EY 28 artiklalla annettua oikeutta tarkennetaan ja konkretisoidaan terveyttä koskevista vaatimuksista tuoreen lihan tuotannossa ja markkinoille saattamisessa annetulla direktiivillä 64/433, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 91/497, ja eläinlääkärintarkastuksista yhteisön sisäisessä kaupassa sisämarkkinoiden toteuttamista varten annetulla direktiivillä 89/662. Tavaroiden vapaa liikkuvuus on näet yksi niistä näiden direktiivien tavoitteista, joilla pyritään edistämään yhteisön sisäistä kauppaa poistamalla tuoretta lihaa koskevien jäsenvaltioiden terveyssäännösten väliset eroavuudet. Kielto, jonka mukaan jäsenvaltiot eivät saa estää tuoreen lihan tuontia, paitsi silloin kun tavara ei täytä yhteisön direktiiveissä asetettuja vaatimuksia tai tietyissä hyvin erikoislaatuisissa tilanteissa, kuten epidemioiden aikana, antaa yksityisille oikeuden markkinoida yhteisön vaatimukset täyttävää tuoretta lihaa toisessa jäsenvaltiossa.

Ensimmäisestä edellytyksestä on tässä suhteessa muistutettava, että EY 28 artiklalla on välittömiä oikeusvaikutuksia siinä mielessä, että sillä annetaan yksityisille oikeuksia, joihin nämä voivat vedota suoraan kansallisissa tuomioistuimissa, ja että sen rikkominen voi olla vahingonkorvauksen perusteena.

Periaate, jonka mukaan jäsenvaltio vastaa yhteisön oikeutta rikkomalla yksityisille aiheuttamastaan vahingosta, on erottamaton osa perustamissopimuksella luotua järjestelmää. Vahinkoa kärsineillä yksityisillä on oikeus korvaukseen silloin, kun kolme edellytystä täyttyy, eli kun rikotun oikeusnormin tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille, kun rikkominen on riittävän ilmeinen ja kun yksityiselle aiheutunut vahinko on välittömässä syy-yhteydessä tähän rikkomiseen.

Ellei yhteisön lainsäädäntöä ole annettu, toimivaltaisten tuomioistuinten nimeäminen ja sellaisia kanteita koskevien yksityiskohtaisten prosessioikeudellisten sääntöjen antaminen, joilla pyritään varmistamaan oikeussubjekteille yhteisön oikeudessa annettujen oikeuksien täysimääräinen suojelu, on tehtävä kunkin jäsenvaltion sisäisessä oikeusjärjestyksessä. Jäsenvaltion on korvattava yhteisön oikeuden rikkomisella yksityishenkilöille aiheutettu vahinko siis kansallisen vahingonkorvausoikeuden mukaisesti, ja selvää on, että kansallisissa lainsäädännöissä säädettyjen vahingonkorvauksen etenkin määräaikoja koskevien edellytysten on noudatettava vastaavuusperiaatetta ja tehokkuusperiaatetta.

Tästä viimeksi mainitusta periaatteesta on todettava, että yhteisön oikeuden mukaista on se, että oikeussuojakeinojen käyttämiselle asetetaan kohtuulliset preklusiiviset määräajat, joilla edistetään oikeusvarmuutta. Tällaiset määräajat eivät nimittäin ole sellaisia, että niillä tehtäisiin yhteisön oikeusjärjestyksessä annettujen oikeuksien käyttäminen käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi. Tältä osin kansallinen kolmen vuoden preklusiivinen määräaika on katsottava kohtuulliseksi.

Jotta tarkoitus eli oikeusvarmuuden takaaminen toteutuu, vanhentumisaika täytyy asettaa etukäteen. Tilanne, jolle on ominaista merkittävä oikeudellinen epävarmuus, saattaa olla tehokkuusperiaatteen vastainen, sillä niiden vahinkojen korvaaminen, joita yksityisille on aiheutunut jäsenvaltion syyksi luettavasta yhteisön oikeuden rikkomisesta, saattaa käydä käytännössä suhteettoman vaikeaksi, jos nämä eivät voi kohtuullisen varmasti saada selville sovellettavaa vanhentumisaikaa. Kansallisen tuomioistuimen on tosiseikkojen tapahtuma-ajalle ominainen oikeudellinen ja tosiasiallinen kokonaistilanne huomioiden ja tehokkuusperiaatetta silmällä pitäen tarkistettava, oliko kansallisessa säännöksessä säädetyn määräajan analoginen soveltaminen asianomaisen jäsenvaltion yhteisön oikeutta rikkomalla aiheuttamien vahinkojen korvaamista koskeviin vaatimuksiin riittävästi yksityisten oikeussubjektien ennakoitavissa.

Kansallisen tuomioistuimen on myös tarkistettava, että kyseisen määräajan analoginen soveltaminen soveltuu yhteen vastaavuusperiaatteen kanssa ja etteivät tämän jäsenvaltion yhteisön oikeutta rikkomalla yksityisille oikeussubjekteille aiheuttamien vahinkojen korvaamisedellytykset tämän soveltamisen vuoksi ole olleet epäedullisempia kuin edellytykset, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia.

(ks. 31–35 kohta)