ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Asianosaisella on muutoksenhaun yhteydessä intressi esittää vastine, jos sen on sen vuoksi, ettei se ole riitauttanut ajoissa komission päätöstä, jolla sille on määrätty kilpailusääntöjen rikkomisesta seuraamus yhteisvastuullisesti toisen yrityksen kanssa, siten, että kyseisestä päätöksestä on tullut sen osalta lainvoimainen, maksettava siinä tilanteessa, että unionin tuomioistuin hyväksyisi yhteisvastuussa olevan yrityksen tekemän valituksen ja kumoaisi tätä koskevan päätöksen, määrätty sakko yksin eikä yhteisvastuullisesti toisen yrityksen kanssa.

Näin on silloin, kun emoyhtiö saa pyynnöstään ja oikeutensa ylittäen käypää tietoa relevanttien tuotemarkkinoiden tilasta, kun se toimittaa tytäryhtiölleen täsmällisiä ohjeita siitä käyttäytymisestä, joka tämän on omaksuttava kyseisillä markkinoilla, kun kyseisiin ohjeisiin liittyy uhkailua, joka perustuu huomattavaan painostuskeinoon, joka sillä on tytäryhtiöön, ja kun tytäryhtiö pyrkii konkurssinsa pelossa vastaamaan emoyhtiön odotuksiin.

On mahdollista, että yritys on osallistunut välittömästi kaikkeen yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun unionin kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavaan kilpailunvastaiseen toimintaan, jolloin komissiolla on oikeus katsoa sen olevan vastuussa kaikesta tästä toiminnasta ja näin ollen kyseisestä rikkomisesta kokonaisuudessaan. On myös mahdollista, että yritys on osallistunut välittömästi ainoastaan osaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavasta kilpailunvastaisesta toiminnasta mutta että se on tiennyt kaikesta muusta samoihin päämääriin pyrkivien kartellin muiden osallistujien suunnittelemasta tai toteuttamasta kilpailunvastaisesta toiminnasta tai että se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin. Myös tällaisessa tapauksessa komissiolla on oikeus katsoa tämän yrityksen olevan vastuussa kaikesta tällaisen rikkomisen muodostavasta kilpailunvastaisesta toiminnasta ja näin ollen kyseisestä rikkomisesta kokonaisuudessaan.

Jos yritys on sen sijaan osallistunut välittömästi yhteen tai useampaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavaan kilpailunvastaiseen toimintaan, mutta ei ole näytetty toteen, että kyseinen yritys aikoi omalla toiminnallaan myötävaikuttaa muiden kartellin osallistujien yhteisten päämäärien tavoittelemiseen kokonaisuudessaan ja että yritys tiesi kaikesta kyseisten samoihin päämääriin pyrkivien osallistujien suunnittelemasta tai toteuttamasta kilpailunvastaisesta toiminnasta tai että se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin, komissiolla on oikeus katsoa tämän yrityksen olevan vastuussa ainoastaan toiminnasta, johon se on osallistunut välittömästi, ja sellaisesta muiden osallistujien samoja päämääriä, joihin se pyrki, tavoitellessa suunnittelemasta tai toteuttamasta toiminnasta, jonka osalta on todistettu, että se tiesi siitä tai että se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin.

(ks. 156–160 kohta)
Jäsenvaltio ei noudata yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2010/88, 96–99, 110 ja 114 artiklan, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteiden II ja III sekä direktiivin 2006/112 täytäntöönpanotoimenpiteistä annetun asetuksen N:o 282/2011 kanssa, mukaisia velvoitteitaan, jos se soveltaa alennettua 3 prosentin arvonlisäverokantaa digitaalisten tai sähköisten kirjojen luovuttamiseen.

Direktiivin 2006/112 liitteessä III olevasta 6 kohdasta ilmenee nimittäin, että alennettua arvonlisäverokantaa voidaan soveltaa liiketoimeen, jossa luovutetaan fyysisellä alustalla oleva kirja. Vaikka on totta, että sähkökirjan lukeminen edellyttää esimerkiksi tietokoneen kaltaista fyysistä alustaa, tällainen alusta ei kuitenkaan sisälly sähkökirjojen luovuttamiseen. Lisäksi on mainittava, että kuten mainitun direktiivin 98 artiklan 2 kohdan toisesta alakohdasta ilmenee, unionin lainsäätäjä on päättänyt poistaa mahdollisuuden soveltaa alennettua arvonlisäverokantaa sähköisesti suoritettaviin palveluihin. Sähkökirjojen luovuttaminen on kuitenkin tällainen palvelu, koska sitä ei voida pitää viimeksi kyseisen direktiivin 14 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna tavaroiden luovutuksena siitä syystä, ettei sähkökirjaa voida pitää aineellisena omaisuutena. Sähkökirjojen luovuttaminen myös vastaa asetuksen N:o 282/2011 7 artiklan 1 kohdan mukaista sähköisen palvelun määritelmää. Lisäksi on todettava, ettei tällainen luovuttaminen kuulu direktiivin 2006/112 liitteessä III olevan 9 kohdan, joka koskee kirjailijoiden, säveltäjien ja esiintyvien taiteilijoiden tarjoamia palveluja ja näille kuuluvia tekijänpalkkioita, soveltamisalaan.

Verotuksen neutraalisuuden periaate ei saata tällaista tulkintaa kyseenalaiseksi, koska kyseinen periaate ei mahdollista alennetun arvonlisäverokannan soveltamisalan laajentamista yksiselitteisen säännöksen puuttuessa. Direktiivin 2006/112 liitteessä III oleva 6 kohta ei ole säännös, jolla yksiselitteisesti laajennettaisiin alennettujen arvonlisäverokantojen soveltamisalaa sähkökirjojen luovuttamiseen. Sen sijaan on niin, etteivät tällaiset luovutukset kuulu kyseisen säännöksen soveltamisalaan.

(ks. 35, 36, 40–43, 50, 51, 61 ja 71 kohta sekä tuomiolauselma)
Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että levitysoikeuden sammumista koskevaa sääntöä ei sovelleta tilanteessa, jossa tekijänoikeudella suojatun teoksen kappaletta on sen jälkeen, kun sitä on tekijänoikeuden haltijan suostumuksella pidetty kaupan unionissa, muunneltu muuttamalla sen alustaa, kuten siirtämällä paperijulisteessa oleva kappale canvas-kankaalle, minkä jälkeen se on saatettu uudelleen markkinoille uudessa muodossaan.

Kun unionin lainsäätäjä käytti direktiivin 2001/29 28 perustelukappaleessa ja 4 artiklan 2 kohdassa ilmaisuja ”aineellinen tuote” ja ”kohde”, se halusi nimittäin antaa tekijöille oikeuden valvoa kunkin henkisen luomistyön sisältävän aineellisen esineen ensimmäistä saattamista markkinoille unionissa. Tältä osin tietyn teoksen alustan korvaaminen, kuten paperijulisteessa olevan taiteellisen teoksen kuvan siirtäminen canvas-kankaalle, johtaa siihen, että luodaan uusi kohde, joka sisältää kuvan tekijänoikeudella suojatusta teoksesta, kun taas juliste sellaisenaan lakkaa olemasta. Suojatun teoskappaleen tällainen muuntelu, jonka tuloksena lopputulos on uskollisempi alkuperäisteokselle, saattaa tosiasiassa merkitä sitä, että kyse on sellaisesta direktiivin 2001/29 2 artiklan a alakohdassa tarkoitetusta uuden kappaleen valmistamisesta kyseisestä työstä, joka kuuluu tekijän yksinoikeuden piiriin ja edellyttää tekijän suostumusta.

Se, että muste säilyy siirtotoimenpiteen aikana, ei vaikuta toteamukseen siitä, että kuvan alusta vaihtuu. Merkityksellistä on se, onko muunneltu kohde kokonaisuutena tarkasteltuna itsessään aineellisesti se esine, joka on saatettu markkinoille tekijänoikeuden haltijan suostumuksella. Näin ollen tekijänoikeuden haltijan suostumus ei koske haltijan teoksen sisältävän kohteen levitystä, jos kyseistä kohdetta on sen ensimmäisen markkinoille saattamisen jälkeen muunneltu tavalla, joka merkitsee uuden kappaleen valmistamista kyseisestä teoksesta. Tällaisessa tapauksessa oikeus tällaisen kohteen levitykseen sammuu vasta sen jälkeen, kun kyseinen kohde on ensimmäisen kerran myyty tai sitä koskeva omistusoikeus ensimmäisen kerran siirretty tekijänoikeuden haltijan suostumuksella.

(ks. 37, 42, 43, 45, 46 ja 49 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 49 ja SEUT 56 artikla eivät ole esteenä sellaisen kansallisen lainsäädännön soveltamiselle, jonka nojalla tarjouspyyntömenettelystä suljetaan pois taloudellinen toimija, jonka on lainvoimaisella tuomioistuinratkaisulla todettu syyllistyneen kilpailuoikeuden rikkomiseen, josta sille on määrätty sakko.

Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1177/2009, 45 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan d alakohdassa tarkoitettu käsite ”virhe ammattitoiminnassa” nimittäin kattaa kaikenlaisen virheellisen menettelyn, joka vaikuttaa kyseisen toimijan ammatilliseen luotettavuuteen, eikä vain suppeassa mielessä sen ammattikunnan, johon tämä toimija kuuluu, ammattieettisten sääntöjen rikkomiset. Näin ollen on katsottava, että kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyminen muun muassa silloin, kun tästä rikkomisesta on määrätty seuraamukseksi sakko, muodostaa mainitun 45 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan d alakohdan soveltamisalaan kuuluvan poissulkemisperusteen.

Jos tällainen poissulkemisperuste on mahdollinen direktiivin 2004/18 nojalla, sitä on sitäkin suuremmalla syyllä pidettävä perusteltuna lisäksi sellaisten julkisten hankintasopimusten osalta, jotka eivät yllä mainitun direktiivin 7 artiklassa säädetyn merkityksellisen kynnysarvon tasolle ja joihin ei tämän vuoksi sovelleta samassa direktiivissä säädettyjä erityisiä ja tiukkoja menettelyjä.

(ks. 34–36 ja 39 kohta sekä tuomiolauselma)
Koska asetuksen N:o 1605/2002 73 a artiklassa viitataan sellaisen päivämäärän vahvistamisen, joka koskee tämän määräajan laskemista, osalta soveltamissääntöihin, jotka Euroopan komission on kyseisen asetuksen 183 artiklan nojalla vahvistettava, kyseiseen 73 a artiklaan ei sellaisenaan – ilman sen soveltamissääntöjä – voida hyödyllisesti vedota sen vahvistamiseksi, että unionin saaminen on vanhentunut. Tältä osin on todettava, että nämä soveltamissäännöt voidaan vahvistaa vain 73 a artiklassa tällä tavoin vahvistetun säännön taustalla olevien tavoitteiden mukaisesti.

Kun unionin lainsäätäjä on hyväksynyt yleisen säännön, jonka mukaan – kuten Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta annetun asetuksen N:o 1605/2002 73 a artiklasta ilmenee – unionin saamiset kolmansilta vanhentuvat viidessä vuodessa, se on pyrkinyt antamaan unionin mahdollisille velallisille takuun, jonka mukaan niihin ei kyseisen määräajan päättymisen jälkeen lähtökohtaisesti voitaisi oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan vaatimusten nojalla kohdistaa tällaisten saamisten takaisinperintätoimenpiteitä, eikä näiden siis tarvitse esittää näiden saamisten osalta todisteita siitä, etteivät he ole niiden velallisia. Tämän osalta kyseisellä 73 a artiklalla pyritään erityisesti rajoittamaan ajallisesti mahdollisuutta periä unionin saamisia kolmansilta moitteettoman varainhoidon periaatteen noudattamiseksi.

Vaikka on totta, ettei Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta annetussa asetuksessa N:o 605/2002 eikä asetuksen N:o 1605/2002 soveltamissäännöistä annetussa asetuksessa N:o 2342/2002 täsmennetä määräaikaa, jossa veloitusilmoitus on annettava tiedoksi sen jälkeen, kun asianomaisen saamisen taustalla oleva tapahtuma on tapahtunut, oikeusvarmuuden periaate edellyttää – sovellettavien säädösten vaietessa –, että asianomainen toimielin toteuttaa tiedoksi antamisen kohtuullisessa ajassa.

Asetuksen N:o 1605/2002 73 a artiklassa säädetty saatavien vanhentumisen määräaika huomioiden on todettava, että veloitusilmoituksen tiedoksi antamista koskeva määräaika on katsottava kohtuuttomaksi, kun tiedoksi antaminen tapahtuu yli viiden vuoden jälkeen hetkestä, jona toimielin saattoi normaalisti vaatia saamistaan. Tällainen olettama voidaan kumota vain, jos asianomainen toimielin osoittaa, että noudattamastaan huolellisuudesta huolimatta toiminnassa aiheutunut viive johtuu velallisen käyttäytymisestä ja erityisesti tämän viivyttelystä tai vilpillisestä mielestä. Tällaisten todisteiden puuttuessa on siis todettava, että toimielin ei ole noudattanut käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen mukaisia velvoitteitaan.

Kun velvoitteiden noudattamatta jättäminen on todettu, unionin tuomioistuimet eivät sitä paitsi voi – oikeudellista virhettä tekemättä – pidättäytyä asianomaisen saamisen perimistä koskevan päätöksen kumoamisesta sillä perusteella, ettei valittaja ollut vedonnut puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen.

(ks. 47–49 ja 55 kohta)
Maataloustuotteiden vientitukijärjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 612/2009 säännöksiä sekä maataloustuotteiden tuonti-, vienti- ja ennakkovahvistustodistusmenettelyn soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 376/2008 ja naudanliha-alan tuonti- ja vientitodistusjärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 382/2008 säännöksiä on tulkittava siten, että ne ovat lähtökohtaisesti esteenä vientituen maksamiselle ja tätä varten asetetun vakuuden vapauttamiselle, kun kyseisellä viejällä ei vienti-ilmoituksen vastaanottamispäivänä ollut hallussaan pätevää vientitodistusta, vaikka kyseiset tavarat on tosiasiallisesti viety viejälle myönnetyn vientitodistuksen voimassaoloaikana.

Maataloustuotteiden vientitukijärjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 612/2009 säännöksiä sekä maataloustuotteiden tuonti-, vienti- ja ennakkovahvistustodistusmenettelyn soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 376/2008 ja naudanliha-alan tuonti- ja vientitodistusjärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 382/2008 säännöksiä, kun niitä luetaan yhdessä yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 78 artiklan kanssa, on tulkittava siten, etteivät ne lähtökohtaisesti ole esteenä sille, että vienti-ilmoitusta oikaistaan jälkikäteen siten, että kyseinen liiketoimi voidaan merkitä vientitodistukseen ja sen perusteella voidaan maksaa vientituki ja tarvittaessa vapauttaa asetettu vakuus.

Koska kyseisen tullikoodeksin 78 artiklan 3 kohdassa olevaa ilmaisua ”virheelliset tai puutteelliset tiedot” on tulkittava siten, että se sisältää samanaikaisesti sekä kirjoitus- tai laskuvirheet ja laiminlyönnit että sovellettavan lainsäädännön tulkintavirheet, tulliviranomaiset voivat viran puolesta tai tavaranhaltijan pyynnöstä oikaista ilmoituspäivää ja näin ollen sen vastaanottamispäivää. Kun tulliviranomaiset arvioivat, onko ilmoituspäivää tai ilmoituksen vastaanottamispäivää oikaistava kyseisen koodeksin 78 artiklan 1 kohdan nojalla, ne ottavat huomioon muun muassa mahdollisuuden tarkistaa oikaistavassa ilmoituksessa ja oikaisupyynnössä esitetyt tiedot. Jos ilmoitusta uudelleen tutkittaessa ilmenee, ettei kyseisen säännön tavoitteita ole vaarannettu – erityisesti että vienti-ilmoituksen kohteena olleet tavarat on todellisuudessa viety ja toimivaltaisten viranomaisten käytössä on riittävät todisteet viedyn määrän ja viennin todellisuudessa kattavan ilmoituksen välisestä sidoksesta – tulliviranomaisten on tullikoodeksin 78 artiklan 3 kohdan mukaisesti toteutettava tarvittavat toimenpiteet tilanteen korjaamiseksi käytössään olevat tiedot huomioon ottaen.

(ks. 50 ja 52–55 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Oikeutta tulla kuulluksi kaikissa menettelyissä, sellaisena kuin sitä sovelletaan jäsenvaltioissa sovellettavista yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttamiseksi annetun direktiivin 2008/115/EY ja erityisesti sen 6 artiklan puitteissa, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että kansallinen viranomainen ei kuule kolmannen maan kansalaista erityisesti palauttamispäätöksestä, kun todettuaan asianomaisen kansalaisen oleskelun valtion alueella laittomaksi sellaisen menettelyn päätteeksi, jossa on täysin kunnioitettu hänen oikeuttaan tulla kuulluksi, se aikoo tehdä tällaisen häntä koskevan päätöksen, riippumatta siitä, tehdäänkö tämä palauttamispäätös sen jälkeen, kun oleskelulupa on evätty, vai sitä ennen.

Koska palauttamispäätös liittyy direktiivin 2008/115 nojalla läheisesti oleskelun laittomaksi toteamiseen, oikeutta tulla kuulluksi ei voida tulkita siten, että kun toimivaltainen kansallinen viranomainen aikoo antaa samanaikaisesti oleskelun laittomaksi toteamista koskevan päätöksen ja palauttamispäätöksen, tämän viranomaisen olisi välttämättä kuultava asianomaista siten, että hän voi esittää näkemyksensä erityisesti viimeksi mainitusta päätöksestä, jos hänellä on ollut mahdollisuus tehokkaasti ja tosiasiallisesti esittää näkemyksensä oleskelunsa laittomuudesta ja syistä, jotka kansallisen oikeuden nojalla voivat olla perusteena sille, että mainittu viranomainen ei tee palauttamispäätöstä.

Velvollisuus tehdä laittomasti jäsenvaltioiden alueella olevien kolmansien maiden kansalaisten osalta tämän direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu palauttamispäätös merkitsee oikeudenmukaisen ja avoimen menettelyn kannalta, että jäsenvaltioiden on niillä olevan menettelyllisen itsemääräämisoikeuden puitteissa yhtäältä säädettävä kansallisessa oikeudessaan nimenomaisesti velvollisuudesta poistua alueelta laittoman oleskelun tapauksessa ja toisaalta huolehdittava siitä, että asianomaista kuullaan asianmukaisesti hänen oleskelulupahakemustaan tai tarvittaessa oleskelunsa laittomuutta koskevan menettelyn yhteydessä. Tältä osin kuulluksi tulemista koskevan oikeuden nojalla ei voida aloittaa hallinnollista menettelyä uudelleen loputtomiin, sillä on pyrittävä säilyttämään tasapaino asianomaisen sen perusoikeuden, joka koskee kuulluksi tulemista ennen hänelle vastaisen päätöksen tekemistä, ja laittoman maahanmuuton torjuntaa koskevan jäsenvaltioiden velvollisuuden välillä.

(ks. 60–62, 71 ja 82 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C‑525/13

Vlaams Gewest

vastaan

Heidi Van Den Broeck

(Hof van Cassatien esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Yhteinen maatalouspolitiikka — Asetus (EY) N:o 2419/2001 — Tiettyjä tukijärjestelmiä koskeva yhdennetty hallinto- ja valvontajärjestelmä — Pinta-alatukihakemus — 33 artikla — Sanktiot — Tahalliset sääntöjenvastaisuudet”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (yhdeksäs jaosto) 2.10.2014

Maatalous — Yhteinen maatalouspolitiikka — Tiettyjä tukijärjestelmiä koskeva yhdennetty hallinto- ja valvontajärjestelmä — Peltokasvien viljelyä ja kesannointia koskevat pinta-alatuet — Tukihakemuksessa olevat tahalliset sääntöjenvastaisuudet — Sanktio — Kaikkien tukien epääminen

(Komission asetuksen N:o 2419/2001 33 artikla)

Tiettyjä yhteisön tukijärjestelmiä koskevasta yhdennetystä hallinto- ja valvontajärjestelmästä annetun asetuksen N:o 3508/92 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 2419/2001, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 118/2004, 33 artiklan ensimmäistä kohtaa on tulkittava siten, että jos pinta-alatukihakemuksessa havaitaan tahallinen sääntöjenvastaisuus, viljelijältä evätään kaikki tuet, joihin hänellä olisi voinut olla oikeus hakemuksen kohteena olevan sen tukijärjestelmän nojalla, josta viljelykasviryhmä, johon sääntöjenvastaisuus liittyy, saattoi saada tukea.

(ks. 34 kohta ja tuomiolauselma)
Energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta annetun direktiivin 2003/96 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettua tavanomaisten polttoainesäiliöiden käsitettä on tulkittava siten, että sillä ei suljeta pois polttoainesäiliöitä, jotka on kiinnitetty hyötyajoneuvoihin ja jotka on tarkoitettu näiden ajoneuvojen suoraan polttoaineen syöttämiseen, kun nämä polttoainesäiliöt on asentanut muu henkilö kuin valmistaja, mikäli tällaiset säiliöt mahdollistavat polttoaineen suoran käytön sekä voimanlähteenä että tarvittaessa kuljetuksen aikana jäähdytysjärjestelmän ja muiden järjestelmien käyttämiseksi.

Velvollisuus ilmoittaa unionin sisärajojen kulloisenkin ylityksen yhteydessä ajoneuvon polttoainesäiliössä olevan polttoaineen määrä ja velvollisuus pyytää tämän jälkeen kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi valmisteveron palautusta jäsenvaltiossa, jossa polttoaine on ostettu, muodostaisi huomattavan esteen jäsenvaltioiden väliselle maantieliikenteelle ja näin ollen esteen kaupankäynnille sisämarkkinoilla. Niinpä direktiivin 2003/96 24 artiklan tarkoituksena on poistaa tämä este ja varmistaa vapaa liikkuvuus sekä suojata samalla jäsenvaltioiden perusteltuja verotuksellisia intressejä. Tämän tavoitteen takaamiseksi ei ole välttämätöntä tietää, onko kyseiseen ajoneuvoon polttoainesäiliön kiinnittänyt ajoneuvon valmistaja vai kolmas henkilö.

Lisäksi direktiivin 2003/96 24 artiklan 2 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan kaasusäiliöitä koskevassa toisessa virkkeessä oleva täsmennys ilmentää lainsäätäjän tahtoa määritellä laajasti tavanomaisten polttoainesäiliöiden käsite, jotta kaasusäiliöillä varustettujen ajoneuvojen käyttäjiä ei perusteettomasti suljeta pois direktiivin 2003/96 24 artiklassa säädetyn verovapautuksen piiristä.

(ks. 28, 29, 31 ja 35 kohta sekä tuomiolauselma)
5.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Arviointiperusteet — Aikaisempi tavaramerkki, jolla on itsenäinen erottava asema haetussa tavaramerkissä (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 60–62 kohta)
Kansallisen säännöstön, jossa säädetään yhtiön osakkeiden luovutusta koskevasta menettelystä, johon kaikki kiinnostuneet palvelujen tarjoajat eivät voi osallistua, ei voida katsoa vastaavan pääsystä maahuolinnan markkinoille yhteisön lentoasemilla annetun direktiivin 96/67 11 artiklassa tarkoitettua maahuolintapalvelujen tarjoajien valintaa koskevaa menettelyä. Yhtiön osakkeiden luovutusta koskevassa menettelyssä suljetaan pois kaikki palvelujen tarjoajat, jotka eivät samanaikaisesti ole sijoittajia, jotka ovat kiinnostuneita hankkimaan sellaisen aikaisemman yhtiön osakkeet, joka on sen jälkeen, kun se on ostettu, säilyttänyt sille myönnetyn luvan tarjota maahuolintapalveluja, joten maahuolintapalvelujen tarjoajan ei ollut mahdollista saada lupaa ostamatta samanaikaisesti osakkeita.

Tällainen menettely ei myöskään voi kuulua mainitun direktiivin 18 artiklan piiriin. Tässä yhteydessä on huomautettava ensinnäkin, että vaikka yritys on saanut maahuolintapalvelujen tarjoajan toimiluvan hankkiessaan ostetun yhtiön osakkeet, tämän perusteella ei voida päätellä, että tällaisen yrityksen tuleva käyttäytyminen pysyy muuttumattomana toimiluvan saamisen jälkeen, ja erityisesti, että kyseinen yritys turvaa kaikki ostetussa yhtiössä olleet työpaikat. Toiseksi on selvää, että yrityksille asetettu velvollisuus ottaa palvelukseen edellisen palvelujen tarjoajan henkilökunta asettaa uudet potentiaaliset kilpailijat heikompaan asemaan markkinoilla jo toimiviin yrityksiin nähden ja vaarantaa maahuolintapalveluiden markkinoiden avaamisen, mistä seuraa direktiivin 96/67 tehokkaan vaikutuksen heikentyminen.

(ks. 47–51, 54 ja 55 kohta)