JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

VERICA TRSTENJAK

24 päivänä huhtikuuta 2008 ( 1 )

Asia C-265/07

Caffaro Srl

vastaan

Azienda Unità Sanitaria Locale RM/C

”Kaupalliset toimet — Direktiivi 2000/35/EY — Maksuviivästysten torjuminen — Riidattomien saatavien perintämenettelyt”

I Johdanto

1. Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin on esillä olevassa asiassa kysynyt, onko kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta 29.6.2000 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/35/EY (jäljempänä direktiivi 2000/35) ( 2 ) esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään, että riitauttamattomien saatavien pakkotäytäntöönpano voidaan kohdistaa viranomaiseen vasta sen jälkeen kun 120 päivää on kulunut siitä, kun täytäntöönpanoasiakirja annettiin tiedoksi asianomaiselle viranomaiselle.

2. Kysymys on esitetty Tribunale civile di Romassa vireillä olevassa täytäntöönpanoasiassa, jossa Caffaro s.r.l. -niminen yhtiö (jäljempänä Caffaro) on hakenut saatavan ulosmittausta Azienda Unità Sanitaria Locale RM/C:ltä (jäljempänä USL) sellaisen täytäntöönpanoperusteen nojalla, jonka Caffaro oli saanut niiden kansallisten säännösten mukaisesti, joilla direktiivi 2000/35 on pantu täytäntöön kansallisessa oikeudessa.

II Sovellettavat oikeussäännöt

A Yhteisön säännöstö

1. Direktiivi 2000/35

3. Direktiivin 2000/35 johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Talous- ja sosiaalikomitea on 29 päivänä toukokuuta 1997 antanut lausunnon komission vihreästä kirjasta ’Julkiset hankinnat Euroopan unionissa: tulevaisuuden kysymyksiä’ – –.”

4. Sen viidennessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Komissio julkaisi 4 päivänä kesäkuuta 1997 yhtenäismarkkinoiden toimintasuunnitelman, jossa korostetaan maksuviivästyksen haittaavan yhä enemmän yhtenäismarkkinoiden toimivuutta.”

5. Sen seitsemännessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Liian pitkistä maksuajoista ja maksuviivästyksistä aiheutuu liikeyrityksille ja erityisesti pienille ja keskisuurille yrityksille runsaasti hallinnollisia rasitteita ja kustannuksia. Lisäksi nämä ongelmat ovat merkittävä syy maksukyvyttömyydelle, joka vaarantaa yritysten toiminnan jatkuvuuden ja johtaa lukuisiin työpaikkojen menetyksiin.”

6. Sen yhdeksännessä ja kymmenennessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Maksamista koskevat säännöt ja käytännöt vaihtelevat eri jäsenvaltioissa, mikä haittaa sisämarkkinoiden asianmukaista toimintaa. Tämä on vähentänyt huomattavasti jäsenvaltioiden välisiä liiketoimia. Tämä on ristiriidassa perustamissopimuksen 14 artiklan kanssa, sillä yrittäjillä olisi oltava mahdollisuus käydä kauppaa kaikkialla sisämarkkinoilla sellaisin edellytyksin, ettei rajat ylittäviin toimiin liity suurempia riskejä kuin kotimaan myyntiin. Jos kotimaan kauppaan ja rajat ylittävään kauppaan sovelletaan huomattavasti keskenään erilaisia sääntöjä, kilpailu vääristyy.”

7. Direktiivin 15 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Tässä direktiivissä määritellään ainoastaan käsite ’täytäntöönpanoasiakirja’ mutta siinä ei säännellä tällaisen asiakirjan pakkotäytäntöönpanomenettelyä eikä niitä edellytyksiä, joilla tällaisen asiakirjan pakkotäytäntöönpano voidaan pysäyttää tai keskeyttää.”

8. Direktiivin 22 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Tällä direktiivillä olisi säänneltävä kaikkia kaupallisia toimia riippumatta siitä, ovatko ne yksityisten ja/tai julkisten yritysten välisiä vai yritysten ja viranomaisten välisiä, ottaen huomioon, että jälkimmäiset suorittavat yrityksille huomattavia määriä maksuja. Näin ollen direktiivillä olisi säänneltävä myös kaikkia pääsopimuksen osapuolten sekä niiden toimittajien ja alihankkijoiden välisiä kaupallisia toimia.”

9. Direktiivin 23 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Tämän direktiivin 5 artiklassa edellytetään, että riitauttamattomien saatavien perintämenettely saatetaan päätökseen lyhyessä ajassa kansallisen lainsäädännön mukaisesti, mutta siinä ei vaadita jäsenvaltioita ottamaan käyttöön erityistä menettelyä tai muuttamaan nykyisiä oikeudellisia menettelyjään tietyllä tavalla.”

10. Direktiivin 2000/35 2 artiklan, jossa säädetään siinä käytetyistä määritelmistä, 5 alakohdassa säädetään seuraavaa: ”’täytäntöönpanoasiakirjalla’[tarkoitetaan] kaikkia tuomioistuimen tai muun toimivaltaisen viranomaisen maksun välittömästi tai maksuerin tapahtuvaksi suorittamiseksi antamia päätöksiä, tuomioita tai maksumääräyksiä, joiden nojalla velkoja voi saada saatavansa perittyä velalliselta pakkotäytäntöönpanolla; tällainen on myös päätös, tuomio tai maksumääräys, joka on väliaikaisesti täytäntöönpanokelpoinen silloinkin, kun velallinen hakee siihen muutosta”.

11. Direktiivin 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Riidattomien saatavien perintämenettelyt”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että velkoja voi velan määrästä riippumatta saada täytäntöönpanoasiakirjan tavallisesti 90 kalenteripäivän kuluessa velkojan kanteen tai hakemuksen jättämisestä tuomioistuimelle tai muulle toimivaltaiselle viranomaiselle, jos velkaa tai menettelyä ei ole miltään osin riitautettu. Jäsenvaltioiden on täytettävä tämä velvoite kansallisen lainsäädäntönsä, asetustensa ja hallinnollisten määräystensä mukaisesti. 2. Kansallisessa lainsäädännössä, asetuksissa ja hallinnollisissa määräyksissä on sovellettava samoja ehtoja kaikkiin Euroopan yhteisöön sijoittautuneisiin velkojiin. 3. Edellä 1 kohdassa tarkoitettuun 90 kalenteripäivän määräaikaan ei lasketa mukaan: a) asiakirjojen tiedoksiantoon tarvittavaa aikaa; b) velkojan aiheuttamia viiveitä, kuten puutteellisten hakemusten oikaisemiseen käytettyä aikaa. 4. Tämä artikla ei vaikuta tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevan Brysselin yleissopimuksen määräyksiin.” ( 3 )

12. Direktiivin 2000/35 6 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltiot voivat pitää voimassa tai saattaa voimaan säännöksiä, jotka ovat velkojalle edullisempia kuin tämän direktiivin noudattamiseksi on tarpeen.”

B Kansallinen säännöstö

13. Direktiivi 2000/35 on pantu täytäntöön Italian oikeusjärjestyksessä 9.10.2002 annetulla asetuksella nro 231 (decreto legislativo, jäljempänä asetus nro 231/2002). ( 4 ) Direktiivin 5 artikla pantiin täytäntöön tämän asetuksen 9 artiklassa, jolla on muutettu useita Italian siviiliprosessilain säännöksiä, ( 5 ) jotta täytäntöönpanoasiakirjojen antamismenettelyä riitauttamattomien saatavien perimiseksi saataisiin nopeutettua.

14. Ennakkoratkaisupyynnössä todetaan, että Italiassa siviiliprosessilain 641 §:ssä tarkoitettu täytäntöönpanoperusteen saamismenettely on seuraava: tuomioistuin antaa 30 päivän kuluessa kanteen nostamisesta määräyksen, jolla velallinen velvoitetaan suorittamaan saatava. Tämä määräys annetaan tiedoksi noin kymmenen päivän kuluessa. Määräyksessä todetaan, että velallisen on suoritettava velan maksu 40 päivässä tai ilmoitettava vastustavansa määräystä tässä määräajassa. Ellei velallinen maksa velkaa tai vastusta maksumääräystä tämän määräajan kuluessa, velkoja saa määräajan päätyttyä täytäntöönpanoperusteen vahvistetun saatavan ulosottoa varten. Velkoja, joka aikoo ryhtyä täytäntöönpanotoimenpiteisiin, on velvollinen antamaan saamansa täytäntöönpanoperusteen tiedoksi velalliselle.

15. Viranomaisiin kohdistuvaa täytäntöönpanoa koskevat erityissäännökset ovat 31.12.1996 annetussa asetuksessa nro 669 ( 6 ) (decreto-legge, jäljempänä asetus nro 669/1996), joka on saatettu laintasoiseksi ja jota on muutettu 28.2.1997 annetulla lailla nro 30 ( 7 ) ja 23.12.2000 annetun lain nro 388 ( 8 ) 147 §:llä (jäljempänä laki nro 388/2000). Lain nro 388/2000 147 §:llä täytäntöönpanon määräaikaa on pidennetty 60 päivästä 120 päivään. Asetuksen nro 669/1996, sellaisena kuin se on lain nro 388/2000 147 §:llä muutettuna ja laintasoiseksi saatettuna, 14 §:ssä säädetään seuraavaa: ”Valtion viranomaiset ja muut kuin liiketoiminnalliset yksiköt toimittavat tuomioistuinten ratkaisujen ja välimiesoikeuksien päätösten, jotka ovat täytäntöönpanokelpoisia ja jotka sisältävät maksuvelvoitteen, täytäntöönpanon 120 päivän kuluessa täytäntöönpanoperusteen tiedoksiannosta. Ennen tämän määräajan päättymistä velkoja ei voi vaatia pakkotäytäntöönpanon kohdistamista näihin viranomaisiin ja yksikköihin, eikä täytäntöönpanotoimia voida toimittaa.”

III Tosiseikat, pääasia ja ennakkoratkaisukysymys

16. Caffaro on velkojana pannut Tribunale civile di Romassa vireille täytäntöönpanomenettelyn USL:ää vastaan liiketoimeen perustuneen riitauttamattoman saatavan perusteella. Kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävänä olevassa asiassa velkojalle on annettu asetuksessa nro 231/2000, jolla direktiivi 2000/35 pantiin täytäntöön, tarkoitettu täytäntöönpanoasiakirja. Se annettiin tiedoksi velalliselle 6.12.2004. Täytäntöönpano toimitettiin ulosmittaamalla velallisen saatavia Banca di Romalta, minkä vuoksi täytäntöönpanoasiakirja annettiin tiedoksi sellaisenaan myös tälle pankille. Ulosmittaus toimitettiin velallisen aloitteesta 4.4.2005 ja samassa yhteydessä velallinen ja Banca di Roma haastettiin vastaamaan tuomioistuimeen.

17. Täytäntöönpanomenettelyssä oli vahvistettu pidettäväksi 13.6.2006 istunto, johon oli kutsuttu velkoja, velallinen ja Banca di Roma, jossa velallisella oli varoja. Banca di Roma ilmoitti istunnossa, että sillä oli hallussaan velallisen varoja ja että se oli asettanut ne ulosmittauksen perusteella maksukieltoon. Istunnossa tuomioistuin totesi, että ulosmittaus oli toimitettu ennen täytäntöönpanoperusteen tiedoksiantamisesta alkaneen 120 päivän määräajan päättymistä. Tämä määräaika koskee viranomaisiin kohdistuvaa täytäntöönpanoa. Tuomioistuin huomautti lisäksi, että kansallisen lainsäädännön mukaan ulosmittaus voitaisiin todeta mitättömäksi.

18. Tämä toteamus sai tuomioistuimen epäilemään kansallisen lainsäädännön yhteensopivuutta direktiivin 2000/35 kanssa, koska kansallisen lainsäädännön mukaan viranomaiseen kohdistuva täytäntöönpano voidaan toimittaa vasta sen jälkeen, kun 120 päivää on kulunut siitä, kun täytäntöönpanoasiakirja annettiin tiedoksi asianomaiselle viranomaiselle. Tämän johdosta kansallinen tuomioistuin päätti 21.5.2007 antamallaan määräyksellä lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksen. Se ei varsinaisesti muotoillut päätöksessään erillistä kysymystä, mutta kaikkien sen esittämien toteamusten perusteella kysymys voidaan esittää seuraavasti: ”Onko kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta 29.6.2000 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2000/35/EY tulkittava siten, että se on esteenä asetuksen nro 669/1996 14 §:n kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan velkoja, jolla on täytäntöönpanoasiakirja, joka koskee kaupalliseen toimeen perustuvaa riitauttamatonta saatavaa viranomaiselta, ei voi vaatia pakkotäytäntöönpanon kohdistamista tähän viranomaiseen, ennen kuin on kulunut 120 päivää siitä, kun täytäntöönpanoasiakirja annettiin tiedoksi asianomaiselle viranomaiselle?”

IV Asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa

19. Ennakkoratkaisupyyntö saapui yhteisöjen tuomioistuimeen 4.6.2007. Caffaro, Italian hallitus ja komissio ovat esittäneet kirjalliset huomautuksensa asiassa. Asiassa 13.3.2008 pidetyssä istunnossa Caffaro, Italian hallitus ja komissio esittivät suulliset huomautuksensa ja vastauksensa yhteisöjen tuomioistuimen kysymyksiin.

V Asianosaisten lausumat

20. Caffaro väittää, että kansallinen lainsäädäntö, jonka perusteella riitauttamattomia saatavia koskeva täytäntöönpano voidaan kohdistaa viranomaiseen vasta sen jälkeen, kun 120 päivää on kulunut siitä, kun täytäntöönpanoasiakirja annettiin tiedoksi asianomaiselle viranomaiselle, on ristiriidassa direktiivin 2000/35 kanssa. Caffaro väittää, että direktiivin 2000/35 5 artiklassa täytäntöönpanoasiakirjan saamiselle asetettu 90 päivän määräaika menettää tämän vuoksi vaikutuksensa. Se esittää, että direktiiviä 2000/35 sovelletaan sen 1 artiklan mukaan ”kaikkiin kaupallisista toimista korvauksena suoritettaviin maksuihin” ja nimenomaan, kuten direktiivin 22 perustelukappaleessa on todettu, kaikkiin liiketoimiin ”riippumatta siitä, ovatko ne yksityisten ja/tai julkisten yritysten välisiä vai yritysten ja viranomaisten välisiä, ottaen huomioon, että jälkimmäiset suorittavat yrityksille huomattavia määriä maksuja”. Koska kansallisessa lainsäädännössä kohdellaan eri tavoin yksityisiä ja julkisia oikeussubjekteja, merkitsee tämä Caffaron mukaan sitä, että lainsäädäntö on ristiriidassa direktiivin 2000/35 sanamuodon ja tavoitteiden kanssa.

21. Italian hallitus esittää, että direktiivissä 2000/35 ei vahvisteta määräaikaa, jonka kuluessa täytäntöönpanoasiakirjassa mainittu velkojan vaatimus on täytettävä, joten direktiivin tulkinta siten, että se koskisi täytäntöönpanoa, olisi ristiriidassa sekä direktiivin sanamuodon että tavoitteen kanssa. Direktiivin 2000/35 5 artiklan ja johdanto-osan 23 perustelukappaleen perusteella direktiivi koskee ainoastaan täytäntöönpanoasiakirjan hankkimismenettelyä eikä tätä seuraavaa täytäntöönpanomenettelyä. Direktiivin 2 artiklassa olevan täytäntöönpanoasiakirjan määritelmän perusteella ei myöskään voida todeta, että velkojalla on oltava mahdollisuus saada vaatimuksensa välittömästi täytettyä. Italian hallituksen mukaan kielto kohdistaa täytäntöönpano viranomaiseen, ennen kuin 120 päivää on kulunut täytäntöönpanoasiakirjan tiedoksiantamisesta, voidaan ymmärtää täytäntöönpanon pysäyttämiseksi direktiivin 15 perustelukappaleessa tarkoitetulla tavalla. Italian hallitus toteaa lisäksi, että jos direktiiviä 2000/35 sovellettaisiin, tämä ei käytännössä tuottaisi ristiriitaa pääasiassa kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön kanssa. Lakia on Italian hallituksen mukaan pidettävä perusteltuna yleisen edun mukaisten pakottavien syiden vuoksi. Siirtämällä viranomaiseen kohdistuva täytäntöönpano myöhemmäksi viranomaiselle annetaan riittävästi aikaa, jotta se voi hankkia riittävän ajan kuluessa rahavarat, jotka se tarvitsee velkojen maksuun, ja tämä sen vuoksi, ettei täytäntöönpanomenettely haittaisi viranomaisen toimintaa.

22. Komissio tarkastelee ennen muuta ennakkoratkaisupyynnön prosessiedellytysten täyttymistä ja katsoo, että pyyntö voidaan tutkia. Komission mukaan täytäntöönpanomenettely voidaan katsoa menettelyksi, jossa tuomioistuin ratkaisee asian ja antaa EY 234 artiklassa tarkoitetun lainkäyttöratkaisun, vaikka menettelyn tarkoituksena ei olekaan vahvistaa tietyn oikeuden olemassaoloa vaan panna täytäntöön jo olemassa oleva oikeus. Sen tapauksen varalta, että ulosmittaus toimitetaan sivullisen luona, täytäntöönpaneva tuomioistuin ratkaisee täytäntöönpanomenettelyn määräyksellä, jossa se määrää sivullisen hallussa olevat varat maksettavaksi velkomusprosessin vireille panneelle velkojalle (ordinanza di assegnazione del credito, velan ulosmittausmääräys). Komission mukaan tällainen määräys on luonteeltaan lainkäyttöratkaisu. Kansallisen tuomioistuimen on lisäksi aina varmistuttava siitä, että ulosmittauksessa on noudatettu kaikkia muotovaatimuksia. Ellei näin ole, ulosmittaus voidaan todeta mitättömäksi päätöksellä, joka on yhtä lailla luonteeltaan lainkäyttöratkaisu.

23. Komissio esittää ennakkoratkaisukysymykseen vastattavaksi, että Italian lainsäädäntö ei ole direktiivin 2000/35 mukainen. Tässä direktiivissä tarkoitetaan kaikkia liiketoimia riippumatta siitä, ovatko ne yritysten ja viranomaisten välisiä, joten julkisyksikköjä ei voida kohdella suotuisammin. Komissio toteaa lisäksi, että täytäntöönpanoasiakirjan saamisen määräaika menettäisi merkityksensä, jos velkojan pitäisi täytäntöönpanoperusteen saamisen jälkeen odottaa täytäntöönpanoa vielä 120 päivää. Se katsoo, että direktiivin päämääränä on taata se, että velkoja voi ryhtyä täytäntöönpanotoimiin välittömästi saatuaan täytäntöönpanoperusteen.

VI Julkisasiamiehen arvio

A Tutkittavaksi ottaminen

24. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arvioitaessa sitä, onko ennakkoratkaisua pyytävä elin EY 234 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin, on otettava huomioon useita seikkoja, kuten toimielimen lakisääteisyys, pysyvyys, sen tuomiovallan pakottavuus, toimiminen oikeussääntöjen soveltajana, ( 9 ) riippumattomuus ja puolueettomuus. ( 10 ) Lisäksi EY 234 artiklassa tarkoitettu kansallisen tuomioistuimen käsite on kyseessä ainoastaan silloin, kun siinä on vireillä oikeusriita ja kun siinä vireillä olevan menettelyn tarkoituksena on ratkaisun antaminen tuomiovaltaa käyttäen tai lopullisen päätöksen antaminen riita-asiassa. ( 11 ) Esillä olevassa asiassa on kysyttävä tutkittavaksi ottamisen osalta, voidaanko katsoa, että kansallinen tuomioistuin voi esillä olevassa asiassa antamalla lainkäyttöratkaisun ratkaista riidan menettelyssä, joka toimitetaan lopullisen päätöksen saamista varten.

25. Käsiteltävänä olevassa tapauksessa täytäntöönpano on toimitettu sellaisen maksamismääräyksen perusteella, joka on annettu erityisessä nopeutetussa menettelyssä (maksamismääräysmenettely, procedimento di ingiunzione). ( 12 ) Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy selvästi ilmi, että kun ennakkoratkaisukysymys on esitetty pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa menettelyssä, kysymys täyttää tutkittavaksi ottamisen edellytykset. ( 13 ) Yhteisöjen tuomioistuin on oikeuskäytännössään painottanut myös sitä, että EY 234 artiklassa tarkoitetun tuomioistuimen määritelmän edellytysten täyttäminen ei vaadi sitä, että tällaisessa elimessä käyty menettely on kontradiktorinen. ( 14 ) Kansallinen tuomioistuin voi esittää ennakkoratkaisukysymyksen siitä riippumatta, missä menettelyn vaiheessa sen käsiteltäväksi saatettu asia on. ( 15 )

26. Ennakkoratkaisukysymys voidaan siis ottaa tutkittavaksi.

B Ennakkoratkaisukysymyksen arviointi

27. Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyy esillä olevassa asiassa, onko direktiivi 2000/35 esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan riitauttamattomien saatavien täytäntöönpano voidaan kohdistaa viranomaiseen vasta sen jälkeen, kun 120 päivää on kulunut täytäntöönpanoasiakirjan tiedoksiantamisesta asianomaiselle viranomaiselle. Direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että velkoja voi saada riitauttamatonta velkaa koskevan täytäntöönpanoasiakirjan 90 päivän kuluessa velkojan kanteen jättämisestä. Artiklassa vahvistetaan näin täytäntöönpanoasiakirjan saamisen määräaika, mutta siinä ei ole lainkaan säännöksiä, jotka koskisivat tämän jälkeen seuraavaa vaihetta. Asiassa on siis epäselvää, voiko täytäntöönpanoasiakirjan saamista seuraava menettelyvaihe kuulua yhteisön toimivaltaan. Seuraavassa käsitellään ensisijaisesti yhteisön ja jäsenvaltioiden välisen toimivallanjaon rajausta direktiivin 2000/35 soveltamisalalla, minkä jälkeen tarkastellaan lähemmin tämän direktiivin säännösten tulkintaa.

1. Yhteisön ja jäsenvaltioiden välisen toimivallan rajaaminen direktiivin 2000/35 soveltamisalalla

28. Direktiivissä ei yhdenmukaisteta kaikkia kaupallisissa toimissa tapahtuvia maksuviivästyksiä koskevia sääntöjä, koska siinä säädetään ainoastaan tietyistä erityisistä keinoista, joilla on tarkoitus torjua tällaisia viivästyksiä, kuten viivästyskorosta (3 artikla), omistuksenpidätyksestä (4 artikla) ja riitauttamattomien saatavien perintämenettelyistä (5 artikla). ( 16 ) Maksuviivästysten torjumista koskevia säännöksiä onkin yhdenmukaistettu direktiivillä vain vähimmäistasoon asti, ( 17 ) minkä vuoksi sen useissa eri säännöksissä viitataan kansallisten säännösten soveltamiseen.

29. Syy siihen, minkä vuoksi direktiivillä 2000/35 yhdenmukaistetaan vain osittain ne mekanismit, joita käytetään maksuviivästysten torjumiseen, on se, että yhteisö ei ole toimivaltainen aloilla, joita ei ole direktiivillä yhdenmukaistettu. Tämän osalta direktiivin 12 perustelukappaleessa todetaan, ettei direktiivillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen sisämarkkinoiden toiminnan parantamiseksi, ja että direktiivi on annettu toissijaisuusperiaatetta noudattaen. Tämän johdosta on tärkeää, ettei direktiiviä tulkittaessa ylitetä yhteisön toimivallan rajoja.

30. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä on vedetty rajoja yhteisön toimivallalle tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvissa kysymyksissä. Esimerkiksi asiassa komissio vastaan Italia antamassaan tuomiossa ( 18 ) yhteisöjen tuomioistuin totesi direktiivin 4 artiklan 1 kohdasta, jossa säädetään omistuksenpidätyksestä, että siinä säädetään ainoastaan ostajan ja myyjän mahdollisuudesta sopia omistuksenpidätysehdosta ennen tavaroiden toimittamista ja lisäksi myyjän mahdollisuudesta pidättää itselleen omistusoikeus tavaroihin, kunnes ne on kokonaan maksettu, ( 19 ) eikä siitä, onko omistuksenpidätysehto erikseen mainittava jokaisessa myöhäisempää tavaroiden toimitusta koskevassa laskussa. ( 20 ) Asiassa QDQ Media annetussa tuomiossa ( 21 ) yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että direktiivillä 2000/35 ei ollut horisontaalista vaikutusta, minkä vuoksi sitä ei sellaisenaan voida käyttää perusteena velvollisuudelle hyväksyä kulut, jotka johtuvat asianajajan käyttämisestä velan perimistä koskevassa tuomioistuinmenettelyssä, jossa ei kansallisen oikeuden mukaan edellytetä oikeusavustajien käyttämistä. Toisin oli asiassa Telecom vastaan Deutsche Telekom, ( 22 ) jossa julkisasiamies Poiares Maduro totesi ratkaisuehdotuksessaan direktiivin 2000/35 3 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdasta, jossa säädetään velkojan oikeutta viivästyskorkoon, että yhteisön toimivallan rajaamiseen liittyvät kysymykset eivät tule tässä esiin, koska tässä säännöksessä ei ole lainkaan viittausta jäsenvaltioiden kansallisiin oikeusjärjestyksiin. ( 23 )

31. Direktiivin 2000/35 5 artiklan 1 kohta on asiassa se ratkaiseva säännös, jota yhteisöjen tuomioistuinta on pyydetty tulkitsemaan, ja sitä on pidettävä myös kulmakivenä yhteisön ja jäsenvaltioiden välisen toimivallan rajaamisessa. Toimivallan rajaamista koskevan kysymyksen merkitys voidaan nähdä jo siinä, millä tavoin tämä artikla on muotoutunut. Alkuperäisen direktiiviehdotuksen ( 24 ) 5 artiklassa säädettiin, että jäsenvaltioiden on ”varmistettava, että veloille, joita ei ole riitautettu, on olemassa nopeutettu perintämenettely”. ( 25 ) Yhteispäätösmenettelyssä neuvosto totesi, ettei yhteisön toimivaltaan kuulu jäsenvaltioiden velvoittaminen ottamaan käyttöön uutta menettelyä riitauttamattomien velkojen perimiseksi. ( 26 ) Neuvosto katsoi kuitenkin, että säännös oli direktiivin kannalta olennainen kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisessa, ja pyysi artiklan sanamuodon muuttamista niin, ettei jäsenvaltioiden ole pakko ottaa kansalliseen oikeuteensa uutta erityismenettelyä riitauttamattomien saatavien perimiseksi vaan ainoastaan varmistettava, että velkoja voi jo olemassa olevissa menettelyissä saada tällaisia velkoja koskevan täytäntöönpanoasiakirjan tavallisesti 90 päivän kuluessa kanteen nostamisesta. ( 27 )

32. Direktiivi 2000/35 on yksi niistä yhteisön säännöksistä, jolla on vaikutuksia jäsenvaltioissa noudatettaviin täytäntöönpanomenettelyihin. ( 28 ) Yhteisö on antanut jo useita eri säännöksiä näissä kysymyksissä: tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 44/2001, ( 29 ) riitauttamattomia vaatimuksia koskevan eurooppalaisen täytäntöönpanoperusteen käyttöönotosta 21.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 805/2004 ( 30 ) ja eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn käyttöönotosta 12.12.2006 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 1896/2006. ( 31 ) Näitä asetuksia sovelletaan ainoastaan jäsenvaltioiden väliset rajat ylittävissä täytäntöönpanoissa, ( 32 ) eivätkä ne vaikuta millään tavoin pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tapauksessa, jossa täytäntöönpano toimitetaan yhdessä jäsenvaltiossa. Mainitut asetukset on annettu EY 61 artiklan c kohdan perusteella, ( 33 ) jossa määrätään EY 65 artiklan mukaisista oikeudellista yhteistyötä koskevista toimenpiteistä yksityisoikeudellisissa asioissa. EY 65 artiklassa puolestaan määrätään ainoastaan sellaisista oikeudellista yhteistyötä koskevista toimenpiteistä, joiden vaikutukset ulottuvat rajojen yli. Käsiteltävänä olevassa tapauksessa tilanne on toinen, koska kyse on yhteisön ja jäsenvaltioiden välisen toimivallan rajaamisesta sellaisissa täytäntöönpanomenettelyissä, jotka toimitetaan yhdessä jäsenvaltiossa.

33. Yhtäältä on tärkeä ymmärtää jäsenvaltioiden halukkuus pidättää itsellään toimivalta täytäntöönpanomenettelyissä, jotka toimitetaan yhdessä jäsenvaltiossa. Täytäntöönpanomenettely on tasapainoon perustuva järjestelmä, jossa yhdenkin tekijän muuttuminen vaikuttaa muihin menettelyn osatekijöihin. Toisaalta jäsenvaltioilla on tällä sektorilla velvollisuus, kuten myöhempänä todetaan, noudattaa toimivaltaansa käyttäessään yhteisön oikeutta.

2. Direktiivin 2000/35 tulkinta

34. Kuten edellä on jo todettu, direktiivin 2000/35 5 artiklan 1 kohdassa säädetään, että täytäntöönpanoasiakirja riitauttamattomien saatavien perimiseksi on saatava tavallisesti 90 päivän kuluessa kanteen jättämisestä. Siinä tapauksessa, että tätä artiklaa tulkittaisiin pelkästään sen sanamuodon perusteella, täytäntöönpanoperusteen saamisvaihe kuuluisi yhteisöjen toimivaltaan ja tätä seuraava vaihe kuuluisi jäsenvaltioiden toimivaltaan. ( 34 ) Tästä huolimatta on katsottava, että direktiivi 2000/35 on esteenä Italian lainsäädännölle, jossa säädetään viranomaiseen kohdistuvan täytäntöönpanon toimittamisen olevan mahdollista vasta sitten, kun 120 päivää on kulunut täytäntöönpanoperusteen saamisesta. ( 35 ) Tässä konkreettisessa tapauksessa on ennen muuta pidettävä mielessä direktiivin tarkoitus, minkä vuoksi teleologiselle tulkinnalle on annettava keskeinen asema haettaessa vastausta ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen kysymykseen. ( 36 ) Direktiiviä on tulkittava siten, että se säilyttää tehokkaan vaikutuksensa. ( 37 )

35. Direktiivin 2000/35 tavoitteena on torjua kaupallisissa toimissa tapahtuvista maksuviivästyksistä sisämarkkinoiden asianmukaiselle toiminnalle aiheutuvat esteet. ( 38 ) Direktiivin viidennessä perustelukappaleessa todetaan, että maksuviivästykset haittaavat yhä enemmän yhtenäismarkkinoiden toimivuutta. Myös sen yhdeksännessä ja kymmenennessä perustelukappaleessa painotetaan sitä, että maksamista koskevien sääntöjen ja käytäntöjen erilaisuus jäsenvaltioissa vähentää huomattavasti niiden välisiä liiketoimia. ( 39 ) Välineenä, jolla maksuviivästyksiä voidaan torjua, voidaan pitää myös riitauttamattomien saatavien perimisessä käytettävän täytäntöönpanoasiakirjan saamiselle asetettua 90 päivän määräaikaa, josta säädetään direktiivin 2000/35 5 artiklan 1 kohdassa.

36. Direktiivin 2000/35 tarkoituksena on suojata maksuviivästyksiltä erityisesti pieniä ja keskisuuria yrityksiä. Tätä varten sen seitsemännessä perustelukappaleessa todetaan, että ”maksuviivästyksistä aiheutuu liikeyrityksille ja erityisesti pienille ja keskisuurille yrityksille runsaasti hallinnollisia rasitteita ja kustannuksia” ja nämä ovat ”merkittävä syy maksukyvyttömyydelle”. Näillä yrityksillä on keskeinen rooli yhteisön talouskasvun tuottajina, ( 40 ) mutta juuri ne ovat useimmiten maksuviivästysten uhreja, koska niillä ei ole maksuviivästystilanteessa riittäviä välineitä toimintansa rahoittamiseen pitkiä aikoja. Pienet ja keskisuuret yritykset rahoittavat toimintansa pääasiallisesti lyhytaikaisilla luotoilla, joita ne eivät kuitenkaan usein pysty maksamaan maksuviivästyksistä aiheutuvan paineen vuoksi, ja ajautuvat näin useissa tapauksissa konkurssiin. ( 41 )

37. Direktiivin tarkoituksena on torjua kaupallisissa toimissa tapahtuvat maksuviivästykset myös silloin, kun velallisena on jokin julkishallinnon elin. Tämä merkitsee, että sen tarkoituksena on torjua maksuviivästykset myös julkisissa hankinnoissa, kuten sen neljännessä perustelukappaleessa todetaan. ( 42 ) Direktiivissä käytetään viranomaiskäsitettä, joka on määritelty hyvin laajasti. Näin sen 2 artiklan 1 kohdassa ”viranomaisella” tarkoitetaan mitä hyvänsä hankintaviranomaista tai -yksikköä, siten kuin ne on määritelty julkisia hankintoja koskevissa direktiiveissä. ( 43 ) Komissiolle laaditusta selvityksestä, joka koskee yhteisön oikeuden tehokkuutta maksuviivästyksiä koskevissa kysymyksissä, ( 44 ) käy ilmi, että nimenomaan jäsenvaltioiden hallitukset ovat huonoimpia maksajia. ( 45 ) Se, että viranomaiset suorittavat maksunsa viivästyksettä, on olennaista julkisia hankintoja koskevan järjestelmän moitteettoman toiminnan kannalta ja näin myös yhteismarkkinoiden toiminnan kannalta.

38. Niissä Italian lainsäädännön säännöksissä, joista esillä olevassa asiassa on kysymys, säädetään, että velkoja, jolla on täytäntöönpanoperuste, jonka se on saanut pätevästi direktiivissä tarkoitetulla tavalla 90 päivän määräajassa ja johon se voi vedota viranomaista vastaan, ei voi aloittaa täytäntöönpanoa ennen kuin 120 päivää on kulunut siitä, kun täytäntöönpanoperuste annettiin tiedoksi viranomaiselle. Tämän säännöksen perusteella viranomaiset voivat tämän ajan kuluessa ryhtyä täytäntöönpanon edellyttämiin menettelyihin, mutta itse täytäntöönpanoa ei voida aloittaa. Käytännössä säännös vaikuttaa niin kuin olisi säädetty, että velkoja saa täytäntöönpanoasiakirjan 210 päivän kuluessa siitä, kun kanne tai hakemus jätettiin tuomioistuimeen tai muuhun toimivaltaiseen elimeen. Tämän vuoksi 90 päivän lyhyt määräaika, josta direktiivin 2000/35 5 artiklan 1 kohdassa säädetään täytäntöönpanoperusteen saamista varten, menettää merkityksensä.

39. Direktiivin 15 perustelukappaletta on myös tulkittava tällä tavoin. Siinä todetaan muun muassa, ettei direktiivillä säädetä edellytyksistä, joilla tällaisen asiakirjan täytäntöönpano voidaan pysäyttää tai keskeyttää. Italian hallitus katsoo, että viranomaiseen kohdistettavaa täytäntöönpanoa koskevan määräajan pidentäminen kuuluu direktiivin 2000/35 15 perustelukappaleessa tarkoitetun pysäyttämisen alaan. Tätä kantaa ei voida hyväksyä. Direktiivin 2000/35 5 artiklan 1 kohdan tulkinnan mukaisesti myös sen 15 perustelukappaleen osalta voidaan katsoa, että jäsenvaltiot voivat vapaasti vahvistaa edellytykset, joilla täytäntöönpano voidaan pysäyttää tai keskeyttää, mutta edellytyksiä ei voida vahvistaa siten, että direktiivin säännökset menettävät vaikutuksensa. Tämä tulkinta ei millään tavoin rajoita jäsenvaltioiden yleistoimivaltaa säätää kansallisessa lainsäädännössään edellytyksistä, joilla täytäntöönpano voidaan pysäyttää tai keskeyttää.

40. Direktiivin 2000/35 5 artiklan 1 kohta on yksi niistä kyseisen direktiivin säännöksistä, joissa viitataan kansallisiin oikeusjärjestyksiin. Tältä osin sitä voidaan verrata direktiivin 4 artiklan 1 kohtaan, joka koskee omistuksenpidätystä ja jota käsiteltiin asiassa komissio vastaan Italia annetussa yhteisöjen tuomioistuimen tuomiossa. ( 46 ) Asiassa oli kyse siitä, onko omistuksenpidätysehto mainittava jokaisessa myöhäisempää tavaroiden toimitusta koskevassa laskussa. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että tämä oli seikka, jonka ratkaiseminen piti jättää toteutettavaksi kansallisessa lainsäädännössä. Tältä kannalta tarkastellen voitaisiin ehkä katsoa, että myös esillä olevassa asiassa ratkaisu pitäisi jättää kansallisen lainsäädännön huoleksi. Näissä kahdessa asiassa esitetyt kysymykset ovat kuitenkin huomattavan erilaisia. Italian lainsäädäntö, josta oli kyse edellä mainitussa asiassa komissio vastaan Italia annetussa tuomiossa, koski ainoastaan omistuksenpidätysehdon vaikutusta, eli siinä oli säädetty eräästä tähän ehtoon liittyvästä ominaisuudesta. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevassa Italian lainsäädännössä ei sitä vastoin säädetä täytäntöönpanoasiaperusteen saamisedellytyksistä, vaan siinä tehdään tyhjäksi lyhyt määräaika, joka sen saamiselle oli asetettu.

41. Italian lainsäädäntö on ristiriidassa direktiivin 2000/35 tarkoituksen kanssa, koska siinä suositaan viranomaisia suhteessa yrityksiin. Kyseinen lainsäädäntö vie etenkin pieniltä ja keskisuurilta yrityksiltä mahdollisuuden tehokkaaseen oikeussuojaan ja toisaalta estää saatavien oikea-aikaisen maksamisen julkisten hankintojen yhteydessä. Italian hallitus väittää, että julkishallinnon elimille varattua suotuisampaa kohtelua voidaan pitää perusteltuna julkisen edun mukaisten pakottavien syiden vuoksi, koska siirtämällä täytäntöönpanoa tuonnemmaksi voidaan varmistaa, että viranomainen voi jatkaa toimintaansa asianmukaisesti. Tällä ei kuitenkaan voida perustella riita-asian kohteena olevaa Italian lainsäädäntöä. Maksuajan pidentäminen merkitsee sitä, että viranomainen saa lainaksi varat, jotka kuuluvat sen velkojille, joille maksu olisi jo pitänyt suorittaa maksuajan päättymiseen mennessä. Velkojat tai yritykset, joiden velallisia viranomaiset ovat, voivat vedota myös siihen, että maksuviivästysten vuoksi ne eivät voi toimia asianmukaisesti eikä niillä ole varmuutta toimintansa edellyttämästä maksuvalmiudesta. Oikea-aikaiset maksusuoritukset ovat erittäin tärkeitä näille yrityksille, koska maksukyvyttömyystapauksessa niihin kohdistuu konkurssiuhka, mikä puolestaan ei koskaan kohdistu viranomaistahoon. Tämän lisäksi on muistettava, että jäsenvaltiot voivat direktiivin 2000/35 6 artiklan 2 kohdan nojalla pitää voimassa velkojan kannalta suotuisammat säännökset tai antaa sellaisia säännöksiä. Vastakohtaispäätelmin voitaisiin katsoa, että direktiivi olisi esteenä sille, että jäsenvaltio antaisi velallisen kannalta suotuisampia säännöksiä.

42. On muistettava, etteivät jäsenvaltiot jo ennen direktiivin kansalliselle täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättymistä voineet antaa direktiivin tavoitteen vastaisia säännöksiä. ( 47 ) Italia on muuttanut 23.12.2000 täytäntöönpanon toimittamisen määräaikaa pidentäen sitä 60 päivästä nykyisin voimassa olevaan 120 päivään eli muuttanut sitä kuusi kuukautta sen jälkeen kun direktiivi 2000/35 ( 48 ) annettiin ja ennen direktiivin kansalliselle täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättymistä 8.8.2002. ( 49 ) Italian käyttäytymistä voitaisiin aivan hyvin pitää direktiivin tavoitteen kiertämisenä, toisin sanoen lain kiertämisenä (in fraudem legis agere). ( 50 ) Direktiivien kansallisessa täytäntöönpanossa jäsenvaltiot voivat EY 249 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla vapaasti valita sen täytäntöönpanemisen edellyttämät keinot ja muodon, mutta direktiivi velvoittaa niitä saavutettavaan tulokseen nähden. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltioilla on velvollisuus panna direktiivi täytäntöön siten, että sen tehokas vaikutus turvataan ( 51 ) ja että kansallisella täytäntöönpanotoimella taataan direktiivin tavoitteiden noudattaminen. ( 52 )

43. Vaikka direktiivin 2000/35 5 artiklan 1 kohdan sanamuodonmukainen tulkinta johtaakin siihen, että täytäntöönpanoperusteen saamista seuraava menettelyvaihe jää yhteisön toimivallan ulkopuolelle, on myös niin, etteivät jäsenvaltiot voi käyttää toimivaltaansa voimassa olevan yhteisön oikeussäännön tavoitteiden vastaisesti. Yhteisön ja jäsenvaltioiden välinen toimivallanjako ei merkitse sitä, että jäsenvaltiot voisivat toimivaltaansa käyttäessään antaa direktiivin tavoitteiden vastaisia säännöksiä. Jäsenvaltioiden on EY 10 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti ”toteutettava kaikki yleis- ja erityistoimenpiteet, jotka ovat aiheellisia – – sopimuksesta tai yhteisön toimielinten säädöksistä johtuvien velvoitteiden täyttämisen varmistamiseksi”. Vastaavasti jäsenvaltioiden on EY 10 artiklan toisen kohdan mukaisesti ”pidättäydyttävä kaikista toimenpiteistä, jotka ovat omiaan vaarantamaan – – sopimuksen tavoitteiden saavuttamista”. Vastaava velvollisuus yhteisön oikeuden noudattamiseen sellaisillakin aloilla, jotka kuuluvat jäsenvaltioiden toimivaltaan, jäsenvaltioilla on esimerkiksi välittömään verotukseen, ( 53 ) sosiaaliturvaan ( 54 ) ja koulutukseen ( 55 ) liittyvissä kysymyksissä.

44. Lopuksi on painotettava sitä, että direktiivi 2000/35 ei ole kaikilta osin esteenä Italian lainsäädännölle, vaan ainoastaan direktiivin aineellisen soveltamisalan osalta, eli ainoastaan siltä osin kuin kyse on kaupalliseen toimeen perustuvasta riitauttamattomasta saatavasta. Direktiivissä ei viitata muun tyyppisiin saataviin, eikä se näin voi myöskään millään tavoin vaikuttaa Italian lainsäädäntöön, joka koskee muita saatavia. Se, että direktiivin 2000/35 todetaan olevan esteenä pääasiassa riidanalaisena olevalle lainsäädännölle, ei merkitse sitä, että yhteisö voitaisiin katsoa yleisesti toimivaltaiseksi sääntelemään täytäntöönpanomenettelyjä, joilla ei ole rajat ylittäviä osatekijöitä.

VII Ratkaisuehdotus

45. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin toteaa, että kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta 29.6.2000 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2000/35/EY on tulkittava siten, että se on esteenä asetuksen nro 669/1996 14 §:n kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan velkoja, jolla on täytäntöönpanoperuste, joka koskee kaupalliseen toimeen perustuvaa riitauttamatonta saatavaa viranomaiselta, ei voi vaatia täytäntöönpanon kohdistamista tähän viranomaiseen ennen kuin on kulunut 120 päivää siitä, kun täytäntöönpanoperuste annettiin tiedoksi asianomaiselle viranomaiselle.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: sloveeni.

( 2 ) EYVL L 200, s. 35.

( 3 ) Konsolidoitu versio, EYVL C 27, 26.1.1998, s. 3.

( 4 ) Decreto legislativo nro 231, 9.10.2002, GURI nro 249, 23.10.2002. Oikeuskirjallisuudesta ks. esim. Kindler, P., ”Umsetzung der EG-Zahlungsverzugsrichtlinie in Italien”, Recht der Internationalen Wirtschaft, nro 4/2003, s. 241.

( 5 ) Codice di procedura civile, GURI nro 253, 28.10.1940, sellaisena kuin se on muutettuna.

( 6 ) 31.12.1996 annettu asetus, GURI nro 305, 31.12.1996.

( 7 ) 28.2.1997 annettu laki, GURI nro 50, 1.3.1997.

( 8 ) 23.12.2000 annettu laki, GURI nro 302, 29.12.2000, supplemento ordinario nro 219.

( 9 ) Ks. vastaavasti asia 61/65, Vaassen-Göbbels, tuomio 30.6.1966 (Kok. 1966, s. 377, s. 395, Kok. Ep. I, s. 263); asia C-54/96, Dorsch Consult, tuomio 17.9.1997 (Kok. 1997, s. I-4961, 23 kohta) ja asia C-506/04, Wilson, tuomio 19.9.2006 (Kok. 2006, s. I-8613, 48 kohta).

( 10 ) Ks. vastaavasti asia 14/86, Pretore di Salò v. X, tuomio 11.6.1987 (Kok. 1987, s. 2545, Kok. Ep. IX, s. 111, 7 kohta); asia 338/85, Pardini, tuomio 21.4.1988 (Kok. 1988, s. 2041, 9 kohta); asia C-17/00, De Coster, tuomio 29.11.2001 (Kok. 2001, s. I-9445, 17 kohta) ja em. asia Wilson, tuomion 48 kohta.

( 11 ) Asia 318/85, Unterweger, määräys 5.3.1986 (Kok. 1986, s. 955, 4 kohta); asia C-111/94, Job Centre, tuomio 19.10.1995 (Kok. 1995, s. I-3361, 9 kohta); asia C-134/97, Victoria Film, tuomio 12.11.1998 (s. I-7023, 14 kohta) Kok. 1998; ja asia C-195/98, Österreichischer Gewerkschaftsbund, tuomio 30.11.2000 (Kok. 2000, s. I-10497, 25 kohta).

( 12 ) Procedimento di ingiunzione -menettelyä koskevat säännökset ovat Italian siviiliprosessilain 633–656 §:ssä (codice di procedura civile, GURI nro 253, 28.10.1940, sellaisena kuin se on muutettuna). Erityisesti tämän menettelyn osalta ks. Franco, G., Guida al procedimento di ingiunzione, 3. painos, Giuffrè Editore, Milano, 2001.

( 13 ) Asia 162/73, Birra Dreher, tuomio 21.2.1974 (Kok. 1974, s. 201, 3 kohta); asia 70/77 Simmenthal, tuomio 28.6.1978 (Kok. 1978, s. 1453, 9 kohta); asia 199/82, San Giorgio, tuomio 9.11.1983 (Kok. 1983, s. 3595, Kok. Ep. VII, s. 373, 8 kohta); yhdistetyt asiat C-277/91, C-318/91 ja C-319/91, Ligur Carni ym., tuomio 15.12.1993 (Kok. 1993, s. I-6621, 16 kohta); yhdistetyt asiat C-332/92, C-333/92 ja C-335/92, Eurico Italia ym., tuomio 3.3.1994 (Kok. 1994, s. I-711, 11 kohta) ja asia C-18/93, Corsica Ferries, tuomio 17.5.1994 (Kok. 1994, s. I-1783, Kok. Ep. XV, s. I-147, 12 kohta).

( 14 ) Em. yhdistetyt asiat Eurico Italia ym., tuomion 11 kohta; em. asia Corsica Ferries, tuomion 12 kohta ja em. asia Job Centre, tuomion 9 kohta. Oikeuskirjallisuudesta ks. esim. Wegener, B., V Calliess, C. ja Ruffert, M. (toim.), EUV/EGV. Das Verfassungsrecht der Europäischen Union mit Europäischer Grundrechtecharta. Kommentar, 3. painos, Beck, München, 2007, EY 234 artiklaa koskevat huomiot, s. 2062, viite nro 52.

( 15 ) Asia 43/71, Politi, tuomio 14.12.1971 (Kok. 1971, s. 1039, 5 kohta); em. asia Birra Dreher, tuomion 3 kohta; em. asia Simmenthal, tuomion 8 ja 9 kohta ja em. asia San Giorgio, tuomion 8 kohta. Oikeuskirjallisuudesta ks. Gaitanides, C., von der Groeben, H. ja Schwarze, J. (toim.), Kommentar zum Vertrag über die Europäische Union und zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, 6. painos, Nomos, Baden-Baden, 2003, 4. osa, EY 234 artiklaa koskevat huomiot, s. 1405, 53 kohta.

( 16 ) Ks. asia C-302/05, komissio v. Italia, tuomio 26.10.2006 (Kok. 2006, s. I-10597, 23 kohta).

( 17 ) Ks. vastaavasti em. asia komissio v. Italia, tuomion 24 kohta; asiassa C-306/06, Telecom v. Deutsche Telekom, 18.10.2007 annettu julkisasiamies Poiares Maduron ratkaisuehdotus (Kok. 2008, s. I-1923, 35 kohta) ja kyseisessä asiassa 3.4.2008 annettu tuomio (21 kohta). Oikeuskirjallisuutta: Mengozzi, P., I ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali. L’interpretazione delle norme nazionali di attuazione delle direttive comunitarie, Cedam, Padova, 2007, s. 1–4.

( 18 ) Edellä alaviitteessä 16 mainittu asia komissio v. Italia.

( 19 ) Ibid., 29 kohta.

( 20 ) Ibid., 31 kohta. Oikeuskirjallisuutta: Montfort, C., ”Opposabilité de la clause de réserve et propriété”, Revue Lamy droit des affaires, nro. 14/2007, s. 59.

( 21 ) Asia C-235/03, QDQ Media, tuomio 10.3.2005 (Kok. 2005, s. I-1937).

( 22 ) Ks. edellä alaviitteessä 17 mainittu julkisasiamies Poiares Maduron ratkaisuehdotus.

( 23 ) Ks. em. julkisasiamies Poiares Maduron ratkaisuehdotus asiassa Telecom v. Deutsche Telekom, 35 kohta. Yhteisöjen tuomioistuin ei viittaa kyseisessä asiassa antamassaan tuomiossa nimenomaisesti tähän vaan toteaa tuomionsa 21 kohdassa ainoastaan, ettei direktiivillä 2000/35 yhdenmukaisteta täydellisesti kaikkia kaupallisissa toimissa tapahtuvia maksuviivästyksiä koskevia sääntöjä.

( 24 ) Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi kaupallisten toimien maksuviivästysten torjumisesta, KOM(1998) 126 lopullinen (EYVL C 168, s. 13. Samansisältöinen versio 5 artiklasta on otettu myös tämän direktiiviehdotuksen muutokseen, KOM(1998) 615 lopullinen (EYVL C 374, s. 4).

( 25 ) Oikeuskirjallisuudesta ks. esim. Knapp, A., Das Problem der bewuβten Zahlungsverzögerung im inländischen und EU-weiten Handelsverkehr, RabelsZ, nro 63/1999, s. 327.

( 26 ) Neuvoston 29.7.1999 Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen 251 artiklassa tarkoitettua menettelyä noudattaen vahvistama yhteinen kanta (EY) N:o 36/1999 Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin antamiseksi kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta (EYVL C 284, s. 1, perustelujen V kohta). Tätä yhteistä kantaa koskevaa oikeuskirjallisuutta: Lardeux, G., ”La lutte contre le retard de paiement dans les transactions commerciales: position commune du Conseil no 36/1999 du 29 juillet 1999 en vue de l’adoption d’une directive concernant la lutte contre le retard de paiement dans les transactions commerciales”, La semaine juridique. Entreprise et affaires, nro. 35/2000, s. 1318.

( 27 ) Em. neuvoston yhteinen kanta N:o 36/1999, perustelujen V kohta.

( 28 ) Ensimmäinen askel tällä sektorilla otettiin tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL 1972, L 299, s. 32, konsolidoitu versio EYVL C 27, 26.1.1998, s. 3), niin kutsutulla Brysselin yleissopimuksella. Tämä yleissopimus on ensimmäinen yhteisön jäsenvaltioiden säädäntötoimi, jolla säännellään jäsenvaltioiden tuomioistuinten tuomiovaltaa ja tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevia konflikteja. Amsterdamin sopimuksen, jolla yhteisölle osoitettiin toimivalta-alue yksityisoikeudellisia asioita koskevan oikeudellisen yhteistyön alalla, voimaantulon jälkeen neuvosto antoi 22.12.2000 tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla asetuksen (EY) N:o 44/2001 (EYVL 2001, L 12, s. 1). Tällä asetuksella korvattiin Brysselin yleissopimus kaikkien muiden jäsenvaltioiden paitsi Tanskan osalta. Yhteisön toimivallasta näissä kysymyksissä ks. esim. Heß, B., ”Die ’Europäisierung’ des internationalen Zivilprozessrechts durch den Amsterdamer Vertrag – Chancen und Gefahren”, Neue Juristische Wochenschrift, nro 1/2000, s. 23.

( 29 ) Mainittu edellä alaviitteessä 28.

( 30 ) EYVL L 143, s. 15.

( 31 ) EYVL L 399, s. 1.

( 32 ) Micklitz, H.-W. ja Rott, P., ”Vergemeinschaftung des EuGVÜ in der Verordnung (EG) Nr. 44/2001”, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, nro 1/2002, s. 15, esittävät, että asetuksella N:o 44/2001 säännellään muissa jäsenvaltioissa tehtyjen siviili- ja kauppaoikeudellisten päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa. Stadler, A., ”From the Brussels Convention to Regulation 44/2001: Cornerstones of a European law of civil procedure”, Common Market Law Review, nro 6/2005, s. 1637, toteaa, että asetuksella N:o 44/2001 säännellään muissa jäsenvaltioissa tehtyjen siviili- ja kauppaoikeudellisten päätösten tunnustamista ja täytäntöönpanoa. Rijavec, V., ”Postopek potrditve Evropskega izvršilnega naslova”, Podjetje in delo, nro 5/2007, s. 791, katsoo, että riitauttamattomia vaatimuksia koskevan eurooppalaisen täytäntöönpanoperusteen käyttöönotosta annettu asetus N:o 805/2004 osoittaa muutosta ulkomaisten päätösten perusteella toimitettavia täytäntöönpanoja koskevassa järjestelmässä. Sujecki, B., ”Das Europäische Mahnverfahren”, Neue Juristische Wochenschrift, nro 23/2007, s. 1622, painottaa, että asetuksessa N:o 1896/2006 yksinkertaistetaan ja nopeutetaan riitauttamattomien saatavien jäsenvaltioiden rajojen yli tapahtuvaa perintää.

( 33 ) Asetuksen N:o 44/2001 oikeusperustana on EY 61 artiklan c kohdan lisäksi EY 67 artiklan 1 kohta ja asetuksen N:o 805/2004 oikeusperustana myös EY 67 artiklan 5 kohta.

( 34 ) Näin myös selvityksessä Review of the effectiveness of European Community legislation in combating late payments, jonka työryhmä Demolin, Brulard, Barthelemy, Hoche (toim. Jean Albert) laati vuonna 2006 Euroopan yhteisöjen komissiolle, http://ec.europa.eu/enterprise/regulation/late_payments/doc/finalreport_en.pdf, s. 61, 170.

( 35 ) Koska vastaus esitettyyn kysymykseen ei ole itsestään selvä, voidaan tapausta pitää oikeusteoreettisesti nk. hard case -tapauksena ennemminkin kuin nk. clear case -tapauksena. Ks. Hart, H. L. A., The Concept of Law (With a Postscript edited by Penelope A. Bulloch and Joseph Raz), 2. painos, Clarendon Press, Oxford, 1994, s. 307, joka toteaa, että tällaisissa tilanteissa tuomioistuin tekee ratkaisun käyttäen harkintavaltaa, jonka perusteella se luo oikeutta. Toisin puolestaan Dworkin, R., ”Hard Cases”, Harvard Law Review, 88, 1975, s. 1075. Vrt. Alexy, R., A Theory of Legal Argumentation. The Theory of Rational Discourse as Theory of Legal Justification, Clarendon Press, Oxford, 1989, s. 8, joka relativisoi myös clear case -käsitettä siksi, että tällaista tapausta pidetään selvänä vain siksi, että aina on mahdollista löytää vasta-argumentteja kulloinkin kyseessä olevalle päätökselle.

( 36 ) Vrt. julkisasiamies Poiares Maduron asiassa C-64/05 P, Ruotsi v. komissio (tuomio 18.12.2007, Kok. 2007, s. I-11389, 26 kohta) 18.7.2007 antama ratkaisuehdotus, jossa teleologinen ja systemaattinen tulkinta ovat ohittaneet sanamuodonmukaisen tulkinnan, jonka avulla ei saatu selvää vastausta. Ks. myös Delnoy, P., Élements de méthodologie juridique, 2. painos, Larcier, Bruxelles, 2006, s. 93, joka katsoo, että selvääkin tekstiä on voitava tulkita, minkä vuoksi voidaan katsoa, että pelkkä sanamuodonmukainen tulkinta ei riitä tekstin ymmärtämiseksi täysin. Pechstein, M. ja Drechsler, C., toteavat teoksessa Riesenhuber, K. (toim.), Europäische Methodenlehre. Handbuch für Ausbildung und Praxis, De Gruyter Recht, Berlin, 2006, s. 171, että yhteisöjen tuomioistuin on usein omaksunut teleologisen tulkintatavan erityisesti sen varmistamiseksi, että yhteisön oikeuden tavoitteet kyetään turvaamaan. Vastaavasti Riesenhuber, K., em. teos, s. 261, jonka mukaan teleologinen tulkinta on olennaisen tärkeä yhteisön oikeuden tulkinnassa. Vrt. direktiivien tulkinnan osalta myös Schmidt-Kessel, M., em. teos, s. 404 ja 405.

( 37 ) Tehokkaan vaikutuksen käytöstä tulkintakriteerinä ks. Pechstein, M. ja Drechsler, C., edellä alaviitteessä 37 mainittu teos Riesenhuber, K. (toim.), s. 172 ja Oppermann, T., Europarecht, 3. painos, Beck, München, 2005, s. 160, 69 ja 70 kohta.

( 38 ) Oikeuskirjallisuudesta ks. esim. Hänlein, A., ”Die Richtlinie 2000/35/EG zur Bekämpfung von Zahlungsverzug im Geschäftsverkehr und ihre Umsetzung in Deutschland”, Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, nro 22/2000, s. 680; Schulte-Braucks, R., ”Zahlungsverzug in der Europäischen Union”, Neue Juristische Wochenschrift, nro 2/2001, s. 104; Schulte-Braucks, R., Ongena, S., ”The Late Payment Directive – a Step towards an emerging European Private Law?”, European Review of Private Law, nro 4/2003, s. 524; Milo, J. M., ”Combating Late Payment in Business Transactions: How a New European Directive Has Failed to Set a Substantial Minimum Standard Regarding National Provisions on Retention of Title”, European Review of Private Law, nro 3/2003, s. 380. Direktiivin 2000/35 soveltamisperusteiden osalta ks. myös Pandolfini, V., La nuova normativa sui ritardi di pagamento nelle transazioni commerziali. Commento al D.Lgs. 9 ottobre 2002, n. 231 Attuazione della direttiva 2000/35/CE relativa alla lotta contro i ritardi di pagamento nelle transazioni commerciali, Giuffrè Editore, Milano, 2003, s. 1–3.

( 39 ) Direktiivi 2000/35 annettiin tämän tavoitteen saavuttamiseksi EY 95 artiklan perusteella. Tämä artikla voi olla yhteisön oikeussäännön oikeudellinen perusta vain siinä tapauksessa, että se on tosiasiallisesti tarkoitettu sisämarkkinoiden toteuttamiseen ja sen toimintaa koskevien edellytysten parantamiseen ja sillä edistetään tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen tai palvelujen tarjoamisen vapauteen kohdistuvien rajoitusten taikka kilpailun vääristymien poistamista. Tämä artiklan perusteella ei voida antaa säännöksiä, joiden pelkkänä sivuvaikutuksena on sisämarkkinoiden toimintaedellytysten parantaminen. Ks. vastaavasti asia C-491/01, British American Tobacco (Investments) ja Imperial Tobacco, tuomio 10.12.2002 (Kok. 2002, s. I-11453, 59 ja 60 kohta); asia C-66/04, Yhdistynyt kuningaskunta v. parlamentti ja neuvosto, tuomio 6.12.2005 (Kok. 2005, s. I-10553, 59 ja 64 kohta) ja asia C-380/03, Saksa v. parlamentti ja neuvosto, tuomio 12.12.2006 (Kok. 2006, s. I-11573, 37 kohta). Ks. myös julkisasiamies Trstenjakin 15.11.2007 antama ratkaisuehdotus asiassa C-404/06, Quelle, tuomio (tuomio 17.4.2008, Kok. 2008, s. I-2685, 54 kohta). Oikeuskirjallisuudesta ks. esim. Kahl, W., teoksessa Calliess, C. ja Ruffert, M. (toim.), EUV/EGV. Das Verfassungsrecht der Europäischen Union mit Europäischer Grundrechtecharta. Kommentar, 3. painos, Beck, München, 2007, EY 95 artiklaa koskevat huomiot, s. 1262; Pipkorn, J., Bardenhewer-Rating, A. ja Taschner, H. C., teoksessa von der Groeben, H. ja Schwarze, J. (toim.), Kommentar zum Vertrag über die Europäische Union und zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, 6. painos, Nomos, Baden-Baden, 2003, 2. osa EY 95 artiklaa koskevat huomiot, s. 1405, 7 kohta.

( 40 ) Tätä painotettiin esimerkiksi 23.–24.3.2006 pidetyn Brysselin Eurooppa-neuvoston päätelmissä 7775/1/06 REV 1, s. 8, 28 kohta, http://www.consilium.europa.eu/ueDocs/cms_Data/docs/pressData/en/ec/89013.pdf.

( 41 ) Edellä alaviitteessä 34 mainittu työryhmän selvitys, http://ec.europa.eu/enterprise/regulation/late_payments/doc/finalreport_en.pdf, s. 20.

( 42 ) Direktiivin 2000/35 neljännessä perustelukappaleessa viitataan talous- ja sosiaalikomitean lausuntoon komission vihreästä kirjasta ”Julkiset hankinnat Euroopan unionissa: tulevaisuuden kysymyksiä” (EYVL C 287, 22.9.1997, s. 29), jossa talous- ja sosiaalikomitea ilmaisee huolensa muun muassa julkisissa hankintamenettelyissä tapahtuvista maksuviivästyksistä.

( 43 ) Julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 18.6.1992 annettu neuvoston direktiivi 92/50/ETY (EYVL L 209, s. 1), julkisia tavaranhankintoja koskevien sopimustentekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annettu neuvoston direktiivi 93/36/ETY (EYVL L 199, s. 1), julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annettu neuvoston direktiivi 93/37/ETY (EYVL L 199, 54) ja vesi- ja energiahuollon, liikenteen ja teletoiminnan alan hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annettu neuvoston direktiivi 93/38/ETY (EYVL L 199, s. 84).

( 44 ) Edellä alaviitteessä 34 mainittu selvitys, http://ec.europa.eu/enterprise/regulation/late_payments/doc/finalreport_en.pdf.

( 45 ) Ibid., s. 208.

( 46 ) Mainittu edellä alaviitteessä 16.

( 47 ) Asia C-129/96, Inter-Environnement Wallonie, tuomio 18.12.1997 (Kok. 1997, s. I-7411, 45 kohta); asia C-14/02, ATRAL, tuomio 8.5.2003 (Kok. 2003, s. I-4431, 58 kohta) ja asia C-316/04, Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie, tuomio 10.11.2005 (Kok. 2005, s. I-9759, 42 kohta). Oikeuskirjallisuudesta ks. Lenaerts, K. ja Van Nuffel, P., Constitutional Law of the European Union, 2. painos, Sweet & Maxwell, London, 2005, s. 768.

( 48 ) Direktiivi 2000/35 annettiin 29.6.2000.

( 49 ) Direktiivin 2000/35 6 artiklan 1 kohta.

( 50 ) Paulus, Digesta 1, 3, 29. Kranjc, J., ”Latinski pravni reki”, Cankarjeva založba, Ljubljana, 1998, s. 116. Kranjc viittaa Paulusiin, joka painottaa sitä, kuinka lain rikkomisen ja kiertämisen välinen ero on siinä, että rikkominen on lainvastaista käyttäytymistä, kun taas kiertäminen on käyttäytymistä, joka näyttää lain mukaiselta mutta jolla tosiasiassa väistetään sen tarkoitus.

( 51 ) Direktiivien tehokasta vaikutusta koskeva oikeuskäytäntö on hyvin laaja. Ks. mm. yhdistetyt asiat C-58/95, C-75/95, C-112/95, C-119/95, C-123/95, C-135/95, C-140/95, C-141/95, C-154/95 ja C-157/95, Gallotti ym., tuomio 12.9.1996 (Kok. 1996, s. I-4345, 14 kohta); asia C-386/03, komissio v. Saksa, tuomio 14.7.2005 (Kok. 2005, s. I-6947, 28 kohta); asia C-212/04, Adeneler ym., tuomio 4.7.2006 (Kok. 2006, s. I-6057, 93 kohta); asia C-250/06, United Pan-Europe Communications Belgium ym., tuomio 13.12.2007 (Kok. 2007, s. I-11135, 45 kohta) ja asia C-341/05, Laval un Partneri, tuomio 18.12.2007 (Kok. 2007, s. I-11767, 80 kohta).

( 52 ) Conti toteaa direktiivin 2000/35 osalta, että sen täytäntöönpanevissa säännöksissä on syytä tehokkaasti taata yhteisöjen lainsäätäjän tarkoitus (voluntas legis). Ks. Conti, R., ”La direttiva 2000/35/CE sui ritardati pagamenti e la legge comunitaria 2001 di delega al Governo per la sua attuazione”, Corriere giuridico, nro 6/2002, s. 815. Effet utile -käsitteen osalta ks. lisäksi Baron, F. ym., Union Européenne 2006–2007. Memento pratique Francis Lefebvre, Éditions Francis Lefebvre, Levallois, 2005, s. 19, 85 kohta ja Lenaerts, K. ja Van Nuffel, P., Constitutional Law of the European Union, 2. painos, Sweet & Maxwell, London, 2005, s. 531. Jäsenvaltioilla on yhteisön oikeussääntöjen tavoitteita toteuttaessaan velvollisuus saavutettavaan tulokseen nähden. Näin Schmidt, G., teoksessa von der Groeben, H. ja Schwarze, J. (toim.), Kommentar zum Vertrag über die Europäische Union und zur Gründung der Europäischen Gemeinschaft, 6. painos, Nomos, Baden-Baden, 2003, 4. osa, EY 249 artiklaa koskevat huomiot, s. 786, 38 kohta.

( 53 ) Välitön verotus ei kuulu sellaisenaan yhteisön toimivaltaan, mutta jäsenvaltioilla on velvollisuus käyttää toimivaltaansa yhteisön oikeutta noudattaen. Ks. esim. asia C-279/93, Schumacker, tuomio 14.2.1995 (Kok. 1995, s. I-225, 21 kohta); asia C-436/00, X ja Y, tuomio 21.11.2002 (Kok. 2002, s. I-10829, 32 kohta) ja asia C-9/02, Lasteyrie du Saillant, tuomio 11.3.2004 (Kok. 2004, s. I-2409, 44 kohta).

( 54 ) Esim. asiassa C-372/04, Watts, tuomio 16.5.2006 (Kok. 2006, s. I-4325, 92 kohta) yhteisöjen tuomioistuin totesi seuraavaa: ”Vaikka on kiistatonta, että yhteisön oikeus ei vaikuta jäsenvaltioiden toimivaltaan säätää sosiaaliturvajärjestelmistään ja että kun alaa ei ole yhteisön säännöksillä yhdenmukaistettu, kunkin jäsenvaltion lainsäädännössä voidaan vahvistaa sosiaaliturvaetuuksien myöntämisedellytykset, jäsenvaltioiden on kuitenkin tätä toimivaltaa käyttäessään noudatettava yhteisön oikeutta, muun muassa palvelujen tarjoamisen vapautta koskevia määräyksiä”. Ks. myös asia C-157/99, Smits ja Peerbooms, tuomio 12.7.2001 (Kok. 2001, s. I-5473, 46 kohta) ja asia C-385/99, Müller-Fauré ja van Riet, tuomio 13.5.2003 (Kok. 2003, s. I-4509, 17 kohta).

( 55 ) Yhteisöjen tuomioistuin on tällöin painottanut sitä, että vaikka jäsenvaltioilla on toimivalta määritellä opetuksen sisältö ja organisoida koulutusjärjestelmänsä, tätä toimivaltaa käytettäessä on niiden kuitenkin noudatettava yhteisön oikeutta. Ks. esim. asia C-76/05, Schwarz ja Gootjes-Schwarz, tuomio 11.9.2007 (Kok. 2007, s. I-6849, 70 kohta) ja yhdistetyt asiat C-11/06 ja C-12/06, Morgan ja Bucher, tuomio 23.10.2007 (Kok. 2007, s. I-9161, 24 kohta).