ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Asia C‑200/14

Silvia Georgiana Câmpean

vastaan

Administrația Finanțelor Publice a Municipiului Mediaș

ja

Administrația Fondului pentru Mediu

(Tribunalul Sibiun esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Vilpittömän yhteistyön periaate — Vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteet — Kansallinen lainsäädäntö, jossa vahvistetaan säännöt, jotka koskevat perusteettomasti kannettujen verojen palauttamista korkoineen — Sellaisten tuomioistuinratkaisujen täytäntöönpano, jotka koskevat tällaisia unionin oikeusjärjestykseen perustuvia oikeuksia veron palauttamiseen — Viiden vuoden ajalle jaksotettu palautus — Palauttamiselle asetettu edellytys siitä, että käytettävissä on tiettyjä verotuloja — Pakkotäytäntöönpanomahdollisuuden puuttuminen”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 30.6.2016

Ks. tuomion teksti. (ks. 29 ja 31–33 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 34 kohta)

Vilpittömän yhteistyön periaatetta on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltio antaa säännöksiä, joissa sellaisen veron tai maksun palauttamiselle, jonka unionin tuomioistuin on tuomiossaan todennut unionin oikeuden vastaiseksi tai joka on katsottava tällaisen tuomion perusteella unionin oikeuden vastaiseksi, asetetaan edellytyksiä, jotka koskevat erityisesti kyseistä veroa tai maksua ja jotka ovat epäedullisempia kuin ne, joita olisi sovellettu palauttamiseen siinä tapauksessa, ettei kyseisiä sääntöjä olisi annettu, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava. (ks. 44 ja 71 kohta sekä tuomiolauselma)

Vastaavuusperiaatetta on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltio säätää menettelysääntöjä, jotka ovat unionin oikeuden rikkomiseen perustuvien veron palauttamista koskevien hakemusten kannalta epäedullisempia kuin menettelysäännöt, joita sovelletaan samankaltaisiin kansallisen oikeuden rikkomiseen perustuviin kanteisiin. Kansallisen tuomioistuimen on tehtävä tarvittavat tarkistukset sen takaamiseksi, että kyseistä periaatetta noudatetaan siinä vireillä olevassa asiassa sovellettavan lainsäädännön tapauksessa. Kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi on saatettu unionin oikeuden rikkomiseen perustuva veron palauttamista koskeva kanne, on ensiksi selvitettävä, mikä kansallinen kanne tai mitkä kansalliset kanteet ovat samankaltaisia kuin pääasian kanne, ja seuraavaksi tarkistettava, etteivät tällaisiin kansallisiin kanteisiin sovellettavat menettelysäännöt ole tosiasiassa edullisempia kuin siinä vireillä olevassa asiassa sovellettavat menettelysäännöt. (ks. 53, 56 ja 71 kohta sekä tuomiolauselma)
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 95/7, 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan b alakohtaa on tulkittava niin, että mainitun direktiivin, sellaisena kuin se on muutettuna, 5 artiklan 7 kohdan a alakohdassa tarkoitetun luovutuksen osalta veron perusteeseen voidaan laskea mukaan sellaisen esineoikeuden arvo, joka antaa haltijalleen oikeuden käyttää kiinteää omaisuutta, ja kyseiselle maapohjalle rakennetun toimistorakennuksen viimeistelykustannukset, kun verovelvollinen on jo maksanut arvonlisäveron kyseisestä arvosta ja mainituista kustannuksista mutta myös välittömästi vähentänyt kyseisen veron kokonaan.

Vaikka nimittäin mahdollisuutta tehdä rinnastus vastikkeelliseen luovutukseen ei voida käyttää arvonlisäveron kantamiseksi siitä tavaroiden arvosta, josta kyseinen verovelvollinen oli aiemmassa verotuksessaan jo suorittanut arvonlisäveron, sitä vastoin silloin, kun mainittujen tavaroiden omakustannushinnasta maksettu arvonlisävero on sittemmin vähennetty, verottaminen, joka johtuu vastikkeelliseen luovutukseen rinnastamisesta, ei johda saman arvon verotuksen toistamiseen. Kuudennen direktiivin 5 artiklan 7 kohdan a alakohdan mukaan tällaiset osat on jätettävä huomioimatta veron perusteessa vain silloin, kun niihin kohdistuva arvonlisävero on edelleen verovelvollisen maksettavana siksi, ettei tämä ole vähentänyt niitä.

(ks. 41, 43 ja 46 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Yhteisen kauppapolitiikan ja aivan erityisesti kaupallisten suojatoimenpiteiden alalla unionin toimielimillä on laaja harkintavalta, koska ne taloudelliset, poliittiset ja oikeudelliset tilanteet, joita toimielinten on arvioitava, ovat monitahoisia. Tällaista arviointia koskevassa tuomioistuinvalvonnassa on näin ollen rajoituttava tarkistamaan, että menettelysääntöjä on noudatettu, että riitautetun valinnan perustaksi hyväksytyt tosiseikat pitävät asiallisesti paikkansa, että näitä tosiseikkoja ei ole arvioitu ilmeisen virheellisesti ja että harkintavaltaa ei ole käytetty väärin.

Vaikka on totta, että polkumyyntiä koskevan perusasetuksen N:o 384/96 6 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että tutkimusajanjakson jälkeistä aikaa koskevia tietoja ei lähtökohtaisesti oteta huomioon tutkittaessa polkumyyntiä ja vahinkoa, on kuitenkin niin, että unionin lainsäätäjän aikomuksena ei ole ollut sulkea kokonaan pois tällaista huomioon ottamista.

Unionin toimielimillä on näin ollen toimivalta ottaa tietyissä tilanteissa huomioon tutkimusajanjakson jälkeistä aikaa koskevat tiedot. Tällainen toimivallan antaminen on paremmin oikeutettavissa tutkimuksissa, jotka eivät koske vahingon toteamista vaan vahingon uhan määrittämistä, joka luonteeltaan merkitsee tulevaisuuteen suuntautuvaa analyysiä. Vahingon uhan olemassaolo on vahingon olemassaolon tavoin kuitenkin osoitettava polkumyynnin vastaisen toimenpiteen toteuttamispäivänä. Perusasetuksen 3 artiklan 9 kohdasta ilmenee lisäksi, että merkittävän vahingon uhan on perustuttava tosiasioihin eikä pelkkiin väitteisiin, arveluihin tai etäisiin mahdollisuuksiin, ja olosuhteiden muutoksen, joka loisi tilanteen, jossa polkumyynti aiheuttaisi vahinkoa, on oltava selvästi nähtävissä ja välittömästi uhkaava. Tässä tilanteessa tutkimusajanjakson jälkeistä aikaa koskevia tietoja voidaan käyttää väliaikaista tullia koskevassa asetuksessa olevien ennusteiden vahvistamiseksi tai kumoamiseksi, ja niiden perusteella voidaan ensin mainitussa tapauksessa ottaa käyttöön lopullinen polkumyyntitulli.

Sen, että turvaudutaan tällä tavoin tutkimusajanjakson jälkeistä aikaa koskeviin tietoihin, on kuitenkin oltava unionin tuomioistuinten valvonnassa. Vaikka tällaisessa valvonnassa on kunnioitettava unionin toimielimillä kaupallisten suojatoimenpiteiden alalla olevaa laajaa harkintavaltaa, unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan ylitä tämän valvonnan rajoja, kun se varmistaa, että todisteilla, joihin kyseiset toimielimet perustavat toteamuksensa, tuetaan niistä tehtyjä päätelmiä.

(ks. 70–74 kohta)
Vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamisesta rikosasioissa annettuihin tuomioihin, joissa määrätään vapausrangaistus tai vapauden menetyksen käsittävä toimenpide, niiden täytäntöön panemiseksi Euroopan unionissa tehdyn puitepäätöksen 2008/909, sellaisena kuin se on muutettuna puitepäätöksellä 2009/299, 17 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännölle, jota tulkitaan siten, että täytäntöönpanovaltio saa lyhentää tuomitun rangaistusta tämän vankeusaikanaan tuomion antaneessa valtiossa tekemän työn perusteella, kun viimeksi mainitun valtion toimivaltaiset viranomaiset eivät ole kyseisen valtion lainsäädännön mukaisesti myöntäneet tällaista rangaistuksen lyhennystä.

Ennen kuin täytäntöönpanovaltio tunnustaa langettavan tuomion ja tuomittu siirretään viimeksi mainittuun valtioon, tuomion antaneen valtion on määritettävä sen alueella suoritettuun vankeusaikaan liittyvät rangaistuksen lyhentämiset. Viimeksi mainittu yksin on toimivaltainen lyhentämään rangaistusta ennen siirtoa tehdyn työn perusteella ja tarvittaessa ilmoittamaan täytäntöönpanovaltiolle tästä lyhennyksestä puitepäätöksen 2008/909 4 artiklassa tarkoitetussa todistuksessa. Täytäntöönpanovaltio ei siis voi taannehtivasti korvata tuomion antaneen valtion rangaistusten täytäntöönpanoa koskevaa lainsäädäntöä omalla lainsäädännöllään eikä varsinkaan rangaistusten lyhentämistä koskevalla lainsäädännöllään siltä osin kuin kyse on rangaistuksen siitä osasta, jonka asianomainen on jo suorittanut tuomion antaneen valtion alueella. Päinvastainen tulkinta saattaisi lopulta haitata puitepäätöksellä 2008/909 tavoiteltuja päämääriä, joihin kuuluu muun muassa kunnioittaa vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta, joka kyseisen puitepäätöksen johdanto-osan ensimmäisen perustelukappaleen – kun se luetaan SEUT 82 artiklan 1 kohdan valossa – mukaan on rikosasioiden oikeudellisen yhteistyön kulmakivi Euroopan unionissa.

(ks. 44, 46 ja 51 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Jäsenvaltio ei noudata palveluista sisämarkkinoilla annetun direktiivin 2006/123 15 artiklan 1 kohdan, 2 kohdan b alakohdan ja 3 kohdan mukaisia velvoitteitaan, kun se ottaa käyttöön ja pitää voimassa säännöstön, jonka mukaan työnantajien työntekijöilleen antamien verotuksellisesti edullisten arvoseteleiden liikkeellelaskijan asema edellyttää sitä, että mainittu liikkeellelaskija on osa konsernia, jossa yhtäältä sillä on kyseisen jäsenvaltion säännöstön mukaan perustetun liikeyhtiön ja erityisesti osakeyhtiön tai rajavastuuyhtiön muoto ja toisaalta se on tuon saman kansallisen säännöstön mukaan perustetun liikeyhtiön tytäryhtiö. Tällaisissa tapauksissa palveluntarjoajalta vaaditaan samalla kertaa, että se on oikeushenkilö, että sillä on tältä osin liikeyhtiön – joka on lisäksi tyypiltään hyvin erityinen – muoto ja että se on sellaisen yhtiön tytäryhtiö, joka itse toimii liikeyhtiön muodossa.

Tällaisten edellytysten johdosta siis mainitulle liikkeellelaskijalle asetetaan useita direktiivin 2006/123 15 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettuja sen oikeudelliseen muotoon liittyviä rajoituksia. Kun kyseisiin rajoituksiin liittyy vaatimus siitä, että palveluntarjoaja ja sen konsernin määräysvaltaa käyttävä yhtiö, johon palveluntarjoaja mahdollisesti kuuluu, on perustettu kyseisen jäsenvaltion oikeuden mukaan, mikä edellyttää sitä, että niiden kotipaikka on samassa jäsenvaltiossa, direktiivin 2006/123 15 artiklan 3 kohdan a alakohdassa säädetyt ehdot eivät ole täyttyneet.

(ks. 64, 65, 67 ja 68 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavasta laista annetun asetuksen N:o 864/2007 (Rooma II) 4 artiklan 1 kohdan mukaan sopimukseen perustumattomaan velvoitteeseen, joka johtuu vahingonkorvausvastuun perustavasta tapahtumasta, sovelletaan sen maan lakia, jossa vahinko aiheutuu, riippumatta siitä, missä maassa vahingon aiheuttanut tapahtuma sattui, ja siitä, missä maassa tai maissa tuon tapahtuman välilliset seuraukset ilmenevät. Vahingon aiheutumispaikan määrittämiseksi huomioon otettava vahinko on välitön vahinko, kuten kyseisen asetuksen johdanto-osan 16 perustelukappaleesta ilmenee. Henkilö- tai omaisuusvahingon tapauksesta unionin lainsäätäjä on täsmentänyt Rooma II ‑asetuksen johdanto-osan 17 perustelukappaleessa, että maa, jossa välitön vahinko aiheutuu, on se maa, jossa henkilö tai omaisuus vahingoittui. Tästä seuraa, että silloin, kun välittömän vahingon aiheutuminen on mahdollista yksilöidä, mistä on tavallisesti kyse liikenneonnettomuuden yhteydessä, välittömän vahingon aiheutumispaikka on sovellettavan lain määrittämisen kannalta merkityksellinen liittymä riippumatta onnettomuuden välillisistä seurauksista.

Lisäksi välittömän vahingon aiheutumispaikan lain soveltamisella myötävaikutetaan Rooma II ‑asetuksen johdanto-osan 16 perustelukappaleessa mainittuun tavoitteeseen varmistaa sovellettavan lain ennakoitavuus samalla, kun estetään se vaara, että kyseinen vahingonkorvausvastuun perustava tapahtuma jakautuu useaan osaan, joihin sovellettaisiin eri lakia niiden paikkakuntien mukaan, joissa muut henkilöt kuin välitön uhri kärsivät vahinkoja.

(ks. 23–25 ja 29 kohta)
Direktiivin 91/271 1 artiklassa ilmaistun sen tavoitteen saavuttamiseksi, jona on suojella ympäristöä jätevesien johtamisesta aiheutuvilta haitoilta, mainitussa 4 artiklassa asetettu velvollisuus, jonka mukaan yhdyskuntajätevesien päästöjä on käsiteltävä mainitun direktiivin liitteessä I olevassa B kohdassa vahvistettujen vaatimusten mukaisesti, vakiinnutetaan saman direktiivin 15 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa – jossa viitataan nimenomaisesti sen liitteessä I olevaan D kohtaan – säädetyllä jätevedenpuhdistamoista tulevien päästöjen tarkkailulla.

Yhdyskuntajätevesien käsittelystä annetun direktiivin 91/271, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1137/2008, 4 artiklassa asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus huolehtia kyseisessä artiklassa säädettyjen määräaikojen kuluessa siitä, että kyseisten taajamien yhdyskuntajätevedet, jotka lasketaan niissä kyseisen direktiivin 3 artiklan mukaisesti oleviin viemäröintijärjestelmiin, käsitellään asianmukaisesti ja että niiden päästöt täyttävät direktiivin liitteessä I olevassa B kohdassa vahvistetut vaatimukset. Tämä velvollisuus ei tarkoita sitä, että kyseisen direktiivin liitteessä I olevassa D kohdassa säädetyt näytteet pitäisi ottaa kokonaisen vuoden ajan, jotta voitaisiin pätevästi osoittaa, että kyseiset laitokset vastaavat kyseisen direktiivin liitteessä I olevan B kohdan säännöksiä. Jos jäsenvaltio kykenee esittämään direktiivin 91/271 liitteessä I olevassa B kohdassa vahvistetut vaatimukset täyttävän näytteen, kyseisen direktiivin 4 artiklassa asetettuja velvollisuuksia on katsottava noudatetun.

Vaikka komission onkin SEUT 258 artiklaan perustuvassa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa oikeudenkäynnissä näytettävä toteen väitetyn noudattamatta jättämisen olemassaolo esittämällä unionin tuomioistuimelle kaikki ne seikat, joita tämä tarvitsee tarkistaakseen, onko kyseinen noudattamatta jättäminen olemassa, eikä se voi turvautua minkäänlaiseen olettamaan, on syytä ottaa huomioon, että kun tarkistetaan, onko kansallisia säännöksiä, joilla on tarkoitus varmistaa direktiivin tehokas täytäntöönpano, käytännössä sovellettu asianmukaisesti, komissio, jolla ei ole omia tutkintavaltuuksia tällä alalla, on suuressa määrin riippuvainen tiedoista, joita mahdolliset kantelijat ja asianomainen jäsenvaltio itse toimittavat. Tästä seuraa muun muassa, että kun komissio on esittänyt riittävästi näyttöä siitä, ettei direktiivin täytäntöönpanemiseksi annettuja kansallisia säännöksiä ole sovellettu käytännössä asianmukaisesti vastaajana olevan jäsenvaltion alueella, viimeksi mainitun tehtävänä on kiistää näin esitetty näyttö ja siitä aiheutuvat seuraukset perustellusti ja yksityiskohtaisesti.

(ks. 47 ja 48 kohta)
Moottoriajoneuvot eivät kuulu valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta annetun direktiivin 92/12 3 artiklan 1 kohdassa ja valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä ja direktiivin 92/12 kumoamisesta annetun direktiivin 2008/118 1 artiklan 1 kohdassa kaikissa jäsenvaltioissa valmisteveron alaisiksi säädettyihin tavaraluokkiin eivätkä tästä syystä myöskään yhtenäistetyn valmisteveron järjestelmään. Vaikka jäsenvaltioilla on toimivalta ottaa käyttöön tai pitää voimassa tällaisista tavaroista kannettavia veroja, niiden on kuitenkin noudatettava unionin oikeutta, kun ne käyttävät toimivaltaansa kyseessä olevalla alalla. Erityisesti on todettava, että jäsenvaltioiden on tältä osin noudatettava paitsi EUT-sopimuksen määräyksiä, varsinkin SEUT 30 ja SEUT 110 artiklaa, myös direktiivin 92/12 3 artiklan 3 kohdan ja direktiivin 2008/118 1 artiklan 3 kohdan säännöksiä, joissa kielletään se, että veron kantaminen johtaa rajamuodollisuuksiin jäsenvaltioiden välisessä kaupassa.

(ks. 39 ja 40 kohta)
2.

Kumoamiskanne — Luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt — Täytäntöönpanotoimia sisältävät lainsäädäntötoimet — Käsite — Kuuluminen tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteen I muuttamisesta annetun asetuksen N:o 861/2010 soveltamisalaan — Kanteet, jotka näistä toimista voidaan nostaa — Täytäntöönpanotoimiin kohdistuvat kansalliset oikeussuojakeinot (SEU 19 artiklan 1 kohta; SEUT 263 artiklan neljäs kohta; komission asetuksen N:o 861/2010 liite) (ks.48–56 ja 62–65 kohta)
Tältä osin jäsenvaltioiden asiana on säätää julkisia hankintoja koskevia sopimuksia koskevia vahingonkorvausvaatimuksia koskevat yksityiskohtaiset menettelysäännöt. Nämä menettelysäännöt eivät saa kuitenkaan olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia oikeussuojakeinoja jäsenvaltion sisäiseen oikeusjärjestykseen perustuvien oikeuksien suojaamiseksi (vastaavuusperiaate), eivätkä ne saa olla sellaisia, että unionin oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate).

Julkisia tavaranhankintoja ja rakennusurakoita koskeviin sopimuksiin liittyvien muutoksenhakumenettelyjen soveltamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta annetun direktiivin 89/665, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2007/66, 1 artiklan 1 ja 3 kohdassa asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus ryhtyä tarpeellisiin toimenpiteisiin sen takaamiseksi, että hankintaviranomaisten unionin oikeuden vastaisiin päätöksiin voidaan hakea muutosta tehokkaasti ja mahdollisimman nopeasti ja että kaikilla, jotka ovat olleet tai ovat tavoittelemassa tiettyä sopimusta ja joiden etua väitetty lainvastaisuus on loukannut tai saattaa loukata, on käytettävissään kattavat muutoksenhakumahdollisuudet.

Unionin oikeus, erityisesti tehokkuusperiaate, on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan julkisia hankintoja koskevan oikeuden säännön rikkomiseen perustuva vahingonkorvausvaatimus voidaan esittää vain, kun kyseessä olevan hankintasopimuksen tekomenettely on ensin todettu lainvastaiseksi, koska ei ole julkaistu ennalta hankintailmoitusta, kun tämä lainvastaisuuden toteamista koskeva vaatimus on esitettävä kyseisen julkista hankintaa koskevan sopimuksen sopimuspuolen valintapäivää seuraavasta päivästä alkavassa kuuden kuukauden preklusiivisessa määräajassa riippumatta siitä, pystyikö vaatimuksen esittäjä olemaan tietoinen hankintaviranomaisen kyseistä päätöstä koskevasta lainvastaisuudesta vai ei.

Sen asettaminen vahingonkorvausvaatimusten tutkittavaksi ottamisen edellytykseksi, että kyseisen julkista hankintaa koskevan sopimuksen tekomenettely on aikaisemmin todettu lainvastaiseksi sen perusteella, että hankintailmoitusta ei ole julkaistu ennalta, kun lainvastaisuuden toteamista koskeva vaatimus on esitettävä kuuden kuukauden preklusiivisessa määräajassa ottamatta huomioon sitä, tiesikö se, jonka etua on loukattu, oikeussäännön rikkomisesta, voi tehdä vahingonkorvausvaatimuksen esittämistä koskevan oikeuden käyttämisen käytännöllisesti katsoen mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi. Silloin kun hankintailmoitusta ei ole julkaistu ennalta, tällainen kuuden kuukauden määräaika nimittäin vaarantaa sen, jonka etua on loukattu, mahdollisuuden kerätä mahdollista muutoksenhakua varten tarpeellisia tietoja, mikä siten on esteenä muutoksenhaun esittämiselle.

(ks. 41–42 ja 46 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan mukaan tuomioistuimen, jonka ratkaisuihin ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta, on silloin, kun unionin oikeutta koskeva kysymys on tullut sen ratkaistavaksi, noudatettava velvollisuuttaan saattaa asia unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi, ellei se ole todennut, että esille tullut kysymys on vailla merkitystä tai että unionin tuomioistuin on jo tulkinnut kyseessä olevaa unionin oikeuden säännöstä tai määräystä taikka että se, miten unionin oikeutta on sovellettava, on niin ilmeistä, ettei tästä ole mitään perusteltua epäilystä.

Ei Euroopan lääkearviointiviraston maksullisista palveluista annetussa asetuksessa N:o 297/95, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 273/2012, eikä ihmisille ja eläimille tarkoitettujen lääkkeiden myyntilupien ehtojen muutosten tutkimisesta annetussa asetuksessa N:o 1234/2008, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 712/2012, velvoiteta toimivaltaista kansallista viranomaista vaatimaan myyntiluvan haltijan osoitteenmuutoksesta niin monen maksun maksamista kuin muutettavia myyntilupia on, eikä niissä kielletä tätä tekemästä näin.

Asetuksessa N:o 297/95 ei nimittäin aseteta minkäänlaista velvoitetta lääkkeiden myyntilupien alalla toimivaltaisille kansallisille viranomaisille. Asetuksessa N:o 1234/2008 ei puolestaan ole säännöstä, joka koskisi toimivaltaisten kansallisten viranomaisten tyypin IA pienten muutosten, joita ovat esimerkiksi puhtaasti hallinnolliset muutokset, jotka koskevat myyntiluvan haltijan tunniste- ja yhteystietoja, ryhmittelyjen käsittelemisestä perimien maksujen määrää. Kysymys siitä, voivatko edellä mainitut kansalliset viranomaiset vaatia niin monen maksun maksamista kuin muutettavia myyntilupia on riippumatta muutospyyntöjen ryhmittelystä, kuuluu unionin antamien säännösten puuttuessa kansallisen oikeuden soveltamisalaan.

(ks. 32, 37, 40 ja 41 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 2 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava niin, että liiketoimia, jotka koostuvat perinteisten valuuttojen vaihdosta virtuaalisen bitcoin-valuutan yksiköihin ja toisinpäin ja jotka suoritetaan sellaista maksua vastaan, joka muodostuu tämän toimijan kyseisestä valuutasta maksaman ostohinnan ja sen asiakkailleen tarjoaman myyntihinnan välistä marginaalia vastaavasta määrästä, on pidettävä tässä säännöksessä tarkoitettuina vastikkeellisina palvelujen suorituksina.

Ensinnäkin on niin, että ns. kaksisuuntaisen vaihdannan järjestelmään kuuluvaa virtuaalista bitcoin-valuuttaa ei voida pitää direktiivin 2006/114 14 artiklassa tarkoitettuna aineellisena omaisuutena, kun otetaan huomioon se, ettei kyseisellä virtuaalisella valuutalla ole mitään muuta tarkoitusta kuin käyttö maksuvälineenä. Tästä seuraa, että liiketoimet, jotka koostuvat erilaisten maksuvälineiden vaihdosta, eivät kuulu mainitun direktiivin 14 artiklassa tarkoitetun käsitteen ”tavaroiden luovutus” alaan. Näin ollen näitä liiketoimia on pidettävä direktiivin 2006/114 24 artiklassa tarkoitettuina palvelujen suorituksina. Toiseksi arvioitaessa, onko palvelujen suoritusta pidettävä mainitun direktiivin 2 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla vastikkeellisena, on katsottava, että liiketoimia on pidettävä palvelujen suorituksina sellaista vastasuoritusta vastaan, jolla on suora yhteys suoritettuun palveluun, jos niiden välillä on vastavuoroinen oikeussuhde, jossa osapuolet sitoutuvat molemminpuolisesti luovuttamaan tiettyjä määriä tietyssä valuutassa ja saamaan tästä vastasuorituksen kaksisuuntaisen vaihdannan järjestelmään kuuluvassa virtuaalisessa valuutassa tai toisinpäin. Tässä yhteydessä palvelujen suoritusten vastikkeellisuuden määrittämisessä ei ole merkitystä sillä, että tällaisen korvauksen suorittaminen ei tapahdu palkkion maksamisen tai tiettyjen kulujen korvaamisen muodossa.

(ks. 24 ja 26–31 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)