ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14.

Yhtiöverolain 96 §:ssä, jonka otsikkona on ”Verojärjestelyn sovellettavuus”, vahvistetaan tämän erityisen järjestelyn sovellettavuuden edellytykset seuraavasti: ”1) Tässä luvussa käyttöön otetun järjestelyn soveltaminen edellyttää, että järjestely on valittu seuraavien säännösten mukaisesti: a) Sulautumisten tai jakautumisten yhteydessä valinnasta on mainittava sulautumis- tai jakautumissuunnitelmassa ja -sopimuksessa, jos luovuttavien ja vastaanottavien osapuolten verotuksellinen kotipaikka on Espanjassa. – – b) Jos käytetään apporttiomaisuutta, järjestelyä koskevan valinnan tekee vastaanottava osapuoli ja valinnasta on mainittava kyseessä olevassa yhtiöiden välisessä sopimuksessa, tai jos tällaista sopimusta ei ole, julkisessa asiakirjassa, jossa kyseessä oleva toimi tai sopimus mainitaan. – – c) Jos kyse on arvopaperivaihdosta, järjestelyä koskevan valinnan tekee vastaanottava osapuoli ja valinnasta on mainittava kyseessä olevassa yhtiöiden välisessä sopimuksessa, tai jos tällaista sopimusta ei ole, julkisessa asiakirjassa, jossa kyseessä oleva toimi tai sopimus mainitaan. Jos kyse on osakkeiden julkisesta ostotarjouksesta, järjestelyä koskevan valinnan tekee toimenpiteeseen toimivaltainen yhtiön elin ja siitä on mainittava ostotarjousta koskevassa ilmoituksessa. Tämän vaihtoehdon käytöstä on joka tapauksessa ilmoitettava valtiovarainministeriölle voimassa olevissa säännöksissä säädetyssä muodossa ja määräajassa. 2) Tässä luvussa käyttöön otettu järjestely ei ole sovellettavissa, jos toteutetun toimen päätavoitteena on veropetos tai veronkierto. Järjestely ei ole sovellettavissa varsinkaan silloin, jos se ei perustu päteviin taloudellisiin perusteisiin, kuten toimenpiteeseen osallistuvien yksilöiden rakenneuudistuksiin tai toiminnan rationalisoimiseen vaan sen ainoana tavoitteena on veroedun hankkiminen.”
24.

Tästä syystä TNT on pyytänyt High Court of Justicea (England & Wales) (Administrative Court) tutkimaan judicial review -menettelyssä vuoden 1994 arvonlisäverolain liitteessä 9 olevassa 3 ryhmässä säädetyn, Royal Mailia hyödyttävän arvonlisäverovapautuksen laillisuuden. Tässä menettelyssä High Court on esittänyt 12.7.2007 tekemällään päätöksellä yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) a) Miten kuudennen direktiivin (direktiivin 77/388/ETY) 13 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdassa (nykyisin direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan a alakohdassa) olevaa ilmaisua ’julkinen postilaitos’ on tulkittava? b) Vaikuttaako kyseisen ilmaisun tulkintaan se seikka, että jäsenvaltion postipalvelut on vapautettu, ettei neuvoston direktiivissä 97/67/EY, sellaisena kuin se on muutettuna, tarkoitettuja varattuja palveluja ole ja että on olemassa yksi nimetty yleispalvelujen tarjoaja, joka on ilmoitettu komissiolle kyseisen direktiivin nojalla (kuten Royal Mail Yhdistyneessä kuningaskunnassa)? c) Sisältääkö nyt esillä olevan asian olosuhteissa (jotka esitetään edellä b kohdassa) kyseinen ilmaisu i) yksinomaan ainoan nimetyn yleispalvelujen tarjoajan (kuten Royal Mailin Yhdistyneessä kuningaskunnassa) vai ii) myös yksityisen postialan toimijan (kuten TNT Postin)? 2) Onko nyt esillä olevan asian olosuhteissa kuudennen direktiivin 13 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohtaa (nykyisin direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan a alakohtaa) tulkittava siten, että siinä edellytetään tai sallitaan, että jäsenvaltio vapauttaa verosta kaikki ’julkisen postilaitoksen’ tarjoamat palvelut? 3) Jos edellytetään tai sallitaan, että jäsenvaltio vapauttaa verosta osan muttei kaikkia ’julkisen postilaitoksen’ tarjoamista palveluista, millaisia perusteita käyttäen kyseiset palvelut on yksilöitävä?”
36.

Jotta esitettyyn toiseen kysymykseen voitaisiin vastata tarkemmin erityisesti turvapaikanhakijalle asetetun todistustaakan osalta, on huomattava, että edellytettyä henkilökohtaista yhteyttä koskeva todistustaakka on varmasti kysymyksessä olevan henkilön osalta kevyempi 15 artiklan c alakohdan nojalla kuin 15 artiklan a ja b alakohtaa sovellettaessa. Todistustaakka on kuitenkin raskaampi silloin, kun toteen on näytettävä mielivaltainen väkivalta, jonka on oltava yleistä (siinä merkityksessä, että kysymys ei ole syrjinnästä) ja niin vakavaa, että se luo vahvan olettaman siitä, että kysymyksessä oleva henkilö on tämän väkivallan kohteena. On nimittäin muistettava, että direktiivin 26. perustelukappaleesta todetaan, että tämä väkivalta ylittää vaarat, joille jonkin maan väestö tai väestön osa on yleisesti alttiina.
70.

Yhtäältä on otettava esille asioissa Lawrie-Blum ja Bernini annetut tuomiot, ( 31 ) joissa ammatillisen koulutuksen aikana harjoittelua suorittavalle henkilölle tunnustetaan työntekijän asema, kunhan hän tekee todellista ja aitoa ansiotyötä; tältä tulkinnalta ei vie pohjaa sekään, että asianomaisen tuottavuus on vähäinen, että hän työskentelee vain vähäisen tuntimäärän viikossa tai että hän saa työstä vain pienen korvauksen. Tuomioissa kuitenkin edellytettiin, että harjoittelu on kestänyt riittävän tuntimäärän, jotta henkilö on perehtynyt työhön.
113.

Edellä esitetyt näkemykset huomioon ottaen ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Bundesfinanzhofin esittämiin kysymyksiin seuraavasti: 1) Jäsenvaltion kansalaisen päivittäistavaroiden muodossa antamat lahjoitukset laitokselle, jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa ja joka on tunnustettu yleishyödylliseksi tämän viimeksi mainitun jäsenvaltion oikeuden mukaisesti, ovat EY 56 artiklassa tarkoitettuja pääomanliikkeitä. 2) EY 56 ja EY 58 artiklaa on tulkittava niin, että niiden kanssa on ristiriidassa sellainen jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka nojalla tässä jäsenvaltiossa verovelvollisen henkilön antamalle lahjoitukselle voidaan myöntää verovähennys vain, jos lahjoituksen saanut yleishyödylliseksi tunnustettu laitos on sijoittautunut tähän jäsenvaltioon, antamatta mainitulle verovelvolliselle mahdollisuutta esittää näyttöä siitä, että toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut lahjoituksen saanut laitos, joka on tunnustettu yleishyödylliseksi tämän jäsenvaltion oikeuden mukaan, voi täyttää ensimmäisen jäsenvaltion lainsäädännössä sen alueella sijaitseville samantyyppisille laitoksille asetetut edellytykset. 3) Jäsenvaltion veroviranomaisia ei voida velvoittaa turvautumaan jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten keskinäisestä avusta välittömien verojen alalla 19.12.1977 annetulla neuvoston direktiivillä 77/799/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta 25.2.1992 annetulla neuvoston direktiivillä 92/12/ETY, säädettyihin yhteistyömekanismeihin sellaisen tilanteen selvittämiseksi, joka kuuluu toisen jäsenvaltion toimivaltaan, ja niillä on oikeus vaatia, että verovelvollinen esittää tämän jäsenvaltion menettelyllisten sääntöjen mukaisesti näyttöä, jota ne pitävät tarpeellisena mainitun verovelvollisen veron asianmukaiseksi määräämiseksi, mukaan lukien verovähennyksen myöntäminen. Pääomien vapaan liikkuvuuden tehokkaan soveltamisen varmistamiseksi ja silloin, kun verovelvolliselta pyydetty näyttö koskee toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen, lahjoituksen saaneen yleishyödylliseksi tunnustetun laitoksen sääntöjä ja/tai todellista hallinnointia, ensin mainitun jäsenvaltion veroviranomaiset eivät voi kieltäytyä myöntämästä verovähennystä verovelvolliselle ilman, että ne olisivat ennalta ottaneet huomioon ne vaikeudet, joita tämä kaikista ponnisteluistaan huolimatta kohtaa hankkiessaan pyydettyä näyttöä, ja ilman, että ne nämä vaikeudet huomioon ottaen olisivat tutkineet todellisia mahdollisuuksia saada tämä näyttö hankituksi toisen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten avustuksella direktiivissä 77/799 säädetyissä puitteissa tai tarpeen vaatiessa kahdenvälisen verosopimuksen perusteella. On kansallisen tuomioistuimen tehtävä tutkia kussakin yksittäistapauksessa, perustuuko pyydetyn verovähennyksen epääminen ilman, että olisi turvauduttu direktiivillä 77/799 käyttöön otettuun kansallisten viranomaisten yhteistyöhön, edellä mainittujen seikkojen vakavaan arviointiin.
72.

Ainutlaatuisuus ei vaikuta minusta olennaiselta. Pysähdynpä hetkeksi miettimään sanaa ”ainutlaatuinen”. Court of Appeal toteaa, että kukaan muu kuin kantaja ei ole käyttänyt Intel-tavaramerkkiä missään muussa tuoteluokassa. Intel väittää huomautuksissaan, että tavaramerkki, joka on tässä mielessä ”täysin ainutlaatuinen”, on todellakin erittäin harvinainen ja että tavaramerkkien, jotka ovat ”huomattavan ainutlaatuisia”, on myös täytettävä suojelun vaatimukset. Katson tämän viittaavan väljempään (mutta yleisesti esiintyvään) ”ainutlaatuinen”-sanan käyttöön, joka tarkoittaa pikemminkin ”erittäin harvinaista”. ( 38 ) Joka tapauksessa mikä tahansa erottamiskykyinen tavaramerkki on todennäköisesti (ainakin ”huomattavan”) ainutlaatuinen jossain mielessä. ”Täysin” ainutlaatuinen tavaramerkki on erityisen erottamiskykyinen. Mitä erottamiskykyisempi tavaramerkki on, sitä todennäköisemmin muut samankaltaiset tavaramerkit heikentävät sen erottamiskykyä.
10.

Se, onko kilpailu todella vääristynyt tai onko sen vääristyminen todennäköistä, on tietenkin asianomaisen kansallisen tuomioistuimen ratkaistava asia, kuten on myös asiankuuluvien kansallisten täytäntöönpanosääntöjen tulkinta ja soveltaminen. Kilpailun vääristymisen todennäköisyydestä on yksinkertaisesti todettava, että verovapautuksen myöntäminen on evättävä, jos on olemassa todellinen vaara, että vapautus sinänsä voi välittömästi tai tulevaisuudessa johtaa kilpailun vääristymiseen. ( 4 )
34.

Se on ensiksikin todennut, että koska kyseinen säännös poikkeaa vastavuoroisen tunnustamisen periaatteesta, sitä on tulkittava suppeasti. ( 10 ) Yhteisöjen tuomioistuin on lisäksi täsmentänyt, että olosuhteet, joissa ajokortti voidaan direktiivin 91/439 8 artiklan 2 ja 4 kohdan mukaan jättää tunnustamatta, eivät rajoitu tapauksiin, joissa ajokortin haltija tekee ajokortin vaihtoa koskevan hakemuksen. Tämän säännöksen tarkoituksena on myös sallia jäsenvaltioiden soveltaa alueellaan kansallisia säännöksiään, jotka koskevat ajokortin pois ottamista tai määräaikaista tai lopullista peruuttamista, jos kortin haltija on esimerkiksi syyllistynyt rikkomukseen. ( 11 )
134.

Ranskan oikeus voisi olla Total-yhtiöiden vastuun esteenä. Ranskassa voimassa olevan vastuuyleissopimuksen 3 artiklan 4 kappaleen c kohdassa suljetaan nimittäin pois kaikki vahingonkorvausvaateet rahdinantajaa vastaan. Toisin on vain, jos pilaantumisvahinko johtuu rahdinantajan omasta virheestä tai laiminlyönnistä, jolla hänen on ollut tarkoitus aiheuttaa tällaista vahinkoa, tai jos hän on aiheuttanut vahingon huolimattomuudesta ja tietoisena siinä, että tällaista vahinkoa todennäköisesti aiheutuu. Toimivaltaisten tuomioistuinten on ratkaistava, onko tämä vastuun sulkeminen pois sovellettavissa Total-yhtiöihin. ( 83 )
8.

Jotta vero ei jäisi niiden verovelvollisten kannettavaksi, jotka vastaavat sen perimisestä, kuudennessa direktiivissä säädetään vähennysjärjestelmästä, jonka tarkoituksena on varmistaa veron neutraalisuus näihin verovelvollisiin nähden. Verovelvolliset voivat vähentää verosta, jonka he ovat perineet asiakkailtaan ja jonka he ovat velvolliset maksamaan jäsenvaltiolle, arvonlisäveron, joka heiltä on peritty, kun he ovat ostaneet ammattitoimintansa harjoittamisessa tarvitsemiaan tavaroita ja palveluja.
47.

Sanottakoon suoraan, etten yhdy valittajien tältä osin esittämään analyysiin. ( 52 ) DSU:n 22 artiklan 1 kohdan mukaan on toki ensisijaisesti pantava kokonaisuudessaan täytäntöön suositus toimenpiteen saattamisesta yhteensoveltuvaksi WTO-sopimusten kanssa, ja 3 artiklan 7 kohdan mukaan keskinäisesti hyväksytyn ja kyseisten sopimusten kanssa yhteensopivan ratkaisun puuttuessa DSU:n ensimmäisenä tavoitteena on tavallisesti varmistaa niiden toimenpiteiden poistaminen, joiden katsotaan olevan ristiriidassa sopimusten kanssa. Tästä ei voida kuitenkaan päätellä, että oikeuskäytännössä vahvistettua sääntöä soveltaen ( 53 ) DSU määrittelisi keinot, joilla varmistetaan DSB:n päätösten täytäntöönpano vilpittömässä mielessä sopimuspuolten kansallisessa oikeusjärjestyksessä ja näin ollen niiden WTO:n sääntöjen täytäntöönpano, joita DSB on todennut rikotun. Yhteisöllä on edelleen vapaus tehdä poliittinen päätös, jonka mukaan se alistuu ensin DSB:n 22 artiklan 2 kohdan perusteella hyväksymiin vastatoimiin. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut ( 54 ) ja kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tuonut esille valituksenalaisissa tuomioissa, ( 55 ) riidan osapuolten välisille neuvotteluille on joka tapauksessa varattu tärkeä sija myös sen määräajan päätyttyä, joka on asetettu WTO:n sääntöjen kanssa ristiriitaiseksi todetun toimenpiteen saattamiseksi näiden sääntöjen mukaiseksi, ja myös vastatoimien sallimisen ja toteuttamisen jälkeen. DSU:n 22 artiklan 8 kohdassa korostetaan näin ollen myönnytysten peruuttamisen väliaikaisuutta ja todetaan tällaisen peruuttamisen olevan voimassa vain niin kauan ”kunnes liitesopimuksen kanssa ristiriidassa oleva toimenpide on poistettu tai kunnes jäsen, jonka on pantava täytäntöön suositukset ja päätökset, tarjoaa ratkaisun etujen mitätöimiselle tai loukkaukselle tai kunnes keskinäisesti tyydyttävä ratkaisu on saavutettu”, sillä DSU:n 3 artiklan 5 kohdassa todetulla ainoalla edellytyksellä, että kyseinen ratkaisu on yhdenmukainen WTO-sopimusten kanssa. Yhteisössä sovellettavan banaanien tuontijärjestelmän peräkkäisillä muutoksilla, joiden on todettu olevan WTO-sääntöjen vastaisia, neuvoston ja komission aikomuksena ei ole ollut poistaa näiden sääntöjen vastaisia säännöksiä. Ne ovat pyrkineet samalla sekä ottamaan huomioon DSB:n toteamukset, noudattamaan neljännen Lomén yleissopimuksen muihin allekirjoittajiin nähden hyväksyttyjä sitoumuksia että turvaamaan banaanien yhteisen markkinajärjestelyn tavoitteet. Riita on lopulta saatettu päätökseen 19.4.2001 Yhdysvaltojen kanssa tehdyllä sopimuksella. Tähän voitaisiin toki esittää, että DSB:n suositusten ja päätösten täytäntöönpanoa ei voida kiertää ja että tällainen neuvotteluratkaisu on kaikesta huolimatta eräs tapa panna DSB:n päätös täytäntöön. ( 56 ) Riippumatta siitä, pidetäänkö jatkuvaa mahdollisuutta päätyä riidassa neuvotteluratkaisuun vapautena, joka rajoittuu DSB:n päätösten täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohdista päättämiseen, vai vapautena pitää ensisijaisena jotakin vaihtoehtoa kyseisen päätöksen täytäntöönpanolle, kysymys on joka tapauksessa vapaudesta.
3.

Direktiivin 89/104 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Tavaramerkkiin kuuluvat oikeudet”, säädetään seuraavaa: ”1. Rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on yksinoikeus tavaramerkkiin. Tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa: a) merkkiä, joka on sama kuin tavaramerkki ja samoja tavaroita tai palveluja varten kuin ne tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkki on rekisteröity; b) merkkiä, joka sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran, joka sisältää myös vaaran merkin ja tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Jäsenvaltio voi myös säätää, että haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan elinkeinotoiminnassa käyttämästä merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin tavaramerkki, vaikka tavarat tai palvelut, joita varten merkki on, eivät ole samankaltaisia kuin ne, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, milloin viimeksi mainittu tavaramerkki on laajalti tunnettu tässä jäsenvaltiossa ja merkin aiheeton käyttö merkitsee tavaramerkin erottuvuuden tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka on haitaksi tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle. 3. Edellä 1 ja 2 kohdassa säädetyin edellytyksin voidaan kieltää muun muassa: a) merkin paneminen tavaroihin tai niiden päällyksiin; b) tavaroiden tarjoaminen tai liikkeelle laskeminen tai niiden varastoiminen tällaista tarkoitusta varten merkkiä käyttäen taikka palvelujen tarjoaminen tai suorittaminen merkkiä käyttäen; c) tavaroiden maahantuonti tai maastavienti merkkiä käyttäen; d) merkin käyttäminen liikeasiakirjoissa ja mainonnassa. – – 5. Mitä 1–4 kohdassa säädetään, ei estä jäsenvaltioita soveltamasta niiden säännöksiä suojasta muuhun tarkoitukseen kuin tavaroiden tai palvelujen erottamiseksi tapahtuvaa merkin käyttämistä vastaan, jos merkin aiheeton käyttö merkitsee tavaramerkin erottuvuuden tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka on haitaksi tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle.”
55.

Tästä seuraa, että kahteen ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava seuraavalla tavalla: EY 43 ja EY 49 artiklaa sekä yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, syrjintäkiellon periaatetta ja avoimuusperiaatetta on tulkittava siten, että ne estävät viranomaista säätämästä alun perin ilman minkäänlaista tarjouskilpailumenettelyä annettujen konsessioiden voimassa pitämisestä vahvistamansa siirtymäkauden ajan, vaikka tarkoituksena on päättää ennenaikaisesti kyseiset konsessiot, koska tällainen toimenpide merkitsee palvelujen tarjoamisen vapauden ja sijoittautumisvapauden estettä. Tällainen rajoitus voi kuitenkin olla perusteltavissa oikeusvarmuuteen ja erityisesti oikeussuhteiden vakauteen liittyvien yleistä etua koskevien pakottavien syiden vuoksi. Kansallisen tuomioistuimen asiana on varmistua siitä, että tällaisten siirtymätoimenpiteiden toteuttaminen täyttää nämä edellytykset, että niitä toteutettaessa noudatetaan puolueettomia, selkeitä ja syrjimättömiä perusteita ja että nämä toimenpiteet ovat oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään nähden.
1)

Jos jäsenvaltio on jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY 28 artiklan 2 kohdan a alakohdan (sekä ennen sen muuttamista 19.10.1992 annetulla neuvoston direktiivillä 92/77/ETY että sen jälkeen) mukaisesti pysyttänyt kansallisessa lainsäädännössään voimassa verovapautuksen ja hankintoihin sisältyvän arvonlisäveron palauttamisen tiettyjen liiketoimien osalta, elinkeinonharjoittajalla on direktiivin ja sitä täytäntöönpantaessa sovellettavien yleisten oikeusperiaatteiden – varsinkin yhdenvertaisen kohtelun, verotuksen neutraalisuuden, hallinnon lainalaisuuden ja oikeusvarmuuden periaatteiden – perusteella oikeus mainitun säännöksen asianmukaiseen soveltamiseen. Jos verohallinto on tällaisessa tilanteessa tulkinnut kansallista lainsäädäntöä virheellisesti siten, että tietyt liiketoimet, joihin kansallisen lainsäädännön mukaisesti sovelletaan vapautusta ja hankintoihin sisältyvän arvonlisäveron palauttamista, on verotettu yleisen verokannan mukaisesti, yhteisön oikeudessa annetaan elinkeinonharjoittajalle periaatteessa oikeus saada takaisin perusteettomasti kannettu arvonlisävero. Tätä oikeutta määriteltäessä on noudatettava yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita, joihin kuuluvat yhdenvertaisen kohtelun periaate ja verotuksen neutraalisuuden periaate.
4.

Kuudennen direktiivin 15 artiklassa, jonka otsikkona on ”Yhteisön ulkopuolelle suoritettujen vientitoimien ja näihin verrattavien liiketoimien sekä kansainvälisten kuljetusten vapautukset”, säädetään tämän asian kannalta keskeisin osin seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden on vapautettava verosta jäljempänä luetellut liiketoimet edellytyksillä, joita ne asettavat vapautusten oikeaksi ja selkeäksi soveltamiseksi sekä veropetosten, veron kiertämisen ja muiden väärinkäytösten estämiseksi, edellä sanotun kuitenkaan rajoittamatta yhteisön muiden säännösten soveltamista: – – 2. maan alueelle sijoittautumattoman ostajan toimesta tai tämän lukuun yhteisön ulkopuolelle lähetettyjen tai kuljetettujen tavaroiden luovutukset, lukuun ottamatta ostajan itse kuljettamia tavaroita, jotka käytetään huvipursien ja yksityislentokoneiden tai muiden yksityiskäytössä olevien kulkuneuvojen varustamiseen, polttoaineen tankkaukseen ja varastojen täydennykseen; jos toimitukset koskevat matkustajien henkilökohtaisissa matkatavaroissa kuljetettavia tavaroita, tämä vapautus voidaan myöntää edellyttäen, että: — matkustaja ei ole sijoittautunut yhteisön alueelle; — tavarat kuljetetaan yhteisön ulkopuolelle kolmen kuukauden kuluessa siitä kuukaudesta, jona toimitus suoritettiin; — toimituksen kokonaisarvo, arvonlisävero mukaan lukien, on kansallisena valuuttana enemmän kuin 175 ecua, määriteltynä direktiivin 69/169/ETY 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti; jäsenvaltiot voivat kuitenkin vapauttaa verosta toimituksen, jonka kokonaisarvo on tätä määrää pienempi. Toisessa alakohdassa: — matkustajalla, joka ei ole sijoittautunut yhteisön alueelle, tarkoitetaan matkustajaa, jonka kotipaikka tai pysyvä asuinpaikka ei sijaitse yhteisön alueella. Tässä säännöksessä kotipaikalla tai pysyvällä asuinpaikalla tarkoitetaan paikkaa, joka on sellaisena mainittu passissa, henkilöllisyystodistuksessa tai muussa sen jäsenvaltion tunnustamassa henkilöllisyysasiakirjassa, jonka alueella toimitus tapahtuu, — vienti osoitetaan esittämällä lasku tai laskun sijasta tosite, jonka se tullitoimipaikka on vahvistanut, jonka kautta tavarat poistuvat yhteisöstä. Kunkin jäsenvaltion on toimitettava komissiolle näytteet leimoista, joita se käyttää antaessaan kolmannen alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetun hyväksymismerkinnän. Komissio toimittaa tämän tiedon muiden jäsenvaltioiden veroviranomaisille.”
53.

Syy, jonka vuoksi viittauksella, joka asetuksen N:o 615/98 1 artiklassa on tehty direktiiviin 91/628, evätään oikeus vientitukeen, on täysin erilainen. Kuten eläinten suojelemisesta kuljetuksen aikana annetun neuvoston direktiivin 91/628 18 artiklasta ilmenee ja kuten edellä on todettu, tällä direktiivillä velvoitetaan jäsenvaltiot toteuttamaan ”asianmukaisia erityistoimia”, jotta ”kaikista luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden tekemistä direktiivin rikkomisista määrätään seuraamus”. Asetuksen N:o 615/98 5 artiklan 3 kohdan säännös siitä, että viejälle ei suoriteta vientitukea, jos direktiiviä ei ole ”noudatettu”, ei viittaa samalla tavalla kuin asetuksen N:o 3665/87 33 artiklan 5 kohdassa siihen, että ei annettaisi vastiketta, jonka osalta ”vientituesta” on säädetty, vaan sillä otetaan käyttöön viejään kohdistettava toimenpide, joka liittyy niiden seuraamusten ketjuun, joiden osalta kyseisen direktiivin 18 artiklassa oli säädetty, että jäsenvaltioiden olisi pitänyt ne hyväksyä, ja jotka yhteisö on ottanut käyttöön saatuaan kokemusta tästä alasta ja vahvistaakseen näkemyksen, jonka mukaan yhteisön pitäisi huolehtia tehokkaammin eläinten suojelemisesta.
77.

Valittaja väittää, että vaikka ne väitteet, joihin se vetosi valituslautakunnassa, käsittelivät ensisijaisesti asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohtaa, jos väite- ja valitusmenettelyissä esitettyjä asiakirjoja olisi tulkittu järkevästi, niistä olisi ilmennyt, että valittaja ei ole luopunut väitteestään, jonka mukaan se on tuotemerkin OBELIX haltija ja jonka mukaan kyseessä on tavaramerkki, joka on samanaikaisesti suojattu yhteisön rekisteröitynä tavaramerkkinä, asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitettuna yleisesti tunnettuna tavaramerkkinä sekä kuuluisana tavaramerkkinä. Valittaja on mielestään jatkuvasti katsonut, että yleisesti tunnettu ja asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 2 kohdan c alakohdan soveltamisalaan kuuluva tavaramerkki on myös asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitettu laajalti tunnettu merkki.