ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Akordimenettely, jossa syyttäjäviranomainen on mukana, saatetaan vireille elinkeinonharjoittajan toimivaltaiseen tuomioistuimeen jättämällä hakemuksella. Kyseinen tuomioistuin lausuu aluksi hakemuksen tutkittavaksi ottamisesta tarkistettuaan ensin, että laissa säädetyt akordia koskevat edellytykset täyttyvät. Seuraavaksi niitä velkojia, joiden saatavia velallinen ei ehdota suoritettavaksi täysimääräisesti, kehotetaan äänestämään akordiehdotuksesta, joka niiden velkojien on hyväksyttävä, joiden saatavat muodostavat enemmistön äänestykseen hyväksyttyjen velkojien saatavien kokonaismäärästä. Mikäli tämä enemmistö saavutetaan, tuomioistuin vahvistaa lopuksi akordin sen jälkeen, kun akordiehdotusta mahdollisesti vastustaneiden velkojien vastalauseet on käsitelty ja kun se on mahdollisesti tarkistanut uudelleen, että laissa säädetyt edellytykset täyttyvät. Näin vahvistettu akordi sitoo kaikkia velkojia.
21

Vaikka unionin tuomioistuin on tulkinnut tätä säännöstä siten, että henkilön, joka on aiheuttanut vahinkoa kappaleen valmistamista koskevan yksinoikeuden haltijalle, eli henkilön, joka on ottanut yksityiseen käyttöönsä kopion suojatusta teoksesta pyytämättä kyseiseltä oikeudenhaltijalta etukäteen lupaa, on pääsääntöisesti korvattava tämä vahinko rahoittamalla tälle oikeudenhaltijalle maksettava hyvitys (ks. tuomio 11.7.2013, Amazon.com International Sales ym., C-521/11, EU:C:2013:515, 23 kohta ja tuomio 10.4.2014, ACI Adam ym., C-435/12, EU:C:2014:254, 51 kohta), se on kuitenkin myöntänyt, että kun otetaan huomioon ne käytännön vaikeudet, joita liittyy yksityisten käyttäjien yksilöintiin samoin kuin heidän velvoittamiseensa korvaamaan kappaleen valmistamista koskevan yksinoikeuden haltijoille aiheuttamansa vahinko, jäsenvaltiot voivat vahvistaa sopivan hyvityksen rahoittamiseksi ”yksityistä kopiointia koskevan maksun”, jota ei peritä kyseisiltä yksityishenkilöiltä vaan niiltä, joilla on hallinnassaan digitaaliseen kappaleen valmistamiseen tarkoitettuja koneita, laitteita ja välineitä ja jotka antavat tällä perusteella oikeudellisesti tai tosiasiallisesti näitä kappaleen valmistamiseen tarkoitettuja koneita, laitteita ja välineitä yksityishenkilöiden käyttöön tai suorittavat heille kappaleenvalmistamispalvelun. Tällaisessa järjestelmässä henkilöiden, joilla on näitä koneita, laitteita ja välineitä hallinnassaan, on suoritettava yksityistä kopiointia koskeva maksu (ks. mm. tuomio 11.7.2013, Amazon.com International Sales ym., C-521/11, EU:C:2013:515, 24 kohta ja tuomio 5.3.2015, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 23 kohta).
13

Komissio vastaa, että unionin toimielinten toimien perustelujen on oltava kyseessä olevan toimen luonteen sekä sen asiayhteyden mukaisia, jossa toimi annettiin, ja että perusteluvelvollisuus määräytyy käsiteltävän asian olosuhteiden mukaan. Tietojensaantipyyntöä on pidettävä alustavassa tutkintavaiheessa tavallisesti käytettävänä tutkintatoimenpiteenä vaiheessa, jossa komissiolla ei ole vielä käytettävissään tarkkoja tietoja epäillystä kilpailusääntöjen rikkomisesta, mikä on otettava huomioon arvioitaessa oikeudellisia vaatimuksia, jotka liittyvät asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan 3 kohdassa edellytettyihin perusteluihin. Velvollisuus mainita tietojen tarkoitus riittävän täsmällisesti ei kuitenkaan missään tapauksessa merkitse siten sitä, että epäilty kilpailusääntöjen rikkominen on kuvailtava yksityiskohtaisesti luonteensa, maantieteellisen ulottuvuutensa, kestonsa taikka sen osalta, mitä tuotteita se erityisesti koskee. Kilpailusääntöjen rikkominen määritetään sekä rajataan ajallisesti vasta väitetiedoksiannossa.
36

Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisten vanhuusetuuksien on katsottava olevan toisiinsa verrattavissa. Kuten julkisasiamies on todennut tästä ratkaisuehdotuksensa 60 kohdassa, sillä, että on olemassa eroja liittyen muun muassa siihen, miten oikeudet etuuksiin on saatu tai mitkä ovat vakuutettujen mahdollisuudet saada vapaaehtoisia ylimääräisiä etuuksia, ei voida perustella muunlaista johtopäätöstä.
1)

Elintarvikkeita koskevista ravitsemus- ja terveysväitteistä 20.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1924/2006, sellaisena kuin se on muutettuna 15.1.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 107/2008, 8 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen liitteen kanssa, on tulkittava siten, että siinä kielletään käyttämästä luontaisista kivennäisvesistä ja muista vesistä väitettä ”erittäin vähän natriumia sisältävä tai erittäin vähäsuolainen” ja mitä tahansa muuta väitettä, jolla on kuluttajalle oletettavasti sama merkitys. Luontaisten kivennäisvesien hyödyntämisestä ja markkinoille saattamisesta 18.6.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/54/EY 9 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteen III kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että luontaisten kivennäisvesien pakkauksiin, merkintöihin tai mainontaan sisältyy väitteitä tai mainintoja, joissa kuluttajan annetaan ymmärtää, että kyseiset vedet ovat vähän natriumia sisältäviä tai vähäsuolaisia tai sopivat vähänatriumiseen ruokavalioon, kun vedessä kaikissa kemiallisissa muodoissa olevan natriumin kokonaispitoisuus on 20 mg/l tai enemmän.
11

Kyseiseen menettelyyn liittyvien tarjouspyyntöasiakirjojen 9.5 kohdassa todettiin seuraavaa: ”– – siinä tapauksessa, että tarjoaja tukeutuu muiden yrittäjien voimavaroihin, sen on mainittava kaikki kyseiset yrittäjät ja osoitettava, että sillä on käytettävissään tarvittavat resurssit. Jos sopimus on päätetty tehdä kyseisen tarjoajan kanssa, sen on ennen hankintasopimuksen tekemistä tehtävä kumppanuussopimus mainittujen yrittäjien kanssa ja toimitettava se hankintaviranomaiselle. [Kyseisen sopimuksen] on sisällettävä seuraavat asiat: 1) ehto, jonka mukaan jokainen on vastuussa erikseen ja kaikki ovat yhteisvastuussa hankintasopimuksen täyttämisestä 2) maininta pääasiallisesta taloudellisesta toimijasta, jolla on oikeus allekirjoittaa hankintasopimus ja johtaa sen täyttämistä 3) kuvaus siitä, mikä osa työstä kunkin osallistujan on toteutettava 4) työn määrä, joka kunkin osallistujan on toteutettava, prosentteina ilmaistuna. Kumppanuussopimuksen tekemisen sijaan voidaan perustaa avoin yhtiö.”
12

Tästä on todettava, että unionin tuomioistuin on useaan otteeseen katsonut, että sillä on toimivalta ratkaista unionin oikeuden säännöksiä tai määräyksiä koskevat ennakkoratkaisupyynnöt sellaisissa tapauksissa, joissa pääasian tosiseikat jäävät unionin oikeuden suoran soveltamisalan ulkopuolelle mutta joissa unionin oikeuden säännöksiä tai määräyksiä sovelletaan kansallisen lainsäädännön nojalla, kun kansallisessa lainsäädännössä noudatetaan unionin oikeudessa annettuja ratkaisuja täysin jäsenvaltion sisäisten tilanteiden ratkaisemiseksi. Tällaisissa tapauksissa Euroopan unionilla on nimittäin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan selvä intressi sen osalta, että unionin oikeudesta omaksuttuja säännöksiä ja käsitteitä tulkitaan yhtenäisesti, jotta vältettäisiin myöhemmät tulkintaerot, eikä tämä riipu siitä, missä olosuhteissa näitä säännöksiä ja käsitteitä on tarkoitus soveltaa (ks. mm. tuomio Allianz Hungária Biztosító ym., C‑32/11, EU:C:2013:160, 20 kohta ja tuomio FNV Kunsten Informatie en Media, C‑413/13, EU:C:2014:2411, 18 kohta).
6

SEUT 172 artiklan nojalla unionin suuntaviivoista Euroopan laajuisen liikenneverkon kehittämiseksi ja päätöksen N:o 661/2010/EU kumoamisesta 11.12.2013 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EU) N:o 1315/2013 (EUVL L 348, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 17.1.2014 annetulla komission delegoidulla asetuksella (EU) N:o 473/2014 (EUVL L 136, s. 10; jäljempänä asetus N:o 1315/2013), vahvistetaan Euroopan laajuisen liikenneverkon kehittämistä koskevat suuntaviivat, joiden mukaan verkko on kaksitasoinen rakenne, joka käsittää kattavan verkon sekä sen pohjalta kehitettävän ydinverkon. Asetuksessa yksilöidään yhteistä etua koskevat hankkeet ja määritetään vaatimukset, joita Euroopan laajuisen liikenneverkon hallinnoinnissa on noudatettava.
17

Aluksi on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tämän vuoksi tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen (ks. tuomio Brasserie Bouquet, C‑285/14, EU:C:2015:353, 15 kohta). Se, että kansallinen tuomioistuin on muodollisesti esittänyt ennakkoratkaisukysymyksen viittaamalla tiettyyn unionin oikeuden määräykseen tai säännökseen, ei estä unionin tuomioistuinta esittämästä kansalliselle tuomioistuimelle kaikkia unionin oikeuden tulkintaan liittyviä seikkoja, jotka saattavat olla hyödyllisiä kansallisen tuomioistuimen arvioidessa käsiteltävänään olevaa asiaa, riippumatta siitä, onko kansallinen tuomioistuin kysymyksiä esittäessään viitannut niihin. Unionin tuomioistuimen on poimittava kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdyn päätöksen perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon riidan kohde (ks. tuomio Essent Energie Productie, C‑91/13, EU:C:2014:2206, 36 kohta).
54

Yhtäältä on huomautettava, että kyseisen asetuksen 27 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jos asia on vireillä eri jäsenvaltioiden tuomioistuimissa, muiden tuomioistuinten kuin sen, jossa kanne on ensin nostettu, on omasta aloitteestaan keskeytettävä asian käsittely, kunnes on ratkaistu, että tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen. Toisaalta on todettava, että mainitun asetuksen 27 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että kun on ratkaistu, että se tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen, tulee muiden tuomioistuinten tuon tuomioistuimen toimivallan vuoksi jättää asia tutkimatta.
13

Lisäksi Conseil constitutionnel muistutti, että ”sopimuksen päättymiseen perustuvaa korvausta maksetaan määräaikaisella sopimuksella työhön otetulle työntekijälle 'hänen tilanteensa epävarmuuden kompensoimiseksi' silloin, kun hänen sopimuksensa päättyessä työsopimussuhteet eivät jatku toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella”, ja päätteli tästä, että ”opiskelijat, jotka on otettu työhön määräaikaisella työsopimuksella ajanjaksoksi, joka sisältyy heidän koulu- tai yliopistolomakausiinsa, eivät ole samanlaisessa tilanteessa niiden opiskelijoiden kanssa, jotka työskentelevät samanaikaisesti kuin he jatkavat opintojaan, eivätkä muiden määräaikaisella työsopimuksella työskentelevien työntekijöiden kanssa” ja että näin ollen ”lainsäätäjä on ottanut käyttöön erilaisen kohtelun, joka perustuu tilanteiden erilaisuuteen ja joka liittyy suoraan lain tavoitteeseen, kun se on sulkenut tämän korvauksen maksamisen pois silloin, kun sopimus on tehty sellaisen oppilaan tai opiskelijan kanssa, joka on otettu työhön hänen koulu- tai yliopistolomiensa aikana ja jonka tarkoituksena on näiden lomien päätyttyä jatkaa koulunkäyntiään tai opintojaan”.
21

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin myöntää yhdenmukaistetun maksun olevan veronluonteinen mutta huomauttaa, että sen käsiteltävänä olevassa asiassa on kyse sen kanslian tekemästä toimesta, joka on luonteeltaan hallinnollinen päätös. Sen mukaan 5.6.2013 tehty päätös on näin ollen saatettava hallintotuomioistuimen tutkittavaksi. Lisäksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että Orizzonte Salutella on intressi saada korotettua tuomioistuinmaksua koskeva maksuvaatimus kumotuksi.
2)

Direktiivin 1999/13 liitteessä II B olevan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan i alakohtaa on tulkittava siten, että haihtuvien orgaanisten yhdisteiden päästöjen vähentämisohjelman toimeenpanemista varten myönnettävän lisäajan edellytyksenä on toimivaltaisten viranomaisten lupa, joka edellyttää kyseisen toiminnanharjoittajan hakemusta. Sen määrittämiseksi, onko toiminnanharjoittajalle myönnettävä lisäaikaa haihtuvien orgaanisten yhdisteiden päästöjen vähentämisohjelman toimeenpanemiseksi, ja mahdollisesti myönnettävän lisäajan keston määräämiseksi toimivaltaisten viranomaisten on harkintavaltansa puitteissa tarkastettava muun muassa, että korvaavia aineita, jotka soveltuvat käytettäviksi kyseisissä laitoksissa ja soveltuvat haihtuvien orgaanisten yhdisteiden päästöjen vähentämiseen, tosiasiallisesti kehitetään, että käynnissä olevat kehitystyöt voivat annettujen tietojen valossa johtaa tällaisten tuotteiden aikaansaamiseen ja ettei ole olemassa vaihtoehtoista toimenpidettä, josta pienemmillä kustannuksilla aiheutuu vastaavia tai jopa suurempia päästövähennyksiä, ja muun muassa, ettei muita korvaavia aineita ole vielä saatavissa. Lisäksi on otettava huomioon kehitteillä olevilla korvaavilla aineilla saavutettavissa olevien päästövähennysten ja niiden kustannusten suhde lisäajan myöntämisen seurauksena aiheutuviin lisäpäästöihin ja mahdollisten vaihtoehtoisten toimenpiteiden kustannuksiin. Lisäajan pituus ei saa ylittää korvaavien aineiden kehittämiseen tarvittavaa aikaa. Tätä seikkaa on arvioitava ottaen huomioon kaikki asiaankuuluvat seikat ja muun muassa lisäajan myöntämisen seurauksena aiheutuvien lisäpäästöjen määrä sekä mahdollisten vaihtoehtoisten toimenpiteiden kustannukset verrattuna kehitteillä olevilla korvaavilla aineilla saavutettavissa olevien päästövähennysten suuruuteen ja näiden aineiden kustannuksiin.
1)

Unionin oikeutta on tulkittava siten, että siinä sallitaan toimivaltaisen kansallisen viranomaisen asettaa pääasiassa kyseessä olevan kaltainen, yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/136/EY, 28 artiklaan perustuva hintavelvollisuus lopettaakseen muihin kuin maantieteellisiin numeroihin soittamista unionissa koskevan esteen, joka ei ole luonteeltaan tekninen vaan joka johtuu sovelletuista hinnoista, ilman että olisi suoritettu markkina-analyysi, josta ilmenee, että kyseessä olevalla yrityksellä on huomattava markkinavoima, jos tällainen velvollisuus muodostuu toimenpiteestä, joka on tarpeellinen, jotta loppukäyttäjillä on mahdollisuus saada palveluita käyttäen muita kuin maantieteellisiä numeroita unionissa. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa, että tämä edellytys täyttyy ja että hintavelvollisuus on objektiivinen, avoin, oikeasuhteinen, syrjimätön, todetun ongelman luonteeseen perustuva ja sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/140/EY, 8 artiklan tavoitteisiin nähden perusteltu ja että direktiivin 2002/21, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 6, 7 ja 7 a artiklassa säädettyjä menettelyjä on noudatettu.
16

Näissä olosuhteissa Augstākā tiesa (Latvian ylimmän oikeusasteen tuomioistuin) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko 30.5.1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 94/19/EY liitteessä I olevaa 7 kohtaa tulkittava siten, että luettelo, jossa vahvistetaan henkilöt, joiden on katsottava kuuluvan kyseessä olevan luottolaitoksen lähipiiriin ja joilta on evättävä oikeus talletusten korvaamiseen vakuudesta, on tyhjentävä? 2) Voidaanko luottolaitoksen johtajana tai jonain muuna direktiivin liitteessä I olevassa 7 kohdassa mainittuna henkilönä pitää henkilöä, jolla on toimenkuvauksensa mukaan oikeus suunnitella, koordinoida ja valvoa luottolaitoksen tiettyä toiminnan alaa tai hoitaa tietty tehtävä muttei kaikkea luottolaitoksen toimintaa ja jolla ei ole oikeutta antaa muille henkilöille määräyksiä tai tehdä heitä sitovia päätöksiä? Onko otettava huomioon luottolaitoksen kyseessä olevan toiminnan alan tai tehtävän sisältö? 3) Onko direktiivin liitteessä I olevaa 7 kohtaa tulkittava siten, että jäsenvaltiot voivat evätä talletuksen korvaamisen vakuudesta henkilöltä, jota ei voida hänen toimenkuvaukseensa kuuluvien oikeuksien ja velvoitteiden perusteella pitää johtajana mutta jolla on tosiasiallisesti huomattava vaikutusvalta luottolaitoksen johdon tai siitä henkilökohtaisesti vastuussa olevien henkilöiden päätöksiin? Voiko tässä yhteydessä relevantiksi muodostua vaikutusvalta, joka on luonteeltaan pelkästään epävirallista ja joka perustuu henkilön auktoriteettiin, asiantuntemukseen tai kokemukseen luottolaitoksen toiminnasta?”
29

Tämän osalta on syytä muistuttaa, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Näin ollen silloin, kun esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on lähtökohtaisesti ratkaistava asia (ks. mm. tuomio Banco Privado Português ja Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
30

Tuomiosta LTM (56/65, EU:C:1966:38) lähtien vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan näiden edellytysten vaihtoehtoisuus, joka osoitetaan konjunktiolla ”tai”, johtaa siihen, että on tarkasteltava ensiksi yhdenmukaistetun menettelytavan tarkoitusta ottaen huomioon se taloudellinen asiayhteys, jossa sitä on sovellettava. Jos kuitenkaan tämän yhdenmukaistetun menettelytavan sisällön tarkastelusta ei ilmene riittävää vahingollisuutta kilpailulle, on tutkittava menettelytavan vaikutuksia, ja jotta kielto koskisi menettelytapaa, on edellytettävä niiden eri seikkojen olemassaoloa, jotka osoittavat, että kilpailu on tosiasiallisesti estynyt, rajoittunut tai vääristynyt tuntuvasti (ks. tuomio Beef Industry Development Society ja Barry Brothers, C‑209/07, EU:C:2008:643, 15 kohta ja tuomio T-Mobile Netherlands ym., C‑8/08, EU:C:2009:343, 28 kohta).
24

Ensinnäkin on muistutettava väitteistä, joiden mukaan pääasian oikeusriita on teennäinen ja keinotekoinen ja ennakkoratkaisukysymykset ovat hypoteettisia, että – kuten edellä 15 kohdasta ilmenee – yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeussäännön tulkintaa tai pätevyyttä, unionin tuomioistuimen on siten lähtökohtaisesti ratkaistava ne (ks. vastaavasti tuomio Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
23

Tässä tilanteessa Vrhovno sodišče on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [arvonlisäverodirektiivin] 90 artiklan 1 kohtaa tulkittava pääasian tosiseikat huomioon ottaen siten, että leasingin kohteena olevan kiinteistön palautuminen kaikkien mainitun leasingsopimuksen mukaisten maksuerien erääntymisen jälkeen vuokralleantajan hallintaan myöhempää myyntiä ja muiden kyseessä olevan sopimuksen mukaisten velvoitteiden täytäntöönpanoa varten sen seurauksena, ettei vuokralleottaja ole täyttänyt osaa velvoitteistaan, merkitsee 'sopimuksen mitätöimistä, peruuttamista tai purkamista taikka kauppahinnan maksamisen täyttä tai osittaista laiminlyöntiä' sellaisen liiketoimen jälkeen, jonka yhteydessä veron perustetta on vastaavasti alennettava? 2) Onko [arvonlisäverodirektiivin] 2 artiklan 1 kohtaa, 14 artiklaa ja 24 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että osto-optiota vastaavaa määrää, joka muodostaa pääosan leasingsopimusten perusteella maksettavasta yhteismäärästä ja jonka vuokralleottaja suorittaa vuokralleantajalle, on tilanteessa, jossa vuokralleantaja on maksuvelvoitteiden osittaisen laiminlyönnin perusteella saanut leasingin kohteena olleen kiinteistön takaisin hallintaansa, myynyt sen kolmannelle henkilölle ja suorittanut tästä myynnistä kertyneen ylijäämän vuokralleottajalle sekä vähentänyt tästä ylijäämästä loppulaskelmassa myös osto-optioihin liittyvän määrän, pidettävä vastikkeena sopimuksen täyttämisestä ja tavaroiden luovutuksesta ja siten arvonlisäverollisena, vai vastikkeena vuokrauspalvelusta tai kiinteistön käytöstä (jolloin vastike on sellaisenaan arvonlisäverollinen verovelvollisten valinnan mukaan) vai sopimuksen purkamisesta suoritettavana vahingonkorvauksena, joka suoritetaan vuokralleottajan velvoitteiden laiminlyönnistä aiheutuneen vahingon korvaamiseksi, jolloin se ei liity suoraan mihinkään vastikkeelliseen palvelujen suoritukseen eikä siitä siten kanneta arvonlisäveroa? 3) Jos toiseen kysymykseen vastataan, että kyseessä on vastike tavaroiden luovutuksesta ja sopimuksen täyttämisestä, on esitettävä lisäkysymys siitä, onko arvonlisäveron neutraalisuuden periaate esteenä sille, että vuokralleantaja maksaa myynnistä suoritettavan arvonlisäveron kahteen kertaan eli ensimmäisen kerran leasingsopimusten tekemisen yhteydessä (myös pääosan sopimuksen arvosta muodostaneesta osto-optioiden hinnasta) ja toisen kerran myydessään kiinteistön (edelleen) kolmannelle osapuolelle sen seurauksena, ettei vuokralleottaja ole suorittanut osaa velvoitteistaan, vaikka vuokralleantaja vyörytti jälkimmäisestä luovutuksesta aiheutuvan arvonlisäverorasitteen loppulaskelmassa vuokralleottajalle?”
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä ministre délégué, chargé du budget (talousarviosta vastaava ministeri) ja toisaalta Marlène Pazdziej ja joka koskee Euroopan unionin hänelle maksaman palkan huomioon ottamista määritettäessä enimmäisrajaa maksulle, joka on suoritettava sellaisen asuntoveroksi nimetyn veron (taxe d’habitation) perusteella, joka kannetaan aluehallinnon yksikköjen hyväksi henkilöiltä, joilla on omistuksessaan tai yksinomaisessa hallinnassaan asuntoja Ranskassa verovuoden tammikuun 1. päivänä.
3

Direktiivi 2000/13 kumottiin 13.12.2014 alkavin vaikutuksin elintarviketietojen antamisesta kuluttajille, Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusten (EY) N:o 1924/2006 ja (EY) N:o 1925/2006 muuttamisesta sekä komission direktiivin 87/250/ETY, neuvoston direktiivin 90/496/ETY, komission direktiivin 1999/10/EY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/13/EY, komission direktiivien 2002/67/EY ja 2008/5/EY sekä komission asetuksen (EY) N:o 608/2004 kumoamisesta 25.10.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1169/2011 (EUVL L 304, s. 18) 53 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Kun otetaan huomioon pääasian tosiseikkojen päivämäärät, siihen sovelletaan kuitenkin direktiiviä 2000/13.