ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kuluttajansuojasta kuluttajille tarjottavien tuotteiden hintojen ilmoittamisessa annetun direktiivin 98/6 3 artiklaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 1 artiklan ja 2 artiklan a alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että moottoriajoneuvon toimittamisesta valmistajalta myyjälle aiheutuvien kustannusten, joista kuluttaja on vastuussa, on sisällyttävä kyseisen ajoneuvon myyntihintaan, joka on ilmoitettu elinkeinonharjoittajan mainoksessa, silloin, kun kyseisessä mainoksessa esitetään – kun kaikki tämän mainoksen ominaispiirteet otetaan huomioon – kuluttajan näkökulmasta katsottuna mainittua ajoneuvoa koskeva tarjous. Kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava, täyttyvätkö kaikki nämä edellytykset.

Vaikka direktiivin 98/6 3 artiklan 4 kohdassa ei säädetä yleisestä velvollisuudesta, joka koskisi myyntihinnan mainitsemista, tavanomaisesti valistunut ja kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen kuluttaja saattaa nimittäin kuitenkin katsoa, että mainoksessa, jossa mainitaan sekä myynninedistämisen kohteena olevan tuotteen erityispiirteet että hinta, joka muistuttaa tällaisen kuluttajan näkökulmasta katsottuna kyseisen tuotteen myyntihintaa, sekä päivä, johon asti yksityisille esitetty tarjous on voimassa, esitetään elinkeinonharjoittajan tarjous myydä mainittu tuote kyseisessä mainoksessa mainituin ehdoin. Tällaisessa tapauksessa tällä tavalla ilmoitetun hinnan on täytettävä direktiivissä 98/6 asetetut vaatimukset. Erityisesti tämän hinnan on oltava kyseisen tuotteen myyntihinta eli mainitun direktiivin 2 artiklan a alakohdassa tarkoitettu kyseisen tuotteen lopullinen hinta. Lopullisena hintana myyntihintaan on välttämättä sisällyttävä pakolliset ja ennakoitavat hinnanmuodostustekijät, joista kuluttaja on väistämättä vastuussa ja joita on pidettävä rahallisena vastikkeena kyseisen tuotteen hankkimisesta. Näin ollen siinä tapauksessa, että tuotteen myyvä elinkeinonharjoittaja edellyttää, että kuluttaja vastaa niistä kustannuksista, jotka aiheutuvat kyseisen tuotteen toimittamisesta valmistajalta tälle myyjänä toimivalle elinkeinonharjoittajalle, mistä seuraa, että kuluttaja on väistämättä vastuussa näistä kustannuksista, jotka ovat lisäksi vakiomääräisiä, mainitut kustannukset ovat direktiivin 98/6 2 artiklan a alakohdassa tarkoitetun myyntihinnan osatekijä.

(ks. 30, 31, 37, 38 ja 47 kohta sekä tuomiolauselma)
Tietyt objektiiviset kriteerit, jotka koskevat muun muassa perheen kokoa, tuloja ja pääomatuloja, täyttäville perheille automaattisesti tapauskohtaisesta tarveharkinnasta riippumatta myönnettyjä etuuksia, joilla pyritään korvaamaan perheestä aiheutuvia kustannuksia, on pidettävä sosiaaliturvaetuuksina.

Lapsilisät, joilla pyritään muun muassa korvaamaan osittain henkilölle, jolla on huollettavanaan yksi tai useampi lapsi, aiheutuneet kustannukset ja jotka myönnetään jokaiselle henkilölle hänen pyynnöstään, samoin kuin verotuksessa tehtävä lapsivähennys, joka maksetaan jokaiselle henkilölle, jolla on huollettavanaan yksi tai useampi lapsi, ja jonka määrä riippuu perheen tuloista, huollettavien lasten määrästä ja muista asianomaisen perheen yksilöllistä tilannetta koskevista tekijöistä, on näin ollen luonnehdittava sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 1 kohdan j alakohdassa, kun sitä luetaan yhdessä tuon saman asetuksen 1 artiklan z alakohdan kanssa, tarkoitetuiksi ”sosiaaliturvaetuuksiksi”.

(ks. 58–61 kohta)
Unionin lainsäätäjä ei voi delegoida sellaisten säännösten antamista, jotka edellyttävät sen omiin tehtäviin kuuluvien poliittisten valintojen tekemistä. Komission täytäntöönpanotoimenpiteillä ei voida tämän seurauksena muuttaa perussäännöstön keskeisiä osia eikä täydentää sitä uusilla keskeisillä osilla.

Alaa koskevien osien, jotka on luokiteltava keskeisiksi, yksilöinnin on perustuttava objektiivisiin tekijöihin, jotka voivat olla tuomioistuimen valvonnan kohteena, ja huomioon on otettava asianomaisen alan ominaisuudet ja erityispiirteet.

(ks. 47 ja 48 kohta)
Asia C‑520/14

Gemeente Borsele

vastaan

Staatssecretaris van Financiën

ja

Staatssecretaris van Financiën

vastaan

Gemeente Borsele

(Hoge Raad der Nederlandenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Arvonlisävero — Direktiivi 2006/112/EY — 2 artiklan 1 kohdan c alakohta ja 9 artiklan 1 kohta — Verovelvolliset — Liiketoiminta — Käsite — Koulukuljetukset”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 12.5.2016

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu liiketoiminta – Alueellisen julkisyhteisön tarjoama koulukuljetuspalvelu – Toimintakustannusten ja koulukuljetuspalvelujen vastikkeena saatujen määrien välinen ero, joka viittaa enemmänkin maksuun kuin vastikkeeseen – Tarjotun palvelun ja saadun vastikkeen välillä ei ole suoraa yhteyttä – Kyse ei ole mainitussa säännöksessä tarkoitetusta liiketoiminnasta

(Neuvoston direktiivin 2006/112 2 artiklan 1 kohdan c alakohta ja 9 artiklan 1 kohta)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että koulukuljetuspalvelun tarjoava alueellinen julkisyhteisö ei harjoita liiketoimintaa eikä ole näin ollen verovelvollisen, kun se saa maksuina takaisin vain erittäin pienen osan sille aiheutuneista kustannuksista. Kaikilla käyttäjillä ei nimittäin ole velvollisuutta maksaa maksuja, ja niitä on maksanut vain kolmasosa heistä, joten maksujen määrällä katetaan ainoastaan 3 prosenttia kaikista kuljetuskustannuksista, ja niiden loppuosa rahoitetaan julkisin varoin. Tällainen ero toimintakustannusten ja tarjottujen palvelujen vastikkeena saatujen määrien välillä viittaa siihen, että vanhempien maksuosuus on rinnastettava pikemminkin maksuun kuin vastikkeeseen.

Tällaisesta epäsymmetriasta seuraa se, ettei maksetun määrän ja suoritetun palvelun välillä ole tosiasiallista yhteyttä. Niinpä kunnan suorittaman kuljetuspalvelun ja vanhempien maksaman vastasuorituksen välinen yhteys ei ole suora siten kuin edellytetään, jotta vastasuorituksen voitaisiin katsoa olevan vastike kyseisistä palveluista ja jotta kyseistä palvelua pidettäisiin direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna liiketoimintana.

(ks. 33, 34 ja 36 kohta sekä tuomiolauselma)
Kolmansista maista tuotavan valkosipulin tariffikiintiöiden hallinnointitavan vahvistamisesta ja alkuperätodistusmenettelyn perustamisesta annetun asetuksen N:o 565/2002 3 artiklan 3 kohtaa ja Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta annetun asetuksen N:o 2988/95 4 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät lähtökohtaisesti ole esteenä mekanismille, jossa sen jälkeen, kun toimija, joka on ensiksi mainitussa asetuksessa tarkoitettu perinteinen tuoja ja joka on käyttänyt loppuun etuustariffilla tuontiin oikeuttavat todistuksensa, on tehnyt tilauksen toiselta toimijalta, joka on niin ikään perinteinen tuoja, jolla ei ole tällaisia todistuksia,

— tavaran on ensiksi myynyt Euroopan unionin ulkopuolella yhtiö, joka on edellä mainitun toisen toimijan sidosyhtiö, kolmannelle toimijalle, joka on kyseisessä asetuksessa tarkoitettu uusi tuoja ja tällaisten todistusten haltija

— kolmas toimija luovuttaa tämän jälkeen tavaran vapaaseen liikkeeseen Euroopan unionissa hyötyen etuustariffista, minkä jälkeen kyseinen kolmas toimija myy tavaran edelleen edellä mainitulle toiselle toimijalle, ja

— edellä mainittu toinen toimija luovuttaa tavaran lopulta ensimmäiselle toimijalle, joka siis hankkii ensimmäisessä asetuksessa vahvistetussa tariffikiintiössä tuodun tavaran, vaikka sillä ei ole tähän vaadittavaa todistusta.

Jotta tällainen toimijoiden välinen tavaroiden myynti- ja edelleenmyyntimekanismi ei johda siihen, että toimija vaikuttaa markkinoihin sopimattomasti, eikä varsinkaan siihen, että perinteiset tuojat kiertävät asetuksen N:o 565/2002 5 artiklan 3 kohtaa, eikä sen tavoitteen rikkomiseen, jonka mukaan todistushakemusten on koskettava todellista kaupallista toimintaa, on kuitenkin tarpeen, että tämän mekanismin kukin vaihe toteutetaan markkinahintaa vastaavalla hinnalla ja että etuustariffilla tuonti tapahtuu laillisesti hankittujen todistusten avulla todistusten haltijan toimesta. Erityisesti on todettava, että kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa, saako kukin osallisena oleva toimija kyseessä olevan tavaran tuonnista, myynnistä tai edelleenmyynnistä sellaisen asianmukaisen korvauksen, joka mahdollistaa sen, että kukin toimija voi säilyttää aseman, joka sille oli annettu kiintiön hallinnoinnin yhteydessä.

Sen ratkaisemiseksi, onko tällainen mekanismi otettu käyttöön keskeisenä päämääränä luoda keinotekoisesti edellytykset etuustariffin saamiseksi, yksi sellaisista seikoista, joilla tällaisen mekanismin keinotekoisuus voitaisiin osoittaa, on se, että tuoja, joka on todistusten haltija, ei ole kantanut minkäänlaista kaupallista riskiä, tai se, että tuojan voittomarginaali on vähäpätöinen, tai se, että hinta, jolla tuoja myy tavaran unionissa olevalle ensimmäiselle ostajalle, joka sitten myy sitä unionissa olevalle toiselle ostajalle, alittaa markkinahinnan.

(ks. 43, 51 ja 53 kohta sekä tuomiolauselma)
Asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan 3 kohdassa määritetään kyseiseen säännökseen perustuvan tietojensaantipäätöksen perustelujen osalta olennaiset seikat. Tämä erityinen perusteluvelvollisuus on perustavanlaatuinen vaatimus paitsi sen vuoksi, että tietojensaantipyynnön osoitetaan olevan oikeutettu, myös siksi, että asianomaisten yritysten on mahdollista saada selville yhteistyövelvollisuutensa laajuus ja samanaikaisesti säilyttää puolustautumisoikeutensa.

Velvollisuudella ilmoittaa pyynnön tarkoitus tarkoitetaan sitä, että komission on pyynnössään ilmoitettava tutkintansa kohde ja siten yksilöitävä väitetty kilpailusääntöjen rikkominen. Komissio ei ole tältä osin velvollinen ilmoittamaan tietojensaantipäätöksen adressaatille kaikkia niitä hallussaan olevia tietoja, jotka koskevat epäiltyjä kilpailusääntöjen rikkomisia, eikä tekemään perusteellista oikeudellista luonnehdintaa kyseisistä rikkomisista, kunhan komissio selvästi mainitsee epäilyt, jotka se aikoo selvittää. Koska tietojen tarpeellisuutta on kuitenkin arvioitava suhteessa tietojensaantipyynnössä mainittuun tarkoitukseen, tämä tarkoitus on ilmoitettava riittävän täsmällisesti, sillä ellei näin tehdä, ei ole mahdollista määrittää, onko kyseinen tieto tarpeellinen, eikä unionin tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa.

Tältä osin on totta, että tietojensaantipyyntöä on pidettävä väitetiedoksiantoa edeltävässä tutkintavaiheessa tavallisesti käytettävänä tutkintatoimenpiteenä ja sen tarkoituksena on ainoastaan mahdollistaa se, että komissio saa kerättyä tarvittavat tiedot ja asiakirjat tarkastaakseen tietyn tosiasiallisen ja oikeudellisen tilanteen olemassaolon ja ulottuvuuden. Lisäksi on niin, että vaikka tarkastuspäätösten osalta on todettu, että vaikka komission on ilmoitettava mahdollisimman täsmällisesti etsinnän kohde ja seikat, joihin tarkastus kohdistuu, ei sitä vastoin ole välttämätöntä, että tarkastuspäätöksessä rajataan täsmällisesti kyseiset markkinat tai tehdään tarkka oikeudellinen luonnehdinta epäillyistä kilpailusääntöjen rikkomisista tai ilmoitetaan ajanjakso, jonka kuluessa kilpailusääntöjä on rikottu, tätä päätelmää on perusteltu sillä, että tarkastukset tehdään tutkinnan alussa aikana, jona komissiolla ei vielä ole täsmällisiä tietoja hallussaan. Erittäin lyhyet, epätäsmälliset ja yleisluonteiset sekä tietyiltä osin moniselitteiset perustelut eivät kuitenkaan voi täyttää asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan 3 kohdassa säädettyjä perusteluja koskevia vaatimuksia, jotta tietojensaantipyyntöä voitaisiin pitää perusteltuna tilanteessa, jossa tällainen pyyntö esitetään yli kaksi vuotta ensimmäisten tarkastusten jälkeen, kun komissio oli jo osoittanut useita kuukausia menettelyn aloittamisesta tehdyn päätöksen jälkeen lukuisia tietojensaantipyyntöjä yrityksille, joiden epäiltiin osallistuneen kilpailusääntöjen rikkomiseen.

(ks. 17, 19–21, 24 ja 37–39 kohta)
Toiminta on luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta annetun direktiivin 92/43 6 artiklan 2 kohdan mukaista ainoastaan, mikäli taataan se, että tällaisella toiminnalla ei aiheuteta minkäänlaista häiriötä, joka on omiaan vaikuttamaan merkittävästi tämän direktiivin tavoitteisiin ja erityisesti sen suojelutavoitteisiin. Tässä yhteydessä on mainittava, että mainitulla direktiivillä jäsenvaltiot velvoitetaan toteuttamaan tämän viimeksi mainitun artiklan 1 kohdan mukaisesti osoitetuilla erityisillä suojelualueilla tarpeelliset toimenpiteet elinympäristöjen heikentymisen ja sellaisten häiriöiden estämiseksi, jotka vaikuttavat merkittävästi niihin lajeihin, joita varten tällaiset alueet on osoitettu.

Suurnopeusradan rakentamisen osalta on todettava, että direktiivin 92/43 6 artiklan 2 kohdan noudattamatta jättämisen osoittamiseksi komission ei tarvitse osoittaa syy-seuraussuhdetta mainitun rakentamisen ja kyseisille lajeille aiheutuneen merkittävän häiriön välillä. Riittää nimittäin, että kyseinen toimielin osoittaa, että on olemassa todennäköisyys tai vaara siitä, että rakentaminen aiheuttaa merkittäviä häiriöitä kyseisille lajeille.

(ks. 94, 95 ja 97 kohta)
Unionin kilpailuoikeudessa yrityksen osallistuminen kilpailua rajoittavaan kokoukseen luo olettaman kyseisen osallistumisen lainvastaisuudesta, ja mainitun yrityksen on kumottava olettama näyttämällä toteen julkinen irtisanoutuminen, joka muiden kartellin osanottajien on käsitettävä tällaiseksi irtisanoutumiseksi.

Tässä asiayhteydessä käsite ”julkinen irtisanoutuminen” ilmenee tosiasiallisena tilanteena, jonka olemassaolon unionin yleinen tuomioistuin toteaa tapauskohtaisesti ottamalla huomioon tietyn määrän sille esitettyjä yhteensattumia ja viitteitä ja kaikkien merkityksellisten todisteiden ja aihetodisteiden kokonaisarvioinnin johdosta. Silloin, kun tämä selvitys on saatu asianmukaisesti ja todistustaakkaa sekä asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä ja yleisiä oikeusperiaatteita on noudatettu, ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn selvityksen näyttöarvoa. Tämä arviointi ei siis ole sellainen oikeudellinen seikka, joka voitaisiin saattaa unionin tuomioistuimen tutkittavaksi, paitsi jos tämä näyttö on otettu vääristyneellä tavalla huomioon.

(ks. 63 ja 71 kohta)
Asia C‑375/14

Rikosoikeudenkäynti

Rosanna Laezzaa

vastaan

(Tribunale di Frosinonen esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — SEUT 49 ja SEUT 56 artikla — Sijoittautumisvapaus — Palvelujen tarjoamisen vapaus — Onnenpelit — Unionin tuomioistuimen tuomio, jossa vedonlyöntien keräämistoimintaa varten myönnettäviä toimilupia koskeva kansallinen säännöstö todettiin unionin oikeuden vastaiseksi — Järjestelmän uudelleenjärjestäminen uuden tarjouskilpailun avulla — Omistettujen aineellisten ja aineettomien hyödykkeiden, jotka muodostavat pelien hallinnointia ja vetojen keräämistä koskevan verkoston, käyttöoikeuden luovuttaminen vastikkeetta — Rajoitus — Yleistä etua koskevat pakottavat syyt — Oikeasuhteisuus”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 28.1.2016

Palvelujen tarjoamisen vapaus — Sijoittautumisvapaus — Rajoitukset — Onnenpelit — Kansallista lainsäädäntöä, jolla toimiluvan haltija velvoitetaan luovuttamaan vastikkeetta oikeus käyttää sellaisia aineelliseen tai aineettomaan omaisuuteen kuuluvia hyödykkeitä, jotka muodostavat pelin hallinnointi- ja keräysverkoston, siinä tapauksessa, että toiminta päättyy toimiluvan voimassaoloajan päätyttyä, ei voida hyväksyä — Oikeuttaminen — Rikollisuuden ehkäisy — Oikeasuhteisuus — Tutkimisen kuuluminen kansalliselle tuomioistuimelle

(SEUT 49 ja SEUT 56 artikla)

SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä rajoittavalle kansalliselle säännökselle, jossa toimiluvan haltija velvoitetaan luovuttamaan vastikkeetta oikeus käyttää sellaisia aineelliseen tai aineettomaan omaisuuteen kuuluvia hyödykkeitä, jotka muodostavat pelin hallinnointi- ja keräysverkoston, siinä tapauksessa, että toiminta päättyy toimiluvan voimassaoloajan päätyttyä, jos tällaisella rajoituksella ylitetään se, mikä on tarpeen kyseisellä säännöksellä tosiasiallisesti tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava.

Tällainen kansallinen säännös voi nimittäin tehdä kyseisen toiminnan harjoittamisesta vähemmän houkuttelevaa. Yrityksen riski joutua luovuttamaan omistamansa omaisuuden käyttöoikeus ilman rahamääräistä vastiketta voi estää sitä saamasta tuottoa sijoitukselleen. Vaikka mainittu säännös voidaan mahdollisesti oikeuttaa sillä perusteella, että sen tavoite liittyy onnenpelirikollisuuden torjuntaan, joka voi olla perusvapauksien rajoittamisen oikeuttava yleistä etua koskeva pakottava syy, kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tarkastaa, onko kyseessä oleva rajoitus suhteellisuusperiaatteen mukainen.

(ks. 23, 32, 34, 37 ja 44 kohta sekä tuomiolauselma)
Tämän johdosta sitä seikkaa, että tällaisen perinnönjakosopimuksen hyväksyntää holhousasioista vastaavassa tuomioistuimessa, mitä kyseisen sopimuksen pätevyydeltä jäsenvaltion lainsäädännössä edellytetään, on haettava perintömenettelyssä, ei voida pitää ratkaisevana tekijänä, jonka perusteella kyseinen toimi kuuluu perintöoikeuden piiriin. Tarve saada holhousasioista vastaavan tuomioistuimen hyväksyntä on suora seuraus alaikäisten lasten asemasta ja toimintakyvystä, ja se muodostaa asetuksen N:o 2201/2003 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 2 kohdan e alakohdassa tarkoitetun vanhempainvastuun käyttämisen puitteissa toteutetun lapsen omaisuuden hallinnoimiseen, säilyttämiseen ja luovuttamiseen liittyvän lapsen suojelutoimenpiteen.

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen N:o 1347/2000 kumoamisesta annettua asetusta N:o 2201/2003 on tulkittava siten, että alaikäisten lasten edunvalvojan näiden lasten puolesta tekemän perinnönjakosopimuksen hyväksyminen on toimi, joka liittyy kyseisen asetuksen 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuun vanhempainvastuun käyttämiseen ja joka täten kuuluu asetuksen soveltamisalaan, eikä samaisen asetuksen 1 artiklan 3 kohdan f alakohdassa tarkoitettu perintöön liittyvä toimi, joka on suljettu asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle.

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen N:o 1347/2000 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 2201/2003 12 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltion tuomioistuimet ovat toimivaltaisia vanhempainvastuuasiassa myös muissa kuin mainitun artiklan 1 kohdassa tarkoitetuissa oikeudenkäynneissä, kun lapsella on kiinteät siteet jäsenvaltioon erityisesti sen vuoksi, että hänen vanhempainvastuunkantajansa asuinpaikka on kyseisessä jäsenvaltiossa tai että lapsi on kyseisen jäsenvaltion kansalainen, ja kun niiden toimivalta on kaikkien menettelyn asianosaisten nimenomaisesti tai millä muulla tavalla tahansa yksiselitteisesti hyväksymä asian vireillepanoajankohtana ja toimivalta on lapsen edun mukainen.

Kun kyse on alaikäisten lasten edunvalvojan näiden lasten puolesta tekemän perinnönjakosopimuksen hyväksymisestä, jota jäsenvaltion lainsäädännössä tällaisen sopimuksen pätevyydeltä edellytetään, tuomioistuin, jossa perintöasia on pantu vireille, voi perustaa toimivaltansa asetuksen N:o 2201/2003 12 artiklan 3 kohtaan hyväksyäkseen perinnönjakosopimuksen, vaikka kyseinen tuomioistuin ei ole lapsen asuinpaikan tuomioistuin, kunhan edellä esitetyt edellytykset täyttyvät.

(ks. 36 ja 37 kohta)
Tietokantojen oikeudellisesta suojasta annetun direktiivin 96/9 1 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että kolmannen topografisesta kartasta erottamilla maantieteellisillä tiedoilla, joita käytetään toisen kartan laatimiseen ja myyntiin saattamiseen, on niiden erottamisen jälkeen riittävä informaatioarvo, jotta ne voidaan luokitella mainitussa säännöksessä tarkoitetuiksi ”tietokantojen””itsenäisiksi aineistoiksi”.

Kokoelman luokitteleminen direktiivin 96/9 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuksi ”tietokannaksi” edellyttää nimittäin ensinnäkin sitä, että kokoelma muodostuu ”itsenäisistä aineistoista” eli sellaisista aineistoista, jotka ovat erotettavissa toisistaan niin, ettei erottaminen vaikuta aineistojen informaatiosisällön tai kirjallisen, taiteellisen, musiikillisen tai muun sisällön arvoon. Jos kokoelmaan kuuluvalla aineistolla on sen kyseessä olevasta kokoelmasta erottamisen jälkeen oma itsenäinen informaatioarvonsa, erottaminen ei vaikuta sen informaatiosisällön arvoon. Tässä yhteydessä on todettava, että aineiston informaatioarvon väheneminen, joka liittyy sen erottamiseen kokoelmasta, johon se kuuluu, ei sulje välttämättä pois sitä, että kyseinen aineisto voi kuulua direktiivin 96/9 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”itsenäinen aineisto” piiriin, jos mainittu aineisto säilyttää oman itsenäisen informaatioarvonsa. Kokoelmasta erotetun aineiston itsenäistä informaatioarvoa on arvioitava siten, että huomioon ei oteta informaatioarvoa kyseessä olevan kokoelman tyypilliselle käyttäjälle vaan kaikille erotetusta aineistosta kiinnostuneille kolmansille.

Niinpä kokoelmaan sisältyvät tiedot, joita hyödynnetään taloudellisesti kokoelmasta itsenäisenä, ovat direktiivin 96/9 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja tietokannan ”itsenäisiä aineistoja”, koska mainittuja tietoja käyttävän yhtiön asiakkaat saavat niistä niiden erottamisen jälkeen merkityksellistä informaatiota.

(ks. 17, 22, 24 ja 27–29 kohta sekä tuomiolauselma)
Bensiinin ja dieselpolttoaineiden laadusta annetun direktiivin 98/70, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1882/2003, 4 artiklan 1 kohtaa ja 5 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että jäsenvaltio säätää kansallisessa oikeudessaan dieselpolttoaineen markkinoille saattamiseksi esimerkiksi syttymispistettä koskevista laadullisista vaatimuksista, jotka ovat tähän direktiiviin sisältyviin vaatimuksiin nähden ylimääräisiä, kun kyseessä ei ole dieselpolttoainetta koskeva tekninen laatuvaatimus, joka liittyy terveyteen ja ympäristönäkökohtiin mainitussa direktiivissä tarkoitetulla tavalla.

Direktiivin 98/70 tavoitteena ei ole yhdenmukaistaa kaikkia laatuvaatimuksia tai teknisiä vaatimuksia, joita voidaan soveltaa kyseessä oleviin polttoaineisiin, ja siten kieltää jäsenvaltioita säätämästä tätä koskevia rajoituksia tai poikkeuksia, vaan sillä tarkoitetaan vain sellaisia polttoaineiden teknisiä laatuvaatimuksia, joilla on mainitussa direktiivissä tarkoitettu ympäristöä koskeva ulottuvuus eli jotka perustuvat terveyttä tai ympäristöä koskeviin näkökohtiin. Tarkasteltaessa dieselpolttoaineen syttymispistettä on todettava, että tämän vaatimuksen tarkoituksena on pääasiallisesti varmistaa dieselpolttoaineen turvallisuus tuotteena ja sillä on merkitystä myös moottoriajoneuvojen moottorien toiminnan ja suojelun kannalta. Tällä tavoin syttymispisteen vahvistamisella on lisäksi tarkoitus suojella kuluttajia vahingoilta, joita näiden ajoneuvoille voi aiheutua.

(ks. 38, 39 ja 44 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)