoastaan tulla kuulluiksi. Katson, että on tärkeää korostaa sitä, että kansallisella tuomioistuimella on oltava epäilyjä siitä, miten yhteisön oikeutta on tulkittava. Asianosaisten käsityksillä ei voi olla ratkaisevaa merkitystä päätettäessä siitä, pysytetäänkö ennakkoratkaisupyyntö vai ei, vaikka nämä käsitykset ja varsinkin ne syyt, joihin asianosaisten vaatimukset perustuvat, on otettava kaikilta osin huomioon.

Jos ne ratkaisut, joita Euroopan yhteisöjen tuomioistuinjärjestelmän tulevaisuutta pohtiva työryhmä ehdotti helmikuussa 2000 julkaistun selonteon A luvun 2 jakson a kohdassa, olisivat jo voimassa, nyt käsiteltävä asia olisi aivan ilmeisesti esimerkki sellaisesta ennakkoratkaisupyynnöstä, jonka yhteisöjen tuomioistuin voisi ratkaista perustellulla määräyksellä, koska vastaus on ilmeinen ja ilmenee oikeuskäytännöstä.

27. Mielestäni on myös yllättävää, että kansallinen tuomioistuin omaksuu saman käsityksen kuin pääasian kantajayhtiö, joka väittää, että Ranskan lainsäädännössä on luotu erityinen menettely, jota sovelletaan niihin vaatimuksiin, jotka perustuvat siihen, että kansallinen oikeussääntö on yhteisön oikeuden määräyksen tai säännöksen vastainen, ja joka poikkeaa menettelystä, jota sovelletaan silloin, kun perusteettoman edun palautusvaatimus perustuu siihen, että kaksi eritasoista kansallista säännöstä ovat ristiriidassa keskenään.

Tämä on mielestäni yllättävää sen vuoksi, että kansallinen tuomioistuin ei voi olla tietämätön siitä Cour de cassationin oikeuskäytännöstä, jossa tämä tuomioistuin on toistuvasti todennut, että L. 190 §:n 2 momenttia oli sovellettava sellaisiin perusteettoman edun palautusvaatimuksiin, jotka perustuivat siihen, että alemmantasoinen oikeussääntö oli ristiriidassa ja yhteensoveltumaton toisen, ylemmäntasoisen oikeussäännön kanssa, kun nämä molemmat olivat kansallisia.

28. Tämän todettuani riittää, kun muistutan ennakkoratkaisupyynnön esittänyttä ranskalaista tuomioistuinta yhteisöjen tuomioistuimen perusteettoman edun palautusta koskevasta selvästä ja runsaasta oikeuskäytännöstä.

29. Tässä oikeuskäytännössä, joka on esitetty lyhyesti asiassa Deville 29.6.1988 annetun tuomion 12 kohdassa, todetaan, että perusteettomasti kannettujen kansallisten verojen palauttamista koskevan yhteisön sääntelyn puuttuessa kunkin jäsenvaltion sisäisessä oikeusjärjestyksessä on määritettävä toimivaltaiset tuomioistuimet ja annettava menettelysäännöt niitä oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan yhteisön oikeusjärjestykseen perustuvat yksityisten oikeudet. Kyseiset menettelysäännöt eivät saa olla epäedullisempia kuin vastaavaa kansallista oikeussuojakeinoa koskevat säännöt, eivätkä ne saa johtaa siihen, että käytännössä olisi mahdotonta käyttää oikeuksia, joita kansallisten tuomioistuimien on suojattava.

Erilaisten kansallisten järjestelmien, jotka koskevat yhteisön oikeuden vastaisesti kannettujen maksujen tai verojen palautusvaatimuksia, on kuitenkin täytettävä nämä kaksi edellytystä, jotka ovat syrjinnän puuttuminen ja kyseisten oikeussuojakeinojen tehokkuus, jotka ovat ilmauksia yhteisön oikeuden "vastaavuusperiaatteesta" (niihin vaatimuksiin verrattuna, joita sovelletaan vastaavanlaisiin kansalliseen oikeuteen perustuviin oikeussuojakeinoihin) ja vastaavasti "tehokkuusperiaatteesta".

30. Yhteisöjen tuomioistuin on tämän oikeuskäytännön mukaisesti katsonut yhteisön oikeuden mukaiseksi sen, että oikeussuojakeinojen käyttämiselle vahvistetaan sekä maksuvelvollisen että asianomaisten viranomaisten oikeusturvan takaamiseksi kohtuullisia määräaikoja, joiden noudattamatta jättämisestä seuraa oikeudenmenetys. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut tältä osin, ettei tällaisten määräaikojen voida katsoa tekevän yhteisön oikeusjärjestyksessä annettujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, vaikka näiden määräaikojen päättyminen jo sinänsä aiheuttaa sen, että nostettu kanne hylätään kokonaan tai osittain.

Voin mainita tästä yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä esimerkkeinä seuraavat ratkaisut:

Yhteisön oikeuden vastaista ei ole se, että perustamissopimuksen 95 artiklan rikkomiseen perustuvaan palautusvaatimukseen sovelletaan kansallista oikeussääntöä, jonka mukaan oikeus nostaa kanne, jolla pyritään perusteettomasti maksettujen maksujen palauttamiseen, vanhenee viiden vuoden määräajan kuluttua, vaikka tällä oikeussäännöllä siten estetään kyseisten maksujen palauttaminen kokonaan tai osittain.

Yhteisön oikeuden vastaista ei ole se, että perustamissopimuksen 95 artiklan tai ETY:n ja Ruotsin välisen sopimuksen 18 artiklaa vastaavan määräyksen vastaisesti perittyjen maksujen palauttamista koskevaan vaatimukseen sovellettava kansallinen vanhentumisaika alkaa kulua ennen kuin nämä maksut on poistettu.

Tuonti- tai vientitullien peruuttamista ja palauttamista koskevan yhteisön sääntelyn puuttuessa yhteisön oikeuden yleisten periaatteiden vastaista ei ole se, että kansallisessa lainsäädännössä säädetään pakottava kolmen vuoden vanhentumisaika, jota sovelletaan kaikkiin aiheettomasti kannettujen maksujen palauttamista koskeviin vaatimuksiin.

Yhteisön oikeus ei ole esteenä sille, että jäsenvaltio, joka ei ole asianmukaisesti saattanut direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystään, vastustaa direktiivin vastaisesti kannettujen maksujen palauttamista koskevia kanteita vetoamalla kansalliseen vanhentumisaikaan, joka alkaa kulua kyseisten maksujen eräpäivästä.

Yhden vuoden määräaikaa, joka alkaa kulua sen säädöksen voimaantulosta, joka on annettu direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista oikeusjärjestystä ja josta edunsaajat voivat saada tiedon kaikista oikeuksistaan ja jossa sen lisäksi täsmennetään, millä edellytyksillä direktiivin täytäntöönpanon viivästymisen aiheuttamasta vahingosta voi saada korvausta, ei voida pitää sellaisena, että vahingonkorvausvaatimuksen tekeminen olisi sen vuoksi erityisen vaikeaa tai etenkään käytännössä mahdotonta.

Yhteisön oikeudessa ei kielletä sitä, että jäsenvaltio vetoaa yhteisön oikeuden vastaisesti kannettuja veroja ja maksuja koskevia palautusvaatimuksia vastaan kolmen vuoden pituiseen kansalliseen vanhentumisaikaan, jolla poiketaan yleisistä säännöksistä, joita sovelletaan perusteettoman edun palautusvaatimuksiin yksityisten oikeussubjektien välillä ja joiden mukainen määräaika on tätä pitempi, jos tätä vanhentumisaikaa sovelletaan samalla tavalla sekä yhteisön oikeuteen perustuviin verojen ja maksujen palauttamisvaatimuksiin että kansalliseen lainsäädäntöön perustuviin vastaaviin vaatimuksiin. Yhteisön oikeuden vastaista ei myöskään ole se, että jäsenvaltio ei palauta direktiivin vastaisesti kannettuja veroja tai maksuja sen vuoksi, että oikeus palautukseen on menetetty sellaisen kansallisen vanhentumisajan päättymisen vuoksi, joka alkaa kulua kyseisten verojen ja maksujen maksamispäivästä, ja näin on myös silloin, kun kansallista lainsäädäntöä ei vielä kyseisenä ajankohtana ollut muutettu direktiivin mukaiseksi.

Yhteisön oikeuden kanssa ristiriidassa ei ole sellaisen kansallisen säännöksen soveltaminen, jolla on tarkoitus ottaa käyttöön kaikkien tulleja koskevien palautusvaatimusten osalta erityinen preklusiivinen määräaika, jonka pituus on ensin viisi vuotta ja sitten kolme vuotta, ja lakata soveltamasta näihin vaatimuksiin yleistä kymmenen vuoden vanhentumisaikaa, jota sovelletaan perusteettoman edun palautuskanteisiin, jos tätä preklusiivista määräaikaa, joka on sama kuin tiettyihin muihin veroihin ja maksuihin sovellettava määräaika, sovelletaan samalla tavalla sekä yhteisön oikeuteen perustuviin verojen ja maksujen palauttamisvaatimuksiin että kansalliseen lainsäädäntöön perustuviin vastaaviin vaatimuksiin. Yhteisön oikeuden vastaista ei myöskään ole se, että jäsenvaltio vetoaa yhteisön oikeuden vastaisesti kannettuja veroja ja maksuja koskevia palautusvaatimuksia vastaan kansalliseen vanhentumisaikaan, vaikka tämä jäsenvaltio ei olisi vielä muuttanut kansallisia oikeussääntöjään niiden saattamiseksi sopusointuun yhteisön oikeuden kanssa.

Vastaavuusperiaatteen noudattaminen edellyttää puolestaan, että riidanalaista menettelysääntöä sovelletaan samalla tavalla sekä yhteisön oikeuden että kansallisen oikeuden rikkomiseen perustuviin vaatimuksiin, kun kysymys on saman tyyppisistä veroista tai maksuista. Tätä periaatetta ei sen sijaan voida tulkita niin, että jäsenvaltion olisi sovellettava kaikkein edullisimpia kansallisia säännöksiään kaikkiin yhteisön oikeuden vastaisesti kannettuja veroja ja maksuja koskeviin palautusvaatimuksiin. Näin ollen yhteisön oikeuden vastaista ei ole se, että jäsenvaltion lainsäädännössä säädetään paitsi sellaisesta yleisestä vanhentumisajasta, jota sovelletaan yksityisten oikeussubjektien välisiin perusteettoman edun palautusvaateisiin, myös tätä vanhentumisaikaa epäedullisemmista oikaisumenettelyä ja tuomioistuinmenettelyä koskevista erityissäännöistä, joita sovelletaan verojen ja maksujen riitauttamiseen. Toisin olisi vain siinä tapauksessa, että näitä menettelysääntöjä sovellettaisiin yksinomaan niihin verojen ja maksujen palauttamista koskeviin vaatimuksiin, jotka perustuvat yhteisön oikeuteen.

31. Edellä mainitsemaani oikeuskäytäntöä ei saata kyseenalaiseksi se tulkinta, jonka yhteisöjen tuomioistuin on omaksunut asiassa Emmott 25.7.1991 antamassaan tuomiossa, jossa se totesi, että ennen kuin jäsenyysvelvoitteensa laiminlyönyt jäsenvaltio on asianmukaisesti saattanut direktiivin 79/7/ETY osaksi kansallista oikeusjärjestystään, sillä ei ole oikeutta vedota kanneoikeuden vanhentumiseen oikeudenkäynnissä, jonka yksityinen oikeussubjekti on pannut vireille sitä vastaan turvatakseen tämän direktiivin säännösten mukaiset oikeutensa, joten kansallinen prosessuaalinen määräaika voi alkaa kulua vasta siitä ajankohdasta, jolloin direktiivi on asianmukaisesti saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä.

Yhteisöjen tuomioistuin on pian tämän jälkeen eli vuonna 1993 antamassaan tuomiossa täsmentänyt tulkintaansa, jonka se on vielä vahvistanut vuonna 1994 antamassaan tuomiossa, ja jonka mukaan asiassa Emmott tehty ratkaisu oli perusteltavissa juuri tuon asian erityisillä olosuhteilla, koska pääasian muutoksenhakija menetti määräajan umpeutumisen vuoksi kokonaan mahdollisuutensa vedota yhteisön direktiiviin perustuvaan oikeuteensa yhdenvertaiseen kohteluun.

32. Mahdollisten epäilyjen varalta totean vielä, ettei tässä yhteydessä ole merkitystä sillä seikalla, että yhdistetyissä asioissa Bautiaa ja Société française maritime annetun tuomion vaikutuksia ei ole rajoitettu ajallisesti. Tältä osin on syytä muistaa, ettei se, että yhteisöjen tuomioistuin on antanut ennakkoratkaisun, jossa se on tulkinnut yhteisön oikeussääntöä rajoittamatta kyseisen tuomion ajallisia vaikutuksia, vaikuta jäsenvaltion oikeuteen vedota kansalliseen vanhentumisaikaan tämän oikeussäännön vastaisesti kannettuja veroja ja maksuja koskevia palautusvaatimuksia vastaan.

33. Kun otetaan huomioon tämä oikeuskäytäntö, katson, että riidanalainen Ranskan lainsäädäntö on sopusoinnussa vastaavuusperiaatteen kanssa, koska perusteettoman edun palautusvaatimukseen sovellettava menettely silloin, kun lainvastaisuus johtuu yhteisön oikeussäännöstä, on sama kuin se menettely, jota sovelletaan kansalliseen oikeuteen perustuviin vastaavanlaisiin vaatimuksiin. Ranskan kyseinen lainsäädäntö on sopusoinnussa myös tehokkuusperiaatteen kanssa, koska vaikka oikaisuvaatimuksen ajallisen ulottuvuuden rajoittaminen neljään tai viiteen tuomioistuimen päätöstä edeltäneeseen vuoteen voi joissakin tapauksissa johtaa vaatimuksen hylkäämiseen kokonaisuudessaan, se ei tee yhteisön oikeusjärjestyksessä yksityisille taattujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi.

34. Asetun näin ollen samalle kannalle kuin Ranskan hallitus ja Italian hallitus sekä komissio, ja katson, että yhteisön oikeus ei ole esteenä sellaiselle jäsenvaltion verotusmenettelyä koskevalle lainsäädännölle, jonka mukaan perusteettoman edun palautusvaatimus, joka perustuu siihen, että oikeussääntö on tuomioistuimen päätöksellä todettu toisen, sitä ylemmäntasoisen oikeussäännön vastaiseksi, voi kohdistua ainoastaan aikaan, joka seuraa tuomioistuimen kyseisen päätöksen tekemisvuotta edeltäneen neljännen vuoden tammikuun 1 päivää.

VII Ratkaisuehdotus

35. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Tribunal de grande instance de Béthunen esittämään kysymykseen seuraavasti:

Yhteisön oikeus ei ole esteenä sellaiselle jäsenvaltion verotusmenettelyä koskevalle lainsäädännölle, jonka mukaan perusteettoman edun palautusvaatimus, joka perustuu siihen, että oikeussääntö on tuomioistuimen päätöksellä todettu toisen, sitä ylemmäntasoisen oikeussäännön vastaiseksi, voi kohdistua ainoastaan aikaan, joka seuraa tuomioistuimen kyseisen päätöksen tekemisvuotta edeltäneen neljännen vuoden tammikuun 1 päivää.