ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3.

EU-tavaramerkki – EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä – Rekisteröimisen epääminen, vaikka suhteellinen hylkäysperuste on olemassa ainoastaan osassa unionia (Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen 2017/1001 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 24 kohta)
1.

EU-tavaramerkki – EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä – Arviointiperusteet (Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen 2017/1001 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 18 ja 66–68 kohta)
493

On todettava, että Google ei kanteessaan riitauta, kuten se on lisäksi istunnossa vahvistanut, komission analyysia markkinoiden verkkomyyjiä kiinnostavasta puolesta, sillä se väittää, joskin virheellisesti, kuten edellä 463 ja 474 kohdassa on esitetty, että komissio ei ole kiinnittänyt huomiota markkinoiden tähän puoleen. Tältä osin on merkityksellistä, ettei Google toista väitettä, jonka se oli esittänyt hallinnollisessa menettelyssä ja jonka mukaan komission olisi pitänyt markkinoiden laajuuden varmistamiseksi testata hypoteettista hinnankorotusta (small but significant and non‑transitory increase in price tai SSNIP) verkkomyyjillä. Ainoa näyttö, jonka Google esittää kiistääkseen sen, että tuotevertailuvälineet ja verkkokauppa‑alustat tarjoavat palvelujaan erityyppisille myyjille, eli kanteen liite A129, joka sisältää verkkokauppa‑alustojen tarjoajien lausuntoja, joissa todetaan, että alustoilla on näytillä kattava verkkomyyjävalikoima, joka sisältää myös suuret myyjät, koskee, kuten aiemmin on todettu, keskustelua palvelujen korvattavuudesta internetin käyttäjien näkökulmasta. Lisäksi on niin, että vaikka oletettaisiin, että kyseiset verkkokauppa‑alustojen tarjoajien lausunnot olisi laajalti todettu paikkansapitäviksi, ne eivät välttämättä merkitse sitä, että verkkomyyjät pitävät tuotevertailuvälineiden palveluja ja verkkokauppa‑alustojen palveluja keskenään vaihdettavissa olevina palveluina. Komissio painotti riidanalaisessa päätöksessä eritoten sitä, että kun käytettiin jompaakumpaa kanavaa, myyntimallit olivat huomattavan erilaisia verkkomyyjän kaupallisen itsenäisyyden osalta, mikä merkitsee, ellei tästä ole vastakkaista näyttöä, jota ei ole tuotu esiin nyt esillä olevassa asiassa, sitä, että se, kumpaa kanavaa myyjät käyttävät, määräytyy niiden omien ominaisuuksien taikka kaupallisten valintojen mukaan ja että mikäli tietyt myyjät käyttävät samanaikaisesti molempia kanavia, ne käyttävät niitä toisiaan täydentävästi myyntikeinojensa laajentamiseksi nimenomaan käyttämällä samanaikaisesti kahta erilaista mallia.
203

On aluksi todettava, että kantaja väittää ensisijaisesti, että kyseessä on virhe, jonka se katsoo oikeudelliseksi virheeksi. Tämän väitteen taustalla olevat perustelut koskevat kuitenkin kokonaisuudessaan sellaisten epäjohdonmukaisuuksien tai ristiriitaisuuksien olemassaoloa, jotka johtuvat komission päätöksestä yhdistää 9.11.2010 annetussa päätöksessä ja riidanalaisessa päätöksessä esitetyt toteamukset. On siis todettava, että tosiasiallisesti kantajan väitteiden perustelut ovat ristiriitaisia, mistä on lisäksi osoituksena toteamus, jonka se esittää oikeudellista virhettä koskevan väitteen toteen näyttämiseksi ja jonka mukaan ”se, että komissio on pysyttänyt kaksi keskenään ristiriitaista päätöstä, joissa todetaan samaan asianosaiseen kohdistuva rikkominen, aiheuttaa unionin oikeusjärjestyksessä sekaannuksen, jota ei voida hyväksyä”, vastoin vaatimusta, jonka mukaan ”unionin oikeutta soveltavien kansallisten tuomioistuinten – – on voitava nojautua komission selkeisiin ja täsmällisiin toteamuksiin”. Tästä seuraa, että nyt käsiteltävää kanneperustetta on arvioitava siten, että se koskee vain perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä.
32

Kun kyse on kantajien tätä kieltäytymistä koskevasta oikeussuojan tarpeesta, jonka komissio on kiistänyt, on syytä korostaa, että kun otetaan huomioon kaikille yrityksille kuuluva velvollisuus suojella palveluksessaan olevia henkilöitä ja heidän yksityiselämäänsä (ks. erityisesti velvollisuudesta suojella luonnollisten henkilöiden yksityiselämää henkilötietojen käsittelyssä, yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 24.10.1995 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 95/46/EY (EYVL 1995, L 281, s. 31), joka on korvattu luonnollisten henkilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä sekä näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta ja direktiivin 95/46/EY kumoamisesta 27.4.2016 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) 2016/679 (yleinen tietosuoja-asetus) (EUVL 2016, L 119, s. 1)), tarkastuksen kohteena oleva yritys voi pyytää komissiolta, ettei se ota haltuunsa yrityksen toimitiloista tiettyjä tietoja, joilla voitaisiin loukata sen työntekijöiden tai johtajien yksityiselämää, tai se voi vaatia komissiota palauttamaan nämä tiedot. Tällaisia vaatimuksia eivät tässä tilanteessa voi esittää pelkästään asianomaiset henkilöstön jäsenet, kuten komissio virheellisesti väittää. Samasta syystä voidaan katsoa, että kyseisellä yrityksellä on intressi riitauttaa unionin tuomioistuimissa se, että komissio on hylännyt sen vaatimukset.
54

Tästä on palautettava mieleen, että SEUT 108 artiklan 2 kohdasta ja samoin kuin [SEUT 108] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL 1999, L 83, s. 1) 6 artiklan 1 kohdasta seuraa, että kun komissio päättää aloittaa muodollisen tutkintamenettelyn tukisuunnitelman osalta, sen on annettava niille, joita asia koskee, mahdollisuus esittää huomautuksensa. Tämä sääntö on luonteeltaan SEUT 263 artiklassa tarkoitettu olennainen muotomääräys (tuomio 11.12.2008, komissio v. Freistaat Sachsen, C‑334/07, EU:C:2008:709, 55 kohta). Unionin tuomioistuin on todennut tästä velvollisuudesta, että ilmoituksen julkaiseminen virallisessa lehdessä on asianmukainen keino ilmoittaa menettelyn aloittamisesta kaikille niille, joita asia koskee; unionin tuomioistuin on kuitenkin täsmentänyt, että kyseisellä tiedonannolla pyritään ainoastaan saamaan niiltä, joita asia koskee, kaikki sellaiset tiedot, jotka voivat auttaa komissiota sen tulevassa tehtävässä (ks. tuomio 16.3.2016, Frucona Košice v. komissio, T‑103/14, EU:T:2016:152, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
287

Siltä osin kuin on ensinnäkin kyse kantajan väitteistä, jotka koskevat Witorschin raporttia, on neljänneksi huomautettava, että siltä osin kuin kantaja vetosi mainittuun raporttiin kuudennessa valitusperusteessa, joka koski asetuksen N:o 1907/2006 47 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen rikkomista, sen väitteet on hylättävä samoista syistä kuin edellä 200–205 kohdassa esitetyt syyt. On toiseksi todettava, että valituslautakunnalle esitetyissä seitsemännessä ja kahdeksannessa valitusperusteessa, jotka koskivat asetuksen N:o 1907/2006 25 artiklan rikkomista ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista, kantaja ei vedonnut kyseiseen raporttiin. Kun otetaan huomioon mainitussa lautakunnassa noudatettavan menettelyn kontradiktorinen luonne, sitä ei siis voida arvostella siitä, ettei se ottanut huomioon tätä raporttia tutkiessaan kyseiset valitusperusteet. On joka tapauksessa todettava, että mainitun valituksen yhteydessä kantaja ei esittänyt yksityiskohtaisesti syitä, joiden takia – kun otetaan huomioon saman raportin sisältö – ECHA:n päätöksessä esitettyjä näkemyksiä oli pidettävä virheellisinä. Siltä osin kuin kantaja haluaa väittää, että valituslautakunnan näkemyksiä oli mainitun sisällön valossa pidettävä virheellisinä, on kolmanneksi riittävää todeta, ettei se esittänyt yksityiskohtaisesti niitä syitä, joiden takia valituslautakunnan näkemyksiä oli kyseinen sisältö huomioon ottaen pidettävä virheellisinä. Näin ollen kaikki kyseisestä raportista esitetyt väitteet on hylättävä.
Käsiteltävässä asiassa on aluksi todettava, että parlamentin on todettu menetelleen lainvastaisesti. Seuraavaksi on niin, että irtisanomispäätöksessä esitetyn perusteen perusta on keinotekoinen, mikä on saattanut saada kantajan tuntemaan epäoikeudenmukaisuutta ja täten aiheuttaa hänelle henkistä kärsimystä. Viimein on todettava, että parlamentin menettelyn ja viitatun vahingon välillä on yhteys, joka johtuu mainitusta päätöksestä.
34

Ensinnäkin on nimittäin muistettava, että asianomaisen oikeus tulla kuulluksi ennen kuin tehdään yksittäinen päätös, joka vaikuttaa häneen epäedullisesti, on vahvistettu nimenomaisesti perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdan määräyksissä; perusoikeuskirjalla on ollut siitä lähtien, kun Lissabonin sopimus tuli voimaan 1.12.2009, sama oikeudellinen arvo kuin perussopimuksilla. Komissio viittaa unionin yleisen tuomioistuimen ja virkamiestuomioistuimen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan silloin, kun irtisanomispäätös tehdään luottamuksen menettämisen perusteella, asianomaisella henkilöllä ei ole oikeutta tulla kuulluksi hallinnollisen menettelyn aikana (tuomio 24.2.2010, P v. parlamentti, F-89/08, EU:F:2010:11, 31–33 kohta; tuomio 7.7.2010, Tomas v. parlamentti, F-116/07, F-13/08 ja F-31/08, EU:F:2010:77, 100 ja 101 kohta ja tuomio 24.10.2011, P v. parlamentti, T-213/10 P, EU:T:2011:617, 43 kohta), minkä osalta on siis muistutettava, että kuten virkamiestuomioistuin on myöhemmin katsonut, on vastedes otettava huomioon perusoikeuskirjan määräykset, joilla on sama oikeudellinen arvo kuin perussopimuksilla (tuomio 12.12.2013, CH v. parlamentti, F-129/12, EU:F:2013:203, 37 kohta ja tuomio 22.5.2014, CU v. ETSK, F-42/13, EU:F:2014:106, 37 kohta).
62

Tämän osalta on huomautettava, että vaikka tiedoksiantaminen kirjatulla kirjeellä vastaanottoilmoituksen kera ei olekaan ainoa tapa antaa tiedoksi hallinnollisia päätöksiä, on kuitenkin niin, että se on erityisen varma ratkaisu, koska se antaa erityiset takeet sekä asianomaiselle henkilölle että hallinnolle (ks. vastaavasti määräys 16.12.2010, AG v. parlamentti, F-25/10, EU:F:2010:171, 38 kohta) varsinkin, kun asianomainen henkilö on toimielinten ulkopuolella (ks. vastaavasti määräys 16.12.2010, AG v. parlamentti, F-25/10, EU:F:2010:171, 39 kohta). Yksi näistä takeista on muun muassa varmuus siitä, että – adressaatin vastaanottoilmoituksen allekirjoittamisen ansiosta – adressaatin tietää, että hänelle on osoitettu kirje, joka edellyttää hänen huomiotaan. Asiakirja-aineistosta kuitenkin ilmenee, että kirjeen vastaanottoilmoituksesta poiketen sähköpostin lukukuittaus ei anna tällaisia takeita. Toisin kuin se, että kirjeen adresssaatti allekirjoittaa vastaanottoilmoituksen tai sähköpostin adressaatti laatii ja lähettää vahvistuksen sähköpostin vastaanottamisesta, kyseessä oleva sähköpostin lukukuittaus ei mahdollista sen osoittamista vailla epäilyksen häivää, että kantaja on ollut tietoinen riidanalaisesta kirjeestä tai että hänelle on annettu tilaisuus tutustua siihen kyseisen kuittauksen lähettämispäivänä, koska adressaatin tietojenkäsittelyjärjestelmä on luonut ja lähettänyt sen automaattisesti, kuten edellä 61 kohdassa jo kuvattiin.
66

On kuitenkin todettava ensinnäkin, kuten edellä 60 kohdassa on todettu, ettei asetuksen N:o 247/2006 12 artiklan c alakohdassa eikä asetuksen N:o 247/2006 tai N:o 793/2006 muissa merkityksellisissä säännöksissä mainita arviointi-, tarkastus- ja valvontatoimia.
9

Toisaalta komissio korosti riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 10 perustelukappaleessa tarvetta ottaa huomioon se hyvin erityinen oikeudellinen kehys, joka OLAFin tutkimuksia sääntelee. Unionin lainsäätäjä on näet antanut Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) tutkimuksista sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1073/1999 ja neuvoston asetuksen (Euratom) N:o 1074/1999 kumoamisesta 11.9.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella N:o 883/2013 (EUVL 2013, L 248, s. 1) OLAFille tutkintavaltuudet, joita tämä käyttää täysin itsenäisesti myös suhteessa komissioon itseensä, vaikka toimiikin komission yhteydessä. Tässä erityisessä sääntelykehyksessä velvoitetaan komissio varmistamaan, että se ei koskemattomuuden pidättämistä koskevaan pyyntöön suostuessaan vaaranna OLAFin riippumattomuutta ja moitteetonta toimintaa unionin riippumattomana petostentorjuntavirastona, sillä uhalla, että unionin tuomioistuimet muutoin kumoaisivat komission toimen asianomaisen virkamiehen nostettua siitä kanteen asetuksen N:o 883/2013 17 artiklan 3 kohdan perusteella.
51

Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan suhteellisuusperiaate edellyttää, että kyseessä olevan säännöstön legitiimit tavoitteet ovat toteutettavissa unionin toimielinten säädöksillä, päätöksillä ja muilla toimilla ja että niillä ei ylitetä niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista näiden tavoitteiden toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa (tuomio 8.4.2014, Digital Rights Ireland ym., C-293/12 ja C-594/12, EU:C:2014:238, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Lisäksi kun otetaan huomioon, että nimittävällä viranomaisella on laaja harkintavalta määriteltäessä, mitä pätevyyttä koskevia kriteerejä avoimet toimet edellyttävät, ja määriteltäessä näiden kriteerien mukaan ja yleisemmin yksikön edun mukaisesti, mitkä ovat kilpailun järjestämisen edellytykset ja sitä koskevat yksityiskohtaiset säännöt (tuomio 5.2.1997, Petit-Laurent v. komissio, T-211/95, EU:T:1997:13, 54 kohta), kilpailuilmoitusta voidaan pitää lainvastaisena ainoastaan, jos se on ilmeisen soveltumaton tavoiteltujen päämäärien saavuttamiseen (ks. vastaavasti tuomio 8.6.2010, Vodafone ym., C-58/08, EU:C:2010:321, 52 kohta). Lopuksi on muistutettava, että kuten henkilöstösääntöjen 27 artiklan ensimmäisestä kohdasta ilmenee, jokaisen unionissa järjestetyn kilpailun tavoitteena on varmistaa, että toimielin tai muu elin saa palvelukseensa mahdollisimman päteviä, tehokkaita ja ehdottoman luotettavia virkamiehiä (tuomio 14.4.2011, Clarke ym. v. SMHV, F-82/08, EU:F:2011:45, 181 kohta).
60

Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että asetuksen N:o 207/2009 56 artiklan 1 kohdan a alakohdan (josta on tullut asetuksen 2017/1001 63 artiklan 1 kohdan a alakohta) mukaan ehdottomaan mitättömyysperusteeseen perustuva mitättömyysvaatimus ei edellytä, että vaatimuksen esittäjä osoittaa oikeussuojan tarpeen olemassaolon, koska rekisteröinnin ehdottomien hylkäysperusteiden tarkoituksena on suojata näiden perusteiden taustalla olevaa yleistä etua. Koska EUIPO:n on arvioinnissaan otettava huomioon yksinomaan asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdan ja 56 artiklan 1 kohdan a alakohdan taustalla olevat yleiset edut, mitättömyysvaatimuksen esittäjän mahdollisella tai todellisella taloudellisella intressillä ei ole merkitystä, eikä kyse voi näin ollen olla mitättömyysvaatimuksen esittäjän harjoittamasta ”oikeuden väärinkäytöstä”. Tästä seuraa, ettei kysymyksellä oikeuden väärinkäytöstä ole merkitystä asetuksen N:o 207/2009 56 artiklan 1 kohdan a alakohtaan perustuvassa mitättömyysmenettelyssä (määräys 19.6.2014, Donaldson Filtration Deutschland v. ultra air,C‑450/13 P, EU:C:2014:2016, 39, 42 ja 46 kohta).
5.

Kilpailu – Liikenne – Kilpailusäännöt – Lentoliikenne – Unionin kilpailusääntöjen täytäntöönpanoa koskevat neuvoston asetukset – Soveltamisala – Unionin ja kolmansien maiden sekä ETA:n, unionia lukuun ottamatta, ja kolmansien maiden väliset reitit – Soveltamisalaan kuuluminen vuoden 2004 toukokuusta ja vuoden 2005 toukokuusta alkaen – Komission toimivalta – Ulottuvuus – Rikkomisen olemassaoloa ja kestoa koskeva komission todistustaakka – Turvautuminen indisiokokonaisuuteen – Ennen näitä ajankohtia tapahtuneiden seikkojen huomioon ottaminen – Hyväksymisedellytykset (SEUT 101 artikla; ETA-sopimuksen 53 artikla, liite XIII ja pöytäkirja 21, sellaisina kuin ne ovat muutettuina ETA:n sekakomitean päätöksellä N:o 40/2005; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 32 artiklan c alakohta ja neuvoston asetuksen N:o 411/2004 1 ja 3 artikla) (ks. 208–221, 229 ja 235 kohta)
6.

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Rakennusalan tuotteet – Asetus N:o 305/2011 – Yhdenmukaistetut standardit – Virallinen vastalause – Asetuksen N:o 1025/2012 22 artiklassa tarkoitetun komitean toimivalta –Standardointikysymys kuuluu toimivaltaan – Teknisiä sääntöjä koskeva kysymys ei kuulu toimivaltaan (Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 305/2011 18 artiklan 2 kohta ja Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1025/2012 22 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/34 5 artikla) (ks. 75–82 kohta)
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 12.7.2019 – Café del Mar ym. vastaan EUIPO – Guiral Broto (C del M)

(asia T-774/17)

(EU-tavaramerkki – Mitättömyysmenettely – EU-kuviomerkki C del M – Ehdoton hylkäysperuste – Vilpillinen mieli – Asetuksen (EY) N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohta (josta on tullut asetuksen (EU) 2017/1001 59 artiklan 1 kohdan b alakohta))

1. EU-tavaramerkki – Muutoksenhakumenettely – Kanne unionin tuomioistuimissa – Unionin yleisen tuomioistuimen toimivalta – Virastolle osoitettu määräys, joka ei kuulu unionin yleisen tuomioistuimen, toimivaltaan (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 65 artiklan 6 kohta) (ks. 18 kohta)

2. EU-tavaramerkki – Luopuminen, menettäminen ja mitättömyys – Ehdottomat mitättömyysperusteet – Hakijan vilpillinen mieli tavaramerkkihakemusta jätettäessä – Arviointiperusteet – Rekisteröintihakemuksen jättämishetkellä olemassa olevien kaikkien merkityksellisten tekijöiden huomioon ottaminen – Hakijan tietoisuus siitä, että kolmas on käyttänyt samaa tai samankaltaista merkkiä – Hakijan aikomus – Kyseisten merkkien oikeudellisen suojan aste – Kyseisen merkin rekisteröinnin EU-tavaramerkiksi taustalla oleva kaupallinen logiikka – Tavaramerkkihakemusta koskevien tapahtumien aikajärjestys – Riidanalaisen merkin alkuperä ja sen käyttö sen luomisesta alkaen (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 27-32 kohta)

3. EU-tavaramerkki – Luopuminen, menettäminen ja mitättömyys – Ehdottomat mitättömyysperusteet – Hakijan vilpillinen mieli tavaramerkkihakemusta jätettäessä – Kuviomerkki C del M (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 49-56 kohta)

Aihe

Kanne EUIPO:n viidennen valituslautakunnan 4.9.2017 tekemästä päätöksestä (asia R 1618/2015-5), joka koskee yhtäältä Café del Marin, Les Viamonten ja Andrea Gonzálezin sekä toisaalta Guiral Broton välistä mitättömyysmenettelyä

Ratkaisu

1) Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) viidennen valituslautakunnan 4.9.2017 tekemä päätös (asia R 1618/2015-5) kumotaan.

2) EUIPO vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Café del Mar, SC:lle, José Les Viamontelle ja Carlos Andrea Gonzálezille unionin yleisessä tuomioistuimessa käydystä menettelystä aiheutuneet kulut.
Sen, onko maksu suoritettu 24 kuukauden ajassa, arvioinnin kannalta ratkaiseva päivä on se, jona tuen lopullinen määrä vahvistetaan ja asianomainen jäsenvaltio maksaa loppuosan. Tästä seuraa, että sen asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan 4 kohdan c alakohdassa käytetyn sanamuodon mukaan, jossa mainitaan ”menot”, joiden osalta ”maksu” tai tapauksesta riippuen ”loppumaksu” on suoritettu ennen merkityksellisen 24 kuukauden pituisen ajanjakson alkamista, komissio voi soveltaa rahoitusoikaisua maksuihin, jotka on suoritettu ennen kyseisen ajanjakson alkamista, jos maksut liittyvät menoihin, joiden osalta asianomainen jäsenvaltio on vahvistanut lopullisen määrän ja maksanut loppuosan merkityksellisen 24 kuukauden pituisen ajanjakson alkamisen jälkeen.

(ks. 19 kohta)
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 15.1.2019 – Computer Market vastaan EUIPO (COMPUTER MARKET)

(asia T‑111/17)

(EU-tavaramerkki – Hakemus kuviomerkin COMPUTER MARKET rekisteröimiseksi EU-tavaramerkiksi – Ehdoton hylkäysperuste – Valitus on tehty myöhässä – Valituksen tutkimatta jättäminen valituslautakunnassa – Asetuksen (EY) N:o 207/2009 60 artikla (josta on tullut asetuksen (EU) 2017/1001 68 artikla) – Asetuksen (EY) N:o 2868/95 49 säännön 1 kohta (josta on tullut delegoidun asetuksen (EU) 2018/625 23 artiklan 1 kohdan b alakohta))

1. Tuomioistuinmenettely – Kannekirjelmä – Muotovaatimukset – Yhteenveto kanneperusteista – Kanneperusteen tueksi esitettyjä väitteitä koskevat analogiset vaatimukset (Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäinen kohta ja 53 artiklan ensimmäinen kohta; unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 177 artiklan 1 kohdan d alakohta) (ks. 24 kohta)

2. EU-tavaramerkki – Muutoksenhakumenettely – Valituksen määräaika ja muoto – Valitusta ei ole tehty kirjallisesti kahden kuukauden määräajassa (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 60 artikla; komission asetuksen N:o 2868/95 1 artiklan 49 säännön 1 kohta) (ks. 30, 31 ja 43 kohta)

Aihe

Kanne EUIPO:n toisen valituslautakunnan 13.12.2016 tekemästä päätöksestä (asia R 1778/2016-2), joka koskee hakemusta kuviomerkin COMPUTER MARKET rekisteröimiseksi EU-tavaramerkiksi

Ratkaisu

1) Kanne hylätään.
1.

Maatalous – Yhteiset markkinajärjestelyt – Hedelmät ja vihannekset – Enterohemorragisen Escherichia coli ‑bakteerin (E. coli) aiheuttamien tautiesiintymien johdosta toteutetut hedelmä- ja vihannesalan väliaikaiset poikkeukselliset tukitoimenpiteet – Sadon korjaamatta jättäneille tuottajille maksettava korvaus – Laskelma – Määrittäminen ajanjaksoon 26.5.2011–30.6.2011 liittyvän sadonmenetyksen perusteella (Neuvoston asetuksen N:o 1234/2007 191 artikla; komission asetuksen N:o 1580/2007 85 artiklan 1 kohta, komission asetuksen N:o 543/2011 84 artiklan 1 kohta ja komission asetuksen N:o 585/2011 1 artiklan 1 kohta) (ks. 58, 59, 67, 68 ja 75 kohta)