ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
49

Tässä yhteydessä on hylättävä Ranskan tasavallan väite, jonka mukaan direktiivin 2001/14 14 artiklan 2 kohtaa ei voida soveltaa sen vuoksi, että on olemassa riippumaton rataverkon haltija RFF, joka vastaa yksittäisten junareittien jakamiseen liittyvistä olennaisista toiminnoista. Vastoin mainitun jäsenvaltion väittämää direktiivin 2001/14 14 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu riippumattomuus, jota rataverkon haltijan on osoitettava, on selvitettävä silloinkin, kun rataverkon haltija on riippumaton rautatieyrityksistä, jos olennaisia toimintoja on annettu rautatieyrityksen tehtäviksi. Niinpä – kuten julkisasiamies esittää ratkaisuehdotuksensa 41 kohdassa – DCF:ään sovelletaan direktiivin 91/440 6 artiklan 3 kohdan ja direktiivin 2001/14 14 artiklan 2 kohdan vaatimuksia, joita ei voida erottaa toisistaan. Päinvastaisessa tapauksessa jäsenvaltiot voisivat vapautua mainittujen direktiivien säännöksistä säätämällä rataverkon haltijasta, joka olisi riippumaton mutta antaisi olennaisia toimintoja rautatieyritykselle, mikä olisi vastoin direktiivin 2001/14 johdanto-osan 11 perustelukappaleessa mainittua tavoitetta, joka on yhtäläisen ja ketään syrjimättömän rautatieinfrastruktuuria koskevan käyttöoikeuden takaaminen kaikille rautatieyrityksille.
60

Tällaisen tulkinnan taustalla olevista näkökohdista ilmenee lisäksi, että on merkityksetöntä, onko neuvoston päätöksen kohteena olevassa tuessa kyse voimassa olevasta tuesta vai uudesta tuesta. On nimittäin huomattava, että – kuten oikeuskäytännöstä ilmenee – komission päätöksen tehokkuus vaarantuu paitsi silloin, kun neuvosto tekee päätöksen, jossa se toteaa sisämarkkinoille soveltuvaksi tuen, joka on sama kuin se, josta komissio jo on lausunut, myös silloin, kun neuvoston päätöksen kohteena oleva tuki on tukea, jonka tarkoituksena on korvata sisämarkkinoille soveltumattomaksi todetun lainvastaisen tuen saajille takaisinmaksut, joihin heidät on komission päätöksen nojalla velvoitettu. Tällaisissa olosuhteissa jälkimmäinen tuki on niin erottamattomasti yhteydessä tukeen, jonka komissio on aikaisemmin todennut sisämarkkinoille soveltumattomaksi, että on pitkälti keinotekoista pyrkiä erottamaan nämä tuet toisistaan EY 88 artiklan 2 kohtaa sovellettaessa (ks. vastaavasti em. asia komissio v. neuvosto, tuomio 29.6.2004, 45 ja 46 kohta).
13

Tähän kysymykseen annettavaa vastausta varten on palautettava mieliin, että kuudennen direktiivin 17 artiklan 5 kohdassa vahvistetaan arvonlisäveron vähennysoikeutta koskeva järjestelmä, jota on sovellettava silloin, kun arvonlisävero koskee tavaroita tai palveluja, joita verovelvollinen käyttää ”2 ja 3 kohdan mukaan sekä vähennykseen oikeuttaviin liiketoimiin että vähennykseen oikeuttamattomiin liiketoimiin”. Tällaisessa tapauksessa verovelvollisella on kuudennen direktiivin 17 artiklan 5 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan oikeus vähentää vain se arvonlisäveron osa, joka vastaa ensin mainittujen liiketoimien suhteellista osuutta (asia C-488/07, Royal Bank of Scotland, tuomio 18.12.2008, Kok., s. I-10409, 17 kohta).
12

Kuninkaan päätöksen 4 §:n 2 momentissa mainitaan yksityiskohtaisesti tiedot, jotka on esitettävä niin kutsutussa tavallisessa ilmoituksessa. Kyseisessä säännöksessä säädetään seuraavaa: ”Kun on kyse lähetetyistä itsenäisistä ammatinharjoittajista, [puitelain] 154 §:ssä tarkoitetussa ilmoituksessa on oltava seuraavat tiedot: 1. Itsenäisen ammatinharjoittajan tunnistetiedot. Kun tällä on jo yritys- tai sosiaaliturvatunnus ja kyse on luonnollisesta henkilöstä, joka ei ole yritystietopankin perustamisesta, kaupparekisterin uudenaikaistamisesta, viranomaisten hyväksymien yritysten rekisteröintipisteiden perustamisesta ja tietyistä säännöksistä 16.1.2003 annetussa laissa (loi du 16 janvier 2003 portant création d’une Banque-Carrefour des Entreprises, modernisation du registre de commerce, création de guichets-entreprises agréés et portant diverses dispositions) tarkoitettu yritys, tämä tunnus riittää. 2. lähtömaan kansallinen henkilötunnus, jos tämä on olemassa 3. Belgiaan lähetettynä olon alkamispäivä 4. suunniteltu Belgiaan lähettämisen kesto 5. töiden suorituspaikka Belgiassa 6. lähetettynä olon aikana suoritettujen palvelujen laji 7. lähtömaan arvonlisäverotunniste, jos se on olemassa, tai yritystunnus, jos yrityksellä on sellainen 8. Ennakkoilmoituksen tekevän edustajan tunnistetiedot. Kun tällä on jo yritys- tai sosiaaliturvatunnus, jos on kyse luonnollisesta henkilöstä, joka ei ole edellä mainitussa 16.1.2003 annetussa laissa tarkoitettu yritys, tämä tunnus riittää. 9. Belgialaista käyttäjää koskevat tunnistetiedot. Kun tällä on jo yritys- tai sosiaaliturvatunnus, jos on kyse luonnollisesta henkilöstä, joka ei ole edellä mainitussa 16.1.2003 annetussa laissa tarkoitettu yritys, tämä tunnus riittää.”
31

Lisäksi unionin tuomioistuin on katsonut, että tätä oikeuskäytäntöä on sovellettava myös arvioitaessa perusteettomasti kannettujen kansallisten verojen palauttamissääntöjä (em. asia Meilicke ym., tuomion 55–58 kohta). Samoin on oltava silloin, kun on arvioitava, onko tehokkuusperiaatetta kunnioitettu vahvistettaessa määräaika, jonka kuluessa on esitettävä hakemus veroetujen saamiseksi.
105

Kyseinen väite ei ole perusteltu. On selvää, että komissio on vedonnut unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämässään vastineessa asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa säädettyyn tutkintatoimien tarkoitusten suojaa koskevaan poikkeukseen oikeuttaakseen sen, että se epäsi tietojen antamisen riidanalaisten asiakirjojen sisällöstä. Siitä huolimatta, että komissio ei ole maininnut kyseisessä vastineessa nimenomaisesti asetusta N:o 4064/89, on selvää, että tutkintatoimet, joihin komissio on vedonnut, koskivat kyseisen asetuksen soveltamisalaan kuuluvaa yrityskeskittymää koskevaa hallinnollista menettelyä. Tämä käy ilmi 27.1.2005 päivätystä Odile Jacobin ensimmäisestä kirjeestä, jossa komissiolta pyydetään oikeutta tutustua soveltuvuutta koskevan päätöksen tekemiseen johtanutta hallinnollista menettelyä koskeviin asiakirjoihin. Ensimmäinen asiakirja, jonka unionin yleinen tuomioistuin on yksilöinyt valituksenalaisen tuomion 1 kohdan a alakohdassa pyydetyksi asiakirjaksi, on 5.6.2003 tehty komission päätös aloittaa asetuksen N:o 4064/89 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan perusteella perusteellinen tutkinta. Lisäksi komissio mainitsee kyseisen asetuksen nimenomaisesti unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämässään vastauskirjelmässä.
7

Saman direktiivin 7 artiklan 1 ja 5 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Ajokortin myöntämiseen sovelletaan seuraavia edellytyksiä: a) hakija on suorittanut hyväksytysti ajotaitoa ja ajotapaa koskevan kokeen ja teoriakokeen sekä täyttää terveydelliset vaatimukset liitteiden II ja III säännösten mukaisesti; – – e) hakijan vakinainen asuinpaikka on ajokortin myöntävän jäsenvaltion alueella tai hän voi näyttää toteen, että hän on opiskellut siellä vähintään kuusi kuukautta. – – a) Henkilöllä voi olla vain yksi ainoa ajokortti. b) Jäsenvaltion on kieltäydyttävä myöntämästä ajokorttia, jos se toteaa, että hakijalla on jo ajokortti. c) Jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet b alakohdan mukaisesti. Ajokortin myöntämisen, korvaamisen, uusimisen tai vaihtamisen osalta edellytetään asian tarkistamista muilta jäsenvaltioilta, jos on perusteltua syytä epäillä, että hakija on ennestään jonkin toisen ajokortin haltija. d) Edellä b alakohdassa tarkoitettujen tarkistusten helpottamiseksi jäsenvaltioiden on käytettävä EU:n ajokorttiverkostoa sitten, kun se on toiminnassa. Ajokortin myöntävän jäsenvaltion on varmistettava huolellisesti, että kyseessä oleva henkilö täyttää tämän artiklan 1 kohdassa esitetyt vaatimukset, ja sovellettava [– –] ajo-oikeuden lopullista peruuttamista tai poisottamista koskevia kansallisia säännöksiä, jos todetaan, että ajokortti on myönnetty, vaikka vaatimuksia ei ole täytetty, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 2 artiklan soveltamista.”
28

Unionin tuomioistuimen on kuitenkin oman toimivaltaisuutensa arvioimiseksi tutkittava ne olosuhteet, joiden vallitessa kansallinen tuomioistuin esitti ennakkoratkaisupyynnön (ks. em. asia Kamberaj, tuomion 41 kohta). Kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vastaamisesta kieltäytyminen on mahdollista vain, jos on ilmeistä, ettei pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. asia C-450/06, Varec, tuomio 14.2.2008, Kok., s. I-581, 24 kohta).
19

Koska veroviranomainen ei ollut tyytyväinen mainittuun tuomioon, se on valittanut tuomiosta cour d’appel de Monsiin. Valituksensa tueksi veroviranomainen on vedonnut siihen, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaista käytettäväksi luovuttamista on pidettävä arvonlisäverosta vapautettuna vastikkeellisena vuokrauksena. Koska kyse on verottomasta liiketoimesta, verovelvollinen ei siten voi vähentää käyttöön luovutetun rakennuksen osan rakentamisesta maksettua arvonlisäveroa. Kyseinen veroviranomainen väittää tältä osin, että edellä mainitussa asiassa Seeling annettua tuomiota voidaan soveltaa ainoastaan verovelvolliseen luonnolliseen henkilöön, koska tällainen henkilö ei voi olla samalla sekä kiinteistön omistaja että sen vuokraoikeuden haltija.
17

Jadecloud-Vilma valitti Lietuvos apeliacinis teismasin 5.11.2009 tekemästä päätöksestä Lietuvos Aukščiausiasis Teismasiin, joka päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Kun otetaan huomioon yhteisöjen tuomioistuimen [asiassa 133/78, Gourdain, 22.2.1979 antama tuomio (Kok., s. 733)] ja [asiassa C-339/07, Seagon, 12.2.2009 antama tuomio (Kok., s. I-767)], onko asetuksen N:o 1346/2000 3 artiklan 1 kohtaa ja asetuksen N:o 44/2001 1 artiklan 2 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että a) maksukyvyttömyysmenettelyä käsittelevällä kansallisella tuomioistuimella on yksinomainen toimivalta käsitellä takaisinsaantikanne (actio pauliana), joka johtuu välittömästi maksukyvyttömyysmenettelystä tai liittyy siihen läheisesti, ja että poikkeukset tällaiseen toimivaltaan voivat perustua vain muihin asetuksen N:o 1346/2000 säännöksiin b) sellaisen yrityksen, jonka osalta jossakin jäsenvaltiossa on aloitettu maksukyvyttömyysmenettely, ainoan velkojan nostama takaisinsaantikanne (actio pauliana), joka — on nostettu toisessa jäsenvaltiossa, — perustuu sellaiseen kolmansiin osapuoliin kohdistuvaan saamisoikeuteen, jonka selvittäjä on vastikkeellisella sopimuksella luovuttanut kyseiselle velkojalle ja rajoittanut tällä tavalla selvittäjän saatavia ensin mainitussa jäsenvaltiossa, ja joka — ei vaaranna mahdollisia muita velkojia, on luokiteltava asetuksen N:o 44/2001 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi siviili- ja kauppaoikeudelliseksi asiaksi? 2) Onko kantajan oikeus saada oikeussuojaa, joka on unionin tuomioistuimen tunnustama unionin oikeuden yleinen periaate ja joka taataan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa, ymmärrettävä ja tulkittava siten, että a) kansalliset tuomioistuimet, jotka ovat toimivaltaisia käsittelemään takaisinsaantikanteen (actio pauliana) joko asetuksen N:o 1346/2000 3 artiklan 1 kohdan tai asetuksen N:o 44/2001 2 artiklan 1 kohdan nojalla (sen mukaan, liittyykö se maksukyvyttömyysmenettelyyn), eivät molemmat voi katsoa, että ne eivät ole toimivaltaisia b) silloin, kun jonkin jäsenvaltion tuomioistuin on jättänyt takaisinsaantikanteen (actio pauliana) tutkimatta toimivallan puuttumisen vuoksi, on toisen jäsenvaltion tuomioistuimella, joka pyrkii turvaamaan kantajan oikeuden saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa, oikeus omasta aloitteestaan katsoa, että sillä itsellään on toimivalta huolimatta siitä, ettei se Euroopan unionin kansainvälistä toimivaltaa koskevan lainsäädännön mukaan voi niin tehdä?”
26

Aluksi on todettava, että – kuten unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa käydyistä keskusteluista ilmenee – on selvää, etteivät Polski Trawertynin yhtiömiehet voi pääasiassa sovellettavan kansallisen säännöstön mukaisesti vedota sellaisiin investointimenoihin sisältyvän arvonlisäveron vähennysoikeuteen, jotka he ovat suorittaneet Polski Trawertynin liiketoimintaa varten ennen sen rekisteröimistä yhtiöksi ja rekisteröitymistä arvonlisäverovelvolliseksi, koska kyseinen investointiomaisuuden apportti on verovapaa liiketoimi. Näin ollen on todettava, että sen lisäksi, ettei pääasian kaltaisessa tilanteessa kansallisessa lainsäädännössä sallita sitä, että kyseinen yhtiö vähentää kyseessä olevasta investointiomaisuudesta maksetun arvonlisäveron, siinä estetään myös yhtiömiehiä, jotka ovat suorittaneet investointimenot, käyttämästä vähennysoikeutta.
32

Ensimmäisestä edellytyksestä on todettava, että se merkitsee ensinnäkin, että hankkeesta on säädettävä erityisellä säädöksellä. Tästä on todettava, että käsitteet ”hanke” ja ”lupa” on määritelty direktiivin 85/337 1 artiklan 2 kohdassa. Jotta säädös, jolla hankkeesta on säädetty, voi kuulua direktiivin 1 artiklan 5 kohdan soveltamisalaan, sen on oltava erityinen ja sillä on oltava samat ominaispiirteet kuin tällaisella luvalla. Sen on erityisesti annettava hankkeen toteuttajalle oikeus hankkeen toteuttamiseen (ks. em. asia WWF ym., tuomion 58 kohta ja em. yhdistetyt asiat Boxus ym., tuomion 38 kohta).
Valitus unionin yleisen tuomioistuimen (neljäs jaosto) asiassa T-340/07, Evropaïki Dynamiki vastaan komissio, 9.2.2010 antamasta tuomiosta, jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi välityslausekkeeseen perustuvan kanteen, jossa vaadittiin, että komissio on velvoitettava maksamaan yhtäältä ne rahamäärät, jotka se on väitetysti velvollinen maksamaan kantajalle, sekä toisaalta korvausta vahingosta, joka on aiheutunut komission irtisanottua hankkeelle ”e-Content Exposure and Business Opportunities” (”EEBO”) (sopimus nro EDC-53007 EEBO/27873) maksettavaa taloudellista tukea koskevan sopimuksen, joka oli tehty maailmanlaajuisten verkkojen eurooppalaisen digitaalisen sisällön kehittämisen ja käytön sekä tietoyhteiskunnan kielellisen monimuotoisuuden edistämistä koskevan yhteisön monivuotisen ohjelman (”eContent”-ohjelma), puitteissa
Maksukyvyttömyysmenettelyistä annetun asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tätä säännöstä voidaan soveltaa maksukyvyttömyysmenettelyihin, jotka aloitettiin ennen uuden jäsenvaltion liittymistä unioniin, silloin kun kyseessä olevan esineoikeuden kohteena oleva velallisen, joka on selvitystilaan asetettu yhtiö, jonka kotipaikka on aiemmassa jäsenvaltiossa, omaisuus sijaitsi uudessa jäsenvaltiossa tämän unioniin liittymisen ajankohtana.

(ks. 46 kohta ja tuomiolauselma)
SEUT 215 artiklan 2 kohdan on tarkoitus olla oikeusperusta unionin toteuttamille luonnollisiin henkilöihin tai oikeushenkilöihin, ryhmiin tai muihin kuin valtiollisiin yhteisöihin kohdistuville rajoittaville toimenpiteille, mukaan lukien terrorismin torjuntaan tähtäävät toimenpiteet, kun päätös kyseisten toimenpiteiden toteuttamisesta kuuluu unionin toimintaan yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan (YUTP) yhteydessä.

On nimittäin niin, että vaikka terrorismin ja sen rahoituksen torjunta tosin voikin kuulua vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueen tavoitteisiin, sellaisina kuin ne ilmenevät erityisesti SEU 3 artiklan 2 kohdasta, kansainvälisen terrorismin ja sen rahoituksen torjuntaan tähtäävä tavoite kansainvälisen rauhan ja turvallisuuden säilyttämiseksi vastaa kuitenkin perussopimusten unionin ulkoista toimintaa koskevien määräysten tavoitteita, sellaisina kuin nämä mainitaan SEU 21 artiklan 2 kohdan c alakohdassa. Niinpä unionin toiminnalla YUTP:n yhteydessä ja tämän politiikan soveltamiseksi toteutettavilla toimenpiteillä unionin ulkoisen toiminnan yhteydessä sekä erityisesti SEUT 215 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuilla rajoittavilla toimenpiteillä voi olla tarkoitus torjua terrorismia.

Tästä seuraa, että SEUT 215 artiklan 2 kohta on asianmukainen oikeusperusta tiettyihin Osama bin Ladenia, al-Qaida-verkostoa ja Talebania lähellä oleviin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen N:o 881/2002 muuttamisesta annetulle asetukselle N:o 1286/2009. Tällä asetuksella nimittäin perustetaan Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselmien 1267 (1999) ja 1333 (2000) mukaisesti laadittuun luetteloon ottamista koskeva menettely, jolla varmistetaan, että puolustautumista koskevia perusoikeuksia kunnioitetaan. Sillä muutetaan asetusta N:o 881/2002, joka on yksi välineistä, joilla unioni on pannut täytäntöön toimen, josta turvallisuusneuvostossa on päätetty kansainvälisen rauhan ja turvallisuuden säilyttämiseksi, ja se liittyy tavoitteidensa ja sisältönsä perusteella päätökseen, jonka unioni on tehnyt YUTP:n yhteydessä.

(ks. 61, 63, 65, 71 ja 76 kohta)
Vuokraus- ja lainausoikeuksista sekä tietyistä tekijänoikeuden lähioikeuksista henkisen omaisuuden alalla annetun direktiivin 92/100 8 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua yleisölle välittämisen käsitettä on tulkittava siten, ettei se kata hammaslääkärin vastaanotolla itsenäisen ammatin harjoittamisen yhteydessä tapahtuvaa äänitteiden maksutonta levittämistä asiakaskunnalle, joka kuuntelee niitä omasta tahdostaan riippumatta. Tällainen levittäminen ei näin ollen anna äänitetuottajille oikeutta korvaukseen.

Hammaslääkärin asiakkaat muodostavat nimittäin yleensä kokoonpanoltaan hyvinkin vakiintuneen henkilökokonaisuuden ja siis määritettävissä olevan potentiaalisten vastaanottajien kokonaisuuden, koska muut henkilöt eivät lähtökohtaisesti pääse ensin mainitun hoitoon. He eivät näin ollen ole ”yleisesti ketä tahansa henkilöitä”. Niiden henkilöiden, joiden kuultavaksi hammaslääkäri saattaa levittämänsä äänitteen, määrän merkityksestä on todettava, että koska nämä henkilöt ovat hammaslääkärin asiakkaita, heidän määrällään on vain vähän – jos ollenkaan – merkitystä siitä syystä, että hänen vastaanotollaan samanaikaisesti läsnä olevien henkilöiden piiri on yleensä hyvin suppea. Vaikka lisäksi nämä kukin vuorollaan läsnä olevat asiakkaat saapuvat toinen toisensa jälkeen, he eivät kuitenkaan pääsääntöisesti kuule samoja äänitteitä, etenkään yleisradioituina. Potilaidensa läsnä ollessa äänitteitä taustamusiikkina levittävä hammaslääkäri ei voi järkevästi odottaa, että vastaanotettava asiakaskunta lisääntyisi pelkästään tämän levittämisen vuoksi, eikä hän voi korottaa antamiensa hoitojen hintoja. Kyseinen levittäminen sinänsä ei näin ollen millään tavoin vaikuta kyseisen hammaslääkärin tuloihin. Hammaslääkärin asiakkaat nimittäin tulevat hammaslääkärin vastaanotolle ainoastaan hoidettaviksi, eikä äänitteiden levittäminen ole hammashoitoihin kiinteästi kuuluva osa. He kuulevat tiettyjä äänitteitä satunnaisesti ja tahdostaan riippumatta aina sen mukaan, millä hetkellä he saapuvat vastaanotolle, miten pitkään he siellä odottavat ja minkä luonteista hoitoa he saavat. Näin ollen ei voida olettaa, että hammaslääkärin normaali asiakas olisi vastaanottavainen kyseiselle levittämiselle. Kyseisellä levittämisellä ei näin ollen tavoitella voittoa.

(ks. 95–99 ja 102 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Tiedon saantia, yleisön osallistumisoikeutta päätöksentekoon sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeutta ympäristöasioissa koskevan yleissopimuksen (Århusin yleissopimus) 2 artiklan 2 kappaletta ja tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 85/337, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2003/35, 1 artiklan 5 kohtaa on tulkittava siten, että yleissopimuksen ja direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jäävät ainoastaan hankkeet, joista on yksityiskohtaisesti säädetty erityisellä säädöksellä siten, että näiden asiakirjojen tavoitteet on saavutettu lainsäädäntömenettelyssä. Kansallisen tuomioistuimen on varmistettava, että näitä kahta edellytystä on noudatettu, ottaen huomioon annetun säädöksen sisältö ja koko lainsäädäntömenettely, joka on johtanut säädöksen antamiseen, ja erityisesti valmisteluasiakirjat ja parlamentissa käydyt keskustelut. Siten säädöstä, jolla pelkästään ”vahvistetaan” olemassa oleva hallinnollinen toimi viittaamalla yleisen edun mukaisiin pakottaviin syihin ilman, että tätä ennen olisi aloitettu asiasisältöä koskeva lainsäädäntömenettely, joka mahdollistaa kyseisten edellytysten noudattamisen, ei voida pitää direktiivin 85/337 1 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuna erityisenä säädöksenä, eikä se siis ole riittävä, jotta hanke jäisi yleissopimuksen ja mainitun direktiivin, sellaisena kuin se on muutettuna, soveltamisalan ulkopuolelle.

(ks. 43 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Ympäristö – Liikenteen biopolttoaineiden ja muiden uusiutuvien polttoaineiden käytön edistäminen – Direktiivi 2003/30 – Bioetanoli – Käsite

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/30 2 artiklan 2 kohdan a alakohta)

2. Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Valmisteverot – Direktiivi 92/83 – Alkoholi ja alkoholijuomat – Etyylialkoholi – Käsite

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/30 2 artiklan 2 kohdan a alakohta; neuvoston direktiivin 92/83 19 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

1. Liikenteen biopolttoaineiden ja muiden uusiutuvien polttoaineiden käytön edistämisestä annetun direktiivin 2003/30 2 artiklan 2 kohdan a alakohdassa olevaa bioetanolin määritelmää on tulkittava siten, että se kattaa tuotteen, jota tuotetaan erityisesti biomassasta ja joka sisältää enemmän kuin 98,5 prosenttia alkoholia, kun sitä myydään liikenteessä käytettäväksi biopolttoaineeksi.

(ks. 47 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

2. Unionin oikeutta on tulkittava siten, että tuotteeseen, joka sisältää enemmän kuin 98,5 prosenttia etyylialkoholia ja jota ei ole denaturoitu nimenomaisesti säädetyssä denaturointimenettelyssä, on sovellettava alkoholin ja alkoholijuomien valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta annetun direktiivin 92/83 19 artiklan 1 kohdassa säädettyä valmisteveroa, vaikka tuote on tuotettu biomassasta sellaisen teknologian avulla, joka poikkeaa maatalousperäisen etyylialkoholin tuotannossa käytettävästä teknologiasta, sisältää aineita, joiden vuoksi se ei sovellu ihmisravinnoksi, täyttää polttoaineena käytettävää bioetanolia koskevan eurooppalaisen esistandardin pr EN 15376 vaatimukset ja vastaa mahdollisesti liikenteen biopolttoaineiden ja muiden uusiutuvien polttoaineiden käytön edistämisestä annetun direktiivin 2003/30 2 artiklan 2 kohdan a alakohdassa olevaa bioetanolin määritelmää.

(ks. 66 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)