Asia T-132/07

Fuji Electric Co. Ltd

vastaan

Euroopan komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden markkinat – Päätös, jolla todetaan EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen – Markkinoiden jakaminen – Näyttö kilpailusääntöjen rikkomisesta – Kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuuseen joutuminen – Kilpailusääntöjen rikkomisen kesto – Sakot – Lieventävät seikat – Yhteistyö

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yrityksen käsite – Taloudellinen kokonaisuus – Kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutuminen

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla)

2. Kilpailu – Unionin kilpailusäännöt – Rikkomiset – Vastuuseen joutuminen

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla)

3. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Komission velvollisuus näyttää toteen kilpailusääntöjen rikkominen ja sen kesto – Selvitysvelvollisuuden laajuus

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla)

4. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Todistelutapa – Vetoaminen joukkoon välillisiä todisteita

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla)

5. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Näyttö – Asiakirjan näyttöarvon arviointi – Arviointiperusteet

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla)

6. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Perusoikeudet – Syyttömyysolettama – Menettely kilpailuasioissa – Sovellettavuus

(Euroopan yhtenäisasiakirjan johdanto-osa; EU 6 artiklan 2 kohta; EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla; Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla)

7. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Osallistuminen kokouksiin, joiden tarkoituksena on kilpailun rajoittaminen

(EY 81 artikla; ETA-sopimuksen 53 artikla)

8. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Väitetiedoksianto – Väitetiedoksiantoon ei tarvitse vastata

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 18 artikla)

9. Kumoamiskanne – Tutkittavaksi ottaminen – Luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt – Väitetiedoksiannon adressaattina oleva yritys, joka ei ole riitauttanut hallinnollisen menettelyn kuluessa tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja, joiden perusteella sen katsotaan olevan vastuussa rikkomisesta – Kanneoikeuden rajoittaminen – Perustavanlaatuisia periaatteita olevien laillisuusperiaatteen ja puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatteen loukkaaminen

(EY 81 ja EY 230 artiklan neljäs kohta; Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla ja 52 artiklan 1 kohta)

10. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Perustelut – Perusteluvelvollisuuden laajuus – Kilpailusääntöjen soveltamisesta tehty päätös

(EY 81 artikla; ETA-sopimuksen 53 artikla)

11. Kumoamiskanne – Kanneperusteet – Olennaisten menettelymääräysten rikkominen – Peruste, jonka tuomioistuin tutkii viran puolesta

(EY 81 ja EY 230 artikla; ETA-sopimuksen 53 artikla)

12. Kilpailu – Unionin kilpailusäännöt – Tytäryhtiö rikkoo kilpailusääntöjä – Emoyhtiön vastuuseen joutuminen – Komission todistustaakka

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Komission harkintavalta – Unionin yleisen tuomioistuimen täysi harkintavalta – Mahdollisuus ottaa huomioon lisätietoja, joita ei ole mainittu sakkopäätöksessä

(SEUT 263 ja SEUT 264 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 4 kohta ja neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohta)

14. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Väitetiedoksianto – Lisätodisteiden toimittaminen väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen – Hyväksyttävyyden edellytykset

(EY 81 artiklan 1 kohta)

15. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Sakkojen määräämättä jättäminen tai alentaminen rikkomiseen syyllistyneen yrityksen yhteistyön perusteella – On välttämätöntä, että käyttäytyminen on auttanut komissiota toteamaan kilpailusääntöjen rikkomisen

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 2002/C 45/03 26 kohta)

1. EY 81 artiklan 1 kohta, jossa yrityksiä kielletään tekemästä sopimuksia tai osallistumasta yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla, on osoitettu taloudellisille yksiköille, jotka muodostuvat sellaisesta inhimillisten, aineellisten tai aineettomien tekijöiden organisaatiosta, jolla on tietty pitkän aikavälin taloudellinen tavoite ja joka voi myötävaikuttaa siihen, että tässä määräyksessä tarkoitettu rikkominen toteutuu.

Jotta EY 81 artiklan nojalla tehtyjä päätöksiä voidaan soveltaa ja panna täytäntöön, päätösten on kuitenkin oltava osoitettuja yksiköille, jotka ovat oikeussubjekteja. Kun komissio tekee EY 81 artiklan 1 kohdan nojalla päätöksen, sen on siksi yksilöitävä ne luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt, joiden voidaan katsoa olevan vastuussa kyseisen yrityksen menettelystä ja joille voidaan tällä perusteella määrätä seuraamuksia, ja se osoittaa päätöksen näille henkilöille.

(ks. 56 ja 57 kohta)

2. Kun useiden henkilöiden voidaan katsoa olevan yksilöllisessä vastuussa kilpailuoikeudessa tarkoitetun yhden ja saman yrityksen toteuttamasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, niiden on katsottava olevan solidaarisessa vastuussa kyseisestä rikkomisesta.

Lisäksi henkilön, jonka vastuulla tai johdossa yritys välittömästi oli rikkomishetkellä, ja henkilön, joka johti välillisesti tätä samaa yritystä rikkomishetkellä sen vuoksi, että hän käytti määräysvaltaa tähän yritykseen ja päätti sen markkinakäyttäytymisestä, voidaan katsoa olevan yksilöllisessä ja solidaarisessa vastuussa yhden ja saman yrityksen toteuttamasta rikkomisesta.

Tästä seuraa, että yksilöllisen vastuun periaatetta, jonka mukaan henkilön voidaan katsoa olevan vastuussa vain omasta toiminnastaan, on tulkittava siten, että se koskee sekä sellaisen henkilön yksilöllistä vastuuta, joka rikkomishetkellä johti yritystä välittömästi, että sellaisen henkilön yksilöllistä vastuuta, joka tuolloin johti yritystä välillisesti.

(ks. 58, 59 ja 153 kohta)

3. Todistustaakan osalta yhtäältä osapuolen tai viranomaisen, joka väittää kilpailusääntöjä rikotun, tehtävänä on näyttää oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen kilpailusääntöjen rikkomisen tunnusmerkistön täyttävät tosiseikat, ja toisaalta yrityksen, joka vetoaa puolustautumisperusteeseen kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista vastaan, tehtävänä on osoittaa, että edellytykset tällaisen puolustautumisperusteen soveltamiselle täyttyvät, joten kyseisen viranomaisen on tällöin turvauduttava muihin todisteisiin.

Kilpailusääntöjen rikkomisen kesto on lisäksi yksi EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun rikkomisen käsitteen osatekijä, jota koskeva todistustaakka on lähtökohtaisesti komissiolla.

Tämä todistustaakan jako voi kuitenkin vaihdella, koska tosiseikat, joihin osapuoli vetoaa, voivat olla sellaisia, että ne velvoittavat toisen osapuolen esittämään selityksen tai perustelun, jonka puuttuessa on mahdollista päätellä, että todistustaakka on täytetty.

(ks. 84 ja 85 kohta)

4. Siltä osin kuin on kyse siitä, mitä todisteita komissio voi ottaa huomioon, unionin oikeudessa vallitsee vapaan todistusharkinnan periaate.

Useimmissa tapauksissa kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä tietyistä yhteensattumista ja indisioista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta. Tällaiset indisiot ja yhteensattumat voivat paljastaa paitsi kilpailunvastaisia menettelytapoja tai sopimuksia, myös jatkettujen kilpailunvastaisten menettelytapojen keston tai kilpailuoikeuden vastaisten sopimusten soveltamisajanjakson.

Komission on joka tapauksessa esitettävä täsmällistä ja yhtäpitävää näyttöä, jonka perusteella voidaan vakuuttua siitä, että väitetty kilpailusääntöjen rikkominen on tapahtunut. Kaikkien komission esittämien todisteiden ei tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että komission esittämät välilliset todisteet kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna täyttävät nämä edellytykset.

Jos ei ole olemassa näyttöä, jolla voidaan osoittaa suoraan rikkomisen kesto, komission on esitettävä ainakin näyttöä, joka liittyy ajallisesti riittävän lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin, joiden perusteella voidaan kohtuudella päätellä, että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä tietyn kahden ajankohdan välillä.

(ks. 86 ja 87 kohta)

5. Kilpailusääntöjen rikkomisen yhteydessä kerätyille todisteille annettavan näyttöarvon osalta on painotettava, että ainoa merkityksellinen arviointiperuste vapaasti esitettyjen todisteiden harkinnassa on niiden uskottavuus. Yleisesti todisteita koskevien sääntöjen mukaan asiakirjan uskottavuus ja siten myös todistusarvo riippuu sen alkuperästä, sen laatimisolosuhteista, sen vastaanottajasta ja sen sisällöstä. Näin ollen suuri merkitys on annettava sille, että asiakirja on laadittu siten, että sen yhteys tosiseikkoihin on välitön, tai sille, että sen on laatinut näitä tosiseikkoja välittömästi todistamassa ollut henkilö. Asiakirjat, joista ilmenee, että useiden yritysten välillä oli yhteydenottoja ja että yritysten tarkoituksena oli nimenomaisesti estää etukäteen epävarmuus, joka liittyy niiden kilpailijoiden tulevaan käyttäytymiseen, osoittavat oikeudellisesti riittävällä tavalla yhdenmukaistettujen menettelytapojen olemassaolon. Lausunnon antajan intressien vastaisia lausuntoja on lisäksi lähtökohtaisesti pidettävä erityisen uskottavina todisteina.

(ks. 88 kohta)

6. Tuomioistuimen, jonka käsiteltävänä on kumoamiskanne, joka koskee komission päätöstä, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen ja määrätään päätöksen adressaateille sakkoa, on tilanteessa, jossa esiintyy epätietoisuutta, ratkaistava asia sen yrityksen hyväksi, jolle rikkomisen toteamista koskeva päätös on osoitettu, joten tuomioistuin ei voi todeta, että komissio on näyttänyt kyseisen rikkomisen toteen oikeudellisesti riittävällä tavalla, jos sillä on tämän seikan osalta yhä epäilyksiä. Tällaisessa tilanteessa on otettava huomioon syyttömyysolettaman periaate, sellaisena kuin se ilmenee erityisesti Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 2 kappaleesta, sillä se on yksi perusoikeuksista, joita unionin tuomioistuimen – myös Euroopan yhtenäisasiakirjan johdanto-osassa ja Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 6 artiklan 2 kohdassa sekä Nizzassa 7.12.2000 julistetun Euroopan unionin perusoikeuskirjan (EYVL C 364, s. 1) 47 artiklassa vahvistetun – oikeuskäytännön mukaan suojataan unionin oikeusjärjestyksessä. Kun otetaan huomioon kyseisten rikkomisten luonne sekä niihin liittyvien seuraamusten luonne ja ankaruus, syyttömyysolettaman periaatetta sovelletaan erityisesti yrityksiä koskevien kilpailusääntöjen rikkomista koskeviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen.

(ks. 89 kohta)

7. Yritys, joka ei irtisanoudu julkisesti sellaisen kokouksen tuloksista, johon se on osallistunut, tai sopimuksesta, jonka osapuolena se on ollut, on periaatteessa edelleen täysin vastuussa osallistumisestaan kartelliin. Yritysten olisi nimittäin liian helppoa minimoida ankaran sakon maksamisen riski, jos ne voisivat hyötyä lainvastaisesta yhteistoimintajärjestelystä ja saada sitten sakon alennuksen sillä perusteella, että niiden rooli rikkomisen täytäntöönpanossa on ollut vain rajallinen, vaikka niiden asenne on houkutellut muita yrityksiä menettelemään kilpailua enemmän vahingoittavalla tavalla. Vaikka kyseessä oleva yritys ei olisi noudattanut kaikkia kartellin piirissä tehtyjä sopimuksia, tämä seikka ei näin ollen ole silloin, kun ei ole olemassa todistetta siitä, että yritys on julkisesti irtisanoutunut muista kartellin jäsenistä, riittävä sulkemaan pois yrityksen vastuuta, joka perustuu sen osallistumiseen näihin sopimuksiin ja tätä kautta todettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen.

(ks. 100 kohta)

8. Kilpailuoikeutta ei voida tulkita siten, että siinä velvoitetaan hallinnollisessa menettelyssä kyseessä oleva toimija vastaamaan väitetiedoksiantoon, jonka komissio on sille osoittanut. Säännöissä, joissa määrätään yritysten oikeuksista ja velvollisuuksista kilpailuoikeudessa säännellyssä hallinnollisessa menettelyssä, tai missään yleisessä oikeusperiaatteessa ei velvoiteta kyseisiä yrityksiä muuhun kuin siihen, että ne antavat komissiolle tiedot, jotka tämä on niiltä pyytänyt asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan nojalla. Tällainen velvollisuus, jolla ei ole oikeudellista perustaa, olisi lisäksi vaikea sovittaa yhteen puolustautumisoikeuksia koskevan periaatteen kanssa, sillä se tekisi yritykselle tai henkilölle, joka ei jostain syystä ole vastannut väitetiedoksiantoon, vaikeaksi nostaa kanteen unionin tuomioistuimessa.

Vaikka komission päätöksen, jossa todetaan yrityksen rikkoneen kilpailuoikeutta ja määrätään tälle tällä perusteella sakko, lainmukaisuutta on arvioitava niiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella, jotka olivat olemassa päätöksen tekemisajankohtana, tästä ei seuraa, että kyseisen yrityksen on toimitettava komissiolle hallinnollisesta menettelystä alkaen kaikki seikat, joihin se haluaa vedota hallinnollisen menettelyn päätteeksi tehdystä päätöksestä unionin tuomioistuimessa nostettavan kumoamiskanteensa tueksi.

(ks. 124 ja 158 kohta)

9. Kun kyseessä oleva yritys päättää vapaaehtoisesti tehdä yhteistyötä ja nimenomaisesti tai implisiittisesti myöntää kilpailusääntöjen rikkomista koskevassa hallinnollisessa menettelyssä joitakin tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja, joiden perusteella kyseisen yrityksen voidaan katsoa olevan vastuussa rikkomisesta, tämä ei voi kuitenkaan rajoittaa sitä oikeutta nostaa kanne unionin yleisessä tuomioistuimessa, joka yrityksellä on EY 230 artiklan neljännen kohdan nojalla.

Tätä varten nimenomaisesti säädetyn oikeudellisen perustan puuttuessa tällainen rajoitus on vastoin laillisuusperiaatetta ja puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatetta, jotka ovat perustavanlaatuisia periaatteita. Todellinen oikeus muutoksenhakuun ja oikeus saada asiansa käsitellyksi puolueettomassa tuomioistuimessa on lisäksi taattu Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa, ja kyseisen perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaan perusoikeuskirjassa tunnustettujen oikeuksien ja vapauksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla.

(ks. 159 kohta)

10. Päätöksessä, joka on sen adressaatille vastainen, on ilmaistava sen perustelut siten, että tuomioistuin voi niiden perusteella tosiasiassa tutkia päätöksen laillisuuden ja että päätöksen adressaatti saa tarvittavat tiedot arvioidakseen, onko päätös asianmukainen ja toisaalta, että tällaisten perustelujen riittävyyttä on arvioitava käsiteltävään asiaan liittyvien olosuhteiden, etenkin toimenpiteen sisällön, mainittujen syiden luonteen ja intressin, joka päätöksen adressaatilla voi olla selvitysten saamiseksi, perusteella.

Jotta perustelut ovat riittävät täyttämään edellä mainitun tarkoituksen, niissä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmaistava riitautetun toimenpiteen toteuttaneen unionin toimielimen päättely.

Jos EY 81 tai Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen 53 artiklan soveltamispäätös koskee useaa adressaattia ja vastuun kohdistaminen kilpailusääntöjen rikkomisesta aiheuttaa ongelmia, päätöksessä on oltava riittävät perustelut kunkin adressaatin osalta, erityisesti niiden osalta, joiden on päätöksen sanamuodon mukaan kannettava vastuu kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomisesta.

(ks. 162 kohta)

11. EY 81 artiklan ja Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen 53 artiklan soveltamispäätöksestä nostetun kanteen yhteydessä se seikka, että kantaja on vedonnut nyt käsiteltävässä asiassa asiakysymystä koskevaan perusteeseen, joka liittyy ilmeiseen arviointivirheeseen, eikä perustelujen puuttumiseen tai niiden riittämättömyyteen eli perusteeseen, joka koskee EY 230 artiklassa tarkoitettujen olennaisten menettelymääräysten rikkomista, ei estä unionin tuomioistuimia käsittelemästä tällaista perustetta omasta aloitteestaan, koska sitä on pidettävä oikeusjärjestyksen perusteisiin kuuluvana perusteena, jonka unionin tuomioistuimet voivat ottaa tai niiden pitää ottaa huomioon omasta aloitteesta sillä edellytyksellä, että kontradiktorista periaatetta noudatetaan.

(ks. 163 kohta)

12. Kilpailusääntöjä sovellettaessa se, että tytäryhtiö on erillinen oikeushenkilö, ei riitä sulkemaan pois sitä mahdollisuutta, että emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa sen toiminnasta varsinkin silloin, kun tytäryhtiö ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita.

Komission on periaatteessa tässä yhteydessä osoitettava, että emoyhtiöllä on tosiasiallisesti ollut ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiönsä markkinakäyttäytymiseen, kaikkien tosiseikkojen perusteella, joihin kuuluu erityisesti emoyhtiön tytäryhtiössään käyttämä mahdollinen johtamisvalta. Yleisesti tytäryhtiön omistaminen kokonaisuudessaan voi mahdollistaa emoyhtiölle ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallisen käyttämisen tämän tytäryhtiöön ja erityisesti tytäryhtiön markkinakäyttäytymiseen.

Emoyhtiön vähemmistöomistus voi kuitenkin mahdollistaa sen, että emoyhtiö käyttää tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä markkinakäyttäytymiseen, jos tähän vähemmistöomistukseen liittyy oikeuksia, jotka menevät pidemmälle kuin vähemmistöosakkeenomistajille taloudellisten etujen suojelemiseksi yleensä annettavat oikeudet ja jotka tarkasteltuna yhtäpitävien oikeudellisten ja taloudellisten todisteiden joukkoa koskevan metodin perusteella ovat luonteeltaan sellaisia, joiden perusteella voidaan osoittaa, että tytäryhtiön markkinakäyttäytymiseen käytetään ratkaisevaa vaikutusvaltaa. Komissio voi näin ollen esittää näyttöä ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallisesta käyttämisestä eri todisteiden yhdistelmällä, vaikka kullakin näistä todisteista yksittäin tarkasteltuna ei olisi tarpeeksi näyttöarvoa.

Se, että emoyhtiö tai emoyhtiöt käyttävät tosiasiallista määräämisvaltaa tytäryhtiössään, voi seurata suoraan sovellettavien oikeussääntöjen toimeenpanosta tai emoyhtiöiden välisestä sopimuksesta, joka on tehty tällaisten oikeussääntöjen perusteella ja joka koskee niiden yhteisen tytäryhtiön hallinnointia. Myös useiden emoyhtiön johtotehtäviä hoitavien henkilöiden läsnäolo tytäryhtiön johdossa voi olla osoitus emoyhtiön osallisuuden merkityksestä sen tytäryhtiön hallinnossa. Tällainen tehtävien kumulatiivisuus asettaa emoyhtiön välttämättä tilanteeseen, jossa se vaikuttaa ratkaisevalla tavalla tytäryhtiönsä markkinakäyttäytymiseen, koska tätä kautta emoyhtiön johdon jäsenet voivat hoitaessaan johtotehtäviään tytäryhtiössä valvoa, että viimeksi mainitun toimintalinja markkinoilla noudattaa emoyhtiön johdon antamia ohjeita. Tämä tavoite voidaan saavuttaa, vaikka emoyhtiön jäsenellä tai jäsenillä, joilla on tehtäviä tytäryhtiön johdossa, ei olisi oikeutta edustaa emoyhtiötä. Lopuksi on todettava, että emoyhtiön tai emoyhtiöiden osallisuus tytäryhtiön hallinnossa voi seurata liikesuhteista, jotka emoyhtiöillä on tytäryhtiön kanssa. Kun emoyhtiö on myös tytäryhtiönsä tavarantoimittaja tai asiakas, sillä on näin ollen aivan erityinen intressi johtaa viimeksi mainitun yhtiön tuotantoa ja jakelua koskevaa toimintaa, jotta se voi hyötyä täysin näin toteutetusta vertikaalisesta integraatiosta seuraavasta lisäarvosta.

Jotta emoyhtiön voitaisiin katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä teoista, ei myöskään millään tavoin edellytetä sen todistamista, että emoyhtiö on välittömästi osallistunut rikkomiseen tai että se on ollut tietoinen kyseenalaiseksi asetetuista menettelyistä. Ei se, että emoyhtiön ja tytäryhtiön välillä vallitsee rikkomista koskeva yllytyssuhde, eikä varsinkaan se, että ensiksi mainittu on osallistunut kyseiseen rikkomiseen, vaan se, että emoyhtiön ja sen tytäryhtiön markkinakäytös oli yhtenevä rikkomisajankohtana, perustaa komissiolle oikeuden osoittaa päätös, jolla määrätään sakkoja, konsernin emoyhtiölle.

(ks. 179–184 ja 196 kohta)

13. Täysi harkintavalta, joka merkitsee enemmän kuin pelkkää SEUT 263 artiklaan perustuvaan kumoamiskanteeseen liittyvää laillisuusvalvontaa, jota harjoitettaessa voidaan vain hylätä kumoamiskanne tai kumota kanteen kohteena oleva toimi SEUT 264 artiklassa tarkoitetulla tavalla, merkitsee sitä, että unionin tuomioistuimet voivat muuttaa kanteen kohteena olevaa toimea, jopa silloin, kun sitä ei kumota, ja ottaa huomioon kaikki tosiseikat muuttaakseen esimerkiksi kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi maksettavaksi määrätyn sakon määrää.

Tästä seuraa, että se seikka, että sellaisilla aloilla, joilla komissiolla on harkintavaltaa, kuten sakon määrän korottamisen määrittämisessä kilpailusääntöjen rikkomisen keston tai sakon ehkäisevän vaikutuksen turvaamista koskevan välttämättömyyden perusteella tai yrityksen hallinnollisen menettelyn aikana tapahtuneen yhteistyön laadun ja hyödyllisyyden arvioinnissa erityisesti verrattuna muihin yrityksiin, kumoamiskanteen yhteydessä SEUT 263 artiklan nojalla toteutettu laillisuusvalvonta rajoittuu sen tutkimiseen, ettei asiassa ole tehty ilmeistä arviointivirhettä, ei kuitenkaan lähtökohtaisesti vaikuta siihen, että unionin tuomioistuimet käyttävät täyttä harkintavaltaansa.

Unionin tuomioistuimilla on toimivalta niille annetun täyden harkintavallan nojalla arvioida, onko sakkojen suuruus asianmukainen tilanteesta riippuen joko asetuksen N:o 17 15 artiklan 4 kohdassa tai asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan alakohdassa vahvistettujen kriteerien mukaisesti. Tämä arviointi voi edellyttää sellaisten lisätietojen esittämistä tai huomioon ottamista, joita ei ole mainittu komission päätöksessä, jolla määrättiin sakkoja.

(ks. 208 ja 209 kohta)

14. Väitetiedoksiannon perusteella niiden, joita asia koskee, on voitava tosiasiallisesti saada tieto siitä, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen, ja kyseistä vaatimusta noudatetaan, jos lopullisessa päätöksessä ei aseteta asianomaisten henkilöiden vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia ja jos siinä esitetään ainoastaan ne tosiseikat, joista asianomaisilla henkilöillä on ollut mahdollisuus antaa selvitys.

Vaikka kilpailusääntöjen rikkomiset, joihin yrityksen väitetään päätöksessä syyllistyneen, eivät voi olla erilaisia kuin väitetiedoksiannossa todetut rikkomiset, asia ei kuitenkaan ole näin siltä osin kuin on kyse esitetyistä tosiseikoista, sillä niiden osalta on riittävää, että kyseessä olevilla yrityksillä on ollut tilaisuus esittää huomautuksensa kaikista tosiseikoista, jotka on luettu niiden syyksi. Missään säännöksessä ei nimittäin kielletä komissiota antamasta asianosaisille tiedoksi väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen uusia asiakirjoja, joiden komissio katsoo tukevan väitteitänsä, kunhan komissio antaa yrityksille tarpeeksi aikaa huomautusten esittämiselle niiden suhteen.

(ks. 238 kohta)

15. Vaikka on totta, että päivän, jolloin todisteet toimitettiin komissiolle, perusteella ne on määritettävä todisteiksi, joilla on merkittävä lisäarvo, on todettava, että siltä osin kuin tämä määritelmä riippuu komission asiakirja-aineistossa näiden todisteiden saapumispäivänä jo olevista todisteista, ainoastaan se seikka, että nämä seikat esitettiin väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen, ei sulje pois sitä, että niillä voi vielä olla merkittävä lisäarvo siitä huolimatta, että hallinnollinen menettely on edennyt myöhempään vaiheeseen. Yritys voi etenkin sakkoimmuniteetista ja sakkojen määrän alentamisesta kartelliasioissa annettuun tiedonantoon perustuvassa vaatimuksessa, joka on esitetty väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen, keskittyä tosiseikkoihin, joita ei sen näkemyksen mukaan ei ole osoitettu oikeudellisesti riittävällä tavalla, jotta se voisi antaa merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa jo oleviin todisteisiin.

Yhteistyötä koskevan tiedonannon 26 kohdassa lisäksi ainoastaan todetaan komissiolle kuuluva menettelyllinen velvollisuus. Siinä ei todeta, että kaikki yrityksen yhteistyö kilpailusääntöjen rikkomisen osoittamiseksi on välttämättä täysin arvotonta, jos se on tapahtunut vasta väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen. Tällainen yhteistyö voi olla hyvin hyödyllistä, kun kyse on komissiolle aikaisemmin tuntemattomista tosiseikoista ja kun ne liittyvät suoraan epäillyn kartellin vakavuuteen tai kestoon.

(ks. 239 ja 240 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)

12 päivänä heinäkuuta 2011 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden markkinat – Päätös, jolla todetaan EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen – Markkinoiden jakaminen – Näyttö kilpailusääntöjen rikkomisesta – Kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuuseen joutuminen – Kilpailusääntöjen rikkomisen kesto – Sakot – Lieventävät asianhaarat – Yhteistyö

Asiassa T‑132/07,

Fuji Electric Co. Ltd, aikaisemmin Fuji Electric Holdings Co. Ltd ja jolle Fuji Electric Systems Co. Ltd:n oikeudet ovat siirtyneet, kotipaikka Kawasaki (Japani), edustajinaan solicitor P. Chappatte ja solicitor P. Walter,

kantajana,

vastaan

Euroopan komissio, asiamiehinään aluksi F. Arbault, sittemmin X. Lewis, J. Bourke ja F. Ronkes Agerbeek ja lopuksi N. Khan ja Ronkes Agerbeek, avustajanaan barrister J. Holmes,

vastaajana,

jossa vaaditaan kumoamaan osittain Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 24.1.2007 tehty komission päätös K(2006) 6762 lopullinen (asia COMP/F/38.899 – Kaasueristeiset kojeistot) ja lieventämään Fuji Electric Holdingsille ja Fuji Electric Systemsille määrättyjä sakkoja,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja I. Pelikánová (esittelevä tuomari) sekä tuomarit K. Jürimäe ja S. Soldevila Fragoso,

kirjaaja: K. Andová, hallintovirkamies,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 9.2.2010 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asian tausta

1 Asian tausta, sellaisena kuin se ilmenee olennaisin osin Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/F/38.899 – Kaasueristeiset kojeistot) 24.1.2007 tehtyyn komission päätökseen K(2006) 6762 lopullinen (jäljempänä riidanalainen päätös) sisältyvistä toteamuksista, on seuraavanlainen.

1. Kyseessä oleva tuote

2 Kaasueristeisiä kytkinlaitteita käytetään ohjaamaan energian virtausta sähköverkoissa. Ne ovat raskaita sähkölaitteita, joita käytetään toimintavalmiiden sähköasemien pääasiallisina komponentteina.

3 Sähköasemat ovat apusähköasemia, jotka muuntavat sähkövirran. Sähköasemat koostuvat muuntajan lisäksi valvontajärjestelmistä, releistä, pattereista, latureista ja kojeistosta. Kytkinlaitteen tehtävänä on suojella muuntajaa ylikuormitukselta ja/tai eristää piiri ja viallinen muuntaja.

4 Kytkinlaitteet voivat olla kaasueristeisiä, ilmaeristeisiä tai hybridieristeisiä, kun niissä yhdistyy kaksi edellistä tekniikkaa. Kaasueristeisiä kytkinlaitteita myydään kaikkialla maailmassa toimintavalmiiden sähköasemien osina tai tällaisiin sähköasemiin liitettävinä erillisinä osina. Niiden arvo on noin 30–60 prosenttia näiden sähkölaitteiden kokonaishinnasta.

5 Riidanalainen päätös koskee kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevia hankkeita, joiden jännite on suurempi tai yhtä suuri kuin 72,5 kV (jäljempänä kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevat hankkeet), ja niihin sisältyviä yksittäisiä kytkinlaitetuotteita kaikkine niihin liittyvine palveluineen (kuljetus, asennus, kokeilut, eristys, jne.) sekä kaasueristeisiä kytkinlaitteita sisältäviä toimintavalmiita sähköasemia, jotka sisältävät kaasueristeisiä kytkinlaitteita ja muita sähköaseman osia kuten muuntajia, sekä kaikkia niihin liittyviä palveluja (kuljetus, kaapelointi, asennus, eristys, jne.).

2. Kyseessä olevat yritykset

6 Fuji Electric Holdings Co. Ltd (jäljempänä FEH) on Fuji-konsernin holding-yhtiö ja sillä on neljä operatiivista tytäryhtiötä, joista yksi on Fuji Electric Systems Co. Ltd (jäljempänä FES). Fuji-konserni tuottaa ja myy monenlaisia tuotteita, myös kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevia hankkeita. Fuji-konsernin kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden alan toiminnasta vastasivat etenkin FEH ja FES.

7 Fuji-konserni siirsi 1.10.2002 kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevan toimintansa Japan AE Power Systems Corp.:lle (jäljempänä JAEPS), joka on yhteisyritys, jossa Fuji-konsernilla on 30 prosenttia pääomasta ja Hitachi Ltd:llä ja Meidensha Corp.:lla jäljelle jäävät osuudet, eli 50 ja 20 prosenttia.

3. Hallinnollinen menettely

8 ABB Ltd ilmoitti 3.3.2004 komissiolle kilpailua rajoittavista käytännöistä kaasueristeisten kytkinlaitteiden alalla ja esitti sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa 19.2.2002 annetun komission tiedonannon (EYVL 2002, C 45, s. 3; jäljempänä yhteistyötä koskeva tiedonanto) mukaisen, suullisen sakoista vapauttamista koskevan hakemuksen.

9 ABB:n ilmiantamiin käytäntöihin kuuluivat kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden myynnin maailmanlaajuinen koordinointi, joka edellytti markkinaosuuksia, kiintiöiden jakamista ja vastaavien markkinaosuuksien pysyttämistä, kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden jakamista tätä varten nimetyille tuottajille ja tarjouskilpailumenettelyjen manipulointia (tarjouskeinottelu), jotta sopimukset tehtäisiin näiden tuottajien kanssa, hintojen määräämistä niihin kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskeviin hankkeisiin liittyvillä monitahoisilla järjestelyillä, joista ei ollut tehty sopimuksia, lisenssisopimusten päättämistä kartelliin kuulumattomien osapuolten kanssa sekä arkaluonteisten kaupallisten tietojen vaihtamista.

10 ABB täydensi suullista vaatimusta sakoista vapauttamisesta muun muassa 7.5.2004 suullisilla huomautuksilla ja asiakirjatodisteilla. Komissio myönsi 25.4.2004 ABB:lle ehdollisen vapautuksen sakoista.

11 Komissio aloitti ABB:n ilmoitusten perusteella tutkimuksen ja teki 11. ja 12.5.2004 tutkimuksia useiden sellaisten yhtiöiden toimitiloissa, jotka toimivat kaasueristeisten kytkinlaitteiden alalla.

12 Areva-konserni toimi 14. ja 25.5.2004 välisenä aikana yhteistyössä komission kanssa ja toimitti sille yhteistyötä koskevan tiedonannon perusteella useita eri asiakirjatodisteita ja tietoja..

13 Konserni, jonka emoyhtiö VA Technologie AG oli (jäljempänä VA Tech -konserni), toimi 30.7.2004 yhteistyössä komission kanssa ja toimitti sille yhteistyötä koskevan tiedonannon perusteella useita eri asiakirjatodisteita ja tietoja.

14 Hitachi-konsernin ja JAEPS:in edustajat toimivat niin ikään 9.7.2004 alkaen yhteistyössä komission kanssa ja toimittivat tälle yhteistyötä koskevan tiedonannon perusteella useita eri asiakirjatodisteita ja tietoja.

15 FEH ja FES vastasivat 4.10.2004 tietojensaantipyyntöön, jonka komissio oli esittänyt niille [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL L 1, s. 1) 18 artiklan nojalla (jäljempänä 4.10.2004 esitetty vastaus tietojensaantipyyntöön). Myös ABB vastasi samana päivänä komission tietojensaantipyyntöön.

16 Mitsubishi Electric System Corp. (jäljempänä Melco) esitti komissiolle 4.11.2004 yhteistyötä koskevan tiedonannon perusteella vaatimuksen ”kertomuksestaan, joka koski sen osallistumista [kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden] markkinoita koskeviin tiettyihin järjestelyihin”.

17 Areva-konserni vastasi 5.11.2004 komission tietojensaantipyyntöön.

18 Komissio antoi 20.4.2006 väitetiedoksiannon, joka osoitettiin FEH:n ja FES:n lisäksi ABB:lle, osakeyhtiö Alstomille, osakeyhtiö Arevalle, Areva T & D AG:lle, Areva T & D Holding SA:lle ja Areva T & D SA:lle (jäljempänä yhdessä Areva-konsernin yhtiöt), Hitachille ja Hitachi Europe Ltd:lle (jäljempänä yhdessä Hitachi-konsernin yhtiöt), JAEPS:lle, Melcolle, Nuova Magrini Galileo SpA:lle, Schneider Electric SA:lle (jäljempänä Schneider), Siemens AG:lle, Toshiba Corp:lle sekä VA Tech -konsernin viidelle yhtiölle, mukaan luettuna VA Technologie.

19 FEH ja FES osoittivat asetetussa määräajassa 30.6.2006 komissiolle huomautuksensa vastauksena väitetiedoksiantoon. Ne toimittivat väitetiedoksiantoon antamansa vastauksen liitteessä useita ilmoituksia ja asiakirjoja, joiden osalta ne pyysivät luottamuksellista käsittelyä. Samoin ABB, Alstom, Areva-konsernin yhtiöt, Hitachi-konsernin yhtiöt tai JAEPS, Melco, Schneider, Siemens AG Österreich, Siemens ja Toshiba vastasivat määräajassa kirjallisesti väitetiedoksiantoon.

20 FEH ja FES olivat 12.7.2006 päivätyllä kirjeellä yhteistyössä komission kanssa ja toimittivat sille yhteistyötä koskevan tiedonannon perusteella useita eri asiakirjatodisteita ja tietoja.

21 ABB lähetti 14.7.2006 komissiolle ”väitetiedoksiantoon annetun vastauksen täydennyksen”.

22 Komissio kuuli 18. ja 19.7.2006 niitä yhtiöitä, joille väitetiedoksianto oli osoitettu.

23 Komissio antoi 25.8.2006 menettelyn osapuolten käytettäväksi ja kommentoitavaksi otteita FEH:n ja FES:n väitetiedoksiantoon 12.7.2006 antaman vastauksen ei-luottamuksellisesta versiosta, FEH:n ja FES:n yhteistyötä koskevan tiedonannon perusteella 12.7.2006 esittämän vaatimuksen, ABB:n väitetiedoksiantoon antaman vastauksen täydennyksen ja täydentäviä asiakirjoja.

24 FEH ja FES esittivät 11.9.2006 huomautuksensa ABB:n väitetiedoksiantoon antaman vastauksen täydennyksestä.

25 FEH ja FES toimittivat komissiolle 29.9.2006 päivätyllä kirjeellä uuden todistajanlausunnon, joka oli saatu eräältä niiden entiseltä työntekijältä, M. H:lta.

26 FEH ja FES esittivät komissiolle 10.11.2006 päivätyllä kirjeellä huomautuksensa kommenteista, jotka Hitachi-konserni tai JAEPS olivat esittäneet komissiolle 29.9.2006 päivätyllä kirjeellään ja jotka koskivat JAEPS:n sisäistä hallintoa.

27 Komissio pyysi 14.11.2006 päivätyllä kirjeellään lisäkommentteja FEH:ltä ja FES:ltä useista todisteista, joita nämä pitivät merkityksellisinä lopullisen päätöksen kannalta. FEH ja FES vastasivat 21.11.2006 päivätyllä kirjeellä.

4. Riidanalainen päätös

28 Komissio teki 24.1.2007 riidanalaisen päätöksen, jonka lyhennelmä on 10.1.2008 julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL C 5, s. 7). Päätös annettiin 9.2.2007 tiedoksi FEH:lle ja FES:lle.

29 FEH:n ja FES:n lisäksi riidanalainen päätös oli osoitettu ABB:lle, Alstomille, Areva-konsernin yhtiöille, Hitachi-konsernin yhtiöille, JAEPS:lle, Melcolle, Nuova Magrini Galileolle, Schneiderille, Siemensille, Siemens AG Österreichille, Siemens Transmission & Distribution Ltd:lle (jäljempänä Reyrolle), Siemens Transmission & Distribution SA:lle, Toshiballe ja VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG:lle.

30 Komissio esitti riidanalaisen päätöksen 113–123 perustelukappaleessa, että kartelliin osallistuneet eri yritykset olivat sopineet maailmanlaajuisesta kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden jakamisesta, tiettyjä hankintamenettelyjä lukuun ottamatta, sopimiensa sääntöjen mukaisesti erityisesti niiden arvioituja historiallisia markkinaosuuksia ilmentävien kiintiöiden säilyttämiseksi. Se täsmensi, että kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden jakamisessa käytettiin ”Japanin” ja ”Euroopan” yhteiskiintiöitä, joista ensimmäisen japanilaiset ja toisen eurooppalaiset tuottajat sitten jakoivat keskenään. Wienissä 15.4.1988 allekirjoitetulla sopimuksella (jäljempänä kiintiösopimus) määritettiin säännöt kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden jakamisesta joko japanilaisille tai eurooppalaisille tuottajille ja niiden arvon huomioon ottamisesta vastaavassa kiintiössä. Lisäksi komissio täsmensi riidanalaisen päätöksen 124–132 perustelukappaleessa, että kartelliin osallistuneet eri yritykset olivat sopineet kirjoittamattomasta järjestelystä (jäljempänä yhteistoimintajärjestely), jonka perusteella kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevat hankkeet yhtäältä Japanissa ja toisaalta kartellin eurooppalaisten jäsenten kotimaissa, joita kutsuttiin yhteisesti nimellä kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden ”tuotantomaat”, varattiin kartellin japanilaisille ja eurooppalaisille jäsenille. Tietojenvaihto kahden ryhmän välillä ei kattanut kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevia hankkeita ”tuotantomaissa”, eikä niitä sisällytetty vastaaviin kiintiöihin.

31 Kiintiösopimukseen sisältyi myös sääntöjä kartellin toiminnan kannalta välttämättömästä, kahden tuottajaryhmän välisestä tietojenvaihdosta, josta vastasivat erityisesti mainittujen ryhmien sihteerit, toimintaan liittyvien hankintamenettelyjen manipuloinnista ja niiden kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden hintojen asettamisesta, joita ei voitu jakaa. Kiintiösopimusta sovellettiin sen liitteen 2 mukaan koko maailmassa, pois luettuna Yhdysvallat, Kanada, Japani ja 17 Länsi-Euroopan maata. Lisäksi kytkinlaitehankkeet muissa Euroopan maissa kuin ”tuotantomaissa” varattiin yhteistoimintajärjestelyn perusteella myös eurooppalaiselle ryhmälle, ja japanilaiset tuottajat sitoutuivat siihen, etteivät ne tee tarjouksia eurooppalaisissa kytkinlaitehankkeissa.

32 Komission mukaan kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden jakamista eurooppalaisten tuottajien välillä säänneltiin myös Wienissä 15.4.1988 allekirjoitetulla sopimuksella nimeltään ”E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement” (E-ryhmän sopimus kiintiösopimuksen täytäntöönpanosta) (jäljempänä Euroopan kiintiösopimus). Se mainitsi, että kytkinlaitehankkeita jaettiin Euroopassa samoja sääntöjä ja menettelytapoja noudattaen kuin kytkinlaitehankkeita jaettaessa muissa maissa. Erityisesti kytkinlaitehankkeista Euroopassa oli myös ilmoitettava ja ne oli luetteloitava, jaettava ja otettava huomioon yhteistoimintajärjestelyssä tai niille oli määritettävä vähimmäishintataso.

33 Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 142 perustelukappaleessa, että kartellin eri jäsenet oli yksilöity kiintiösopimuksessa ja Euroopan kiintiösopimuksessa kartellin järjestämistä ja toimintaa varten koodilla, joka muodostui eurooppalaisten jäsenten osalta numeroista ja japanilaisten jäsenten osalta kirjaimista. Alun perin annetut koodit korvattiin heinäkuusta 2002 lähtien numeroilla.

34 Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan g alakohdassa, että FEH oli rikkonut EY 81 artiklaa ja Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen (jäljempänä ETA-sopimus) 53 artiklaa osallistumalla yhdenmukaistettujen sopimusten ja menettelytapojen kokonaisuuteen kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden alalla Euroopan talousalueella 15.4.1988 ja 8.1.2004 välisen ajanjakson aikana, ja se totesi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan h alakohdassa, että FES oli osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen samana ajanjaksona. Komissio totesi lisäksi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan k alakohdassa, että JAEPS oli osallistunut samaan kilpailusääntöjen rikkomiseen 1.10.2002 ja 11.5.2004 välisen ajanjakson aikana.

35 FEH:lle ja FES:lle on riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todetuista rikkomisista määrätty riidanalaisen päätöksen 2 artiklan d alakohdassa 2 400 000 euron suuruinen sakko, joka on maksettava solidaarisesti, ja riidanalaisen päätöksen 2 artiklan f alakohdassa 1 350 000 euron suuruinen sakko, joka on maksettavia solidaarisesti JAEPS:n ja Hitachin kanssa.

Menettely ja asianosaisten vaatimukset

36 FEH ja FES nostivat nyt käsiteltävän kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 19.4.2007 toimittamallaan kannekirjelmällä. Ne totesivat kanteessaan, että kannekirjelmään, sen liitteisiin ja kirjaamoon toimitettuihin asiakirjoihin sisältyy salaisia tietoja, joiden luottamuksellinen käsittely suhteessa kolmansiin oli turvattava.

37 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (toinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn ja esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena asianosaisille joitakin kysymyksiä ja pyysi niitä toimittamaan tiettyjä asiakirjoja. Asianosaiset vastasivat niihin asetetussa määräajassa.

38 FEH ja FES esittivät unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamossa 26.1.2010 kirjatulla kirjeellä joitakin huomautuksia niille 11.1.2010 tiedoksiannetusta suullista käsittelyä varten laaditusta kertomuksesta siltä osin kuin oli kyse ajankohdasta, jolloin ne siirsivät kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevan toimintansa JAEPS:lle, ja jolloin ne hankkivat osuuden JAEPS:ssä.

39 Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 9.2.2010 pidetyssä istunnossa. FEH ja FES täsmensivät muun muassa, että niiden tarkoitus suullista käsittelyä varten laaditusta kertomuksesta esittämissä huomautuksissa ei ollut esittää unionin yleiselle tuomioistuimelle muiden ohella kanneperustetta, joka perustuu tosiseikkoja koskeviin virheisiin, joita riidanalaiseen päätökseen sisältyi sillä perusteella, että siinä katsottiin sillä perusteella, että FES on JAEPS:n emoyhtiö, ensiksi mainitun olevan vastuussa jälkimmäisen osallistumisesta kilpailusääntöjen rikkomisiin 1.10.2002 ja 30.9.2003 välisenä ajanjaksona kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevan toiminnan alalla. Unionin yleinen tuomioistuin vaati istunnon aikana uutena prosessinjohtotoimena FEH:ltä ja FES:ltä, että ne täsmentävät kannekirjelmässään esittämänsä luottamuksellisuutta koskeneen vaatimuksen kohteen (ks. edellä 36 kohta). Edellä mainitut FEH:n ja FES:n huomautukset sekä prosessinjohtotoimi kirjattiin istunnon pöytäkirjaan. FEH ja FES täsmensivät 23.2.2010 päivätyssä kirjeessään luottamuksellisuutta koskeneen vaatimuksen kohteen asetetussa määräajassa.

40 Suullinen käsittely päätettiin 3.3.2010.

41 Unionin yleinen tuomioistuin päätti 25.11.2010 antamallaan määräyksellä aloittaa suullisen käsittelyn uudelleen ja esittää unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena asianosaisille uusia kysymyksiä. Näitä kehotettiin etenkin esittämään, mitä johtopäätöksiä ne katsoisivat seuraavan asiassa C-407/08 P, Knauf Gips vastaan komissio, 1.7.2010 annetun tuomion (Kok., s. I-6375) 87–92 kohdasta nyt käsiteltävälle asialle. Asianosaiset vastasivat unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin asetetussa määräajassa.

42 Suullinen käsittely päätettiin 10.1.2011.

43 FEH:n ja FES:n edustaja ilmoitti 22.6.2011 päivätyllä kirjeellä, jonka liitteenä oli ilmoitusta tukevia asiakirjoja, että FES oli lakannut yhtiönä 1.4.2011, koska se oli sulautunut FEH:n kanssa ja viimeksi mainittu oli muuttanut yrityksen nimen, joksi oli tullut Fuji Electric Co. Ltd (jäljempänä kantaja). Unionin yleisen tuomioistuimen toisen jaoston puheenjohtajan 29.6.2011 tekemällä päätöksellä tämä kirje liitettiin asiakirja-aineistoon ja komissiota informoitiin tästä.

44 Kantaja, jonka nimi oli aiemmin FEH ja jolle FES:n oikeudet ovat siirtyneet, vaatii unionin yleistä tuomioistuinta

– kumoamaan riidanalaisen päätöksen 1 artiklan g alakohdan siltä osin kuin siinä todetaan, että FEH:n syyksi luettu kilpailusääntöjen rikkominen jatkui syyskuun 2000 jälkeen

– kumoamaan riidanalaisen päätöksen 1 artiklan h alakohdan

– kumoamaan riidanalaisen päätöksen 2 artiklan d alakohdan siltä osin kuin siinä määrätään FES maksamaan määrätty sakko solidaarisesti

– kumoamaan riidanalaisen päätöksen 2 artiklan f alakohta siltä osin kuin siinä määrätään FEH ja FES maksamaan määrätty sakko solidaarisesti

– lieventämään FEH:lle ja FES:lle määrätyn sakon määrää ja

– velvoittamaan komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

45 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen perusteettomana

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

46 Vaikka FEH ja FES nostivat yhdessä nyt käsiteltävän kanteen, niiden intressit tämän kanteen yhteydessä eivät olleet samat ja ne yhdistyivät ainoastaan osittain, kuten ilmenee kannekirjelmän kohdista, joissa esitetään yhteenveto nyt käsiteltävän riita-asian kohteesta. FEH:n ja FES:n intressit kuitenkin yhdistyivät 1.4.2011 alkaen kantajan oikeushenkilöllisyydessä.

47 Kantaja vaatii nyt käsiteltävässä asiassa pääasiallisesti, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklan g alakohta kumotaan siltä osin kuin komissio katsoi FEH:n olevan yksilöllisesti vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta ajanjaksona, joka alkoi syyskuussa 2000 ja päättyi 30.9.2002, ja että riidanalaisen päätöksen 2 artiklan d alakohta kumotaan siltä osin kuin komissio määräsi tällä perusteella FEH:n maksamaan 2 400 000 euron suuruisen sakon solidaarisesti FES:n kanssa. Kantaja vetoaa näiden vaatimusten perusteeksi kolmeen ensimmäiseen kanneperusteeseen, jotka koskevat ilmeisiä arviointivirheitä, oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden ja syyttömyysolettaman loukkaamista, todistustaakan jakoa koskevien sääntöjen rikkomista ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista.

48 Kantaja vaatii lisäksi, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklan h alakohta kumotaan siltä osin kuin komissio katsoi FES:n olevan yksilöllisesti vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta 15.4.1988 ja 11.5.2004 välisenä ajanjaksona ja että riidanalaisen päätöksen 2 artiklan d ja f alakohta kumotaan siltä osin kuin komissio määräsi tällä perusteella FES:n maksamaan 2 400 000 euron suuruisen sakon solidaarisesti FEH:n kanssa ja 1 350 000 euron suuruisen sakon solidaarisesti FEH:n, JAEPS:n ja Hitachin kanssa. Kantaja vetoaa näiden vaatimusten perusteeksi neljänteen kanneperusteeseen, joka koskee ilmeisiä arviointivirheitä.

49 Kantaja vaatii lisäksi, että riidanalaisen päätöksen 2 artiklan f alakohta kumotaan siltä osin kuin komissio tukeutui toteamukseen, jonka mukaan FEH:n ja FES:n voitiin katsoa olevan yksilöllisesti vastuussa JAEPS:n osallistumisesta kilpailusääntöjen rikkomiseen 1.10.2002 ja 11.5.2004 välisenä ajanjaksona, ja siltä osin kuin komissio määräsi niille tällä perusteella 1 350 000 euron suuruisen sakon, joka oli maksettava solidaarisesti JAEPS:n ja Hitachin kanssa. Kantaja vetoaa näiden vaatimusten perusteeksi neljänteen ja viidenteen kanneperusteeseen, jotka koskevat ilmeisiä arviointivirheitä.

50 Kantaja vaatii lopuksi FEH:lle ja FES:lle riidanalaisen päätöksen 2 artiklan d ja f alakohdassa määrättyjen sakkojen määrän lieventämistä. Kantaja vetoaa näiden vaatimustensa tueksi kuudennen kanneperusteen yhteydessä esittämiinsä perusteisiin.

1. Riidanalaisen päätöksen osittaista kumoamista koskevat vaatimukset

51 Kantaja vetoaa viiteen kanneperusteeseen niiden vaatimustensa tueksi, jotka koskevat riidanalaisen päätöksen osittaista kumoamista.

52 Kantaja väittää ensimmäisten kolmen kanneperusteen yhteydessä pääasiallisesti, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklan g alakohta ja 2 artiklan d alakohta on kumottava, koska komissio on esittänyt toteamuksen tai se on tukeutunut toteamukseen, jonka mukaan FES rikkoi EY 81 artiklaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa ajanjaksona, joka alkoi syyskuussa 2000 ja päättyi 30.9.2002, jolloin Fuji-konserni siirsi kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevan toimintansa JAEPS:lle. Ensimmäinen kanneperuste koskee sitä, että komissio teki ilmeisiä arviointivirheitä ja loukkasi oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, syyttömyysolettamaa koskevaa periaatetta ja in dubio pro reo -periaatetta todetessaan riidanalaisessa päätöksessä, että FEH jatkoi osallistumista kiintiösopimukseen perustuvaan kartelliin ”syyskuussa 2000 tai suunnilleen tuolloin” järjestetyn japanilaisten jäsenten kokouksen jälkeen. Toinen kanneperuste koskee sitä, että komissio rikkoi todistustaakan jakoa koskevia sääntöjä. Kolmas kanneperuste koskee sitä, että komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.

53 Kantaja väittää neljännessä kanneperusteessa, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklan h alakohta ja 2 artiklan d ja f alakohdat on kumottava siltä osin kuin komissio katsoi FES:n olevan solidaarisesti vastuussa määrättyjen sakkojen maksamisesta, koska nämä alakohdat perustuvat sellaiseen nyt käsiteltävän asian tosiseikkojen ilmeisen virheelliseen arviointiin, jonka mukaan FES:n voitiin katsoa olevan yksilöllisesti vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta 15.4.1988 ja 11.5.2004 välisenä ajanjaksona.

54 Kantaja väittää viidennen kanneperusteen yhteydessä, että riidanalaisen päätöksen 2 artiklan f alakohta on kumottava, sillä se perustuu sellaiseen nyt käsiteltävän asian tosiseikkojen ilmeisen virheelliseen arviointiin, jonka mukaan FEH:n ja FES:n voitiin JAEPS:n emoyhtiöinä katsoa olevan yksilöllisesti ja solidaarisesti Hitachin ja JAEPS:n kanssa vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta 1.10.2002 ja 11.5.2004 välisenä ajanjaksona.

Alustavat huomautukset yrityksistä, joita riidanalaisen päätöksen 1 artiklan g ja h alakohdassa todetut kilpailusääntöjen rikkomiset koskivat, ja FEH:n ja FES:n tähän perustuvasta vastuusta

55 Ennen kantajan esittämien viiden ensimmäisen kanneperusteen tutkimista on täsmennettävä, mitkä olivat ne yritykset, joiden osallistuminen kilpailusääntöjen rikkomiseen luettiin riidanalaisen päätöksen 1 artiklan g ja h alakohdassa FEH:n ja FES:n syyksi.

56 Tältä osin on muistettava, että kilpailuoikeus koskee ”yrityksiä” ja että tässä yhteydessä käsitteellä yritys on katsottava tarkoitettavan taloudellista kokonaisuutta kysymyksessä olevan rikkomisen kohteen kannalta arvioiden (ks. vastaavasti asia 170/83, Hydrotherm Gerätebau, tuomio 12.7.1984, Kok., s. 2999, 11 kohta; asia T-234/95, DSG v. komissio, tuomio 29.6.2000, Kok., s. II‑2603, 124 kohta ja asia T-325/01, DaimlerChrysler v. komissio, tuomio 15.9.2005, Kok., s. II‑3319, 85 kohta). EY 81 artiklan 1 kohta, jossa yrityksiä kielletään tekemästä sopimuksia tai osallistumasta yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla, on osoitettu taloudellisille yksiköille, jotka muodostuvat sellaisesta inhimillisten, aineellisten tai aineettomien tekijöiden organisaatiosta, jolla on tietty pitkän aikavälin taloudellinen tavoite ja joka voi myötävaikuttaa siihen, että tässä määräyksessä tarkoitettu rikkominen toteutuu (ks. vastaavasti asia T-6/89, Enichem Anic v. komissio, tuomio 17.12.1991, Kok., s. II-1623, Kok. Ep. XI, s. II-1, 235 kohta ja asia T-11/89, Shell v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok., s. II-757, Kok. Ep. XII, s. II-49, 311 kohta).

57 Jotta EY 81 artiklan nojalla tehtyjä päätöksiä voidaan soveltaa ja panna täytäntöön, on kuitenkin oltava osoitettuja yksiköille, jotka ovat oikeussubjekteja (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ja T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok., s. II‑931, 978 kohta, ns. PVC II -tapaus, ja asia T-112/05, Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II‑5049, 59 kohta). Kun komissio tekee EY 81 artiklan 1 kohdan nojalla päätöksen, sen on siksi yksilöitävä ne luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt, joiden voidaan katsoa olevan vastuussa kyseisen yrityksen menettelystä ja joille voidaan tällä perusteella määrätä seuraamuksia, ja se osoittaa päätöksen näille henkilöille (ks. vastaavasti edellä 56 kohdassa mainittu asia Hydrotherm Gerätebau, tuomion 11 kohta).

58 Yksilöllistä vastuuta koskevan periaatteen (asia 48/69, Imperial Chemical Industries v. komissio, tuomio 14.7.1972, Kok., s. 619, Kok. Ep. II, s. 25, 131–141 kohta; asia C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I‑4125, 78 kohta; asia C-280/06, ETI ym., tuomio 11.12.2007, Kok., s. I‑10893, 39 kohta; ks. myös em. asiassa ETI ym. annettu julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus, Kok., s. I‑10892, 71 kohta ja sitä seuraavat kohdat), jonka mukaan henkilön voidaan katsoa olevan vastuussa vain omasta toiminnastaan (em. asia komissio v. Anic Partecipazioni, julkisasiamies Cosmasin ratkaisuehdotus, Kok., s. I‑4130, 74 kohta), mukaisesti henkilö, joka johti asianomaista yritystä aikana, jona kilpailusääntöjä rikottiin, vastaa niiden rikkomisesta, vaikka kilpailusääntöjen rikkomisesta tehdyn langettavan päätöksen tekemispäivänä yritys olisi toisen henkilön vastuulla tai johdettavana (asia C-297/98 P, SCA Holding v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I‑10101, 27 kohta; asia C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I‑9925, 37 kohta; ks. myös vastaavasti asia C-279/98 P, Cascades v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I‑9693, 79 kohta).

59 Oikeuskäytännön mukaan silloin, kun useiden henkilöiden voidaan katsoa olevan yksilöllisessä vastuussa kilpailuoikeudessa tarkoitetun yhden ja saman yrityksen toteuttamasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, niiden on katsottava olevan solidaarisessa vastuussa kyseisestä rikkomisesta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 6/73 ja 7/73, Istituto Chemioterapico Italiano ja Commercial Solvents v. komissio, tuomio 6.3.1974, Kok., s. 223, Kok. Ep. II, s. 229, 41 kohta; asia C-294/98 P, Metsä-Serla ym. v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I‑10065, 33 ja 34 kohta; asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1487, 54, 524 ja 525 kohta; yhdistetyt asiat T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 ja T‑91/03, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 15.6.2005, 62 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja edellä 57 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 57–62 kohta). Noista tuomioista ilmenee lisäksi, että henkilön, jonka vastuulla tai johdossa yritys välittömästi oli rikkomishetkellä, ja henkilön, joka johti välillisesti tätä samaa yritystä rikkomishetkellä sen vuoksi, että hän käytti määräysvaltaa tähän yritykseen ja päätti sen markkinakäyttäytymisestä, voidaan katsoa olevan yksilöllisessä ja solidaarisessa vastuussa toteuttamasta rikkomisesta yhden ja saman yrityksen rikkomuksesta (ks. vastaavasti myös yhdistetyt asiat C-322/07 P, C-327/07 P ja C-338/07 P, Papierfabrik August Koehler ym. v. komissio, tuomio 3.9.2009, 40, 43 ja 44 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Tästä seuraa, että edellä 58 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö on ymmärrettävä sen suuntaisesti, että siinä tarkoitetaan yhtä hyvin sen henkilön, joka välittömästi johti yritystä rikkomishetkellä, kuin senkin henkilön, joka johti välillisesti tätä yritystä, yksilöllistä vastuuta.

60 Edellä 56–59 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö on sovellettavissa analogisesti ETA-sopimuksen 53 artiklaan ja komission tämän artiklan nojalla tekemiin päätöksiin.

61 Riidanalaisesta päätöksestä ja etenkin sen 5–87 perustelukappaleeseen sisältyvästä ”menettelyn kohteena olevaa alaa” koskevasta kuvauksesta ja 28–44 ja 482 perustelukappaleeseen sisältyvästä ”menettelyn kohteena olevia yrityksiä” ja näille yrityksille varattua ”erityistä kohtelua” koskevasta kuvauksesta ilmenee, että komissio on muun muassa todennut, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todettuun rikkomiseen osallistuneiden yrityksen välillä oli inhimillisten, aineellisten tai aineettomien tekijöiden organisaatio, joka harjoitti Fuji-konsernin toimintaa kaasueristeisten kytkinlaitteiden alalla 15.4.1988 ja 30.9.2002 välisenä ajanjaksona (jäljempänä ensimmäinen kyseessä oleva yritys), ja inhimillisten, aineellisten tai aineettomien tekijöiden organisaatio, joka harjoitti Fuji-konsernin, Hitachin ja Meidenshan kaasueristeisten kytkinlaitteiden alan toimintaa, joka oli siirretty JAEPS:lle, 1.10.2002 ja 11.5.2004 välisenä ajanjaksona (jäljempänä toinen kyseessä oleva yritys).

62 Riidanalaisen päätöksen 379 perustelukappaleesta ilmenee lisäksi, että FEH:n ja FES:n katsottiin olevan yksilöllisesti ja solidaarisesti vastuussa ensimmäisen kyseessä olevan yrityksen osallistumisesta kilpailusääntöjen rikkomiseen 15.4.1988 ja 30.9.2002 välisenä ajanjaksona. Riidanalaisen päätöksen 32, 33 ja 373 perustelukappaleesta ilmenee, että FEH:n ja FES:n tähän perustuva vastuu seuraa näin ollen siitä, että ne ”hallinnoivat” tai ”johtivat” ”muun muassa” ensimmäistä kyseessä olevaa yritystä saman ajanjakson aikana ja että ne olivat siksi suoraan osallisina tämän yrityksen osallistumisessa kilpailusääntöjen rikkomiseen.

63 Riidanalaisen päätöksen 380 perustelukappaleesta ilmenee lisäksi, että FEH:n ja FES:n katsottiin olevan yksilöllisesti sekä solidaarisesti Hitachin ja JAEPS:n kanssa vastuussa toisen kyseessä olevan yrityksen osallistumisesta kilpailusääntöjen rikkomiseen 1.10.2002 ja 11.5.2004 välisenä ajanjaksona. Riidanalaisen päätöksen 380, 385 ja 402 perustelukappaleesta ilmenee lisäksi, että FEH:n ja FES:n tähän perustuva vastuu perustuu ainoastaan siihen, että ne määrittivät Hitachin kanssa JAEPS:n, joka oli niiden yhteinen tytäryhtiö ja jonka suoran vastuun alle toinen kyseessä olevasta yrityksestä kuului, markkinakäyttäytymisen ja että ne olivat näin ollen JAEPS:n emoyhtiöinä välillisesti osallisina tämän yrityksen osallistumisessa kilpailusääntöjen rikkomiseen.

64 Kantajan viisi ensimmäistä kanneperustetta on tutkittava ottamalla huomioon nämä toteamukset. Tarkoituksenmukaisuuden ja prosessiekonomian vuoksi kaksi ensimmäistä kanneperustetta, jotka koskevat ilmeisiä arviointivirheitä, oikeudenmukaista oikeuden käyntiä koskevan oikeuden, syyttömyysolettamaa koskevan periaatteen ja in dubio pro reo -periaatteen loukkaamista sekä todistustaakan jakoa koskevien sääntöjen rikkomista, on tutkittava yhdessä.

Ensimmäinen ja toinen kanneperuste, jotka koskevat koskevat ilmeisiä arviointivirheitä, oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden, syyttömyysolettamaa koskevan periaatteen ja in dubio pro reo -periaatteen loukkaamista sekä todistustaakan jakoa koskevien sääntöjen rikkomista

Asianosaisten lausumat

65 Kantaja väittää ensimmäisessä ja toisessa kanneperusteessaan pääasiallisesti, että komissio on tehnyt useita ilmeisiä arviointivirheitä ja rikkonut todistustaakan jakoa koskevia sääntöjä, kun se katsoi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan g alakohdassa FEH:n olevan yksilöllisesti vastuussa ensimmäisen kyseessä olevan yrityksen osallistumisesta kilpailusääntöjen rikkomiseen ajanjaksona, joka alkoi ”vuoden 2000 syyskuussa tai suurin piirtein tuolloin” järjestetystä japanilaisten jäsenten kokouksesta ja jatkui 30.9.2002 saakka, jolloin Fuji-konserni siirsi kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevan toimintansa JAEPS:lle, ja kun se määräsi riidanalaisen päätöksen 2 artiklan d alakohdassa FEH:n maksamaan tällä perusteella 2 400 000 euron suuruisen sakon solidaarisesti FES:n kanssa. Komissio ei ole osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, kuten sen tehtävänä oli, että ensimmäinen kyseessä oleva yritys jatkoi ”vuoden 2000 syyskuussa tai suurin piirtein tuolloin” järjestetyn japanilaisten jäsenten kokouksen jälkeen osallistumista ”kiintiösopimukseen perustuvaan kartelliin”, joka tosin sinällään jatkui. Komission perusteluihin sisältyy lisäksi tältä osin useita todisteiden arviointia koskevia ilmeisiä virheitä.

66 Komissio kiistää kantajan väitteet ja vaatii ensimmäisen ja toisen kanneperusteen hylkäämistä.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

67 Ennen kuin siirrymme ensimmäisen ja toisen kanneperusteen pääasialliseen tarkasteluun, on identifioitava näiden kanneperusteiden perustana olevien väitteiden tarkka kohde sekä näiden väitteiden kohteena olevat riidanalaisen päätöksen perustelukappaleet ja muistutettava, mitkä säännöt ovat sovellettavissa sen osoittamiseksi, että EY 81 artiklaa ja ETA 53 artiklaa on rikottu ja että yritys on osallistunut tällaiseen rikkomiseen.

– Ensimmäisen ja toisen kanneperusteen perustana olevien väitteiden tarkka kohde

68 Kantaja ei riitauta nyt käsiteltävässä asiassa ensimmäisen kyseessä olevan yrityksen osallistumista kilpailusääntöjen rikkomiseen ajanjaksona, joka alkoi 15.4.1988 ja päättyi syyskuussa 2000, eikä FEH:lle tästä osallistumisesta seuraavaa yksilöllistä vastuuta. Se ei myöskään riitauta sitä, että FEH on johtanut yhdessä muiden yhtiöiden kanssa ensimmäistä kyseessä olevaa yritystä ajanjaksona, joka alkoi syyskuussa 2000 ja päättyi 30.9.2002.

69 Vaikka kantaja haluaa nimenomaisesti erottaa ”kiintiösopimukseen perustuvan kartellin”, joka päättyi Siemensin ja Hitachin lähdön jälkeen, ”uuteen suunnitelmaan perustuvasta kartellista”, joka alkoi vuoden 2002 puolivälissä, se ei kuitenkaan esitä kanneperusteita tai erityisiä väitteitä komission niitä arvioita vastaan, jotka sisältyvät riidanalaisen päätöksen 2, 3, 248 ja 270–299 perustelukappaleeseen ja joiden mukaan eri sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka jatkuivat 15.4.1988 ja 11.5.2004 välisenä ajanjaksona, olivat ainoastaan yhden yhteisen suunnitelman ilmenemismuotoja. Siksi ei voida katsoa, että kantaja olisi kyseenlaistanut ensimmäisessä ja toisessa kanneperusteessa nämä arviot asianmukaisesti ja näin ollen riitauttanut sen, että kyseessä oli yhtenäisenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen.

70 Lopuksi on todettava, että kantaja ei riitauta toisen kyseessä olevan yrityksen osallistumista kilpailusääntöjen rikkomiseen 1.10.2002 ja 11.5.2004 välisenä ajanjaksona. Kantaja riitauttaa ainoastaan sen, että FEH:n olisi voitu katsoa olleen vastuussa ja sen, että sille määrättiin tällä perusteella sakko, koska kantajan mukaan FEH ei määrittänyt JAEPS:n markkinakäyttäytymistä ja se ei näin ollen ollut JAEPS:n emoyhtiönä osallisena toisen kyseessä olevan yrityksen osallistumisessa kilpailusääntöjen rikkomiseen (ks. jäljempänä 173 kohta ja sitä seuraavat kohdat).

71 Kantaja väittää sen sijaan, että komissio on arvioinut virheellisesti tälle esitettyjä todisteita ja loukannut oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, syyttömyysolettamaa koskevaa periaatetta ja in dubio pro reo -periaatetta sekä rikkonut todistustaakan jakoa koskevia sääntöjä, kun se arvioi, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todettu kilpailusääntöjen rikkominen tapahtui ajanjaksona, joka alkoi syyskuussa 2000 ja loppui 30.9.2002, ja että ensimmäinen kyseessä oleva yritys jatkoi siihen osallistumista, josta FEH:n voitiin katsoa olevan yksilöllisesti vastuussa sillä perusteella, että se johti kyseistä yritystä kilpailusääntöjen rikkomishetkellä. Kantajan mukaan komissio ei esittänyt, kuten sen tehtävänä oli, riidanalaisessa päätöksessä oikeudellisesti riittävällä tavalla ja ilman, että se olisi tehnyt ilmeisiä virheitä todisteiden arvioinnissa, näyttöä, joka osoittaisi, että ensimmäinen kyseessä oleva yritys jatkoi FEH:n johdon alaisena 1.10.2002 ja 11.5.2004 välisenä ajanjaksona osallistumista riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen, joka tosin sinällään jatkui.

72 Komissio väittää, että nyt käsiteltävän asian olosuhteissa Fuji-konsernin yhtiöiden on osoitettava, että ensimmäinen kyseessä oleva yritys lakkasi osallistumasta kilpailusääntöjen rikkomiseen kyseisenä ajanjaksona.

73 Asianosaisten väitteiden perusteella on arvioitava, onko komissio osoittanut riidanalaisessa päätöksessä oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kilpailusääntöjen rikkominen jatkui siten, että ensimmäinen kyseessä oleva yritys osallistui siihen, ajanjaksona, joka alkoi vuoden 2000 syyskuussa ja päättyi 30.9.2002.

– Ensimmäisen ja toisen kanneperusteen perustana olevien väitteiden kohteena olevat riidanalaisen päätöksen perustelukappaleet

74 Komission arviot, jotka koskevat yhtäältä riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todetun kilpailusääntöjen rikkomisen tapahtumista ajanjaksona, joka alkoi vuoden 2000 syyskuussa ja päättyi 30.9.2002, ja toisaalta ensimmäisen kyseessä olevan yrityksen osallistumista kyseiseen rikkomiseen samana ajanjaksona, ovat seuraavat.

75 Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 323 perustelukappaleessa, että sopimukset ja/tai yhdenmukaistetut menettelytavat kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden tuottajien välillä olivat kestäneet 15.4.1988 lähtien ainakin 11.5.2004 asti. Kyseiseen perustelukappaleeseen sisältyvä maininta vuodesta ”1998” vuoden ”1988” sijaan seuraa nimittäin selvästi riidanalaisen päätöksen yhteydessä pelkästä aineellisesta virheestä, joka on korjattava.

76 Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 324, 326 ja 373 perustelukappaleessa, että FEH ja FES osallistuivat kilpailusääntöjen rikkomiseen ajanjaksona, joka alkoi 15.4.1988, jolloin kiintiösopimus ja Euroopan kiintiösopimus tehtiin ja ne tulivat voimaan, ja jatkui 11.5.2004 saakka, jolloin järjestettiin kartellin jäsenten viimeinen työkokous komission tarkastusten keskeytettyä kartellin raa’asti. Riidanalaisen päätöksen 324 perustelukappaleeseen sisältynyt maininta vuodesta ”1998” vuoden ”1988” sijaan seuraa nimittäin selvästi pelkästä aineellisesta virheestä, joka on korjattava.

77 Komissio esittää riidanalaisen päätöksen 177–216 perustelukappaleessa ”ajanmukaisen kokonaisnäkemyksen kartellin kehittymisestä”. Se totesi tässä yhteydessä riidanalaisen päätöksen 178 ja 179 perustelukappaleessa seuraavaa:

”(178) Siemens lopetti kartellin kokouksiin osallistumisen syyskuussa 1999, ja Hitachi sekä Schneider/VA Tech seurasivat sitä vuonna 2000. Siemensin poissaolo horjutti [kartellia] erityisesti eurooppalaiselta kannalta katsoen, sillä tämä yhtiö oli ollut Eurooppa-ryhmän sihteeri vuodesta 1988 lähtien, ja se oli pääasiallinen markkinatoimija niin Euroopassa kuin sen ulkopuolellakin. Kartelli jatkoi kuitenkin toimintaansa, ja Alstomista tuli Eurooppa-ryhmän sihteeri. Vuoteen 1988 nähden vähentyneen määrän vuoksi logistiikkaa yksinkertaistettiin, koska monitahoinen rakenne ei enää ollut tarpeen.

(179) Siemens, Hitachi ja VA Tech liittyivät vuonna 2002 takaisin kartelliin – –”.

78 Komissio ilmoitti riidanalaisen päätöksen 270–299 perustelukappaleessa syyt, joiden perusteella se katsoi, että ”nyt käsiteltävässä asiassa toteutettujen järjestelyjen kokonaisuudella [oli] yhtenäisenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen piirteitä”. Komissio totesi nimittäin riidanalaisen päätöksen 279 perustelukappaleessa, että ”tietyt kartellin jäsenet ovat väittäneet, että kehityksensä vuoksi kartelli muutti luonnettaan vuodesta 2002 alkaen ja että siksi [oli] erotettava kaksi erillistä kilpailusääntöjen rikkomista pikemminkin kuin yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen”. Riidanalaisen päätöksen 279–299 kohdassa komissio kuitenkin esitti seikkoja, jotka sen mukaan osoittivat, että eri sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka jatkuivat 15.4.1988 ja 11.5.2004 välisenä ajanjaksona, olivat ainoastaan yhden yhteisen suunnitelman ilmenemismuotoja, ja se täsmensi, että olisi ollut keinotekoista jakaa näinkin jatkuva käyttäytyminen, jolla oli yksi ainoa tavoite, useisiin erillisiin kilpailusääntöjen rikkomisiin.

79 Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 284 perustelukappaleessa seuraavaa:

”ABB toimitti kuvailtuja menettelytapoja koskevan selvityksen, joka on yhdenmukainen asiakirja-aineiston tosiseikkojen ja asiakirjojen sekä kirjallisten sopimusten kanssa. Näiden yritysten tekemät ilmoitukset, joiden mukaan kyse oli kahdesta peräkkäisestä kilpailusääntöjen rikkomisesta, eroavat huomattavasti siltä osin kuin on kyse ensimmäisen rikkomisen päättymispäivästä [ks. jäljempänä 290 kohta]. Nämä ristiriitaiset ilmoitukset eroavat myös asiakirjoihin perustuvista todisteista, jotka on saatu tarkastusten aikana. Tarkemmasta analyysistä ilmenee, että nämä ristiriitaiset ilmoitukset ovat itse asiassa pelkkiä toteamuksia, joista yksikään ei koske tosiseikkojen tapahtuma-aikaa ja joiden tueksi ei ole esitetty yhtään tosiseikkojen tapahtuma-aikaa koskevaa merkityksellistä todistetta, joka osoittaisi, että [kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskeviin hankkeisiin liittyvä] kartelli loppui jonakin ilmoitetuista päivämääristä. Niissä ei ole kyse tosiseikkoihin perustuvista todisteista vaan asianosaisten ehdottamista tosiseikkoja koskevista arvioista tai todistajien päätelmistä asiakirjoissa, jotka on laadittu tässä menettelyssä kyseessä olevien yritysten puolustusasianajajien pyynnöstä. Asianosaisilla on taipumus esittää päivämäärät, jolloin ne katsovat kartellin toimineen, tehottomammalla tavalla päivämäärinä, jolloin kartellin olisi tosiasiallisesti pitänyt katsoa loppuneen.”

80 Riidanalaisen päätöksen 290 perustelukappaleessa täsmennetään lisäksi seuraavaa:

”Komissio ei voi käyttää perustana [Areva-konsernin yhtiöiden], Melcon, [Hitachi-konsernin yhtiöiden tai] JAEPS:n ja Toshiban ilmoituksia, jotka koskevat niiden kunkin esittämiä toteamuksia, joiden mukaan kartelli olisi päättynyt ensimmäistä kertaa joko vuonna 1997 ([toteamus, jonka Areva-konsernin yhtiöt esittivät yhteistyötä koskevan tiedonannon perusteella esittämässään vaatimuksessa, ks. edellä 12 kohta]) tai syyskuussa 1999 (Melco [toteamus, jonka Melco esitti vastauksessaan väitetiedoksiantoon] ja Toshiba [toteamus, jonka Toshiba esitti vastauksessaan väitetiedoksiantoon]) taikka vuonna 1999 Siemensin lähdön jälkeen ([toteamus, jonka Hitachi-ryhmän yhtiöt tai JAEPS esittivät vastauksessaan väitetiedoksiantoon]), tai jopa syyskuun 2000 tienoolla ([toteamus, jonka FEH ja FES esittivät vastauksessaan väitetiedoksiantoon]). Niiden ilmoitukset eivät ole tältä kohdin luotettavia, sillä ne ovat keskenään ristiriitaisia ja kuten on jo todettu, ne ovat ristiriidassa asiakirja-aineistossa olevien todisteiden kanssa. Melco, Toshiba, Fuji, ABB, Alstom, Reyrolle/VA Tech ja Magrini/Schneider (joista on sittemmin tullut VAS ja siis VA Tech) jatkoivat osallistumista monenvälisiin kokouksiin vuonna 2000 ja/tai vuonna 2001 (ks. riidanalaisen päätöksen 191–198 perustelukappale). Nämä ilmoitukset ovat lisäksi epäselviä ja vähemmän vakuuttavia.”

81 Komissio esittelee riidanalaisen päätöksen 191–198 perustelukappaleessa ABB:n tai Fuji-konsernin yhtiöiden esittämät todisteet, jotka osoittavat sen mukaan, että kartelli oli jatkunut sen jälkeen, kun Siemens lähti syyskuussa 1999, mitä seurasi Hitachin ja Schneider/VA Techin lähtö vuonna 2000, siihen saakka, kunnes ne maaliskuusta alkaen alkoivat vähitellen palata. Aivan ensin komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 191–196 perustelukappaleessa asiakirjoihin, jotka ABB oli jättänyt sakoista vapauttamista koskevassa pyynnössään (ks. edellä 8 kohta) ja jotka olivat sisältyneet 18.12.2000 ja 22.1.2001 välisenä aikana ABB:n, Melcon ja Alstomin välillä lähetettyihin fakseihin, jotka koskivat kokouksia ja kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevista hankkeista tehtyjä sopimuksia. Tämän jälkeen komissio selvittää riidanalaisen päätöksen 197 perustelukappaleessa erästä asiakirjaa, jonka ABB oli jättänyt sakosta vapauttamista koskevassa pyynnössään ja joka sisälsi 12.5.2000 päivätyn luettelon ”hallituksen kokouksista”, joka kattoi osan vuosien 2000 ja 2001 välisestä ajasta. Se toteaa tästä luettelosta ilmenevän, että näihin kokouksiin osallistuivat Reyrolle, Alstom, Schneider, ABB, Melco ja Toshiba, mutta ei Siemens eikä ”JAEPS (Hitachi)”, mikä kävi yhteen sen ilmoituksen kanssa, jonka ABB oli tehnyt 4.10.2004 esittämässään vastauksessa tietojensaantipyyntöön (ks. edellä 15 kohta) ja ”jonka mukaan nämä kaksi viimeksi mainittua yhtiötä eivät tuolla hetkellä kuuluneet kartelliin”. Riidanalaisen päätöksen 198 perustelukappaleessa se vetoaa lopuksi kaikkiin niihin asiakirjoihin, jotka FEH ja FES olivat esittäneet yhteistyötä koskevan tiedonannon perusteella tekemässään hakemuksessa ja jotka ABB oli esittänyt täydentäessään 7.5.2004 sakoista vapauttamista koskevaa pyyntöään (ks. edellä 10 kohta) ja joissa selvitetään niitä sopimuksia, jotka kartellin jäsenet olivat tehneet keskenään kahdeksasta kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevasta hankkeesta, joiden kartellin sisäiset viitenumerot olivat [luottamuksellinen]( ) ja jotka osoittivat kartellin toimineen tämän ajanjakson aikana.

82 Komissio totesi lisäksi riidanalaisen päätöksen 372 perustelukappaleessa ja sitä seuraavissa perustelukappaleissa, että ensimmäinen kyseessä oleva yritys jatkoi kartelliin osallistumista ”vuoden 2000 syyskuussa tai suunnilleen tuolloin” järjestetyn japanilaisten jäsenten kokouksen jälkeen. Riidanalaisessa päätöksessä todetaan tästä seuraavaa:

”(372) Vastuun kohdistaminen Fuji[-konsernin] asianmukaisille oikeudellisille yksiköille edellyttää kahden kauden erottamista: kausi ennen kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevan toiminnan siirtämistä Fujilta JAEPS:lle 1.10.2002 ja kausi tämän jälkeen.

(373) [FEH] ja [FES] osallistuivat tässä päätöksessä kuvailtuun kartellitoimintaan vähintään 15.4.1988 alkaen (päivämäärä, jolloin Fuji liittyi kiintiösopimukseen) 30.9.2002 saakka (kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskeva toiminta siirrettiin Fuji[-konsernilta] JAEPS:lle 1.10.2002). [FEH] omistaa täysin [FES:n] pääoman.

Fujin esittämät väitteet

(374) Fuji myöntää osallistuneensa väitetiedoksiannossa kuvattuun kartelliin vuoden 1988 ja syyskuun 2000 välisenä ajanjaksona mutta ei tämän jälkeen. Fujin mukaan sen osallistuminen kartelliin päättyi viimeistään vuoden 2000 syyskuussa tai suunnilleen silloin. Fuji ei koskaan osallistunut uuteen suunnitelmaan, koska se ei sittemmin osallistunut yhteisiin kokouksiin eurooppalaisten toimittajien kanssa ja koska se ei myöskään jatkanut tietojen vaihtoa.

(375) Fuji väittää, että vaikka jotkut [sen] toimittamat sopimushankkeet (ks. 198 perustelukappale) ’ovat niiden sanamuodon mukaan voimassa kyseisen päivämäärän jälkeen (syyskuu 2000), Fuji ei pystynyt toimimaan niiden perusteella syyskuun 2000 jälkeen, koska kaikki ’tarjousten tekemistä koskevat määräpäivät menivät umpeen useita kuukausia aiemmin’. Lisäksi Fuji oli ymmärtänyt, että kiintiösopimukseen liittyvillä, aikaisemmin tehdyillä sopimuksilla ei enää ollut pakottavaa vaikutusta kartellin jäsenten välillä; Fuji ei tehnyt yhtään menestynyttä tarjouspyyntöä luetelluista hankkeista ja se ei näin ollen saanut mitään voittoa näistä järjestelyistä.’

Komission toteuttama arviointi

(376) Kun otetaan huomioon, että Fuji ei ollut ’Euroopan/Japanin’ komitean jäsen, sen ei edellytetty tapaavan eurooppalaisten tuottajien kanssa johto- eikä työryhmätasolla vaan ainoastaan vuosittaisten kokousten aikana. Vuosittaisilla kokouksilla ei myöskään ollut merkityksellistä roolia kartellin käytännön toimeenpanossa, kuten Fuji on implisiittisesti vahvistanut tunnustaessaan osallistuneensa kartelliin myös vuonna 2000 (vuosi, jonka aikana ei järjestetty vuosittaista kokousta).

(377) Yksikään menettelyn kohteena olevista muista osapuolista ei ole vahvistanut Fujin ilmoitusta, jonka mukaan se jätti kartellin vuoden 2000 syyskuun aikoihin, vaikka tämä tieto toimitettiin niille kommentoitavaksi. Fujin ilmoitus on lisäksi epäselvä, sillä Fuji väittää välillä, että tämä lähteminen kartellista tapahtui ’syyskuussa 2000 tai suunnilleen tuolloin’, ja toisaalla samassa asiakirjassa, että se tapahtui ’viimeistään syyskuussa 2000’. Fuji ilmoittaa niin ikään, että ’viimeinen [Oz:n] saama järjestelylehtinen oli päivätty 28.9.2000’ ja että ’Fuji ei jatkanut yhteydenpitoa kiintiösopimukseen perustuvan kartellin kanssa tämän päivämäärän jälkeen’. Tämä merkitsee, että Fujin oletettiin esittävän ’järjestetty’ tarjous asiakkaalle sen vaikutelman luomiseksi, että hankkeeseen liittyi tiettyä kilpailua, mutta se ei ole esittänyt mitään todisteita, joiden mukaan se olisi hylännyt tämän hankkeen tai tehnyt tarjouksen kilpailuolosuhteissa. Lisäksi [ I. H.:n.] sanojen mukaan Fuji hylkäsi kartellin ’hieman Siemensin jälkeen’, mutta toisaalla on osoitettu, että Siemens jättäytyi pois syyskuussa 1999. Tätä ilmoitusta ei lisäksi tue yksikään asiakirja-aineiston seikka tai todiste, joka osoittaisi, että se irtisanoutui julkisesti kartellista vuoden 2000 syyskuussa.

(378) Vaikka komission olisi myönnettävä, että kartellin ja Fujin välistä uutta vaihtoa ei ollut tapahtunut JAEPS:n perustamiseen saakka, on niin ikään otettava huomioon, että Fuji ei voinut olla ottamatta kaupallisessa toiminnassaan huomioon jo vaihdettuja tietoja ja että jo tehdyt järjestelyt olivat edelleen voimassa. Asiakirja-aineiston todisteiden ja etenkin Fujin toimittamien tietojen mukaan Fuji osallistui tiettyihin 198 perustelukappaleessa todettuihin järjestelyihin, jotka olivat voimassa pidempään kuin syyskuuhun 2000 ja joiden noudattamatta jättämisestä rangaistiin. Vaikka komissio antoi Fujille mahdollisuuden kommentoida ja esittää lisätodisteita näiden väitteiden riitauttamiseksi, Fuji ei esittänyt yhtään todistetta, joka olisi osoittanut, että se jättäytyi pois järjestelyistä, että se riitautti ne tehokkaasti tai että se ei olisi noudattanut niitä. Päinvastoin se seikka, että kaikki ’tarjousten tekemistä koskevat määräpäivät menivät umpeen useita kuukausia aiemmin’, kuten Fuji väittää, ainoastaan vahvistaa sen päätelmän, jonka mukaan käytännöt oli jo omaksuttu ja saatettu voimaan. Lisäksi se seikka, että Fujin tarjouksia ei lopulta hyväksytty (seikka, jonka tueksi ei myöskään ole esitetty mitään todisteita), ei vaikuta edellä mainittuihin johtopäätöksiin. Seikalla ei ole merkitystä ensinnäkin siitä syystä, että Fuji osallistui kaikkiin lueteltuihin järjestelyihin mutta ei ollut niiden järjestelijä tai välttämättä taho, joka hyötyi niistä. Fujin mainitseminen luettelossa merkitsi, että sen piti esittää tarjouksia mutta sen ei välttämättä ollut oltava hyväksytty tarjoaja. Toiseksi vaikka se olisi ollut kartellin jäsenten hyväksymä tarjoaja (väite, jota Fuji ei ole esittänyt eikä todistanut), ei olisi silti ollut täysin varmaa, että sen tarjous olisi lopulta hyväksytty, koska tarjoajat, jotka eivät osallistuneet kartelliin, olisivat voineet olla menestyksellisempiä kun se.

(379) Edellä 334 ja 373 perustelukappaleessa todetuilla perusteilla [FEH:n] ja [FES:n] on katsottava olevan solidaarisesti vastuussa Fujin osallistumisesta kilpailusääntöjen rikkomiseen 15.4.1988 ja 30.9.2002 välisenä ajanjaksona.”

– EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisen ja yrityksen tällaiseen rikkomiseen osallistumisen osoittamiseksi sovellettavissa olevat säännöt

83 Siltä osin kuin asianosaiset ovat eri mieltä todistustaakan jaosta niiden välillä ja yleisemmin siitä, onko nyt käsiteltävässä asiassa noudatettu EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 83 artiklan rikkomisen ja yrityksen tällaiseen rikkomiseen osallistumisen todistamista koskevia sääntöjä vai ei, on aivan ensiksi muistutettava asiaan sovellettavista oikeussäännöistä.

84 Todistustaakkaa koskevan vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhtäältä osapuolen tai viranomaisen, joka väittää kilpailusääntöjä rikotun, tehtävänä on näyttää oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen kilpailusääntöjen rikkomisen tunnusmerkistön täyttävät tosiseikat, ja toisaalta yrityksen, joka vetoaa puolustautumisperusteeseen kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista vastaan, tehtävänä on osoittaa, että edellytykset tällaisen puolustautumisperusteen soveltamiselle täyttyvät, joten kyseisen viranomaisen on tällöin turvauduttava muihin todisteisiin (asia T-120/04, Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomio 16.11.2006, Kok., s. II‑4441, 50 kohta; ks. vastaavasti myös asia C-185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I‑8417, 58 kohta ja yhdistetyt asiat C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I‑123, 78 kohta). Kilpailusääntöjen rikkomisen kesto on lisäksi yksi EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun rikkomisen käsitteen osatekijä, jota koskeva todistustaakka on lähtökohtaisesti komissiolla (asia T‑43/92, Dunlop Slazenger v. komissio, tuomio 7.7.1994, Kok., s. II‑441, 79 kohta ja em. asia Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 51 kohta).

85 Tämä todistustaakan jako voi kuitenkin vaihdella, koska tosiseikat, joihin osapuoli vetoaa, voivat olla sellaisia, että ne velvoittavat toisen osapuolen esittämään selityksen tai perustelun, jonka puuttuessa on mahdollista päätellä, että todistustaakka on täytetty (ks. vastaavasti edellä 84 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 79 kohta ja edellä 84 kohdassa mainittu asia Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 53 kohta).

86 Siltä osin kuin on kyse siitä, mitä todisteita komissio voi ottaa huomioon, unionin oikeudessa vallitsee vapaan todistusharkinnan periaate (asia C-407/04 P, Dalmine v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I‑829, 63 kohta; yhdistetyt asiat T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja T‑78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II‑2501, 273 kohta). Koska kilpailunvastaisiin menettelytapoihin ja sopimuksiin osallistumista koskeva kielto sekä seuraamukset, joita sääntöjen rikkojille saattaa aiheutua, ovat hyvin tiedossa, on tavanomaista, että näihin menettelytapoihin ja sopimuksiin liittyvät toimenpiteet toteutetaan vaivihkaa, että kokoukset pidetään salassa, useimmiten kolmannessa maassa, ja että niihin liittyvien asiakirjojen määrä pidetään mahdollisimman vähäisenä. Vaikka komissio löytää asiakirjoja, jotka osoittavat nimenomaisesti taloudellisten toimijoiden välisen lainvastaisen yhteydenpidon, kuten esimerkiksi kokouksen pöytäkirjat, nämä ovat normaalisti vain hajanaisia ja vähäisiä, joten usein on välttämätöntä muodostaa kuva tietyistä yksityiskohdista päättelemällä. Useimmissa tapauksissa kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä tietyistä yhteensattumista ja indisioista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta (edellä 84 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 55–57 kohta). Tällaiset indisiot ja yhteensattumat voivat paljastaa paitsi kilpailunvastaisia menettelytapoja tai sopimuksia, myös jatkettujen kilpailunvastaisten menettelytapojen keston tai kilpailuoikeuden vastaisten sopimusten soveltamisajanjakson (asia C-113/04 P, Technische Unie v. komissio, tuomio 21.9.2006, Kok., s. I‑8831, 166 kohta).

87 Komission on joka tapauksessa esitettävä täsmällistä ja yhtäpitävää näyttöä, jonka perusteella voidaan vakuuttua siitä, että väitetty kilpailusääntöjen rikkominen on tapahtunut (ks. asia T-62/98, Volkswagen v. komissio, tuomio 6.7.2000, Kok., s. II-2707, 43 ja 72 kohta; edellä 86 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering v. komissio, tuomion 179 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T-38/02, Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005, Kok., s. II-4407, 217 kohta). Kaikkien komission esittämien todisteiden ei tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että komission esittämät välilliset todisteet kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna täyttävät nämä edellytykset (edellä 86 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering v. komissio, tuomion 180 kohta ja em. asia Groupe Danone v. komissio, tuomion 218 kohta; ks. vastaavasti myös edellä 57 kohdassa mainittu asia ”PVC II”, tuomion 768–778 kohta ja etenkin 777 kohta). Oikeuskäytännössä edellytetään rikkomisen keston osalta, että jos ei ole olemassa näyttöä, jolla voidaan osoittaa suoraan rikkomisen kesto, komissio on esitettävä ainakin näyttöä, joka liittyy ajallisesti riittävän lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin, joiden perusteella voidaan kohtuudella päätellä, että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä tietyn kahden ajankohdan välillä (edellä 86 kohdassa mainittu asia Technische Unie v. komissio, tuomion 169 kohta; edellä 84 kohdassa mainittu asia Dunlop Slazenger v. komissio, tuomion 79 kohta ja edellä 84 kohdassa mainittu asia Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 51 kohta).

88 Eri todisteille annettavan näyttöarvon osalta on painotettava, että ainoa merkityksellinen arviointiperuste vapaasti esitettyjen todisteiden harkinnassa on niiden uskottavuus (edellä 86 kohdassa mainittu asia arrêt Dalmine v. komissio, tuomion 63 kohta; asia T-44/00, Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II‑2223, 84 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja edellä 86 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 273 kohta). Yleisesti todisteita koskevien sääntöjen mukaan asiakirjan uskottavuus ja siten myös todistusarvo riippuu sen alkuperästä, sen laatimisolosuhteista, sen vastaanottajasta ja sen sisällöstä (yhdistetyt asiat T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok., s. II‑491, 1053 kohta; tuomari Vesterdorfin julkisasiamiehenä antama ratkaisuehdotus asiassa T‑1/89, Rhône-Poulenc v. komissio, tuomio 24.10.1991, Kok., s. II‑867, II‑869, II‑956). Näin ollen suuri merkitys on annettava sille, että asiakirja on laadittu siten, että sen yhteys tosiseikkoihin on välitön (asia T-157/94, Ensidesa v. komissio, tuomio 11.3.1999, Kok., s. II‑707, 312 kohta), tai sille, että sen on laatinut näitä tosiseikkoja välittömästi todistamassa ollut henkilö (ks. vastaavasti edellä 86 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering v. komissio, tuomion 207 kohta). Asiakirjat, joista ilmenee, että useiden yritysten välillä oli yhteydenottoja ja että yritysten tarkoituksena oli nimenomaisesti estää etukäteen epävarmuus, joka liittyy niiden kilpailijoiden tulevaan käyttäytymiseen, osoittavat oikeudellisesti riittävällä tavalla yhdenmukaistettujen menettelytapojen olemassaolon (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73, Suiker Unie ym. v. komissio, tuomio 16.12.1975, Kok., s. 1663, 175 ja 179 kohta). Lausunnon antajan intressien vastaisia lausuntoja on lisäksi lähtökohtaisesti pidettävä erityisen uskottavina todisteina (ks. edellä 86 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering v. komissio, tuomion 207, 211 ja 212 kohta).

89 Lopuksi on muistettava, että tuomioistuimen, jonka käsiteltävänä on EY 230 artiklan (josta on tullut EUT 263 artikla) nojalla nostettu kumoamiskanne, joka koskee komission päätöstä, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen ja määrätään päätöksen adressaateille sakkoa, on arvioitava, ovatko komission päätöksessään esittämät todisteet ja muut seikat riittäviä osoittamaan väitetyn rikkomisen (edellä 86 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering v. komissio, tuomion 174 ja 175 kohta; ks. vastaavasti myös edellä 57 kohdassa mainittu asia ”PVC II”, tuomion 891 kohta). Tilanteessa, jossa esiintyy epätietoisuutta, tuomioistuimen on ratkaistava asia sen yrityksen hyväksi, jolle rikkomisen toteamista koskeva päätös on osoitettu, joten tuomioistuin ei voi todeta, että komissio on näyttänyt kyseisen rikkomisen toteen oikeudellisesti riittävällä tavalla, jos sillä on tämän seikan osalta yhä epäilyksiä (edellä 86 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering v. komissio, tuomion 177 kohta ja edellä 87 kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomion 215 kohta). Tällaisessa tilanteessa on otettava huomioon syyttömyysolettaman periaate, sellaisena kuin se ilmenee erityisesti Roomassa 4.11.1950 ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi allekirjoitetun yleissopimuksen (Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 artiklan 2 kappaleesta, sillä se on yksi perusoikeuksista, joita unionin tuomioistuimen – myös Euroopan yhtenäisasiakirjan johdanto-osassa ja Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 6 artiklan 2 kohdassa sekä Nizzassa 7.12.2000 julistetun Euroopan unionin perusoikeuskirjan (EYVL C 364, s. 1) 47 artiklassa vahvistetun – oikeuskäytännön mukaan suojataan unionin oikeusjärjestyksessä. Kun otetaan huomioon kyseisten rikkomisten luonne sekä niihin liittyvien seuraamusten luonne ja ankaruus, syyttömyysolettaman periaatetta sovelletaan erityisesti yrityksiä koskevien kilpailusääntöjen rikkomista koskeviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen (ks. asia C-199/92 P, Hüls v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4287, 149 ja 150 kohta ja asia C-235/92 P, Montecatini v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4539, 175 ja 176 kohta; edellä 87 kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomion 216 kohta).

90 Kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloa on arvioitava ainoastaan kyseisen rikkomisen toteavassa komission päätöksessä esitettyjen todisteiden perusteella ja ainoa merkityksellinen kysymys on näin ollen, onko rikkominen osoitettu vai ei näiden todisteiden perusteella (edellä 88 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 726 kohta).

91 Edellä mainittu oikeuskäytäntö on sovellettavissa analogisesti ETA-sopimuksen 53 artiklaan ja komission tämän artiklan nojalla tekemiin päätöksiin.

92 Sen kysymyksen arvioiminen, onko komissio esittänyt riidanalaisessa päätöksessä riittävän luotettavia, täsmällisiä ja yhtäpitäviä todisteita, jotta voidaan kokonaisvaltaisen tarkastelun ja kantajan esittämien vaihtoehtoisten selitysten tai perustelujen jälkeen vakuuttua siitä, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todettu kilpailusääntöjen rikkominen on jatkunut siten, että ensimmäinen kyseessä oleva yritys on osallistunut siihen ajanjaksona, joka alkoi syyskuussa 2000 ja päättyi 30.9.2002, mistä FEH:n voitiin katsoa olevan yksilöllisesti vastuussa, koska se johti kyseistä yritystä rikkomishetkellä, on tehtävä edellä 84–91 kohdassa mainittujen sääntöjen perusteella.

– Riidanalaisen päätöksen perustana olevien todisteiden arviointi

93 Aivan ensiksi on muistettava, mitkä ovat ne olennaiset tosiseikat, joihin komissio on riidanalaisessa päätöksessä perustanut arvionsa, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todettu kilpailusääntöjen rikkominen jatkui siten, että ensimmäinen kyseessä oleva yritys osallistui siihen, ajanjaksona, joka alkoi syyskuussa 2000 ja päättyi 30.9.2002.

94 Komissio on todennut riidanalaisen päätöksen 290 perustelukappaleessa, että se jätti huomioimatta FEH:n ja FES:n, Areva-konsernin yhtiöiden, Melcon, Hitachi-konsernin yhtiöiden tai JAEPS:n ja Toshiban ilmoitukset, joiden mukaan kartelli päättyi ensimmäistä kertaa joko vuoden 1997 aikana tai syyskuussa 1999 taikka vuoden 1999 aikana Siemensin lähdön jälkeen, tai jopa syyskuun 2000 tienoilla, koska nämä ilmoitukset eivät olleet luotettavia tai ne olivat epäselviä ja vähemmän vakuuttavia, sillä ne olivat ristiriidassa keskenään ja asiakirja-aineistossa olevien todisteiden kanssa (ks. edellä 80 kohta). Komissio vetosi samaisessa riidanalaisen päätöksen 290 perustelukappaleessa, luettuna yhdessä 191–198 perustelukappaleen kanssa, siihen, että ensimmäinen kyseessä ole yritys sekä muita yrityksiä jatkoivat osallistumista monenvälisiin kokouksiin vuonna 2000 ja/tai 2001. Seikat, joihin komissio tukeutuu sen osoittamiseksi, että kartelli jatkoi toimintaansa – siten, että ensimmäinen kyseessä oleva yritys osallistui siihen – sen jälkeen, kun ”Schneider/VA Tech” oli lähtenyt siitä 13.12.2000, on mainittu edellä 81 kohdassa.

95 Aivan ensiksi siltä osin kuin on kyse tiettyjen kartellin jäsenten kesken 18.12.2000 ja 22.1.2001 välisenä aikana lähetetyistä fakseista, jotka koskivat kokouksia ja kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden jakamista, on todettava, kuten komissio myöntää, että lähetykset koskivat ainoastaan seuraavia yrityksiä: Alstom (aikaisemmin Areva), Melco ja ABB. Kuten kantaja aivan oikein väittää, nämä lähetykset, jotka tehtiin samanaikaisesti tosiseikkojen tapahtuma-ajan kanssa, ovat luotettava ja täsmällinen todiste kartellin toimista vuoden 2000 joulukuun ja vuoden 2001 tammikuun aikoihin, mutta ne eivät sen sijaan osoita millään tavalla, että ensimmäinen kyseessä oleva yritys olisi osallistunut niihin.

96 Siltä osin kuin on kyse 12.5.2000 päivätystä luettelosta, on todettava, että siinä todellakin eritellään 13 ”hallituksen kokousta”, jotka oli ajoitettu 18.5.2000 ja 17.5.2001 väliselle ajalle. Näiden ”hallituksen kokousten” kilpailunvastainen tarkoitus voidaan päätellä siitä, että kukin asianomainen yhtiö esitettiin luettelossa sillä koodilla, joka sillä oli kartellissa, kuten riidanalaisen päätöksen 142 ja 197 perustelukappaleesta ilmenee, ja että – kuten useat kartellin jäsenet ovat vahvistaneet – kartellin operatiiviseen toimintaan osallistuvien yksikköjen – Eurooppa/Japani-yhteiskomitean ja Eurooppa-komitean – kokouksia oli suunnitteilla, kuten riidanalaisen päätöksen 150 ja 151 perustelukappaleesta ilmenee. Koska tietyt kartellin jäsenet olivat vahvistaneet, että kuusi näistä hallituksen kokouksista oli tosiasiallisesti pidetty, tai tätä tukivat muut asiakirja-aineistoon kuuluvat asiakirjat, kuten matkakulukuitit tai henkilökohtaisiin muistikirjoihin tehdyt merkinnät, voidaan katsoa selvitetyksi, että kartelli toimi 18.5.2000 ja 18.1.2001 välisenä aikana. Kuten komissio myöntää, näihin kokouksiin osallistuivat kuitenkin ainoastaan seuraavat yritykset: Reyrolle, Alstom, Schneider, ABB, Melco ja Toshiba. Tästä seuraa, kuten kantaja aivan oikein väittää, että vaikka tämä luettelo on luotettava ja täsmällinen todiste kartellin toimista 18.5.2000 17.5.2001 välisenä aikana, se ei kuitenkaan osoita millään tavalla, että ensimmäinen kyseessä oleva yritys olisi osallistunut tähän luetteloon.

97 Lopuksi on todettava siltä osin kuin on kyse asiakirjoista, jotka koskevat niiden kanssa samanaikaisia tosiseikkoja, jotka liittyvät kahdeksaan kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevaan hankkeeseen viitenumeroilla [luottamuksellinen], niiden on katsottava olevan osoitus kartellin jäsenten välillä tehdyistä sopimuksista, jotka koskivat edellä mainittujen kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevien hankkeiden jakamista ja joiden voimassaoloajat olivat erilaisia. Nämä asiakirjat osoittavat näin ollen, että ensimmäinen kyseessä oleva yritys osallistui kartellin muiden jäsenten kanssa järjestelyihin, joissa oli kyse kahdeksan kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevan hankkeen jakamisesta ja joiden järjestäjinä olivat muut kartelliin osallistuneet yritykset ja jotka tehtiin tai jotka tulivat voimaan [luottamuksellinen] ja [luottamuksellinen] välillä ja olivat voimassa suunnilleen [luottamuksellinen] niiden tekemispäivästä alkaen, toisin sanottuna viimeisen hankkeen osalta, jonka viitenumero oli [luottamuksellinen], [luottamuksellinen] saakka.

98 Tästä on syytä muistuttaa, että EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun sopimuksen olemassaolon edellytykseksi riittää se, että kyseiset yritykset ovat ilmaisseet yhteisen tahtonsa toimia markkinoilla määrätyllä tavalla (asia T-2/89, Petrofina v. komissio, tuomio 24.10.1991, Kok., s. II‑1087, 211 kohta; asia T-13/89, ICI v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok., s. II‑1021, 253 kohta; ks. vastaavasti myös asia 41/69, ACF Chemiefarma v. komissio, tuomio 15.7.1970, Kok., s. 661, 112 kohta). EY 81 artikla on lisäksi sovellettavissa, kun kartellin vaikutukset jatkuvat eikä sitä ole varsinaisesti lopetettu (ks. vastaavasti em. asia ICI v. komissio, tuomion 254 kohta ja asia T-48/98, Acerinox v. komissio, tuomio 13.12.2001, Kok., s. II‑3859, 63 kohta). Edellä mainittu oikeuskäytäntö on sovellettavissa vastaavasti ETA-sopimuksen 53 artiklaan.

99 Kantaja ei ole nyt käsiteltävässä asiassa riitauttanut sitä, että FEH on tehnyt kartellisääntöjen mukaisesti sopimuksia kahdeksan kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevan hankkeen, joiden viitenumerot olivat [luottamuksellinen], jakamisesta kartellin keskuudessa. Kantaja ei myöskään ole riitauttanut sitä, että näiden sopimusten sanamuoto osoittaa, että niiden tarkoituksena oli tuottaa vaikutuksia päivämäärän [luottamuksellinen], joka oli hanketta, jonka viitenumero oli [luottamuksellinen], koskevan sopimuksen voimaantulopäivä, ja päivämäärän [luottamuksellinen], joka oli hanketta, jonka viitenumero oli [luottamuksellinen], koskevan sopimuksen päättymispäivä, välillä.

100 Mikään asiakirja-aineistoon sisältyvistä seikoista ei mahdollista sen toteamista, että ensimmäinen kyseessä oleva yritys olisi irtisanoutunut julkisesti kartellista ja sen piirissä tehdyistä sopimuksista. Yritys, joka ei irtisanoudu julkisesti sellaisen kokouksen tuloksista, johon se on osallistunut, tai sopimuksesta, jonka osapuolena se on ollut, on periaatteessa edelleen täysin vastuussa osallistumisestaan kartelliin. Yritysten olisi nimittäin liian helppoa minimoida ankaran sakon maksamisen riski, jos ne voisivat hyötyä lainvastaisesta yhteistoimintajärjestelystä ja saada sitten sakon alennuksen sillä perusteella, että niiden rooli rikkomisen täytäntöönpanossa on ollut vain rajallinen, vaikka niiden asenne on houkutellut muita yrityksiä menettelemään kilpailua enemmän vahingoittavalla tavalla (ks. vastaavasti edellä 88 kohdassa mainittu asia Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomion 278 kohta). Vaikka ensimmäinen kyseessä oleva yritys ei olisi noudattanut kaikkia kartellin piirissä tehtyjä sopimuksia, tämä seikka ei näin ollen ole silloin, kun ei ole olemassa todistetta siitä, että yritys on julkisesti irtisanoutunut muista kartellin jäsenistä, riittävä sulkemaan pois yrityksen vastuuta, joka perustuu sen osallistumiseen näihin sopimuksiin ja tätä kautta riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen.

101 Näin ollen on katsottava, että 18.12.2000 ja 22.1.2001 välisenä aikana tiettyjen kartellin jäsenten välillä lähetetyt faksit, 12.5.2000 päivätty luettelo ”hallituksen kokouksista” sekä kahdeksaan kaasueristeisiä kytkinlaitteita koskevaan hankkeeseen liittyvät asiakirjat, jotka mainitaan riidanalaisen päätöksen 191–198 perustelukappaleessa ja johon sen 290 perustelukappaleessa viitataan, todistavat luotettavalla, täsmällisellä ja yhtäpitävällä tavalla, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todettu kilpailusääntöjen rikkominen tapahtui ajanjaksona, joka alkoi syyskuussa 2000 ja päättyi 30.9.2002. Kun lisäksi otetaan huomioon riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todetun kilpailusääntöjen rikkomisen erityisen pitkä kesto ja se, että kantaja ei ole kiistänyt kartellin olemassaoloa ajanjaksolla, joka alkoi 15.4.1988 ja päättyi syyskuussa 2000, sekä edellä 87 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä viitatun kaltaiset monimutkaiset varotoimet, joita kartellin jäsenet toteuttivat kartellin olemassaolon peittelemiseksi tai piilottelemiseksi, sellaisina kuin ne on mainittu riidanalaisen päätöksen 170 perustelukappaleessa, voidaan katsoa, että nämä seikat liittyvät edellä 87 mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla ajallisesti riittävän lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin, joiden perusteella voidaan kohtuudella päätellä, että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä kyseisen ajanjakson ajan.

102 Lisäksi todisteet, joihin riidanalaisessa päätöksessä viitataan tässä yhteydessä, ovat riittävän luotettavia, täsmällisiä ja yhtäpitäviä. Niitä ei voida kumota FEH:n ja FES:n komissiolle 21.11.2006 lähettämässä kirjeessä ja näiden väitetiedoksiantoon antamassa vastauksessa esitetyillä ilmoituksilla (ks. edellä 19 ja 27 kohta) eikä Melcon, Hitachi-konsernin yhtiöiden tai JAEPS:n tai VA Tech -konsernin ilmoituksilla, jotka ne esittivät yhteistoimintaa koskevan tiedonannon perusteella (ks. edellä 13, 14 ja 16 kohta) ja joiden mukaan kartelli oli jo päättynyt ensimmäistä kertaa ennen ajanjaksoa, joka alkoi syyskuussa 2000 ja päättyi 30.9.2002. Näiden ilmoitusten, joiden mukaan kartelli päättyi aikaisemmin, tueksi ei ole esitetty luotettavia ja täsmällisiä todisteita. Nämä ilmoitukset ovat lisäksi keskenään ristiriitaisia siltä osin kuin niiden esittäjät väittävät, että kartelli päättyi vuoden 1997 aikana (Melco) tai vuoden 1999 aikana (Hitachi-konsernin yhtiöt tai JAEPS ja VA Tech -konserni) tai jopa vuoden 2000 ”syyskuussa tai suunnilleen tuolloin” (FEH ja FES). Kuten komissio on oikein todennut riidanalaisen päätöksen 284, 285 ja 290 perustelukappaleessa, näiden ilmoitusten perusteella ei siksi voida kyseenalaistaa asiakirjatodisteita, jotka liittyvät näiden asiakirjojen laadinta-aikaisiin tosiseikkoihin ja joiden laatijoina ovat olleet itse ne yrit