ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Oberlandesgerichts Düsseldorf (Saksa) on esittänyt 27.12.2021 – Beverage City & Lifestyle GmbH ym. v. Advance Magazine Publishers, Inc.

(Asia C-832/21)

(2022/C 119/34)

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Oberlandesgericht Düsseldorf

Pääasian asianosaiset

Valittajat: Beverage City & Lifestyle GmbH, MJ, Beverage City Polska Sp.z.o.o. ja FE

Vastapuoli: Advance Magazine Publishers, Inc.

Ennakkoratkaisukysymykset

Oberlandesgericht Düsseldorf esittää Euroopan unionin tuomioistuimelle asetuksen (EU) 2017/1001 (1) 122 artiklan, luettuna yhdessä tuomioistuimen toimivallasta sekä asetuksen (EU) N:o 1215/2012 (2) (jäljempänä asetus N:o 1215/2012) 8 artiklan 1 alakohdan kanssa, tulkinnasta seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:

”Onko kanteiden välillä asetuksen N:o 1215/2012 8 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettu ’niin läheinen liittymä’, että niiden käsitteleminen ja ratkaiseminen yhdessä on toivottavaa, jotta kanteiden käsitteleminen eri oikeudenkäynneissä ei johtaisi ristiriitaisiin tuomioihin, jos EU-tavaramerkin loukkaamisen vuoksi nostetun loukkauskanteen tapauksessa yhteyden muodostaa se, että yhteen jäsenvaltioon (tässä: Puolaan) sijoittautunut vastaaja on toimittanut EU-tavaramerkkiä loukkaavia tavaroita toiseen jäsenvaltioon (tässä: Saksaan) sijoittautuneelle vastaajalle, jonka oikeudellinen edustaja, jota vastaan on samoin nostettu loukkauskanne EU-tavaramerkin loukkauksen perusteella, on perusvastaaja, jos asianosaisia yhdistää ainoastaan pelkkä toimitussuhde eikä niiden välillä ole muuta oikeudellista tai tosiasiallista tiiviimpää yhteyttä?”

(1) Euroopan unionin tavaramerkistä 14.6.2017 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) 2017/1001 (EUVL 2017, L 154, s. 1).

(2) Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 1215/2012 (EUVL 2012, L 351, s. 1).
1)

Onko sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 883/2004 (1) 13 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohtaa, maantieliikenteen harjoittajan ammatin harjoittamisen edellytyksiä koskevista yhteisistä säännöistä ja neuvoston direktiivin 96/26/EY kumoamisesta 21.10.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1071/2009 (2) 3 artiklan 1 kohdan a alakohtaa ja 11 artiklan 1 kohtaa sekä maanteiden kansainvälisen tavaraliikenteen markkinoille pääsyä koskevista yhteisistä säännöistä 21.10.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1072/2009 (3) 4 artiklan 1 kohdan a alakohtaa tulkittava siten, että siitä seikasta, että yritys on saanut Euroopan unionin jäsenvaltiossa asetuksen (EY) N:o 1071/2009 ja asetuksen (EY) N:o 1072/2009 mukaisen maantieliikenteen harjoittamista koskevan luvan, ja että sillä siten on oltava tosiasiallinen ja pysyvä toimipaikka kyseisessä jäsenvaltiossa, seuraa, että tällöin on kiistattomasti osoitettu, että sen kotipaikka on kyseisessä jäsenvaltiossa asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan 1 kohdassa tarkoituksessa merkityksessä, sovellettavan sosiaaliturvajärjestelmän määrittämiseksi, ja sitooko kyseinen toteamus työskentelyvaltion viranomaisia?
1)

Onko SEUT 20 artikla, luettuna yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 7 artiklan kanssa, esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa 22 vuotta täyttäneet henkilöt lähtökohtaisesti menettävät jäsenvaltion kansalaisuutensa suoraan lain nojalla, jos he ovat syntyneet jäsenvaltion ulkopuolella, eivät ole koskaan asuneet jäsenvaltiossa eivätkä oleskelleet siellä yhteenkuuluvuutta kyseisen jäsenvaltion kanssa ilmentävissä olosuhteissa, minkä seurauksena he menettävät samalla unionin kansalaisuutensa ja siihen liittyvät oikeudet, paitsi jos heillä on myös jonkin muun jäsenvaltion kansalaisuus, kun otetaan huomioon, että pääasiassa kyseessä olevasta lainsäädännöstä seuraa, että a) yhteenkuuluvuuden jäsenvaltion kanssa oletetaan muodostuvan yhteensä yhden vuoden jäsenvaltiossa oleskelun perusteella, b) jäsenvaltion kansalaisuus on mahdollista säilyttää lievennetyin edellytyksin, jos kansalaisuuden säilyttämistä koskeva hakemus tehdään ennen 22-vuotissyntymäpäivää, ja tällöin toimivaltaiset viranomaiset arvioivat kansalaisuuden menettämisen seurauksia, ja c) menetetyn kansalaisuuden palauttaminen 22-vuotissyntymäpäivän jälkeen on mahdollista ainoastaan kansalaistamismenettelyssä, johon sisältyy lukuisia edellytyksiä, kuten yhtäjaksoinen pitkäkestoinen oleskelu jäsenvaltiossa, mutta oleskelun kestoa koskevasta edellytyksestä voidaan jäsenvaltion entisten kansalaisten kohdalla jossain määrin poiketa?
2)

Onko direktiivin 93/13/ETY 4 artiklan 2 kohta esteenä sellaiselle kansalliselle oikeuskäytännölle, jossa sen arvioimiseksi, onko kiinnelainaa tai -luottoa koskevan sopimuksen olennaista osaa sääntelevä ehto selkeä ja ymmärrettävä, otetaan huomioon muun muassa kyseisen ehdon yleinen tuntemus kuluttajien keskuudessa, pakolliset tiedot, jotka rahalaitos on velvollinen antamaan mahdolliselle lainanottajalle vakiomuotoisia tietosivuja koskevan sääntelyn mukaisesti, pankkilaitosten mainonta, se, että keskivertokuluttaja kiinnittää kyseiseen palkkioon erityistä huomiota, koska se on osa hintaa, joka on maksettava kokonaisuudessaan lainan alkuhetkellä, ja koska se muodostaa merkittävän osan lainan saannin edellyttämästä taloudellisesta uhrauksesta, ja jossa katsotaan, että ehdon sanamuodon, sen sijainnin ja sen rakenteen perusteella voidaan todeta, että se on sopimuksen olennainen osa?
I.

Onko direktiivi 2011/92/EU (1), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2014/52/EU (2), esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan ”kaupunkirakentamishankkeiden” ympäristövaikutusten arvioinnin tekeminen edellyttää sekä sellaisten raja-arvojen ylittymistä, joiden mukaan käytettävän pinta-alan on oltava vähintään 15 hehtaaria ja bruttokerrosalan vähintään 150 000 m2, että sitä, että kyseessä on rakennushanke, joka koskee kokonaisuudessaan monitoiminnallista rakentamista, joka käsittää ainakin asuin- ja liikekiinteistöjä, mukaan lukien niiden osalta suunnitellut kadut ja infrastruktuuri, ja jonka vaikutusalue on hankkeen käsittämää aluetta laajempi? Onko tässä yhteydessä merkitystä sillä, että kansallisessa oikeudessa on määritetty erityiset kriteerit — huvipuistoille, urheilustadioneille tai golfkentille (tietystä pinta-alasta tai tietystä parkkipaikkojen lukumäärästä alkaen) — teollisuus- tai yrityspuistoille (tietystä pinta-alasta alkaen) — ostoskeskuksille (tietystä pinta-alasta tai tietystä parkkipaikkojen määrästä alkaen) — majoitusliikkeille, kuten hotelleille tai lomakylille, sekä niiden oheistiloille (tietystä vuodepaikkojen lukumäärästä tai tietystä pinta-alasta alkaen, tämä koskee kuitenkin ainoastaan suljettujen asutusalueiden ulkopuolisia alueita) ja — julkisille pysäköintialueille tai -halleille (tietystä parkkipaikkojen lukumäärästä alkaen)?
3)

Mikäli näihin kysymyksiin vastataan kieltävästi ja/tai kun otetaan huomioon oikeusvarmuuden periaate, voidaanko ottaa tutkittavaksi sellainen verovelvollisen, joka on velvollinen maksamaan arvonlisäveron ja siihen liittyvät kulut, esittämä vaade, joka kohdistuu luonnollisiin henkilöihin, joiden ei ole todettu olevan verovelvollisen asemassa ja jotka ovat sopimuspuolia oikeuskelpoisuutta vailla olevasta yhteenliittymästä tehdyssä sopimuksessa, joka on tehty verovelvollisen kanssa, joka on velvollinen suorittamaan myynteihin sisältyvän veron, joka hänen olisi pitänyt suorittaa, kun otetaan huomioon, että yhteenliittymäsopimusta ei rekisteröity veroviranomaisissa ennen toiminnan aloittamista, ja joka koskee oikeutta saada sellainen osuus verosta, joka on määritetty yhteenliittymäsopimuksessa osakkaille tehtävän voitonjaon osalta, kun kyse on verovelvollisen velvollisuudesta maksaa arvonlisävero ja siihen liittyvät kulut?
C 490/23

Kanne 28.9.2021 – Euroopan komissio v. Puolan tasavalta

(Asia C-601/21)

(2021/C 490/24)

Oikeudenkäyntikieli: Puola

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamiehet: A. Stobiecka-Kuik, G. Wils ja P. Ondrůšek)

Vastaaja: Puolan tasavalta

Vaatimukset

Kantaja vaatii, että unionin tuomioistuin

— toteaa, ettei Puolan tasavalta ole noudattanut julkisista hankinnoista annetun direktiivin 2014/24/EU (1) 1 artiklan 1 ja 3 kohdan ja 15 artiklan 2 ja 3 kohdan, luettuna yhdessä SEUT 346 artiklan 1 kohdan a alakohdan kanssa, mukaisia velvoitteitaan, kun se on ottanut käyttöön poikkeuksia, jotka liittyvät tiettyjen asiakirjojen, painotuotteiden, leimojen ja merkintöjen tuotantoon ja joista ei säädetä direktiivissä 2014/24/EU

— velvoittaa Puolan tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Kun Puola pani täytäntöön direktiivin 2014/24, se jätti laajalti asiakirjojen, painotuotteiden, leimojen ja merkintöjen tuotannon tässä direktiivissä säädettyjen menettelyjen soveltamisalan ulkopuolelle. Puolan tekemät poikkeukset koskevat julkisia asiakirjoja (kuten esimerkiksi kansallisia henkilökortteja, passeja ja merimiesten meripalvelukirjoja); veromerkkejä, lainmukaisia merkintöjä ja ajoneuvon tarkastusmerkkejä; äänestyslippuja ja holografisia merkintöjä äänioikeustodistuksissa; mikroposessoreita, jotka sisältävät julkisten asiakirjojen hallintaan tarkoitettuja ohjelmistoja; ja tietojenkäsittelyjärjestelmiä ja tietokantoja, jotka ovat olennaisia julkisten asiakirjojen käytölle. Komission mukaan näiden poikkeuksien käyttöönotto johtaa direktiivin 2014/24 rikkomiseen, koska tämän direktiivin soveltamisalaa on rajoitettu tavalla, jota direktiivin 2014/24 säännökset tai SEUT 346 artikla eivät oikeuta. Komissio nojautuu unionin tuomioistuimen tuomioon C-187/16, komissio v. Itävalta, tärkeänä ennakkotapauksena tältä osin.

Oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä Puola on väittänyt, että on tarpeen suojella virallisten asiakirjojen turvallisuutta. Vaikka komissio myöntää, että on tarpeen taata näiden asiakirjojen turvallisuus ja aitous, se katsoo, ettei Puola ole osoittanut, ettei edellytettyä suojaa, joka sisältää suojan väärentämistä vastaan tai henkilötietojen suojaa koskeviin säännöksiin liittyvän suojan, ei voida toteuttaa direktiivissä 2014/24 säädetyn julkisen hankintamenettelyn yhteydessä.

(1) EUVL 2014, L 94, s. 65.
3)

Jos toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi ja kun otetaan huomioon henkilöllisyyttä koskevien tietojen vähäinen arkaluonteisuus, se seikka, että vain näitä tietoja voidaan kerätä ainoastaan kansallisessa oikeudessa täsmällisesti, tyhjentävästi ja rajoittavasti määriteltyjen velvollisuuksien rikkomisen torjuntaa koskevia tarpeita varten, ja se seikka, että tuomioistuimen tai kolmannen hallinnollisen elimen, jolla on velvoittava toimivalta, suorittama jokaisen käyttäjän tietojen saantia koskeva systemaattinen valvonta olisi omiaan vaarantamaan sen julkisen palvelun tehtävän suorittamisen, joka on uskottu hallintoviranomaiselle, joka itse on riippumaton ja joka suorittaa tämän keräämisen, onko direktiivi esteenä sille, että tämä valvonta suoritetaan soveltuvilla tavoilla, kuten automaattisena valvontana, tarvittaessa sellaisen elimen sisäisen yksikön valvonnassa, joka tarjoaa takeet riippumattomuudesta ja puolueettomuudesta tästä keräämisestä vastaavien virkamiesten suhteen?
C 471/16

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Oberlandesgericht Düsseldorf (Saksa) on esittänyt 9.7.2021 – Orthomol pharmazeutische Vertriebs GmbH v. Verband Sozialer Wettbewerb e.V.

(Asia C-418/21)

(2021/C 471/23)

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Oberlandesgericht Düsseldorf

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Orthomol pharmazeutische Vertriebs GmbH

Vastapuoli: Verband Sozialer Wettbewerb e.V.

Ennakkoratkaisukysymykset

1) Missä olosuhteissa on kyse asetuksen 609/2013 (1) 2 artiklan 2 kohdan g alakohdan toisessa vaihtoehdossa tarkoitetuista muista lääketieteellisesti määritetyistä ravitsemuksellisista tarpeista, eli onko niiden edellytyksenä – ensimmäisessä vaihtoehdossa mainittujen tavallisten elintarvikkeiden tai niiden sisältämien tiettyjen ravintoaineiden tai aineenvaihduntatuotteiden puutteellisen, huonontuneen tai häiriintyneen nauttimisen, sulatuksen, imeytymisen, aineenvaihdunnan tai erittämisen ohella – se, että sairauden vuoksi on olemassa lisääntynyt ravitsemuksellinen tarve, joka on tarkoitus tyydyttää elintarvikkeella, vai onko riittävää se, että potilas [– –] saa yleisesti hyötyä nauttimalla kyseistä elintarviketta, koska sen sisältämät aineet estävät häiriön tai lievittävät sen oireita?

2) Siinä tapauksessa, että ensimmäiseen kysymykseen on vastattava jälkimmäisessä vaihtoehdossa tarkoitetulla tavalla: Edellyttääkö delegoidun asetuksen (2) 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu yleisesti hyväksytty tieteellinen aineisto joka tapauksessa satunnaistettua, lumekontrolloitua kaksoissokkotutkimusta, joka ei tosin koske kyseessä olevaa tuotetta sellaisenaan mutta joka tarjoaa vähintään lähtökohtia, jotka puoltavat ilmoitettuja vaikutuksia?

(1) Imeväisille ja pikkulapsille tarkoitetuista ruoista, erityisiin lääkinnällisiin tarkoituksiin tarkoitetuista elintarvikkeista ja painonhallintaan tarkoitetuista ruokavalionkorvikkeista ja neuvoston direktiivin 92/52/ETY, komission direktiivien 96/8/EY, 1999/21/EY, 2006/125/EY ja 2006/141/EY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/39/EY sekä komission asetusten (EY) N:o 41/2009 ja (EY) N:o 953/2009 kumoamisesta 12.6.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 609/2013 (EUVL 2013, L 181, s. 35

(2) Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 609/2013 täydentämisestä erityisiin lääkinnällisiin tarkoituksiin tarkoitettujen elintarvikkeiden koostumusta ja niistä annettavia tietoja koskevien erityisvaatimusten osalta 25.9.2015 annettu komission delegoitu asetus (EU) 2016/128 (EUVL 2016, L 25, s. 30).
Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Augstākā tiesa (Senāts) (Latvia) on esittänyt 30.8.2021 – SIA Mikrotīkls v. Valsts ieņēmumu dienests

(Asia C-542/21)

(2021/C 462/31)

Oikeudenkäyntikieli: latvia

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Augstākā tiesa (Senāts)

Pääasian asianosaiset

Valittaja: SIA Mikrotīkls

Vastapuoli: Valsts ieņēmumu dienests

Ennakkoratkaisukysymys

Onko tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 (1) liitteessä I olevaa yhdistettyä nimikkeistöä, sellaisena kuin kyseinen asetus on muutettuna 9.10.2012 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella N:o 927/2012 (2) ja 4.10.2013 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella N:o 1001/2013, (3) tulkittava siten, että yhdistetyn nimikkeistön alanimike 8517 70 11 voi sisältää antennit sellaisia reitityslaitteita varten, jotka on konfiguroitu käytettäviksi lähiverkoissa (LAN) ja/tai kaukoverkoissa (WAN)?

(1) EYVL 1987, L 256, s. 1.

(2) Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteen I muuttamisesta 9.10.2012 annettu komission täytäntöönpanoasetus (EU) N:o 927/2012 (EUVL 2012, L 304, s. 1.

(3) Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteen I muuttamisesta 4.10.2013 annettu komission täytäntöönpanoasetus (EU) N:o 1001/2003 (EUVL 2013, L 290, s. 1).
3)

Onko direktiivin 2001/29 2 artiklan a ja e alakohtaa ja 3 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 (2) 7 artiklan 2 alakohdan kanssa, tulkittava siten, että kun jäsenvaltiossa sijaitsevassa tuomioistuimessa nostetaan jäsenvaltiossa suojattuja tekijänoikeuksia ja tekijänoikeuden lähioikeuksien loukkaamista koskeva kanne, kyseinen tuomioistuin on – koska alueperiaate on esteenä jäsenvaltioiden tuomioistuinten toimivallalle ulkomailla tapahtuneiden oikeudenloukkausten osalta – toimivaltainen ratkaisemaan vain sellaista vahinkoa koskevan asian, joka on aiheutettu sen jäsenvaltion alueella, johon tuomioistuin kuuluu, vai voiko tai pitääkö tämän tuomioistuimen käsitellä myös tämän alueen ulkopuolella (maailmanlaajuisesti) tehdyt teot, joiden osalta tekijä väittää oikeuksiaan loukatun?
2)

Onko Dublin III -asetuksen eli asetuksen N:o 604/2013 27 artiklan 3 kohtaa, luettuna tarvittaessa Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa, tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan hakijan siirtämistä kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelemiseen toimivaltaiseksi todettuun valtioon koskevan päätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä koskeva hakemus lykkää siirron täytäntöönpanoa siihen asti, kunnes kyseinen lykkäämishakemus on ratkaistu, vain sillä edellytyksellä, että lykkäämishakemus on tehty erittäin kiireellisesti, jos hakijaan kohdistetaan maastapoistamis- tai palauttamistoimenpide, jonka täytäntöönpanon uhka on välitön, ja etenkin, jos häntä pidetään säilössä tai jos hänet on asetettu hallituksen valvontaan ja jos hän ei ole vielä hakenut kyseisen toimenpiteen täytäntöönpanon tavanomaista lykkäämistä yhdessä siitä nostetun kumoamiskanteen kanssa?
1)

Onko SEUT 36 artiklan toista virkettä, luettuna yhdessä Euroopan unionin tavaramerkistä 14.6.2017 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2017/1001 (1) 15 artiklan 1 kohdan sekä SEU 19 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan kanssa, tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltioiden kansallisten tuomioistuinten käytännölle, jonka mukaisesti tuomioistuimet: — tarkastellessaan tavaramerkin haltijan vaatimuksia, jotka koskevat EU-tavaramerkillä varustettujen tavaroiden tuonnin, viennin tai mainonnan kieltämistä tai tällaisten tavaroiden vetämistä pois markkinoilta — päättäessään turvaamismenettelyssä EU-tavaramerkillä varustettujen tavaroiden takavarikoinnista viittaavat ratkaisuissaan ”tavaroihin, joita tavaramerkin haltija tai joku muu hänen suostumuksellaan ei ole saattanut markkinoille Euroopan talousalueella”, minkä seurauksena sen määrittäminen, mitä EU-tavaramerkillä varustettuja tavaroita tuomioistuimessa määrätyt käskyt ja kiellot koskevat (toisin sanoen sen määritteleminen, mitä tavaroita tavaramerkin haltija tai joku muu hänen suostumuksellaan ei ole saattanut markkinoille Euroopan talousalueella), jätetään ratkaisun yleisluontoisen muotoilun vuoksi täytäntöönpanevalle viranomaiselle, joka tätä määrittäessään nojautuu tavaramerkin haltijan ilmoituksiin tai hänen toimittamiinsa välineisiin (mukaan lukien ohjelmistotyökalut ja tietokannat), ja mahdollisuus kyseenalaistaa edellä mainitun täytäntöönpanevan viranomaisen toimet kyseisessä tuomioistuimessa on suljettu pois tai se on suppea vastaajalla turvaamis- ja täytäntöönpanomenettelyssä olevien oikeussuojakeinojen luonteen perusteella?
1)

Onko direktiivin 2006/112/EY (1) 30 ja 60 artiklaa tulkittava siten, että kolmannessa maassa rekisteröidyn kuljetusvälineen, joka on tuotu unioniin tullioikeudellisten säännösten vastaisesti, arvonlisävero-oikeudellinen maahantuontipaikka on jäsenvaltiossa, jossa tullisäännöksiä on rikottu ja kuljetusvälinettä käytettiin ensi kertaa unionissa kuljetusvälineenä, vai onko se jäsenvaltiossa, jossa tullisäännöksiin perustuvat velvoitteensa laiminlyöneen henkilön vakituinen asuinpaikka on ja jossa hän käyttää ajoneuvoa?
1)

Onko 18.12.1995 annetun asetuksen N:o 2988/95 (1) 3 artiklan 1 kohta esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan vanhentumisaikaa ei voida soveltaa, kun neljän tai kahdeksan vuoden määräaika on kulunut vireille pannussa pakkotäytäntöönpanomenettelyssä, koska tätä kysymystä voidaan arvioida vain sellaisen hallintovalituksen yhteydessä, joka on tehty päätöksestä, jossa määrätään perusteettomasti saatujen määrien palauttamisesta todetun väärinkäytöksen perusteella? Siinä tapauksessa, että tähän vastataan kieltävästi, kysytään seuraavaa:
—

siten, että se, ettei asetuksen (EU) N:o 604/2013 4 artiklan 2 ja 3 kohdassa tarkoitettua tiedotetta ole annettu henkilölle, joka on asetuksen N:o 604/2013 23 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa tilanteessa, sellaisenaan johda siirtopäätöksen mitättömyyteen, joka ei ole oikaistavissa (ja mahdollisesti siihen, että jäsenvaltio, jolle henkilö on esittänyt uuden kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen, saa toimivallan käsitellä sen)
C 289/24

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Consiglio di Stato (Italia) on esittänyt 6.4.2021 – Italy Emergenza Cooperativa Sociale v. Azienda Sanitaria Locale Barletta-Andria-Trani

(Asia C-213/21)

(2021/C 289/33)

Oikeudenkäyntikieli: italia

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Consiglio di Stato

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Italy Emergenza Cooperativa Sociale

Vastaaja: Azienda Sanitaria Locale Barletta-Andria-Trani

Ennakkoratkaisukysymykset

Onko direktiivin 2014/24/EU (1) 10 artiklan h alakohta – kun sitä luetaan yhdessä saman direktiivin johdanto-osan 28 perustelukappaleen kanssa – esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kiireellisten sairaankuljetuspalvelujen hankinta voidaan tehdä ensisijaisesti sopimusteitse ainoastaan vapaaehtoisjärjestöiltä – mikäli ne on rekisteröity vähintään kuusi kuukautta aiemmin kolmannen sektorin kansalliseen rekisteriin, ne kuuluvat yhteenliittymien verkostoon ja ne on akkreditoitu toimialaa koskevien alueellisten säännösten mukaisesti (jos sellaisia on annettu), ja edellyttäen, että tällaisella hankinnalla varmistetaan palvelujen tarjoaminen järjestelmässä, jolla edistetään tehokkaasti yhteiskunnallisen päämäärän toteutumista ja yhteisvastuullisuuden tavoitteiden saavuttamista taloudellisesti tehokkaissa ja tarkoituksenmukaisissa olosuhteissa avoimuuden ja syrjimättömyyden periaatteita noudattaen – ottamatta mahdollisten sopimuspuolten joukossa huomioon muita voittoa tavoittelemattomia järjestöjä, etenkään sosiaalisia osuuskuntia voittoa tavoittelemattomina sosiaalisina yrityksinä?

(1) Julkisista hankinnoista ja direktiivin 2004/18/EY kumoamisesta 26.2.2014 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2014/24/UE (EUVL 2014, L 94, s. 65).
a)

onko silloin, kun matkustaja joutuu arvioimaan suunniteltua matka-ajankohtaa ex ante, riittävää, että tässä vaiheessa on jo pidettävä todennäköisenä edellä mainittujen olosuhteiden vallitsemista ja tähän liittyviä merkittäviä vaikeuksia ja että kun vaaratilanne on jo syntynyt, on hyvin todennäköistä, että ei ole odotettavissa, että tilanne merkittävästi parantuisi, ja
2)

Kun tavaramerkin haltija on hiilidioksidia sisältävän pullon liikkeeseen laskiessaan varustanut sen tavaramerkillään, joka on sekä kiinnitetty pullon etikettiin että kaiverrettu pullon kaulaan, sovelletaanko edellä mainittuja Bristol-Myers Squibb -edellytyksiä ja erityisesti niin sanottua välttämättömyysedellytystä silloin, kun kolmas täyttää pullon jälleenmyyntiä varten uudelleen hiilidioksidilla, poistaa siitä alkuperäisen etiketin ja korvaa sen omilla tunnuksillaan varustetulla etiketillä samalla, kun pullon liikkeellelaskijan tavaramerkki on edelleen näkyvissä pullon kaulassa olevassa kaiverruksessa?
1)

Onko Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen 2016/679 (1) (jäljempänä yleinen tietosuoja-asetus) 77 artiklan 1 kohtaa ja 79 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sen 77 artiklassa tarkoitettu hallinnollinen muutoksenhakumenettely on julkisoikeudellinen oikeussuojakeino, kun taas sen 79 artiklassa tarkoitettu tuomioistuimelle osoitettava muutoksenhaku on yksityisoikeudellinen oikeussuojakeino? Jos kysymykseen vastataan myöntävästi, seuraako tästä, että hallinnollisessa muutoksenhakumenettelyssä toimivaltaisella valvontaviranomaisella on ensisijainen toimivalta sääntöjenvastaisen menettelyn toteamisen osalta?