ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Tässä samassa liitteessä olevassa 3 kohdassa, jonka otsikko on ”Lausumat ja äänestäminen OTIFin kokouksissa”, säädetään seuraavaa: ”3.1 Jos esityslistalla on asioita, jotka kuuluvat unionin yksinomaiseen toimivaltaan, komissio käyttää puheenvuoroja ja äänestää unionin puolesta. Asianmukaisen yhteensovittamisen jälkeen myös jäsenvaltiot voivat käyttää puheenvuoroja tukeakseen ja/tai kehittääkseen unionin kantaa. 3.2 Jos esityslistalla on asioita, jotka kuuluvat kansalliseen yksinomaiseen toimivaltaan, jäsenvaltiot käyttävät puheenvuoroja ja äänestävät. 3.3 Jos esityslistalla on asioita, jotka sisältävät sekä kansalliseen että unionin toimivaltaan kuuluvia osia, puheenjohtajavaltio ja komissio ilmaisevat yhteisen kannan. Asianmukaisen koordinoinnin jälkeen jäsenvaltiot voivat käyttää puheenvuoroja tukeakseen ja/tai kehittääkseen yhteistä kantaa. Tapauksen mukaan jäsenvaltiot tai komissio äänestävät unionin ja sen jäsenvaltioiden puolesta yhteisen kannan mukaisesti. Päätös siitä, kuka äänestää, tehdään sen mukaan, kenellä on eniten toimivaltaa (eli kuuluvatko asiat enimmäkseen kansalliseen vai unionin toimivaltaan). 3.4 Jos esityslistalla on asioita, jotka sisältävät sekä kansalliseen että unionin toimivaltaan kuuluvia osia, eivätkä komissio ja jäsenvaltiot ole pystyneet sopimaan yhteisestä kannasta siten kuin 2.6 kohdassa tarkoitetaan, jäsenvaltiot ja komissio voivat käyttää puheenvuoroja ja äänestää selvästi niiden toimivaltaan kuuluvista asioista. 3.5 Jos komissio ja jäsenvaltiot eivät ole päässeet yksimielisyyteen toimivallan jaosta tai jos unionin kantaan tarvittavaa enemmistöä ei ole ollut mahdollista saavuttaa, tilanteen selvittämiseen tai unionin kannan muodostamiseen pyritään kaikin mahdollisin keinoin. Ennen tätä ja asianmukaisen koordinoinnin jälkeen jäsenvaltiot ja/tai komissio, siten kuin on aiheellista, voivat käyttää puheenvuoroja sillä edellytyksellä, että ilmaistu kanta ei rajoita tulevaa unionin kantaa, on johdonmukainen unionin politiikkojen ja unionin aiempien kannanottojen kanssa sekä on unionin lainsäädännön mukainen. 3.6 – – Jäsenvaltioiden ja komission edustajien on vakavasti pyrittävä saavuttamaan yhteinen kanta ja puolustettava tätä kantaa OTIFin työryhmissä käytävissä keskusteluissa.”
77

Unionin tuomioistuin on katsonut, että päätöksen 2010/413 ja asetuksen N:o 267/2012 tavoitteena on, kuten tämän tuomion 74 kohdassa todettiin, estää ydinaseiden levittäminen ja painostaa siten Iranin islamilaista tasavaltaa lopettamaan kyseinen toiminta. Tämä tavoite, joka on osa laajempaa pyrkimystä kansainvälisen rauhan ja turvallisuuden säilyttämiseksi, on legitiimi (ks. vastaavasti tuomio 28.11.2013, neuvosto v. Manufacturing Support & Procurement Kala Naft, C‑348/12 P, EU:C:2013:776, 124 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
78

Toisin kuin komissio väittää, unionin yleinen tuomioistuin ei vaatinut kilpailun vääristymistä ja kauppaan vaikuttamista koskevan riskin osalta korkeampaa perustelutasoa kuin jota on vaadittu oikeuskäytännössä, ja valituksenalaisessa tuomiossa oleva viittaus 30.4.2009 annettuun tuomioon komissio v. Italia ja Wam (C‑494/06 P, EU:C:2009:272) ei ole ratkaiseva sille päättelylle, joka on johtanut unionin yleisen tuomioistuimen johtopäätökseen, joka koskee riidanalaisen päätöksen perusteluja. Mainittuun tuomioon johtaneen asian ja nyt käsiteltävän asian olosuhteiden välillä on kuitenkin samankaltaisuuksia. Koska komissio ei ole yksilöinyt niiden yritysten ryhmää tai luokkaa, jotka ovat hyötyneet kyseessä olevista verotuksellisista toimenpiteistä, unionin yleistä tuomioistuinta ei voida moittia siitä, että se on katsonut, että komissio oli laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa myös kilpailun vääristymisen ja kauppaan vaikuttamisen osalta, koska edun valikoivuuden ja kilpailun vääristymisen välillä on korrelaatio.
9

Asetuksen N:o 267/2012, sellaisena kuin se on muutettuna riidanalaisella asetuksella (jäljempänä muutettu asetus N:o 267/2012), 30 artiklassa säädettiin rajoituksista yhtäältä sellaisten rahoitus- ja luottolaitosten ja valuutanvaihtotoimistojen, joiden kotipaikka on Iranissa, sekä niiden konttorien ja tytäryhtiöiden ja sellaisten luotto- ja rahoituslaitosten sekä valuutanvaihtotoimistojen, jotka ovat sellaisten henkilöiden, yhteisöjen tai elinten määräysvallassa, joiden kotipaikka on Iranissa, ja toisaalta Euroopan unionin rahalaitosten välisiin rahoitusliiketoimiin.
17

Kyseinen tuomioistuin esittää olennaisilta osin, että Hessischer Verwaltungsgerichtshofin tulkinta KWG:n 9 §:n 1 momentissa annetun suojan laajuudesta on liian suppea kahdessa suhteessa. Ensinnäkin kyseisellä säännöksellä suojataan Bundesverwaltungsgerichtin mukaan yleisesti kaikkia tietoja, joiden luottamuksellisuuden säilyttämiseen valvottavalla yrityksellä tai kolmannella on perusteltu intressi, mukaan lukien tiedot, joilla on varallisuusarvoa, joka voidaan realisoida maksukyvyttömyysmenettelyssä, riippumatta siitä, onko kyse varsinaisista kaupallisista tai liikesalaisuuksista. Toiseksi mainitulla säännöksellä annetaan sen mukaan suojaa myös sellaisten tietojen ilmaisemisesta vastaan, joiden luottamuksellisuuden säilyttämiseen liittovaltion rahoituspalvelujen valvontavirastolla on perusteltu intressi. Joka tapauksessa tällaisen perustellun intressin toteamiseksi on kyseisen tuomioistuimen mukaan syytä tutkia kyseessä olevien tietojen sisältö. Lisäksi se mainitsee, että luottamuksellisten tietojen suojaamistarpeella on taipumus vähentyä ajan myötä.
Yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 (EYVL 1995, L 303, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 29.6.2005 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1041/2005 (EUVL 2005, L 172, s. 4) (jäljempänä asetus N:o 2868/95), 19 säännön, jonka otsikko on ”Väitteen toteennäyttö”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:

”1. Virasto antaa väitteentekijälle tilaisuuden esittää seikkoja, todisteita ja perusteluja väitteensä tueksi tai täydentää kaikkia 15 säännön 3 kohdan mukaisesti toimitettuja seikkoja, todisteita ja perusteluita viraston asettamassa määräajassa – –

2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetun määräajan kuluessa väitteentekijän on esitettävä myös todisteet aikaisemman merkkinsä tai aikaisemman oikeutensa olemassaolosta ja voimassaolosta sekä sen antaman suojan laajuudesta ja osoitettava, että hänellä on oikeus tehdä väite. Väitteentekijän on erityisesti esitettävä seuraavat todisteet:

a) jos väite perustuu aikaisempaan merkkiin, joka ei ole [EU-tavaramerkki], todisteet aikaisemman merkin rekisteröinnistä tai hakemisesta toimittamalla – – ii) sellaisen tavaramerkin osalta, joka on rekisteröity, jäljennös asiaa koskevasta rekisteröintitodistuksesta ja tapauksesta riippuen viimeisimmästä uudistamistodistuksesta, joka osoittaa tavaramerkin suoja-ajan olevan pidempi kuin 1 kohdassa tarkoitettu määräaika ja mahdolliset suoja-ajan pidennykset, tai muut vastaavat asiakirjat, jotka ovat peräisin tavaramerkin rekisteröineeltä hallintoviranomaiselta; – –

c) jos väite perustuu asetuksen [N:o 207/2009] 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuun laajalti tunnettuun merkkiin, todisteet tämän kohdan a alakohdassa tarkoitettujen todisteiden lisäksi siitä, että merkki on laajalti tunnettu, sekä todisteet tai perustelut, jotka osoittavat, että haetun tavaramerkin käyttäminen ilman perusteltua syytä merkitsisi aikaisemman tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeudenmukaista hyväksikäyttöä tai olisi niille haitaksi;

– –”
Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta 28.6.1999 annetun neuvoston direktiivin 1999/70/EY liitteenä olevan 18.3.1999 tehdyn määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa ei säädetä minkään korvauksen maksamisesta työntekijöille, jotka on otettu palvelukseen pääasiassa kyseessä olevan interinidad-sopimuksen kaltaisilla määräaikaisilla työsopimuksilla, jotka on tehty toimen tilapäiseksi hoitamiseksi sen lopullista täyttämistä varten järjestettävän valinta- tai ylennysmenettelyn ajaksi, sen ajan päättyessä, joksi nämä sopimukset on tehty, kun taas korvaus myönnetään vakituisille työntekijöille, kun heidän työsopimuksensa sanotaan irti objektiivisesta syystä.
3

Kasvinsuojeluaineiden markkinoille saattamisesta 15.7.1991 annettu neuvoston direktiivi 91/414/ETY (EYVL 1991, L 230, s. 1) kumottiin kasvinsuojeluaineiden markkinoille saattamisesta sekä neuvoston direktiivien 79/117/ETY ja 91/414/ETY kumoamisesta 21.10.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1107/2009 (EUVL 2009, L 309, s. 1). Koska kuitenkin on niin, että tämä kumoaminen tuli voimaan 14.6.2011 ja pääasiassa kyseessä olevat tosiseikat tapahtuivat ennen tätä päivää, on otettava huomioon direktiivi 91/414, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2010/28. Direktiivin 91/414 johdanto-osan viidennessä, kuudennessa, seitsemännessä ja yhdeksännessä perustelukappaleessa todettiin seuraavaa: ”vaarojen vuoksi useimmissa jäsenvaltioissa on kasvinsuojelutuotteiden hyväksymistä koskevia säädöksiä; mainituissa säädöksissä on eroja, jotka aiheuttavat kaupan esteitä paitsi kasvinsuojeluaineiden myös kasvituotteiden kaupalle, ja niillä on suoria vaikutuksia sisämarkkinoiden toteuttamiseen ja toimintaan, sen vuoksi on tärkeää poistaa nämä esteet lähentämällä jäsenvaltioiden asiaa koskevia määräyksiä, jäsenvaltioiden on sovellettava yhdenmukaisia sääntöjä kasvinsuojeluaineiden hyväksymisedellytysten ja ‑menettelyjen osalta, – – hyväksymistä koskevissa määräyksissä on taattava suojelun korkea taso, jonka avulla on erityisesti estettävä lupien myöntäminen sellaisille kasvinsuojeluaineille, joista mahdollisesti terveydelle, pohjavesille ja ympäristölle aiheutuvia vaaroja ei ole tutkittu asianmukaisesti; kasvintuotannon parantamiseen tähtäävään tavoitteeseen ei saa pyrkiä ihmisten ja eläinten terveyden vaalimisen ja ympäristönsuojelun kustannuksella”.
58

Edellä todetusta seuraa, että neljänteen ja viidenteen kysymykseen on vastattava, että Århusin yleissopimuksen 9 artiklan 3 ja 4 kappaletta on tulkittava siten, että vaatimusta siitä, etteivät tietyt tuomioistuinmenettelyt ole niin kalliita, että tämä olisi esteenä niihin osallistumiselle, sovelletaan tehokkaan oikeussuojan turvaamiseksi unionin ympäristölainsäädännön alaan kuuluvissa kysymyksissä oikeusriidan siihen osaan, jota tämä vaatimus, sellaisena kuin se on direktiivin 2011/92 nojalla muotoiltu toiseen kysymykseen annetussa vastauksessa, ei koske, siltä osin kuin kantajan tarkoituksena on ollut tällä tavoin taata kansallisen ympäristölainsäädännön noudattaminen. Näillä yleissopimuksen määräyksillä ei ole välitöntä oikeusvaikutusta, mutta kansallisen tuomioistuimen on omaksuttava kansallisesta prosessioikeudesta tulkinta, joka on niin pitkälle kuin mahdollista niiden mukainen.
8

Liikennelakiin (code des transports) lisättiin takseista ja yksityisistä henkilöautokuljetuksista 1.10.2014 annetulla lailla nro 2014-1104 (loi no 2014-1104 du 1er octobre 2014 relative aux taxis et aux voitures de transport avec chauffeur; JORF 2.10.2014, s. 15938) L. 3124-13 §, jonka sanamuoto on seuraava: ”Kahden vuoden vankeusrangaistukseen ja 300000 euron sakkorangaistukseen määrätään sellaisen järjestelmän käyttöönotosta, jolla asiakkaita saatetaan yhteen sellaisten henkilöiden kanssa, jotka harjoittavat L.3120-1 §:ssä mainittua toimintaa [eli suorittavat vastikkeellisesti henkilökuljetuspalveluja tieliikenteessä alle 10-paikkaisilla ajoneuvoilla, lukuun ottamatta julkista joukkoliikennettä ja yksityistä henkilökuljetusta tieliikenteessä] ilman, että kyse olisi tieliikenneyrityksistä, joilla on lupa suorittaa satunnaisesti tämän osan I osaston II luvussa tarkoitettuja palveluja, tai takseista, kaksi- tai kolmipyöräisistä moottoriajoneuvoista taikka yksityisistä henkilöautokuljetuksista tässä osastossa tarkoitetulla tavalla. Tässä pykälässä tarkoitetusta rikoksesta rikosoikeudellisessa vastuussa oleviksi todetut oikeushenkilöt voidaan määrätä paitsi sakkorangaistukseen rikoslain [(code pénal)] 131-38 §:ssä säädettyjen menettelyjen mukaisesti myös saman lain 131-39 §:n 2–9 momentissa säädettyihin rangaistuksiin. Saman 131-39 §:n 2 momentissa mainittu kielto koskee toimintaa, jota harjoitettaessa tai jonka harjoittamisen yhteydessä rikos on tehty. Mainitun pykälän 2–7 momentissa tarkoitetut rangaistukset voidaan määrätä enintään viideksi vuodeksi.”
87

On muistutettava, että asetuksen N:o 207/2009 57 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaan on niin, että kun aikaisemman kansallisen tavaramerkin haltija, joka on saattanut vireille unionin tavaramerkin mitättömyysmenettelyn, ei ole EU-tavaramerkin haltijan pyynnöstä toimittanut todisteita siitä, että mitättömyysvaatimuksen tekopäivää edeltäneiden viiden vuoden aikana aikaisempaa kansallista tavaramerkkiä on tosiasiallisesti käytetty unionissa niiden tavaroiden tai palvelujen osalta, joita varten se on rekisteröity ja joihin aikaisemman tavaramerkin haltijan vaatimus perustuu, mitättömyysvaatimus on hylättävä.
45

Näin ollen ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 2 alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kanne, jonka kohteena on sen vastikkeen kohtuullisuus, joka yhtiön enemmistöosakkaan on maksettava sen vähemmistöosakkaille näiden yhtiöosuuksien pakollisesta siirtämisestä tälle enemmistöosakkaalle, kuuluu sen jäsenvaltion, jonka alueelle kyseinen yhtiö on sijoittautunut, tuomioistuinten yksinomaiseen toimivaltaan.
7

Komissio antoi 22.2.2012 päätöksen 2012/541, joka annettiin Kreikalle tiedoksi 23.2.2012 ja jonka 1–4 artiklan sanamuoto on seuraava: ”1 artikla 1. Valtiontuki, jonka Kreikka myönsi Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 108 artiklan 3 kohdan vastaisesti [United Textiles S.A:lle] valtiontakuun muodossa vuonna 2007 ja sosiaaliturvavelkojen uudelleenjärjestelyn muodossa vuonna 2009, ei sovellu sisämarkkinoille. – – 2 artikla 1. Kreikan on perittävä tuensaajalta takaisin 1 artiklan 1 kohdassa mainittu tuki. – – 3 artikla 1. Edellä 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tuki on perittävä takaisin välittömästi ja tehokkaasti. 2. Kreikan on varmistettava tämän päätöksen täytäntöönpano neljän kuukauden kuluessa sen tiedoksi antamisesta. 4 artikla 1. Kreikan on toimitettava komissiolle kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksi antamisesta seuraavat tiedot: a) tuensaajalta takaisinperittävän tuen kokonaismäärä (tukisumma ja siitä perittävä korko); b) yksityiskohtainen kuvaus [takaisinperintäpäätöksen] noudattamiseksi jo toteutetuista ja toteutettavista toimenpiteistä; c) asiakirjat, jotka osoittavat, että tuensaaja on määrätty maksamaan tuki takaisin. 2. Kreikan on ilmoitettava komissiolle tämän päätöksen täytäntöönpanemiseksi toteutettavien kansallisten toimenpiteiden edistymisestä säännöllisesti siihen saakka, kunnes 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun tuen takaisinperintä on saatettu loppuun. Jos komissio sitä pyytää, Kreikan on toimitettava viipymättä kaikki tiedot toimenpiteistä, jotka se on jo toteuttanut tai joita se suunnittelee tämän päätöksen täytäntöön panemiseksi. Sen on annettava myös tarkat tiedot tuensaajalta jo perityistä tukimääristä ja koroista.”
44

Unionin tuomioistuin on lisäksi jo todennut, että koska asetuksen N:o 44/2001 15 artiklalla ja sitä seuraavilla artikloilla luodun erityisjärjestelmän taustalla on tavoite suojata kuluttajaa, jonka oletetaan olevan taloudellisesti heikommassa asemassa ja oikeudellisesti vähemmän kokenut kuin sopimuskumppaninsa, kuluttajaa suojataan vain siltä osin kuin hän on henkilökohtaisesti oikeudenkäyntimenettelyn kantajana tai vastaajana. Näin ollen kantaja, joka ei ole itse kyseessä olevan kuluttajasopimuksen osapuoli, ei voi hyötyä kuluttajan oikeuspaikasta (ks. vastaavasti tuomio 19.1.1993, Shearson Lehman Hutton, C‑89/91, EU:C:1993:15, 18, 23 ja 24 kohta). Näiden toteamusten pitää päteä myös kuluttajaan, jolle on luovutettu muiden kuluttajien oikeuksia.
51

Asetuksen N:o 469/2009 18 artiklaa on siis tulkittava siten, että kun todistushakemuksessa oleva ensimmäisen unionissa markkinoille saattamista koskevan luvan päivämäärä on väärä ja kun tästä seuraa, että myös kyseisen todistuksen voimassaoloaika on ollut väärä, todistuksen haltijalla on mainitun säännöksen nojalla mahdollisuus tehdä oikaisuhakemus suoraan mainitun todistuksen myöntäneelle viranomaiselle. Koska asetuksen N:o 1610/96 17 artiklan 2 kohdassa ei ole toisin todettu, on lisäksi katsottava, että tällainen oikaisuhakemus on voitava tehdä mainitulle viranomaiselle niin kauan kuin kyseessä olevan todistuksen voimassaoloaika ei ole päättynyt.
93

Vaikka unionin tuomioistuin on todennut sellaisten toimenpiteiden suhteen, joista jäsenvaltio on säätänyt välttääkseen tai vähentääkseen siellä asuvan yhtiön jakamien voittojen ketjuverotusta tai kaksinkertaista verotusta, että kyseisessä jäsenvaltiossa asuvien edunsaajina olevien osakkeenomistajien tilanne ei välttämättä ole rinnastettavissa toisessa jäsenvaltiossa asuvien edunsaajina olevien osakkeenomistajien tilanteeseen, se on myös täsmentänyt, että kun jäsenvaltio käyttää verotusvaltaansa verottamalla siellä asuvien osakkeenomistajien osinkotulojen lisäksi ulkomailla asuvien osakkeenomistajien osinkotuloja, joita he saavat mainitussa jäsenvaltiossa asuvalta yhtiöltä, näiden ulkomailla asuvien osakkeenomistajien tilanne muistuttaa jäsenvaltiossa asuvien osakkeenomistajien tilannetta (tuomio 7.9.2017, Eqiom ja Enka, C‑6/16, EU:C:2017:641, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
3)

Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 101 artiklan 3 kohdan soveltamisesta tiettyihin vertikaalisten sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen ryhmiin 20.4.2010 annetun komission asetuksen (EU) N:o 330/2010 4 artiklaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa sillä, että markkinoilla jakelijoina toimivia luksustuotteiden valikoivan jakelujärjestelmän jäseniä kielletään ottamasta internetmyynnissä mukaan kolmansia yrityksiä ulospäin tunnistettavalla tavalla, ei rajoiteta asiakaskuntaa kyseisen asetuksen 4 artiklan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla eikä passiivista myyntiä loppukäyttäjille saman artiklan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
75

Toiseksi EBMA:n mukaan yhtiöiden ollessa etuyhteydessä toisiinsa, kuten Giant-konserni ja Jinshan-konserni, toimenpiteiden kiertämisen riski on olemassa aina, jos etuyhteydessä olevalla yrityksellä on matalampi polkumyyntitulli kuin saman konsernin toisella yrityksellä. Tästä syystä unionin vakiintunut käytäntö on valittajan mukaan polkumyyntitullien soveltaminen konsernin eikä yrityksen tasolla. Näin ollen valituksenalaisen tuomion 83 kohdassa, jossa viitataan toimenpiteiden kiertämistä koskevaan teoreettiseen riskiin sellaisten yritysten välillä, joiden välillä ei ole etuyhteyttä, on perustavanlaatuinen virhe ja se on oikeudellisesti virheellinen, koska toimenpiteiden kiertäminen on todennäköisempää ja vaikeampaa paljastaa toisiinsa etuyhteydessä olevien yhtiöiden välillä. Valittajan mukaan mainitun tuomion 84 kohdalla ei ole merkitystä asiassa. WTO:n paneelin ja WTO:n riitojenratkaisuelimen valituselimen raportit, joihin siinä on viitattu, koskevat valittajan mukaan sitä, onko perusasetuksen 9 artiklan 5 kohta sopusoinnussa tullitariffeja ja kauppaa koskevan yleissopimuksen 1994 VI artiklan soveltamisesta tehdyn sopimuksen (EYVL 1994, L 336, s. 103) 9.2 artiklan kanssa.
80

Edellä lausuttu huomioon ottaen kahdeksanteen kysymykseen on vastattava niin, että väärinkäytön kieltoa koskevaa periaatetta on tulkittava siten, että sitä on sovellettava pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa on kyse kiinteän omaisuuden luovutustoimen mahdollisesta vapauttamisesta arvonlisäverosta.
48

Näissä olosuhteissa toiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 207/2009 säännöksiä on tulkittava niin, että ne eivät ole esteenä sille, että EU-tavaramerkkejä käsittelevä tuomioistuin voi hylätä mainitun asetuksen 96 artiklan a alakohdan nojalla nostetun loukkauskanteen kyseisen asetuksen 52 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun kaltaisen ehdottoman mitättömyysperusteen vuoksi, vaikka mitättömäksi julistamista koskevasta vastakanteesta, joka on nostettu mainitun asetuksen 100 artiklan 1 kohdan nojalla ja joka perustuu samaan mitättömyysperusteeseen, tehty päätös ei ole vielä lopullinen.
5

Saman lain ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitseman version 4c §:ssä, jonka otsikko on ”Verovakuus”, säädetään seuraavaa: ”(1) Verovelvollinen, joka on esittänyt hakemuksen rekisteröitymisestä verovelvolliseksi 4 §:n 1 ja 2 momentin nojalla, on velvollinen asettamaan verovakuuden tallettamalla rahasumman veroviranomaisen tilille tai antamalla veroviranomaiselle pankin 12 kuukaudeksi myöntämän varauksettoman pankkitakauksen – – pyydetylle summalle – –, jos – – c) kyseisen verovelvollisen hallituksen jäsen tai osakas on luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, joka on tai on ollut hallituksen jäsen tai osakas toisessa oikeushenkilössä, 1. jolla on tai on ollut kyseisen oikeushenkilön purkamisajankohtana maksamatonta verovelkaa, joka on suuruudeltaan vähintään 1000 euroa ja joka oli erääntynyt maksettavaksi sen ajanjakson aikana, jona kyseinen luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö oli sen hallituksen jäsen tai osakas, ja jota ei ollut vielä suoritettu silloin, kun hakemus rekisteröitymisestä verovelvolliseksi jätettiin; – – (2) Veroviranomainen vahvistaa 1 momentissa tarkoitetun rekisteröinnin hakijalle asianmukaisella päätöksellä verovakuuden määrän, joka on vähintään 1000 euroa ja enintään 500000 euroa. Vahvistaessaan verovakuuden määrän veroviranomainen ottaa huomioon sen riskin, että verovelvollinen jättää veroja maksamatta. Rekisteröinnin hakijan on asetettava verovakuus 20 päivän kuluessa vakuuden asettamisvelvollisuudesta annettua päätöstä koskevasta ilmoituksesta.”
3

Väliaikaisen polkumyyntitullin käyttöönotosta Kiinan kansantasavallasta peräisin olevien keraamisten pöytä- ja keittiöesineiden tuonnissa 14.11.2012 annetun komission asetuksen (EU) N:o 1072/2012 (EUVL 2012, L. 318, s. 28) 1 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Otetaan käyttöön väliaikainen polkumyyntitulli Kiinan kansantasavallasta peräisin olevien, tällä hetkellä CN-koodeihin ex 6911 10 00, ex 6912 00 10, ex 6912 00 30, ex 6912 00 50 ja ex 6912 00 90 (Taric-koodit 6911 10 00 90, 6912 00 10 11, 6912 00 10 91, 6912 00 30 10, 6912 00 50 10 ja 6912 00 90 10) kuuluvien keraamisten pöytä- ja keittiöesineiden tuonnissa, keraamisia veitsiä lukuun ottamatta. 2. Vapaasti unionin rajalla tullaamattomana ‑nettohintaan sovellettava väliaikainen polkumyyntitulli on seuraavien yritysten valmistaman 1 kohdassa kuvatun tuotteen osalta seuraava: 3. Edellä 2 kohdassa mainituille yrityksille määritetyn väliaikaisen polkumyyntitullin soveltaminen edellyttää, että jäsenvaltioiden tulliviranomaisille esitetään pätevä kauppalasku, joka täyttää liitteessä II esitetyt vaatimukset. Jos tällaista kauppalaskua ei esitetä, asianomaiseen yritykseen sovelletaan kaikkiin muihin yrityksiin sovellettavaa tullia. 4. Edellä 1 kohdassa tarkoitetun tuotteen luovutus vapaaseen liikkeeseen unionissa edellyttää väliaikaisen tullin määrää vastaavan vakuuden antamista. 5. Jollei toisin säädetä, sovelletaan tulleja koskevia voimassa olevia säännöksiä ja määräyksiä.”
15

Securitas ilmoitti Resendesille ja kuudelletoista muulle kyseessä olevalle henkilölle myös, etteivät he kuulu sen henkilökuntaan ja että ICTS on edelleen heidän työnantajansa. Tämän seurauksena he nostivat Tribunal do Trabalho de Ponta Delgadassa (Ponta Delgadan työoikeudellisten asioiden alioikeus, Portugali) Securitasta ja ICTS:ää vastaan kanteen, jossa vaaditaan, että Securitas, tai toissijaisesti ICTS, on velvoitettava tunnustamaan, että he ovat osa sen henkilökuntaa, ja maksamaan heille heidän palkkansa sekä viivästyskorot 15.7.2013 lähtien, tai maksamaan kolmelle heistä korvaus laittomasta irtisanomisesta.