JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

YVES BOT

8 päivänä joulukuuta 2011 ( 1 )

Asia C-1/11

Interseroh Scrap and Metal Trading GmbH

vastaan

Sonderabfall-Management-Gesellschaft Rheinland-Pfalz mbH (SAM)

(Verwaltungsgericht Mainzin (Saksa) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ympäristönsuojelu — Jätteiden siirto — Asetus (EY) N:o 1013/2006 — Tiedot, jotka on liitettävä vihreään jäteluetteloon kuuluvien jätteiden siirtoihin — Luottamuksellinen käsittely — Ulottuvuus”

1. Käsiteltävä ennakkoratkaisupyyntö koskee jätteiden siirrosta 14.6.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1013/2006, ( 2 ) sellaisena kuin se on muutettuna 23.4.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/31/EY, ( 3 ) tulkintaa.

2. Verwaltungsgericht Mainz (Saksa) esittää Euroopan unionin tuomioistuimelle neljä kysymystä, jotka koskevat sisällöltään sitä, voidaanko asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tiedonantovelvollisuutta rajoittaa liikesalaisuuksien suojaamiseksi.

3. Käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimella on siis tilaisuus arvioida asetuksen 18 artiklan 4 kohdan ulottuvuutta siltä osin kuin siinä viitataan luottamuksellista käsittelyä edellyttäviin säännöksiin ja tutkia, onko liikesalaisuuksien suoja vakiintunut unionin oikeuteen, sekä tarvittaessa punnita tätä suojaa ympäristöoikeudellisessa sääntelyssä asetettua tiedonantovelvollisuutta vastaan.

4. Tässä ratkaisuehdotuksessa perustelen, miksi mielestäni on niin, että ensinnäkään niitä säännöksiä, joihin asetuksen 18 artiklan 4 kohdassa viitataan, ei voida soveltaa siirtomenettelyyn osallistuvien tahojen välisiin suhteisiin ja että toiseksi tämän asetuksen 18 artiklan 1 kohta on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa rajoitetaan liikesalaisuuksien suojan perusteella jätteen vastaanottajan oikeutta saada kyseisen asetuksen liitteen VII mukaisen asiakirjan 6 kohdassa mainitut tiedot jätteen tuottajasta, ja lopulta, että edellä mainitut säännökset ovat primaarioikeuden mukaisia.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

5. Asetus on annettu EY 175 artiklan 1 kohdan nojalla, ja sen tarkoituksena on yhdenmukaisen järjestelmän luominen sellaisten menettelyjen osalta, joiden avulla jätteiden siirtoja voidaan rajoittaa ympäristön suojelemiseksi.

6. Asetuksella on kumottu ja korvattu 1.2.1993 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 259/93, ( 4 ) jolla kumottiin 6.12.1984 annettu neuvoston direktiivi 84/631/ETY. ( 5 )

7. Tämän uuden sääntelyn tarkoitus on saattaa osaksi yhteisön lainsäädäntöä vaarallisten jätteiden maan rajan ylittävien siirtojen ja käsittelyn valvontaa koskevan yleissopimuksen, joka allekirjoitettiin Baselissa 22.3.1989 ja joka hyväksyttiin yhteisön nimissä 1.2.1993 tehdyllä neuvoston päätöksellä 93/98/ETY, ( 6 ) liitteisiin sisältyvien jätteiden luetteloiden muutokset sekä hyödynnettävien jätteiden maan rajan ylittävien siirtojen valvonnasta tehdyn päätöksen K(92) 39 lopullinen muuttamisesta tehdyn taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestön (OECD) neuvoston päätöksen K(2001) 107 lopullinen sisältö.

8. Tässä tarkoituksessa asetuksessa vahvistetaan jätteiden siirtoihin sovellettavat menettelyt ja valvontajärjestelmät, jotka riippuvat pääasiallisesti siirrettävän jätteen tyypistä, vientivaltiosta ja jätteiden käyttötarkoituksesta sen mukaan, onko jätteet tarkoitettu huolehdittaviksi vai hyödynnettäviksi.

9. Tarkemmin sanottuna asetuksessa jaetaan jätteet kolmeen luokkaan, jotka määräytyvät jätteiden vaarallisuuden ja näin ollen niiden käsittelyssä noudatettavan valvontamenettelyn perusteella. Asetuksen liitteessä III vahvistetaan siten vihreä jäteluettelo, johon sisältyvät sellaiset jätteet, joiden katsotaan aiheuttavan ihmisten terveydelle tai ympäristölle vain vähäisiä riskejä niiden siirron aikana. Näihin jätteisiin sovelletaan pääsääntöisesti ainoastaan tiedonantomenettelyä. Asetuksen liitteessä IV, jota kutsutaan keltaiseksi jäteluetteloksi, luetellaan sellaiset jätteet, jotka ovat vaaraksi ihmisten terveydelle tai ympäristölle ja joihin sovelletaan tiukempaa kirjallista ennakkoilmoitus- ja -hyväksyntämenettelyä. Lopulta kyseisen asetuksen liitteessä V luetellaan tarkemmin nimeämättömässä luettelossa kaikkein vaarallisimmat jätteet, joihin sovelletaan vientikieltoa.

10. Asetuksen 3 artiklan 2 kohdassa säädetään, että yleisiä tietojen antamista koskevia vaatimuksia, joista säädetään kyseisen asetuksen 18 artiklassa, sovelletaan vihreässä jäteluettelossa mainittujen, hyödynnettäviksi tarkoitettujen ( 7 ) jätteiden siirtoihin, jotka tapahtuvat Euroopan unionin alueella joko kulkemalla kolmannen maan kautta tai ilman tällaista kauttakulkua.

11. Asetuksen 18 artiklassa säädetään seuraavasti: ”1. Edellä 3 artiklan 2 ja 4 kohdassa tarkoitettuun jätteeseen, joka aiotaan siirtää, sovelletaan seuraavia menettelyvaatimuksia: a) Tällaisen jätteen siirron jäljittämisen helpottamiseksi on jätteen siirron järjestävän, lähtömaan lainkäyttövaltaan kuuluvan henkilön varmistettava, että jätteen mukana seuraa liitteen VII mukainen asiakirja. b) Jätteen siirron järjestävän henkilön on allekirjoitettava liitteen VII mukainen asiakirja ennen siirron toteuttamista, ja hyödyntämislaitoksen tai laboratorion sekä vastaanottajan on allekirjoitettava se, kun kyseinen jäte vastaanotetaan. – – 3. Jäsenvaltiot voivat kansallisen lainsäädännön mukaisesti pyytää 1 kohdassa tarkoitettuja tietoja tämän artiklan säännösten soveltamisalaan kuuluvista siirroista tarkastuksia, täytäntöönpanoa, suunnittelua ja tilastointia varten. 4. Edellä 1 kohdassa tarkoitettuja tietoja on käsiteltävä luottamuksellisina, jos yhteisön ja kansallinen lainsäädäntö sitä edellyttävät.”

12. Asetuksen liitteessä VII, johon asetuksen 18 artiklassa viitataan, luetellaan ne tiedot, jotka on liitettävä jätteiden siirtoihin, ja säädetään erityisesti 6 kohdassa, että jätteen tuottajasta (alkuperäinen tuottaja, uusi tuottaja tai kerääjä) on mainittava tämän nimi, osoite, yhteyshenkilö, puhelinnumero, telekopionumero ja sähköpostiosoite.

B Kansallinen oikeus

13. Saksan liittotasavallan perustuslaissa (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland) liikesalaisuuksina pidettävien tietojen luottamuksellista käsittelyä koskeva vaatimus seuraa 12 §:n, joka koskee elinkeinovapautta, ja 14 §:n, joka koskee omaisuudensuojaa, soveltamisesta. Oikeuskäytännön mukaan yrityksen hankintalähteet muodostavat liikesalaisuuden, joka kuuluu perusoikeuksien suojan piiriin.

14. Asetuksen N:o 1013/2006 ja vaarallisten jätteiden maan rajan ylittävien siirtojen ja käsittelyn valvonnasta 22.3.1989 tehdyn Baselin yleissopimuksen täytäntöönpanosta 19.7.2007 annetun lain ( 8 ) ( 9 ) 5 §:n 1 momentissa säädetään, että kun on kyse siirroista, joihin sovelletaan asetuksen 18 artiklaa, myös yhdessä asetuksen 37 artiklan 3 kohdan, 38 artiklan 1 kohdan, 40 artiklan 3 kohdan, 42 artiklan 1 kohdan, 44 artiklan 1 kohdan, 45 artiklan, 46 artiklan 1 kohdan, 47 artiklan tai 48 artiklan kanssa, siirron järjestävän henkilön on mahdollisuuksien mukaan täytettävä asetuksen liitteestä VII löytyvä lomake.

II Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset

15. Pääasiassa vastakkain ovat Interseroh Scrap and Metal Trading GmbH -niminen yhtiö (jäljempänä Interseroh), joka on erikoistunut teräs- ja metallijätteiden kauppaan, ja Sonderabfall-Management-Gesellschaft Rheinland-Pfalz mbH (SAM), joka on saanut Rheinland-Pfalzin osavaltiolta tehtävän valvoa erityisjätteiden kulkua.

16. Kaupanvälittäjänä toimiva Interseroh ostaa tuottajalta tai kerääjältä vihreään jäteluetteloon kuuluvia jätteitä, jotka se myy edelleen terästehtaille, valimoille ja metallisulatoille siten, että tuottaja tai keräilijä toimittaa tavaran suoraan ostajalle.

17. Tällaisessa kaupallisessa menettelyssä tehdään kaksi erillistä sopimusta, joista ensimmäinen tehdään kaupanvälittäjän ja jätteen tuottajan välillä ja toinen kaupanvälittäjän ja ostajan välillä.

18. Asetuksen 18 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan Interserohin on mainittava asetuksen liitteen VII mukaisessa asiakirjassa erilaisia tietoja, joiden perusteella jätteen tuottaja voidaan tunnistaa.

19. Interserohin mukaan tämä velvollisuus pakottaa sen paljastamaan sen hankintalähteisiin liittyviä tietoja, jotka muodostavat liikesalaisuuden, minkä seurauksena sen asiakkaat voivat ottaa suoraan yhteyttä tuottajaan ja näin sulkea sen pois jätteiden hyödyntämisen markkinoilta.

20. Tämän vuoksi Interseroh on päättänyt merkitä itsensä tuottajaksi tai kerääjäksi asetuksen liitteen VII mukaisen asiakirjan 6 kohtaan tai jättää kyseisen kohdan täyttämättä, koska todellisen tuottajan tai kerääjän henkilöllisyys käy Interserohin mukaan joka tapauksessa ilmi toimitus- ja punnitusasiakirjoista, joiden on myös oltava kuljetuksessa mukana.

21. SAM on kohdistanut Interserohiin tarkastuksen 7.5.2009 ja velvoittanut sen maksamaan hallintomaksun, minkä jälkeen Interseroh on nostanut Verwaltungsgericht Mainzissa kanteen, jossa se pyytää tuomioistuinta toteamaan, että sillä ei kaupanvälittäjänä ole asiakkaaseensa kohdistuvaa velvoitetta paljastaa jätteen tuottajan henkilöllisyyttä.

22. Verwaltungsgericht Mainz on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Koskeeko – – asetuksen – – 18 artiklan 4 kohta myös siirtomenettelyyn osallistuvia tahoja? 2) Mikäli kysymykseen 1 vastataan kieltävästi, rajoittaako yhteisön primaarioikeus mainitun asetuksen 18 artiklan 1 kohtaa liikesalaisuuksien suojaamiseksi? 3) Mikäli kysymykseen 1 vastataan myöntävästi, rajoitetaanko mainitun asetuksen 18 artiklan 4 kohdalla liikesalaisuuksien suojaamiseksi sitä [asetuksen] 18 artiklan 1 kohdan mukaista velvoitetta, jonka mukaan jätteen siirron järjestävän henkilön on [tämän asetuksen] liitteen VII mukaisella asiakirjalla ilmoitettava jätteen tuottaja tai kerääjä myös jätteen vastaanottajalle? 4) Mikäli kysymykseen 3 vastataan myöntävästi, riippuuko rajoituksen laajuus yksittäistapauksessa tehtävästä intressien punninnasta (yhtäältä kyseessä olevien liiketoiminnallisten intressien ja toisaalta ympäristönsuojelun välillä)?”

III Arviointi

A Alustavat huomautukset

23. Ennen ennakkoratkaisukysymyksiin vastaamista on tarpeen tuoda esiin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät oikeudelliset seikat sekä niiden oikeudellisten ongelmien luonne, joihin tuomioistuin pyytää vastausta.

1. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät oikeudelliset seikat

24. Kansallinen tuomioistuin esittää, että vaikka jätteen tuottajaa tai kerääjää koskevien tietojen luottamuksellista käsittelyä ei edellytetä jätteiden siirtoja koskevassa saksalaisessa lainsäädännössä, tällainen luottamuksellisuutta koskeva vaatimus seuraa sitä vastoin Saksan liittotasavallan perustuslain (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland) 12 ja 14 §:stä yhdessä luettuina, koska vallitsevan käsityksen mukaan yrityksen hankintalähteet muodostavat liikesalaisuuden, joka kuuluu perusoikeuksien suojan piiriin. Tämä kansallisen tuomioistuimen laista esittämä selvitys on otettu ratkaisuehdotuksen perustaksi.

2. Kysymysten kohde ja laajuus

25. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan on lähdettävä siitä lähtökohdasta, että asetuksen 18 artiklan 4 kohdan nojalla kyseisen asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja tietoja on käsiteltävä luottamuksellisesti ainoastaan sillä edellytyksellä, että luottamuksellista käsittelyä edellytetään kumulatiivisesti sekä unionin lainsäädännössä että kansallisessa lainsäädännössä. Kyseinen arvio perustuu kyseisen 18 artiklan 4 kohdan englannin- ja ranskankielisen kieliversion sekä asetuksen 21 artiklan, jossa viitataan ”kansalliseen tai yhteisön” lainsäädäntöön, vertailulle.

26. Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pitää selvänä, että saksalaisessa lainsäädännössä edellytetään hankintalähteisiin liittyvien tietojen luottamuksellista käsittelyä, on sen mukaan selvitettävä, edellytetäänkö myös unionin oikeudessa vastaavaa luottamuksellista käsittelyä.

27. Näin ollen kansallinen tuomioistuin pohtii, miten laajalle asetuksen 18 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu liikesalaisuuksien suoja ulottuu sekä mikä on pääasian ratkaisemiseksi tarvittavien primaarioikeuden sääntöjen sisältö ja miten niitä on sovellettava.

28. Toisin sanoen Verwaltungsgericht Mainz tiedustelee, seuraako asetuksen 18 artiklan 4 kohdasta jo itsestään rajoitus velvollisuuteen antaa kyseisen asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja tietoja jätteiden vastaanottajalle, ja jos näin ei ole, seuraako tällainen rajoitus primaarioikeudesta tai unionin oikeuden yleisistä oikeusperiaatteista.

29. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ainoastaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana on määrittää niiden kysymysten kohde, jotka se aikoo esittää. On nimittäin niin, että yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. ( 10 )

30. Käsitykseni mukaan ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdystä päätöksestä käy ilmi, että vaikka ennakkoratkaisukysymykset muodollisesti koskevat asetuksen 18 artiklan 1 ja 4 kohtien tulkintaa, Verwaltungsgericht Mainz epäilee väistämättä asetuksen 18 artiklan 1 kohdan pätevyyttä, kun se pohtii toisessa ennakkoratkaisukysymyksessään primaarioikeuden vaikutusta asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun velvollisuuden laajuuteen, joten kysymyksen kohde edellyttää pätevyyden arviointia.

31. Ehdotan, että unionin tuomioistuin aloittaa tämän asian käsittelyn tutkimalla ensimmäisen, kolmannen ja neljännen ennakkoratkaisukysymyksen, jotka koskevat kaikki asetuksen 18 artiklan 4 kohdan säännösten tulkintaa, ja antaa näihin kysymyksiin yhden vastauksen. Sen jälkeen tutkin toisen kysymyksen, joka koskee kyseisen asetuksen 18 artiklan 1 kohdan yhteensopivuutta liikesalaisuuksien suojan kanssa ja joka edellyttää siten epäsuorasti pätevyyden arviointia. Kysymysten tarkastelu tässä järjestyksessä on mielestäni perusteltua siksi, että säädöksen pätevyyden arviointi edellyttää välttämättä, että sitä ensin tulkitaan.

B Ensimmäinen, kolmas ja neljäs ennakkoratkaisukysymys

32. Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pyytää ensimmäisellä, kolmannella ja neljännellä kysymyksellään unionin tuomioistuinta ottamaan kantaa asetuksen 18 artiklan 4 kohdan, jonka mukaan kyseisen artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja tietoja on käsiteltävä luottamuksellisina, ”jos yhteisön ja kansallinen lainsäädäntö sitä edellyttävät”, ( 11 ) ulottuvuuteen.

33. Kansallinen tuomioistuin pitää siis asetuksen 18 artiklan 4 kohtaa velvollisuuksia synnyttävänä säännöksenä, jonka soveltamisalaa on tarkennettava sen määrittämiseksi, sovelletaanko sitä ainoastaan kolmansiin osapuoliin vai koskeeko se myös siirtomenettelyyn osallistuvia tahoja.

34. Belgian, Itävallan ja Portugalin hallitukset tarkastelevat asiaa saman tyyliin, kun ne yhdistävät kyseisen 4 kohdan saman artiklan 3 kohtaan ja katsovat näin ollen, että 4 kohdassa viitataan ainoastaan sellaiseen lainsäädäntöön, jota sovelletaan niihin viranomaisiin, jotka pyytävät tietoja tarkastuksia, täytäntöönpanoa, suunnittelua ja tilastointia varten. Viittaus tällaiseen lainsäädäntöön voi siis tarkoittaa vain säännöksiä, jotka koskevat jäsenvaltioiden asianomaisilta toimivaltaisilta viranomaisilta edellytettävää luottamuksellista käsittelyä.

35. Interseroh tukeutuu sitä vastoin asetuksen 18 artiklan 4 kohdan sanamuotoon, kohdan sijaintiin artiklan sisällä erillisenä kohtanaan sekä kohdan tarkoitukseen, joka on liikesalaisuuksien suojaaminen, ja väittää, että tietojen luottamuksellisen käsittelyn velvollisuus koskee myös siirtomenettelyyn osallistuvia tahoja.

36. Euroopan komissio on omaksunut näiden väliin sijoittuvan näkökannan ja arvioi, että salassapitovelvollisuus ei koske ainoastaan jäsenvaltioiden asianomaisia toimivaltaisia viranomaisia vaan myös siirtomenettelyyn osallistuvia yrityksiä, mutta ainoastaan näiden suhteissa kolmansien osapuolien kanssa, koska keskenään yritykset voivat sopia siitä, mitä tietojen luvattomasta paljastamisesta seuraa.

37. Ennen vastauksen antamista on hyödyllistä tehdä alustavasti kaksi tarkennusta, jotka koskevat asetuksen 18 artiklan 4 kohdan merkitystä.

38. On tärkeää huomata ensinnäkin, että tällä säännöksellä ei sellaisenaan luoda minkäänlaista salassapitovelvollisuutta, jonka soveltamisala olisi määriteltävä.

39. Tämä säännös oli mukana jo – joskin hieman eri tavalla muotoiltuna, kun siinä viitattiin ainoastaan kansalliseen lainsäädäntöön – asetuksessa N:o 259/93, jonka 11 artiklan 2 kohdassa säädettiin, että jätteiden siirtojen mukana olevia tietoja on käsiteltävä ”luottamuksellisina voimassa olevan kansallisen lainsäädännön mukaan”.

40. On huomattava, että asetuksen 18 artiklan 4 kohdalla ei sellaisenaan luoda, sen enempää kuin asetuksen N:o 259/93 11 artiklan 2 kohdallakaan, jota kyseinen kohta on seurannut, minkäänlaista salassapitovelvollisuutta, vaan kun on kyse kyseisen artiklan 1 kohdan perusteella kerättyjen tietojen luottamuksellisesta käsittelystä, kohdassa tyydytään viittaamaan voimassa oleviin, asiaan sovellettaviin unionin oikeuden ja kansallisen oikeuden säännöksiin. Tietojen luottamuksellinen käsittely on siis muotoiltu poikkeukseksi, jonka soveltaminen riippuu erityisestä lainsäädännöstä.

41. Toiseksi ranskan rinnastuskonjunktion ”et” [suomeksi ”ja”] käyttämisestä ei mielestäni voida päätellä, että luottamuksellisesta käsittelystä olisi oltava kumulatiivisesti säännöksiä sekä unionin lainsäädännössä että kansallisessa lainsäädännössä.

42. On totta, että asetuksen 18 artiklan 4 kohtaa on hyödyllistä verrata asetuksen 21 artiklaan, joka koskee oikeutta tutustua ilmoituksiin ja jossa säädetään, että lähtö- tai vastaanottomaan toimivaltaiset viranomaiset voivat asettaa aiheellisin tavoin, kuten Internetin kautta, yleisesti saataville tiedot ilmoituksista, jotka koskevat niiden hyväksymiä siirtoja, ”kun tällaiset tiedot eivät ole kansallisen tai[ ( 12 )] yhteisön lainsäädännön mukaan luottamuksellisia”. Nämä kaksi oikeusjärjestystä mainitaan siis tässä artiklassa selkeästi vaihtoehtoisina, koska artiklassa käytetään konjunktiota ”ou” (tai) erotuksena 18 artiklan 4 kohdassa käytetystä konjunktiosta ”et”.

43. Kielitieteellisestä näkökulmasta katsottuna ranskan konjunktiolla ”et” [suomeksi ”ja”] voi kuitenkin olla joko kumulatiivinen tai vaihtoehtoinen merkitys, ja sitä on tulkittava siinä asiayhteydessä, jossa sitä on käytetty. ( 13 ) Ehdotuksen Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi jätteiden siirrosta ( 14 ) 19 artiklan 6 kohta oli laadittu eri tavalla, koska siinä todettiin, että kyseisen artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja tietoja oli käsiteltävä luottamuksellisesti ”yhteisön ja kansallisen lainsäädännön mukaisesti”. Kun otetaan huomioon asetuksen 18 artiklan 4 kohdan tarkoitus, mielestäni ei voida tulkita, että konjunktiolla ”et” edellytettäisiin sääntelyn kaksinkertaisuutta. Käsitykseni mukaan riittää, että kansallisessa lainsäädännössä edellytetään tietojen luottamuksellista käsittelyä, mutta on tietysti välttämätöntä, että tämä kansallinen lainsäädäntö on unionin oikeuden mukaista ja että se siten kuuluu 18 artiklan 4 kohdan viittauksen soveltamisalaan.

44. On siis tutkittava tarkemmin nimenomaan tässä artiklassa kansallisen lainsäädännön ja unionin lainsäädännön soveltamiselle tehdyn varauksen ulottuvuutta.

45. Arvioinnissa tulee ottaa huomioon, että luottamuksellisuudesta ei ole tehty pääsääntöä, vaan sitä pidetään sitä vastoin poikkeuksena, jota on tulkittava suppeasti.

46. Ehdottamani tulkintasääntö on oikeuskäytännön mukainen, sillä yhteisöjen tuomioistuin on asiassa komissio vastaan Ranska 26.6.2003 antamassaan tuomiossa ( 15 ) arvioinut, että ranskalainen laki oli liian yleinen, koska sen nojalla oli mahdollista kieltäytyä antamasta tietoa sillä perusteella, että luovuttaminen saattaisi vahingoittaa ”yleisesti laissa säädettyä salassapitovelvollisuutta”. Kussakin yksittäistapauksessa tiedon ilmaisemiseen liittyvää yleistä etua on verrattava epäämisellä saavutettaviin etuihin. ( 16 )

47. Kysymys asetuksen 18 artiklan 4 kohdan ulottuvuudesta jakautuu edelleen kahteen kysymykseen.

48. Ensinnäkin on selvitettävä, ovatko ne säännökset, joihin asetuksen 18 artiklan 4 kohdassa viitataan, luonteeltaan sellaisia, että ne rajoittavat velvollisuutta mainita jätteen tuottajan nimi tämän asetuksen liitteen VII mukaisen asiakirjan 6 kohdassa.

49. Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, on toiseksi selvitettävä, voivatko nämä säännökset oikeuttaa sen, että asetuksen liitteen VII mukaisessa asiakirjassa mainittuja tietoja, jotka koskevat tuottajaa, ei ilmoiteta jätteiden vastaanottajalle.

1. Välittäjän velvollisuus täyttää asetuksen liitteen VII mukaisen asiakirjan 6 kohta

50. Mielestäni asetuksen 18 artiklan säännöksistä käy selvästi ilmi, että kyseisen artiklan 4 kohta ei merkitse minkäänlaista poikkeusta artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun velvollisuuteen. Näillä kahdella säännöksellä on nimittäin eri tarkoitus, sillä toisessa säädetään tiedonantovelvollisuudesta, kun taas toisella on tarkoitus tarkentaa näiden tietojen käsittelyä koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä. Toisin sanoen asetuksen 18 artiklan 4 kohtaa voidaan soveltaa ainoastaan silloin, kun tiedot on jo mainittu asetuksen liitteen VII mukaisessa asiakirjassa tämän artiklan 1 kohdan säännösten mukaisesti.

51. Tällainen tulkinta seuraa suoraan asetuksen 18 artiklan 1 ja 4 kohdan sanamuodosta.

52. Tämä tulkinta vastaa myös asetuksella luodun järjestelmän systematiikkaa, sillä asetuksella suljetaan pois kaikki poikkeukset velvollisuudesta antaa jätteen tuottajaa tai kerääjää koskevat tiedot silloin, kun siirron järjestää välittäjä. Asetuksen liitteen VII kolmannessa alaviitteessä tarkennetaan siten nimenomaisesti, että jos siirron järjestäjä ei ole jätteen tuottaja tai kerääjä, tuottajaa tai kerääjää koskevat tiedot on myös ilmoitettava. Tällä tarkennuksella ei olisi mitään merkitystä, jos asetuksen 18 artiklan 4 kohtaa olisi tulkittava siten, että välittäjän ei tarvitse ilmoittaa tuottajaa tai kerääjää koskevia tietoja. Kun siten nimenomaisesti otetaan huomioon se liiketoimintamalli, johon Interserohin toiminta perustuu, asetuksesta ei seuraa minkäänlaisia poikkeuksia tässä erityistapauksessa.

53. Edellä esitetty huomioon ottaen voidaan mielestäni päätellä, että asetuksen 18 artiklan 4 kohdalla ei oikeuteta yhtään poikkeusta siihen velvollisuuteen, josta säädetään tämän asetuksen 18 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja jonka mukaan jätteen siirron järjestävän henkilön on varmistettava, että jätteen mukana seuraa liitteen VII mukainen asiakirja.

54. Näin ollen välittäjä, kuten käsiteltävässä asiassa Interseroh, ei voi vapautua ilmoittamasta tämän asiakirjan 6 kohdassa jätteen tuottajan tai kerääjän nimeä ja tietoja erityisesti sillä verukkeella, että nämä tiedot mainitaan toisissa asiakirjoissa, kuten toimitus- ja punnitusasiakirjoissa.

55. Enää on siis selvitettävä, mahdollistaako asetuksen 18 artiklan 4 kohta sellaisten säännösten soveltamisen, jotka eivät tosin vapauta jätteen siirron järjestäjää velvollisuudesta täyttää kyseisen asiakirjan 6 kohta mutta jotka rajoittaisivat näiden tietojen ilmaisemista jätteen vastaanottajalle erityisesti hankintalähteitä koskevan salaisuuden suojaamiseksi.

2. Velvollisuus ilmoittaa jätteen vastaanottajalle jätteen tuottajan tai kerääjän henkilöllisyys

56. Asetuksen 18 artiklan 4 kohtaa ei mielestäni voida tulkita suppeasti siten kuin Belgian, Itävallan ja Portugalin hallitukset tekevät eikä myöskään laajentavasti Interserohin tapaan. Käsitykseni mukaan seuraavista syistä on valittava näiden tulkintojen väliin sijoittuva tulkinta, jota komissio ehdottaa.

57. On totta, että kyseinen säännös näyttää viittaavan pääsääntöisesti sellaisiin unionin oikeuden ja kansallisen oikeuden säännöksiin, joilla annetaan jäsenvaltioille oikeus poiketa ympäristöä koskevan tiedon saannin vapauden periaatteesta, josta säädetään 28.1.2003 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2003/4/EY. ( 17 )

58. Tällainen tulkinta saa tukea asetuksen 23 perustelukappaleesta, jonka mukaan jäsenvaltioita olisi vaadittava varmistamaan, että kyseiset toimivaltaiset viranomaiset asettavat tiedot siirtoja koskevista ilmoituksista aiheellisin tavoin julkisesti saataville 25.6.1998 tehdyn, tiedon saantia, yleisön osallistumisoikeutta päätöksentekoon sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeutta ympäristöasioissa koskevan yleissopimuksen, joka on hyväksytty Euroopan yhteisön puolesta 17.2.2005 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2005/37/EY, ( 18 ) mukaisesti, ”kun tällaiset tiedot eivät ole kansallisen tai yhteisön lainsäädännön mukaisesti luottamuksellisia”.

59. Direktiivin 2003/4, jolla on nimenomaisesti tarkoitus saattaa unionin lainsäädäntö yhdenmukaiseksi kyseisen yleissopimuksen kanssa, 4 artiklan 2 kohdan d alakohdan mukaan jäsenvaltiot voivat säätää, että pyyntö saada ympäristötietoa voidaan evätä, jos tiedon ilmaiseminen vaikuttaisi haitallisesti ”kaupallisten tai teollisten tietojen luottamuksellisuuteen, jos kansallisessa tai yhteisön lainsäädännössä säädetään tällaisesta salassapidosta oikeutetun taloudellisen edun suojelemiseksi, mukaan lukien tilasto- ja verosalaisuuden säilyttämistä koskeva yleinen etu”.

60. Näiden säännösten vertailun perusteella katson Belgian, Itävallan ja Portugalin hallitusten tapaan, että asetuksen 18 artiklan 4 kohdassa viitataan sellaisiin säännöksiin, joilla poiketaan viranomaisten hallussa olevan ympäristötiedon julkisen saatavuuden periaatteesta.

61. Erityisesti asetuksen 18 artiklan ja liitteen VII soveltamisesta 12.4.2011 annetun komission kertomuksen ( 19 ) mukaan tällainen merkitys vastaa lisäksi sitä tulkintaa, jonka asetuksen toimeenpanosta vastaavat jäsenvaltioiden viranomaiset ovat laajimmin omaksuneet.

62. Käsitykseni mukaan tässä artiklassa olevalla viittauksella on kuitenkin välttämättä laajempi ulottuvuus. On nimittäin todettava, että artiklan 4 kohdan sanamuoto on yleinen ja että kyseinen kohta on itsenäinen ja erillinen saman artiklan 3 kohdasta, joka koskee jäsenvaltioiden viranomaisille annettavia tietoja. Tällainen kaksinkertainen arviointi, joka perustuu sekä asetuksen 18 artiklan 4 kohdan muotoiluun että kohdan sijaintiin artiklan sisällä, on omiaan sulkemaan pois kaikki kohtuuttoman rajoittavat tulkintavaihtoehdot.

63. Käsitykseni mukaan siten niitä säännöksiä, joihin asetuksen 18 artiklan 4 kohdassa viitataan, voidaan soveltaa kaikkiin henkilöihin, joiden hallussa voi olla asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja tietoja, eli ei siis vain lähtö- tai vastaanottomaan viranomaisiin vaan myös kaikkiin luonnollisiin henkilöihin tai oikeushenkilöihin, jotka osallistuvat jätteen siirtoon.

64. Mielestäni kuitenkin asetuksen 18 artiklan 4 kohtaa sovelletaan siirtoon osallistuviin henkilöihin ainoastaan niiden suhteissa kolmansien osapuolien kanssa eikä niiden keskinäisiin suhteisiin, joten välittäjä ei voi säännökseen perustuen salata tietoja jätteen vastaanottajalta. Tämän tueksi voidaan esittää kahdenlaisia huomioita.

65. Ensimmäinen näkökanta perustuu asetuksen systematiikkaan, sillä se, että välittäjä voisi salata jätteen vastaanottajalta tuottajan henkilöllisyyttä koskevia tietoja, vaikuttaa olevan ristiriidassa useiden asetuksen säännösten kanssa.

66. Asetuksen mukaan tarkoitus on käyttää yhtä asiakirjaa, jonka sisältö on määritelty asetuksen liitteessä VII, eikä asetukseen sisälly mitään vaihtoehtoisia säännöksiä, joiden nojalla olisi mahdollista käyttää kahta erillistä lomaketta, joista toinen olisi tarkoitettu valvontaviranomaiselle ja toinen jätteen vastaanottajalle, ( 20 ) tai koodia, jonka vain valvontaviranomainen voisi tulkita. Tämän suhteen on tarkennettava, että sen vastaisesti, mitä Belgian hallitus väittää, asetuksen 26 artiklan 3 kohdalla, jossa ainoastaan luodaan mahdollisuus siihen, että asetuksen liitteen VII mukainen asiakirja voi olla sähköisessä muodossa sillä edellytyksellä, että se on luettavissa milloin tahansa kuljetuksen aikana, ei mielestäni millään tavalla oikeuteta jätteen tuottajaa koskevien tietojen salaamista. En katso myöskään, että unionin tuomioistuimen tehtävä olisi unionin lainsäätäjän sijaan määrätä itse järjestelyistä, jotka mahdollistaisivat jätteen tuottajan henkilöllisyyden salaamisen jätteen vastaanottajalta.

67. Asetuksen 18 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään sitä paitsi, että hyödyntämislaitoksen tai laboratorion sekä vastaanottajan on allekirjoitettava asetuksen liitteen VII mukainen asiakirja, kun jäte vastaanotetaan, kun taas asetuksen 20 artiklan 2 kohdassa tarkennetaan, että muun muassa vastaanottajan ja jätteen vastaanottavan laitoksen on säilytettävä asetuksen 18 artiklan 1 kohdan mukaisesti annetut tiedot vähintään kolmen vuoden ajan siirron alkamispäivästä. Koska vastaanottajan on allekirjoitettava ja säilytettävä kyseinen asiakirja, ei vastaanottajalle voida antaa siitä typistettyä versiota.

68. Toinen näkökohta koskee asetuksen tehokasta vaikutusta.

69. Ensinnäkin asetuksella perustetaan jäsenvaltioille vastuu jätteiden siirtoon liittyvien valvontatoimenpiteiden täytäntöönpanosta ja tarkennetaan, että näihin toimenpiteisiin kuuluvat pistokokein tehtävät tarkastukset, jotka voidaan tehdä paitsi paikassa, josta jäte on peräisin, yhdessä tuottajan, haltijan tai ilmoituksen tekijän kanssa ja jätteen siirron aikana, myös vastaanottopaikassa vastaanottajan tai laitoksen kanssa. Näihin tarkastuksiin kuuluu jätteen fyysisen tarkastamisen ohella asiakirjojen tarkistaminen ja siirtoon osallistuvien tahojen tunnistustietojen varmistaminen.

70. Näistä säännöksistä seuraa, että vastaanottovaltion viranomaisilla on oltava mahdollisuus tehdä tarkastuksia siinä paikassa, johon jätteet saapuvat. Tarkastusten tehokkuuden takaamiseksi on välttämätöntä, että viranomaisilla on mahdollisuus tutustua vastaanottajan luona yhteen asiakirjaan, jonka kaikki tiedot on täytetty.

71. Lisäksi on todettava, että asetuksessa, kuten muussakin ympäristöoikeudellisessa sääntelyssä, kohdistetaan jätteen tuottajaan erityinen vastuu, joten tuottajan tunnistaminen on näin ollen erittäin tärkeää.

72. Asetuksen 49 artiklan 1 kohdassa säädetään, että tuottajan on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että se siirtää kaikki jätteet sekä hyödyntää ne ja huolehtii niistä ihmisten terveyttä vaarantamattomalla ja ympäristön kannalta hyväksyttävällä tavalla koko siirron ajan. Tuottajan vastuu ei siis lakkaa ennen kuin nämä toimenpiteet on saatettu valmiiksi.

73. Interserohin väitteiden vastaisesti jätteen siirron järjestäjän vastuu ei sulje pois tuottajan vastuuta. Vaikka vastuu jätteen takaisin ottamisesta on ensisijaisesti siirron järjestäjällä, jos siirto on laiton, ( 21 ) asetuksessa säädetään kuitenkin vastuuketjusta, joka koskee velvollisuutta ottaa jäte takaisin sekä takaisin ottamisesta aiheutuvia kustannuksia ja jossa ensimmäisenä vastuullisena on ilmoituksen tekijä, viimeisenä lähtömaan toimivaltainen viranomainen ja välissä ”muu asianomainen luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö” ja joka mahdollistaa tuottajan saattamiseen vastuuseen, mikäli jätteen siirtäjää ei saada vastuuseen. ( 22 ) Sen varmistamiseksi, että mitään jätettä ei hylätä ja että vastuullisesta tahosta on säädetty jätteen haltijan maksukyvyttömyyden varalta, ympäristöoikeudellisessa lainsäädännössä ei siis pääsääntöisesti suljeta pois alkuperäisen tuottajan vastuuta myöskään silloin, kun jäte ei enää ole tuottajan hallinnassa. ( 23 )

74. Kun havaitaan laiton siirto, joka ei ole vastaanottajan syytä, ja kun siirron järjestäjää ei saada vastuuseen esimerkiksi siksi, että se on maksukyvytön tai purettu, toimivaltaisten viranomaisten on voitava kääntyä vastaanottajan tai hyödyntämislaitoksen puoleen tuottajan henkilöllisyyden selvittämiseksi, jotta tuottaja voidaan tarvittaessa saattaa vastuuseen tai sitä voidaan vaatia suorittamaan palauttamisesta aiheutuvat kulut.

75. Näistä syistä on todettava, että — yhtäältä asetuksen 18 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että siinä viitataan vain säännöksiin, joiden mukaan kyseisen asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen tietojen käsittelyn on oltava luottamuksellista suhteessa jätteen siirtomenettelyyn nähden kolmansiin osapuoliin, ja — toisaalta asetuksen 18 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion sellaiselle lainsäädännölle, jolla rajoitetaan liikesalaisuuksien suojaamiseksi jätteen vastaanottajan oikeutta saada tämän asetuksen liitteen VII mukaisen asiakirjan 6 kohdassa mainitut tiedot jätteen tuottajasta.

C Toinen ennakkoratkaisukysymys

76. Toisella ennakkoratkaisukysymyksellään, joka liittyy primaarioikeuden vaikutukseen, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee epäsuorasti, onko asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa säädetty velvollisuus yhteensopiva liikesalaisuuksien suojan kanssa sellaisena kuin se ilmenee primaarioikeudesta ja unionin oikeuden yleisistä oikeusperiaatteista.

77. Näin ollen on tutkittava, onko tämän ratkaisuehdotuksen 75 kohdassa esitetty asetuksen tulkinta perusoikeuksien suojan vastainen.

78. Tähän kysymykseen vastaamiseksi on selvitettävä, suojataanko liikesalaisuuksia unionin oikeudessa, ja jos suojataan, mikä on suojan ulottuvuus.

79. On todettava, että oikeus liikesalaisuuksien suojaan on unionin oikeudessa tunnustettu oikeusperiaate.

80. Kyseinen oikeus on kirjattu Euroopan unionin perusoikeuskirjaan, jossa siitä on määrätty osana oikeutta hyvään hallintoon. Kyseisen perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan mukaan hyvään hallintoon kuuluu muun muassa ”jokaisen oikeus tutustua häntä koskeviin asiakirjoihin ottaen huomioon oikeutetun luottamuksellisuuden, salassapitovelvollisuuden ja liikesalaisuuden vaatimukset”. Liikesalaisuuksien suoja esiintyy myös SEUT 339 artiklassa, jossa määrätään, että unionin toimielinten jäsenet eivät saa ilmaista salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluvia tietoja eivätkä ”varsinkaan tietoja yrityksistä taikka niiden liikesuhteista tai kustannustekijöistä”.

81. Unionin tuomioistuin on oikeuskäytännössään viitannut useita kertoja liikesalaisuuksien suojaan, jonka se on todennut yleiseksi periaatteeksi.

82. Yhteisöjen tuomioistuin on asiassa AKZO Chemie ja AKZO Chemie UK vastaan komissio 24.6.1986 antamassaan tuomiossa ( 24 ) todennut, että vaikka asiaan sovellettavat säännökset koskivat erityistilanteita, niitä oli pidettävä sellaisen yleisen periaatteen ilmaisuna, jota sovelletaan hallinnollisessa menettelyssä. ( 25 ) Yhteisöjen tuomioistuin on asiassa SEP vastaan komissio 19.5.1994 antamassaan tuomiossa ( 26 ) vahvistanut, että on olemassa ”ylei[n]en periaa[te] – –, jonka mukaan yrityksillä on oikeus liikesalaisuuksien suojeluun”. ( 27 )

83. Koska liikesalaisuuksien suoja on suoraan vahvistettu yleiseksi periaatteeksi, ei mielestäni ole tarpeen tutkia, suojataanko liikesalaisuuksia myös osana omistusoikeutta tai elinkeinovapautta.

84. Tämä periaate ei kuitenkaan ole ehdoton, vaan se on suhteutettava siihen tehtävään, joka sillä on yhteiskunnassa. Näin ollen periaatetta voidaan rajoittaa, kun rajoittaminen on perusteltua yleisen edun mukaisista pakottavista syistä, jos sillä voidaan taata tavoitellun päämäärän toteutuminen ja jos sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen kyseisen päämäärän saavuttamiseksi.

85. Siten yhteisöjen tuomioistuin on esimerkiksi edellä mainitussa asiassa Varec annetussa tuomiossa joutunut punnitsemaan taloudellisten toimijoiden oikeutta luottamuksellisten tietojen ja liikesalaisuuksien suojaan sekä oikeutta saada tietoa hankintamenettelyistä. ( 28 )

86. Mielestäni tällaisessa punninnassa, joka on tehtävä, on otettava huomioon, että SEUT 191 artiklan 2 kohdan mukaan unionin ympäristöpolitiikalla pyritään suojelun korkeaan tasoon. Tämä ympäristöpolitiikka perustuu ennalta varautumisen periaatteelle sekä periaatteille, joiden mukaan ennalta ehkäiseviin toimiin olisi ryhdyttävä, ympäristövahingot olisi torjuttava ensisijaisesti niiden lähteellä ja saastuttajan olisi maksettava. Lisäksi SEUT 11 artiklan mukaan ”ympäristönsuojelua koskevat vaatimukset on sisällytettävä unionin politiikan ja toiminnan määrittelyyn ja toteuttamiseen, erityisesti kestävän kehityksen edistämiseksi”.

87. Ympäristönsuojelun ja liikesalaisuuksien suojan punninnassa ratkaisevien seikkojen on mielestäni perustuttava yhtäältä siihen, millä tavoin kyseessä olevat tiedot edistävät ympäristönsuojelua, ja toisaalta siihen, miten vakavasti näiden tietojen ilmaiseminen loukkaa liikesalaisuuksien suojaa.

88. Välittäjän velvollisuus paljastaa tuottajan henkilöllisyys perustuu ympäristönsuojelun tavoitteeseen, joka on yleisen edun mukainen.

89. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut asiassa komissio v. parlamentti ja neuvosto 8.9.2009 antamassaan tuomiossa, ( 29 ) yleisellä tasolla tarkasteltuna sekä asetuksen tarkoitus että sen sisältö liittyvät pääasiallisesti ihmisten terveyden ja ympäristön suojeluun jätteiden rajat ylittävien siirtojen mahdollisilta haittavaikutuksilta. ( 30 )

90. Asetuksessa säädetty vaarallisia jätteitä koskeva kirjallinen ennakkoilmoitus- ja -hyväksymismenettely on tyypillinen ympäristöpolitiikan väline, ( 31 ) ja vihreän jäteluettelon jätteisiin sovellettava tiedonantomenettely toteuttaa myös tätä tarkoitusta. Yhteisöjen tuomioistuin on näin ollen todennut, että ”se seikka, että – – asetusta sovelletaan myös muihin kuin vaarallisiin jätteisiin ja myös hyödynnettäviin jätteisiin, ei voi antaa sille kaupallista luonnetta eikä heikentää sen ympäristöön liittyvää ulottuvuutta, koska haitallisuus ympäristölle on jätteiden olemuksellinen perusominaisuus siitä riippumatta, millaisista jätteistä on kysymys[ ( 32 )]”. ( 33 )

91. Riippumatta siitä, miten vaarallista jäte on, sitä ei voida pitää tavallisena tavarana. Jätteiden liikkuvuus on vain ”valvotusti vapaata”, ( 34 ) sillä tätä liikkuvuutta rajoittavat ympäristönsuojeluun perustuvat pakottavat vaatimukset.

92. Velvollisuus ilmoittaa tunnistetiedot jätteen vastaanottajalle luovutettavassa asiakirjassa vaikuttaa välttämättömältä tämän tavoitteen saavuttamiseksi.

93. Tämä velvollisuus muodostaa kaksinkertaisen takuun, joka takaa valvontaviranomaisten näkökulmasta tehokkuuden ja jätteiden hyödyntämisestä vastaavien vastaanottajien näkökulmasta turvallisuuden.

94. Jätteiden siirron aikana tai jätteiden saapuessa vastaanottopaikkaan tapahtuvan valvonnan tehokkuus edellyttää nimittäin, että kauttakulku- tai vastaanottovaltion viranomaiset saavat jätteiden mukana olevasta asiakirjasta välittömästi tiedon tuottajan henkilöllisyydestä ilman, että niiden tarvitsee tiedustella tätä siirron järjestävältä henkilöltä, joka on asetuksen 18 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisesti lähtövaltiossa. Kuten Belgian hallitus huomauttaa, nämä tiedot ovat yksi kriteeri sen arvioimisessa, onko tarpeen suorittaa fyysinen tarkastaminen, joka on väistämättä pitkäkestoinen ja kallis, sillä se edellyttää tavaran siirron keskeyttämistä. Mikäli välittäjän puoleen kääntyminen olisi siis välttämätöntä tuottajan henkilöllisyyden selville saamiseksi, hidastuisi valvontamenettely, mistä aiheutuisi vakavaa haittaa sellaisille merikuljetuksen kaltaisille toiminnanaloille, joilla noudatetaan ”juuri oikeaan tarpeeseen” -periaatetta ja toimitaan oikea-aikaisesti ja tarpeeseen perustuen.

95. On korostettava, että joskin vihreään jäteluetteloon kuuluvien jätteiden ympäristölle ja ihmisten terveydelle aiheuttaman vaaran katsotaan olevan vähäinen, asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa säädetyn tiedonantovelvollisuuden tarkoitus on ehkäistä vaarallisiin jätteisiin sovellettavan ennakkoilmoitus- ja -hyväksyntämenettelyn kiertämistä. Näin ollen on tärkeää, että jäsenvaltioiden viranomaiset voivat katkeamatta valvoa jätteiden kulkua tuotannosta lopulliseen hyödyntämiseen asti sen varmistamiseksi, että jätteet todella kuuluvat vihreään jäteluetteloon, tai kun näin on, että ne eivät ole sekoittuneet mihinkään muihin materiaaleihin siinä määrin, että niiden hyödyntäminen ympäristöä kunnioittaen voisi vaarantua.

96. Kun on kyse käsittelyn turvallisuudesta, Itävallan hallitus korostaa perustellusti, että juuri jätteen ominaislaatua ja koostumusta koskeva tieto luo vastaanottajalle ja valvontaviranomaisille mahdollisuuden varmistua siitä, että jätettä voidaan käsitellä ympäristön kannalta hyväksyttävällä tavalla. Jätteen tuottajaa koskeva merkintä voi sellaisenaan olla olennainen seikka, kun esimerkiksi on selvää, että kyseinen tuottaja tuottaa tavallisesti vaarallista jätettä. Lisäksi hyödyntämislaitos tai vastaanottovaltion valvontaviranomaiset voivat pyytää tarkentavia tietoja tuottajalta, mikäli ne katsovat, ettei niillä ole riittävästi tietoa.

97. Tieto jätteen tuottajan henkilöllisyydestä on siis välttämätön jätteen vastaanottajalle, jolta ei voida salata tätä tietoa silloin, kun siirron järjestää välittäjä.

98. Mielestäni vaikuttaa siltä, että tämä voi loukata oikeutta liikesalaisuuksina pidettävien tietojen suojaan vain rajoitetussa määrin.

99. Olen samaa mieltä komission esittämästä arviosta, jonka mukaan siirtomenettelyn osapuolet voisivat tietyin rajoituksin tehdä keskinäisissä suhteissaan sopimusoikeudellisia järjestelyjä vähentääkseen niitä haittoja, joita voi seurata, jos vastaanottaja käyttää tuottajan henkilöllisyyttä koskevia tietoja muihin kuin asetuksessa esitettyihin tarkoituksiin.

100. Toisaalta pohdin myös sitä, miten todellinen ja vakava olisi välittäjälle tuottajien henkilöllisyyden ilmaisemisesta mahdollisesti aiheutuva vahinko. Kirjallisessa käsittelyssä ja istunnossa esitetyt tiedot eivät anna selkeää käsitystä tästä.

101. Edellä esitetystä seuraa, että asetuksella perustettu tiedonantojärjestelmä, joka koskee vihreään jäteluetteloon kuuluvia jätteitä, on oikeasuhteinen.

102. Näin ollen toisen ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelussa ei ole tullut esille sellaisia seikkoja, jotka vaikuttaisivat asetuksen 18 artiklan 1 ja 4 kohdan pätevyyteen, sellaisena kuin ehdotan sitä tulkittavan.

IV Ratkaisuehdotus

103. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaisi Verwaltungsgericht Mainzin esittämiin kysymyksiin seuraavasti: 1) Jätteiden siirrosta 14.6.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1013/2006, sellaisena kuin se on muutettuna 23.4.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/31/EY, 18 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että siinä viitataan vain säännöksiin, joiden mukaan kyseisen asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/31, 18 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen tietojen käsittelyn on oltava luottamuksellista suhteessa jätteen siirtomenettelyyn nähden kolmansiin osapuoliin. 2) Asetuksen N:o 1013/1006, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/31, 18 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion sellaiselle lainsäädännölle, jolla rajoitetaan liikesalaisuuksien suojaamiseksi jätteen vastaanottajan oikeutta saada tämän asetuksen liitteen VII mukaisen asiakirjan 6 kohdassa mainitut tiedot jätteen tuottajasta. 3) Toisen ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelussa ei ole tullut esille sellaisia seikkoja, jotka vaikuttaisivat asetuksen N:o 1013/2006, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/31, 18 artiklan 1 ja 4 kohdan pätevyyteen.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: ranska.

( 2 ) EUVL L 190, s. 1.

( 3 ) EUVL L 140, s. 114; jäljempänä asetus.

( 4 ) Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvien jätteiden siirtojen valvonnasta ja tarkastamisesta annettu asetus (EYVL L 30, s. 1).

( 5 ) Vaarallisten jätteiden rajan yli tapahtuvien siirtojen valvonnasta ja tarkastamisesta Euroopan yhteisössä annettu direktiivi (EYVL L 326, s. 31).

( 6 ) EYVL L 39, s. 1.

( 7 ) Kaikkiin huolehdittavaksi tarkoitettuihin jätteisiin sovelletaan tiukempaa kirjallista ennakkoilmoitus- ja -hyväksyntämenettelyä, josta säädetään asetuksen 1 luvussa.

( 8 ) Gesetz zur Ausführung der Verordnung (EG) Nr. 1013/2006 des Europäischen Parlaments und des Rates vom 14. Juni 2006 über die Verbringung von Abfällen und des Basler Übereinkommens vom 22. März 1989 über die Kontrolle der grenzüberschreitenden Verbringung gefährlicher Abfälle und ihrer Entsorgung.

( 9 ) BGBl. 2007 I, s. 1462.

( 10 ) Ks. asia C-316/09, MSD Sharp & Dohme, tuomio 5.5.2011 (Kok., s. I-3249, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 11 ) Ranskankielisessä versiossa verbi on monikossa, vaikka subjekti on yksikössä. Englanninkielisessä versiossa käytetään seuraavaa ilmaisua: ”where this is required by Community and national legislation”.

( 12 ) Kursivointi tässä.

( 13 ) Ks. tuomioistuimen arviointi konjunktion ”tai” merkityksestä asiassa C-304/02, komissio v. Ranska, tuomio 12.7.2005 (Kok., s. I-6264, 83 kohta).

( 14 ) Komission 30.6.2003 tekemä ehdotus (KOM(2003) 379 lopullinen).

( 15 ) Asia C-233/00 (Kok., s. I-6625).

( 16 ) Ks. asia C-266/09, Stichting Natuur en Milieu ym., tuomio 16.12.2010 (Kok., s. I-13119).

( 17 ) Ympäristötiedon julkisesta saatavuudesta ja neuvoston direktiivin 90/313/ETY kumoamisesta annettu direktiivi 2003/4/EY (EUVL L 41, s. 26).

( 18 ) EUVL L 124, s. 1.

( 19 ) Kertomus on saatavilla englanniksi komission internetsivustolla: Assessment and guidance for the implemention of EU waste legislation in Member States. Kertomuksen sivulla 23 todetaan seuraavasti:

”In the majority of cases ’confidentiality’ pursuant to Article 18(4) is interpreted as compliant with data protection law requirements throughout data management by [Competent Authorities].

Ireland is the only Member State which interprets the legislation in a way that ’persons who arrange the shipment’ (box 1) may omit the information on consignee and recovery facility by referring to the exporter. Box 2 and 7 in this case will be filled with ’Confidential - please refer to box 1’.”

( 20 ) Alaviitteessä 14 mainitun komission kertomuksen mukaan ainoastaan Slovenian viranomaiset ovat ilmoittaneet hyväksyvänsä kahden lomakkeen käyttämisen (”Slovenia declares that it can also accept if there are two Annex VII documents for the same shipment. In the first could be the data about the producer and in the second the data about recovery, so that you can get all required data” (s. 25)).

( 21 ) Ks. asetuksen 24 artiklan 9 kohta.

( 22 ) Asetuksen 24 artiklan 9 kohdassa ja 25 artiklan 3 kohdassa ei vapauteta ilmoituksen tekijää kaikesta vastuusta, koska niissä säädetään ainoastaan, että siirron järjestään sovelletaan samoja velvollisuuksia kuin ilmoituksen tekijään. Kyseisen asetuksen 2 artiklan 15 kohdan a alakohdassa annetun määritelmän, jossa annetun järjestyksen mukaan määritetään se, ketä pidetään ilmoituksen tekijänä, mukaan ilmoituksen tekijä on lähtökohtaisesti alkuperäinen tuottaja (i).

( 23 ) Asetuksen 24 artiklan 10 kohdassa ja 25 artiklan 5 kohdassa todetaan nimenomaisesti, että mahdollisuus soveltaa korvausvastuuta koskevia yhteisön ja kansallisia säännöksiä säilyy. Kuitenkin jätteistä ja tiettyjen direktiivien kumoamisesta 19.11.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/98/EY (EUVL L 312, s. 3) 15 artiklan 2 kohdan mukaan alkuperäisellä tuottajalla tai haltijalla säilyy vastuu hyödyntämis- tai loppukäsittelytoimen suorittamisesta, vaikka jäte siirretään muulle henkilölle esikäsiteltäväksi. Säännöksellä ei rajoiteta asetuksen soveltamista, vaan sillä luodaan jäsenvaltioille mahdollisuus määritellä vastuun edellytykset ja päättää, missä tapauksissa alkuperäisellä tuottajalla säilyy vastuu koko käsittelyketjusta ja missä tapauksissa tuottajan ja haltijan vastuu voidaan jakaa tai siirtää käsittelyketjun toimijoiden välillä.

( 24 ) Asia 53/85 (Kok., s. 1965).

( 25 ) 28 kohta.

( 26 ) Asia C-36/92 P (Kok., s. I-1911).

( 27 ) 36 ja 37 kohta. Ks. Myös asia C-450/06, Varec, tuomio 14.2.2008 (Kok., s. I-581, 49 kohta).

( 28 ) 51 ja 52 kohta.

( 29 ) Asia C-411/06 (Kok., s. I-7585).

( 30 ) 62 kohta.

( 31 ) 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

( 32 ) Kursivointi tässä.

( 33 ) Em. asia komissio v. parlamentti ja neuvosto, tuomion 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

( 34 ) Ks. Gillardin, J., ”Les déchets: des marchandises en liberté surveillée”, L’entreprise et la gestion des déchets, Bruylant, Bryssel, 1993, s. 63.