YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIMEN AUSUNTO

24 päivänä maaliskuuta 1995

Belgian kuningaskunta on 4.9.1992 yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon jättämällään lausuntopyynnöllä pyytänyt yhteisöjen tuomioistuimen lausuntoa ETY:n perustamissopimuksen 228 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan nojalla (sellaisena kuin se on EY:n perustamissopimuksen 228 artiklan 6 kohdassa), jonka mukaan:

”Neuvosto, komissio tai jäsenvaltio voi hankkia yhteisöjen tuomioistuimen lausunnon siitä, onko suunniteltu sopimus sopusoinnussa tämän sopimuksen määräysten kanssa. Jos yhteisöjen tuomioistuimen lausunto on kielteinen, sopimus voi tulla voimaan vain 236 artiklassa määrätyin edellytyksin”.

I — Selvitys lausuntopyynnöstä

Tällä lausuntopyynnöllä Belgian hallitus asiamiehenään hallintojohtaja J. Devadder ulkoasiain-, ulkomaankaupan sekä kehitysyhteistyöministeriöstä avustajanaan osaston neuvonantaja, Belgian pankin oikeudellisen osaston päällikkö J. V. Louis, pyytää yhteisöjen tuomioistuimen lausuntoa yhteisön tai sen toimielimen toimivallasta osallistua taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestön korjattuun kolmanteen päätökseen kansallisesta kohtelusta (jäljempänä OECD ja kolmas päätös).

Yhteisöjen tuomioistuimen lausuntoa pyydetään erityisesti seuraavista kysymyksistä:

”— Onko perusteltua turvautua komission ehdotuksen mukaisesti kahteen oikeudelliseen perustaan. (57 ja 113 artikla) neuvoston päättäessä yhteisön osallistumisesta OECD:n kolmanteen päätökseen?

— Jos vastaus on ensimmäisen kysymyksen osalta kielteinen, niin mikä olisi oikea oikeudellinen perusta?

— Onko yhteisön toimivalta OECD:n kolmanteen päätökseen osallistumisesta yksinomaista vai jaettua toimivaltaa jäsenvaltioiden kanssa?”

Kolmas päätös liittyy OECD:n toimintaan kansainvälisten investointien helpottamiseksi ja erityisesti kansallisen kohtelun turvaamiseksi silloin, kun OECD:n jäsenvaltion kansalaisen määräysvallassa oleva yritys toimii toisen OECD:n jäsenvaltion alueella. OECD:n neuvosto teki kysymyksessä olevan päätöksen joulukuussa 1991, ja päätöksen teksti on liitetty lausuntopyyntöön.

II — Menettely

Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 107 artiklan 1 kohdan mukaisesti lausuntopyyntö on annettu tiedoksi neuvostolle ja jäsenvaltioille. Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet Kreikan hallitus, asiamiehinään oikeudelliset neuvonantajat N. Mavrikas ja V. Kontolaimos valtion oikeudellisesta neuvostosta; Espanjan hallitus, asiamiehinään Espanjan yhteisöön liittyvän oikeudellisen ja institutionaalisen koordinoinnin johtaja A. Navarro Gonzalez sekä valtionasiamies R. Silva de Lapuerta yhteisöoikeudellisten riita-asioiden osastolta; Ranskan hallitus, asiamiehinään oikeudellisten asioiden johtaja J.-P. Puissochet sekä oikeudellisten asioiden varajohtaja C. de Salins ulkoasiainministeriöstä; Alankomaiden hallitus, asiamiehenään oikeudellinen neuvonantaja A. Bos ulkoasiainministeriöstä; Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus, asiamiehenään S. Cochrane Treasury Solicitor's Departmentista avustajanaan D. Wyatt, barrister; Euroopan yhteisöjen neuvosto, asiamiehinään oikeudellinen neuvonantaja J.-C. Piris sekä oikeudellisen osaston virkamies R. Torrent sekä Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään oikeudellisen osaston johtaja J.-L. Dewost ja oikeudellinen neuvonantaja J. Sack.

Parlamentti, asiamiehinään oikeudellisen osaston virkamiehet J. Campinos, J. Schoo sekä J. Pantalis, hyväksyttiin pyynnöstään esittämään kannanottonsa.

Belgian hallitus, asiamiehinään J. Devadder ja J. V. Louis; Tanskan hallitus, asiamiehenään ulkoministeriön oikeudellinen neuvonantaja P. Biering; Saksan haihtus, asiamiehenään ministerineuvos E. Röder liittovaltion talousasioiden ministeriöstä; Kreikan hallitus, asiamiehinään V. Kontolaimos ja professori P. Stangos; Espanjan hallitus; Ranskan hallitus, asiamiehinään ulkoministeriön oikeudellisten asioiden osaston varajohtaja E. Belliard, C. de Salins sekä samasta ministeriöstä avustava pääsihteeri H. Renié; Alankomaiden hallitus, asiamiehenään M. Bos; Portugalin hallitus, asiamiehinään oikeudellisen osaston johtaja L. Fernandes yhteisöoikeudellisten asioiden pääosastolta sekä saman osaston neuvonantaja L. Duarte; Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus, asiamiehenään J. E. Collins Treasury Solicitor's Departmentista avustajanaan M. Wyatt; Euroopan yhteisöjen neuvosto, asiamiehinään J. C. Piris ja R. Torrent; Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään oikeudellisen osaston virkamiehet J.-L. Dewost, J. Sack, P. J. Kuyper sekä T. Christoforou; sekä Euroopan parlamentti, asiamiehinään oikeudellinen neuvonantaja G. Garzon Clariana sekä J. Schoo, ovat esittäneet kannanottonsa 11.10.1994 pidetyssä lausuntopyynnön 1/94 kanssa yhdistetyssä suullisessa käsittelyssä.

Yhteisöjen tuomioistuin on kuullut julkisasiamiehiä 2.12.1994 pidetyssä suljetussa istunnossa työjärjestyksen 108 artiklan 2 kohdan mukaisesti.

III — Päätöksen arviointi

1. Edeltävät tosiseikat

OECD on Euroopan taloudellisen yhteistyöjärjestön (OECE) seuraaja. ETY:n perustamissopimuksen 231 artiklan mukaisesti yhteisön oli tarkoitus toimia kiinteässä yhteistoiminnassa OECE:n kanssa. Yhteisö osallistui siten OECD:n luomiseen vuonna 1960. OECD:n perustamissopimuksen 13 artiklan mukaisen lisäpöytäkirjan N:o 1 perusteella Euroopan yhteisöjen edustus järjestössä tapahtuu yhteisöjen perustamissopimusten säännösten mukaisesti; siten ETY:n ja Euratomin komissio sekä EHTYn korkea viranomainen osallistuivat OECD:n työskentelyyn. Yhteisö on osallistunut OECD:n työskentelyyn alusta alkaen olematta kuitenkaan mainitun järjestön jäsen.

Neuvosto ja komissio ovat yhteisymmärryksessä OECD:n kanssa sopineet vuonna 1988 tilapäisestä menettelystä tehtäessä jäseniin kohdistuvia pakottavia päätöksiä. Mikäli suunniteltu säännös koskee yhteisön toimivaltaan kuuluvia asioita, OECD:n neuvoston puheenjohtajuutta hoitava jäsenvaltio tiedottaa muille OECD:n jäsenvaltioille tilanteesta sekä siitä, että yhteisön on hyväksyttävä päätös. Komissio antaa täydentävän ilmoituksen säädöksen hyväksymisestä yhteisön nimissä ja mahdollisesti tarpeesta turvautua yhteisön oikeuden mukaiseen menettelyyn, mikäli tätä ei ole jo tehty. Komissio ilmoittaa menettelyn päättymisestä OECD: lie.

OECD:n kansainvälisiä investointeja koskeva toiminta johti vuonna 1961 pääomaliikkeiden vapauttamista sekä näkymättömiä maksuliikkeitä koskevien määräysten hyväksymiseen, ja määräyksiä on jatkuvasti paranneltu sen jälkeen. Kysymyksessä ovat suoria perustavia investointeja ulkomaille, sijoittautumisoikeutta sekä ulkomaisille sijoittajille asetettuja rajoituksia koskevat velvoittavat säädökset. Toisaalta nämä pyrkimykset johtivat vahvistetun kansallista kohtelua koskevan asiakirjan antamiseen (jäljempänä vahvistettu asiakirja). Asiakirja soveltuu ulkomaisessa määräysvallassa olevien yritysten kohteluun. Asiakirja muodostuu kahdesta osasta, toisaalta kansallista kohtelua koskevasta korjatusta osasta, joka on kansainvälisistä investoinneista ja monikansallisista yrityksistä 21.6.1976 annetussa julistuksessa (jäljempänä korjattu julistus) ja toisaalta liitteistä, mukaan luettuna lausuntopyynnön kohteena oleva kolmas päätös.

Korjatulla poliittisluontoisella julistuksella OECD:n jäsenvaltiot ilmaisevat aikomuksensa taata niiden alueelle sijoittautuneille muun jäsenvaltion kansalaisten määräysvallassa oleville yrityksille sama kansallinen kohtelu kuin kansallisille yrityksille, mutta tietyt poikkeukset tästä ovat mahdollisia. Korjattuun julistukseen liitetyt päätökset, mukaan luettuna kolmas päätös, velvoittavat niitä jäsenvaltioita, jotka eivät ole päätöksiä tehtäessä pidättäytyneet äänestämästä.

Kolmas päätös kumoaa ja korvaa kansallisesta kohtelusta 17.5.1984 tehdyn korjatun toisen päätöksen.

2. Päätöksen sisältö

Kolmannen päätöksen 1 artiklan mukaan OECD: lie on ilmoitettava kuudessakymmenessä päivässä kaikista jäsenien tekemistä päätöksistä, joilla poiketaan kansallisesta kohtelusta tai jotka vaikeuttavat kansallisen kohtelun soveltamista. Alaviitteessä täsmennetään ”jäsenillä” tarkoitettavan kaikkia päätöksen osapuolia.

OECD tutkii määräajoin, periaatteessa vähintään kolmen vuoden väliajoin, päätöksen 2 artiklan nojalla poikkeukset ja muut sille ilmoitetut päätökset. Näiden tutkimusten tarkoituksena on auttaa jäseniä peruuttamaan poikkeuksensa, ja pääasiallisesti nämä tutkimukset tapahtuvat maakohtaisesti.

Jokainen jäsenvaltio on päätöksen 3 artiklan nojalla oikeutettu saattamaan asian OECD:n käsiteltäväksi, jos se arvioi, että toinen jäsen on ylläpitänyt, tehnyt tai ottanut uudelleen käyttöön sen kansallisesta kohtelusta tehtyjen sitoumusten vastaisia päätöksiä.

Kansainvälisten investointien ja monikansallisten yritysten komitea tutkii päätöksen 4 ja 5 artiklan nojalla kolmannen päätöksen tulkintaan tai soveltamiseen liittyviä kysymyksiä tai OECD:n neuvoston muita päätöksiä kansallisesta kohtelusta. Komitea vastaa erityisesti 1, 2 ja 3 artiklan mukaisesta tutkintamenettelystä.

Päätöksen 6 artiklan mukaan päätös otetaan uudelleen tarkasteltavaksi kolmen vuoden kuluttua.

Päätöksen 7 artiklan mukaan päätös sekä sen muut myöhemmät muutokset ovat avoinna Euroopan talousyhteisön liittymiselle.

Lopuksi päätöksen liitteessä A luetellaan jäsenten 1 artiklan nojalla ylläpitämät poikkeukset kansallisesta kohtelusta.

3. Päätöksen hyväksyminen yhteisön nimissä

Komission suosituksesta neuvosto valtuutti sen 28.5.1990 neuvottelemaan OECD:ssa kansallista kohtelua koskevan päätöksen tekemisestä.

Komissio lähetti neuvostolle tiedonannon 27.11.1991 OECD:n kanssa käymistään neuvotteluista kansallista kohtelua koskevasta päätöksestä sekä ehdotuksestaan ETY:n perustamissopimuksen 57 ja 113 artiklaan nojautuvasta päätöksestä yhteisön osallistumiseksi kolmanteen päätökseen. Neuvostoa pyydettiin:

”i) valtuuttamaan komissio yhteisön nimissä sitoutumaan OECD:n jäsenvaltioiden hallitusten 21.6.1976 antaman julistuksen periaatteisiin kansainvälisestä investointitoiminnasta sekä monikansallisista yrityksistä;

ii) ilmoittamaan OECDrn kanssa sovittua menettelyä noudattaen yhteisön aikomuksesta osallistua sisäisen menettelynsä päätyttyä OECD:n neuvoston korjattuun kolmanteen päätökseen;

iii) hyväksymään päätösehdotuksen.”

OECD:n neuvoston tehdessä kolmatta päätöstä Alankomaiden kuningaskunnan edustaja — Alankomaat oli tuolloin yhteisöjen neuvoston puheenjohtajamaana — kiinnitti huomiota siihen, että siltä osin kuin päätös koskee yhteisön toimivaltaan kuuluvia aloja, päätös sitoo jäsenvaltioita vasta yhteisön liittymisen jälkeen. Komission edustaja ilmoitti yhteisön aikomuksesta liittyä kolmanteen päätökseen sen jälkeen, kun päätös on hyväksytty vaaditulla tavalla yhteisön sisäisessä menettelyssä, ja että yhteisö liittyisi toimivaltaansa kuuluvien alojen osalta korjatun päätöksen kansallista kohtelua koskevaan osaan.

Neuvosto pyysi yhteistoimintamenettelyssä 13.1.1992 ETY:n perustamissopimuksen 57 ja 113 artiklan mukaisesti parlamentin kannanottoa. Parlamentti teki päätöksen ensimmäisen käsittelyn jälkeen 13.11.1992, jossa se antoi asiasta myönteisen lausunnon ja ehdotti yhden perustelukappaleen lisäämistä.

IV — Yhteenveto hallitusten ja toimielinten kirjallisista kannanotoista

1. Tiettyjen asiakirjojen ja tietojen hyväksyminen

Neuvosto katsoo, että lausuntopyynnössä käytetään hyväksi ilman sen lupaa sisäisiä asiakirjoja sekä luottamuksellisia työryhmäkeskusteluja. Tämä merkitsee neuvoston työjärjestyksen 18 artiklan rikkomista. Sen vuoksi neuvosto vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin ei ota huomioon edellä mainittuja asiakirjoja.

2. Lausuntopyynnön tutkittavaksi ottaminen

Belgian hallitus katsoo 11.11.1975 annetun lausunnon 1/75 (”paikallisia kuluja koskeva säännös”, Kok. 1975, s. 1355) sekä 4.10.1979 annetun lausunnon 1/78 (”kansainvälinen luonnonkumisopimus”, Kok. 1979, s. 2871) nojalla, että perustamissopimuksen 228 artiklan lausuntomenettelyssä, jota on pidettävä poikkeustapauksena, yhteisöjen tuomioistuin voi ottaa kantaa kaikkiin suunnitellun sopimuksen aineellista tai muodollista yhteensopivuutta perustamissopimuksen kanssa koskeviin kysymyksiin, jotta voitaisiin välttää mahdolliset yhteisön kansainvälistä uskottavuutta heikentävät kiistat. Kansainvälisen sopimuksen tekemistä koskevan päätöksen kumoaminen tai mitätöiminen voisi estää sopimuksen soveltamisen yhteisön sisäisessä oikeusjärjestyksessä, millä puolestaan olisi vaikutuksia kansainvälisellä tasolla.

Erityisesti yhteisön kansainväliseen sopimukseen osallistumisesta tehdyn päätöksen oikeudellista perustaa koskevat kysymykset voisivat vaikuttaa toimivallan jakoon yhteisön ja jäsenvaltioiden välillä.

Joka tapauksessa edellä mainittujen lausuntojen 1/75 ja 1/78 mukaan on katsottava, että yhteisöjen tuomioistuin ei tulkitse rajoittavasti perustamissopimuksen 228 artiklan lausuntomenettelyn tarkoitusta.

Kreikan hallitus epäilee sitä, onko yhteisöjen tuomioistuimella toimivaltaa lausua yhteisön kansainvälisen sopimuksen tekemistä koskevan säädöksen oikeudellisesta perustasta.

On erotettava toisistaan itse sopimuksen tekeminen kansainvälisellä tasolla sekä yhteisön sisäinen menettely, joka johtaa päätökseen sopimuksen tekemisestä. Yhteisöjen tuomioistuimen tulkinnan sopimuksen yhteensoveltuvuudesta perustamissopimuksen määräysten kanssa pitäisi kattaa vain kansainvälinen taso, sillä yhteisön sisäinen menettely kuuluu kokonaan yhteisön toimivaltaan.

Perustamissopimuksen 228 artiklan lausuntomenettely on luonteeltaan poikkeuksellinen. Sen pitäisi kattaa ainoastaan kysymys tutkimuksen kohteena olevan sopimuksen määräysten yhdenmukaisuudesta perustamissopimuksen määräysten kanssa eikä laajentaa menettelyä sopimuksen tekemistä koskevan päätöksen oikeudelliseen perustaan.

Edellä mainituissa yhteisöjen tuomioistuimen lausunnoissa 1/75 ja 1/78 ei ole nimenomaisesti otettu kantaa tähän ongelmaan: niissä on tutkittu yhteisön ja jäsenvaltioiden keskinäistä toimivaltaa kansainväliseen sopimukseen osallistumiseksi.

Espanjan hallituksen mukaan perustamissopimuksen 228 artiklasta käy ilmi, että yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta lausuntojen antamiseen on rajoitettu kahdella tavalla. Ensimmäiseksi yhteisöjen tuomioistuin voi tutkia tämän artiklan nojalla vain kansainvälisen sopimuksen sisältöä eikä lausua minkään muun yhteisön oikeuden määräyksestä ja säännöksestä. Toiseksi lausunnossa ei voida käsitellä kuin kysymystä sopimuksen yhteensoveltuvuudesta perustamissopimuksen määräysten kanssa.

Yhteisöoikeudellinen säännös kansainväliseen sopimukseen liittymisestä voi olla perustamissopimuksen 173 artiklan kumoamiskanteen kohteena. Sitä vastoin perustamissopimuksen 228 artiklan mukaisen lausuntomenettelyn ainoana tarkoituksena on etukäteen selvittää, onko sopimus yhdenmukainen perustamissopimuksen määräysten kanssa, jotta vältettäisiin yhteisön sitoutuminen sen omien perustuslaillisten normien vastaisiin kansainvälisiin säädöksiin.

Jos yhteisöjen tuomioistuin kumoaa kansainväliseen sopimukseen liittymistä koskevan säädöksen sen virheellisen oikeudellisen perustan vuoksi, ei tämä aiheuta yhteisöjen tuomioistuimen edellämainitussa lausunnossa 1/75 esitettyjä ongelmia, koska yhteisön sitotumista kansainvälisellä tasolla ei ole saatettu kyseenalaiseksi. Neuvoston on tehtävä perustamissopimuksen 176 artiklan mukaan uusi päätös tuomiossa osoitetun oikeudellisen perustan nojalla.

Perustamissopimuksen 228 artiklan mukaan yhteisöjen tuomioistuimen lausunnon ollessa kielteinen sopimus voi tulla voimaan vain ETY:n perustamissopimuksen 236 artiklan edellytyksin, mikä merkitsisi sitä, ettei yhteisöjen tuomioistuimen lausunto yhteensoveltuvuudesta perustamissopimuksen määräysten kanssa voi olla kuin kielteinen tai myönteinen eikä siinä tule missään tapauksessa käsitellä oikeudellista perustaa sopimuksen tekemiseksi. Tätä tulkintaa tukee myös yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 107 artiklan sanamuoto.

Lopuksi perustamissopimuksen 228 artiklan nojalla annetuista aikaisemmista lausunnoista käy ilmi, että yhteisöjen tuomioistuin tulkitsee laajasti kansainvälisen sopimuksen käsitettä, ja vaikka se siten tutkisikin kaikkien sopimussäännösten ja kysymysten yhteensoveltuvuuden perustamissopimuksen kanssa, ei yhteisöjen tuomioistuin kuitenkaan ole halunnut ottaa kantaa yhteisön oikeuden sisäisiin säädöksiin tai mahdolliseen oikeudelliseen perustaan sopimuksen tekemiseksi.

Ranskan ja AUnkomaiden hallitukset jättävät yhteisöjen tuomioistuimen harkintaan lausuntopyynnön tutkittavaksi ottamisen.

Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus epäilee yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaa lausua sopivasta oikeudellisesta perustasta yhteisön liittymiselle sopimukseen. Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus katsoo, että esillä olevassa asiassa ei ole kysymys yhteisön toimivallasta ja että jäsenvaltioiden rinnakkainen toimivalta on helposti todistettavissa ilman mainintaa kysymykseen oikeudellisesta perustasta.

Edellä mainitut lausunnot 1/75 sekä 1/78 tukevat osittain nyt esillä olevan lausuntopyynnön tutkittavaksi ottamista. Kuitenkaan tähän mennessä yhteisöjen tuomioistuin ei ole lausunut kansainväliseen sopimukseen liittymiselle vaadittavasta sopivasta oikeudellisesta perustasta. Kysymystä on käsitelty ainoastaan sen ratkaisemiseksi, ovatko yhteisö tai jäsenvaltiot toimivaltaisia osallistumaan nyt esillä olevaan sopimukseen.

Perustamissopimuksen 228 artiklan menettelyllä pyritään välttämään se, että yhteisöjen tuomioistuin kumoaisi tai julistaisi mitättömäksi kansainvälisen sopimuksen tai ainakin yhteisön päätöksen joko liittymisestä kansainväliseen sopimukseen tai tällaisen sopimuksen täytäntöönpanosta. Kuitenkaan epäselvyys yhteisön säädöksen oikeudellisesta perustasta ei aiheuta tällaisia vaikeuksia, sillä se ei voi aiheuttaa yhteisön ulkosuhteiden ja sen sisäisen oikeusjärjestyksen välillä ratkaisemattomia ristiriitoja. Näin on selvästi pääteltävissä asiassa 165/87, komissio vastaan neuvosto, 27.9.1988 annetusta tuomiosta (Kok. 1988, s. 5545), joka koski kansainvälisen sopimuksen solmimista harmonisoidun tavaroiden merkitsemis- ja koontamisjärjestelmän luomiseksi sekä sen muutospöytäkirjaa, ja asiassa 45/86, komissio vastaan neuvosto, 26.3.1987 annetusta tuomiosta (Kok. 1987, s. 1493), jolla yhteisöjen tuomioistuin kumosi kaksi neuvoston asetusta yleisten suosituimmuustariffien soveltamisesta väärän oikeudellisen perustan sekä perustelujen puuttumisen vuoksi, mutta jätti voimaan perustamissopimuksen 174 artiklan 2 alakohdan perusteella kumottujen asetusten oikeusvaikutukset.

Lopuksi Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus katsoo, että vaikka lausuntopyyntö olisi otettava tutkittavaksi siltä osin kuin sillä pyritään selventämään yhteisön ja jäsenvaltioiden rinnakkaista toimivaltaa kysymyksessä olevaan sopimukseen liittymisestä, sen ei kuitenkaan tulisi vaikuttaa oikeudellista perustaa koskevien kysymysten tutkittavaksi ottamiseen.

Neuvosto käsittelee vain lausuntopyynnön tutkittavaksi ottamista. Neuvosto pyytää yhteisöjen tuomioistuinta soveltamaan analogisesti työjärjestyksen 38, 91 ja 92 artiklaa ja jättämään lausuntopyynnön tutkittavaksi ottamatta. Vaikka säännökset soveltuvat sanamuodoltaan riita-asioihin, niiden soveltaminen myös muihin kuin riita-asioihin olisi tärkeää niiden tehokkuuden takaamiseksi. Tällaisesta on esimerkkinä asia 233/82, K. vastaan Saksa ja Euroopan parlamentti, 21.10.1982 annettu määräys (Kok. 1982, s. 3637). Tällainen ratkaisu on puollettavissa nyt esillä olevassa asiassa, sillä yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyillä kysymyksillä ei ole konkreettista kohdetta sekä koska lausuntopyyntö ei vastaa perustamissopimuksen 228 artiklan menettelyn tarkoitusta.

Neuvosto arvioi lausuntopyynnön tarkoitusta sekä yhteisön menettelyä sellaisen säädöksen antamiseksi, jolla liitytään kansainväliseen sopimukseen. Neuvosto katsoo, etteivät lausuntopyyntö sekä sen kaksi ensimmäistä kysymystä koske yhteisön tai sen toimielinten toimivaltaan liittyviä ongelmia, vaan pikemminkin kysymystä yhteisön sisäisen oikeuden säännöksen oikeudellisen perustan valitsemisesta tehtäessä kansainvälisiä sopimuksia. Kolmas kysymys liittyy toimivallan jakoon yhteisön ja sen jäsenvaltioiden välillä, mutta mikään lausuntopyynnön väite ei oikeuta asettamaan tätä kysymystä.

Neuvosto katsoo, että komission ehdotus ei merkitse yhteisön ja jäsenvaltioiden rinnakkaista osallistumista kolmanteen päätökseen. Ehdotuksessa esitetään myös, että yhteisö osallistuisi OECD:n jäsenvaltioiden 21.6.1976 antamaan korjattuun julistukseen. Julistus kattaa monia eri osa-alueita, joista vain yksi on kansallisen kohtelun vaatimus.

Neuvosto hyväksyi marraskuussa 1991 sen, että yhteisö ilmoittaa OECD:lle tahtonsa osallistua kansallista kohtelua koskevaan julistukseen, mutta tämä päätös koski vain osaa tästä julistuksesta. Myöskään Alankomaiden kuningaskunnan sekä komission edustajien OECD:lle antamat julistukset eivät merkinneet mitään oikeudellisesti velvoittavaa sitoumusta, vaan lähinnä ne olivat rinnastettavissa kansainvälisen sopimuksen allekirjoittamiseen ratifiointia koskevin varaumin. Vaikka OECD:n julistus ei ole oikeudellisesti velvoittava, edellytetään yhteisön liittymiseltä kuitenkin oikeudellista perustaa tai yhteisön toimivallan tarkistamista. Näin ollen yhteisön sisäisen menettelyn tulisi kansainvälisten sitoumusten tekemisen lisäksi myös tarkentaa ja muodollistaa poliittiset OECD:n puitteissa tehdyt sitoumukset.

Lausuntopyyntö on laadittu ennen yhteistoimintamenettelyn ensimmäisessä vaiheessa annettavaa parlamentin lausuntoa ja ennen kuin neuvottelut neuvoston yhteisen kannan hyväksymiseksi olivat alkaneet.

Näiden huomautusten jälkeen neuvosto muistuttaa eroavaisuudesta sellaisen velvoitteita sisältävän kansainvälisen sopimuksen, johon yhteisö voi liittyä tai olla liittymättä, sekä toisaalta sopimuksen tekemistä koskevan yhteisön sisäisen päätöksen välillä. Vain ensimmäinen näistä säädöksistä koskee yhteisön ja toisten sopimusosapuolien välisiä suhteita sisältäen kansainvälisiä sitoumuksia, jotka voivat olla perustamissopimuksen velvoitteiden vastaisia. Tämän vuoksi perustamissopimuksen 228 artikla koskee vain kansainvälisiä sopimuksia eikä päätöstä sopimukseen liittymisestä, kuten ilmenee selvästi artiklan sanamuodosta.

Yhteisöjen tuomioistuimen lausunto voi olla vain kielteinen tai myönteinen. Sen ollessa kielteinen voi sopimus tulla voimaan joko sellaisten uusien sopimusneuvottelujen jälkeen, jotka koskevat sopimuksen yhteensovittamista perustamissopimuksen velvoitteiden kanssa, tai sopimuksen muuttamisen jälkeen. Oikeudellisen perustan valinta on eri asia, eikä sillä ole mitään tekemistä sopimuksen muuttamisen kanssa, sillä yhteisöllä on jo todettu olevan tarpeellinen toimivalta sopimuksien tekemiseksi. Siten sopimuksen yhteensoveltuvuus perustamissopimuksen velvoitteiden kanssa kuuluu kumoamiskannetta koskevan perustamissopimuksen 173 artiklan sekä lausuntopyyntöä koskevan 228 artiklan soveltamisalaan, kun taas sisäisen oikeudellisen perustan valitsemista koskevaan päätökseen soveltuu ainoastaan kumoamiskanne. Mikäli yhteisöjen tuomioistuin hyväksyisi mainitun kanteen, sen päätös ei aiheuttaisi lausuntopyynnön 1/75 mukaisia suuria vaikeuksia yhteisön kansainvälisissä suhteissa, sillä yhteisön toimielimet voivat ja ovat perustamissopimuksen 176 artiklan mukaisesti myös velvollisia tekemään uuden päätöksen, joka on yhteisöjen tuomioistuimen hyväksymän tarkoituksenmukaisen oikeudellisen perustan mukainen. Sillä aikaa yhteisöjen tuomioistuin voi analogiaharkinnalla soveltaa asetuksia koskevaa perustamissopimuksen 174 artiklan toista alakohtaa, jonka nojalla pysytetään voimassa kumotun päätöksen oikeusvaikutukset.

Lausuntopyynnön viittauksella lausuntoihin 1/75 ja 1/78 ei ole merkitystä tässä asiassa. Jos yhteisöjen tuomioistuin on sen tutkittavana olevissa asioissa käsitellyt perustamissopimuksen eri artiklojen nojalla yhteisön toimivallan erityissisältöä, on tämä tapahtunut sen vuoksi, että kysymys on ollut yhteisön toimielinten ja kansallisten viranomaisten toimivallan jaosta. Tällaiset kysymykset käsitellään lausuntopyyntömenettelyssä, ja neuvoston käsityksen mukaan kysymykset tulee ratkaista analysoimalla perustamissopimuksen määräyksiä yhteisön toimivallasta, josta nyt esillä olevassa tapauksessa ei ole kysymys.

Sopimuksen tekemiseksi vaadittavaa oikeudellista perustaa koskeva kysymys on ajankohtainen vain, jos yhteisön toiminnalla on kansainvälisellä tasolla eri sisältö ja toiminta edellyttää eriperusteista yhteisön toimivaltaa asioiden mukaan. Mikäli sopimus on perustamissopimusten määräysten kanssa yhteensopiva, oikeudellisen perustan valitseminen on lainsäätäjän tehtävänä, ja yhteisöjen tuomioistuimella on mahdollisuus jälkikäteiseen valvontaan.

Kolmannen päätöksen osalta, joka koskee kaikkia yritysten oikeudelliseen asemaan vaikuttavia osa-alueita, lainsäätäjällä on monta mahdollisuutta valita yhteisön osallistumisen laajuus. Erityisesti on ratkaistava, onko osallistuminen kokonaisvaltaista tai tapauskohtaista, onko tehtävä mahdollisia varaumia, tai koskeeko osallistuminen sellaisia osa-alueita, joilla yhteisö on jo sisäisesti käyttänyt toimivaltaansa vai ulottuuko se yhteisön mahdollisen toimivallan osa-alueille. Viimeksi mainitussa tapauksessa olisi erotettava yhteisön ja jäsenvaltioiden toimivalta tehdä sitoumuksia. Vaikeudet kasvavat vielä, jos yhteisö osallistuisi myös korjattuun julistukseen, joka sen kolmannen päätöksen kanssa olevan liittymän vuoksi vaatisi myös yhteisön lainsäätäjän kannanoton.

Neuvosto katsoo, että mahdollisuutta yhteisön ja jäsenvaltioiden yhteisestä osallistumisesta kolmanteen päätökseen ei voi kyseenalaistaa, sillä päätöksen sisältö, eli yrityksiin sovellettavat säädökset, ei kuulu kummankaan yksinomaiseen toimivaltaan. Komissio ehdotus ja Belgian kuningaskunnan lausuntopyyntö eivät kyseenalaista tätä yhteistä osallistumista.

Belgian kuningaskunnan lausuntopyynnön kaksi ensimmäistä kysymystä ovat perusteettomia, sillä yhteisön lainsäätäjä ei ole vielä määritellyt yhteisön toiminnan päämäärää ja sisältöä. Yhteisöjen tuomioistuimen kannanotto oikeudellisesta perustasta vaikuttaisi tehtäviin poliittisiin valintoihin. Lausuntopyynnön kolmannen kysymyksen vastaus on riippuvainen kahdesta ensimmäisestä kysymyksestä, ja siten tätäkään kysymystä ei voi ottaa tutkittavaksi. Yhteisön yksinomaisen tai jaetun osallistumisen tutkiminen ei ole tarkoituksenmukaista, sillä jäsenvaltioiden toimivaltaa ei ole kyseenalaistettu. Lausuntopyynnössäkään ei mitenkään kyseenalaisteta tätä kysymystä. Siten kysymyksen tarkoituksena olisi ainoastaan oikeuttaa lausuntopyyntö perustamissopimuksen 228 artiklan ja yhteisöjen tuomioistuimen aikaisemman oikeuskäytännön nojalla, mikä merkitsisi oikeudenkäyntimenettelyn väärinkäyttöä.

Komissio katsoo ensimmäiseksi, että kolmas päätös on OECD:n ulkopuolella vaikutuksia aiheuttavana pakottavana säädöksenä sopimus yhteisön ja kolmansien valtioiden tai kansainvälisen järjestön kanssa, ilman että toista sopimusosapuolta olisi tarpeen määritellä tarkasti.

loiseksi komissio katsoo, etta tarkoituksenmukainen oikeudellinen perusta voi tulla perustamissopimuksen 228 artiklan nojalla yhteisöjen tuomioistuimen ratkaistavaksi lausuntopyynnöllä, kuten myös edellä mainitut lausunnot 1/75 ja 1/78 osoittavat. Tällainen ratkaisu on tarpeellinen, jotta vältettäisiin kansainvälisen tason vaikeudet, jotka voivat aiheutua joko siitä, että yhteisöjen tuomioistuin kumoaa liittymissäädöksen virheellisen oikeudellisen perustan vuoksi tai siitä, että tätä valintaa koskevia ongelmia on mahdoton ratkaista. Nyt esillä olevassa tapauksessa yhteisö sitoutuu OECD:hen nähden soveltamaan kolmatta päätöstä, mutta ristiriita oikeudellisesta perustasta estää sitoumuksen noudattamisen, etenkin kun neuvosto ei ole voinut hyväksyä tähän tarvittavaa säädöstä komission ehdotuksen muuttamiseksi tarvittavan yksimielisyyden puuttumisen takia.

Nyt esillä olevassa asiassa oikeudellista perustaa koskevat kysymykset liittyvät läheisesti Belgian kuningaskunnan esittämään kolmanteen kysymykseen. Jos oikeudellisena perustana olisi yhteisön yksinomainen toimivalta, yhteisö osallistuisi päätökseen yksin eikä yhdessä jäsenvaltioiden kanssa. Edellä mainitun lausunnon 1/78 mukaisesti on tällainen kysymys joka tapauksessa otettava tutkittavaksi.

Parlamentti katsoo, että sen osallistumisella esillä olevaan lausuntomenettelyyn pyritään ainoastaan suojaamaan sen etuoikeuksia yhteisön päätöksentekomenettelyssä. Näissä oloissa parlamentti jättää yhteisöjen tuomioistuimen arvioitavaksi kysymyksen lausuntopyynnön tutkittavaksi ottamisesta.

3. Yhteisön kolmanteen päätökseen osallistumiselta vaadittavasta oikeudellisesta perustasta

Belgian kuningaskunta katsoo, että vahvistettu asiakirja koskee useaa eri alaa, muun muassa kuljetusta, kalastusta, verotusta ja julkisia hankintoja. Tállä perusteella komissio valitsi perustamissopimuksen 57 artiklan kattavaksi oikeudelliseksi perustaksi, jonka perusteella voidaan ryhtyä toimenpiteisiin mainituilla erityisalueilla, kuten myös perustamissopimuksen 113 artiklan, johon myös voidaan vedota ulkomaisten investointien ja kaupan läheisen vuorovaikutuksen vuoksi.

Belgian hallitus katsoo, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella on esitettävissä kriteerit oikean oikeudellisen perustan valitsemiselle. Erityisesti on huomattava, että perustamissopimuksen 235 artiklan soveltaminen on perusteltua vain, mikäli mikään muu perustamissopimuksen säännös ei anna toimielimille tarvittavaa toimivaltaa säädöksen antamiseksi (Edellä mainitussa asiassa komissio v. neuvosto, tuomio 26.3.1987; asia 247/87, komissio v. neuvosto, tuomio 30.5.1989, Kok. 1989, s. 1425 sekä asia C-62/88, Kreikka v. neuvosto, tuomio 29.3.1990, Kok. 1990, s. I-1527). Perustamissopimuksen 235 artiklaa ei voi pitää yleislausekkeena, joka mahdollistaisi muista eri menettelysäännöksiä sisältävistä oikeudellisista perustoista luopumisen. Itse asiassa yhteisöjen tuomioistuin ottaa huomioon sen, että eri menettelysääntöjen noudattamisella voi olla vaikutuksia annettavan säädöksen sisältöön (edellä mainitut asiat komissio v. neuvosto, tuomio 26.3.1987 sekä asia 275/8 komissio v. neuvosto, tuomio 2.2.1989, Kok. 1989, s. 259, — tiivistelmä — sekä Kreikka v. neuvosto, tuomio 29.3.1990).

Belgian haihtus katsoo perustamissopimuksen 113 artiklan suhteen, että edellä mainitun lausunnon 1/75 mukaisesti kauppapolitiikan käsite on sisällöllisesti sama toimittaessa sekä jäsenvaltion että yhteisön tasolla. Tätä keskeistä käsitettä ei voi tulkita suppeasti. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainitun lausunnon 1/78 oikeusharkintaa, että perushyödykesopimuksia voidaan tehdä yhteisen kauppapolitiikan puitteissa, voitaisiin helposti soveltaa myös palvelujen alalla ottaen huomioon niiden merkityksen kansainvälisessä kaupassa. Lopuksi, kansainväliseen sopimukseen sovellettavien säädösten määrittelemiseksi on otettava huomioon sopimuksen pääasiallinen kohde; vaikka sopimus koskisi erityisaloja, ei sopimusta ole tehtävä erityissääntöjen perusteella, jos sopimus voidaan tehdä siihen kokonaisuudessaan soveltuvien säännösten perusteella.

Kreikan hallitus katsoo, että vahvistettu asiakirja kattaa eri osa-alueita, kuten verotuksen, työn, ympäristönsuojelun, teolhsuustoiminnan, julkiset hankinnat ja kuljetuksen. Siten 57 artiklan säännöstä ei voi pitää horisontaalisena perustana itsenäisille osa-alueille, joista osa kuuluu sopimuksen erityissäännöstöön ja osa on yhteisön vakiintuneen politiikan ulkopuolella.

Perustamissopimuksen 113 artiklan osalta on selvää, että ensimmäisen kohdan luettelo kauppapolitiikan toimenpiteistä on ohjeellinen ja että perustamissopimuksen säännöksiä kauppapolitiikasta on tulkittava laajasti ottaen mukaan myös epäsuorasti kauppaan liittyvät toimenpiteet (ks. asia 8/73, Massey-Ferguson, tuomio 12.7.1973, Kok. 1973, s. 897 sekä edellä mainitut lausunnot 1/75 ja 1/78). Ei voida kuitenkaan katsoa, että kanallisen kohtelun vaatimus investointitoiminnassa liittyisi läheisesti kansainväliseen kauppaan tai olisi vuorovaikutuksessa kansainvälisen kaupan kanssa. Itse asiassa palvelusektorin investoinnit eivät kuulu kauppapolitiikan piiriin. Siten kolmansien maiden kanssa tapahtuvaan tavaravaihtoon eivät välttämättä ole vaikuttaneet aikaisemmat investoinnit. Kolmas päätös koskisi Kreikan hallituksen mukaan erityisten velvoitteiden kokonaisuutta jopa siinä määrin, että se ei olisi mitenkään, edes epäsuorasti, yhteydessä yhteiseen kauppapolitiikkaan.

Kreikan hallituksen mukaan perustamissopimuksen 235 artiklaa olisi pidettävä oikeudellisena perustana, ilman että tämä olisi vastoin määräyksen toissijaista luonnetta. Tämä johtuu siitä, että kolmannen päätöksen tarkoitus eroaa perustamissopimuksen erityisten oikeudellisten toimivaltamääräysten tarkoituksesta.

Espanjan hallitus ei lausu oikeudelliseen perustaan liittyvistä kysymyksistä.

Ranskan hallitus katsoo, että vahvistettu asiakirja ei kuulu kauppapolitiikan alaan, ja siten perustamissopimuksen 113 artiklaa ei voida soveltaa siihen. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä on yhteiselle kauppapolitiikalle annettu laaja ja kehittyvä tulkinta ilman että käsitettä olisi määritelty täsmällisesti. Tämä johtuu siitä, että kansainvälinen yhteistyö on laajentunut asteittain niin aineellisesti kuin keinojenkin osalta yhteistyössä saavutettujen tulosten myötä. Kuten edellä mainittu lausunto 1/78 sekä asiassa komissio v. neuvosto 26.3.1987 annettu tuomio osoittavat, jäsenvaltioiden erikseen toimeenpanema toimenpide kuuluu kauppapolitiikan piiriin vain, jos se vaikeuttaisi yhteisen kauppapolitiikan toteuttamista ja mahdollisesti jäsenvaltioiden välistä kauppaa kolmansista maista tuotavien tai niihin vietävien tavaroiden osalta.

Vahvistetulla asiakirjalla ei ole kuitenkaan tarkoitus vaikuttaa rajanylittävään kaupankäyntiin vaan suosia ulkomaalaisten taloudellista toimintaa tietyssä maassa. Vaikka kansallisen kohtelun vaatimus vaikuttaisi epäsuorasti kauppaan, ei näitä toimenpiteitä voi pitää kauppapoliitikan toimenpiteinä, jotta ei vähennettäisi käsitteen merkitystä laajentaen sitä eri alueille kuten rahamarkkinoille.

Vahvistettu asiakirja ei koske suoraan ulkomaista sijoitustoimintaa vaan toisessa maassa toimivien kaupallisten edustajien syrjintää kansalaisuuden tai pääoman alkuperän perusteella, mikä ei koske valtion kauppapolitiikkaa eikä siten myöskään yhteistä kauppapolitiikkaa.

Komissio ei ole todistanut, että yhdenvertaisella kohtelulla olisi merkittäviä vaikutuksia kolmansien maiden kanssa käytävään kauppaan. Sitä vastoin yhteisön toimenpiteet, joihin vahvistettu asiakirja vaikuttaa, ovat oikeudelliselta perustaltaan perustamissopimuksen 57 artikla (paikallisten luottojen saanti), 84 artikla (ilmakuljetukset), 98 artikla (verotuksen yhdenmukaistaminen), 100 ja 100 a artikla (julkisten hankintojen yhdenmukaistaminen), mutta eivät toimenpiteitä, jotka on tehty perustamissopimuksen 113 artiklan nojalla.

Koska kansallinen kohtelu ei vaikuta kauppaan eikä vaaranna yhteisön mahdollisuutta toteuttaa yhdenmukaista kauppapolitiikkaa, ei perustamissopimuksen 113 artikla ole sopiva oikeudellinen perusta.

Ranskan hallitus päätti siten ainoastaan vedota ainoana oikeudellisena perustana perustamissopimuksen 235 artiklaan. Tarkoituksena ei ole ollut poiketa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännnöstä, jonka mukaan säännöksellä on ainoastaan toissijainen merkitys, vaan päinvastoin noudattaa sitä, sillä jos asiassa C-300/89, komissio v. neuvosto, ”titaanidioksidi”, 11.6.1991 annetun tuomion oikeusharkinta (Kok. 1991, s. I-2867) soveltuu tavanomaisiin säädöksiin, niin perustamissopimuksen 235 artikla oksi ainoa hyväksyttävä oikeudellinen perusta.

Asiassa 22/70 (AETR, komissio v. neuvosto, Kok. 1971, s. 263)31.3.1971 annetun tuomion sekä 26.4.1977 annetun lausunnon 1/76 (Eurooppalainen rahasto sisäisen laivaliikenteen vähentämiseksi, Kok. 1977, s. 741) mukaisesti yhteisön ulkoinen toimivalta on pääteltävissä nimenomaisten säännösten puuttuessa sen sisäisestä toimivallasta. Kolmas päätös koskee oikeudelliselta perustaltaan erilaisia yhteisön säännöksiä, nimittäin perustamissopimuksen 57 artiklan 2 kohtaa, 99, 100, 100 a ja 130 s artiklaa.

Mikään säännöksistä ei ole keskeisessä ja ratkaisevassa asemassa verrattuna muihin. Lisäksi perustamissopimuksen samanaikaisesti sovellettavissa olevat artiklat sisältävät erilaisia määräyksiä niin neuvoston äänestyksestä kuin parlamentin osallistumisesta. Edellä mainitun, asiassa titaanidioksidi annetun tuomion mukaisesti eri oikeudellisten perustojen yhdistelmä voi tehdä tyhjäksi yhteistoimintamenettelyn tarkoituksen, ja siten on valittava parhaiten soveltuva oikeudellinen perusta. Nyt esillä olevassa tapauksessa mikään yksittäinen säännös tai niiden yhdistelmä ei kata tehokkaasti muiden soveltamisaluetta. Samanlainen tilanne olisi kysymyksessä, jos tarvittaisiin yhteisön toimenpiteitä yhteismarkkinoiden toimivuuden turvaamiseksi, ilman että perustamissopimuksessa olisi nimenomaisesti annettu vaadittava toimivaltuus tähän.

Siten yhteisön osallistuminen kolmanteen päätökseen perustamissopimuksen 235 artiklan nojalla voi olla kokemusperäinen vastaus oikeudelliselta umpikujalta vaikuttavaan asiaan.

Ranskan hallitus kyseenalaistaa kuitenkin yhden tämän päättelyn olennaisista edellytyksistä, nimittäin asian titaanidioksidi oikeusharkinnan soveltamisen kansainvälisten sopimusten solmimiseen. Toisaalta EY:n perustamissopimuksen uudistaminen sopimuksella Euroopan unionista sallii erottaa selvästi kaksi erillistä sopimustyyppiä: ne sopimukset, jotka on solmittu parlamentin lausunnon mukaisesti ja ne sopimukset, jotka on solmittu parlamentin kuulemisen jälkeen.

Asiassa titaanidioksidi annetun tuomion soveltaminen nyt esillä olevassa tapauksessa aiheuttaa sen, ettei erilaisten oikeudellisten perustojen parista löydetä sitä tai niitä, jotka kattaisivat sopimuksen kokonaisuudessaan.

Ranskan hallitus katsoo, että tämä ongelma ei poistu soveltamalla asiasta AETR ilmenevää oikeusharkintaa tavalla, jonka mukaisesti yhteisön toimivalta ei perustu niihin artikloihin, jotka muodostavat vahvistetun asiakirjan piiriin kuuluvien yhteisön säädösten oikeudellisen perustan, vaan niihin artikloihin, jotka antavat yhteisölle toimivallan jäsenvaltioiden kansalaisten kansallisen kohtelun suhteen. Perustamissopimuksen 54 artiklan 2 kohta sekä 57 artiklan 2 kohta voisivat tulla kysymykseen, mutta ne eivät kattaisi kaikkia suunniteltuja toimenpiteitä, eivät varsinkaan verotusta koskevia toimenpiteitä. Mukaan olisi otettava myös perustamissopimuksen 99 artikla (välillinen verotus) sekä 100 artikla (välitön verotus). Siltä osin kuin säännökset koskevat 54 artiklan 2 kohdan yhteistoimintamenettelyä sekä 99 ja 100 artiklan yksimielisyysvaadetta, olisi säädösten yhtäaikainen soveltaminen vastoin asiassa titaanidioksidi annettua tuomiota.

Yhteenvetona Ranskan hallitus katsoo, että mikäli asian titaanidioksidi oikeusharkintaa sovellettaisiin nyt esillä olevassa tapauksessa, pitäisi yhteisön osallistumisen kolmanteen päätökseen perustua perustamissopimuksen 235 artiklaan. Vastakkaisessa tapauksessa tarkoituksenmukainen oikeudellinen perusta olisi perustamissopimuksen 54, 99 ja 100 artikla.

AUnkomaiden hallituksen mukaan kolmas päätös sen menettelyllisen luonteen ja sen horisontaalisesti sovellettavan kansallisen kohtelun periaatteen vuoksi sisältää yhdenmukaisuuksia yhteisön eri osa-alueiden politiikkojen kanssa. Erityisesti tarkoitetaan perustamissopimuksen 75 ja 84 artiklaa (kuljetus), 92 ja 93 artiklaa (tuet), 98 ja 99 artiklaa (välitön ja välillinen verotus) sekä 100 a artiklaa (sisämarkkinat mukaan lukien julkiset hankinnat).

Perustamissopimuksen 57 artikla ei ole samalla lailla merkityksellinen, sillä perustamissopimuksen sijoittautumisoikeuden säännökset eivät koske kolmansien maiden yrityksiä, joihin puolestaan taas soveltuu OECD:n kolmas päätös. Lisäksi korjattu päätös sulkee pois sen kansallisen kohtelun soveltamisalasta ulkomaiset investoinnit sekä yritysten sijoittautumista koskevat ehdot.

Perustamissopimuksen 113 artikla ei tule myöskään kysymykseen. OECD:n kolmas päätös voisi vaikuttaa yhteisön kauppasuhteisiin kolmansien maiden kanssa, mutta se ei nimenomaisesti pyri näiden suhteiden sääntelyyn. Sitäpaitsi päätös soveltuu tavaroiden liikkumisen lisäksi palvelujen tarjontaan.

Koska eri säännökset yhdessä tai erikseen eivät anna yhteisölle tarpeellista toimivaltaa päättää osallistumisesta kolmanteen päätökseen ja kauppapolitiikkaan liittyvä osa on ainoastaan toissijainen, Alankomaiden hallitus katsoo sen vuoksi, että ainoastaan perustamissopimuksen 235 artikla voi olla tehtävän päätöksen oikeudellisena perustana.

Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus katsoo, että tarkoituksenmukainen oikeudellinen perusta yhteisön osallistumiselle kolmanteen päätökseen on löydettävissä perustamissopimuksen 57 artiklan 2 kohdasta, 75 artiklasta ja 84 artiklan 2 kohdasta.

Perustamissopimuksen 52—57 artiklan tarkoituksena on taata 58 artiklassa tarkoitetuille yhteisöille mahdollisuus toimia jäsenvaltioiden alueella ilman kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää. Näiden artiklojen yhdenmukaisen kohtelun vaatimuksella on laaja ulottuvuus, kuten 18 päivänä joulukuuta 1961 laadittu yleisohjelma sijoittautumisvapautta koskevien rajoitusten poistamiseksi (EYVL 1962, 2, s. 36) sekä yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö osoittavat (asia 197/84, Steinhauser, tuomio 18.6.1985, Kok. 1985, s. 1819; asia 270/83, komissio v. Ranska, tuomio 28.1.1986, Kok. 1986, s. 273; asia 79/85, Segers, tuomio 10.7.1986, Kok. 1986, s. 2375).

Ainoastaan kuljetussektori ei kuulu perustamissopimuksen 52 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen soveltamisalaan, sillä kuljetuksia koskeva sopimuksen osa on lex specialis -asemassa.

Siten ulkoinen toimivalta kolmanteen päätökseen osallistumisen osalta on johdettavissa perustamissopimuksen 57 artiklan 2 kohdan, 75 artiklan ja 84 artiklan oikeudellisesta perustasta yhdenmukaisesti asiassa AETR annetun tuomion mukaisesti.

Sitä vastoin perustamissopimuksen 113 tai 235 artikla ei ole tarkoituksenmukainen oikeudellinen perusta kysymyksessä olevaan päätökseen osallistumiselle. Perustamissopimuksen 235 artikla ei sovellu, sillä vaikka päätös kattaa monta eri osa-aluetta, ne kaikki kuuluvat perustamissopimuksen 52—58 artiklan soveltamisalaan eikä sen vuoksi ole tarpeen turvautua perustamissopimuksen määräyksiin esimerkiksi verotuksen tai valtion tukien osalta. Myöskään perustamissopimuksen 113 artikla ei sovellu, vaikka ei voida kiistää ulkomaisten investointien ja kaupan yhteyttä tai sitä, että tietyt kansalliseen kohteluun liittyvät seikat (esimerkiksi tuontikiintiöiden soveltuvuus) koskevat kiinteästi kauppapolitiikkaa.

Asiassa AETR annetun tuomion mukaisesti yhteisön ulkoinen toimivalta on johdettavissa perustamissopimuksen säännöksistä, vaikka solmittava sopimus koskee kolmansien maiden yritysten toimintaa yhteisön sisällä.

Komissio katsoo aluksi, että oikeudellinen perusta yhteisöjen liittymiseksi kolmanteen päätökseen on sama, jota olisi sovellettava liityttäessä vahvistettuun asiakirjaan kokonaisuudessaan, jos asiakirja olisi oikeudellisesti velvoittava. Itse asiassa kolmannen päätöksen kohteena olevat menettelysäännökset tulisi määrittää suhteessa säännösten perustana olevan aineellisen oikeuden säännön perusteella. Siten tulisi arvioida kokonaisuudessaan yhteisölle vahvistetusta asiakirjasta aiheutuvia sitoumuksia.

Komissio arvioi tyypillisiä kansainvälisten kauppaneuvottelujen kehityspiirteitä. Toisen maailmansodan jälkeen neuvotteluissa keskityttiin vientitavaroiden markkinoille pääsyyn, mitä osoittavat GATT: in puitesopimus sekä ensimmäisten neuvottelukierrosten tulokset näissä puitteissa. Kuitenkin 1970-luvulta lähtien ovat liitännäisinä ja yhdistettyinä käsitellyt asiat tulleet tärkeämmiksi, sillä niiden merkitys on tunnustettu tavaroiden vaihdossa siinä, mitä kutsutaan tavallisesti ”terms of trade”. Tavaroiden vaihdon ehdot ja mahdollisuudet eivät enää ole riippuvaisia ainoastaan klassisista tulli- ja määräsäännöksistä vaan myös palveluista ja tavaranvaihtoon liittyvistä sijoitusmahdollisuuksista (kuljetus, vakuutus, pankit, markkinointi, mainonta, after sale -palvelut, pääomansiirrot), jotka alkoivat saada yhä enemmän merkitystä aikana, jolloin vapauttamispyrkimykset vähensivät perinteisten tulli- ja määräsäännösten käyttöä.

Euroopan yhteisön käytännössä kansainvälisen kaupan käsitettä käytetään sen laajassa merkityksessä, eli se kattaa myös palvelut (ks. 25 päivänä helmikuuta 1991 tehdyllä neuvoston ja komission päätöksellä 91/400/EHTY, ETY solmitun neljännen Lomé-konvention 185 artikla [EYVL L 229, s. 1]). Tämä kuvastaa talouselämän realiteetteja, mikä merkitsee sitä, että tavaroiden ja palvelujen tarjoaminen liittyvät yhä läheisemmin toisiinsa. Kuluttaja saattaa saada tavaran joko ostamiensa palveluiden välityksellä tai pelkällä tavaran ostamisella. Toisissa tapauksissa tavaroiden toimitukseen liittyy muiden liitännäispalvelujen ostaminen (consulting, after sale - palvelut, ylläpito, software). Tietotekniikan osalta voidaan atkohjelmisto toimittaa joko itse tietokonelaitteen yhteydessä tai palveluna (kaapeliteitse tai ohjelmasignaaleina lähetettyinä). Tiettyjen sopimustyyppien, kuten leasingin osalta, ovat tavara ja palvelu niin läheisessä yhteydessä, että niitä on melkein mahdoton erottaa toisistaan.

Neuvottelujen painopiste siirtyi GATT:in puitteissa käytävissä neuvotteluissa, ja Uruguay-kierroksella markkinoillepääsylle liitännäiset ja siihen yhdistetyt kysymykset ovat tulleet pääasiallisiksi ongelmiksi. Toinen esimerkki on Unctadin (Yhdistyneiden kansakuntien kauppa- ja kehityskonferenssi) puitteissa laadittu merikonferensseja koskeva menettelyjärjestys, joka jakoi palvelujen markkinat (merikuljetus) tavaroiden vaihdon perusteella. Tämän yhteyden vuoksi on melkein mahdotonta neuvotella kaupallista sopimusta ainoastaan tavaroiden vaihdosta. Joka kerta on otettava huomioon palveluita ja tavaroita koskevat keskinäiset helpotukset, sillä toisella alueella saavutettu menestys voisi aiheuttaa uhrauksia toisella alueella.

Näiden arviointien pohjalta komissio katsoo, että kieltäytyminen perustamissopimuksen 113 artiklan hyväksymisestä oikeudelliseksi perustaksi kysymyksessä olevassa tapauksessa johtuu vanhentuneesta kauppapolitiikkaa koskevasta käsityksestä, joka pyrkii rajoittamaan mainitun artiklan soveltamisen vain tuontia ja vientiä suoranaisesti säänteleviin sopimuksiin.

Yhteisöjen tuomioistuin on edellä mainitussa lausunnossaan 1/78 kumonnut tämän kapean käsityksen, joka perustui vielä 1950-luvulla vallinneisiin käsityksiin. Näissä oloissa ratkaisevaa ei ole se, että vahvistettu asiakirja vaikuttaisi vain rajoitetusti tavaroiden vaihtoa koskeviin säädöksiin.

Komissio on seuraavaksi ottanut kantaa kansallisen kohtelun soveltamiseen yhteisön alueelle sijoittautuneisiin yrityksiin, jotka ovat kolmansien maiden kansalaisten tai yritysten määräysvallassa. Nämä yritykset voivat valmistaa tavaroita tai tarjota palveluja, tai molempia, ja ne voivat olla oikeudelliselta muodoltaan itsenäisiä yhteisöjä, tytäryhtiöitä tai haarakonttoreita. Kahden ensiksi mainitun osalta OECD:n jäsenmaiden yritysten kansallinen kohtelu yhteisön puolesta on jo laajasti toteutettu perustamissopimuksen 58 artiklan nojalla.

Kysymyksessä oleva vahvistettu asiakirja vaikuttaa tavaroiden vaihtoa käsitteleviin tavanomaisiin sopimuksiin ja erityisesti vientija tuontilisenssien myöntämiseen kolmansien maiden yrityksille sillä tavoin kuin yhteisön säädöksissä yhteisen kauppapolitiikan toteuttamiseksi on määrätty. Siinä määrin kuin kolmansien maiden yritykset toimivat samanlaisin ehdoin sekä viennin että tuonnin osalta, kasvattavat nämä yritykset alkuperämaansa kanssa käytävän kaupan määrää, koska ne ovat alkuperämaissaan etuoikeutetussa asemassa. Tämä kauppavaikutus on kansallisen kohtelun saamisen olennaisena päämääränä. Näissä oloissa perustamissopimuksen 113 artikla on tarkoituksenmukainen ja jopa välttämätön oikeudellinen perusta ehdotetulle säädökselle, josta tulisi lausunnon 1/78 perustelujen mukaan yksi ”kehittyneimmistä säädöksistä”, jota yhteisön pitäisi hyödyntää kauppapolitiikassaan.

Tämä katsantokanta ei ole uusi, sillä se kuvastaa valtioiden käytäntöä selvittää kauppasopimuksissa sekä tavaroiden vaihtoon että palveluihin liittyviä kysymyksiä. Euroopan yhteisöllä on ollut sama katsantokanta 1970-luvulta lähtien tehtäessä useita sopimuksia, jotka ovat kattaneet erottelematta molemmat osa-alueet.

Jos perustamissopimuksen 113 artikla on komission mukaan tarkoituksenmukainen perusta ehdotetun päätöksen tekemiseksi, on vielä arvioitava, onko säännös ainoa asianmukainen perusta. Komissio puolusti aluksi tätä näkökantaa, mutta hyväksyi sitten 57 ja 113 artiklan oikeudelliseksi perustaksi neuvotteluhengessä neuvoston kanssa ja ottaen huomioon myös parlamentin edut. Näissä oloissa komissio ehdotuksestaan huolimatta pyytää yhteisöjen tuomioistuinta ottamaan huomioon ensisijaisena oikeudellisena perustana ainoastaan 113 artiklan, mikä vastaa komission käsitystä.

Tämä merkitsee sitä, että yhteinen kauppapolitiikka ei kata ainoastaan tavaroiden vaihtoa siihen liittyvine investointeineen ja palveluineen, vaan myös palvelujen vaihdon laajassa merkityksessä. Kysymyksessä olevassa tapauksessa yhteisöjen tuomioistuimen ei tarvitse tutkia, kuuluvatko kaikki palvelujen vaihdon muodot 113 artiklan soveltamisalaan. Vahvistettu asiakirja koskee vain jo perustettujen yritysten toimintaa, ja tarkoituksena on säädellä niitä palveluja, joita väliportaana toimivat yritykset välittävät. Ilman väliportaita tapahtuva toiminta sekä palvelujen suorittaminen palvelujen vastaanottajalle, joka siirtyy toisen valtion alueelle vastaanottaakseen siellä palveluja, eivät kuulu tähän soveltamisalaan. Kuitenkin käytännössä olisi melkein mahdotonta erottaa juuri esillä olevaan asiaan liittyviä palveluja kaikista kansainväliseen palvelujen vaihtoon liittyvistä näkökulmista.

Siten on päätettävä, kattaako yhteisöjen tuomioistuimen lausunnossaan 1/78 hahmottelema dynaaminen yhteisen kauppapolitiikan käsite yleisellä tasolla myös sellaisen toiminnan, josta ei vielä ole vakiintunutta käytäntöä. Tästä on olemassa kolmenlaisia mielipiteitä. Äärimmäisin jo katoamassa oleva katsantokanta rajoittaisi 113 artiklan soveltamisen vain tavaroiden vaihtoon ja enintään siihen liitännäisiin ja yhdistettyihin kysymyksiin. Välittävän katsantokannan mukaan voidaan mennä pidemmälle, mutta on oltava valikoiva soveltamisalaan kuuluvien alueiden osalta ja erityisesti palvelujen osalta. Kolmannen katsantokannan mukaan 113 artikla kattaa kaikki yhteisön taloudelliset ulkosuhteet.

Ensimmäinen mielipide perustuu puhtaasti historialliseen ja systemaattiseen lähestymistapaan. Yhteinen kauppapolitiikka on perustamissopimuksessa tulliunionin äärimmäisenä ilmentymänä, minkä vahvistaa perustamissopimuksen 3, 9, 10 ja 110 artiklan sanamuoto. Tämän mielipiteen vastaista on se, että perustamissopimuksessa ei ole mitään määritelmääkauppapolitiikasta, että tulliunioniin ja yhteiseen kauppapolitiikkaan liittyvät säännökset ovat perustamissopimuksen luokittelussa kaukana toisistaan, ja että perustamissopimus toistaiseksi voimassaolevana sopimuksena pyrkii päämäärältään paljon tulliunionin toteuttamista pidemmälle jäsenvaltioiden välisissä suhteissa. Kaikki tämä saa suurimman osan oikeusoppineista hylkäämään suppean tulkinnan ja hyväksymään yhteisöjen tuomioistuimen dynaamisen katsantokannan.

Osa toisen mielipiteen kannattajista tekee eron yhteiseen kauppapolitiikkaan kuuluvan palvelujen tarjonnan sekä sen ulkopuolelle jäävän sijoittautumisvapauden välille. Tämä jako on keinotekoinen: se hajauttaisi palvelujen sektorin hetkellä, jolloin kansainvälisellä tasolla ja erityisesti GATT: in piirissä on omaksuttu yhtenäinen lähestymistapa, ja siten päädyttäisiin kohtelemaan samanlaisia tilanteita eri lailla. Nyt esillä olevassa tapauksessa yhteisö voisi kauppapolitiikan puitteissa taata kansallisen kohtelun kolmansien maiden yrittäjille, jotka harjoittavat yhteisön alueella toimintaansa varsinaisesti sinne sijoittumatta, mutta ei voisi myöntää tätä jo yhteisön alueelle sijoittautuneille yrittäjille. Tällainen tulos on hämmästyttävä.

Sitä vastoin on olemassa vahvoja väitteitä sen puolesta, että palvelujen tarjonta kuuluisi yhteisen kauppapolitiikan piiriin. Tämä vastaisi kauppapolitiikan kehitystä kansainvälisellä tasolla. Toisaalta tällainen ratkaisu ottaa huomioon, että sisäisesti kaikki palvelujen tarjontaa koskevat näkökulmat kuuluvat yhteisön toimivallan alaan. Siten tilanne olisi verrattavissa tulliunionia koskevaan tilanteeseen, sillä yhteismarkkinoiden toteuttaminen tavaroiden liikkumisen osalta olisi vaatinut heti yhteistä kauppajärjestelmää yhteisön ulkopuolisiin maihin nähden.

Vaikka perustamissopimuksessa ei olekaan yhteistä menettelytapaa palvelujen vaihdon suhteen, johtuu tämä siitä, että tämä sektori oli toissijainen tuohon aikaan, toisin kuin nykyisin. Kun tarve palvelusektorin laajempaan sääntelyyn kasvaa, olisi epätarkoiruksenmukaista turvautua oikeudelliseen perustaan, jonka päätöksentekomenettely on erilainen tavaroihin sovellettavaan verrattuna, sillä tällainen ratkaisu estäisi yhteisöä toimimasta nopeasti, tehokkaasti ja yhdenmukaisesti kummankin sektorin osalta. Siten sama oikeudellinen perusta eli perustamissopimuksen 113 artikla tulisi valita molempien sektoreiden osalta paitsi niissä tapauksissa, joissa perustamissopimuksessa itsessään nimenomaisesti on tietty erityisperusta kuten 28 artikla tai 103 artiklan 4 kohta tavaroiden osalta tai 59 artiklan 2 kohta, joka koskee palvelujen tarjoamista yhteisön alueelle sijoittautuneen kolmannen maan kansalaisen toimesta.

Komissio katsoo toisaalta, että jos yhteisöjen tuomioistuin ei pidä 113 artiklaa ainoana oikeudellisena perustana yhteisön osallistumiselle kolmanteen päätökseen, riittäisi 57 artiklan lisääminen oikeudelliseen perustaan, jotta katettaisiin myös 113 artiklaan sisältymättömät sijoittautumista ja palvelujen vaihtoa koskevat määräykset. Nyt esillä olevassa tapauksessa voidaan asiassa AETR annetun tuomion mukaisesti ja edellä mainitussa lausunnossa 1/76 mainittujen seikkojen nojalla tukeutua yhteen ainoaan perustamissopimuksen oikeudelliseen perustaan, joka kattaa kaikki näkökulmat ulkosuhteissa sijoittautumisvapauden ja palvelujen vaihdon osalta.

Asiassa AETR annetun tuomion oikeusharkintaa voidaan soveltaa nyt esillä olevaan tapaukseen, vaikka yhteisöjen tuomioistuimen tuomio mainitussa asiassa käsittelee yhteisten politiikkojen alueita. Itse asiassa riittäisi sisäinen toimivalta tietyn päämäärän toteuttamiseksi, kuten osoittaa myös yhteisön toimielinten käytäntö. Vaikka 57 artikla ei sovellukaan kuin yhteisön sisäisten säädösten antamiseen, ei tällä ole suuremmin merkitystä, sillä asiassa AETR annetun tuomion oikeusharkinta soveltuu kuitenkin tähän tapaukseen. Lopuksi vaikka perustamissopimuksen 58 artikla ei takaa sivukonttoreille yhteisökohtelua, joka annetaan jäsenvaltion oikeuden mukaisen yhtiömuodon omaavalle kolmannen maan yritykselle, ei tämä merkitse sitä, etteikö 57 artiklaan perustuvan säädöksen perusteella kuitenkin voisi tällaista kohtelua antaa.

Komissio katsoo toissijaisesti, että perustamissopimuksen 100 a artiklan 1 kohta voitaisiin liittää 113 artiklaan ehdotetun päätöksen oikeudelliseksi perustaksi. Asiassa AETR annetun tuomion mukaisesti perustamissopimuksen 100 a artiklan täytyisi sallia yhteisön sisämarkkinoiden eri sääntöjen soveltaminen myös kolmansiin maihin. Yhteisön yhdenmukainen toiminta kansallisen kohtelun osalta sisämarkkinoiden puitteissa on välttämätön, jotta vältettäisiin yksittäisten jäsenvaltioiden eriytyneet markkina-alueet, jotka vaikuttaisivat kilpailuolosuhteisiin ja mahdollisesti kolmansien maiden yrityksille tarjottaviin ehtoihin investointien houkuttelemiseksi.

Joka tapauksessa perustamissopimuksen 235 artiklaa ei voida soveltaa. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti tämä määräys voi olla oikeudellisena perustana vasta muiden erityisten oikeudellisten perustojen jälkeen. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut edellä mainitussa asiassa komissio v. neuvosto 27.9.1988 antamassaan tuomiossa, että tämän artiklan käyttäminen on oikeutettua silloin, kun perustamissopimuksen muuhun artiklaan perustuva säädös saattaisi vaikuttaa toiseen 235 artiklaan perustuvaan säädökseen.

Parlamentti muistuttaa yhteistoimintamenettelyn ensimmäisen käsittelyn puitteissa antamastaan lausunnosta ehdotetun päätöksen tekemiseksi. Perustamissopimuksen 57 ja 113 artiklan kaksinkertainen oikeudellinen perusta on tarpeen, koska yhteisön itsenäiseksi ammatinharjoittajaksi ryhtymistä ja harjoittamista koskevan politiikan toteuttamiseksi on myös kolmansien maiden kanssa tehtäviä sopimuksia tämän politiikan kehityksen takaamiseksi.

Perustamissopimuksen 52 artiklan 2 lauseen sekä 57 artiklan 2 kohdan mukaisesti yhteisöllä on nimenomainen toimivalta poistaa asteittain sijoittautumisvapautta koskevat rajoitukset erityisesti kolmansien maiden yrityksien osalta, joihin viitataan perustamissopimuksen 58 artiklassa ja asiassa AETR annetussa tuomiossa, jota on täydennetty asiassa Kramer ym. 14.7.1976 annetulla tuomiolla (3/76, 4/76 ja 6/76, Kok. 1976, s.1279) sekä edellä mainitulla lausunnolla 1/76. Tämä merkitsee, että yhteisö on toimivaltainen tekemään tarvittavat kansainväliset sitoumukset tämän päämäärän toteuttamiseksi.

On otettava huomioon, että yhteisön osallistumisella kolmanteen päätökseen on tarkoitus toteuttaa vapaiden suorien ulkomaisten investointien politiikkaa, erityisesti ulkomaisten yritysten markkinoille tulon, sijoittautumisen ja kohtelun osalta, ja että näille yrityksille annettu sijoittautumisvapaus vaikuttaisi myös yhteisön sisällä tapahtuvaan vaihtoon. Kaiken tämän perusteella perustamissopimuksen 113 artikla ei voi yksinään olla oikeudellisena perustana kolmanteen päätökseen osallistumiselle. Perustamissopimuksen 57 artiklan 2 kohdan lisääminen olisi joka tapauksessa tarpeellista ja myös perustamissopimuksen kuljetusta koskevat säännökset olisi otettava huomioon yhteisön tätä aluetta koskevien päätösten osalta poikettaessa kansallisesta kohtelusta.

Korjattu julistus ei kiellä jäsenvaltioita ryhtymästä tarpeellisiin toimenpiteisiin yleisen järjestyksen ja turvallisuuden vuoksi. ETY: n perustamissopimuksen nojalla nämä kuuluvat jäsenvaltioiden toimivaltaan, ja jäsenvaltiot voivat tehdä päätöksiä tällä alalla kolmannen päätöksen puitteissa, mikä taas ei sovi yhteen perustamissopimuksen 113 artiklan valitsemisen kanssa yhteisön mainittuun päätökseen osallistumisen oikeudelliseksi perustaksi.

Parlamentti katsoo myös, että turvautuminen yksinomaan 113 artiklaan tulkiten sitä laajasti, saattaisi vakavasti haitata toimielinten välistä tasapainoa, erityisesti parlamentin väliintuloa tehtäessä kansainvälisiä sopimuksia. Kaikenlainen parlamentin poissulkeminen olisi vastoin yhtenäisasiakirjassa ilmaistua tavoitetta, jonka mukaan yhteisöä kehitetään yhä demokraattisempaan suuntaan, ja tällainen poissulkeminen olisi myös vastoin yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainitussa asiassa titaanidioksidi antamaa tuomiota.

Lopuksi on todettava, että perustamissopimuksen 235 artiklaa ei voi käyttää sen toissijaisen luonteen vuoksi.

4. Yhteisön yksinomaisesta tai rinnakkaisesta osallistumisesta kolmanteen päätökseen

Belgian hallitus toteaa yhteisön jäsenvaltioiden olevan yhtäläisesti OECD:n jäsenvaltioita, kun taas yhteisö itse ei ole OECD:n jäsen. Itse asiassa perustamissopimuksen 231 artiklan sisältämä määräys yhteistyöstä yhteisön ja OECD:n välillä ei merkitse yhteisön liittymistä OECD:hen. Belgian hallitus kysyykin, oikeuttaako mainittu olosuhde rinnakkaiseen osallistumiseen kolmanteen päätökseen?

Kreikan hallitus katsoo, että kolmas päätös aiheuttaa vaikutuksia korjatun julistuksen suhteen, ja tähän julistukseen ei yhteisö ole liittynyt. Lisäksi tietyt kansallisen kohtelun päämäärät eivät kuulu yhteisön politiikkojen alaan, vaan kansalliseen oikeuteen. Tästä näkökulmasta kansallisesta kohtelusta on mahdollista poiketa sekä yhteisön tasolla että kansallisella tasolla. Sen vuoksi rinnakkainen osallistuminen kolmanteen päätökseen olisi perusteltua.

Espanjan hallitus katsoo, että kaksitoista jäsenvaltiota ja komissio olivat ennakkoneuvotteluissa yhtä mieltä siitä, että yhteisön osallistuminen kolmanteen päätökseen ei aiheuta ongelmia päätöksen yhteensoveltuvuudesta perustamissopimuksen määräysten kanssa; Espanjan haihtus katsoo myös, että yhteisöllä on riittävä toimivalta ja että yhteisön osallistuminen päätökseen ei sulje pois jäsenvaltioiden osallistumista.

Kolmas päätös yrityksiin sovellettavista säännöistäkuuluu joko yhteisön tai jäsenvaltioiden toimivaltaan sen mukaisesti, onko säännelty asia yhteisön alaan vai kansalliseen alaan kuuluva. Siten yhteisön ja jäsenvaltioiden toimivalta on jaettu päätöksen tekemisen osalta.

Ranskan hallitus katsoo, että yhteisön osallistumista kolmanteen päätökseen voidaan katsoa kolmelta kannalta. Ensiksi perustamissopimuksen 54 ja 57 artikla antaa yhteisölle toimivaltaa kansallisen kohtelun osalta. Toiseksi yhteisön toimivalta johtuu siitä, että on olemassa yhteisön tasolla tehtyjä poikkeuksia kansalliseen kohteluun, jotka yhteisön tulee ilmoittaa OECD:lle. Kolmanneksi korjattu päätös saattaisi tulevaisuudessa vaikuttaa yhteisön mahdollisuuksiin antaa säädöksiä ulkomaisessa määräysvallassa olevien ja yhteisön kansalaisten määräysvallassa olevien yhteisöjen kohtelusta.

Tämä yhteisön toimivalta ei kuitenkaan ole yksinomainen jäsenvaltioihin nähden. Jäsenvaltioilla on toimivalta päättää kolmanteen maahan sijoittautuneiden sivukonttoreiden ja tytäryhtiöiden kohtelusta.

Sitä paitsi perustamissopimuksen 52 artikla, joka koskee ainoastaan jäsenvaltioiden kansalaisten vapaata sijoittautumisoikeutta yhteisön alueella, ei estä jäsenvaltioita ylläpitämästä tai neuvottelemasta omia sopimuksiaan sijoittautumisoikeudesta kolmansien maiden kanssa.

Ranskan hallitus katsoo, että jäsenvaltioiden ja yhteisön tulee osallistua yhdessä kolmanteen päätökseen.

AUnkomaiden hallitus katsoo, että ottaen huomioon jäsenvaltioiden toimivallan esillä olevassa asiassa on niiden yksinomainen osallistuminen kolmanteen päätökseen perusteltua.

Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus katsoo, että jäsenvaltioiden toimivaltaa kolmanteen päätökseen osallistumisesta ei voi saattaa kyseenalaiseksi, ja tämä on pidettävä erillään yhteisön osallistumisen oikeudellista perustaa koskevasta kysymyksestä.

Kolmansien maiden kansalaisten määräysvallassa olevien jäsenvaltioihin sijoittautuneiden yritysten kohtelun olisi osittain kansallisten säännösten ja osittain yhteisön säännösten sääntelemä. Ottaen huomioon sen, että kolmas päätös asettaa ilmoitusvelvollisuuden näistä säännöksistä, on jäsenvaltioilla ja yhteisöllä sama toimivalta. Lisäksi mainitun ilmoittamisvelvollisuuden kohteena ovat erityisesti yleisen järjestyksen, turvallisuuden ja terveyden vuoksi suoritetut toimenpiteet. On selvää, että jäsenvaltiot ovat toimivaltaisia siinä määrin kuin perustamissopimus, ja erityisesti sen 55, 56, 66, 223 ja 224 artikla, antaa niille toimivallan turvautua tällaisiin toimenpiteisiin yhteisön yhdenmukaisen sääntelyn puuttuessa.

Neuvosto katsoo, että yhteisön ja jäsenvaltioiden rinnakkaista osallistumista vahvistettuun asiakirjaan ei tule saattaa kyseenalaiseksi, ja tämä johtuu jo mainitun säädöksen sisällöstä sinänsä. Sen mukaisesti kuin yrityksiin sovellettavat säännökset kuuluvat yhteisön tai kansallisen toimivallan alaan, yhteisö tai jäsenvaltiot voivat kukin osaltaan sitoutua kansainvälisen tason sopimuksiin.

Komission mukaan pidettäessä perustamissopimuksen 113 artiklaa ainoana oikeudellisena perustana ehdotetun säädöksen antamiseksi, olisi yhteisöllä yksinomainen toimivalta päättääosallistumisesta kolmanteen päätökseen. Tämä saattaisi aiheuttaa epäilyksiä, jos kansallinen kohtelu ei koske ainoastaan yhteisön säädöksiä vaan myös kansallisia säädöksiä, joista useat eivät mahdollisesti koskaan tule yhdenmukaistamisen kohteeksi.

Kuitenkin yleisesti on hyväksyttävä, että yhteisön tekemällä sopimuksella voi olla tällaisia seurauksia kansallisella tasolla. Siten yhteisön myöntämä suosituimmuusasema vaikuttaa kansallisen lainsäädännön soveltamiseen erityisesti tulliasioiden osalta ennen tämän oikeusalueen yhdenmukaistamista ja yhtenäistämistä. Samoin yhteisön tekemä sopimus kaupan teknisistä esteistä (neuvoston 10 päivänä joulukuuta 1979 tekemä päätös 80/271/ETY, joka koskee 1973 — 1979 pidetyissä kaupallisista neuvotteluista peräisin olevien monenvälisten sopimusten tekemistä, EYVL 1980 L 71, s. 1) olisi koskenut kansallisten säännösten alaan kuuluvia yhdenmukaistamatta olevia osa-alueita.

Vaikka jäsenvaltioilla on asiassa sisäistä toimivaltaa, ei tämä välttämättä tarkoita sitä, että niillä vastaavasti olisi myös ulkoista toimivaltaa; komissio kutsuukin tällaista tulkintaa asian AETR vastakkaistulkinnaksi.

Lopuksi, jos on turvauduttava perustamissopimuksen 113 artiklan rinnalla 57 ja 100 a artiklaan, yhteisön lainsäätäjällä on asiassa harkintavaltaa lausunnon 1/76 mukaisesti sen osalta, tekeekö se itse kaikki OECD:n puitteissa tehtävät sitoumukset vai onko myös jäsenvaltioilla tietyssä määrin toimivaltaa niillä alueilla, joita yhteisön säännökset eivät koske.

Pa^mentti katsoo, että jäsenvaltiot ovat toimivaltaisia osallistumaan yhteisön rinnalla kolmanteen päätökseen, mutta se ei mainitse tätä näkökantaa kuin oikeudellista perustaa koskevassa arvioinnissaan.

Yhteisöjen tuomioistuimen kannanotto

I

1 Belgian kuningaskunnan ETYin perustamissopimuksen 228 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan nojalla (sellaisena kuin se on EY:n perustamissopimuksen 228 artiklan 6 kohdassa) esittämä lausuntopyyntö koskee sekä kysymystä sen neuvoston päätöksen oikeudellisesta perustasta, jolla yhteisö liittyy taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestön neuvoston korjattuun kolmanteen päätökseen kansallisesta kohtelusta (jäljempänä kolmas päätös ja OECD), ja kysymystä yhteisön yksinomaisesta tai jaetusta toimivallasta mainittuun päätökseen osallistumiseksi.

2 Kolmas päätös on tehty OECD: ssa, ja se koskee sen jäsenvaltioiden alueelle sijoittautuneiden ulkomaisessa määräysvallassa olevien yritysten kohtelua. Kolmas päätös kuuluu osana ”vahvistettuun asiakirjaan kansallisesta kohtelusta”, joka muodostuu toisaalta korjatusta kansallisen kohtelun osasta, joka on vuonna 1976 annetussa julistuksessa kansainvälisestä investointitoiminnasta ja monikansallisista yrityksistä (jäljempänä korjattu julistus) sekä liitepäätöksistä, joihin nyt kysymyksessä oleva kolmas päätös kuuluu.

3 Korjatussa julistuksessa OECD:n jäsenvaltiot sekä yhteisö sen toimivaltaan kuuluvilla aloilla pyrkivät takaamaan niiden alueella toimiville ulkomaisille yrityksille tai toisen jäsenvaltion kansalaisten suorassa tai epäsuorassa määräysvallassa oleville yrityksille yhtäläisen kohtelun kuin samoissa oloissa toimiville kansallisille yrityksille, vaikka tietyt poikkeukset ja varaumat tämän kohtelun osalta ovat mahdollisia.

4 Kolmannessa päätöksessä osapuolet sitoutuvat erityisesti noudattamaan ilmoitusja tutkintamenettelyä OECD:n puitteissa niiden toimenpiteiden osalta, jotka poikkeavat kansallisesta kohtelusta tai jotka vaikeuttavat kansallisen kohtelun toteuttamista.

5 Komission suosituksesta neuvosto valtuutti sen 28.5.1990 neuvottelemaan OECD: ssa kansallista kohtelua koskevan päätöksen tekemiseksi. Komissio antoi 27.11.1991 neuvostolle tiedonannon neuvottelujen tuloksista sekä päätösehdotuksen yhteisön osallistumisesta kolmanteen päätökseen, joka perustui perustamissopimuksen 57 ja 113 artiklaan.

6 OECD:n neuvoston tehdessä kolmatta päätöstä joulukuussa 1991 Alankomaiden kuningaskunnan edustaja — Alankomaat oli tuolloin yhteisöjen neuvoston puheenjohtajamaana — huomautti, että siltä osin kuin mainittu päätös kuuluu yhteisön toimivaltaan, se sitoisi yhteisön jäsenvaltioita vasta yhteisön liityttyä päätökseen. Samassa tilaisuudessa komission edustaja ilmoitti, että yhteisö aikoo liittyä kolmanteen päätökseen vaadittavien yhteisön oikeuden menettelyjen tultua täytetyiksi ja että yhteisö liittyisi toimivaltaansa kuuluvilta osilta korjatun julistuksen kansallista kohtelua koskevaan osaan.

7 Belgian kuningaskunta esitti lausuntopyyntönsä 4.9.1992. Lausuntoa pyydetään seuraavista kysymyksistä: ”— Onko komission ehdottama kaksinkertainen oikeudellinen perusta (57 ja 113 artikla) perusteltu yhteisön osallistumista kolmanteen päätökseen koskevan neuvoston päätöksen osalta? — Jos vastaus on ensimmäisen kysymyksen osalta kielteinen, mikä olisi oikea oikeudellinen perusta? — Onko yhteisön toimivalta osallistua kolmanteen päätökseen yksinomaista vai onko jaettu toimivalta jäsenvaltioiden kanssa perusteltua?”

II

8 Aluksi on otettava huomioon, että korjattu julistus ei ole oikeudellisesti velvoittava asiakirja. Sitä vastoin nyt esillä olevan lausuntopyynnön kohteena oleva kolmas päätös velvoittaa OECD:n jäsenvaltioita ja myös yhteisöä tähän päätökseen liittymisen jälkeen. Siten päätös on tässä vaiheessa samaistettava yhteisön ja kolmansien maiden väliseen suunniteltuun sopimukseen. Itse asiassa yhteisöjen tuomioistuin totesi 11.11.1975 antamassaan lausunnossa (Kok. 1975, s. 1355 ja erityisesti s. 1360), että edellä mainittu säädös pyrkii viittaamalla ”sopimukseen” käyttämään tätä käsitettä yleisessä merkityksessä tarkoittaen kaikkia kansainvälisen oikeuden subjektien velvoittavia sitoumuksia. Sen vuoksi nyt esillä oleva lausuntopyyntö koskee ainoastaan kolmatta päätöstä.

9 Neuvosto on kuitenkin pyytänyt yhteisöjen tuomioistuinta soveltamaan analogisesti erityisesti työjärjestyksen 91 artiklaa ja on esittänyt vaatimuksen lausuntopyynnön jättämisestä tutkimatta. Neuvosto on erityisesti korostanut, etteivät lausuntopyynnön kaksi ensimmäistä yhteisöjen tuomioistuimelle osoitettua kysymystä koske kolmannen päätöksen yhdenmukaisuutta perustamissopimuksen säännösten kanssa eikä yhteisön ja sen toimielinten toimivaltaa tässä suhteessa, vaan lausuntopyyntöä koskevan perustamissopimuksen 228 artiklan soveltamisalan ulkopuolista ongelmaa eli kysymystä oikeudellisesta perustasta. Kolmas kysymys käsittelee hyvinkin toimivallan jakoa yhteisön ja jäsenvaltioiden välillä. Toisaalta tähän kysymykseen annettava vastaus on riippuvainen vastauksesta kahteen ensimmäiseen kysymykseen; toisaalta vaikka kysymystä arvioitaisiin erillisenä, on yhteisöjen yksinomaista tai jaettua toimivaltaa koskeva kysymys perusteeton, sillä jäsenvaltioiden toimivaltaa ei ole asetettu kyseenalaiseksi. Tämän kysymyksen esittämisellä pyritään ainoastaan oikeuttamaan lausuntopyyntö perustamissopimuksen 228 artiklan nojalla, ja siten kysymys merkitsee itse asiassa oikeudenkäyntimenettelyn väärinkäyttöä.

10 Usea hallitus on kannanotossaan esittänyt varauksia niiden kysymysten tutkittavaksi ottamisesta, jotka koskevat oikeudellisen perustan valitsemista sopimuksen solmimiseksi annettavalle säädökselle. Espanjan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset ovat katsoneet, että tällaisen säädöksen oikeudellinen perusta voidaan kyseenalaistaa perustamissopimuksen 173 artiklan kumoamiskanteella, mutta sitä ei tulisi käsitellä perustamisopimuksen 228 artiklan mukaisessa lausuntopyyntömenettelyssä.

11 Tässä suhteessa on otettava huomioon, että työjärjestyksen 91 artiklan säännökset eivät sovellu yhteisöjen tuomioistuimen perustamisopimuksen 228 artiklan mukaista lausuntomenettelyä sovellettaessa. Itse asiassa 91 artiklan tarkoituksena on antaa yhteisöjen tuomioistuimelle mahdollisuus ratkaista tietyt edellytykset ja asiat ennen varsinaisen pääasian käsittelyä. Lausuntomenettelyssä ei selvästikään pyritä tällaiseen tulokseen. Siten neuvosto ei voi vedota työjärjestyksen 91 artiklan säännöksiin esittääkseen vaatimuksen lausuntopyynnön jättämisestä tutkimatta. Kuitenkin ottaen huomioon edellä mainitut kannanotot yhteisöjen tuomioistuimen on selvitettävä, voidaanko nyt esillä oleva lausuntopyyntö ottaa tutkittavaksi.

12 Kuten Belgian hallitus huomautti suullisessa käsittelyssä, on tässä suhteessa otettava huomioon, että lausuntopyyntö koskee yhteisön oikeuden säännösten nojalla yhteisön ja jäsenvaltioiden toimivaltaa OECD:n kansallisesta kohtelusta antamien säädösten alalla siten, että tähän kysymykseen annettava vastaus on riippuvainen niistä yhteisön oikeuden säännöksistä, jotka antavat toimielimille toimivallan osallistua kolmanteen päätökseen.

13 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisöjen tuomioistuimen voi 228 artiklan nojalla antamassaan lausunnossa käsitellä kysymyksiä — kuten esillä olevassa tapauksessa — jotka koskevat toimivallan jakoa yhteisön ja jäsenvaltioiden välillä (ks. viimeisimpänä 15.11.1994 annettu lausunto 1/94, 9 kohta, Kok. 1994, s. I-5267, sekä edellä mainittu oikeuskäytäntö).

14 Vastauksena Espanjan ja Yhdistyneen kuningaskunnan kielteisiin näkemyksiin on todettava, että vaikka tietyt kysymykset voitaisiin käsitellä toista oikeudenkäyntimenettelyä käyttäen erityisesti soveltaen perustamissopimuksen 173 artiklan mahdollisuutta nostaa kumoamiskanne, ei tämä sulje pois mahdollisuutta pyytää yhteisöjen tuomioistuimen lausuntoa 228 artiklan nojalla. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut edellä mainitussa lausunnossaan 1/75, on lausuntomenettelyyn hyväksyttävä jokainen kysymys, johon voidaan soveltaa oikeusharkintaa siltä osin kuin epäillään sopimuksen asiallista tai muodollista yhteensoveltuvuutta perustamissopimuksen määräysten kanssa.

15 Näissä oloissa yhteisöjen tuomioistuimen on annettava lausunto nyt esillä olevasta lausuntopyynnöstä.

III

16 Neuvosto katsoo myös, että lausuntopyynnössä käytetään ilman lupaa ja sen sisäisen työjärjestyksen 18 artiklaa loukaten tiettyjä asiakirjoja ja luottamuksellisia tietoja sen eri elinten toiminnasta. Neuvosto pyytää, että yhteisöjen tuomioistuin ei ota huomioon tällaista materiaalia.

17 Tässä suhteessa yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että kysymyksessä olevilla asiakirjoilla ja tiedoilla ei ole merkitystä asiassa, joten ne voidaan jättää ottamatta huomioon heti alkuun.

IV

18 Belgian kuningaskunta katsoo lausuntopyynnössään, että yhteisön osallistuminen kolmanteen päätökseen kuuluu yhteisön yksinomaiseen toimivaltaan, joka sillä on perustamissopimuksen 113 artiklan nojalla kauppapolitiikassa. Ehdotettuaan neuvostolle päätöksen tekemistä yhteisön osallistumisesta kolmanteen päätökseen perustamissopimuksen 57 ja 113 artiklan nojalla, komissio katsoo yhteisöjen tuomioistuimelle esittämässään kannanotossa, että perustamissopimuksen 113 artiklan olisi oltava ainoa oikeudellinen perusta ehdotetun päätöksen tekemiseksi ja että yhteisö on yksinomaisesti toimivaltainen asian suhteen.

19 Kannanottoja esittäneet jäsenvaltiot ja parlamentti katsovat, ettei perustamissopimuksen 113 artikla voi antaa yhteisölle kolmannen päätöksen alalla mitään toimivaltaa.

20 Näiden vastakkaisten kannanottojen vuoksi on otettava kantaa EY:n perustamissopimuksen 113 artiklaan, jonka määräykset ovat asiallisesti samat kuin ETY:n perustamissopimuksen 113 artiklassa, ottaen huomioon kolmannen päätöksen kattamat asiat. Koska tämän päätöksen luonne on pelkästään menettelyllinen, yhteisöjen tuomioistuimen arvioinnin on katettava päätöksen pohjana oleva aineellinen määräys, nimittäin kansallista kohtelua koskeva korjatun julistuksen II artiklan 1 kohta.

21 Määräys koskee sellaisia yrityksiä, huolimatta niiden toimialasta, jotka toimivat nimenomaisesti tytäryhtiöiden ja haarakonttoreiden yhteisön jäsenvaltion alueella ja jotka omistaa tai joissa määräysvaltaa harjoittaa toisen OECDrn jäsenvaltion kansalainen.

22 On todettava, että II artiklan 4 kohdan mukaisesti korjattu julistus ei koske OECD:n jäsenvaltioiden oikeutta säännellä ulkomaisten investointien hyväksymistä tai ulkomaisten yritysten sijoittautumisoikeutta.

23 Kansainvälisen investointitoiminnan ja monikansallisten yritysten komitean raportissa [C/MIN(91) 7/ANN2], jolla pyrittiin julistuksen korjaamiseen, luetellaan viisi kansallisen kohtelun soveltamisaluetta, nimittäin 1) julkiset hankinnat, 2) julkiset tuet ja avustukset, 3) paikallisten luottojen saatavuus, 4) verovelvoitteet sekä 5) investointeihin sovellettava järjestelmä, johon eivät kuitenkaan kuulu suorat investoinnit sekä välittömässä määräysvallassa olevien haarakonttoreiden investoinnit eli haarakonttoreiden, joiden emoyhtiö on toisessa valtiossa.

24 Jos edellä mainitun mukaisesti kansallisen kohtelun sääntö koskisi pääasiallisesti ulkomaisessa määräysvallassa olevien yritysten osallistumista sen jäsenvaltion talouselämään, jossa ne toimivat, ei voida katsoa, että sääntö soveltuisi myös niiden kolmansien maiden ja jäsenvaltioiden kanssa käytävään kauppaan, joka on yhteisön yhteisen kauppapolitiikan kohteena.

25 Ulkomaisessa määräysvallassa olevien yritysten osallistumisesta yhteisön sisäiseen kauppaan on vain todettava, että kaupankäynti kuuluu sisämarkkinoita koskevien säädösten soveltamisalaan eikä yhteisön yhteisen kauppapolitiikan alaan.

26 Siten kansallisen kohtelun sääntö koskee vain osittain kolmansien maiden kanssa käytävää kauppaa: se koskee samalla lailla, tai jopa enemmän yhteisön sisäistä kaupankäyntiä kuin kansainvälistä kauppaa.

27 Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut edellä mainitun lausuntonsa 1/94 48—52 kohdassa, kuljetusalan kansainväliset sopimukset kuuluvat yhteisen kuljetuspolitiikan eikä yhteisen kauppapolitiikan piiriin. Siltä osin kuin on kysymys ehdoista ulkomaisessa määräysvallassa olevien yritysten osallistumiselle kansainvälisiin kuljetuksiin kolmansien maiden kanssa, kansallista kohtelua koskeva sääntö on myös perustamissopimuksen 113 artiklan soveltamisalan ulkopuolella.

28 Edellä mainitusta seuraa, että perustamissopimuksen 113 artikla ei anna yhteisölle yksinomaista toimivaltaa kolmanteen päätökseen osallistumiseksi.

V

29 Komissio toteaa toissijaisesti, että yhteisön osallistuminen kolmanteen päätökseen voisi perustua 113 artiklan lisäksi myös 57 artiklaan ja vielä toissijaisemmin 100 a artiklaan. Näissä kahdessa olettamuksessa voitaisiin soveltaa asian AETR oikeusharkintaa (asia 22/70, komissio v. neuvosto, tuomio 31.3.1971, Kok. 1971, s. 263) sekä 26.4.1977 annetusta lausunnosta 1/76 (Kok. 1977, s. 741) ilmeneviä periaatteita, joiden mukaan perustamissopimuksen nimenomaisten säännösten puuttuessa yhteisön ulkoinen toimivalta on johdettavissa sen sisäisestä toimivallasta. Komissio katsoo, että hyväksyttäessä tämä olettamus olisi yhteisön lainsäätävillä toimielimillä harkintavaltaa nyt esillä olevassa tapauksessa sen suhteen, ottaako yhteisö vastattavakseen OECD: ssa tehdyistä sitoumuksista yksinomaisesti vai onko jäsenvaltioille annettava toimivaltaa yhteisön oikeuden ulkopuolisilla alueilla.

30 Useat kannanottonsa esittäneet hallitukset samoin kuin Euroopan parlamentti katsovat, että kolmannen päätöksen alaan kuuluvat asiat eivät perustu perustamissopimuksen 113 artiklaan vaan muihin perustamissopimuksen säännöksiin. Tällaisina muina perusteina on mainittu 54 artiklan 2 kohta, 57 artiklan 2 kohta, 75, 84, 92, 93, 98, 99, 100 ja 100 a artikla. Kreikan, Ranskan ja Alankomaiden hallitukset ovat katsoneet, että perustamissopimuksen 235 artiklan käyttäminen olisi myös tarpeellista. Kannanottonsa esittäneet hallitukset sekä Euroopan parlamentti ovat samaa mieltä siitä, että joka tapauksessa toimivalta osallistua kolmanteen päätökseen on jaettu yhteisön ja jäsenvaltioiden välillä.

31 Tässä suhteessa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ja viimeisimpänä edellä mainitusta lausunnosta 1/94 (77 kohta) ilmenee, että yhteisön yksinomainen ulkoinen toimivalta ei ole johdettavissa ipso facto sen sisäisestä toimivallasta antaa säädöksiä. Kuten on korostettu edellä mainitussa asiassa AETR annetussa tuomiossa (17 ja 18 kohta), jäsenvaltiot yksinään tai kollektiivisesti toimien voivat tehdä sitoumuksia kolmansien maiden kanssa niin kauan kuin annetaan yhteisön säädöksiä asiasta, joihin tällaiset sitoumukset voisivat vaikuttaa.

32 Tosiasia on, että yhteisöjen tuomioistuin katsoi edellä mainitussa lausunnossaan 1/76, että yhteisö voi olla ulkoisesti toimivaltainen sisäisen toimivallan perusteella, vaikka asiasta ei olisi ensin annettu sisäistä säädöstä, ja tällainen ulkoinen toimivalta voi muodostua yksinomaiseksi. Näin on kuitenkin vain silloin kun sopimuksen solmiminen on perustamissopimuksen päämäärien toteuttamiseksi välttämätöntä eikä näitä päämääriä voi saavuttaa itsenäisten säädösten antamisella (ks. edellä mainittu lausunto 1/94, 85 kohta). Nyt esillä olevassa tapauksessa ei kuitenkaan ole kysymys tästä, mitä ei olekaan asetettu kyseenalaiseksi.

33 Siten on tutkittava, onko kolmannen päätöksen soveltamisalalla jo annettu sisäisiä säädöksiä ulkomaisessa määräysvallassa olevien yritysten kohtelusta tai säädöksiä antaen yhteisön toimielimille toimivallan neuvotella kolmansien maiden kanssa tai säädöksiä, joilla yhdenmukaistetaan säännökset itsenäisestä ammatinharjoittamisesta eri jäsenmaissa. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan (ks. ertyisesti19.3.1993 annettu lausunto 2/91, Kok. 1993, s. I-1061 sekä edellä mainittu lausunto 1/94) näissä oletetuissa tapauksissa yhteisöllä on yksinomainen toimivalta tehdä kansainvälisiä sitoumuksia.

34 Toisaalta on otettava huomioon, että vaikka yhteisö on antanut säädöksiä, joilla se saa yksinomaisen ulkoisen toimivallan edellä mainitun oikeuskäytännön mukaisesti ja erityisesti EY:n perustamissopimuksen 57 artiklan 2 kohdan, 75, 84 ja 100 a artiklan perusteella, eivät nämä säädökset koske kaikkia kolmannen päätöksen soveltamisalaan kuuluvia alueita.

35 Siten on katsottava, että yhteisö on toimivaltainen osallistumaan kolmanteen päätökseen, mutta tämä toimivalta ei kata kaikkia päätöksen soveltamisalaan kuuluvia asioita.

36 Mitä tulee perustamissopimuksen 235 artiklaan, jonka mukaan yhteisö voi täydentää toimivaltaansa nimenomaisesti tai hiljaisesti päämääriensä toteuttamiseksi, yhteisö ei voi kuitenkaan luoda itselleen yksinomaista toimivaltaa kansainvälisellä tasolla. Jos ei oteta huomioon sitä tilannetta, jossa sisäistä toimivaltaa on käytettävä yhdessä ulkoisen toimivallan kanssa, ei yksinomaista ulkoista toimivaltaa voi johtaa sisäisestä toimivallasta, jos sitä ei käytetä, ja sama koskee myös 235 artiklaa (ks. edellä mainittu lausunto 1/94, 89 kohta). Sitä paitsi on muistettava, että yhdenmukaisen oikeuskäytännön perusteella (ks. viimeisimpänä yhdistetyt asiat C-51/89, C-90/89 ja C-94/89, Yhdistynyt kuningaskunta ym. v. neuvosto, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 11.6.1991, Kok. 1991, s. I-2757, 6 kohta) 235 artiklan käyttäminen oikeudellisena perustana on perusteltua vain, mikäli mikään muu perustamissopimuksen säännös ei anna toimielimille tarvittavaa toimivaltaa kysymyksessä olevan säädöksen antamiseen.

Näillä perusteilla

YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN

toimien kokoonpanossa: presidentti G. C. Rodríguez Iglesias, jaostojen puheenjohtajat F. A. Schockweiler, P. J. G. Kapteyn ja C. Gulmann, G. F. Mancini (esittelevä tuomari) sekä tuomarit C. N. Kakouris, J. C. Moitinho de Almeida, J. L. Murray, D. A. O. Edward,

ensimmäinen julkisasiamies F. G. Jacobs, julkisasiamiehet C. O. Lenz, G. Tesauro, G. Cosmas, P. Léger ja M. Elmer,

on antanut seuraavan lausunnon:

1) Yhteisö on toimivaltainen osallistumaan OECD:n korjattuun kolmanteen päätökseen.

2) Toimivalta mainittuun päätökseen osallistumisen suhteen on yhteisön ja jäsenvaltioiden jaettua toimivaltaa.

Rodríguez Iglesias

Schockweiler

Kapteyn

Gulmann

Mancini

Kakouris

Moitinho de Almeida

Murray

Edward

Annettiin Luxemburgissa, 24 päivänä maaliskuuta 1995.

Kirjaaja

R.Grass

Presidentti

G.C. Rodríguez Iglesias