Väliaikainen versio

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (laajennettu kolmas jaosto)

1 päivänä kesäkuuta 2022 ( )

Talous- ja rahaliitto – Pankkiunioni – Yhteinen kriisinratkaisumekanismi (SRM) luottolaitoksia ja tiettyjä sijoituspalveluyrityksiä varten – Kriisinratkaisumenettely, jota sovelletaan, kun laitos on kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa – Kriisinratkaisuneuvoston antama Banco Popular Españolia koskeva kriisinratkaisumääräys – Toimivallan siirto – Perusteluvelvollisuus – Hyvän hallinnon periaate – Asetuksen (EU) N:o 806/2014 20 artikla – Oikeus tulla kuulluksi – Omistusoikeus

Asiassa T‑570/17,

Algebris (UK) Ltd, kotipaikka Lontoo (Yhdistynyt kuningaskunta), ja

Anchorage Capital Group LLC, kotipaikka New York, New York (Yhdysvallat),

edustajinaan asianajajat T. Soames, N. Chesaites ja R. East, solicitor,

kantajina,

vastaan

Euroopan komissio, asiamiehinään L. Flynn ja A. Steiblytė,

vastaajana,

jota tukee

Yhteinen kriisinratkaisuneuvosto (SRB), asiamiehinään J. King ja M. Fernández Rupérez, avustajinaan asianajajat B. Meyring, S. Schelo, F. Fernández de Trocóniz Robles, T. Klupsch ja S. Ianc,

ja

Banco Santander, SA, kotipaikka Santander (Espanja), edustajinaan asianajajat J. Rodríguez Cárcamo, A. M. Rodríguez Conde ja D. Sarmiento Ramírez-Escudero sekä G. Cahill, barrister,

väliintulijoina,

jossa on kyse SEUT 263 artiklaan perustuvasta vaatimuksesta kumota Banco Popular Español, SA:ta koskevan kriisinratkaisumääräyksen hyväksymisestä 7.6.2017 annettu komission päätös (EU) 2017/1246 (EUVL 2017, L 178, s. 15),

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kolmas jaosto),

toimien kokoonpanossa: presidentti M. van der Woude sekä tuomarit M. Jaeger, V. Kreuschitz, G. De Baere (esittelevä tuomari) ja G. Steinfatt,

kirjaaja: hallintovirkamies P. Cullen,

ottaen huomioon asian käsittelyn kirjallisessa vaiheessa ja 24.6.2021 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asiaa koskevat oikeussäännöt

1 Vuoden 2008 finanssikriisin jälkeen Euroopan unioniin päätettiin perustaa Euroopan pankkiunioni, jonka tukena olisi koko sisämarkkinoita koskeva rahoituspalvelujen kattava ja yksityiskohtainen yhteinen sääntökirja ja joka koostuisi yhteisestä valvontamekanismista sekä uusista talletussuojaa ja kriisinratkaisua koskevista järjestelmistä.

2 Ensimmäinen vaihe pankkiunionin perustamisessa oli yhteisen valvontamekanismin (YVM) perustaminen luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien antamisesta Euroopan keskuspankille 15.10.2013 annetulla neuvoston asetuksella (EU) N:o 1024/2013 (EUVL 2013, L 287, s. 63). Mainitun asetuksen johdanto-osan 12 perustelukappaleen mukaan YVM:llä olisi varmistettava, että luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaa koskeva unionin politiikka pannaan täytäntöön yhdenmukaisella ja tehokkaalla tavalla, että rahoituspalvelujen yhteistä sääntökirjaa sovelletaan tasapuolisesti kaikkien asianomaisten jäsenvaltioiden luottolaitoksiin ja että kyseisiä luottolaitoksia valvotaan parhaalla mahdollisella tavalla vakavaraisuuteen liittymättömien muiden näkökohtien estämättä. Tätä varten asetuksella N:o 1024/2013 Euroopan keskuspankille (EKP) annetaan luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevia erityistehtäviä, ja sen tavoitteena on edistää luottolaitosten toiminnan turvallisuutta ja vakautta sekä rahoitusjärjestelmän vakautta unionissa ja kussakin jäsenvaltiossa.

3 Tämän jälkeen annettiin luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvytys- ja kriisinratkaisukehyksestä sekä neuvoston direktiivin 82/891/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 2001/24/EY, 2002/47/EY, 2004/25/EY, 2005/56/EY, 2007/36/EY, 2011/35/EU, 2012/30/EU ja 2013/36/EU ja asetusten (EU) N:o 1093/2010 ja (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 15.5.2014 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2014/59/EU (EUVL 2014, L 173, s. 190). Sen johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:

”Rahoituskriisi on paljastanut, että unionissa on huomattava pula välineistä, joilla reagoidaan tehokkaasti epäterveisiin tai lähellä kaatumista oleviin luottolaitoksiin ja sijoituspalveluyrityksiin – –. Tällaisia välineitä tarvitaan erityisesti maksukyvyttömyyden ennalta ehkäisemiseksi tai ilmenneen maksukyvyttömyyden kielteisten vaikutusten rajaamiseksi mahdollisimman vähiin säilyttämällä kyseisen laitoksen järjestelmän kannalta tärkeät toiminnot. Kriisin aikana juuri nämä haasteet pakottivat jäsenvaltioita pelastamaan laitoksia veronmaksajien rahoilla. Uskottavan elvytys- ja kriisinratkaisukehyksen tavoitteena on tehdä tällaiset toimet mahdollisimman pitkälti tarpeettomiksi.”

4 Direktiivin 2014/59 tavoitteena on vahvistaa yhteiset säännöt pankkien kriisinratkaisua koskevien kansallisten säännösten vähimmäistason yhdenmukaistamiseksi unionissa, ja siinä säädetään yhteistyöstä, jota kriisinratkaisuviranomaisten on tehtävä käsitellessään rajojen yli toimivien pankkien kykenemättömyyttä jatkaa toimintaansa. Tältä osin direktiivin 2014/59 3 artiklan 1 kohdassa säädetään muun muassa, että kunkin jäsenvaltion on nimettävä yksi tai poikkeuksellisesti useampi kriisinratkaisuviranomainen, jolla on valtuudet käyttää kriisinratkaisuvälineitä ja kriisinratkaisuvaltuuksia.

5 Ottaen huomioon yhtäältä, että direktiivi 2014/59 ei kuitenkaan toisaalta johtanut kriisinratkaisuprosessin keskittämiseen, että sillä annettiin pääasiassa yhteiset kriisinratkaisuvälineet ja ‑valtuudet kunkin jäsenvaltion kansallisten viranomaisten käyttöön ja jätettiin niille harkintavaltaa näiden välineiden ja kansallisten kriisinratkaisua koskevien rahoitusjärjestelyjen käytön suhteen, ja ottaen huomioon toisaalta, että kyseinen direktiivi ei täysin estänyt sitä, että jäsenvaltiot tekisivät erillisiä ja mahdollisesti toisistaan poikkeavia päätöksiä rajat ylittävien konsernien kriisinratkaisusta, päätettiin perustaa yksi yhteinen kriisinratkaisumekanismi.

6 Toinen vaihe pankkiunionin perustamiseksi on siten muodostunut yhdenmukaisten sääntöjen ja yhdenmukaisen menettelyn vahvistamisesta luottolaitosten ja tiettyjen sijoituspalveluyritysten kriisinratkaisua varten yhteisen kriisinratkaisumekanismin ja yhteisen kriisinratkaisurahaston puitteissa sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta 15.7.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 806/2014 (EUVL 2014, L 225, s. 1) antamisesta.

7 Asetuksen N:o 806/2014 johdanto-osan 12 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:

”Sisämarkkinoiden toteuttamisen kannalta on olennaisen tärkeää varmistaa, että unionissa tehdään toimivia kriisinratkaisupäätöksiä toimintansa jatkamiseen kykenemättömistä pankeista ja myös unionin tasolla kerätyn rahoituksen käytöstä. Pankkien kykenemättömyys jatkaa toimintaansa yhdessä jäsenvaltiossa voi vaikuttaa sisämarkkinoilla koko unionin rahoitusmarkkinoiden vakauteen. Toimivien ja yhdenmukaisten kriisinratkaisusääntöjen sekä yhtäläisten kriisinratkaisun rahoitusehtojen varmistaminen eri jäsenvaltioissa ei ole pelkästään niiden jäsenvaltioiden etujen mukaista, joissa pankit toimivat, vaan yleisesti kaikkien jäsenvaltioiden etujen mukaista, koska sillä varmistetaan tasapuoliset kilpailuedellytykset ja parannetaan sisämarkkinoiden toimintaa. Pankkijärjestelmät ovat sisämarkkinoilla vahvasti sidoksissa toisiinsa, pankkien konsernit ovat kansainvälisiä, ja ulkomaisten varojen osuus pankkien varoista on suuri. Yhteiseen valvontamekanismiin osallistuvien jäsenvaltioiden pankkikriiseillä olisi ilman yhteistä kriisinratkaisumekanismia voimakkaampi kielteinen vaikutus myös valvontamekanismiin osallistumattomiin jäsenvaltioihin. Yhteisen kriisinratkaisumekanismin käyttöönotto varmistaa, että toimintansa jatkamiseen kykenemättömiä pankkeja käsitellään neutraalisti, ja näin ollen lisää osallistuvien jäsenvaltioiden laitosten vakautta, estää kriisien leviämisen osallistumattomiin jäsenvaltioihin ja helpottaa siten sisämarkkinoiden toimintaa kokonaisuudessaan. Sekä osallistuviin että osallistumattomiin jäsenvaltioihin sijoittautuneita laitoksia koskevien yhteistyömekanismien olisi oltava selkeitä, eikä mitään jäsenvaltiota tai jäsenvaltioiden ryhmää saisi suoraan tai välillisesti syrjiä rahoituspalvelujen tarjoamispaikkana.”

8 Asetuksen N:o 806/2014 tarkoituksena on sen 1 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan vahvistaa yhdenmukaiset säännöt ja yhdenmukainen menettely sellaisten 2 artiklassa tarkoitettujen yhteisöjen kriisinratkaisua varten, jotka ovat sijoittautuneet osallistuviin jäsenvaltioihin, eli pankeille, joiden valvoja on EKP tai sellaisen jäsenvaltion kansallinen toimivaltainen viranomainen, jonka rahayksikkö on euro, tai sellaisen jäsenvaltion kansallinen toimivaltainen viranomainen, jonka rahayksikkö ei ole euro mutta joka on ryhtynyt tiiviiseen yhteistyöhön asetuksen N:o 1024/2013 7 artiklan mukaisesti.

9 Asetuksen N:o 806/2014 1 artiklan toisessa kohdassa säädetään, että näitä yhdenmukaisia sääntöjä ja yhdenmukaista menettelyä soveltaa saman asetuksen 42 artiklan mukaisesti perustettu kriisinratkaisuneuvosto yhdessä Euroopan unionin neuvoston ja Euroopan komission sekä kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten kanssa samalla asetuksella perustetun yhteisen kriisinratkaisumekanismin puitteissa. Siinä säädetään myös, että yhteistä kriisinratkaisumekanismia tukee yhteinen kriisinratkaisurahasto.

10 Asetuksen N:o 806/2014 16 artiklan 1 kohdan mukaan kriisinratkaisuneuvosto päättää osallistuvaan jäsenvaltioon sijoittautuneeseen rahoituslaitokseen kohdistuvasta kriisinratkaisutoimesta, kun saman asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa säädetyt kolme edellytystä täyttyvät.

11 Ensimmäinen edellytys merkitsee sitä, että yhteisö on kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa. Tämän edellytyksen täyttymisen arvioi EKP kuultuaan kriisinratkaisuneuvostoa tai kriisinratkaisuneuvosto, ja sen katsotaan täyttyvän, jos yhteisö on yhdessä tai useammassa asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 4 kohdassa tarkoitetuista tilanteista.

12 Toinen edellytys merkitsee sitä, että ei voida kohtuudella olettaa, että yhteisön kykenemättömyys jatkaa toimintaansa on estettävissä kohtuullisessa ajassa millään yksityisen sektorin toimenpiteillä tai valvontatoimella.

13 Kolmas edellytys merkitsee sitä, että kriisinratkaisutoimi on yleisen edun kannalta välttämätön yhden tai useamman sellaisen kriisinratkaisutavoitteen saavuttamiseksi, jota ei voitaisi saavuttaa samassa laajuudessa tavanomaisten maksukyvyttömyysmenettelyjen mukaisella yhteisön likvidaatiolla, ja jos kriisinratkaisutoimi on oikeassa suhteessa kyseisiin tavoitteisiin.

14 Asetuksen N:o 806/2014 14 artiklassa määritellään kriisinratkaisutavoitteet seuraavasti: kriittisten toimintojen jatkuvuuden varmistaminen; rahoitusvakauteen kohdistuvien merkittävien haitallisten vaikutusten välttäminen erityisesti estämällä häiriöiden leviäminen; julkisten varojen suojaaminen huolehtimalla siitä, että turvautuminen poikkeukselliseen julkiseen rahoitustukeen on mahdollisimman vähäistä; tallettajien ja sijoittajien suojaaminen sekä asiakkaiden varojen ja omaisuuden suojaaminen.

15 Asetuksen N:o 806/2014 20 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ennen kriisinratkaisutoimesta päättämistä tai kyseeseen tulevien pääomainstrumenttien alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksien käyttämistä kriisinratkaisuneuvosto varmistaa, että asianomaisen yhteisön varojen ja velkojen oikeudenmukaisen, varovaisen ja realistisen arvostuksen tekee henkilö, joka on riippumaton viranomaisista, myös kriisinratkaisuneuvostosta ja kansallisesta kriisinratkaisuviranomaisesta, ja asianomaisesta yhteisöstä.

16 Asetuksen N:o 806/2014 20 artiklan 15 kohdassa säädetään, että arvostus on olennainen osa päätöstä kriisinratkaisuvälineen soveltamisesta tai kriisinratkaisuvaltuuden käytöstä tai päätöstä pääomainstrumenttien alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksien käytöstä.

17 Jos kaikki asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät, kriisinratkaisuneuvosto hyväksyy kriisinratkaisumääräyksen.

18 Kriisinratkaisuneuvoston, neuvoston ja komission on kriisinratkaisumenettelyn mukaisesti toimiessaan varmistettava, että kriisinratkaisutoimi toteutetaan tiettyjen asetuksen N:o 806/2014 15 artiklassa lueteltujen periaatteiden mukaisesti, muun muassa siten, että tappioista vastaavat ensin kriisinratkaisun kohteena olevan laitoksen osakkeenomistajat, sekä siten, että velkojille ei saa aiheutua suurempia tappioita kuin mitä niille olisi aiheutunut, jos kriisinratkaisutoimen kohteena oleva yhteisö olisi purettu tavanomaisessa maksukyvyttömyysmenettelyssä.

19 Kriisinratkaisuneuvoston on määritettävä kriisinratkaisumääräyksessä kriisinratkaisuvälineiden soveltaminen. Asetuksen N:o 806/2014 22 artiklan 2 kohdassa luetellaan käytettävissä olevat erilaiset kriisinratkaisuvälineet, joita ovat liiketoiminnan myynti, omaisuudenhoitoyhtiön käyttö, varojen erottelu ja velkakirjojen arvon alaskirjaus.

20 Kriisinratkaisuneuvosto voi käyttää kriisinratkaisumääräyksessä myös asianomaisen yhteisön pääomainstrumenttien alaskirjaus- tai muuntamisvaltuuksiaan asetuksen N:o 806/2014 21 artiklassa säädetyin edellytyksin. Asetuksen N:o 806/2014 19 artiklan mukaan kriisinratkaisutoimeen voi sisältyä myös valtiontuen myöntäminen tai kriisinratkaisurahaston käyttö.

21 Asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 7 kohdan mukaan kriisinratkaisuneuvosto toimittaa kriisinratkaisumääräyksen komissiolle välittömästi sen jälkeen, kun se on hyväksytty. Komissio joko tukee kriisinratkaisumääräystä 24 tunnin kuluessa siitä, kun kriisinratkaisuneuvosto on toimittanut sen sille, tai vastustaa kriisinratkaisumääräystä sen sellaisten harkinnanvaraisten näkökohtien osalta, joista ei ole säädetty kolmannessa alakohdassa, toisin sanoen yleistä etua koskevan perusteen täyttymisen tai kriisinratkaisurahaston määrän olennaisen muutoksen osalta. Viimeksi mainittujen harkinnanvaraisten näkökohtien osalta komissio voi 12 tunnin kuluessa siitä, kun kriisinratkaisuneuvosto on toimittanut sille kriisinratkaisumääräyksen, ehdottaa neuvostolle, että se vastustaa kriisinratkaisuneuvoston hyväksymää kriisinratkaisumääräystä sillä perusteella, että kriisinratkaisumääräys ei täytä yleistä etua koskevaa perustetta, tai että se hyväksyy kriisinratkaisuneuvoston hyväksymässä kriisinratkaisumääräyksessä vahvistetun kriisinratkaisurahaston määrän olennaisen muutoksen tai vastustaa sitä. Kriisinratkaisumääräys voi tulla voimaan ainoastaan, jos neuvosto tai komissio ei vastusta sitä 24 tunnin kuluessa siitä, kun kriisinratkaisuneuvosto on toimittanut sen.

22 Asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 9 kohdassa säädetään, että kriisinratkaisuneuvosto varmistaa, että asianomaiset kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset toteuttavat tarvittavat kriisinratkaisutoimet pannakseen kriisinratkaisumääräyksen täytäntöön. Kriisinratkaisumääräys osoitetaan viimeksi mainituille, ja siinä kyseisiä viranomaisia ohjeistetaan toteuttamaan kaikki tarvittavat toimenpiteet pannakseen saman asetuksen 29 artiklan mukaisesti kriisinratkaisumääräys täytäntöön käyttämällä kriisinratkaisuvaltuuksia.

23 Kriisinratkaisutoimen hyväksymisen jälkeen kriisinratkaisuneuvosto valvoo asetuksen N:o 806/2014 20 artiklan 16 kohdan mukaisesti, että riippumaton henkilö tekee arvostuksen sen arvioimiseksi, olisiko osakkeenomistajia ja velkojia kohdeltu paremmin, jos kriisinratkaisun kohteena oleva laitos olisi asetettu tavanomaiseen maksukyvyttömyysmenettelyyn. Tämä arvostus voi johtaa asetuksen N:o 806/2014 76 artiklan 1 kohdan e alakohdan mukaisesti siihen, että osakkeenomistajille tai velkojille maksetaan korvauksia, jos niille todetaan kriisinratkaisun yhteydessä aiheutuneen suuremmat tappiot kuin niille olisi aiheutunut tavanomaisen maksukyvyttömyysmenettelyn mukaisessa likvidaatiossa.

Asian tausta ja kanteen nostamisen jälkeiset tosiseikat

24 Kantajat, Algebris (UK) Ltd ja Anchorage Capital Group LLC, ovat sijoitusrahastojen hoitajia, joilla oli hallussaan Banco Popular Español, SA:n (jäljempänä Banco Popular) liikkeeseen laskemia ensisijaisen lisäpääoman (AT1) ja toissijaisen pääoman (T2) instrumentteja ennen kuin sitä koskeva kriisinratkaisumääräys annettiin.

Banco Popularin tilanne ennen kriisinratkaisumääräyksen antamista

25 Banco Popular ‑konserni, jonka emoyhtiö Banco Popular oli, oli kriisinratkaisun ajankohtana Espanjan kuudenneksi suurin pankkikonserni.

26 Vuonna 2016 Banco Popular korotti pääomaansa yhteensä 2,5 miljardilla eurolla.

27 Kriisinratkaisuneuvoston johto hyväksyi 5.12.2016 Banco Popular ‑konsernia koskevan kriisinratkaisusuunnitelman. Kriisinratkaisusuunnitelmassa ensisijainen kriisinratkaisuväline oli asetuksen N:o 806/2014 27 artiklassa säädetty velkakirjojen arvon alaskirjaus.

28 Banco Popular julkaisi 3.2.2017 vuoden 2016 vuosikertomuksensa, jossa se ilmoitti 5,7 miljardin euron poikkeuksellisten varausten tarpeesta, mikä johti 3,485 miljardin euron konsolidoituun tappioon, sekä uuden puheenjohtajan nimittämisestä.

29 DBRS Ratings Limited (DBRS) (nykyisin DBRS Morningstar) alensi 10.2.2017 Banco Popularin luottoluokitusta ja muutti näkymät negatiivisiksi, koska Banco Popularin pääomatilanne oli heikentynyt edellä 28 kohdassa mainitussa vuosikertomuksessa ennakoitua suuremman nettotappion vuoksi ja koska Banco Popular pyrki vähentämään järjestämättömien saamistensa edelleen suurta määrää.

30 Banco Popular ilmoitti 3.4.2017 sisäisten tarkastusten tuloksista, joiden mukaan vuoden 2016 vuosikertomukseen saattoi olla tarpeen tehdä korjauksia. Nämä oikaisut tehtiin Banco Popularin vuoden 2017 ensimmäisen neljänneksen osavuosikatsauksessa.

31 Banco Popularin hallintoneuvoston puheenjohtaja ilmoitti 10.4.2017 Banco Popularin yhtiökokouksessa, että pankki harkitsee joko pääomankorotusta tai yhtiötapahtumaa konsernin rahoitusasemaa kuvaavien oman pääoman ja järjestämättömien saamisten määrän perusteella. Banco Popularin pääjohtaja vaihdettiin alle vuosi virkaanastumisen jälkeen.

32 DBRS alensi 6.4.2017 Banco Popularin luottoluokitusta sen jälkeen, kun se oli 3.4.2017 ilmoittanut tarpeesta mukauttaa vuoden 2016 taloudellisia tuloksia, ja säilytti negatiiviset näkymät. Myös Standard & Poor’s laski 7.4. ja Moody’s Investors service (jäljempänä Moody’s) laski 21.4.2017 Banco Popularin luottoluokituksen negatiiviseksi.

33 Huhtikuussa 2017 Banco Popular aloitti yksityisen myyntimenettelyn, jonka tavoitteena oli saattaa loppuun sen myynti vahvalle kilpailijalle, mikä palauttaisi ennalleen sen taloudellisen tilanteen. Tarjouksen esittämisen määräajaksi Banco Popularin ostamisesta kiinnostuneille mahdollisille ostajille asetettiin 10.6.2017, mutta määräaikaa pidennettiin myöhemmin kesäkuun 2017 loppuun.

34 Banco Popular esitteli 5.5.2017 vuoden 2017 ensimmäisen neljänneksen osavuosikatsauksensa, jossa se ilmoitti 137 miljoonan euron tappioista.

35 Banco Popularin maksuvalmiusvaatimus (Liquidity Coverage Requirement, LCR) alitti 12.5.2017 luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista ja asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 575/2013 (EUVL 2013, L 176, s. 1) 460 artiklan 2 kohdan c alakohdassa säädetyn 80 prosentin kynnysarvon.

36 Banco Santander, SA ilmoitti 16.5.2017 päivätyllä kirjeellä Banco Popularille, ettei se voinut tehdä sitovaa tarjousta yksityisessä myyntimenettelyssä.

37 Banco Popular tiedotti 16.5.2017 Comisión nacional del mercado de valoresille (CNMV, kansallinen arvopaperimarkkinoiden valvontaviranomainen, Espanja) merkityksellistä tosiseikkaa koskevassa ilmoituksessa, että mahdolliset ostajat olivat ilmaisseet kiinnostuksensa yksityistä myyntimenettelyä kohtaan, mutta mitään sitovia tarjouksia ei ollut saatu.

38 Luottoluokituslaitos FITCH alensi 19.5.2017 Banco Popularin pitkän aikavälin luokitusta.

39 Kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtaja Elke König antoi 23.5.2017 Bloomberg TV:lle haastattelun, jossa häneltä kysyttiin muun muassa Banco Popularin tilanteesta.

40 Toukokuun 2017 aikana lukuisissa lehtiartikkeleissa kerrottiin Banco Popularin vaikeuksista. Esimerkkinä mainittakoon elconfidencial.com-sivustolla 11.5.2017 julkaistu artikkeli, jonka otsikko oli ”Saracho määrää Popularin kiireellisestä myynnistä JP Morganille ja Lazardille konkurssiriskin vuoksi” (Saracho encarga la venta urgente del Popular a JP Morgan y Lazard por riesgo de quiebra). Artikkelissa todetaan, että pankin pääjohtaja oli tehnyt JP Morganille ja Lazardille toimeksiannon järjestää pankin kiireellinen myynti, koska yksityisasiakkaiden ja institutionaalisten asiakkaiden talletuspaosta aiheutuneen konkurssiriskin vuoksi hän katsoi, että ainoa keino varmistaa pankin elinkelpoisuus oli koko konsernin täydellinen ja välitön myynti. Artikkelissa todetaan, että ”jatkuvan talletusten ulosvirtauksen ja ulkoisten rahoituslähteiden sulkemisen vuoksi pankkiin kohdistui vakava konkurssiriski ja että [sen pääjohtajan] oli siksi pakko ryhtyä kaikkein järeimpään toimenpiteeseen ja pidättäytyä vähitellen myymästä sen omaisuutta sen vakavaraisuussuhteen parantamiseksi ja jotta EKP:n vaatimukset täyttyisivät”.

41 Artikkelissa, joka julkaistiin elconfidencial.com-sivustolla 15.5.2017 otsikolla ”EKP suorittaa Banco Popularille kaksi kuukautta kestävän tarkastuksen kesken myyntimenettelyn” (El BCE inspecciona a Banco Popular durante dos meses en pleno proceso de venta), kerrottiin, että Banco Popularin pääjohtajan toteuttama Banco Popularin myyntiä koskeva suunnitelma toteutettiin varausten riittämättömyyden vahvistaneen EKP:n tarkastuksen jälkeen. Mainitun artikkelin mukaan EKP:n tarkastajat päättelivät, että Banco Popularin vaikeudet liittyivät siihen, ettei se ollut tehnyt varauksia kiinteistöihin liittyvien riskiensä kattamiseksi, ja että oli tarpeen välttää satunnaista talletusten ulosvirtausta. Sen mukaan nämä tarkastajat olivat myös ilmaisseet tyytymättömyytensä vuoden 2016 tilinpäätöksen esitystapaan.

42 Reuters julkaisi 31.5.2017 artikkelin otsikolla ”EU varoitti Banco Popularin selvitystilan riskistä” (EU warned of wind-down risk for Spain’s Banco Popular). Artikkelissa mainitaan muun muassa, että nimeltä mainitsemattoman EU:n virkamiehen mukaan eräs Euroopan johtavista pankkivalvontaviranomaisista oli varoittanut EU:n virkamiehiä siitä, että Banco Popular voitaisiin asettaa selvitystilaan, jos sille ei löydy ostajaa. Artikkelin mukaan kyseinen virkamies ilmoitti myös, että kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtaja oli hiljattain antanut ”ennakkovaroituksen” ja todennut, että kriisinratkaisuneuvosto seuraa (Banco Popularin) menettelyä erityisen tarkasti sen varalta, että tilanteeseen on puututtava.

43 Samana päivänä kriisinratkaisuneuvosto julkaisi lehdistötiedotteen, jossa se kiisti artikkelin sisällön.

44 Kesäkuun 2017 ensimmäisinä päivinä Banco Popular joutui talletuspaon kohteeksi.

45 Banco Popular esitti 5.6.2017 aamulla Banco de Españalle (Espanjan keskuspankki) ensimmäisen hätärahoituksena annettavaa maksuvalmiusapua koskevan pyynnön, jota seurasi iltapäivällä toinen pyyntö, jolla pyydettyä määrää nostettiin merkittävien kassavirtaliikkeiden vuoksi. Espanjan keskuspankin pyynnön perusteella ja sen jälkeen, kun EKP oli samana päivänä arvioinut hätärahoituksena annettavaa maksuvalmiusapua koskevaa Banco Popularin pyyntöä, EKP:n neuvosto ei vastustanut Banco Popularille 8.6.2017 saakka hätärahoituksena annettavaa maksuvalmiusapua. Banco Popular vastaanotti osan tästä hätärahoituksena annettavasta maksuvalmiusavusta, minkä jälkeen Espanjan keskuspankki ilmoitti, ettei se pystynyt myöntämään Banco Popularille hätärahoituksena annettavan maksuvalmiusavun korotettua määrää.

46 DBRS ja Moody’s alensivat Banco Popularin luottoluokitusta 6.6.2017.

Kriisinratkaisumääräyksen antamista edeltävät muut tosiseikat

47 Kriisinratkaisuneuvosto antoi 23.5.2017 Deloitten tehtäväksi riippumattomana asiantuntijana suorittaa Banco Popularin arvostus asetuksen N:o 806/2014 20 artiklan mukaisesti.

48 Kriisinratkaisuneuvosto pyysi 24.5.2017 Banco Popularilta asetuksen N:o 806/2014 34 artiklan nojalla tietoja, joita se tarvitsi arvostuksen suorittamiseksi. Lisäksi se pyysi 2.6.2017 Banco Popularia toimittamaan tietoja yksityisestä myyntimenettelystä sekä antamaan pääsyn turvalliseen virtuaaliseen tietohuoneeseen, jonka viimeksi mainittu oli perustanut kyseisen menettelyn yhteydessä.

49 Kriisinratkaisuneuvoston johdon istunto teki 3.6.2017 päätöksen SRB/EES/2017/06, joka oli osoitettu Fondo de Reestructuración Ordenada Bancaria rahastolle (FROB, pankkien hallitun rakenneuudistuksen rahasto, Espanja) ja joka koski Banco Popularin markkinointia. Kriisinratkaisuneuvosto hyväksyi näin ollen sen, että FROB aloittaa välittömästi Banco Popularin myyntimenettelyn, ja ilmoitti FROB:lle direktiivin 2014/59 39 artiklan mukaiset myyntiä koskevat vaatimukset. Kriisinratkaisuneuvosto ilmoitti muun muassa, että FROB ottaa yhteyttä niihin viiteen potentiaaliseen ostajaan, joita pyydettiin tekemään tarjous yksityisessä myyntimenettelyssä.

50 Viidestä potentiaalisesta ostajasta kaksi päätti olla osallistumatta myyntimenettelyyn ja yhden EKP sulki pois vakavaraisuusvalvontaan liittyvistä syistä.

51 4.6.2017 kaksi potentiaalista ostajaa, jotka olivat päättäneet osallistua myyntimenettelyyn, Banco Santander ja Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, SA (BBVA), allekirjoittivat salassapitosopimuksen, ja 5.6.2017 niille myönnettiin pääsy virtuaaliseen tietohuoneeseen.

52 Kriisinratkaisuneuvosto hyväksyi 5.6.2017 asetuksen N:o 806/2014 20 artiklan 5 kohdan a alakohdan mukaisesti ensimmäisen arvostuksen (jäljempänä ensimmäinen arvostus), jonka tarkoituksena oli tarjota tietoja sen määrittämiseksi, täyttyvätkö asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 1 kohdassa säädetyt kriisinratkaisun edellytykset.

53 EKP suoritti 6.6.2017 kriisinratkaisuneuvostoa kuultuaan asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaisen arvioinnin siitä, oliko Banco Popular kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa.

54 EKP totesi tässä arviossaan, että Banco Popularin maksuvalmiustilanne oli edellisinä kuukausina heikentynyt merkittävästi, mikä johtui lähinnä sen talletuspohjan huomattavasta supistumisesta. Banco Popular joutui kohtaamaan merkittävää likviditeetin ulosvirtausta kaikilla asiakassegmenteillä. EKP luetteli tapahtumat, jotka olivat johtaneet Banco Popularin maksuvalmiusongelmiin.

55 Tältä osin se totesi, että helmikuussa 2017 tilinpäätöstään esitellessään Banco Popular ilmoitti 5,7 miljardin euron poikkeuksellisten varausten tarpeesta ja sille vuonna 2016 aiheutuneista 3,485 miljardin euron tappioista sekä pitkäaikaisen pääjohtajan, joka oli ryhtynyt tarkistamaan pankin strategiaa, vaihtamisesta. Ilmoitus lisävarauksista ja tilikauden lopun tappioista oli johtanut siihen, että DBRS laski Banco Popularin luottoluokitusta 10.2.2017, ja se oli herättänyt Banco Popularin asiakkaissa vakavaa huolta, mikä oli johtanut odottamattoman suuriin talletusnostoihin ja asiakkaiden tiheisiin käynteihin pankin konttoreissa.

56 EKP totesi myös, että Banco Popularin 3.4.2017 julkaisema tapauskohtainen ilmoitus, jossa kerrottiin useiden sellaisten sisäisten tarkastusten tuloksista, joilla voi olla olennainen vaikutus laitoksen tilinpäätökseen, sekä vahvistus sille, että laitoksen pääjohtaja vaihdetaan alle vuosi virkaanastumisen jälkeen, aiheuttivat uuden talletusnostojen aallon. EKP totesi, että tätä talletusnostojen aaltoa olivat vauhdittaneet myös

– se, että Standard & Poor’s alensi Banco Popularin luokitusta 7.4.2017

– Banco Popularin 10.4.2017 antama ilmoitus, jonka mukaan se ei maksaisi osinkoja ja jonka mukaan pääomankorotus tai yhtiötapahtuma saattoi olla tarpeen kireän pääomatilanteen vuoksi ja koska järjestämättömien saamisten kattaminen edellytti yhteensovittamista muiden pankkien kanssa

– Moody’s alensi Banco Popularin luokitusta 21.4.2017

– vuoden 2017 ensimmäisen vuosineljänneksen odotettua huonompien tulosten julkistaminen

– jatkuva negatiivinen uutisointi tiedotusvälineissä, kuten edellä 40–41 kohdassa mainitut 11.5. ja 15.5.2017 julkaistut artikkelit, joissa väitettiin, että Banco Popularin pääjohtaja oli määrännyt pankin kiireelliseen myyntiin välittömän konkurssiriskin tai maksuvalmiuden puutteen vuoksi ja että pankki oli joutunut tekemään huomattavia lisävarauksia valvojan paikan päällä tekemän tarkastuksen johdosta.

57 EKP katsoi myös, että menetettyjen talletusten määrä oli erittäin suuri 31.5.2017 jälkeen eli sen jälkeen, kun tiedotusvälineissä oli ilmoitettu, että pankki voitaisiin asettaa likvidaatioon, jos meneillään oleva myyntimenettely ei tuottaisi tulosta hyvin lyhyessä ajassa.

58 Lisäksi EKP totesi, että vaikka Banco Popular oli edellisinä viikkoina kehittänyt erilaisia toimenpiteitä likviditeetin lisäämiseksi ja aloittanut niiden toteuttamisen, toteutuneet ja edelleen odotettavissa olevat tulovirrat eivät riittäneet korjaamaan Banco Popularin heikentynyttä likviditeettitilannetta arviointipäivänä. Se totesi myös, että vaikka olisi turvauduttu hätärahoituksena annettavaan maksuvalmiusapuun, jota EKP:n neuvosto ei ollut vastustanut 5.6.2017, kyseisen ajankohdan maksuvalmiustilanne ei olisi riittänyt takaamaan Banco Popularin kykyä vastata veloistaan 7.6.2017 mennessä.

59 EKP katsoi, että Banco Popularin jo toteuttamat toimenpiteet eivät olleet olleet riittävän tehokkaita sen heikentyneen maksuvalmiustilanteen kääntämiseksi nousuun. Se totesi, että vaihtoehtoisena toimenpiteenä Banco Popular pyrki toteuttamaan yhtiötapahtuman eli myynnin vahvemmalle kilpailijalle varmistaakseen kykynsä vastata erääntyvistä veloistaan. EKP katsoi kuitenkin, että kun otetaan huomioon Banco Popularin maksuvalmiustilanteen heikkeneminen, se, että Banco Popularin kyvystä parantaa likviditeettitilannettaan lähitulevaisuudessa ei ollut näyttöä, ja se, että neuvottelut eivät toistaiseksi olleet johtaneet myönteiseen lopputulokseen, tällaisen yksityisen yhtiötapahtuman vahvistaminen sellaisessa aikataulussa, että Banco Popular voisi maksaa velkansa tai suorittaa muut vastuunsa eräpäivään mennessä, ei ollut todennäköistä.

60 EKP totesi, että samaan aikaan ei ollut käytettävissä sellaisia valvontatoimia tai varhaisen tilanteeseen puuttumisen toimenpiteitä, joilla Banco Popularin maksuvalmius olisi voitu välittömästi palauttaa ja joilla se olisi saanut riittävästi aikaa toteuttaakseen yhtiötapahtuman tai muun ratkaisun. Oikeudesta harjoittaa luottolaitostoimintaa ja luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvalvonnasta, direktiivin 2002/87/EY muuttamisesta sekä direktiivien 2006/48/EY ja 2006/49/EY kumoamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/36/EU (EUVL 2013, L 176, s. 338) 104 artiklan ja direktiivin 2014/59 27–29 artiklan tai asetuksen N:o 1024/2013 16 artiklan kansallisen täytäntöönpanon nojalla toimivaltaisen viranomaisen EKP:n käytettävissä olevilla toimenpiteillä ei voitu varmistaa, että Banco Popular pystyisi lähitulevaisuudessa maksamaan velkansa tai suorittamaan muut vastuunsa eräpäivään mennessä, kun otetaan huomioon havaitun maksuvalmiustilanteen heikkenemisen laajuus ja nopeus.

61 Ottaen huomioon erityisesti talletusten liiallisen ulosvirtauksen, pankin käteisvarojen menetyksen nopeuden ja sen kyvyttömyyden luoda lisää likviditeettiä EKP katsoi, että oli objektiivisia viitteitä siitä, että Banco Popular ei todennäköisesti pystyisi lähitulevaisuudessa maksamaan velkojaan tai suorittamaan muita vastuitaan eräpäivään mennessä. EKP päätteli, että Banco Popular oli asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja 4 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla kykenemätön tai joka tapauksessa todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa lähitulevaisuudessa.

62 Banco Popularin hallintoneuvosto ilmoitti 6.6.2017 EKP:lle tulleensa siihen tulokseen, että pankki oli todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa.

63 Samana päivänä FROB hyväksyi kirjeen, joka sisälsi tiedot myyntimenettelystä (jäljempänä menettelyä koskeva kirje) ja jossa tarjousten jättämisen määräajaksi asetettiin keskiyö 6.6.2017.

64 Samana päivänä BBVA, toinen Banco Popularin kahdesta potentiaalisesta ostajasta, ilmoitti FROB:lle, ettei se aikonut tehdä tarjousta.

65 Deloitte toimitti 6.6.2017 kriisinratkaisuneuvostolle myös toisen arvostuksen, jäljempänä toinen arvostus, joka laadittiin asetuksen N:o 806/2014 20 artiklan 10 kohdan mukaisesti. Toisen arvostuksen tarkoituksena oli määrittää Banco Popularin varojen ja velkojen arvo, antaa arvio osakkeenomistajien ja velkojien kohtelusta siinä tapauksessa, että Banco Popular olisi asetettu tavanomaiseen maksukyvyttömyysmenettelyyn, sekä tarjota tietoja, joiden perusteella voidaan päättää siirrettävistä osakkeista ja muista omistusinstrumenteista ja joiden perusteella kriisinratkaisuneuvosto voi määrittää liiketoiminnan myyntiin sovellettavat kaupalliset ehdot. Kyseisessä arvostuksessa Banco Popularin taloudelliseksi arvoksi arvioitiin parhaassa skenaariossa 1,3 miljardia euroa, huonoimmassa –8,2 miljardia euroa, ja edustavin arvio oli –2 miljardia euroa.

66 Banco Santander teki 7.6.2017 sitovan tarjouksen.

67 FROB ilmoitti 7.6.2017 päivätyllä kirjeellä kriisinratkaisuneuvostolle, että Banco Santander oli tehnyt tarjouksen 7.6. kello 3.12 ja että Banco Santanderin tarjoama hinta Banco Popularin osakkeiden myynnistä oli yksi euro. FROB totesi, että sen johtokomitea oli valinnut Banco Santanderin tarjouskilpailun voittajaksi kilpailuun perustuvassa Banco Popularin myyntimenettelyssä ja päättänyt ehdottaa kriisinratkaisuneuvostolle, että Banco Santander nimetään ostajaksi Banco Popularia koskevan kriisinratkaisumääräyksen antamista koskevassa kriisinratkaisuneuvoston päätöksessä.

Banco Popularista 7.6.2017 annettu kriisinratkaisumääräys

68 Kriisinratkaisuneuvoston johdon istunto teki 7.6.2017 päätöksen SRB/EES/2017/08 Banco Popularia koskevasta kriisinratkaisumääräyksestä (jäljempänä kriisinratkaisumääräys), joka perustuu asetukseen N:o 806/2014.

69 Kriisinratkaisumääräyksen 1 artiklan mukaan kriisinratkaisuneuvosto, joka katsoi, että asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyivät, päätti kriisinratkaisun ajankohdasta alkaen soveltaa Banco Populariin kriisinratkaisumenettelyä.

70 Kriisinratkaisuneuvosto katsoi näin ollen ensinnäkin, että Banco Popular oli kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa, toiseksi, että Banco Popularin kykenemättömyys jatkaa toimintaansa ei ollut estettävissä kohtuullisessa ajassa muilla toimenpiteillä, ja kolmanneksi, että kriisinratkaisutoimi, jossa käytetään kriisinratkaisuvälineenä Banco Popularin liiketoiminnan myyntiä, oli yleisen edun kannalta välttämätön. Tältä osin kriisinratkaisuneuvosto totesi, että kriisinratkaisu oli välttämätön ja oikeasuhteinen kahden asetuksen N:o 806/2014 14 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun tavoitteen saavuttamiseksi eli pankin kriittisten toimintojen jatkuvuuden varmistamiseksi ja rahoitusvakauteen kohdistuvien merkittävien haitallisten vaikutusten välttämiseksi.

71 Kriisinratkaisuneuvosto päätti kriisinratkaisumääräyksen 5.1 artiklassa seuraavaa:

”Banco Populariin sovellettava kriisinratkaisuväline on asetuksen N:o 806/2014 24 artiklan mukainen liiketoiminnan myynti, jossa osakkeet siirretään ostajalle. Pääomainstrumenttien alaskirjaus ja muuntaminen tapahtuu välittömästi ennen liiketoiminnan myyntiä.”

72 Kriisinratkaisumääräyksen 6 artikla koskee pääomainstrumenttien alaskirjausta ja liiketoiminnan myyntiä. 6.1 artiklassa kriisinratkaisuneuvosto ilmoitti, mistä toimista se oli asetuksen N:o 806/2014 21 artiklassa säädettyjen alaskirjausvaltuuksiensa nojalla päättänyt.

73 Näin ollen kriisinratkaisuneuvosto päätti kriisinratkaisumääräyksen 6.1 artiklassa seuraavaa:

– ensinnäkin tehdä Banco Popularin osakepääoman nimellisarvoon 2 098 429 046 euron suuruisen alaskirjauksen, mikä johti Banco Popularin koko osakekannan mitätöimiseen

– tämän jälkeen muuntaa Banco Popularin liikkeeseen laskemien ja kriisinratkaisupäätöksen tekemispäivänä liikkeessä olevien ensisijaisen lisäpääoman instrumenttien pääoman kokonaismäärän Banco Popularin liikkeeseen laskemiksi uusiksi osakkeiksi, joita kutsutaan nimellä ”uudet osakkeet I”

– tämän jälkeen tehdä ”uusien osakkeiden I” nimellisarvoon alaskirjauksen, jonka seurauksena niiden nimellisarvo nollautui, mikä johti kyseisten uusien osakkeiden mitätöimiseen

– lopuksi muuntaa Banco Popularin liikkeeseen laskemien ja kriisinratkaisupäätöksen tekemispäivänä liikkeessä olevien toissijaisen pääoman instrumenttien pääoman kokonaismäärän Banco Popularin liikkeeseen laskemiksi uusiksi osakkeiksi, joista käytetään nimeä ”uudet osakkeet II”.

74 Kriisinratkaisumääräyksen 6.3 artiklassa määrätään, että alaskirjauksia ja muuntamista koskevat toimenpiteet perustuvat toiseen arvostukseen, jota tukevat FROB:n toteuttaman läpinäkyvän ja avoimen myyntiprosessin tulokset.

75 Kriisinratkaisumääräyksen 6.5 artiklassa kriisinratkaisuneuvosto ilmoitti käyttävänsä sille asetuksen N:o 806/2014 24 artiklan 1 kohdan a alakohdassa annettuja liiketoiminnan myyntiä koskevia valtuuksia ja määräsi, että ”uudet osakkeet II” siirretään Banco Santanderille vapaina ja kolmansien oikeuksien tai etuoikeuksien niitä rasittamatta vastikkeena yhden euron suuruisen kauppahinnan maksamisesta. Siinä täsmennettiin, että ostaja oli jo antanut suostumuksensa siirtoon.

76 Kriisinratkaisuneuvosto totesi myös, että ”uusien osakkeiden II” siirto olisi toteutettava ostajan 7.6.2017 tekemän sitovan tarjouksen perusteella ja että FROB:n olisi toteutettava se luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten elvyttämisestä ja kriisinratkaisusta 18.6.2015 annetun lain 11/2015 (Ley 11/2015 de recuperación y resolución de entidades de crédito y empresas de servicios de inversión) nojalla (BOE nro 146, 19.6.2015, s. 50797).

77 Kriisinratkaisumääräys toimitettiin komission hyväksyttäväksi 7.6.2017 klo 5.13.

78 Komissio hyväksyi Banco Popularia koskevan kriisinratkaisumääräyksen 7.6.2017 klo 6.30 antamallaan päätöksellä (EU) 2017/1246 (EUVL 2017, L 178, s. 15; jäljempänä riidanalainen päätös) ja antoi sen tiedoksi kriisinratkaisuneuvostolle. Näin ollen kriisinratkaisumääräys tuli voimaan samana päivänä.

79 Riidanalaisen päätöksen johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:

”Komissio hyväksyy kriisinratkaisumääräyksen. Erityisesti se hyväksyy yhteisen kriisinratkaisuneuvoston esittämät syyt siihen, miksi kriisinratkaisumääräys on tarpeen yleisen edun kannalta asetuksen (EU) N:o 806/2014 5 artiklan mukaisesti.”

80 Samana päivänä FROB toteutti tarvittavat toimenpiteet kriisinratkaisumääräyksen täytäntöönpanemiseksi asetuksen N:o 806/2014 29 artiklan mukaisesti. FROB antoi tässä yhteydessä suostumuksensa Banco Popularin toissijaisen pääoman instrumenttien muuntamiseen perustuvien uusien osakkeiden (”uudet osakkeet II”) siirtämiseen Banco Santanderille.

Kriisinratkaisupäätöksen tekemisen jälkeiset tosiseikat

81 Sen määrittämiseksi, olisiko osakkeenomistajia ja velkojia kohdeltu paremmin, jos Banco Popular olisi asetettu tavanomaiseen maksukyvyttömyysmenettelyyn, Deloitte toimitti 14.6.2018 kriisinratkaisuneuvostolle asetuksen N:o 806/2014 20 artiklan 16–18 kohdassa tarkoitetun erilaista kohtelua koskevan arvostuksen (jäljempänä kolmas arvostus). Deloitte lähetti 31.7.2018 kriisinratkaisuneuvostolle tätä raporttia koskevan lisäyksen, jossa korjattiin joitakin muotovirheitä.

82 Absorptiosulautumisen seurauksena Banco Santanderista tuli 28.9.2018 Banco Popularin yleisseuraannon saaja.

83 Kriisinratkaisuneuvosto teki 17.3.2020 päätöksen SRB/EES/2020/52 määrittääkseen, onko osakkeenomistajille ja velkojille, joihin Banco Popularia koskevat kriisinratkaisutoimet ovat vaikuttaneet, tarpeen myöntää korvausta. Euroopan unionin virallisessa lehdessä päätöstä koskeva ilmoitus julkaistiin 20.3.2020 (EUVL 2020, C 91, s. 2). Kyseisessä päätöksessä kriisinratkaisuneuvosto katsoi, että osakkeenomistajat ja velkojat, joihin Banco Popularia koskeva kriisinratkaisu oli vaikuttanut, eivät olleet oikeutettuja korvaukseen kriisinratkaisurahastosta asetuksen N:o 806/2014 76 artiklan 1 kohdan e alakohdan mukaisesti.

Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset

84 Kantajat nostivat tämän kanteen 17.8.2017 unionin tuomioistuimen kirjaamoon jätetyllä kanteella.

85 Banco Santander ja kriisinratkaisuneuvosto pyysivät 20.11.2017 ja 18.12.2017 unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon jättämillään asiakirjoilla saada osallistua tähän oikeudenkäyntiin väliintulijoina tukeakseen komission vaatimuksia. Unionin yleisen tuomioistuimen kahdeksannen jaoston puheenjohtaja hyväksyi 12.4.2019 antamillaan määräyksillä kriisinratkaisuneuvoston ja Banco Santanderin väliintulot. Väliintulijat jättivät kirjelmänsä ja kantajat esittivät niitä koskevat huomautuksensa asetetussa määräajassa.

86 Unionin yleinen tuomioistuin esitti 6.7.2018 päivätyllä kirjeellä työjärjestyksensä 89 artiklassa määrättyjen prosessinjohtotoimien yhteydessä kirjallisia kysymyksiä pääasian osapuolille. Pääasian asianosaiset vastasivat pyyntöön asetetussa määräajassa.

87 Kantajat pyysivät unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 31.10.2019 saapuneella kirjeellä työjärjestyksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisesti saada esittää uutta näyttöä. Komissio ja kriisinratkaisuneuvosto jättivät huomautuksensa asetetussa määräajassa.

88 Koska unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 27 artiklan 5 kohdan mukaisesti, esittelevä tuomari määrättiin kolmanteen jaostoon, jonka ratkaistavaksi nyt käsiteltävä asia näin ollen siirrettiin.

89 Unionin yleinen tuomioistuin päätti kolmannen jaoston ehdotuksesta työjärjestyksensä 28 artiklan nojalla siirtää asian laajennetun ratkaisukokoonpanon käsiteltäväksi.

90 Kantajat pyysivät unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 16.10.2020 saapuneella kirjeellä työjärjestyksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisesti saada esittää uutta näyttöä. Komissio, kriisinratkaisuneuvosto ja Banco Santander toimittivat huomautuksensa asetetussa määräajassa.

91 Unionin yleinen tuomioistuin pyysi 15.3.2021 työjärjestyksensä 89 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena komissiota toimittamaan useita asiakirjoja. Komissio ilmoitti 30.3.2021 päivätyllä kirjeellä, että se ei voinut noudattaa unionin yleisen tuomioistuimen pyyntöä, mutta että se voisi toimittaa pyydetyt asiakirjat asian selvittämistoimen yhteydessä.

92 Unionin yleinen tuomioistuin kehotti 15.4.2021 työjärjestyksen 89 artiklassa määrättyjen prosessinjohtotoimien yhteydessä kriisinratkaisuneuvostoa esittämään tiettyjä asiakirjoja. Kriisinratkaisuneuvosto vastasi 20.4.2021 päivätyllä kirjeellä, että pyydetyt asiakirjat olivat osittain luottamuksellisia ja että ne voitaisiin toimittaa, jos unionin yleinen tuomioistuin toteuttaisi asian selvittämistoimen.

93 Unionin yleinen tuomioistuin on 21.5.2021 antamallaan määräyksellä määrännyt komission Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 24 artiklan ensimmäisen kohdan sekä unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 91 artiklan b alakohdan, 92 artiklan 3 kohdan ja 103 artiklan perusteella esittämään kriisinratkaisumääräyksen täydelliset versiot, toisen arvostuksen ja EKP:n 6.6.2017 tekemän arvioinnin siitä, oliko Banco Popular kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa. Unionin yleinen tuomioistuin määräsi kriisinratkaisuneuvoston myös toimittamaan ei-luottamuksellisen ja luottamuksellisen version Banco Popularin EKP:lle 6.6.2017 lähettämästä kirjeestä liitteineen sekä EKP:n Banco Popularille 18.5.2017 lähettämästä kirjeestä.

94 Kantajat pyysivät unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 4.6.2021 saapuneella kirjeellä työjärjestyksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisesti saada esittää uutta näyttöä. Muita osapuolia pyydettiin esittämään huomautuksensa tästä pyynnöstä suullisessa käsittelyssä.

95 Unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä poisti 16.6.2021 antamallaan määräyksellä asiakirja-aineistosta komission ja kriisinratkaisuneuvoston 21.5.2021 annetun määräyksen nojalla toimittamien asiakirjojen luottamukselliset versiot ja toisaalta toimitti muille osapuolille Banco Popularin EKP:lle osoittaman 6.6.2017 päivätyn kirjeen ilman sen liitettä.

96 Koska kaksi laajennetun kolmannen jaoston jäsenistä oli estynyt osallistumasta asian käsittelyyn, unionin yleisen tuomioistuimen presidentti nimesi kaksi muuta tuomaria täydentämään jaoston kokoonpanoa.

97 Osapuolia on kuultu 24.6.2021 pidetyssä istunnossa, jossa ne ovat esittäneet kirjelmänsä ja vastanneet unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin.

98 Kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen tai toissijaisesti sen 1 artiklan

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

99 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

100 Banco Santander ja kriisinratkaisuneuvosto vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

101 Kanteensa tueksi kantajat vetoavat kuuteen kanneperusteeseen. Ensimmäinen kanneperuste koskee sitä, että komissio ei ole tutkinut kriisinratkaisumääräystä ennen sen hyväksymistä. Toinen kanneperuste koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä. Kolmas kanneperuste koskee salassapitovelvollisuuden ja hyvän hallintotavan periaatteiden rikkomista. Neljäs kanneperuste koskee ilmeisiä arviointivirheitä asetuksen N:o 806/2014 14, 18, 20–22 ja 24 artiklan soveltamisessa. Viides kanneperuste koskee omistusoikeuden loukkaamista. Kuudes kanneperuste koskee sitä, että oikeutta tulla kuulluksi on loukattu.

102 Aluksi on todettava, että unionin yleisen tuomioistuimen harjoittaman valvonnan laajuuden osalta kantajat väittävät, että unionin yleisen tuomioistuimen on harjoitettava kriisinratkaisumääräyksen osalta täysimääräistä ja perusteellista valvontaa.

103 Komissio katsoo, että silloin, kun kyseessä on monimutkainen tekninen kysymys, unionin tuomioistuinten on kumoamiskanteen yhteydessä tutkittava, ovatko tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin riidanalainen toimenpide perustuu, oikeat, sekä tarkistettava, ettei asiassa ole tapahtunut ilmeistä virhettä tai harkintavallan väärinkäyttöä ja ettei vastaaja ole selvästi ylittänyt harkintavaltansa rajoja.

104 Tältä osin on huomattava, että oikeuskäytännössä on rajoitettu unionin yleisen tuomioistuimen harjoittaman valvonnan laajuutta sekä tilanteissa, joissa riidanalainen toimenpide perustuu hyvin monitahoisten tieteellisten ja teknisten tosiseikkojen arviointiin, että tilanteissa, joihin liittyy monitahoisia taloudellisia arvioita.

105 Yhtäältä silloin, kun unionin viranomaisilla on laajaa harkintavaltaa muun muassa arvioidessaan hyvin monitahoisia tieteellisiä ja teknisiä tosiseikkoja niiden toimenpiteiden luonteen ja ulottuvuuden määrittämiseksi, joihin ne ryhtyvät, unionin tuomioistuinten tehtävänä on valvoa ainoastaan, ettei tätä harkintavaltaa käytettäessä ole tehty ilmeistä virhettä, ettei harkintavaltaa ole käytetty väärin tai etteivät kyseiset viranomaiset ole selvästi ylittäneet harkintavaltansa rajoja. Tällaisessa asiayhteydessä unionin tuomioistuimet eivät nimittäin voi omalla tieteellisiä ja teknisiä tosiseikkoja koskevalla arvioinnillaan korvata unionin viranomaisten arviointia, sillä EUT-sopimuksessa tämä tehtävä annetaan ainoastaan näille viranomaisille (tuomio 21.7.2011, Etimine, C‑15/10, EU:C:2011:504, 60 kohta ja tuomio 7.3.2013, Bilbaína de Alquitranes ym. v. ECHA, T‑93/10, EU:T:2013:106, 76 kohta; ks. myös tuomio 11.5.2017, Deza v. ECHA, T‑115/15, EU:T:2017:329, 163 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

106 Toisaalta unionin tuomioistuinten harjoittama valvonta unionin viranomaisten suorittamien monitahoisten taloudellisten arviointien osalta on rajoitettua valvontaa, joka rajoittuu väistämättä siitä varmistumiseen, että menettelyä ja perusteluvelvollisuutta koskevia sääntöjä on noudatettu, että tosiseikat pitävät asiallisesti paikkansa, että näitä tosiseikkoja ei ole arvioitu ilmeisen virheellisesti eikä harkintavaltaa ole käytetty väärin. Unionin tuomioistuinten tehtävänä tuossa valvonnassa ei ole korvata unionin toimivaltaisen viranomaisen tekemää arviota omalla taloudellisia seikkoja koskevalla arvioinnillaan (ks. vastaavasti tuomio 11.7.1985, Remia ym. v. komissio, 42/84, EU:C:1985:327, 34 kohta; tuomio 10.12.2020, Comune di Milano v. komissio, C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, 100 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 16.1.2020, Iberpotash v. komissio, T‑257/18, EU:T:2020:1, 96 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

107 Koska päätökset, jotka kriisinratkaisuneuvoston on tehtävä kriisinratkaisumenettelyn yhteydessä, perustuvat erittäin monitahoisiin taloudellisiin ja teknisiin arviointeihin, edellä 105 ja 106 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenevien periaatteiden on katsottava soveltuvan tuomioistuimen tehtäväksi annettuun valvontaan.

108 Vaikka kriisinratkaisuneuvostolla on harkintavaltaa taloudellisissa ja teknisissä asioissa, se ei kuitenkaan tarkoita sitä, että unionin tuomioistuinten on pidättäydyttävä valvomasta sitä, miten kriisinratkaisuneuvosto on tulkinnut sen päätöksen perustana olevia luonteeltaan taloudellisia tietoja. Kuten unionin tuomioistuin on todennut, jopa monitahoisten taloudellisten arviointien ollessa kyseessä unionin tuomioistuinten on paitsi tutkittava esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus, myös tarkistettava, sisältävätkö nämä todisteet kaikki ne merkitykselliset seikat, jotka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea niistä tehtyjä päätelmiä (ks. tuomio 22.11.2007, Espanja v. Lenzing, C‑525/04 P, EU:C:2007:698, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; tuomio 26.3.2019, komissio v. Italia, C‑621/16 P, EU:C:2019:251, 104 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 10.12.2020, Comune di Milano v. komissio, C‑160/19 P, EU:C:2020:1012, 115 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

109 Tältä osin sen osoittaminen, että kriisinratkaisuneuvosto on tehnyt tosiseikkojen arvioinnissa ilmeisen virheen, jonka vuoksi kriisinratkaisumääräyksen kumoaminen on aiheellista, edellyttää sitä, että kantajien esittämä näyttö riittää viemään uskottavuuden kriisinratkaisumääräyksessä esitetyiltä tosiseikkoja koskevilta arvioinneilta (ks. analogisesti tuomio 14.6.2018, Lubrizol France v. neuvosto, C‑223/17 P, ei julkaistu, EU:C:2018:442, 39 kohta; tuomio 12.12.1996, AIUFFASS ja AKT v. komissio, T‑380/94, EU:T:1996:195, 59 kohta ja tuomio 13.12.2018, Comune di Milano v. komissio, T‑167/13, EU:T:2018:940, 108 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee sitä, että komissio ei ole tutkinut kriisinratkaisumääräystä ennen sen hyväksymistä

110 Kantajat vetoavat pääasiassa siihen, että koska komissiolla oli käytettävissään vain vähän aikaa kriisinratkaisumääräyksen hyväksymiseen, se ei pystynyt arvioimaan asianmukaisesti tämän määräyksen harkinnanvaraisia näkökohtia, mikä on vastoin 13.6.1958 annetussa tuomiossa Meroni v. korkea viranomainen (9/56, EU:C:1958:7) vahvistettuja toimivallan siirtoa koskevia periaatteita. Ne väittävät, että komissio ainoastaan hyväksyi kriisinratkaisumääräyksen ja siirsi näin lainvastaisesti harkintavaltansa käyttämisen kriisinratkaisuneuvostolle.

111 Komissio väittää, että 2.5.2017 alkaen, jolloin kriisinratkaisuneuvosto ilmoitti sille, että Banco Popularilla oli likviditeettiongelmia ja että kriisinratkaisutoimi saattaisi olla tarpeen, se osallistui kaikkien mahdollisten skenaarioiden valmisteluihin. Se toimii pysyvänä tarkkailijana kriisinratkaisuneuvoston päätöksentekoelimissä. Se sai tutustua kaikkiin asiakirjoihin, ja sen asiantuntijat avustivat kriisinratkaisuneuvostoa kriisinratkaisumääräyksen laatimisessa. Se väittää, että se pystyi näin ollen suorittamaan siltä vaaditun arvioinnin käytettävissään olleessa määräajassa.

112 On syytä huomauttaa, että 22.1.2014 annetun tuomion Yhdistynyt kuningaskunta v. parlamentti ja neuvosto (C‑270/12, EU:C:2014:18) 41 kohdassa unionin tuomioistuin totesi, että 13.6.1958 annetussa tuomiossa Meroni v. korkea viranomainen (9/56, EU:C:1958:7) korostettiin pääasiallisesti sitä, että toimivallan siirtämisestä aiheutuvat seuraukset olivat hyvin erilaisia sen mukaan, oliko kysymyksessä selkeästi rajoitettu täytäntöönpanovalta, jonka käyttöä tämän johdosta valvottiin tarkasti toimivallan siirtäneen viranomaisen vahvistamin objektiivisin kriteerein, vai oliko kysymyksessä ”harkintavalta, johon sisältyy laaja harkinnanvapaus, joka saattaa käyttötarkoituksensa mukaisesti ilmetä tosiasiallisena talouspolitiikkana”.

113 Unionin tuomioistuin lisäsi, että se oli myös todennut 13.6.1958 antamassaan tuomiossa Meroni v. korkea viranomainen (9/56, EU:C:1958:7), että ensimmäisen tyyppinen toimivallan siirtäminen ei ollut luonteeltaan sellaista, että se olisi muuttanut huomattavasti siirtämisen kohteena olevan toimivallan käytön seurauksia, kun taas jälkimmäisen tyyppinen siirtäminen, jossa toimivallan saaneen viranomaisen valinnoilla korvattiin siirtävän viranomaisen valinnat, merkitsi ”vastuun tosiasiallista siirtämistä” (tuomio 22.1.2014, Yhdistynyt kuningaskunta v. parlamentti ja neuvosto, C‑270/12, EU:C:2014:18, 42 kohta).

114 Tämän kanneperusteen soveltamisalan arvioimiseksi on tarpeen selventää asetuksessa N:o 806/2014 säädettyä kriisinratkaisumääräysten antamismenettelyä ja erityisesti komissiolle annettua roolia.

115 Tältä osin on huomattava, että lainsäätäjän asetuksella N:o 806/2014 käyttöön ottama menettely kriisinratkaisutoimien hyväksymiseksi otettiin käyttöön neuvoston oikeudellisen yksikön 7.10.2013 antamassa komission asetusehdotusta koskevassa lausunnossaan esittämien huomautusten johdosta, joissa pyrittiin arvioimaan asetusehdotuksessa alun perin säädetyn menettelyn yhteensopivuutta toimivallan siirtoa koskevien periaatteiden kanssa, sellaisina kuin niitä on tulkittu 13.6.1958 annetussa tuomiossa Meroni v. korkea viranomainen (9/56, EU:C:1958:7).

116 Tässä lausunnossa tarkastellussa asetusehdotuksessa komission ja kriisinratkaisuneuvoston välinen toimivallanjako oli alun perin erilainen kuin lopulta asetuksessa N:o 806/2014. Komissiolla oli erityisesti valtuudet saattaa yhteisö kriisinratkaisun kohteeksi, luoda puitteet kriisinratkaisuvälineiden käytölle ja päättää, olisiko pääomainstrumenttien alaskirjaus- ja muuntamisvaltuuksia käytettävä ja miten niitä olisi käytettävä, ja kriisinratkaisuneuvostolla oli komission asettamien puitteiden mukaisesti toimivalta tehdä kansallisille kriisinratkaisuviranomaisille osoitettuja päätöksiä.

117 Neuvoston oikeudellinen yksikkö totesi lausunnossaan, että joitakin niistä toimenpiteistä, jotka kriisinratkaisuneuvosto voisi sisällyttää kriisinratkaisupäätökseen, ei ollut määritelty riittävän tarkasti. Neuvoston oikeudellinen yksikkö katsoi, että asetusehdotuksen, jossa komissio tekee kriisinratkaisua koskevan peruspäätöksen ja kriisinratkaisuneuvoston edellytetään toimivan komission vahvistamien perusteiden mukaisesti, yleinen järjestelmä ja rakenne olivat unionin oikeuden mukaisia, sellaisena kuin sitä tulkittiin 13.6.1958 annetussa tuomiossa Meroni v. korkea viranomainen (9/56, EU:C:1958:7). Se katsoi kuitenkin, että kriisinratkaisuneuvoston valtuudet panna täytäntöön kriisinratkaisuvälineitä ja ‑päätöksiä vaikuttivat olevan jossain määrin harkinnanvaraisia ja ylittävän puhtaasti teknisten valtuuksien käytön. Se päätteli, että sen vuoksi saattaa olla tarpeen joko sisällyttää asetukseen lisäsäännöksiä, jotta kriisinratkaisuneuvoston kriisinratkaisuvälineiden soveltaminen olisi asianmukaista, tai ottaa mukaan unionin toimielin, jolla on täytäntöönpanovaltuudet, käyttämään näitä valtuuksia.

118 Unionin lainsäätäjä on ottanut huomioon tämän neuvoston oikeudellisen yksikön lausunnon ja muuttanut mekanismia, jonka mukaan kriisinratkaisutoimet hyväksytään. Koska kriisinratkaisutoimen hyväksyminen edellyttää harkintavallan käyttöä, lainsäätäjä on varannut tämän toimivallan toimielimelle eikä kriisinratkaisuneuvostolle.

119 Tämä käy ilmi erityisesti asetuksen N:o 806/2014 johdanto-osan 24 ja 26 perustelukappaleesta, joissa todetaan seuraavaa:

”(24) Koska ainoastaan unionin toimielimet voivat vahvistaa unionin kriisinratkaisuperiaatteet ja koska kunkin erillisen kriisinratkaisumääräyksen hyväksymisessä voidaan käyttää harkintavaltaa, on tarpeen säätää neuvoston ja komission asianmukaisesta osallistumisesta toimieliminä, jotka voivat käyttää täytäntöönpanovaltaa [SEUT] 291 artiklan mukaisesti. Kriisinratkaisuneuvoston tekemiin kriisinratkaisupäätöksiin liittyvien harkinnanvaraisten näkökohtien arvioinnin olisi oltava komission vastuulla. Kun otetaan huomioon kriisinratkaisupäätösten huomattava vaikutus jäsenvaltioiden rahoitusvakauteen ja unioniin sinänsä samoin kuin jäsenvaltioiden finanssipoliittiseen määräysvaltaan, on tärkeää, että neuvostolle siirretään täytäntöönpanovalta, joka koskee tiettyjen kriisinratkaisua koskevien päätösten tekemistä. Sen vuoksi olisi oltava neuvoston vastuulla komission ehdotuksesta valvoa tosiasiallisesti sitä, miten kriisinratkaisuneuvosto arvioi, onko kyse yleisestä edusta, sekä arvioida, onko tietyssä kriisinratkaisutoimessa käytettävä kriisinratkaisurahaston määrä muuttunut olennaisesti. – –

(26) – – Jos kriisinratkaisuneuvosto katsoo, että kaikki kriisinratkaisun käynnistämistä koskevat perusteet täyttyvät, sen olisi hyväksyttävä kriisinratkaisumääräys. Kriisinratkaisumääräyksen hyväksymistä koskeva menettely, johon neuvosto ja komissio osallistuvat, vahvistaa kriisinratkaisuneuvoston tarvittavaa toiminnallista riippumattomuutta, samalla kun siinä noudatetaan toimivallan siirtoa virastoille koskevaa periaatetta Euroopan unionin tuomioistuimen – – tulkinnan mukaisesti. Tässä asetuksessa säädetään sen vuoksi, että kriisinratkaisuneuvoston hyväksymä kriisinratkaisumääräys tulee voimaan ainoastaan, jos neuvosto tai komissio ei vastusta sitä 24 tunnin kuluessa siitä, kun kriisinratkaisuneuvosto on hyväksynyt sen, tai jos komissio hyväksyy sen. Neuvoston olisi voitava vastustaa kriisinratkaisuneuvoston kriisinratkaisumääräystä komission ehdotuksesta yksinomaan sillä perusteella, että kyse on yleisestä edusta ja että komissio on muuttanut olennaisesti kriisinratkaisuneuvoston ehdottamaa kriisinratkaisurahastosta käytettävää määrää. – – Komission olisi kriisinratkaisuneuvoston kokousten tarkkailijana jatkuvasti tarkistettava, että kriisinratkaisuneuvoston hyväksymä kriisinratkaisumääräys noudattaa kaikilta osin tätä asetusta, tasapainottaa asianmukaisesti eri tavoitteet ja edut, on yleisen edun mukainen ja säilyttää sisämarkkinoiden eheyden. Koska kriisinratkaisutoimi edellyttää erittäin nopeaa päätöksentekoa, neuvoston ja komission olisi tehtävä tiivistä yhteistyötä, eikä neuvoston pitäisi tehdä komission kanssa päällekkäistä valmistelutyötä. – –”

120 Kriisinratkaisumenettelyn osalta asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 7 kohdassa säädetään, että komissio joko tukee kriisinratkaisumääräystä tai vastustaa sitä sen harkinnanvaraisten näkökohtien osalta ja että kriisinratkaisumääräys voi tulla voimaan ainoastaan, jos neuvosto tai komissio ei vastusta sitä 24 tunnin kuluessa siitä, kun kriisinratkaisuneuvosto on toimittanut sen.

121 Sen vuoksi asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 7 kohdan mukaan unionin toimielimen, eli komission tai neuvoston, on tuettava kriisinratkaisumääräystä sen harkinnanvaraisten näkökohtien osalta, jotta sillä olisi oikeusvaikutuksia. Unionin lainsäätäjä on siten uskonut toimielimelle oikeudellisen ja poliittisen vastuun unionin kriisinratkaisupolitiikan määrittämisestä välttäen näin 13.6.1958 annetussa tuomiossa Meroni v. korkea viranomainen (9/56, EU:C:1958:7) tarkoitetun ”vastuun tosiasiallisen siirtämisen”.

122 Näin ollen komission on täytynyt arvioida tehokkaasti kriisinratkaisumääräyksen harkinnanvaraisia näkökohtia ennen sen voimaantuloa. Muussa tapauksessa komissio olisi – kuten kantajat väittävät – lainvastaisesti siirtänyt harkintavaltaansa kriisinratkaisuneuvostolle vastoin 13.6.1958 annetusta tuomiosta Meroni v. korkea viranomainen (9/56, EU:C:1958:7) johdettuja toimivallan siirtämistä koskevia periaatteita.

123 Jos kriisinratkaisumääräys tuli voimaan komission hyväksynnän jälkeen, joka ei perustunut arviointiin vaan pelkkään vahvistamiseen, kuten kantajat väittävät, tämä johtaisi siihen, että kriisinratkaisuneuvosto on arvioinut yksin harkinnanvaraiset näkökohdat, jotka edellyttävät talouspoliittista valintaa, ja näin ollen myös kriisinratkaisun täytäntöönpanon tarpeellisuuden, mikä ei ole 13.6.1958 annetussa tuomiossa Meroni v. korkea viranomainen (9/56, EU:C:1958:7) vahvistettujen periaatteiden mukaista.

124 Tältä osin komissio totesi riidanalaisen päätöksen johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa olevansa samaa mieltä kriisinratkaisumääräyksestä ja erityisesti niistä syistä, jotka kriisinratkaisuneuvosto esitti perustellakseen yleisen edun mukaisen kriisinratkaisutoimen tarpeellisuuden.

125 Näin ollen komissio hyväksyi kriisinratkaisuneuvoston päätöksen soveltaa Banco Populariin kriisinratkaisutoimea ja katsoi erityisesti, että liiketoiminnasta myyntiä koskevan välineen valinta oli välttämätön ja oikeasuhteinen kriittisten toimintojen jatkuvuuden takaamista ja rahoitusvakauteen kohdistuvien merkittävien kielteisten vaikutusten välttämistä koskevien tavoitteiden saavuttamiseksi.

126 Kantajat väittävät väitteissään, että menettelyn kulku huomioon ottaen komissio ainoastaan hyväksyi kriisinratkaisumääräyksen tutkimatta sitä ja näin ollen siirsi lainvastaisesti harkintavaltansa käyttämisen kriisinratkaisuneuvostolle.

127 Kantajat väittävät ensinnäkin, että kriisinratkaisumääräys toimitettiin komissiolle 7.6.2017 kello 5.13 ja että se tuli voimaan samana päivänä kello 6.30. Niiden mielestä komissio ei ole voinut täyttää velvollisuuttaan arvioida riittävästi kriisinratkaisumääräyksen harkinnanvaraisia näkökohtia tässä lyhyessä ajassa.

128 Toiseksi kantajat toteavat, että komission 7.6.2017 pidetyn kokouksen pöytäkirjassa todetaan, että kriisinratkaisumääräys hyväksyttiin kirjallisella kiireellisellä menettelyllä. Kantajien mukaan rahoitusvakauden, rahoituspalvelujen ja pääomamarkkinaunionin pääosaston oli tutkittava, oliko kriisinratkaisuneuvosto tehnyt asianmukaiset päätelmät kriisinratkaisumääräyksen harkinnanvaraisista näkökohdista, ja sen jälkeen sen oli suositeltava, että komissio hyväksyisi kriisinratkaisumääräyksen. Tämä suositus olisi pitänyt antaa tiedoksi komission jäsenten kabineteille, pääosastoille ja oikeudelliselle yksikölle, ja siinä olisi pitänyt mainita määräaika, jonka kuluessa vastalauseet olisi esitettävä, ja jos vastalauseita ei esitetty, päätös olisi pitänyt katsoa tehdyksi komission työjärjestyksen 12 artiklan mukaisesti. Ne katsovat, että komission on mahdotonta tutkia kunnolla kriisinratkaisumääräyksen harkinnanvaraisia näkökohtia noudattamalla tätä 77 minuutin menettelyä. Asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 7 kohdassa sille myönnetään 24 tunnin määräaika.

129 On huomattava, että kantajat eivät kiistä sitä, että kriisinratkaisumääräys oli annettava kiireellisesti.

130 Asetuksen N:o 806/2014 30 artiklasta seuraa yhtäältä, että kriisinratkaisuneuvoston on ilmoitettava komissiolle kaikista kriisinratkaisun valmisteluun liittyvistä toimista, ja toisaalta, että kriisinratkaisuneuvoston ja erityisesti komission on tämän asetuksen mukaisia velvollisuuksiaan hoitaessaan tehtävä tiivistä yhteistyötä erityisesti kriisinratkaisun suunnittelussa, varhaisessa tilanteeseen puuttumisessa ja kriisinratkaisussa ja että ne toimittavat toisilleen kaikki tiedot, joita ne tarvitsevat tehtäviensä suorittamiseen.

131 Lisäksi asetuksen N:o 806/2014 43 artiklan 3 kohdassa säädetään, että komissio nimeää edustajan, jolla on oikeus osallistua kriisinratkaisuneuvoston johdon istunnon ja täysistunnon kokouksiin pysyvänä tarkkailijana ja että sen edustajilla on oikeus osallistua keskusteluihin ja tutustua kaikkiin asiakirjoihin.

132 Kuten kriisinratkaisuneuvosto ja komissio ovat ilmoittaneet, komissio osallistui kriisinratkaisumääräyksen antamista edeltäviin eri vaiheisiin jo toukokuussa 2017 asetuksen N:o 806/2014 mukaisten velvoitteidensa mukaisesti.

133 Tältä osin komissio selostaa puolustuksessaan yksityiskohtaisesti, missä eri vaiheissa se on osallistunut kriisinratkaisumääräyksen operatiivisen osan antamista valmisteleviin vaiheisiin. Siinä mainitaan erityisesti useat kokoukset kriisinratkaisuneuvoston kanssa muun muassa 22.5.2017 alkaen ja päivittäiset kokoukset 30.5.2017 alkaen, kriisinratkaisuneuvoston 6.6. ja 7.6. 2017 toimittamien kriisinratkaisumääräyksen alustavien luonnosten vastaanottaminen sekä kriisinratkaisuneuvoston eri yksiköiden toiminta 6.6.2017 kello 17.30:stä 7.6. kello 5.13:een.

134 Komissio toteaa myös, että sillä oli pysyvänä tarkkailijana oikeus tutustua kaikkiin kriisinratkaisumääräyksen valmisteluun liittyviin, erityisesti Banco Popularin taloudellista tilannetta koskeviin asiakirjoihin, ja sen asiantuntijat osallistuivat kriisinratkaisumääräyksen valmisteluun yhdessä kriisinratkaisuneuvoston kanssa erityisesti laatimalla kriisinratkaisumääräyksen mallin. Se lisää, että sen asiantuntijat olivat jo 6.6.2017 läsnä kriisinratkaisuneuvoston tiloissa auttaakseen kriisinratkaisuneuvostoa kriisinratkaisumääräyksen laatimisessa.

135 Tältä osin vastauksena prosessinjohtotoimeen komissio esitti ensinnäkin luettelon kriisinratkaisuneuvoston johdon istunnon kokouksista, joihin se oli osallistunut 22.5.2017 jälkeen, laadituista pöytäkirjoista. Tämä luettelo osoittaa komission osallistuneen 24.5., 2.6., 6.6. ja 7.6.2017 pidettyihin kolmeen kokoukseen. Toiseksi komissio esitti luettelon yksiköidensä kriisinratkaisumääräyksen valmistelun yhteydessä 22.5., 24.5., 29.5., 2.6. ja 6.6.2017 antamista epävirallisista sisäisistä kertomuksista. Kolmanneksi komissio esitti useita sen yksiköiden ja kriisinratkaisuneuvoston välisiä sähköpostiviestejä, jotka on päivätty 1.6., 3.6., 6.6. ja 7.6.2017 ja jotka liittyivät liiketoiminnan myyntiä koskevan skenaarion mukaisten kriisinratkaisumallien toimittamiseen ja kriisinratkaisumääräyksen alustaviin luonnoksiin. Nämä sähköpostiviestit osoittavat muun muassa, että komissio vastaanotti kriisinratkaisumääräyksen alustavat luonnokset 6.6.2017 kello 18.59 ja 7.6.2017 kello 0.33.

136 Niistä ilmenee, että komission yksiköt osallistuivat useisiin kokouksiin kriisinratkaisuneuvoston kanssa ja että ne olivat tietoisia kriisinratkaisumääräyksestä ja osallistuivat sen laatimiseen ennen 7.6.2017 kello 5.13:tä.

137 Kantajat myönsivät suullisessa käsittelyssä, että komissio oli osallistunut kriisinratkaisumääräyksen antamista valmisteleviin vaiheisiin. Ne väittivät kuitenkin, että komissio ei ollut toimittanut mitään todisteita siitä, että keskustelut olisivat koskeneet kriisinratkaisumääräyksen lopullista versiota.

138 Koska komissio osallistui kriisinratkaisumääräyksen antamista valmisteleviin vaiheisiin, se oli jo tietoinen Banco Popularin kohtaamista vaikeuksista, kriisinratkaisuneuvoston suunnittelemista toimenpiteistä niiden korjaamiseksi ja kriisinratkaisumääräyksen keskeisestä sisällöstä. Kantajat eivät näin ollen voi väittää, että sillä ei olisi ollut jo aikaa arvioida kriisinratkaisumääräystä. Sillä, että valmisteluvaiheessa käydyt keskustelut eivät koskeneet kriisinratkaisumääräyksen lopullista sanamuotoa, ei ole tässä suhteessa merkitystä.

139 Tästä seuraa, että tämä kanneperuste perustuu kantajien virheelliseen olettamukseen, jonka mukaan komission osallistuminen kriisinratkaisumääräyksen antamista valmisteleviin vaiheisiin rajoittui siihen ajanjaksoon, joka kului sen välillä, kun kriisinratkaisuneuvosto toimitti kriisinratkaisumääräyksen 7.6.2017 kello 5.13 ja kun komissio hyväksyi sen.

140 Siltä osin kuin se perustuu virheelliseen olettamaan, on hylättävä kantajien väite, jonka mukaan komissio on toimivallan siirtoa koskevien periaatteiden vastaisesti vain hyväksynyt kriisinratkaisumääräyksen arvioimatta asianmukaisesti kriisinratkaisumääräykseen liittyviä harkinnanvaraisia näkökohtia.

141 Kantajien muut väitteet eivät horjuta tätä päätelmää.

142 Kantajien väitteestä, jonka mukaan kriisinratkaisumääräyksen yksityiskohdat poikkesivat asetuksen N:o 806/2014 8 artiklan nojalla joulukuussa 2016 hyväksytyssä kriisinratkaisusuunnitelmassa säädetyistä yksityiskohdista, riittää, että todetaan, että se on tehoton. Kriisinratkaisuneuvoston antama ja komission hyväksymä kriisinratkaisumääräys ei nimittäin perustu tähän suunnitelmaan, kuten kriisinratkaisumääräyksen 44–46 perustelukappaleessa todetaan.

143 Kantajien väitteestä, jonka mukaan asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 7 kohdassa annetaan komissiolle 24 tunnin määräaika kriisinratkaisumääräyksen hyväksymiseksi, riittää, että todetaan, että kyseessä on enimmäisaika. Kuten komissio huomauttaa, 24 tuntia on pisin mahdollinen aika, kun määräys annetaan viikonloppuna. Jos luottolaitoksen konkurssi tapahtuu arkipäivänä, kuten tässä tapauksessa, kriisinratkaisutoimi on toteutettava yöllä, jotta voidaan varmistaa laitoksen kriittisten toimintojen jatkuvuus. Kriisinratkaisumääräys oli siis hyväksyttävä kiireellisesti ennen 7.6.2017 kello 7.00:ää, jolloin markkinat avautuivat.

144 Ensimmäinen kanneperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.

Toinen kanneperuste, joka koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä

145 Kantajat väittävät, että riidanalaisen päätöksen johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa olevat perustelut ovat puutteelliset. Ensinnäkin ne väittävät, että riidanalaisen päätöksen johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa viitataan yleisesti kriisinratkaisuneuvoston esittämiin syihin mainitsematta mitään erityistä syytä tai kriisinratkaisumääräykseen sisältyviä erityisiä määräyksiä. Toiseksi yleisen edun arviointiin liittyvät ”syyt” eivät paljasta mitään komission tekemästä arviosta, vaan niissä vain vahvistetaan kriisinratkaisumääräys. Kolmanneksi riidanalaisessa päätöksessä ei ole mitään perusteluja kriisinratkaisumääräyksen harkinnanvaraisista näkökohdista, joita komission oli arvioitava. Komissio on vain todennut hyväksyneensä kriisinratkaisumääräyksen ilman lisäselvityksiä tai ‑perusteluja.

146 Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 296 artiklan mukainen unionin toimielinten toimien perusteluvelvollisuus määräytyy kyseisen toimen luonteen mukaan ja perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimen toteuttaneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, sillä tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimen perustelut SEUT 296 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon toimen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt (ks. tuomio 8.5.2019, Landeskreditbank Baden-Württemberg v. EKP, C‑450/17 P, EU:C:2019:372, 85 ja 87 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 21.10.2020, EKP v. Estate of Espírito Santo Financial Group, C‑396/19 P, ei julkaistu, EU:C:2020:845, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

147 Lisäksi päätöksen perustelujen yksityiskohtaisuuden pitää olla oikeassa suhteessa niihin aineellisiin mahdollisuuksiin ja teknisiin tai määräaikoja koskeviin edellytyksiin, joiden rajoissa se on tehtävä (ks. tuomio 6.11.2012, Éditions Odile Jacob v. komissio, C‑551/10 P, EU:C:2012:681, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; tuomio 23.5.2019, KPN v. komissio, T‑370/17, EU:T:2019:354, 139 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 27.1.2021, KPN v. komissio, T‑691/18, ei julkaistu, EU:T:2021:43, 162 kohta).

148 On muistettava, että riidanalaisen päätöksen johdanto-osan neljännestä perustelukappaleesta ilmenee seuraavaa:

”Komissio hyväksyy kriisinratkaisumääräyksen. Erityisesti se hyväksyy yhteisen kriisinratkaisuneuvoston esittämät syyt siihen, miksi kriisinratkaisumääräys on tarpeen yleisen edun kannalta asetuksen N:o 806/2014 5 artiklan mukaisesti.”

149 Lisäksi komissio viittasi toisaalta riidanalaisen päätöksen johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa siihen, että kriisinratkaisuneuvosto oli ilmoittanut kriisinratkaisumääräyksessä, että kaikki asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetyt edellytykset kriisinratkaisumenettelyn käynnistämiselle olivat täyttyneet Banco Popularin osalta ja että se oli arvioinut syyt, joiden vuoksi kriisinratkaisutoimi oli tarpeen yleisen edun vuoksi. Toisaalta komissio totesi riidanalaisen päätöksen johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa, että kriisinratkaisumääräyksessä Banco Popular asetettiin kriisinratkaisuun asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 6 kohdan mukaisesti ja päätettiin liiketoiminnan myynnistä sekä esitettiin myös syyt siihen, miksi kaikki perusteet olivat riittävät.

150 Tästä seuraa, että komissio viittasi riidanalaisessa päätöksessä nimenomaisesti perusteisiin, joiden nojalla kriisinratkaisuneuvosto oli katsonut, että kriisinratkaisumääräyksen antamisen edellytykset täyttyivät ja että oli asianmukaista soveltaa liiketoiminnan myyntiä. Näin ollen riidanalaisen päätöksen johdanto-osan neljänteen perustelukappaleeseen sisältyvää kriisinratkaisumääräyksen hyväksymistä on tarkasteltava sen muiden johdanto-osan perustelukappaleiden valossa, ja se koskee kaikkia näitä perusteita. Tässä johdanto-osan perustelukappaleessa komissio totesi nimenomaisesti olevansa samaa mieltä kriisinratkaisumääräyksessä esitetyistä perusteista, joilla Banco Popularia koskevan kriisinratkaisutoimen hyväksyminen perustellaan, erityisesti yleistä etua koskevan perusteen osalta. Toisin kuin kantajat väittävät, komissio viittasi riidanalaisessa päätöksessä nimenomaisesti kriisinratkaisumääräyksen harkinnanvaraisiin näkökohtiin ja erityisesti yleistä etua koskevan kriteerin noudattamiseen.

151 Näin ollen kriisinratkaisumääräystä ja sen perusteluja on pidettävä osana sitä asiayhteyttä, jossa riidanalainen päätös on tehty.

152 Kuten komissio toteaa, kantajat eivät kuitenkaan väitä, että kriisinratkaisumääräystä ei olisi perusteltu riittävästi.

153 Lisäksi on muistettava, että asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 7 kohdan mukaan komissio joko ”tukee” kriisinratkaisumääräystä tai vastustaa sen harkinnanvaraisia näkökohtia.

154 Tämä osoittaa, että kun komissio tukee kriisinratkaisumääräystä, kuten tässä tapauksessa, sen päätöksen perustelut voivat rajoittua siihen, että se ilmoittaa olevansa samaa mieltä siinä esitetyistä syistä. Kaikki muut lisäperusteet sen tukemiselle voivat olla vain kriisinratkaisumääräykseen jo sisältyvien seikkojen toistamista. Asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 7 kohdan mukaan komission ei kuitenkaan tarvitse toistaa kriisinratkaisuneuvoston analyysia päätöksessään, vaan ainoastaan tukea sitä.

155 Lisäksi edellä 147 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti olisi otettava huomioon, että komissiolla on asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 7 kohdan mukaisesti hyvin lyhyt aika tehdä päätöksensä sen jälkeen, kun kriisinratkaisuneuvosto on toimittanut kriisinratkaisumääräyksen.

156 Tästä seuraa, että perusteluja, joissa komissio ilmoittaa olevansa samaa mieltä kriisinratkaisumääräyksen sisällöstä ja niistä syistä, jotka kriisinratkaisuneuvosto on esittänyt sen hyväksymisen perustelemiseksi, on pidettävä riittävinä hyväksymisen perusteina.

157 Toinen kanneperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.

Kolmas kanneperuste, joka koskee salassapitovelvollisuuden ja hyvän hallinnon periaatteiden loukkaamista

158 Kantajat väittävät, että SEUT 339 artiklassa määrättyä luottamuksellisuuden ja salassapitovelvollisuuden periaatetta sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 41 artiklassa vahvistettua oikeutta hyvään hallintoon on loukattu.

159 Kantajien mukaan kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtajan 23.5.2017 Bloomberg-televisiokanavalle antama haastattelu ja 31.5.2017 julkaistu Reutersin artikkeli, joihin viitataan edellä 42 kohdassa, merkitsivät luottamuksellisuus- ja salassapitovelvollisuuden rikkomista, johon kriisinratkaisuneuvosto tai komissio on syyllistynyt. Kantajat väittävät, että 23.5. ja 31.5.2017 julkistetut tiedot aiheuttivat Banco Popularin vakavan likviditeettikriisin ja johtivat näin ollen sen kriisinratkaisuun. Kantajat esittävät vaihtoehtoisen skenaarion, jonka mukaan kriisinratkaisumääräystä ei olisi annettu tai se olisi ollut sisällöltään erilainen ilman kyseisten tietojen julkistusta ja siten ilman likviditeettikriisiä.

160 Komissio katsoo, että kriisinratkaisumääräyksen hyväksymiseksi ja antamiseksi riittää, että kriisinratkaisun edellytykset täyttyvät ja että tähän tilanteeseen johtaneet syyt eivät vaikuta riidanalaisen päätöksen pätevyyteen. Kriisinratkaisuneuvosto väittää myös, että kantajien mainitsemat tapahtumat eivät voi vaikuttaa riidanalaisen päätöksen laillisuuteen, koska kysymys siitä, mikä aiheutti Banco Popularin maksukyvyttömyyden, ei ole merkityksellinen.

161 On huomattava, että vaikka kantajat olisivatkin osoittaneet, että kriisinratkaisuneuvosto tai komissio oli luovuttanut luottamuksellisia tietoja lehdistölle, vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan edellä todetun kaltainen sääntöjenvastaisuus voi aiheuttaa kyseisen päätöksen kumoamisen, jos näytetään toteen, että mainittu päätös olisi ollut sisällöltään erilainen, jos sääntöjenvastaisuutta ei olisi tapahtunut (ks. tuomio 6.7.2000, Volkswagen v. komissio, T‑62/98, EU:T:2000:180, 283 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; tuomio 5.4.2006, Degussa v. komissio, T‑279/02, EU:T:2006:103, 416 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 3.3.2011, Siemens v. komissio, T‑110/07, EU:T:2011:68, 402 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

162 Kuten komissio ja kriisinratkaisuneuvosto toteavat, kriisinratkaisumääräys on tältä osin pätevästi hyväksytty, jos asetuksessa N:o 806/2014 säädetyt edellytykset täyttyvät, riippumatta niistä syistä, joiden vuoksi kyseinen yhteisö on joutunut tilanteeseen, jossa se kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa.

163 Kantajat eivät kiistä sitä, että asetuksen N:o 806/2014 18 artiklassa säädetyt edellytykset täyttyivät kriisinratkaisumääräyksen antamishetkellä.

164 Näin ollen kriisinratkaisuneuvosto, joka katsoi, että asetuksen N:o 806/2014 18 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyivät, antoi kriisinratkaisumääräyksen, ja komissio, joka katsoi, että kriisinratkaisumääräys oli asetuksen N:o 806/2014 säännösten mukainen, hyväksyi sen. Olosuhteet, jotka johtivat siihen, että Banco Popular täytti edellytykset, joiden nojalla kriisinratkaisumääräyksen antaminen oli perusteltua, erityisesti edellytyksen, joka koski sen kykenemättömyyttä tai todennäköistä kykenemättömyyttä jatkaa toimintaansa, eivät ole merkityksellisiä.

165 Näin ollen väitetyllä syy-yhteydellä, johon kantajat vetoavat, 23.5. ja 31.5.2017 julkistettujen tietojen ja Banco Popularin maksuvalmiuskriisin välillä ei ole merkitystä eikä se voi johtaa riidanalaisen päätöksen kumoamiseen.

166 Tästä seuraa, että kantajien suullisessa käsittelyssä esittämä väite, jonka mukaan komissio loukkasi hyvän hallinnon periaatetta hyväksymällä kriisinratkaisumääräyksen, vaikka Banco Popularin kriisinratkaisu oli seurausta siitä, että kriisinratkaisuneuvosto oli rikkonut luottamuksellisuus- ja salassapitovelvollisuuttaan, on myös perusteeton.

167 Kantajat eivät myöskään voi pätevästi väittää, että 23.5. ja 31.5.2017 tehdyt julkistukset olisivat aiheuttaneet Banco Popularin vakavan likviditeettikriisin ja että Banco Popularin kriisinratkaisua ei olisi tarvittu tai se olisi ollut erilainen, jos lainvastaisia ilmoituksia ei olisi tehty eikä likviditeettikriisiä näin ollen olisi ollut kesäkuun 2017 alussa.

168 Nämä väitteet perustuvat Banco Popularin likviditeettikriisin taustalla olevien tosiseikkojen ja niiden syiden, jotka johtivat siihen, että Banco Popular oli kykenemätön tai todennäköisesti kykenemätön jatkamaan toimintaansa, osittaiseen ja virheelliseen esittämiseen.

169 Näin ollen on muistettava, että EKP viittasi edellä 53–61 kohdassa mainitussa arvioinnissaan, joka koski Banco Popularin kykenemättömyyttä tai todennäköistä kykenemättömyyttä jatkaa toimintaansa, eri tapahtumiin, jotka johtivat Banco Popularin likviditeettitilanteen heikkenemiseen.

170 Kriisinratkaisuneuvosto mainitsi kriisinratkaisumääräyksen johdanto-osan 24 perustelukappaleessa muita seikkoja, jotka johtivat Banco Popularin likviditeettitilanteen nopeaan heikkenemiseen, nimittäin

– helmikuussa 2017 Banco Popular ‑konserni ilmoitti 5,7 miljardin euron poikkeuksellisten varausten tarpeesta, mikä johti 3,485 miljardin euron konsolidoituun tappioon, sekä nimitti uuden johtajan

– DBRS alensi Banco Popularin luottoluokitusta 10.2.2017

– Banco Popular antoi 3.4.2017 tapauskohtaisen julkisen lausuman, jossa se tiedotti sisäisten tarkastusten tuloksista, joilla saattaa olla merkittävä vaikutus sen tilinpäätökseen, ja vahvisti pääjohtajansa vaihtumisen alle vuoden kestäneen toimikauden jälkeen

– Standard & Poor’s laski Banco Popularin luottoluokitusta 7.2.2017 ja Moody’s 21.4.2017

– Banco Popular jäi 12.5.2017 alle maksuvalmiusvaatimuksen 80 prosentin kynnysarvon eikä ole kyennyt sen jälkeen saavuttamaan säädöksiin perustuvia kynnysarvoja

– Banco Popularin taloudellisia tuloksia koskeva jatkuva negatiivinen uutisointi tiedotusvälineissä ja väitetty välitön konkurssi- tai maksukyvyttömyysriski ovat lisänneet talletusten nostoja

– DBRS ja Moody’s alensivat Banco Popularin luottoluokitusta 6.6.2017.

171 Kriisinratkaisuneuvosto totesi, että kaikki nämä olosuhteet johtivat merkittäviin talletusten nostoihin.

172 Näistä tosiseikoista, joita kantajat eivät kiistä, käy selvästi ilmi, että Banco Popularin tilanne oli heikentynyt jo paljon ennen 23.5.2017 ja että Banco Popularin likviditeettikriisi johtui useista tekijöistä, jotka saivat alkunsa pankin helmi- ja huhtikuussa 2017 julkistamista huonoista tuloksista. Erityisesti maksuvalmiusvaatimuksen osalta Banco Popular ei täyttänyt lakisääteisiä vaatimuksia 12.5.2017 lähtien.

173 On huomattava, että kantajat eivät voi olla tietämättömiä kaikista objektiivisista olosuhteista, jotka aiheuttivat Banco Popularin maksuvalmiusongelmat erityisesti huhtikuusta 2017 lähtien. Ne eivät voi pätevästi väittää, että 23.5.2017 annettu lausunto ja 31.5.2017 julkaistu artikkeli olisivat olleet syynä Banco Popularin likviditeettikriisiin ja että ilman näitä lausuntoja kriisinratkaisua ei olisi tarvittu, vaikka oletettaisiinkin, että kriisinratkaisuneuvosto tai komissio loukkasi niillä luottamuksellisuuden periaatetta.

174 Tästä seuraa, että vaihtoehtoinen skenaario, johon kantajat vetoavat ja joka sisältyy kanteen liitteenä olevaan asiantuntijalausuntoon, jolla pyritään osoittamaan, että ilman kesäkuun 2017 alun lainvastaista julkistamista ja vuotoa ja jos likviditeettikriisiä ei siten olisi ollut, Banco Popularin kriisinratkaisua ei olisi tarvittu tai se olisi ollut erilainen, perustuu virheelliseen lähtökohtaolettamaan.

175 Koska kanteeseen liitetyssä asiantuntijalausunnossa esitetyt ratkaisut perustuvat puhtaasti teoreettiseen oletukseen, jonka mukaan Banco Popular ei olisi joutunut likviditeettikriisiin, ja koska niissä tarkastellaan tilannetta, jossa Banco Popular olisi joutunut kärsimään pääoman puutteesta, on katsottava, että tämä vaihtoehtoinen skenaario ei ole relevantti.

176 Tästä seuraa myös, että kantajien työjärjestyksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 31.10.2019 jättämä uusi todiste, joka koostuu Pacific Investment Management Company LLC:n (PIMCO) Deutsche Bankille osoittamasta 30.5.2017 päivätystä kirjeestä, joka koskee vaihtoehtoisen ratkaisun olemassaoloa tässä vaihtoehtoisessa skenaariossa, ei ole merkityksellinen riidan ratkaisemisen kannalta.

177 Kantajat eivät ole missään tapauksessa osoittaneet, että komissio olisi rikkonut luottamuksellisuus- tai salassapitovelvollisuutta.

178 Ensimmäisessä väitteessään kantajat esittävät, että unionin lainsäätäjä on antanut kriisinratkaisuneuvostolle laajat pankkien kriisinratkaisuvaltuudet ja että jo pelkkä viittaus siihen, että kriisinratkaisuneuvosto harkitsee valtuuksiensa käyttämistä tiettyyn yksikköön, on markkinoiden kannalta merkittävä tapahtuma, joka saa sijoittajat, velkojat ja tallettajat toteuttamaan suojatoimenpiteitä tappioiden välttämiseksi. Sen vuoksi kriisinratkaisuneuvoston on noudatettava tiukasti salassapitovelvollisuuden periaatetta, ja asetuksen N:o 806/2014 88 artiklan 1 kohdassa kriisinratkaisuneuvostolle ja sen virkamiehille asetetaan salassapitovelvollisuus.

179 Tältä osin ne väittävät, että kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtajan 23.5.2017 Bloomberg-televisiokanavalle antama haastattelu, jonka mukaan kriisinratkaisuneuvosto ”seuraa” Banco Popularia, oli asetuksen N:o 806/2014 johdanto-osan 116 perustelukappaleessa tarkoitettu tieto siitä, että kriisinratkaisuneuvosto tutki pankkia, ja sen esitti kriisinratkaisuneuvosto. Näin ollen kriisinratkaisuneuvosto rikkoi tällä lausunnolla salassapitovelvollisuutta ja hyvää hallintotapaa koskevia velvoitteita.

180 On huomattava, että kantajat vetoavat tässä väitteessä salassapito- ja luottamuksellisuusvelvollisuuden rikkomiseen, johon on syyllistynyt kriisinratkaisuneuvosto, eikä komissio. Koska kriisinratkaisuneuvosto ei ole asianosainen tässä riita-asiassa, kyseinen väite on hylättävä tehottomana.

181 Tältä osin kantajat ovat unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 4.6.2021 saapuneella kirjeellä esittäneet näytön esittämistä koskevan pyynnön, joka koskee yhtäältä Audiencia Nacionalin Juzgado Central de Instruccion nro 4:n (valtakunnallisen ylioikeuden päätutkintatuomari nro 4, Espanja) 19.5.2021 antamaa määräystä, jossa määrätään kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtajan kuulemisesta hänen Bloombergin haastattelussa antamistaan lausunnoista, ja toisaalta elconfidencial-sivustolla 27.5.2021 julkaistusta artikkelista, jossa todetaan, että FROB:n puheenjohtaja valitti samassa menettelyssä Audiencia Nacionalissa (valtakunnallisessa ylioikeudessa) kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtajan samoista lausunnoista.

182 On riittävää todeta, että koska nämä asiakirjat koskevat ainoastaan kriisinratkaisuneuvostoa eivätkä komissiota, ne eivät ole merkityksellisiä tämän riidan ratkaisemisen kannalta.

183 Toisessa väitteessään kantajat väittävät, että 31.5.2017 julkaistu Reutersin artikkeli, jossa siteerattiin ”unionin virkamiestä” ja jonka mukaan kriisinratkaisuneuvosto seurasi Banco Popularia ”sen varalta, että tilanteeseen on puututtava”, merkitsee salassapitovelvollisuuden rikkomista, johon kriisinratkaisuneuvosto tai muiden unionin toimielinten, kuten komission, virkamiehet ovat syyllistyneet, ja loukkaa oikeutta hyvään hallintoon.

184 Kantajien väitteet, joiden mukaan kriisinratkaisuneuvoston on katsottava olevan vastuussa kyseisessä artikkelissa mainituista nimettömän unionin virkamiehen esittämistä huomautuksista ja joiden mukaan tämä on toiminut asetuksen N:o 806/2014 88 artiklan vastaisesti, on tältä osin hylättävä tehottomina samasta syystä kuin edellä 180 kohdassa on todettu.

185 SEUT 339 artiklassa määrätään seuraavaa:

”Unionin toimielimen jäsen, komitean jäsen, unionin virkamies tai muu sen henkilöstöön kuuluva ei saa, tehtävänsä päätyttyäkään, ilmaista salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluvia tietoja eikä varsinkaan tietoja yrityksistä taikka niiden liikesuhteista tai kustannustekijöistä.”

186 Oikeuskäytännön mukaan tämä määräys koskee pääasiassa yrityksiltä kerättyjä tietoja, mutta adverbi ”varsinkaan” osoittaa, että kyseessä on yleinen periaate, jota sovelletaan myös muihin luottamuksellisiin tietoihin (ks. analogisesti tuomio 3.3.2011, Siemens v. komissio, T‑110/07, EU:T:2011:68, 400 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

187 Lisäksi asetuksen N:o 806/2014 johdanto-osan 116 perustelukappaleesta ilmenee, että:

”Kriisinratkaisutoimet olisi annettava asianmukaisesti tiedoksi ja, jollei tässä asetuksessa säädetyistä harvoista poikkeuksista muuta johdu, julkistettava. Koska kriisinratkaisuneuvoston, kansallisten kriisinratkaisuviranomaisten ja niiden ammatillisten neuvonantajien kriisinratkaisuprosessin aikana haltuunsa saamat tiedot ovat todennäköisesti arkaluonteisia, tietoihin olisi ennen kriisinratkaisupäätöksen julkistamista sovellettava salassapitovelvollisuutta koskevia vaatimuksia. On otettava huomioon, että kriisinratkaisusuunnitelmien sisältöä ja yksityiskohtia koskevalla tiedolla ja kyseisten suunnitelmien mahdollisen arvioinnin tuloksilla saattaa olla kauaskantoisia vaikutuksia erityisesti kyseisiin yrityksiin. Kaikenlaisella päätöksestä ennen sen tekemistä annetulla tiedolla, koski se sitten kriisinratkaisun edellytysten täyttymistä, tietyn välineen käyttöä tai mitä tahansa menettelyn aikaista toimea, on oletettava olevan vaikutuksia yleisiin ja yksityisiin etuihin, joihin kyseinen toimi liittyy. Tieto siitä, että kriisinratkaisuneuvosto ja kansalliset kriisinratkaisuviranomaiset tutkivat tiettyä yhteisöä, voi olla riittävä aiheuttamaan kielteisiä vaikutuksia tähän yhteisöön. Sen vuoksi on välttämätöntä varmistaa, että käytettävissä on asianmukaisia menettelyjä, joiden avulla säilytetään luottamuksellisuus, kun on kyse tällaisesta tiedosta, kuten kriisinratkaisusuunnitelmien sisältö ja yksityiskohdat sekä niiden mahdollisten arviointien tulokset.”

188 On syytä palauttaa mieleen 31.5.2017 julkaistun Reutersin artikkelin ”EU varoitti Banco Popularin selvitystilan riskistä” (EU warned of wind-down risk for Spain’s Banco Popular) sisältö. Tässä artikkelissa todetaan, että nimettömän EU:n virkamiehen mukaan yksi Euroopan pankkivalvontaviranomaisista oli varoittanut unionin virkamiehiä siitä, että Banco Popular voitaisiin asettaa selvitystilaan, jos se ei löytäisi ostajaa, ja että kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtaja oli hiljattain antanut ”ennakkovaroituksen”. Artikkelin mukaan kyseinen virkamies ilmoitti myös, että kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtaja oli todennut, että kriisinratkaisuneuvosto seuraa (Banco Populariin liittyvää) menettelyä erityisen tarkasti mahdollisen väliintulon vuoksi, ja lisäsi, että pankin sulautumistarjous saattaa olla tulokseton.

189 Tässä Reutersin artikkelissa todetaan myös, että toisen, niin ikään nimettömän lähteen mukaan yleiset valmistelut olivat käynnissä, vaikka mitään konkreettisia toimenpiteitä ei ollut vielä hyväksytty. Artikkelissa todetaan, että Banco Popularin tiedottajan mukaan pankki valmistelee useita suunnitelmia, joihin kuuluu sulautuminen, pääoman korottaminen ja omaisuuserien myynti.

190 On myös huomattava, että tässä artikkelissa viitataan kriisinratkaisuneuvoston samana päivänä antamaan lehdistötiedotteeseen, jossa kriisinratkaisuneuvosto totesi, että se ei kommentoi pankkikohtaisia vaikeuksia, ettei se voinut vahvistaa puheenjohtajan väitettyjen lainausten tulkintoja ja ettei se koskaan antanut pankkeja koskevia varoituksia.

191 Kantajien ei voida katsoa esittäneen mitään sellaista väitettä, joka osoittaisi, että kyseisen artikkelin taustalla on komission syyksi luettava salassapitovelvollisuuden rikkominen.

192 Ensinnäkin kyseisen unionin virkamiehen kyseisessä artiklassa esittämät toteamukset eivät koskeneet luottamuksellisia tietoja, jotka saattoivat olla vain komission jäsenten tiedossa.

193 Näin ollen ensinnäkin kyseisen virkamiehen väitteen osalta, jonka mukaan hänelle oli ilmoitettu, että Banco Popular saatetaan asettaa selvitystilaan, jos sille ei löydy ostajaa, on riittävää todeta, että tämä tieto oli jo julkinen.

194 Kuten edellä 40–42 kohdassa todettiin, useissa lehtiartikkeleissa mainittiin jo toukokuun aikana, että Banco Popular oli vaikeuksissa ja että se oli aloittanut yksityisen myyntimenettelyn.

195 Erityisesti elconfidencial.com-sivustolla 11.5.2017 julkaistusta artikkelista käy ilmi, että konkurssiriskin vuoksi Banco Popularin pääjohtaja oli määrännyt pankin kiireellisestä myynnistä. 31.5.2017 julkaistussa Reutersin artikkelissa oleva viittaus siihen, että ”yksi Euroopan johtavista pankkivalvojista” oli ilmoittanut unionin virkamiehille asiasta, vaikuttaa olevan yhdenmukainen samassa artikkelissa annettujen tietojen kanssa, joiden mukaan Banco Popularin pääjohtaja oli joutunut toteuttamaan myyntimenettelyn EKP:n vaatimusten täyttämiseksi, koska muun muassa jatkuvan talletuspaon vuoksi pankkiin kohdistui vakava konkurssiriski. Lisäksi elconfidencial.com-sivustolla 15.5.2017 julkaistussa artikkelissa todettiin, että Banco Popularin pääjohtaja oli toteuttanut Banco Popularia koskevan myyntisuunnitelman EKP:n tarkastuksen jälkeen.

196 Toiseksi virkamies viittasi tiettävästi kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtajan antamaan ”ennakkovaroitukseen”. Riittää kuitenkin todeta, ettei kriisinratkaisuneuvostolla ole sellaista toimivaltaa, mistä kriisinratkaisuneuvosto muistutti lehdistötiedotteessaan 31.5.2017.

197 Kolmanneksi mitä tulee kyseisen virkamiehen väitteeseen, jonka mukaan kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtaja oli todennut, että ”kriisinratkaisuneuvosto seuraa (Banco Populariin liittyvää) menettelyä erityisen tarkasti sen varalta, että tilanteeseen on puututtava”, riittää todeta, että näissä sanoissa toistetaan se, mitä kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtaja oli julkisesti todennut Bloomberg-televisiokanavan haastattelussa 23.5.2017, eli että Banco Popularia ”seurattiin”. Lisäksi kriisinratkaisuneuvosto kiisti lehdistötiedotteessaan näille huomautuksille annetun tulkinnan.

198 Lisäksi se, että artikkelissa kerrotaan, mitä kriisinratkaisuneuvoston puheenjohtajan väitetään sanoneen, ei riitä osoittamaan kyseisten lausumien aitoutta, varsinkaan kun henkilöä, jonka väitetään raportoineen näistä lausumista, ei ole yksilöity.

199 Neljänneksi mitä tulee virkamiehen väitteeseen, jonka mukaan pankin sulautumistarjous saattaa olla tulokseton, samasta artikkelista käy ilmi, että Banco Popular oli itse ilmoittanut, että sen olisi pidennettävä tarjousten jättämiselle yksityisessä myyntimenettelyssä alun perin asetettua määräaikaa, joka oli 10.6.2017.

200 Näin ollen mahdollisuutta, että huhtikuussa 2017 käynnistetty yksityinen myyntimenettely ei ehkä onnistuisi, ei voida pitää luottamuksellisena tietona, vaan pelkästään olosuhteista, nimittäin siitä, että Banco Popular ei ollut 31.5.2017 vieläkään löytänyt ostajaa kyseisessä menettelyssä ja että menettelyn päättämispäivää oli lykätty, johtuvana päätelmänä.

201 Tästä seuraa, että – toisin kuin kantajat väittävät – nimettömänä pysytelleen unionin virkamiehen sanat, jotka mainitaan kyseisessä artikkelissa, eivät sisällä sellaisia asetuksen N:o 806/2014 johdanto-osan 116 perustelukappaleessa tarkoitettuja luottamuksellisia tietoja Banco Populariin kohdistuvan kriisinratkaisumenettelyn toteuttamisesta, jotka olisivat voineet olla vain komission virkamiesten tiedossa.

202 Toiseksi kantajat eivät ole osoittaneet, että kyseisessä artikkelissa tarkoitettu unionin virkamies on komission virkamies.

203 Onkin katsottava, että monet muut henkilöt kuin kriisinratkaisuneuvoston jäsenet tai komission virkamiehet saattoivat esittää tällaisia lausumia, etenkin kun otetaan huomioon erityisesti asetuksen N:o 806/2014 88 artiklan 6 kohdassa säädetyt mahdollisuudet tietojenvaihtoon.

204 Tältä osin on huomattava, että kantajat myöntävät, että 31.5.2017 tapahtuneen vuodon on katsottava johtuneen kriisinratkaisuneuvostosta tai muiden toimielinten, kuten komission, virkamiehistä, jotka olivat tietoisia kriisinratkaisuneuvostolta saaduista tiedoista. Kantajat toteavat lisäksi ainoastaan, että kyseisessä artikkelissa esitettyjen lausuntojen lukeminen unionin virkamiehen syyksi on ”uskottavaa”. Kantajat eivät näin ollen voi tukeutua siihen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin katsoo vuodon johtuvan unionin toimielimestä tai virastosta, jos on ilmeistä, että se saattoi olla peräisin ainoastaan tästä toimielimestä tai virastosta.

205 On hylättävä myös kantajien väite, jonka mukaan ainoa looginen johtopäätös siitä, että Banco Popularin kriisinratkaisun kohteena olosta tiesi vain rajallinen määrä henkilöitä kriisinratkaisuneuvostossa ja komissiossa, on, että tieto oli peräisin näiltä toimielimiltä. Viimeksi mainitut eivät sitä paitsi ole esittäneet mitään todisteita päinvastaisesta.

206 Jos oletetaan, että nyt esillä olevassa artikkelissa esitetyt lausunnot ovat peräisin unionin virkamiehestä johtuvasta tietovuodosta ja että kyseisestä artikkelista voidaan päätellä, että Banco Popularin kriisinratkaisua suunniteltiin, siltä osin kuin ei ole osoitettu, että komission yksiköt ovat vastuussa tietovuodosta, joka ilmenee kantajien esiintuomasta lehtiartikkelista, oikeuskäytännöstä seuraa, että tällaista alkuperää ei voida presumoida (ks. vastaavasti tuomio 15.3.2006, BASF v. komissio, T‑15/02, EU:T:2006:74, 605 kohta).

207 Lisäksi vaikka olisi todennäköistä, että komissio on voinut olla tämän vuodon lähde, pelkästään tämä mahdollisuus ei riitä siihen, että komission olisi esitettävä vastanäyttöä, toisin kuin kantajat väittävät (ks. vastaavasti tuomio 5.4.2006, Degussa v. komissio, T‑279/02, EU:T:2006:103, 412 kohta).

208 Tässä tapauksessa ei voida olettaa, että komissio olisi ollut väitetyn tietovuodon takana, eikä komission tehtävänä ole osoittaa, ettei asia ollut näin.

209 Näin ollen kantajien väitteet siitä, että komissio ei tutkinut 31.5.2017 tapahtuneen vuodon alkuperää eikä esittänyt todisteita sen osoittamiseksi, että vuoto ei johtunut siitä, on hylättävä perusteettomina.

210 Yhtäältä sisäisen tutkimuksen puuttumista ei nimittäin voida missään tapauksessa pitää todisteena siitä, että komissio olisi laiminlyönyt salassapitovelvollisuutensa. Toisaalta sillä, että komissio ei suorittanut sisäistä tutkimusta mahdollisten tietovuotojen alkuperän selvittämiseksi kriisinratkaisumääräyksen antamisen jälkeen, ei ole merkitystä riidanalaisen päätöksen laillisuuden arvioinnin kannalta.

211 Tältä osin kantajat pyysivät unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 16.10.2020 saapuneella kirjeellä työjärjestyksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisesti saada esittää uutta näyttöä. Tämä todistelutarjous liittyy kahteen kriisinratkaisuneuvoston sisäiseen sähköpostiviestiin, jotka on päivätty 10.8. ja 18.8.2017 ja jotka koskevat 31.5.2017 julkaistuun Reutersin artikkeliin johtanutta mahdollista tietovuotoa. Kantajat väittävät, että uudet todisteet vahvistavat, että kriisinratkaisuneuvosto ei pyrkinyt tutkimaan 31.5. tapahtunutta vuotoa asianmukaisesti, vaan ainoastaan tiivisti pääpiirteissään kriisinratkaisuneuvostossa voimassa olevat salassapitotoimenpiteet.

212 Siltä osin kuin nämä uudet todisteet koskevat ainoastaan kriisinratkaisuneuvostoa eikä niiden avulla voida osoittaa, että 31.5.2017 julkaistun Reutersin artikkelin taustalla oleva väitetty tietovuoto johtuisi komissiosta, sitä on pidettävä riidan ratkaisun kannalta merkityksettömänä.

213 Edellä esitetystä seuraa, että kantajat eivät ole osoittaneet, että komissio olisi loukannut luottamuksellisuuden ja salassapitovelvollisuuden periaatetta.

214 Näin ollen kolmas kanneperuste on hylättävä.

Neljäs kanneperuste, joka koskee ilmeisiä arviointivirheitä asetuksen N:o 806/2014 14, 18, 20–22 ja 24 artiklaa sovellettaessa

215 Kantajat väittävät, että Deloitten suorittama toinen arvostus ei ollut asetuksen N:o 806/2014 20 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”oikeudenmukainen, varovainen ja realistinen”. Näin ollen ne katsovat, että toinen arvostus ei voinut tukea riidanalaista päätöstä ja että kriisinratkaisuneuvosto ja komissio tekivät ilmeisen virheen todetessaan, että kriisinratkaisumääräys täytti asetuksen N:o 806/2014 14, 18, 20–22 ja 24 artiklan vaatimukset.

216 Vastauksessaan kantajat selittävät väittävänsä tällä kanneperusteella, että koska toinen arvostus on ilmeisen virheellinen asetuksen N:o 806/2014 20 artiklan valossa, tämän arvioinnin perusteella annettu kriisinratkaisumääräys on lainvastainen.

217 Kuten komissio toteaa, kantajat e