Asiat T-117/07 ja T-121/07

Areva ym.

vastaan

Euroopan komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kaasueristeisten kytkinlaitehankkeiden markkinat – Päätös, jolla todetaan EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen – Puolustautumisoikeudet – Perusteluvelvollisuus – Kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuuseen joutuminen – Rikkomisen kesto – Sakot – Yhteisvastuu sakon maksamisesta – Raskauttavat seikat – Johtajana toimiminen – Lieventävät seikat – Yhteistyö





Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Yrityksen käsite – Taloudellinen kokonaisuus

(EY 81 artiklan 1 kohta)

2. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Rikkominen – Vastuuseen joutuminen – Oikeushenkilö, joka vastasi yrityksen toiminnasta silloin, kun kilpailusääntöjä rikottiin – Poikkeukset

(EY 81 artiklan 1 kohta)

3. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Tytäryhtiö rikkoo kilpailusääntöjä – Lukeminen emoyhtiön syyksi niitä yhdistävien taloudellisten ja oikeudellisten sidosten vuoksi

(EY 81 artiklan 1 kohta)

4. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Perustelut – Perusteluvelvollisuuden laajuus – Kanneperuste, joka koskee perustelujen puuttumista tai riittämättömyyttä – Kanneperuste, joka koskee perustelujen virheellisyyttä – Eroavaisuudet

(EY 253 artikla)

5. Yhteisön oikeus – Yleiset oikeusperiaatteet – Kielto soveltaa rikoslainsäädäntöä taannehtivasti – Soveltamisala – Kilpailu

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 4 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 5 kohta)

6. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yritysten väliset sopimukset – Komission velvollisuus näyttää toteen kilpailusääntöjen rikkomisen kesto

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohta)

7. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Vanhentumisaika kilpailua koskevissa menettelyissä – Alkamisajankohta

(EY 81 artikla; ETA-sopimuksen 53 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 25 artikla)

8. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Perustelut – Perusteluvelvollisuuden laajuus

(EY 253 artikla)

9. Kilpailu – Sakot – Yhteisvastuu sakon maksamisesta – Edellytykset

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla )

10. Kilpailu – Sakot – Yhteisvastuu sakon maksamisesta – Ulottuvuus

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla)

11. Kilpailu – Sakot – Yhteisvastuu sakon maksamisesta – Kunkin velallisen mahdollisuus nostaa kumoamiskanne tällaisesta päätöksestä

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla)

12. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Rikkominen – Vastuuseen joutuminen – Periaate, jonka mukaan rangaistukset on määrättävä yksilökohtaisesti – Ulottuvuus

(EY 81 artiklan 1 kohta)

13. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan, joka on vahvistettu Euroopan ihmisoikeussopimuksella ja uudelleen Euroopan unionin perusoikeuskirjalla

(Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla)

14. Kilpailu – Periaatteet – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Komission päätösten tehokas tuomioistuinvalvonta – Riippumaton ja puolueeton tuomioistuin – Täysi harkintavalta

(EY 81, EY 229 ja EY 230 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 17 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 31 artikla)

15. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Ehdottomuus

(EY 81 artikla; ETA-sopimuksen 53 artikla)

16. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen ja määrätään siitä sakko – Velvollisuus noudattaa rajoitettua erityistoimivaltaa koskevaa periaatetta

(EY 5 ja EY 81 artikla; ETA-sopimuksen 53 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohta ja 23 artiklan 2 kohta)

17. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Väitetiedoksianto – Väliaikaisuus – Luopuminen tiettyjen yhtiöiden osalta perusteettomiksi osoittautuneista väitteistä, mistä aiheutuu riidanalaisen päätöksen adressaattina pidetyn yhtiön aseman huonontuminen – Hyväksyttävyys, koska yhtiö on käyttänyt oikeuttaan tulla kuulluksi

(Neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 1 kohta)

18. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Raskauttavat seikat – Toimiminen rikkomisen johtajana tai siihen yllyttäjänä – Käsite

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 2 ja 3 kohta)

19. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Raskauttavat seikat – Toimiminen rikkomisen johtajana – Eri yritysten ja niitä johtavien yhtiöiden toimiminen toinen toisensa jälkeen rikkomisen johtajana

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 2 kohta)

20. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Komission harkintavalta – Tuomioistuinvalvonta – Täysi tuomiovalta

(EY 229 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 17 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 31 artikla)

21. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sen maailmanlaajuisen liikevaihdon huomioon ottaminen, joka on saatu rikkomisen kohteena olevista tavaroista ja palveluista viimeisenä täytenä rikkomisvuonna

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta ja neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohta)

1. Kilpailuoikeudessa käsitteellä yritys on katsottava tarkoitettavan taloudellista kokonaisuutta kysymyksessä olevan rikkomisen kohteen kannalta arvioiden. EY 81 artiklan 1 kohta, jossa yrityksiä kielletään muun muassa tekemästä sopimuksia tai osallistumasta yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua sisämarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy sisämarkkinoilla, on osoitettu taloudellisille yksiköille, jotka muodostuvat sellaisesta inhimillisten, aineellisten ja aineettomien tekijöiden organisaatiosta, jolla on tietty pitkän aikavälin taloudellinen tavoite ja joka voi myötävaikuttaa siihen, että tässä määräyksessä tarkoitettu rikkominen toteutuu.

(ks. 63 kohta)

2. Kilpailun alalla henkilökohtaista vastuuta koskevan periaatteen, jonka mukaan henkilön voidaan katsoa olevan vastuussa vain omasta toiminnastaan, mukaisesti henkilö, joka johti asianomaista yritystä aikana, jona yritys osallistui kilpailusääntöjen rikkomiseen, vastaa niiden rikkomisesta, vaikka kilpailusääntöjen rikkomisen toteavan päätöksen tekemispäivänä yritys olisi toisen henkilön vastuulla tai johdettavana.

Oikeuskäytännössä sallitaan, että henkilökohtaisen vastuun periaatteesta voidaan tietyissä poikkeuksellisissa olosuhteissa poiketa taloudellista jatkumoa koskevan arviointiperusteen nojalla, jonka mukaan kilpailusääntöjä rikkoneen oikeushenkilön taloudellisen seuraajan voidaan katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaikka kyseinen oikeushenkilö olisikin edelleen olemassa rikkomisen toteavan päätöksen tekoajankohtana, jotteivät muun muassa asianomaisten yhtiöiden oikeudelliseen muotoon tehdyt muutokset vaarantaisi näiden sääntöjen tehokasta vaikutusta.

Komissio toimi perustellusti, kun se ei sovella taloudelliseksi jatkumoksi kutsuttua arviointiperustetta ja kun se katsoo, että erään yrityksen osallistumisesta rikkomiseen on henkilökohtaisesti vastuussa sen emoyhtiö, joka välittömästi johti kyseistä yritystä ennen kuin se luovutti sen kokonaan tai melkein kokonaan omistamilleen tytäryhtiöille, siihen ajankohtaan saakka, jona kyseiset tytäryhtiöt ja kyseinen yritys lopultakin luovutettiin toiselle ryhmälle.

(ks. 65, 66, 72 ja 78 kohta)

3. Komission on kilpailun alalla periaatteessa osoitettava, että emoyhtiöllä on tosiasiallisesti ollut ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiönsä markkinakäyttäytymiseen, kaikkien tosiseikkojen perusteella, joihin kuuluu erityisesti emoyhtiön tytäryhtiössään käyttämä mahdollinen johtamisvalta. Komissio voi kuitenkin kohtuullisesti olettaa, että kokonaan emoyhtiönsä omistuksessa oleva tytäryhtiö noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita, ja tämän olettaman seurauksena komission ei tarvitse varmistaa, onko emoyhtiö todella käyttänyt tätä valtaa tytäryhtiössään. Kun komissio väitetiedoksiannossa ilmoittaa aikovansa pitää emoyhtiötä henkilökohtaisesti vastuullisena tytäryhtiönsä syyksi luettavasta rikkomisesta ja kun se vetoaa vastuuta koskevaan olettamaan, joka johtuu siitä, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiön kokonaan, emoyhtiön, joka haluaa kiistää vastuunsa, on esitettävä komissiolle hallinnollisen menettelyn aikana tai viimeistään unionin tuomioistuimissa olettaman kumoamiseksi riittävä näyttö osoittamalla, että huolimatta siitä, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiön kokonaan, tytäryhtiö päättää tosiasiallisesti itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään.

Komission on rikkomisen toteavassa päätöksessä kyettävä ottamaan huomioon asianosaisten yritysten väitetiedoksiantoon antamat vastaukset. Sen on tässä suhteessa voitava hyväksyä tai hylätä näiden yritysten väitteet, minkä lisäksi sen on voitava myös suorittaa oma analyysinsa näiden esiin tuomista tosiseikoista joko luopuakseen perusteettomiksi osoittautuneista väitteistä tai muuttaakseen taikka täydentääkseen sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta voimassa pysyttämiensä väitteiden tueksi esittämiään perusteluja. Näin on silloin, kun komission päätös ei tukeudu ainoastaan vastuuta koskevaan olettamaan, joka johtuu siitä, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiönsä kokonaan, vaan se tukeutuu myös hallinnollisen menettelyn aikana esitettyihin tosiseikkoihin, jotka osoittavat, että

– ryhmässä toimintaorganisaatio menee oikeudellisen rakenteen edelle ja että korkeimmalla tasolla emoyhtiö ja sen edeltäjät ohjaisivat moitittuja toimintoja

– kuusi tytäryhtiöiden hallituksen jäsentä oli samanaikaisesti tai peräjälkeen ollut ryhmän ”selkärankayhtiöiden” hallitusten jäseninä ennen kyseisten yhtiöiden myöhempää luovuttamista uudelle ryhmälle

– se, että emoyhtiö nimitti kyseisellä alalla toimivien tytäryhtiöiden hallituksen uuden jäsenen, tukee päätelmää, jonka mukaan ensin mainittu on käyttänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa toiseksi mainituissa ja

– ryhmien välisten rakenneuudistustoimenpiteiden osalta ryhmän kyseisellä alalla toimivien tytäryhtiöiden kauppanimien muuttaminen, joka oli tapahtunut välittömästi ryhmien välisen luovutuksen jälkeen, osoittaa, että ne oli integroitu ryhmään.

Samoin komissio voi perustellusti katsoa, että kaupallisluonteisten tehtävien delegointi ei voinut vapauttaa emoyhtiötä vastuusta, koska se itsekin myöntää, että sen piti rikkomisajankohtana hyväksyä kaikki sellaiset moitittuihin hankkeisiin liittyvät tarjoussuunnitelmat, jotka ylittivät tietyn raja-arvon tai sisälsivät tiettyjä merkittäviä riskejä ryhmälle.

(ks. 86, 87, 91, 97, 116 ja 144 kohta)

4. Perusteluvelvollisuudesta, joka komissiolla on muun muassa silloin, kun se tekee kilpailusääntöjen rikkomisen toteavan päätöksen, on syytä muistuttaa, että väite, joka perustuu perustelujen puuttumiseen tai riittämättömyyteen, on erotettava väitteestä, joka perustuu päätöksen perustelujen virheellisyyteen tosiseikkojen tai oikeudellisen arvioinnin osalta tehdyn virheen johdosta. Viimeksi mainittu tekijä kuuluu päätöksen sisällön laillisuuden eikä olennaisten menettelymääräysten rikkomisen tutkintaan, eikä se täten voi merkitä EY 253 artiklan rikkomista.

(ks. 88 kohta)

5. Rikoslainsäädännön taannehtivuuskiellon periaate on kaikkien jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille yhteinen periaate, joka on vahvistettu myös Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklassa ja joka on erottamaton osa niitä yleisiä oikeusperiaatteita, joiden noudattamisen unionin tuomioistuimet varmistavat. Vaikka asetuksen N:o 17 15 artiklan 4 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 5 kohdan mukaan komission päätökset, joissa määrätään sakkoja kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi, eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia, komission on joka tapauksessa noudatettava unionin oikeuden yleisiä oikeusperiaatteita ja etenkin taannehtivuuskiellon periaatetta kaikissa hallinnollisissa menettelyissään, jotka voivat johtaa kilpailuoikeuden mukaisten seuraamusten määräämiseen.

Näiden periaatteiden noudattaminen edellyttää, että säännöt, jotka koskevat kilpailuoikeuden rikkomisen lukemista luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden syyksi, vastaavat rikkomisen tapahtumishetkellä voimassa olleita sääntöjä. Silloin, kun useiden henkilöiden voidaan katsoa olevan henkilökohtaisessa vastuussa kilpailuoikeudessa tarkoitetun yhden ja saman yrityksen kilpailusääntöjen rikkomisesta, niiden on katsottava olevan solidaarisessa vastuussa kyseisestä rikkomisesta. Henkilön, jonka vastuulla tai johdossa yritys välittömästi oli rikkomishetkellä, ja henkilön, joka johti välillisesti tätä samaa yritystä rikkomishetkellä sen vuoksi, että hän käytti tosiasiallista määräysvaltaa tässä yrityksessä ja päätti sen markkinakäyttäytymisestä, voidaan lisäksi katsoa olevan henkilökohtaisessa ja solidaarisessa vastuussa kilpailuoikeudessa tarkoitetun yhden ja saman yrityksen osallistumisesta rikkomiseen.

(ks. 131–134 kohta)

6. Kun kyse on kilpailusääntöjen rikkomisen kestosta, oikeusvarmuuden periaate edellyttää, että jos olemassa ei ole näyttöä, jolla rikkomisen kesto voitaisiin suoraan osoittaa, komissio esittää näyttöä ainakin ajallisesti riittävän lähellä toisiaan olevista tosiseikoista, joiden perusteella voidaan kohtuudella todeta, että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä tietyn kahden ajankohdan välillä. Todistuskeinoista on muistutettava, että on tavanomaista, että kilpailunvastaisiin menettelytapoihin ja sopimuksiin liittyvät toimenpiteet toteutetaan vaivihkaa, että kokoukset pidetään salassa, useimmiten kolmannessa valtiossa, ja että niihin liittyvien asiakirjojen määrä pidetään mahdollisimman vähäisenä. Vaikka komissio löytää asiakirjoja, jotka osoittavat nimenomaisesti toimijoiden välisen lainvastaisen yhteydenpidon, kuten esimerkiksi kokouksen pöytäkirjat, nämä asiakirjat ovat normaalisti vain hajanaisia ja niitä on vähän, joten usein on välttämätöntä muodostaa kuva tietyistä yksityiskohdista päättelemällä. Useimmissa tapauksissa kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä tietyistä yhteensattumista ja seikoista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailuoikeuden rikkomisesta. Usean vuoden ajalle ulottuvassa rikkomisessa se, että kartelli ilmenee eri ajanjaksoina, joiden välillä voi olla pidempiä tai lyhyempiä aikoja, ei vaikuta tämän kartellin olemassaoloon, kunhan toimilla, jotka ovat osa tätä rikkomista, on yksi ainoa tavoite ja ne toteutetaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen yhteydessä.

Tästä seuraa, että koska kilpailusääntöjen vastaisten sopimusten tarkoituksena oli kokonaisuutena ottaen tuottaa vaikutuksia päivän, jona yksi niistä tuli voimaan, ja päivän, jona eräs toinen niistä lakkasi olemasta voimassa, välisenä aikana, komissio saattoi perustellusti pitää näitä sopimuksia osoituksena siitä, että rikkominen oli jatkunut keskeytyksettä koko asianomaisen ajanjakson ajan. Näin niitä todisteita, jotka koskevat kartellin toistuvia ilmenemismuotoja, ja komission keräämien niiden aihetodisteiden kokonaisuutta, joiden mukaan kartellin toimintoja, joihin asianomainen yritys oli osallistunut, oli jatkettu koko kyseisen ajanjakson ajan, on pidettävä riittävänä näyttönä siitä, että kartelli on jatkunut keskeytyksittä komission päätöksessä todettujen ajankohtien välisen ajan.

(ks. 164–166, 176 ja 177 kohta)

7. Asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan perusteella komission valtuus määrätä sakko EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisesta vanhenee viidessä vuodessa. Vanhentumisaika alkaa kulua päivästä, jona rikkominen tapahtui. Jatketun tai uusitun rikkomisen osalta aika alkaa kuitenkin kulua siitä päivästä, jona rikkominen lakkaa.

(ks. 188 kohta)

8. Komissiota ei voida moittia siitä, ettei se ole erityisesti perustellut päätöstään määrätä kahdelle yritykselle kilpailusääntöjen rikkomisesta yhteisvastuullinen sakko, sillä perusteella, että nämä yhtiöt eivät enää kyseisen päätöksen tekoajankohtana muodostaneet yhtä ainoaa talouden kokonaisuutta, koska tämä seikka ei komission mukaan estänyt määräämästä niille yhteisvastuullista sakkoa. Komissiolla ei näet ole velvollisuutta päätöksessään esittää täsmällisiä perusteluita tietyistä sellaisista seikoista, jotka eivät sen mielestä selvästi mitenkään liity asiaan tai jotka ovat merkityksettömiä tai selvästi toissijaisia arvioinnin kannalta.

(ks. 200 kohta)

9. EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisesta määrättävien sakkojen yhteisvastuullinen maksaminen on oikeusvaikutus, joka johtuu suoraan lain nojalla näiden artikloiden aineellisista määräyksistä.

Se, että sakko on maksettava yhteisvastuullisesti yrityksen osallistuttua EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomiseen, johtuu siitä, että kunkin asianomaisista henkilöistä voidaan katsoa olevan henkilökohtaisesti vastuussa yrityksen osallistumisesta rikkomiseen. Yrityksen yhtenäinen markkinakäyttäytyminen oikeuttaa kilpailuoikeutta sovellettaessa sen, että yhtiöt tai yleisemmin oikeussubjektit, joiden voidaan katsoa vastaavan siitä henkilökohtaisesti, asetetaan solidaariseen vastuuseen. Yhteisvastuu EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisesta määrättävien sakkojen maksamisesta, jolla osaltaan taataan kyseisten sakkojen tosiasiallinen periminen, on osa sitä ehkäisytavoitetta, jolla yleensäkin pyritään kilpailuoikeudella, ja tällöin noudatetaan ne bis in idem -periaatetta, joka on unionin oikeuden perustavanlaatuinen periaate, joka on vahvistettu myös Euroopan ihmisoikeussopimuksen pöytäkirjan nro 7 4 artiklassa ja joka estää kilpailuoikeuden saman rikkomisen osalta määräämästä yrityksen samasta markkinakäyttäytymisestä useammin kuin kerran seuraamuksia sellaisten oikeussubjektien välityksellä, joiden voidaan katsoa olevan siitä henkilökohtaisesti vastuussa.

Se seikka, että useille yhtiöille saman yrityksen osallistumisesta rikkomiseen aiheutuvat henkilökohtaiset vastuut eivät ole identtisiä, ei estä sitä, että niille määrätään yhteisvastuullisesti maksettava sakko, koska sakon maksamiseen liittyvä yhteisvastuullisuus kattaa vain rikkomisajanjakson, jonka aikana nämä muodostivat taloudellisen kokonaisuuden ja siis kilpailuoikeudessa tarkoitetun yrityksen.

(ks. 204–206 kohta)

10. Siltä osin kuin oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista koskeva peruste voidaan tulkita siten, että se on kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi määrättyjen sakkojen yhteisvastuullista maksamista koskeviin sääntöihin kohdistuva lainvastaisuusväite, jonka mukaan nämä säännöt aiheuttavat epätietoisuutta sakon maksamisen, maksuvelvollisen määrittämisen ja yhteisvastuullisten kanssavelallisten oikeudellisen aseman suhteen, kyseinen peruste edellyttää, että vastataan kysymykseen siitä, onko sakkojen yhteisvastuullista maksamista koskeva järjestelmä laillinen kilpailuoikeudessa, ja että tarkistetaan, voivatko ne yhtiöt, joille on määrätty seuraamuksia, tuntea riittävällä täsmällisyydellä siitä aiheutuvat oikeudet ja velvollisuudet.

Samoin kuin kilpailuoikeudessa tarkoitettu käsite ”yritys”, joka ilmenee siitä suoraan, käsite ”yhteisvastuu sakkojen maksamisesta” on itsenäinen käsite, jonka tulkinnassa on käytettävä perustana kilpailuoikeuden tavoitteita ja järjestelmää, joiden osa se on, ja tarvittaessa niitä yleisiä periaatteita, jotka ilmenevät kansallisten oikeusjärjestelmien muodostamasta kokonaisuudesta. Jos päätöksessä, jolla komissio määrää useille yhtiöille yhteisvastuullisesti maksettavan sakon yhden yrityksen kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta, ei toisin mainita, tässä päätöksessä luetaan näiden yhtiöiden syyksi kyseinen toiminta siten, että ne vastaavat siitä kukin yhtä suuressa määrin. Yhtiöt, jotka on velvoitettu yhteisvastuullisesti maksamaan sakko, ovat velvollisia maksamaan yhden ainoan sakon, jonka määrä lasketaan suhteessa kyseisen yrityksen liikevaihtoon.

Tästä seuraa, että kullakin yhtiöllä on komissioon nähden velvollisuus maksaa sakon koko määrä ja että yhden yhtiön suorittama maksu vapauttaa ne kaikki maksuvelvollisuudesta komissioon nähden. Yhtiöiden, joille asetetaan yhteisvastuullisesti maksettava sakko ja jotka – jollei sakon asettavassa päätöksessä toisin mainita – ovat kaikki yhtä suuressa määrin vastuussa rikkomisesta, on lähtökohtaisesti maksettava tästä rikkomisesta määrätystä sakosta samansuuruiset osuudet. Yhtiö, joka komission vaadittua siltä maksua maksaa sakon koko määrän, voi näin ollen jo komission päätöksen perusteella nostaa takautumiskanteen yhteisvastuullisia yhteisvelallisiaan vastaan ja vaatia kultakin sen osuutta. Vaikka päätös, jolla useat yhtiöt on velvoitettu yhteisvastuullisesti maksamaan sakko, ei näin ensi näkemältä mahdollistakaan sen selvittämistä, mikä näistä yhtiöistä tosiasiallisesti joutuu maksamaan komissiolle sakon määrän, se ei estä sitä, että kukin näistä yhtiöistä voi ilman epäselvyyttä saada tiedon siitä osuudesta, joka sen itse on sakosta maksettava, ja että se nostaa yhteisvastuullisia yhteisvelallisiaan vastaan takautumiskanteen summista, jotka se mahdollisesti on maksanut yli osuutensa.

(ks. 213 ja 215 kohta)

11. Kilpailuoikeudessa sakkojen maksamisen yhteisvastuullisuus ei estä sitä, että kullakin niistä yhtiöistä, joille on määrätty seuraamuksia, on oikeus nostaa kumoamiskanne siitä päätöksestä, jolla komissio on määrännyt niille yhteisvastuullisesti maksettavan sakon.

(ks. 217 kohta)

12. Periaate, jonka mukaan rangaistukset ja seuraamukset on määrättävä yksilökohtaisesti ja jota sovelletaan kaikissa hallinnollisissa menettelyissä, jotka saattavat johtaa seuraamusten määräämiseen kilpailuoikeuden nojalla, edellyttää, että henkilölle määrätään seuraamus vain teoista, joihin hänen itsensä katsotaan syyllistyneen. Näin on silloin, kun kahdelle yritykselle on sellaisten tekojen perusteella, joihin komissio katsoo niiden itsensä syyllistyneen, määrätty seuraamuksia tietyn yrityksen osallistumisesta rikkomiseen sen vastuun vuoksi, joka niille kuuluu asianomaisen yrityksen suorina tai välillisinä johtajina.

(ks. 219 ja 220 kohta)

13. Tuomioistuinvalvonnan vaatimus on unionin oikeuden yleinen periaate, joka perustuu jäsenvaltioiden yhteiseen valtiosääntöperinteeseen ja joka on vahvistettu myös Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 ja 13 artiklassa. Oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin on lisäksi vahvistettu Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa.

(ks. 224 kohta)

14. Tehokkaan tuomioistuinvalvonnan vaatimusta sovelletaan muun muassa kaikkiin komission päätöksiin, joissa todetaan kilpailuoikeuden rikkominen ja määrätään siitä seuraamus. Unionin yleisellä tuomioistuimella on asetuksen N:o 17 17 artiklan ja asetuksen N:o 1/2003 31 artiklan nojalla EY 229 artiklassa tarkoitettu täysi harkintavalta, kun se tutkii kanteet päätöksistä, joilla komissio on määrännyt sakon, ja se voi poistaa sakon taikka alentaa tai korottaa sitä.

Käsiteltäessä EY 230 artiklan nojalla nostettuja kanteita ja laillisuusvalvontaa, joka kohdistuu komission päätökseen, jossa se katsoo luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden rikkoneen kilpailuoikeutta ja jossa se määrää niille tällä perusteella sakon, on pidettävä tämän päätöksen tehokkaana tuomioistuinvalvontana. Unionin tuomioistuinten harjoittaman valvonnan laajuutta ja näin ollen niistä päätöksistä nostettujen kanteiden tehokkuutta, joilla komissio toteaa kilpailusääntöjä rikotun ja määrää sakon, vahvistaa vielä unionin tuomioistuimille tällä alalla annettu täysi harkintavalta. Niiden täysi harkintavalta, joka merkitsee enemmän kuin pelkkää laillisuusvalvontaa, jota harjoitettaessa voidaan vain hylätä kumoamiskanne tai kumota kanteen kohteena oleva toimi, merkitsee sitä, että unionin tuomioistuimet voivat muuttaa kanteen kohteena olevaa toimea, jopa silloin, kun sitä ei kumota, ja ottaa huomioon kaikki tosiseikat muuttaakseen esimerkiksi maksettavaksi määrätyn sakon määrää.

(ks. 225–227 kohta)

15. EY 81 artikla ja, analogisesti, Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 53 artikla ovat ehdottomia määräyksiä, jotka ovat välttämättömiä Euroopan yhteisölle ja Euroopan talousalueelle annettujen tehtävien täyttämiseksi, joten yhtiöille näiden määräysten rikkomisesta aiheutuvaa vastuuta ja seuraamuksia ei voida jättää niiden vapaaseen määräämisvaltaan.

(ks. 229 kohta)

16. EY 5 artiklan perusteella Euroopan yhteisö toimii sille perustamissopimuksella annetun toimivallan ja asetettujen tavoitteiden rajoissa. Sillä on näin vain rajoitettu erityistoimivalta.

Kun komissio aloittaa menettelyn tehdäkseen päätöksen, jolla todetaan EY 81 artiklan ja Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen 53 artiklan rikkominen, se on asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan perusteella vain toimivaltainen toteamaan tämän rikkomisen ja määräämään sakkoja siihen tahallisesti tai tuottamuksesta osallistuneille yrityksille. Komissio ei voi rajoitetun erityistoimivallan periaatetta loukkaamatta delegoida kolmansille sille edellä mainituilla säännöksillä annettuja valtuuksia.

Ei voida katsoa, että komissio olisi määrätyssä tapauksessa delegoinut kansalliselle tuomioistuimelle tai välimiehelle osan niistä valtuuksista, jotka sille on annettu tällaisten rikkomisten toteamiseksi ja sanktioimiseksi, koska se on tässä samassa tapauksessa tekemässä päätöksessään määrittänyt ne osuudet, joilla kahden toisistaan erillisen yhtiön oli vastattava asianomaisen yrityksen osallistumisesta todettuun rikkomiseen, ja näin ollen kummankin osuuden sen sakon määrästä, jonka ne ovat yhteisvastuullisesti velvollisia maksamaan komissiolle.

(ks. 233, 234 ja 236 kohta)

17. Väitetiedoksianto on valmisteleva asiakirja, jossa tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista tehdyt arviot ovat täysin väliaikaisia. Tästä syystä komissio voi ja sen jopa täytyy ottaa huomioon hallinnollisessa menettelyssä esille tulleet seikat muun muassa luopuakseen sellaisista väitteistä, jotka ovat osoittautuneet perusteettomiksi. Jos yhtiö, jolle on määrätty seuraamuksia kilpailuoikeuden rikkomisesta, on pystynyt asianmukaisesti esittämään kantansa siitä, että komissio oli riidanalaisessa päätöksessä luopunut väitteestä, jonka se oli aikaisemmin esittänyt muita yhtiöitä vastaan ja jossa se oli katsonut näiden yhtiöiden olevan ensiksi mainitun yhtiön kanssa yhteisvastuussa siitä, että yksi ja sama yritys oli osallistunut rikkomiseen ennen kyseisen päätöksen tekemistä, ensiksi mainitun yrityksen puolustautumisoikeuksia ei ole loukattu sillä, etteivät väitetiedoksianto ja riidanalainen päätös vastanneet toisiaan.

(ks. 248, 249 ja 262 kohta)

18. Yhden tai useamman yrityksen toiminta kartellin johtajana on otettava huomioon sakon määrää laskettaessa, koska tällä tavoin toimineiden yritysten on kannettava muihin yrityksiin verrattuna erityinen vastuu. Jotta yritystä voitaisiin pitää kartellin johtajana, sen on pitänyt toimia huomattavana alulle panevana voimana kartellissa tai sen on ollut kannettava erityistä ja konkreettista vastuuta sen toiminnasta. Näin on silloin, kun yritys on toiminut rikkomisen johtajana hoitamalla kartellin ”eurooppalaisen sihteerin” tehtäviä, jotka antoivat sille johtajan aseman kartellin koordinoinnissa ja joka tapauksessa sen käytännön toiminnassa, ja tarkemmin ottaen silloin, kun kyseinen ”eurooppalainen sihteeri” oli kartellin jäsenten välinen yhteyspiste ja sillä oli ratkaisevan tärkeä asema sen käytännön toiminnassa, sillä se helpotti tietojen vaihtoa kartellissa ja keskitti, keräsi ja vaihtoi kartellin muiden jäsenten kanssa kartellin toiminnan kannalta olennaisia ja etenkin tiettyjä erityisen tärkeitä hankkeita koskevia tietoja järjestämällä työkokouksia ja toimimalla niissä sihteerinä ja muuttamalla silloin tällöin niitä koodeja, joita käytettiin näiden kokousten tai yhteydenpitojen peittelemiseksi.

(ks. 280, 283 ja 287 kohta)

19. Kilpailun alalla tilanteessa, jossa on kyse pitkäkestoisesta rikkomisesta, jonka kuluessa eri yritykset ovat eri yhtiöiden johdon alaisena toinen toisensa jälkeen tarkoin todettuina ajanjaksoina toimineet rikkomisen johtajana, yhdenvertaisen kohtelun periaate ja suhteellisuusperiaate edellyttävät, että yhtä tai useampaa sellaista yritystä johtaneiden yhtiöiden, joka niiden johdon alaisena oli toiminut rikkomisen johtajana, sakkojen perusmäärille määrätään erisuuruiset korotukset, jos kyseinen yritys tai kyseiset yritykset ovat niiden johdon alaisena toimineet tällaisena johtajana aivan eri aikoja. Johtajana toimiminen liittyy kartellin toimintaan, ja toisin kuin rikkomisen yllyttäjänä toimiminen, se tapahtuu välttämättä jonkin ajanjakson aikana. Näin ollen on otettava huomioon, että yhtä kartelliin osallistuneista yrityksistä johtaneen yhtiön syyksi voidaan lukea se, että ensin mainittu on johtanut kartellin toimintaa enintään vähän yli neljänneksen rikkomisen kestoajasta, kun taas kartelliin osallistunutta toista yritystä johtaneen toisen yhtiön syyksi voidaan lukea se, että ensin mainittu on johtanut kartellin toimintaa melkein kolme neljännestä rikkomisen kestoajasta.

Tästä seuraa, että komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta sekä suhteellisuusperiaatetta, koska se on määrännyt niiden yhtiöiden, jotka johtamiensa yritysten välityksellä olivat toimineet rikkomisen johtajana, sakon perusmäärälle samanlaiset korotukset, vaikka ne ajanjaksot, joiden aikana kyseinen yritys tai kyseiset yritykset niiden johdon alaisuudessa toimivat kartellin johtajana, olivat hyvin eripituiset.

Vaikka katsottaisiin, että komissio on soveltanut rikkomisen johtajana toimimiseen liittyviä perusteita lainvastaisesti, kun se ei ole katsonut erään yrityksen toimineen johtajana, vaikka sillä oli ollut kartellissa merkittävä asema, tällaisella toisen hyväksi tapahtuneella lainvastaisuudella ei sen sijaan voida perustella sitä, että yhdenvertaisen kohtelun tai syrjintäkiellon periaatteiden noudattamatta jättämistä koskevat kanneperusteet hyväksyttäisiin.

(ks. 307, 308, 311 ja 312 kohta)

20. Koska unionin tuomioistuimille on asetuksen N:o 17 17 artiklalla ja asetuksen N:o 1/2003 31 artiklalla myönnetty täysi harkintavalta, ne voivat paitsi pelkästään valvoa seuraamuksen laillisuutta myös korvata komission arvioinnin omallaan ja näin ollen poistaa määrätyn sakon tai alentaa taikka korottaa sitä, kun niiden käsiteltäväksi saatetaan kysymys sakon määrästä. Tätä kysymystä käsiteltäessä on vakuuttauduttava siitä, että korotus, joka määrätään sillä perusteella, että asianomainen yritys on toiminut rikkomisen johtajana, vahvistetaan tasolle, joka takaa sen ehkäisevän vaikutuksen.

(ks. 318 ja 319 kohta)

21. Siltä osin kuin kyse on sakkojen määräämisestä yhtiöille siitä, että niiden johdon alaisuudessa olleet yritykset ovat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen, ja näiden sakkojen määrän määrittämisestä, komissio ei sivuuta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa määrättyä laskentatapaa, ei mene asetuksen N:o 17 15 artiklassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklassa säädettyä oikeudellista seuraamusjärjestelmää pidemmälle eikä loukkaa suhteellisuusperiaatetta, kun se päättää käyttää pääasiallisesti sitä maailmanlaajuista liikevaihtoa, jonka kukin yritys on saanut riitautetuista hankkeista viimeisenä täytenä rikkomisvuonna, arvioidessaan yrityksen suhteellista kokoa ja taloudellista valtaa rikkomishetkellä. Näin on tarkemmin ottaen silloin, kun komissio katsoo, että kartellin maailmanlaajuisuus huomioon ottaen kunkin yrityksen suhteellista merkittävyyttä vertailtaessa perustaksi on syytä ottaa se osuus maailmanlaajuisesta liikevaihdosta, joka kullekin yritykselle kertyi kyseisen kartellin kohteina olevista hankkeista sinä viimeisenä täytenä vuonna, jona se on osallistunut todettuun rikkomiseen, koska tämä vertailuperuste on omiaan heijastamaan uskollisesti kunkin yrityksen kykyä aiheuttaa vakavaa vahinkoa muille toimijoille Euroopan talousalueella ja antamaan osoituksen sen myötävaikutuksesta kartellin tehokkuuteen kokonaisuutena tarkastellen tai, päinvastoin, epävakaudesta, joka kartellissa olisi vallinnut, jollei kyseinen yritys olisi siihen osallistunut.

(ks. 360 ja 362 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)

3 päivänä maaliskuuta 2011 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kaasueristeisten kytkinlaitehankkeiden markkinat – Päätös, jolla todetaan EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen – Puolustautumisoikeudet – Perusteluvelvollisuus – Kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuuseen joutuminen – Rikkomisen kesto – Sakot – Yhteisvastuu sakon maksamisesta – Raskauttavat seikat – Johtajana toimiminen – Lieventävät seikat – Yhteistyö

Asioissa T‑117/07 ja T‑121/07,

Areva, osakeyhtiö, kotipaikka Pariisi (Ranska),

Areva T & D Holding SA, kotipaikka Pariisi,

Areva T & D SA, kotipaikka Pariisi, ja

Areva T & D AG, kotipaikka Oberentfelden (Sveitsi),

edustajinaan asianajajat A. Schild ja J.-M. Cot sekä

Alstom, osakeyhtiö, kotipaikka Levallois-Perret (Ranska), edustajinaan aluksi asianajaja J. Derenne, solicitor W. Broere sekä asianajajat A. Müller-Rappard ja C. Guirado, sittemmin asianajajat Derenne ja Müller-Rappard,

kantajina,

vastaan

Euroopan komissio, asiamiehinään aluksi X. Lewis ja F. Arbault, sittemmin Lewis ja lopuksi V. Bottka ja N. Von Lingen,

vastaajana,

jossa vaaditaan ensisijaisesti, että komission EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/F/38.899 – Kaasueristeiset kytkinlaitteet) 24.1.2007 tekemä päätös K(2006) 6762 lopullinen kumotaan osittain, ja toissijaisesti, että kantajille määrättyä sakkoa alennetaan,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja I. Pelikánová (esittelevä tuomari) sekä tuomarit K. Jürimäe ja S. Soldevila Fragoso,

kirjaaja: hallintovirkamies C. Kristensen,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 24.3.2009 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asian tausta

1 Asian tausta ilmenee olennaisin osin Euroopan yhteisöjen komission EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/F/38.899 – Kaasueristeiset kytkinlaitteet) 24.1.2007 tekemästä päätöksestä K(2006) 6762 lopullinen (jäljempänä riidanalainen päätös). Näitä seikkoja on tässä asiassa pidettävä toteen näytettyinä niiltä osin kuin asianosaiset eivät niitä ole kiistäneet tai ainakaan pätevästi kiistäneet.

Kyseessä oleva tuote

2 Kaasueristeisiä kytkinlaitteita (jäljempänä myös GIS) käytetään ohjaamaan energian virtausta sähköverkoissa. Ne ovat raskaita sähkölaitteita, joita käytetään toimintavalmiiden sähköasemien pääasiallisina komponentteina.

3 Sähköasemat ovat apusähköasemia, jotka muuntavat sähkövirran. Sähköasemat koostuvat muuntajan lisäksi valvontajärjestelmistä, releistä, pattereista, latureista ja kytkinlaitteista. Kytkinlaitteen tehtävänä on suojella muuntajaa ylikuormitukselta ja/tai eristää piiri ja viallinen muuntaja.

4 Kytkinlaitteet voivat olla kaasueristeisiä, ilmaeristeisiä tai hybridieristeisiä, kun niissä yhdistyy kaksi edellistä tekniikkaa. Kaasueristeisiä kytkinlaitteita myydään kaikkialla maailmassa toimintavalmiiden sähköasemien osina tai tällaisiin sähköasemiin liitettävinä erillisinä osina. Niiden arvo on noin 30–60 prosenttia näiden sähkölaitteiden kokonaishinnasta.

5 Riidanalainen päätös koskee GIS-hankkeita, joiden jännite on suurempi tai yhtä suuri kuin 72,5 kV (jäljempänä GIS-hankkeet), ja niihin sisältyviä yksittäisiä GIS-tuotteita kaikkine niihin liittyvine palveluineen (kuljetus, asennus, kokeilut, eristys, jne.) sekä kaasueristeisiä kytkinlaitteita sisältäviä toimintavalmiita sähköasemia, jotka sisältävät kaasueristeisiä kytkinlaitteita ja muita sähköaseman osia kuten muuntajia, sekä kaikkia niihin liittyviä palveluja (kuljetus, kaapelointi, asennus, eristys, jne.).

Kyseessä olevat yritykset

6 Alstom (aikaisemmalta nimeltään Alsthom), Ranskan oikeuden mukaan perustettu osakeyhtiö (société anonyme à conseil d’administration), on erään yritysryhmän emoyhtiö (jäljempänä Alstom-ryhmä). Alstom-ryhmä toimi 15.4.1988 ja 8.1.2004 välisenä aikana sähkön siirto- ja jakelualalla ja etenkin kaasueristeisten kytkinlaitteiden alalla.

7 Alstom-ryhmän GIS-alan toimintaa harjoitti Ranskassa Alsthom SA (France) vuoteen 1989, jolloin sen uudeksi nimeksi annettiin GEC Alsthom SA, jonka omisti kokonaan GEC Alsthom NV. Kléber Eylau SA perustettiin 16.11.1992, ja sille annettiin GIS-alan toiminta Ranskassa 7.12.1992 voimaan tulleella sopimuksella. GEC Alsthom SA omisti Kléber Eylausta 99,76 prosenttia ja Étoile Kléber omisti siitä 0,04 prosenttia. Kléber Eylausta tuli kesäkuussa 1993 GEC Alsthom T&D SA, josta puolestaan tuli kesäkuussa 1998 Alstom T & D SA. Alstom Holdings (France), joka oli kokonaan Alstomin omistuksessa, omisti Alstom T & D SA:n kokonaisuudessaan.

8 Tammikuusta 1986 lähtien Alstom-ryhmän GIS-alan toiminta tapahtui samanaikaisesti Sveitsissä ja Ranskassa, kun Sprecher Energie AG:stä tuli Alsthomin kokonaan omistama tytäryhtiö. Marraskuussa 1993 Sprecher Energiestä tuli GEC Alsthom T & D AG, josta tuli heinäkuussa 1997 GEC Alsthom AG ja kesäkuussa 1998 Alstom AG (jäljempänä Alstom (Sveitsi)). Alstom Power (Schweiz) AG osti 22.12.2000 viimeksi mainitun. Uuden yksikön nimeksi annettiin Alstom (Schweiz) AG. Alstom-ryhmään perustettiin marraskuussa 2002 uusi oikeudellinen yksikkö, jolle sähkön siirto- ja jakelualan toiminta Sveitsissä siirrettiin. Tämän uuden yksikön, jonka nimi oli aluksi Alstom (Schweiz) Services AG, nimeksi annettiin sittemmin Alstom T & D AG.

9 Alstom-ryhmän koko sähkön siirto- ja jakelualan toiminta luovutettiin 8.1.2004 ryhmälle, jonka emoyhtiö on Areva, Ranskan oikeuden mukaan perustettu osakeyhtiö (société anonyme de droit français à directoire et à conseil de surveillance) (jäljempänä Areva-ryhmä). Areva-ryhmän GIS-alan toimintoja harjoittivat 9.1. ja 11.5.2004 välisenä aikana Areva T & D SA ja Areva T & D AG, Areva T & D Holding SA:n, jonka Areva omisti kokonaan, kokonaan omistamat tytäryhtiöt (jäljempänä Areva-ryhmän yhtiöt).

Hallinnollinen menettely

10 ABB Ltd ilmoitti 3.3.2004 komissiolle siitä, että GIS-alalla oli olemassa kilpailunvastaisia menettelyjä, ja se esitti sille suullisesti sakoista vapauttamista koskevan pyynnön sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa 19.2.2002 annetun komission tiedonannon (EYVL 2002, C 45, s. 3; jäljempänä yhteistyötiedonanto) mukaisesti.

11 ABB:n ilmiantamiin käytäntöihin kuuluivat GIS-hankkeiden myynnin maailmanlaajuinen koordinointi, joka edellytti markkinaosuuksia, kiintiöiden jakamista ja vastaavien markkinaosuuksien pysyttämistä, GIS-hankkeiden jakamista tätä varten nimetyille tuottajille ja tarjouskilpailumenettelyjen manipulointia (tarjouskeinottelu), jotta sopimukset tehtäisiin näiden tuottajien kanssa, hintojen määräämistä niihin GIS-hankkeisiin liittyvillä monitahoisilla järjestelyillä, joista ei ollut tehty sopimuksia, lisenssisopimusten päättämistä kartelliin kuulumattomien osapuolten kanssa sekä arkaluonteisten kaupallisten tietojen vaihtamista.

12 ABB täydensi esittämäänsä suullista sakoista vapauttamista koskevaa pyyntöä muun muassa 7.5.2004 suullisilla huomautuksilla ja asiakirjatodisteilla. Komissio myönsi 25.4.2004 ABB:lle ehdollisen vapautuksen sakoista.

13 Komissio aloitti ABB:n ilmoitusten perusteella tutkinnan, ja se toimitti 11. ja 12.5.2004 tarkastuksia useiden GIS-alalla toimivien yhtiöiden tiloissa.

14 Areva-ryhmä toimi 14. ja 25.5.2004 välisenä aikana yhteistyössä komission kanssa ja toimitti sille yhteistyötiedonannon perusteella useita eri asiakirjatodisteita ja tietoja.

15 ABB vastasi 4.10.2004 komission tietojensaantipyyntöön.

16 Komissio osoitti 6.2.2006 tietojensaantipyynnön Alstomille, joka vastasi siihen 24.2.2006 päivätyllä kirjeellä.

17 Komissio antoi 20.4.2006 väitetiedoksiannon, joka osoitettiin Alstomin ja Areva-ryhmään kuuluvien yhtiöiden lisäksi ABB:lle, Fuji Electric Holdings Co., Ltd:lle ja Fuji Electric Systems Co., Ltd:lle (jäljempänä yhdessä Fuji-ryhmän yhtiöt), Hitachille ja Hitachi Europe Ltd:lle (jäljempänä yhdessä Hitachi-ryhmän yhtiöt), Japan AE Power Systems Corp:lle (jäljempänä JAEPS), Mitsubishi Electric System Corp:lle (jäljempänä Melco), Nuova Magrini Galileo SpA:lle, Schneider Electric SA:lle (jäljempänä Schneider), Siemens AG:lle, Toshiba Corp:lle sekä niille ryhmän viidelle yhtiölle, joiden emoyhtiö oli VA Technologie AG (jäljempänä VA Tech -ryhmä), itse VA Technologie mukaan lukien.

18 Alstom sai 5.5.2006 tutustua muiden asiaan sekaantuneiden yhtiöiden esittämiin suullisiin ilmoituksiin yhteistyötiedonannon mukaisesti.

19 Alstom- ja Areva-ryhmän yhtiöt osoittivat asetetussa määräajassa 30.6.2006 komissiolle huomautuksensa vastauksena väitetiedoksiantoon. Alstom esitti väitetiedoksiantoon antamansa vastauksen liitteessä useita Alstom-ryhmän sisäisiä asiakirjoja, jotka se pyysi käsittelemään luottamuksellisesti kaikkiin muihin ulkopuolisiin paitsi komissioon nähden. Samoin ABB, Fuji-ryhmän yhtiöt, Hitachi ja JAEPS, Melco, Schneider, Siemens AG Österreich, Siemens ja Toshiba vastasivat määräajassa kirjallisesti väitetiedoksiantoon.

20 Fuji-ryhmän yhtiöt olivat 12.7.2006 päivätyllä kirjeellä yhteistyössä komission kanssa, ja ne toimittivat sille yhteistyötiedonannon mukaisesti useita eri asiakirjatodisteita ja tietoja.

21 ABB lähetti 14.7.2006 komissiolle ”täydentävän vastauksen väitetiedoksiantoon”.

22 Komissio kuuli 18. ja 19.7.2006 niitä yhtiöitä, joille väitetiedoksianto oli osoitettu.

23 Komissio antoi 25.8.2006 menettelyn osapuolten käytettäväksi ja kommentoitavaksi otteita Fuji-ryhmän yhtiöiden 12.7.2006 väitetiedoksiantoon antaman vastauksen ei-luottamuksellisesta versiosta (ks. edellä 20 kohta), ABB:n täydentävän vastauksen väitetiedoksiantoon ja täydentäviä asiakirjoja. Alstom esitti näitä asiakirjoja koskevat huomautuksensa 15.9.2006 toimittaen samalla erään työntekijänsä, S:n, joka sen mukaan tunsi hyvin riidanalaiset tosiseikat, antaman ilmoituksen.

24 Komissio osoitti 20.9.2006 Areva-ryhmän yhtiöille tietojensaantipyynnön, johon viimeksi mainitut vastasivat 6.10.2006 esittämällä lukuisia asiakirjoja, jotka liittyivät edellä 9 kohdassa mainittuun, Alstom-ryhmässä tapahtuneeseen ryhmän sisäiseen sähkön siirto- ja jakelualan toimintojen uudelleen järjestämiseen.

25 Komissio ilmoitti 14.11.2006 englanniksi Alstomille kantansa edellä 23 kohdassa mainittuihin täydentäviin asiakirjoihin, ja Alstomin 17.11.2006 sitä pyydettyä se ilmoitti 22.11.2006 tämän kannan sille ranskaksi. Alstom esitti 27.11.2006 kyseistä kantaa koskevat huomautuksensa.

26 Alstom lähetti 4.12.2006 komissiolle kirjeen, joka liittyi niiden oikeushenkilöiden yksilöintiin, joita riidanalaiset tosiseikat koskivat. Tämä kirje sisälsi muun muassa useita kaavioita, joilla kuvattiin Alstom-ryhmässä tapahtuneita sähkön siirto- ja jakelualan toimintoihin liittyneitä eri rakenneuudistustoimenpiteitä.

Riidanalainen päätös

27 Komissio teki 24.1.2007 riidanalaisen päätöksen, jonka lyhennelmä on 10.1.2008 julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL C 5, s. 7). Se annettiin 8.2.2007 tiedoksi Alstomille ja Areva-ryhmän yhtiöille.

28 Alstomin ja Areva-ryhmän yhtiöiden lisäksi riidanalainen päätös oli osoitettu ABB:lle, Fuji-ryhmän yhtiöille, Hitachi-ryhmän yhtiöille, JAEPS:lle, Melcolle, Nuova Magrini Galileolle, Schneiderille, Siemensille, Siemens AG Österreichille, Siemens Transmission & Distribution Ltd:lle (jäljempänä Reyrolle), Siemens Transmission & Distribution SA:lle, Toshiballe ja VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG:lle.

29 Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 113–123 perustelukappaleessa, että kartelliin osallistuneet eri yritykset olivat maailmanlaajuisesti yhteensovittaneet GIS-hankkeita koskevien sopimusten tekemisen – tiettyjä markkinoita lukuun ottamatta – sovittujen sääntöjen mukaan, voidakseen muun muassa pitää voimassa kiintiöitä, jotka heijastivat suurelta osin niiden arvioituja historiallisia markkinaosuuksia. Se täsmentää, että GIS-hankkeet myönnettiin ”japanilaisen” yhdistetyn kiintiön ja ”eurooppalaisen” yhdistetyn kiintiön perusteella ja että japanilaisten ja eurooppalaisten tuottajien piti tämän jälkeen jakaa ne keskenään. Wienissä 15.4.1988 tehdyssä sopimuksessa (jäljempänä GQ-sopimus) määrättiin säännöistä, jotka mahdollistivat sen, että GIS-hankkeita koskevat sopimukset tehtiin joko japanilaisten tai eurooppalaisten tuottajien kanssa ja että niiden arvo kohdistettiin vastaavalle kiintiölle. Komissio täsmentää riidanalaisen päätöksen 124–132 perustelukappaleessa lisäksi, että kartelliin osallistuneet eri yritykset olivat tehneet sopimuksen, joka ei ollut kirjallinen (jäljempänä yhteinen sopimus), jonka perusteella GIS-hankkeet yhtäältä Japanissa ja toisaalta kartellin eurooppalaisissa jäsenmaissa, joita yhdessä kutsuttiin GIS-hankkeiden ”rakentajamaiksi”, oli varattu vastaavasti kartellin japanilaisille ja eurooppalaisille jäsenille. Näiden kahden ryhmän välillä ei vaihdettu tietoja ”rakentajamaiden” GIS-hankkeista, eikä niitä kohdistettu vastaaviin kiintiöihin.

30 GQ-sopimus sisälsi myös sääntöjä, jotka liittyivät näiden kahden valmistajaryhmän väliseen, kartellin toiminnan kannalta tarvittavien tietojen vaihtoon, mikä kuului kyseisten ryhmien sihteerien tehtäviin, kyseisten tarjouskilpailujen manipulointiin ja hintojen vahvistamiseen niille GIS-hankkeille, joita koskevia sopimuksia ei voitu tehdä. GQ-sopimuksen liitteessä 2 määrätyn mukaisesti tätä sopimusta sovellettiin maailmanlaajuisesti mutta ei kuitenkaan Yhdysvalloissa, Kanadassa, Japanissa eikä 17:ssä läntisen Euroopan maassa. Yhteisen sopimuksen mukaan GIS-hankkeet muissa Euroopan maissa kuin ”rakentajamaissa” oli nekin varattu eurooppalaiselle ryhmälle, koska japanilaiset valmistajat olivat sitoutuneet olemaan esittämättä GIS-hankkeita koskevia tarjouksia Euroopassa.

31 Komission mukaan GIS-hankkeiden jakautumista eurooppalaisten valmistajien kesken säänneltiin sopimuksella, joka sekin oli tehty Wienissä 15.4.1988 ja jonka otsikko oli ”E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement” (E-ryhmän sopimus GQ-sopimuksen toimeenpanosta) (jäljempänä EQ-sopimus). Se toteaa, että Euroopassa noudatettiin GIS-hankkeita koskevia sopimuksia tehtäessä samoja sääntöjä ja menettelyitä kuin tehtäessä GIS-hankkeita koskevia sopimuksia muissa maissa. Euroopan GIS-hankkeet piti myöskin ilmoittaa, luetteloida, myöntää, järjestää tai niihin oli sovellettava vähimmäishintaa.

32 Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 142 perustelukappaleessa, että kartellin eri jäsenet oli GQ-sopimuksessa ja EQ-sopimuksessa kartellin järjestämistä ja toimintaa varten yksilöity koodilla, joka muodostui eurooppalaisten jäsenten osalta numeroista ja japanilaisten jäsenten osalta kirjaimista. Alun perin annetut koodit korvattiin heinäkuusta 2002 lähtien numeroilla.

33 Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan b alakohdassa, että Alstom oli rikkonut EY 81 artiklaa ja Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen (jäljempänä ETA-sopimus) 53 artiklaa osallistumalla yhdenmukaistettujen sopimusten ja menettelytapojen kokonaisuuteen GIS-hankkeiden alalla ETA:lla 15.4.1988 ja 8.1.2004 välisen ajanjakson aikana. Se toteaa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan c, d, e ja f alakohdassa, että näihin kahteen rikkomiseen olivat syyllistyneet myös Areva ja Areva T & D Holding 9.1. ja 11.5.2004 välisenä aikana, Areva T & D AG 22.12.2003 ja 11.5.2004 välisenä aikana ja Areva T & D SA 7.12.1992 ja 11.5.2004 välisenä aikana.

34 Alstomille on riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todetuista rikkomisista määrätty riidanalaisen päätöksen 2 artiklan b ja c alakohdassa 11 475 000 euron suuruinen henkilökohtainen sakko ja 53 550 000 euron suuruinen sakko, joka on maksettava yhteisvastuullisesti Areva T & D SA:n kanssa.

35 Areva T & D SA:lle on riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todetuista rikkomisista määrätty riidanalaisen päätöksen 2 artiklan c alakohdassa 53 550 000 euron suuruinen sakko, joka on maksettava yhteisvastuullisesti Alstomin kanssa, ja tästä määrästä 25 500 000 euroa on maksettava yhteisvastuullisesti Arevan, Areva T & D Holdingin ja Areva T & D AG:n kanssa.

Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset

36 Areva-ryhmän yhtiöt ja Alstom nostivat nyt käsiteltävänä olevat kanteet, jotka kirjattiin asianumeroilla T-117/07 ja T-121/07, unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 18.4.2007 jättämillään kannekirjelmillä.

37 Unionin yleinen tuomioistuin (toinen jaosto) päätti esittelevää tuomaria kuultuaan aloittaa asioissa T-117/07 ja T-121/07 suullisen menettelyn.

38 Sen jälkeen kun asianosaisia oli kuultu, unionin yleisen tuomioistuimen toisen jaoston puheenjohtaja yhdisti 12.3.2009 antamallaan määräyksellä asiat T-117/07 ja T-121/07 suullista käsittelyä unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 50 artiklan mukaisesti. Lisäksi hän määräsi, että Alstomin väitetiedoksiantoon antamaan vastaukseen liitettyjä asiakirjoja, jotka oli otettu asian T-121/07 asiakirja-aineistoon, oli käsiteltävä luottamuksellisesti (ks. edellä 19 kohta).

39 Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 24.3.2009 pidetyssä istunnossa. Kantajat vahvistivat, että niiden kanneperusteiden ja väitteiden, jotka koskivat EY 81 artiklan rikkomista, on tulkittava koskevan myös ETA-sopimuksen 53 artiklaa. Komissio esitti kannanoton, jonka mukaan kilpailuoikeuden rikkomiseen perustuvan yhteisvastuun oletetaan jakautuvan yhtä suuriin osiin silloin, kun tämän vastuun toteavan päätöksen päätösosassa ei muuta täsmennetä. Kantajat ovat sitä vastoin kiistäneet tällaisen olettaman soveltamisen. Komissio on lopuksi todennut, että kilpailuoikeuden rikkomisen johtajan asemaa arvioitaessa on punnittava kaikkia perusteita, mukaan lukien sitä, miten kauan tässä asemassa on toimittu, ja tämän toiminnan intensiteettiä. Nämä huomautukset on merkitty istuntopöytäkirjaan. Areva-ryhmän yhtiöt ovat loppuhuomautuksissaan vedonneet aineelliseen virheeseen, joka on tehty katsottaessa, että Areva T & D AG on sama yhtiö kuin Alstom T & D AG, jonka toiminimeä oli vain muutettu.

40 Alstom ja Areva-ryhmän yhtiöt ovat kirjaamoon 29. ja 30.4.2009 jättämissään kirjeissä esittäneet tiettyjä huomautuksia sen istuntopöytäkirjan sisällöstä, joka koskee komission unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin antamia, kilpailuoikeuden rikkomisesta seuraavaan solidaariseen vastuujärjestelmään liittyviä vastauksia.

41 Suullinen käsittely on unionin yleisen tuomioistuimen 3.6.2009 antamalla määräyksellä aloitettu uudelleen. Unionin yleisen tuomioistuimen toisen jaoston puheenjohtaja on päättänyt unionin kirjaamon ohjesäännön 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti ottaa 29. ja 30.4.2009 jätetyt kirjeet asiakirja-aineistoon.

42 Komissio on unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamossa 18.6.2009 kirjatussa kirjeessä esittänyt huomautuksensa kyseisistä kirjeistä. Se on tässä yhteydessä väittänyt, että kun se asettaa sakon, joka useiden yhtiöiden on maksettava solidaarisesti, esittämättä päätöksensä päätösosassa muita täsmennyksiä tai toteamuksia, sen tarkoituksena ei ole ratkaista kysymystä siitä, miten eri yhteisvelalliset keskinäisissä suhteissaan osallistuvat tämän sakon maksamiseen.

43 Unionin yleisen tuomioistuimen toisen jaoston puheenjohtaja on 1.7.2009 tekemällään päätöksellä hylännyt istuntopöytäkirjan muuttamista koskeneet pyynnöt tarkistettuaan ensin komission kyseisessä istunnossa antamien suullisten vastausten tarkan sisällön.

44 Alstom vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan b alakohdan ja 2 artiklan b ja c alakohdan

– toissijaisesti lieventää sille riidanalaisen päätöksen 2 artiklan b ja c alakohdassa määrättyä sakkoa huomattavasti

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

45 Areva-ryhmän yhtiöt vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan siltä osin kuin siinä yhtäältä katsotaan Areva T & D SA:n ja Alstomin olevan solidaarisessa vastuussa 7.12.1992 ja 8.1.2004 välisenä aikana tapahtuneesta rikkomisesta ja kuin siinä toisaalta katsotaan niiden olevan solidaarisessa vastuussa 9.1. ja 11.5.2004 välisenä aikana tapahtuneesta rikkomisesta

– toissijaisesti kumoaa tai lieventää huomattavasti niille riidanalaisen päätöksen 2 artiklan c alakohdassa määrättyä sakkoa

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

46 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteet perusteettomina

– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

47 Koska nyt esillä olevat asiat liittyvät asiasisällöltään toisiinsa ja koska asianosaisia on tältä osin kuultu, unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että ne on työjärjestyksen 50 artiklan mukaisesti yhdistettävä tuomion antamista varten.

48 Kanteissa vaaditaan pääasiallisesti riidanalaisen päätöksen 1 artiklan b, c, d, e ja f alakohdan kumoamista sekä pääasiallisesti tai toissijaisesti riidanalaisen päätöksen 2 artiklan b ja c alakohdan kumoamista ja toissijaisesti riidanalaisen päätöksen 2 artiklan b ja c alakohdan uudelleen muotoilemista.

49 Ensin on tutkittava riidanalaisen päätöksen 1 artiklan b, c, d, e ja f alakohdan kumoamista koskevat vaatimukset. Tämän jälkeen tutkitaan tarpeen mukaan riidanalaisen päätöksen 2 artiklan b ja c alakohdan kumoamista koskevat vaatimukset. Lopuksi tutkitaan tarvittaessa riidanalaisen päätöksen 2 artiklan b ja c alakohdan uudelleen muotoilemista koskevat vaatimukset.

50 Areva-ryhmän yhtiöt tukevat asiassa T-117/07 esittämiään vaatimuksia seitsemällä kanneperusteella. Ensimmäinen peruste koskee EY 253 artiklassa määrätyn perusteluvelvollisuuden loukkaamista. Toinen peruste koskee pääasiallisesti niiden sääntöjen rikkomista, jotka koskevat vastuuseen joutumista EY 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan rikkomisesta, ja oikeusvarmuuden sekä taannehtivuuskiellon yleisten periaatteiden loukkaamista. Kolmas peruste liittyy pääasiallisesti niiden sääntöjen rikkomiseen, jotka koskevat vastuuseen joutumista EY 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan rikkomisesta. Neljäs peruste perustuu pääasiallisesti niiden sääntöjen rikkomiseen, jotka koskevat vastuuseen joutumista EY 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan rikkomisesta ja niiden nojalla määrättyjen sakkojen solidaarista maksamista, EY 7 artiklan rikkomista ja yhdenvertaista kohtelua sekä suhteellisuutta, oikeusvarmuutta, taannehtivuuskieltoa ja tehokasta oikeussuojaa koskevien yleisten periaatteiden loukkaamista. Viides peruste liittyy niiden sääntöjen rikkomiseen, jotka koskevat EY 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan nojalla määrättyjen sakkojen solidaarista maksamista. Kuudes peruste koskee pääasiallisesti [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL L 1, s. 1) 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan ja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [HT] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) rikkomista, arviointivirhettä sekä yhdenvertaista kohtelua ja suhteellisuutta koskevien yleisten periaatteiden loukkaamista. Seitsemäs peruste liittyy lopuksi pääasiallisesti arviointivirheeseen ja EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan sekä yhteistyötiedonannon rikkomiseen.

51 Alstom esittää asiassa T-121/07 esittämiensä vaatimusten tueksi kahdeksan kanneperustetta. Ensimmäinen peruste liittyy siihen, että oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin on loukattu. Toinen peruste koskee pääasiallisesti niiden sääntöjen rikkomista, jotka koskevat EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan nojalla määrättyjen sakkojen solidaarista maksamista, oikeusvarmuutta ja rangaistusten henkilökohtaisuutta koskevien yleisten periaatteiden sekä perusteluvelvollisuuden loukkaamista. Kolmas peruste koskee EY 253 artiklassa määrätyn perusteluvelvollisuuden loukkaamista. Neljäs peruste koskee pääasiallisesti niiden sääntöjen rikkomista, jotka koskevat vastuuseen joutumista EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisesta ja oikeudellista virhettä, ja toissijaisesti asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan rikkomista. Viides peruste perustuu pääasiallisesti arviointivirheeseen, suuntaviivojen rikkomiseen, yhdenvertaista kohtelua ja suhteellisuutta koskevien periaatteiden sekä perusteluvelvollisuuden loukkaamiseen. Kuudes peruste koskee pääasiallisesti niiden sääntöjen rikkomista, jotka liittyvät asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdassa ja 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17, joka on [EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus (EYVL 1962, 13, s. 204), 15 artiklan 2 kohdassa säädettyjen, rikkomisen jatkumisen todistamista koskevien sääntöjen rikkomiseen, ja oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista. Seitsemäs peruste perustuu puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen loukkaamiseen ja asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 1 kohdan rikkomiseen. Kahdeksas peruste koskee pääasiallisesti suuntaviivojen rikkomista ja toissijaisesti suhteellisuusperiaatteen loukkaamista.

52 Kantajien esittämät perusteet käsitellään yhteneviltä kohdiltaan yhdessä hyvään oikeudenhoitoon liittyvien näkökohtien vuoksi.

Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan b, c, d, e ja f alakohdan kumoamista koskeva vaatimus

53 Kanteissa esitetyt perusteet ja väitteet, joilla riitautetaan komission toteamus, jonka mukaan Areva-ryhmän yhtiöt ja Alstom olivat rikkoneet EY 81 artiklaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla yhtenä kokonaisuutena pidettäviin sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin ETA-alueella riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa mainittuina ajanjaksoina, kohdistuvat riidanalaisen päätöksen 1 artiklan b, c, d, e ja f alakohtaan (ks. edellä 33 kohta).

54 Asiassa T‑117/07 riidanalaisen päätöksen 1 artiklan c, d, e ja f alakohdan kumoamista koskevia vaatimuksia tuetaan kannekirjelmässä esitetyillä perusteilla ja väitteillä, joilla kyseenalaistetaan komission arvioinnit, joiden mukaan Areva T & D SA 7.12.1992 ja 11.5.2004 välisenä aikana, Areva T & D AG 22.12.2003 ja 11.5.2004 välisenä aikana ja Areva sekä Areva T & D Holding SA 9.1. ja 11.5.2004 välisenä aikana ovat henkilökohtaisessa vastuussa siitä, että niiden GIS-toimialat tai niiden tytäryhtiöt osallistuivat yhtenä kokonaisuutena pidettäviin sopimuksiin ja yhdenmukaistettuhin menettelytapoihin ETA-alueella (toinen, kolmas, neljäs ja viides kanneperuste), tai joissa vedotaan sellaiseen olennaisten menettelymääräysten rikkomiseen, joka on voinut vaikuttaa kyseisiin arviointeihin (ensimmäinen kanneperuste).

55 Asiassa T‑121/07 riidanalaisen päätöksen 1 artiklan b alakohdan kumoamisvaatimusta tuetaan kannekirjelmässä esitetyillä perusteilla tai väitteillä, joilla kyseenalaistetaan komission arvioinnit, joiden mukaan Alstom on henkilökohtaisessa vastuussa siitä, että sen GIS-toimialat tai sen tytäryhtiöt osallistuivat yhtenä kokonaisuutena pidettäviin sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin ETA-alueella 15.4.1988 ja 8.1.2004 välisenä aikana (neljäs ja kuudes kanneperuste), tai joissa vedotaan sellaiseen olennaisten menettelymääräysten rikkomiseen, joka on voinut vaikuttaa kyseisiin arviointeihin (kolmas ja seitsemäs kanneperuste).

Alustavia huomautuksia

56 Kanteissa esitetyistä perusteista tai väitteistä ilmenee, että yhtäältä Areva-ryhmän yhtiöt ja toisaalta Alstom esittävät väitteitä, jotka ovat keskenään täysin vastakkaisia siinä suhteessa, voivatko ne joutua vastuuseen rikkomisesta 15.4.1988 ja 11.5.2004 väliseltä koko ajanjaksolta tai sen osalta.

57 Alstom väittää pääasiallisesti, että henkilökohtainen vastuu, joka sillä oli siitä syystä, että sen GIS-toimiala oli osallistunut rikkomiseen 15.4.1988 ja 8.1.2004 välisenä aikana, oli siirtynyt Alstom T & D SA:lle ja Alstom T & D AG:lle sen ryhmässä sähkön siirto- ja jakelualalla toteutettujen rakenneuudistustoimenpiteiden johdosta. Se väittää lisäksi, ettei sen voida katsoa olevan henkilökohtaisessa vastuussa kyseisten tytäryhtiöiden osallistumisesta rikkomiseen 7.12.1992 ja 8.1.2004 sekä 22.12.2003 ja 8.1.2004 välisinä aikoina, koska Alstom T & D SA ja Alstom T & D AG, joille kyseiset toiminnat oli siirretty, päättivät itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään. Alstom väittää lopuksi, että henkilökohtainen vastuu, jossa sen on katsottu olleen GIS-toimialansa, Alstom T & D SA:n ja Alstom T & D AG:n osallistumisesta rikkomiseen 15.4.1988 ja 8.1.2004 välisenä aikana, on siirtynyt kyseisen toimialan ja mainittujen tytäryhtiöiden (joista on sitten tullut Areva T & D SA ja Areva T & D AG) mukana Areva-ryhmän yhtiöille sen ryhmien välisen toimenpiteen yhteydessä, jolla sähkön siirto- ja jakelualan toiminnat siirrettiin.

58 Areva-ryhmän yhtiöt väittävät sitä vastoin, ettei niiden voida millään tavoin katsoa olevan henkilökohtaisessa vastuussa siitä, että Alstom-ryhmän yhtiöt osallistuivat rikkomiseen 7.12.1992 ja 8.1.2004 sekä 22.12.2003 ja 8.1.2004 välisenä aikana, koska Alstom päätti Alstom T & D SA:n ja Alstom T & D AG:n, joille GIS-alan toiminnat oli siirretty, markkinakäyttäytymisestä. Areva ja Areva T & D Holding SA väittävät lisäksi, etteivät ne voi joutua millään tavoin henkilökohtaiseen vastuuseen siitä, että niiden tytäryhtiöt osallistuivat rikkomiseen 9.1. ja 11.5.2004 välisenä aikana, koska Areva T & D SA ja Areva T & D AG, joille kyseiset toiminnat oli luovutettu, päättivät itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään.

59 On todettava, että kantajat nojautuvat kirjelmissään siihen, että Areva T & D SA ja Areva T & D AG ovat vain Alstom T & D SA:n ja Alstom T & D AG:n uusia toiminimiä, jotka niille annettiin sen jälkeen, kun ne 8.1.2004 luovutettiin Areva-ryhmään. Areva-ryhmän yhtiöiden istunnossa esittämissään loppuhuomautuksissa esittämiä väitteitä, joiden mukaan komissio on tehnyt aineellisen virheen katsoessaan, että Areva T & D AG oli sama yhtiö kuin Alstom T & D AG, ei voida ottaa huomioon. Sikäli kuin nämä väitteet ovat sen perusteen taustalla, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä on tältä osin tosiseikkoihin liittyvä virhe, on syytä muistuttaa, että työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan asian käsittelyn kuluessa ei saa vedota uuteen perusteeseen, ellei se perustu käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin. Koska Areva-ryhmän yhtiöt eivät ole esittäneet sellaisia olennaisia tosiseikkoja, joihin niiden uusi peruste perustuisi, ja a fortiori, koska ne eivät ole väittäneet, että nämä seikat ovat tulleet esille käsittelyn aikana, niiden edellä mainitut väitteet on jätettävä tutkittaviksi ottamatta. Näin ollen asiassa T-117/07 ja asiassa T-121/07 on syytä katsoa, että Alstom T & D AG ja Areva T & D AG ovat yksi ja sama oikeushenkilö, jolla on eri toiminimiä.

Alstomille sen GIS-toimialan osallistumisesta rikkomiseen 15.4.1988 ja 6.12.1992 välisenä aikana aiheutuvan henkilökohtaisen vastuun siirtyminen Areva T & D SA:lle ja Areva T & D AG:lle

– Asianosaisten lausumat

60 Alstom moittii oikeudellista virhettä koskevan neljännen kanneperusteensa toisessa osassa komissiota siitä, ettei se ole riidanalaisessa päätöksessä siirtänyt Areva T & D SA:lle ja Areva T & D AG:lle sitä henkilökohtaista vastuuta, joka Alstomille aiheutui sen vuoksi, että osa sen sähkön siirto- ja jakelualasta oli osallistunut rikkomiseen 15.4.1988 ja 6.12.1992 välisenä aikana.

61 Alstomin mukaan komissio on tehnyt virheen soveltaessaan sääntöjä, jotka koskevat vastuuseen joutumista EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisesta, koska komissio ei ole soveltanut Alstomin ja sen sähkön siirto- ja jakelualalla toimivien entisten tytäryhtiöiden välisiin suhteisiin ”taloudelliseksi jatkumoksi” kutsuttua arviointiperustetta, sellaisena kuin se ilmenee oikeuskäytännöstä (yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 356–359 kohta ja asia T-43/02, Jungbunzlauer v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3435, 132 kohta), ja koska komissio on katsonut Alstomin olevan henkilökohtaisessa vastuussa siitä, että osa sen sähkön siirto- ja jakelualasta osallistui rikkomiseen 15.4.1988 ja 6.12.1992 välisenä aikana, ottamatta huomioon sitä, että tämä yritys oli luovutettu sen sähkön siirto- ja jakelualalla toimiville entisille tytäryhtiöille Alstom-ryhmässä toteutettujen rakenneuudistustoimenpiteiden jälkeen. Se katsoo pääasiallisesti, että vaikka Alstom-ryhmän sähkön siirto- ja jakelualalla ei ennen 7.12.1992 ollut oikeushenkilöllisyyttä, tytäryhtiö Kléber Eylau (jonka nimi oli aikaisemmin ollut Alstom T & D SA ja sitten Areva T & D SA), jonka erityisiin tehtäviin kuului huolehtia siitä Sveitsin ulkopuolella, perustaminen tuona samana päivänä oli mahdollistanut sen, että komissio saattoi riidanalaisen päätöksen tekopäivänä yksilöidä sen oikeushenkilön, jolle rikkomiseen osallistunut yritys oli siirretty ja jonka vastuulle kyseinen rikkominen voitiin näin panna. Samanlaista ajatuksenkulkua voidaan soveltaa myös siihen 22.12.2003 tapahtuneeseen toimenpiteeseen, jolla Alstom-ryhmän sähkön siirto- ja jakelualan toiminnat Sveitsissä siirrettiin Alstom (Schweiz) Services AG:lle (jonka nimeksi annettiin myöhemmin Alstom T & D AG, sitten Areva T & D AG).

62 Komissio kiistää Alstomin esittämät väitteet ja vaatii tämän kanneperusteen hylkäämistä.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

63 Kilpailuoikeudessa käsitteellä yritys on katsottava tarkoitettavan taloudellista kokonaisuutta kysymyksessä olevan rikkomisen kohteen kannalta arvioiden (ks. vastaavasti asia 170/83, Hydrotherm Gerätebau, tuomio 12.7.1984, Kok., s. 2999, 11 kohta; asia T-234/95, DSG v. komissio, tuomio 29.6.2000, Kok., s. II‑2603, 124 kohta ja asia T-325/01, DaimlerChrysler v. komissio, tuomio 15.9.2005, Kok., s. II‑3319, 85 kohta). EY 81 artiklan 1 kohta, jossa yrityksiä kielletään muun muassa tekemästä sopimuksia tai osallistumasta yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua sisämarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy sisämarkkinoilla, on osoitettu taloudellisille yksiköille, jotka muodostuvat sellaisesta inhimillisten, aineellisten ja aineettomien tekijöiden organisaatiosta, jolla on tietty pitkän aikavälin taloudellinen tavoite ja joka voi myötävaikuttaa siihen, että tässä määräyksessä tarkoitettu rikkominen toteutuu (ks. vastaavasti asia T-6/89, Enichem Anic v. komissio, tuomio 17.12.1991, Kok., s. II-1623, Kok. Ep. XI, s. II-1, 235 kohta ja asia T-11/89, Shell v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok., s. II-757, Kok. Ep. XII, s. II-49, 311 kohta).

64 EY 81 artiklan nojalla tehtyjen päätösten on kuitenkin oltava osoitettuja yksiköille, jotka ovat oikeushenkilöitä (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ja T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok., s. II‑931, 978 kohta, ns. PVC II -tapaus ja asia T-112/05, Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II‑5049, 59 kohta). Kun komissio tekee EY 81 artiklan 1 kohdan nojalla päätöksen, sen on yksilöitävä se luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö taikka luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt, joiden voidaan katsoa olevan vastuussa kyseisen yrityksen menettelystä ja joille voidaan tällä perusteella määrätä seuraamuksia, ja se osoittaa päätöksen tälle henkilölle tai näille henkilöille (ks. vastaavasti edellä 63 kohdassa mainittu asia Hydrotherm Gerätebau, tuomion 11 kohta).

65 Henkilökohtaista vastuuta koskevan periaatteen (asia 48/69, ICI v. komissio, tuomio 14.7.1972, Kok., s. 619, Kok. Ep. II, s. 25, 131–141 kohta; asia C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I‑4125, 78 kohta; asia C-280/06, ETI ym., tuomio 11.12.2007, Kok., s. I‑10893, 39 kohta; ks. myös em. asia ETI ym., julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus, Kok., s. I‑10892, 71 kohta ja sitä seuraavat kohdat), jonka mukaan henkilön voidaan katsoa olevan vastuussa vain omasta toiminnastaan (em. asia komissio v. Anic Partecipazioni, julkisasiamies Cosmasin ratkaisuehdotus, Kok., s. I‑4130, 74 kohta), mukaisesti henkilö, joka johti asianomaista yritystä aikana, jona yritys osallistui kilpailusääntöjen rikkomiseen, vastaa niiden rikkomisesta, vaikka kilpailusääntöjen rikkomisen toteavan päätöksen tekemispäivänä yritys olisi toisen henkilön vastuulla tai johdettavana (asia C-297/98 P, SCA Holding v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I‑10101, 27 kohta; asia C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I‑9925, 37 kohta; ks. myös vastaavasti asia C-279/98 P, Cascades v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I‑9693, 79 kohta).

66 Oikeuskäytännössä sallitaan, että henkilökohtaisen vastuun periaatteesta voidaan tietyissä poikkeuksellisissa olosuhteissa poiketa niin kutsuttua taloudellista jatkumoa koskevan arviointiperusteen nojalla, jonka mukaan kilpailusääntöjä rikkoneen oikeushenkilön taloudellisen seuraajan voidaan katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaikka kyseinen oikeushenkilö olisikin edelleen olemassa rikkomisen toteavan päätöksen tekoajankohtana, jotteivät muun muassa asianomaisten yhtiöiden oikeudelliseen muotoon tehdyt muutokset vaarantaisi näiden sääntöjen tehokasta vaikutusta (asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II‑1487, 105 ja 106 kohta).

67 Yhteisöjen tuomioistuin katsoi edellä 61 kohdassa mainitussa asiassa Aalborg Portland ym. vastaan komissio (tuomion 356–359 kohta), ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ollut tehnyt virhettä katsoessaan, että komissiolla oli ollut oikeus yritysryhmän sisällä tapahtuneen luovutuksen yhteydessä katsoa luovuttavan yhtiön olevan vastuussa yrityksen ennen sen luovuttamista tekemästä rikkomuksesta, ja näin oli siitäkin huolimatta, että luovuttava yhtiö oli oikeudellisesti yhä olemassa. Poiketessaan näin edellä 65 kohdassa mainitussa asiassa komissio vastaan Anic Partecipazioni antamansa tuomion 145 kohdassa esitetystä ratkaisusta, jonka mukaan arviointiperusteella ”taloudellinen jatkumo” voi olla merkitystä vain siinä tapauksessa, että yrityksen toiminnasta vastuussa oleva oikeushenkilö ei enää ole oikeudellisesti olemassa rikkomuksen tekemisen jälkeen, yhteisöjen tuomioistuin käytti perustana sitä, että luovuttava yhtiö oli luovuttanut kaiken taloudellisen toimintansa luovutuksensaajayhtiölle säilyttäen kuitenkin rakenteellisen yhteyden viimeksi mainittuun, jonka osakkeista se omisti 50 prosenttia.

68 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on edellä 61 kohdassa mainitussa asiassa Jungbunzlauer vastaan komissio (tuomion 132 ja 133 kohta) katsonut edellä 61 kohdassa mainittuun asiaan Aalborg Portland ym. vastaan komissio viitaten, että yhtiö voi kilpailuoikeuden nojalla olla edelleenkin olemassa siitä huolimatta, että kilpailuoikeudessa tarkoitetun yrityksen muodostama osa sen toiminnoista luovutetaan toiselle yhtiölle, joka joutuu vastuuseen kyseisen yrityksen tekemistä rikkomuksista. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin ollen todennut, ettei komissio ollut tehnyt virhettä katsoessaan yrityksen ryhmän sisällä tapahtuneen luovutuksen yhteydessä, että luovuttavan yhtiön oli katsottava olevan vastuussa tämän yrityksen ennen luovutusta tekemästä rikkomuksesta, vaikka luovuttava yhtiö oli edelleen oikeudellisesti olemassa. Vaikka luovuttava yhtiö oli tuossa tapauksessa säilyttänyt kyseiseen yritykseen liittyvän tuotantotoiminnan, se oli siirtänyt erityisesti tämän yrityksen hoidon tai johdon luovutuksensaajayhtiölle, jota voitiin tältä osin pitää luovuttavan yhtiön taloudellisena seuraajana.

69 Yhteisöjen tuomioistuin perusteli edellä 65 kohdassa mainitussa asiassa ETI ym. annetun tuomion 38–42 kohdassa ”taloudelliseksi jatkumoksi” kutsuttua arviointiperustetta tarpeella varmistaa kilpailuoikeuden rikkomisesta määrättävän seuraamuksen varoittava vaikutus. Edellä 61 kohdassa mainitussa asiassa Aalborg Portland ym. vastaan komissio annetun tuomion 48–51 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin totesi, että tällainen seuraamuksen täytäntöönpano on sallittua eikä ole ristiriidassa henkilökohtaista vastuuta koskevan periaatteen kanssa, vaikka rikkomuksen tehnyt yksikkö olisikin vielä olemassa ajankohtana, jona sille yksikölle, jolle sen taloudelliset toiminnat on siirretty, määrätään seuraamus, jos nämä kaksi yksikköä ovat olleet saman henkilön määräysvallassa ja jos ne ovat näitä yrityksiä yhdistävien läheisten taloudellisten ja oikeudellisten siteiden vuoksi olennaisin osin noudattaneet samoja liiketoiminnallisia ohjeita. Näin se katsoi, että EY 81 artiklaa ja sitä seuraavia artikloja on tulkittava siten, että silloin kun tilanteessa, jossa on kyse saman viranomaisen alaisuudessa toimivista yksiköistä, yksi yksikkö on ryhtynyt kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevään toimintaan, minkä jälkeen toinen yksikkö, joka on tullut ensimmäisen yksikön seuraajaksi kuitenkin siten, ettei ensimmäinen yksikkö ole lakannut olemasta, on saattanut kyseisen toiminnan päätökseen, rikkomisen perusteella määrättävä seuraamus voidaan määrätä kokonaisuudessaan mainitulle toiselle yksikölle, jos osoitetaan, että kyseiset kaksi yksikköä ovat olleet mainitun viranomaisen määräysvallassa.

70 Edellä mainittu oikeuskäytäntö on analogisesti sovellettavissa ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaan.

71 Nyt esillä olevassa asiassa on aluksi tärkeää yksilöidä se kilpailuoikeudessa tarkoitettu ”yritys”, joka osallistui riidanalaisen päätöksen 1 artiklan b alakohdassa Alstomin vastuulle pantuun rikkomiseen. Riidanalaisen päätöksen 5–87 perustelukappaleessa (”Menettelyn kohteena oleva ala”) ja sen 16–22 perustelukappaleessa (”Yritykset, joita menettely koskee”) olevasta kuvauksesta ilmenee, että asianomainen yritys muodostuu sellaisesta inhimillisten, aineellisten tai aineettomien tekijöiden organisaatiosta, joka ensin Alstom-ryhmän sisällä ja 8.1.2004 tapahtuneen ryhmien välisen luovutuksen jälkeen (ks. edellä 9 kohta) Areva-ryhmän sisällä harjoitti GIS-alan toimintoja (jäljempänä asianomainen yritys). Alstom on näin ollen väärässä väittäessään, että asianomainen yritys muodostui Alstom-ryhmän sähkön siirto- ja jakelualasta tai, laajemmin ottaen, kaikista tämän alan toimintaan myötävaikuttavista osista.

72 Riidanalaisen päätöksen 357 ja 358 perustelukappaleesta ilmenee myös, että voidakseen panna Alstomin vastuulle sen, että asianomainen yritys osallistui rikkomiseen 15.4.1988 ja 6.12.1992 välisenä aikana, komissio toteaa, että ennen 7.12.1992 GIS-alan toimintoja Alstom-ryhmässä harjoittivat Alsthom SA ja tämän jälkeen GEC Alsthom SA eivätkä Areva T & D SA:n ja Areva T & D AG:n edeltäjät. Se toteaa myös, että Alstom-ryhmän sähkön siirto- ja jakelualan toimintoja Sveitsissä harjoitti ennen joulukuuta 2002 Sprecher Energie (jonka Alsthom SA osti tammikuussa 1986), josta tuli Alstom AG (Suisse). Todettuaan, että asianomaiset oikeudelliset yksiköt olivat edelleen Alstom-ryhmässä uusilla toiminimillä, se katsoo, että Alstom oli nämä eri yksiköt kokonaan omistavana emoyhtiönä edelleen vastuussa niiden toiminnasta ennen Areva T & D SA:n ja Areva T & D AG:n edeltäjien perustamista. Komissio päättelee tästä, ettei Areva T & D SA:n ja Areva T & D AG:n ollut katsottava olevan oikeudellisina ja taloudellisina seuraajina vastuussa siitä, että asianomainen yritys oli osallistunut rikkomiseen kyseisenä aikana, vaikka Alstom-ryhmän sähkön siirto- ja jakelualan toiminnat oli tämän jälkeen siirretty niiden edeltäjille.

73 Alstom ei esitä erityisiä perusteita tai väitteitä niistä riidanalaisen päätöksen perusteluista, joissa sen katsotaan olevan vastuussa asianomaisen yrityksen osallistumisesta 15.4.1988 ja 6.12.1992 välisenä aikana tapahtuneeseen rikkomiseen siitä syystä, että tosiseikkojen tapahtuma-aikana se johti kyseistä yritystä kokonaan tai melkein kokonaan omistamiensa tytäryhtiöiden välityksellä. Se tyytyy vain väittämään, että sillä tältä osin ollut vastuu oli siirtynyt Areva T & D SA:lle ja Areva T & D AG:lle edellä 61 kohdassa mainituista asiasta Aalborg Portland ym. vastaan komissio ja asiasta Jungbunzlauer vastaan komissio ilmenevän, ”taloudelliseksi jatkumoksi” kutsutun arviointiperusteen mukaisesti.

74 Aluksi on syytä täsmentää, ettei riidanalaisen päätöksen 339 perustelukappaleen, johon 357 perustelukappaleessa viitataan, voida katsoa tukevan komission päätöstä olla siirtämättä Areva T & D SA:lle ja Areva T & D AG:lle vastuuta asianomaisen yrityksen osallistumisesta 15.4.1988 ja 6.12.1992 välisenä aikana tapahtuneeseen rikkomiseen. Riidanalaisen päätöksen 339 perustelukappaleessa nimittäin käsitellään edellä 61 kohdassa mainituista, asiassa Aalborg Portland ym. vastaan komissio annetusta tuomiosta (356–359 kohta) ja asiassa Jungbunzlauer vastaan komissio annetusta tuomiosta (132 kohta) ilmenevät periaatteet huomioiden sitä, miten vastuu siirtyy samaan ryhmään kuuluvien yhtiöiden välillä ”taloudelliseksi jatkumoksi” kutsutun arviointiperusteen nojalla. Komissio toteaa siinä, ettei se, että yhtiö säilyttää oikeushenkilöllisyytensä luovutettuaan osan toiminnoistaan samaan ryhmään kuuluvalle toiselle yhtiölle, estä sitä katsomasta, että toinen yhtiö on vastuussa ensimmäisen yhtiön tekemistä rikkomuksista. Tästä seuraa, ettei riidanalaisen päätöksen 357 perustelukappaleessa olevaa viittausta sen 339 perustelukappaleeseen voida ottaa huomioon arvioitaessa, oliko se, ettei asianomaisen yrityksen vastuu 15.4.1988 ja 6.12.1992 välisenä aikana tapahtuneesta rikkomisesta siirtynyt Areva T & D SA:lle ja Areva T & D AG:lle, perusteltua.

75 Komissio väittää asiassa T-121/07 antamassaan vastineessa pitäytyneensä riidanalaisessa päätöksessä henkilökohtaisesta vastuusta johtuvien sääntöjen soveltamiseen (ks. edellä 65 kohta). Riidanalaisen päätöksen 357 ja 358 perustelukappaleesta, joiden sisältö on esitetty lyhyesti edellä 72 kohdassa, ilmenee, että asianomaisen yrityksen osallistuminen 15.4.1988 ja 6.12.1992 välisenä aikana tapahtuneeseen rikkomiseen on pantu Alstomin vastuulle siitä syystä, että se johti tosiseikkojen tapahtuessa kyseistä yritystä kokonaan tai melkein kokonaan omistamiensa sellaisten tytäryhtiöiden välityksellä, jotka yhä kuuluvat Alstom-ryhmään.

76 Tästä syystä on vastattava kysymykseen, onko vastuu asianomaisen yrityksen osallistumisesta 15.4.1988 ja 6.12.1992 välisenä aikana tapahtuneeseen rikkomiseen siirrettävä Areva T & D SA:lle ja Areva T & D AG:lle siitä syystä, että GEC Alsthom SA 7.12.1992 ja Alstom AG (Suisse) 22.12.2003 olivat luovuttaneet asianomaisen yrityksen edeltäjilleen, eli Kléber Eylaulle ja Alstom (Schweiz) Servicesille.

77 Tältä osin on syytä todeta, että Alstomin esittämällä näkemyksellä päädyttäisiin siihen, että Areva T & D SA ja Areva T & D AG vastaisivat rikkomisesta, josta ovat henkilökohtaisessa vastuussa GEC Alsthom SA ja Alstom AG (Suisse), jotka Alstom-ryhmän sisällä olivat tosiseikkojen tapahtuessa Alstomin tai sen edeltäjien kokonaan tai melkein kokonaan omistamia tytäryhtiöitä.

78 Tällaisessa tilanteessa ”taloudelliseksi jatkumoksi” kutsuttua arviointiperustetta sovellettaisiin kuitenkin vain niiltä osin kuin asianomaista yritystä ei enää asetettu Alstomin vastuun tai johdon alaisuuteen 7.12.1992 ja 22.12.2003 tapahtuneiden Alstom-ryhmän rakenneuudistustoimenpiteiden jälkeen. Sitä vastoin oletettaessa, ettei Alstom olisi kokonaan tai melkein kokonaan omistamiensa tytäryhtiöiden välityksellä koskaan lakannut johtamasta asianomaista yritystä 8.1.2004 tapahtuneeseen ryhmien väliseen luovutukseen mennessä, se olisi edelleen henkilökohtaisessa vastuussa asianomaisen yrityksen osallistumisesta rikkomiseen 15.4.1988 ja 6.12.1992 välisenä aikana, eikä komissio olisi tehnyt oikeudellista virhettä, kun se ei ollut soveltanut Alstomin ja sen sähkön siirto- ja jakelualalla toimivien tytäryhtiöiden välisiin suhteisiin ”taloudelliseksi jatkumoksi” kutsuttua arviointiperustetta (ks. vastaavasti edellä 65 kohdassa mainittu asia SCA Holding v. komissio, julkisasiamies Mischon ratkaisuehdotus, Kok., s. I-10104, 26 kohta).

79 Kaikista näistä syistä vaikuttaa sopivalta, että – ennen kuin tästä väitteestä lausutaan – vastataan niihin perusteisiin tai väitteisiin, jotka kohdistuvat siihen, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklan b alakohdassa Alstomin katsotaan olevan Alstom T & D SA:n ja Alstom T & D AG:n kokonaan omistavana emoyhtiönä vastuussa asianomaisen yhtiön osallistumisesta 7.12.1992 ja 8.1.2004 välisenä aikana tapahtuneeseen rikkomiseen.

Henkilökohtainen vastuu, joka Alstomille Alstom T & D SA:n ja Alstom T & D AG:n kokonaan omistavana emoyhtiönä aiheutuu siitä, että asianomainen yritys osallistui 7.12.1992 ja 8.1.2004 välisenä aikana tapahtuneeseen rikkomiseen

– Asianosaisten lausumat

80 Alstom moittii neljännen kanneperusteensa ensimmäisessä osassa, joka liittyy niiden sääntöjen rikkomiseen, jotka koskevat vastuuseen joutumista EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisesta, komissiota siitä, että se katsoo riidanalaisessa päätöksessä sen olevan Alstom T & D SA:n ja Alstom T & D AG:n kokonaan omistavana emoyhtiönä vastuussa asianomaisen yrityksen osallistumisesta 7.12.1992 ja 8.1.2004 välisenä aikana tapahtuneeseen rikkomiseen.

81 Kolmannessa kanneperusteessaan Alstom moittii komissiota siitä, että se on rikkonut EY 253 artiklaa, koska se ei ole oikeudellisesti riittävällä tavalla perustellut sitä, että sen katsottiin olevan vastuussa rikkomisesta Alstom T & D SA:n ja Alstom T & D AG:n kokonaan omistavana emoyhtiönä, kun otetaan huomioon Alstomin hallinnollisessa menettelyssä esittämät seikat. Se on istunnossa tältä osin vedonnut myös puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen ja sen periaatteen, jonka mukaan asianosaiset ovat yhdenvertaisia unionin tuomioistuimissa käytävissä oikeudenkäynneissä, loukkaamiseen.

82 Seitsemännessä kanneperusteessaan Alstom vetoaa puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen ja asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 1 kohdan rikkomiseen, jotka ovat tapahtuneet siten, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä pitänyt sen osalta selvitettyinä tiettyjä Areva-ryhmän esittämiä tosiseikkoja ilmoittamatta sille etukäteen, että niitä voitaisiin pitää sen osalta selvitettyinä ja antamatta sille mahdollisuutta kantansa esittämiseen, voidakseen katsoa sen olevan Alstom T & D SA:n ja Alstom T & D AG:n kokonaan omistavana emoyhtiönä vastuussa asianomaisen yhtiön osallistumisesta 7.12.1992 ja 8.1.2004 välisenä aikana tapahtuneeseen rikkomiseen. Näin oli tapahtunut niiden riidanalaisen päätöksen 351 ja 354 perustelukappaleessa mainittujen seikkojen osalta, jotka liittyvät siihen, että Ranskan kilpailuneuvosto oli 1.3.1988 tekemällään päätöksellä tuominnut yhden sen edeltäjistä, Alsthom SA:n, ja että Alstom T & D SA:n hallintoneuvoston kuusi jäsentä olivat samanaikaisesti tai peräjälkeen olleet sen palveluksessa johtotehtävissä.

83 Komissio kiistää Alstomin lausumat ja vaatii, että edellä mainitut kanneperusteet tai väitteet hylätään.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

84 Kilpailuoikeutta sovellettaessa eri oikeushenkilöllisyydestä johtuva muodollinen ero kahden yhtiön välillä ei ole ratkaisevaa, vaan merkityksellistä on niiden markkinakäyttäytymisen mahdollinen yhteneväisyys (ks. vastaavasti edellä 65 kohdassa mainittu asia ICI v. komissio, tuomion 140 kohta). Voi siis osoittautua tarpeelliseksi selvittää, muodostaako kaksi yhtiötä, jotka ovat eri oikeushenkilöitä, sellaisen yhden ja saman yrityksen tai taloudellisen kokonaisuuden tai kuuluvatko ne sellaiseen yhteen ja samaan yritykseen, jota voidaan pitää markkinoilla yhdenmukaisesti käyttäytyvänä taloudellisena kokonaisuutena (edellä 63 kohdassa mainittu asia DaimlerChrysler v. komissio, tuomion 85 kohta).

85 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan se, että tytäryhtiö on erillinen oikeushenkilö, ei riitä sulkemaan pois sitä mahdollisuutta, että emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa sen toiminnasta varsinkin silloin, kun tytäryhtiö ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita (edellä 65 kohdassa mainittu asia ICI v. komissio, tuomion 132 ja 133 kohta ja edellä 64 kohdassa mainittu asia PVC II, tuomion 960 kohta). Silloin kun tytäryhtiöllä ei ole todellista itsenäistä määräysvaltaa toimintalinjansa määrittelemiseksi markkinoilla, voidaan katsoa, ettei EY 81 artiklan 1 kohdassa määrättyjä kieltoja ole sovellettava tytäryhtiön ja sen emoyhtiön, jonka kanssa se muodostaa taloudellisen kokonaisuuden, välisiin suhteisiin (edellä 65 kohdassa mainittu asia ICI v. komissio, tuomion 134 kohta ja asia T-102/92, Viho v. komissio, tuomio 12.1.1995, Kok., s. II-17, 51 kohta).

86 Komission on periaatteessa tässä yhteydessä osoitettava, että emoyhtiöllä on tosiasiallisesti ollut ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiönsä markkinakäyttäytymiseen, kaikkien tosiseikkojen perusteella, joihin kuuluu erityisesti emoyhtiön tytäryhtiössään käyttämä mahdollinen johtamisvalta (asia T-314/01, Avebe v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II‑3085, 136 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin tuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin, että komissio voi kohtuullisesti olettaa, että kokonaan emoyhtiönsä omistuksessa oleva tytäryhtiö noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita ja että tämän olettaman seurauksena komission ei tarvitse varmistaa, onko emoyhtiö todella käyttänyt tätä valtaa tytäryhtiössään. Kun komissio väitetiedoksiannossa ilmoittaa aikovansa pitää emoyhtiötä henkilökohtaisesti vastuullisena tytäryhtiönsä syyksi luettavasta rikkomisesta ja kun se vetoaa vastuuta koskevaan olettamaan, joka johtuu siitä, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiön kokonaan, emoyhtiön, joka haluaa kiistää vastuunsa, on esitettävä komissiolle hallinnollisen menettelyn aikana tai viimeistään unionin tuomioistuimissa olettaman kumoamiseksi riittävä näyttö, osoittamalla, että huolimatta siitä, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiön kokonaan, tytäryhtiö päättää itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään (ks. asia T-330/01, Akzo Nobel v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II‑3389, 82 ja 83 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

87 Komission on rikkomisen toteavassa päätöksessä kyettävä ottamaan huomioon asianosaisten yritysten väitetiedoksiantoon antamat vastaukset. Sen on tässä suhteessa voitava hyväksyä tai hylätä näiden yritysten väitteet, minkä lisäksi sen on voitava myös suorittaa oma analyysinsa näiden esiin tuomista tosiseikoista joko luopuakseen perusteettomiksi osoittautuneista väitteistä tai muuttaakseen taikka täydentääkseen sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta voimassa pysyttämiensä väitteiden tueksi esittämiään perusteluja (asia T-15/02, BASF v. komissio, tuomio 15.3.2006, Kok., s. II‑497, 93 kohta; ks. myös vastaavasti asia 41/69, ACF Chemiefarma v. komissio, tuomio 15.7.1970, Kok. s. 661, Kok. Ep. I, s. 455, 91 ja 92 kohta; yhdistetyt asiat 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73, Suiker Unie ym. v. komissio, tuomio 16.12.1975, Kok., s. 1663, 437 ja 438 kohta ja yhdistetyt asiat 209/78–215/78 ja 218/78, van Landewyck ym. v. komissio, tuomio 29.10.1980, Kok., s. 3125, Kok. Ep. V, s. 355, 68 kohta).

88 Perusteluvelvollisuudesta, joka komissiolla on muun muassa silloin kun, se tekee kilpailusääntöjen rikkomisen toteavan päätöksen, on syytä muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan väite, joka perustuu perustelujen puuttumiseen tai riittämättömyyteen, on erotettava väitteestä, joka perustuu päätöksen perustelujen virheellisyyteen (tosiseikkojen tai oikeudellisen arvioinnin osalta tehdyn virheen johdosta). Viimeksi mainittu tekijä kuuluu päätöksen sisällön laillisuuden eikä olennaisten menettelymääräysten rikkomisen tutkintaan, eikä se täten voi merkitä EY 253 artiklan rikkomista (ks. vastaavasti asia C-367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok., s. I-1719, 67 ja 72 kohta; asia C-265/97 P, VBA v. Florimex ym., tuomio 30.3.2000, Kok., s. I-2061, 114 kohta; yhdistetyt asiat C-172/01 P, C-175/01 P, C-176/01 P ja C-180/01 P, International Power ym. v. NALOO, tuomio 2.10.2003, Kok., s. I-11421, 145 kohta ja asia T‑84/96, Cipeke v. komissio, tuomio 7.11.1997, Kok., s. II‑2081, 47 kohta). EY 253 artiklan mukainen perusteluvelvollisuus, joka on olennainen menettelymääräys, määräytyy kyseisen säädöksen, päätöksen tai muun toimenpiteen luonteen mukaan, ja perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen tehneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, jotta ne voivat puolustaa oikeuksiansa, ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden (asia C-338/00 P, Volkswagen v. komissio, tuomio 18.9.2003, Kok., s. I-9189, 124 kohta). Vaikka komission on EY 253 artiklan perusteella mainittava ne tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin päätös perustuu, sekä ne oikeudelliset näkökohdat, joiden vuoksi se on tehnyt päätöksensä, tässä määräyksessä ei edellytetä, että komissio käsittelee kaikki ne tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joita on käsitelty hallinnollisessa menettelyssä (yhdistetyt asiat 43/82 ja 63/82, VBVB ja VBBB v. komissio, tuomio 17.1.1984, Kok., s. 19, Kok. Ep. VII, s. 421, 22 kohta; asia 246/86, Belasco ym. v. komissio, tuomio 11.7.1989, Kok., s. 2117, 55 kohta ja em. asia Volkswagen v. komissio, tuomion 127 kohta). Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille toimenpide on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen (ks. edellä 63 kohdassa mainittu asia komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomion 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

89 Edellä mainittu oikeuskäytäntö on analogisesti sovellettavissa komission päätöksiin, joilla se toteaa ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan rikkomisen.

90 Komissio on tässä tapauksessa väitetiedoksiannon 331 ja 337 kohdassa ilmoittanut aikomuksestaan katsoa Alstomin olevan yhdessä Areva T & D SA:n ja Areva T & D AG:n kanssa solidaarisessa vastuussa siitä, että asianomainen yritys oli 15.4.1988 ja 8.1.2004 välisenä aikana osallistunut rikkomiseen, ja se on tällöin tukeutunut vastuuta koskevaan olettamaan, joka johtui siitä, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiön koko pääoman (ks. edellä 86 kohta).

91 Riidanalaisen päätöksen 335, 348–356 ja 358 perustelukappaleesta ilmenee, että katsoakseen Alstomin olevan solidaarisessa vastuussa Areva T & D SA:n kanssa asianomaisen yrityksen osallistumisesta rikkomiseen 7.12.1992 ja 8.1.2004 välisenä aikana, komissio ei lopulta tukeutunut ainoastaan vastuuta koskevaan olettamaan, joka johtui siitä, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiön kokonaan, vaan se tukeutui myös hallinnollisen menettelyn aikana esitettyihin tosiseikkoihin. Komissio viittasi näin riidanalaisen päätöksen 351 perustelukappaleessa Ranskan kilpailuneuvoston 1.3.1988 tekemään päätökseen, jolla Alsthomille oli Ranskan kilpailuoikeuden nojalla määrätty sakko myös sähkölaitteita (keskijännitemuuntajat) koskevasta tarjouskeinottelusta. Se viittaa riidanalaisen päätöksen 353 perustelukappaleessa myös juuri Alstomin esittämiin seikkoihin, joilla pyrittiin osoittamaan, että Alstom-ryhmässä toimintaorganisaatio meni oikeudellisen rakenteen edelle ja että korkeimmalla tasolla Alstom ja sen edeltäjät ohjasivat sähkön siirto- ja jakelualan tavoin GIS-hankkeisiin liittyviä toimintoja. Lopuksi se viittasi riidanalaisen päätöksen 354 ja 355 perustelukappaleessa Areva-ryhmän yhtiöiden antamiin tietoihin, joiden nojalla voitiin yksilöidä ne kuusi Alstom T & D SA:n hallituksen jäsentä, jotka olivat samanaikaisesti tai peräjälkeen olleet Alstom-ryhmän ”selkärankayhtiöiden” hallitusten jäseniä ennen tammikuuta 2004 tai jotka olivat jopa toimineet pääjohtajana.

92 Alstom ei kiistä riidanalaisessa päätöksessä esitettyjä, tosiseikkoihin liittyviä arviointeja, joiden mukaan Alstom T & D SA ja Alstom T & D AG olivat tytäryhtiöitä, jotka olivat 7.12.1992 ja 8.1.2004 välisenä aikana olleet kokonaan sen omistuksessa. Mutta toisin kuin Alstom väittää, komissio sai näiden pelkkien toteamusten perusteella olettaa, että Alstom T & D SA ja Alstom T & D AG eivät päättäneet markkinakäyttäytymisestään itsenäisesti suhteessa Alstomiin ja että nämä yhtiöt olivat siis viimeksi mainitun kanssa kilpailuoikeudessa tarkoitettu yksi ja sama yritys. Alstomin, joka väitti, että sen sähkön siirto- ja jakelualalla toimivat tytäryhtiöt päättivät itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään kyseisen ajanjakson aikana, tehtäviin kuului edellä 86 kohdassa esitetyn oikeuskäytännön mukaisesti kumota vastuuta koskeva olettama, joka johtuu siitä, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiöiden koko pääoman, esittämällä tästä riittävä näyttö.

93 Alstom on väitetiedoksiantoon antamansa vastauksen 90–150 kohdassa väittänyt, että asianomainen yritys vastasi Alstom-ryhmän sähkön siirto- ja jakelualaa ja että koska tuo ala päätti itsenäisesti omasta markkinakäyttäytymisestään, ainoastaan niiden operatiivisten tytäryhtiöiden, joille kyseinen ala kuului, voitiin katsoa olevan vastuussa. Alstomin mukaan Alstom-ryhmän kaksijakoisuus operatiivisen organisaation ja oikeudellisen rakenteen välillä vahvistaa sen, etteivät eri pääomaluonteiset sidokset ja eri alojen sekä niiden erilaisten toimialojen, jotka olivat toimineet ja tehneet päätöksensä täysin hajautetusti ja itsenäisesti, markkinakäyttäytyminen olleet yhteydessä toisiinsa. Alstomilla ei Alstom-ryhmän emoyhtiönä ollut keinoja, olipa kyse sitten henkilöstöstä, organisaatiosta tai asiantuntijuudesta, vaikuttaa ratkaisevalla tavalla alojensa kaupalliseen politiikkaan. Se oli siis tyytynyt hallituksensa välityksellä päättämään viimeksi mainittujen toimeenpantavasta kokonaisstrategiasta ja taloudellisista tavoitteista, niiden toimintoihin liittyvästä kaupallisesta riskistä ja valvomaan niistä huolehtivien operatiivisten tytäryhtiöiden päätöksiä, jos ne saattoivat aiheuttaa taloudellisen riskin koko Alstom-ryhmälle. Alstom-ryhmän sähkön siirto- ja jakeluala oli näin laatinut omat sääntönsä päättämällä siitä tavasta, jolla sen eri kaupallisten toimintojen oli rakennuttava ja jolla ne oli hoidettava. Erityisesti GIS-alan toimintojen harjoittamisessa Alstomin rooli oli rajoittunut siihen, että sellaiset GIS-hankkeeseen liittyvät tarjoussuunnitelmat, jotka ylittivät tietyn raja-arvon tai jotka sisälsivät tiettyjä ”merkittäviä riskejä” Alstom-ryhmälle, hyväksyttiin hallituksessa suppeiden tietojen pohjalta. Alstomin oli ollut tässä yhteydessä täysin mahdotonta todeta Alstom-ryhmän sähkön siirto- ja jakelualan osan osallistuminen rikkomiseen, kun huomioon otetaan sen käytettäväksi annetut rajalliset kaupalliset tiedot. Ne muutamat henkilöt, jotka olivat osallistuneet GIS-alan toimintoihin ja jotka kuuluivat näistä toiminnoista huolehtiviin operatiivisiin tytäryhtiöihin, eli Alstom T & D SA:han ja Alstom T & D AG:hen, ja jotka olivat osallistuneet kartellin kokouksiin, olivat toimineet Alstomin ja sen johtajien tietämättä.

94 Alstom on väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa esittämiensä lausumien tueksi esittänyt eri asiakirjoja, jotka nekin on otettu asian T-121/07 asiakirja-aineistoon ja jotka on hyväksytty käsiteltäviksi luottamuksellisesti (ks. edellä 19 ja 38 kohta). Kyseessä ovat ”Information Memorandum”, joka on laadittu maaliskuussa 2003 myytäessä Alstom-ryhmän sähkön siirto- ja jakelualaa Areva-ryhmälle, jäljennös kyseisen alan sisäisistä ohjeista, jotka ovat vuodesta 1999 olleet saatavilla Alstom-ryhmän internetsivustoilta, Alstomin ”e-Book” (sähköinen kirja), GIS-hankkeita koskevien tarjousten hyväksymisessä käytettävät kaksi tyhjää lomaketta ja vihdoin jäljennös Alstom-ryhmän hallituksen vuoden 1999 alun ja vuoden 2003 lopun välillä pidettyjen kaikkien kokousten pöytäkirjoista.

95 Komissio on riidanalaisen päätöksen 348 perustelukappaleessa todennut, että Alstom ei ollut väitetiedoksiantoon antamansa vastauksen 90–150 kohdassa, sellaisina kuin ne esitetään riidanalaisen päätöksen 345–347 perustelukappaleessa, esittänyt päteviä selityksiä eikä vakuuttavia perusteluja, joiden nojalla olisi voitu katsoa, ettei se ollut kyennyt harjoittamaan ratkaisevaa vaikutusvaltaa sähkön siirto- ja jakelualalla toimivien tytäryhtiöidensä kaupalliseen politiikkaan.

96 Asianosaiset ovat ensinnäkin eri mieltä siitä, onko komissio perustellut oikeudellisesti riittävällä tavalla sen, että se hylkäsi Alstomin hallinnollisessa menettelyssä antamat tiedot katsoen, etteivät ne olleet riittävä näyttö.

97 Komissio esittää riidanalaisen päätöksen 350–356 perustelukappaleessa yksityiskohtaisesti ne syyt, joiden vuoksi se katsoi, etteivät Alstomin hallinnollisen menettelyn aikana toimittamat todisteet olleet riittävä näyttö, varsinkin kun Areva-ryhmän yhtiöiden toimittamat vastakkaiset tiedot otettiin huomioon. Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 350–353 perustelukappaleessa, että Alstom-ryhmän sähkön siirto- ja jakelualan tai GIS-alan toimintojen kaupallisluonteisten tehtävien delegointi ei voinut vapauttaa Alstomia sen vastuusta, koska se oli itsekin myöntänyt, että sen piti rikkomisajankohtana hyväksyä kaikki sellaiset GIS-hankkeisiin liittyvät tarjoussuunnitelmat, jotka ylittivät tietyn raja-arvon tai sisälsivät tiettyjä ”merkittäviä riskejä” Alstom-ryhmälle. Kun otetaan huomioon Ranskan kilpailuneuvoston Alsthomille 1.3.1988 tekemällään päätöksellä määräämä huomattava sakko, olisi ollut epätodennäköistä, ettei Alstom olisi tunnistanut kilpailuoikeuden rikkomista huomattavaksi riskiksi, jonka vuoksi sen kannatti olla erityisen valppaana. Tiedoilla, jotka Alstom toimitti osoittaakseen, että toimintaorganisaatio oli Alstom-ryhmässä ensisijainen oikeudelliseen rakenteeseen nähden, pyrittiin lisäksi myös osoittamaan, että Alstomilla oli Alstom-ryhmän sähkön siirto- ja jakelualan operatiivisten johtajien, jotka kuuluivat siihen ja raportoivat sille, välityksellä ratkaiseva vaikutusvalta sähkön siirto- ja jakelualalla toimivien tytäryhtiöidensä GIS-alan toimintoihin. Riidanalaisen päätöksen 354–356 perustelukappaleessa komissio on lisäksi pitänyt vain vähän uskottavana Alstomin väitettä, jonka mukaan sen johtajille ei ollut ilmoitettu asianomaisen yrityksen osallistumisesta rikkomiseen, kun huomioon otettiin Areva-ryhmän toimittamat tiedot, jotka osoittivat, että useat henkilöt olivat olleet samanaikaisesti tai peräjälkeen johtopaikoilla Alstomissa tai Alstom-ryhmän selkärankayhtiöissä ja tytäryhtiöissä, ja kun huomioon otettiin se, että eri tytäryhtiöt, jotka olivat toinen toisensa jälkeen harjoittaneet GIS-alan toimintoja Alstom-ryhmässä, olivat aina olleet suoraan tai välillisesti Alstomin tai sen edeltäjien kokonaan omistamia.

98 Vaikka Alstom aivan oikein huomauttaakin, että komissio ei riidanalaisen päätöksen 350–356 perustelukappaleessa yksityiskohtaisesti käsittele kaikkia sen hallinnollisen menettelyn aikana toimittamia oikeudellisia seikkoja ja tosiseikkoja, riidanalainen päätös sisältää kuitenkin riittävät perustelut, joiden avulla se voi ymmärtää komission katsoneen, ettei näillä tiedoilla ollut todistusarvoa ja näin ollen että komissio katsoi sen olevan hen