ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SEUT 258 artiklan mukaisessa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä komission on näytettävä toteen, että jäsenyysvelvoitteita ei ole noudatettu. Sen on esitettävä unionin tuomioistuimelle seikat, jotka ovat välttämättömiä, jotta unionin tuomioistuin voi tutkia, onko jäsenyysvelvoitteita jätetty noudattamatta, eikä se voi nojautua olettamiin. Tämä toimielin, jolla ei ole omia tutkintavaltuuksia tällä alalla, on kuitenkin suuressa määrin riippuvainen tiedoista, joita mahdolliset kantelijat, asianomaisessa jäsenvaltiossa toimivat yksityiset ja julkiset yhteisöt sekä asianomainen jäsenvaltio itse toimittavat. Samoin kaikkia kyseisen jäsenvaltion toimittamia asiakirjoja voidaan pitää pätevänä tietolähteenä sen kannalta, että komissio aloittaa SEUT 258 artiklassa tarkoitetun menettelyn.

Tieteellisten tietojen ajantasaistaminen on tarpeen kaikkein uhanalaisimpien lajien ja unionin yhteistä perintöä olevien lajien tilanteen määrittämiseksi, jotta sopivimmat alueet tulisivat osoitetuiksi erityisiksi suojelualueiksi, ja että on tärkeää käyttää perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä saatavilla olevia ajantasaisimpia tieteellisiä tietoja. On kuitenkin niin, että sellaisten muiden tieteellisten ajantasaisten tietojen puuttuessa, joilla voitaisiin perustella se, että kansainvälisesti tärkeä lintualue (IBA) on vain osittain osoitettu erityiseksi suojelualueeksi, komissio voi perustellusti katsoa, että IBA-selvitys on kaikkein ajantasaisin ja täsmällisin viite sen arvioimiseksi, onko jäsenvaltio osoittanut lukumäärältään ja kooltaan riittävät alueet erityiseksi suojelualueeksi lintudirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla. On nimittäin niin, että vaikka tämä selvitys ei sido oikeudellisesti asianomaisia jäsenvaltioita, siinä on tieteellistä näyttöä, jonka takia sen perusteella voidaan arvioida sitä, onko jäsenvaltio noudattanut tästä säännöksestä johtuvaa velvoitettaan.

(ks. 81 ja 82 kohta)
Asia C-475/17

Viking Motors AS ym.

vastaan

Tallinna linn

ja

Maksu- ja Tolliamet

(Ennakkoratkaisupyyntö – Riigikohus)

Ennakkoratkaisupyyntö – Verotus – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Direktiivi 2006/112/EY – 401 artikla – Liikevaihtoveron luonteiset kansalliset verot – Kielto – Liikevaihtoveron käsite – Paikallinen myyntivero – Arvonlisäveron keskeisten ominaispiirteiden puuttuminen

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 7.8.2018

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Kielto kantaa muita liikevaihtoveron luonteisia kansallisia veroja – Soveltamisala – Viron paikallisen myyntiveron hyväksyttävyys

(Neuvoston direktiivin 2006/112 401 artikla)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 401 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen myyntiveron voimassa pitämiselle tai käyttöönotolle.

Sen arvioimiseksi, onko vero, tulli tai maksu arvonlisäverodirektiivin 401 artiklassa tarkoitetulla tavalla liikevaihtoveron luonteinen, on erityisesti selvitettävä, vaarantaako se yhteisen arvonlisäverojärjestelmän toiminnan rasittamalla tavaroiden ja palvelujen liikkuvuutta ja kohdistumalla liiketoimiin arvonlisäveron tavoin (ks. analogisesti tuomio 11.10.2007, KÖGÁZ ym., C-283/06 ja C-312/06, EU:C:2007:598, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Tältä osin on korostettava, että – kuten unionin tuomioistuimelle toimitetuista asiakirjoista ilmenee – pääasiassa kyseessä olevaa myyntiveroa koskevassa lainsäädännössä ei velvoitettu verovelvollisia lisäämään kyseisen veron määrää kauppahintaan eikä ilmoittamaan erikseen ostajalle toimitettavassa laskussa maksettavan veron määrää. Siten mainitun veron vyöryttäminen loppukuluttajalle oli vähittäiskauppiaille annettu mahdollisuus eikä velvollisuus, ja vähittäiskauppiaat saivat milloin tahansa valita, että nämä ottavat vastatakseen kyseisestä verosta nostamatta tavaroiden ja palvelujen hintoja. Oikeuskäytännössä on jo todettu, että vero, joka kohdistuu tuotantotoimintaan sillä tavalla, ettei ole varmaa, että se tulee arvonlisäveron kaltaisen kulutusveron tavoin lopullisesti loppukuluttajan maksettavaksi, voi jäädä arvonlisäverodirektiivin 401 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle (tuomio 11.10.2007, KÖGÁZ ym., C-283/06 ja C-312/06, EU:C:2007:598, 50 kohta). Arvonlisäveron vähennysmekanismin johdosta kyseinen vero kohdistuu pelkästään loppukuluttajaan ja on täysin neutraali niihin verovelvollisiin nähden, jotka osallistuvat lopullista verotusvaihetta edeltävään tuotanto- ja jakeluprosessiin, riippumatta siitä, kuinka paljon liiketoimia tehdään, kun taas myyntiveron kaltaisen veron osalta näin ei ole (ks. analogisesti tuomio 11.10.2007, KÖGÁZ ym., C-283/06 ja C-312/06, EU:C:2007:598, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

(ks. 36, 45, 47, 48 ja 53 kohta sekä tuomiolauselma)
Kun pidätysmääräyksen antanut jäsenvaltio on säätänyt rikosprosessista, johon kuuluu useita oikeusasteita ja jossa voidaan näin ollen antaa peräkkäisiä tuomioita, joista ainakin yksi on annettu vastaajan poissa ollessa, eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13.6.2002 annetun neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS, sellaisena kuin se on muutettuna 26.2.2009 annetulla neuvoston puitepäätöksellä 2009/299/YOS, 4 a artiklan 1 kohdassa tarkoitettua käsitettä ”päätökseen johtanut oikeudenkäynti” on tulkittava siten, että sillä viitataan pelkästään vaiheeseen, jonka päätteeksi annettiin asian aineellisen uudelleen tutkimisen, sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta, perusteella tuomio, jossa lausutaan lopullisesti asianomaisen henkilön syyllisyydestä ja hänen tuomitsemisestaan vapaudenmenetyksen käsittävän toimenpiteen kaltaiseen rangaistukseen.

Pääasiassa kyseessä olevan kaltainen muutoksenhakumenettely kuuluu lähtökohtaisesti tämän käsitteen soveltamisalaan. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin varmistuttava siitä, että tällä menettelyllä on edellä mainitut ominaisuudet.

(Ks. 98 ja 99 kohta sekä tuomiolauselma)
11

Direktiivin 2014/24 67 artiklan, jonka otsikko on ”Hankintasopimuksen tekoperusteet”, 1, 2 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Rajoittamatta tiettyjen tavaroiden hintoja tai tietyistä palveluista suoritettavia korvauksia koskevien kansallisten lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten soveltamista hankintaviranomaisten on käytettävä hankintasopimusten tekoperusteena kokonaistaloudellisesti edullisimman tarjouksen perustetta. 2. Hankintaviranomaisen kannalta kokonaistaloudellisesti edullisin tarjous määritellään hinnan tai kustannusten perusteella käyttämällä kustannustehokkuusmallia, esimerkiksi elinkaarikustannuksia 68 artiklan mukaisesti, ja perusteisiin voi kuulua paras hinta-laatusuhde, joka on arvioitava kyseisen hankinnan kohteeseen liittyvien perusteiden mukaan, laadulliset, ympäristöön liittyvät ja/tai sosiaaliset näkökohdat mukaan lukien. Tällaisia perusteita voivat olla esimerkiksi a) laatu, joka kattaa tekniset ansiot, esteettiset ja toiminnalliset ominaisuudet, esteettömyyden, kaikkien käyttäjien vaatimukset täyttävän suunnittelun, yhteiskunnalliset, ympäristöön liittyvät ja innovatiiviset ominaisuudet sekä kaupankäynnin ja sen edellytykset; b) hankintasopimuksen toteutukseen osoitetun henkilöstön organisointi, pätevyys ja kokemus, jos osoitetun henkilöstön laadulla voi olla merkittävä vaikutus hankintasopimuksen toteuttamisen tasoon; tai c) huolto, tekninen tuki ja toimitusehdot, kuten toimituspäivä, toimitusmenettely sekä toimitus- ja toteutusaika. Kustannustekijä voidaan esittää myös kiinteän hinnan tai kustannuksen muodossa, jolloin talouden toimijat kilpailevat sen perusteella ainoastaan laatuperusteista. Jäsenvaltiot voivat säätää, että hankintaviranomaiset eivät saa käyttää pelkästään hintaa tai kustannuksia hankintasopimuksen ainoana tekoperusteena, tai rajoittaa niiden käytön tiettyihin hankintaviranomaisten ryhmiin tai tietyntyyppisiin hankintasopimuksiin. – – 4. Hankintasopimuksen tekoperusteilla ei saa olla sellaista vaikutusta, että hankintaviranomaisella on rajoittamaton valinnanvapaus. Niillä on varmistettava todellisen kilpailun mahdollisuus ja niihin on liitettävä eritelmiä, jotka mahdollistavat tarjoajien antamien tietojen tosiasiallisen tarkistamisen sen arvioimiseksi, miten hyvin tarjoukset täyttävät hankintasopimuksen tekoperusteet. Epäselvissä tapauksissa hankintaviranomaisten on tosiasiallisesti tarkistettava tarjoajien antamien tietojen ja näytön paikkansapitävyys.”
9

Kyseisen direktiivin 226 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Rajoittamatta tämän direktiivin erityisten säännösten soveltamista ainoastaan seuraavat tiedot ovat arvonlisäverotusta varten pakollisia 220 ja 221 artiklan säännösten mukaisesti toimitettavissa laskuissa: 1) laskun laatimispäivä; 2) yhteen tai useampaan sarjaan perustuva juokseva numero, jolla lasku voidaan yksilöidä; 3) edellä 214 artiklassa tarkoitettu arvonlisäverotunniste, jolla verovelvollinen on luovuttanut tavarat tai suorittanut palvelut; 4) edellä 214 artiklassa tarkoitettu hankkijan arvonlisäverotunniste, jolla tämä on ottanut vastaan tavaroiden luovutuksen tai palvelujen suorituksen, josta tämä on veronmaksuvelvollinen, taikka 138 artiklassa tarkoitetun tavaroiden luovutuksen; 5) verovelvollisen ja hankkijan täydellinen nimi ja osoite; 6) luovutettujen tavaroiden määrä ja laatu tai suoritettujen palveluiden laajuus ja laatu; 7) päivä, jolloin tavarat on luovutettu tai palvelut suoritettu taikka 220 artiklan 4 ja 5 alakohdassa tarkoitettu ennakkomaksu on maksettu, jos kyseinen päivä voidaan määrittää ja se on muu kuin laskun laatimispäivä; 8) kunkin verokannan tai vapautuksen osalta arvonlisäveron peruste, yksikköhinta ilman veroa sekä mahdolliset hyvitykset tai alennukset, jos ne eivät sisälly yksikköhintaan; 9) sovellettava arvonlisäverokanta; 10) maksettava arvonlisäveron määrä, paitsi jos sovelletaan erityisjärjestelmää, jossa tämän direktiivin mukaisesti tällaista seikkaa ei mainita; – –”
105

Toiseksi on niin, että kuten ClientEarth ja sitä väliintulijoina tukevat jäsenvaltiot väittävät, yksikään unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 94–96 kohdassa mainitsemista perusteista ei voi osoittaa asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua vakavaa vahinkoa komission meneillään olevalle päätöksentekomenettelylle. Tunnustamalla tällaisten perusteiden pohjalta yleisen olettaman, jonka mukaan vaikutustenarvioinnin yhteydessä laaditut asiakirjat ovat luottamuksellisia niin kauan kuin komissio ei ole tehnyt päätöstä mahdollisesta ehdotuksesta, unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut tätä säännöstä ja loukannut periaatetta sen suppeasta tulkinnasta ja soveltamisesta, mikä – kuten edellä 101 kohdassa on palautettu mieliin – on erityisen merkityksellistä lainsäädäntömenettelyssä laadittujen, ympäristötietoja sisältävien asiakirjojen osalta.
Lopuksi edellytyksestä, jonka mukaan luovuttajan on toimittava ”verovelvollisen ominaisuudessa” hetkenä, jona kiinteän omaisuuden omistusoikeus on siirretty valtiolle, minkä kunta on kiistänyt arvonlisäverodirektiivin 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisen kohdan perusteella, on muistutettava, että unionin tuomioistuin on jo katsonut, että tässä samassa säännöksessä tarkoitettu viranomaisen ominaisuudessa harjoitettu toiminta on sellaista toimintaa, jota julkisoikeudelliset yhteisöt harjoittavat niitä erityisesti koskevan oikeudellisen järjestelmän piirissä, eikä se sisällä sellaista toimintaa, jota ne harjoittavat samoilla oikeudellisilla edellytyksillä kuin yksityiset taloudelliset toimijat (tuomio 16.9.2008, Isle of Wight Council ym., C‑288/07, EU:C:2008:505, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa, täyttyykö tämä edellytys sen käsiteltävänä olevassa asiassa.
21

Spliethoff sai 17.7.2015 sähköpostiviestin, jonka INEA:n arvioinnista vastaava työryhmä oli allekirjoittanut (jäljempänä 17.7.2015 päivätty sähköpostiviesti) ja jonka englanniksi laadittu sisältö oli seuraava: ”Arvoisa vastaanottaja, [CEF:n] liikennesektorin osalta 11.9.2014 julkaistujen tarjouspyyntöjen johdosta tukikelpoiset ehdotukset on arvioitu, ja komissio on laatinut luettelon ehdotuksista, jotka on valittu [Euroopan] unionin rahoitustuen kohteeksi. Jäsenvaltioiden edustajista muodostuva CEF-koordinointikomitea on antanut 10.7.2015 myönteisen lausunnon tästä väliaikaisesta luettelosta. Joudumme valitettavasti ilmoittamaan, että hakemuksenne ei menestynyt edellä kuvatussa menettelyssä seuraavista syistä: – – Tällä hetkellä on meneillään menettelyn vaihe, jossa [komissio] on antamassa päätöstä valinnasta ja määrärahojen myöntämisestä toimenpiteisiin, joilla edistetään yhteisen edun mukaisia hankkeita [CEF:n] perusteella Euroopan laajuisten liikenneverkojen alalla – –. Siinä epätodennäköisessä tapauksessa, että kyseisen päätöksen antaminen johtaa muutoksiin teidän ehdotuksenne osalta, teille ilmoitetaan tästä erikseen sähköpostitse. – – Kaikkien tiedustelujen, jotka saatatte esittää, ja kaikkien vastaustemme tai komission vastausten taikka niiden oikaisuvaatimusten, jotka esitätte huonon hallinnon nojalla, tarkoituksena ei ole pidentää määräaikaa, jota sovelletaan kumoamiskanteen nostamiseen tällä viestillä tiedoksi annetusta komission päätöksestä, eikä niillä ole tällaista vaikutusta, vaan kumoamiskanne on nostettava kahden kuukauden kuluessa tämän ilmoituksen vastaanottamisesta. Kumoamiskanteen käsittelemiseksi toimivaltainen tuomioistuin on unionin yleinen tuomioistuin: – – Arvioinnista vastaava INEA:n työryhmä.”
35

Italian tasavalta väittää tässä yhteydessä, että kun otetaan huomioon se, että ESR:stä peräisin olevat varat on osoitettava tiettyjä menoja varten, samoin kuin Regione Lombardialle tällä alalla unionin oikeuden nojalla uskottujen tehtävien luonne, unionin tuomioistuimen ennalta antama lupa on tarpeen. Se täsmentää tältä osin, että rahastoista peräisin olevien varojen on oltava sidottuja täsmällisiin menoihin siten, että nämä varat on käytettävä unionin politiikkojen täytäntöönpanoon eikä niitä voida käyttää muihin tarkoituksiin. Tämä sidos ei katkea, kun mainitut varat siirretään kansallisille elimille, joiden on katsottava ainoastaan hallinnoivan kyseisiä varoja viranomaisen ominaisuudessaan. Italian tasavalta katsoo näet, että varojen ja menojen sitominen päättyy vasta, kun unionin tavoitteet ovat toteutuneet täysin, ja näin ollen vasta, kun kyseiset varat on siirretty tuensaajille. Lisäksi Italian tasavalta toteaa, että kansalliset viranomaiset osallistuvat unionin elinten toimivaltaan kuuluvan tehtävän toteuttamiseen välillisen täytäntöönpanotoimen avulla. Tästä seuraa sen mukaan, että kansalliset viranomaiset eivät tätä toimintaa harjoittaessaan hoida omaa tehtävää vaan täyttävät lainsäädäntöä ja hallintoa koskevan oman toimivaltansa avulla eurooppalaisen tehtävän.
101

Ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneiden oikeudenkäyntikulujen osalta on niin, että koska kanne on osittain hyväksytty ja osittain hylätty, European Dynamics Luxembourg ym. ja EUIPO on samoin velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
7

Ranskan yleisen verokoodeksin (code général des impôts) 167 bis §:ssä, sellaisena kuin se oli voimassa pääasian tosiseikkojen ajankohtana (jäljempänä CGI), säädettiin seuraavaa: ”I. – 1. Verovelvollisilta, joilla on ollut verotuksellinen kotipaikka Ranskassa vähintään kuuden vuoden ajan viimeisten kymmenen vuoden aikana, kannetaan vero päivänä, jona he siirtävät kotipaikkansa Ranskan ulkopuolelle, arvonnoususta, joka todetaan 150-0 A §:ssä mainittujen sellaisten yhtiöoikeuksien osalta, jotka omistetaan 164 B §:n f kohdassa tarkoitetuissa olosuhteissa. – – II. – 1. Todettuun arvonnousuun liittyvän veron maksamista voidaan lykätä siihen saakka, kunnes kyseiset yhtiöoikeudet siirretään, ostetaan takaisin, lunastetaan tai mitätöidään. Maksunlykkäyksen edellytyksenä on, että verovelvollinen ilmoittaa I momentissa asetetuilla edellytyksillä todetun arvonnousun suuruuden ja hakee lykkäystä sekä ilmoittaa Ranskaan sijoittautuneen edustajan, jolla on oikeus vastaanottaa veron perusteeseen, veron perimiseen ja vero-oikeudellisiin riitoihin liittyviä tiedoksiantoja, ja asettaa ennen maastalähtöä veron perinnästä vastaavalle kirjanpitäjälle vakuuksia valtiolle maksettavan verovelan perinnän varmistamiseksi. – – 2. Verovelvolliset, jotka ovat saaneet lykkäyksen veron maksamiseen tämän pykälän mukaisesti, ovat velvollisia tekemään 170 §:n 1 momentissa säädetyn ilmoituksen. Maksunlykkäyksen kohteena olevien verojen yhteenlaskettu määrä todetaan tässä ilmoituksessa, johon on liitettävä verohallinnon antamalle lomakkeelle laadittu selvitys, josta ilmenee niistä arvopapereista maksettavan veron määrä, joiden osalta maksunlykkäys ei ole päättynyt, ja mahdollisen maksunlykkäyksen päättävän tapahtuman luonne ja päivämäärä. – – Vero, jonka verovelvollinen on suorittanut paikallisesti ja joka liittyy Ranskan ulkopuolella tosiasiallisesti realisoituneeseen arvonnousuun, voidaan vähentää Ranskassa vahvistetusta tuloverosta sillä edellytyksellä, että kyseinen vero on rinnastettavissa jälkimmäiseen veroon. 4. Ilmoituksen ja selvityksen, jotka on mainittu 2 momentissa, toimittamatta jättäminen tai niissä annettavien tietojen ilmoittamatta jättäminen kokonaan tai osittain johtaa siihen, että vero, jonka maksamista on lykätty, erääntyy välittömästi maksettavaksi.”
16

Sofiyski gradski sad on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko asetuksen N:o 1998/2006 kaltaisilla unionin oikeuden täytäntöönpanosäännöksillä välitön vaikutus ja ovatko ne välittömästi sovellettavia, ja mikäli näin on, loukkaako kansallinen lainsäätäjä näitä periaatteita säännöksellä, jolla kavennetaan tai rajoitetaan unionin oikeussäännön soveltamisalaa? 2) Sopiiko veroedun muodossa annettu valtiontuki yhteen yhteismarkkinoilla vallitsevan kilpailun kanssa, jos tuki investoidaan omaisuuteen, jota käytetään sellaisten tuotteiden valmistamiseen, joista osa viedään kolmansiin maihin tai jäsenvaltioihin? 3) Onko vientituotteiden valmistaminen käyttämällä omaisuutta, joka on hankittu valtiontuista saaduilla varoilla, toimintaa, joka liittyy asetuksen N:o 1998/2006 1 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitetulla tavalla välittömästi vientimääriin? Jos kysymykseen vastataan kieltävästi, onko jäsenvaltioilla mahdollisuus säätää kansallisessa lainsäädännössä lisärajoituksista, jotka koskevat sellaisten tuotteiden viejiä, jotka valmistetaan veroetuun perustuvalla investoinnilla saadun omaisuuden avulla? Jos tähän vastataan myöntävästi, missä suhteessa tämä säännös on jäsenvaltioiden välisiä viennin määrällisiä rajoituksia ja niitä vaikutuksiltaan vastaavia toimenpiteitä koskevaan SEUT 35 artiklassa vahvistettuun kieltoon, ja onko kyseessä syrjintä ja tavaroiden vapaan liikkuvuuden loukkaaminen? 4) Onko asetuksen N:o 1998/2006 1 artiklan mukaan sallittua evätä oikeushenkilöltä unionin oikeuteen perustuva oikeus vähämerkityksiseen taloudelliseen tukeen ennen kuin kansallisessa laissa vahvistettu neljän vuoden määräaika, jonka kuluessa investointi on tehtävä, on päättynyt, kun epääminen perustuu vain siihen, että kyseinen henkilö on sijoittanut tänä aikana varoja myös yrityksensä muihin itsenäisiin ja erillisiin organisaatioihin, jotka harjoittavat vientiä?”
12

Ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on epäselvyyttä äitiysetuuden määrän laskemista koskevien Latvian oikeuden säännösten yhteensopivuudesta unionin oikeuden kanssa. Se toteaa tässä yhteydessä, että DW:tä kohdellaan epäedullisemmin, koska hän on käyttänyt liikkumisvapauttaan lähtemällä unionin toimielimen palvelukseen. Latvian oikeudessa keskimääräisen kuukausittaisen vakuutusmaksun peruste niiltä 11 kuukaudelta, joiden aikana DW on ollut unionin toimielimen palveluksessa, on näet huomattavasti alhaisempi kuin sen jäljellä olevan kuukauden osalta huomioon otettu vakuutusmaksun peruste, jona DW on työskennellyt Latviassa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan äitiysetua määritettäessä sovellettu laskentatapa johtaa tosiasiassa siihen, että etuuden määrä riippuu siitä, miten kauan kyseinen työntekijä on työskennellyt Latviassa.
60

On siis todettava – kuten julkisasiamies on katsonut ratkaisuehdotuksensa 87 ja 90 kohdassa –, ettei asetuksen 2015/751 1 artiklan 5 kohdan eikä 2 artiklan 18 alakohdan sanamuodosta käy nimenomaisesti ilmi, että rinnakkaiskäyttökumppanin tai agentin on itsensä osallistuttava liikkeeseenlaskutoimintaan. Jos unionin lainsäätäjä on kuitenkin halunnut rajoittaa tämän 1 artiklan 5 kohdan soveltamisalaa siten, että näin olisi, se olisi voinut säätää tästä nimenomaisesti (ks. analogisesti tuomio 19.3.2009, komissio v. Italia, C-275/07, EU:C:2009:169, 99 kohta).
7

Mainitun päätöksen 7 artiklassa, jonka otsikko on ”Lähtökohtatietojen kerääminen”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on kerättävä toiminnanharjoittajilta kunkin sellaisen vakiintunen laitoksen osalta, jolle voidaan jakaa direktiivin [2003/87] 10 a artiklan nojalla maksutta päästöoikeuksia, mukaan luettuna vain ajoittain toimivat laitokset, erityisesti laitokset, joita pidetään varalla tai valmiudessa, ja laitokset, jotka toimivat kausiluonteisesti, 1 päivänä tammikuuta 2005 alkavan ja 31 päivänä joulukuuta 2008 päättyvän kauden tai tilanteen mukaan 1 päivänä tammikuuta 2009 alkavan ja 31 päivänä joulukuuta 2010 päättyvän kauden jokaiselta vuodelta kaikki olennaiset tiedot kustakin liitteessä [IV] mainitusta muuttujasta. – – 7. Jäsenvaltioiden on vaadittava toiminnanharjoittajia toimittamaan täydellisiä ja johdonmukaisia tietoja ja varmistettava, ettei laitosten osien välillä ole päällekkäisyyksiä ja ettei kaksinkertaista laskentaa pääse tapahtumaan. Jäsenvaltioiden on erityisesti varmistettava, että toiminnanharjoittajat noudattavat asianmukaista huolellisuutta ja toimittavat mahdollisimman tarkkoja tietoja, jotta tietojen luotettavuudesta on riittävä varmuus. Tätä varten jäsenvaltioiden on varmistettava, että kukin toiminnanharjoittaja toimittaa myös menetelmäraportin, joka sisältää erityisesti kuvauksen laitoksesta sekä tiedot käytetystä laadintamenetelmästä, eri tietolähteistä ja laskentavaiheista ja jossa esitetään tarvittaessa tehdyt olettamukset ja menetelmä, jolla päästöt on kohdennettu asiaankuuluviin laitoksen osiin 6 kohdan mukaisesti. Jäsenvaltiot voivat vaatia toiminnanharjoittajaa todistamaan toimitettujen tietojen täydellisyyden ja paikkansapitävyyden. 8. Kun tietoja puuttuu, jäsenvaltioiden on vaadittava toiminnanharjoittajaa perustelemaan asianmukaisesti, miksi tietoja ei ole toimitettu. Jäsenvaltioiden on vaadittava toiminnanharjoittajaa korvaamaan kaikki puuttuvat tiedot varovaisilla arvioilla, jotka perustuvat erityisesti alan parhaisiin käytäntöihin sekä uuteen tekniseen ja tieteelliseen tietoon, ennen todentajan suorittamaa todentamista tai viimeistään sen aikana. – –”