YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)

19 päivänä kesäkuuta 1996

Asia T-573/93

Manuel Francisco Caballero Montoya

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Henkilöstö — Huollettavana olevaan lapseen rinnastettava henkilö — Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 2 artiklan 4 kohta — Yleiset täytäntöönpanosäännökset — Lainvastaisuus — Virheellinen soveltaminen — Taannehtiva vaikutus”

Täydellinen teksti espanjankielellä II-909

Aihe:

Kanne, jossa vaaditaan ensisijaisesti, että todetaan lainvastaiseksi komission 28.9.1989 antamat henkilön rinnastamista huollettavana olevaan lapseen koskevat yleiset täytäntöönpanosäännökset ja erityisesti niiden 6 artikla siihen liittyvine sääntöineen, ja toissijaisesti, että kumotaan komission 2.9.1993 tekemä päätös, jolla hylättiin kantajan tekemä valitus päätöksestä, jolla hänen 3.12.1992 tekemänsä hakemus hänen kahden poikansa rinnastamisesta huollettavina oleviin lapsiin osittain hylättiin.

Lopputulos:

Päätösten, jotka tehtiin 12.2.1993 ja 2.9.1993, kumoaminen siltä osin kuin niissä kantajan oikeus huollettavana olevaan lapseen rinnastettavaa henkilöä koskevaan lisään on evätty kantajan toisen pojan osalta.

Tuomion lyhennelmä

Komissio hyväksyi 28.9.1989 yleiset täytäntöönpanosäännökset henkilön rinnastamisesta huollettavana oleviin lapsiin (jäljempänä täytäntöönpanosäännökset).

Kantaja, joka on komission virkamies ja kansallisuudeltaan espanjalainen, on kolmen Madridissa asuvan lapsen isä, joka sai huollettavana olevasta lapsesta maksettavaa lisää ensimmäisen poikansa M. J:n osalta 1.1.1991 asti ja toisen poikansa J. J:n osalta 1.1.1992 asti, eli kummankin lapsen osalta siihen asti kunnes he täyttivät 26 vuotta. Mainittuina ajankohtina kyseisten lisien maksaminen päättyi.

Kantaja osoitti 3.12.1993 komission pääosaston IX (henkilöstö ja hallinto) osaston B (oikeudet ja velvoitteet) yksikölle 3 (henkilökohtaisten oikeuksien hallinto) hakemuksen siitä, että hänen oikeutensa huollettavana olevaan lapseen rinnastettavasta henkilöstä maksettavaan lisään tunnustettaisiin hänen kahden edellä mainitun poikansa osalta, jotka opiskelivat Madridissa; hakemuksessa oikeutta vaadittiin taannehtivasti 1.1.1991 alkaen M. J:n osalta ja 1.1.1992 alkaen J. J:n osalta. Tässä hakemuksessa vedottiin yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-75/89, Brems vastaan neuvosto, 14.12.1990 antamaan tuomioon (Kok. 1990, s. II-899, 30 kohta).

Nimittävä viranomainen myönsi 12.2.1993 kantajalle hänen nuoremman poikansa J. J:n osalta huollettavana olevaan lapseen rinnastettavaan henkilöön maksettavan lisän ajalta 1.12.1992-30.11.1993; lisää ei myönnetty taannehtivasti.

Kantaja teki 18.3.1993 valituksen 12.2.1993 tehdystä päätöksestä. Kirjeellä, joka oli päivätty 1.6.1993, nimittävä viranomainen antoi kantajalle yksityiskohtaisen selvityksen siitä, miten hänen hakemuksen kohteena ollut oikeutensa lisiin oli laskettu. Kirjeellä, joka oli päivätty 9.6.1993, kantaja ilmoitti nimittävälle viranomaiselle riitauttavansa saamassaan kirjeessä esitetyt laskemat ja esittävänsä omat laskemansa. Päätöksellä, joka tehtiin 2.9.1993 ja joka amiettiin kantajalle tiedoksi 6.9.1993 päivätyllä kirjeellä, nimittävä viranomainen hylkäsi nimenomaisesti tämän valituksen.

Tutkittavaksi ottaminen

Kantajan 3.12.1992 tekemä hakemus ei koskenut huollettavana olevasta lapsesta maksettavan lisän maksamista edelleen hänen kahden poikansa osalta, vaan sen tunnustamista, että hänellä on erillinen oikeus huollettavana olevaan lapseen rinnastettavasta henkilöstä maksettavaan lisään. Mainittua hakemusta ei siten voida pitää valituksena, joka olisi tehty niistä päätöksistä, joiden perusteella hänen ruohon asti saamansa huollettavana olevasta lapsesta maksettavan lisän maksaminen päättyi; tällainen valitus olisi pitänyt tehdä Euroopan yhteisöjen henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa määrättyä kolmen kuukauden määräaikaa noudattaen. Hakemusta on sitä vastoin pidettävä tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna hakemuksena, jonka tekemiselle ei ole asetettu määräaikaa (43 kohta).

Viittaukset: asia T-48/90, Giordani v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 1.7.1993 (Kok. 1993, s. II-721. 29 kohta).

Toisaalta, sen jälkeen kun komissio teki 12.2.1993 päätöksen, jossa kantajalle tunnustettiin oikeus riidanalaiseen lisään ainostaan kantajan toisen pojan osalta, ja tämä ilman taannehtivaa vaikutusta, kantaja teki valituksen 18.3.1993 eli henkilöstösääntöjen edellä mainitussa säännöksessä asetetussa määräajassa. Riidanalainen päätös tehtiin sen jälkeen, kun henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa asetettu neljän kuukauden määräaika oli jo kulunut eli sen jälkeen kun kantajan valitus oli implisiittisesti tullut hylätyksi, mutta ennen sen määräajan päättymistä, joka on asetettu riita-asian kanteen nostamiselle ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa; riidanalainen päätöksen johdosta alkoi siten kulua uusi määräaika kanteen nostamiselle henkilöstösääntöjen 91 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Tästä seuraa, että kanne on nostettu henkilöstösääntöjen kaikkien määräaikoja koskevien määräysten mukaisesti (44 kohta).

Kantajan esittämien vaatimusten prosessin edellytysten väitetystä puuttumisesta sen vuoksi, että ne koskevat abstraktilla tavalla täytäntöönpanosäännösten lainvastaisuutta kokonaisuudessaan, on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella ei ole henkilöstösääntöjen 91 artiklan mukaisesti nostetun kanteen yhteydessä toimivaltaa ottaa abstraktisti kantaa luonteeltaan yleisesti sovellettavan säännöksen lainmukaisuuteen, jos erityiset soveltamistoimenpiteet kokonaan puuttuvat. Kantaja täsmentää kuitenkin pyrkivänsä vaatimuksillaan, jotka koskevat täytäntöönpanosäännöksiä ja erityisesti niiden 6 artiklaa ja siihen liittyviä sääntöjä, siihen, että ne todettaisiin lainvastaisiksi, jotta kyseisten täytäntöönpanosäännösten perusteella tehdyt, häntä koskevat riidanalaiset päätökset kumottaisiin. Kantajan on siten katsottava vetoavan täytäntöönpanosäännösten lainvastaisuuteen siltä osin kuin niiden perusteella on annettu riidanalaiset erityispäätökset, joiden kumoamista nyt käsiteltävänä olevalla kanteella vaaditaan (45 ja 46 kohta).

Viittaukset: asia T-110/89, Pincherle v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 12.7.1991 (Kok. 1991, s. II-635, 30 ja 33 kohta); asia T-41/90, Barassi v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 25.2.1992 (Kok. 1992, s. II-159, 38 kohta); yhdistetyt asiat T-6/92 ja T-52/92, Reinarz v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 26.10.1993 (Kok. 1993, s. II-1047, 52 kohta).

Vielä on todettava, että tässä asiassa ei kanteen vaatimusten ja perusteiden tutkittavaksi ottamisen kannalta ole ratkaisevaa se, että kantajan valituksesta puuttui nimenomainen viittaus täytäntöönpanosäännösten edellä mainittuihin artikloihin. Vaikka valituksessa ei näet viitatakaan nimenomaisesti edellä mainittuihin täytäntöönpanosäännöksiin, kantajan 18.3.1993 tekemä valitus viittaa nimenomaisesti niihin, siltä osin kuin siinä riitautetaan nimittävän viranomaisen 12.2.1993 tekemän päätöksen lainmukaisuus; tämä päätös tehtiin niiden täytäntöönpanosäämiösten perusteella, joihin kuuluu 6 artikla ja siihen liittyvät säännökset. Näissä olosuhteissa valituksen ja kanteen kohdetta rajoittavat välttämättä samat oikeudelliset säännöt, joten kantaja voi pätevästi kehittää riitauttamiaan kanneperusteita ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa sellaisinkin perusteluin ja väittein, joita ei ole esitetty valituksessa, mutta jotka liittyvät siihen läheisesti (47 kohta).

Viittaukset: asia T-57/89, Alexandrakis v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 29.3.1990 (Kok. 1990, s. II-143).

Pääasia

Sen päätöksen lainmukaisuus, jolla kahta henkilöä kieltäydyttiin rinnastamasta huollettavina oleviin lapsiin

Kantajan hakemuksen hylkääminen oli perusteltu ainoastaan laskelmin, jotka oli tehty sen olettamuksen perusteella, että kantajan pojat asuivat hänen kanssaan täytäntöönpanosäännösten 6 artiklassa tarkoitetulla tavalla samassa taloudessa siinä merkityksessä kuin komissio on kyseistä säännöstä tulkinnut. On riidatonta, että huollettavana olevaan lapseen rinnastamista koskeneessa kantajan hakemuksessa tarkoitetut kaksi poikaa asuivat Madridissa eivätkä kantajan asemapaikassa Brysselissä. Vastaajan riidanalaisessa päätöksessä täytäntöönpanosäännösten 6 artiklalle antama tulkinta on vastoin tämän säännöksen sanamuotoa, kun siinä käytetään ilmaisua virkamiehen ”taloudessa”, millä tarkoitetaan sitä tilaa, jossa asianomainen varsinaisesti asuu; mikään kyseisessä säännöksessä ei anna aihetta päätellä, että täytäntöönpanosäännöksessä olisi tarkoitettu virkamiehen omistuksessa olevaa asuintilaa. Täytäntöönpanosäännösten 6 artiklalle annettu tällainen tulkinta johtaisi perusteettomasti ja ilman mitään oikeudellista perustaa muita virkamiehiä syrjivään kohteluun ainoan perusteen ollessa se, kenen omistuksessa ne tilat ovat, joissa rinnastettavat henkilöt asuvat (59 ja 61 kohta).

Sen päätöksen lainmukaisuus, jolla kantajan toisesta pojasta kieltäydyttiin myöntämästä taannehtivasti rinnastusta huollettavana olevaan lapseen

Ensinnäkin, jos kantaja vetoaa siihen, että komission olisi kohtuussyistä tunnustettava kantajan kahdesta pojasta taannehtivasti oikeus huollettavana olevaan lapseen rinnastettavasta henkilöstä maksettavaan lisään, tämän perusteen on katsottava kohdistuvan ainoastaan riidanalaisen päätöksen siihen osaan, jossa myönnetään ainoastaan kantajan toisesta pojasta oikeus pyydettyyn rinnastukseen. Koska kantajalle ei näet ole laisinkaan myönnetty kyseistä lisää hänen toisesta pojastaan, kantaja ei voi vaatia ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa sitä, että lisät maksettaisiin taannehtivasti, tämän täydellisen hylkäämisen riitauttamisen yhteydessä, koska näissä olosuhteissa lisien taannehtivaa maksamista ei voida pitää nyt käsiteltävänä olevan kanteen kohteena. Toiseksi, täytäntöönpanosäännösten 12 artiklan 2 kohdan mukaisesti ”myönteinen päätös tulee voimaan ensimmäisestä päivästä siinä kuussa, jonka kuluessa virkamies esitti hakemuksensa” (71 ja 72 kohta).

Siitä kantajan perustelusta, jonka mukaan hän olisi pystynyt esittämään hakemuksensa aikaisemmin, jos komissio ei olisi viivästyneesti tiedottanut henkilöstölleen asiassa Brems vastaan neuvosto annetun tuomion ulottuvuudesta, on todettava, että henkilöstösääntöjen 110 artiklan toisessa kohdassa asetettu velvollisuus koskee ainoastaan henkilöstösääntöjen täytäntöönpanosäännöksiä sekä kaikkien toimielinten yhteisymmärryksessä antamia säännöstöjä; tämä velvollisuus ei ulotu niin laajalle, että nimittävällä viranomaisella olisi tämä tiedottamisvelvollisuus myös yhteisöjen tuomioistuinten antamien tuomioiden osalta. Vaikka oletettaisiin, että komissio olisi rikkonut henkilöstösääntöjen 110 artiklaa, tämä rikkominen ei johda täytäntöönpanosäännösten 12 artiklan säännösten lainvastaisuuteen, sillä edellä jo selvitetyistä oikeusvarmuuteen liittyvistä syistä näitä säännöksiä voitiin ainoastaan soveltaa sellaisenaan kantajan tapaukseen (73 ja 75 kohta).

Viittaukset: em. asia Brems v. neuvosto.

Ratkaisu:

Kumotaan komission 2.9.1993 tekemä päätös, joka annettiin kantajalle tiedoksi 6.9.1993 päivätyllä kirjeellä ja jolla hylättiin kantajan valitus 12.2.1993 tehdystä päätöksestä, samoin kuin tämä 12.2.1993 tehty päätös, siltä osin kuin niissä kantajan oikeus huollettavana olevaan lapseen rinnastettavaa henkilöä koskevaan lisään on evätty kantajan toisen pojan osalta.

Muilta osin kanne hylätään.