Yhteisöjen tuomioistuimen asiana ei ole ottaa kantaa kansallisten säännösten tulkintaan ja soveltamiseen tai vahvistaa kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan asian ratkaisemisen kannalta merkityksellisiä tosiseikkoja. Yhteisöjen tuomioistuimen asiana on yhteisöjen tuomioistuinten ja kansallisten tuomioistuinten välisen toimivallanjaon puitteissa nimittäin ottaa huomioon ennakkoratkaisupyynnössä esitetyt, ennakkoratkaisukysymykseen liittyvät tosiasiat ja oikeudelliset seikat, sellaisina kuin kansallinen tuomioistuin on ne määritellyt.

EY 234 artiklan mukaisessa yhteisöjen tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuimien välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat yhteisön oikeuden tulkintaa, yhteisöjen tuomioistuimen on siten lähtökohtaisesti ratkaistava ne.

Kyseisen direktiivin 23 artiklan 1 kohdassa täsmennetään näet maakaasutoimitusten avaamisen aikataulu, ja siinä säädetään muun muassa, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että vaatimuksia täyttäviä asiakkaita, toisin sanoen asiakkaita, joilla on oikeus kääntyä valitsemansa toimittajan puoleen, ovat 1.7.2007 alkaen kaikki asiakkaat. Tuo säännös koskee maakaasun toimittamista eikä sen jakelua. Siitä ei tämän vuoksi voida johtaa jäsenvaltioille minkäänlaista velvollisuutta päättää jakelusopimuksia, joita ei ole tehty tarjouskilpailumenettelyssä. Direktiivissä 2003/55 ei myöskään ole säännöksiä voimassa olevista maakaasunjakelukonsessioista.

Jäsenvaltion lainsäädäntö, jolla pidennetään siinä asetetuin edellytyksin siirtymäaikaa, jonka päättymiseen mennessä tehdyn maakaasunjakelukonsession, jota ei ole tehty tarjouskilpailumenettelyssä, on aikaistetusti päätyttävä, ei ole ristiriidassa maakaasun sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 98/30 kumoamisesta annetun direktiivin 2003/55 kanssa. Näin ollen on myös syytä katsoa, ettei tällainen lainsäädäntö ole EY 10 artiklan eikä suhteellisuusperiaatteenkaan vastainen.

EY 43 ja EY 49 artiklan sekä EY 86 artiklan 1 kohdan kanssa ei ole ristiriidassa kansallinen lainsäädäntö, jolla pyritään panemaan täytäntöön maakaasun sisämarkkinoita koskevat yhteiset säännöt pidentämällä siinä asetetuin edellytyksin siirtymäaikaa, jonka päättymiseen mennessä maakaasunjakelukonsession, jota ei ole tehty tarjouskilpailumenettelyssä, on aikaistetusti päätyttävä, jos tällaista pidentämistä voidaan pitää tarpeellisena, jotta sopimuskumppanit voisivat päättää sopimussuhteensa olosuhteissa, jotka ovat hyväksyttävissä niin julkisen palvelun asettamien edellytysten kannalta kuin taloudelliseltakin kannalta katsoen.

Siitä huolimatta, että tällainen julkisen palvelun konsessio ei kuulu julkisia hankintoja koskevien eri direktiivien soveltamisalaan, viranomaisten on kuitenkin tällaista konsessiota myöntäessään noudatettava EY:n perustamissopimuksen perustavanlaatuisia oikeussääntöjä ja erityisesti kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoa koskevaa periaatetta. Silloin kun tällaiseen konsessioon liittyy varma rajat ylittävä intressi, sillä, että tämä sopimus tehdään täysin vailla avoimuutta hankintaviranomaisen jäsenvaltiossa sijaitsevan yrityksen kanssa, loukataan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta kyseisestä konsessiosta mahdollisesti kiinnostuneiden, toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevien yritysten vahingoksi. Tällainen erilainen kohtelu, joka sulkemalla kaikki muussa jäsenvaltiossa sijaitsevat yritykset pois on lähtökohtaisesti niille vahingollista, on EY 43 ja EY 49 artiklassa kiellettyä kansalaisuuteen perustuvaa välillistä syrjintää, jollei se ole perusteltavissa objektiivisilla näkökohdilla. Lisäksi EY 86 artiklan 1 kohdan vastaista on se, että jäsenvaltiot pitävät voimassa lainsäädäntöä, joka koskee julkisia yrityksiä taikka yrityksiä, joille jäsenvaltiot myöntävät erityisoikeuksia tai yksinoikeuksia, ja joka on ristiriidassa EY 43 ja EY 49 artiklan kanssa.

Tällaista erilaista kohtelua voidaan kuitenkin perustella tarpeella noudattaa oikeusvarmuuden periaatetta, joka on osa yhteisön oikeusjärjestystä ja joka velvoittaa kaikkia niitä kansallisia viranomaisia, joiden tehtäviin kuuluu yhteisön oikeuden soveltaminen. Näin ollen on todettava, että koska maakaasun sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 98/30 kumoamisesta annetulla direktiivillä 2003/55 ei aseteta kyseenalaiseksi voimassa olevia maakaasunjakelukonsessioita, koska tässä asiassa on kyse vanhasta konsessiosta, jonka piti olla voimassa vielä useita vuosikymmeniä, ja koska se myönnettiin ajankohtana, jona yhteisöjen tuomioistuin ei vielä ollut katsonut, että sopimuksiin, joihin liittyy varma rajat ylittävä intressi, voidaan soveltaa yhteisön primaarioikeudesta johtuvia avoimuusvelvoitteita, oikeusvarmuuden periaate – joka edellyttää muun muassa, että oikeussäännöt ovat selviä ja täsmällisiä ja että niiden soveltaminen on ennakoitavissa – ei ainoastaan salli vaan siitä johtuu myös velvollisuus siihen, että tällaisen konsession päättämiseen liitetään siirtymäaika, joka mahdollistaa sen, että sopimuskumppanit voivat päättää sopimussuhteensa olosuhteissa, jotka ovat hyväksyttävissä niin julkisen palvelun asettamien edellytysten kannalta kuin taloudelliseltakin kannalta katsoen. Kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, voidaanko kansallisessa lainsäädännössä säädettyä siirtymäajan pidentämistä pitää oikeusvarmuuden periaatteen noudattamisen kannalta tarpeellisena.

(ks. 57–61, 64, 65 ja 67–73 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)