ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Wasserrechtsgesetzin (vesilaki), sellaisena kuin sitä sovelletaan käsiteltävässä asiassa (jäljempänä WRG), 21 a §:ssä säädetään seuraavaa: ”1) Mikäli luvan myöntämisen jälkeen, erityisesti kun on otettu huomioon tilanteen kartoituksen tulokset (55 d §), ilmenee, ettei yleisiä etuja (105 §) ole lupapäätöksessä tai muissa säännöksissä ilmoitettujen edellytysten ja sääntöjen noudattamisesta huolimatta riittävästi suojattu, viranomaisen on, jollei 52 §:n 2 momentin toisesta virkkeestä muuta johdu, asetettava tämän suojan saavuttamiseksi nykytekniikan tasoa vastaavia muita tai tarpeellisia edellytyksiä (12 a §), vahvistettava mukauttamistavoitteita ja määrättävä vastaavien mukauttamista koskevien hankeasiakirjojen esittämisestä, rajoitettava tilapäisesti tai jatkuvasti veden käytön tyyppiä ja määrää tai kiellettävä tilapäisesti tai jatkuvasti veden käyttö. 2) Viranomaisen on myönnettävä kohtuulliset määräajat 1 momentissa mainittujen määräysten täytäntöön panemiseksi ja vaadittavien mukauttamistoimenpiteiden suunnittelemiseksi ja niitä koskevien hankeasiakirjojen esittämiseksi; hankeasiakirjojen tarpeellisen sisällön osalta sovelletaan 103 §:ää. Näitä määräaikoja on pidennettävä, jos asianomainen osoittaa, ettei hän voi noudattaa määräaikaa ilman omaa syytään. Ajoissa esitetty pidennyspyyntö lykkää määräaikaa. Jos määräaika päättyy tuloksetta, sovelletaan soveltuvin osin 27 §:n 4 momenttia. 3) Viranomainen ei voi määrätä 1 momentissa tarkoitetuista toimenpiteistä, jos ne ovat kohtuuttomia. Tältä osin sovelletaan seuraavia periaatteita: a) näiden toimenpiteiden toteuttamiseen liittyvät rasitteet eivät saa olla suhteettomia niillä tavoiteltuun päämäärään nähden, jolloin on otettava huomioon vedenkäytöstä aiheutuvien vaikutusten ja haittojen tyyppi, määrä ja vaarallisuus sekä veden käytön ajallinen kesto, taloudellisuus ja tekninen erikoispiirre b) jos olemassa oleville oikeuksille aiheutuu haittaa, on valittava keino, joka on vähiten rajoittava tavoitellun päämäärän kannalta c) eri toimenpiteitä voidaan määrätä peräkkäin. – – 4) Kun on olemassa hyväksytty ennallistamissuunnitelma (92 §) tai ennallistamisohjelma (33 d §), 1 momentissa mainitut toimenpiteet eivät saa ylittää sitä, mitä tässä suunnitelmassa tai ohjelmassa todetaan. 5) 1–4 momenttia sovelletaan soveltuvin osin tämän liittovaltion lain säännöksissä tarkoitettuihin muihin laitoksiin ja lupiin.”
4

Saman asetuksen 4 artiklan, jonka otsikko on ”Aikatauluneuvoja ja koordinaattori”, sanamuoto on seuraava: ”1. Kuultuaan lentoasemaa säännöllisesti käyttäviä lentoliikenteen harjoittajia, niitä edustavia järjestöjä ja lentoaseman hallintoelintä ja koordinointikomiteaa, jos tällainen komitea on olemassa, – – koordinoidusta lentoasemasta vastaavan jäsenvaltion on varmistettava, että – – lentoaseman koordinaattoriksi nimetään pätevä luonnollinen tai oikeushenkilö. Sama – – koordinaattori voidaan nimetä useammalle kuin yhdelle lentoasemalle. 2. – – koordinoidusta lentoasemasta vastaavan jäsenvaltion on varmistettava, että – – b) koordinaattorin riippumattomuus koordinoidulla lentoasemalla erottamalla koordinaattori toiminnallisesti kaikista yksittäisistä osapuolista, joita asia koskee. Koordinointitoiminnan rahoitusjärjestelmän on oltava sellainen, että se takaa koordinaattorin riippumattoman aseman. c) koordinaattori toimii tämän asetuksen nojalla puolueettomasti, syrjimättömästi ja avoimesti. – – 5. Ainoastaan koordinaattori vastaa lähtö- ja saapumisaikojen jakamisesta. Koordinaattorin on jaettava lähtö- ja saapumisajat tämän asetuksen säännösten mukaisesti ja huolehdittava siitä, että lähtö- ja saapumisaikoja voidaan kiireellisissä tapauksissa jakaa myös virka-ajan ulkopuolella. 6. – – Koordinaattorin on valvottava, että lentoliikenteen harjoittajat noudattavat toiminnassaan heille jaettuja lähtö- ja saapumisaikoja. Nämä vaatimustenmukaisuuden tarkistukset suoritetaan yhteistyössä lentoaseman hallintoelimen ja lennonjohtoviranomaisten kanssa ja niissä on otettava huomioon aika ja muut asiaankuuluvat kyseistä lentoasemaa koskevat parametrit. – – – – 8. Koordinaattorin on toimitettava pyynnöstä kohtuullisessa määräajassa ja korvauksetta niiden saataville, joita asia koskee, erityisesti koordinointikomitean jäsenten tai tarkkailijoiden saataville, seuraavat tiedot joko kirjallisina tai muussa helppokäyttöisessä muodossa: a) kaikkien lentoasemaa käyttävien lentoliikenteen harjoittajien vakiintuneet lähtö- ja saapumisajat yhtiöittäin ja aikajärjestyksessä; b) kaikkien lentoliikenteen harjoittajien pyytämät lähtö- ja saapumisajat (alustavat hakemukset) liikenteenharjoittajittain ja aikajärjestyksessä; c) kaikille lentoliikenteen harjoittajille jaetut lähtö- ja saapumisajat sekä jäljellä olevat hakemukset lueteltuina yksitellen liikenteenharjoittajittain ja aikajärjestyksessä; d) jäljellä olevat lähtö- ja saapumisajat; e) täydelliset ja yksityiskohtaiset tiedot jakamisessa käytetyistä perusteista.”
8

Kyseisen direktiivin 13 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden lainsäädännössä on järjestettävä riittävä suoja sulautumiseen osallistuvien yhtiöiden velkojille, joiden saatavat ovat syntyneet ennen sulautumissuunnitelman julkaisemista, mutta eivät ole erääntyneet ennen sitä. 2. Tätä varten jäsenvaltioiden on lainsäädännössään säädettävä ainakin, että tällaisilla velkojilla on oikeus saada riittävät takeet, jos tällainen suoja on sulautumiseen osallistuvien yhtiöiden rahoitusaseman vuoksi tarpeen eikä niillä vielä ole tällaisia takeita. Jäsenvaltioiden on säädettävä 1 kohdassa ja tämän kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun suojan edellytyksistä. Jäsenvaltioiden on joka tapauksessa varmistettava, että velkojilla on valtuudet hakea asianmukaisilta hallinto- tai oikeusviranomaisilta riittäviä takeita edellyttäen, että velkojat voivat uskottavalla tavalla osoittaa, että niiden saatavat ovat sulautumisen vuoksi vaarassa jäädä saamatta eikä kyseiseltä yhtiöltä ole saatu riittäviä takeita. 3. Vastaanottavan ja sulautuvan yhtiön velkojien suoja voi olla erilainen.”
6

Hallinnollisesta yhteistyöstä verotuksen alalla ja direktiivin 77/799/ETY kumoamisesta 15.2.2011 annetun neuvoston direktiivin 2011/16/EU (EUVL L 64, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 9.12.2014 annetulla neuvoston direktiivillä 2014/107/EU (EUVL L 359, s. 1) (jäljempänä direktiivi 2011/16), 8 artiklan 3 a kohdassa säädetään seuraavaa: ”Kunkin jäsenvaltion on toteutettava tarvittavat toimenpiteet, joilla sen Raportoivia finanssilaitoksia vaaditaan ottamaan käyttöön liitteissä I ja II olevat tietojenvaihto- ja huolellisuussäännöt ja varmistettava niiden tehokas täytäntöönpano ja noudattaminen liitteessä I olevan IX jakson mukaisesti. Liitteisiin I ja II sisältyvien sovellettavien tietojenvaihto- ja huolellisuussääntöjen mukaisesti kunkin jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on automaattisella tietojenvaihdolla ilmoitettava 6 kohdan b alakohdassa vahvistetussa määräajassa toisen jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle seuraavat tiedot Raportoitavaa tiliä koskevista verokausista 1 päivästä tammikuuta 2016: a) kunkin sellaisen Raportoitavan henkilön nimi, osoite, verotunniste(et) ja syntymäaika- ja paikka (jos kyseessä on luonnollinen henkilö), joka on Tilinhaltija, ja jos kyseessä on Yksikkö, joka on Tilinhaltija ja jossa liitteissä esitettyjen huolellisuussääntöjen soveltamisen jälkeen tunnistetaan olevan yksi tai useampi Kontrolloiva henkilö, joka on Raportoitava henkilö, tämän Yksikön ja jokaisen Raportoitavan henkilön nimi, osoite ja verotunniste(et) sekä jokaisen Raportoitavan henkilön syntymäaika ja ‑paikka b) tilinumero (tai sen puuttuessa sitä tehtävältään vastaava tieto) c) Raportoivan finanssilaitoksen nimi ja tunnistenumero (jos sellainen on) d) tilin saldo tai arvo (mukaan lukien Käteisarvovakuutussopimuksen tai Elinkorkosopimuksen osalta Käteisarvo tai takaisinostoarvo) kyseisen kalenterivuoden tai muun asianmukaisen raportointijakson lopussa, tai jos tili suljettiin tällaisen vuoden tai kauden aikana, tilin sulkeminen; – –”
27

Tästä on heti aluksi muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa tarkoitetussa menettelyssä, joka perustuu kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, yksinomaan kansallinen tuomioistuin on toimivaltainen toteamaan sen ratkaistavaksi saatetun riita-asian tosiseikat ja arvioimaan niitä sekä tulkitsemaan ja soveltamaan kansallista lainsäädäntöä. Samalla tavoin yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, ovatko sen unionin tuomioistuimelle esittämät kysymykset tarpeellisia ja onko niillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on siten lähtökohtaisesti vastattava niihin (tuomio Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
1)

Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna 20.9.2007 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1214/2007, olevan yhdistetyn nimikkeistön yleisten tulkintasääntöjen 3 säännön b alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevien kaltaisia tavaroita, jotka on esitetty tullattaviksi erillisissä pakkauksissa ja pakattu samaan pakkaukseen vasta tullauksen jälkeen, voidaan kuitenkin pitää tässä yleisessä tulkintasäännössä ”vähittäismyyntiä varten sarjoiksi pakattuina tavaroina” ja siten yhteen ja samaan tullinimikkeeseen kuuluvina, mikäli muiden objektiivisten seikkojen perusteella käy ilmi, että kyseiset tavarat kuuluvat yhteen ja että ne on tarkoitettu tarjottaviksi sellaisinaan vähittäiskaupassa, mikä kansallisen tuomioistuimen on arvioitava.
30

CPAS, Fedasil, Belgian hallitus ja Euroopan komissio väittävät, että ennakkoratkaisukysymys on jätettävä tutkimatta. Niiden mielestä nimittäin siitä, että Conseil du contentieux des étrangers’ssa ja Conseil d’État’ssa käytävää menettelyä koskevista erinäisistä säännöksistä 10.4.2014 annettu laki (loi portant dispositions diverses concernant la procédure devant le Conseil du contentieux des étrangers et devant le Conseil d’État, jäljempänä 10.4.2014 annettu laki), jolla on muutettu 15.12.1980 annettua lakia, tuli voimaan 31.5.2014 eli sen jälkeen, kun unionin tuomioistuin oli ottanut vastaan nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön, on seurannut lain 26 §:ssä säädettyjen siirtymäsäännösten perusteella, että kanteella, jonka Tall on nostanut jälkimmäisen turvapaikkahakemuksensa tutkimatta jättämisestä tehdystä päätöksestä, on lykkäävä vaikutus ja että Tallilla on oikeus aineelliseen apuun kanteen käsittelyn aikana.
4

Tämän direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus välittää yleisölle teoksia ja oikeus saattaa muu aineisto yleisön saataviin”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että tekijöillä on yksinoikeus sallia tai kieltää teostensa langallinen tai langaton välittäminen yleisölle, mukaan lukien teosten saattaminen yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada teokset saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana. – – 3. Edellä 1 ja 2 kohdassa mainitut oikeudet eivät sammu tässä artiklassa säädetyllä tavalla tapahtuvan yleisölle välittämisen tai yleisön saataviin saattamisen yhteydessä.”
2

Yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 (EUVL L 78, s. 1) 8 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Aikaisemman tavaramerkin haltijan vastustuksesta tavaramerkkiä ei rekisteröidä: – – b) jos sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi, samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, sen alueen yleisön keskuudessa, jolla aikaisempi tavaramerkki on suojattu, on sekaannusvaara, joka sisältää vaaran tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Edellä 1 kohdassa ’aikaisemmalla tavaramerkillä’ tarkoitetaan: a) tavaramerkkejä, joiden rekisteröintihakemus on tehty ennen yhteisön tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekopäivää, ottaen tarvittaessa huomioon vaatimukset niiden etuoikeudesta, ja jotka kuuluvat seuraaviin ryhmiin: i) yhteisön tavaramerkit, ii) jäsenvaltiossa rekisteröidyt tavaramerkit tai Belgian, Luxemburgin ja Alankomaiden osalta Beneluxin teollisoikeuksien virastossa rekisteröidyt tavaramerkit, – – – – 5. Jos aikaisempi yhteisön tavaramerkki on yhteisössä laajalti tunnettu ja aikaisempi kansallinen tavaramerkki on kyseisessä jäsenvaltiossa laajalti tunnettu, 2 kohdassa tarkoitetun aikaisemman tavaramerkin haltijan vastustuksesta tavaramerkkiä ei myöskään rekisteröidä, jos se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi tavaramerkki ja se rekisteröitäisiin sellaisia tavaroita tai palveluja varten, jotka eivät tosin ole samankaltaisia kuin tavarat tai palvelut, joita varten aikaisempi tavaramerkki on rekisteröity, mutta joiden osalta rekisteröitävän tavaramerkin käyttäminen ilman perusteltua syytä merkitsisi aikaisemman tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettua hyväksikäyttöä taikka olisi niille haitaksi.”
24

Tässä tilanteessa Bundesfinanzhof (liittovaltion veroasioita käsittelevä tuomioistuin) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko silloin, kun jäsenvaltiossa (kotimaassa) asuvalla henkilöllä on oikeus lapsilisään lapsista, jotka asuvat toisessa jäsenvaltiossa (ulkomailla) hänestä erillään asuvan aviopuolison luona, sovellettava asetuksen N:o 987/2009 60 artiklan 1 kohdan toista virkettä sillä seurauksella, että fiktio, jonka mukaan sovellettaessa asetuksen N:o 883/2004 67 ja 68 artiklaa on otettava huomioon koko perheen tilanne, ikään kuin kaikkiin kyseessä oleviin henkilöihin sovellettaisiin – erityisesti kun on kyse oikeudesta vaatia tällaisia etuuksia – asianomaisen jäsenvaltion lainsäädäntöä ja ikään kuin he asuisivat siellä, johtaa siihen, että oikeus lapsilisään on yksinomaan toisessa jäsenvaltiossa (ulkomailla) asuvalla vanhemmalla, koska ensin mainitun jäsenvaltion (kotimaan) lainsäädännössä säädetään, että silloin kun lapsilisään oikeutettuja on useita, etuudensaaja on se vanhempi, joka on ottanut lapsen asumaan talouteensa? 2) Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: onko ensimmäisessä kysymyksessä esitetyn tilanteen osalta tulkittava asetuksen N:o 987/2009 60 artiklan 1 kohdan kolmatta virkettä siten, että jäsenvaltiossa (kotimaassa) asuvalla vanhemmalla on kansallisen lainsäädännön mukaan oikeus lapsilisään, koska toisessa jäsenvaltiossa (ulkomailla) asuva toinen vanhempi ei ole hakenut lapsilisää? 3) Mikäli toiseen kysymykseen on ensimmäisessä kysymyksessä esitetyn tilanteen osalta vastattava, että toisessa unionin jäsenvaltiossa asuvan vanhemman hakemuksen toimittamatta jättäminen johtaa lapsilisää koskevan oikeuden siirtymiseen kotimaassa asuvalle vanhemmalle: minkä ajanjakson kuluttua on katsottava, että toisessa unionin jäsenvaltiossa asuva vanhempi ei ’käytä’ oikeuttaan lapsilisään asetuksen N:o 987/2009 60 artiklan 1 kohdan kolmannessa virkkeessä tarkoitetulla tavalla, minkä seurauksena tämä oikeus kuuluu kotimaassa asuvalle vanhemmalle?”
75

Ensimmäiseen, toiseen ja neljänteen kysymykseen on edellä esitettyjen seikkojen perusteella vastattava, että direktiivin 2006/112 13 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tilanteessa, jossa pääasiassa kyseessä olevan kaltainen toiminta, jossa yhtiö suorittaa hallintoalueelle alueellisen terveydenhuollon suunnittelu- ja hallinnointipalveluja kyseisen yhtiön ja mainitun alueen välisten ohjelmasopimusten mukaisesti, on kyseisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua liiketoimintaa, siihen sovelletaan kyseisen 13 artiklan 1 kohdan mukaista sääntöä arvonlisäverovelvollisuuden ulkopuolelle jättämisestä, jos voidaan katsoa, että mainittua yhtiötä on pidettävä julkisoikeudellisena yhteisönä ja että se harjoittaa mainittua toimintaa viranomaisen ominaisuudessa – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava –, ja jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, ettei kyseisen toiminnan verovelvollisuuden ulkopuolelle jättäminen johda huomattavaan kilpailun vääristymiseen. Tässä yhteydessä mainitun direktiivin 13 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua käsitettä ”muut julkisoikeudelliset yhteisöt” ei voida tulkita direktiivin 2004/18 1 artiklan 9 kohdassa esitetyn käsitteen ”julkisoikeudellinen laitos” määritelmän mukaisesti.
2)

Direktiivin 2004/18 52 artiklaa on tulkittava siten, että vaikka siihen sisältyy tiettyjä vaatimuksia taloudellisten toimijoiden kansallisiin virallisiin luetteloihin merkitsemisen ja sertifioinnin edellytysten määrittelemisestä, kyseisessä artiklassa ei määritellä tyhjentävästi edellytyksiä, joiden täyttyessä nämä taloudelliset toimijat voidaan merkitä kansallisiin virallisiin luetteloihin tai ne voivat saada sertifioinnin, eikä julkisilla yksiköillä tässä suhteessa olevia oikeuksia ja velvollisuuksia. Joka tapauksessa direktiiviä 2004/18 on tulkittava siten, että sen kanssa on ristiriidassa kansallinen säännöstö, jonka mukaan yhtäältä kansallisia hallintoviranomaisia, joilla on lupa tarjota asianomaisessa hankintailmoituksessa tarkoitettuja urakoita, tavaroita tai palveluita, ei voida merkitä kyseessä oleviin luetteloihin tai niille ei voida myöntää kyseessä olevaa sertifiointia, kun siinä toisaalta varataan oikeus osallistua asianomaiseen tarjouspyyntömenettelyyn ainoastaan sellaisille toimijoille, jotka on merkitty näihin luetteloihin tai joilla on tämä sertifiointi.
45

Tämän perusteella viidenteen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1346/2000 13 artiklaa on tulkittava siten, että sen, johon oikeustoimen mitättömyyttä, pätemättömyyttä tai peräyttämistä koskeva vaatimus on kohdistettu, on osoitettava, ettei mainittua oikeustointa voida peräyttää yleisesti lex causaen nojalla. Tällaista vaatimusta käsittelevä kansallinen tuomioistuin voi katsoa, että vaatimuksen esittäjän on osoitettava sellainen lex causaen säännös tai periaate, jonka mukaan kyseinen oikeustoimi voidaan peräyttää, ainoastaan, jos kyseinen tuomioistuin on sitä mieltä, että se, johon vaatimus on kohdistettu, on ensi vaiheessa todellakin osoittanut sen kansallisen prosessioikeuden mukaan tavanomaisesti sovellettaviin sääntöihin nähden, ettei asianomaista oikeustointa voida peräyttää lex causaen nojalla.
”Säännöistä Euroopan lääkeviraston maksullisista palveluista annetun asetuksen N:o 297/95 täytäntöönpanemiseksi ja muista toimenpiteistä”22.7.2013 annetun EMA:n tiedonannon (”Rules for the implementation of Regulation (EC) No 297/95 on fees payable to the European Medecines Agency and other mesures”, EMA/MB/358554/2013) (jäljempänä 22.7.2013 annettu tiedonanto), 4 a artiklassa säädetään seuraavaa:

”Muutosten ryhmittely ja tehtävänjakomenettely muutosten käsittelemiseksi

1. Sovellettava maksu, sellaisena kuin se on asetuksessa [N:o 297/95] tai näissä säännöissä vahvistettuna, on maksettava jokaisesta myyntilupaan tehtävästä muutoksesta, joka ryhmitellään yhdeksi ilmoitukseksi tai yhdeksi hakemukseksi asetuksen [N:o 1234/2008] 7 artiklan mukaisesti.

– –”
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain yhtäältä Český telekomunikační úřad (Tšekin televiestintäalan sääntelyviranomainen, jäljempänä Úřad) ja toisaalta T‑Mobile Czech Republic a.s. (jäljempänä T‑Mobile Czech Republic) ja Vodafone Czech Republic a.s. ja joka koskee Úřadin 23.2.2011 tekemää päätöstä, jolla kyseinen viranomainen vahvisti Telefónica Czech Republic a.s:n (jäljempänä Telefónica Czech Republic), josta on tullut O2 Czech Republic a.s. (jäljempänä O2 Czech Republic), yleispalvelun tarjoamiseen liittyvän tappion määrän vuonna 2004.
7

Kyseisen päätöksen 6 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Hallintoneuvosto päättää 5 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun arvioinnin perusteella ja yhteisen valvontaviranomaisen lausunnon huomioon ottaen siitä, aloittaako johtaja kolmannen osapuolen kanssa neuvottelut operatiivisen sopimuksen tekemisestä. Saatuaan hallintoneuvostolta myönteisen päätöksen johtaja aloittaa kolmannen osapuolen kanssa neuvottelut tällaisen sopimuksen tekemisestä. – – – – 3. Saatettuaan sopimusneuvottelut päätökseen johtaja toimittaa sopimusehdotuksen hallintoneuvostolle. Jos kyseessä on operatiivisen sopimuksen tekeminen, hallintoneuvoston on saatava yhteisen valvontaviranomaisen lausunto. Hallintoneuvoston on hyväksyttävä sopimusehdotus ennen sen toimittamista neuvostolle hyväksyttäväksi. Jos kyse on operatiivisen sopimuksen hyväksymisestä, tämä sopimusehdotus ja yhteisen valvontaviranomaisen lausunto on toimitettava neuvostolle. 4. Europol-päätöksen 23 artiklan 2 kohdan mukaisesti tällaiset sopimukset voidaan tehdä vasta sen jälkeen kun neuvosto on ne hyväksynyt saatuaan ensin hallintoneuvoston lausunnon ja, jos sopimukset koskevat henkilötietojen vaihtoa, saatuaan hallintoneuvoston välityksellä yhteisen valvontaviranomaisen lausunnon.”
Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 24 artiklaa ja sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004, sellaisena kuin se on muutettuna 9.12.2010 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 1244/2010, 4 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan oikeutta tiettyihin asetuksen N:o 883/2004 70 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuihin erityisiin maksuihin perustumattomiin rahaetuuksiin, jotka on lisäksi katsottava direktiivin 2004/38 24 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuiksi sosiaaliavustuksiksi, ei ole sellaisilla muiden jäsenvaltioiden kansalaisilla, jotka ovat direktiivin 14 artiklan 4 kohdan b alakohdassa tarkoitetun kaltaisessa tilanteessa, vaikka tällaiset etuudet taataan samassa tilanteessa oleville vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisille.
128

Kaiken edellä esitetyn perusteella kymmenenteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2000/43 2 artiklan 2 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen käytäntö voi olla puolueettomasti perusteltavissa tahdolla varmistaa sähköverkon turvallisuus ja sähkönkulutuksen asianmukaisella mittaamisella ainoastaan siinä tapauksessa, että kyseinen käytäntö ei ylitä sitä, mikä on asianmukaista ja tarpeen näiden oikeutettujen tavoitteiden saavuttamiseksi, ja että aiheutuvat haitat eivät ole suhteettomia näin tavoiteltuihin päämääriin nähden. Asia ei ole näin, jos todetaan – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tarkastaa – joko, että on olemassa muita asianmukaisia ja vähemmän rajoittavia keinoja, jotka mahdollistavat näiden tavoitteiden saavuttamisen, tai – jos tällaisia muita keinoja ei ole olemassa –, että kyseinen käytäntö heikentää suhteettomasti kyseisessä kaupunginosassa, jossa asuu pääosin asukkaita, jotka ovat alkuperältään romaneja, asuvien sähkön loppukäyttäjien oikeutettua etua siihen, että heillä on mahdollisuus saada sähköä olosuhteissa, jotka eivät ole luonteeltaan loukkaavia tai leimaavia ja jotka mahdollistavat sen, että he voivat tarkastaa sähkönkulutuksensa säännöllisesti.