Tästä seikasta on aiheellista selventää, että tällainen toteaminen on ainoastaan keino, jonka avulla jäsenvaltio, jolla on toimivalta kantaa veroa ennen arvopapereiden vaihtoa olemassa olleista arvopapereista mutta joka on estynyt käyttämästä verotusvaltaansa yritysjärjestelydirektiivin 8 artiklan 1 kohdan perusteella, säilyttää mainitun direktiivin 8 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan mukaisesti verotusvaltansa ja voi käyttää sitä myöhemmin eli vaihdossa saatujen arvopapereiden luovutusajankohtana.

Eri jäsenvaltioissa olevia yhtiöitä koskeviin sulautumisiin, diffuusioihin, varojensiirtoihin ja osakkeidenvaihtoihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä 23.7.1990 annetun neuvoston direktiivin 90/434/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna Norjan kuningaskunnan, Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisehdoista tehdyllä asiakirjalla, jota on tarkistettu Euroopan unionin neuvoston 1.1.1995 tekemällä päätöksellä 95/1/EY, Euratom, EHTY, 8 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan arvopapereiden vaihdossa syntynyt arvonnousu todetaan kyseisen vaihdon yhteydessä mutta arvonnousun verotusta lykätään siihen vuoteen, jonka aikana veronmaksun lykkäyksen päättävä tapahtuma, tässä tapauksessa vaihdossa saatujen arvopapereiden luovutus, toteutuu.

Tämä päätelmä on myös unionin tuomioistuimen tunnustaman verotuksen alueperiaatteen, yhdistettynä ajalliseen osatekijään, mukainen, jonka mukaan jäsenvaltiolla on jäsenvaltioiden välisen verotusvallan jaon säilyttämiseksi oikeus kantaa veroa sen verotusvallan piirissä syntyneestä arvonnoususta (ks. vastaavasti tuomio 29.11.2011, National Grid Indus, C-371/10 , EU:C:2011:785 , 45 ja 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Pelkästään se seikka, että vaihdossa saatujen arvopapereiden luovutus kuuluu jonkin toisen jäsenvaltion verotusvaltaan kuin sen, jolla on oikeus kantaa veroa vaihdossa saatujen arvopapereiden arvonnoususta, ei voi estää jälkimmäistä jäsenvaltiota käyttämästä verotusvaltaansa arvonnousuun, joka on syntynyt tämän verotusvallan piirissä, kuten julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksen 69–71 kohdasta ilmenee.

Direktiivin 90/434, sellaisena kuin se on muutettuna Norjan kuningaskunnan, Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisehdoista tehdyllä asiakirjalla, jota on tarkistettu päätöksellä 95/1, 8 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan arvopapereiden vaihdossa syntyneestä arvonnoususta, jonka verotusta on lykätty, kannetaan vero, kun vaihdon yhteydessä saadut arvopaperit luovutetaan edelleen, vaikka luovutus ei kuulu kyseisen jäsenvaltion verotusvaltaan.

SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan tilanteessa, jossa vaihdossa saatujen arvopapereiden myöhempi luovutus ei kuulu kyseisen jäsenvaltion verotusvaltaan, arvonnoususta, jonka verotusta on lykätty, kannetaan veroa tämän luovutuksen yhteydessä ottamatta huomioon tässä yhteydessä mahdollisesti syntyvää luovutustappiota, vaikka tällainen luovutustappio otetaan huomioon silloin, kun arvopaperit omistavan verovelvollisen verotuksellinen kotipaikka on mainitussa jäsenvaltiossa luovutuksen ajankohtana. Jäsenvaltioiden on säädettävä luovutustappion vähentämistä ja laskentaa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä unionin oikeutta ja tässä tapauksessa erityisesti sijoittautumisvapautta noudattaen.

Tässä yhteydessä on täsmennettävä, että pääasian olosuhteet eroavat olosuhteista, jotka ovat kyseisen arvonnousujen maastapoistumisverotusta koskevan oikeuskäytännön taustalla, kuten 29.11.2011 annetussa tuomiossa National Grid Indus (C-371/10, EU:C:2011:785) kyseessä olleista olosuhteista. Mainittuun tuomioon johtanut asia koski veron maksuunpanon siirtämistä eli verovelkaa, joka oli määritetty lopullisesti silloin, kun verovelvollinen oli lakannut kotipaikkansa siirron vuoksi olemasta verovelvollinen lähtöjäsenvaltiossa, eikä verotuksen lykkäämistä, kuten pääasiassa. Tässä tilanteessa unionin tuomioistuin on mainitun tuomion 61 kohdassa todennut, että se, että vastaanottava jäsenvaltio ei mahdollisesti ota huomioon arvonalentumisia, ei kuitenkaan velvoita lähtöjäsenvaltiota arvostamaan uudelleen uusien yhtiöosuuksien lopullisella luovutushetkellä sellaista verovelkaa, joka on määritetty lopullisesti silloin, kun verovelvollinen on lakannut kotipaikkansa siirron vuoksi olemasta verovelvollinen lähtöjäsenvaltiossa.

Se, että pääasiassa kyseessä olevan arvonnousun verotusta lykätään vaihdossa saatujen arvopapereiden myöhemmän luovutuksen ajankohtaan, johtaa siihen, että kyseisestä arvonnoususta kannetaan veroa vasta mainitun myöhemmän luovutuksen ajankohtana siitä huolimatta, että arvonnousu on todettu arvopapereiden vaihdon yhteydessä. Tämä tarkoittaa, että kyseessä oleva jäsenvaltio käyttää verotusvaltaansa mainittuun arvonnousuun kyseessä olevan arvonlaskun realisoitumishetkellä. Näin ollen tällaisen arvonlaskun huomioon ottaminen kuuluu vastaavasti, kuten Euroopan komissio on todennut, tämän jäsenvaltion, jonka tarkoitus on käyttää verotusvaltaansa samaan arvonnousuun, josta on tullut tosiasiallisesti veronalaista mainitun luovutuksen ajankohtana, velvollisuuksiin.

(ks. 82, 83 ja 86 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)