Asia T‑317/12

Holcim (Romania) SA

vastaan

Euroopan komissio

”Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu — Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä — Tuottamusvastuu — Komissio kieltäytyy antamasta tietoja varastetuiksi väitettyjä päästöoikeuksia koskevista rekisteritapahtumista ja estämästä tällaisia tapahtumia — Oikeussäännön, jolla annetaan yksityisille oikeuksia, riittävän ilmeinen rikkominen — Ankara vastuu”

Tiivistelmä – Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (kahdeksas jaosto) 18.9.2014

Ks. tuomion teksti. (ks. 55, 56 ja 181 kohta)

SEUT 268 artiklassa ja SEUT 340 artiklan toisessa kohdassa määrätyn vahingonkorvauskanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä voi joissakin tapauksissa olla se, että on turvauduttu kaikkiin käytettävissä olleisiin sisäisiin oikeussuojakeinoihin hyvityksen saamiseksi kansallisilta viranomaisilta, mikäli kyseisillä sisäisillä oikeussuojakeinoilla turvataan tehokkaasti asianomaisten yksityisten oikeussuoja ja mahdollistetaan korvauksen saaminen väitetystä vahingosta. Vaikka kaikkiin käytettävissä oleviin sisäisiin oikeussuojakeinoihin turvautumatta jättäminen ei saa automaattisesti johtaa siihen, että unionin tuomioistuimet jättävät asian tutkimatta, on olemassa tilanne, jossa se, ettei kansallisessa tuomioistuimessa nostetusta vahingonkorvauskanteesta ole annettu lopullista ratkaisua, tarkoittaa ehdottomasti unionin tuomioistuimissa nostetun vahingonkorvauskanteen tutkimatta jättämistä. Kyseessä on tilanne, jossa kyseinen seikka estää unionin yleistä tuomioistuinta määrittämästä sellaisen vahingon luonteen ja määrän, johon sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa on vedottu, ja tästä seuraa, että unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan vaatimukset eivät täyty. Samoin tilanteessa, jossa henkilö hakee korvausta samasta vahingosta kahdella kanteella, joista toinen on nostettu kansallista viranomaista vastaan ja toinen unionin toimielintä tai muuta elintä vastaan, ja kun on olemassa vaara siitä, että näiden tuomioistuinten eri näkemykset vahingosta johtavat siihen, että kyseinen henkilö saa riittämättömän tai liiallisen korvauksen, unionin tuomioistuinten on ennen vahingon olemassaolon ja määrän ratkaisemista odotettava, että kansallinen tuomioistuin antaa sen käsiteltäväksi saatetusta kanteesta lopullisen ratkaisunsa. Tätä odottaessaan unionin tuomioistuimet eivät siis voi myöskään lausua unionin moititun toiminnan ja vahingon, johon on vedottu, välisestä syy-yhteydestä. Ne voivat sitä vastoin jo ennen kansallisen tuomioistuimen antamaa ratkaisua päättää, voiko moitittu toiminta johtaa sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntymiseen. (ks. 73‐75, 79 ja 80 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 87 kohta)

Yhtiö, jolta on väitetysti varastettu kasvihuonekaasujen päästöoikeuksia, ei voi vedota poikkeuksiin luottamuksellisuussäännöistä, jotka koskevat kyseisiin päästöoikeuksiin liittyviä tietoja ja joista säädetään direktiivin 2003/87 sekä päätöksen 280/2004 mukaisesta standardoidusta ja suojatusta rekisterijärjestelmästä annetun asetuksen N:o 2216/2004 10 artiklassa, vaatiakseen komissiota antamaan tietoja kyseessä olevista päästöoikeuksista. Ensinnäkin on nimittäin todettava, että vaikka kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja direktiivin 96/61 muuttamisesta annetun direktiivin 2003/87 20 artiklassa säädetään yhtäältä, että komission nimeämä keskusvalvoja tekee automaattisia tarkistuksia kustakin tapahtumasta rekisterissä varmistaakseen, että päästöoikeuksiin liittyvissä toimissa ei toimita sääntöjenvastaisesti, ja toisaalta, että jos sääntöjenvastaisuutta havaitaan, kyseinen viranomainen ilmoittaa tästä asianomaiselle jäsenvaltiolle tai asianomaisille jäsenvaltioille, kyseisessä artiklassa tai missään muussakaan direktiivin 2003/87 tai asetuksen N:o 2216/2004 säännöksessä ei säädetä nimenomaisesti, että komissio voi antaa varastetuiksi väitettyjä päästöoikeuksia koskevia tietoja varkauden oletetulle uhrille. Kyseisessä 20 artiklassa ei säädetä sääntöjenvastaista tapahtumaa koskevien tietojen antamisesta. Siinä ei varsinkaan velvoiteta komissiota antamaan tietoja, jotka koskevat tällaisen tapahtuman kohteena olevia päästöoikeuksia. Koska tällainen luottamuksellisuudesta luopuminen ei myöskään ole direktiivin 2003/87 tai asetuksen N:o 2216/2004 taikka jäsenvaltiossa sovellettavan lain tietyn säännöksen moitteettoman soveltamisen kannalta välttämätöntä, yhtiö ei voi vedota poikkeukseen asetuksen N:o 2216/2004 10 artiklan 1 kohdassa säädetyn luottamuksellisuussäännön asiallisesta soveltamisalasta. Toiseksi on todettava, että koska asetuksen N:o 2216/2004 10 artiklan 2 kohdassa säädetty poikkeus koskee ainoastaan jäsenvaltioiden lainvalvontaviranomaisia, jäsenvaltioiden veroviranomaisia, Euroopan petostentorjuntavirastoa (OLAF), Europolia ja jäsenvaltioiden rekisterien valvojia, kansallisen oikeuden mukaisesti perustettu osakeyhtiö ei voi vedota tehokkaasti poikkeukseen, joka koskee henkilöllistä soveltamisalaa. Kyseinen poikkeus ei sitä paitsi oikeuta komissiota luovuttamaan rekistereissä olevia luottamuksellisia tietoja kansallisen tuomioistuimen presidentille, joka toimii välitoimista päättävänä tuomarina. Välitoimista päättävänä tuomarina tämä ei nimittäin ole 10 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetun lainvalvontaviranomaisen asemassa. (ks. 109, 116‐119, 122 ja 158 kohta)

Vaikka direktiivin 2003/87 sekä päätöksen 280/2004 mukaisesta standardoidusta ja suojatusta rekisterijärjestelmästä annetun asetuksen N:o 2216/2004 10 artiklassa säädettyjä kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien luottamuksellisuussääntöjä voitaisiin pitää rajoituksena Euroopan unionin perusoikeuskirjan 17 artiklan 1 kodassa taattuun omistusoikeuden suojaan, tämän rajoituksen on katsottava olevan kyseisen perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa asetettujen vaatimusten mukainen. Ensimmäiseksi on nimittäin todettava, että nämä luottamuksellisuussäännöt asetetaan asetuksen N:o 2216/2004 10 artiklassa, joka on kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja direktiivin 96/61 muuttamisesta annetun direktiivin 2003/87 19 artiklan 3 kohdassa olevien valtuuttavien säännösten mukainen. Niitä on siis pidettävä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla lailla säädettyinä. Toiseksi on katsottava, että kyseiset säännöt vastaavat liikesalaisuuden säilyttämistarpeeseen eli unionin tunnustamaan yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen. Kolmanneksi on katsottava, että mainituilla säännöillä ei aseteta vaatimuksia, jotka ovat kohtuuttomia tavoiteltuun päämäärään nähden. Niillä ei yhtäältä loukata omistusoikeuden keskeistä sisältöä. Niillä ei nimittäin itsessään loukata suoraan omistusoikeutta. Niillä ei toisaalta myöskään ylitetä rajoja, jotka on asetettu sen mukaan, mikä on tarpeellista edellisessä kohdassa mainitun päämäärän saavuttamiseksi ja tähän soveltuvaa. Kun on kyse kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien oletetusta varkaudesta, asetuksen N:o 2216/2004 10 artiklassa ei nimittäin estetä rikosasioita käsittelevää viranomaista antamasta luottamuksellisia tietoja, jotka ovat tarpeen rikoksentekijöiden yksilöimiseksi, luonnolliselle henkilölle tai oikeushenkilölle, joka on oletetun rikoksen uhri. Kyseisen asetuksen 10 artiklan 2 b kohdan mukaisesti on nimittäin katsottava, että seikat, joihin on vedottu luottamuksellisuuden poistamiseksi, koskevat tällaista henkilöä. Kyseisessä 10 artiklassa ei myöskään estetä tällaista henkilöä ryhtymästä tällä tavoin saatujen tietojen perusteella toimiin saadakseen päästöoikeutensa takaisin, eikä sillä tehdä kyseisestä tehtävästä liian monimutkaista. (ks. 113, 154, 165‐169 ja 224 kohta)

Direktiivin 2003/87 sekä päätöksen 280/2004 mukaisesta standardoidusta ja suojatusta rekisterijärjestelmästä annetun asetuksen N:o 2216/2004 69 artiklassa ei anneta mahdollisuutta estää tiettyjen päästöoikeustilien käyttö kasvihuonekaasujen päästöoikeusrekisterin sisällä. Siinä annetaan ainoastaan mahdollisuus keskeyttää kokonaan pääsy rekisteriin tai yhteisön riippumattoman tapahtumalokin käyttö silloin, kun järjestelmään kohdistuu riskejä. Asetuksessa N:o 2216/2004 säädetään mahdollisuudesta jäädyttää tietyt päästöoikeudet rekisterin sisällä vain yhdessä tilanteessa, josta säädetään sen 27 artiklassa. Tällainen tilanne on kyseessä, kun toiminnanharjoittaja ei ole noudattanut vaaditussa ajassa yhdessä laitoksistaan teknisiä sääntöjä, jotka koskevat ilmoitusta kyseisen laitoksen kasvihuonekaasupäästöjen määrästä, sellaisena kuin toimivaltainen viranomainen on sen hyväksynyt. Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja direktiivin 96/61 muuttamisesta annetun direktiivin 2003/87 20 artiklassa ei myöskään velvoiteta eikä edes valtuuteta nimenomaisesti tai implisiittisesti komissiota itse jäädyttämään päästöoikeuksia, joita kyseisessä 20 artiklassa tarkoitetut sääntöjenvastaiset tapahtumat koskevat. Kyseisessä artiklassa edellytetään nimittäin ensinnäkin, että komissio ilmoittaa keskusvalvojan ominaisuudessaan asianomaisille jäsenvaltioille, jos tapahtumien yhteydessä ilmenee sääntöjenvastaisuuksia, ja toiseksi, että kyseiset jäsenvaltiot eivät kirjaa tällaisia tapahtumia. (ks. 201, 205 ja 215 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 218 kohta)