ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 8/8

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Court of Appeal (Civil Division) (Yhdistynyt kuningaskunta) on esittänyt 5.11.2007 — L'Oréal SA, Lancôme parfums et beauté & Cie SNC ja Laboratoire Garnier & Cie v. Bellure NV, Malaika Investments Ltd (joka toimii liikenimellä ”Honey pot cosmetic & Perfumery Sales”) ja Starion International Ltd

(Asia C-487/07)

(2008/C 8/15)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Court of Appeal (Civil Division)

Pääasian asianosaiset

Kantajat: L'Oréal SA, Lancôme parfums et beauté & Cie SNC ja Laboratoire Garnier & Cie

Vastaajat: Bellure NV, Malaika Investments Ltd (joka toimii liikenimellä ”Honey pot cosmetic & Perfumery Sales”) ja Starion International Ltd

Ennakkoratkaisukysymykset

1) Kun elinkeinonharjoittaja omia tavaroitaan tai palveluitaan koskevassa mainoksessa käyttää kilpailijalle kuuluvaa rekisteröityä tavaramerkkiä vertaillakseen markkinoimiensa tavaroiden ominaisuuksia (erityisesti tuoksua) niiden tavaroiden ominaisuuksiin (erityisesti tuoksuun), joita kilpailija markkinoi kyseisellä tavaramerkillä, sellaisella tavalla, että se ei aiheuta sekaannusvaaraa eikä muutoin vaaranna tavaramerkin keskeistä tehtävää alkuperän osoittajana, kuuluuko tavaramerkin tällainen käyttö direktiivin 89/104 5 artiklan 1 kohdan a tai b alakohdan soveltamisalaan?

2) Kun elinkeinonharjoittaja käyttää elinkeinotoiminnassa (erityisesti vastaavuusluettelossa) yleisesti tunnettua rekisteröityä tavaramerkkiä osoittamaan omien tavaroidensa ominaisuutta (erityisesti niiden tuoksua) tavalla, joka a) ei aiheuta minkäänlaista sekaannusvaaraa, b) ei vaikuta yleisesti tunnetulla rekisteröidyllä tavaramerkillä varustettujen tavaroiden myyntiin, c) ei vaaranna rekisteröidyn tavaramerkin keskeistä tehtävää alkuperän takaajana eikä aiheuta tämän tavaramerkin maineelle vahinkoa joko pilaamalla sen herättämän mielikuvan, heikentämällä sitä tai millä hyvänsä muulla tavalla, d) vaikuttaa merkittävällä tavalla elinkeinonharjoittajan tuotteen myynnin edistämiseen, kuuluuko tavaramerkin tällainen käyttö direktiivin 89/104 5 artiklan 1 kohdan a alakohdan soveltamisalaan?

3) Mitä tarkoitetaan harhaanjohtavasta mainonnasta annetun direktiivin (84/450), sellaisena kuin se on muutettuna vertailevasta mainonnasta annetulla direktiivillä (97/55), 3 a artiklan 1 kohdan g alakohdan yhteydessä ilmaisulla ”käyttää epäoikeutetusti hyväksi”, ja erityisesti, kun elinkeinonharjoittaja vertailee vastaavuusluettelossa omaa tuotettaan yleisesti tunnetulla tavaramerkillä varustettuun tuotteeseen, käyttääkö tämä elinkeinonharjoittaja epäoikeutetusti hyväkseen yleisesti tunnetun tavaramerkin mainetta?

4) Mitä tarkoitetaan harhaanjohtavasta mainonnasta annetun direktiivin 3 a artiklan 1 kohdan h alakohdan yhteydessä ilmaisulla ”esittää tavaroita tai palveluja jäljitelminä tai toisintoina” ja erityisesti, katetaanko tällä ilmaisulla tapaus, jossa aiheuttamatta millään tavoin sekaannusta tai johtamatta millään tavoin harhaan asianomainen vain todenmukaisesti ilmoittaa, että sen tuotteen keskeinen ominaisuus (tuoksu) on sama kuin tavaramerkillä suojatun yleisesti tunnetun tuotteen ominaisuus?
22.

Mitätöintiä ja kumoamista koskevassa viisumisäännöstön 34 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Viisumi mitätöidään, jos käy ilmi, että viisumin myöntämistä koskevat edellytykset eivät täyttyneet sen myöntämisajankohtana, erityisesti jos on vakavia perusteita olettaa, että viisumi on saatu vilpillisesti. Viisumin mitätöivät periaatteessa sen myöntäneen jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset. Toisen jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat kumota viisumin, jolloin kumoamisesta on ilmoitettava viisumin myöntäneen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille. 2. Viisumi kumotaan, jos käy ilmi, että sen myöntämistä koskevat edellytykset eivät enää täyty. Viisumin kumoavat periaatteessa sen myöntäneen jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset. Toisen jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat kumota viisumin, jolloin kumoamisesta on ilmoitettava viisumin myöntäneen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille. 3. Viisumi voidaan kumota viisuminhaltijan pyynnöstä. Viisumin myöntäneen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille on ilmoitettava kumoamisesta. 4. Kykenemättömyys esittää rajalla yksi tai useampi 14 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuista asiakirjoista ei saa kuitenkaan ilman muuta johtaa viisumin mitätöimistä tai kumoamista koskevaan päätökseen. 5. Jos viisumi mitätöidään tai kumotaan, siihen merkitään leima ’MITÄTÖN’ tai ’KUMOTTU’ ja viisumitarran optisesti vaihtuva tekijä, turvatekijänä käytetty piilokuva ja sana ’viisumi’ on tuhottava yliviivaamalla se. 6. Viisumin mitätöinti- tai kumoamispäätös ja sen perusteena olevat syyt on ilmoitettava hakijalle liitteessä VI olevalla vakiolomakkeella. 7. Viisuminhaltijalla, jonka viisumi on mitätöity tai kumottu, on oikeus hakea muutosta, ellei viisumia ole kumottu hänen pyynnöstään 3 kohdan mukaisesti. Muutosta on haettava siltä jäsenvaltiolta, joka teki mitätöintiä tai kumoamista koskevan päätöksen, kyseisen jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön mukaisesti. Jäsenvaltioiden on annettava hakijoille tiedot muutoksenhaun yhteydessä noudatettavasta menettelystä liitteen VI mukaisesti. 8. Tieto viisumin mitätöinnistä tai kumoamisesta tallennetaan viisumitietojärjestelmään VIS-asetuksen 13 artiklan mukaisesti.”
77.

Tässä artiklassa säädetään tilanteesta, jossa henkilö, jolla on oikeus lapsen huoltoon, on suostunut pois viemiseen ( 22 ) tai jossa tuomioistuin, joka on säilyttänyt toimivaltansa luvattoman pois viemisen perusteella, on antanut pois viemisen vahvistavan tai lapsen huoltoa koskevan tuomion, joka ei edellytä lapsen palauttamista. ( 23 ) Kyseisessä artiklassa säädetään myös implisiittisesti tapauksesta, jossa yhden vuoden kuluessa henkilö, jolla oli oikeus pyytää lapsen palauttamista, joko ei ole pyytänyt sitä tai on peruuttanut pyyntönsä eikä ole esittänyt uutta pyyntöä lapsen palauttamiseksi. ( 24 ) Kaikissa näissä tilanteissa toimivalta siirtyy sen jäsenvaltion tuomioistuimelle, jonka alueelle lapsi on viety.
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Euroopan yhteisöjen erioikeudet ja vapaudet – Lupahakemus vakuustakavarikon kohdistamiseksi toimielimen hallussa olevaan omaisuuteen – Yhteisöjen tuomioistuimen myöntämän luvan tarpeellisuus – Kieltäytyminen myöntämästä lupaa – Ihmisoikeuksien käyttöön ei ole puututtu lainvastaisella ja suhteettomalla tavalla

(Euroopan yhteisöjen erioikeuksista ja vapauksista tehdyn pöytäkirjan 1 artikla)

Tiivistelmä

Euroopan yhteisöjen erioikeuksista ja vapauksista tehdyn pöytäkirjan 1 artiklan, jonka mukaan yhteisöjen omaisuus ja varat eivät voi olla minkään hallinnollisen tai oikeudellisen pakkotoimenpiteen kohteena ilman yhteisön tuomioistuimen lupaa, tarkoituksena on estää se, että yhteisöjen toimintaa ja niiden riippumattomuutta rajoitettaisiin. Tällainen tulkinta on niiden kansainvälisen oikeuden sääntöjen mukainen, joita sovelletaan valtioiden ja kansainvälisten järjestöjen vapauksiin.

Tästä seuraa, että ei voida katsoa, että yhteisöjen tuomioistuimen päätöksellä, jolla kieltäydytään myöntämästä lupaa vakuustakavarikon kaltaiselle pakottavalle toimenpiteelle ja joka on tehty tämän tulkinnan mukaisesti, puututaan lainvastaisella ja suhteettomalla tavalla erilaisilla kansainvälisillä sopimuksilla suojattujen ihmisoikeuksien käyttöön, ja erityisesti kun on kyse oikeudesta omaisuudensuojaan tai oikeudesta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa, joka on erottamaton osa oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin.

(ks. 10, 12 ja 13 kohta)
58.

On kuitenkin epäselvää ensinnäkin, onko Conseil d’État’n 7.2.2020 annetun ratkaisun ja siihen perustuvan asetusluonnoksen ymmärrettävä koskevan ainoastaan yksittäisiin soluihin sovellettavaa sattumanvaraista in vitro ‑mutageneesia, sillä ”kasvisolujen” käsite ei ole täsmällinen. ( 37 ) Toiseksi se, että direktiivin 2001/18 soveltamisala saatettaisiin riippuvaiseksi paitsi siitä, onko mutageneesia sovellettu in vivo vai in vitro, myös siitä, onko sitä sovellettu yksittäisiin soluihin vai monisoluisiin organismeihin, on nähdäkseni selvästi vastoin sitä, mikä oli unionin lainsäätäjän tahto kyseisen direktiivin antamisajankohtana. Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, kun HCB:n lausunto ja EFSAn kertomus, jotka on laadittu pääasiassa kyseessä olevan lainsäädäntömenettelyn yhteydessä, eivät tue tällaista erottelua.
96.

Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Viidenteen kysymykseen on vastattava, että kasvinsuojeluaineiden markkinoille saattamisesta annetun asetuksen (EY) N:o 1107/2009 53 artiklan 1 kohdan soveltaminen edellyttää varovaisuusperiaatteen valossa tehtävää konkreettista punnintaa siitä, painavatko kyseisestä kasvinsuojeluaineen käytöstä saatavat edut maatalouden kilpailukyvyn turvaamiselle vaakakupissa enemmän kuin kasvinsuojeluaineen käyttöön liittyvät riskit. Jos kasvinsuojeluaineen käyttöön liittyy haitallisia vaikutuksia ihmisten ja eläinten terveyteen, hätätilanteessa annettava lupa voidaan antaa vain, jos se on välttämätön erityisen vakavien vaarojen hallitsemiseksi. Ympäristöön kohdistuvien ”pelkästään” kielteisten vaikutusten tapauksessa punninnan liikkumavara on sitä vastoin suurempi. 2) Toiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen (EY) N:o 1107/2009 53 artiklan 1 kohtaa soveltaessaan jäsenvaltioiden on erityisesti punnittava, painavatko konkreettiset paikalliset kasvinsuojelun tarpeet poikkeuksellisesti vaakakupissa enemmän kuin kasvinsuojeluaineeseen liittyvät riskit ihmisten tai eläinten terveydelle tai ympäristölle ja mahdollistavatko ne siten luvan antamisen hätätilanteessa käyttötarkoitukselle, jonka komissio on kieltänyt kyseisen tehoaineen hyväksynnän yhteydessä. 3) Kolmanteen kysymykseen on vastattava, että kasvinsuojeluaineen käytön salliminen asetuksen (EY) N:o 1107/2009 53 artiklan 1 kohdan nojalla ei riipu siitä, onko vaaran, jota on tarkoitus hallita, esiintyminen varmaa tai todennäköistä, vaan siitä, painavatko tämän käytön edut vaakakupissa enemmän kuin siihen liittyvät haitat. Tässä yhteydessä kyseisen käytön etujen ja haittojen, asianomaisen vaaran todennäköisyyden aste mukaan luettuna, on oltava riittävän dokumentoituja, ja niiden on siten perustuttava painaviin ja vakuuttaviin syihin. 4) Neljänteen kysymykseen on vastattava, että asetuksen (EY) N:o 1107/2009 53 artiklan 1 kohdan mukainen hätätilanteessa annettava lupa voidaan myöntää ainoastaan poikkeuksellisesti. Tavanomainen vaara, joka esiintyy usein, ei muodosta poikkeustapausta eikä siten ole riittävä. 5) Ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen (EY) N:o 1107/2009 53 artiklan 1 kohdan mukainen kasvinsuojeluaineelle hätätilanteessa annettava lupa voi sisältää siementen käsittelyn kasvinsuojeluaineella sekä kasvinsuojeluaineella käsiteltyjen siementen myynnin tai kylvämisen luvan käsittämällä alalla.
99.

Koska komissio on hävinnyt asian ja Picard on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, komissio on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan molemmissa oikeusasteissa ja korvaamaan valittajalle unionin tuomioistuimessa ja unionin yleisessä tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
10.

Direktiivin 2014/61 3 artiklan sanamuoto on seuraava: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että jokaisella verkon ylläpitäjällä on oikeus tarjota sähköisiä viestintäverkkoja tarjoaville tai niiden tarjoamiseen luvan saaneille yrityksille käyttöoikeuksia fyysiseen infrastruktuuriinsa nopeiden sähköisten viestintäverkkojen elementtien käyttöönottoa varten. Vastavuoroisesti jäsenvaltiot voivat säätää yleisten viestintäverkkojen operaattorien oikeudesta tarjota käyttöoikeuksia fyysiseen infrastruktuuriinsa muiden verkkojen kuin sähköisten viestintäverkkojen käyttöönottoa varten. 2. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että yleisiä viestintäverkkoja tarjoavan tai niiden tarjoamiseen luvan saaneen yrityksen kirjallisesta pyynnöstä millä tahansa verkon ylläpitäjällä on velvollisuus täyttää kaikki fyysisen infrastruktuurinsa käyttöoikeutta koskevat kohtuulliset pyynnöt oikeudenmukaisin ja kohtuullisin ehdoin ja edellytyksin, hinta mukaan lukien, nopeiden sähköisten viestintäverkkojen elementtien käyttöönottoa varten. Tällaisessa kirjallisessa pyynnössä on määriteltävä hankkeen elementit, joiden osalta käyttöoikeutta pyydetään, mukaan lukien tarkka aikataulu. – – 5. Jäsenvaltioiden on edellytettävä, että edellä 4 kohdassa tarkoitettu kansallinen riitojenratkaisuelin antaa suhteellisuusperiaatteen täysimääräisesti huomioon ottaen sitovan päätöksen 4 kohdassa tarkoitetun riidan ratkaisemiseksi, mukaan lukien tarvittaessa oikeudenmukaisten ja kohtuullisten ehtojen ja edellytysten, hinta mukaan lukien, vahvistaminen. Kansallisen riitojenratkaisuelimen on ratkaistava riita mahdollisimman lyhyessä ajassa ja joka tapauksessa poikkeuksellisia olosuhteita lukuun ottamatta neljän kuukauden kuluessa täydellisen pyynnön vastaanottopäivästä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta osapuolten mahdollisuutta saattaa asia tuomioistuimen ratkaistavaksi. Jos riita koskee sähköisen viestintäverkon tarjoajan infrastruktuurin käyttöoikeutta ja kansallinen riitojenratkaisuelin on kansallinen sääntelyviranomainen, sen on tarvittaessa otettava huomioon [puitedirektiivin] 8 artiklassa esitetyt tavoitteet. – –”
68.

Vaalisäädöksen 8 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettua käsitettä ”vaalien toimittaminen” ei voida tulkita liian suppeasti siten, että sillä tarkoitettaisiin ainoastaan äänestysmenettelyä ja edustajantoimien jakamista. Kun on kyse Euroopan parlamentin vaaleista, on nimittäin kokonaisia vaalilainsäädännön osa-alueita, joista unionin oikeudessa ei säädetä, mukaan lukien se perustavanlaatuinen kysymys, joka on ratkaistava aina ennen äänestämistä ja joka koskee aktiivisia ja passiivisia vaalioikeuksia eli sitä, kenellä on oikeus äänestää ja tulla valituksi. Unionin oikeudessa on vain yksi vaalioikeuksia koskeva määräys ja siinä määrätään niiden unionin kansalaisten, jotka asuvat jäsenvaltioissa, joiden kansalaisia he eivät ole, vaalikelpoisuudesta Euroopan parlamentin vaaleissa (perusoikeuskirjan 39 artiklan 1 kohta).
81.

Kuudennen direktiivin 13 kohdan B kohdan d alakohdasta (nykyisin direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan c alakohta) unionin tuomioistuin on jo todennut, että rahoitusliiketoimia koskevan vapautuksen tarkoituksena on poistaa ne vaikeudet, jotka liittyvät veron perusteen ja vähennettävän arvonlisäveron määrän määrittämiseen, ( 73 ) ja välttää kulutusluottojen kulujen kasvaminen. ( 74 ) Analogisesti direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan b alakohdan tavoitteena on poistaa ne vaikeudet, jotka liittyvät veron perusteen ja vähennettävän arvonlisäveron määrän määrittämiseen, ja pienentää rahoituksen kuluja. Käsiteltävässä asiassa, kun tarkastellaan rahoituksen kulujen pienentämistä, on edelleen ratkaisematta, vähentäisikö sub-participation-järjestelyä koskevan sopimuksen perusteella suoritettu liiketoimi tosiasiallisesti alullepanijan ostaman luoton kuluja.
70.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Fővárosi Törvényszékille seuraavasti: 1) Luonnollisten henkilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä sekä näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta ja direktiivin 95/46/EY kumoamisesta 27.4.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2016/679 (yleinen tietosuoja-asetus) 5 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että siinä tarkoitettu periaate ei ole esteenä sille, että lainmukaisesti kerättyjä ja tallennettuja henkilötietoja säilytetään ylimääräisessä sisäisessä tietokannassa, mikäli kyseinen käsittely palvelee samoja tarkoituksia, joita varten tiedot on kerätty, tai jos näin ei ole, kyseinen käsittely sopii yhteen tietojen keräämisen tarkoitusten kanssa, mikä rekisterinpitäjän kuuluu osoittaa, myös siinä tapauksessa, että käsittelyllä täytetään kyseisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan f alakohdassa säädetty rekisterinpitäjän velvollisuus varmistaa henkilötietojen asianmukainen turvallisuus. Jos käsittely tapahtuu muuta kuin sitä tarkoitusta varten, jonka vuoksi tiedot on kerätty, eikä käsittely perustu rekisteröidyn suostumukseen eikä asetuksen 2016/679 23 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan kuuluvaan unionin tai jäsenvaltion säädökseen, sen yhteensopivuus on selvitettävä eritoten kyseisen asetuksen 6 artiklan 4 kohdassa säädettyjen kriteerien perusteella. 2) Asetuksen 2016/679 5 artiklan 1 kohdan e alakohtaa on tulkittava siten, että siinä tarkoitettu periaate on esteenä lainmukaisesti kerättyjen ja tallennettujen tietojen säilyttämiselle muodossa, josta rekisteröidyt ovat tunnistettavissa, ylimääräisessä sisäisessä tietokannassa teknisen vian korjaamista ja kyseisten tietojen väliaikaista turvaamista koskevaa tarkoitusta varten pidempään kuin on tarpeen kyseisen tarkoituksen toteuttamiseksi ja siten sen jälkeen, kun vika on korjattu, myös silloin, kun mainittu välitön ja ensisijainen tarkoitus voi liittyä välilliseen ja liitännäiseen sopimuksen mukaisen palvelun suorittamista koskevaan tarkoitukseen.
30.

Kuten sitä vastoin julkisasiamies Kokott totesi toisessa asiayhteydessä, on niin, että vaikka lääkkeitä, jotka eivät edellytä lääkemääräystä, voidaan ostaa myös lääkärin aloitteesta, erittäin usein loppukuluttajat päättävät yksin niiden ostosta, ja siksi näitä lääkkeitä mainostetaan myös loppukuluttajille. ( 18 ) Jotta estetään ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden epätarkoituksenmukaisen käyttö, tällaisen kuluttajille suunnatun mainonnan on kuuluttava direktiivin 2001/83 soveltamisalaan. Ylimääräisenä perusteluna on todettava, että kyseisen direktiivin VIII ja VIII a osaston säännösten henkilöllistä soveltamisalaa rajoitettaisiin käytännössä merkittävästi, jos katsottaisiin, että ainoastaan tiettyä lääkettä koskeva mainonta kuuluu kyseisen direktiivin soveltamisalaan. Tällaista tiettyä lääkettä koskevaa mainontaa harjoittavat pääasiallisesti ne yritykset, jotka kyseistä lääkettä valmistavat. Puoltamalla tulkintaa, jonka mukaan näillä säännöksillä on katsottava olevan kohtuullisen laaja henkilöllinen soveltamisala, unionin tuomioistuin on kuitenkin selventänyt, että saman direktiivin 86 artiklan 1 kohdassa olevassa lääkemainonnan käsitteen määritelmässä korostetaan nimenomaisesti viestin mainonnallista tarkoitusta eikä viitata sanallakaan henkilöihin, jotka tätä viestiä levittävät. ( 19 )
67.

Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että kansallista lainsäädäntöä on pidettävä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen turvaamisen kannalta direktiivin 2000/78 8 artiklassa tarkoitettuna edullisempana säännöksenä, kun se koskee paitsi välilliseen syrjintään sovellettavan oikeuttamisperusteen tarkastelua myös syrjinnän olemassaolon arviointia ja siten sen toteamista, esiintyykö tietyssä tapauksessa välitöntä vai välillistä syrjintää. Tähän kuuluu kansallinen lainsäädäntö, jossa direktiivin 2000/78 täytäntöönpanon yhteydessä annetaan uskonnolle ja uskonnollisille vakaumuksille itsenäistä suojaa yhtenä syrjintäperusteena. Tällainen lähestymistapa ei vaaranna direktiivin 2000/78 perustaa, ja kyseinen direktiivi on, kuten unionin tuomioistuin on myöntänyt, ymmärrettävä välineeksi, jonka ansiosta jäsenvaltiot voivat tehdä oikeutettuja valintoja, jotka koskevat uskonnolle ja uskonnollisille vakaumuksille niiden järjestelmissä annettavaa asemaa. Tällainen lähestymistapa ei heikennä tuomioita G4S Secure Solutions ja WABE eikä unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatetta, koska molemmat tuomiot koskevat direktiivin 2000/78 – jossa säädetään vähimmäisvaatimuksista syrjinnän torjumiselle työssä ja ammatissa – 1 artiklan ja 2 artiklan 2 kohdan tulkintaa eikä niissä siten suljeta pois mahdollisuutta antaa saman direktiivin 8 artiklan nojalla korkeampitasoista suojaa eriarvoiselta kohtelulta.
25.

Kyseiset yritykset vetoavat lähinnä siihen, että jokapäiväisessä kielenkäytössä kuorma‑autot ja erikoiskäyttöön tarkoitetut ajoneuvot erotetaan toisistaan siten, että kuorma‑autot ovat lähinnä tavaroiden kuljetukseen suunniteltuja ja rakennettuja ajoneuvoja, kun taas erikoiskäyttöön tarkoitetut ajoneuvot on suunniteltu ja varusteltu tiettyyn tarkoitukseen. Toiseksi Daimler, MAN ja Iveco Magirus huomauttavat, että sana ”kuorma‑auto” on määritelty ja sitä käytetään unionin sekundäärilainsäädännön eri säädöksissä. Yritysten mukaan unionin oikeudessa annettu määritelmä muodostaa päätöksen toteamusten perustan. Kolmanneksi Daimler, MAN ja Iveco Magirus katsovat lähinnä, että päätöksen sanamuoto ei kokonaisuutena tue sitä päätelmää, että päätös koskisi myös erikoiskäyttöön tarkoitettuja ajoneuvoja. Neljänneksi pääasiassa kyseessä olevat jäteautot eivät Daimlerin, MANin ja Iveco Magiruksen mukaan ole niiden tarkoitetun käytön, varusteiden ja erityispiirteiden takia tarkoitettuja tavaroiden kuljetukseen, vaan ne on erityisesti suunniteltu käytettäviksi jätealalla, eikä päätös siksi koske niitä. Viidenneksi Iveco Magiruksen mukaan yritykset, joille päätös on osoitettu, katsovat olevan epäselvää, voiko kansallinen tuomioistuin vahingonkorvauskannetta käsitellessään todeta, että päätös koskee myös erikoiskäyttöön tarkoitettuja ajoneuvoja. Se ei siis ole niiden mielestä lähimainkaan ilmeistä. Kuudenneksi Iveco Magirus toteaa lähinnä, että Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan mukaiset tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa edellyttävät, että jos päätöksen aineellinen soveltamisala on epäselvä, sitä on tulkittava suppeasti, eikä erikoiskäyttöön tarkoitettuja ajoneuvoja siitä syystä saa pitää päätöksessä tarkoitettuina kuorma‑autoina.
76.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Bundesfinanzhofin ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: EY 43 artiklaa, luettuna yhdessä EY 48 artiklan kanssa, (nykyisin SEUT 49 artikla, luettuna yhdessä SEUT 54 artiklan kanssa) on tulkittava siten, että se ei ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, joka estää kotimaista yhtiötä vähentämästä toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevan kiinteän toimipaikan tappioita veronalaisesta voitostaan tilanteessa, jossa yhtiö ensinnäkin on käyttänyt sen jäsenvaltion, jossa kyseinen kiinteä toimipaikka sijaitsee, lainsäädännössä sille annettavat kaikki mahdollisuudet vähentää nämä tappiot ja toiseksi se ei saa enää tuloja kyseisestä kiinteästä toimipaikasta, joten tappioita ei ole enää mahdollista ottaa huomioon kyseisessä jäsenvaltiossa (”lopulliset” tappiot), kun kyseisessä lainsäädännössä voitot ja tappiot on vapautettu verosta kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehdyn asianomaisten jäsenvaltioiden kahdenvälisen sopimuksen perusteella.