Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Palvelujen tarjoamisen vapaus – Palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuva työntekijöiden lähettäminen työhön toiseen jäsenvaltioon – Direktiivi 96/71

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 96/71 3 artiklan 1 ja 8 kohta)

2. Palvelujen tarjoamisen vapaus – Palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuva työntekijöiden lähettäminen työhön toiseen jäsenvaltioon – Direktiivi 96/71

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 96/71 3 artikla)

3. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Perusoikeudet – Oikeus ryhtyä työtaistelutoimeen

(EY 49 artikla)

4. Palvelujen tarjoamisen vapaus – Rajoitukset

(EY 49 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohta)

5. Palvelujen tarjoamisen vapaus – Rajoitukset

(EY 49 ja EY 50 artikla)

Tiivistelmä

1. Jäsenvaltiolla, jossa vähimmäispalkkoja ei määritetä millään palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon annetun direktiivin 96/71 3 artiklan 1 ja 8 kohdassa säädetyin keinoin, ei ole kyseisen direktiivin perusteella oikeutta velvoittaa toisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneet yritykset käymään valtioiden välisiä palveluja tarjottaessa työpaikalla tapauskohtaisia neuvotteluja, joissa otetaan huomioon työntekijöiden pätevyys ja tehtävät, jotta kyseiset yritykset saavat selville sen palkan, joka niiden on maksettava työhön lähetetyille työntekijöilleen.

(ks. 71 kohta)

2. Palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon annetun direktiivin 96/71 3 artiklan 7 kohtaa ei voida tulkita siten, että vastaanottavalla jäsenvaltiolla on sen mukaan mahdollisuus edellyttää, jotta sen alueella saadaan tarjota palveluja, vähimmäissuojaa koskevia pakottavia sääntöjä tiukempien työehtojen ja -olojen noudattamista.

Direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a–g alakohdassa tarkoitettujen seikkojen osalta kyseisessä direktiivissä näet säädetään nimenomaisesti siitä suojan asteesta, jonka noudattamista vastaanottavalla jäsenvaltiolla on oikeus edellyttää toisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneilta yrityksiltä niiden mainitun vastaanottavan jäsenvaltion alueelle työhön lähettämien työntekijöiden hyväksi. Jollei toisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneilla yrityksillä olevasta oikeudesta liittyä vapaaehtoisesti vastaanottavassa jäsenvaltiossa, etenkin niiden omaan lähetettyyn henkilökuntaan nähden annetun sitoumuksen yhteydessä, mahdollisesti suotuisampaan työehtosopimukseen muuta johdu, suojan taso, joka vastaanottavan jäsenvaltion alueelle työhön lähetetyille työntekijöille on taattava, on näin ollen rajattu lähtökohtaisesti direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a–g alakohdassa säädettyyn suojan tasoon, ellei mainituilla työntekijöillä ole jo lakia tai työehtosopimuksia lähtöjäsenvaltiossa soveltamalla suotuisammat työehdot ja -olot mainitussa säännöksessä tarkoitettujen seikkojen osalta.

(ks. 80 ja 81 kohta)

3. Vaikka oikeus ryhtyä työtaistelutoimiin on tunnustettava perusoikeutena, joka on erottamaton osa yhteisön yleisiä oikeusperiaatteita, joiden noudattamista yhteisöjen tuomioistuin valvoo, sen käyttämiselle voidaan kuitenkin asettaa tiettyjä rajoituksia. Kuten Euroopan unionin perusoikeuskirjan 28 artiklassa vahvistetaan, kyseistä oikeutta näet suojataan yhteisön oikeuden sekä kansallisten lainsäädäntöjen ja käytäntöjen mukaisesti.

Vaikka perusoikeuksien suojelu on sellainen oikeutettu intressi, jonka vuoksi yhteisön oikeudessa asetettujen velvoitteiden eli jopa perustamissopimuksessa taatuista perusvapauksista johtuvien velvoitteiden rajoittaminen voi lähtökohtaisesti olla perusteltua, tällaisten oikeuksien käyttäminen ei jää perustamissopimuksen määräysten soveltamisalan ulkopuolelle, se on sovitettava yhteen mainitussa perustamissopimuksessa suojattuja oikeuksia koskevien vaatimusten kanssa, ja sen on oltava suhteellisuusperiaatteen mukaista.

Tästä seuraa, että se, että työtaistelutoimiin ryhtymistä koskeva oikeus on luonteeltaan perusoikeus, ei voi johtaa siihen, että tällainen toimi, johon ryhdytään sellaista toiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta yritystä vastaan, joka lähettää työntekijöitä työhön tarjotessaan palveluja valtioiden välillä, jää yhteisön oikeuden soveltamisalan ulkopuolelle.

(ks. 91 ja 93–95 kohta)

4. EY 49 artiklaa ja palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon annetun direktiivin 96/71 3 artiklaa on tulkittava siten, että ne estävät sen, että jäsenvaltiossa, jossa kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a–g alakohdassa tarkoitettuja seikkoja – lukuun ottamatta vähimmäispalkkaa – koskevat työehdot ja -olot on vahvistettu laeissa, ammattiliitto voi pyrkiä rakennustyömaita koskevalla saarrolla toteutetuin työtaistelutoimin painostamaan toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen palvelujen tarjoajan aloittamaan sen kanssa neuvottelut palkoista, jotka lähetetyille työntekijöille on maksettava, ja liittymään työehtosopimukseen, jonka lausekkeissa vahvistetaan tiettyjen mainittujen seikkojen osalta ehdot, jotka ovat suotuisampia kuin merkityksellisistä laeista ilmenevät ehdot, kun taas muut lausekkeet koskevat seikkoja, joista mainitun direktiivin 3 artiklassa ei ole kyse.

Jäsenvaltion ammattiliittojen oikeus ryhtyä tällaisiin työtaistelutoimiin voi näet johtaa siihen, että näiden yritysten on vähemmän houkuttelevaa tarjota palveluja rakennustöitä vastaanottavan jäsenvaltion alueella tai se on jopa vaikeampaa, ja sitä on tästä syytä pidettävä EY 49 artiklassa tarkoitettuna palvelujen tarjoamisen vapautta koskevana rajoituksena. Tällaista rajoitusta ei voida perustella työntekijöiden suojelua koskevan tavoitteella, jonka piiriin kuuluu lähtökohtaisesti vastaanottavan jäsenvaltion ammattiliiton aloittama saarto, jolla valtioiden välisiä palveluja tarjottaessa työhön lähetetyille työntekijöille pyritään takaamaan työehdot ja -olot, jotka on vahvistettu tietylle tasolle, kun tällaisten työntekijöiden työnantaja on direktiivillä 96/71 toteutetun yhteensovittamisen vaikutuksesta velvollinen noudattamaan vastaanottavassa valtiossa vähimmäissuojaa koskevia pakottavia ydinsääntöjä. Tällainen tavoite ei myöskään voi oikeuttaa palkkaneuvotteluita, joihin ammattiliitot pyrkivät painostamaan toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneita yrityksiä, jotka lähettävät työtekijöitä tilapäisesti työhön vastaanottavan jäsenvaltion alueelle, kun tällaiset neuvottelut liittyvät kansalliseen asiayhteyteen, jolle on leimaa-antavaa sellaisten kaikenlaisten säännösten puuttuminen, jotka ovat riittävän täsmällisiä ja joista voidaan saada riittävän helposti selkoa, jotta ei tehtäisi tällaiselle yritykselle käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi määrittää, mitä velvollisuuksia sen on noudatettava vähimmäispalkan osalta.

(ks. 99 ja 107–111 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

5. EY 49 ja EY 50 artikla estävät sen, että jäsenvaltiossa ammattiliitoille asetettu kielto ryhtyä työtaistelutoimeen toisten osapuolten välillä tehdyn työehtosopimuksen kumoamiseksi tai muuttamiseksi edellyttää sitä, että toimi koskee työehtoja ja -oloja, joihin kansallista lakia sovelletaan suoraan. Tällainen kielto merkitsee näet vastanottavaan jäsenvaltioon työntekijöitä työhön lähettävien yritysten syrjintää siltä osin kuin siinä ei oteta huomioon – niiden sisällöstä riippumatta – työehtosopimuksia, jotka sitovat jo kyseisiä yrityksiä siinä jäsenvaltiossa, johon ne ovat sijoittautuneet, ja siinä kohdellaan niitä samalla tavalla kuin kansallisia yrityksiä, jotka eivät ole tehneet työehtosopimusta. Tällaista syrjintää ei voida perustella tavoitteella antaa ammattiliitoille mahdollisuus ryhtyä toimenpiteisiin, jotta kaikki kansallisilla työmarkkinoilla toimivat työnantajat soveltavat palkkoja ja muita työehtoja, jotka vastaavat kyseisessä jäsenvaltiossa tavanomaisesti sovellettuja työehtoja, eikä tavoitteella luoda vilpittömän kilpailun edellytykset samanlaisin ehdoin kansallisten työnantajien ja muista jäsenvaltioista tulevien elinkeinonharjoittajien välille. Yksikään näistä seikoista ei nimittäin merkitse EY 46 artiklassa, sovellettuna yhdessä EY 55 artiklan kanssa, tarkoitettua yleistä järjestystä tai turvallisuutta taikka kansanterveyttä koskevaa syytä.

(ks. 116 ja 118–120 kohta sekä tuomiolauselma)