Kaikista edellä esitetyistä seikoista seuraa, että ANF:n kaltainen etuus on sosiaaliturvaetuus, joka kuuluu asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 1 kohdan j alakohdassa tarkoitettuihin perhe-etuuksiin.

Siltä osin kuin kyse on pääasiassa kyseessä olevasta etuudesta unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta käy ilmi, että yhtäältä ANF:ää maksetaan sitä hakeneille edunsaajille, kun lain nro 448/1998 65 §:ssä asetetut alaikäisten lasten lukumäärää ja tuloja koskevat edellytykset täyttyvät. Tämä etuus myönnetään näin ollen ilman hakijaa koskevaa tarveharkintaa laissa määritellyn aseman perusteella. Toisaalta ANF muodostuu mainituille edunsaajille vuosittain maksettavasta rahasummasta, joka on tarkoitettu korvaamaan perheestä aiheutuvia kustannuksia. Kyse on siis rahaetuudesta, joka annetaan julkisista varoista perheen menoihin lasten elatuksesta aiheutuvien kustannusten keventämiseksi.

Siitä, onko tietty etuus asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 1 kohdan j alakohdassa tarkoitettu perhe-etuus, on todettava, että kyseisen asetuksen 1 artiklan z alakohdan mukaan perhe-etuuksilla tarkoitetaan luontois- tai rahaetuuksia, jotka on tarkoitettu korvaamaan perheestä aiheutuvia kustannuksia, lukuun ottamatta kyseisen asetuksen liitteessä I mainittuja elatustukia sekä erityisiä synnytys- ja adoptioavustuksia. Unionin tuomioistuin on jo todennut, että ilmaisua ”korvaamaan perheestä aiheutuvia kustannuksia” on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan erityisesti avustusta, joka annetaan julkisista varoista perheen menoihin lasten elatuksesta aiheutuvien kustannusten keventämiseksi (ks. vastaavasti tuomio 19.9.2013, Hliddal ja Bornand, C-216/12 ja C-217/12 , EU:C:2013:568 , 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Kolmansien maiden kansalaisille jäsenvaltion alueella oleskelua ja työskentelyä varten myönnettävää yhdistelmälupaa koskevasta yhden hakemuksen menettelystä sekä jäsenvaltiossa laillisesti oleskelevien kolmansista maista tulleiden työntekijöiden yhtäläisistä oikeuksista 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/98/EU 12 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka nojalla kolmannen maan kansalainen, jolla on tämän direktiivin 2 artiklan c alakohdassa tarkoitettu yhdistelmälupa, ei voi saada perheille, joissa on vähintään kolme alaikäistä lasta, myönnettävän tuen kaltaista tukea, joka on otettu käyttöön julkisten varojen käytöstä vakauden ja kehityksen turvaamiseksi koskevista toimenpiteistä 23.12.1998 annetulla lailla nro 448 (legge n. 448 – Misure di finanza pubblica per la stabilizzazione e lo sviluppo).

Tältä osin direktiivin 2011/98 12 artiklan 1 kohdan e alakohdasta, kun se luetaan yhdessä direktiivin 3 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa, käy ilmi, että muun muassa kolmansien maiden kansalaisiin, joille on unionin tai kansallisen oikeuden mukaisesti myönnetty pääsy jäsenvaltioon työntekoa varten, on sovellettava näistä säännöksissä ensimmäisessä tarkoitettua yhdenvertaista kohtelua. Tilanne on tällainen sellaisen kolmannen maan kansalaisen osalta, jolla on direktiivin 2 artiklan c alakohdassa tarkoitettu yhdistelmälupa, koska kyseisen säännöksen mukaan tämä lupa oikeuttaa kolmannen maan kansalaisen oleskelemaan laillisesti tuon jäsenvaltion alueella työntekoa varten.

Direktiivin 2011/98 12 artiklan 2 kohdan b alakohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltiot voivat rajoittaa tämän direktiivin 12 artiklan 1 kohdan e alakohdan nojalla myönnettyjä oikeuksia kolmansista maista tulleiden työntekijöiden osalta, mutta ne eivät saa rajoittaa niitä työsuhteessa olevien tai vähintään kuuden kuukauden ajan työsuhteessa olleiden ja työttömiksi työnhakijoiksi rekisteröityjen kolmansista maista tulleiden työntekijöiden osalta. Lisäksi kyseisen direktiivin 12 artiklan 2 kohdan b alakohdan toisen alakohdan mukaisesti jäsenvaltiot voivat päättää, ettei 12 artiklan 1 kohdan e alakohtaa perhe-etuuksien osalta sovelleta kolmannen maan kansalaisiin, joilla on lupa työskennellä jäsenvaltion alueella enintään kuuden kuukauden ajan, kolmannen maan kansalaisiin, joille on myönnetty maahan pääsy opiskelua varten, tai kolmannen maan kansalaisiin, joilla on lupa työskennellä viisumin perusteella.

Direktiivin 2003/109 tavoin direktiivissä 2011/98 säädetään tiettyjen kolmansien maiden kansalaisten hyväksi yhdenvertaista kohtelua koskevasta oikeudesta, joka on pääsääntö, ja siinä luetellaan ne poikkeukset tästä oikeudesta, joita jäsenvaltiot voivat tehdä. Näihin poikkeuksiin voidaan näin ollen vedota vain, jos kyseisen direktiivin kansallisesta täytäntöönpanosta vastaavat toimielimet ovat selvästi ilmaisseet tarkoittaneensa nojautua tähän poikkeukseen (ks. analogisesti tuomio 24.4.2012, Kamberaj, C-571/10, EU:C:2012:233, 86 ja 87 kohta).

(ks. 27–29 ja 32 kohta sekä tuomiolauselma)