Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet - Perustelut - Perusteluvelvollisuuden laajuus

(EY:n perustamissopimuksen 190 artikla (josta on tullut EY 253 artikla))

2. Kalastus - Meren luonnonvarojen säilyttäminen - Pyyntikiintiöjärjestelmä - Varattujen saaliiden määrän jakaminen jäsenvaltioiden kesken - Suhteellisen vakauden periaate - Täytäntöönpano, joka koskee kansainvälisessä järjestössä hallinnoitua kalakantaa - Tiettyyn vuosien määrään nojautumista koskevan neuvoston velvollisuuden puuttuminen - Yhteisön lainsäätäjän harkintavalta perustietojen toteamisessa - Tuomioistuinten harjoittaman valvonnan rajat

(Neuvoston asetuksen N:o 49/1999 2 artiklan 1 kohta)

3. Kalastus - Meren luonnonvarojen säilyttäminen - Pyyntikiintiöjärjestelmä - Yhteisön kansainväliseen yleissopimukseen Atlantin tonnikalojen suojelusta liittymisen vaikutus suurimman sallitun saaliin jakamiseen jäsenvaltioiden kesken - Neuvoston oikeus ottaa huomioon jäsenvaltion vuonna 1997 suorittama liikakalastus annettaessa asetusta N:o 49/1999 Itä-Atlantin ja Välimeren vuoden 1999 tonnikalasaaliiden yhteisön osuuden vahvistamisesta ja jakamisesta - Toimenpide, joka ei ole rangaistusluonteinen seuraamus

(Neuvoston asetuksen N:o 49/1999 2 artiklan 2 kohta)

4. Kalastus - Meren luonnonvarojen säilyttäminen - Pyyntikiintiöjärjestelmä - Varattujen saaliiden määrän jakaminen jäsenvaltioiden kesken - Itä-Atlantin ja Välimeren vuoden 1999 tonnikalakiintiöiden jakaminen asetuksella N:o 49/1999 - Syrjintäkiellon periaatetta ei ole loukattu

(Neuvoston asetuksen N:o 49/1999 2 artiklan 2 kohta)

Tiivistelmä

1. Perustamissopimuksen 190 artiklan (josta on tullut EY 253 artikla) mukainen perusteluvelvollisuus määräytyy kyseisen säädöksen, päätöksen tai muun toimenpiteen luonteen mukaan, ja perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen tehneen yhteisön toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, jotta he voivat puolustaa oikeuksiansa, ja että yhteisöjen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. Perusteluvelvollisuutta on arvioitava asiaan liittyvien asianhaarojen perusteella, joita ovat erityisesti toimen sisältö, esitettyjen perusteiden luonne ja niiden henkilöiden tiedontarve, joille päätös on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, koska tutkittaessa sitä, täyttävätkö päätöksen perustelut perustamissopimuksen 190 artiklan mukaiset vaatimukset, on otettava huomioon päätöksen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt. Näin on varsinkin, kun jäsenvaltiot ovat osallistuneet tiiviisti riidanalaisen toimen valmisteluun ja tuntevat tämän vuoksi tämän toimen taustalla olevat syyt.

Se, että säädös poikkeaa yleisemmästä normista, vahvistaa tavallisesti perusteluvaatimuksen merkitystä, koska niiden, joille säädös on osoitettu, on voitava arvioida syitä, jotka ovat johtaneet kyseessä olevan toimielimen poikkeamaan kyseessä olevasta normista, sekä tähän tehdyn poikkeuksen laajuutta ja soveltamisalaa. Tämä vaatimus on vielä voimakkaampi silloin, kun poikkeaminen merkitsee olemassa olevan tilanteen muutosta, mikä on omiaan aiheuttamaan vahinkoa niiden tahojen eduille, joille toimi on osoitettu.

( ks. 28-29 ja 53 kohta )

2. Yhteisön lainsäädännössä tai yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä ei ole koskaan vahvistettu, että suhteellisen vakauden periaatteen soveltaminen kalakantaan, jolle ei ole aikaisemmin vahvistettu mitään suurinta sallittua saalista eikä kiintiötä, edellyttäisi joka tapauksessa, että pyyntikiintiöt perustuvat tiettyyn määrään kalastusvuosia yhden ainoan vuoden sijasta. Joustavuus huomioon otettavassa viiteajanjaksossa on erityisen tärkeää silloin, kun tätä kalakantaa hallinnoidaan kansainvälisessä kalastusjärjestössä ja kun jakoa koskevien prosenttiosuuksien vahvistaminen yhteisössä seuraa normaalisti tällaisessa järjestössä tehtyjä päätöksiä.

Yhteisön lainsäätäjällä on lisäksi laaja harkintavalta tilanteissa, jotka edellyttävät monitahoisen taloudellisen tilanteen arviointia, kuten yhteisen maatalouspolitiikan ja kalastuksen yhteydessä. Tämä harkintavalta ei koske ainoastaan annettavien säännösten luonnetta ja soveltamisalaa, vaan tietyssä laajuudessa myös itse tilanteen arviointia. Valvoessaan tällaisen toimivallan käyttöä yhteisöjen tuomioistuimen on näin ollen tutkittava ainoastaan, onko tätä toimivaltaa käytettäessä tehty ilmeistä virhettä, onko käytetty väärin harkintavaltaa tai onko kyseinen toimielin selvästi ylittänyt harkintavaltansa rajat.

( ks. 42 ja 44 kohta )

3. Yhteisön liityttyä Atlantin tonnikalojen suojelua koskevaan kansainväliseen yleissopimukseen, sellaisena kuin se on muutettuna Pariisissa 10.7.1984 allekirjoitetulla pöytäkirjalla, sopimuspuolina olleiden jäsenvaltioiden oikeudet ja velvollisuudet ovat siirtyneet yhteisölle tämän yleissopimuksen XIV artiklan 6 kohdan mukaisesti. Yhteisöllä oli näin ollen täydet valtuudet keskustella yhteisön kiintiöstä kansainvälisessä Atlantin tonnikalojen suojelukomissiossa käydyissä neuvotteluissa, joihin sillä oli yksinomainen toimivalta, kaikista merkityksellisistä seikoista, mukaan lukien liikakalastuksesta, jota tietyt jäsenvaltiot olivat suorittaneet ennen liittymistään kyseiseen järjestöön, aiheutuvat seuraukset. Yhteisöä sitoivat näin ollen kyseisen komission aikaisemmat suositukset ja erityisesti suositus nro 96-14, jossa otettiin käyttöön kalastuskiintiöiden vähennyksen periaate sitä tilannetta varten, että sopimuspuoli on tietyn hallinnointikauden aikana ylittänyt saalisrajansa. Liikakalastuksesta vuonna 1997 aiheutuneet vähennykset on määrätty juuri yhteisölle, kun sen vuonna 1999 käytettävissä olevaa kiintiötä on pienennetty.

Tässä tilanteessa jäsenvaltio ei voi vaatia liikakalastuksen huomioonottamistavan osalta omaa asemaa kansainvälisen Atlantin tonnikalojen suojelukomission käsittelyssä, koska yhteisö on ottanut hoitaakseen tähän kysymykseen liittyvät neuvottelut. Kyseinen valtio ei voi tässä yhteydessä myöskään vaatia sille itselleen kuuluvan puolustautumisoikeuden tunnustamista. Tämän valtion, samoin kuin muidenkin jäsenvaltioiden, edut on voitu ottaa huomioon vain puolustamalla yhteisön etuja, mikä on ainoastaan yhteisölle ja sen toimielimille kuuluva tehtävä.

Antaessaan asetusta N:o 49/1999 Itä-Atlantin ja Välimeren vuoden 1999 tonnikalasaaliin yhteisön osuuden vahvistamisesta ja jakamisesta tilanteessa, jossa oli välttämätöntä kohdistaa kyseessä oleville jäsenvaltioille niiden vuonna 1997 suorittamasta liikakalastuksesta aiheutuvat vähennykset, jotka kansainvälinen Atlantin tonnikalojen suojelukomissio oli määrännyt suoraan yhteisölle, neuvosto on perustellusti ja ylittämättä lainkaan harkintavaltansa rajoja voinut määrätä valtion kannettavaksi sen vuoden 1997 liikakalastuksen seuraukset, joita on kuitenkin lievennetty yhteisön yhteisvastuujärjestelmällä. Tällainen toimenpide, jonka tarkoituksena on ehkäistä se, että jäsenvaltio tulevaisuudessa hyötyy aikaisemmin suorittamastaan liikakalastuksesta, ei ole rangaistusluonteinen seuraamus.

( ks. 63-65, 73 ja 75 kohta )

4. Syrjintää voi olla ainoastaan erilaisten sääntöjen soveltaminen toisiinsa verrattavissa olevissa tilanteissa tai saman säännön soveltaminen erilaisissa tilanteissa. Antaessaan asetusta N:o 49/1999 Itä-Atlantin ja Välimeren tonnikalasaaliin yhteisön osuuden vahvistamisesta ja jakamisesta neuvosto on ottanut täysin huomioon kyseisten jäsenvaltioiden välillä vallitsevat erot, koska tonnikalan yhteisön kiintiön jakamisessa vuodeksi 1999 on otettu huomioon sekä mainittujen valtioiden kalastustoiminnan suhteellisen vakauden periaate että niiden vuoden 1997 aikana suorittamat mahdolliset ylitykset. Näin ollen neuvosto ei ole millään tavalla loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.

( ks. 80-81 kohta )