ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
38

Siltä osin kuin asiassa on ensinnäkin kyse siitä, onko komissio menetellyt asianmukaisesti päätyessään katsomaan, etteivät riidanalaiset lainat olleet erotettavissa pääomapohjan vahvistamisesta ja pelastamistuesta, on aivan aluksi todettava, että riidanalaisen päätöksen 129 perustelukappaleessa komissio totesi vastauksenaan Ranskan viranomaisten väitteisiin, joiden mukaan riidanalaiset lainat oli myönnetty markkinaehdoin ja ne siten noudattivat yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta, seuraavaa: ”Tässä asiassa SNCF on jo myöntänyt SeaFrancelle tukea, erityisesti pelastamistukea, ja aikoo myöntää sitä lisää, nimittäin pääomapohjan vahvistamiseen. Lainoilla on sama tarkoitus kuin muillakin tuilla, toisin sanoen SeaFrancen pelastaminen ja rakenneuudistus. Ne myönnetään aikana, jona SeaFrance on vaikeuksissa oleva yritys, ja samaan aikaan rakenneuudistustukien kanssa. Tämä on itsestään selvää 99,7 miljoonan euron lainan osalta, jonka tavoitteena on (aivan pääomapohjan vahvistamisen tapaan) auttaa SeaFrancea selviytymään vakavaraisuustarpeistaan. Tämä koskee kuitenkin myös [luottamuksellinen] miljoonan euron lainaa, jolla on tarkoitus rahoittaa ja käyttää Molière-alusta koskevan leasingsopimuksen osto-optio suunniteltua aikaisemmin. Tuotantovälineiden, tässä tapauksessa aluksen, rahoittaminen liittyy todellakin kiinteästi SeaFrancen päivittäiseen toimintaan. Leasingsopimuksen uudelleenrahoituksella ja siihen kuuluvan osto-option käytöllä SeaFrance pyrkii supistamaan toimintakustannuksiaan, mikä on osa yrityksen rakenneuudistusta. Näin ollen [luottamuksellinen] miljoonan euron laina on osa SeaFrancen rakenneuudistuksen logiikkaa.”
84

On myös muistutettava, ettei yhdessäkään unionin oikeuden säännöksessä edellytetä, että komission on, kun se määrää sisämarkkinoille soveltumattomaksi todetun tuen palautettavaksi, vahvistettava palautettavan tuen täsmällinen määrä. On näet riittävää, että komission päätös sisältää sellaiset tiedot, joiden nojalla sen adressaatti voi itse suuremmitta vaikeuksitta määrittää tuon summan (tuomio 12.10.2000, Espanja v. komissio, C-480/98, Kok., EU:C:2000:559, 25 kohta ja tuomio 12.5.2005, komissio v. Kreikka, C-415/03, Kok., EU:C:2005:287, 39 kohta). Lisäksi on muistutettava, että päätöksen päätösosa liittyy erottamattomasti sen perusteluihin ja sitä on tarvittaessa tulkittava ottaen huomioon sen tekemiseen johtaneet syyt (tuomio 15.5.1997, TWD v. komissio, C‑355/95 P, Kok., EU:C:1997:241, 21 kohta ja tuomio 29.4.2004, Italia v. komissio, C‑298/00 P, Kok., EU:C:2004:240, 97 kohta).
97

Näin ollen toisin kuin kantaja keskeisesti väittää, se, että hänen tilanteeseensa sovelletaan olettamaa siitä, että hän hyötyy Syyrian hallinnosta ja on siihen yhteydessä, ei ole ristiriidassa edellä mainitussa asiassa Tay Za vastaan neuvosto annetun tuomion toteamusten kanssa. Kyseisessä asiassa unionin tuomioistuin katsoi, että neuvoston toteuttamien rajoittavien toimenpiteiden kohteena olevan maan ja luonnollisen henkilön, joka kuuluu kyseisen valtion hallitukseen yhteydessä olevan yrityksen johtajan perheeseen, välinen yhteys ei ollut riittävä, jotta kyseinen henkilö olisi voinut olla kyseisten rajoittavien toimenpiteiden kohteena (ks. vastaavasti em. asia Tay Za v. neuvosto, tuomion 63–65 kohta). Se on kuitenkin myöntänyt, että niihin henkilöryhmiin, joita kohdennetut rajoittavat toimenpiteet voivat koskea, voivat kuulua henkilöt, joiden yhteys kyseessä olevaan kolmanteen maahan on ilmiselvää, eli kolmansien maiden johtajiin ja näitä johtajia lähellä oleviin henkilöihin (ks. vastaavasti em. asia Tay Za v. neuvosto, tuomion 68 kohta). On selvää, että yhteys, josta nyt käsiteltävässä asiassa kantajan ja Syyrian hallinnon välillä on kyse, on merkittävästi suorempi eikä siis vaadi samoja poissulkemisia kuin unionin tuomioistuin on tuonut esiin edellä mainitussa asiassa Tay Za vastaan neuvosto antamassaan tuomiossa.
6.

Polkumyyntiä koskevan perusasetuksen N:o 1225/2009 säännöksiä on tulkittava niin pitkälti kuin mahdollista vastaavien tullitariffeja ja kauppaa koskevan vuoden 1994 yleissopimuksen VI artiklan soveltamisesta tehdyn sopimuksen (polkumyyntisopimuksen) säännösten mukaisesti. Unioni on nimittäin antanut polkumyyntiä koskevan perusasetuksen täyttääkseen polkumyyntisopimukseen perustuvat kansainväliset velvoitteensa. Perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdassa unionin tarkoituksena on lisäksi ollut panna täytäntöön polkumyyntisopimuksen 9.3.3 artiklaan sisältyvät erityiset velvoitteet. Perusasetuksen 11 artiklan 10 kohtaa on siis tulkittava tämän määräyksen valossa. Polkumyyntisopimuksen 2.4 artiklan neljännessä virkkeessä vahvistetaan perusasetuksen 2 artiklan 9 kohdan toisen alakohdan tavoin ns. kustannukseen samaistettavaa tullia koskeva periaate, jonka mukaan maahantuonnin ja jälleenmyynnin välisenä aikana aiheutuneet maksut ja verot, mukaan lukien maksettu polkumyyntitulli, ovat kuluja, jotka on vähennettävä vientihintaa muodostettaessa. Tässä asiayhteydessä on katsottava, että polkumyyntitullien vähentämättä jättäminen polkumyyntisopimuksen 9.3.3 artiklan mukaisesti on poikkeus kustannukseen samaistettavaa tullia koskevasta säännöstä, joka sisältyy mainitun sopimuksen 2.4 artiklan neljänteen virkkeeseen. Samoin polkumyyntiä koskevan perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdassa säädetty polkumyyntitullien vähentämättä jättäminen on poikkeus mainitun asetuksen 2 artiklan 9 kohdan toisessa alakohdassa esitetystä kustannukseen samaistettavaa tullia koskevasta säännöstä, ja sitä on tulkittava suppeasti. Este, jonka mukaan maksetut polkumyyntitullit voidaan saada kokonaisuudessaan takaisin vain osoittamalla, että jälleenmyyntihinta unionissa on noussut kaksinkertaista polkumyyntitullia vastaavalla määrällä, on väistämätön seuraus perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdassa asetettujen edellytysten täyttymättä jäämisestä ja siten kustannukseen samaistettavaa tullia koskevan säännön noudattamisesta. (ks. 84, 85, 89–91, 97 ja 98 kohta)
3.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 50–53 kohta)
7.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 64, 65 ja 144 kohta)
4.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 67, 68 ja 113 kohta)
Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu tavaramerkin erottamiskyky merkitsee sitä, että tavaramerkki pystyy yksilöimään rekisteröintihakemuksessa tarkoitetut tavarat tietyn yrityksen tavaroiksi ja erottamaan näin nämä tavarat muiden yritysten tavaroista. Erottamiskykyä on arvioitava yhtäältä suhteessa niihin tavaroihin tai palveluihin, joille sen rekisteröintiä on haettu, ja toisaalta suhteessa siihen, miten kohdeyleisö, joka muodostuu näiden tavaroiden tai palvelujen tavanomaisesti valistuneista sekä kohtuullisen tarkkaavaisista ja huolellisista keskivertokuluttajista, mieltää tavaramerkin.

Itse tavaran ulkoasusta muodostuvien kolmiulotteisten tavaramerkkien erottamiskykyä koskevat arviointiperusteet eivät eroa muihin tavaramerkkiryhmiin sovellettavista arviointiperusteista. Näitä arviointiperusteita sovellettaessa kohdeyleisö ei kuitenkaan välttämättä miellä asiaa samalla tavalla silloin, kun on kyse itse tavaran ulkoasusta muodostuvasta kolmiulotteisesta tavaramerkistä, kuin silloin, kun on kyse sanamerkistä tai kuviomerkistä, joka muodostuu merkistä, joka ei liity sillä varustettujen tavaroiden ulkonäköön. Keskivertokuluttajat eivät nimittäin ole tottuneet olettamaan tavaroiden tai niiden pakkauksen muodon perusteella graafisen tai sanallisen osatekijän puuttuessa, että tavaroilla on tietty alkuperä, joten tällaisen kolmiulotteisen tavaramerkin erottamiskykyä voi olla vaikeampi osoittaa kuin sana‑ tai kuviomerkin erottamiskykyä.

Näin ollen vain sellaisella tavaramerkillä, joka poikkeaa merkittävästi yleisestä käytännöstä tai toimialalla vallitsevista tavoista ja joka tästä syystä täyttää keskeisen tehtävänsä alkuperän osoittajana, on yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu erottamiskyky. Kun kyse on erityisesti kolmiulotteisista tavaramerkeistä, jotka muodostuvat sellaisten tuotteiden pakkauksesta, jotka elinkeinotoiminnassa myydään pakattuna itse tavaran luonteesta johtuvista syistä, näiden tavaroiden tavanomaisesti valistuneen ja kohtuullisen tarkkaavaisen ja huolellisen keskivertokuluttajan on pystyttävä tavaramerkin perusteella erottamaan kyseinen tavara muiden yritysten tavaroista niin, että hänen ei tarvitse enempää pohtia asiaa eikä verrata tavaramerkkiä muihin merkkeihin eikä olla erityisen huolellinen tässä suhteessa.

(ks. 19–21 kohta)
2.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 28, 29 ja 50 kohta)
1.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Sekaannusvaaran arvioiminen — Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 22, 23 ja 46 kohta)
1.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 19 ja 20 kohta)
Avainsanat

Oikeudenkäynnin kohde

Päätöksen päätösosa

Avainsanat Yhteisön tavaramerkki – Muutoksenhakumenettely – Asian ensimmäisenä asteena ratkaisseen sisämarkkinoiden harmonisointiviraston yksikön päätöksestä tehty ja valituslautakuntaan siirretty valitus – Kyseisten kahden asteen välinen toiminnallinen jatkuvuus – Valituslautakunnan suorittaman valituksen tutkinnan ulottuvuus (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 64 artiklan 1 kohta) (ks. 18–20 kohta) 2. Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Merkit, joista tavaramerkki voi muodostua – Värit tai värien yhdistelmät – Edellytys – Erottamiskyky (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b alakohta ja 3 kohta) (ks. 24–30 kohta) Oikeudenkäynnin kohde Aihe Kanne SMHV:n ensimmäisen valituslautakunnan 1.3.2012 tekemästä päätöksestä (asia R 260/2011-1), joka koskee Gamesa Eólica SL:n ja Enercon GmbH:n välistä mitättömyysmenettelyä Päätöksen päätösosa Ratkaisu 1) Sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) ensimmäisen valituslautakunnan 1.3.2012 tekemä päätös (asia R 260/2011-1) kumotaan. 2) SMHV vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Gamesa Eólica SL:n oikeudenkäyntikulut.

Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 12.11.2013 – Gamesa Eólica vastaan SMHV – Enercon (Vihreän värin sävyjen asteikko)

(asia T-245/12)

”Yhteisön tavaramerkki — Mitättömyysmenettely — Ehdoton hylkäysperuste — Hakemus vihreän värin sävyjen asteikon rekisteröimiseksi yhteisön tavaramerkiksi — Erottamiskyky — Asetuksen (EY) N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b alakohta — Vilpillinen mieli — Asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan b alakohta — Asetuksen N:o 207/2009 62 artikla”

1. Yhteisön tavaramerkki — Muutoksenhakumenettely — Asian ensimmäisenä asteena ratkaisseen sisämarkkinoiden harmonisointiviraston yksikön päätöksestä tehty ja valituslautakuntaan siirretty valitus — Kyseisten kahden asteen välinen toiminnallinen jatkuvuus — Valituslautakunnan suorittaman valituksen tutkinnan ulottuvuus (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 64 artiklan 1 kohta) (ks. 18–20 kohta)

2. Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Merkit, joista tavaramerkki voi muodostua — Värit tai värien yhdistelmät — Edellytys — Erottamiskyky (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b alakohta ja 3 kohta) (ks. 24–30 kohta)

Aihe

Kanne SMHV:n ensimmäisen valituslautakunnan 1.3.2012 tekemästä päätöksestä (asia R 260/2011-1), joka koskee Gamesa Eólica SL:n ja Enercon GmbH:n välistä mitättömyysmenettelyä

Ratkaisu

1) Sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) ensimmäisen valituslautakunnan 1.3.2012 tekemä päätös (asia R 260/2011-1) kumotaan.
2.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 42, 43 ja 81 kohta)
3.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 48 ja 74 kohta)
1.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Sanamerkki Roca — Kuviomerkit ROCA ja Roca (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 27–29, 46, 59, 65, 66 ja 68 kohta)
1.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Sekaannusvaaran arvioiminen — Perusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 29–32 kohta)
61

Kolmannen osan yhteydessä kantajat ovat ensiksi väittäneet, että Siemensiin, joka on etusijajärjestystä koskevan menettelyn mukaisesti sopimuspuoleksi valitun kolmannen eli Drasis-konsortion jäsen, olisi pitänyt soveltaa yleisen varainhoitoasetuksen 93 artiklan 1 kohdan b ja e alakohdassa säädettyä poissulkemislauseketta, koska on ilmennyt, että se on osallistunut petoksiin, korruptioon ja lahjusten maksamiseen. Sen lisäksi, että Siemensiä on syytetty Saksassa, sen on myös julkisesti todettu syyllistyneen tällaisiin lainvastaisiin toimintoihin saadakseen erityisesti unionissa julkisia hankintasopimuksia. Se on siten suostunut maksamaan 395 miljoonan euron sakon Saksan viranomaisille ja 800 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria (USD) Amerikan viranomaisille asian päätökseen saamiseksi. Siemens olisi siten pitänyt sulkea pois tarjouspyyntömenettelystä yleisen varainhoitoasetuksen 93 ja 94 artiklan ja soveltamissääntöjen 133 a ja 134 b artiklan perusteella. Se, että Siemens on tunnustanut vastuunsa myös sovintoratkaisujen puitteissa, on riittävä peruste sen syyllisyyden peruuttamattomalle toteamiselle, koska tuomioistuimen lopullinen päätös ei ole tarpeen sanktion määräämiseksi ja tarjouspyyntömenettelystä poissulkemista koskevan päätöksen tekemiseksi yleisen varainhoitoasetuksen 93 artiklan 1 kohdan b ja e alakohdan perusteella. EUIPO on joka tapauksessa laiminlyönyt velvollisuutensa tutkia asianmukaisesti Siemensin osallistumista tällaisiin lainvastaisiin toimintoihin, ja se on siten myös loukannut avoimuusperiaatetta ja tarjoajien yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.
157

Siltä osin kuin on kyse kantajan vaatimuksesta hylätä sen kolmas kanneperuste virheelliseen lähtökohtaan perustuvana, on todettava, että – kuten edellä 154 kohdassa on korostettu – kantaja on vastannut kieltävästi kysymykseen siitä, peruuttaako se kolmannen kanneperusteen. Tämän johdosta sen lausuma, jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuimen on hylättävä kyseinen kanneperuste ja todettava syy, jonka vuoksi kantaja on ymmärtänyt riidanalaisen päätöksen 194 perustelukappaleen virheellisesti, voidaan ymmärtää vain siten, että kantaja katsoo, että sen kolmas kanneperuste on hylättävä ainoastaan, jos unionin yleinen tuomioistuin vahvistaa komission mainitusta perustelukappaleesta ajaman tulkinnan. Kantajan lausuma merkitsee sitä vastoin myös sitä, että jos unionin yleinen tuomioistuin päättelee, että kyseessä olevan perustelukappaleen merkitys on erilainen kuin se, jonka komissio katsoo sillä olevan, kyseistä kolmatta kanneperustetta olisi tarkasteltava asiakysymyksen osalta. Aluksi on siis tarkastettava, onko komission ehdottama tulkinta riidanalaisen päätöksen 194 perustelukappaleesta asianmukainen.
48

Oikeuskäytännöstä ilmenee samanaikaisesti, että asianomaisen toimielimen velvollisuuteen tutkia konkreettisesti ja asiakirjakohtaisesti asiakirjat, joihin tutustumista koskevaa oikeutta on pyydetty, ja siten velvollisuudelle kuvailla ne riittävän täsmällisesti ja esittää yksityiskohtaiset perustelut kunkin asianomaisen asiakirjan sisältöön nähden, on olemassa poikkeuksia. Oikeuskäytännössä on toistuvasti katsottu etenkin, että koska konkreettisen ja asiakirjakohtaisen tutkimisen, joka toimielimen on lähtökohtaisesti tehtävä vastauksena asetuksen N:o 1049/2001 perusteella laadittuun asiakirjoihin tutustumista koskevaan hakemukseen, tarkoituksena on mahdollistaa se, että kyseessä oleva toimielin voi yhtäältä arvioida, miltä osin sovelletaan poikkeusta asiakirjoihin tutustumista koskevasta oikeudesta, ja toisaalta arvioida, onko asiakirjojen osiin mahdollista tutustua, voi olla, että mainittu tutkimus ei ole tarpeen silloin, kun tapaukseen liittyvistä erityisistä olosuhteista johtuu, että on selvää, että asiakirjoihin tutustuminen on evättävä tai että siihen päinvastoin on suostuttava. Näin voisi ensinnäkin olla esimerkiksi, jos jokin poikkeus asiakirjoihin tutustumista koskevasta oikeudesta kattaisi selvästi tiettyjä asiakirjoja kokonaisuudessaan, tai päinvastaisessa tapauksessa, jos tiettyihin asiakirjoihin olisi selvästi mahdollista tutustua kokonaisuudessaan, tai vielä, jos komissio olisi jo arvioinut asiakirjoja konkreettisesti ja asiakirjakohtaisesti samankaltaisissa olosuhteissa (edellä 44 kohdassa mainittu tuomio VKI, EU:T:2005:125, 75 kohta; tuomio 12.9.2007, API v. komissio, T‑36/04, Kok, EU:T:2007:258, 58 kohta ja tuomio 9.9.2011, LPN v. komissio, T‑29/08, Kok., EU:T:2011:448, 114 kohta).
175

Tältä osin on palautettava mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan harkintavallan väärinkäytön käsite viittaa siihen, että hallintoviranomainen on käyttänyt toimivaltaansa saavuttaakseen muut päämäärät kuin ne, joita varten sille on tämä toimivalta annettu. Päätöstä tehtäessä harkintavaltaa on käytetty väärin ainoastaan, jos objektiivisten, asiaankuuluvien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella on selvää, että se on tehty tällaisten päämäärien saavuttamiseksi (tuomio 13.11.1990, Fedesa ym., C‑331/88, Kok., EU:C:1990:391, 24 kohta ja tuomio 9.10.2001, Italia v. komissio, C‑400/99, Kok., EU:C:2001:528, 38 kohta).
60

Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut SMHV:n ja väliintulijan vaatimusten mukaisesti.
48

Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian ja SMHV ja väliintulija ovat vaatineet oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, kantaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
43

Näiden syiden riittävän painavuuden arvioimisessa on otettava huomioon se, että riidanalainen päätös on tehty alustavan tutkinnan vaiheessa, jonka tavoitteena on tehdä komissiolle mahdolliseksi koota kaikki asiaankuuluvat seikat, joiden perusteella voidaan todeta kilpailusääntöjen rikkominen tai noudattaminen, ja komission on tämän ensimmäisen vaiheen perusteella voitava ottaa alustavasti kantaa toimintalinjaan ja päättää, kuinka menettelyä jatketaan. Tätä varten komissiolla on oikeus tehdä asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan mukaisia tietojensaantipyyntöjä tai suorittaa saman asetuksen 20 artiklan nojalla tarkastuksia. Tässä vaiheessa eli ennen tietojensaantipyynnön tekemistä ei siis voida vaatia, että komissiolla olisi tiedossaan seikkoja, jotka osoittavat rikkomisen olemassaolon. Jotta komissiolla olisi oikeus pyytää lisätietojen toimittamista asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan 3 kohdan nojalla tehdyllä päätöksellä, on tämän vuoksi riittävää, että mainitut seikat herättävät perustellun epäilyksen rikkomista koskevan olettaman todenmukaisuudesta.