ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
40.

Myös komission väite, jonka mukaan valituksenalainen tuomio perustuu analogiseen päättelyyn unionin yleisen tuomioistuimen tuomiossa Siemens esittämän päättelyn kanssa, on hylättävä. Unionin yleisen tuomioistuimen tuomiossa Siemens vahvistettiin, että komissio ”ei voi määrittää vapaasti yhteisvastuullisesti maksettavia määriä”, koska ”periaatteesta, jonka mukaan rangaistukset ja seuraamukset on määrättävä yksilöllisesti, seuraa, että jokaisen yhtiön on voitava päätellä päätöksestä, jolla se määrätään maksamaan sakko yhteisvastuullisesti yhden tai useamman muun yhtiön kanssa, mikä on sen vastattavaksi kuuluva osuus suhteessa kanssavelallisiinsa sen jälkeen, kun komissio on saanut suorituksen”, vaan ”komission on – – täsmennettävä ajanjaksot, joiden osalta kyseessä olevat yhtiöt ovat (yhteis)vastuullisia kartelliin osallistuneiden yritysten kilpailusääntöjä rikkovasta menettelystä, ja tarvittaessa mainittujen yhtiöiden näistä menettelyistä kantaman vastuun aste”. ( 32 ) Tällä perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoi kyseisen tuomion 157 ja 158 kohdassa, että ”yksin komission tehtävänä on – – asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaista sakkojen määräämistä koskevaa toimivaltaansa käyttäessään määrittää eri yhtiöiden osuudet määristä, jotka ne on määrätty yhteisvastuullisesti maksamaan, sikäli kuin ne kuuluivat samaan yritykseen” ja että ”koska päätöksestä, jolla komissio määrää useat yritykset maksamaan yhteisvastuullisesti sakon yrityksen kilpailusääntöjen vastaisen menettelyn vuoksi, ei ilmene mitään muutakaan, niiden katsotaan olevan tasapuolisesti vastuussa mainitusta menettelystä”. ( 33 ) Unionin tuomioistuin kumosi unionin yleisen tuomioistuimen tuomion Siemens komission valituksen perusteella ja vahvisti, että ”vaikka asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdasta ilmenee, että komissio voi määrätä yhteisvastuullisesti maksettavan sakon useille yhtiöille, jos ne kuuluvat samaan yritykseen, kyseisen säännöksen sanamuodon ja yhteisvastuuta koskevan järjestelmän tavoitteen perusteella ei voida katsoa, että kyseiseen seuraamuksen määräämistä koskevaan toimivaltaan kuuluisi ulkoisen yhteisvastuusuhteen määrittämisen lisäksi myös yhteisvastuullisten yhteisvelallisten osuuksien määrittäminen niiden sisäisessä suhteessa”. Unionin tuomioistuimen mukaan noiden osuuksien määrittämisessä on kyse ”myöhemmässä vaiheessa esiin tulevasta oikeudenkäyntiasiasta, jolla ei ole komissiolle lähtökohtaisesti enää mitään merkitystä siltä osin kuin yksi tai useampi mainituista yhteisvelallisista on maksanut sille sakon kokonaisuudessaan”. ( 34 ) Näin ollen ”kansallisten tuomioistuimien on määritettävä kyseiset osuudet unionin oikeutta noudattaen”. ( 35 )
81.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróságin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 5 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että viisumivapaus, joka tässä säännöksessä annetaan kolmansien maiden kansalaisille, joilla on kyseisen direktiivin 10 artiklassa tarkoitettu oleskelukortti, koskee myös sellaisia kolmansien maiden kansalaisia, joilla on saman direktiivin 20 artiklassa tarkoitettu pysyvä oleskelukortti, siinäkin tapauksessa, että pysyvän oleskelukortin on myöntänyt jäsenvaltio, joka ei kuulu Schengen-alueeseen. 2) Se, että henkilöllä on direktiivin 2004/38 20 artiklassa tarkoitettu pysyvä oleskelukortti, on sellaisenaan todiste siitä, että kortin haltijalla on oikeus tulla toiseen jäsenvaltioon unionin kansalaisen perheenjäsenenä. 3) Tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla 14.6.1985 Benelux-talousliiton valtioiden, Saksan liittotasavallan ja Ranskan tasavallan hallitusten välillä tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen, joka allekirjoitettiin Schengenissä 19.6.1990 ja joka tuli voimaan 26.3.1995, 26 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että lentoliikenteen harjoittajan velvollisuus varmistua siitä, että sen kuljettamilla kolmannen maan kansalaisilla, jotka ovat unionin kansalaisen perheenjäseniä ja jotka siirtyvät jäsenvaltiosta toiseen, on vaaditut asiakirjat, koskee ainoastaan kyseisten henkilöiden maahantulo-oikeuden osoittavia asiakirjoja, eli passia sekä direktiivin 2004/38 10 artiklassa tarkoitettua yli kolmen kuukauden oleskeluun oikeuttavaa oleskelukorttia tai saman direktiivin 20 artiklassa tarkoitettua pysyvää oleskelukorttia, jotka ovat voimassa, eikä tämä velvoite edellytä sen varmistamista, että kyseisillä matkustajilla on mukanaan viisumi tai muita asiakirjoja, jotka osoittavat perhesiteen unionin kansalaiseen.
36.

Arvonlisäverodirektiivin 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa esitetään arvonlisäverotuksen perustunnusmerkistö, ja sen mukaan arvonlisäveroa on suoritettava liiketoimista, kuten tavaroiden luovutuksesta. Siihen liittyen arvonlisäverodirektiivin 168 artiklan a alakohdassa säädetään, että verovelvollinen voi vähentää sen arvonlisäveron määrän, joka on maksettava tavaroista tai palveluista, jotka toinen verovelvollinen on luovuttanut tai luovuttaa tälle. Siksi arvonlisäveron vähennysoikeutta ei pidä ymmärtää siten, että se on sidottu kokonaisuuteen, vaan siten, että se on sidottu liiketoimiin. Sama seuraa arvonlisäverodirektiivin 178 artiklasta, jonka mukaan vähennysoikeuden käyttö edellyttää arvonlisäverodirektiivin 226 artiklan mukaista laskua. Tällä ei tarkoiteta kokonaismääräistä laskua vaan kulloisiakin liiketoimia koskevia laskuja.
89.

Kuten 85 kohdassa todetaan, perusteluvelvollisuuden tarkoitus edellyttää, että tuen keskeyttämistä koskevan päätöksen perusteluista voidaan ymmärtää, miksi komissio on katsonut, ettei asianomainen jäsenvaltio aio noudattaa SEUT 108 artiklan 3 kohdasta johtuvaa velvoitetta eikä keskeyttää toimenpiteiden täytäntöönpanoa. Tämä edellyttää, että myös perusteluissa otetaan huomioon tuen keskeyttämistä koskevan päätöksen erityinen luonne. Kuten edellä 56 ja 70 kohdassa on todettu, komission on voitava turvautua asetuksen N:o 659/1999 12 artiklassa säädettyyn jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaan yksinkertaistettuun menettelyyn, jos on suuri vaara sille, että jäsenvaltio jatkaa riidanalaisen toimenpiteen soveltamista. Erityistä perusteluvelvollisuutta sovelletaan etenkin silloin, kun aiemmassa käytännössä, kun tämä seikka otetaan huomioon, tuen keskeyttämistä koskevia päätöksiä on annettu vain harvoin.
111.

Ottamatta kantaa asetuksen N:o 2988/95 sovellettavuuteen nyt käsiteltävissä asioissa, on todettava, että se on esimerkki tällaisesta punninnasta. ( 40 ) Asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan mukaan seuraamusmenettelyn yleinen vanhentumisaika on neljä vuotta väärinkäytöksestä. Vanhentumisaika päättyy viimeistään sinä päivänä, jona kaksinkertaisen vanhentumisajan pituinen aika päättyy ilman, että toimivaltainen viranomainen on määrännyt seuraamuksesta. ( 41 ) Tätä pidetään asianmukaisena unionin taloudellisten etujen suojaamista koskevan tavoitteen saavuttamiseksi. ( 42 )
130.

Ennen näiden seikkojen tarkastelua unionin tuomioistuin totesi, että ”– – tuomioistuimella on velvollisuus tarkastaa, että se on kokoonpanonsa puolesta mainitunlainen riippumaton ja puolueeton tuomioistuin, silloin kun tämä seikka riitautetaan ja kun riitauttaminen ei suoralta kädeltä vaikuta ilmeisen aiheettomalta. Mainittu tarkastus on tarpeen sen luottamuksen kannalta, joka oikeussubjekteilla on oltava demokraattisen yhteiskunnan tuomioistuimiin – –. Tästä seuraa, että jos tämä seikka riitautetaan muutoksenhakuvaiheessa ja, kuten esillä olevassa asiassa, riitauttaminen ei ole ilmeisen aiheetonta, unionin tuomioistuimen on tarkastettava, onko valituksenalaisen tuomion antaneen unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisukokoonpanon koostumus ollut sääntöjenmukainen.” ( 101 )
21.

Vastaus ensimmäiseen kysymykseen on johdettavissa biosidiasetuksen 3 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisestä luetelmakohdasta. Sen mukaan biosidivalmisteella tarkoitetaan käyttäjälle toimitettavassa muodossa olevaa ainetta tai seosta, joka koostuu yhdestä tai useammasta tehoaineesta tai sisältää tai tuottaa yhtä tai useampaa tehoainetta ja jonka tarkoituksena on tuhota, torjua tai tehdä haitattomaksi haitallisia eliöitä, estää niiden vaikutusta tai rajoittaa muulla tavoin niiden esiintymistä millä tahansa muulla tavalla kuin ainoastaan fysikaalisesti tai mekaanisesti. Tehoaineella puolestaan tarkoitetaan biosidiasetuksen 3 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan ainetta tai mikro-organismia, jolla on vaikutus haitallisiin eliöihin.
11.

Direktiivin 2007/64 75 artiklassa, joka niin ikään sisältyy sen IV osastoon, säädetään toteutumatta jääneistä tai virheellisesti toteutetuista maksutapahtumista. Sen sanamuoto on seuraava: ”1. Maksajan maksupalveluntarjoaja on maksajan käynnistämän maksutoimeksiannon osalta vastuussa maksajalle maksutapahtuman asianmukaisesta toteuttamisesta, jollei se voi osoittaa maksajalle ja tarvittaessa maksunsaajan maksupalveluntarjoajalle, että maksunsaajan maksupalveluntarjoaja on vastaanottanut maksutapahtuman summan – –, jolloin maksunsaajan maksupalveluntarjoaja on – – vastuussa maksunsaajalle maksutapahtuman asianmukaisesta toteuttamisesta – –. Jos maksajan maksupalveluntarjoaja on ensimmäisen alakohdan mukaisesti vastuussa, sen on ilman aiheetonta viivytystä palautettava maksajalle toteuttamatta jäänyt tai virheellisesti toteutettu maksutapahtuman summa ja tarvittaessa saatettava maksutili, jolta kyseinen summa oli veloitettu, siihen tilaan, jossa se olisi ollut ilman virheellistä maksutapahtumaa. Jos maksunsaajan maksupalveluntarjoaja on ensimmäisen alakohdan mukaisesti vastuussa, sen on viipymättä asetettava maksutapahtuman summa maksunsaajan käytettäväksi ja tarvittaessa hyvitettävä vastaava summa maksunsaajan maksutilille. 2. – – Jos maksutapahtuma, josta maksunsaajan maksupalveluntarjoaja ei ole ensimmäisen ja toisen alakohdan mukaisesti vastuussa, on jäänyt toteuttamatta tai jos se on toteutettu virheellisesti, maksajan maksupalveluntarjoaja on vastuussa maksajalle. Jos maksajan maksupalveluntarjoaja on näin vastuussa, sen on asianmukaisesti ja ilman aiheetonta viivytystä palautettava maksajalle toteuttamatta jääneen tai virheellisesti toteutetun maksutapahtuman määrä ja saatettava maksutili, jolta kyseinen määrä oli veloitettu, siihen tilaan, jossa se olisi ollut ilman virheellistä maksutapahtumaa. – –”
7.

Työsopimusoikeuden mukauttamisesta annetun lain (Arbeitsvertragsrechts-Anpassungsgesetz), ( 3 ) sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian oikeudenkäynnissä (jäljempänä AVRAG), 7b § koskee työntekijöiden oikeuksia Euroopan unionin tai Euroopan talousalueen jäsenvaltioon sijoittautuneisiin ulkomaisiin työnantajiin nähden. Siinä säädetään lähinnä, että työntekijällä, jonka työnantaja, jolla on kotipaikka muussa Euroopan unionin tai Euroopan talousalueen jäsenvaltiossa kuin Itävallassa, lähettää työhön Itävaltaan, on automaattisesti oltava oikeus lähetettynä olon ajan, jollei työsuhteeseen sovellettavasta lainsäädännöstä muuta johdu, vähintään lakisääteiseen vähimmäispalkkaan, joka on määritetty asetuksessa tai työehtosopimuksessa ja joka vastaavien työnantajien on maksettava työskentelypaikkakunnalla vastaaville työntekijöille. Lisäksi henkilöä, jolla on kotipaikka muussa Euroopan unionin tai Euroopan talousalueen jäsenvaltiossa kuin Itävallassa, on pidettävä työnantajana sellaisten käyttöönsä asetettujen työntekijöiden osalta, jotka lähetetään työhön Itävaltaan. Työnantajien on tehtävä työntekijöistä, jotka lähetetään Itävaltaan siellä tehtävää työtä varten, viimeistään viikko ennen työn alkamista ilmoitus. Tällainen ilmoitus on tehtävä erikseen jokaisesta työkomennuksesta, ja siihen on sisällyttävä seuraavat tiedot: i) työnantajan nimi, osoite ja toimilupa tai työnantajan toimiala; ii) työkomennuksen käsittämä kokonaisaika sekä eri työntekijöiden Itävallassa työskentelyn alkamisajankohta ja suunniteltu kesto, eri työntekijöille sovitut tavanomaiset työaikaa ja ‑paikkaa koskevat ehdot; iii) yksittäisille työntekijöille Itävallan säännösten mukaisesti maksettavan palkan määrä ja työnantajan ja työntekijöiden välisen työsuhteen alkamisajankohta; iv) Itävallassa työskentelyn paikka (tarkka osoite) (myös muut Itävallassa tapahtuvan työskentelyn paikat) ja v) työntekijän harjoittaman toiminnan laji ja tarkoitus ottaen huomioon asian kannalta merkityksellinen Itävallan työehtosopimus. Jos lähetetyillä työntekijöillä ei ole velvollisuutta kuulua Itävallan sosiaaliturvan piiriin, työnantajien on pidettävä saatavilla työntekijän sosiaaliturvaan liittyvät asiakirjat (asetuksen (ETY) N:o 1408/71 ( 4 ) mukainen E 101 ‑todistus, asetuksen (EY) N:o 883/04 mukainen A1-todistus) ( 5 ) samoin kuin jäljennös lähettämistä koskevasta ilmoituksesta työn suorittamispaikassa (tai muussa toimenpidepaikassa) Itävallan alueella tai asetettava ne suoraan saataville sähköisessä muodossa sosiaaliturvamaksujen perimisestä vastuussa olevalle viranomaiselle.
46.

Toiseksi – ja mahdollisesti ennen kaikkea – koko Schengenin rajasäännöstöön sovelletaan tietenkin, kuten edellä totesin, perusoikeuksia ja suhteellisuusperiaatetta. ( 75 ) Kuten komissio on esimerkillä osoittanut, suhteellisuusperiaatetta ei voida katsoa noudatetun, jos ainoa epäily, jonka perusteella kansalliset viranomaiset toteavat, että laillinen oleskelu on päättynyt, on ollut esimerkiksi tieliikennerikkomus. Suhteellisuusperiaatteen noudattamisen valvominen on viime kädessä kansallisen tuomioistuimen tehtävä. Siten totean vain, että on otettava huomioon olosuhteet, joissa epäily on syntynyt. E. P:n tapauksessa on mitä todennäköisimmin niin, että kyse on rikoksesta, jossa tekijä tavattiin verekseltään. Siten on kyse tietynlaisesta vahvasta epäilystä, jolloin lähtökohtaisesti vaikuttaa epätodennäköiseltä, että kyse olisi mielivaltaisesta pidätyksestä tai rikoksesta syyttämisestä.
3.

Direktiivin johdanto-osan neljännessä, kuudennessa, seitsemännessä ja kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”jäsenvaltiot ovat täysivaltaisia alueellaan sijaitsevien hiilivetyvarojen osalta ja niillä on täysivaltaiset oikeudet niihin, – – olisi varmistettava syrjimätön osallistuminen hiilivetyjen etsintä-, hyödyntämis- ja tuotantotoimiin ja niiden toteuttamiseen sellaisin edellytyksin, jotka edistävät alan kilpailua ja samalla parhaiden mahdollisten menetelmien käyttämistä jäsenvaltioiden hiilivetyvarojen etsimisessä, hyödyntämisessä ja tuotannossa sekä vahvistavat yhdentymistä energia-alan sisämarkkinoilla, tätä varten on tarpeen ottaa käyttöön yhteiset säännöt sen varmistamiseksi, että hiilivetyjen etsintään, hyödyntämiseen ja tuotantoon sovellettavat lupamenettelyt ovat avoimia kaikille yrityksille, joilla on tarvittavaa kapasiteettia; luvat on annettava puolueettomien ja julkaistujen arviointiperusteiden mukaisesti; kaikkien menettelyyn osallistuvien yritysten on lisäksi ennalta tiedettävä luvan antamisen edellytykset, jäsenvaltioille on jäätävä oikeus yleisen edun perusteella rajoittaa näiden toimien toteuttamista sekä pääsyä niihin sekä edellyttää toimien tai niihin pääsyn vastineeksi rahallista maksua tai maksua hiilivetyinä, jolloin kyseisen maksun yksityiskohdat on vahvistettava niin, ettei yritysten toimintaan puututa; tätä oikeutta on sovellettava ketään syrjimättä; tämän oikeuden käyttöön liittyviä velvoitteita lukuun ottamatta on toteutettava toimenpiteitä sen välttämiseksi, että yrityksille määrätään sellaisia edellytyksiä ja velvoitteita, jotka eivät ole perusteltuja kyseisten toimien asianmukaisen toteuttamisen kannalta; yritysten toimintaa on seurattava ainoastaan siltä osin kuin se on tarpeen sen varmistamiseksi, että ne noudattavat näitä velvoitteita ja edellytyksiä”.
54.

Näin ollen direktiivin 6 artiklan 1 kohta on neutraali siltä osin kuin siinä säädetään mahdollisuudesta todeta pätemättömäksi tai pysyttää sopimus, josta kohtuuttomat sopimusehdot on poistettu, ja kansallisen tuomioistuimen tehtävä on kansallisen oikeuden nojalla ja edellä esitetyt yleiset arviointiperusteet huomioon ottaen arvioida, koskeeko kohtuuton sopimusehto sopimuksen pääkohteen määrittelyä ja voiko sopimus olla olemassa sen jälkeen, kun kohtuuttomat sopimusehdot on poistettu.
56.

Tuomiossa Brangewitz annettiin olennaisin osin sama vastaus, joskin hieman avoimemmalla tavalla, jotta voitiin oletettavasti ottaa huomioon valmistajien erityispiirteet viljelijöihin verrattuna. Siinä katsottiin, että perusasetuksen 14 artiklan 3 kohtaa ja soveltamisasetuksen 9 artiklaa on tulkittava siten, että kun haltijalla on viitteitä siitä, että lisäysaineiston kunnostaja on suorittanut tai aikoo suorittaa kunnostustoimia korjatulle tuotteelle, jonka viljelijä on saanut istuttamalla haltijan erioikeuslajikkeen lisäysaineistoa, sen istutusta varten, lisäysaineiston kunnostajalla on velvollisuus antaa haltijalle asiaankuuluvia tietoja paitsi niistä viljelijöistä, joiden osalta haltijalla on viitteitä siitä, että lisäysaineiston kunnostaja on suorittanut tai aikoo suorittaa heille kunnostustoimia, myös niistä kaikista muista viljelijöistä, joille se on kunnostanut tai aikoo kunnostaa sellaista korjattua tuotetta, joka on saatu istuttamalla kyseisen lajikkeen lisäysaineistoa, kun kyseessä oleva lajike on ilmoitettu kyseiselle lisäysaineiston kunnostajalle tai kun se on saanut siitä tietoja. ( 19 )
39.

Edellä 31 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin ensinnäkin, että kyseessä olevan tuotteen tuojan ja viejän välinen sidossuhde on varmasti merkityksellinen seikka sen tunnustamisen kannalta, että tuojalla on asiavaltuus vaatia polkumyyntitullin käyttöön ottamisesta annetun asetuksen kumoamista; toiseksi, että tätä varten tuojan ja vientiä harjoittavan tuottajan on kuitenkin oltava riittävästi sidoksissa toisiinsa, ( 31 ) ja kolmanneksi, että sidossuhteessa olevan tuojan asiavaltuus tunnustetaan, jos on muita seikkoja, joiden perusteella se voi erottua kaikista muista talouden toimijoista, esimerkiksi jos sen liiketoimintatiedot on otettu huomioon tutkimuksessa.
33.

Unionin tuomioistuin on lisäksi muistuttanut, että jotta voitaisiin erottaa arvonlisäverodirektiivissä tarkoitettu vapautettu palvelu pelkän aineellisen, teknisen tai hallinnollisen palvelun suorittamisesta, on tarpeen tutkia erityisesti, kuinka laaja vastuu kyseisten palvelujen suorittajalla on ja koskeeko tämä vastuu ainoastaan teknisiä seikkoja vai ulottuuko vastuu liiketoimien erityisiin ja olennaisiin osatekijöihin. ( 15 )
9.

Tullikoodeksin 221 artiklassa säädettiin seuraavaa: ”1. Tullien määrä on aiheellisella tavalla annettava velalliselle tiedoksi heti, kun se on kirjattu tileihin. 2. Jos kannettava tullien määrä on merkitty tiedoksi tulli-ilmoitukseen, tulliviranomaiset voivat määrätä, ettei sitä tarvitse antaa 1 kohdan mukaisesti tiedoksi, paitsi jos merkitty määrä ei vastaa tulliviranomaisten määrittämää määrää. Edellisessä alakohdassa tarkoitettua mahdollisuutta käytettäessä tulliviranomaisten suorittaman tavaran luovutuksen katsotaan vastaavan tileihin kirjatun tullien määrän antamista tiedoksi velalliselle, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 218 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan soveltamista. 3. Tiedoksiantoa ei voida toimittaa velalliselle enää sen jälkeen, kun kolmen vuoden määräaika on kulunut siitä päivästä, jona tullivelka on syntynyt. Jos päätökseen on haettu muutosta 243 artiklan mukaisesti, määräajan laskeminen keskeytetään muutoksenhakumenettelyn ajaksi muutoshakemuksen jättöajankohdasta lukien.” ( 6 )
9.

Ennakkoratkaisupyyntö koskee erityisesti jätelain (jäätmeseadus), sellaisena kuin se oli voimassa 18.7.2014 alkaen, 21 §:ää, jossa säädetään jätteeksi luokittelun päättymisestä seuraavaa: ”(1) Jätteet lakkaavat olemasta jätteitä, kun ne ovat läpikäyneet hyödyntämistoimen, kierrätys mukaan luettuna, ja ovat [jätedirektiivin] 6 artiklan 2 kohdassa säädettyjen sellaisten arviointiperusteiden mukaiset, jotka on laadittu seuraavien edellytysten mukaisesti: 1) ainetta tai esinettä käytetään yleisesti tiettyyn tarkoitukseen 2) aineelle tai esineelle on markkinat tai kysyntää 3) aine tai esine täyttää tiettyjen tarkoitusten mukaiset tekniset vaatimukset, säännökset ja tuotestandardit 4) aineen tai esineen käytöstä ei aiheudu kielteisiä vaikutuksia ympäristölle eikä ihmisten terveydelle. (2) Jos tämän pykälän 1 momentissa mainittuja arviointiperusteita ei ole [jätedirektiivin] 6 artiklan 2 kohdan mukaisesti vahvistettu, kyseisellä alalla toimivaltainen ministeri voi tämän pykälän 1 momentin 1–4 kohdassa mainitut edellytykset huomioon ottaen vahvistaa asetuksella arviointiperusteet, joiden perusteella tietyt jätelajit lakkaavat olemasta jätteitä. (3) Arviointiperusteiden on sisällettävä haitallisten aineiden raja-arvot, jos se on tarpeellista, ja niissä on otettava huomioon aineen tai esineen mahdollinen kielteinen vaikutus ympäristöön ja ihmisten terveyteen. (4) Hyödyntämistoimi, jonka tuloksena jätteet lakkaavat olemasta jätteitä, on määriteltävä hyödyntämistoimen suorittaneen yrittäjän jäteluvassa tai teollisuuden päästöistä annetun lain nojalla annetussa ympäristöluvassa – –”
3)

Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on joka tapauksessa tarkastettava, voiko se ottamalla huomioon kansallisen oikeuden kokonaisuudessaan ja soveltamalla siinä hyväksyttyjä tulkintatapoja tulkita kansallista oikeutta niin, että unionin oikeuden täysi tehokkuus on mahdollista taata. Mikäli pääasiassa esillä olevaa kansallista lainsäädäntöä on mahdotonta tulkita yhdenmukaisesti direktiivin 2003/88 ja perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan kanssa, viimeksi mainitusta määräyksestä seuraa, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta tällaista kansallista lainsäädäntöä ja varmistuttava siitä, että noudatetaan yrityksen velvollisuutta ottaa käyttöön työajan mittaamiseen soveltuva järjestelmä.
128.

Oikeuskäytännön mukaan on niin, että kun pääasioissa kyseessä olevan säännöstön tarkoitus on siirtää verotus sijoitusvälineen tasolta tämän välineen omistajan tasolle, lähtökohtaisesti on katsottava, että ratkaisevassa asemassa on se, mitkä ovat näiden omistajien tuloihin kohdistetun verotusvallan aineelliset edellytykset, eikä se, mitä verotustekniikkaa on käytetty. ( 58 )
94.

Tulkitessaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 3 kappaletta (joka vastaa perusoikeuskirjan 48 artiklan 2 kohtaa ( 39 )) ja tarkemmin sanottuna Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 3 kappaleen a kohtaa (joka koskee oikeutta saada tieto syytteestä) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on painottanut, että tietojen antamiseen syytteestä (eli väitetystä teosta, johon syyte perustuu, ja sen oikeudellisesta luokittelusta) on kiinnitettävä erityistä huomiota, sillä kyseiset seikat ovat ratkaisevan tärkeässä asemassa rikosoikeudellisessa menettelyssä. Vaikkei kyseisessä Euroopan ihmisoikeussopimuksen määräyksessä määrätä mitään erityistä siitä, miten syytetylle olisi annettava tieto, määräys liittyy syytetyn oikeuteen valmistella puolustustaan 6 artiklan 3 kappaleen b kohdan mukaisesti, ja sen ulottuvuutta arvioitaessa on otettava erityisesti huomioon ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa vahvistettu yleisluonteisempi oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin. ( 40 ) Kyseisten seikkojen perusteella Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut, että Euroopan ihmisoikeussopimusta on rikottu tilanteissa, joissa toisen asteen tuomioistuin on muuttanut käsiteltävän teon oikeudellista luokittelua niinkin myöhäisessä vaiheessa menettelyä kuin tuomiota annettaessa. Tuolloin syytetyllä ei ole ollut mitään mahdollisuutta puolustaa itseään. ( 41 )