ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1606/98, 13 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa tarkoitettua paikkaa, jossa henkilö työskentelee tai harjoittaa ammattiaan, on pidettävä jäsenvaltioiden lainsäädännön sijasta unionin oikeuden mukaisena käsitteenä, ja näin ollen unionin tuomioistuin määrittelee sen oikean tulkinnan. Tulkittaessa tätä käsitettä niiden termien merkitys ja ulottuvuus, joita ei ole määritelty unionin oikeudessa, on määriteltävä sen tavanomaisen merkityksen mukaan, joka niillä on yleiskielessä, ottaen samalla huomioon se asiayhteys, jossa niitä käytetään, ja sen lainsäädännön tavoitteet, johon ne kuuluvat. Paikka, jossa henkilö työskentelee tai harjoittaa ammattiaan, on ymmärrettävä ilmauksessa käytettyjen sanojen ensisijaisen merkityksen mukaisesti siten, että sillä tarkoitetaan paikkaa, jossa henkilö konkreettisesti suorittaa tähän toimintaan liittyvät tehtävät.

(ks. 52, 53, 56 ja 57 kohta)
Assosiaation kehittämisestä tehdyn, Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisellä assosiaatiosopimuksella perustetun assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäistä kohtaa on tulkittava siten, että turkkilaisen työntekijän perheenjäsen, joka on jonkin muun kolmannen maan kuin Turkin kansalainen, voi vedota vastaanottavassa jäsenvaltiossa tämän määräyksen mukaisiin oikeuksiin, kun kaikki muut määräyksessä asetetut edellytykset täyttyvät.

(ks. 65 kohta ja tuomiolauselma)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 179 artiklan ensimmäistä kohtaa sekä 180 ja 273 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä vähennysoikeuden käyttämistä koskevalle preklusiiviselle määräajalle, jos määräajalla ei tehdä suhteettoman vaikeaksi tai käytännössä mahdottomaksi vähennysoikeuden käyttämistä. Tällainen arviointi kuuluu kansalliselle tuomioistuimelle, joka voi ottaa huomioon muun muassa myöhemmin toteutetun preklusiivisen määräajan huomattavan pidentämisen sekä sen arvonlisäverovelvolliseksi rekisteröimistä koskevan menettelyn keston, joka on toteutettava samassa määräajassa, jotta kyseistä vähennysoikeutta voidaan käyttää.

Verotuksen neutraalisuuden periaate on esteenä sille, että seuraamuksena on vähennysoikeuden epääminen, kun arvonlisävero tilitetään myöhässä, mutta se ei ole esteenä viivästyskorkojen maksamiselle edellyttäen, että tämä seuraamus on suhteellisuusperiaatteen mukainen, mikä on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tutkittava.

On nimittäin niin, että vaikka jäsenvaltiot voivat määrätä veron kannon oikean toimittamisen varmistamiseksi ja veropetosten estämiseksi seuraamuksia velvoitteiden noudattamatta jättämisestä, nämä seuraamukset eivät saa mennä pidemmälle kuin on tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi tarpeen. Kun otetaan huomioon vähennysoikeuden keskeinen asema yhteisessä arvonlisäverojärjestelmässä, vähennysoikeuden ehdotonta epäämistä koskeva seuraamus vaikuttaa suhteettomalta silloin, kun ei ole todettavissa veropetosta eikä taloudellista vahinkoa valtiolle.

(ks. 67, 70 ja 77 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä annetun direktiivin 98/34, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2006/96, 1 artiklan 11 kohtaa on tulkittava siten, että kansalliset säännökset, joiden vaikutuksena voi olla pienivoittoisen automaattipelitoiminnan harjoittamisen rajoittaminen tai jopa sen tekeminen vähitellen mahdottomaksi muualla kuin kasinoissa ja pelisaleissa, voivat olla kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja ”teknisiä määräyksiä”, joita koskevat ehdotukset on ilmoitettava komissiolle kyseisen direktiivin 8 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti sikäli kuin todetaan, että kyseiset säännökset ovat edellytyksiä, jotka voivat vaikuttaa merkittävästi asianomaisen tuotteen luonteeseen tai kaupan pitämiseen.

(ks. 40 kohta ja tuomiolauselma)
Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetun direktiivin 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/120, 77 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että velvollisuus hankkia lupa lääkkeiden tukkukaupan harjoittamiseen koskee apteekkaria, joka on luonnollinen henkilö ja joka saa kansallisen lainsäädännön nojalla harjoittaa myös lääkkeiden tukkukauppatoimintaa.

Erityisen luvan hankkimisvelvollisuudesta on vapautettu ainoastaan apteekkarit ja henkilöt, joilla on oikeus lääkkeiden jakeluun väestölle ja jotka pitäytyvät tähän toimintaan.

(ks. 39 ja 41 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-225/11

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

vastaan

Able UK Ltd

(Upper Tribunalin (Tax and Chancery Chamber) (Yhdistynyt kuningaskunta) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Arvonlisävero — Direktiivi 2006/112/EY — Vapautukset — 151 artiklan 1 kohdan c alakohta — Yhdysvaltain merivoimien käytöstä poistettujen alusten romuttaminen jäsenvaltion alueella”

Tuomion tiivistelmä

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Vapautukset – Pohjois-Atlantin sopimuksen sopijavaltiossa toteutetut palvelusuoritukset – Soveltamisala

(Neuvoston direktiivin 2006/112 151 artiklan 1 kohdan c alakohta)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 151 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että siinä vapautetaan arvonlisäverosta palvelusuoritus, joka toteutetaan Pohjois-Atlantin sopimuksen sopijavaltiossa ja joka koostuu kyseisen sopimuksen toisen sopijavaltion merivoimien käytöstä poistettujen alusten romuttamisesta, yksinomaan silloin, kun

— kyseinen palvelusuoritus toteutetaan mainitun toisen valtion yhteiseen puolustustoimintaan osallistuvien puolustusvoimien osalle tai näihin puolustusvoimiin liittyvälle siviilihenkilöstölle ja kun

— kyseinen palvelusuoritus toteutetaan mainittujen puolustusvoimien sellaiselle osalle, jotka ovat sijoitettuina asianomaisen jäsenvaltion alueelle tai jotka vierailevat siellä, tai näihin puolustusvoimiin liittyvälle siviilihenkilöstölle.

(ks. 30 kohta ja tuomiolauselma)

Asia C-225/11

The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

vastaan

Able UK Ltd

(Upper Tribunalin (Tax and Chancery Chamber) (Yhdistynyt kuningaskunta) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Arvonlisävero — Direktiivi 2006/112/EY — Vapautukset — 151 artiklan 1 kohdan c alakohta — Yhdysvaltain merivoimien käytöstä poistettujen alusten romuttaminen jäsenvaltion alueella”

Tuomion tiivistelmä

Verotus — Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen — Liikevaihtoverot — Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä — Vapautukset — Pohjois-Atlantin sopimuksen sopijavaltiossa toteutetut palvelusuoritukset — Soveltamisala

(Neuvoston direktiivin 2006/112 151 artiklan 1 kohdan c alakohta)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 151 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että siinä vapautetaan arvonlisäverosta palvelusuoritus, joka toteutetaan Pohjois-Atlantin sopimuksen sopijavaltiossa ja joka koostuu kyseisen sopimuksen toisen sopijavaltion merivoimien käytöstä poistettujen alusten romuttamisesta, yksinomaan silloin, kun

— kyseinen palvelusuoritus toteutetaan mainitun toisen valtion yhteiseen puolustustoimintaan osallistuvien puolustusvoimien osalle tai näihin puolustusvoimiin liittyvälle siviilihenkilöstölle ja kun

— kyseinen palvelusuoritus toteutetaan mainittujen puolustusvoimien sellaiselle osalle, jotka ovat sijoitettuina asianomaisen jäsenvaltion alueelle tai jotka vierailevat siellä, tai näihin puolustusvoimiin liittyvälle siviilihenkilöstölle.

(ks. 30 kohta ja tuomiolauselma)
—

ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on, ennen kuin se jättää soveltamatta riidanalaisen kansallisen lain merkityksellisiä säännöksiä, tutkittava ottamalla huomioon sekä aineellinen että menettelyllinen kansallinen oikeus kokonaisuudessaan, voiko se mitenkään päätyä kansallisen oikeuden tulkintaan, joka mahdollistaa pääasian ratkaisemisen yhdenmukaisesti kaatopaikoista annetun direktiivin 1999/31, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1882/2003, ja kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta annetun direktiivin 2000/35 sanamuodon ja päämäärän kanssa
21

Tässä tilanteessa Tribunal da Relaçâo de Guimarães on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Onko [ensimmäisen direktiivin] 3 artiklan 1 kohtaa, [toisen direktiivin] 2 artiklan 1 kohtaa ja [kolmannen direktiivin] 1 ja 1 a artiklaa tulkittava siten, että niiden vastaista on se, että kansallisessa siviilioikeudessa, erityisesti Portugalin siviililain 503 §:n 1 momentissa sekä 504, 505 ja 570 §:ssä, säädetään, että kun kyseessä on kahden ajoneuvon yhteentörmäys, jota ei ole luettava kummankaan kuljettajan syyksi ja jossa toisen ajoneuvon matkustajalle (vahingonkorvausta vaativa vahingon kärsinyt henkilö) aiheutuu henkilövahinkoja, vahingonkorvaus, johon hänellä on oikeus, evätään tai sitä rajoitetaan sillä perusteella, että kyseinen matkustaja myötävaikutti vahinkojen syntymiseen, koska hän istui ajoneuvossa kuljettajan vieressä kiinnittämättä turvavyötä, jonka käyttäminen on kansallisen lainsäädännön mukaan pakollista: — vaikka asiassa on näytetty toteen, että kahden ajoneuvon yhteentörmäyksessä matkustaja löi yhteentörmäyksen seurauksena ja sen vuoksi, että hän ei ollut kiinnittänyt turvavyötä, päänsä niin voimakkaasti auton tuulilasiin, että tämä särkyi, mistä aiheutui hänelle syviä viiltohaavoja päähän ja kasvoihin — ja huomioon on otettava myös se, että koska toisella onnettomuuteen osallisella ajoneuvolla ei onnettomuusajankohtana ollut voimassa olevaa ja asianmukaista vakuutusta, vastaajina ovat toisen onnettomuuteen osallisen ajoneuvon vakuutuksenantajan lisäksi vakuuttamattoman ajoneuvon omistaja, sen kuljettaja ja Fundo de Garantia Automóvel, jotka, koska kyseessä on objektiivinen vastuu, voidaan velvoittaa maksamaan mainittu vahingonkorvaus yhteisvastuullisesti?”
8

Vuoden 1994 VATA:n 78 §:n mukaisesti maksettavat korot lasketaan vuoden 1996 talousarviolain 197 §:n ja vuoden 1998 lentomatkustajaveroa ja muita välillisiä veroja (korkokanta) koskevan asetuksen (Air Passenger Duty and Other Indirect Taxes (Interest Rate) Regulations 1998) mukaisesti. Näistä säännöksistä seuraa yleisesti, että mainittua 78 §:ää sovellettaessa korkokannat on vuodesta 1998 lähtien vahvistettu kaavalla, jossa viitearvona on kuuden clearingpankin keskimääräinen antolainausta koskeva peruskorko, jota kutsutaan viitekoroksi. Vuosien 1973 ja 1998 välisten ajanjaksojen korkokannat eritellään mainitun asetuksen taulukossa 7. Korkokanta, jota sovelletaan 78 §:n mukaan, on viitekorko vähennettynä yhdellä prosenttiyksiköllä. Mainitussa 78 §:ssä määritellään ”sovellettava ajanjakso”, jolta korkoa on maksettava. Pääasiassa kyseessä olevassa tilanteessa ajanjakso alkaa päivänä, jona Commissioners sai liikamaksun, ja päättyy päivänä, jona Commissioners antoi luvan maksaa rahamäärän, jolle on maksettava korkoa.
32

Näin ollen High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko asetus [N:o 1193/2009] pätemätön, kun otetaan huomioon [edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Zuckerfabrik Jülich ym. annettu] tuomio ja [edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa SAFBA annettu] määräys? 2) Onko [asetus N:o 1193/2009] muilta osin pätemätön, kun otetaan huomioon sen antamisen oikeusperusta eli [perusasetus]? 3) Onko valuutanvaihtokurssi ja muuntopäivä, joita sovelletaan laskettaessa markkinointivuosilta 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 ja 2005/2006 liikaa maksetuista sokerintuotantomaksuista maksettavia korvauksia, Euroopan unionin lainsäädännössä määritettävä seikka? Jos näin on, onko [asetuksen N:o 1193/2009] 6 artiklaa tulkittava siten, että korvausten maksamiseen on sovellettava vaihtokurssia, joka oli voimassa silloin, kun liikaa maksettu tuotantomaksu alun perin laskettiin? Jos vastaus on myöntävä, onko [asetuksen N:o 1193/2009] 6 artikla pätevä? 4) Korkoa koskevat kysymykset: [a]) Onko [unionin] lainsäädännön vastaista, että kantajan asemassa oleva henkilö perii korkoa pätemättömän komission asetuksen vuoksi liikaa maksetuista määristä kansalliselta viranomaiselta, jolla on valtuudet periä tuotantomaksuja, kun kyseinen kansallinen viranomainen ei voi periä komissiolta korkoa vastaavista summista, jotka komission on palautettava sille? [b]) Jos vastaus [neljännen kysymyksen a kohtaan] on myöntävä, estääkö omia varoja koskeva [unionin] lainsäädäntö [(päätös 2000/597 – – ja sen täytäntöönpanoasetus (EY) N:o 1150/2000] sen, että tuotantomaksujen perimisestä vastaava kansallinen viranomainen perii komissiolta korkoa sille palautettavista määristä nyt käsiteltävän asian olosuhteissa? [c]) Jos vastaus [neljännen kysymyksen a kohtaan] on kieltävä, estääkö [unionin] lainsäädäntö sen, että kansallinen tuomioistuin tai viranomainen käyttää mahdollista harkintavaltaansa päättääkseen olla tällaisessa tilanteessa myöntämättä korkoa, kun se määrää maksettavaksi korvauksen kantajan asemassa olevalle henkilölle?”
81

Tästä on nimittäin riittävää todeta, että direktiivin 2008/48 27, 29 ja 31 artiklan mukaan direktiivi on tullut voimaan 11.6.2008 ja että jäsenvaltioiden on pitänyt antaa tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset ennen 11.6.2010, josta alkaen direktiivi 87/102 on kumottu. Lisäksi saman direktiivin 30 artiklan 1 kohdassa säädetään nimenomaisesti, että direktiiviä ei sovelleta luottosopimuksiin, jotka ovat voimassa kansallisten täytäntöönpanosäännösten voimaantulopäivänä.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain Lebara Ltd (jäljempänä Lebara) ja Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (jäljempänä Commissioners) ja joka koskee viimeksi mainitun tekemää verotuspäätöstä arvonlisäverosta, jonka Lebara on väitetysti velvollinen maksamaan maaliskuussa 2005 suorittamistaan televiestintäpalveluista.
36

Näiden seikkojen perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kun asiaa käsittelevä tuomioistuin arvioi sitä, voiko elinkeinonharjoittajan kuluttajan kanssa tekemä sopimus, jossa on yksi tai useampi kohtuuton ehto, olla voimassa ilman mainittuja ehtoja, se ei voi nojautua yksinomaan siihen, että kyseisen sopimuksen toteaminen kokonaisuudessaan pätemättömäksi on toisen osapuolen – tässä tapauksessa kuluttajan – kannalta mahdollisesti edullista. Mainittu direktiivi ei kuitenkaan estä jäsenvaltiota säätämästä unionin oikeutta noudattaen, että elinkeinonharjoittajan kuluttajan kanssa tekemä sopimus, jossa on yksi tai useampi kohtuuton ehto, on kokonaisuudessaan pätemätön, jos tällä voidaan varmistaa kuluttajan parempi suojeleminen.
27

Edellä mainitussa asiassa AKZO vastaan komissio, jossa oli kyse siitä, oliko yritys käyttänyt saalistushinnoittelua, annetun tuomion 71 kohdassa todettiin, että ”muuttuvien” kustannusten (jotka siis vaihtelevat valmistetun määrän mukaan) keskiarvoa alempia hintoja on pääsääntöisesti pidettävä markkina-aseman väärinkäyttönä, koska on oletettava, että soveltaessaan tällaisia hintoja määräävässä asemassa olevalla yrityksellä ei ole muita taloudellisia päämääriä kuin kilpailijoidensa syrjäyttäminen. Saman tuomion 72 kohdassa todettiin lisäksi, että kokonaiskustannusten keskiarvoa alempien mutta muuttuvien kustannusten keskiarvoa korkeampien hintojen on katsottava merkitsevän väärinkäyttöä, jos ne on määritetty osana suunnitelmaa, jonka tarkoituksena on kilpailijan syrjäyttäminen.
90

On todettava, että Stanleyn kaltaista toimijaa voida moittia siitä, että se on oikeusvarmuuden puuttuessa luopunut tekemästä toimilupaa koskevaa hakemusta siltä osin kuin ei vieläkään ollut varmaa, oliko kyseisen toimijan toimintatapa yhteensoveltuva toimilupaa myönnettäessä allekirjoitettavan sopimuksen määräysten kanssa. Koska tällainen toimija oli unionin oikeuden vastaisesti suljettu pois edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Placanica ym. annetussa tuomiossa arvostellusta tarjouskilpailusta, on katsottava, ettei uudella tarjouskilpailulla ole tosiasiassa korjattu mainittua kyseisen toimijan poissulkemista.
Tavaroista ja palveluista kannettavasta verosta 11.3.2004 annetun lain (ustawa z dnia 11 marce 2004 r.o. podatku od towarów i usług; Dz. U. 2004, nro 54, järjestysnumero 535; jäljempänä arvonlisäverolaki) 29 §:n 4 a–4 c momentissa säädetään seuraavaa:

”4 a) Silloin kun veron peruste pienenee suhteessa laskussa esitettyyn veron perusteeseen, verovelvollinen saa alentaa veron perustetta edellyttäen, että verovelvollisella on ennen verokauden, jonka aikana tavaran tai palvelun hankkija on saanut korjatun laskun, veroilmoituksen jättämisajan päättymistä hallussaan ilmoitus siitä, että tavaran tai palvelun hankkija on vastaanottanut korjatun laskun tavarasta tai palvelusta, josta lasku on laadittu. Jos verovelvollinen saa tavaran tai palvelun hankkijalta ilmoituksen korjatun laskun vastaanottamisesta verokauden veroilmoituksen jättämisajan päättymisen jälkeen, verovelvollisella on oikeus huomioida laskun korjaus sillä verokaudella, jonka aikana kyseinen vastaanottoilmoitus on saatu.

4 b) Edellytystä, jonka mukaan verovelvollisella on oltava hallussaan tavaran tai palvelun hankkijan antama laskun vastaanottoilmoitus, ei sovelleta, kun kyseessä on

1) tavaroiden vienti, yhteisöluovutus tai tavaran luovutus, jonka verotuspaikka on Puolan alueen ulkopuolella,

2) hankkija, jolle myydään sähkö- tai lämpöenergiaa, putkistoa pitkin johdettua kaasua, televiestintä- tai radiopalveluja tai tämän lain liitteessä nro 3 olevissa 138 ja 153 kohdassa mainittuja palveluja.

4 c) 4 a momentin säännöstä sovelletaan vastaavasti, jos todetaan, että laskussa on virheellinen veron määrä, ja laskusta toimitetaan korjattu lasku silloin, kun laskussa on mainittu maksettavana olevan veron määrää suurempi veron määrä.”
2.

Yhteinen kauppapolitiikka — Polkumyynniltä suojautuminen — Polkumyyntimarginaali — Normaaliarvon määrittäminen — Markkinataloudessa toimivan yrityksen aseman myöntäminen — Niiden toimijoiden, jotka voivat saada tällaisen aseman, määrittäminen otannalla — Komission velvollisuus tutkia otantaan kuulumattomien yritysten hakemukset (Neuvoston asetuksen N:o 384/96, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2117/2005, 2 artiklan 7 kohdan b ja c alakohta, ensimmäinen luetelmakohta sekä 17 artikla; neuvoston asetus N:o 1472/2006) (ks. 28–34 ja 36 kohta)
Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen osalta sovellettava direktiivi on lähtökohtaisesti direktiivi, joka on voimassa sillä hetkellä, jolloin hankintaviranomainen valitsee noudatettavan menettelytyypin ja päättää lopullisesti siitä, onko se velvollinen järjestämään kilpailun ennen julkisen hankintasopimuksen antamista. Olisi nimittäin oikeusvarmuuden periaatteen vastaista, että sovellettava oikeus määritettäisiin käyttämällä ajankohtaa, jolloin päätettiin, kenen kanssa sopimus tehdään, koska hankintamenettely päättyy tähän päivään, kun taas hankintaviranomaisen päätös järjestää tai olla järjestämättä ensin kilpailua tehdään tavallisesti menettelyn alkuvaiheessa. Kun kyseisen päätöksen jälkeen aloitetut neuvottelut poikkeavat tuntuvasti jo käydyistä neuvotteluista ja kun ne näin ollen ovat omiaan ilmentämään osapuolten tahtoa neuvotella keskeiset sopimusehdot uudelleen, voisi olla perusteltua soveltaa sellaisen direktiivin säännöksiä, jonka täytäntöönpanoa varten varattu määräaika on päättynyt mainitun päätöksen ajankohdan jälkeen.

(ks. 52–54 kohta)
Jäsenvaltio, joka varaa kotimaisille eläkerahastoille oikeuden käsitellä määriä, jotka on varattu eläkesitoumuksista johtuvan vastuun peittämiseen, vähennyskelpoisina, mutta ei tarjoa samaa etua ulkomaisille eläkerahastoille, ei noudata SEUT 63 artiklan ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 40 artiklan mukaisia velvoitteitaan.

Tällaisen lainsäädännön takia kotimaisten eläkerahastojen saamat osingot ovat, toisin kuin ulkomaisten eläkerahastojen saamat osingot, käytännössä kokonaan tai lähes kokonaan vapautettuja tuloverosta, kun taas ulkomaisille eläkerahastoille maksettavista osingoista kannetaan lähdeveroa, jonka osalta vähennykset eivät ole sallittuja. Tällainen ulkomaisille eläkerahastoille maksettujen osinkojen kohteleminen epäedullisemmin kuin kotimaisille eläkerahastoille maksettujen osinkojen voi saada unionin tai Euroopan talousalueen muuhun jäsenvaltioon kuin kyseiseen jäsenvaltioon sijoittautuneet yhtiöt luopumaan tekemästä investointeja sinne, ja se on näin ollen lähtökohtaisesti SEUT 63 artiklassa ja ETA-sopimuksen 40 artiklassa kielletty pääomien vapaan liikkuvuuden rajoitus.

Koska tällaisella lainsäädännöllä luodaan suora yhteys eläkesitoumuksista johtuvan vastuun peittämiseen varattujen määrien ja eläkevakuutuslaitosten sellaisen toiminnan välille, josta syntyy verotettavaa tuloa, lainsäädännön tarkoituksena on ottaa huomioon eläkerahastojen erityinen päämäärä eli pääomien kerääminen, joka toteutetaan sellaisten sijoitusten avulla, jotka tuottavat muun muassa osinkotuloa, vakuutussopimuksiin perustuvien tulevaisuudessa realisoituvien vastuiden kattamiseksi. Koska myös samaa toimintaa harjoittavilla ulkomaisilla eläkerahastoilla on mainittu erityinen päämäärä, viimeksi mainitut ovat tilanteessa, joka on objektiivisesti arvioituna rinnastettavissa kotimaisten eläkerahastojen tilanteeseen siltä osin kuin on kyse kyseisestä jäsenvaltiosta saatavista osingoista.

Tällaista pääomien vapaaseen liikkuvuuteen kohdistuvaa rajoitusta ei myöskään voida oikeuttaa tarpeella taata kansallisen verojärjestelmän johdonmukaisuus, jos oikeudellisesti riittävällä tavalla ei osoiteta, että kotimaisten eläkerahastojen veroetu kompensoidaan kantamalla tietty vero, millä oikeutettaisiin ulkomaisille eläkerahastoille maksettujen osinkojen verottaminen.

(ks. 32, 33, 41–43, 50 ja 53 kohta sekä tuomiolauselma)
Eri jäsenvaltioissa olevia yhtiöitä koskeviin sulautumisiin, diffuusioihin, varojensiirtoihin ja osakkeidenvaihtoihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä annetun direktiivin 90/434 11 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa asetetaan tämän direktiivin säännöksissä tarkoitettujen, jakautumisen yhteydessä myönnettävien veroetujen saamisen edellytykseksi se, että jakautumista koskeva lupahakemus on esitetty tietyssä määräajassa. Kyseisen määräajan soveltamista koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen ja erityisesti määräajan alkamisajankohdan määrittämisen on kuitenkin oltava riittävän täsmällisiä, selkeitä ja ennakoitavissa olevia, jotta verovelvolliset voisivat saada tietää oikeutensa ja saada tämän direktiivin säännöksissä tarkoitetut veroedut.

(ks. 37 kohta ja tuomiolauselma)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 80 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että siinä säädetyt soveltamisedellytykset ovat tyhjentävät ja ettei kansallisessa lainsäädännössä siten voida kyseisen säännöksen nojalla säätää, että toisiinsa sidoksissa olevien henkilöiden välisessä liiketoimessa veron perusteena käytetään käypää markkina-arvoa muissa kuin mainitussa säännöksessä luetelluissa tilanteissa muun muassa silloin, kun verovelvollinen voi vähentää arvonlisäveron täysimääräisesti, mikä kuuluu kansallisen tuomioistuimen ratkaistavaksi.

Direktiivin 2006/112 73 artiklassa säädetyn pääsäännön mukaisesti veron perusteena vastikkeellisessa tavaroiden luovutuksessa tai palvelujen suorituksessa on verovelvollisen tämän johdosta todella saama vastike. Vastikkeena on subjektiivinen arvo eli todella saatu vastike eikä objektiivisin perustein arvioitu arvo. Koska direktiivin 2006/112 80 artiklan 1 kohdassa sallitaan se, että tietyissä tilanteissa veron perusteena käytetään luovutuksen käypää markkina-arvoa, se muodostaa poikkeuksen kyseisen direktiivin 73 artiklassa säädetystä pääsäännöstä ja sitä on sellaisena tulkittava suppeasti.

(ks. 43, 45 ja 52 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)