ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Sosiaaliturva – Siirtotyöläiset – Sovellettava lainsäädäntö – Työskentelyjäsenvaltion lainsäädäntö – Satunnaisesti tehty työ – Vaikutuksettomuus – Työntekijä, johon sovelletaan mainitun valtion lainsäädäntöä niinä päivinä, joina hän tekee työtä, ja niinä päivinä, joina hän ei tee työtä

(Neuvoston asetuksen N:o 1408/71 13 artiklan 2 kohdan a alakohta)

2. Sosiaaliturva – Siirtotyöläiset – Sovellettava lainsäädäntö – Työskentelyjäsenvaltion lainsäädäntö – Vanhuusvakuutusjärjestelmään liittyvien etuuksien ja perheavustusten saaminen asuinjäsenvaltiossa viimeksi mainitun valtion lainsäädännön nojalla – Sen hyväksyttävyys, että tällaisten asuinjäsenvaltion lainsäädännössä säädettyjen etuuksien saamisen aineelliset edellytykset täyttyvät, ja että kyse ei ole samantyyppisten ja samaan ajanjaksoon liittyvien etuuksien päällekkäisyydestä

(Neuvoston asetuksen N:o 1408/71 13 artiklan 1 kohta ja 2 kohdan a alakohta)

Tiivistelmä

1. Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2006, 13 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltiossa asuva henkilö, joka kuuluu kyseisen asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna, soveltamisalaan ja joka työskentelee muutamana päivänä kuukaudessa satunnaisesta työstä tehdyn sopimuksen perusteella toisessa jäsenvaltiossa, on työskentelyjäsenvaltion lainsäädännön alainen sekä niinä päivinä, joina hän tekee palkattua työtä, että niinä päivinä, joina hän ei tee työtä.

Työskentelyjäsenvaltion lainsäädäntöä sovelletaan näet niin kauan kuin asianomainen henkilö työskentelee mainitussa jäsenvaltiossa. Merkitystä ei tätä arvioitaessa ole työsuhteen olemassaololla, työsuhdetyypillä, kuten osa-aikaisuudella tai työn satunnaisuudella, tai työntekijän suorittamien työtuntien määrällä.

(ks. 50 ja 53 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2006, 13 artiklan 2 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä saman artiklan 1 kohdan kanssa, on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että siirtotyöläinen, joka on sellaisen työskentelyjäsenvaltion lainsäädännön alainen, jonka soveltaminen ei ole johtanut hänen vakuuttamiseen tämän jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmässä lapsilisien ja vanhuusvakuutuksen osalta, joka täyttää tällaisten etuuksien saamisen aineelliset edellytykset asuinjäsenvaltionsa lainsäädännön mukaisesti ja jonka osalta ei ole kyse samantyyppisten ja samaan ajanjaksoon liittyvien etuuksien päällekkäisyydestä, saa asuinjäsenvaltion kansallisen lainsäädännön nojalla viimeksi mainitun jäsenvaltion vanhuusvakuutusjärjestelmään liittyvät etuudet ja perheavustukset.

(ks. 55, 65 ja 66 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on määrittää kuorellisten kurpitsan raakasiemenien tariffiluokittelua varten, käytetäänkö näitä siemeniä ihmisravinnoksi soveltuvien öljyjen ja rasvojen sekä teollisuusöljyjen ja ‑rasvojen uuttamiseen ja jäävätkö ne tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteenä I olevan yhdistetyn nimikkeistön nimikkeiden 1201–1206 ulkopuolelle. Jos näin on, kyseiset siemenet on luokiteltava yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 1207 siksi, että ne ovat ominaisuuksiltaan öljysiemeniä, eikä tämä riipu siitä, käytetäänkö niitä tosiasiallisesti ihmisravinnoksi soveltuvien öljyjen ja rasvojen sekä teollisuusöljyjen ja ‑rasvojen uuttamiseen, kylvämiseen vai ihmisravinnoksi. Päinvastaisessa tapauksessa kyseiset siemenet kuuluvat yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 1209, jos ne vielä niiden tuontiajankohtana olivat itämiskelpoisia, ja näin on siitä riippumatta, käytetäänkö niitä tosiasiallisesti kylvämiseen vai ihmisravinnoksi, tai nimikkeeseen 1212, jolleivät ne enää olleet itämiskelpoisia.

(ks. 58 kohta ja tuomiolauselma)
Valtion tukitoimenpide, joka on toteutettu SEUT 108 artiklan 3 kohtaan perustuvien velvollisuuksien vastaisesti, on sääntöjenvastainen. Komission päätös, jolla tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi, ei myöskään vaikuta SEUT 108 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä määrätyn kiellon rikkomisesta johtuvaan tuen sääntöjenvastaisuuteen.

Näin ollen se seikka, että päätöksessä mainittu päivämäärä, josta lähtien valtiontukea on pidettävä sääntöjenvastaisena, on eri kuin siinä mainittu päivämäärä, josta lähtien sitä on pidettävä sisämarkkinoille soveltumattomana, ei osoita minkäänlaista ristiriitaa päätöksen perusteluissa. Tuki voidaan siten todeta sääntöjenvastaiseksi myöhemmästä kuin siitä ajankohdasta lähtien, josta lähtien se on katsottu sisämarkkinoille soveltumattomaksi. Näin on erityisesti silloin, kun valtion tukitoimenpiteen toteaminen sisämarkkinoille soveltuvaksi on ollut luonteeltaan väliaikainen ja tuki on lopulta todettu sisämarkkinoille soveltumattomaksi sen hyväksymiselle asetettujen ehtojen noudattamatta jättämisen vuoksi.

(ks. 56, 57, 59–61 ja 63 kohta)
Huumausaineiden lähtöaineista annetun asetuksen N:o 273/2004 2 artiklan a alakohtaa ja yhteisön ja kolmansien maiden välisen huumausaineiden lähtöaineiden kaupan valvontaa koskevista säännöistä annetun asetuksen N:o 111/2005 2 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetun direktiivin 2001/83/EY, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1901/2006, 1 artiklan 2 alakohdassa määritellyn kaltaista lääkettä ei voida sellaisenaan pitää ”luokiteltuna aineena”, vaikka se sisältäisi asetuksen N:o 273/2004 liitteessä I ja asetuksen N:o 111/2005 liitteessä tarkoitettua ainetta, jota on helppo käyttää tai uuttaa yksinkertaisilla tai taloudellisesti kannattavilla tavoilla.

Asetuksesta N:o 273/2004 ei nimittäin miltään osin ilmene, että sillä olisi tarkoitus soveltaa sellaisiin lääkkeisiin, jotka sisältävät liitteessä I tarkoitettua ainetta, jota on helppo käyttää tai uuttaa yksinkertaisilla tai taloudellisesti kannattavilla tavoilla, lääkkeisiin direktiivin 2001/83 perusteella sovellettavaan lupa- ja valvontajärjestelmään nähden täydentävää järjestelmää. Vaikka asetuksesta N:o 111/2005 on todettava olevan totta, että siinä säädetään yksityiskohtaisten sääntöjen kokonaisuudesta, jolle ei ole vastinetta direktiivissä 2001/83, yksin tästä ei voi päätellä, että unionin lainsäätäjä olisi tarkoittanut soveltaa lääkkeisiin, jotka sisältävät mainitun asetuksen liitteessä tarkoitettua ainetta, jota on helppo käyttää tai uuttaa yksinkertaisilla tai taloudellisesti kannattavilla tavoilla, direktiivin 2001/83 lisäksi myös kyseistä asetusta. Unionin lainsäätäjä on tästä syystä myös päättänyt asetuksen N:o 111/2005 muuttamisesta annetun asetuksen N:o 1259/2013 yhteydessä soveltaa unionin ja kolmansien maiden välistä huumausaineiden lähtöaineiden kauppaa koskevaa valvontajärjestelmää ainoastaan niihin lääkkeisiin, jotka sisältävät kahta luokiteltua ainetta.

(ks. 59, 61, 62, 65 ja 67 kohta sekä tuomiolauselma)
Silloin, kun ennakkoratkaisupyynnössä ei mainita tulkittavaksi pyydettyjä unionin oikeuden säännöksiä, unionin tuomioistuimen asiana on poimia ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevan päätöksen perusteluista ne unionin oikeuden määräykset ja säännökset, joita oikeusriidan kohteen perusteella on tarpeen tulkita.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annettua direktiiviä 2006/112 on tulkittava siten, ettei se ole esteenä pakolliselle kansalliselle ennakkomenettelylle, jota sovelletaan, kun veroviranomaiset epäilevät väärinkäyttöä, jos kyseistä menettelyä koskevat säännöt eivät ole epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäisiä tilanteita, eivätkä sellaisia, että unionin oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa. Se ei siis ole esteenä sellaiselle ennakkomenettelylle, joka on yhtäältä edullinen sen henkilön kannalta katsoen, jonka epäillään syyllistyneen väärinkäytökseen, ja jolla pyritään takaamaan tiettyjen perusoikeuksien, muun muassa oikeuden tulla kuulluksi, noudattaminen ja joka toisaalta ei ole unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tunnustetun mahdollisten veropetosten, veronkierron ja muiden väärinkäytösten estämistä koskevan tavoitteen vastainen.

(ks. 26, 29, 32 ja 34 kohta sekä tuomiolauselma)
Toimivaltaisten viranomaisten, jotka vastaavat turvapaikanhakijan sukupuolisesta suuntautumisestaan johtuvan vainon pelkoon perustuvan turvapaikkahakemuksen käsittelystä, ei ole pidettävä turvapaikanhakijan väitettä suuntautumisestaan tosiseikkana, joka selvitetään hänen pelkkien lausumiensa perusteella. Tällaiset lausumat voivat turvapaikkahakemusten erityisen asiayhteyden perusteella olla vain lähtökohta tosiseikkojen ja olosuhteiden selvitysprosessissa, josta säädetään kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä annetun direktiivin 2004/83 4 artiklassa.

On nimittäin niin, että vaikka turvapaikanhakijan tehtävänä on eritellä suuntautumistaan, joka on hänen yksityiselämänsä piiriin kuuluva seikka, tästä suuntautumisesta johtuvan vainon pelkoon perustuvat pakolaisasemahakemukset voivat muihin vainon syihin perustuvien hakemusten tavoin olla direktiivin 4 artiklassa säädetyn arviointiprosessin kohteena.

Tavoissa, joilla toimivaltaiset viranomaiset arvioivat tällaisten hakemusten tueksi esitettyjä lausumia ja asiakirjoja tai muita todisteita, on kuitenkin noudatettava direktiivin 2004/83 ja pakolaisaseman myöntämistä tai poistamista koskevissa menettelyissä jäsenvaltioissa sovellettavista vähimmäisvaatimuksista annetun direktiivin 2005/85 säännöksiä sekä – kuten ensin mainitun direktiivin johdanto-osan kymmenennestä ja jälkimmäisen direktiivin johdanto-osan kahdeksannesta perustelukappaleesta ilmenee – Euroopan unionin perusoikeuskirjassa taattuja perusoikeuksia, kuten perusoikeuskirjan 1 artiklassa vahvistettua oikeutta ihmisarvon kunnioitukseen ja perusoikeuskirjan 7 artiklassa taattua oikeutta yksityis- ja perhe-elämän kunnioitukseen.

(ks. 49, 52 ja 53 kohta)
Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetun direktiivin 2000/78 9 ja 16 artiklaa on tulkittava siten, että virkamiehen, jota on hänen palkkatasoilla etenemisensä osalta huomioon otettavan viitepäivämäärän vahvistamistavan johdosta syrjitty iän perusteella, on voitava vedota direktiivin 2000/78 2 artiklaan riitauttaakseen palkkatasoilla etenemistä koskevan määräajan pidentämisen syrjivät vaikutukset, vaikka hän on saanut hakemuksestaan tämän päivämäärän määritellyksi uudelleen.

Jos nimittäin aikaisemmassa järjestelmässä epäedulliseen asemaan saatettu virkamies ei voisi riitauttaa palkkatasoilla etenemistä koskevan määräajan pidentämisen syrjiviä vaikutuksia sen takia, että tähän uuteen syrjivään kohteluun on päädytty yksinomaan siitä syystä, että virkamies on hakenut viitepäivämääränsä uudelleen määrittelyä ja saanut sen uudelleen määritellyksi – samalla kun aikaisemmalla järjestelmällä edulliseen asemaan saatetut virkamiehet ovat luopuneet tätä koskevan hakemuksen tekemisestä –, hän ei voisi saavuttaa sitä, että kaikkia hänelle direktiivissä 2000/78 vahvistetulla yhdenvertaisen kohtelun periaatteella taattuja oikeuksia kunnioitetaan, mikä olisi kyseisen direktiivin 9 ja 16 artiklan vastaista.

(ks. 47, 50 ja 51 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Tavaroiden vapaa liikkuvuus — Tullit — Vaikutukseltaan vastaavat maksut — Sisäinen verotus — Maksu, joka koskee karjanlannan tuontia kansalliselle alueelle — Maksu, jonka tuoja on velvollinen suorittamaan — Maksu, joka on erilainen, kun kyse on kyseiseltä alueelta peräisin olevasta karjanlannasta — Yhteensopimattomuus SEUT 30 artiklan kanssa

(SEUT 30 artikla)
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan mukaan asian käsittelyn kuluessa ei saa vedota uuteen perusteeseen, ellei se perustu asian käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin.

Siltä osin kuin on kyse kanteesta, jonka Ranskan lipun alla purjehtivien kurenuotta-alusten varustajat ja osakkaat ovat nostaneet tonnikalaa Atlantin valtamerellä pituuspiirin 45 ° läntistä pituutta itäpuolella sekä Välimerellä kalastavia kurenuotta-aluksia koskevista kiireellisistä toimenpiteistä annetusta asetuksesta N:o 530/2008, sellainen asian käsittelyn kuluessa annettu unionin tuomioistuimen tuomio, jossa mainittu asetus todetaan pätemättömäksi vain siltä osin kuin Espanjan lipun alla purjehtivat kurenuotta-alukset ovat saaneet viikon lisää kalastusaikaa, mutta muita kurenuotta-aluksia koskevan kiellon päivämäärä pysytetään voimassa, ei ole uusi oikeudellinen seikka, jonka vuoksi olisi sallittua esittää uusi peruste. Koska Kreikan, Ranskan, Italian, Kyproksen ja Maltan lipun alla purjehtivien kurenuotta-alusten osalta säädetty kalastuskielto on pysynyt voimassa, mainitulla tuomiolla on nimittäin vain vahvistettu se oikeudellinen tilanne, jonka kantajat tunsivat jo sillä hetkellä, jolloin he nostivat kanteensa.

(ks. 55 ja 58–60 kohta)
SEUT 56 ja SEUT 57 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan se, että toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut yritys vuokraa työntekijöitä, jotka ovat kolmansien valtioiden kansalaisia, ensimmäiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle työvoimaa käyttävälle yritykselle, joka käyttää näitä työntekijöitä töiden tekemiseksi tähän samaan jäsenvaltioon sijoittautuneen toisen yrityksen lukuun, edellyttää, että kyseisillä työntekijöillä on työlupa.

On nimittäin niin, että vaikka jäsenvaltiolle onkin myönnetty sekä mahdollisuus varmistaa, että toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut yritys, joka tarjoaa ensimmäiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle yritykselle palveluja vuokraamalla tälle työntekijöitä, jotka ovat kolmansien valtioiden kansalaisia, ei käytä palvelujen tarjoamisen vapautta muuhun tarkoitukseen kuin kyseisen palvelun tarjoamiseksi, että mahdollisuus toteuttaa tältä osin tarpeellisia valvontatoimenpiteitä, näiden mahdollisuuksien käyttäminen ei kuitenkaan anna jäsenvaltiolle oikeutta asettaa suhteettomia vaatimuksia. Se, että jäsenvaltio pitää pysyvästi voimassa vaatimuksen siitä, että kolmansien valtioiden kansalaisilla, jotka toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut yritys on vuokrannut ensin mainittuun jäsenvaltioon sijoittautuneen yrityksen käyttöön, on oltava työlupa, ylittää sen, mikä on tarpeen mainitun lainsäädännön tavoitteen saavuttamiseksi.

Tältä osin palveluja tarjoavalle yritykselle asetettu velvollisuus toimittaa vastaanottavan jäsenvaltion viranomaisille kaikki tiedot sen osoittamiseksi, että sen palveluksessa olevien työntekijöiden tilanne on lainmukainen – erityisesti oleskeluoikeuden, työluvan ja sosiaaliturvan osalta – siinä jäsenvaltiossa, jossa he ovat tämän yrityksen palveluksessa, antaisi näille viranomaisille vähemmän rajoittavalla ja työlupaa koskevan vaatimuksen kanssa yhtä tehokkaalla tavalla takeen näiden työntekijöiden tilanteen lainmukaisuudesta ja siitä, että he harjoittavat pääasiallista toimintaansa siinä jäsenvaltiossa, johon palvelut tarjoava yritys on sijoittautunut.

Lisäksi velvollisuus, jonka mukaan palveluja tarjoavan yrityksen on ilmoitettava etukäteen vastaanottavan jäsenvaltion viranomaisille yhden tai useamman työntekijän työhön lähettämisestä ja täsmennettävä tämän lähettämisen arvioitu kesto ja se palvelu tai ne palvelut, joiden suorittamiseksi työntekijöitä lähetetään, olisi yhtä tehokas ja vähemmän rajoittava keino kuin työlupaa koskeva vaatimus. Se mahdollistaisi sen, että kyseiset viranomaiset voivat valvoa kansallisen työ- ja sosiaalioikeudellisen lainsäädännön noudattamista työhön lähettämisen aikana ottamalla tällöin huomioon ne velvoitteet, joita yrityksen on jo noudatettava lähtövaltiossaan sovellettavien työ- ja sosiaalioikeuden säännösten nojalla.

(ks. 55–57, 59 ja 60 kohta sekä tuomiolauselma)
Arvopapereihin kohdistuvaa yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavia yrityksiä (yhteissijoitusyritykset) koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta annetun direktiivin 85/611 45 artiklassa säädettyä velvollisuutta, jonka mukaan arvopapereihin kohdistuvaa yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavan yrityksen, joka pitää osuuksiaan kaupan muussa jäsenvaltiossa kuin sijaintijäsenvaltiossaan, on huolehdittava maksujen suorittamisesta osuudenhaltijoille siinä jäsenvaltiossa, jossa sen osuuksia pidetään kaupan, on tulkittava siten, ettei se sisällä osuuksia, jotka on kirjattu osuudenhaltijoiden nimiin liikkeeseenlaskijan pitämään osuudenhaltijarekisteriin, koskevien omistusoikeuden osoittavien todistusten toimittamista osuudenhaltijoille.

Direktiivin 85/611 säännöksissä ei nimittäin säädetä lainkaan yhteissijoitusyritysten osuustodistuksista, osuuksien hallinnasta tai liikkumisesta eikä myöskään keinoja, joilla osuudenomistaja voi todistaa omistusoikeutensa osuuksiin liittyvien oikeuksien käyttämiseksi, koskevista yksityiskohtaisista säännöistä.

Tämän seurauksena on todettava, ettei mainitulla direktiivillä säännellä edellä mainittuja aloja vaan siinä säädetään ainoastaan kyseisiä seikkoja koskevasta tiedonantovelvollisuudesta osuudenhaltijoille.

(ks. 41, 44 ja 47 kohta sekä tuomiolauselma)
Kun jäsenvaltion perheavustuskassa on myöntänyt ja hyvityksenä maksanut lapsilisää vähennettyään sveitsiläiset perheavustukset, sveitsiläisten perheavustuksien, jotka maksetaan 1.6.2002 ja 31.3.2012 väliseltä ajanjaksolta rajatyöntekijälle, jonka perheenjäsenet asuvat muussa jäsenvaltiossa kuin työskentelyvaltiossa, valuutan muuntaminen laskettaessa asetuksen N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä annetun asetuksen N:o 574/72 10 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla kyseisten avustusten erotusetuutta on tehtävä kyseisen asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97 ja sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1386/2001, 107 artiklan 6 kohdan nojalla.

Henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden sekä Sveitsin valaliiton välillä tehdyn sopimuksen liitteessä II olevan 1 artiklan 1 kohdasta, kun sitä luetaan yhdessä sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamista koskevan liitteen II korvaamisesta 31.3.2012 annetulla henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehdyllä Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden sekä Sveitsin valaliiton sopimuksella perustetun sekakomitean päätöksen N:o 1/2012 kanssa, ilmenee nimittäin, että asetuksia N:o 1408/71 ja N:o 574/72 sovelletaan kyseisessä sopimuksessa tarkoitettujen etuuksien yhteensovittamisen alalla 1.6.2002 ja 31.3.2012 välisenä ajanjaksona. Sen sijaan sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annettua asetusta N:o 883/2004 ja asetuksen N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä annettua asetusta N:o 987/2009, jolla korvattiin asetus N:o 574/72, sovelletaan 1.4.2012 lähtien.

Näin ollen Sveitsin valtion lokakuun 2006 ja marraskuun 2011 väliseltä ajanjaksolta maksamien perhe-etuuksien valuutan muuntaminen on tehtävä asetuksen N:o 574/72 107 artiklan, joka koskee asetusten N:o 1408/71 ja N:o 574/72 säännöksissä tarkoitettujen etuuksien muuntamista, nojalla eikä asetuksen N:o 987/2009 90 artiklan perusteella, koska viimeksi mainitun säännöksen sanamuodon mukaan viimeksi mainittu säännös koskee ainoastaan asetusten N:o 883/2004 ja N:o 987/2009 säännösten soveltamista.

Lisäksi on todettava, että koska asetuksen N:o 574/72 107 artiklan 6 kohtaa on sen sanamuodon mukaan sovellettava niissä tapauksissa, joita kyseisen asetuksen 107 artiklan 1 kohta ei koske, ensiksi mainitulla säännöksellä säännellään siis edellä mainittujen etuuksien valuutan muuntamista.

(ks. 31–33, 36 ja 40 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Ensimmäisen tavaramerkkidirektiivin 89/104 3 artiklan 1 kohdan e alakohdan ensimmäistä luetelmakohtaa on tulkittava siten, että siinä säädettyä rekisteröinnin estettä voidaan soveltaa merkkiin, joka muodostuu yksinomaan tavaran sellaisesta muodosta, jolla on yksi tai useampi tavaran tehtävään tai geneerisiin tehtäviin liittyvä olennainen ja luonteenomainen ominaisuus, jota kuluttaja mahdollisesti hakee myös kilpailijoiden tavaroista.

Ensimmäisen tavaramerkkidirektiivin 89/104 3 artiklan 1 kohdan e alakohdan kolmatta luetelmakohtaa on tulkittava siten, että tämän säännöksen mukaista rekisteröinnin estettä voidaan soveltaa merkkiin, joka muodostuu yksinomaan tavaran muodosta, jolla on useita tavaran arvoon olennaisesti vaikuttavia ominaisuuksia. Se, miten kohdeyleisö mieltää tavaran muodon, on vain yksi arviointiperusteista määriteltäessä kyseessä olevan rekisteröinnin esteen soveltamista.

(ks. 36 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Asia C‑135/13

Szatmári Malom Kft.

vastaan

Mezőgazdasági és Vidékfejlesztési Hivatal Központi Szerve

(Kúrian esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Maatalous — Maaseuturahasto — Asetus (EY) N:o 1689/2005 — 20, 26 ja 28 artikla — Tuki maatilojen nykyaikaistamiseen ja tuki maa- ja metsätaloustuotteiden arvon lisäämiseen — Tukikelpoisuuden edellytykset — Jäsenvaltioiden toimivalta — Tuki myllyjen olemassa olevan kapasiteetin nykyaikaistamiseen — Myllyt, jotka on korvattu yhdellä uudella myllyllä kapasiteettia lisäämättä — Tuen ulkopuolelle jättäminen — Yhdenvertaisen kohtelun periaate”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (yhdeksäs jaosto) 15.5.2014

Ks. tuomion teksti. (ks. 31 ja 32 kohta)

Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston (maaseuturahaston) tuesta maaseudun kehittämiseen annetun asetuksen N:o 1698/2005 26 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että siinä tarkoitettu maatilan kokonaistehokkuuden parantamisen käsite ei voi kattaa toimea, jolla myllyjä pitävä yritys sulkee vanhat myllyt korvatakseen ne uudella myllyllä olemassa olevaa kapasiteettia lisäämättä. Siitä, että toisistaan pidetään erillään yhtäältä asetuksen johdanto-osan 21 perustelukappaleessa ja sen 26 artiklassa tarkoitetut toimenpiteet, joilla tähdätään maatilojen nykyaikaistamiseen tuotantotekijöiden hyödyntämistä tehostamalla, ja toisaalta asetuksen johdanto-osan 23 perustelukappaleessa ja sen 28 artiklassa tarkoitetut maataloustuotteiden arvon lisäämiseen tähtäävät toimenpiteet, seuraa nimittäin, että maatila on ymmärrettävä tilaksi, jonka toimialana on maatalouden alkutuotteiden tuotanto. Näin ollen on katsottava, että yritys, joka ei tuota maatalouden alkutuotteita vaan pitää myllyjä, joissa se jalostaa tällaisia tuotteita, ei ole asetuksen N:o 1698/2005 26 artiklassa tarkoitettu maatila. (ks. 33, 35–39 ja 41 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston (maaseuturahaston) tuesta maaseudun kehittämiseen annetun asetuksen N:o 1698/2005 20 artiklan b alakohdan iii alakohtaa ja 28 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että toimella, jolla vanhat myllyt suljetaan ja korvataan uudella myllyllä olemassa olevaa kapasiteettia lisäämättä, voidaan parantaa yrityksen kokonaistehokkuutta viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla, koska se vastaa näiden säännösten tarkoitusta, joka on jalostussektorin tehokkuuden vahvistaminen maataloustuotteiden arvon lisäämiseksi ja tällä tavoin asetuksen päämäärien saavuttamiseen eli maatalousalan kilpailukyvyn parantamiseen myötävaikuttamiseksi. (ks. 46 ja 48 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 54, 55 ja 60 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 65 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 66 ja 67 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 70 kohta)