ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

Näin ollen Juzgado de lo Mercantil no 3 de Barcelona päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko takeiden, joita sovelletaan luovutuksensaajaan, joka ostaa maksukyvyttömän yrityksen tai tällaisen yrityksen tuottavan yksikön, ja joiden mukaisesti tämä luovutuksensaaja ei vastaa veloista, jotka johtuvat työsopimuksista tai työsuhteista, kun maksukyvyttömyysmenettelyn yhteydessä tarjottavan suojan vähimmäistaso vastaa yhteisön direktiiveissä säädetyn suojan tasoa, katsottava liittyvän vain velvoitteisiin, jotka liittyvät suoraan työsopimuksiin tai työsuhteisiin, vai onko näiden takeiden soveltamisalaa laajennettava – pyrittäessä kattavasti suojaamaan työntekijöiden oikeuksia ja säilyttämään työpaikat – muihin sopimuksiin, jotka eivät varsinaisesti liity työsuhteeseen mutta joilla on kuitenkin vaikutuksia toimitiloihin, joissa yritys harjoittaa liiketoimintaansa, tai tiettyihin tuotantomenetelmiin tai -välineisiin, jotka ovat välttämättömiä liiketoiminnan jatkumisen kannalta? 2) Kun on kyse tästä samasta työntekijöiden oikeuksien takaamisesta, voiko maksukyvyttömyysasiaa käsittelevä ja luovutuksesta määräävä tuomioistuin antaa tuottavan yksikön luovutuksensaajalle takeita, jotka liittyvät paitsi työsopimuksiin perustuviin oikeuksiin myös muihin maksukyvyttömän yrityksen sopimuksiin ja velvoitteisiin, joiden täyttäminen on välttämätöntä, jotta toiminnan jatkuminen voidaan varmistaa? 3) Taataanko maksukyvyttömän yrityksen tai tällaisen yrityksen tuotantoyksikön hankkijalle, joka on sitoutunut jatkamaan kaikkia tai joitakin työsopimuksia ja ottamaan vastattavakseen niihin perustuvat velvoitteet, että tälle luovutuksensaajalle ei voida esittää muita vaatimuksia tai siirtää muita velvollisuuksia, jotka liittyvät työsopimuksiin tai työsuhteisiin, jotka luovutuksensaaja ottaa omiin nimiinsä, erityisesti veroihin tai sosiaaliturvamaksuihin liittyviä velvollisuuksia, tai ettei luovutuksensaajaa vastaan voida vedota oikeuksiin, joita voivat käyttää sellaisiin sopimuksiin perustuvien oikeuksien ja velvollisuuksien haltijat, joissa maksukyvytön velallinen on ollut sopimuspuolena ja jotka on siirretty luovutuksensaajalle osana kokonaisuutta tai tuottavaa yksikköä? 4) Voidaanko sellaisten tuottavien yksiköiden tai yritysten luovutusten osalta, jotka on tuomioistuimen päätöksellä tai hallinnollisella päätöksellä todettu maksukyvyttömiksi ja jotka ovat selvitystilassa, tulkita direktiiviä 2001/23 siten, että sillä suojataan paitsi työsopimuksia myös muita sopimuksia, joilla on suoria ja välittömiä vaikutuksia työsopimusten voimassa pitämiseen? 5) Onko konkurssilain 149 §:n 2 momentin sanamuoto, siltä osin kuin siinä viitataan yritysten luovutuksiin, ristiriidassa edellä mainitun direktiivin 2001/23 5 artiklan 2 kohdan a alakohdan kanssa, siltä osin kuin luovutuksensaajalle siirretään maksukyvyttömän yrityksen työoikeudelliset velvollisuudet ja erityisesti velvollisuus suorittaa sosiaaliturvamaksut, jotka velallinen on mahdollisesti jättänyt maksamatta?”
2)

Asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 89/97, 297 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että kyseessä ei ole tavaroiden luovutus yhteisössä silloin, kun tavarat on tuotu Belgiaan ja tämän jälkeen siirretty Alankomaihin, jos luvan saanut henkilö toimii lopullisen tuojan lukuun; kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava tämä. Se, että tavarat on tuotu Belgiaan ja tullattu siellä ja sittemmin siirretty Alankomaihin, on vailla merkitystä tässä säännöksessä tarkoitetun luovutuksen toteamisen kannalta. Luovutustapauksessa luovutuksensaajalla on oltava mainitun asetuksen 291 artiklan mukaisesti myönnetty lupa.
79

Kolmanteen kysymykseen on näin ollen vastattava, että kuudennen direktiivin 4 artiklan 5 kohdan toisen alakohdan ilmaisu ”huomattava” on ymmärrettävä siten, että tämänhetkisen tai potentiaalisen kilpailun vääristymisen on oltava merkitykseltään enemmän kuin vähäistä.
22

Nämä kaksi eri tarkoitusta käyvät ilmi puitesopimuksen 1 lausekkeen (ks. tämän tuomion 5 kohta) ja direktiivin 97/81 perustelukappaleiden sanamuodosta. Tältä osin on palautettava mieliin, että direktiivin 97/81 viidennessä perustelukappaleessa todetaan, että ”Essenissä kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmissä korostettiin tarvetta toteuttaa sellaisia toimenpiteitä, joilla edistetään työllisyyttä sekä naisten ja miesten tasa-arvoisia mahdollisuuksia sekä vaadittiin toimenpiteitä kasvun työllistävän vaikutuksen lisäämiseksi erityisesti joustavammilla työjärjestelyillä, jotka vastaavat sekä työntekijöiden toiveita että kilpailun vaatimuksia”. Tämän direktiivin 11 perustelukappaleesta käy lisäksi ilmi, että puitesopimuksen allekirjoittajaosapuolet ”osoittivat halunsa laatia yleiset puitteet, joiden avulla osa-aikatyöntekijöiden syrjintä poistetaan ja kehitetään osa-aikatyön mahdollisuuksia sekä työnantajien että työntekijöiden kannalta hyväksyttävältä perustalta.” Direktiivin 18 perustelukappaleessa todetaan, että ”komissio teki direktiiviehdotuksensa noudattaen sosiaalipolitiikasta tehdyn sopimuksen [joka on tehty muiden Euroopan yhteisön jäsenvaltioiden kuin Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan kesken (EYVL 1992, C 191, s. 91) ja otettu liitteeksi sosiaalipolitiikasta tehtyyn pöytäkirjaan (N:o 14), joka on liitetty Euroopan yhteisön perustamissopimukseen] 2 artiklan 2 kohtaa, jonka mukaan sosiaalipolitiikkaa koskevassa lainsäädännössä ”vältetään säätämästä sellaisia hallinnollisia, taloudellisia tai oikeudellisia rasituksia, jotka vaikeuttaisivat pienten tai keskisuurten yritysten perustamista taikka niiden kehittämistä”.”
17

Kansallinen tuomioistuin kuvailee pääasiassa kyseessä olevaa tuotetta ”sandaaliksi, jossa on korkeareunainen kumista valmistettu profiloitu ulkopohja. Ulkopohjan astuinpintaan on upotettu pieniä erivärisiä ja eri materiaaleista valmistettuja paloja. Ulkopohjaan on liimattu sisä-/välipohja, joka koostuu yhdestä kerroksesta EVA-vaahtoa ja yhdestä kerroksesta lateksivaahtoa, joka on peitetty mikrokuidusta valmistetulla tekstiiliaineella. Päällisessä on etupäällisessä, kiristysläpässä ja kantaosan yläreunassa nahkasta valmistetut solkiremmit, jotka on varustettu tarranauhalla sandaalin säätämiseksi/mukauttamiseksi jalkaan sopivaksi, minkä lisäksi kiristysläpässä ja kantaosan alareunassa on neulotusta tekstiilinauhasta valmistetut vetoremmit. Päällisessä on aukot varpaiden ja jalkaholvin kohdalla, jalan päällä, jalan ulkoreunan kohdalla sekä kantapään molemmilla puolilla. Päällisen nahkassa on uurteita, joihin on upotettu raitoja ja kumista valmistettu yhtiön logo. Sekä nahka että tekstiiliaine on kiinnitetty välipohjaan liimalla. Nahka muodostaa – solkiremmit ja koristeet mukaan lukien – 71 prosenttia päällisen ulkopinta-alasta.”
19

Yhtiöiden osalta on todettava, että niiden EY 48 artiklassa tarkoitettua kotipaikkaa tarvitaan määrittelemään se yhteys, joka liittää ne tietyn valtion oikeusjärjestykseen samalla tavalla kuin kansalaisuus on osoituksena luonnollisten henkilöiden yhteydestä valtioonsa. Sen hyväksyminen, että tytäryhtiön sijoittautumisjäsenvaltio voisi pelkästään sillä perusteella, että tytäryhtiön emoyhtiön kotipaikka sijaitsee jossakin toisessa jäsenvaltiossa, vapaasti kohdella kyseistä tytäryhtiötä eri tavalla, tekisi EY 43 artiklan sisällyksettömäksi (ks. vastaavasti asia C-330/91, Commerzbank, tuomio 13.7.1993, Kok. 1993, s. I-4017, Kok. Ep. XIV, s. I-309, 13 kohta; em. yhdistetyt asiat Metallgesellschaft ym., tuomion 42 kohta ja em. asia Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, tuomion 37 kohta). Sijoittautumisvapauden tarkoituksena on siten varmistaa se, että muista jäsenvaltioista tulevia kohdellaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa samalla tavalla kuin sen omia kansalaisia, siten, että yhtiöiden kotipaikkaan perustuva syrjintä kielletään (ks. vastaavasti em. asia Saint-Gobain ZN, tuomion 35 kohta ja em. asia Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, tuomion 37 kohta).
Asia C-569/07

HSBC Holdings plc ja Vidacos Nominees Ltd

vastaan

The Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs

(Special Commissioners of Income Tax, Londonin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Välilliset verot — Pääoman hankinta — Osakkeiden siirtämisestä tai liikkeeseen laskemisesta selvityspalveluun (”clearance service”) kannettava 1,5 prosentin vero”

Julkisasiamies P. Mengozzin ratkaisuehdotus 18.3.2009 I ‐ 9049

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 1.10.2009 I ‐ 9067

Tuomion tiivistelmä

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Pääoman hankinnasta suoritettavat välilliset verot

(Neuvoston direktiivin 69/335 11 artiklan a alakohta)

Pääoman hankinnasta suoritettavista välillisistä veroista annetun direktiivin 69/335, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 85/303, 11 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että siinä kielletään veron kantaminen osakkeiden liikkeeseen laskemisesta selvityspalveluun.

Mikäli veron kantaminen sallittaisiin liikkeeseen lasketun uuden arvopaperin ensimmäistä kertaa tapahtuvasta hankkimisesta, tämä tarkoittaisi käytännössä, että veroa kannettaisiin arvopaperin liikkeeseen laskemisesta, koska se on olennainen osa pääoman hankinnan kokonaisjärjestelyä.

Arvopapereiden ensimmäistä kertaa tapahtuvan hankkimisen ei voida katsoa olevan direktiivin 69/335 12 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu ”siirto”, koska muutoin saman direktiivin 11 artiklan a alakohta menettäisi tehokkaan vaikutuksensa ja näissä kahdessa artiklassa tehty selvä ero ”liikkeeseen laskemisen” ja ”siirron” käsitteiden välillä asetettaisiin kyseenalaiseksi. Tällaisesta tulkinnasta seuraisi näet, että veroa voitaisiin kuitenkin kantaa liikkeeseen laskemista koskevasta toimesta, josta, vaikka siihen liittyykin väistämättä liikkeeseen laskettujen uusien arvopaperien hankkiminen, ei 11 artiklan a alakohdan mukaan saa kantaa mitään muuta veroa kuin pääoman hankintaveroa. Näin ollen tällaisesta ensimmäistä kertaa tapahtuvasta hankkimisesta kannettava vero ei voi kuulua 12 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn poikkeuksen piiriin. Ei myöskään voida katsoa, että kyseinen vero olisi tosiasiassa arvopapereiden siirroista ennakkoon perittävä vero, koska tämän veron perustetta tai verovelvollista ei ole määritetty tällaisten siirtojen perusteella, jotka ovat sitä paitsi hypoteettisia.

Näin ollen siltä osin kuin kyseinen vero kannetaan uusista arvopapereista osakepääoman korotuksen jälkeen, se on direktiivin 11 artiklan a alakohdassa tarkoitettu vero, jonka kantaminen on kielletty tässä säännöksessä.

(ks. 32 ja 34–38 kohta sekä tuomiolauselma)
Sillä, että hankintayksikkö on jättänyt hankintailmoituksessa olevan lausekkeen nojalla hankinnan ulkopuolelle sellaiset ulkomaiset suunnittelutoimistot tai ulkomaiset suunnittelijat, jotka ovat ilmaisseet kuuden kuukauden aikana ennen tätä kilpailua varten toimittamaansa kiinnostuksenilmaisua kiinnostuksensa osallistua saman hankintayksikön hankintamenettelyyn ja jotka ovat ilmoittaneet, että niiden pätevyys vastaa joidenkin muiden kuin tämän kilpailun osalta vaadittavien todistusryhmien pätevyyttä, kyseinen jäsenvaltio on jättänyt noudattamatta vesi- ja energiahuollon, liikenteen ja teletoiminnan alan hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 93/38 4 artiklan 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan.

Nimittäin tällainen lauseke, jossa ulkomaisten suunnittelutoimistojen ja ulkomaisten suunnittelijoihin annetaan selvästi ymmärtää, että saman hankintayksikön järjestämän aikaisemman menettelyn yhteydessä ilmoitettujen pätevyyksien ja nyt riidanalaisessa hankintailmoituksessa kysymyksessä olevaa menettelyä varten vaadittujen pätevyyksien välillä mahdollisesti oleva ero vaikuttaa automaattisesti siten, että ne jätetään kyseisen hankinnan ulkopuolelle, vaikuttaa näihin suunnittelutoimistoihin ja suunnittelijoihin lannistavasti.

Vaikka tätä lauseketta sovelletaan siten, että jokainen sellainen toimija, joka on epävarma lausekkeen ulottuvuudesta, saattaa pyytää kyseiseltä hankintayksiköltä selvitystä, ja se saa esittää kaikin tarkoituksenmukaisin tavoin näyttöä siitä, että se täyttää ne ehdot, jotka toimijalta vaaditaan kyseessä olevaan menettelyyn osallistumista varten, mahdollisten tarjoajien tilanteen on oltava yhdenvertainen hankintailmoitukseen sisältyvien tietojen laajuuden osalta. Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja avoimuusperiaatteen mukaista ei ole, että yhden ryhmän hankinnasta kiinnostuneista toimijoista on otettava yhteyttä tähän hankintayksikköön saadakseen selvitystä ja lisätietoja hankintailmoituksen todellisesta sisällöstä, vaikka hankintailmoituksen sanamuoto on sellainen, että sen sisällöstä ei synny epäselvyyttä kohtuullisessa määrin asiantuntevalle ja huolelliselle hankinnasta kiinnostuneelle toimijalle.

Tämän osalta direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa, jossa kielletään kaikkinainen syrjintä tarjoajien välillä, annetaan suojaa myös niille, jotka on saatu luopumaan tarjouksen tekemisestä siitä syystä, että ne ovat joutuneet huonompaan asemaan hankintayksikön noudattamien menettelytapojen johdosta.

(ks. 36–41 ja 58 kohta sekä tuomiolauselma)
Maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden maantieteellisten merkintöjen ja alkuperänimitysten suojasta annetun asetuksen N:o 2081/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2796/2000, 3 artiklan 1 kohtaa ja 13 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että elintarvikkeen nimitystä, joka sisältää maantieteellisen viittauksen ja jonka rekisteröimistä mainitussa asetuksessa N:o 2081/92 tarkoitetuksi suojatuksi alkuperänimitykseksi tai suojatuksi maantieteelliseksi merkinnäksi on haettu, ei tule katsoa yleisnimeksi odotettaessa sitä, että kansalliset viranomaiset mahdollisesti toimittavat rekisteröintihakemuksen komissiolle. Nimityksen ei voida olettaa olevan luonteeltaan yleisnimi asetuksessa N:o 2081/92, sellaisena kuin se on muutettuna, tarkoitetulla tavalla niin kauan kuin komissio ei ole lausunut nimityksen rekisteröintihakemuksesta ja tarpeen vaatiessa hylännyt hakemusta sillä erityisellä perusteella, että mainitusta nimityksestä on tullut yleisnimi.

Tuotteen nimityksen saama luonne yleisnimenä on nimittäin objektiivisen kehityksen tulos, jonka päättyessä tästä nimityksestä, vaikka se viittaakin maantieteelliseen paikkaan, jossa kyseistä tuotetta alun perin valmistettiin tai pidettiin kaupan, on tullut mainitun tuotteen yleinen nimi.

Näin ollen se seikka, että pääasiassa kyseessä oleva nimitys on rekisteröintihakemuksen kohteena, on sellaisenaan katsottava vaikutuksettomaksi tällaiseen objektiiviseen kehitykseen nähden, joka johtaa nimityksen arkipäiväistymiseen tai sen ja alueen välisen yhteyden katkeamiseen.

(ks. 50, 51 ja 54 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-421/07

Rikosoikeudenkäynti,

jossa vastaajana on

Frede Damgaard

(Vestre Landsretin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ihmisille tarkoitetut lääkkeet — Direktiivi 2001/83/EY — Mainonnan käsite — Omasta aloitteestaan toimivan kolmannen osapuolen levittämät tiedot tietystä lääkkeestä”

Julkisasiamies D. Ruiz-Jarabo Colomerin ratkaisuehdotus 18.11.2008 I ‐ 2631

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 2.4.2009 I ‐ 2651

Tuomion tiivistelmä

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Ihmisille tarkoitetut lääkkeet – Direktiivi 2001/83 – Mainonta

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/27, 86 artikla)

Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetun direktiivin 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/27, 86 artiklaa on tulkittava siten, että sitä, että kolmas osapuoli levittää tietoja lääkkeestä ja erityisesti sen sairauden hoitoon tai ehkäisyyn liittyvistä ominaisuuksista, voidaan pitää tässä artiklassa tarkoitettuna mainontana myös silloin, kun tämä kolmas osapuoli toimii omasta aloitteestaan ja oikeudellisesti ja tosiasiallisesti täysin riippumattomana tällaisen lääkkeen valmistajaan tai myyjään nähden. Kansallisen tuomioistuimen on määritettävä, onko tämä tietojen levittäminen sellaista ovelta ovelle tiedottamista, asiakkaitten hankintaa tai kannustamista, jonka tarkoituksena on edistää lääkkeiden määräämistä, luovutusta, myyntiä tai kulutusta.

(ks. 29 kohta ja tuomiolauselma)
Eri jäsenvaltioissa sijaitseviin emo- ja tytäryhtiöihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä annetun direktiivin 90/435 4 artiklan 1 kohdan ensimmäistä luetelmakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan emoyhtiön saamat osingot lisätään emoyhtiön veron laskentaperustaan, josta ne vähennetään sitten 95 prosenttiin saakka niiltä osin kuin tulos jää muiden verosta vapautettujen tulojen vähennyksen jälkeen voitolliseksi kyseessä olevana verokautena.

Sellaisen jäsenvaltion, joka on valinnut direktiivin 90/435 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitetun järjestelmän, velvollisuuteen olla verottamatta voittoa, joka jaetaan emoyhtiölle tytäryhtiönsä osakkaana, ei nimittäin liity mitään ehtoja ja ainoat tätä koskevat edellytykset on ilmaistu saman artiklan 2 ja 3 kohdassa ja kyseisen direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa. Kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa ei nimenomaisesti säädetä, että muiden verotettavissa olevien tulojen olemassaolo on edellytyksenä sille, että emoyhtiölle maksettuja osinkoja ei veroteta. Siksi jäsenvaltiot eivät voi yksipuolisesti ottaa käyttöön rajoittavia toimenpiteitä, kuten vaatimusta siitä, että emoyhtiöllä on verotettavissa olevia tuloja, ja asettaa tällä tavalla ehtoja mahdollisuudelle hyötyä direktiivissä 90/435 säädetyistä eduista.

Lisäksi silloin, kun emoyhtiö ei ole saanut muita verotettavissa olevia tuloja kyseessä olevana verokautena, tällaisen lainsäädännön seurauksena on, että emoyhtiön tappiot pienenevät maksettujen osinkojen suuruisella määrällä. Tällaisessa verolainsäädännössä mahdollistetaan lähtökohtaisesti tappioiden siirtäminen myöhemmille verovuosille, joten emoyhtiön siirrettävissä olevien tappioiden pieneneminen maksettujen osinkojen suuruisella määrällä vaikuttaa kyseisen yhtiön veron laskentaperustaan sinä verovuonna, joka seuraa verovuotta, jonka aikana osingot on maksettu, mikäli yhtiön voitto on silloin suurempi kuin siirretyt tappiot. Tästä seuraa, että vaikka emoyhtiön saamista osingoista ei kanneta yhtiöveroa siltä verovuodelta, jonka aikana nämä osingot on jaettu, emoyhtiön tappioiden pienenemisen seurauksena voi olla, että sitä verotetaan näistä osingoista epäsuorasti sellaisina myöhempinä verovuosina, jolloin sen tulos on positiivinen, ja tällainen saatujen osinkojen vähennystä koskeva rajoitus ei ole yhteensopiva direktiivin 90/435 kanssa.

Vaikka soveltamalla kyseistä järjestelmää sekä asianomaisessa jäsenvaltiossa että muissa jäsenvaltioissa sijaitseviin tytäryhtiöihin jäsenvaltio pyrkii välttämään sen, että eri jäsenvaltioissa sijaitsevien yhtiöiden välinen yhteistyö saatettaisiin epäedullisempaan asemaan kuin samassa jäsenvaltiossa sijaitsevien yhtiöiden välinen yhteistyö, tämä ei oikeuta sellaisen järjestelmän soveltamista, joka ei ole yhteensopiva kyseessä olevan direktiivin 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitetun taloudellisen kaksinkertaisen verotuksen välttämistä koskevan järjestelmän kanssa.

(ks. 33, 34, 36, 37, 39–41 ja 46 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-414/07

Magoora sp. z o. o.

vastaan

Dyrektor Izby Skarbowej w Krakowie

(Wojewódzki Sąd Administracyjny w Krakowien esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Kuudes arvonlisäverodirektiivi — 17 artiklan 2 ja 6 kohta — Kansallinen lainsäädäntö — Tiettyjen ajoneuvojen polttoaineen ostoihin liittyvän arvonlisäveron vähentäminen ajoneuvojen käyttötarkoituksesta riippumatta — Vähennysoikeuden tosiasiallinen rajoittaminen — Sisäisen lainsäädännön vähennysoikeuden rajoittamista koskevat säännökset direktiivin voimaantulohetkellä”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 22.12.2008 I ‐ 10923

Tuomion tiivistelmä

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen – Vähennysoikeuden rajoitukset

(Neuvoston direktiivin 77/388 17 artiklan 6 kohdan toinen alakohta)

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 17 artiklan 6 kohdan toisen alakohdan vastaisena on pidettävä sitä, että saattaessaan kyseistä direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystä jäsenvaltio kumoaa kokonaisuudessaan kansalliset säännökset, jotka koskevat veronalaiseen toimintaan käytettyjen moottoriajoneuvojen polttoaineen ostoihin sisältyvän arvonlisäveron vähennysoikeutta koskevia rajoituksia, ja korvaa ne siitä hetkestä alkaen, kun mainittu direktiivi tuli voimaan sen alueella, säännöksillä, joissa vahvistetaan asiaa koskevat uudet kriteerit, jos – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava – näillä viimeksi mainituilla säännöksillä laajennetaan kyseisten rajoitusten soveltamisalaa. Tältä osin kuudennen direktiivin 17 artiklan 6 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetulla käsitteellä ”sisäinen lainsäädäntö” viitataan arvonlisäveron vähennysjärjestelmään, joka oli olemassa ja jota tosiasiallisesti sovellettiin direktiivin voimaantulohetkellä. Kuudennen direktiivin 17 artiklan 6 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn standstill-lausekkeen tarkoituksena ei ole se, että uusi jäsenvaltio voi Euroopan unioniin liittyessään muuttaa sisäistä lainsäädäntöään siten, että kyseisellä lainsäädännöllä etäännytään kyseisen direktiivin tavoitteista. Tämän artiklan vastaisena on joka tapauksessa pidettävä sitä, että jäsenvaltio muuttaa myöhemmin mainittuna päivänä voimaantullutta lainsäädäntöään siten, että näiden rajoitusten soveltamisalaa laajennetaan kyseistä ajankohtaa ennen vallinneeseen tilanteeseen nähden.

(ks. 38, 39 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)