FI Euroopan unionin virallinen lehti C 298/15

Valitus, jonka Elf Aquitaine SA on tehnyt 29.7.2011 unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-299/08, Elf Aquitaine v. komissio, 17.5.2011 antamasta tuomiosta

(Asia C-404/11 P)

2011/C 298/28

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Asianosaiset

Valittaja: Elf Aquitaine SA (edustajat: asianajajat E. Morgan de Rivery ja E. Lagathu)

Muu osapuoli: Euroopan komissio

Vaatimukset

— Pääasialliset vaatimukset: — Unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-299/08, Elf Aquitaine vastaan komissio 17.5.2011 antama tuomio on SEUT 256 ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön pöytäkirjassa nro 3 olevan 56 artiklan nojalla kumottava kokonaisuudessaan — Valittajan alemmassa oikeusasteessa esittämät vaatimukset on hyväksyttävä — EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 11.6.2008 tehdyn komission päätöksen nro C(2008) 2626 lopullinen (asia COMP/38.695 — natriumkloraatti) 1 artiklan f kohta, 2 artiklan c kohta, 2 artiklan e kohta sekä 3 ja 4 artikla on näin ollen kumottava

— Toissijaiset vaatimukset: Arkema SA:n ja Elf Aquitainen maksettavaksi edellisessä luetelmakappaleessa mainitun päätöksen 2 artiklan c kohdassa yhteisvastuullisesti määrättyä 22 700 000 euron suuruista sakkoa on SEUT 261 artiklan nojalla alennettava, ja unionin tuomioistuimen on täyden harkintavaltansa perusteella alennettava Elf Aquitainen henkilökohtaisesti maksettavaksi saman päätöksen 2 artiklan e kohdassa määrättyä 15 890 000 euron suuruista sakkoa, koska unionin yleisen tuomioistuimen antaman valituksenalaisen tuomion perustelut ja päätelmät ovat objektiivisesti ottaen puutteellisia.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Valittaja tukee valitustaan kuudella pääasiallisella ja yhdellä toissijaisella valitusperusteella.

Ensimmäisessä valitusperusteessaan se väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut EUT 5 artiklaa, kun se on vahvistanut komission tässä tapauksessa soveltaman, emoyhtiöiden automaattista vastuuta koskevan periaatteen, jota se oli perustellut SEUT 101 artiklassa tarkoitetulla yrityksen käsitteellä. Tällainen lähestymistapa ei sovellu yhteen rajoitettua erityistoimivaltaa ja tosisijaisuutta koskevien periaatteiden (ensimmäinen osa) ja suhteellisuusperiaatteen (toinen osa) kanssa taikka se on ainakin väärässä suhteessa niihin nähden.

Toisessa perusteessaan valittaja väittää, että kansallista oikeutta ja yrityksen käsitettä on selvästikin tulkittu väärin, koska unionin yleinen tuomioistuin on muun muassa antanut oikeudellisesti virheellisen painoarvon oikeushenkilön autonomisuutta koskevalle periaatteelle.

Kolmannessa perusteessaan valittaja väittää pääasiallisesti, että unionin yleinen tuomioistuin on tietoisesti kieltäytynyt tekemästä oikeita johtopäätöksiä kilpailuoikeudellisten seuraamusten rangaistuksenluonteisuudesta ja EU:n perusoikeuskirjaan perustuvista uusista velvollisuuksista. Se on nimittäin soveltanut unionin oikeuden mukaista yrityksen käsitettä kohtuuttomasti ja väärin sivuuttaen kansallisen yhtiöoikeuden perustana olevan autonomia-olettaman ja kilpailuoikeudellisten seuraamusten rangaistuksenluonteisuuden. Lisäksi valittaja väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt viran puolesta ottaa huomioon komissiossa nykyisin käytävän hallinnollisen menettelyn lainvastaisuus.

Neljännessä valitusperusteessaan valittaja väittää puolustautumisoikeuksia loukatun, koska kohtuullisuusperiaatetta ja menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaatetta on tulkittu väärin. Unionin yleinen tuomioistuin on nimittäin hyväksynyt sen, että komissio käytti probatio diabolicaa, ja se on tehnyt virheen katsoessaan, että tytäryhtiön riippumattomuutta on arvioitava yleisellä tasolla suhteessa siihen kapitalistiseen suhteeseen, joka sillä on emoyhtiönsä kanssa, vaikka sitä on arvioitava suhteessa siihen menettelyyn, joka sillä on tietyillä markkinoilla.

Viidennessä perusteessaan valittaja väittää, että perusteluvelvollisuutta on loukattu, koska unionin yleinen tuomioistuin on lyhyesti todennut komission hylänneen sen esittämät perustelut, mutta se ei ole esittänyt minkäänlaista analyysia komission perusteluista (ensimmäinen osa). Lisäksi valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei olettamaa syyksiluettavuudesta ole perusteltu (toinen osa) ja ettei valittajalle henkilökohtaisesti määrättyä sakkoa ole riittävästi perusteltu (kolmas osa).

Kuudennessa perusteessaan valittaja katsoo, että henkilökohtainen sakko on lainvastainen sen vuoksi, että sakkojen laskennassa noudatettavia suuntaviivoja on sovellettu väärin (ensimmäinen osa), henkilökohtaisen sakon määräämiselle on luotu väärä oikeudellinen perusta (toinen osa) ja valituksenalaisen tuomion perustelut ovat keskenään ristiriitaisia niiltä osin kuin ne koskevat yhden ainoan yrityksen käsitettä ja henkilökohtaisen sakon määräämistä (kolmas osa).

Seitsemännessä ja viimeisessä (toissijaisessa) valitusperusteessaan valittaja väittää, että sille ehkäisevässä tarkoituksessa määrätty henkilökohtainen sakko on määrältään kohtuuton ja että sitä pitäisi muuttaa.