ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1

Valituksellaan Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah ja Taher Nasuf sekä Sanabel Relief Agency Ltd vaativat kumottavaksi unionin yleisen tuomioistuimen 28.10.2015 antamaa tuomiota Al-Faqih ym. v. komissio (T‑134/11, ei julkaistu, EU:T:2015:812; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi niiden kanteen, jossa vaadittiin kumottavaksi yhtäältä tiettyihin Osama bin Ladenia, al-Qaida-verkostoa ja Talebania lähellä oleviin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 881/2002 muuttamisesta 140. kerran 7.12.2010 annettu komission asetus (EU) N:o 1138/2010 (EUVL 2010, L 322, s. 4) ja toisaalta tiettyihin Osama bin Ladenia, al-Qaida-verkostoa ja Talebania lähellä oleviin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 881/2002 muuttamisesta 141. kerran 7.12.2010 annettu komission asetus (EU) N:o 1139/2010 (EUVL L 322, s. 6) (jäljempänä yhdessä riidanalaiset toimet) siltä osin kuin kyseiset toimet koskevat valittajia.
18

Tästä on muistutettava, että direktiivin 2006/112 146 artikla koskee Euroopan unionin ulkopuolelle suoritettavien vientitoimien arvonlisäverovapautusta. Kansainvälisessä kaupassa tällaisen vapautuksen tarkoituksena on kunnioittaa periaatetta siitä, että tavaroita tai palveluita verotetaan niiden määränpäässä. Vientitoimet ja kaikki tällaisiin toimiin rinnastettavat liiketoimet on näin ollen vapautettava arvonlisäverosta sen takaamiseksi, että kyseessä olevaa liiketoimea verotetaan yksinomaan paikassa, jossa kyseessä olevat tuotteet kulutetaan (ks. jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY (EYVL 1977, L 145, s. 1) 15 artiklan osalta tuomio 18.10.2007, Navicon, C‑97/06, EU:C:2007:609, 29 kohta ja tuomio 22.12.2010, Feltgen ja Bacino Charter Company, C‑116/10, EU:C:2010:824, 16 kohta).
18

Näissä olosuhteissa rechtbank Noord-Nederland on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Mitkä (muodolliset ja aineelliset) edellytykset on täytettävä noudatettaessa asetuksen N:o 261/2004 5 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettua ilmoitusvelvollisuutta, jos kuljetussopimus on tehty matkatoimiston välityksellä tai jos varaus on tehty internetsivuston kautta?”
7

Direktiivin 2011/7 6 artiklan otsikkona on ”Perintäkulujen korvaaminen”, ja kyseisessä artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että viivästyskoron tullessa kaupallisissa toimissa maksettavaksi 3 tai 4 artiklan mukaisesti velkojalla on oikeus saada velalliselta vähintään kiinteä 40 euron summa. 2. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että 1 kohdassa tarkoitettu kiinteä summa on maksettava, ilman että maksumuistutus on tarpeen, korvauksena velkojan omista perintäkuluista. 3. Velkojalla on oikeus saada velalliselta 1 kohdassa tarkoitetun kiinteän summan lisäksi kohtuullinen korvaus perintäkuluista, jotka ylittävät tämän kiinteän summan ja ovat aiheutuneet velallisen maksuviivästyksestä. Näihin kuluihin voisivat sisältyä menot, jotka ovat aiheutuneet muun muassa lakimiehen tai perintätoimiston käyttämisestä.”
Direktiivin 2012/13 6 artikla edellyttää rangaistusmääräyksen täytäntöönpanossa kuitenkin, että heti, kun kyseessä oleva henkilö on tosiasiallisesti saanut tiedon tästä määräyksestä, hänet on saatettava tilanteeseen, jossa hän olisi ollut, mikäli kyseinen määräys olisi annettu hänelle tiedoksi henkilökohtaisesti, ja hänellä on erityisesti oltava käytettävissään määräyksen vastustamiseksi asetettu määräaika kokonaisuudessaan ja menetetty määräaika on tarvittaessa palautettava hänelle.
24

Tältä osin on todettava, ettei direktiivissä 2009/28 viitata kansallisiin oikeusjärjestyksiin siltä osin kuin on kyse sanan ”vesivoima” merkityksestä silloin, kun on kyse tässä direktiivissä tarkoitetusta uusiutuvista lähteistä peräisin olevasta energiasta. Näin ollen sitä on direktiiviä sovellettaessa pidettävä unionin oikeuden itsenäisenä käsitteenä, jota on tulkittava yhtenäisesti kaikkien jäsenvaltioiden alueella.
12

Tietoina, jotka koskevat tapaa, jolla kyseinen ehto on täyttynyt, ja jotka on täsmennettävä mainitun lomakkeen d kohdan 4 kohdassa, kyseisessä eurooppalaisessa pidätysmääräyksessä täsmennetään englannin kielellä seuraavaa: ”Haaste on lähetetty Paweł Dworzeckin tiedoksiantoja varten ilmoittamaan osoitteeseen, ja sen on oikeudenkäynnistä rikosasioissa annetun lain 132 §:n mukaisesti ottanut vastaan kyseisessä osoitteessa asuva täysi-ikäinen henkilö eli Paweł Dworzeckin isoisä; mainitussa säännöksessä säädetään, että ’jos vastanottaja on poissa, oikeudenkäyntiasiakirja on annettava tiedoksi vastaanottajan talouteen kuuluvalle täysi-ikäiselle henkilölle, ja jos vastaanottajan talouteen kuuluva täysi-ikäinen henkilö on poissa, oikeudenkäyntiasiakirja voidaan antaa tiedoksi myös kiinteistön omistajalle, talonmiehelle tai kylän johtajalle edellyttäen, että nämä henkilöt sitoutuvat antamaan asiakirjan tiedoksi sen vastaanottajalle’. Myös jäljennös tuomiosta on lähetty samaan osoitteeseen, ja sen on ottanut vastaan kyseisessä osoitteessa asuva täysi-ikäinen henkilö. Paweł Dworzecki on lisäksi tunnustanut syyllisyytensä ja hyväksynyt etukäteen syyttäjän esittämän rangaistuksen.”
Komissiolla on oikeus nostaa unionin tuomioistuimessa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne, jolla pyritään saamaan todetuksi yhteisön rautateiden turvallisuudesta annetun direktiivin 2004/49 21 artiklassa tarkoitetun tutkintaelimen riippumattomuuden puuttuminen, vetoamatta täsmälliseen tilanteeseen, jossa mainittu riippumattomuus ei tosiasiallisesti olisi toteutunut. Jäsenvaltioiden on nimittäin taattava tutkintaelimen riippumattomuus antamalla kaikki sellaiset säännökset, joilla voidaan varmistaa kyseisen elimen mahdollisuus hoitaa tehtäviään ilman vaaraa erityisesti rataverkon haltijan tai rautatieyrityksen siihen kohdistamasta painostuksesta tai vaikutusyrityksistä. Tällaisen säännöstön puuttuminen tai riittämättömyys voi itsessään riittää osoittamaan direktiivin 2004/49 21 artiklan 1 kohdan noudattamatta jättämisen.

Julkisten elinten osalta riippumattomuudella kuvataan tavanomaisesti asemaa, joka antaa kyseiselle julkiselle elimelle mahdollisuuden toimia vapaasti suhteessa elimiin, joista sen on oltava riippumaton, ja vapaana kaikesta ohjaamisesta ja painostuksesta.

Tässä yhteydessä on mainittava yhteisön rautateiden turvallisuudesta annetun direktiivin 2004/49 21 artiklassa tarkoitetun tutkintaelimen riippumattomuuden osalta, että vaikka mainitun direktiivin missään säännöksessä ei kielletä sitä, että liikenneasioista vastaava ministeri voi nimittää ja erottaa kaikki tutkintaelimen jäsenet, kyseisen direktiivin 21 artiklan 1 kohta, jossa edellytetään, että kyseinen elin on organisaatioltaan riippumaton muun muassa infrastruktuurin haltijoista ja rautatieyrityksistä, on esteenä sille, että infrastruktuurin haltijassa ja rautatieyrityksessä määräysvaltaa käyttävä viranomainen voisi nimittää ja erottaa kaikki tutkintaelimen jäsenet, ellei tällaisesta vallasta säädetä täsmällisesti lailla, jolloin kyseisen viranomaisen on tehtävä päätökseksensä objektiivisilla, selkeästi ja tyhjentävästi luetelluilla sekä valvottavissa olevilla perusteilla.

Tarkemmin sanottuna on niin, että koska liikenneasioista vastaava ministeri käyttää määräysvaltaa rautatieyrityksessä ja infrastruktuurin haltijassa, se, että hänellä on laaja harkintavalta nimetä henkilöt, jotka voivat osallistua rautatieonnettomuuksien ja vaaratilanteiden tutkintoihin tutkintaelimen väliaikaisina jäseninä, sekä estää muita henkilöitä osallistumasta niihin, ei ole sopusoinnussa sen vaatimuksen kanssa, että tutkintaelimen on oltava organisaatioltaan riippumaton.

(ks. 67, 86 ja 93 kohta)
[Euroopan unionin] tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 13 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että tavaramerkin haltijalla ei ole oikeutta estää rinnakkaistuojaa myymästä lääkinnällistä laitetta edelleen alkuperäisessä sisemmässä ja ulommassa pakkauksessa, kun maahantuoja on lisännyt siihen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen ylimääräisen etiketin, jonka sisällöstä, tehtävästä, koosta, ulkoasusta ja sijainnista ei aiheudu vaaraa tavaramerkillä varustetun lääkinnällisen laitteen alkuperätakuulle.

Koska kyseisen lääkinnällisen laitteen pakkausta ei ole muutettu eikä pakkauksen alkuperäistä ulkoasua ei ole muutettu muuten kuin lisäämällä siihen pienikokoinen etiketti, joka ei peitä tavaramerkkiä ja jossa mainitaan markkinoille saattamisesta vastuussa oleva rinnakkaistuoja ja ilmoitetaan sen yhteystiedot, viivakoodi ja lääkevalmisteen tuotenumero, ei voida katsoa, että tällaisen etiketin kiinnittäminen olisi 23.4.2002 annetussa tuomiossa Boehringer Ingelheim ym. (C‑143/00, EU:C:2002:246) ja 26.4.2007 annetussa tuomiossa Boehringer Ingelheim ym. (C‑348/04, EU:C:2007:249) tarkoitettua uudelleen pakkaamista.

Näin ollen ei voida missään tapauksessa katsoa, että tällaisen etiketin kiinnittäminen vahingoittaa tavaramerkin ydinsisältöä, joka on antaa kuluttajalle tai loppukäyttäjälle tällä tavaramerkillä varustetun tuotteen alkuperää koskeva takuu.

(ks. 35, 36 ja 39 kohta sekä tuomiolauselma)
Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004, sellaisena kuin se on muutettuna 16.9.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 988/2009, 3 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan henkilökohtaisen avun kaltainen etuus, joka muodostuu muun muassa vaikeavammaisen henkilön päivittäisistä toimista aiheutuvista kustannuksista vastaamisesta siinä tarkoituksessa, että kyseinen henkilö, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen, voi suorittaa korkeakouluopintoja, ei kuulu kyseisessä säännöksessä tarkoitetun sairausetuuden käsitteen alaan ja jää siis kyseisen asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle.

(ks. 52 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Sijoittautumisvapaus–Verolainsäädäntö–Yhteisövero–Kansallinen säännöstö, jonka mukaan kotimaisella emoyhtiöllä ei ole oikeutta vähentää sellaisen lainan korkoja, jonka se on ottanut lähiyhtiöltä rahoittaakseen johonkin toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen tytäryhtiöön tekemänsä pääomansijoituksen–Sitä, että vähennys on mahdollinen kotimaisen tytäryhtiön tapauksessa, koska emoyhtiöllä on oikeus kyseiseen vähennykseen, jos se muodostaa verotuksellisen yksikön tytäryhtiön kanssa, ei voida hyväksyä–Oikeuttamisperustetta ei ole

(SEUT 49 ja SEUT 54 artikla)
SEUT 101 artiklaa on tulkittava siten, että sen soveltamiseksi kansallinen kilpailuviranomainen voi sisällyttää merkityksellisiin markkinoihin paitsi lääkkeet, jotka on hyväksytty asianomaisten sairauksien hoitoon, myös muun lääkkeen, jonka myyntilupa ei kata kyseistä hoitoa mutta jota käytetään tässä tarkoituksessa ja joka on näin ollen konkreettisessa korvattavuussuhteessa ensiksi mainittujen lääkkeiden kanssa. Sen määrittämiseksi, onko tällainen korvattavuussuhde olemassa, kyseisen viranomaisen on – sikäli kuin asiassa toimivaltaiset viranomaiset tai tuomioistuimet ovat tutkineet, onko asianomainen tuote sen valmistusta tai kaupan pitämistä koskevien sovellettavien säännösten mukainen – otettava huomioon tämän tutkimuksen tulos ja arvioitava sen mahdollisia vaikutuksia kysynnän ja tarjonnan rakenteeseen.

(ks. 67 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Tilanteissa, joissa sääntöjenvastaisesti maksetut valtiontuet on perittävä takaisin vaikeuksissa tai konkurssissa olevilta yrityksiltä, mainitunlaiset vaikeudet eivät vaikuta velvollisuuteen periä tuki takaisin. Jäsenvaltion on näin ollen tapauksen mukaan vaadittava yhtiön selvittämistä, merkityttävä saatavansa yhtiön velkoihin tai toteutettava kaikki muut toimenpiteet, jotka mahdollistavat tuen maksamisen takaisin.

Aiemman tilanteen palauttaminen ja sääntöjenvastaisesti maksetusta tuesta johtuvan kilpailun vääristymän poistaminen voidaan lähtökohtaisesti toteuttaa siten, että kyseessä olevien tukien palauttamisesta johtuva saatava kirjataan velkojien saatavista laadittavaan luetteloon. Mainitunlaisella kirjaamisella pystytään kuitenkin täyttämään takaisinperintävelvollisuus vain, jos siinä tapauksessa, että valtion viranomaiset eivät ole pystyneet perimään koko tukimäärää takaisin, konkurssimenettely johtaa yrityksen purkamiseen eli sen toiminnan lopulliseen päättymiseen, jonka valtion viranomaiset voivat saada aikaan osakkeenomistajina tai velkojina. Tästä seuraa, että valtiontuen saajayrityksen toiminnan lopullista päättymistä edellytetään vain siinä tapauksessa, että koko tukimäärän takaisin periminen konkurssimenettelyn kuluessa on mahdotonta.

Viivästynyt takaisinperintä eli asetettujen määräaikojen jälkeen tapahtunut takaisinperintä ei myöskään täytä perussopimuksen vaatimuksia. On kuitenkin epätodennäköistä, että konkurssimenettelyn eri vaiheet yleensä tapahtuisivat neljän kuukauden määräajassa, jonka komissio tavallisesti asettaa sääntöjenvastaisen tuen takaisinperimiselle. Näin ollen kyseisten tukien palauttamiseen liittyvän saatavan kirjaamisen velkaluetteloon on lähtökohtaisesti katsottava olevan asianmukainen toimenpide, joka on omiaan varmistamaan kilpailun vääristymisen poistumisen, siltä osin kuin mainittua toimenpidettä seuraa joko kyseisten tukien koko määrän takaisinperintä tai yrityksen purkaminen ja sen toiminnan lopullinen päättyminen, jos mainitunlainen takaisinperintä on mahdotonta konkurssimenettelyn kuluessa. Jotta mainitunlainen toimenpide olisi tehokas, se on toteutettava komission asettamassa määräajassa.

(ks. 37–43 kohta)
Tuomioon Altmark perustuvassa oikeuskäytännössä asetettujen edellytysten ja tukitoimenpiteen SEUT 106 artiklan 2 kohtaan perustuvan tutkinnan välisestä yhteydestä on todettava, että tuossa oikeuskäytännössä asetettujen edellytysten noudattamisen valvonta tulee esiin ensin tutkittaessa sitä, onko kyseessä olevaa toimenpidettä pidettävä valtiontukena. Tämä kysymys näet edeltää kysymystä siitä, onko sisämarkkinoille soveltumaton tuki mahdollisesti kuitenkin tarpeen kyseisen toimenpiteen edunsaajalle uskotun erityistehtävän hoitamiseksi SEUT 106 artiklan 2 kohdan mukaisesti.

Koska tuomion Altmark edellytyksillä ja SEUT 106 artiklan 2 kohdan soveltamiseksi tarpeellisilla edellytyksillä on siis lähtökohtaisesti eri tavoitteet, on niin, että kun komissio tutkii tietyn tukitoimenpiteen SEUT 106 artiklan 2 kohdan nojalla, sen ei tarvitse selvittää, täyttyvätkö tuomioon Altmark perustuvassa oikeuskäytännössä asetettu toinen ja kolmas edellytys. Ensimmäistä Altmark-edellytystä, jonka mukaan edunsaajayrityksen tehtäväksi on tosiasiassa annettava julkisen palvelun velvoitteiden täyttäminen ja nämä velvoitteet on määriteltävä selvästi, sovelletaan kuitenkin myös tapauksessa, jossa on vedottu SEUT 106 artiklan 2 kohdassa määrättyyn poikkeukseen

(ks. 55 ja 56 kohta)
Kuten unionin tuomioistuin on jo todennut, direktiivin 95/46 soveltamisala on erittäin laaja ja siinä tarkoitetut henkilötiedot ovat erilaisia (tuomio 7.5.2009, Rijkeboer, C-553/07 , EU:C:2009:293 , 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ilmaisun ”kaikenlaiset tiedot” käyttäminen direktiivin 95/46 2 artiklan a alakohtaan sisältyvän henkilötietojen määritelmän yhteydessä heijastaa unionin lainsäätäjän pyrkimystä antaa laaja merkitys tälle käsitteelle, jota ei ole rajattu arkaluonteisiin tai yksityisiin tietoihin, vaan joka voi kattaa kaikenlaiset tiedot, sekä objektiiviset että subjektiiviset tiedot, jotka ilmaistaan mielipiteen tai arvion muodossa, edellyttäen, että ne ”koskevat” kyseessä olevaa henkilöä. Viimeksi mainittu edellytys täyttyy, kun tieto liittyy tiettyyn henkilöön sisältönsä, tarkoituksensa tai vaikutuksensa vuoksi.

Siltä osin kuin osallistujan ammatillisessa kokeessa laatimat kirjalliset vastaukset ja mahdolliset niihin liittyvät tarkastajan merkinnät voidaan tarkistaa muun muassa niiden paikkansapitävyyden ja säilyttämisen tarpeen osalta direktiivin 95/46 6 artiklan 1 kohdan d ja e alakohdan nojalla, ja niitä voidaan oikaista tai ne voidaan poistaa direktiivin 12 artiklan b alakohdan nojalla, on katsottava, että se, että kokeeseen osallistujalle annetaan oikeus tutustua näihin vastauksiin ja näihin merkintöihin direktiivin 12 artiklan a alakohdan nojalla, palvelee direktiivin tavoitetta, joka on osallistujan yksityisyyden suojelu häntä koskevien tietojen käsittelyssä (ks. a contrario tuomio 7.7.2014, YS ym., C-141/12 ja C-372/12, EU:C:2014:2081, 45 ja 46 kohta), ja näin on riippumatta siitä, onko kokeeseen osallistujalla tällainen tiedonsaantioikeus myös koemenettelyyn sovellettavan kansallisen säännöstön nojalla. Direktiivin 95/46 12 artiklan b alakohdassa säädetty oikeus tietojen oikaisuun ei tietenkään saa mahdollistaa sitä, että kokeeseen osallistuja ”korjaa” jälkikäteen ”vääriä” vastauksia.

Tässä yhteydessä on muistettava, että yksityisyyden kunnioittamisen perusoikeus merkitsee muun muassa, että jokainen luonnollinen henkilö voi varmistua henkilötietojensa paikkansapitävyydestä ja niiden käsittelyn laillisuudesta. Kuten direktiivin 95/46 johdanto-osan 41 perustelukappaleessa on todettu, rekisteröidyllä on direktiivin 12 artiklan a alakohdan mukaan oikeus tutustua itseään koskeviin käsiteltäviin tietoihin voidakseen suorittaa tarpeelliset tarkastukset. Tämä tiedonsaantioikeus on tarpeen erityisesti, jotta rekisteröity voi saada rekisterinpitäjän oikaisemaan, poistamaan tai suojaamaan nämä tiedot ja näin ollen käyttää direktiivin 12 artiklan b alakohdassa tarkoitettuja oikeuksiaan (tuomio 17.7.2014, YS ym., C-141/12 ja C-372/12, EU:C:2014:2081, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

On lopuksi todettava yhtäältä, että direktiivin 95/46 12 artiklan a ja b alakohdan mukainen tietojen saantia ja oikaisua koskeva oikeus ei ulotu koekysymyksiin, jotka sellaisinaan eivät ole kokeeseen osallistujan henkilötietoja. Toisaalta sekä direktiivissä 95/46 että sen korvanneessa asetuksessa 2016/679 säädetään eräistä rajoituksista näihin oikeuksiin.

(ks. 52 ja 56–59 kohta)
Asia C-560/16

E.ON Czech Holding AG

vastaan

Michael Dědouch ym.

(Nejvyšši soudin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Asetus (EY) N:o 44/2001 – Tuomioistuimen toimivalta siviili- ja kauppaoikeuden alalla – Yksinomainen toimivalta – 22 artiklan 2 alakohta – Jäsenvaltioon sijoittautuneiden yhtiöiden tai oikeushenkilöiden toimielinten tekemien päätösten pätevyys – Asianomaisen jäsenvaltion tuomioistuinten yksinomainen toimivalta – Yhtiökokouksen päätös, jolla määrätään kyseisen yhtiön vähemmistöosakkaiden yhtiöosuuksien pakollisesta siirrosta sen enemmistöosakkaalle ja jossa vahvistetaan sen vastikkeen määrä, joka tämän enemmistöosakkaan on suoritettava – Tuomioistuinmenettely, jonka tavoitteena on kyseisen vastikkeen kohtuullisuuden tutkiminen

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 7.3.2018

Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Tuomioistuimen toimivalta ja tuomioiden täytäntöönpano siviili- ja kauppaoikeuden alalla – Asetus N:o 44/2001 – Yksinomainen toimivalta – Yhtiöitä ja oikeushenkilöitä koskevat riita-asiat – Sijoittautumisjäsenvaltion tuomioistuinten toimivalta – Ulottuvuus – Kanne, jonka tarkoituksena on valvoa sen vastikkeen kohtuullisuutta, joka yhtiön enemmistöosakkaan on maksettava sen vähemmistöosakkaille näiden yhtiöosuuksien pakollisesta siirtämisestä, kuuluu kyseiseen toimivaltaan

(Neuvoston asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 2 kohta)

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 22 artiklan 2 alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kanne, jonka kohteena on sen vastikkeen kohtuullisuus, joka yhtiön enemmistöosakkaan on maksettava sen vähemmistöosakkaille näiden yhtiöosuuksien pakollisesta siirtämisestä tälle enemmistöosakkaalle, kuuluu sen jäsenvaltion, jonka alueelle kyseinen yhtiö on sijoittautunut, tuomioistuinten yksinomaiseen toimivaltaan.

(ks. 45 kohta ja tuomiolauselma)
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 29.6.1998 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1606/98, on tulkittava siten, että kun jäsenvaltion toimivaltainen laitos laskee pääasiassa kyseessä olevan takuueläkkeen kaltaista vähimmäisetuutta, sen ei ole sovellettava saman asetuksen 46 artiklan 2 kohtaa eikä 47 artiklan 1 kohdan d alakohtaa. Tällainen etuus on laskettava sekä asetuksen N:o 1408/71 50 artiklan että kansallisen lainsäädännön säännösten mukaisesti soveltamatta kuitenkaan niitä pääasiassa kyseessä olevien kaltaisia kansallisia säännöksiä, jotka koskevat pro rata -laskentaa.

Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 47 kohdassa, on niin, että koska asetuksessa N:o 1408/71 ei vaadita, että jäsenvaltioiden olisi säädettävä vähimmäisetuuksista ja koska kansallisessa lainsäädännössä ei siis välttämättä säädetä tällaisista etuuksista, asetuksen 46 artiklan 2 kohdassa ei voida edellyttää tällaisen etuuden laskemista koskevia erityisiä ja yksityiskohtaisia sääntöjä.

Niinpä pääasiassa kyseessä olevan takuueläkkeen kaltaisen vähimmäisetuuden saamista koskevaa oikeutta ei tule arvioida asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 2 kohdan tai 47 artiklan 1 kohdan d alakohdan perusteella vaan tämän asetuksen 50 artiklan sisältämien erityisten sääntöjen ja asiassa merkityksellisen kansallisen lainsäädännön mukaan.

(ks. 47, 48 ja 52 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevaa unionin oikeuden yleistä periaatetta on tulkittava siten, että yksityisellä on verotarkastusta ja arvonlisäveron määräytymisperusteen määrittämistä koskevissa hallinnollisissa menettelyissä oltava pyynnöstä mahdollisuus saada tiedot ja asiakirjat, jotka sisältyvät hallinnolliseen asiakirja-aineistoon ja jotka viranomainen ottaa huomioon tehdessään päätöksen, paitsi, jos näihin tietoihin ja asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden rajoittamista voidaan perustella yleisen edun mukaisilla tavoitteilla.

Verotarkastusmenettelyssä, jonka tarkoituksena on tarkistaa, ovatko verovelvolliset noudattaneet alan velvoitteitaan, on nimittäin perusteltua odottaa, että verovelvolliset pyytävät oikeutta saada tutustua näihin asiakirjoihin ja tietoihin voidakseen tarvittaessa antaa selityksiä tai esittää perusteluja, jotka koskevat veroviranomaisten kantoja. Puolustautumisoikeuksien tehokas kunnioittaminen edellyttää kuitenkin, että oikeus tutustua näihin asiakirjoihin ja tietoihin on tosiasiassa mahdollista saada, ellei tämän oikeuden rajoittamista voida perustella yleisen edun mukaisilla tavoitteilla. Verotarkastusmenettelyssä ja arvonlisäveron määräytymisperusteen määrittämistä koskevassa menettelyssä tällaisilla kansallisessa lainsäädännössä vahvistetuilla rajoituksilla voidaan nimittäin pyrkiä suojaamaan luottamuksellisuutta ja salassapitovelvollisuutta koskevia vaatimuksia, joita voitaisiin rikkoa, jos annetaan oikeus tutustua tiettyihin tietoihin ja asiakirjoihin.

(ks. 33, 34, 36 ja 39 kohta sekä tuomiolauselma)