JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

PHILIPPE LÉGER

27 päivänä toukokuuta 2004 ( )

Asia C-366/02

Gerd Gschoßmann

vastaan

Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd

(Verwaltungsgericht Hallen (Saksa) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Yhteinen maatalouspolitiikka – Peltokasvien viljelijöiden tukijärjestelmä – Peltokasvien viljelyyn tai kesannointiin käytetyistä pinta-aloista maksettava korvaus – Pysyvässä viljelyksessä olevien alueiden jääminen korvauksen ulkopuolelle – Käsite





1. Nyt käsiteltävänä oleva asia koskee tukijärjestelmästä tiettyjen peltokasvien viljelijöille 30 päivänä kesäkuuta 1992 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 1765/92( ) ja tukijärjestelmästä tiettyjen peltokasvien viljelijöille 17 päivänä toukokuuta 1999 annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1251/1999( ) tarkoitetun käsitteen ”pysyvässä viljelyksessä oleva alue” tulkintaa.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

2. Vuonna 1992 toteutetun yhteisen maatalouspolitiikan uudistuksen yhteydessä yhteisön lainsäätäjä otti käyttöön uuden tukijärjestelmän peltokasvien viljelijöille. Kyseisen järjestelmän tarkoituksena on ylituotannon välttäminen alalla, markkinoiden paremman tasapainon takaaminen lähentämällä yhteisön hintoja maailmanmarkkinahintoihin ja yhteisön hintojen laskun aiheuttaman tulonmenetyksen korvaaminen viljelijöille maksettavalla korvauksella.( )

3. Periaatteita, jotka sääntelivät tukien myöntämistä peltokasveille, on näin ollen muutettu. Vuodesta 1992 lähtien korvaukset eivät siten ole enää yhteydessä tuotannon määrään, vaan maa-alueiden pinta-alaan ja yhteisön eri alueiden tuotantokapasiteettiin.( ) Lisäksi yhteisön lainsäätäjä asetti korvausten myöntämisen edellytykseksi tuottajien velvollisuuden kesannoida osa alueistaan.

4. Vuoden 1992 perusasetuksen mukaan tuki voidaan myöntää aloille, jotka on varattu peltokasveille tai joka on poistettu tuotannosta. Tämän asetuksen 9 artiklassa jätetään kuitenkin tiettyjä maa-alueita korvausten ulkopuolelle. Siinä säädetään seuraavaa:

”Korvausta tai pellonpoistokorvausta koskevaa hakemusta ei voida tehdä sellaisten maiden osalta, jotka ovat olleet pysyvänä laitumena, monivuotisten kasvien viljelyssä, metsänviljelyssä tai muussa kuin maataloustuotannossa ennen 31 päivää joulukuuta 1991.”

5. Asetuksessa (ETY) N:o 2780/92( ), sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 1959/94,( ) määritellään pysyvän viljelyksen käsite( ) seuraavalla tavalla:

”Viljelykiertoon kuulumattomat kasvit, muut kuin pysyvät laitumet, joita viljellään vähintään 5 vuotta ja joista saadaan toistuvia satoja, lukuun ottamatta liitteessä II tarkoitettuja monivuotisia peltokasveja.”

6. Tämä asetus on korvattu asetuksella (EY) N:o 658/96,( ) mutta pysyvän viljelyksen käsitteen määritelmä on pysynyt samankaltaisena, sillä siinä todetaan seuraavaa:( )

”Muut viljelykset kuin monivuotiset laitumet, joihin maata käytetään viiden vuoden ajan tai pidempään ja joista saadaan toistuvia satoja, monivuotisia peltokasveja lukuun ottamatta.”

7. Vuoden 1992 perusasetus on myöhemmin korvattu asetuksella N:o 1251/1999 ja asetus N:o 658/96 asetuksella (EY) N:o 2316/1999.( ) Näissä asetuksissa on kuitenkin edelleen jätetty korvausten ulkopuolelle sellaiset alueet, jotka olivat 31.12.1991 pysyvässä viljelyksessä tai muussa kuin maatalouskäytössä,( ) ja niissä on säilytetty tämän ratkaisuehdotuksen 6 kohdassa esitetty pysyvän viljelyksen käsitteen määritelmä.( )

II Ennakkoratkaisupyyntö

8. Verwaltungsgericht Halle (Saksa) toivoo käsiteltävänä olevassa asiassa täsmennystä kyseiseen käsitteeseen ”alueet, jotka olivat – – pysyvässä viljelyksessä – – tai muussa kuin maatalouskäytössä”. Sen käsiteltäväksi on nimittäin saatettu riita-asia, jossa asianosaisina ovat maanviljelijä Gerd Gschoßmann ja Amt für Landwirtschaft und Flurneuordnung Süd (maatalous- ja uusjakovirasto)( ) ja joka koskee tukien takaisinmaksuvaatimusta.

9. Riita-asiassa on kysymys siitä, voiko Gschoßmann saada tukia alueista, joilla oli aikaisemmin omenapuita ja joita oli hyödynnetty hedelmäpuuviljelyksinä. Ennakkoratkaisupyynnön mukaan nämä maa-alueet jakautuvat kolmeen ryhmään:

– maa‑alueiden ensimmäisellä osalla oli 31.12.1991 vielä omenapuita, joihin ei enää ruiskutettu torjunta-aineita ja joiden omenoita ei poimittu talteen vuonna 1991. Näiden alueiden raivauksesta oli jo päätetty ja se toteutettiin myöhemmin;

– maa‑alueiden toisella osalla puut oli jo viitepäivänä kaadettu. Ne olivat kuitenkin edelleen alueella, minkä vuoksi peltoja ei ollut mahdollista viljellä. Puut vietiin pois vasta myöhemmin;

– maa‑alueiden kolmannella osalla puut oli jo kaadettu ja viety pois, mutta näitä maita ei ollut vielä viljelty uudelleen.

10. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää, että mikäli nämä maa‑alueet katsotaan perusasetuksissa tarkoitetuiksi ”alueiksi, jotka olivat 31.12.1991 – – pysyvässä viljelyksessä – – tai muussa kuin maatalouskäytössä”, Gschoßmann menettää virastolta saamansa korvaukset. Mikäli nämä maa-alueet eivät sitä vastoin määräpäivänä olleet pysyvässä viljelyksessä tai muussa kuin maatalouskäytössä, Gschoßmann voi pitää saamansa korvaukset.

11. Koska Verwaltungsgericht Halle oli kuitenkin epävarma kyseessä olevien säännösten tulkinnasta, se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:

”1) Edellyttääkö se, että maiden katsotaan olevan pysyvässä viljelyksessä tukijärjestelmästä tiettyjen peltokasvien viljelijöille 30 päivänä kesäkuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1765/92 (EYVL L 181, s. 12) 9 artiklassa tai 17.5.1999 annetun neuvoston asetuksen N:o 1251/1999 (EYVL L 160, s. 1) 7 artiklassa tarkoitetulla tavalla, alueella olevien kasvien, esillä olevassa tapauksessa omenapuiden, hyödyntämistä?

2) Ovatko maat edelleen pysyvässä viljelyksessä, jos tilanomistaja tai tilan vuokraaja ei enää kasvukautena ruiskuta kasveihin torjunta-aineita eikä poimi omenoita talteen?

3) Jos toiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, päättyykö maiden oleminen pysyvässä viljelyksessä, kun tilan omistaja tai tilanhaltija päättää kaataa ensi tilassa omenapuut mutta ei ole vielä viitepäivänä toteuttanut päätöstään? Onko vastaus erilainen, jos toiselle yritykselle on annettu tehtäväksi huolehtia raivaustöistä ennen kyseistä viiteajankohtaa?

4) Jos vastaus kolmanteenkin kysymykseen on kieltävä, päättyykö maiden oleminen pysyvässä viljelyksessä, kun tilan omistaja tai tilanhaltija on kaatanut omenapuut aikomatta istuttaa uusia puita, eli vastaako tällöin raivaamista varten asetettu määräpäivä 31.12.1991 tukijärjestelmän osalta huomioon otettavaa määräpäivää?

5) Jos vastaus neljänteenkin kysymykseen on kieltävä, päättyykö maiden oleminen pysyvässä viljelyksessä, kun maat tyhjennetään kaadetuista puista ennen viitepäivää maiden viljelykuntoon saattamiseksi?

6) Jos jokin edellä mainituista seikoista aiheuttaa sen, että maat eivät enää ole pysyvässä viljelyksessä, kysytään, onko niiden tällöin katsottava olevan viitepäivänä muussa kuin maatalouskäytössä jommassakummassa edellä mainitussa asetuksessa tarkoitetulla tavalla, ja jos tähän vastataan myöntävästi, voiko jokin edellä mainituista seikoista aiheuttaa sen, ettei niiden ole enää katsottava olevan muussa kuin maatalouskäytössä?”

III Ennakkoratkaisukysymysten arviointi

12. Verwaltungsgericht Hallen kysymykset voidaan mielestäni ryhmitellä kolmeen luokkaan, joita on tarkasteltava peräkkäin.

13. Ensimmäinenkysymysryhmä koskee sitä, minkälaista hyödyntämistä käsite ”pysyvässä viljelyksessä oleva alue” edellyttää. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, edellyttääkö tämä käsite kyseessä olevien alueiden hyödyntämistä ja erityisesti voittoa tavoittelevaa hyödyntämistä (ensimmäinen kysymys), torjunta-aineiden käyttämistä tai sadonkorjuun suorittamista (toinen kysymys).

14. Tältä osin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa Oberverwaltungsgericht Sachsen-Anhaltin (Saksa) syyskuussa 2001 antamaan tuomioon, jossa todetaan, että pysyvässä viljelyksessä olevan alueen käsite edellyttää maa-alueiden voittoa tavoittelevaa hyödyntämistä ja ettei pelkkä pysyvien kasvien istuttaminen ilman hoitoa riitä siihen, että alueet kuuluisivat vuoden 1992 perusasetuksen 9 artiklan soveltamisalaan. Ensimmäisellä kysymysryhmällään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa näin ollen vakuuttua valitustuomioistuimensa esittämän määritelmän oikeellisuudesta.

15. Tältä osin katson Euroopan yhteisöjen komission tavoin, ettei pysyvässä viljelyksessä olevien alueiden käsite edellytä alueiden hyödyntämistä ja että niiden ilman erityistä hoitoa tapahtuva hyödyntämättä jättäminen riittää siihen, että ne kuuluvat perusasetuksissa säädetyn poikkeuksen soveltamisalaan.

16. Vuoden 1992 perusasetuksen 9 artiklassa ja vuoden 1999 perusasetuksen 7 artiklassa edellytetään itse asiassa ainoastaan, että alueet ovat viitepäivänä ”olleet” (ranskankielinen versiossa: consacrées) pysyvässä viljelyksessä.

17. Kirjaimellisesti verbi ”consacrer” tarkoittaa ”(jonkin) varaamista tiettyyn käyttöön”.( ) Perusasetuksissa käytetty adjektiivi ”consacrées” edellyttää näin ollen, että maa-alueet ovat olleet erityisessä käytössä tai että niillä on ollut erityinen tarkoitus, esillä olevassa asiassa pysyvä viljelys. Kyseinen adjektiivi ei sitä vastoin ilmaise ajatusta, jonka mukaan maa-alueiden on lisäksi oltava hyödyntämisen tai erityisen hoidon kohteina.

18. Ilmaisu ”pysyvässä viljelyksessä olevat alueet” voi siten edellyttää, että viljelijä on tietyllä hetkellä ryhtynyt tarpeellisiin toimenpiteisiin pysyvien kasvien maa-alueille istuttamisen mahdollistamiseksi ja että hän on tosiasiassa varannut nämä maa-alueet tällaiseen viljelyyn. Ilmaisu ei sitä vastoin edellytä, että kyseisiä maa-alueita – sen jälkeen kun ne on varattu pysyvään viljelyyn – hyödynnettäisiin. Kyseessä olevien säännösten muissa kieliversioissa käytetään sitä paitsi termejä, jotka myös tuovat mieleen maa-alueiden hyödyntämisen puuttumisen eivätkä niiden aktiivista hoitamista (espanjaksi ”tierras dedicadas”, saksaksi ”Flächen genutzt wurden”, englanniksi ”land which was under” ja italiaksi ”terreni destinati”).

19. Vuoden 1992 perusasetuksen 9 artiklan ja vuoden 1999 perusasetuksen 7 artiklan logiikka näyttää vahvistavan tämän sanamuotoon perustuvan arvioinnin. Korvausten ulkopuolelle on nimittäin pysyvässä viljelyksessä olevien alueiden lisäksi suljettu muita alueita: kyseessä ovat alueet, jotka ovat pysyviä laitumia tai metsiä. Kuten komissio on korostanut, pysyvät laitumet ja metsät eivät kuitenkaan edellytä sijaintialueidensa hyödyntämistä: ne voivat aivan hyvin perustua täysin luonnolliseen heinikon (pysyvät laitumet) tai puiden (metsät) tuotantoon.( ) Näin ollen ei ole loogista asettaa tällaista edellytystä pysyville viljelmille, jotka on jätetty korvausten ulkopuolelle samalla tavoin kuin pysyvät laitumet ja metsät.

20. Maa-alueiden hyödyntämisvaatimusta on lopuksi mielestäni vaikea sovittaa yhteen vuoden 1992 perusasetuksen 9 artiklan ja vuoden 1999 perusasetuksen 7 artiklalla tavoiteltujen päämäärien kanssa.

21. Kyseisten säännösten tavoitteena on nimittäin ehkäistä se, että maa-alueilla, joilla ei ollut viljelty peltokasveja ennen vuoden 1992 perusasetuksen voimaantuloa, aloitettaisiin niiden viljely ainoastaan korvausten saamista varten.( ) Jos riidanalainen edellytys hyväksyttäisiin, maa-alueet, jotka ovat olleet pysyvässä viljelyksessä vasta 31.12.1991 jälkeen, voisivat kuitenkin välttää vuoden 1992 perusasetuksen 9 artiklassa ja vuoden 1999 perusasetuksen 7 artiklassa säädetyn ulkopuolelle jättämisen sillä perusteella, etteivät ne ole hyödyntämisen tai erityisen hoidon kohteina. Toisin sanoen perusasetusten ajattelutavan mukaan tukikelvottomat alueet voisivat johtaa tuen maksamiseen sillä perusteella, ettei niitä ole hyödynnetty voittoa tavoitellen, ettei niillä ole käytetty torjunta‑aineita tai ettei niiltä ole korjattu satoa.

22. Toinen kysymysryhmä koskee olosuhteita, jotka voivat päättää maa-alueiden pysyvässä viljelyksessä olemisen. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, päättyykö tämä viljely hetkellä, jona viljelijä tekee päätöksen omenapuiden kaatamisesta tai tämän tehtävän antamisesta urakoitsijalle (kolmas kysymys), omenapuiden tosiasiallisen raivaamisen hetkellä (neljäs kysymys) vai hetkellä, jona kaadetut omenapuut kuljetetaan pois (viides kysymys).

23. Näistä kysymyksistä ei pitäisi aiheutua erityisiä vaikeuksia. Koska vuoden 1992 perusasetuksen 9 artiklassa ja vuoden 1999 perusasetuksen 7 artiklassa edellytetään nimittäin ainoastaan pysyvien kasvien esiintymistä maa-alueilla eikä niiden hyödyntämistä, voidaan katsoa, että maa-alueiden oleminen pysyvässä viljelyksessä päättyy hetkellä, jona nämä kasvit peruuttamattomasti hävitetään. Pelkkä päätös puiden kaatamisesta ilman täytäntöönpanoa ei näin ollen ole riittävä. Kaadettujen puiden poiskuljettamista ei sitä vastoin edellytetä, koska biologiselta kannalta katsottuna ne on hävitetty hetkellä, jona ne on raivattu.

24. Lopuksi viimeinen kysymys koskee sitä luokittelua, joka on annettava maa-alueille, kun niiden pysyvässä viljelyksessä oleminen on päättynyt. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko näiden maa-alueiden puiden raivaamisen ja näin ollen maa-alueiden pysyvän viljelyn päättymisen jälkeen katsottava olevan vuoden 1992 perusasetuksen 9 artiklassa ja vuoden 1999 perusasetuksen 7 artiklassa tarkoitetulla tavalla ”muussa kuin maatalouskäytössä” (kuudes kysymys).

25. Sanojen yleisen merkityksen mukaan termi ”maatalous” tarkoittaa kaikkia kasvien ja eläimien tuottamiseen tähtääviä töitä.( ) Maatalouskäytössä oleva maa-alue on näin ollen kasvi- tai eläintuotantoon tarkoitettu alue. Käsiteltävänä olevassa asiassa riidanalaiset maa-alueet eivät kuitenkaan ole olleet missään erityisessä käytössä omenapuiden raivauksen jälkeen. Koska niitä ei käytetä kasvi- tai eläintuotantoon, ne ovat näin ollen maa-alueita, jotka ovat perusasetuksissa tarkoitetulla tavalla ”muussa kuin maatalouskäytössä”.

IV Ratkaisuehdotus

26. Nämä seikat huomioon ottaen ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Verwaltungsgericht Hallen esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:

Tukijärjestelmästä tiettyjen peltokasvien viljelijöille 30 päivänä kesäkuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1765/92, 9 artiklan ensimmäistä kohtaa ja tukijärjestelmästä tiettyjen peltokasvien viljelijöille 17 päivänä toukokuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1251/1999 7 artiklan ensimmäistä kohtaa on tulkittava siten, että

– ilmaisu ”pysyvässä viljelyksessä oleva alue” ei edellytä maa-alueiden hyödyntämistä eikä erityisesti voittoa tavoittelevaa hyödyntämistä, torjunta-aineiden käyttämistä tai sadonkorjuun suorittamista;

– näissä säännöksissä tarkoitettu maa-alueiden pysyvässä viljelyksessä oleminen päättyy hetkellä, jona näille alueille istutetut kasvit raivataan, ja

– maa-alueita, joita edellä tarkoitettujen kasvien raivauksen jälkeen ei käytetä muiden kasvien tuotantoon tai eläinten tuotantoon, ovat mainituissa säännöksissä tarkoitettuja ”muussa kuin maatalouskäytössä olevia alueita”.