ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
55

Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on määritellessään valituksenalaisessa tuomiossa oikeudellisesti merkitykselliset kriteerit, jotka on otettava huomioon, kun nyt käsiteltävässä asiassa määritellään, onko kyseessä EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tarkoitukseen perustuva kilpailunrajoitus, todennut mainitun tuomion 124 ja 125 kohdassa seuraavaa: ”124 Oikeuskäytännön mukaan EY 81 artiklan 1 kohdan a–e alakohdassa suunnitellun kaltaiset sopimukset eivät ole tyhjentävä luettelo kielletystä yhteistyöstä eikä tarkoitukseen perustuvan kilpailusääntöjen rikkomisen käsitettä ole näin ollen syytä tulkita suppeasti (ks. vastaavasti [BIDS-tuomio], 22 ja 23 kohta). 125 Sopimuksen tai yritysten yhteenliittymän päätöksen kilpailunvastaisen luonteen arvioimiseksi on tarkasteltava sopimuksen lausekkeiden sisältöä, sen tavoitteita sekä sen taloudellista ja oikeudellista asiayhteyttä. Tältä osin riittää, että sopimus tai yritysten yhteenliittymän päätös on omiaan vaikuttamaan haitallisesti kilpailuun. Sopimuksen tai päätöksen on toisin sanoen ainoastaan oltava sen oikeudellisen ja taloudellisen asiayhteyden perusteella konkreettisesti omiaan estämään kilpailu yhteismarkkinoilla tai rajoittamaan tai vääristämään sitä. Ei ole välttämätöntä, että kilpailu todella estetään tai sitä rajoitetaan tai vääristetään tai että kyseisen päätöksen ja kuluttajahinnan välillä on välitön yhteys. Vaikka lisäksi osapuolten aikomuksia ei olekaan tarpeen ottaa huomioon sen määrittämisessä, onko kyseinen sopimus luonteeltaan rajoittava vai ei, mikään ei estä komissiota tai yhteisöjen tuomioistuimia ottamasta niitä huomioon (ks. vastaavasti tuomio T-Mobile Netherlands ym., C-8/08, [EU:C:2009:343], 31, 39 ja 43 kohta, ja tuomio GlaxoSmithKline Services ym. v. komissio ym., [C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P, EU:C:2009:610], 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).”
20

On muistutettava, että tuotteen normaaliarvon määrittäminen on yksi niistä olennaisista vaiheista, joiden avulla mahdollisen polkumyynnin olemassaolo on voitava todeta. Perusasetuksen 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään tältä osin, että ”normaaliarvo perustuu tavallisesti viejämaan riippumattomien asiakkaiden tavanomaisessa kaupankäynnissä maksamiin tai maksettaviksi tuleviin hintoihin”. Tältä osin on todettava myös, että normaaliarvoa määritettäessä sekä tämän säännöksen sanamuodosta että sen systematiikasta käy ilmi, että normaaliarvon määrittämisessä on lähtökohtaisesti ensisijaisesti käytettävä tavanomaisen kaupankäynnin yhteydessä tosiasiallisesti maksettua tai maksettavaa hintaa. Saman artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan tästä periaatteesta voidaan nimittäin poiketa vain, jos samankaltaista tuotetta ei myydä lainkaan tavanomaisen kaupankäynnin yhteydessä tai jos tällainen myynti on riittämätöntä tai se ei mahdollista asianmukaista vertailua (ks. tuomio Goldstar v. neuvosto, C-105/90, EU:C:1992:69, 12 kohta).
30

Tässä yhteydessä on täsmennettävä – kuten Irlannin hallitus on esittänyt ja kuten myös julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 54 kohdassa –, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa lähtökohdaksi on otettava kunkin jäsenvaltion keskivertokuluttaja, koska keskivertokuluttajan arviointi on omiaan vaihtelemaan sen mukaan, miten uudet teknologiat mahdollisesti tulevat eri tahdissa käyttöön eri kansallisille markkinoille, ja sen mukaan, missä määrin keskivertokuluttajalla on käytettävissään teknisiä laitteita, joiden avulla hän voi lukea tai kuunnella muilla fyysisillä alustoilla kuin paperilla olevia kirjoja.
2)

Direktiivin 2001/29 5 artiklan 3 kohdan k alakohtaa on tulkittava siten, että parodian keskeisinä tunnusmerkkeinä ovat se, että siinä yhtäältä viitataan olemassa olevaan teokseen mutta poiketaan siitä havaittavissa olevalla tavalla ja toisaalta se on huumorin tai pilailun ilmentymä. Kyseisessä säännöksessä tarkoitettuun parodian käsitteeseen ei sovelleta edellytyksiä, joiden mukaan parodialla on oltava sille ominainen alkuperäinen luonne sen lisäksi, että siinä poiketaan havaittavissa olevalla tavalla parodian kohteena olevasta alkuperäisestä teoksesta, se on voitava kohtuudella yhdistää muuhun henkilöön kuin alkuperäisen teoksen tekijään, sen kohteena on oltava alkuperäinen teos tai siinä on mainittava parodian kohteena olevan teoksen lähde. Direktiivin 2001/29 5 artiklan 3 kohdan k alakohdassa tarkoitetun parodiaa koskevan poikkeuksen konkreettiseen tilanteeseen soveltamisessa on kuitenkin noudatettava oikeudenmukaista tasapainoa yhtäältä kyseisen direktiivin 2 ja 3 artiklassa tarkoitettujen henkilöiden etujen ja oikeuksien ja toisaalta suojatun teoksen käyttäjän, joka hyödyntää 5 artiklan 3 kohdan k alakohdassa tarkoitettua parodiaa koskevaa poikkeusta, ilmaisunvapauden välillä. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava pääasian kaikki olosuhteet huomioiden, noudatetaanko direktiivin 2001/29 5 artiklan 3 kohdan k alakohdassa tarkoitetun parodiaa koskevan poikkeuksen soveltamisessa tätä oikeudenmukaista tasapainoa, jos pääasiassa kyseessä oleva piirros on edellä mainittujen parodian keskeisten tunnusmerkkien mukainen.
17

Aluksi on muistutettava, että muodostaakseen tavaramerkin rekisteröintihakemuksen kohteen on direktiivin 2008/95 2 artiklan mukaan täytettävä kolme edellytystä. Sen on ensinnäkin muodostettava merkki. Tämä merkki on toiseksi voitava esittää graafisesti. Merkillä on kolmanneksi voitava erottaa yrityksen ”tavarat”tai ”palvelut” muiden yritysten tavaroista tai palveluista (ks. direktiivin 89/104 2 artiklan osalta tuomio Libertel, C‑104/01, EU:C:2003:244, 23 kohta; tuomio Heidelberger Bauchemie, C‑49/02, EU:C:2004:384, 22 kohta ja tuomio Dyson, C‑321/03, EU:C:2007:51, 28 kohta).
Neuvoston asetuksista N:o 1408/71 ja N:o 574/72 Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksiin N:o 883/2004 ja N:o 987/2009 siirtymisen ja sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamista käsittelevän hallintotoimikunnan päätösten ja suositusten soveltamisen puitteista 12.6.2009 tehdyn sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamista käsittelevän hallintotoimikunnan päätöksen N:o H1 (EUVL 2010, C 106, s. 13) 5 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Asetusten – – N:o 1408/71 ja – – N:o 574/72 soveltamisessa tarpeelliset, jäsenvaltioiden toimivaltaisten laitosten, viranomaisten ja muiden elinten ennen asetusten – – N:o 883/2004 ja – – N:o 987/2009 voimaantulopäivää antamat asiakirjat (eli E-lomakkeet, eurooppalaiset sairaanhoitokortit ja väliaikaiset korvaavat todistukset) pysyvät edelleen voimassa (vaikka viittaukset kohdistuvat asetuksiin – – N:o 1408/71 ja – – N:o 574/72), ja muiden jäsenvaltioiden laitosten, viranomaisten ja muiden elinten on otettava ne huomioon myös kyseisen päivän jälkeen, kunnes niiden voimassaolo lakkaa tai kunnes ne peruutetaan tai korvataan asetusten – – N:o 883/2004 ja – – N:o 987/2009 mukaan annetuilla tai toimitetuilla asiakirjoilla.”
14

Krajský soud v Ostravě on näin ollen päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Ovatko [SEUT] 56 ja [SEUT] 57 artikla esteenä sellaisen kansallisen lainsäädännön soveltamiselle, jonka mukaan silloin, kun yrityksen (käyttöön antaja), joka antaa työntekijöitä toisen yrityksen käyttöön, kotipaikka on toisen jäsenvaltion alueella, työntekijöitä käyttävällä yrityksellä on velvollisuus pidättää kyseisten työntekijöiden palkasta tulovero ja tilittää se valtiolle, kun taas silloin, kun käyttöön antajan kotipaikka on Tšekissä, tämä on käyttöön antajan velvollisuutena?”
46

Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että Taric-koodia 7019 59 00 10 on tulkittava siten, että siihen voivat kuulua ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kuvaileman kaltaiset tuotteet, jotka muodostuvat erityisesti sellaisista lasikuidusta valmistetuista kankaista, joiden aukkojen silmäkoko on sekä pituudeltaan että leveydeltään 4 mm, jotka painavat yli 35 g/m2 ja jotka on tarkoitettu rakennusalalle.
2)

Direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että kun on kyse pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta sopimusehdosta, vaatimus siitä, että sopimusehto on laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi, tarkoittaa sen lisäksi, että sopimusehdon on oltava kieliopillisesti kuluttajalle ymmärrettävä, myös sitä, että sopimuksessa ilmaistaan avoimesti, miten kyseisessä sopimusehdossa tarkoitettu ulkomaan valuutan vaihtomenettely käytännössä toimii sekä minkälainen suhde kyseisellä menettelyllä on siihen menettelyyn, josta on määrätty lainan antamista koskevissa muissa sopimusehdoissa, siten että kuluttajalla on mahdollisuus täsmällisten ja helppotajuisten perusteiden nojalla arvioida, minkälaisia taloudellisia seurauksia siitä hänelle aiheutuu.
45

Kaiken edellä esitetyn perusteella kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että jos kyse ei ole tilanteesta, jossa tuomioistuimella, jossa kanne on nostettu toiseksi, on kyseisen asetuksen nojalla yksinomainen toimivalta, on katsottava, että tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla on ratkaistu, että se tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen, kun tämä tuomioistuin ei ole omasta aloitteestaan todennut toimivaltansa puuttumista eikä yksikään asianosainen ole riitauttanut sen toimivaltaisuutta ennen kuin on esitetty sellainen lausunto, joka kansallisessa prosessioikeudessa katsotaan aineellista kysymystä koskevaksi ensimmäiseksi puolustautumistoimeksi tässä tuomioistuimessa.
33

Toisaalta on muistutettava, että kuudennen direktiivin 17 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetään, että jos tavaroita ja palveluja käytetään verovelvollisen verollisiin liiketoimiin, verovelvollinen saa vähentää verosta, jonka hän on velvollinen maksamaan, arvonlisäveron, joka on maan alueella maksettu tai maksettava tavaroista tai palveluista, jotka toinen verovelvollinen on toimittanut tai toimittaa hänelle.
15

Euroopan yhteisön asetusta tulliviranomaisten toimenpiteistä epäiltäessä tavaroiden loukkaavan tiettyjä teollis- ja tekijänoikeuksia sekä tiettyjä teollis- ja tekijänoikeuksia loukkaavien tavaroiden suhteen toteutettavista toimenpiteistä koskevan, 9.1.2006 annetun täytäntöönpanoasetuksen nro 12 (bekendtgørelse nr. 12 om anvendelse af Det Europæiske Fællesskabs forordning om toldmyndighedernes indgriben over for varer, der mistænkes for at krænke visse intellektuelle ejendomsrettigheder, og om de foranstaltninger, som skal træffes over for varer, der krænker sådanne rettigheder) 4 §:ssä säädetään seuraavaa: ”[1.] Tavarat, joiden on todettu loukkaavan [tulliasetuksen] 2 artiklan 1 kohdassa määriteltyä immateriaalioikeutta, menetetään valtiolle tuhottaviksi. Tuhoaminen suoritetaan asetuksen 17 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisesti. 2. Edellä 1 momentin mukaisesti tuhotuista tavaroista ei suoriteta korvausta.”
Siitä, että unionin tuomioistuimet loukkaavat Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan mukaista velvollisuuttaan ratkaista niiden käsiteltäväksi saatetut asiat kohtuullisessa ajassa, on määrättävä seuraamus unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetun vahingonkorvauskanteen yhteydessä, koska tällainen kanne merkitsee tehokasta korjauskeinoa.

Tästä seuraa, että vaatimusta, jolla pyritään saamaan korvausta siitä aiheutuneesta vahingosta, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole antanut tuomiota kohtuullisessa ajassa, ei voida saattaa suoraan unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi valituksen yhteydessä, vaan se on esitettävä erillisenä unionin yleisessä tuomioistuimessa. Kun on ilmeistä – ilman, että asianosaisten olisi tarpeen toimittaa tältä osin lisätodisteita –, että unionin yleinen tuomioistuin on laiminlyönyt tarpeeksi selvästi velvollisuutensa ratkaista asia kohtuullisessa ajassa, unionin tuomioistuin voi kuitenkin todeta tällaisen laiminlyönnin valituksen yhteydessä.

Mainittua periaatetta on todettava loukatun siinä tapauksessa, ettei unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyn menettelyn kestoa, joka on lähes viisi vuotta ja yhdeksän kuukautta erityisesti siten, että kirjallisen käsittelyn päättymisen ja istunnon välillä on kulunut neljä vuotta ja yksi kuukausi ilman, että asiassa olisi jätetty mitään oikeudenkäyntiasiakirjoja, voida selittää asian luonteella eikä monitahoisuudella eikä myöskään asian taustalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta kantajien velvollisuutta nostaa vahingonkorvauskanne unionin yleisessä tuomioistuimessa. Tilanne on erityisesti tällainen silloin, kun valituksenalaisesta tuomiosta ja asianosaisten toimittamista todisteista ei ilmene, että kyseinen toimimattomuusjakso olisi ollut objektiivisesti perustelua tai että kantajat olisivat myötävaikuttaneet siihen.

(ks. 55–59 kohta)
Unionin tuomioistuin on muutoksenhakumenettelyssä lähtökohtaisesti toimivaltainen arvioimaan ainoastaan sitä oikeudellista ratkaisua, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista. Kanneperusteen osa, jossa esitetään muutoksenhakuvaiheessa uusi väite, jolla riitautetaan riidanalaisen päätöksen perustelujen riittävyys unionin yleisessä tuomioistuimessa sen sijaan, että siinä arvosteltaisiin unionin yleisen tuomioistuimen päättelyn oikeellisuutta, on siis jätettävä tutkimatta.

Tilanteessa, jossa emoyhtiön vastuu on johdettu täysin sen tytäryhtiön vastuusta ja jossa mikään muu tekijä ei yksilöi sitä käyttäytymistä, josta emoyhtiötä moititaan, emoyhtiön vastuu ei voi olla suurempi kuin sen tytäryhtiön vastuu.

Kun emoyhtiö ja tytäryhtiö nostavat komission päätöksestä, jolla emoyhtiön katsotaan olevan vastuussa tytäryhtiön kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta ja jolla mainitut yhtiöt velvoitetaan maksamaan sakko yhteisvastuullisesti, samanaikaisesti kanteet, joiden kohde on sama, emoyhtiön, jonka vastuu on johdettu täysin sen tytäryhtiön vastuusta, vastuuta on siis lähtökohtaisesti laskettava samalla tavalla kuin on laskettu sitä sen tytäryhtiön vastuuta, jonka on katsottu kuuluvan emoyhtiölle.

(ks. 37–39 ja 41 kohta)
Asia C‑552/13

Grupo Hospitalario Quirón SA

vastaan

Departamento de Sanidad del Gobierno Vasco

ja

Instituto de Religiosas Siervas de Jesús de la Caridad

(Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 6 de Bilbaon esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Julkiset palveluhankinnat — Direktiivi 2004/18/EY — 23 artiklan 2 kohta — Julkisten terveydenhoitopalvelujen hoitaminen — Julkisille sairaaloille kuuluvien terveydenhoitopalvelujen suorittaminen yksityisissä laitoksissa — Vaatimus palvelun suorittamisesta tietyssä kunnassa”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 22.10.2015

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen — Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyt — Direktiivi 2004/18 — Hankintasopimusten sopimuspuolen valinta — Terveyspalveluja koskevat julkiset hankinnat — Velvollisuus suorittaa palvelut yksinomaan tietyn kunnan alueella sijaitsevissa laitoksissa — Vaatimusta ei voida hyväksyä — Tarjoajien tarjouspyyntömenettelyihin osallistumisen vapautta koskevan periaatteen loukkaaminen

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18 23 artiklan 2 kohta)

Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18 23 artiklan 2 kohta on esteenä terveydenhoitopalvelujen tarjoamista koskevia julkisia hankintasopimuksia koskevissa ilmoituksissa teknisenä eritelmänä asetetulle vaatimukselle, jonka mukaan tarjouspyyntöjen kohteena olevat terveydenhoitopalvelut on suoritettava yksityissairaaloissa, jotka sijaitsevat yksinomaan tietyssä kunnassa, joka voi olla muu kuin se, jossa kyseessä olevia palveluja käyttävien potilaiden kotipaikka on, koska kyseinen vaatimus sulkee automaattisesti pois tarjoajat, jotka eivät voi suorittaa näitä palveluja tällaisessa tässä kunnassa sijaitsevassa sairaalassa, vaikka ne täyttävät kaikki muut näissä tarjouspyynnöissä asetetut vaatimukset.

Näin on siksi, että vaatimus, jonka mukaan sairaalan on välttämättä sijaittava tietyssä kunnassa, jonka on tarkoitus olla yksinomainen paikka, jossa kyseisiä terveydenhoitopalveluja suoritetaan, muodostaa hankintasopimuksen täytäntöönpanoa koskevan alueellisen vaatimuksen, joka ei ole omiaan myötävaikuttamaan sen tavoitteen saavuttamiseen, että taataan se, että avustava yksityissairaala on lähellä ja sinne on helppo päästä, potilaiden, heidän läheistensä ja lääkintähenkilökunnan, jonka on matkustettava tähän sairaalaan, edun mukaisesti samalla kun turvataan kaikille tarjoajille yhtäläinen ja syrjimätön mahdollisuus saada nämä hankintasopimukset. Tämä vaatimus mahdollistaa kyseisten hankintasopimusten saamisen ainoastaan tarjoajille, jotka kykenevät suorittamaan kyseessä olevat palvelut laitoksessa, joka sijaitsee hankintailmoituksessa määritetyssä kunnassa. Kyseinen vaatimus on näin ollen direktiivin 2004/18 23 artiklan 2 kohdan vastainen.

(ks. 28, 32 ja 33 kohta sekä tuomiolauselma)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 34 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että se, että yhdessä jäsenvaltiossa annettu tuomio on unionin oikeuden vastainen, ei oikeuta sitä, ettei tätä tuomiota tunnusteta toisessa jäsenvaltiossa sillä perusteella, että se loukkaa kyseisen valtion oikeusjärjestyksen perusteita, kun oikeudellista virhettä, johon on vedottu, ei ole pidettävä sellaisen oikeussäännön ilmeisenä rikkomisena, jota pidetään unionin oikeusjärjestyksessä ja siten sen jäsenvaltion, jossa tunnustamista pyydetään, oikeusjärjestyksessä olennaisen tärkeänä, tai sellaisen oikeuden ilmeisenä loukkaamisena, jota pidetään näissä oikeusjärjestyksissä perustavanlaatuisena. Tämä ei kuitenkaan koske virhettä, joka vaikuttaa tavaramerkeistä annetun ensimmäisen direktiivin 89/104, sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan talousalueesta tehdyllä sopimuksella, 5 artiklan 3 kohdan kaltaisen säännöksen soveltamiseen.

Tältä osin direktiivin 89/104 5 artiklan 3 kohta sisältyy vähimmäistason yhdenmukaistamisdirektiiviin, jonka tarkoituksena on lähentää osittain jäsenvaltioiden erilaista tavaramerkkilainsäädäntöä. Ei voida kuitenkaan päätellä, että tämän direktiivin täytäntöönpanoon liittyvä virhe olisi kestämättömällä tavalla ristiriidassa unionin oikeusjärjestyksen kanssa sen vuoksi, että sillä loukattaisiin jotakin unionin oikeusjärjestyksen perustavanlaatuista periaatetta.

Kun valtion, jossa tunnustamista pyydetään, tuomioistuin tutkii, onko tapahtunut ilmeinen kyseisen valtion oikeusjärjestyksen perusteiden loukkaaminen, kyseisen tuomioistuimen on lisäksi otettava huomioon se, että lukuun ottamatta erityisiä olosuhteita, jotka tekevät tuomiojäsenvaltion oikeussuojakeinojen käytön liian vaikeaksi tai mahdottomaksi, yksityisten on kyseisessä jäsenvaltiossa käytettävä kaikkia käytettävissä olevia oikeussuojakeinoja estääkseen tällaisen loukkaamisen aiemmassa vaiheessa. Asetuksessa N:o 44/2001 säädetty tuomioiden tunnustamisen ja täytäntöönpanon järjestelmä perustuu nimittäin keskinäiseen luottamukseen lainkäyttöön unionissa. Tämän keskinäisen luottamuksen perusteella, jota jäsenvaltiot osoittavat toistensa oikeusjärjestyksille ja lainkäyttöelimille, voidaan katsoa, että tilanteessa, jossa kansallista oikeutta tai unionin oikeutta sovelletaan virheellisesti, yksityisille tarjotaan riittävät takeet kussakin jäsenvaltiossa käytössä olevalla muutoksenhakujärjestelmällä, jota on täydennetty SEUT 267 artiklassa määrätyllä ennakkoratkaisupyyntömenettelyllä.

(ks. 48–52, 63, 64 ja 68 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Ennakkoratkaisukysymykset – Unionin tuomioistuimen toimivalta – Asiaan vaikuttavien unionin oikeutta koskevien näkökohtien määrittäminen – Kysymysten muotoileminen uudelleen

(SEUT 267 artikla)

2. Liikenne – Tieliikenne – Ajokortti – Direktiivi 2006/126 – Ajokorttien vastavuoroinen tunnustaminen – Jäsenvaltion kieltäytyminen tunnustamasta toisen jäsenvaltion myöntämän ajokortin pätevyyttä sen haltijan syyllistyttyä rikkomukseen ensiksi mainitun jäsenvaltion alueella – Sallittavuus

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/126 2 artiklan 1 kohta ja 11 artiklan 4 kohdan toinen alakohta)

3. Liikenne – Tieliikenne – Ajokortti – Direktiivi 2006/126 – Ajokorttien vastavuoroinen tunnustaminen – Ajo-oikeuden uudelleen saamiseen sovellettavat edellytykset toisen jäsenvaltion myöntämän ajokortin pätevyyden tunnustamisesta kieltäytymisen jälkeen – Jäsenvaltioiden harkintavalta – Rajat – Suhteellisuusperiaatteen noudattaminen – Asian arvioimisen kuuluminen kansalliselle tuomioistuimelle

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/126 11 artiklan 4 kohdan toinen alakohta)

Tiivistelmä

1. Ks. tuomion teksti.

(ks. 42 ja 43 kohta)

2. Ajokorteista annetun direktiivin 2006/126 2 artiklan 1 kohtaa ja 11 artiklan 4 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio, jonka alueella toisessa jäsenvaltiossa myönnetyn ajokortin haltija oleskelee tilapäisesti, kieltäytyy tunnustamasta tämän ajokortin pätevyyttä sen vuoksi, että kyseisen ajokortin myöntämisen jälkeen ajokortin haltija on tämän valtion alueella syyllistynyt rikkomukseen, josta ensiksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännön mukaan on seurauksena soveltumattomuus moottoriajoneuvon kuljettamiseen.

Jäsenvaltiolle annettu oikeus peruuttaa ajokortin haltijan ajo-oikeus tämän valtion alueella merkitsee nimittäin kyllä ajokorttien vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen rajoittamista, mutta tämä rajoitus, jolla voidaan pienentää liikenneonnettomuuksien tapahtumisen todennäköisyyttä, on kuitenkin omiaan parantamaan liikenneturvallisuutta, mikä on kaikkien kansalaisten edun mukaista.

(ks. 70 ja 71 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

3. Jäsenvaltio, joka ajokorteista annetun direktiivin 2006/126 11 artiklan 4 kohdan nojalla kieltäytyy ajokortin pätevyyden tunnustamisesta, on toimivaltainen määräämään edellytykset, jotka toisen jäsenvaltion myöntämän ajokortin haltijan on täytettävä saadakseen uudelleen ajo-oikeuden sen alueella. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava, kieltäytyykö asianomainen jäsenvaltio omia sääntöjään soveltaessaan tosiasiallisesti määräämättömäksi ajaksi toisen jäsenvaltion myöntämän ajokortin tunnustamisesta. Tältä kannalta sen tehtävänä on tutkia, pysyvätkö ensiksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännössä säädetyt edellytykset suhteellisuusperiaatteen mukaisesti sen rajoissa, mikä on asianmukaista ja välttämätöntä direktiivillä 2006/126 tavoitellun päämäärän eli liikenneturvallisuuden parantamisen saavuttamiseksi.

(ks. 84 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)