Unionin lainsäätäjän perustamasta turvapaikkaa tai toissijaista suojelua koskevan yhdenmukaisen aseman myöntämisjärjestelmästä siis ilmenee, että direktiivin 2011/95 4 artiklassa edellytetyn kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen arvioinnin tarkoituksena on selvittää, onko hakijalla – tai mahdollisesti henkilöllä, jonka puolesta hän tekee hakemuksen – perusteltua aihetta pelätä joutuvansa henkilökohtaisesti vainotuksi tai onko hän henkilökohtaisesti todellisessa vaarassa kärsiä vakavaa haittaa. Vaikka edellä esitetystä seuraa, että kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta ei voida hyväksyä sellaisenaan sillä perusteella, että hakijan perheenjäsenellä on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi tai että hän on todellisessa vaarassa kärsiä vakavaa haittaa, huomioon on sitä vastoin otettava, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 32 kohdassa, tällaiset hakijan perheenjäseneen kohdistuvat uhat sen selvittämiseksi, altistuuko hakija itse sen perhesiteensä takia, joka hänellä on kyseiseen uhattuun henkilöön, vainotuksi joutumisen tai vakavan haitan kärsimisen uhkille. Tältä osin on todettava, kuten direktiivin 2011/95 johdanto-osan 36 perustelukappaleessa korostetaan, että uhatun henkilön perheenjäsenet ovat yleensä vaarassa itsekin joutua haavoittuvaan asemaan.

Vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/95/EU 4 artiklaa on tulkittava siten, että kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tapauskohtaisen arvioinnin yhteydessä on otettava huomioon hakijan perheenjäseneen kohdistuvat vainotuksi joutumisen ja vakavan haitan kärsimisen uhat sen selvittämiseksi, altistuuko hakija itse tällaisille uhkille sen perhesiteensä takia, joka hänellä on kyseiseen uhattuun henkilöön.

Toisaalta on todettava – kun otetaan huomioon direktiivin 2013/32 31 artiklan 2 kohdassa mainittu sääntö, jonka mukaan jokaisen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkinta on saatava päätökseen mahdollisimman pian, ja direktiivin tarkoitus, joka on varmistaa, että kansainvälistä suojelua koskevat hakemukset ratkaistaan mahdollisimman nopeasti (tuomio 25.7.2018, Alheto, C-585/16 , EU:C:2018:584 , 109 kohta) –, että yhden perheenjäsenen tekemän hakemuksen tutkinta ei saisi johtaa toisen perheenjäsenen tekemän hakemuksen tutkinnan sellaiseen keskeyttämiseen, että tämä viimeksi mainittu tutkinta voidaan käynnistää vasta, kun edellisen hakemuksen tutkintamenettely on jo saatettu päätökseen määrittävän viranomaisen päätöksellä. Nopeustavoitteen saavuttamiseksi ja perheen yhtenäisyyden säilyttämisen helpottamiseksi on päinvastoin tärkeää, että saman perheen jäsenten tekemät ja toisiinsa liittyvät hakemukset ratkaistaan ajallisesti lähellä toisiaan.

Direktiiveissä 2011/95 ja 2013/32 ei täsmennetä, miten mahdollinen liitännäisyys tällaisten kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten, jotka voivat osittain koskea identtisiä tosiseikkoja tai olosuhteita, välillä on otettava huomioon. Erityisten säännösten puuttuessa jäsenvaltioilla on tältä osin liikkumavaraa. On kuitenkin muistutettava ensinnäkin, että direktiivin 2011/95 4 artiklan 3 kohdassa edellytetään kunkin hakemuksen tapauskohtaista arviointia, toiseksi, että mainitun direktiivin 23 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että perheen yhtenäisyys voidaan säilyttää, ja kolmanneksi, että direktiivin 2013/32 31 artiklan 2 kohdassa säädetään, että kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että määrittävä viranomainen toteuttaa ja saattaa päätökseen mahdollisimman pian asianmukaisen ja perusteellisen tutkinnan.

Direktiiviä 2011/95 ja kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevista yhteisistä menettelyistä 26.6.2013 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2013/32/EU on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että saman perheen jäsenten erikseen tekemiin kansainvälistä suojelua koskeviin hakemuksiin sovelletaan toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on ottaa kaikki mahdollinen hakemusten keskinäinen liitännäisyys huomioon, mutta ne ovat esteenä sille, että hakemukset ovat yhteisen arvioinnin kohteena. Ne ovat esteenä myös sille, että näistä hakemuksista yhden arviointia lykätään, kunnes kyseisistä hakemuksista jonkin toisen tutkintamenettely on saatettu päätökseen.

Unionin tuomioistuin on jo todennut, että mainitun 3 artiklan sisältämä täsmennys, jonka mukaan kunkin suotuisamman säännöksen on oltava yhteensopiva direktiivin 2011/95 kanssa, merkitsee sitä, ettei tällainen säännös saa olla direktiivin systematiikan tai päämäärien vastainen. Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 58 kohdassa, pakolaisaseman automaattinen myöntäminen kansallisen oikeuden nojalla sellaisen henkilön perheenjäsenille, jolle tämä asema on myönnetty direktiivissä 2011/95 perustetun järjestelmän nojalla, ei lähtökohtaisesti ole kokonaan vailla yhteyttä kansainvälisen suojelun logiikkaan.

Direktiivin 2011/95 3 artiklaa on tulkittava siten, että siinä sallitaan jäsenvaltion säätää, mikäli perheenjäsenelle myönnetään kansainvälistä suojelua kyseisessä direktiivissä perustetun järjestelmän nojalla, tällaisen suojelun ulottamisesta koskemaan muita kyseisen perheen jäseniä, kunhan nämä eivät kuulu saman direktiivin 12 artiklassa säädetyn jonkin poissulkemisperusteen soveltamisalaan ja heidän tilanteellaan on perheen yhtenäisyyden säilyttämistarpeen vuoksi yhteys kansainvälisen suojelun logiikkaan.

Henkilöryhmää, johon kansainvälisen suojelun hakija mahdollisesti kuuluu osallistuessaan valituksen tekemiseen Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen, ei sitä vastoin lähtökohtaisesti voida pitää direktiivin 2011/95 10 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitettuna ”yhteiskunnallisena ryhmänä”. On nimittäin niin, että jotta kyseessä voidaan todeta olevan mainitussa säännöksessä tarkoitettu”yhteiskunnallinen ryhmä”, kahden kumulatiivisen edellytyksen on täytyttävä. Yhtäältä ryhmän jäsenten on jaettava jokin ”luontainen ominaisuus” tai heillä on oltava ”yhteinen tausta, jota ei voida muuttaa”, tai heille on oltava yhteistä sellainen ominaisuus tai usko, joka on ”niin keskeinen osa identiteettiä tai omaatuntoa, ettei heitä pitäisi vaatia luopumaan siitä”. Toisaalta ryhmällä on oltava selvästi erottuva identiteetti asianomaisessa kolmannessa maassa, koska ympäröivä yhteiskunta mieltää sen ”erilaiseksi” (tuomio 7.11.2013, X ym., C-199/12–C-201/12 , EU:C:2013:720 , 45 kohta).

On siis tutkittava – riippumatta siitä, ilmentääkö Azerbaidžanin kansalaisen osallistuminen valituksen tekemiseen Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen mainittua maata vastaan sen toteamiseksi, että tässä maassa vallassa oleva hallinto loukkaa perusvapauksia, kyseisen kansalaisen poliittista mielipidettä – arvioitaessa kyseisen kansalaisen kansainvälisestä suojelusta tekemässään hakemuksessa esittämiä vainon syitä, onko olemassa perusteltua aihetta pelätä, että kyseinen hallinto mieltää mainitun osallistumisen poliittisen toisinajattelun teoksi, johon se voisi harkita kohdistavansa vastatoimia. Jos on perusteltua aihetta pelätä asian olevan näin, on katsottava, että hakijaan kohdistuu vakava ja toteen näytetty uhka joutua vainotuksi sen johdosta, että hän on ilmaissut mielipiteitään alkuperämaansa politiikoista ja menetelmistä. Kuten direktiivin 2011/95 10 artiklan 1 kohdan e alakohdan sanamuodostakin ilmenee, mainittuun säännökseen sisältyvä käsite ”poliittiset mielipiteet” kattaa tällaisen tilanteen.

Tältä osin on huomattava, että direktiivin 2011/95 10 artiklan 1 kohtaa on luettava yhdessä saman artiklan 2 kohdan kanssa. Tässä 2 kohdassa säädetään, että arvioitaessa sitä, onko hakijan pelko joutua vainotuksi perusteltu, on asiaan vaikuttamatonta, onko hakijalla todellisuudessa niitä rotuun, uskontoon, kansallisuuteen taikka yhteiskunnalliseen tai poliittiseen ryhmään liittyviä piirteitä, jotka ovat johtaneet vainoon, jos vainon harjoittaja liittää kyseiset piirteet hakijaan.

Kansainvälisen suojelun hakijan osallistumisesta valituksen tekemiseen Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen alkuperämaataan vastaan ei voida lähtökohtaisesti katsoa direktiivin 2011/95 10 artiklassa tarkoitetun vainon syiden arvioinnin yhteydessä, että se osoittaisi kyseisen hakijan kuuluvan mainitun artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitettuun ”tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään”, mutta sitä on pidettävä kyseisen artiklan 1 kohdan e alakohdassa tarkoitettuihin ”poliittisiin mielipiteisiin” perustuvan vainon syynä, jos on olemassa perusteltua aihetta pelätä, että kyseinen maa mieltää osallistumisen kyseisen valituksen tekemiseen poliittisen toisinajattelun teoksi, johon se voisi harkita kohdistavansa vastatoimia.

Direktiivin 2013/32 46 artiklan 3 kohtaa, luettuna yhdessä direktiivin 40 artiklan 1 kohdan sisältämän muutoksenhakumenettelyyn tehdyn viittauksen kanssa, on tulkittava siten, että tuomioistuin, jonka käsiteltävänä on muutoksenhaku kansainvälisen suojelun epäämisestä tehtyyn päätökseen, on lähtökohtaisesti velvollinen arvioimaan ”lisäselvityksen” perusteella ja tämän selvityksen tutkintaa määrittävältä viranomaiselta pyydettyään kansainvälisen suojelun myöntämisperusteita tai tosiseikkoja, joihin vedotaan ensimmäistä kertaa muutoksenhakumenettelyn aikana, vaikka ne koskevat tapahtumia tai uhkia, joiden väitetään ilmenneen ennen kyseisen epäämispäätöksen tekemistä tai jopa ennen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen jättämistä. Kyseinen tuomioistuin ei sitä vastoin ole velvollinen tällaiseen arviointiin, jos se toteaa, että kyseisiin perusteisiin tai tosiseikkoihin on vedottu liian myöhäisessä muutoksenhakumenettelyn vaiheessa tai että niitä ei ole esitetty riittävän konkreettisesti, jotta ne voitaisiin asianmukaisesti tutkia, taikka jos se toteaa silloin, kun kyse on tosiseikoista, etteivät nämä ole merkittäviä tai poikkea riittävästi niistä seikoista, jotka määrittävä viranomainen on jo voinut ottaa huomioon.

Vaikka direktiivin 2013/32 46 artiklan 3 kohdasta siis ilmenee, että jäsenvaltioiden on mukautettava kansallista oikeuttaan siten, että mainitussa säännöksessä tarkoitettujen muutoksenhakujen käsittely käsittää kaikkien niiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen tutkinnan tuomioistuimessa, joiden avulla se kykenee arvioimaan käsiteltävänään olevan tapauksen ajantasaisesti (tuomio 25.7.2018, Alheto, C-585/16, EU:C:2018:584, 110 kohta), siitä ei sitä vastoin seuraa, että kansainvälisen suojelun hakija voisi, ilman että määrittävän viranomaisen on arvioitava asiaa edelleen, muuttaa hakemuksensa perustetta ja siten käsiteltävän tapauksen piirteitä vetoamalla muutoksenhakumenettelyn aikana sellaiseen kansainvälisen suojelun perusteeseen, josta kyseisessä viranomaisessa on vaiettu, vaikka se koskee tapahtumia tai uhkia, joiden väitetään ilmenneen ennen kyseisen viranomaisen päätöksen tekemistä tai jopa ennen kyseisen hakemuksen jättämistä. On myös palautettava mieleen, että kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkinta määrittävässä viranomaisessa, joka on sellainen hallintoelin tai lainkäyttöelimeen verrattava elin, jolla on tähän erityisesti tarkoitetut voimavarat ja alaan erikoistunut henkilöstö, on olennainen vaihe direktiivillä 2013/32 käyttöön otetuissa yhteisissä menettelyissä ja että direktiivin 46 artiklan 3 kohdassa tunnustettua hakijan oikeutta saada asiansa tutkituksi kaikilta osin ja ex nunc tuomioistuimessa ei voida tulkita tavalla, joka rajoittaisi hakijan velvollisuutta yhteistyöhön kyseisen viranomaisen kanssa (ks. vastaavasti tuomio 25.7.2018, Alheto, C-585/16, EU:C:2018:584, 116 kohta). Tämä olennainen vaihe määrittävässä viranomaisessa tulisi kierretyksi, jos hakija saisi ilman minkäänlaista menettelyllistä seurausta vedota kyseisen viranomaisen tekemän epäämispäätöksen kumoamiseksi tai korvaamiseksi tuomioistuimessa kansainvälistä suojelua koskevaan perusteeseen, johon ei siitä huolimatta, että tämä peruste koskee tapahtumia tai uhkia, joiden väitetään jo olleen olemassa, ole vedottu kyseisessä viranomaisessa, jolloin tämä ei ole voinut tutkia sitä.

On siis katsottava, että jos johonkin tämän tuomion 95 kohdassa mainituista kansainvälistä suojelua koskevista perusteista vedotaan ensimmäistä kertaa muutoksenhakumenettelyn aikana ja se koskee tapahtumia tai uhkia, joiden väitetään ilmenneen ennen mainitun päätöksen tekemistä tai jopa ennen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen jättämistä, kyseistä perustetta on pidettävä direktiivin 2013/32 40 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna ”lisäselvityksenä”. Kuten tästä säännöksestä ilmenee, tällaisesta luokittelusta seuraa, että muutoksenhakua käsittelevä tuomioistuin on velvollinen tutkimaan kyseisen perusteen muutoksenhaun kohteena olevan päätöksen tutkinnan yhteydessä, kuitenkin sillä edellytyksellä, että kullakin ”toimivaltaisista viranomaisista”, joihin paitsi kyseinen tuomioistuin myös määrittävä viranomainen kuuluvat, on mahdollisuus tutkia mainittu lisäselvitys kyseisessä yhteydessä.

Sen selvittämiseksi, onko kyseisellä tuomioistuimella itsellään mahdollisuus tutkia lisäselvitys muutoksenhaun yhteydessä, tämän tuomioistuimen asiana on tarkastaa kansallisen prosessioikeuden sääntöjen mukaan, onko kansainvälistä suojelua koskevaan perusteeseen, johon on vedottu ensimmäistä kertaa kyseisessä tuomioistuimessa, vedottu muutoksenhakumenettelyn sellaisessa vaiheessa, joka ei ole liian myöhäinen, ja onko se esitetty riittävän konkreettisesti, jotta se voidaan asianmukaisesti tutkia. Kunhan tällaisesta tarkastuksesta ilmenee, että tuomioistuimella on mahdollisuus käsitellä kyseinen peruste muutoksenhaun yhteydessä, tuomioistuimen asiana on pyytää määrittävältä viranomaiselta direktiivissä 2013/32 asetetun nopeustavoitteen mukaisessa määräajassa (ks. tämän osalta tuomio 25.7.2018, Alheto, C-585/16, EU:C:2018:584, 109 kohta) kyseisen perusteen tutkintaa, jonka tulos ja sen perusteena olevat syyt on ilmoitettava hakijalle ja tuomioistuimelle ennen kuin tämä viimeksi mainittu kuulee hakijaa ja käsittelee asian.

(ks. 94, 96–101 ja 103 kohta sekä tuomiolauselman 6 kohta)