ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6.

Tuloverolain nro 586/1992 (jäljempänä tuloverolaki), sellaisena kuin sitä sovellettiin tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, seuraavat säännökset ovat merkityksellisiä pääasioissa esitettyjen kysymysten kannalta. ”– – 2 § Luonnollisten henkilöiden tuloverotuksessa verovelvolliset henkilöt 1. Luonnollisten henkilöiden tuloverotuksessa verovelvollisia ovat luonnolliset henkilöt (jäljempänä verovelvolliset). 2. Verovelvollisten, joiden kotipaikka tai vakituinen asuinpaikka on Tšekissä, on maksettava veroa sekä Tšekistä että muualta saamastaan tulosta. 3. Muiden kuin edellä 2 momentissa mainittujen verovelvollisten tai verovelvollisten, joita verotetaan kansainvälisten sopimusten mukaan näin, on maksettava veroa vain Tšekistä saamastaan tulosta (22 §). Verovelvollisten, jotka oleskelevat Tšekissä ainoastaan opiskellakseen tai saadakseen hoitoa siellä, on maksettava veroa vain Tšekistä saamastaan tulosta, vaikka heidän vakituinen asuinpaikkansa olisi Tšekissä. 4. Verovelvollisia, joiden vakituinen asuinpaikka on Tšekissä, ovat ne, jotka ovat oleskelleet Tšekissä yhtäjaksoisesti tai jaksoissa vähintään 183 päivää kalenterivuodessa; 183 päivän oleskelu käsittää kunkin alkaneen oleskelupäivän. Tšekissä sijaitsevalla kotipaikalla tarkoitetaan tässä laissa paikkaa, jossa verovelvollinen asuu vakituisesti, kun olosuhteiden perusteella voidaan päätellä, että hän aikoo säilyttää tämän asuinpaikkansa pysyvästi. – – 6 § Palkkatyöstä saatu tulo ja edut – – 2. Palkkatyöstään tuloa ja tehtävästään etuja saavaa verovelvollista kutsutaan jäljempänä ’työntekijäksi’ ja tulon maksajaa ’työnantajaksi’. Työnantajalla tarkoitetaan myös 2 §:n 2 momentissa tai 17 §:n 3 momentissa tarkoitettua verovelvollista, jolle työntekijät työskentelevät sen johdon alaisina, vaikka tulon kyseisestä työstä maksaa sopimuksen perusteella ulkomaille sijoittautunut tai siellä asuva henkilö. Näin maksettua tuloa on tämän lain muiden säännösten perusteella pidettävä 2 §:n 2 momentissa tai 17 §:n 3 momentissa tarkoitetun verovelvollisen maksamana tulona. Jos maksuihin, jotka työnantaja maksaa ulkomaille sijoittautuneelle tai siellä asuvalle henkilölle, sisältyy välityspalkkio, työntekijän tulona on pidettävä vähintään 60:tä prosenttia maksetusta kokonaismäärästä. – – 38c § Veron maksamiseen velvolliset ulkomaiset henkilöt Jäljempänä 38d, 38e ja 38h §:ssä tarkoitettuja veron maksamiseen velvollisia henkilöitä ovat myös 2 §:n 3 momentissa ja 17 §:n 4 momentissa tarkoitetut verovelvolliset, joilla on kiinteä toimipaikka Tšekissä (22 §:n 2 momentti) tai jotka käyttävät siellä työntekijöitä vähintään 183 päivän ajan lukuun ottamatta 22 §:n 1 momentin c kohdassa tarkoitettua palvelujen tarjoamista – –. Edellä 6 §:n 2 momentin toisessa ja kolmannessa virkkeessä mainituissa tapauksissa 2 §:n 3 momentissa ja 17 §:n 4 momentissa tarkoitettu verovelvollinen ei ole veron maksamiseen velvollinen henkilö.”
64.

Edellä esitetyistä syistä ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaisi Hoge Raadin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Jäsenvaltion oma merentakainen maa tai alue on katsottava EY 56 artiklaa (josta on tullut SEUT 63 artikla) sovellettaessa kolmanneksi valtioksi suhteessa kyseiseen jäsenvaltioon. 2 a) Silloin kun jäsenvaltiossa asuvan tytäryhtiön kyseisen jäsenvaltion omassa merentakaisessa maassa tai merentakaisella alueella, joka kuitenkin muodostaa itsenäisen veroalueen osan, asuvalle holdingyhtiölleen huomattavan omistusosuuden perusteella jakamista osingoista kannetaan lähdeveroa, EY 57 artiklan 1 kohtaa (josta on tullut SEUT 64 artiklan 1 kohta) sovellettaessa kysymys siitä, onko 31.12.1993 sovellettu rajoitus laajentunut, on arvioitava ottamalla huomioon relevantit verotukselliset toimenpiteet sekä kyseisessä jäsenvaltiossa että merentakaisella alueella, jos verotuksen yhdistetty taso määräytyy niitä molempia keskinäisesti sitovan oikeudellisen instrumentin perusteella. 2 b) EY 57 artiklan (josta on tullut SEUT 64 artikla) soveltamisessa huomioon on otettava myös merentakaisen alueen hallinnollisista täytäntöönpanojärjestelyistä seuraava veron alentuminen silloin, kun järjestely vaikutti siten, että vuonna 1993 jäsenvaltiossa asuvalta tytäryhtiöltä saaduista osingoista tosiasiallisesti maksettu vero oli olennaisesti alhaisempi kuin 31.12.1993 käyttöön otetuista toimenpiteistä seuraava yhdistetty verokanta.
15.

Oikeuskäytännön mukaan kahden yleisen edellytyksen on täytyttävä, jotta liiketoimi on vapautettu arvonlisäverosta kuudennen direktiivin 13 artiklan B kohdan d alakohdan 5 alakohdan perusteella. Ensinnäkin liiketoimi on toteutettava ”arvopaperimarkkinoilla”, ja toiseksi liiketoimella on muutettava sopimuspuolten oikeudellista ja taloudellista tilannetta. ( 6 ) Tässä yhteydessä riittää, että liiketoimella voidaan luoda, muuttaa tai lakkauttaa oikeuksia ja velvollisuuksia, joita sopimuspuolilla on arvopapereiden perusteella. ( 7 )
90.

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut, että Unkari on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska Unkari käsitykseni mukaan häviää asian, katson, että Unkari on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Työjärjestyksen 140 artiklan mukaan Euroopan tietosuojavaltuutettu vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
91.

On lisäksi otettava huomioon, ettei asetuksessa N:o 1279/2007 suinkaan todeta, että on tarpeen säilyttää SSM:ään kohdistettu alkuperäinen polkumyynnin vastainen toimenpide, koska perusasetuksen 11 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua huomattavaa olosuhteiden muutosta ei ole tapahtunut, vaan sillä on päinvastoin lopullisesti pienennetty SSM:lle määrättyä polkumyyntitullia. Kun otetaan huomioon ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen toinen osa, on siis todettava, että asetus N:o 1279/2007 vastaa erittäin hyvin perusasetuksen perustavoitetta, jonka mukaan polkumyyntitullin käyttöönoton on oltava täysin välttämätön toimenpide vahinkoa aiheuttavan polkumyynnin estämiseksi.
Siltä varalta, että unionin tuomioistuin katsoo vastoin edellä esittämiäni toteamuksia, että asianomaisella on oikeus tulla kuulluksi myös käsiteltävässä asiassa, on tuotava esiin se, että tällöin on tehtävä punninta jokaisessa yksittäistapauksessa. Julkisasiamies Warner on jo katsonut, että asianomaisen oikeudesta tulla kuulluksi voidaan poiketa siinä tapauksessa, että ”päätöksen tavoite tehtäisiin tai saatettaisiin tehdä tyhjäksi, jos oikeus myönnettäisiin”. ( 34 ) Unionin tuomioistuin on hyväksynyt tällaiset rajoitukset kuulluksi tulemista koskevaan oikeuteen. ( 35 ) Ranskan hallitus on viitannut tältä osin perustellusti siihen, että verovelvolliselle tiedottaminen etukäteen aiotusta tietopyynnöstä saattaa myös kyseenalaistaa kyseisen tietopyynnön arvon, sillä se saattaa mahdollistaa vaikuttamisen todistajiin. ( 36 ) Koska tietopyynnöllä on tarkoitus tarkastaa verovelvollisen toimittamat tiedot, kussakin yksittäistapauksessa on näin ollen tutkittava, voiko siitä ilmoittaminen verovelvolliselle etukäteen tehdä tyhjäksi tämän tavoitteen.
15.

Näillä vaatimuksilla on kaksi tavoitetta. Tarkoituksena on ensinnäkin varmistaa, että unionin tuomioistuin voi tulkita unionin oikeutta tavalla, josta on hyötyä kansalliselle tuomioistuimelle. Toiseksi kansallisen tuomioistuimen antaman edes vähäisen selostuksen on tarkoitus antaa jäsenvaltioille ja muille SEUT 267 artiklan mukaisen menettelyn osapuolille mahdollisuus esittää hyödyllisiä huomautuksia. Koska ainoastaan ennakkoratkaisupyynnöt annetaan tiedoksi kyseisille osapuolille, niissä on annettava kaikki tarpeelliset tiedot, jotta osapuolilla on mahdollisuus esittää huomautuksensa Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti. ( 3 )
21.

Rechtbank ’s‑Gravenhage katsoi, että sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaiseminen edellyttää erityisesti lisäsuojatodistusasetuksen 3 ja 14 artiklan tulkintaa, joten se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää 12.10.2012 päivätyllä ja unionin tuomioistuimen kirjaamoon 31.10.2012 saapuneella välipäätöksellään unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Ovatko [lisäsuojatodistusasetus] ja erityisesti sen 3 artiklan c alakohta esteenä sille, että voimassa olevan peruspatentin haltijalle annetaan [lisäsuoja]todistus jokaisesta suojatusta tuotteesta, kun peruspatentti suojaa useita tuotteita? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen on vastattava myöntävästi, miten [lisäsuojatodistus]asetuksen 3 artiklan c alakohtaa on tulkittava tilanteessa, jossa voimassa oleva peruspatentti suojaa useita tuotteita ja yhtä peruspatentin suojaamaa tuotetta (A) koskevan [lisäsuoja]todistuksen hakemuspäivänä muille saman peruspatentin suojaamille tuotteille (B, C) ei tosin vielä ollut annettu [lisäsuoja]todistuksia mutta näille tuotteille (B, C) annettiin hakemusten perusteella [lisäsuoja]todistukset, ennen kuin ensin mainittua tuotetta (A) koskevasta [lisäsuoja]todistushakemuksesta tehtiin päätös? 3) Onko edelliseen kysymykseen vastattaessa merkitystä sillä, onko yhtä peruspatentin suojaamaa tuotetta (A) koskeva [lisäsuojatodistus]hakemus jätetty samana päivänä kuin saman peruspatentin suojaamia muita tuotteita (B, C) koskevat hakemukset? 4) Jos ensimmäiseen kysymykseen on vastattava myöntävästi, voidaanko voimassa olevan peruspatentin suojaamalle tuotteelle antaa [lisäsuoja]todistus, jos saman peruspatentin suojaamalle toiselle tuotteelle on jo aikaisemmin annettu [lisäsuoja]todistus mutta hakija luopuu jälkimmäisestä [lisäsuoja]todistuksesta voidakseen saada saman peruspatentin perusteella uuden [lisäsuoja]todistuksen? 5) Jos sillä, onko luopumisella taannehtiva vaikutus, on merkitystä edelliseen kysymykseen vastattaessa, sovelletaanko luopumisen taannehtivaa vaikutusta koskevaan kysymykseen [lisäsuojatodistus]asetuksen 14 artiklan b alakohtaa vai kansallista oikeutta? Jos luopumisen taannehtivaa vaikutusta koskevaan kysymykseen sovelletaan [lisäsuojatodistus]asetuksen 14 artiklan b alakohtaa, onko kyseistä säännöstä tulkittava niin, että luopumisella on taannehtiva vaikutus?”
88.

Tästä seuraa, että SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion sellaisen verolainsäädännön soveltamiselle, josta on kyse pääasiassa ja jonka seurauksena tässä jäsenvaltiossa asuva aviopari, joka saa tuloja sekä mainitusta jäsenvaltiosta että toisesta jäsenvaltiosta, menettää tietyn veroedun sen kohdistamissääntöjen vuoksi, vaikka tällä avioparilla olisi siihen oikeus, jos molemmat aviopuolisot saisivat kaikki tulonsa tai pääosan niistä asuinjäsenvaltiostaan.
55.

Mainitsen lopuksi viimeisen seikan, joka mielestäni osoittaa, ettei unionin lainsäätäjä ole laatinut viisumisäännöstöä siten, että sillä vahvistettaisiin subjektiivinen oikeus saada viisumi. Viisumisäännöstöllä otettuihin merkittäviin edistysaskeliin, joita käsittelen jäljempänä, kuuluu oikeus hakea muutosta viisumihakemuksen epäämispäätökseen. ( 42 ) Koska lainsäätäjä ei ole nimenomaisesti säätänyt tuomioistuimessa tapahtuvasta muutoksenhausta ( 43 ) vaan on viitannut muutoksenhaun osalta kansalliseen lainsäädäntöön, se on jättänyt muutoksenhakua koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen määrittämisen jäsenvaltioiden harkintavaltaan. Lisäksi jäsenvaltioille myönnettiin kansallisten järjestelmiensä mukauttamiseksi pidempi määräaika siten, että muutoksenhakuoikeudesta annettavia sääntöjä on sovellettava 5.4.2011 alkaen. ( 44 ) Euroopan unionin perusoikeusviraston vuosikertomuksesta 2011 ( 45 ) käy ilmi, että Schengen-viisumihakemuksen epäämispäätöksiin on haettu jäsenvaltiosta riippuen muutosta joko hallintoviranomaiselta, lainkäyttöelimeen verrattavasta elimestä tai tuomioistuimesta. Näitä eroja, jotka johtuvat sekä jäsenvaltioiden epäröinnistä tehdä viisuminhakijoille myönnettyjä menettelyllisiä takeita pidemmälle ulottuvia sitoumuksia että käytännön vaikeuksista, jotka liittyvät niiden henkilöiden tehokkaan oikeussuojan käyttöönottoon, joilla ei ole pääsyä jäsenvaltion alueelle, on sitäkin vaikeampi sovittaa yhteen sen ajatuksen kanssa, jonka mukaisesti subjektiivinen oikeus olisi vahvistettu.
97.

SEUT 260 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun rikkomisen kesto, joka on määritettävä päivästä, jona yhteisöjen tuomioistuin antoi vuoden 2007 tuomion, on tällä hetkellä viisi vuotta ja seitsemän kuukautta. Vaikka säännöksestä ei ilmene, missä ajassa tuomio on pantava täytäntöön, vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan täytäntöönpano on aloitettava välittömästi ja saatettava loppuun mahdollisimman pian. ( 68 )
75.

Puitepäätöksen soveltamisalaan kuuluvat kuitenkin lähtökohtaisesti vain sellaiset ”päätökset”, jotka täyttävät edellytykset, jotka on täsmennetty jossakin 1 artiklan a alakohdassa tyhjentävästi luetelluista neljästä luokasta ja jotka liittyvät siihen, että on syyllistytty johonkin 5 artiklassa tyhjentävästi luetteloiduista rangaistavista teoista. Vain kyseisen kaltainen päätös on tunnustettava vastavuoroisesti ja pantava täytäntöön. Jos toimivaltainen viranomainen on epävarma tästä (koska sillä on esimerkiksi epäilyksiä siitä, onko asianomaisella henkilöllä ollut 1 artiklan a alakohdan iii alakohdan edellytysten mukaisesti ”tilaisuus saattaa asia sellaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi, jolla on toimivalta erityisesti rikosasioissa”), sen on nähdäkseni samalla tavalla (toisin sanoen analogisesti 7 artiklan 3 kohdan kanssa) otettava yhteyttä päätöksen tehneen jäsenvaltion toimivaltaiseen viranomaiseen ja pyydettävä siltä tarvittavat tiedot. Saatuaan tiedot toimivaltaisen viranomaisen on tehtävä kaikki asianmukaiset päätelmät sen määritelmän valossa, jonka unionin tuomioistuin on omaksunut ennakkoratkaisukysymykseen 2a antamassaan vastauksessa, ja ratkaistava, onko kyseessä oleva viranomainen ”tuomioistuin, jolla on toimivalta erityisesti rikosasioissa”. ( 32 ) Tarvittaessa voidaan kääntyä myös Euroopan oikeudellisen verkoston yhteysviranomaisten puoleen. ( 33 )
95.

Vallonian hallitus esittää, että kyseinen toimenpide on täysin direktiivin 2008/98 4 artiklassa tarkoitetun jätehuoltotapojen hierarkian mukainen, sillä kyseisen artiklan mukaan kierrätys on ensisijaista energiana hyödyntämiseen nähden. Tämä väite on mielestäni kiistanalainen edellä esitetyn valossa ja siksi, että kyseisen säännöksen 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Soveltaessaan 1 kohdassa tarkoitettua jätehierarkiaa jäsenvaltioiden on toteutettava toimenpiteitä sellaisten vaihtoehtojen edistämiseksi, joilla päästään ympäristön kannalta parhaaseen mahdolliseen kokonaistulokseen. Tämä voi edellyttää tiettyjen jätevirtojen osalta hierarkiasta poikkeamista, kun tämä on elinkaariajattelun mukaisesti perusteltua tällaisen jätteen syntymistä ja jätehuoltoa koskevien kokonaisvaikutusten osalta.” Direktiivin 2008/98 johdanto-osan kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan jopa, että ”olisi edistettävä jätteiden hyödyntämistä”.
20.

Tämän artiklan mukaan oikeus hankkia kiinteää omaisuutta yhdenvertaisesti vastaanottavan valtion kansalaisten kanssa on sopimuspuolen kansalaisella, luonnollisella henkilöllä, ”jolla on oleskeluoikeus” vastaanottavan valtion alueella tai joka on ”rajatyöntekijä” ( 10 ) eli toisin sanoen harjoittaa taloudellista toimintaansa kyseisen valtion alueella siellä kuitenkaan oleskelematta. Mikään tässä asiassa ei viittaa siihen, että Welte täyttäisi jommankumman näistä edellytyksistä. Kansalaisten, joilla on oleskeluoikeus vastaanottavassa valtiossa mutta joiden pääasiallinen asuinpaikka ei sijaitse sen alueella, sekä rajatyöntekijöiden muodostamien henkilöryhmien osalta henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehdyn sopimuksen liitteessä I olevassa 25 artiklassa täsmennetään, että tämä sopimus ”ei vaikuta pääoman sijoittamista – – koskevien vastaanottavan valtion sääntöjen soveltamiseen”, ja tätä periaatetta on sitä suuremmalla syyllä sovellettava tilanteisiin, jotka eivät kuulu kyseisen sopimuksen soveltamisalaan, jollei EY:n perustamissopimuksen määräyksistä muuta johdu.
2.

Nyt käsiteltävä valitus koskee unionin yleisen tuomioistuimen 28.2.2012 antamaa määräystä asiassa T-127/09, Abdulrahim vastaan neuvosto ja komissio (jäljempänä valituksenalainen määräys), jolla unionin yleinen tuomioistuin katsoi erityisesti, että lausunnon antaminen kumoamiskanteesta, jonka Abdulrahim oli nostanut tiettyihin Osama bin Ladenia, al-Qaida-verkostoa ja Talebania lähellä oleviin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä sekä Afganistaniin suuntautuvan tiettyjen tavaroiden ja palvelujen viennin kieltämisestä, Afganistanin Talebania koskevien lentokiellon ja varojen sekä muiden taloudellisten resurssien jäädyttämisen laajentamisesta annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 467/2001 kumoamisesta 27.5.2002 annetusta neuvoston asetuksesta (EY) N:o 881/2002, ( 3 ) sellaisena kuin se on muutettuna 22.12.2008 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1330/2008, ( 4 ) tai vaihtoehtoisesti viimeksi mainitusta asetuksesta, raukeaa.
101.

Erityisesti se, että valtio on päättänyt tehdä sellaisista maksuista pakollisia, joilla on tarkoitus tukea toimialajärjestöjen hoitamia myynninedistämis- tai mainoskampanjoita, joiden tavoitteena on edistää kotimaista tuotantoa tai kotimaisten tuotteiden menekkiä, voisi niin ikään olla sisämarkkinasääntöjen vastaista käytettyjen varojen alkuperästä riippumatta. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on esimerkiksi niin, että kotimaisiin ja tuotuihin tuotteisiin samojen perusteiden mukaan kohdistuva vero tai maksu voi olla kielletty, kun kyseisestä verosta tai maksusta saatavat tulot on tarkoitettu käytettäväksi sellaisen toiminnan rahoittamiseen, josta on hyötyä nimenomaan verotetuille kotimaisille tuotteille. Jos kyseisten tuotteiden saamat edut korvaavat täysimääräisesti niihin kohdistuvan veron tai maksun, kyseisen veron tai maksun vaikutukset ilmenevät ainoastaan tuotuihin tuotteisiin nähden, jolloin vero tai maksu on SEUT 30 artiklassa tarkoitettu vaikutukseltaan vastaava maksu. Jos kyseiset edut korvaavat sitä vastoin ainoastaan osittain kotimaisiin tuotteisiin kohdistuvan rasituksen, kysymyksessä oleva vero tai maksu on SEUT 110 artiklassa tarkoitettu syrjivä maksu, jonka periminen on kiellettyä sen määrän siltä osalta, joka on varattu korvaamiseen, josta kotimaiset tuotteet hyötyvät. ( 43 )
51.

Tätä rajoitusta perusteltiin lain esitöissä sillä, että yleensä voidaan olettaa, ettei eläkeiän saavuttaneita virkamiehiä enää voida siirtää toiseen virkaan. Näin ollen he eivät täytä lakkautuspalkan saamisen yleistä edellytystä, jonka mukaan heidän on oltava käytettävissä toiseen virkaan. Jos virkamies on jo pitkälti yli 60-vuotias, on epätodennäköistä, että hän haluaisi ryhtyä hoitamaan uutta virkaa ja mukautua kaikkiin siitä aiheutuviin vaatimuksiin. On luonnollista, että tässä tilanteessa virkamies siirtyy eläkkeelle.
Kuten edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Verhuizingen Coppens annetusta tuomiosta käy ilmi, yleisesti ottaen on niin, että jos yritys on osallistunut suoraan yhteen tai useampaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavan kilpailunvastaisen toiminnan muotoon, mutta ei ole näytetty toteen, että kyseinen yritys aikoi omalla toiminnallaan myötävaikuttaa muiden kartellin osallistujien yhteisten päämäärien tavoittelemiseen ja että yritys tiesi kaikesta kyseisten samaan päämäärään pyrkivien osallistujien suunnittelemasta tai toteuttamasta kilpailunvastaisesta toiminnasta tai että se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin, komissio voi katsoa tämän yrityksen olevan vastuussa ainoastaan toiminnasta, johon se on osallistunut suoraan, ja muiden samaan päämäärään pyrkivien osallistujien suunnittelemasta tai toteuttamasta toiminnasta, jonka osalta on osoitettu, että yritys tiesi siitä tai että se on saattanut kohtuudella ennakoida sen ja on ollut valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin. ( 41 )
4.

Kuudennen direktiivin 17 artiklassa ( 6 ) säädetään seuraavaa: ”1. Vähennysoikeus syntyy, kun vähennyskelpoista veroa koskeva verosaatava syntyy. 2. Jos tavarat ja palvelut käytetään verovelvollisen arvonlisäverollisiin liiketoimiin, verovelvollisella on oikeus vähentää siitä verosta, jonka maksamiseen hän on velvollinen: a) arvonlisävero, joka on maksettava tai maksettu tavaroista tai palveluista, jotka verovelvolliselle on luovuttanut taikka suorittanut tai luovuttaa taikka suorittaa toinen verovelvollinen; b) arvonlisävero, joka on maksettava tai maksettu maahantuoduista tavaroista; c) arvonlisävero, joka on maksettava 5 artiklan 7 kohdan a alakohdan ja 6 artiklan 3 kohdan mukaisesti. 3. Jäsenvaltioiden on myös myönnettävä jokaiselle verovelvolliselle 2 kohdassa tarkoitettu arvonlisäveron vähennys tai palautus, jos tavarat tai palvelut käytetään seuraaviin tarkoituksiin: a) sellaisiin verovelvollisen 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun taloudelliseen toimintaan liittyviin liiketoimiin, jotka suoritetaan ulkomailla ja jotka olisivat oikeuttaneet vähennykseen, jos ne olisi suoritettu maan alueella; b) verovelvollisen 14 artiklan 1 kohdan i alakohdan, 15 artiklan, 16 artiklan 1 kohdan B, C, ja D alakohdan ja 16 artiklan 2 kohdan mukaisesti vapautettuihin liiketoimiin; c) verovelvollisen 13 artiklan B kohdan a alakohdan ja d alakohdan 1–5 alakohdan mukaisesti vapautettuihin liiketoimiin, jos vastaanottaja on sijoittautunut yhteisön ulkopuolelle tai jos nämä liiketoimet välittömästi liittyvät yhteisön ulkopuolelle vietäviksi tarkoitettuihin tavaroihin. – – 5. Sellaisten tavaroiden ja palvelujen osalta, joita verovelvollinen käyttää sekä 2 ja 3 kohdan mukaan vähennykseen oikeuttaviin liiketoimiin että vähennykseen oikeuttamattomiin liiketoimiin, vähennys voidaan myöntää vain siitä arvonlisäveron osasta, joka vastaa ensin mainittujen liiketoimien suhteellista osuutta. Tämä suhdeluku on laskettava 19 artiklan mukaisesti kaikista verovelvollisen suorittamista liiketoimista. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin: a) oikeuttaa verovelvollisen laskemaan toimintansa jokaiselle toimialalle erillisen suhdeluvun, jos jokaisesta toimialasta pidetään erillistä kirjanpitoa; b) velvoittaa verovelvollisen laskemaan toimintansa jokaiselle toimialalle erillisen suhdeluvun ja pitämään jokaisesta toimialasta erillistä kirjanpitoa; c) oikeuttaa tai velvoittaa verovelvollisen tekemään vähennyksen tavaroiden ja palvelujen täyden tai osittaisen käytön perusteella; d) oikeuttaa tai velvoittaa verovelvollisen tekemään ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun säännön mukaisesti vähennyksen jokaisen sellaisen tavaran tai palvelun osalta, joka käytetään siinä tarkoitettuun liiketoimeen; e) määrätä, että merkityksetöntä arvonlisäveroa, jota verovelvollinen ei voi vähentää, ei oteta huomioon.”
30.

Tältä osin on nimittäin muistettava, ( 8 ) että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklan mukaisessa menettelyssä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on lähtökohtaisesti ratkaistava ne. Unionin tuomioistuin on kuitenkin myös todennut, että oman toimivaltaisuutensa arvioimiseksi unionin tuomioistuimen on poikkeustapauksissa tutkittava ne olosuhteet, joiden vallitessa kansallinen tuomioistuin on esittänyt ennakkoratkaisukysymyksen. Unionin tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vain, jos on ilmeistä, ettei kansallisen tuomioistuimen pyytämällä unionin oikeuden tulkitsemisella ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin.