ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
108.

Olen katsonut, että tiiviimpi yhteistyö on keino, joka on annettu sellaisten jäsenvaltioiden ryhmän käyttöön, jotka haluavat edetä pidemmälle, kun toimintaa ei voida toteuttaa siten, että koko unioni osallistuisi siihen. Tätä keinoa ei missään tapauksessa saa käyttää kompromissin estämiseksi, sillä kompromissiin on pyrittävä ennen kaikkea. Mielestäni tämä on syy siihen, miksi yhteistyön on tapahduttava viimeisenä keinona ja silloin, kun on todettu, ettei koko unioni voi saavuttaa tälle yhteistyölle asetettuja tavoitteita kohtuullisessa ajassa.
—

raaka-aineiden on oltava peräisin maataloudesta, ja niiden viljelyssä on käytettävä mahdollisimman vähän lannoitteita ja torjunta-aineita; tuotannon on vähintäänkin noudatettava lakisääteisiä hoitovaatimuksia, joista säädetään yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (EY) N:o 1290/2005, (EY) N:o 247/2006 ja (EY) N:o 378/2007 muuttamisesta ja asetuksen (EY) N:o 1782/2003 kumoamisesta 19.1.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 73/2009 liitteessä II olevassa A kohdassa otsikon ”Ympäristö” alla ja 9 kohdassa, sekä lakisääteisiä hoitovaatimuksia, jotka käyvät ilmi mainitun asetuksen liitteessä III olevasta hyvän maatalouden ja ympäristön vaatimuksesta
109.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Sąd Okręgowy we Wrocławiun kysymyksiin seuraavasti: 1) Eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn käyttöönotosta 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1896/2006 7 artiklaa on tulkittava siten, että lukuun ottamatta seikkoja, joiden osalta viitataan erikseen jäsenvaltioiden oikeuteen, siinä säädetään tyhjentävästi vaatimuksista, jotka eurooppalaista maksamismääräystä koskevan hakemuksen on täytettävä. 2) Asetuksen N:o 1896/2006 4 artiklaa ja 7 artiklan 2 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että eurooppalaisessa maksamismääräysmenettelyssä on mahdollista vaatia pääsaatavan lisäksi kaiken tyyppisiä korkoja, joita voidaan vaatia sopimussuhteeseen sovellettavan aineellisen lain perusteella, eli tilanteen mukaan sekä korkoa, joka on laskettu tarkasti määritetystä erääntymispäivästä määrittelemättömään maksunsuorituspäivään saakka, että korkoa, joka on laskettu hakemuksen jättöpäivään tai maksamismääräyksen antamispäivään saakka. 3) Asetuksen N:o 1896/2006 mukaisesti korkoja koskeva päätös maksamismääräyksessä voidaan muotoilla seuraavasti: a) kun kyseessä ovat niin sanotut avoimet korot, joista voidaan määrätä sopimusta sääntelevän aineellisen lainsäädännön nojalla, tuomioistuin kirjoittaa maksamismääräyksen lopussa olevaan tilaan, jossa on ilmoitettava maksettava summa, otsikolla ”Korko” ruutuun ”Päivämäärä”, että nämä korot on maksettava maksupäivään saakka, ja täsmentää ruudussa ”Määrä” vastaavan korkokannan, jolloin on kuitenkin pidettävä sallittuina kaikkia muita olennaisilta osin vastaavia ilmoituksen muotoja, joilla kyetään esittämään selvästi päätöksen sisältö b) kun pyydetään korkoa hakemuksen esittämispäivään tai maksamismääräyksen antamispäivään saakka, tuomioistuin voi tehdä kyseisen laskelman ja ilmoittaa viimeksi mainitun lomakkeen lopussa olevassa tilassa myös maksettavan koron määrän. 4) Jos hakija ei tee laskelmaa korosta, jota vaaditaan hakemuksen esittämispäivään saakka, tuomioistuimen on tehtävä laskelma viran puolesta, kunhan hakija on antanut tätä varten tarvittavat tiedot. 5) Jos laskelmaa varten tarvittavia tietoja ei ole annettu tai tiedot ovat epätäydellisiä, tuomioistuin antaa hakijalle, ellei vaatimus ole ilmeisen perusteeton tai hakemusta pidä jättää tutkimatta, asetuksen N:o 1896/2006 9 artiklan mukaisesti mahdollisuuden täydentää tai oikaista hakemusta sopivaksi katsomassaan määräajassa.
6.

Kansainvälisestä toimivallasta säädetään 3 artiklassa seuraavaa: ”1. Sen jäsenvaltion tuomioistuin, jossa velallisella on pääintressien keskus, on toimivaltainen aloittamaan maksukyvyttömyysmenettelyn. Yhteisön ja muun oikeushenkilön pääintressien keskuksen katsotaan sijaitsevan siinä valtiossa, jossa sillä on sääntömääräinen kotipaikka, jollei muuta näytetä. 2. Jos velallisen pääintressien keskus sijaitsee jäsenvaltiossa, muun jäsenvaltion tuomioistuin on toimivaltainen aloittamaan maksukyvyttömyysmenettelyn vain, jos velallisella on toimipaikka tässä jäsenvaltiossa. Tällaisen menettelyn vaikutukset rajoittuvat viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa sijaitsevaan velallisen omaisuuteen. 3. Jos maksukyvyttömyysmenettely on aloitettu 1 kohdan nojalla, myöhemmin 2 kohdan nojalla aloitettava menettely on sekundäärimenettely. Tällaisen menettelyn on oltava likvidaatiomenettely. 4. Ennen kuin 1 kohdan mukainen päämenettely on aloitettu, 2 kohdassa tarkoitettu menettely voidaan aloittaa vain: a) jos 1 kohdan mukaista menettelyä ei voida aloittaa sen jäsenvaltion lainsäädännöstä johtuvien edellytysten vuoksi, jossa velallisen pääintressien keskus sijaitsee; b) jos maksukyvyttömyysmenettelyä on hakenut velkoja, jonka kotipaikka tai asuinpaikka taikka sääntömääräinen kotipaikka on siinä jäsenvaltiossa, jossa velallisen toimipaikka sijaitsee, tai jonka saatava perustuu toimipaikassa harjoitetusta toiminnasta johtuvaan velvoitteeseen.”
34.

Lopuksi edellä esitetty johtaa minut suoraan yhdistetyissä asioissa Pammer ja Hotel Alpenhof annettuun tuomioon ja erityisesti sen kiistettyyn 87 kohtaan. Unionin tuomioistuin tulkitsi kyseisessä tuomiossa suuren jaoston kokoonpanossa ensi kertaa asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan 1 kohdan c alakohtaa tarkoituksenaan selventää, milloin on katsottava, että elinkeinonharjoittajan toiminta, jota esitellään internetsivustolla, on ”suunnattu” johonkin jäsenvaltioon. Tuomiossa luetellaan ensin useita perusteita ja tarkastellaan sitten kummankin asian tosiseikkoja. Unionin tuomioistuin totesi yhdistetyissä asioissa Pammer ja Hotel Alpenhof, jossa oli kyse saksalaisten tuomioistuinten toimivallasta tutkia Saksassa asuvan kuluttajan ja Itävallassa sijaitsevan hotellin omistajan välinen riita, seuraavaa: ”85 Hotel Alpenhofin ja Hellerin välisen riita-asian kaltaisessa asiassa näyttäisi siltä, että – – on useita seikkoja, jotka ovat omiaan osoittamaan, että elinkeinonharjoittaja on suunnannut toimintaansa yhteen tai useaan muuhun jäsenvaltioon kuin Itävallan tasavaltaan. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on kuitenkin tarkastaa, että asia on näin. 86 Hotel Alpenhof kuitenkin väittää, että sopimus tehdään kuluttajan kanssa paikan päällä eikä etäsopimuksena, koska huoneiden avaimet luovutetaan ja maksu suoritetaan paikan päällä, joten asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ei voida soveltaa. 87 Tästä on todettava, että se, että avaimet luovutetaan kuluttajalle ja että tämä suorittaa maksun jäsenvaltiossa, jossa elinkeinonharjoittajalla on kotipaikka, ei ole kyseisen säännöksen soveltamisen esteenä, jos on tehty etävaraus ja -vahvistus, jolloin kuluttaja on tällä tavoin sitoutunut sopimusoikeudellisesti.” ( 25 )
65.

Ehdotan kaiken edellä esitetyn perusteella, että unionin tuomioistuin vastaa korkeimmalle oikeudelle seuraavasti: 1) Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 295/91 kumoamisesta 11.2.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 261/2004 2 artiklan j alakohtaa on tulkittava siten, että lennolle pääsyn epäämisen käsite kattaa paitsi ylivaraustilanteet myös muita syitä, kuten toiminnalliset syyt. 2) Asetuksen N:o 261/2004 2 artiklan j alakohtaa ja 4 artiklaa on tulkittava siten, ettei lennolle pääsyä voida evätä hyväksyttävästi poikkeuksellisten olosuhteiden vuoksi ja että ainoastaan siitä, että matkustajilta evätään pääsy lennolle heidän henkilökohtaiseen tilanteeseensa liittyvistä syistä, voi seurata, ettei tällaista epäämistä luokitella lennolle pääsyn epäämiseksi. Asetuksen 4 artiklan 3 kohtaa ja 5 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, ettei lentoliikenteen harjoittaja voi vedota lentoon vaikuttaneisiin poikkeuksellisiin olosuhteisiin vapautuakseen velvollisuudestaan maksaa korvaus matkustajalle, jolta se epää pääsyn myöhemmälle lennolle, kun se perustelee tällaisen epäämisen mainituista poikkeuksellisista olosuhteista johtuvalla kyseisen lennon uudelleenjärjestelyllä. Tällainen tulkinta ei ole ristiriidassa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa.
92.

Lopuksi Saksan hallitus väittää, että rautatiealalla on olemassa useita järjestelmään liittyviä tekijöitä, jotka kannustavat vähentämään kustannuksia, koska rataverkon haltijayhtiöitä on johdettava samalla tavoin kuin kaupallisia yrityksiä, joiden on noudatettava yksityissektorin periaatteita, etenkin kilpailuhenkisellä liikkeenjohdolla voittojen maksimoimiseksi, mikä on DB Netzille itsenäinen ja tehokas peruste vähentää kustannuksiaan.
1)

Kyseessä on lähtökohtaisesti kielletty palveluiden tarjoamisen vapauden rajoitus, jos jäsenvaltiossa suoritetun palvelun samassa jäsenvaltiossa asuvan vastaanottajan on pidätettävä lähdeveroa sovitusta korvauksesta, jos palvelun tarjoaja on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon, kun palvelun vastaanottaja ei olisi velvoitettu pidättämään veroa, jos palvelun tarjoaja olisi sijoittautunut ensimmäiseen jäsenvaltioon.
89.

Saksan lainsäätäjän peruspäätös hoitovakuutuksesta on selkeä ja yksiselitteinen: se vaikuttaa toisessa jäsenvaltiossa hoitoavustuksen muodossa, kotimaassa käytössä ovat vaihtoehtoisesti hoitoavustus ja luontoisetuudet, viimeksi mainitut myös apuvälineiden osalta tiukan laadunvalvonnan alaisuudessa, ( 51 ) joka leimaa erityisesti luontoisetuuksien myöntämistä Saksassa. Tämä pätee myös apuvälineiden osalta erotuksetta saksalaisiin ja ulkomaisiin tarjoajiin. Tämän lisäksi vakuutetuilla on toisessa jäsenvaltiossa, kuten edellä on esitetty, mahdollisuus saada luontoisetuuksia asetuksen N:o 1408/71 tai asetuksen N:o 883/2004 mukaisesti jäsenvaltion lainsäädännön mukaan ja toimivaltaiselta laitokselta sikäli kuin oleskeluvaltion oikeudessa säädetään niistä.
64.

Ehdotan siksi, että unionin tuomioistuin vastaa Administrativen Sad Varnan esittämiin kysymyksiin seuraavasti: Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 80 artiklan 1 kohdan a, b ja c alakohdassa on lueteltu tyhjentävästi ne olosuhteet, joissa jäsenvaltiot voivat kantaa liiketoiminnasta arvonlisäveroa käyvän markkina-arvon perusteella todella maksetun vastikkeen sijasta. Jäsenvaltiot eivät voi kyseisten säännösten perusteella valita tällaista lähestymistapaa, jos kyseessä olevan tapauksen mukaan joko luovuttajalla, suorittajalla tai asiakkaalla on täysi vähennysoikeus. Kansallinen säännös, jossa edellytetään arvonlisäveron perimistä käyvän markkina-arvon perusteella kaikissa tapauksissa, joissa osapuolet ovat sidoksissa toisiinsa, on ristiriidassa direktiivin 2006/112 80 artiklan 1 kohdan kanssa ainakin siltä osin kuin tapaukset, joissa asianomaisella kaupan osapuolella on täysi vähennysoikeus, kuuluvat sen soveltamisalaan. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on kaikilta osin sille kansallisessa oikeudessa annetun harkintavallan rajoissa tulkita ja soveltaa tällaista valtionsisäistä oikeussääntöä siten, että tulkinta ja soveltaminen ovat sopusoinnussa direktiivin 2006/112 80 artiklan 1 kohdan kanssa. Jollei tällainen tulkinta ole mahdollinen, tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta säännöstä siltä osin kuin se on ristiriidassa kyseisen kohdan kanssa. Direktiivin 2006/112 73 artiklalla on välitön oikeusvaikutus, ja verovelvolliset voivat vedota siihen ja kansalliset tuomioistuimet soveltaa sitä välittömästi varmistaakseen, että lukuun ottamatta niitä tapauksia, joiden osalta direktiivissä säädetään poikkeuksesta, veron peruste on todella saatu vastike. Jos jäsenvaltio ei ole käyttänyt direktiivin 2006/112 80 artiklan 1 kohdassa säädettyä mahdollisuutta asianmukaisesti, se ei voi vedota kyseisen kohdan säännöksiin verovelvollista vastaan käyttääkseen liiketoimen veron perusteena sen käypää markkina-arvoa. LIITE I Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 38 kohta ja sitä seuraavat kohdat. LIITE II Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 55 kohta ja sitä seuraavat kohdat.
51.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante y no 1 de Marca Comunitarian kysymykset seuraavasti: Yhteisömallista 12.12.2001 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 6/2002 19 artiklan 1 kohdan mukaista oikeutta estää kolmatta osapuolta käyttämästä rekisteröityä mallia voidaan käyttää myös sellaista kolmatta osapuolta vastaan, joka käyttää omaa, myöhemmin rekisteröityä malliaan. Tätä varten ei ole välttämätöntä, että viimeksi mainittu malli julistetaan ensin mitättömäksi. Tällaisessa tilanteessa ovat merkityksettömiä sekä kolmannen osapuolen tarkoitusperät että se, onko kyseisen kolmannen osapuolen malli rekisteröity sen jälkeen, kun kolmatta osapuolta on varsinaisiin lainkäyttöelimiin turvautumatta vaadittu lopettamaan tuotteensa myynti.
58.

Kansallinen tuomioistuin puhui täydentävässä ennakkoratkaisupyynnössään varsin epätäsmällisesti siitä, että Grillo Star ei ollut koskaan harjoittanut liiketoimintaa. Komissio on esittänyt tältä osin perustellusti epäilyksiä siitä, onko ylipäänsä ajateltavissa, että Grillo Star ei todellisuudessa olisi koskaan harjoittanut liiketoimintaa. Jos katsottaisiin, että yhtiöllä oli aluksi tarvittava perustamispääoma, on vaikeaa kuvitella, miten yhtiö, joka ei ole koskaan harjoittanut liiketoimintaa, on voinut joutua konkurssiin. Yhdyn tähän näkemykseen.
42.

Ei voida kuitenkaan täysin sulkea pois arvonlisäveron soveltamista työhön, josta maksetaan osittainen korvaus, ( 24 ) vaikka ei pidä myöskään päätellä, että pelkkä pienenkin maksun suorittaminen tekisi tietystä toiminnasta taloudellista toimintaa. Oikeuskäytännössä on kehitetty täsmällisempi ratkaisu tällaista tapausta varten, sillä siinä on todettu, että palvelu on kuudennen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”vastikkeellinen” ja näin ollen verollinen ainoastaan sillä edellytyksellä, että palvelun suorittajan ja vastaanottajan välillä on oikeussuhde, johon liittyvät suoritukset ovat vastavuoroisia, ja palvelun suorittajan saama korvaus todellisuudessa vastaa arvoltaan vastaanottajalle suoritettua palvelua. ( 25 ) Samoin palvelun ja saadun vastikkeen välillä on oltava suora yhteys. ( 26 )
14.

Keskusverolautakunta lausui 25.1.2006 päivätyssä ennakkoratkaisussaan, että Alphan on perittävä Nordic Fund SICAV:lle maksamastaan osingosta lähdevero. Päätöksessä viitattiin tuloverolakiin, jonka mukaan ulkomainen yhteisö on velvollinen suorittamaan veroa Suomesta saamastaan tulosta, sekä rajoitetusti verovelvollisen tulon verottamisesta annettuun lakiin, jonka mukaan suomalaisen yhteisön rajoitetusti verovelvolliselle maksamista osingoista on suoritettava lähdeveroa, lukuun ottamatta tilannetta, jossa osingonsaaja on Euroopan unionin jäsenvaltiossa asuva yhteisö, joka välittömästi omistaa vähintään 20 prosenttia osinkoa maksavan yhtiön pääomasta ja joka on samalla direktiivin 90/435 2 artiklassa tarkoitettu yhtiö. Koska SICAV-yhtiötä ei mainita direktiivin 90/435 liitteen luettelossa ja se on kokonaan vapautettu tuloverosta Luxemburgissa, Nordic Fund SICAV:tä ei voida pitää direktiivissä 90/435 tarkoitettuna yhtiönä eikä sen saamia osinkoja voida vapauttaa lähdeverosta.
74.

Toiseksi joustava tulkinta on jokseenkin epäselvä siltä osin, mikä on salakuljetetun tavaran ensimmäinen määränpää. On ilmeistä, että ”ensimmäinen määränpää” on verraten epämääräinen käsite, jonka tarkempi määrittely on mahdotonta ja jota on täsmennettävä tapauskohtaisesti, kuten Itävallan hallitus on myöntänyt suullisessa käsittelyssä. Lisäksi on myös mahdollista, että käytännössä suoritetaan sellaisia tavaroiden takavarikointeja, joiden osalta ei ole lainkaan selvää, onko tavara jo saavuttanut ensimmäisen määränpäänsä yhteisön tullialueella. Näissä tapauksissa tarkempien selvitysten tekeminen saattaisi olla välttämätöntä: toisaalta tällaiset selvitykset ovat hyvin tavallisia esimerkiksi rikosoikeuden alalla, ja on muistettava, että salakuljetukseen, josta määrätään rikosoikeudellisia seuraamuksia, liittyy pääsääntöisesti joka tapauksessa se, että paikallisten viranomaisten on suoritettava rikosoikeudellisia tutkimuksia. Siltä osin kuin takavarikointi kohdistuu ”liikkeessä oleviin” tavaroihin, lähtökohtana voitaisiin ehkä pitää sitä, että jollei toisin ole osoitettu, katsotaan, ettei ensimmäistä määränpäätä ole vielä saavutettu.
17.

Direktiivin A osassa olevassa 4 artiklassa säädetään yleisestä lupamenettelystä, jota kaikkien ilmoittajien on noudatettava. Siinä säädetään erityisesti seuraavaa: ”1. – – GMO:eja voidaan tarkoituksellisesti levittää ympäristöön tai saattaa markkinoille ainoastaan B tai C osan mukaisesti. – – 2. Ennen B tai C osan mukaisen ilmoituksen tekemistä asianomaisen on arvioitava ympäristöriskit. Ympäristöriskien arvioinnissa mahdollisesti tarvittavista tiedoista säädetään liitteessä III. – – 4. Jäsenvaltioiden on nimettävä toimivaltainen viranomainen tai toimivaltaiset viranomaiset vastaamaan tässä direktiivissä vahvistettujen vaatimusten noudattamisesta. Toimivaltainen viranomainen tutkii, ovatko B ja C osan mukaiset ilmoitukset tämän direktiivin vaatimusten mukaiset ja onko 2 kohdassa säädetty arviointi asianmukainen – –.”
26.

Näiden rajoittavien toimenpiteiden taustalla on Itävallan lakiin perustuva olettama siitä, että tällaisia osakkaita on pidettävä työntekijöinä. Tämä luokittelu on syynä siihen, miksi he eivät voi harjoittaa toimintaansa ja rekisteröidä henkilö- ja rajavastuuyhtiöitään ja miksi heidän on näin tehdäkseen näytettävä työvoimaviranomaisille, että he ”käyttävät henkilökohtaisesti merkittävää valtaa” henkilö- tai rajavastuuyhtiön johtamisessa. Työskentelyä koskeva olettama ja edellytykset, joilla tämä olettama voidaan kumota, ovat keskeisessä asemassa tarkasteltaessa sijoittautumisoikeutta koskevia rajoituksia.
42.

Toisaalta yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyistä huomautuksista ilmenee myös, että komissio on johtanut yhteisön tason koordinointia, jonka kohteena on nimenomaan SOLAS-yleissopimuksen XI-2 luvun sekä ISPS-säännöstön soveltaminen, siinä tarkoituksessa, että yhteisön kanta esitetään IMO:n meriturvallisuuskomitean 80. istuntokauden aikana. Komissio on siten esittänyt 27.4.2005 neuvostolle työasiakirjan, jonka otsikko on ”IMO – European Community position to be adopted by the Council on maritime issues for the 80th session of the Maritime Safety Committee (MSC 80) meeting in London from 11 to 20 May 2005”. ( 17 ) Puheenjohtajan 29.4.2005 kokoon kutsuma asiantuntijaryhmä on tutkinut kyseistä asiakirjaa, ja neuvoston sisällä toimiva merenkulkuasioita käsittelevä työryhmä on vahvistanut sen 3.5.2005. ( 18 ) Samanaikaisesti asiakirjoista ilmenee, että komissio on useaan otteeseen pyytänyt Kreikkaa vetämään pois 18.3.2005 IMO:lle jätetyn kansallisen ehdotuksensa siinä kuitenkaan onnistumatta. Sen, että viittaus tähän ehdotukseen puuttuu asiakirjasta, jossa ilmaistaan yhteisön kanta, voidaan ymmärtää johtuvan tästä Kreikan asenteesta.
155.

Mielestäni tämä toinen valitusperuste on joka tapauksessa tarpeeton tai vailla merkitystä. Joko henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevan 12 artiklan 3 kohta on pätevä tai se on julistettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukkaavana lainvastaiseksi. Jos se on pätevä, komission velvollisuutena oli nimittää valittajat virkaan sen säännösten mukaisesti, ja koska ei väitetä, että 12 artiklan 3 kohta itsessään on ristiriidassa tässä esitettyjen periaatteiden kanssa, näihin periaatteisiin ei voitu vedota ja edellyttää komission tekevän näiden säännösten kanssa ristiriitaisia päätöksiä. Jos kyseinen kohta julistetaan lainvastaiseksi, sen perusteella tehdyt nimittämispäätökset on joka tapauksessa kumottava ja tehtävä uudet, yhdenvertaisen kohtelun periaatteen mukaiset päätökset. Näissä uusissa päätöksissä on tietenkin noudatettava kaikkia tämän valitusperusteen yhteydessä esille tuotuja periaatteita, mutta tältä osin on merkityksetöntä, noudatettiinko niitä ensimmäisissä päätöksissä vai ei.
10.

Näissä säännöksissä, sellaisina kuin ne ovat voimassa 21.6.2005 lähtien, säädetään seuraavaa: ”4 Sairaalan johto, joka aikoo tehdä sairaalan hankinnat 1 §:n 2 momentissa tai Euroopan unionin muun jäsenvaltion taikka Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen muun sopimusvaltion lainsäädännössä tarkoitetulta apteekkiluvan haltijalta, on tehtävä kirjallinen sopimus tuon luvanhaltijan kanssa. Sopimukseen perustuvat toimitukset on tehtävä sairaalan sijaintipaikalla. Tällöin sovelletaan Saksan lakia. 5 Edellä olevan 3 tai 4 momentin nojalla tehdyn sopimuksen pätevyyden edellytyksenä on se, että toimivaltainen viranomainen on sen hyväksynyt. Sopimus on hyväksyttävä, jos on osoitettu, että sairaalan edellä 3 tai 4 momentissa tarkoitetun apteekin kanssa lääketoimituksista tekemä sopimus täyttää seuraavat edellytykset: 1. lääkkeiden asianmukainen toimitus on taattu; erityisesti on osoitettu, että apteekilla on apteekkitoiminnan harjoittamista koskevassa asetuksessa tai, jos kyse on apteekeista, joiden kotipaikka on Euroopan unionin muussa jäsenvaltiossa tai Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen muussa sopimusvaltiossa, tuossa valtiossa voimassa olevissa säännöksissä vaaditut toimitilat, välineet ja henkilökunta; 2. apteekki toimittaa sairaalan siltä tilaamat lääkkeet suoraan sairaalaan tai, jos ne lähetetään, 11a §:ssä asetettujen edellytysten mukaisesti; 3. apteekki antaa viivytyksettä ja asianmukaisella tavalla sairaalan käyttöön lääkkeet, joita tämä tarvitsee erityisen kiireellisesti hätätapauksessa annettavaan sairaanhoitoon; 4. edellä 3 tai 4 momentissa tarkoitetun apteekin johtaja tai tämän valtuuttama toimituksista vastaavan apteekin proviisori antaa tarvittaessa ja hätätapauksissa viivytyksettä henkilökohtaisesti neuvoja sairaalan henkilökunnalle; 5. toimituksista vastaava apteekki takaa sen, että se antaa sairaalan henkilökunnalle jatkuvasti neuvoja tarkoituksenmukaisen ja liiketaloudellisesti kannattavan lääkehoidon toteuttamiseksi; 6. edellä 3 tai 4 tarkoitetun toimituksista vastaavan apteekin johtaja tai hänen valtuuttamansa proviisori on sairaalan lääkekomission jäsen. Samalle omistajalle kuuluvan sairaala-apteekin jollekin toisellekin sairaalalle tekemiin toimituksiin on saatava toimivaltaisen viranomaisen lupa. Tämän momentin toisen virkkeen säännöksiä sovelletaan vastaavasti tätä lupaa myönnettäessä. 6 Edellä 1 momentissa tarkoitetun sairaala-apteekin tai 4 momentissa tarkoitetun apteekin johtajalla tai hänen valtuuttamallaan proviisorilla on velvollisuus valvoa toimitusten kohteena olevan sairaalan lääkevarastoja apteekkitoiminnan harjoittamista koskevan asetuksen mukaisesti, ja erityisesti hänen on huolehdittava siitä, että lääkkeet ovat laadultaan moitteettomia ja että niitä säilytetään asianmukaisesti. – –”
85.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Hoge Raadin kysymykseen seuraavasti: Määritettäessä sellaisen suojan laajuutta, jota on annettava tavaramerkille, joka muodostuu jostakin jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä21.12.1988 annetun ensimmäisen neuvoston direktiivin 89/104/ETY 3 artiklan 1 kohdan c alakohdassa mainituista merkinnöistä mutta joka on tullut käytössä erottamiskykyiseksi ja joka on tämän jälkeen rekisteröity, on otettava huomioon yleinen etu, joka liittyy siihen, ettei aiheettomasti rajoiteta muiden samankaltaisia tavaroita tai palveluita tarjoavien toimijoiden mahdollisuutta käyttää tiettyjä merkkejä. Jos sen sijaan kyseessä on merkki, joka ei alun perin ole erottamiskykyinen mutta joka on tullut käytössä erottamiskykyiseksi, tavaramerkin haltijan oikeuksia ei voida arvioida vapaana pitämisen tarpeen perusteella.