YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)

14 päivänä joulukuuta 1995

Asia T-72/94

Komninos Diamantaras

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Henkilöstö — Ulkomaankorvaus — Tavanomaisen asuinpaikan puuttuminen asemamaasta — Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohta”

Täydellinen teksti kreikan kielellä II-865

Aihe:

Kanne, jossa vaaditaan — kumoamaan hallinnon 22.2.1993 lähettämällä kirjeellä kantajalle tiedoksiannettu komission päätös, jolla häneltä on evätty oikeus saada ulkomaankorvausta; — velvoittamaan komissio suorittamaan mainittua korvausta siitä alkaen, kun hakija oli tullut komission palvelukseen.

Lopputulos:

Komission päätöksen kumoaminen ja komission velvoittaminen suorittamaan ulkomaankorvausta.

Tuomion lyhennelmä

Kantaja, joka on kansalaisuudeltaan kreikkalainen, on ollut komission virkamies 1.11.1992 alkaen. Hän oli 1.12.1985-31.12.1988 erään sellaisen yhtiön palveluksessa, jonka kotipaikka oli Brysselissä ja jossa hän huolehti tämän yhtiön ja komission välisen sopimuksen toimeenpanosta. Hän työskenteli 1.1. -15.12.1989 komissiossa itsenäisenä neuvonantajana. Hän asui koko tämän ajan Brysselissä.

Ilmoitettuaan lähdöstään Brysselin kaupungille kantaja palasi Ateenaan, missä hän työskenteli 2.1.1990-31.10.1992 Kontro Ananeosimon Pigon Energeiasin (CRÊS) palveluksessa; yhtiön kotipaikka on Pikermi-Koropi Attikis (Kreikka). Komission ja CRES:in tekemien sopimusten vuoksi kantaja, joka oli CRES:in Brysselin toimiston päällikkö, kävi usein tässä kaupungissa, ja hänellä oli siellä kaksi huoneistoa.

Kantajan tultua komission palvelukseen ja täytettyä komission palvelukseen tuleville henkilöille tarkoitetun kyselylomakkeen, jossa hän ilmoitti asuinpaikakseen 16.12.1989-31.10.1992 Kifisian (Kreikka) ja ammattitoimintansa harjoittamispaikaksi 2.1.1990-31.10.1992 Ateenan, Pikermin, (Kreikka) hänelle annettiin tiedoksi komission päätös, jonka mukaan hänellä ei ollut oikeutta saada henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevassa 4 artiklassa tarkoitettua ulkomaankorvausta.

Kantaja teki päätöksestä valituksen, jonka komissio hylkäsi.

Pääasia

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ulkomaankorvauksen tarkoituksena on hyvittää ne erityiset kustannukset ja haitat, jotka aiheutuvat tehtävien pysyvästä hoitamisesta sellaisessa maassa, johon virkamies ei ole ennen palvelukseen tuloaan luonut kestäviä siteitä. Jotta tällaiset kestävät siteet voisivat syntyä ja aiheuttaa siten sen, että virkamies menettää oikeuden saada ulkomaankorvausta, lainsäätäjä edellyttää, että virkamiehen tavanomainen asuinpaikka on ollut tai että hän on harjoittanut pääasiallista ammattitoimintaansa viiden vuoden ajan asemapaikan maassa. Tulkinta, jolla evätään sellaiselta virkamieheltä, jonka tavanomainen asuinpaikka on ollut tässä maassa tai joka on harjoittanut siellä pääasiallista ammattitoimintaansa ainoastaan osan viiden vuoden viiteajanjaksosta, oikeus saada ulkomaankorvausta, on siten vastoin oikeuskäytännössä määriteltyä ulkomaankorvauksen tarkoitusta (48 kohta).

Viittaukset: asia T-4/92, Vardakas v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 30.3.1993 (Kok. 1993, s. II-357, 39 kohta).

Luettaessa komission mainitsemaa asiassa Benzler vastaan komissio annettua tuomiota ilmenee, että siinä on kyseessä esillä olevasta huomattavasti poikkeava tilanne. Näin ollen komission tähän tuomioon perustuva väite ei ole omiaan muuttamaan edellä mainitun oikeuskäytännön perusteella tehtävää päätelmää (49 kohta).

Viittaukset: asia T-63/91, Benzler v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 10.7.1992 (Kok. 1992, s. H-2095).

On syytä korostaa, että henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan huomioon otettava viiden vuoden viiteajanjakso päättyy kuusi kuukautta ennen virkamiehen palvelukseen tuloa. Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että tämän kuuden kuukauden määräajan tarkoituksena on välttää se, että ne virkamiehet, joiden osalta koko viiden vuoden viiteajanjakso on käytännöllisesti katsoen täyttynyt heidän toivomansa asemapaikan maassa, muuttavat tavanomaista asuinpaikkaansa tai pääasiallisen ammattinsa harjoittamispaikkaa vain vähän ennen palvelukseen tuloaan. Tämä lainsäätäjän varokeino sen määritellessä ulkomaankorvauksen myöntämisen edellytyksiä tukee entisestään sitä periaatetta, jonka mukaan virkamies menettää oikeuden saada tätä korvausta ainoastaan, jos viiteajanjakson ajan hänen tavanomainen asuinpaikkansa on ollut asemapaikkansa maassa tai jos hän on harjoittanut siellä pääasiallista ammattitoimintaansa (50 kohta).

Ajoittaista ja kestoltaan lyhyttä poissaoloa asemamaasta ei voida väistämättä katsoa riittäväksi siihen, ettei virkamiehen asemavaltiota voitaisi enää pitää hänen tavanomaisena asuinvaltionaan (51 kohta).

Viittaukset: asia 188/83, Witte v. parlamentti, yhteisöjen tuomioistuin 9.10.1984 (Kok. 1984, s. 3465) ja asia T-90/92, Magdalena Fernandez v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 28.9.1993 (Kok. 1993, s. II-971).

Toisin kuin mitä komissio väittää, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan viimeisessä virkkeessä oleva poikkeus ei voi koskea ainoastaan toisen valtion tai kansainvälisen järjestön henkilöstöön kuuluneita henkilöitä, koska se käsittää kaikki ”toiselle valtiolle tai kansainväliselle järjestölle suoritetuista palveluista aiheutuneet tilanteet”. Tältä osin komissiossa työskentelevän itsenäisen neuvonantajan asema, joka merkitsee asianomaisen henkilön ja toimielimen välistä suoraa oikeudellista sidettä, vastaa toiselle valtiolle tai kansainväliselle järjestölle suoritetuista palveluista aiheutunutta tilannetta. Ottaen huomioon sen, että 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan viimeisen virkkeen perusteella kansainväliselle järjestölle suoritetuista palveluista aiheutunutta tilannetta ei oteta huomioon, huomioon otettavana viiden vuoden viiteajanjaksona ovat 16.5.1986-31.12.1988ja 16.12.1989-30.4.1992(52 kohta).

Viittaukset: asia 201/88, Atala-Palmerini v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 10.10.1989 (Kok. 1989, s. 3109, 6 kohta). * — Suomennettu yhteisöjen tuomioistuimessa.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että esitetyistä asiakirjoista ilmenee selvästi, että kantaja on asunut Brysselissä ja harjoittanut siellä ainoaa ammattitoimintaansa 1.12.1985-31.12.1988eli viiteajanjakson ensimmäisen osan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, ettei yksikään todiste tue kantajan väitettä, jonka mukaan hänen vakituinen tai tavanomainen asuinpaikkansa ei ole ollut kyseisten säännösten tarkoittamalla tavalla Brysselissä ajanjakson tällä osalla (53 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa viiteajanjakson toisesta osasta, että kantaja antaa uskottavan selityksen kuhunkin komission mainitsemaan väitteeseen ja tuo esiin useita seikkoja osoittaakseen sen, että vaikka hän kävikin Brysselissä tällä ajanjaksolla, hänen tavanomainen asuinpaikkansa oli tosiasiallisesti Kreikassa ja että hän halusi luoda sinne tavanomaisen etujensa keskuksen. Ilman että olisi tarpeen lausua käsitystä kantajan esittämän kunkin todisteen ja mainitseman seikan uskottavuudesta, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että nämä todisteet ja seikat yhdessä kyseenalaistavat merkittävällä tavalla komission mainitsemien seikkojen uskottavuuden. On myös todettava, ettei komissio ole esittänyt yhtäkään sellaista lisäseikkaa, jolla voitaisiin kumota nämä todisteet ja seikat tai näyttää toteen, että kantajan tavanomainen asuinpaikka oli Brysselissä viiteajanjakson toisella osalla (56-58 kohta).

Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että kantaja on näyttänyt lain mukaan riittävällä tavalla toteen, että ajanjaksona 16.12.1989-30.4.1992hänen tavanomainen asuinpaikkansa oli Kreikassa (59 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo siten, että kantaja täyttää henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa vaaditun edellytyksen eli sen, että hän ei ole asunut tavanomaisesti tai harjoittanut pääasiallista ammattitoimintaansa asemamaassa koko viiden vuoden viiteajanjakson ajan (60 kohta).

Näillä perusteilla on kumottava komission päätös, jolla kantajalta evättiin oikeus saada ulkomaankorvausta. Komissio on näin ollen velvoitettava suorittamaan kantajalle mainittua korvausta maastamuuttokorvauksella vähennettynä 1.11.1992 lukien; komissio on velvoitettava myös suorittamaan viivästyskorkoa kunkin korvaussumman erääntymispäivästä lukien maksamispäivään saakka. Viivästyskoron määrän osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että kantajan vaatima 10 prosenttia on liikaa ja että vuotuiseksi viivästyskoroksi on syytä vahvistaa 8 prosenttia (61 ja 62 kohta).

Ratkaisu:

1) Kumotaan 22.2.1993 lähetetyllä kirjeellä tiedoksiannettu komission päätös, jolla kantajalta evättiin oikeus saada ulkomaankorvausta.