Asia T-191/06

FMC Foret, SA

vastaan

Euroopan komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Vetyperoksidi ja natriumperboraatti – Päätös, jolla todetaan EY 81 artiklan rikkominen – Rikkomisen kesto – Syyttömyysolettama – Puolustautumisoikeudet – Sakot – Lieventävät olosuhteet

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yritysten väliset sopimukset – Käsite – Tulevaa markkinakäyttäytymistä koskeva yhteisymmärrys kuuluu yritysten välisiin sopimuksiin

(EY 81 artiklan 1 kohta)

2. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yhdenmukaistettu menettelytapa – Käsite – Tietojenvaihto kilpailunvastaisen sopimuksen valmistelemiseksi – Riittävä todentaminen

(EY 81 artiklan 1 kohta)

3. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Monitahoinen kilpailusääntöjen rikkominen, joka koostuu sekä sopimuksista että yhdenmukaistetuista menettelytavoista – Yksinkertainen luonnehdinta ”sopimukseksi ja/tai yhdenmukaiseksi menettelytavaksi” – Hyväksyttävyys

(EY 81 artiklan 1 kohta)

4. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Sellaisten lausumien käyttäminen todisteina, joita muut rikkomiseen osallistuneet yritykset ovat antaneet yhteistyötiedonannon yhteydessä – Hyväksyttävyys – Edellytykset

(EY 81 artikla; komission tiedonanto 2002/C 45/03)

5. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Näyttö – Yksi ainoa todiste – Sallittavuus – Edellytykset

(EY 81 artiklan 1 kohta)

6. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Näyttö – Komission esittämät seikat – Osallistuminen kokouksiin, joilla on kilpailunvastainen tarkoitus

(EY 81 artiklan 1 kohta)

7. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Näyttö – Valaehtoisesti annetut lausumat ja kuulemistilaisuuksissa kerätyt todistajanlausunnot

(EY 81 artikla)

8. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan soveltumattomuus – Unionin oikeuden yleisten periaatteiden sovellettavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan 1 kohta)

9. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kilpailua rajoittava vaikutus – Arviointiperusteet – Kilpailunvastainen tarkoitus – Riittävä todentaminen

(EY 81 artiklan 1 kohta)

10. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Oikeus tutustua asiakirjoihin – Ulottuvuus – Asiakirjaa ei ole annettu tiedoksi – Seuraukset

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 2 kohta)

11. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Väitetiedoksiantoon annettujen vastausten luovuttaminen – Edellytykset – Rajat

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 2 kohta)

12. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Oikeus tutustua asiakirjoihin – Sitä, että komissio yksin määrittelee puolustuksen kannalta hyödylliset asiakirjat, ei voida hyväksyä – Asianomaisen yrityksen puolesta puhuvien asiakirjojen jättäminen asiaa koskevien asiakirjojen ulkopuolelle – Komission päätöksen lainvastaisuus – Edellytykset

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 2 kohta)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Enimmäismäärä – Laskeminen – Huomioon otettava liikevaihto

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toinen alakohta)

14. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät olosuhteet – Yrityksen passiivisuus tai seurailijan asema

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohta)

15. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät olosuhteet – Yrityksen passiivisuus tai seurailijan asema

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohdan ensimmäinen luetelmakohta)

16. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Lieventävät olosuhteet – Kartellissa sovitusta poikkeava toiminta – Arviointi

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohta)

1. Jotta voidaan katsoa, että kyseessä on EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus, riittää, että kyseessä olevat yritykset ovat ilmaisseet yhteisen tahtonsa käyttäytyä markkinoilla tietyllä tavalla.

Voidaan katsoa, että EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus on tehty, kun osapuolilla on periaatteellinen yhteisymmärrys kilpailun rajoittamisesta, vaikka suunnitellun rajoittamisen yksityiskohdista vielä neuvoteltaisiin.

(ks. 97 ja 98 kohta)

2. Yhdenmukaistetun menettelytavan käsitteellä tarkoitetaan sellaista yritysten välisen yhteensovittamisen muotoa, jolla korvataan tietoisesti kilpailun riskit yritysten välisellä käytännön yhteistyöllä, ilman että tehtäisiin varsinaista sopimusta.

EY 81 artiklan 1 kohta on esteenä kaikelle sellaiselle taloudellisten toimijoiden väliselle suoralle tai välilliselle yhteydenpidolle, joka voi joko vaikuttaa jonkin tosiasiallisen tai mahdollisen kilpailijan markkinakäyttäytymiseen tai paljastaa tällaiselle kilpailijalle sen, kuinka on itse päätetty käyttäytyä tai aiotaan käyttäytyä markkinoilla, kun yhteydenpidon tarkoituksena tai seurauksena on kilpailun rajoittaminen.

Se, että yritys antaa tietoja kilpailijoilleen tarkoituksenaan valmistella kilpailunvastaista sopimusta, on riittävä todiste EY 81 artiklassa tarkoitetun yhdenmukaistetun menettelytavan olemassaolosta.

(ks. 99–101 kohta)

3. EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut käsitteet ”sopimus” ja ”yhdenmukaistettu menettelytapa” kattavat luonteeltaan samankaltaisia yhteistyön muotoja, jotka eroavat toisistaan ainoastaan voimakkuutensa ja ilmenemismuotojensa osalta.

Kun kyse on monitahoisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta, jossa useat tuottajat ovat useiden vuosien ajan tavoitelleet sitä, että ne voisivat yhdessä ohjata markkinoita, komissiolta ei voida edellyttää, että se luonnehtisi täsmällisesti rikkomisen sopimukseksi tai yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi, kun EY 81 artiklassa joka tapauksessa tarkoitetaan kumpaakin näistä kilpailusääntöjen rikkomisen muodoista.

Rikkomisen kaksinkertainen luonnehdinta sopimukseksi ”ja/tai” yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi on ymmärrettävä siten, että siinä kuvataan monitahoista kokonaisuutta, johon liittyvistä tosiseikoista osa täyttää EY 81 artiklan 1 kohdassa – jossa ei määrätä erityisestä tunnusmerkistöstä tällaisia monitahoisia kilpailunrajoituksia varten – tarkoitetun sopimuksen ja osa puolestaan siinä tarkoitetun yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit.

(ks. 102–104 kohta)

4. Kartelliin osallistumisesta syytetyn yrityksen sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevissa hakemuksissa antamia lausumia on arvioitava varauksellisesti ja niitä ei yleensä voida hyväksyä ilman niitä tukevia todisteita. Kartelliin osalliseksi katsotun yrityksen lausuntoa, jonka totuudenmukaisuuden ovat riitauttaneet useat muut kartelliin osalliseksi katsotut yritykset, ei nimittäin voida pitää riittävänä näyttönä viimeksi mainittujen yritysten toteuttamasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, jos sen tukena ei ole muita todisteita.

Arvioidessaan sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen jättäneiden yritysten lausumien todistusarvoa unionin yleinen tuomioistuin ottaa nimittäin yhtäältä huomioon näiden lausumien merkityksellisyyttä tukevien yhdenmukaisten seikkojen painoarvon ja toisaalta sellaisten seikkojen puuttumisen, jotka viittaavat siihen, että yritykset ovat pyrkineet vähättelemään omaa osuuttaan ja suurentelemaan toisten yritysten osuutta.

(ks. 119–121 kohta)

5. Mikään unionin oikeusperiaate ei estä sitä, että kun komissio katsoo kilpailusääntöjen rikkomisen tapahtuneen, se perustaa kantansa yhteen ainoaan asiakirjaan, kunhan asiakirjan todistusarvo ei ole kyseenalainen ja kunhan kyseisestä asiakirjasta yksinään käy varmuudella ilmi se, että kilpailusääntöjä on rikottu.

Tätä olettamaa ei tosin säännönmukaisesti sovelleta kartelliin osallistumisesta syytetyn yrityksen antamaan lausumaan, vaan sen tueksi on esitettävä muita erillisiä lisätodisteita, jos muut asianomaiset yritykset kiistävät lausuman.

Tätä tulkintaa voidaan kuitenkin lieventää, jos yhteistyötä tekevältä yritykseltä peräisin oleva lausuma on erityisen luotettava, koska tällöin edellytetään vähemmän täsmällistä ja vähäisempää tukemista muilla todisteilla.

Siinä tapauksessa, että yhtäpitävien välillisten todisteiden kokonaisuus tukee yhteistyön yhteydessä esitetyssä lausumassa tarkoitetun yhteistyön olemassaoloa ja tiettyjä yksityiskohtia, lausuma voi nimittäin olla sellaisenaan riittävä osoittamaan riidanalaisen päätöksen muut seikat. Tällaisessa tilanteessa komissio voi perustaa kantansa ainoastaan tähän lausumaan edellyttäen, että siinä vahvistettujen seikkojen todenpitävyys ei ole kyseenalainen eivätkä tiedot ole epämääräisiä.

Vaikkei yrityksen lausumalle ole tiettyjen todistettujen tosiseikkojen osalta esitetty tukevia todisteita, sillä voi olla tiettyä todistusarvoa rikkomisen olemassaolon vahvistamisessa osana komission hyväksymien yhtäpitävien välillisten todisteiden kokonaisuutta. Kun asiakirja sisältää yksityiskohtia, jotka vastaavat muissa asiakirjoissa esitettyjä yksityiskohtia, on nimittäin katsottava, että nämä seikat voivat vahvistaa toisiaan vastavuoroisesti.

(ks. 122–126 kohta)

6. Komission on kilpailuoikeuden alalla voitava tehdä sellaisten ajanjaksojen, joista on käytettävissä suhteellisen paljon todisteita, perusteella päätelmiä muista ajanjaksoista, joista ei välttämättä ole käytettävissä yhtä paljon todisteita. On siis esitettävä erityisen pitävä selitys tuomioistuimen vakuuttamiseksi siitä, että tietyn kokousten sarjan tapahtumat ovat olleet aivan erilaisia kuin aikaisempien tai myöhempien kokousten tapahtumat, vaikka kaikissa kokouksissa on ollut samat osallistujat, niiden ulkoiset puitteet ovat olleet samanlaiset ja niillä on kiistattomasti ollut sama tarkoitus.

Kun yritys on osallistunut kokoukseen, jossa on käsitelty lainvastaista yhteistoimintaa, vaikka se ei olisi ollut siinä aktiivisessa roolissa, sen katsotaan osallistuneen kyseiseen yhteistoimintaan, ellei se osoita sanoutuneensa avoimesti irti siitä tai ilmoittaneensa muille osallistujille aikovansa osallistua kyseiseen kokoukseen muussa tarkoituksessa kuin nämä.

Kun komissio osoittaa asianomaisen yrityksen osallistuneen tällaisiin lainvastaisiin kokouksiin, tämän yrityksen on esitettävä seikkoja, joilla voidaan osoittaa, ettei sen osallistumisella mainittuihin kokouksiin ollut lainkaan kilpailunvastaista tarkoitusta.

(ks. 127, 159, 160, 204 ja 236 kohta)

7. Tuomioistuimessa valan velvoittamana tai syyttäjälle tutkimusten yhteydessä annettu todistajanlausunto voi olla erityisen todistusvoimainen, kun otetaan huomioon tutkinnan aikana valehdelleelle lausunnonantajalle mahdollisesti aiheutuvat rikosoikeudelliset negatiiviset seuraamukset, mikä tekee tällaisesta todistajanlausunnon antamisesta luotettavampaa kuin pelkästä lausunnon antamisesta. Tätä näkemystä ei kuitenkaan voida soveltaa silloin, kun on kyse yrityksen työntekijöiden komissiolle hallinnollisessa menettelyssä toimittamista kirjallisista lausumista ja komission kuulemistilaisuudessa esittämistä suullisista lausumista. Näin ollen ei voida väittää, että koska kyseiset lausumat on annettu valaehtoisesti, niiden todistusarvo on korkea, ja että komission olisi tästä syystä pitänyt osoittaa, että todistajat olivat antaneet väärän valan.

(ks. 132 ja 133 kohta)

8. Komissio ei voi kilpailuoikeuden alalla hallinnollisen menettelyn aikana määrätä henkilöitä kuultavaksi valaehtoisina todistajina.

Komissio on lisäksi velvollinen kuulemaan luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä, jotka osoittavat, että heillä on asiassa riittävä etu, ainoastaan silloin, kun nämä henkilöt ovat nimenomaisesti pyytäneet kuulemista. Komissiolla on siis kohtuullisessa määrin harkintavaltaa päättäessään siitä, onko sellaisia henkilöitä tarpeen kuulla, joiden lausumilla saattaa olla merkitystä asian selvittämisen kannalta. Puolustautumisoikeuksien turvaaminen ei nimittäin edellytä sitä, että komissio kuulisi asianosaisen nimeämiä todistajia katsoessaan, että asia on jo riittävästi tutkittu.

Vaikkei komissio ole Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin ja vaikka komission määräämät sakot eivät ole luonteeltaan rikosseuraamuksia, komission on kuitenkin noudatettava hallinnollisessa menettelyssä unionin oikeuden yleisiä periaatteita.

Se seikka, että kilpailulainsäädännössä ei säädetä komission velvollisuudesta kutsua ”puolustuksen” todistajia, joiden kuulemista todistajina on pyydetty, ei kuitenkaan ole edellä mainittujen periaatteiden vastaista. Vaikka komissio voi kuulla luonnollisia henkilöitä ja oikeushenkilöitä silloin, kun se pitää sitä tarpeellisena, sillä ei kuitenkaan ole oikeutta kutsua sellaisia todistajia, joiden lausumat tukevat näkemystä kilpailusääntöjen rikkomisesta, ilman näiden suostumusta. Koska komissiossa käytävä menettely on yksinomaan hallinnollinen, sen tehtävänä ei ole antaa asianomaiselle yritykselle mahdollisuutta kuulustella tiettyä todistajaa ja tutkia tämän lausumia tutkintavaiheessa. Riittää, että komission käyttämät lausumat on esitetty asiakirjoissa, jotka on toimitettu kantajalle, joka voi ne riitauttaa unionin tuomioistuimissa.

(ks. 135 ja 137–139 kohta)

9. Sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan vaikutuksia ei ole tarpeen tarkastella, jos sen kilpailunvastainen tarkoitus on toteennäytetty. Tietyn yrityksen voidaan pätevästi katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, kun kyseinen yritys on osallistunut näihin kokouksiin tietoisena niiden kilpailunvastaisesta aiheesta, vaikka yritys ei sittemmin olekaan toteuttanut jotain näissä kokouksissa sovittua toimea.

(ks. 252 ja 253 kohta)

10. Puolustautumisoikeuksien periaatteeseen erottamattomasti liittyvä oikeus tutustua asiakirja-aineistoon merkitsee sitä, että komission on annettava asianomaiselle yritykselle mahdollisuus tutkia kaikki tutkinta-aineistoon sisältyvät asiakirjat, joilla saattaa olla merkitystä sen puolustuksen kannalta.

Näihin kuuluvat sekä asianomaista vastaan että sen puolesta puhuvat asiakirjat muiden yritysten liikesalaisuuksia, komission sisäisiä asiakirjoja ja muita luottamuksellisia tietoja lukuun ottamatta.

Asianomaista vastaan puhuvista asiakirjoista on todettava, että se, että asiakirjaa ei ole annettu tiedoksi, merkitsee puolustautumisoikeuksien loukkaamista ainoastaan siinä tapauksessa, että asianomainen yritys osoittaa ensinnäkin, että komissio on nojautunut tähän asiakirjaan tukeakseen väitettään, jonka mukaan kilpailusääntöjä on rikottu, ja toiseksi tämä väite voidaan näyttää toteen vain kyseisen asiakirjan perusteella. Näin ollen asianomaisen yrityksen on osoitettava, että lopputulos, johon komissio on päätöksessään päätynyt, olisi ollut erilainen, mikäli asiakirja, jota ei ole annettu tiedoksi, olisi pitänyt poistaa todisteiden joukosta.

Jos kyseessä on sitä vastoin tilanne, jossa tiedoksi antamatta on jätetty asianomaisen puolesta puhuva asiakirja, kyseisen yrityksen on ainoastaan osoitettava, että sen tiedoksi antamatta jättäminen on saattanut vaikuttaa sen vahingoksi menettelyn kulkuun ja komission päätöksen sisältöön. Riittää, että yritys osoittaa, että se olisi kyennyt käyttämään kyseisiä sen puolesta puhuvia asiakirjoja puolustuksessaan, osoittamalla erityisesti, että se olisi voinut tuoda esiin seikkoja, jotka eivät olisi olleet sopusoinnussa komission väitetiedoksiantovaiheessa tekemien päätelmien kanssa, ja olisi siten kyennyt jollain tavoin vaikuttamaan arviointeihin, joita komissio on tehnyt päätöksessä.

(ks. 262–265 kohta)

11. Väitetiedoksiantoon annetut vastaukset eivät kilpailusääntöjen soveltamista koskevassa hallinnollisessa menettelyssä kuulu varsinaiseen tutkinta-aineistoon. Asiakirjoista, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon väitetiedoksiannon toimittamisen hetkellä, komission on näin ollen annettava tiedoksi nämä muiden asianomaisten yritysten esittämät vastaukset ainoastaan, jos ilmenee, että ne sisältävät asianomaisia vastaan tai niiden puolesta puhuvia uusia seikkoja.

Asianomaisen puolesta puhuvien asiakirjojen osalta komissiolla ei ole velvollisuutta antaa omasta aloitteestaan oikeutta tutustua asiakirjoihin, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon ja joita sillä ei ole aikomusta käyttää lopullisessa päätöksessä asianosaisia vastaan. Koska komissio ei säännönmukaisesti ole velvollinen omasta aloitteestaan antamaan tällaisia asiakirjoja tiedoksi, yritys ei lähtökohtaisesti voi pätevästi vedota kyseisiin vastauksiin sisältyvien sen puolesta väitetysti puhuvien todisteiden toimittamatta jättämiseen, jos se ei ole pyytänyt saada tutustua näihin vastauksiin hallinnollisen menettelyn aikana.

Jos kantajana oleva yritys pyrkii perusteluillaan osoittamaan, että komission olisi pitänyt todeta kyseisten vastausten sisältävän kantajan puolesta puhuvia todisteita ja toimittaa ne kantajalle omasta aloitteestaan, kantajan tehtävänä on tällaisten perusteiden yhteydessä esittää alustavaa näyttöä siitä, että kyseiset vastaukset olisivat hyödyllisiä sen puolustuksen kannalta. Sen on erityisesti esitettävä kyseessä olevat mahdolliset sen puolesta puhuvat seikat tai näyttöä, joka vahvistaa niiden olemassaolon ja näin ollen sen, että asiakirjat ovat asian käsittelyn kannalta hyödyllisiä.

Vaikka komissio on velvollinen antamaan asianomaisille yrityksille tiedoksi ne väitetiedoksiantoon annetun vastauksen otteet, jotka sisältävät merkityksellisiä tietoja kyseisestä yrityksiä vastaan puhuvasta näytöstä, se ei kuitenkaan ole velvollinen antamaan tiedoksi muita kyseisen vastauksen otteita, joilla ei ole yhteyttä esille otettuun näyttöön.

(ks. 266, 267, 290, 292, 296 ja 297 kohta)

12. Puolustautumisoikeuksien noudattamiseksi komission kilpailualan hallinnollisessa menettelyssä kokoamaan asiakirja-aineistoon on sisällytettävä kaikki tutkinnan aikana saadut merkitykselliset asiakirjat. Vaikka se toki saa jättää hallinnollisen menettelyn ulkopuolelle seikkoja, joilla ei ole mitään yhteyttä väitetiedoksiantoon sisältyviin tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskeviin väitteisiin ja joilla ei näin ollen ole mitään merkitystä tutkimuksen kannalta, asianomaisen yrityksen puolustuksen kannalta hyödyllisten asiakirjojen määrittely ei ole yksinomaan komission asia.

Komissio laiminlyö nämä vaatimukset, jos se jättää asiakirja-aineistosta pois asiakirjan, joka sisältää kirjallisen jäljennöksen yrityksen antamasta kilpailunvastaista toimintaa koskevasta suullisesta lausumasta, vaikka saman yrityksen kyseisestä kokouksesta esittämä kirjallinen lausuma on hyväksytty tutkimuksen kannalta merkitykselliseksi näytöksi.

Tällainen sääntöjenvastaisuus voi tehdä komission päätöksestä lainvastaisen ainoastaan, jos se on saattanut vaikuttaa menettelyn kulkuun ja päätöksen sisältöön asianomaisen yrityksen vahingoksi, ja kyseisen yrityksen on osoitettava, että se olisi voinut käyttää puolustuksessaan sen puolesta puhuvaa asiakirjaa, jota ei ole annettu tiedoksi, ja erityisesti, että se olisi voinut tuoda esiin seikkoja, jotka eivät olisi olleet sopusoinnussa komission väitetiedoksiannon laatimisvaiheessa tekemien arviointien kanssa, ja olisi siten kyennyt jollain tavoin vaikuttamaan komission päätöksessä tehtyihin arviointeihin.

(ks. 306–308 kohta)

13. Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettu enimmäismäärä, joka vastaa 10:tä prosenttia liikevaihdosta, on laskettava kaikkien niiden yhtiöiden yhteenlasketun liikevaihdon perusteella, jotka muodostavat sen taloudellisen kokonaisuuden, joka on vastuussa rikkomisesta, josta on määrätty seuraamus. Jos sen sijaan tämä yhtenäinen taloudellinen kokonaisuus on tämän jälkeen hajonnut, kukin niistä yrityksistä, joille päätös on osoitettu, on oikeutettu siihen, että ylärajaa sovelletaan kuhunkin erikseen.

(ks. 324 kohta)

14. Kun yritys väittää, että komission olisi pitänyt lukea sen hyväksi lieventävä olosuhde eli sen passiivisuus kilpailusääntöjen rikkomisessa, se, ettei kyseinen yritys ole nimenomaisesti vedonnut passiivisuuteensa hallinnollisen menettelyn aikana, ei vaikuta kyseisen väitteen tutkittavaksi ottamiseen.

Yritykset, joille väitetiedoksianto on osoitettu, eivät nimittäin yhtäältä ole velvollisia vaatimaan lieventävien seikkojen soveltamista. Kun useat yritykset ovat syyllistyneet rikkomiseen, komissio on toisaalta velvollinen tutkimaan kunkin yrityksen rikkomiseen osallistumisen suhteellisen vakavuuden määrittääkseen, voidaanko niihin soveltaa raskauttavia tai lieventäviä seikkoja etenkin, kun kyseessä on asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien suuntaviivojen 3 kohdassa esitetyssä ei-tyhjentävässä luettelossa nimenomaisesti mainittu lieventävä seikka.

(ks. 329 ja 330 kohta)

15. Yrityksen passiivisuus tai seurailijan asema kilpailusääntöjen rikkomisen toteuttamisessa on asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien suuntaviivojen 3 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaisesti lieventävä olosuhde, mikäli se näytetään toteen, ja tämä passiivisuus tarkoittaa sitä, että kyseinen yritys on omaksunut matalan profiilin eli se ei ole osallistunut aktiivisesti kilpailunvastaisen sopimuksen tai sopimusten laatimiseen.

Sellaisina seikkoina, jotka saattavat ilmentää yrityksen passiivisuutta kartellissa, voidaan ottaa huomioon muun muassa se, että yritys on osallistunut huomattavasti satunnaisemmin kokouksiin kuin kartellin varsinaiset jäsenet, samoin kuin se, että se on tullut myöhemmin kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olleille markkinoille, riippumatta siitä, miten pitkään se on rikkomiseen osallistunut, ja huomioon voidaan ottaa myös kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneiden kolmansien yritysten edustajien antamat tämänsuuntaiset nimenomaiset lausumat. Kaikki tämän asian kannalta merkitykselliset olosuhteet on joka tapauksessa otettava huomion.

Komissiolla on harkintavaltaa lieventävien olosuhteiden soveltamisen osalta.

Silloin, kun komissio on osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että tietty yritys on ollut edustettuna useimmissa komission päätöksessä tarkoitetuissa salaisissa kokouksissa tai että sille tiedotettiin niistä, se, ettei kyseinen yritys ollut fyysisesti läsnä joissakin kokouksissa vaan sille ilmoitettiin niistä puhelimitse, on linjassa kokousten kulun salaisen luonteen kanssa, eikä se mitenkään osoita, että yritys olisi toiminut rikkomisessa passiivisesti tai seurailijan asemassa.

(ks. 331–333 ja 337 kohta)

16. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien suuntaviivojen 3 kohdan toisen alakohdan mukaan kilpailusääntöjen vastaisten sopimusten tai toimintatapojen tosiasiallista soveltamatta jättämistä voidaan pitää lieventävänä seikkana, jos asianomainen yritys osoittaa, että sinä aikana, jona se osallistui kilpailusääntöjen rikkomista koskeviin sopimuksiin, se tosiasiassa pidättyi niiden soveltamisesta kilpailemalla markkinoilla tai ainakin selvästi ja huomattavasti rikkoi velvoitteita, joilla kyseinen kartelli pantiin täytäntöön, siinä määrin, että se häiritsi kartellin toimintaa.

Pelkästään se, että yritys, jonka osallistuminen yhteistoimintaan kilpailijoidensa kanssa on osoitettu, ei ole käyttäytynyt markkinoilla kilpailijoidensa kanssa sopimallaan tavalla vaan on noudattanut tietyssä määrin itsenäistä markkinapolitiikkaa, ei sen sijaan välttämättä ole seikka, joka olisi otettava huomioon lieventävänä asianhaarana. Ei voida sulkea pois sitä, että kyseinen yritys on yksinkertaisesti yrittänyt käyttää kartellia hyödykseen.

(ks. 345 ja 346 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (laajennettu kuudes jaosto)

16 päivänä kesäkuuta 2011 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Vetyperoksidi ja natriumperboraatti – Päätös, jolla todetaan EY 81 artiklan rikkominen – Rikkomisen kesto – Syyttömyysolettama – Puolustautumisoikeudet – Sakot – Lieventävät asianhaarat

Asiassa T‑191/06,

FMC Foret, SA, kotipaikka Barcelona (Espanja), edustajinaan asianajajat M. Seimetz ja C. Stanbrook, QC,

kantajana,

vastaan

Euroopan komissio, asiamiehinään aluksi F. Arbault, sittemmin V. Di Bucci ja V. Bottka, avustajanaan barrister M. Gray,

vastaajana,

jossa vaaditaan ensisijaisesti [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/F/38.620 – Vetyperoksidi ja perboraatti) 3.5.2006 tehdyn komission päätöksen K(2006) 1766 lopullinen osittaista kumoamista ja toissijaisesti kantajalle määrätyn sakon määrän alentamista,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kuudes jaosto),

toimien kokoonpanossa: tuomari V. Vadapalas (esittelevä tuomari), joka hoitaa jaoston puheenjohtajan tehtäviä, sekä tuomarit A. Dittrich ja L. Truchot,

kirjaaja: hallintovirkamies K. Andová,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 4.3.2010 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Tosiseikat

1 Kantajana oleva FMC Foret SA on Espanjan oikeuden mukaan perustettu yhtiö, joka piti tosiseikkojen tapahtuma-aikaan kaupan muun muassa vetyperoksidia ja natriumperboraattia.

2 Se on FMC Chemicals Netherlands BV:n täysin omistama tytäryhtiö ja kuuluu amerikkalaisen FMC Corp -yrityksen määräysvallassa olevaan konserniin.

3 Degussa AG ilmoitti Euroopan yhteisöjen komissiolle marraskuussa 2002, että vetyperoksidin ja natriumperboraatin markkinoilla toimi kartelli, ja vaati sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (EYVL 2002, C 45, s. 3; jäljempänä yhteistyöstä annettu tiedonanto) soveltamista.

4 Degussa toimitti aineelliset todisteet komissiolle, joka teki 25. ja 26.3.2003 tarkastukset kolmen yrityksen toimitiloissa.

5 Tarkastusten seurauksena useat yritykset, erityisesti EKA Chemicals AB, Atofina SA (josta on tullut Arkema SA) ja Solvay SA, vaativat yhteistyöstä annetun tiedonannon soveltamista ja toimittivat komissiolle todisteita kyseisestä kartellista.

6 Komissio lähetti 26.1.2005 väitetiedoksiannon kantajalle ja muille yrityksille, joita asia koskee.

7 Asianomaisten yritysten 28. ja 29.6.2005 pidetyn kuulemisen jälkeen komissio teki 3.5.2006 päätöksen K(2006) 1766 lopullinen (jäljempänä riidanalainen päätös) [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä seuraavia yrityksiä vastaan: Akzo Nobel NV, Akzo Nobel Chemicals Holding AB, EKA Chemicals, Degussa, Edison, FMC, kantaja, Kemira Oyj, L’Air liquide SA, Chemoxal SA, SNIA SpA, Caffaro Srl, Solvay, Solvay Solexis SpA, Total SA, Elf Aquitaine SA ja Arkema (asia COMP/F/38.620 – Vetyperoksidi ja perboraatti); päätöksen tiivistelmä julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 13.12.2006 (EUVL L 353, s. 54). Päätös annettiin kantajalle tiedoksi 8.5.2006 päivätyllä kirjeellä.

Riidanalainen päätös

8 Komissio ilmoitti riidanalaisessa päätöksessä, että päätöksen adressaatit olivat osallistuneet jatkettuun ja yhtenäiseen EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomiseen vetyperoksidin ja sen jatkojalostustuotteen natriumperboraatin osalta (riidanalaisen päätöksen toinen perustelukappale).

9 Kilpailusääntöjen rikkominen, joka todettiin ajanjaksolta 31.1.1994–31.12.2000, koski lähinnä liiketoiminnan kannalta merkityksellisten tietojen sekä luottamuksellisten markkina- ja yritystietojen vaihtamista kilpailijoiden kesken, tuotannon sekä potentiaalisen ja tosiasiallisen tuotantokapasiteetin rajoittamista ja valvontaa, markkinaosuuksien ja asiakkaiden jakamista sekä tavoitehintojen asettamista ja noudattamisen seurantaa.

10 Kantajan todettiin olevan FMC:n kanssa ”yhdessä ja yhteisvastuullisesti” vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta (riidanalaisen päätöksen 389–395 perustelukappale).

11 Komissio käytti sakon määrän laskennassa menetelmää, joka on esitetty asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [HT] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavissa suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat).

12 Komissio määritti sakkojen perusmäärät rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella (riidanalaisen päätöksen 452 perustelukappale) ja katsoi rikkomisen erittäin vakavaksi (riidanalaisen päätöksen 457 perustelukappale).

13 Eriytettyä kohtelua sovellettaessa kantaja sijoittui kolmanteen eli toiseksi viimeiseen ryhmään, joka vastasi 20 miljoonan euron suuruista sakon laskentapohjaa (riidanalaisen päätöksen 460–462 perustelukappale).

14 Koska kantaja oli komission mukaan osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen 29.5.1997–13.12.1999 eli kahden vuoden ja seitsemän kuukauden ajan, sille määrättävän sakon laskentapohjaa korotettiin 25 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 467 perustelukappale).

15 Kantajan osalta ei hyväksytty mitään raskauttavia tai lieventäviä seikkoja.

16 Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan g alakohdassa todetaan, että kantaja on rikkonut EY 81 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa osallistuessaan kilpailusääntöjen rikkomiseen 29.5.1997–13.12.1999.

17 Riidanalaisen päätöksen 2 artiklan d alakohdassa komissio määräsi kantajalle ja FMC:lle ”yhdessä ja yhteisvastuullisesti” 25 miljoonan euron sakon.

Menettely ja asianosaisten vaatimukset

18 Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 18.7.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä.

19 Koska unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari määrättiin kuudenteen jaostoon, ja asia siirrettiin osapuolten kuulemisen jälkeen laajennetun kuudennen jaoston käsiteltäväksi.

20 Unionin yleinen tuomioistuin esitti 6.1.2010 prosessinjohtotoimina asianosaisille kirjallisia kysymyksiä, joihin nämä vastasivat 29.1.2010 päivätyillä vastineillaan.

21 Unionin yleinen tuomioistuin päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn. Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 4.3.2010 pidetyssä istunnossa.

22 Koska kaksi jaoston jäsentä ei voinut osallistua päätösharkintaan, unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 32 artiklan mukaisesti päätösharkintaa jatkoivat ne kolme tuomaria, jotka ovat allekirjoittaneet tämän tuomion.

23 Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin komissio määrää siinä kantajalle sakon

– toissijaisesti alentaa sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

24 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

25 Kantaja täsmensi vastineessaan ja istunnossa, että kannekirjelmän ensimmäistä vaatimusta oli tulkittava siten, että sillä vaaditaan kumoamaan riidanalainen päätös kantajaa koskevilta osilta eli siltä osin kuin siinä todetaan kantajan osallisuus kyseiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen.

Oikeudellinen arviointi

26 Kantaja esittää riidanalaisen päätöksen kumoamista tai toissijaisesti sakon määrän alentamista koskevan vaatimuksensa tueksi kolme kanneperustetta, joista ensimmäinen koskee sen rikkomiseen osallisuudesta esitettyjen todisteiden virheellistä arviointia, toinen puolustautumisoikeuksien loukkaamista asiakirja-aineistoon tutustumisen osalta ja kolmas sakon määrän liiallisuutta.

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee kantajan rikkomiseen osallisuudesta esitettyjen todisteiden väitettyä virheellistä arviointia

Asianosaisten lausumat

27 Kantaja väittää, ettei komissio ole esittänyt riittävän täsmällisiä ja yhtäpitäviä todisteita osoittaakseen sen osallisuuden kartelliin.

28 Komissio on yhtäältä tukeutunut pääasiallisesti epätarkkoihin ja vahvistamattomiin tietoihin, joita on esitetty kiireellä laadituissa sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevissa hakemuksissa, joita ei ole perusteltu ja joilla on näin ollen vain vähäinen todistusarvo. Toisaalta komissio taas ei ole ottanut huomioon kantajan esittämää vastanäyttöä, kuten sen kilpailusääntöjen rikkomiseen väitetysti osallistuneiden työntekijöiden todistajanlausuntoja.

29 Komissio ei ole kumonnut kantajan väitetiedoksiantoon antamassa vastauksessa ja istunnossa esittämiä todisteita eli työntekijöiden todistajanlausuntoja. Se ei myöskään ole ottanut huomioon kantajan esittämiä tietoja kilpailutoiminnastaan markkinoilla.

30 Kuulemisesta vastaava neuvonantaja oli istunnossa todennut, että kantajaa vastaan esitetyt todisteet olivat puutteellisia. Se oli ehdottanut osapuolten välistä tapaamista ja kantajan esittämän uuden vastanäytön kontradiktorista tutkintaa. Komissio ei ollut noudattanut näitä ehdotuksia.

31 Komissio moitti väitetiedoksiannossa kantajaa siitä, että se osallistui rikkomiseen tammikuun 1994 ja kesäkuun 2001 välisenä aikana, mutta lyhensi myöhemmin huomattavasti ajanjaksoa, jona se katsoi kantajan osallistuneen rikkomiseen. Se vahvisti riidanalaisessa päätöksessä rikkomisen alkaneen 29.5.1997, jolloin kantaja järjesti Sevillassa Euroopan kemianteollisuuden neuvoston (CEFIC) kokouksen, ja päättyneen 13.12.1999, jolloin pidettiin Freiburgin kokous, jossa kantajan työntekijä oli läsnä.

32 Näyttääkseen toteen kilpailunvastaiset teot komissio käytti perusteena vahvistamattomia tietoja, jotka olivat peräisin yhdestä lähteestä eli joko Degussalta, Solvaylta tai Atofinalta, ja jätti näin huomiotta oikeuskäytännön, jonka mukaan yhden yrityksen esittämä lausunto ei ole riittävä todiste rikkomisesta (asia T-337/94, Enso-Gutzeit v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-1571, 91 kohta).

33 Komissio totesi kantajan mukaan Degussan esittämistä tiedoista virheellisesti, että niitä tukivat muilta kartelliin osallisilta yrityksiltä saadut todisteet. Riidanalaisen päätöksen 86 perustelukappaleesta seuraa, että komissio katsoi tosiasiassa, että koska tietyt yritykset olivat myöntäneet Degussan niistä esittämät väitteet tosiksi, sen kantajasta esittämille väitteille ei ollut tarpeen saada vahvistusta. Komissio ei siis pyrkinyt vahvistamaan Degussan kantajasta esittämiä tietoja.

34 Yhdeltä yritykseltä peräisin olevista muista tiedoista komissio totesi kantajan mukaan, että ne oli saatu lainvastaisen yhteydenpidon suorilta todistajilta, että ne oli toimitettu sille ”tarkan harkinnan jälkeen” ja että ne olivat uskottavia johdonmukaisen näytön kokonaisuuden näkökulmasta (riidanalaisen päätöksen 86 perustelukappale).

35 Kaikki nämä tiedot eivät kuitenkaan pitäneet paikkansa. Solvayn esittämät tiedot olivat kantajan mukaan epätarkkoja ja niistä ilmeni esimerkiksi, että eräs nimetön lähde Solvayssa vahvisti, että nimetön Solvayn työntekijä oli ottanut yhteyttä kantajan työntekijöihin neljään otteeseen, tarkentamatta kuitenkaan ajankohtia sen enempää. Sama pätee Solvayn väitteeseen siitä, että kantaja olisi antanut Atofinalle korvauksia sen tuotantolaitoksen sulkemisesta. Komissio ei myöskään ollut verrannut näitä tietoja kantajan työntekijöiden esittämien vastakkaisten lausuntojen tietoihin.

36 Komissio ei ollut ottanut huomioon Atofinan eräältä työntekijältä saatujen tietojen eli kartellitapaamisissa tehtyjen muistiinpanojen osalta sitä, että samoilla muistiinpanoilla oli pyritty näyttämään toteen useita eri tapaamisia. Nämä muistiinpanot sisältävät lisäksi useita kysymysmerkkejä kantajaa koskevien tietojen osalta.

37 Komissio oli siis virheellisesti hyväksynyt yhden yrityksen kantajaa vastaan esittämät todisteet, joita kantajan työntekijöiden lausunnot eivät vahvistaneet vaan jotka ne pikemminkin kyseenalaistivat.

38 Kantaja moittii lisäksi komission toteamuksia tietyistä tapaamisista.

– Kantajan saamat puhelinsoitot

39 Kantaja väittää, että komissio on virheellisesti tukeutunut Solvayn ja Atofinan esittämiin tietoihin todetessaan, että kantajalle kerrottiin puhelimitse joidenkin kartellitapaamisten tuloksista.

40 Solvayn antamat tiedot liittyivät neljään ”korkean tason” tapaamiseen Degussan, Solvayn ja Kemiran välillä (riidanalaisen päätöksen 171–174, 211, 215–217 ja 239–242 perustelukappale). Komissio käytti näiden kokousten osalta perusteena Solvayn lausumaa, jonka mukaan ”näiden tapaamisten tuloksista ilmoitettiin muille markkinatoimijoille” ja ”Solvay ilmoitti näiden keskustelujen varsinaisista tuloksista esimerkiksi Foretille (Espanjaan) ja Ausimontille (Italiaan)”. Komission mukaan Atofina vahvisti tämän lausuman (riidanalaisen päätöksen 172 perustelukappale).

41 Solvayn mainitun lausuman perusteella ei kantajan mukaan voitu todeta, että Solvay olisi vahvistanut ilmoittaneensa kokouksista kantajalle ”tyhjentävästi – – yleensä puhelimitse” (riidanalaisen päätöksen 172 perustelukappale). Solvay ei kertonut, ”kuka oli soittanut kenelle”, eikä maininnut, mistä oli puhuttu. Se ei täsmentänyt, mihin tapaamisiin se viittasi, lukuun ottamatta elokuussa 1997 pidettyä kokousta. Komissio itse toimitti tämän tiedon. Atofina ei voinut vahvistaa Solvayn lausumaa, sillä se ei ollut läsnä tapaamisissa. Atofina viittaa tosiasiassa Solvayn puhelinsoittoihin, jotka koskivat eri tapaamisia eli vuoden 1995 lopulla ja vuoden 1997 alussa pidettyjä ”B-ryhmän” tapaamisia. Solvayn ja Atofinan esittämät tiedot eivät siis tue toisiaan.

42 Solvay on lisäksi itse kiistänyt osallistuneensa yhteen kyseessä olevista neljästä tapaamisesta eli Frankfurt am Mainissa huhtikuussa 1998 pidettyyn tapaamiseen (riidanalaisen päätöksen 217 perustelukappale). Solvay ei maininnut olleensa yhteydessä kantajaan Brysselissä syyskuussa 1998 pidetystä kokouksesta.

43 Komissio yritti kantajan mukaan turhaan saada Solvaylta täsmällisempiä tietoja istunnossa. Koska puhelinsoittoja koskevaa Solvayn lausumaa ei täsmennetty tämän enempää, sillä ei ole todistusarvoa. Kantajan työntekijöiden todistajanlausunnot kyseenalaistavat joka tapauksessa kyseisen lausuman, sillä työntekijät kieltävät saaneensa Solvaylta puhelinsoittoja.

44 Atofinan esittämien tietojen osalta komissio tukeutui kantajan mukaan virheellisesti Atofinan työntekijän väitteeseen siitä, että kantaja oli neljästi osallistunut kokouksiin puhelimitse (riidanalaisen päätöksen 180–192 ja 247–253 perustelukappale). Tätä väitettä ei ole vahvistanut yksikään muu kyseisiin kokouksiin osallistunut yritys.

45 Muut asiakirja-aineiston tiedot kyseenalaistavat kantajan mukaan kyseisen Atofinan työntekijän esittämien tietojen uskottavuuden. Komissio käytti väitetiedoksiannon perusteena erityisesti tämän työntekijän toteamusta siitä, että kantajan edustaja oli osallistunut Pariisissa 12.2.1996 pidettyyn kokoukseen (väitetiedoksiannon 137 ja 138 kohta). Kantaja väittää osoittaneensa toteamuksen olevan virheellinen, sillä kyseiseen kokoukseen väitetysti osallistuneen henkilön passista kävi ilmi, että hän oli kyseisellä viikolla Yhdysvalloissa. Komissio ei mainitse lainkaan tätä virhettä riidanalaisessa päätöksessä. Atofinan todistaja esitti lisäksi useaan otteeseen saman sivun muistiinpanoistaan todisteena eri kokouksista. Mainitut muistiinpanot sisälsivät useita kysymysmerkkejä erityisesti kantajaa koskevien tietojen ja sen kokouksiin osallistumisen osalta. Komissio ei ole ottanut huomioon näitä seikkoja arvioidessaan Atofinan esittämien todisteiden uskottavuutta.

46 Niiden tietojen perusteella, joita Atofinan aluksi esitti kyseessä olevista kokouksista ensimmäisestä eli Pariisissa syyskuussa 1997 pidetystä kokouksesta, ei kantajan mukaan pystytty tunnistamaan kantajan työntekijää, johon oli väitetysti otettu yhteyttä puhelimitse. Kantajan työntekijä, joka nimettiin Atofinan myöhemmin laatimassa taulukossa, kielsi valaehtoisessa todistajanlausunnossaan saaneensa tällaista puhelinsoittoa. Komissio ei ottanut huomioon tätä seikkaa.

47 Komissio katsoi kantajan mukaan, että oli uskottavaa, että kantajaan oli otettu yhteyttä, koska siihen oli aiemmin oltu yhteydessä ja se oli myöhemmin osallistunut kahteen kokoukseen puhelimitse (riidanalaisen päätöksen 186 perustelukappale). Riidanalaisessa päätöksessä mainitaan kuitenkin tästä väitetyistä aiemmasta yhteydenpidosta ainoastaan yksi, kuukautta aiemmin saatu puhelinsoitto (riidanalaisen päätöksen 172 perustelukappale), joka oli mainittu Solvayn vahvistamattomissa tiedoissa. Väite kantajan osallistumisesta puhelimitse kahteen myöhemmin pidettyyn kokoukseen perustuu samoihin vahvistamattomiin Atofinan antamiin tietoihin.

48 Kyseessä olevista kokouksista toisen eli Frankfurt am Mainissa 17.11.1997 pidetyn kokouksen osalta (riidanalaisen päätöksen 188–192) Atofinan työntekijä nimesi kantajan mukaan ristiriitaisesti ensiksi kantajan yhden työntekijän ja tämän jälkeen sen kaksi työntekijää, joihin oli otettu yhteyttä. Komissio ei maininnut tätä ristiriitaa ja ilmoitti itsekin virheellisesti nimetyn henkilön nimen (riidanalaisen päätöksen alaviite 204). Kyseistä tietoa ei ole vahvistettu, ja kantajan nimetyt työntekijät ovat kiistäneet sen.

49 Toisin kuin komissio on ilmoittanut, asiakirjatodisteet eivät kantajan mielestä vahvista Atofinan esittämiä tietoja. Kyseiset todisteet on toimittanut sama Atofinan työntekijä, joka ei voi vahvistaa omia väitteitään. Kyseessä on lisäksi mainitun kokouksen aikana laadittu taulukko, jossa esitetään asiakas- ja tuottajakohtaiset hinnat (riidanalaisen päätöksen 192 perustelukappale) ja joka sisältää kantajan osalta neljä kysymysmerkkiä. Näitä tietoja ei ollut välttämättä toimittanut juuri kantaja, vaan ne on voitu saada muista lähteistä, kuten kantajan asiakkailta.

50 Myöskään Degussa ei vahvistanut väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa kantajan työntekijän väitetysti saamaa puhelinsoittoa. Degussa esitti tosiasiassa pelkän yhteenvedon väitetiedoksiannon sisällöstä ja mainitsi siinä Atofinan väittäneen, että tietyt muut yritykset, kuten kantaja, olivat saaneet tiedon tästä kokouksesta, ja vahvisti osallistuneensa itse kyseiseen kokoukseen. Degussan lausuma oli ainoastaan todiste sitä itseään vastaan, eikä se ei liittynyt mitenkään kantajaan.

51 Kantajan mukaan Atofinaa lukuun ottamatta mikään muu kartelliin osallinen yritys ei väittänyt kantajan osallistuneen kyseessä olevista kokouksista kolmanteen eli Pariisissa 21.11.1997 pidettyyn kokoukseen (riidanalaisen päätöksen 193–197 perustelukappale). Komissio tukeutui virheellisesti Atofinan väitteeseen, jota ei ollut vahvistettu ja joka on ristiriidassa kyseisen kantajan työntekijän todistajanlausunnon kanssa.

52 Komissio tukeutui lisäksi kantajan mukaan virheellisesti siihen, että kantajan soveltamat hinnat kävivät ilmi kyseisestä kokouksesta laadituista muistiinpanoista (riidanalaisen päätöksen 197 perustelukappale). Taulukkoon oli lähinnä merkitty pelkkiä asteriskeja. Jotkin ilmoitetuista hinnoista olivat Atofinan työntekijän arvioimia tavoitehintoja, jotka eivät olleet peräisin kantajan antamista tiedoista. Kyseinen taulukko sisälsi lisäksi tietoja muista tuottajista, joiden komissio ei ollut katsonut osallistuneen kyseiseen kokoukseen. Komissio myönsi itsekin, että tuottajaa koskeviin taulukon kohtiin oli voitu lisätä tavoitehinnat tämän tietämättä. Kyseinen taulukko ei siis vahvista Atofinan esittämiä tietoja.

53 Atofinan työntekijän muistiinpanoista, jotka se oli laatinut kyseessä olevista kokouksista neljännessä, Düsseldorfissa 12.10.1998 pidetyssä kokouksessa, ei käy ilmi läsnäolijoita, mutta kyseinen työntekijä selvensi niistä myöhemmin seuraavaa: ”FMC poissa”. Ainoastaan Atofinan esittämää sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevaa hakemusta varten laaditussa taulukossa ilmoitettiin, että kantaja oli ”poissa, mutta siihen otettiin yhteyttä puhelimitse ja Solvay edusti sitä”. Yksikään muu osallistuja, Solvay mukaan luettuna, ei vahvistanut kantajan osallistuneen tähän kokoukseen. Kun Degussalta tiedusteltiin asiaa, se puolestaan totesi, että ”[sen] tietojen mukaan – – kokoukseen ei osallistunut neljättä yritystä”. Komissio on tältä osin tyytynyt virheellisesti toteamaan ainoastaan, että ”muut kolme yritystä vahvistivat, että kokous pidettiin” (riidanalaisen päätöksen 253 perustelukappale), ottamatta huomioon, että yksikään näistä yrityksistä ei ollut vahvistanut Atofinan kantajasta esittämiä tietoja. Kun komissio lisäksi ilmoitti, että Atofinan lausumat olivat ”sen hallussa olevien todisteiden kannalta uskottavia” (riidanalaisen päätöksen 253 perustelukappale), se viittasi tässä yhteydessä ainoastaan muihin Atofinan vahvistamattomiin väitteisiin. Se on siis tehnyt kehäpäätelmän.

54 Atofinan työntekijän väitettä siitä, että se oli puhelimitse yhteydessä kantajan työntekijöihin, ei kantajan mukaan ole myöskään vahvistettu. Kantajan työntekijät vahvistavat todistajanlausunnoissaan sen sijaan, etteivät he olleet saaneet puhelinsoittoja, ja näitä lausuntoja tukevat se, etteivät muut kartelliin osalliset yritykset ole maininneet mitään puhelinsoitoista, sekä Atofinan esittämiin muistiinpanoihin sisältyvät kysymysmerkit. Muistiinpanoihin sisältyvät tiedot kantajan soveltamista hinnoista voivat olla peräisin muista lähteistä. Kaikki nämä seikat puhuvat siis sen puolesta, ettei kantaja osallistunut kyseisiin kokouksiin.

– CEFIC:n kokousten yhteydessä tapahtunut yhteydenpito

55 Kantaja väittää, että komissio on virheellisesti todennut sen osallistuneen kuuteen kartellitapaamiseen, jotka järjestettiin CEFIC:n kokousten yhteydessä toukokuun 1997 ja marraskuun 1999 välisenä aikana. Se ilmoittaa työntekijöidensä osallistuneen kyseessä oleviin CEFIC:n kokouksiin. Kaikki nämä työntekijät ovat kuitenkin ilmoittaneet, etteivät he osallistuneet kartellin toimintaan kokousten yhteydessä. Komissio on kuitenkin hylännyt kantajan työntekijöiden lausunnot ilman perusteluja.

56 Pelkkä läsnäolo kartellitapaamisessa ei kantajan mukaan ole osoitus kartelliin osallistumisesta. Yritys voi nimittäin osoittaa, ettei se ole osallistunut kartellitoimintaan, näyttämällä toteen, että se on ilmoittanut kilpailijoilleen osallistuvansa tapaamiseen muussa tarkoituksessa kuin kilpailijansa.

57 Kantajan työntekijä, joka osallistui Sevillassa toukokuussa 1997 pidettyihin kokouksiin, ilmoitti komissiolle todenneensa nimenomaisesti, että yhtäältä sen yritys oli ”laajentamassa toimintaansa Saksaan” ”eikä ollut kiinnostunut” mistään hintarajoituksista ja että toisaalta se oli kieltäytynyt neuvottelemasta rajoituksista. Tätä lausuntoa tukee se, että Degussan edustaja poistui mainitun toteamuksen vuoksi yhdestä kokouksesta ovet paukkuen (riidanalaisen päätöksen 162 perustelukappale). Kantajan edustajaa ei tästä syystä kutsuttu seuraavana päivänä ravintolaillalliselle (riidanalaisen päätöksen 163 perustelukappale).

58 Mainitun kantajan työntekijän lausunnon mukaan Évian-les-Bainsissa toukokuussa 1998 pidetty CEFIC:n kokous päättyi samalla tavoin. Pienet tuottajat, joihin kantaja kuului, kieltäytyivät osallistumasta kilpailunvastaisiin sopimuksiin, sillä ne halusivat harjoittaa edelleen kilpailua.

59 Kantajan työntekijät eivät osallistuneet myöskään kartellineuvotteluihin, joita käytiin CEFIC:n neljän muun kokouksen yhteydessä (riidanalaisen päätöksen 198–207, 254–258, 264, 265 ja 273–275 perustelukappale). Näitä neuvotteluja käytiin ravintoloissa, baareissa ja hotellien käytävillä. On vaikea kuvitella, että monenvälisiä kartellineuvotteluja käytiin näinkin julkisilla paikoilla. Keskusteluja on siis täytynyt käydä kahdenvälisesti tai sen jälkeen, kun kantajan työntekijät poistuivat ravintolasta.

60 Komissio ei kantajan mukaan maininnut lainkaan sitä, että kantaja kiistää osallistuneensa näihin keskusteluihin. Se totesi, ettei kantaja ole osoittanut, että sen työntekijät olisivat sanoutuneet irti kilpailunvastaisista keskusteluista (riidanalaisen päätöksen 207 perustelukappale), mutta myönsi yhden kokouksen osalta, ”ettei ole mahdotonta, että – – useita keskusteluja käytiin pikemminkin kahdenvälisesti” (riidanalaisen päätöksen 167 perustelukappale). Koska keskustelut olivat kahdenvälisiä, kantajan mukaan sen työntekijät eivät olleet tietoisia niistä eivätkä voineet sanoutua niistä irti.

61 Riidanalaisen päätöksen 199 perustelukappaleessa todetaan Brysselissä 26.11.1997 pidetyn CEFIC:n kokouksen yhteydessä olleesta illallistapaamisesta, että ”Degussa, EKA, Solvay ja Atofina ilmoittivat, että [kantaja ja Kemira] olivat todellakin paikalla, että ne olivat täysin tietoisia jäljempänä kuvattujen keskustelujen lainvastaisesta luonteesta ja että ne osallistuivat keskusteluihin”. EKA Chemicals ei kuitenkaan mainitse lainkaan kantajaa. Solvay laati osallistujista luettelon, jossa ei mainittu kantajan työntekijöitä, mutta lisäsi, että edustettuina olivat ”todennäköisesti kaikki muut [CEFIC:n kokouksen] osallistujat”.

62 Atofinan ja Degussan esittämissä tiedoissa mainitaan kantajan mukaan ainoastaan illallisella läsnä olleet henkilöt, myös kantajan edustajat, mutta niissä ei esitetä väitteitä näiden osallistumisesta kilpailunvastaisiin keskusteluihin.

63 Komissio jätti kantajan mukaan mainitsematta CEFIC:n marraskuussa 1999 pidetyn kokouksen yhteydessä olleesta tapaamisesta (riidanalaisen päätöksen 273–275 perustelukappale), että se järjestettiin julkisella paikalla hotellin käytävällä virallisen illallisen aikana. Keskustelut olivat väistämättä kahdenvälisiä, eikä kantajan osallistumisesta niihin ole riittävän täsmällisiä ja yhtäpitäviä todisteita.

– Köningswinterissä 13.7.1998 pidetty kokous

64 Kantaja väittää, että komissio on todennut virheellisesti, että sen pääjohtaja oli osallistunut Solvayn ja Degussan kanssa Köningswinterissä heinäkuussa 1998 pidettyyn kokoukseen, jossa käsiteltiin Atochemin tuotantolaitoksen sulkemista (riidanalaisen päätöksen 233 perustelukappale). Kyseinen työntekijä on kiistänyt osallistuneensa tähän kokoukseen ja esittänyt taksikuitin, jossa on hänen nimensä ja joka osoittaa hänen olleen Barcelonassa kyseisenä päivänä.

65 Komissio ei ole kumonnut tätä todistetta vaan esittänyt ainoastaan, että kantajan työntekijä on voinut sekä olla paikalla Köningswinterin tapaamisessa että matkustaa taksilla Barcelonassa myöhemmin samana päivänä. Degussa on esittänyt muista kokouksista ravintolalaskuja, joissa on luettelo läsnäolijoista. Komissio ei kuitenkaan ole hankkinut Degussalta tai Solvaylta muita tietoja kyseisestä kokouksesta. Solvay ei ole vahvistanut kantajan osallistuneen kyseiseen kokoukseen.

66 Sitä, ettei kantaja ole osallistunut Atochemin tuotantolaitoksen sulkemista koskeviin keskusteluihin, tukee kantajan mukaan sen poissaolo myöhemmistä aihetta käsitelleistä kokouksista. Komissio on kantajan mukaan todennut virheellisesti, että Solvay oli vahvistanut sen osallistuneen Atochemin kanssa tehtyyn sopimukseen (riidanalaisen päätöksen 244 perustelukappale). Solvay ei esittänyt täsmennyksiä tästä väitetystä osallistumisesta, eikä Degussa viitannut siihen mitenkään. On mahdollista, että Solvay viittasi vahingossa lainmukaiseen hankintasopimukseen, joka tehtiin tuolloin kantajan ja Atochemin välillä.

67 Komissio ei todennut riidanalaisen päätöksen 234 perustelukappaleessa, että kantaja olisi sopinut korvausten maksamisesta Atochemille. Solvayn esittämän lausuman sisällön puutteellisuus käy kantajan mukaan ilmi myöhemmistä tosiseikoista, kuten siitä, ettei kantaja osallistunut Solvayn, Degussan ja Atofinan välillä myöhemmin lokakuussa 1998 pidettyyn kokoukseen. Riidanalaisen päätöksen 245 perustelukappaleesta ilmenee kuitenkin, että Degussa ja Solvay saivat kyseisessä kokouksessa Atochemin suostumaan tuotantolaitoksen sulkemiseen Degussan ja Solvayn maksaman korvauksen ansiosta.

– Degussan kanssa Brysselissä 28.9.1998 pidetty kokous

68 Kantaja väittää, että komissio on arvioinut virhellisesti Degussan esittämät tiedot syyskuussa 1998 pidetystä kahdenvälisestä kokouksesta. Riidanalaisen päätöksen 241 perustelukappaleen mukaan kokouksen tavoitteena oli ilmoittaa kantajalle samana aamuna aiemmin pidetyn kokouksen tuloksista. Degussa ilmoitti tosiasiassa ainoastaan, että ”kokouksessa oli keskusteltu yleisesti Euroopan vetyperoksidimarkkinoiden tilanteesta, erityisesti korkeasta hintatasosta, sekä tällaisen hintatason säilyttämisen mahdollisuuksista”. Degussa ei mainitse mitään hintoja tai markkinaosuuksia koskevaa sopimusta vaan toteaa, että keskustelu oli ”luonteeltaan yleinen”.

– Natriumperboraattia koskevat kokoukset

69 Kantaja ilmoittaa, että sen työntekijä muistaa osallistuneensa kahteen riidanalaisessa päätöksessä mainittuun natriumperboraattia koskevaan kokoukseen (riidanalaisen päätöksen 237, 238, 259–263, 267–270 ja 276–279 perustelukappale) eli vuoden 1999 alussa Milanossa ja joulukuussa 1999 Freiburgissa pidettyihin kokouksiin.

70 Näiden kahden kokouksen tarkoituksena oli kantajan mukaan keskustella siitä, miten tuotannonala voisi lieventää pelkoja natriumperboraatin erään ainesosan terveysvaikutuksista. Huolenaiheiden vuoksi kantaja oli jo alkanut harkita ”vaihtoehtoisen tuotteen” eli natriumperkarbonaatin kehittämistä. Valitettavasti muut tuottajat kävivät kyseisten kokousten aikana lainvastaisia keskusteluja. Kyseiset keskustelut eivät kiinnostaneet kantajaa, sillä se oli jo päättänyt siirtyä vähitellen natriumperboraatin tuotannosta natriumperkarbonaatin tuotantoon. Sen edustaja ei siten osallistunut lainvastaisiin keskusteluihin. Degussa tuki tätä selitystä vahvistamalla, että kyseisiä keskusteluja käytiin ”yllättäen” laillisten kokousten yhteydessä.

71 Kantajan väitetty osallistuminen kahteen muuhun, Lyonissa syyskuussa 1998 ja Baselissa kesällä 1999 pidettyyn natriumperboraattia koskevaan kokoukseen on päätelty pelkkien Solvaylta peräisin olevien vahvistamattomien tietojen perusteella. Komissio ei ottanut huomioon kantajan kyseisen työntekijän todistajanlausuntoa, jonka mukaan tämä ei muista osallistuneensa kyseisiin kokouksiin.

– Vastauskirjelmässä esitetyt väitteet

72 Kantaja väittää kantajan vastauksessa, että komissio on jättänyt huomiotta syyttömyysolettaman periaatteen, koska sillä ei ollut täsmällisiä ja yhtäpitäviä todisteita kantajan osallistumisesta kartellitoimintaan.

73 Komissio ei ensinnäkään ottanut huomioon kantajan näkemystä tukevia todisteita ja vääristeli muita todisteita perustellakseen oman päätelmänsä. Kantajan mukaan komissio ei ottanut huomioon, että parhaita todisteita olivat kantajan työntekijöiden suorat todistajanlausunnot, sovelsi perusteettomia olettamia kantajan vahingoksi, muunteli sen edun mukaisia todisteita, rinnasti toisiinsa kantajan osallistumisen lainmukaisiin CEFIC:n kokouksiin ja kartellitoimintaan sekä ”kaunisteli” todisteita kantajan vahingoksi.

74 Komissio ei kantajan mukaan ottanut todisteita huomioon objektiivisesti ja kattavasti. Se jätti huomiotta todisteet, jotka osoittivat, että kantaja pyrki aktiivisesti kasvattamaan markkinaosuuttaan, että sen kilpailijat menettivät markkinaosuuksia samalla, kun kantajan markkinaosuudet kasvoivat, mihin kilpailijat olivat tyytymättömiä, ja että kaksi kartellitapaamista jätettiin pitämättä, koska kun kantaja oli kieltäytynyt osallistumasta niihin. Komissio ei hankkinut lisätodisteita kantajaa vastaan esitettyjen vahvistamattomien väitteiden tueksi.

75 Kantaja moittii toiseksi komissiota siitä, ettei se järjestänyt ristikuulustelua varmistaakseen kantajan työntekijöiden todistajanlausuntojen todenmukaisuuden. Kantaja oli ainoa yritys, joka esitti todistajanlausuntoja komission kuulemistilaisuudessa. Yksikään kantajaa vastaan todistaneesta kolmesta yhtiöstä ei esittänyt todistajanlausuntoja kuulemistilaisuudessa. Useat Degussan ja Solvayn esittämistä todisteista olivat peräisin lähinnä nimettömistä lähteistä. Komissio jätti huomiotta kantajan työntekijöiden lausumat siksi, ettei niitä ollut annettu valaehtoisesti.

76 Kantaja väittää kolmanneksi, että komissio esitti virheellisesti kuulemistilaisuudessa saadut todisteet.

77 Kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja täsmensi kuulemistilaisuudessa, että tietyt todisteet, joihin komissio tukeutui, etenkin Solvayn esittämät nimettömistä lähteistä peräisin olevat väitteet kantajalle soitetuista puhelinsoitoista, eivät olleet luotettavia. Komissio ei kuitenkaan hankkinut lisätodisteita kuulemistilaisuuden jälkeen.

78 Komissio totesi kantajan mukaan vastineessaan virheellisesti erityisesti Sevillassa toukokuussa 1997 pidetyistä kokouksista, että se oli saanut kuulemistilaisuuden jälkeen muilta yrityksiltä vahvistuksen tietyistä tosiseikoista ja antanut kantajalle mahdollisuuden esittää kantansa niistä. Kuulemistilaisuuden jälkeen näistä kokouksista ei esitetty muita lausuntoja.

79 Toisin kuin komissio väittää, kantajalle esitetyt lisätodisteet eivät liittyneet millään tavalla Solvayn väitettyihin puhelinsoittoihin. Kuulemistilaisuuden jälkeen esittämissään lausumissa Solvay ja Degussa ainoastaan kuvasivat tiettyjä väitetiedoksiannon sisällön kohtia (Degussa marraskuussa 1997 Frankfurt am Mainissa pidettyyn kokoukseen liittyviä ja Solvay heinäkuussa 1998 Köningswinterissä pidettyyn kokoukseen liittyviä kohtia) ja vahvistivat työntekijöidensä osallistuneen niihin. Kumpikaan näistä yhtiöistä ei alun perin ollut maininnut kantajan osallistuneen näihin kokouksiin. Komissio totesi itse, että Solvayn vastaus oli ”epäsuora” eikä Degussa ollut ”nimenomaisesti” nimennyt kantajaa.

80 Komissio on neljänneksi tehnyt ristiriitaisia toteamuksia. Se katsoi Kemiran osalta, että oli täysin mahdollista, että CEFIC:n kokousten yhteydessä käytyjä keskusteluja oli käyty pikemminkin kahdenvälisesti (riidanalaisen päätöksen 167 perustelukappale). Komissio totesi kuitenkin kantajan osalta virheellisesti, etteivät sen edustajat voineet osallistua näihin samoihin tapaamisiin ilman, että ne olisivat olleet tietoisia salaisesta yhteistyöstä.

81 Komissio oli viidenneksi vääristellyt joitakin kantajan syyttömyyttä tukevia todisteita. Näitä ovat ensinnäkin tiedot, joiden mukaan kantaja kuului niin sanottujen ”huonojen oppilaiden” ryhmään, koska se halusi lisätä Euroopan kokonaiskapasiteettia hintojen kustannuksella. Komissio hylkäsi virheellisesti tämän todisteen ja totesi vastineessaan pelkästään, että tiedot osoittivat kantajan pyrkineen hyötymään kartellista.

82 Kun toiseksi tarkastellaan CEFIC:n kokousten yhteydessä pidettyjä Sevillan kokouksia, kantajan työntekijä ilmoitti kieltäytyneensä osallistumasta mihinkään kartellia koskevaan keskusteluun, jolloin Solvayn ja Degussan edustajat poistuivat kokoushuoneesta. Komissio kieltäytyi hyväksymästä tätä lausuntoa ja tukeutui omaan perusteettomaan tulkintaansa syistä, joiden vuoksi Solvayn ja Degussan edustajat olivat poistuneet kokoushuoneesta ja jotka liittyivät siihen, että pienet tuottajat, myös kantaja, olivat tyytymättömiä ehdotuksiin todennäköisesti niille ehdotettujen markkinaosuuksien vuoksi. Tätä komission näkemystä ei kantajan mukaan tue mikään todiste. Kantajan mukaan Sevillan kokousten ennenaikainen päättyminen, joka liittyi siihen, että kilpailijat olivat tyytymättömiä kantajan hinnanalennuksiin ja markkinaosuuden kasvuun, osoitti sen täsmentäneen kilpailijoilleen, että se osallistui kyseisiin kokouksiin muussa tarkoituksessa kuin nämä.

83 Komissio otti kuudenneksi kantajan mukaan vääristyneellä tavalla huomioon tiettyjä asiakirjatodisteita.

84 Kun ensiksi tarkastellaan kantajan työntekijän passissa olevaa leimaa, jonka mukaan hän on saapunut Yhdysvaltojen alueelle 10.2.1996, komissio on kantajan mukaan todennut virheellisesti, ettei leima välttämättä tarkoita sitä, ettei kyseinen työntekijä olisi voinut olla Pariisissa kaksi päivää myöhemmin. Kantajan mukaan ei kuitenkaan ole mahdollista, että kyseinen työntekijä olisi lentänyt Yhdysvaltoihin 10.2., oleskellut siellä 24 tuntia, lentänyt takaisin Eurooppaan yölennolla, mennyt suoraan kartellitapaamiseen 12.2. ja palannut tämän jälkeen Yhdysvaltoihin. Jos näin olisi, passissa olisi kantajan mukaan toinenkin leima. Atofinan työntekijä väitti siis virheellisesti kantajan edustajan olleen Pariisissa 12.2.1996. Kun tämän lisäksi otetaan huomioon, että Atofina oli useaan otteeseen ainoa yritys, joka väitti kantajan osallistuneen kartellitapaamisiin, ja että tietyissä siltä saaduissa tiedoissa oli kysymysmerkkejä, Atofinalta saatujen tietojen luotettavuus joutuu yleisesti kyseenalaiseksi.

85 Kun toiseksi tarkastellaan Barcelonassa 13.7.1998 kirjoitettua taksikuittia, jossa on kantajan sen työntekijän nimi, jonka väitettiin osallistuneen tuona samana päivänä Köningswinterissä pidettyyn kokoukseen, komissio on kantajan mukaan kyseenalaistanut tämän todisteen täysin perusteettomasti ja todennut, että taksikuitti on voitu kirjoittaa kyseisenä päivänä johonkin muuhun aikaan (riidanalaisen päätöksen 236 perustelukappale). Tällaisessa spekuloinnissa olisi kuitenkin noudatettava ensisijaisesti syyttömyysolettamaa.

86 Kolmanneksi Atofinan esittämät kokousmuistiinpanot, joissa on kysymysmerkkejä kantajan soveltamia hintoja koskevissa taulukon sarakkeissa, viittaavat siihen, ettei Atofinalla ollut mitään tietoa kantajan soveltamista hinnoista, koska tämä ei ollut läsnä kokouksessa. Komissio ehdottaa kuitenkin vastineessaan virheellisesti, että kyseiset kysymysmerkit ovat merkki Atofinan työntekijän ”varovaisuudesta”. Komissio ei ottanut huomioon toista, kantajan ehdottamaa selitystä, jonka mukaan kyseiset tiedot ”voivat olla peräisin mistä vain”. Komissio on siis kyseisen kokouksen osalta vääristellyt kantajan työntekijöiden selkeitä todistajanlausuntoja, joiden tueksi on esitetty asiakirjatodisteita.

87 Komissio totesi neljänneksi, että kantaja mainittiin useaan otteeseen Atofinan työntekijän Düsseldorfissa lokakuussa 1998 pidetystä kokouksesta laatimissa muistiinpanoissa. Kantajan mukaan kyseiset muistiinpanot eivät ole selkeät, mutta Atofina on myöhemmin selittänyt, että niissä viitataan myöhempään kokoukseen, joka pidettiin todennäköisesti 9.11. ja jonka aikana oli tarkoitus hyväksyä ”lopullinen malli”, ja että niissä mainitaan ”kommentti, joka koskee keinoja saada [kantaja] hyväksymään markkinaosuutensa painostamalla Solvayta”. Kantaja kieltäytyi jälleen lokakuussa 1998 osallistumasta kartellitoimintaan. Komissio, joka ei tutkinut muistiinpanojen sisältöä, tukeutui kuitenkin virheellisesti pelkästään siihen, että muistiinpanoissa mainittiin kantajan nimi.

88 Seitsemänneksi kantaja väittää komission ”kaunistelleen” todisteita lisäämällä niihin olemattomia yksityiskohtia tai suurentelemalla todettuja tosiseikkoja.

89 Kun ensinnäkin tarkastellaan Degussan kanssa syyskuussa 1998 Brysselissä pidettyä kahdenvälistä kokousta, johon osallistumisen kantaja kiistää, komissio totesi, että siinä tehtiin ”yhteenveto” kyseisen aamun kokouksesta (riidanalaisen päätöksen 241 perustelukappale). Degussan esittämissä tiedoissa ei kuitenkaan kantajan mukaan mainita mitään tällaisesta ”yhteenvetokokouksesta” eikä natriumperboraattia tai vetyperoksidin markkinaosuuksien jäädyttämistä koskevista keskusteluista. Degussa ilmoitti nimenomaisesti, että vetyperoksidia koskevat keskustelut olivat ”yleisluonteisia”. Komission päätelmille ei siis ole perusteita.

90 Kun toiseksi tarkastellaan Sevillan kokouksia, toisin kuin komissio väittää, kantaja sanoutui selvästi irti kilpailunvastaisista keskusteluista kieltäytymällä osallistumasta kartellitoimintaan, mikä johti Degussan ja Solvayn ”äkilliseen poistumiseen” ja kyseisen kokousten sarjan päättämiseen. Atofina ilmoitti, että kyseiset kokoukset päättyivät Degussan ja Solvayn edustajien poistuttua paikalta. Komissio on tältä osin kantajan mukaan vääristellyt asiakirja-aineiston tietoja.

91 Kun kolmanneksi tarkastellaan komission väitettä siitä, että Atofina vahvisti Solvayn väitteet puhelinsoitoista, kantaja katsoo, että Solvayn ja Atofinan esittämät tiedot liittyvät selvästi eri kokouksiin. Nämä tiedot eivät siten voineet täsmätä kokousten osallistujia ja ajankohtia koskevilta osilta.

92 Kantaja väittää kahdeksanneksi, että Solvay ja Atofina, jotka esittivät sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevat hakemuksensa samanaikaisesti, ”kilpailivat keskenään” siitä, kumpi esittäisi lisäarvoltaan merkittäviä tietoja suhteessa komission hallussa jo oleviin todisteisiin, mikä heikentää niiden lausumien luotettavuutta.

93 Sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen esittäneet yritykset eivät pystyneet todentamaan työntekijöidensä muistitietojen paikkansapitävyyttä eivätkä esittämään selkeitä ja täsmällisiä todisteita. Komissio viittasi esimerkiksi riidanalaisen päätöksen 236 perustelukappaleeseen, jonka mukaan Solvay ”vahvisti vapaaehtoisesti” väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa Köningswinterissä heinäkuussa 1998 pidetyn kokouksen, mutta lisäsi kuitenkin vastineessaan ohimennen seuraavaa: ”on selvitettävä, tapahtuiko tämä tosiasiassa vapaaehtoisesti vai komission vaatimuksesta”. Düsseldorfissa lokakuussa 1998 pidetyn kokouksen osalta Degussa ”kuuli edelleen” komission kehotuksesta työntekijöitään siitä, mitkä yritykset olivat osallistuneet kokoukseen.

94 Kantaja ilmoittaa vielä, ettei sen ole koskaan todettu syyllistyneen kilpailunvastaiseen toimintaan. Sen työntekijät antoivat todistajanlausuntoja kuulemistilaisuudessa ja esittivät lausumia, joissa kiistetään väitetiedoksiannossa esitetyt väitteet. Ainoastaan rikkomisen uusineet yritykset hakivat sakosta vapautusta tai sakon määrän alentamista ja esittivät kilpaa epämääräisiä väitteitä, joita ei ollut vahvistettu ja jotka olivat usein peräisin nimettömistä lähteistä, asianajajiensa lähettämissä kirjeissä tai arvoituksellisissa käsinkirjoitetuissa muistiinpanoissa, ”jotka vilisivät kysymysmerkkejä”. Komissio ei selittänyt lainkaan sitä, miksi se piti näitä todisteita ensisijaisina verrattuna kantajan esittämiin selkeisiin ja kiistattomiin todisteisiin.

95 Komissio kiistää kantajan väitteet.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

96 EY 81 artiklan 1 kohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltumattomia ja kiellettyjä ovat sellaiset yritysten väliset sopimukset, yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla.

97 Jotta voidaan katsoa, että kyseessä on EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus, riittää, että kyseessä olevat yritykset ovat ilmaisseet yhteisen tahtonsa käyttäytyä markkinoilla tietyllä tavalla (asia T-7/89, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio 17.12.1991, Kok., s. II-1711, 256 kohta ja asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1487, Kok. Ep. XI, s. II-79, 199 kohta).

98 Voidaan katsoa, että EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus on tehty, kun osapuolilla on periaatteellinen yhteisymmärrys kilpailunrajoittamisesta, vaikka suunnitellun rajoittamisen yksityiskohdista vielä neuvoteltaisiin (ks. vastaavasti edellä 97 kohdassa mainittu asia HFB ym. v. komissio, tuomion 151–157 ja 206 kohta).

99 Yhdenmukaistetun menettelytavan käsitteellä tarkoitetaan sellaista yritysten välisen yhteensovittamisen muotoa, jolla korvataan tietoisesti kilpailun riskit yritysten välisellä käytännön yhteistyöllä, ilman että tehtäisiin varsinaista sopimusta (asia C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4125, 115 kohta ja asia C-199/92 P, Hüls v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4287, 158 kohta).

100 EY 81 artiklan 1 kohta on esteenä kaikelle sellaiselle taloudellisten toimijoiden väliselle suoralle tai välilliselle yhteydenpidolle, joka voi joko vaikuttaa jonkin tosiasiallisen tai mahdollisen kilpailijan markkinakäyttäytymiseen tai paljastaa tällaiselle kilpailijalle sen, kuinka on itse päätetty käyttäytyä tai aiotaan käyttäytyä markkinoilla, kun yhteydenpidon tarkoituksena tai vaikutuksena on kilpailun rajoittaminen (ks. vastaavasti edellä 99 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 116 ja 117 kohta).

101 Se, että yritys antaa tietoja kilpailijoilleen tarkoituksenaan valmistella kilpailunvastaista sopimusta, on riittävä todiste EY 81 artiklassa tarkoitetun yhdenmukaistetun menettelytavan olemassaolosta (asia T-148/89, Tréfilunion v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok., s. II-1063, 82 kohta ja asia T-53/03, BPB v. komissio, tuomio 8.7.2008, Kok., s. II-1333, 178 kohta).

102 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut käsitteet ”sopimus” ja ”yhdenmukaistettu menettelytapa” kattavat luonteeltaan samankaltaisia yhteistyön muotoja, jotka eroavat toisistaan ainoastaan voimakkuutensa ja ilmenemismuotojensa osalta (edellä 99 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 131 ja 132 kohta sekä edellä 97 kohdassa mainittu asia HFB ym. v. komissio, tuomion 190 kohta).

103 Kun kyse on monitahoisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta, jossa useat tuottajat ovat useiden vuosien ajan tavoitelleet sitä, että ne voisivat yhdessä ohjata markkinoita, komissiolta ei voida edellyttää, että se luonnehtisi täsmällisesti rikkomisen sopimukseksi tai yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi, kun EY 81 artiklassa joka tapauksessa tarkoitetaan kumpaakin näistä kilpailusääntöjen rikkomisen muodoista (ks. vastaavasti edellä 99 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 111–114 kohta sekä yhdistetyt asiat T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ja T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok., s. II-931, 696 kohta).

104 Rikkomisen kaksinkertainen luonnehdinta sopimukseksi ”ja/tai” yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi on ymmärrettävä siten, että siinä kuvataan monitahoista kokonaisuutta, johon liittyvistä tosiseikoista osa täyttää EY 81 artiklan 1 kohdassa – jossa ei määrätä erityisestä tunnusmerkistöstä tällaisia monitahoisia kilpailunrajoituksia varten – tarkoitetun sopimuksen ja osa puolestaan siinä tarkoitetun yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit (edellä 97 kohdassa mainitut asiat Hercules Chemicals v. komissio, tuomion 264 kohta ja HFB ym. v. komissio, tuomion 187 kohta).

105 Kilpailusääntöjen rikkomisen selvitysvastuusta on huomautettava, että komission on esitettävä oikeudellisesti riittävä näyttö EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen muodostavista seikoista (ks. asia C-185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I-8417, 58 kohta).

106 Sen on esitettävä tästä täsmällisiä ja yhtäpitäviä todisteita (ks. asia T-62/98, Volkswagen v. komissio, tuomio 6.7.2000, Kok., s. II-2707, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

107 Kaikkien komission hankkimien todisteiden ei kuitenkaan tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että komission todisteet kokonaisvaltaisesti tarkasteltuina täyttävät nämä edellytykset (ks. yhdistetyt asiat T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja T-78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2501, 180 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

108 Seikkoja, jotka komissio esittää päätöksessään osoittaakseen, että EY 81 artiklan 1 kohtaa on rikottu, on tarkasteltava kokonaisuutena eikä erikseen (ks. edellä 101 kohdassa mainittu asia BPB v. komissio, tuomion 185 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

109 Lisäksi on otettava huomioon, että kilpailunvastaiset toimenpiteet toteutetaan vaivihkaa, ja näin ollen useimmissa tapauksissa kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä tietyistä yhteensattumista ja seikoista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta (yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 55–57 kohta).

110 Tuomioistuinvalvonnan laajuudesta on vakiintuneessa oikeuskäytännössä todettu, että kun unionin yleinen tuomioistuin käsittelee kumoamiskannetta, joka koskee EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisesta tehtyä päätöstä, sen on yleisesti ottaen tutkittava kaikilta osin, täyttyvätkö EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset (ks. asia T-41/96, Bayer v. komissio, tuomio 26.10.2000, Kok., s. II-3383, 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

111 Syyttömyysolettaman periaatteesta, jota sovelletaan unionin oikeuden yleisenä periaatteena erityisesti yrityksiä koskevien kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen, seuraa, että tilanteessa, jossa esiintyy epätietoisuutta, tuomioistuimen on ratkaistava asia sen yrityksen hyväksi, jolle rikkomisen toteamista koskeva päätös on osoitettu (edellä 99 kohdassa mainittu asia Hüls v. komissio, tuomion 149 ja 150 kohta).

112 Näiden toteamusten perusteella on tutkittava, onko komissio nyt esillä olevassa asiassa osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kantaja on ollut osallisena kyseiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen.

– Alustavat huomautukset

113 Kantaja esittää joitakin yleisiä moitteita käsiteltävän asian selvittämisestä ja väittää ensiksi, että sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen jättäneiden yritysten esittämien todisteiden todistusarvo oli vähäinen, toiseksi, että on käytetty yhdestä lähteestä peräisin olevia vahvistamattomia tietoja, kolmanneksi, että kantajan työntekijöiden esittämiä vastakkaisia todistajanlausuntoja ei ole kiistetty, ja neljänneksi, että kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan kuulemistilaisuudessa esittämiä ehdotuksia ei ole noudatettu.

114 Vaikka nämä moitteet ovat suurelta osin samoja kuin väitteet, joita on esitetty komission riidanalaisessa päätöksessä esittämiä aineellisia seikkoja vastaan, niistä on kuitenkin tarpeen esittää joitakin alustavia huomautuksia.

115 Kantajan väitteistä, jotka koskevat sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevien hakemusten yhteydessä esitettyjen todisteiden arvoa, on ensiksi muistutettava, ettei niiden todistusarvoa kyseenalaista pelkästään se, että tiedot on toimittanut yritys, joka on jättänyt sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen.

116 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan missään säännöksessä tai millään unionin oikeuden yleisellä periaatteella ei nimittäin kielletä komissiota käyttämästä muiden yritysten, joita epäillään rikkomisesta, lausumia tiettyä yritystä vastaan (edellä 103 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, 512 kohta). Pelkästään tämän perusteella ei voida katsoa, että yhteistyöstä annetun tiedonannon yhteydessä esitetyillä lausumilla ei ole näyttöarvoa (asia T-54/03, Lafarge v. komissio, tuomio 8.7.2008, 57 ja 58 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

117 On ymmärrettävää suhtautua tietyllä tapaa epäluuloisesti lainvastaisen kartellin pääosallistujien vapaaehtoisesti esittämiin todisteisiin, sillä kyseiset osallistujat voivat pyrkiä vähättelemään omaa osuuttaan ja suurentelemaan toisten osuutta. Kun kuitenkin otetaan huomioon yhteistyöstä annetun tiedonannon mukaiselle menettelylle ominainen logiikka, se, että kyseisen tiedonannon soveltamista pyydetään sakon lieventämiseksi, ei välttämättä kannusta esittämään tutkittavana olevan kartellin muihin osallisiin nähden vääristeltyjä todisteita. Jokainen yritys johtaa komissiota harhaan voisi näet kyseenalaistaa yrityksen yhteistyön vilpittömyyden ja kattavuuden ja näin ollen vaarantaa tämän mahdollisuuden hyötyä täysimääräisesti yhteistyötiedonannosta (asia T-120/04, Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomio 16.11.2006, Kok., s. II-4441, 70 kohta ja edellä 116 kohdassa mainittu asia Lafarge v. komissio, tuomion 58 kohta).

118 Erityisesti on katsottava sen, että henkilö myöntää rikkoneensa kilpailusääntöjä ja myöntää näin ollen sellaisten tosiseikkojen olemassaolon, jotka ylittävät ne tosiseikat, joiden olemassaolo voitiin johtaa suoraan kyseisistä asiakirjoista, merkitsevän lähtökohtaisesti – päinvastaista osoittavien erityisten olosuhteiden puuttuessa – sitä, että kyseinen henkilö on päättänyt kertoa totuuden. Lausunnon antajan intressien vastaisia lausuntoja on siis lähtökohtaisesti pidettävä erityisen uskottavina todisteina (edellä 107 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 211 ja 212 kohta; yhdistetyt asiat T109/02, T118/02, T122/02, T125/02 ja T126/02, T128/02 ja T129/02, T132/02 ja T136/02, Bolloré ym. v. komissio, tuomio 26.4.2007, Kok., s. II947, 166 kohta ja edellä 116 kohdassa mainittu asia Lafarge v. komissio, tuomion 59 kohta).

119 Kartelliin osallistumisesta syytetyn yrityksen sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevissa hakemuksissa antamia lausumia on kuitenkin arvioitava varauksellisesti ja niitä ei yleensä voida hyväksyä ilman niitä tukevia todisteita.

120 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kartelliin osalliseksi katsotun yrityksen lausuntoa, jonka totuudenmukaisuuden ovat riitauttaneet useat muut kartelliin osalliseksi katsotut yritykset, ei nimittäin voida pitää riittävänä näyttönä viimeksi mainittujen yritysten toteuttamasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, jos sen tukena ei ole muita todisteita (edellä 107 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 219 kohta; asia T-38/02, Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005, Kok., s. II-4407, 285 kohta; edellä 118 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Bolloré v. komissio, tuomion 167 kohta ja edellä 116 mainittu asia Lafarge v. komissio, tuomion 293 kohta; ks. myös vastaavasti edellä 32 kohdassa mainittu asia Enso-Gutzeit v. komissio, tuomion 91 kohta).

121 Arvioidessaan sakoista vapauttamista tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen jättäneiden yritysten lausumien todistusarvoa unionin yleinen tuomioistuin ottaa nimittäin yhtäältä huomioon näiden lausumien merkityksellisyyttä tukevien yhdenmukaisten seikkojen painoarvon ja toisaalta sellaisten seikkojen puuttumisen, jotka viittaavat siihen, että yritykset ovat pyrkineet vähättelemään omaa osuuttaan ja suurentelemaan toisten yritysten osuutta (ks. vastaavasti edellä 117 kohdassa mainittu asia Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 70 kohta ja edellä 116 kohdassa mainittu asia Lafarge v. komissio, tuomion 62 ja 295 kohta).

122 Kun toiseksi tarkastellaan kantajan moitetta siitä, että komissio on tiettyjen tosiseikkojen osalta tukeutunut ainoastaan yhteen todisteeseen, on muistettava, ettei mikään unionin oikeusperiaate estä sitä, että kun komissio katsoo rikkomisen tapahtuneen, se perustaa kantansa yhteen ainoaan asiakirjaan, kunhan asiakirjan todistusarvo ei ole kyseenalainen ja kunhan kyseisestä asiakirjasta yksinään käy varmuudella ilmi se, että kilpailusääntöjä on rikottu (yhdistetyt asiat T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok., s. II-491, 1838 kohta).

123 Edellä 120 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti tätä olettamaa ei tosin säännönmukaisesti sovelleta kartelliin osallistumisesta syytetyn yrityksen antamaan lausumaan, vaan sen tueksi on esitettävä muita erillisiä lisätodisteita, jos muut asianomaiset yritykset kiistävät lausuman.

124 Tätä tulkintaa voidaan kuitenkin lieventää, jos yhteistyötä tekevältä yritykseltä peräisin oleva lausuma on erityisen luotettava, koska tällöin edellytetään vähemmän täsmällistä ja vähäisempää tukemista muilla todisteilla.

125 Jos oletetaan, että yhtäpitävien välillisten todisteiden kokonaisuus tukee yhteistyön yhteydessä esitetyssä lausumassa tarkoitetun yhteistyön olemassaoloa ja tiettyjä yksityiskohtia, lausuma voi olla sellaisenaan riittävä osoittamaan riidanalaisen päätöksen muut seikat (ks. vastaavasti edellä 107 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 220 ja 334 kohta). Tällaisessa tilanteessa komissio voi perustaa kantansa ainoastaan tähän lausumaan edellyttäen, että siinä vahvistettujen seikkojen todenpitävyys ei ole kyseenalainen eivätkä tiedot ole epämääräisiä.

126 Vaikkei yrityksen lausumalle ole tiettyjen todistettujen tosiseikkojen osalta esitetty tukevia todisteita, sillä voi olla tiettyä todistusarvoa rikkomisen olemassaolon vahvistamisessa osana komission hyväksymien yhtäpitävien välillisten todisteiden kokonaisuutta. Kun asiakirja sisältää yksityiskohtia, jotka vastaavat muissa asiakirjoissa esitettyjä yksityiskohtia, on nimittäin katsottava, että nämä seikat voivat vahvistaa toisiaan vastavuoroisesti (ks. vastaavasti edellä 107 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 275 kohta).

127 Komission on lisäksi voitava tehdä sellaisten ajanjaksojen, joista on käytettävissä suhteellisen paljon todisteita, perusteella päätelmiä muista ajanjaksoista, joista ei välttämättä ole käytettävissä yhtä paljon todisteita. On siis esitettävä erityisen pitävä selitys tuomioistuimen vakuuttamiseksi siitä, että tietyn kokousten sarjan tapahtumat ovat olleet aivan erilaisia kuin aikaisempien tai myöhempien kokousten tapahtumat, vaikka kaikissa kokouksissa on ollut samat osallistujat, niiden ulkoiset puitteet ovat olleet samanlaiset ja niillä on kiistattomasti ollut sama tarkoitus (tuomari Vesterdorfin julkisasiamiehenä asiassa T-1/89, Rhône-Poulenc v. komissio, tuomio 24.10.1991, Kok., s. II-867, II-885, II-954, 10.7.1991 esittämä ratkaisuehdotus, joka koskee yhteisesti ns. polypropeeni-tapauksia).

128 Kantaja väittää kolmanneksi, että komissio on näytön arvioinnin yhteydessä jättänyt kuulematta sen työntekijöitä ja ottamatta huomioon heidän todistajanlausuntojaan.

129 Kantaja väittää erityisesti, että rikkomisen toteaminen perustuu suureksi osaksi Solvayn ja erään Atofinan työntekijän lausumiin, joissa todetaan, että vaikka tietyt kantajan työntekijät eivät osallistuneet tiettyihin kokouksiin, heihin otettiin yhteyttä puhelimitse tai heille ilmoitettiin niistä puhelimitse. Kantaja huomauttaa, että lausumissa nimetyt työntekijät ovat esittäneet komissiolle vastakkaisia lausuntoja, joita ei kuitenkaan ole otettu huomioon.

130 Tästä on huomattava, että on kiistatonta, että komissiolla oli hallussaan kantajan kyseisten työntekijöiden kirjallisia lausuntoja ja että nämä työntekijät olivat läsnä kuulemistilaisuudessa.

131 Tällaisessa tilanteessa toisiinsa sekoittuvat sen selvittäminen, onko mainitut lausumat otettu riidanalaisessa päätöksessä asianmukaisesti huomioon, ja kyseessä olevia konkreettisia tosiseikkoja vastaan esitettyjen kantajan väitteiden arviointi.

132 Tässä vaiheessa on kuitenkin todettava kantajan väittävän virheellisesti, että koska kyseiset lausumat on annettu valaehtoisesti, niiden todistusarvo on korkea, ja että komission olisi tästä syystä pitänyt osoittaa, että kantajan todistajat olivat antaneet väärän valan.

133 Vaikka tuomioistuimessa valan velvoittamana tai syyttäjälle tutkimusten yhteydessä annettu todistajanlausunto voi olla erityisen todistusvoimainen, kun otetaan huomioon tutkinnan aikana valehdelleelle lausunonantajalle mahdollisesti aiheutuvat rikosoikeudelliset negatiiviset seuraamukset, mikä tekee tällaisesta todistajanlausunnon antamisesta luotettavampaa kuin pelkästä lausunnon antamisesta (ks. vastaavasti edellä 107 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 312 kohta), tätä näkemystä ei voida soveltaa käsiteltävässä asiassa, koska siinä on kyse kantajan työntekijöiden komissiolle hallinnollisessa menettelyssä toimittamista kirjallisista lausumista ja komission kuulemistilaisuudessa esittämistä suullisista lausumista.

134 Kantaja väittää virheellisesti myös, että komission olisi pitänyt verrata Atofinan ja Solvayn kantajaa vastaan esittämiä todistajanlausuntoja kantajan omien työntekijöiden lausuntoihin kuulemistilaisuudessa pidettävässä ristikuulustelussa.

135 Tästä on muistettava, ettei komissio voi hallinnollisen menettelyn aikana määrätä henkilöitä kuultavaksi valaehtoisina todistajina.

136 [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 19 artiklan 1 kohdan mukaan komissio voi kuulla kaikkia luonnollisia tai oikeushenkilöitä, jotka suostuvat kuultaviksi tutkinnan kohteeseen liittyvien tietojen keräämistä varten. Lisäksi [EY] 81 ja [EY] 82 artiklan mukaisten komission menettelyjen kulusta 7.4.2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 773/2004 (EUVL L 123, s. 18) johdanto-osan kolmannen perustelukappaleen mukaan on niin, että ennen kuin kuultaviksi suostuvien luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden suullisia lausumia vastaanotetaan, komission olisi ilmoitettava kyseisille henkilöille kuulemisen oikeusperustasta ja vapaaehtoisuudesta.

137 Komissio on lisäksi velvollinen kuulemaan luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä, jotka osoittavat, että heillä on asiassa riittävä etu, ainoastaan silloin, kun nämä henkilöt ovat nimenomaisesti pyytäneet kuulemista. Komissiolla on siis kohtuullisessa määrin harkintavaltaa päättäessään siitä, onko sellaisia henkilöitä tarpeen kuulla, joiden lausumilla saattaa olla merkitystä asian selvittämisen kannalta. Puolustautumisoikeuksien turvaaminen ei nimittäin edellytä sitä, että komissio kuulisi asianosaisen nimeämiä todistajia katsoessaan, että asia on jo riittävästi tutkittu (ks. vastaavasti edellä 97 kohdassa mainittu asia HFB ym. v. komissio, tuomion 382 ja 383 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

138 Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen 6 artiklan 3 kappaleen d kohdassa määrätään toki, että ”jokaisella rikoksesta syytetyllä on – – oikeus kuulustella tai kuulustuttaa todistajia, jotka kutsutaan todistamaan häntä vastaan, ja saada hänen puolestaan esiintyvät todistajat kutsutuiksi ja kuulustelluiksi samoissa olosuhteissa kuin häntä vastaan todistamaan kutsutut todistajat”. Vaikkei komissio ole tässä artiklassa tarkoitettu tuomioistuin ja vaikka komission määräämät sakot eivät ole luonteeltaan rikosseuraamuksia, komission on kuitenkin noudatettava hallinnollisessa menettelyssä unionin oikeuden yleisiä periaatteita.

139 Vakiintuneessa oikeuskäytännössä todetaan kuitenkin, että se seikka, että unionin kilpailulainsäädännössä ei säädetä komission velvollisuudesta kutsua ”puolustuksen” todistajia, joiden kuulemista todistajina on pyydetty, ei ole edellä mainittujen periaatteiden vastaista. On nimittäin todettava, että vaikka komissio voi kuulla luonnollisia henkilöitä ja oikeushenkilöitä silloin, kun se pitää sitä tarpeellisena, sillä ei ole oikeutta kutsua sellaisia todistajia, joiden lausumat tukevat näkemystä kilpailusääntöjen rikkomisesta, ilman näiden suostumusta (edellä 97 kohdassa mainittu asia HFB ym. v. komissio, tuomion 389–392 kohta ja edellä 118 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Bolloré ym. v. komissio, tuomion 86 ja 87 kohta). Koska komissiossa käytävä menettely on yksinomaan hallinnollinen, sen tehtävänä ei ole antaa asianomaiselle yritykselle mahdollisuutta kuulustella tiettyä todistajaa ja tutkia tämän lausumia tutkintavaiheessa (edellä 109 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 200 kohta). Riittää, että komission käyttämät lausumat on esitetty asiakirjoissa, jotka on toimitettu kantajalle, joka voi ne riitauttaa unionin tuomioistuimissa (edellä 116 kohdassa mainittu asia Lafarge v. komissio, tuomion 147–149 kohta).

140 Edellä esitetyn perusteella kantaja ei voi vedota siihen, että sen oikeutta kuulustella tai kuulustuttaa todistajia, jotka kutsutaan todistamaan häntä vastaan, olisi loukattu.

141 Mikään ei joka tapauksessa estänyt kantajaa vaatimasta, että häntä vastaan todistamaan kutsuttavia todistajia kutsutaan ja kuulustellaan unionin yleisessä tuomioistuimessa, esittämällä tätä varten selvittämistoimista määräämistä koskevan pyynnön. On kuitenkin todettava, ettei kantaja ole esittänyt tällaista pyyntöä. Unionin yleinen tuomioistuin ei ole myöskään pitänyt tarpeellisena kutsua kyseisiä todistajia kuultaviksi, ellei jäljempänä suoritettavasta tarkastelusta ilmene, etteivät asiakirja-aineistoon sisältyvät tiedot ja suullisessa käsittelyssä esitetyt selitykset riitä asian ratkaisemiseen.

142 Kantaja väittää vielä neljänneksi, että kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja myönsi kuulemistilaisuudessa, etteivät kantajaa vastaan esitetyt todisteet olleet riittäviä, ja ehdotti kantajan esittämän uuden vastanäytön, eli sen työntekijöiden lausuntojen, kontradiktorista tutkintaa, mutta komissio ei kuitenkaan noudattanut tätä ehdotusta.

143 Tästä on huomauttava, että kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan kertomus on pelkästään komission sisäinen asiakirja, jonka tehtävänä ei ole täydentää tai korjata yritysten argumentaatiota, eikä sillä näin ollen ole mitään ratkaisevaa merkitystä, joka unionin tuomioistuinten olisi otettava huomioon valvontavaltaansa harjoittaessaan (ks. asia T-161/05, Hoechst v. komissio, tuomio 30.9.2009, Kok., s. II-3555, 176 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

144 Tätä näkemystä on sovellettava sitäkin suuremmalla syyllä kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan kuulemistilaisuudessa esittämiin huomautuksiin, sellaisina kuin kantaja niihin käsiteltävässä asiassa vetoaa. Kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja vahvisti joka tapauksessa vastineen liitteenä olevassa 20.4.2006 päivätyssä loppuraportissaan, että kyseisessä hallinnollisessa menettelyssä on noudatettu oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevaan oikeuteen ja puolustautumisoikeuksiin liittyviä sääntöjä.

145 Kaikkien edellä esitettyjen huomautusten perusteella moitteet, joita kantaja on esittänyt asian selvittämisestä komissiossa ja kuulemistilaisuuden toteuttamisesta, ovat osaksi perusteettomia ja sisältyvät osaksi niihin väitteisiin, jotka on esitetty jäljempänä tarkasteltavasta kilpailusääntöjen rikkomisen aineellisista seikoista.

– Näyttö kantajan osallisuudesta rikkomiseen

146 Komissio totesi rikkomisen pääpiirteistä, että kilpailijat olivat 31.1.1994 lähtien vaihtaneet luottamuksellisia tietoja tuotantomääristä ja niiden mahdollisesta vähentämisestä sekä keskustelleet niistä estääkseen uusien kapasiteettien markkinoille tuomisen. Ne keskustelivat myös asiakkaiden ja markkinaosuuksien jakamisesta sekä myyntihinnoista. Ne ottivat käyttöön seurantajärjestelmän, jonka avulla ne vaihtoivat säännöllisesti luottamuksellisia tietoja markkinoista, yhtiöistä, myyntivolyymeistä ja myyntihinnoista. Kilpailijat sitoutuivat lisäksi kapasiteettivähennyksiin ja analysoivat säännöllisesti markkinaosuuksien kehitystä monenvälisissä kokouksissa (riidanalaisen päätöksen 100 ja 351–354 perustelukappale).

147 Suurin osa monenvälisistä kokouksista pidettiin CEFIC:n, joka on kyseisen tuotannonalan laillinen yhdistys, puolivuosittaisten kokousten yhteydessä.

148 Tietojenvaihtoon osallistuneet yritykset sopivat elokuussa 1997 Brysselissä pidetyssä kokouksessa sekä myöhemmin helmi-, huhti- ja syyskuussa 1998 pidetyissä kolmessa kokouksessa vetyperoksidin hinnan yhteensovitetusta korottamisesta (riidanalaisen päätöksen 171 ja 172 perustelukappale). Ensimmäisissä natriumperboraattia koskevissa keskusteluissa vaihdettiin luottamuksellisia markkinatietoja tarkoituksena saada aikaan kilpailunvastainen sopimus ja samalla tasoittaa tietä viimeistään 15.5.1998 tehtävälle muodolliselle sopimukselle (riidanalaisen päätöksen 100, 214 ja 229 perustelukappale). Viimeinen mainittuun yhteistyöhön liittyvä monenvälinen kokous pidettiin 18.5.2000, mutta vetyperoksidin hintatasoa koskeva sopimus oli voimassa vuoden 2000 loppuun saakka (riidanalaisen päätöksen 281, 282 ja 355–360 perustelukappale).

149 Komissio totesi kantajan osallisuudesta rikkomiseen, että kantaja kuului kartelliin osallisten yritysten ”kovaan ytimeen” (riidanalaisen päätöksen 99 perustelukappale). Komissio pani merkille, että viitteitä oli kantajan osallistumisesta salaiseen yhteydenpitoon vuodesta 1991 alkaen (riidanalaisen päätöksen 106 perustelukappale). Atofinan antamien tietojen mukaan erityisesti sen esittämät muistiinpanot heinä-, loka- ja marraskuun 1995 kokouksista sisälsivät tietoja kantajasta ja niissä viitattiin kantajan esittämään kantaan (riidanalaisen päätöksen 120, 127, 128, 129, 133 ja 136 perustelukappale). Degussan antamien tietojen mukaan kantaja oli lisäksi ”hyväksynyt perusajatuksen hintatason yhteensovitetusta nostamisesta” kahdenvälisessä kokouksessa, joka ajoittuu joko vuoden 1996 loppupuolelle tai vuoden 1997 alkupuolelle (riidanalaisen päätöksen 151 perustelukappale).

150 Kuten asiakirja-aineistosta ilmenee, kantaja on riitauttanut kartellin alkuvaihetta koskevat tiedot, eikä niitä ole tukevien todisteiden puuttuessa käytetty sitä vastaan.

151 Komissio lyhensi siksi riidanalaisessa päätöksessä huomattavasti kantajan rikkomiseen osallistumisen kestoa suhteessa siihen, mitä väitetiedoksiannossa oli ilmoitettu. Komissio katsoi kantajan rikkomisen alkamisajankohdasta, että sillä oli näyttöä, joka osoitti kantajan osallistuneen 29.5.1997 pidettyyn kartellitapaamiseen, ja että tämä päivämäärä oli otettava huomioon määritettäessä kantajan toteuttaman rikkomisen kestoa (riidanalaisen päätöksen 352 perustelukappale). Komissio totesi puolestaan kantajan rikkomisen päättymisajankohdasta, että se oli täysin vakuuttunut siitä, että kantaja oli osallisena rikkomiseen aina 13.12.1999 saakka, jolloin pidettiin viimeinen kartellitapaaminen, josta komissiolla oli näyttöä kantajan työntekijöiden osallistumisesta tapaamiseen (riidanalaisen päätöksen 365 perustelukappale).

152 Kantajaa vastaan riidanalaisessa päätöksessä hyväksytty lainvastainen yhteydenpito käsittää seuraavaa:

– kolme monenvälistä kokousta, jotka pidettiin Sevillassa 28. tai 29.5.1997 CEFIC:n kokouksen yhteydessä (riidanalaisen päätöksen 156–167 perustelukappale) ja joista kahteen kantaja myöntää osallistuneensa mutta väittää vastustaneensa lainvastaisia keskusteluja

– neljä monenvälistä kokousta, jotka pidettiin elokuussa 1997 Brysselissä, 18.9.1997 Pariisissa, 17.11.1997 Frankfurt am Mainissa ja 21.11.1997 Pariisissa ja joissa kantaja ei ollut läsnä mutta joista Atochem ilmoitti sille puhelimitse (riidanalaisen päätöksen 171–197 perustelukappale), minkä kantaja kiistää

– Brysselissä 26. ja 27.11.1997 CEFIC:n kokouksen yhteydessä pidetyt monenväliset kokoukset (riidanalaisen päätöksen 198–209 perustelukappale); kantaja myöntää osallistuneensa CEFIC:n kokoukseen mutta kieltää olleensa tietoinen lainvastaisista keskusteluista

– Degussan, Kemiran ja Solvayn kahdenväliset kokoukset, jotka pidettiin vuoden 1997 lopun ja vuoden 1998 alun välisenä aikana ja joiden tuloksista Solvay ilmoitti kantajalle puhelimitse (riidanalaisen päätöksen 210 perustelukappale), minkä kantaja kiistää

– Évian-les-Bainsissa 14.5.1998 CEFIC:n kokouksen yhteydessä pidetyt monenväliset kokoukset (riidanalaisen päätöksen 221–232 perustelukappale); kantaja myöntää osallistuneensa CEFIC:n kokoukseen mutta kieltää olleensa tietoinen lainvastaisista keskusteluista

– Köningswinterissä 13.7.1998 pidetty Degussan, Solvayn ja kantajan välinen kokous, jossa käsiteltiin Atochemin natriumperboraatin tuotantolaitoksen sulkemista (riidanalaisen päätöksen 233–236 perustelukappale) ja johon kantaja kiistää osallistuneensa

– Brysselissä 28.9.1998 pidetty Degussan ja Solvayn välinen ”korkean tason” kokous, jossa käsiteltiin vetyperoksidia ja natriumperboraattia ja jonka jälkeen Degussa tapasi kantajan ilmoittaakseen tälle kokouksen tuloksista (riidanalaisen päätöksen 239–242 perustelukappale); kantaja ei kiistä tavanneensa Degussaa mutta väittää, että tapaamisen sisältö oli laillinen

– Düsseldorfissa 12.10.1998 pidetty vetyperoksidia koskeva monenvälinen kokous, johon kantaja ei osallistunut mutta jonka aiheesta sille Atofinan mukaan kerrottiin puhelimitse (riidanalaisen päätöksen 247–253 perustelukappale), minkä kantaja kiistää

– monenväliset kokoukset ja kahdenvälinen yhteydenpito CEFIC:n kokousten yhteydessä, jotka pidettiin 25. ja 26.11.1998 Brysselissä (riidanalaisen päätöksen 254 perustelukappale), 30.4.1999 Estorilissa (Portugali) (riidanalaisen päätöksen 264 ja 265 perustelukappale) ja 16.11.1999 Brysselissä (riidanalaisen päätöksen 273–275 perustelukappale); kantaja myöntää osallistuneensa mainittuihin CEFIC:n kokouksiin mutta kieltää olleensa tietoinen lainvastaisista keskusteluista

– neljä monenvälistä kokousta, joissa käsiteltiin ainoastaan natriumperboraattia ja jotka pidettiin 16.9.1998 Lyonissa (riidanalaisen päätöksen 237 ja 238 perustelukappale), vuoden 1999 alussa Milanossa (riidanalaisen päätöksen 259–263 perustelukappale), kesällä 1999 Baselissa (riidanalaisen päätöksen 267–270 perustelukappale) ja 13.12.1999 Freiburgissa (riidanalaisen päätöksen 276–279 perustelukappale); kantaja kiistää osallistuneensa Lyonissa ja Baselissa pidettyihin kokouksiin, ja vaikka se myöntää osallistuneensa kahteen muuhun kokoukseen, se ilmoittaa, että niiden aihe oli täysin laillinen eli ”boorinvastaiseen” liikkeeseen reagoiminen ja että vaikka keskusteluissa ”ajauduttiin epäasianmukaisiin” aiheisiin, se ei ”juurikaan kiinnittänyt niihin huomiota”, koska se oli ympäristösyistä päättänyt siirtyä natriumperboraatin tuotannosta natriumperkarbonaatin tuotantoon.

153 Edellä esitetyistä toteamuksista seuraa, että lukuun ottamatta natriumperboraattia käsitteleviä kahta kokousta, jotka pidettiin vuoden 1999 alussa Milanossa ja 13.12.1999 Freiburgissa, kantaja kiistää osallistuneensa salaiseen yhteydenpitoon muiden riidanalaisessa päätöksessä todettujen seikkojen osalta.

– Sevillassa 28. tai 29.5.1997 pidetyt monenväliset kokoukset

154 Sevillassa pidetyistä kolmesta kokouksesta asianosaisten välillä on kiistatonta, että kantaja oli edustettuna kahdessa ensimmäisessä kokouksessa, joista ensimmäisessä käsiteltiin vetyperoksidia (kokoukseen osallistuivat Atochem, Degussa, Solvay, Kemira ja kantaja) ja toisessa natriumperboraattia (kokoukseen osallistuivat ensimmäisen kokouksen osanottajien lisäksi myös Caffaro). Kantaja ei sen sijaan osallistunut seuraavan päivän ravintolaillalliselle (riidanalaisen päätöksen 156, 162 ja 163 perustelukappale).

155 Niiden kahden kokouksen osalta, joihin kantaja osallistui, se ei kiistä keskustelujen sisältöä; niissä yhtäältä vaihdettiin markkinakehitystä koskevia tietoja ja toisaalta käsiteltiin ehdotuksia yleisestä hinnankorotuksesta ja vetyperoksidin markkinoiden jakamista koskevasta sopimuksesta (riidanalaisen päätöksen 157–161 perustelukappale) sekä natriumperboraattia koskevia vastaavia pyrkimyksiä (riidanalaisen päätöksen 162 perustelukappale).

156 Komissio totesi, että ”joidenkin pienten eurooppalaisten tuottajien luottamuksen puutteen ja vastustuksen vuoksi tuona päivänä ei päästy sopimukseen” (riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappale), eikä kantaja kiistänyt tätä. Atofinan lausuman mukaan erityisesti natriumperboraattia koskevat keskusteluyritykset olivat päättyneet ”Degussan edustajan raivostumiseen – – ja hän poistui kokoushuoneesta ovet paukkuen, kun pienet tuottajat kieltäytyivät hyväksymästä Solvayn ja Degussan näkemyksiä” (riidanalaisen päätöksen 162 perustelukappale).

157 Kantaja väittää näistä seikoista kuitenkin, että pienenä tuottajana se tosiasiassa vastusti lainvastaista käyttäytymistä, mistä on osoituksena sen jättäytyminen pois seuraavana iltana järjestetyltä ravintolaillalliselta.

158 Kantaja vetoaa erityisesti tuolloisen varapääjohtajansa lausuntoon, joka on kannekirjelmän liitteenä ja josta kantajan mukaan ilmenee, että sen edustaja ilmoitti vetyperoksidia käsitelleessä kokouksessa Degussalle ja Solvaylle, että se oli ”laajentamassa toimintaansa Saksaan” ”eikä ollut kiinnostunut” mistään hintarajoituksista. Se siis kieltäytyi keskustelemasta hintarajoituksista, minkä vuoksi Degussan edustaja poistui kokouksesta äkillisesti.

159 Tästä on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että kun yritys on osallistunut kokoukseen, jossa on käsitelty lainvastaista yhteistoimintaa, vaikka se ei olisi ollut siinä aktiivisessa roolissa, sen katsotaan osallistuneen kyseiseen yhteis