ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 21 artiklassa, sellaisena kuin se on muutettuna Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen ja asetuksen (EY) N:o 562/2006 muuttamisesta sellaisten henkilöiden liikkumisen osalta, joilla on pitkäaikaiseen oleskeluun tarkoitettu viisumi, 25.3.2010 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 265/2010 (EUVL 2010, L 85, s. 1) ja henkilöiden liikkumista rajojen yli koskevasta yhteisön säännöstöstä (Schengenin rajasäännöstö) annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 562/2006, Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen, neuvoston asetusten (EY) N:o 1683/95 ja (EY) N:o 539/2001 sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusten (EY) N:o 767/2008 ja (EY) N:o 810/2009 muuttamisesta 26.6.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 610/2013 (EUVL 2013, L 182, s. 1), määrätään seuraavaa:

”1. Ulkomaalainen voi sen perusteella, että hänellä on jonkin jäsenvaltion myöntämä oleskelulupa ja voimassa oleva matkustusasiakirja, liikkua vapaasti enintään 90 päivää minkä tahansa 180 päivän jakson aikana muiden jäsenvaltioiden alueella, jos hän täyttää henkilöiden liikkumista rajojen yli koskevasta yhteisön säännöstöstä (Schengenin rajasäännöstö) 15 päivänä maaliskuuta 2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 562/2006 5 artiklan 1 kohdan a, c ja e alakohdassa tarkoitetut maahantuloedellytykset eikä ole kyseisen jäsenvaltion kansallisessa maahantulokieltoluettelossa.

2. Edeltävää 1 kappaletta sovelletaan myös ulkomaalaiseen, jolla on jonkin sopimuspuolen myöntämä väliaikainen oleskelulupa ja saman sopimuspuolen myöntämä matkustusasiakirja.

– –”
Kumoamiskanteen yhteydessä oikeussuojan tarpeen on oltava edelleen olemassa menettelyn loppuun saakka, ja asiaa käsittelevä tuomioistuin voi omasta aloitteestaan menettelyn kaikissa vaiheissa ottaa huomioon sen, että asianosaisella ei ole intressiä vaatimuksensa pysyttämiseksi kannekirjelmän jättämispäivän jälkeen tapahtuneen seikan johdosta. Kun unionin yleinen tuomioistuin voi omasta aloitteestaan ottaa menettelyn kaikissa vaiheissa huomioon kysymyksen, joka koskee kantajan oikeussuojan tarpeen jatkumisen puuttumista, se voi myös tutkia tällaisen kysymyksen, jos sen on menettelyn kuluessa tuonut esiin asianosainen, joka esittää tämän tueksi riittävän päteviä seikkoja. Unionin tuomioistuinten on tätä tutkimusta suorittaessaan pyydettävä kantajaa lausumaan esillä olevasta kysymyksestä ja annettava sille mahdollisuus esittää seikkoja, joilla voidaan asianmukaisesti osoittaa sen oikeussuojan tarpeen jatkuminen.

Kun on kyse kanteesta, joka on nostettu asetuksesta, jolla otetaan käyttöön uusi normaaliarvo tuotteelle, jonka tuonneista kannetaan polkumyyntitulli, näiden tuotteiden viejänä olevalla kantajalla, joka vetoaa kanneperusteisiin, jotka perustuvat riidanalaisessa asetuksessa oleviin virheisiin normaaliarvon määrityksessä ja tämän arvon vertaamisessa vientihintaan, ei ole oikeussuojan tarvetta, jos mainitun asetuksen perusteella kannettujen tullien palauttamista ei ole vaadittu. Tilanne on näin, jos kantaja ei ole osoittanut hakeneensa tullivelan tiedoksiantopäivästä alkavassa kolmen vuoden määräajassa, josta säädetään unionin tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 952/2013 121 artiklan 1 kohdan a alakohdassa, tulliviranomaisilta palautusta lainvastaisena pitämänsä toimen perusteella maksetuista tulleista.

(ks. 53 ja 54 kohta)
Tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 3821/85 ja (EY) N:o 2135/98 muuttamisesta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3820/85 kumoamisesta 15.3.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 561/2006 19 artiklan 2 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, että siinä valtuutetaan jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset suoraan määräämään seuraamus yritykselle tai sen johtohenkilölle sen alueella todetusta mainitun asetuksen rikkomisesta, josta ei vielä ole määrätty seuraamusta, vaikka rikkominen olisi tapahtunut sellaisen toisen jäsenvaltion alueella, jossa tämän yrityksen kotipaikka on.

(ks. 35 kohta ja tuomiolauselma)
Rautateiden ja maanteiden julkisista henkilöliikennepalveluista sekä neuvoston asetusten (ETY) N:o 1191/69 ja (ETY) N:o 1107/70 kumoamisesta 23.10.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1370/2007 7 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että

– siinä säädettyä ennakkoilmoitusvelvollisuutta sovelletaan linja-autojen julkisiin henkilöliikennepalveluja koskeviin hankintasopimuksiin, joiden sopimuspuolet lähtökohtaisesti valitaan julkisista hankinnoista ja direktiivin 2004/18/EY kumoamisesta 26.2.2014 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2014/24/EU tai vesi- ja energiahuollon sekä liikenteen ja postipalvelujen alalla toimivien yksiköiden hankinnoista ja direktiivin 2004/17/EY kumoamisesta 26.2.2014 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2014/25/EU säädettyjen menettelyjen mukaisesti;

– ennakkoilmoitusvelvollisuuden loukkaaminen ei johda kyseisen tarjouspyynnön kumoamiseen sikäli kuin vastaavuusperiaatetta, tehokkuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on noudatettu, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.

(ks. 53 ja 72 kohta sekä tuomiolauselma)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan b alakohdan toista luetelmakohtaa on tulkittava siten, että kun kyse on pääasiassa tarkoitetun kaltaisesta, jäsenvaltioiden välistä tavarankuljetusta koskevasta sopimuksesta ja kun kuljetus uudelleenlastauspaikkoineen muodostuu useista osuuksista, joissa käytetään eri kuljetusmuotoja, kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja kuljetuspalvelun suorittamispaikkoja ovat sekä tavaran lähetyspaikka että sen toimituspaikka.

(ks. 25 kohta ja tuomiolauselma)
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdan kolmannessa virkkeessä vahvistettua lievemmän rikoslain taannehtivaa soveltamista koskevaa periaatetta on tulkittava siten, ettei se ole esteenä henkilön tuomitsemiselle rangaistukseen siitä, että hän on saanut perusteettomasti tiettyjen luuttomien naudanlihojen vientiin myönnettävää erityistukea koskevista edellytyksistä 20.7.1982 annetussa komission asetuksessa (ETY) N:o 1964/82 säädettyjä erityisiä vientitukia petollisten toimien tai tavaroiden, joille tukea on haettu, luonnetta koskevien väärien ilmoitusten johdosta, kun kyseisen henkilön viemille tavaroille voidaan mainittuun asetukseen syyksi luettujen tosiseikkojen tapahtumahetken jälkeen tehdyn muutoksen johdosta myöntää kyseisiä tukia.

On kuitenkin korostettava yhtäältä, että – kuten unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee – Ranskan lainsäätäjä ei ole muuttanut millään tavalla tullikoodeksin 426 §:n 4 momentissa säädettyä rangaistavuutta pääasiassa kyseessä olevan rikkomisen jälkeen. Vääristä ilmoituksista ja petollisista toimista, joiden johdosta asetuksessa N:o 1964/82 säädetyn erityisen vientituen kaltainen vientiin liittyvä etu on saatu, voidaan siis edelleen määrätä rangaistus samalla tavalla kuin pääasian tosiseikkojen tapahtumahetkellä. Tämän tuomion 31 kohdassa mieleen palautetusta unionin säännöstön yhteydessä toteutetusta muutoksesta on toisaalta korostettava, että – kuten asetuksen N:o 2469/97 johdanto-osan toisesta perustelukappaleesta ilmenee – täysikasvuisten urospuolisten nautaeläinten etuneljänneksistä saatujen luuttomien palojen vientiin myönnettävän erityistuen käyttöönottamisella mainittu säännöstö pyrittiin mukauttamaan lihamarkkinoiden muuttuviin realiteetteihin ja erityisesti maailmanmarkkinoiden muuttuneeseen tilanteeseen Uruguayn kierroksen monenvälisissä kauppaneuvotteluissa tehtyjen sopimusten täytäntöönpanon jälkeen. Unionin lainsäätäjän päätös muuttaa asetuksen N:o 1964/82 1 artiklassa säädettyjä tuen saamisen perusteita perustui siis lihan maailmanmarkkinoilla vallinneen tilanteen yksinomaan taloudelliseen ja tekniseen arviointiin.

(ks. 34, 36, 37 ja 41 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-323/17

People Over Wind

ja

Peter Sweetman

vastaan

Coillte Teoranta

(Ennakkoratkaisupyyntö – High Court (Irlanti))

Ennakkoratkaisupyyntö – Ympäristö – Direktiivi 92/43/ETY – Luontotyyppien suojelu – Erityisten suojelutoimien alueet – 6 artiklan 3 kohta – Selvitys sen määrittämiseksi, onko tarpeen arvioida suunnitelman tai hankkeen vaikutukset erityisten suojelutoimien alueeseen – Toimenpiteet, jotka voidaan ottaa tässä tarkoituksessa huomioon

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 12.4.2018

Ympäristö – Luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelu – Direktiivi 92/43 – Erityisten suojelutoimien alueet – Jäsenvaltioiden velvollisuudet – Hankkeen alueelle aiheuttamien vaikutusten arvioiminen – Selvitys sen määrittämiseksi, onko tarpeen arvioida suunnitelman tai hankkeen vaikutukset erityisten suojelutoimien alueeseen – Toimenpiteet, jotka voidaan ottaa tässä tarkoituksessa huomioon

(Neuvoston direktiivin 92/43 6 artiklan 3 kohta)

Luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta 21.5.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/43/ETY 6 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että määritettäessä sitä, onko myöhemmin tarpeen tehdä asianmukainen arviointi suunnitelman tai hankkeen vaikutuksista asianomaiseen alueeseen, selvitysvaiheessa ei ole otettava huomioon toimenpiteitä, joilla pyritään välttämään kyseisen suunnitelman tai hankkeen haitalliset vaikutukset asianomaiseen alueeseen tai vähentämään niitä.

Kuten pääasian kantajat ja komissio väittävät, se, että – kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on huomauttanut – toimenpiteet, joilla pyritään välttämään suunnitelman tai hankkeen haitalliset vaikutukset kyseiseen alueeseen tai vähentämään niitä, otetaan huomioon tarkasteltaessa tarvetta tehdä asianmukainen arviointi, tarkoittaa lähtökohtana olevan, että on todennäköistä, että alueeseen vaikutetaan merkittävästi ja että tällainen arviointi on siis tehtävä. Tätä päätelmää tukee se, että täydellistä ja tarkkaa arviointia toimenpiteistä, joilla voidaan välttää mahdolliset merkittävät vaikutukset asianomaiseen alueeseen tai vähentää niitä, ei pidä tehdä selvitysvaiheessa vaan nimenomaan asianmukaisen arvioinnin vaiheessa. Tällaisten toimenpiteiden huomioon ottaminen jo selvitysvaiheessa olisi omiaan vaarantamaan yleisesti luontodirektiivin tehokkaan vaikutuksen ja erityisesti arviointivaiheen, koska viimeksi mainittu vaihe menettäisi kohteensa ja koska olisi olemassa vaara siitä, että kyseinen arviointivaihe, joka on kuitenkin mainitussa direktiivissä säädetty olennainen tae, kierretään.

(ks. 35–37 ja 40 kohta sekä tuomiolauselma)
Vesi- ja energiahuollon sekä liikenteen ja postipalvelujen alalla toimivien yksiköiden hankintamenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2004/17/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 30.11.2011 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 1251/2011, ja sen taustalla olevia yleisiä periaatteita on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä pääasiassa kyseessä olevien kaltaisille kansallisen oikeuden säännöille, joissa ei säädetä hintojen säännöllisestä tarkistamisesta tässä direktiivissä tarkoitettuja aloja koskevien hankintasopimusten tekemisen jälkeen.

Tältä osin on todettava, ettei mistään kyseisen direktiivin säännöksestä ilmene, että sitä olisi tulkittava siten, että se olisi esteenä asetuksen nro 163/2006 115 ja 206 §:n kaltaisille kansallisen oikeuden yhdessä luetuille säännöille, joissa ei säädetä hintojen säännöllisestä tarkistamisesta samassa direktiivissä tarkoitettuja aloja koskevien hankintasopimusten tekemisen jälkeen, koska tässä direktiivissä ei aseteta jäsenvaltioille mitään nimenomaista velvoitetta antaa säännöksiä, joissa vaadittaisiin, että hankintayksikkö tarkistaa hintaa ylöspäin sopimuskumppaninsa hyväksi hankintasopimuksen tekemisen jälkeen. Myöskään direktiivin 2004/17 taustalla olevat yleiset periaatteet, erityisesti tämän direktiivin 10 artiklassa vahvistettu yhdenvertaisen kohtelun periaate ja siitä seuraava avoimuusvelvollisuus, eivät ole esteenä tällaisille säännöille. Päinvastoin on niin, ettei ole poissuljettua, että hinnan tarkistaminen hankintasopimuksen tekemisen jälkeen saattaa olla tämän periaatteen ja tämän velvollisuuden vastaista (ks. analogisesti tuomio 7.9.2016, Finn Frogne, C-549/14, EU:C:2016:634, 40 kohta). Kuten komissio toteaa kirjallisissa huomautuksissaan, hankintasopimuksen hinta on hyvin merkittävä seikka, kun hankintayksikkö arvioi tarjouksia, samoin kuin silloin, kun se päättää tehdä sopimuksen tietyn toimijan kanssa. Tämä merkittävyys ilmenee lisäksi siitä, että hinta mainitaan molemmissa direktiivin 2004/17 55 artiklan 1 kohdassa mainituissa hankintasopimuksen tekoperusteissa. Näin ollen kansallisen oikeuden säännöt, joissa ei säädetä hintojen säännöllisestä tarkistamisesta tässä direktiivissä tarkoitettuja aloja koskevien hankintasopimusten tekemisen jälkeen, ovat pikemminkin omiaan edistämään kyseisten periaatteiden noudattamista.

(ks. 29, 30 ja 36 kohta sekä tuomiolauselma)
Maksukyvyttömyysmenettelyistä 29.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1346/2000 15 artiklaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan jäsenvaltiossa vireillä olevaan oikeudenkäyntiin velallisen tuomitsemiseksi maksamaan palvelusopimukseen perustuva rahamäärä sekä korvausta sopimusvelvoitteen laiminlyönnin perusteella, kun velallinen on todettu maksukyvyttömäksi toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa vireille saatetussa maksukyvyttömyysmenettelyssä ja kun maksukyvyttömyyden toteaminen koskee velallisen koko omaisuutta.

(ks. 35 kohta ja tuomiolauselma)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 13 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 11 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa, on tulkittava siten, ettei siihen voi vedota luonnollinen henkilö, jonka elinkeinotoimintaan kuuluu korvaussaatavien periminen vakuutuksenantajilta ja joka liikenneonnettomuuden uhrin kanssa tehdyn saatavan luovutusta koskevan sopimuksen perusteella haastaa sen jäsenvaltion tuomioistuimeen, jossa vahingon kärsineen kotipaikka on, kyseisen onnettomuuden aiheuttajan vastuuvakuutuksen antajan, jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa kuin vahingon kärsineen kotipaikka.

Tosin – kuten asetuksen N:o 1215/2012 johdanto-osan 18 perustelukappaleessa täsmennetään – kyseisen asetuksen II luvun 3 jakson tarkoituksena on heikomman osapuolen suojelu hänen etujensa kannalta suotuisammilla tuomioistuimen toimivaltaa koskevilla säännöksillä kuin mitä yleiset säännökset edellyttävät, mutta pääasian kanne koskee ammattilaisten välisiä suhteita eikä se vaikuta heikompana pidetyn asianosaisen menettelylliseen tilanteeseen (ks. vastaavasti tuomio 21.1.2016, SOVAG, C-521/14, EU:C:2016:41, 29 ja 30 kohta). Tämän osalta sen seikan perusteella, että Hofsoen kaltainen ammattilainen harjoittaa pienimuotoista liiketoimintaa, ei voida katsoa, että häntä voitaisiin pitää vakuutuksenantajaa heikompana osapuolena. Nimittäin sen tapauskohtainen arviointi, voidaanko tällaista ammattilaista pitää heikompana osapuolena, jotta hän voi kuulua asetuksen N:o 1512/2012 13 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun vahingon kärsineen käsitteen alaan, johtaisi oikeudellisen epävarmuuden vaaraan ja olisi vastoin kyseisen asetuksen johdanto-osan 15 perustelukappaleessa ilmaistua mainitun asetuksen tavoitetta, jonka mukaan tuomioistuimen toimivaltaa koskevien sääntöjen ennustettavuuden on oltava hyvä (ks. vastaavasti tuomio 20.7.2017, MMA IARD, C-340/16, EU:C:2017:576, 34 kohta).

(ks. 44, 45 ja 47 kohta sekä tuomiolauselma)
82

Parlamentti sitä vastoin katsoo, että koska tämä tietokanta on jo vahvistettu, hakijoille on ilmoitettu valintamenettelyn lopputuloksesta ja palvelukseen ottaminen on alkanut. Luottamuksensuojan periaatteen noudattamiseksi tietokanta on parlamentin mukaan pidettävä voimassa muun muassa tuomiossa 27.11.2012, Italia v. komissio (C‑566/10 P, EU:C:2012:752), suositellun lähestymistavan mukaisesti.
60

Kaiken edellä lausutun perusteella ennakkoratkaisukysymyksiin on vastattava niin, että sellaisista veroista, joiden tuotolla rahoitetaan useita hyväksyttyjä tukiohjelmia, saatujen tuottojen pääasiassa kyseessä olevan kaltaista kasvua verrattuna komissiolle ilmoitettuihin ennusteisiin on pidettävä asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan c alakohdassa ja asetuksen N:o 794/2004 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä, kun näitä tarkastellaan SEUT 108 artiklan 3 kohdan valossa, tarkoitettuna voimassa olevan tuen muutoksena, paitsi jos tämä kasvu jää viimeksi mainitun asetuksen 4 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä säädetyn 20 prosentin kynnysarvon alapuolelle. Tätä kynnysarvoa on pääasiassa kyseessä olevassa tilanteessa arvioitava suhteessa asianomaisiin tukiohjelmiin osoitettuihin tuloihin eikä tosiasiallisesti myönnettyihin tukiin.
107

Tässä yhteydessä on muistettava, että kun on kyse unionin yleisen tuomioistuimen tekemästä kansallisen oikeuden tulkinnasta, unionin tuomioistuin on muutoksenhakuvaiheessa toimivaltainen selvittämään vain sen, onko kansallinen oikeus otettu huomioon vääristyneellä tavalla, minkä on käytävä ilmi selvästi asiakirja-aineistosta (tuomio 21.12.2016, komissio v. Hansestadt Lübeck, C‑524/14 P, EU:C:2016:971, 20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
63

Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan kotimaisen yhtiön toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle yhtiölle maksamista tuloista on lähtökohtaisesti pidätettävä lähdevero, mikäli näiden kahden jäsenvaltion välisessä kaksinkertaisen verotuksen estämiseksi tehdyssä sopimuksessa ei muuta määrätä, jos mainitussa säännöstössä velvoitetaan kotimainen yhtiö, joka ei pidätä eikä tilitä tätä lähdeveroa ensimmäisen jäsenvaltion verottajalle, maksamaan viivästyskorkoa, jota ei voida palauttaa, siitä ajankohdasta alkaen, jona määräaika tuloista pidätettävän veron tilittämiselle päättyi, siihen päivään saakka, jona ulkomainen yhtiö osoittaa mainitun sopimuksen soveltamisedellytysten täyttyvän, myös niissä tapauksissa, joissa kyseisen sopimuksen mukaan ulkomaisen yhtiön ei tarvitse maksaa mitään veroa ensin mainitussa jäsenvaltiossa tai sen määrä on pienempi kuin kyseisen jäsenvaltion verolainsäädännön nojalla normaalisti maksettavan veron määrä.
76

Erityisesti mainitusta direktiivistä ei johdu, että viivästyskoron korkokannan vahvistavan lainasopimuksen ehdon soveltamatta jättämisen tai pätemättömäksi toteamisen sen kohtuuttomuuden vuoksi pitäisi johtaa myös pääomalle maksettavan koron korkokannan vahvistavan kyseisen sopimuksen ehdon pätemättömäksi toteamiseen, sillä nämä erilaiset ehdot on selvästi erotettava toisistaan. Tältä osin on nimittäin todettava, että kuten ennakkoratkaisupyynnöstä asiassa C‑94/17 johtuu, viivästyskorkojen tarkoituksena on olla seuraamus siitä, ettei velallinen ole täyttänyt velvoitettaan suorittaa lainan lyhennyksiä sopimuksen mukaisesti, ehkäistä se, että tämä velallinen täyttää velvoitteensa myöhässä, ja tarvittaessa korvata velkojalle maksun viivästymisestä aiheutunut vahinko. Sitä vastoin pääomalle maksettavan koron tehtävänä on olla palkkio siitä, että lainanantaja on antanut rahan velallisen käyttöön sen takaisin maksamiseen asti.
27

Verwaltungsgericht Köln katsoo, että kanne voidaan katsoa perustelluksi vain siinä tapauksessa, että Saksan liittotasavalta, eikä komissio, voi toteuttaa kantajan vaatimat toimenpiteet, minkä vuoksi se on päättänyt lykätä ratkaisun antamista ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [asetuksen N:o 1380/2013] 11 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion omaan suvereniteettiinsa tai lainkäyttövaltaansa kuuluvilla vesillä soveltamille toimenpiteille, jotka ovat tarpeen [direktiivin 92/43] 6 artiklan mukaisten jäsenvaltion velvoitteiden täyttämiseksi ja jotka vaikuttavat muiden jäsenvaltioiden kalastusaluksiin ja joilla kielletään kokonaan Natura 2000 ‑alueilla ammattimainen merikalastus pohjaa koskettavilla pyydyksillä ja ankkuroiduilla verkoilla (verkoilla ja pussiverkoilla)? Erityisesti tiedustellaan seuraavaa: a) Onko [asetuksen N:o 1380/2013] 11 artiklaa tulkittava siten, että säilyttämistoimenpiteiden käsitteeseen sisältyvät ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä mainitut pyyntimenetelmät? b) Onko [asetuksen N:o 1380/2013] 11 artiklaa tulkittava siten, että käsitteeseen ’muiden jäsenvaltioiden kalastusalukset’ sisältyvät myös muun jäsenvaltion kalastusalukset, jotka käyttävät Saksan liittotasavallan lippua? c) Onko [asetuksen N:o 1380/2013] 11 artiklaa tulkittava siten, että käsitteellä [toimenpiteet, jotka] ’vastaavat asiaan liittyvässä unionin lainsäädännössä – – asetettua tavoitetta’, tarkoitetaan myös sellaisia jäsenvaltion hyväksymiä toimenpiteitä, joilla pelkästään edistetään siinä mainitussa unionin lainsäädännössä esitettyjä tavoitteita? 2) Onko [asetuksen N:o 1380/2013] 11 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion omaan suvereniteettiinsa tai lainkäyttövaltaansa kuuluvilla vesillä soveltamille toimenpiteille, jotka ovat tarpeen [direktiivin 2004/35] mukaisten jäsenvaltion velvoitteiden täyttämiseksi? 3) Jos ensimmäiseen tai toiseen ennakkoratkaisukysymykseen tai niihin molempiin vastataan kieltävästi: Onko Euroopan unionin yksinomainen toimivalta, joka koskee meren elollisten luonnonvarojen säilyttämistä osana yhteistä kalastuspolitiikkaa Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 3 artiklan 1 kohdan d alakohdan mukaisesti, esteenä sille, että jäsenvaltio hyväksyy edellä mainitut toimenpiteet?”
56

Erityisesti on todettava, että kun kyse on siirtymäeläkeoikeuden menettämisestä, on painotettava sitä, että vaikka siirtymäeläkelain 16 §:n mukaan oikeus tähän etuuteen päättyy eläkeoikeuden alkamispäivää edeltävänä päivänä, unionin tuomioistuimelle toimitetussa aineistossa ei kuitenkaan ole mitään, minkä perusteella voitaisiin katsoa, ettei kyseessä olisi asetuksen N:o 883/2004 1 artiklan x alakohdassa tarkoitettu varhennettu vanhuusetuus, kun siirtymäeläkettä maksetaan edelleen senkin jälkeen, kun henkilö on saavuttanut vanhuuseläkeoikeuden saamiselta tavanomaisesti edellytettävän iän, tai se korvataan jollakin toisella vanhuusetuudella.
74

Näin ollen viidenteen ja kuudenteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 95/46 4 artiklan 1 kohdan a alakohtaa ja 28 artiklan 3 ja 6 kohtaa on tulkittava siten, että silloin, kun jäsenvaltion valvontaviranomainen aikoo käyttää kyseisen jäsenvaltion alueelle sijoittautuneen elimen suhteen kyseisen direktiivin 28 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja toimintavaltuuksia sen vuoksi, että henkilötietojen käsittelystä vastuussa oleva sivullinen, jonka kotipaikka on jossakin toisessa jäsenvaltiossa, on rikkonut henkilötietojen suojaa koskevia sääntöjä, kyseinen valvontaviranomainen on toimivaltainen arvioimaan viimeksi mainitun jäsenvaltion valvontaviranomaiseen nähden itsenäisesti mainittujen tietojen käsittelyn lainmukaisuutta ja voi käyttää toimintavaltuuksiaan alueelleen sijoittautuneen elimen suhteen pyytämättä ensin kyseisen toisen jäsenvaltion valvontaviranomaista toimimaan.