Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 10 päivänä joulukuuta 1998. - Aloys Schröder, Jan Thamann ja Karl-Julius Thamann vastaan Euroopan yhteisöjen komissio. - Sopimussuhteen ulkopuolinen yhteisön vastuu - Klassisen sikaruton torjunta Saksassa. - Asia C-221/97 P.



Oikeustapauskokoelma 1998 sivu I-08255



Tiivistelmä

Asianosaiset

Tuomion perustelut

Päätökset oikeudenkäyntikuluista

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

1 Yhteisön oikeus - Periaatteet - Puolustautumisoikeudet - Oikeus tulla kuulluksi tuomioistuimessa - Velvollisuus sisällyttää ratkaisuun kaikki asianosaisten väitteet - Velvollisuuden puuttuminen

2 Muutoksenhaku - Valitusperusteet - Tosiseikkojen virheellinen arviointi - Valitusperuste, jonka mukaan valittajat ovat eri mieltä todetuista tosiseikoista mutta jossa ei esitetä mitään oikeuskysymystä - Tutkimatta jättäminen - Hylkääminen

(EY:n perustamissopimuksen 168 a artikla; EY:n tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan ensimmäinen kohta)

3 Muutoksenhaku - Valitusperusteet - Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitettyjen perusteiden ja väitteiden pelkkä toistaminen - Tutkimatta jättäminen - Hylkääminen

(EY:n tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan ensimmäinen kohta; yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklan 1 kohdan c alakohta)

Tiivistelmä

1 Oikeus tulla kuulluksi tuomioistuinmenettelyssä ei tarkoita, että tuomioistuimen olisi sisällytettävä päätökseensä jokaisen asianosaisen kaikki väitteet kokonaisuudessaan. Kun tuomioistuin on kuullut asianosaisten väitteet ja arvioinut todistusaineiston, sen on lausuttava käsityksensä kanteessa esitetyistä vaatimuksista ja perusteltava päätöksensä.

2 Perustamissopimuksen 168 a artiklasta ja EY:n tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan ensimmäisestä kohdasta seuraa, että valituksessa saadaan tukeutua vain oikeussääntöjen rikkomista koskeviin perusteisiin eikä valitusta siis miltään osin saa kohdistaa tosiasiakysymysten arviointiin.

On siis jätettävä tutkimatta tämä valitusperuste, jonka mukaan kantajien oikeutta tulla kuulluksi on loukattu ja jonka mukaan osaa heidän väitteistään ei ole otettu huomioon ja jolla siis pyritään saamaan yhteisöjen tuomioistuin harjoittamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen määrittämiin tosiseikkoihin kohdistuvaa valvontaa, koska siinä ei esitetä mitään oikeuskysymystä, jota pitäisi analysoida, vaan siinä todetaan, että valittajat ovat yksinkertaisesti eri mieltä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen määrittämistä tosiseikoista, ja koska ei varsinkaan ole osoitettu, että tämä väitteiden huomioon ottamatta jättäminen olisi vaikuttanut menettelyn lopputulokseen.

3 EY:n tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan ensimmäisen kohdan ja yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan valituskirjelmässä on mainittava täsmällisesti, miltä osin tuomion kumoamista vaaditaan, sekä ne oikeudelliset perusteet, jotka erityisellä tavalla tukevat tätä vaatimusta. Tätä edellytystä ei täytä valitus, jossa vain kerrataan tai toistetaan sanasta sanaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa jo esitetyt perusteet ja väitteet ja jossa ei esitetä mitään täsmällistä moitetta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeudellisista päätelmistä.

Asianosaiset

Asiassa C-221/97 P,

Aloys Schröder, Jan Thamann ja Karl-Julius Thamann, osakkaina Zuchtschweine Epe GbR:ssä, Saksan oikeuden mukaan perustettu yhtiö, kotipaikka Neuenkirchen (Saksa), edustajinaan asianajajat Gerd Rentzmann ja Rudolf Brenken, Quakenbrück, prosessiosoite Luxemburgissa asianajotoimisto Michel Molitor, Pierre Feltgen & André Harpes, 14 A rue des Bains,

valittajina,

jossa valittajat vaativat muutoksenhaussaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (viides jaosto) asiassa Schröder ym. vastaan komissio 15.4.1997 antaman tuomion (T-390/94, Kok. 1997, s. II-501) kumoamista, vastapuolena: Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehenään oikeudellisen yksikön virkamies Claudia Schmidt, jota avustaa asianajaja Bertrand Wägenbaur, Hampuri ja Bryssel, prosessiosoite Luxemburgissa c/o oikeudellisen yksikön virkamies Carlos Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg,

YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN

(viides jaosto),

toimien kokoonpanossa: viidennen jaoston puheenjohtajan tehtäviä hoitava ensimmäisen jaoston puheenjohtaja P. Jann (esittelevä tuomari) sekä tuomarit C. Gulmann, D. A. O. Edward, L. Sevón ja M. Wathelet,

julkisasiamies: D. Ruiz-Jarabo Colomer,

kirjaaja: R. Grass,

ottaen huomioon esittelevän tuomarin kertomuksen,

kuultuaan julkisasiamiehen 16.6.1998 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,

on antanut seuraavan

tuomion

Tuomion perustelut

1 Schröder ja Thamann ovat yhteisöjen tuomioistuimeen 13.6.1997 toimittamallaan valituksella hakeneet muutosta EY:n tuomioistuimen perussäännön 49 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-390/94, Schröder ym. vastaan komissio, 15.4.1997 antamaan tuomioon (Kok. 1997, s. II-501; jäljempänä valituksenalainen tuomio), koska sillä on hylätty valittajien EY:n perustamissopimuksen 178 artiklan ja 215 artiklan toisen kohdan perusteella nostamat vahingonkorvauskanteet, joilla he vaativat komission velvoittamista korvaamaan vahinko, jonka he katsoivat kärsineensä klassisen sikaruton torjuntaa Saksassa koskevien päätösten takia.

Asiaa koskevat oikeussäännöt sekä tosiseikat ja oikeudenkäyntimenettely

2 Asiaa koskevat oikeussäännöt ja asian perustana olevat tosiseikat on kuvattu valituksenalaisessa tuomiossa seuraavasti:

"1 Euroopan yhteisössä on sisämarkkinoiden toteuttamiseksi ja eläinten vapaan liikkuvuuden turvaamiseksi annettu useita säädöksiä, kuten eläinlääkärin- ja kotieläinjalostustarkastuksesta yhteisön sisäisessä tiettyjen elävien eläinten ja tuotteiden kaupassa 26 päivänä kesäkuuta 1990 annettu neuvoston direktiivi 90/425/ETY (EYVL L 224, s. 29; jäljempänä direktiivi 90/425/ETY), jossa säädetään yhtäältä, että eläinlääkärintarkastukset tehdään pääasiallisesti eläinten lähetyspaikassa ja että ne voidaan tehdä määräpaikassa ainoastaan pistokokein, ja toisaalta, että jäsenvaltioiden on päätettävä välittömästi yhteisön oikeudessa edellytetyistä toimenpiteistä, jos niiden alueella ilmenee tiettyjä tauteja, esimerkiksi klassista sikaruttoa.

2 Direktiivin 90/425/ETY 10 artiklassa määritellään lähettäjä- ja määränpäävaltioiden sekä komission velvollisuudet sellaisten tautien ehkäisemiseksi ja torjumiseksi, jotka ovat vakava vaara eläinten tai ihmisten terveydelle.

3 Direktiivin 90/425/ETY 10 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:

'Jos komissiolle ei ole annettu tietoa toteutetuista toimenpiteistä, tai jos se pitää näitä toimenpiteitä riittämättöminä, se voi yhteistyössä kyseisen jäsenvaltion kanssa ennen pysyvän eläinlääkintäkomitean kokousta toteuttaa väliaikaiset varotoimenpiteet epitsoottisen eläintaudin alaiselta alueelta tai tietyltä tilalta, keskuksesta tai järjestöstä peräisin olevien eläinten tai tuotteiden osalta. Toimenpiteet alistetaan pysyvän eläinlääkintäkomitean hyväksyttäväksi mahdollisimman pian noudattaen 17 artiklassa säädettyä menettelyä niiden vahvistamisesta, muuttamisesta tai peruuttamisesta.'

4 Direktiivin 90/425/ETY 10 artiklan 4 kohdan sanamuoto on seuraava:

'Komissio tarkastelee kaikissa tapauksissa tilannetta uudestaan mahdollisimman pian pysyvässä eläinlääkintäkomiteassa. Se hyväksyy tarvittavat toimenpiteet 1 artiklassa mainittujen eläinten ja tuotteiden osalta ja tilanteen vaatiessa, näistä eläimistä peräisin olevien tuotteiden osalta, 17 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen. Komissio seuraa tilannetta ja muuttaa tehtyjä päätöksiä tai kumoaa ne samaa menettelyä noudattaen tilanteen kehittymisen mukaisesti.'

5 Pysyvä eläinlääkintäkomitea, joka on perustettu 15.10.1968 tehdyllä neuvoston päätöksellä 68/361/ETY (EYVL L 255, s. 23), koostuu jäsenvaltioita edustavista asiantuntijoista, ja sitä johtaa komissio. Komission on saatettava tämän komitean käsiteltäväksi direktiivin 90/425/ETY 10 artiklan 4 kohdan mukaisten suojatoimenpiteiden toteuttamiseksi tai muuttamiseksi tehdyt suunnitelmat.

6 Yhteisön toimenpiteistä klassisen sikaruton torjumiseksi 22 päivänä tammikuuta 1980 annetussa neuvoston direktiivissä 80/217/ETY (EYVL L 47, s. 11; jäljempänä direktiivi 80/217/ETY) on säädetty yhteisön toimenpiteistä klassisen sikaruton (jäljempänä sikarutto) torjumiseksi.

7 Direktiivin 80/217/ETY 3 artiklassa säädetään seuraavaa:

'Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että sikaruton esiintymisestä tai epäillystä esiintymisestä on ilmoitettava välittömästi toimivaltaisille viranomaisille.'

8 Kyseisen direktiivin 4 artiklassa säädetään, että kun tilalla on sikoja, joiden epäillään sairastuneen sikaruttoon, viralliset tutkimukset on pantava toimeen välittömästi. Saman artiklan mukaan tila on asetettava viralliseen valvontaan ja erityisesti sikojen tuominen tilalle sekä niiden vieminen pois sieltä on kiellettävä. Direktiivin 5 artiklan mukaan silloin, kun sikaruton esiintyminen on virallisesti todettu, kaikki tilan siat on teurastettava viipymättä viranomaisen valvonnassa ja hävitettävä siten, ettei sikaruttoviruksen leviämisvaaraa ole. Direktiivin 7 ja 8 artiklan mukaan on tehtävä epitsootologisia selvityksiä muun muassa tartunnan mahdollisen alkuperän toteamiseksi ja sen tutkimiseksi, onko virus saattanut levitä kosketuksessa muihin sikaloihin.

9 Direktiivin 80/217/ETY 9 artiklan 1 kohdassa, sellaisena kuin se on muutettuna 11.12.1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/685/ETY (EYVL L 377, s. 1; jäljempänä direktiivi 91/685/ETY) säädetään seuraavaa:

'Kun tilalla olevien sikojen klassisen sikaruton taudinmääritys on vahvistettu virallisesti, toimivaltaisen viranomaisen on perustettava suojavyöhyke, joka ulottuu vähintään 3 kilometrin säteelle tautipesäkkeestä ja joka sisältyy vähintään 10 kilometrin säteelle muodostettuun valvontavyöhykkeeseen.'

10 Saman direktiivin 9 artiklan 2 kohdassa luetellaan tiettyjä perusteita, jotka toimivaltaisten viranomaisten on kussakin yksittäistapauksessa otettava huomioon muodostaessaan suoja- ja valvontavyöhykkeitä. Tällaisia perusteita ovat muun muassa 7 artiklan mukaisesti tehtyjen epidemiologisten selvitysten tulokset, maantieteellinen sijainti (erityisesti luonnolliset rajat), tilojen sijainti ja läheisyys, kauppavirrat ja tarkastustilat.

11 Sikoja kasvattavat tilat ovat erikoistuneet valitsemaansa neljästä eri vaihtoehtoisesta tuotantomuodosta (jalostussikojen kasvatus, porsaiden kasvatus, lihotussikojen kasvatus ja lihotus). Tämän seurauksena myös jäsenvaltioiden välillä käydään runsasta eläinkauppaa.

12 Klassinen sikarutto on erittäin nopeasti leviävä virustartunta, jonka aiheuttama kuolleisuusaste voi olla 100 prosenttia tavanomaisista tartuntatapauksista. Tauti ei voi tarttua ihmisiin, mutta se voi levitä nopeasti ja uhata pysyvästi sikakarjan olemassaoloa. Taudin kehitysasteesta riippuen sen itämisaika on kahdesta kahteenkymmeneen päivään. Ennen kuin taudin oireet ilmenevät ja ennen kuin se voidaan havaita, taudinaiheuttaja on voinut saada aikaan jo useita tartuntoja. Tämä selittyy erityisesti sillä, että porsaiden ja lihotussikojen kasvatukseen erikoistuneet tilat myyvät eläimiään usein monille eri tiloille.

13 Yhteisössä noudatetaan sikaruton torjumiseksi politiikkaa, jonka mukaan eläimiä ei saa rokottaa, samalla tavalla kuin Amerikan yhdysvalloissa, Australiassa, Kanadassa, Uudessa Seelannissa, Norjassa, Unkarissa, Puolassa ja Tsekin tasavallassa. Useissa maissa on kielletty sellaisilta alueilta peräisin olevien sikojen tuonti, joilla rokottaminen on sallittu. Myös yhteisöön voidaan tuoda sikoja ainoastaan sellaisilta alueilta, joilla viimeisen kahdentoista kuukauden aikana ei ole todettu yhtään sikaruttotapausta ja joilla sikoja ei ole rokotettu tätä tautia vastaan.

Saksassa vuosina 1993-1994 ilmenneet sikaruttotapaukset ja komission toteuttamat toimenpiteet

14 Vuonna 1993 Saksassa todettiin 100 sikaruttotapausta, kun taas vuonna 1992 niitä oli 13 ja vuonna 1991 kuusi. Nämä 100 tapausta jakautuivat seitsemän osavaltion kesken, ja eniten sairastumistapauksia eli 60 tapausta ilmeni Ala-Saksin osavaltiossa, ja näistä 18 ilmeni 25.5. ja 16.6.1993 välisenä aikana.

15 Komissio teki 18.6.1993 direktiivin 90/425/ETY 10 artiklan 4 kohdan nojalla päätöksen 93/364/ETY klassisen sikaruton torjumiseksi Saksassa toteutettavista tietyistä toimenpiteistä (EYVL L 150, s. 47; jäljempänä päätös 93/364/ETY). Koska päätöksen perustelukappaleiden mukaan tartuntavaara rajoittui pienelle maantieteelliselle alueelle, päätöksen 1 artiklassa määrättiin, että 'liitteessä I mainitulta alueelta peräisin olevia eläviä sikoja ei saa viedä Saksasta muihin jäsenvaltioihin'; nämä alueet olivat Ala-Saksin, Mecklemburg-Etu-Pommerin, Schleswig-Holsteinin, Nordrhein-Westfalenin ja Rheinland-Pfalzin osavaltioiden tietyt paikallishallintoalueet (Landkreis). Vaikka komissio totesi päätöksessään, että Saksa oli ryhtynyt toimenpiteisiin ja muun muassa perustanut suojelu- ja valvontavyöhykkeitä direktiivin 80/217/ETY mukaisesti, päätöksen 93/364/ETY 2 artiklassa komissio kuitenkin velvoitti Saksan toteuttamaan tarvittavat samantasoiset toimenpiteet sen estämiseksi, ettei tauti leviä muualle Saksaan sieltä, missä rajoituksia sovellettiin. Päätöksen 93/364/ETY 3 artiklan mukaan liitteessä I mainituilla Saksan alueilla sijaitsevilta tiloilta ei saanut viedä muihin jäsenvaltioihin tuoretta sianlihaa eikä siellä kasvatettujen sikojen lihasta valmistettuja tuotteita.

16 Koska Saksassa oli tällä välin todettu uusia sikaruton tautipesäkkeitä, päätöksen 93/364/ETY muuttamisesta 15.9.1993 tehdyllä päätöksellä 93/497/ETY (EYVL L 233, s. 15; jäljempänä päätös 93/497/ETY) laajennettiin sitä Saksan aluetta, jota sikojen vientikiellot koskivat.

17 Kun Belgiassa havaittiin ensimmäinen sikaruttotapaus Saksasta tuotujen sikojen joukossa, Belgia kielsi 14.10.1993 antamallaan ministeriön päätöksellä sikojen tuonnin Saksasta, ja komissio laajensi sikojen vientikiellon koskemaan koko Saksan aluetta tietyistä suojatoimenpiteistä Saksassa ilmennyttä klassista sikaruttoa vastaan ja päätöksen 93/364/ETY kumoamisesta 20 päivänä lokakuuta 1993 tehdyllä päätöksellä 93/539/ETY (EYVL L 262, s. 67; jäljempänä päätös 93/539/ETY).

18 Päätöksen 93/539/ETY muuttamisesta 29 päivänä lokakuuta 1993 tehdyllä komission päätöksellä 93/553/ETY (EYVL L 270, s. 74) alun perin 29.10.1993 saakka sovellettavia vientikieltoja jatkettiin 4.11.1993 saakka.

19 Tämän jälkeen komissio teki 4.11.1993 - taaskin direktiivin 90/425/ETY 10 artiklan 4 kohdan nojalla - päätöksen 93/566/EY tietyistä suojatoimenpiteistä Saksassa ilmennyttä klassista sikaruttoa vastaan ja päätöksen 93/539/ETY korvaamisesta (EYVL L 273, s. 60; jäljempänä päätös 93/566/EY). Tämän päätöksen mukaan liitteessä I mainituilta Saksan paikallishallintoalueilta (Landkreis) ei saanut lähettää muihin jäsenvaltioihin eikä myöskään muualle Saksaan eläviä sikoja (1 artikla) eikä tuoretta sianlihaa tai sianlihavalmisteita (2 artikla) (jäljempänä toimituskiellot).

20 Osnabrückin paikallishallintoalue, jossa kantajien tila sijaitsee, on yksi edellä mainitussa liitteessä I mainituista Ala-Saksin osavaltion paikallishallintoalueista.

21 Päätöksen 93/566/EY muuttamisesta ja päätöksen 93/539/ETY korvaamisesta 30 päivänä marraskuuta 1993 tehdyssä komission päätöksessä 93/621/EY (EYVL L 297, s. 36; jäljempänä päätös 93/621/EY) ei määritetty toimituskielloissa tarkoitettua aluetta enää paikallishallintoalueittain (Landkreis) vaan kunnittain (Gemeinde). Komission mielestä toimituskiellot koskivat kaikkia niitä kuntia, joiden alue oli kokonaan tai osittain 20 kilometrin säteellä niistä tiloista, joilla sikaruttoa oli todettu. Bramschen kunta, jossa kantajien tila sijaitsee, on yksi niistä Osnabrückin paikallishallintoalueeseen kuuluvista kunnista, jotka on mainittu muutetun päätöksen 93/566/EY uudessa liitteessä I.

22 Toimituskielloissa tarkoitettujen alueiden laajuutta muutettiin sikaruton leviämisen huomioon ottamiseksi 10.12.1993 tehdyllä komission päätöksellä 93/671/EY (EYVL L 306, s. 59; jäljempänä päätös 93/671/EY) sekä 30.12.1993 tehdyllä komission päätöksellä 93/720/EY (EYVL L 333, s. 74; jäljempänä päätös 93/720/EY), joilla päätöstä 93/566/EY muutettiin toisen ja kolmannen kerran ja joilla korvattiin päätös 93/539/ETY.

23 Toimituskielloissa tarkoitettujen alueiden laajuus määritettiin uudelleen klassisen sikaruton torjumiseksi Saksassa toteutettavista tietyistä suojatoimenpiteistä ja päätöksen 93/566/EY kumoamisesta 20 päivänä tammikuuta 1994 tehdyssä komission päätöksessä 94/27/EY (EYVL L 19, s. 31; jäljempänä päätös 94/27/EY), joka perustuu direktiivin 90/425/ETY 10 artiklaan. Kieltoja sovellettiin tämän jälkeen enää ainoastaan joihinkin Ala-Saksin paikallishallintoalueisiin kuuluvissa kunnissa. Bramschen kunta, jossa kantajien tila sijaitsi, oli yksi muutetun päätöksen 93/566/EY uudessa liitteessä I mainituista Osnabrückin paikallishallintoalueen kunnista.

24 Koska muilla Ala-Saksin alueilla oli todettu uusia sikaruttotapauksia, toimituskieltoja laajennettiin klassisen sikaruton torjumiseksi Saksassa toteutettavista tietyistä suojatoimenpiteistä ja päätösten 94/27/EY ja 94/28/EY kumoamisesta 23 päivänä maaliskuuta 1994 tehdyn komission päätöksen 94/178/EY (EYVL L 83, s. 54; jäljempänä päätös 94/178/EY) 1 artiklan 1 kohdassa siten, että ne koskivat koko Ala-Saksin aluetta ja sekä Saksan muille alueille että muihin jäsenvaltioihin suuntautuvia lähetyksiä. Lisäksi saman päätöksen 1 artiklan 2 kohdassa kiellettiin sikojen luovutukset myös Ala-Saksin alueen sisällä erityisen tartuntavaarallisilla alueilla, eli päätöksen liitteessä II mainitulta alueelta liitteessä I mainitulle alueelle.

25 Koska sikaruttotapausten lukumäärä Ala-Saksin osavaltiossa uudelleen kasvoi, päätöstä 94/178/EY muutettiin 19.5.1994 tehdyllä komission päätöksellä 94/292/EY (EYVL L 128, s. 21; jäljempänä päätös 94/292/EY) erityisesti siksi, että liitteessä II määritettyä aluetta haluttiin muuttaa.

26 Kantajat kasvattavat JSR-rotuisia porsaita Ala-Saksin osavaltiossa Osnabrückin paikallishallintoalueella Bramschen kuntaan kuuluvassa Epessä sijaitsevassa sikalassa. Tilat, joille kantajat toimittavat sikoja, sijaitsevat kantajien esittämien tietojen mukaan pääasiallisesti Vechtan, Diepholzin ja Osnabrückin paikallishallintoalueilla sekä Nordrhein-Westfalenin osavaltion viereisellä alueella.

27 Kantajien tilalla ei ole ilmennyt sikaruttoa, mutta se sijaitsee edellä mainituissa komission 4.11.1993 ja 19.5.1994 tehdyissä päätöksissä määrättyjen toimituskieltojen soveltamisalueella."

3 Schröder ja Thamann väittivät ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 15.12.1994 jättämässään kannekirjelmässä, että toteuttamillaan toimenpiteillä komissio loukkasi joitakin heidän oikeuksistaan ja aiheutti heille vakavaa vahinkoa. Tämän takia he vaativat, että komissio tuomitaan maksamaan heille vahingonkorvausta 173 174,45 Saksan markkaa (DEM).

Valituksenalainen tuomio

4 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kanteen valituksenalaisella tuomiolla.

5 Kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli päättänyt ottaa kanteen tutkittavaksi, se tutki ensin, minkätyyppisiä riidanalaiset päätökset ovat. Se päätyi siihen, että komission jäsenvaltioille osoittamat päätökset eivät olleet yksityisten kannalta hallintotoimia, joiden osalta mitä tahansa oikeussääntöjen rikkomista on pidettävä sellaisena lainvastaisuutena, joka voi aiheuttaa yhteisön vahingonkorvausvastuun, vaan lainsäädäntötoimia, joiden osalta yhteisön korvausvastuu syntyy ainoastaan silloin, kun on kyse yksityisiä suojaavan ylemmäntasoisen oikeussäännön rikkomisesta, ja jos toimielin on tehnyt toimen laajaa harkintavaltaa käyttäen, tämän rikkomisen on oltava riittävän ilmeistä eli selvää ja vakavaa (valituksenalaisen tuomion 49-52 ja 54-62 kohta).

6 Kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli todennut, että komissiolla oli asiassa tosiasiallisesti laaja harkintavalta, se tutki, oliko komissio selvästi ja vakavasti rikkonut yksityisiä suojaavaa ylemmäntasoista oikeussääntöä. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki kantajien esittämät neljä ensimmäistä kanneperustetta, jotka koskivat syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista, omaisuudensuojan ja ammatin harjoittamisen vapauden loukkaamista, suhteellisuusperiaatteen loukkaamista ja oikeudellisen perustan riittämättömyyttä. Viides kanneperuste koski EY:n perustamissopimuksen 190 artiklan rikkomista, ja sen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti heti tutkimatta, sillä perustelujen puutteellisuus ei missään tapauksessa aiheuta yhteisön korvausvastuuta (65 ja 66 kohta).

7 Ensimmäisen kanneperusteen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että toisin kuin kantajat väittivät, syrjintäkiellon periaatetta ei ole loukattu niihin kasvattajiin verrattuna, joiden kotipaikka on Belgiassa (77-83 kohta), eikä sitä ole loukattu sillä, että toimituskiellot oli asetettu hallinnollisten rajojen perusteella (91-105 kohta), eikä sitä ole loukattu niihin elinkeinonharjoittajiin verrattuna, joiden kotipaikka on Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa (111-114 kohta). Nämä tilanteet eivät nimittäin olleet toisiinsa verrattavissa, ja soveltamisalueen rajaamisessa sovellettu arviointiperuste oli kaikkein tehokkain menetelmä.

8 Toinen kanneperuste koski omaisuudensuojan ja ammatin harjoittamisen vapauden loukkaamista, ja sen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että vaikka kantajien tilalla ei ollut sikaruttoa, oli niin tärkeää estää tällaisen erittäin vaarallisen taudin leviäminen, että sillä voitiin perustella jopa sellaisille elinkeinonharjoittajille aiheutuvat kielteiset seuraukset, joita sikarutto ei suoraan koskenut (127 ja 128 kohta). Sitä paitsi kantajat eivät ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan näyttäneet riittävän selvästi toteen, että heidän oikeuksiaan olisi loukattu. Varsinkaan pelkkää suullisessa käsittelyssä esitettyä luetteloa kieltojen soveltamisalueiden ulkopuolella olevista asiakkaista ei voida pitää riittävänä näyttönä oikeuksien loukkaamisesta (129-131 kohta). Ja joka tapauksessa tämä luettelo on esitetty liian myöhään (130 kohta).

9 Kolmas kanneperuste koski sitä, että komissio on loukannut suhteellisuusperiaatetta, koska se on hylännyt eläinten hätärokotuksia koskevan pyynnön, vaikka tämä olisi ollut elinkeinonharjoittajien kannalta paljon lievempi ja vähemmän haitallinen keino. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi tämän kanneperusteen sillä perusteella, että rokottamatta jättäminen oli yhteisön toimielinten harkintavaltansa mukaisesti vahvistaman politiikan mukaista, josta oli lisäksi sovittu yhdessä jäsenvaltioiden kanssa (140-142 kohta).

10 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi myös neljännen kanneperusteen, joka koski oikeudellisen perustan riittämättömyyttä ja jonka mukaan yhteisö ei ole toimivaltainen sääntelemään täysin kansallisia asioita, minkä lisäksi komissiolla ei ole direktiivin 90/425/ETY perusteella varsinkaan toimivaltaa säätää suojatoimenpiteistä. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi muun muassa, että direktiivi koskee tosiasiallisesti suojatoimenpiteitä ja että nyt kyseessä olevassa tilanteessa toimituskieltojen alueellinen rajaaminen oli välttämätön täydennys yhteisön sisäisille kielloille, joiden tarkoituksena oli taudin leviämisen estäminen (153-161 kohta).

11 Tästä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli, että kantajat eivät näyttäneet toteen, että komissio olisi riidanalaiset päätökset tehdessään loukannut selvällä ja vakavalla tavalla yksityisiä suojaavaa ylemmäntasoista oikeussääntöä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin siis hylkäsi kanteen perusteettomana (164 kohta).

Valitus

12 Valittajat vetoavat valituksensa perusteeksi ensinnäkin muutamaan menettelyvirheeseen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, joka on heidän mukaansa rajoittanut heidän puolustautumisoikeuksiansa.

13 Toiseksi he väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen luokitellessaan komission päätökset lainsäädäntötoimiksi eikä hallintotoimiksi. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviot ovat heidän mukaansa virheellisiä myös siltä osin kuin ne koskevat syrjintäkiellon periaatetta, omaisuudensuojan ja ammatin harjoittamisen vapautta sekä suhteellisuusperiaatetta.

14 Kolmanneksi valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon sitä, ettei komission toimilla ollut pätevää oikeudellista perustaa.

15 Komissio puolestaan katsoo, että valitus on jätettävä tutkimatta, koska kantajat eivät vetoa oikeudellisiin perusteisiin vaan ainoastaan arvostelevat tosiasiakysymysten arviointia ja toistavat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittämänsä väitteet. Missään tapauksessa valitus ei komission mukaan ole perusteltu.

Ensimmäinen valitusperuste

16 Ensimmäisessä valitusperusteessaan valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on loukannut heidän puolustautumisoikeuksiaan ja erityisesti oikeutta tulla kuulluksi, koska se on jättänyt suurelta osin huomiotta sen, mitä he olivat kirjallisesti ja suullisesti esittäneet. Tämän takia ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätyi virheellisiin päätelmiin.

17 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi esimerkiksi valituksenalaisen tuomion 26 kohdassa seuraavaa: "Tilat, joille kantajat toimittavat sikoja, sijaitsevat kantajien esittämien tietojen mukaan pääasiallisesti Vechtan, Diepholzin ja Osnabrückin paikallishallintoalueilla sekä Nordrhein-Westfalenin osavaltion viereisellä alueella." Valittajien mukaan oli kuitenkin selvää, että he toimittavat sikoja paitsi Ala-Saksissa, myös Nordrhein-Westfalenissa sijaitseville tiloille. Suullisessa käsittelyssä kantajat esittivät vakituisista asiakkaistaan luettelon, joka jätettiin huomiotta sillä perusteella, että se esitettiin liian myöhään, millä rikotaan ilmeisellä tavalla oikeutta tulla kuulluksi.

18 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 95 kohdassa, että "kantajat eivät myöskään ole näyttäneet toteen, että jos kieltojen soveltamisalueiden rajat olisi määritetty yksinomaan tautipesäkkeisiin olevan maantieteellisen välimatkan mukaan, toimituskiellot eivät olisi koskeneet niiden tilaa". Valittajat olivat kuitenkin mielestään osoittaneet runsaalla kartta-aineistolla, että ainoastaan maantieteellistä välimatkaa tautipesäkkeistä koskeva arviointiperuste on asianmukainen keino tartunnan torjumiseksi.

19 Samassa valituksenalaisen tuomion 95 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa myös, että "komission väitteiden mukaan, joita kantajat eivät ole kiistäneet, Osnabrückin paikallishallintoalueella, jossa kantajien tila sijaitsee, sekä tämän naapureina olevilla Vechtan ja Diepholzin paikallishallintoalueilla, joissa on ilmennyt lukuisia sikaruttotapauksia, on eniten sikojen kasvatusta harjoittavia tiloja alueen kokoon nähden maailmassa". Valittajat väittävät kuitenkin kiistäneensä suullisessa käsittelyssä näiden tietojen paikkansapitävyyden.

20 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 99 kohdassa, että "komissio on väittänyt, että Saksan liittotasavalta olisi tässä tapauksessa itse ehdottanut kieltojen soveltamisalueen määrittämistä hallintoyksiköittäin (paikallishallintoalueet ja/tai kunnat), eivätkä kantajat ole kiistäneet tätä väitettä". Valittajat kuitenkin korostavat, että he ovat varmasti kiistäneet nämä väitteet.

21 Valituksenalaisen tuomion 103 kohdassa todetaan, että luonnolliset maantieteelliset tekijät on kantajien mukaan otettu huomioon aluehallintoyksiköiden rajoja määritettäessä, ja myös tällä vääristellään kantajien väitteitä. Todellisuudessa he sanoivat nimenomaisesti, että hallinnolliset rajat mukailevat "varsin tarkkaan teitä, vesistöjä ja järviä ja vastaavia maata halkovia rajoja".

22 Valittajien mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on loukannut heidän puolustautumisoikeuksiaan myös, koska se ei ole ottanut huomioon Ala-Saksin osavaltion eläinlääketieteellisen yksikön päällikön lausuntoa, jonka mukaan toimituskieltojen asettaminen hallintoyksiköittäin sikaruton torjumiseksi ei ollut asianmukaista varsinkaan, kun otetaan huomioon Ala-Saksin paikallishallintoalueiden koko.

23 Lopuksi valittajat väittävät, että kun valituksenalaisen tuomion 129 kohdassa todetaan, että "nämä rajoitukset koskivat vain maantieteellisesti rajattuja alueita, joilla oli erityinen taudin leviämisen vaara", tämä osoittaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon kantajien väitteitä siitä, että suojatoimenpiteiden soveltamisaika oli kohtuuton, sillä ne olivat voimassa vielä silloinkin, kun vaaraa ei enää ollut. Valittajat ovat mielestään samalla tavalla yrittäneet turhaan kiinnittää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen huomiota siihen, että 30.11.1993 jälkeisen ajan osalta kantajille ei enää ollut edes mahdollista toimittaa sikoja kaikille heidän paikallishallintoalueellaan sijaitseville asiakkaille.

24 On todettava, että oikeus tulla kuulluksi tuomioistuinmenettelyssä ei tarkoita, että tuomioistuimen olisi sisällytettävä päätökseensä jokaisen asianosaisen kaikki väitteet kokonaisuudessaan. Kun tuomioistuin on kuullut asianosaisten väitteet ja arvioinut todistusaineiston, sen on lausuttava käsityksensä kanteessa esitetyistä vaatimuksista ja perusteltava päätöksensä.

25 Valittajien ensimmäisen valitusperusteensa osalta esittämistä väitteistä ei ilmene mitään, minkä perusteella voitaisiin katsoa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen loukanneen näitä periaatteita. Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 22 kohdassa, ensimmäisessä valitusperusteessa ei esitetä mitään oikeuskysymystä, jota pitäisi analysoida, vaan siinä todetaan, että valittajat ovat eri mieltä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen määrittämistä tosiseikoista. Valittajat eivät ole varsinkaan osoittaneet, että se, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ole ottanut huomioon joitakin kohtia heidän perusteistaan, kuten he väittävät, olisi vaikuttanut menettelyn lopputulokseen ja siten ollut heidän etujensa vastaista.

26 Todellisuudessa valittajat pyrkivät tämän valitusperusteen osalta esittämillään väitteillä siihen, että yhteisöjen tuomioistuin arvioisi uudestaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen määrittämää tosiseikastoa. Kuitenkin EY:n perustamissopimuksen 168 a artiklasta ja EY:n tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan ensimmäisestä kohdasta seuraa, että valituksessa saadaan tukeutua vain oikeussääntöjen rikkomista koskeviin perusteisiin eikä valitusta siis miltään osin saa kohdistaa tosiasiakysymysten arviointiin. Valitusperuste, jolla pyritään saamaan yhteisöjen tuomioistuin harjoittamaan tosiseikkoihin kohdistuvaa valvontaa, on siis jätettävä tutkimatta.

27 Valittajien suullisessa käsittelyssä esittämää asiakirjaa ei otettu huomioon, koska se esitettiin liian myöhään ja tältä osin on viitattava valituksenalaisen tuomion 130 kohtaan, jossa todetaan, että "suullisessa käsittelyssä esitettyä luetteloa kieltojen soveltamisalueiden ulkopuolella olevista asiakkaista ei voida pitää riittävänä näyttönä kantajien väittämästä vahingosta; sitä paitsi tätä todistetta ei voida ottaa huomioon, koska se on esitetty liian myöhään". Tästä ilmenee, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tutkinut kyseessä olevan asiakirjan siitä huolimatta, että se esitettiin liian myöhään, ja katsonut, että se ei ollut riittävä todiste. Tässä tilanteessa on pidettävä tehottomana väitettä siitä, että puolustautumisoikeuksia on loukattu, kun kyseessä olevaa asiakirjaa ei ole otettu huomioon sillä perusteella, että se esitettiin liian myöhään.

Toinen valitusperuste

Toisen valitusperusteen ensimmäinen osa

28 Toisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa valittajat väittävät, että kun otetaan huomioon EY:n perustamissopimuksen 189 artiklalla perustettu yhteisön toimintakeinojen järjestelmä, riidanalaiset päätökset eivät ole lainsäädäntötoimia, sillä ne kuuluvat yhteisön hallintotoimintaan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siis tehnyt oikeudellisen virheen soveltaessaan lainsäädäntötoimista aiheutuvaa yhteisön vastuuta koskevia erittäin ankaria arviointiperusteita, joiden mukaan vahingonkorvausvastuu syntyy ainoastaan, jos rikotaan yksityisiä suojaavia ylemmäntasoisia oikeussääntöjä, eikä hallintotoimista aiheutuvaa vastuuta koskevia arviointiperusteita, joiden mukaan mikä tahansa oikeuden rikkominen riittää.

29 Tältä osin on todettava, että kantajat vetosivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa komission toteuttamien toimenpiteiden osalta ensinnäkin siihen, että heidän mukaansa on loukattu perusoikeuksia, jotka ovat syrjintäkiellon periaate, omaisuudensuojan ja ammatin harjoittamisen vapaus sekä suhteellisuusperiaate, ja toiseksi siihen, että perustamissopimuksen 190 artiklassa määrätty perusteluvelvollisuus on laiminlyöty. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on määritellyt kantansa kaikkiin näihin väitteisiin ja päätynyt siihen, että mitään näistä oikeussäännöistä ei ole rikottu.

30 Sen arvioimiseksi, onko yhteisö vahingonkorvausvastuussa, ei tässä tilanteessa ole tarpeen erotella toisistaan hallintotoimia ja lainsäädäntötoimia, sillä tämän vastuun syntymiseksi toimen on oltava lainvastainen, olipa se luonteeltaan hallinnollinen tai lainsäädännöllinen.

31 Tästä seuraa, että toisen valitusperusteen ensimmäinen osa on tehoton ja siis perusteeton.

Toisen valitusperusteen toinen osa

32 Toisen valitusperusteensa toisessa osassa valittajat väittävät, että kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esitti valituksenalaisen tuomion 125-131 kohdassa käsityksensä perusoikeuksien - eli omaisuudensuojan ja ammatin harjoittamisen vapauden - loukkaamisesta, se ei ottanut riittävästi huomioon yksityisen subjektiivista perusoikeutta siihen, että hänen henkilökohtaisia perusoikeuksiaan kunnioitetaan. Sama moite koskee yleisemminkin yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä.

33 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole valittajien mukaan tutkinut etenkään komission päätöksillä tavoiteltua päämäärää, ja se on liittänyt tämän päämäärän toimituskieltoihin ainoastaan abstraktilla tasolla ottamatta huomioon sitä, että valittajilla on henkilökohtainen intressi siihen, että heidän omaisuuttaan ja ammattinsa harjoittamista koskeva tilanteensa otetaan huomioon.

34 Valittajien mukaan myös yhteisön oikeudessa perusoikeuksilla pyritään tarjoamaan subjektiivinen puolustautumisoikeus, mikä tarkoittaa, että sinänsä lailliset toimenpiteet voivat yksittäistapauksessa synnyttää vahingonkorvausvelvollisuuden. Jos kyseessä olevat henkilöt kärsivät vahinkoa ja heille on aiheutettu erityistä haittaa, kuten nyt on asia, heille täytyy valittajien mukaan myöntää oikeus saada vahingonkorvausta.

35 Tältä osin on riittävää todeta, että valittajien väitteistä ei riittävän selvästi ja vakuuttavasti käy ilmi, millä oikeudellisilla perusteilla tuetaan sitä, että valituksenalainen tuomio on heidän mielestään lainvastainen. EY:n tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan ensimmäisen kohdan ja yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan valituskirjelmässä on mainittava täsmällisesti, miltä osin tuomion kumoamista vaaditaan, sekä ne oikeudelliset perusteet, jotka erityisellä tavalla tukevat tätä vaatimusta. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tätä edellytystä ei täytä valitus, jossa vain kerrataan tai toistetaan sanasta sanaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa jo esitetyt perusteet ja perustelut (ks. erityisesti asia C-48/96 P, Windpark Groothusen v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. I-2873, 56 kohta).

36 Toisen valitusperusteen toinen osa on siis jätettävä tutkimatta.

Toisen valitusperusteen kolmas osa

37 Toisen valitusperusteen kolmannessa osassa valittajat riitauttavat sen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei todennut, että valittajien osalta oli loukattu syrjintäkiellon periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta. Tältä osin he viittaavat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittämiinsä kirjelmiin.

38 Tältä osin on riittävää todeta, kuten julkisasiamies tekee ratkaisuehdotuksensa 46-48 kohdassa, että näillä perusteilla pyritään todellisuudessa siihen, että yhteisöjen tuomioistuin tutkisi uudelleen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitetyt perustelut. Kuten tämän tuomion 35 kohdassa on todettu, yhteisöjen tuomioistuimen asiana ei ole harjoittaa tällaista valvontaa valitusmenettelyn yhteydessä.

39 Toisen valitusperusteen kolmas osa on siis jätettävä tutkimatta.

Kolmas valitusperuste

40 Kolmannessa valitusperusteessaan valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut yhteisön oikeutta, koska se on katsonut, että direktiivin 90/425/ETY 10 artiklan 4 kohta on riittävä oikeudellinen perusta komission päätöksille.

41 Valittajien mukaan valituksenalaisessa tuomiossa hyväksytyssä muodossaan nyt kyseessä oleva valtuutus on vastoin oikeusvaltiolle ominaista täsmällisyysperiaatetta, johon myös yhteisön oikeus perustuu, sillä asianomaiset eivät voineet olettaa, että komissio säätää näin laajoista toimituskielloista, kun otetaan huomioon yhteisön antama, tartunnan torjumista koskeva erityislainsäädäntö. Valittajien mukaan näin on sitäkin selvemmin sen takia, että tässä asiassa komissio soveltaa tätä oikeudellista perustaa ensimmäistä kertaa toimituskieltoihin jäsenvaltion sisällä, sillä aiemmin se on soveltanut sitä ainoastaan jäsenvaltioiden välisessä kaupassa.

42 On todettava, että tässä valitusperusteessaan valittajat ainostaan kertaavat väitteet, jotka he jo esittivät ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, jossa he pyrkivät osoittamaan, että kyseessä olevassa säädöksessä ei ole mitään viitettä siitä, minkälaisiin toimenpiteisiin komissio voi ryhtyä, eikä sen perusteella voida ratkaista, millä tavalla toimenpiteet on toteutettava. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämistä oikeudellisista perusteluista ei sitä vastoin ole esitetty yhtään täsmällistä väitettä.

43 Kolmas valitusperuste on siis jätettävä tutkimatta samoilla perusteilla kuin toisen valitusperusteen toinen osa.

44 Tästä seuraa, että valitus on hylättävä.

Päätökset oikeudenkäyntikuluista

Oikeudenkäyntikulut

45 Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota sovelletaan 118 artiklan mukaan valitusmenettelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Koska valittajat ovat hävinneet asian, heidät on velvoitettava korvaamaan tässä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

Päätöksen päätösosa

Näillä perusteilla

YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN

(viides jaosto)

on antanut seuraavan tuomiolauselman:

1) Valitus hylätään.

2) Schröder ja Thamann velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.