Tästä ilmenee, että julkisoikeudelliset yhteisöt esitetään siinä esimerkkeinä oikeushenkilöistä, jotka voivat olla tällaisen tavaramerkin haltijoina, ja että kyseiset henkilöt voivat käyttää oikeuksiaan asetuksen N:o 207/2009 56 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdan mukaisesti. Missään ei sitä vastoin ole ilmaistu, että saman asetuksen 56 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, jossa tuon asetuksen 5 artiklasta poiketen vain mainitaan muun muassa ”jokainen luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö”, olisi tulkittava siten, etteivät julkisoikeudelliset yhteisöt kuulu sen piiriin. Menettämis- ja mitättömyysperusteisiin ja erityisesti asetuksen N:o 207/2009 52 artiklassa tarkoitettuihin ehdottomiin mitättömyysperusteisiin voi näet vedota jokainen henkilö siitä riippumatta, onko hän yksityinen vai julkinen, minkä vuoksi saman asetuksen 56 artiklan 1 kohdan a alakohdan lopussa vain vaaditaan, että mainittu henkilö ”voi esiintyä kantajana tai vastaajana oikeudenkäynneissä”. Sitä, ettei asetuksen N:o 207/2009 56 artiklan 1 kohdan a alakohdassa mainita nimenomaisesti julkisoikeudellisia yhteisöjä, ei voida tulkita siten, että ne olisi tarkoitus jättää kyseisen säännöksen soveltamisalan ulkopuolelle.

On kuitenkin korostettava, että asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohta ei lähtökohtaisesti ole esteenä sellaisten maantieteellisten nimien rekisteröimiselle, jotka eivät ole asianomaisessa kohderyhmässä tunnettuja tai joiden ei ainakaan katsota viittaavan maantieteelliseen paikkaan, eikä myöskään sellaisten nimien rekisteröimiselle, jotka ovat sellaisten paikkojen nimiä, joiden ominaispiirteiden vuoksi on epätodennäköistä, että tämän tyyppisten tavaroiden tai palvelujen katsottaisiin asianomaisessa kohderyhmässä olevan peräisin tästä paikasta.

Tältä osin on korostettava, että unionin lainsäätäjä on asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohtaan sisältyvällä poikkeuksella varannut mahdollisuuden rekisteröidä merkit, joita voidaan käyttää osoittamaan maantieteellistä alkuperää, mainitun asetuksen 66 artiklan 2 kohdan perusteella yhteismerkiksi ja tiettyjen tavaroiden osalta silloin, kun ne täyttävät tarpeelliset edellytykset, suojatuiksi maantieteellisiksi alkuperämerkinnöiksi ja alkuperänimityksiksi maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden maantieteellisten merkintöjen ja alkuperänimitysten suojasta annetun asetuksen N:o 2081/92 säännösten perusteella.

Oikeuskäytännöstä ilmenee, että EU-tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdalla pyritään yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen, joka edellyttää, että jokaisen on saatava käyttää vapaasti merkkejä tai merkintöjä, joilla kuvaillaan sentyyppisten tavaroiden tai palvelujen ominaisuuksia, joita varten rekisteröintiä haetaan. Tällä säännöksellä estetään siis se, että ainoastaan yksi yritys saisi käyttää tällaisia merkkejä tai ilmauksia sen vuoksi, että ne on rekisteröity tavaramerkiksi.

Riidanalaisen tavaramerkin kohteena olevilla palveluilla ei ole myöskään mitään tunnusomaista erityispiirrettä, jonka johdosta kohdeyleisö voisi olla mieltämättä maantieteellistä merkintää mainittujen palvelujen maantieteelliseen alkuperään. On siis katsottava, että asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohta on esteenä sen kyseessä olevan maantieteellisen merkinnän, jonka katsotaan asianomaisessa kohderyhmässä viittaavan maantieteelliseen alueeseen, rekisteröimiselle siltä osin kuin on todennäköistä, että kyseisten palvelujen katsotaan asianomaisessa kohderyhmässä olevan peräisin kyseiseltä alueelta.

Sanamerkki SUEDTIROL, joka on rekisteröity Nizzan sopimukseen pohjautuvan luokituksen luokkiin 35, 39 ja 42 kuuluvia palveluja ”Liikkeenjohto; yrityshallinto; toimistotehtävät”, ”Tavaroiden pakkaus ja varastointi” ja ”Tieteelliset ja teknologiset palvelut sekä niihin liittyvä tutkimus ja suunnittelu; teolliset analyysi- ja tutkimuspalvelut; tietokonelaitteistojen ja ohjelmien suunnittelu ja kehittäminen; oikeudelliset palvelut” varten, on Italian ja unionin saksankielisen yleisön sekä Italian italiankielisen yleisön, joiden tarkkaavaisuusaste on pikemminkin korkea, mielestä kyseessä olevia palveluja kuvaileva EU-tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla.

EU-tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan tarkoituksena on välttää se, että talouden toimija käyttää yksinoikeudella maantieteellistä alkuperämerkintää kilpailijoidensa vahingoksi. Vaikka on totta, että valituslautakunta on lähtökohtaisesti velvollinen tutkimaan maantieteellisen alkuperämerkinnän merkityksellisyyden näiden kilpailusuhteiden kannalta tutkimalla kyseisen alkuperän sekä niiden tavaroiden ja palvelujen, joita varten tavaramerkkiä haetaan, välisen yhteyden ennen kuin se voi evätä sen rekisteröimisen asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla, kyseisen velvollisuuden tiukkuus voi kuitenkin vaihdella useiden sellaisten tekijöiden mukaan, joita ovat esimerkiksi kyseessä olevan maantieteellisen alkuperämerkinnän laajuus, maine tai luonne. Todennäköisyys siitä, että maantieteellistä alkuperää ilmaiseva merkintä voi vaikuttaa kilpailusuhteisiin, on näet suuri silloin, kun on kyse suuresta alueesta, joka on kuuluisa useiden tavaroiden ja palvelujen laadusta, ja se on pieni silloin, kun on kyse tarkkaan määritetystä paikasta, joka on kuuluisa vain muutamista tavaroista tai palveluista.

Silloin kun on kyse maantieteellisestä alkuperämerkinnästä, joka on jo tunnettu tai jolla on hyvä maine, Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto voi vain todeta tällaisen yhteyden olemassaolon eikä sen tarvitse tutkia konkreettisesti kyseisen yhteyden olemassaoloa.

(ks. 44–46 kohta)