ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
110.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Augstākā tiesan (Senāts) esittämiin kysymyksiin seuraavasti: 1) Julkisista ostotarjouksista 21.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/25/EY 5 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltioiden on yleensä säädettävä pakollisen ostotarjouksen vähimmäishinnaksi kyseisen säännöksen ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettu hinta. Tämä ei koske kyseisen säännöksen toisessa alakohdassa mainittujen tapausten kaltaisia tapauksia, joissa tarjouksen tekijän samoista arvopapereista tarjousta edeltävänä aikana, jonka kyseinen jäsenvaltio on määrittänyt, maksamaa korkeinta hintaa ei pidetä käypänä hintana, minkä arvioiminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä. Direktiivin 5 artiklan 4 kohdan ensimmäinen alakohta ei näin ollen ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa tällaisessa tapauksessa sovelletaan jotain muuta kuin kyseisessä säännöksessä mainittua hintaa, jos yhtäältä edellytykset, joiden täyttyessä tämän hinnan voidaan katsoa olevan muu kuin käypä hinta, ja toisaalta ne perusteet, joiden mukaisesti vaihtoehtoinen arvo määritetään, ovat riittävän selkeitä, täsmällisiä ja ennustettavia kansallisessa lainsäädännössä hyväksyttyjä tulkintamenetelmiä käytettäessä. a) Kohdeyhtiön arvopaperien ”epälikviditeetin” ei katsota olevan riittävän selkeä, täsmällinen ja ennustettava edellytys sille, että kyse on poikkeuksellisesta tapahtumasta, joka oikeuttaisi direktiivin 2004/25 5 artiklan 4 kohdan ensimmäiseen alakohtaan sisältyvästä säännöksestä poikkeamisen, jos lainsäädännössä ei ole selkeästi määritetty epälikvidiin arvopaperiin sovellettavia kaupankäyntivolyymeja ja ‑tiheyksiä. b) Direktiivin 2004/25 5 artiklan 4 kohdan ensimmäisestä alakohdasta poikkeavan käyvän hinnan määrittelyssä perusteena voidaan käyttää mitä tahansa rahoitusanalyysien laadinnassa yleisesti käytettyjä objektiivisia perusteita, joilla voidaan määrittää kohdeyhtiössä olevan osuuden todellinen taloudellinen arvo. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, ilmentääkö kansallista säännöstä soveltamalla saatu hinta tällaista arvoa. c) Arvostusperustetta ei kuitenkaan voida pitää riittävän selkeänä, täsmällisenä ja ennustettavana, jos sen soveltamiseksi säännöstä on rajoitettava teleologisesti tai jos säännös on jätettävä soveltamatta, koska se on unionin oikeuden vastainen. 2) Direktiivin 2004/25 5 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että kyseisellä säännöksellä on tarkoitus suojella tarjouksen tekijää ostotarjousmenettelyssä siltä, että sen olisi maksettava pakollisen ostotarjouksen yhteydessä käypää hintaa korkeampi hinta. 3) Unionin oikeus on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan tietynsuuruisesta vahingosta lähtien sovelletaan kiinteää 50 prosentin vähennystä, kun kyse on selvästi määritettävästä rahallisesta vahingosta, joka on aiheutunut yksityiselle välittömästi kausaalisesti siitä, että kyseinen jäsenvaltio on syyllistynyt yksityistä suojaavan unionin oikeuden säännöksen ilmeiseen rikkomiseen.
90.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Ondernemingsrechtbank Antwerpenin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: SEUT 102 artiklan toisen kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että tekijänoikeuksien yhteishallinnointiyhteisö, jolla on jossakin jäsenvaltiossa tosiasiallinen monopoli, ei käytä väärin määräävää markkina-asemaansa asettamalla kohtuuttomia hintoja pelkästään sillä perusteella, että sillä on tariffirakenne, jonka perusteella korvaukset, joita on maksettava luvasta käyttää kyseisen hallinnointiyhteisön teosvalikoimaan kuuluvia musiikkiteoksia niiden välittämiseksi yleisölle festivaalin yhteydessä, lasketaan soveltamalla lipunmyynnistä saatuihin tuloihin tai taiteilijoiden esiintymispalkkioihin varattuun budjettiin asteittain alenevaa osuutta ilman mahdollisuutta vähentää kuluja, jotka eivät suoraan liity kyseisen hallinnointiyhteisön suorittamaan palveluun, ja noudattamalla alennusjärjestelmää, joka perustuu kiinteään portaittaiseen asteikkoon, jonka avulla otetaan huomioon festivaalin aikana tosiasiallisesti esitettyjen musiikkiteosten osuus. Ei kuitenkaan ole poissuljettua, että tällaisen tariffirakenteen soveltaminen voi johtaa kohtuuttomien hintojen asettamiseen erityisesti siinä tapauksessa, että on olemassa toinen menetelmä, jolla on mahdollista tarkemmin yksilöidä ja määrällisesti ilmaista tosiasiallisesti esitetyt teokset, ja jos tällä menetelmällä voidaan saavuttaa sama hyväksyttävä päämäärä, joka on musiikin tekijöiden, säveltäjien ja kustantajien etujen suojaaminen, nostamatta kuitenkaan suhteettomasti sopimusten hallinnoinnista ja tekijänoikeudella suojattujen sävellysteosten käytön valvonnasta aiheutuvia kuluja. Kansallisen tuomioistuimen tehtäväksi jää ottaa huomioon kaikki sen tarkasteltavana olevalle tapaukselle ominaiset olosuhteet ja arvioida niiden perusteella, täyttyvätkö nämä edellytykset; jos tämän arvioinnin tulos on myöntävä, on lisäksi arvioitava, puhuvatko asetettujen korvausten kohtuuttomuuden puolesta muut seikat, kuten vertailu ostovoimapariteetilla korjattuihin muissa jäsenvaltioissa sovellettaviin tariffeihin, vertailu saman yhteishallinnointiyhteisön aiemmin soveltamiin korvauksiin tai vertailu kyseisen hallinnointiyhteisön muille suorituksille asettamiin hintoihin.
10.

Kyseisen direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jollei IV luvussa sekä 16 artiklassa säädetyistä edellytyksistä muuta johdu, jäsenvaltioiden on sallittava tämän direktiivin nojalla seuraavien perheenjäsenten maahantulo ja maassaoleskelu: a) perheenkokoajan aviopuoliso; b) perheenkokoajan ja hänen aviopuolisonsa alaikäiset lapset, mukaan luettuina lapset, jotka on adoptoitu asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen päätöksen tai sellaisen päätöksen mukaisesti, joka on kyseisen jäsenvaltion kansainvälisten velvoitteiden vuoksi täytäntöönpanokelpoinen ilman eri toimenpiteitä tai joka tunnustetaan kansainvälisten velvoitteiden mukaisesti; c) alaikäiset lapset, mukaan luettuina perheenkokoajan adoptoimat lapset, jos perheenkokoaja on näiden huoltaja ja lapset ovat hänen huollettavanaan. Jäsenvaltiot voivat myöntää luvan perheenyhdistämiseen myös silloin, kun kyseessä on yhteishuoltajuus, jos toinen vanhemmista antaa siihen suostumuksensa; d) alaikäiset lapset, mukaan luettuina perheenkokoajan aviopuolison adoptoimat lapset, jos aviopuoliso on näiden huoltaja ja lapset ovat hänen huollettavanaan. Jäsenvaltiot voivat myöntää luvan perheenyhdistämiseen myös silloin, kun kyseessä on yhteishuoltajuus, jos toinen vanhemmista antaa siihen suostumuksensa. – – 6. Jäsenvaltiot voivat poikkeuksellisesti vaatia, että alaikäisten lasten perheenyhdistämistä koskevat hakemukset on toimitettava ennen kuin lapsi on täyttänyt viisitoista vuotta, kuten tämän direktiivin täytäntöönpanopäivänä jäsenvaltiossa voimassa olevassa lainsäädännössä määrätään. Jos hakemus tehdään lapsen jo täytettyä viisitoista vuotta, jäsenvaltiot, jotka päättävät soveltaa tätä poikkeusta, sallivat tällaisten lasten maahantulon ja maassaoleskelun muulla kuin perheenyhdistämisen perusteella.”
27.

Kun tarkastellaan toiseksi internetyhteyspalveluja, myös niitä olisi pidettävä puitedirektiivin 2 artiklan c alakohdassa tarkoitettuina sähköisinä viestintäpalveluina. Tämä johtuu siitä, että saman artiklan a alakohdassa säädetään, että kiinteitä maanpäällisiä verkkoja, joilla voidaan siirtää signaaleja, ”mukaan luettuna Internet”, on pidettävä kyseisessä direktiivissä tarkoitettuina sähköisinä viestintäverkkoina. Lisäksi puitedirektiivin johdanto-osan kymmenennen perustelukappaleen viimeisen virkkeen mukaan ”Internet-yhteys” on sähköinen viestintäpalvelu. Lisäksi asetuksen (EU) 2015/2120 ( 7 ) 2 artiklan toisen kohdan 2 alakohdan määritelmän mukaan ”internetyhteyspalvelulla” tarkoitetaan ”yleisesti saatavilla olevaa sähköistä viestintäpalvelua, joka tarjoaa yhteyden internetiin”, ( 8 ) kun otetaan huomioon, että puitedirektiivin 2 artiklan c alakohdassa olevaa sähköisten viestintäpalvelujen määritelmää sovelletaan asetuksessa 2015/2120. ( 9 ) On myös huomautettava, että direktiivissä (EU) 2018/1972, ( 10 ) jolla kumottiin ja korvattiin muun muassa puite- ja valtuutusdirektiivit, selvennetään, että sähköinen viestintäpalvelu ”sisältää” erityisesti ”’internetyhteyspalvelun’, sellaisena kuin se on määritelty asetuksen (EU) 2015/2120 2 artiklan toisen kohdan 2 alakohdassa”.
48.

Lähtökohtaisesti on niin, että jotta perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan mukainen tuomioistuinvalvonta on tehokasta, tämä valvonta edellyttää täyttä tuomiovaltaa ainakin yhdessä oikeusasteessa. ( 20 ) Tällaisen ”tuomioistuimen” harjoittama valvonta saattaa olla rajoitettu koskemaan esimerkiksi vain oikeudellisia kysymyksiä. ( 21 ) Siinä tapauksessa hallintoviranomaisen, joka on toimivaltainen tekemään kyseessä olevan päätöksen, itsensä on täytettävä kaikki perusoikeuskirjan 47 artiklassa tarkoitetun ”tuomioistuimen” edellytykset. ( 22 ) Siten tavalla tai toisella on oltava ainakin yksi täysin riippumaton taho, jota voidaan pitää perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettuna ”tuomioistuimena” ja jolla on oikeus arvioida asiaa täyttä tuomiovaltaa käyttäen, toisin sanoen sekä oikeus- että tosiseikkakysymysten osalta.
31.

Palautan mieliin, että SEUT 108 artiklassa tarkoitetussa valvontamenettelyssä on erotettava toisistaan kaksi vaihetta. Yhtäältä on SEUT 108 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu alustava tutkintavaihe, jonka aikana komissio muodostaa ensimmäisen näkemyksen kyseisen tuen soveltuvuudesta sisämarkkinoille. Toisaalta on SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu muodollinen tutkintamenettely, jossa komissio saa täydelliset tiedot kaikista asiaan liittyvistä seikoista. EUT-sopimuksen mukaan komissio on vasta tässä viimeksi mainitussa menettelyssä velvollinen kehottamaan niitä, joita asia koskee, eli asianomaisia osapuolia esittämään huomautuksensa. ( 7 )
1)

Yhteisen maatalouspolitiikan tukijärjestelmissä viljelijöille myönnettäviä suoria tukia koskevista säännöistä ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 637/2008 ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 73/2009 kumoamisesta 17.12.2013 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EU) N:o 1307/2013 ja maataloustuotteiden yhteisestä markkinajärjestelystä ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 922/72, (ETY) N:o 234/79, (EY) N:o 1037/2001 ja (EY) N:o 1234/2007 kumoamisesta 17.12.2013 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EU) N:o 1308/2013 ei sovelleta kannabidioliöljyyn;
158.

Ensinnäkin mielestäni on suhteetonta, että rajaksi, jonka ylittyessä ulkomailta saadun tuen ilmoittamisvelvollisuus on täytettävä, on vahvistettu 500000 HUF. Se on kohtuuttoman matala kynnysarvo, kun kyse on velvollisuudesta, joka edellä esitetyistä syistä vaarantaa vakavasti yhdistymisvapauden sekä yksityiselämän ja henkilötietojen suojaa koskevien oikeuksien käyttämisen, koska ilmoitetut tiedot on julkistettava.
1)

Kun osakeyhtiö ostaa pysyvää rahoitusomaisuutta, jonka hinta on sovittu maksettavaksi erissä pitkällä aikavälillä ilman korkoja yhtiömuodoltaan tietynlaisten yhtiöiden tilinpäätöksistä [SEUT 50 artiklan 2 kohdan g alakohdan] nojalla 25.6.1978 annetun neljännen neuvoston direktiivin 78/660 2 artiklan 3–5 kohdassa vahvistettu oikean ja riittävän kuvan periaate ei estä kyseisen direktiivin 31 artiklan 1 kohdan c alakohdan ja 32 artiklan periaatteet huomioon ottaen käyttämästä kirjanpitomenetelmää, jossa tuloslaskelmaan merkitään kuluksi kyseiseen ostoon liittyvään yli vuoden pituiseen korottomaan velkaan liittyvä diskonttaus ja taseen vastaaviin omaisuuden hankintahinta, josta on vähennetty kyseinen diskonttaus, kun kyseistä hankintaa on pidettävä todellisuudessa monitahoisena liiketoimena, joka käsittää yhtäältä varsinaisen pysyvän rahoitusomaisuuden oston ja toisaalta luottoliiketoimen – vaikkakin implisiittisen. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava, onko asia todella näin, tekemällä tapauskohtainen arviointi käsiteltäväkseen saatetun asian tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen tutkimisen perusteella.
Asetuksen 10 artiklassa (Tuote-eritelmän muutoksia koskevat menettelyvaatimukset) säädetään seuraavaa:

”1. Suojatun alkuperänimityksen tai suojatun maantieteellisen merkinnän tuote-eritelmän muun kuin vähäisen muutoksen hyväksymistä koskeva hakemus on laadittava liitteessä V olevan mallin mukaisesti. Kyseiset hakemukset on tehtävä asetuksen (EU) N:o 1151/2012 8 artiklassa säädettyjen vaatimusten mukaisesti. Muutettu yhtenäinen asiakirja on laadittava tämän asetuksen liitteessä I esitetyn mallin mukaisesti. Muutetussa yhtenäisessä asiakirjassa olevan tuote-eritelmän julkaisuviitteen on johdettava päivitettyyn tuote-eritelmään sellaisena kuin sitä on ehdotettu.

– –

2. Asetuksen (EU) N:o 1151/2012 53 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettu vähäisen muutoksen hyväksymistä koskeva hakemus on laadittava tämän asetuksen liitteessä VII esitetyn mallin mukaisesti.

Hakemukseen, joka koskee suojatun alkuperänimityksen tai suojatun maantieteellisen merkinnän vähäisen muutoksen hyväksymistä, on liitettävä mahdollisesti muutettu päivitetty yhtenäinen asiakirja, joka on laadittava liitteessä I olevan mallin mukaisesti. Muutetussa yhtenäisessä asiakirjassa olevan tuote-eritelmän julkaisuviitteen on johdettava päivitettyyn tuote-eritelmään sellaisena kuin sitä on ehdotettu.

Kun kyseessä on unionista peräisin oleva hakemus, jäsenvaltion on sisällytettävä siihen ilmoitus siitä, että se katsoo hakemuksen olevan asetuksen (EU) N:o 1151/2012 edellytysten ja sen nojalla annettujen säännösten mukainen, sekä päivitetyn tuote-eritelmän julkaisuviite – – Kun kyseessä on vähäistä muutosta koskeva hakemus delegoidun asetuksen (EU) N:o 664/2014 6 artiklan 2 kohdan viidennessä alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa, jäsenvaltiosta peräisin olevassa hakemuksessa on oltava päivitetyn tuote-eritelmän julkaisuviite ja kolmannesta maasta peräisin olevassa hakemuksessa on oltava päivitetty tuote-eritelmä.

– –”
84.

Mielestäni tämän perustelun osoittavat virheelliseksi tuomio Cobelfret ja määräys KBC, joissa tulkittiin direktiivin 90/435 4 artiklan 1 kohdasta johtuvia velvoitteita niiden vaikutusten pohjalta, joita pääasian kohteena olevan kaltaisella kansallisella lainsäädännöllä voi vastaavasti olla asianomaisen emoyhtiön siirrettävissä olevien tappioiden pienentymiselle, joka on omiaan johtamaan tytäryhtiön seuraavina vuosina saamien osinkojen välilliseen verottamiseen. ( 64 ) Näin ollen näissä ratkaisuissa on rinnastettu ”tappioiden menettäminen” välilliseen ”voiton verotukseen” eli niissä on siten valittu ”taloudellinen” lähestymistapa, joka on tällä direktiivillä tavoitellun päämäärän mukainen, ( 65 ) sillä siitä, että siirretyt tappiot eivät ole enää käytettävissä tulevien verotettavien voiton kuittaamiseen, seuraa, että tämä saattaa aiheuttaa tällaisten osinkojen kaksinkertaisen verotuksen. Mielestäni on nimenomaan omaksuttava samankaltainen lähestymistapa nyt käsiteltävässä asiassa, kuten edellä olen esittänyt. ( 66 )
127.

Edellä esitetyt näkökohdat huomioon ottaen ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalenin ja Landgericht Kölnin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 3821/85 ja (EY) N:o 2135/98 muuttamisesta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3820/85 kumoamisesta 15.3.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 561/2006, sellaisena kuin se on muutettuna 4.2.2014 annetulla parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 165/2014, 13 artiklan 1 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että sitä voidaan soveltaa yleispalvelun tarjoajan ajoneuvoihin tai ajoneuvoyhdistelmiin ainoastaan, jos niillä kuljetetaan vain ja yksinomaan yleispalveluun kuuluvia lähetyksiä. 2) Kuljetusalan työntekijöistä annetun lain täytäntöönpanosta annetun asetuksen (Verordnung zur Durchführung des Fahrpersonalgesetzes) 18 §:n 1 momentin 4 kohtaa on tulkittava unionin oikeuden perusteella silloin, kun se koskee ajoneuvoja tai ajoneuvoyhdistelmiä, joiden suurin sallittu massa on yli 2,8 tonnia mutta alle 3,5 tonnia ja jotka eivät siis lähtökohtaisesti kuulu asetuksen N:o 561/2006, sellaisena kuin se on muutettuna 4.2.2014 annetulla parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 165/2014, soveltamisalaan. 3) Lähetys, johon liittyy lisäpalveluja – esimerkiksi lähetysten nouto vahvistetulla aikavälillä tai ilman, iän visuaalinen tarkistaminen, postiennakko, vastaanottaja maksaa 31,5 kilogrammaan asti, edelleen lähettäminen, ennakko-ohjeet, jos vastaanottajaa ei tavoiteta, toivotun viikonpäivän vahvistaminen, toivotun kellonajan vahvistaminen – ei yhteisön postipalvelujen sisämarkkinoiden kehittämistä ja palvelun laadun parantamista koskevista yhteisistä säännöistä 15.12.1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/67/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 20.2.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2008/6/EY, nojalla kuulu yleispalveluun eikä sitä näin ollen pidä katsoa lähetyksen toimittamiseksi yleispalvelussa sovellettaessa asetuksen N:o 561/2006, sellaisena kuin se on muutettuna 4.2.2014 annetulla parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 165/2014, 13 artiklan 1 kohdan d alakohdassa säädettyä poikkeusta
12.

Vaikka edellä mainitun oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuin lähtökohtaisesti kieltäytyy vastaamasta pääasian asianosaisten tai muiden osapuolten esittämiin lisäkysymyksiin, oikeuskäytännössä on kuitenkin suuntaus, jossa on suosittu päinvastaista ratkaisua, jossa etusija annetaan kansallisen tuomioistuimen määrittelemistä ennakkoratkaisupyynnön rajoista huolimatta sille vaatimukselle, että on annettava vastaus, josta on hyötyä pääasian ratkaisemisen kannalta. ( 14 ) Unionin tuomioistuin on tämän vuoksi lukuisia kertoja joutunut ottamaan huomioon sellaisia unionin oikeuden normeja, joihin kansallinen tuomioistuin ei ollut ennakkoratkaisukysymyksessään viitannut, ( 15 ) erityisesti tosiseikkojen ja asian käsittelyn aikana esitettyjen väitteiden perusteella, ( 16 ) tai jopa muotoilemaan sille esitetyt kysymykset uudelleen ottaakseen unionin oikeuden tulkinnassa huomioon yhden tai useamman sellaisen säännöksen, johon asianosainen tai osapuoli on viitannut tai jonka se on omasta aloitteestaan nostanut esiin. ( 17 ) Unionin tuomioistuin on lisäksi todennut, että sen on poimittava kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyyntöpäätöksen perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon riidan kohde, ( 18 ) myös silloin, kun vastaus näin käsiteltäväksi otettuun lisäkysymykseen voi tehdä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämistä kysymyksistä tarkoituksettomia ( 19 ) tai kun kysymys on implisiittisesti tai nimenomaisesti ratkaistu pääasian asianosaisten välisen oikeusriidan aiemmassa vaiheessa. ( 20 )
7.

Verokoodeksista annetun lain täytäntöönpanosäännösten hyväksymisestä 22.1.2004 annetun Romanian valtioneuvoston päätöksen nro 44/2004 (Hotărârea Guvernului României nr. 44/2004 pentru aprobarea Normelor metodologice de aplicare a Legii nr. 571/2003 privind Codul fiscal) säännöksissä säädetään seuraavaa: ”175 § 5. (1) Muihin kuin [verokoodeksista annetun lain] 175 §:n 3 momentissa tarkoitettuihin energiatuotteisiin sovelletaan valmisteveroa seuraavissa tapauksissa: a) tuotteet on valmistettu käytettäviksi lämmityspolttoaineena tai moottoripolttoaineena b) tuotteet myydään lämmityspolttoaineena tai moottoripolttoaineena c) tuotteet käytetään lämmityspolttoaineena tai moottoripolttoaineena (2) Talouden toimijan, joka on yhdessä edellä 1 momentissa tarkoitetuista tilanteista, on ennen energiatuotteiden tuotantoa, myyntiä tai kulutusta tehtävä Ministerul Finanțelor Publice – Comisia con atribuții în autorizarea antrepozitelor fiscalille (valtiovarainministeriön alainen verotonta varastoa koskevien lupien myöntämisestä vastaava elin, Romania) hakemus edellä mainittujen tuotteiden luokittelemiseksi valmisteverotusta varten. Hakemukseen on liitettävä tähän valtuutetun laboratorion laatima selvitys asianomaisen tuotteen tuoteanalyysistä, Autoritatea Naţionala a Vămilorin (valtion keskustulliviranomainen) laatima tuotteen tariffiluokitus sekä Ministerul Economiei si Comerţuluin (talous- ja kauppaministeriö) lausunto kyseisten tuotteiden rinnastamisesta sellaiseen vastaavaan tuotteeseen, jonka valmistevero on vahvistettu. – – (4) Tuotteista, – – joiden osalta talouden toimija ei noudata edellä 2 ja 3 momentissa tarkoitettuja velvollisuuksiaan, on maksettava lyijypitoiselle bensiinille vahvistettu valmistevero, kun kyse on moottoripolttoaineista ja niiden lisäaineista, ja dieselöljylle vahvistettu valmistevero, kun kyse on lämmityspolttoaineista.”
26.

Liettuan syyttäjäviranomainen on saatujen tietojen mukaisesti riippumaton, kun se organisoi ja johtaa rikostutkintaa tai huolehtii syytetoimista, mutta ei silloin, kun kyse on oikeusjärjestyksen eheyden turvaamisesta sellaisenaan. Sen riippumattomuus palvelee sille annettua tehtävää, jonka suorittamisen on tapahduttava oikeusjärjestyksen puitteissa siinä tätä varten annettuja keinoja käyttäen. Oikeusjärjestys on siis sille keino tavoitteen saavuttamiseksi.
44.

Tämä toteamus on jossain määrin yllättävä. Vaikka voidaankin myöntää auliisti, että 8 artiklassa jätetään jäsenvaltioille huomattavaa harkintavaltaa sen menetelmän osalta, joka tätä suojaa varten on otettava käyttöön, kyseinen säännös on kuitenkin hyvin selvä tosiasiallisesti annettavan suojan tason osalta. Joka tapauksessa siitä, että jäsenvaltiolle on annettu tietyssä direktiivissä laaja harkintavalta, seuraa tavallisesti, että jäsenvaltio voi vapautua vastuustaan osoittamalla, että se on toteuttanut kaikki toimenpiteet, joita siltä voidaan kohtuudella edellyttää kyseisen velvoitteen täyttämiseksi. ( 10 ) Minun on kuitenkin tunnustettava, ettei tiedossani ole muita tapauksia, joissa harkintavalta päättää tietyn tavoitteen saavuttamiseksi käytettävistä keinoista on johtanut sen tunnustamiseen, että tämä tavoite on saavutettava ainoastaan osittain, tai joissa jäsenvaltion on katsottu noudattaneen velvollisuuttaan saavuttaa tällainen tavoite viittaamalla johonkin melko epämääräiseen kompromissiin, yksinkertaisesti sen harkintavallan laajuuden vuoksi, joka sille on annettu asiaa koskevassa lainsäädäntötoimenpiteessä.
76.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Augstākā tiesan esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Jos maahantuotujen tavaroiden tullausarvo määritetään niiden luonteesta riippumatta yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 30 artiklan 2 kohdan b alakohdan ja tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 151 artiklan 4 kohdan mukaisesti, samankaltaisten tavaroiden yksilöimiseksi tulliviranomaisten on tarkasteltava ensisijaisesti sitä, täyttävätkö tavarat samat tehtävät ja ovatko ne kaupallisesti vaihdettavissa. Tätä tarkoitusta varten on tehtävä yksityiskohtainen arviointi, joka riippuu kyseessä olevien tavaroiden erityisluonteesta ja jossa otetaan huomioon tällaisten tavaroiden kaikki ne osat, jotka voivat vaikuttaa niiden taloudelliseen arvoon. Määritettäessä maahantuotujen tavaroiden tullausarvoa asetuksen N:o 2913/92 30 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaisesti on sovellettava tiukasti asetuksen N:o 2454/93 152 artiklan 1 kohdassa säädettyä 90 päivän määräaikaa. Määritettäessä maahantuotujen tavaroiden tullausarvoa asetuksen N:o 2913/92 30 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaisesti ei voida ottaa huomioon annettuja alennuksia, joiden mukaisesti tavaroiden todellinen myyntihinta on määräytynyt.
21.

Tribunal Supremo lisää, että kuljettamisesta aiheutuvasta riskistä omaksumansa laajan tulkinnan mukaisesti se on katsonut, että pakollinen liikennevakuutus kattoi tapauksen, jossa ajoneuvo on pysähdyksissä tai sen moottori on sammutettuna, mikäli vahingolla on yhteys ajoneuvon liikennevälineenä käyttämiseen, sekä tapauksen, jossa ajoneuvo syttyi tuleen kesken matkan.