Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Léger 15 päivänä kesäkuuta 1995. - Euroopan parlamentti vastaan Philippe Vienne. - Henkilöstö - Päiväraha - Päällekkäisyys. - Asia C-43/94 P.



Oikeustapauskokoelma 1995 sivu I-02441



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1 Euroopan parlamentti valittaa yhteisöjen tuomioistuimelle yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 30.11.1993 antamasta tuomiosta(1), jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi Euroopan yhteisöjen henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösääntöjen) nojalla tapahtuvan päivärahojen yhteenlaskemisen.

2 Tässä valituksessa vastaajana oleva Vienne on tällä hetkellä parlamentin virkamies. Hänen hallinnollisessa asemassaan tässä toimielimessä on ollut kolme toisiaan seuraavaa vaihetta: ensin hänet otettiin palvelukseen määräaikaiseksi työntekijäksi (1.11.1990), minkä jälkeen hänet palkattiin väliaikaiseksi työntekijäksi (1.1.1991) ennen kuin hänet nimitettiin koeajalla olevaksi virkamieheksi (16.12.1991) ja vakinaistettiin lokakuussa 1992. Tultuaan alunperin otetuksi palvelukseen perheensä kotipaikassa Bryssel-Anderlechtissä, hän asettui ensimmäisestä palvelukseen tulostansa lähtien asumaan Belgian ja Luxemburgin välisen rajan läheisyydessä sijaitsevaan Messancyyn noudattaakseen henkilöstöä koskevissa määräyksissä asetettuja velvollisuuksia säilyttäen samalla kuitenkin vakinaistamiseensa asti kotipaikkanaan perheensä kotipaikan.

3 Parlamentin ja Viennen välinen erimielisyys koskee henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevassa 10 artiklassa (jäljempänä 10 artikla) määrättyjen päivärahojen maksamista kantajan koeajan loppuosalta ja sen jälkeiseltä yhdeltä kuukaudelta (15.10.1992). Tämä artikla kuuluu seuraavasti:

"Virkamiehellä, joka osoittaa joutuneensa muuttamaan asuinpaikkaansa täyttääksen henkilöstösääntöjen 20 artiklassa(2) asetetut velvollisuudet, on oikeus saada 2 kohdassa määrätyltä ajanjaksolta päiväraha, jonka suuruus määräytyy seuraavasti ..." Artiklan 2 kohdassa virkamiehen päivärahaetuuden pituudeksi vahvistetaan 120 tai 180 päivää, tai koeajalla olevan virkamiehen päivärahaetuuden pituudeksi koe-aika ja sen jälkeinen yksi kuukausi.

Samojen päivärahaetuuksien maksaminen väliaikaisille työntekijöille (muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen [régime applicable aux autres agents] jäljempänä RAA, 25 artikla) samoin kuin määräaikaisille työntekijöille (RAA:n 69 artikla) on rajattu enimmillään yhteen vuoteen; muiden osalta viitataan 10 artiklaan.

4 Henkilöstöä koskevien määräysten(3) mukaisesti parlamentti maksoi Viennelle päivärahat 1.11.1990 alkaen, mutta lopetti maksamisen 21.4.1992 alkaen, eli lähes kuusi kuukautta ennen Viennen koeajan loppumista. Parlamentti katsoi, että eri ajanjaksot, joilta henkilöllä oli oikeus etuihin, voitiin laskea yhteen ja että rahoja ei voitu maksaa 10 artiklassa määrätyn kahdentoista kuukauden enimmäisajan ylittävältä ajalta.

5 Koska parlamentti kieltäytyi maksamasta Viennelle näitä rahoja hänen koeaikansa loppuosalta ja sen jälkeiseltä yhdeltä kuukaudelta (siis ajanjaksolta 22.4.1992-15.10.1992), Vienne nosti Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa kanteen, jossa hän vaati parlamentin 2.2.1993 päivätyn hylkäävän päätöksen kumoamista. Kantaja vetosi erityisesti 10 artiklan rikkomiseen.

6 Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi Viennen vaatimukset 30.11.1993 antamassaan tuomiossa.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi aluksi, että "yhdessäkään henkilöstösääntöjen tai RAA:n määräyksessä ei nimenomaisesti aseteta rajoittavaa sääntöä nyt käsiteltävänä olevalle tapaukselle. Erityisesti henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevassa 10 artiklassa ei artiklan sanamuodon mukaan estetä päivärahojen myöntämistä usealla perusteella, siten kuin kantaja sitä vaatii"(4).

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on päinvastoin katsonut, että päivärahojen myöntämisen pituudelle asetetussa enimmäisrajassa, sellaisena kuin parlamentti sitä aikoi soveltaa koeaikaan, jätettiin ottamatta huomioon koeajalla olevan virkamiehen hallinnolliselle asemalle luonteenomainen työsuhteen epävarmuus.(5)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on itse asiassa katsonut, että tilanteessa, jossa työsuhteen epävarmuus on ollut jatkuvaa, "... päivärahojen myöntämisellä on erityinen tarkoitus: näyttää järkevältä kannustaa asianosaista olemaan muuttamatta, koska jos asianosaista ei vakinaisteta, muutto olisi ennenaikainen ja aiheuttaisi henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 9 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisesti kaksien muuttokustannusten korvauksen, jos asianosaisen tehtävät lakkaavat. Tämä tilanne huomioon ottaen asianosaisen on saatava vastapainona ja henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 10 artiklan mukaisesti päivärahaetuus koko epävarmalta ajanjaksolta ja sen jälkeiseltä yhdeltä kuukaudelta riippumatta siitä, onko hän jo saanut sellaisia päivärahoja aiemmilta ajanjaksoilta, joille myös on ollut luonteenomaista epävarmuus"(6).

Muistuttaen lopulta, että päivärahojen myöntämisen tavoite, sellaisena kuin se on aiemmissa tuomioissa(7) eritelty, "... nimittäin niiden kulujen ja haittojen korvaaminen, jotka ovat aiheutuneet tarpeesta muuttaa ja asettua väliaikaisesti asumaan toimipaikalle säilyttäen samalla väliaikaisesti entinen kotipaikka ...", vastaa tämän asian olosuhteita (kahden asunnon ylläpito; perheen kotipaikka Belgiassa ja toinen toimipaikan lähellä)(8), ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi Viennellä olevan henkilöstöä koskevien määräysten mukaan oikeus päivärahojen maksuun hänen koeaikansa loppuosalta ja sen jälkeiseltä yhdeltä kuukaudelta.(9)

7 Tämän vuoksi 30.11.1993 annetussa tuomiossa kumotaan parlamentin 2.2.1993 tekemä hylkäävä päätös, ja velvoitetaan parlamentti maksamaan kantajalle maksamattomat päivärahat ja korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut.

8 Parlamentti hakee tämän tuomion kumoamista yhteisöjen tuomioistuimelta.

9 Valituksensa tueksi parlamentti esittää pääasiassa kaksi perustetta, jotka koskevat yhteisön oikeuden rikkomista:

- tuomiossa (tuomion 32 kohdassa) on henkilöstösääntöjen 71 artiklan tulkintaa koskeva oikeudellinen virhe;

- tuomiossa (tuomion 27, 31 ja 34 kohdassa) on useita 10 artiklan tulkintaa koskevia oikeudellisia virheitä.

10 Vienne korostaa aluksi,(10) että kanteen tutkittavaksi ottaminen on epäselvää siltä osin kuin parlamentti yrittää tutkituttaa yhteisöjen tuomioistuimella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ratkaisemat tosiasiat. Lausun tästä tilaisuuden tullen kunkin esitetyn perusteen, jotka tutkin peräkkäin, yhteydessä.

I - Onko yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tulkinnut henkilöstösääntöjen 71 artiklaa virheellisesti?

11 Henkilöstösääntöjen 71 artiklassa(11) määrätään seuraavaa:

"Liitteessä VII vahvistetuilla edellytyksillä virkamiehellä on oikeus saada korvaus kuluista, jotka ovat aiheutuneet hänen tehtäviensä aloittamisesta ..."

12 Parlamentti katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tuomion 32 kohdassa tulkinnut virheellisesti henkilöstösääntöjen 71 artiklassa mainittua käsitettä "tehtävien aloittaminen siten, että sillä tarkoitetaan pelkästään virallisesta nimityksestä virkamiehen toimeen seuraavaa tehtävien aloittamista". Parlamentin mukaan tällä käsitteellä on päinvastoin ymmärrettävä tarkoitettavan kaikkia tehtävien aloittamisia yhteisön toimielimen palveluksessa, olkoonpa tehtävä millä nimikkeellä tahansa, mukaan lukien väliaikaisena tai määräaikaisena työntekijänä hoidettavat tehtävät, siten, että "tehtävien aloittaminen" voi tapahtua vain kerran.(12)

13 Henkilöstösääntöjen 71 artiklan sanamuoto ja artiklan sijainti henkilöstösäännöissä estävät parlamentin esittämään väitteeseen yhtymisen.

14 Tämä määräys on, muistettakoon se, Euroopan yhteisöjen henkilöstösäännöissä. Niitä sovelletaan periaatteessa vain virkamiehiin, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korostaa. Periaatteeseen on tietysti lukuisia poikkeuksia, koska muutamissa RAA:n määräyksissä viitataan usein henkilöstösääntöihin. Kun tällainen viittaus tehdään, henkilöstösääntöjen ja RAA:n määräyksiä on luettava rinnakkain, kuten samaistettaisiin yhteisöjen muut työntekijät virkamiehiin. Mutta tämä olettamus ei koske 71 artiklaa. Päinvastoin, jokaisessa virkamiehiä, väliaikaisia työntekijöitä tai määräaikaisia työntekijöitä koskevissa vastaavissa määräyksissä on "Palkkaukseen ja kulukorvauksiin" liittyvä luku.(13) Henkilöstösääntöjen 71 artikla on tällaisessa luvussa. RAA:ssa on tähän artiklaan merkittävällä tavalla liittyviä määräyksiä ilman, että artiklaan viitataan suoraan. Niinpä 22 artiklassa määrätään, että "... väliaikaisella työntekijällä on oikeus henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevissa 5-15 artiklassa määrätyillä edellytyksillä saada korvaus kuluista, jotka ovat aiheutuneet hänen tehtäviensä aloittamisesta ..." Kunkin näiden määräysten rinnakkain asettaminen näyttää mielestäni, että kulukorvaus on myönnettävä kunkin tehtävän aloittamisen perusteella, olipa kysymyksessä sitten tehtävien aloittaminen työntekijänä tai virkamiehenä. Niinpä muistutettuaan, että "virkamiehen hoitamat tehtävät voidaan erotella oikeudellisella tasolla väliaikaisen tai määräaikaisen työntekijän hoitamista tehtävistä, koska asianosaiset ovat henkilöstöä koskevien määräysten mukaan erilaisessa asemassa (ks. asiassa 37/87 annettu tuomio Sperber v. yhteisöjen tuomioistuin, Kok. s. 1943, 8 kohta)"(14), ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin, tulkitsematta virheellisesti henkilöstösääntöjen 71 artiklaa, jatkaa täsmentäen, että "Käsitettä tehtävien aloittaminen (artiklassa tarkoitetulla tavalla) voidaan siis tulkita niin, että sillä tarkoitetaan pelkästään virallisen nimityksen jälkeen tapahtuvaa virkamiehen tehtävien aloittamista".

15 Siten on hylättävä asiassa Campolongo vastaan korkea viranomainen(15) 15.7.1960 annetusta tuomiosta johdettu väite, johon parlamentti uskoo voivansa tukea tämän perusteen.

16 Yhteisöjen tuomioistuin perusteli mainittua tuomiota "Euroopan yhteisöjen ja niihin liittyvien toimielimien toiminnallisen kokonaisuuden ..." periaatteella ja hylkäsi "... yhden toimielimen palveluksesta lähtemistä koskevan korvauksen maksamisen yhtä aikaa toisen toimielimen palvelukseen astumista koskevan korvauksen kanssa ..."(16) Parlamentti päättelee tästä, että "samaa korvausta ei voida maksaa samalle henkilölle kahdesti samasta syystä"(17). En kuitenkaan näe, kuinka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tulkinta henkilöstösääntöjen 71 artiklasta olisi yhteensopimaton tämän oikeuskäytännön kanssa. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korostaa 37 kohdassa, "yhteisöjen tuomioistuimen tuomio koskee aivan erilaista tapausta kuin nyt käsiteltävänä oleva asia on". Yhtäältä, vaikka minun on ratkaistava asia sellaisen virkamiehen osalta, joka on toiminut saman toimielimen palveluksessa erilaisten henkilöstöä koskevien määräysten mukaisissa peräkkäisissä tehtävissä, kun taas tuomioistuimen oli ratkaistava asia sellaisen virkamiehen osalta, joka vain vaihtoi yhden Euroopan yhteisön (EHTY:n) toimielimen (korkean viranomaisen) palveluksesta toisen Euroopan yhteisön (ETY:n) toisen toimielimen (Euroopan investointipankin) palvelukseen. Tällöin ei toisaalta ollut kysymys eri perusteilla myönnettävistä päivärahoista, vaan palveluksesta lähtemistä koskevan korvauksen maksamisesta yhtäaikaa palvelukseen astumista koskevan korvauksen kanssa. Huomattakoon lopuksi, että asian perusteena olevat tekstit ovat erilaiset, sillä edellä mainitussa asiassa Campolongo annetun tuomion aikakaudella ei ollut olemassa "kaikkien Euroopan yhteisöjen toimielinten virkamiehille voimassa olevia henkilöstösääntöjä"(18).

17 Päättelen tästä, että yhteisöjen toiminnallisen kokonaisuuden periaatetta ei ole sovellettava tässä asiassa.

18 Ensimmäinen valitusperuste ei siis ole perusteltu.

II - Onko yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tulkinnut virheellisesti henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevaa 10 artiklaa?

19 Parlamentti katsoo ensiksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tuomion 27 kohdassa ottanut huomioon tosiasioihin perustuvaa näkökohtaa, josta seuraa 10 artiklan rikkominen; sanottu kohta(19) kuuluu seuraavasti: "... tämän kiistan kohde on rajattu siihen, onko kantajalla, joka koeajalla olevana virkamiehenä ei vielä ole muuttanut eikä saanut asettautumiskorvausta, oikeus ..."(20) Parlamentin mukaan tämä lausuma on virheellinen, sillä "ollessaan väliaikainen työntekijä Vienne haki ja sai parlamentilta asettautumiskorvauksen"(21).

20 Tältä osin on valituksessa vastaajana olevan korostamalla tavalla(22) huomattava, että yhteisöjen tuomioistuimella ei ole toimivaltaa tutkia sitä tosiasioihin perustuvaa seikkaa, onko Vienne saanut asettautumiskorvauksen. Muistettakoon, että yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta sille tehdyissä valituksissa rajoittuu tuomioistuimen perussäännön (EY) 51 artiklan mukaan pelkästään oikeuskysymyksiin.(23)

21 Huomattakoon lisäksi, että tämä peruste saa alkunsa valituksenalaisen tuomion pinnallisesta lukemisesta. Vaikka parlamentti väittää valituksessaan, että "ollessaan väliaikainen työntekijä Vienne haki ja sai parlamentilta asettautumiskorvauksen"(24), ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin puolestaan tyytyy toteamaan, että "kantajalla, joka koeajalla olevana virkamiehenä ei vielä ollut muuttanut eikä saanut asettautumiskorvausta, on oikeus ..."(25) Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kuitenkin täsmentänyt aluksi, että "tämän riidan kohde on rajattu siihen, onko kantajalla, joka koeajalla olevana virkamiehenä ... oikeus saada ... päivärahat koeaikansa loppuosalta ja sen jälkeiseltä yhdeltä kuukaudelta"(26). Niinpä kun parlamentti viittaa valituksessaan työssäoloaikaan, josta ei ole kysymys valituksenalaisessa tuomiossa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei voida moittia sellaisesta tosiseikkojen virheellisestä arvioinnista, joka merkitsisi 10 artiklan loukkaamista.

22 Tämän valitusperusteen ensimmäinen osa on siis perusteeton.

23 Toiseksi parlamentti katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion 31 kohdassa on oikeudellinen virhe, koska siinä on hylätty parlamentin väite siitä, että Viennelle ei voitu maksaa päivärahoja siltä osin kuin hän ei täyttänyt 10 artiklassa määrättyä edellytystä, jonka mukaan asuinpaikan muuttamispakko on perusteltava. Vastaukseksi tähän väitteeseen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että "tässä väitteessä ei ole otettu huomioon mainitussa määräyksessä toimielimille suhteessa niiden virkamiehiin asetetun korvausvelvollisuuden jatkuvaa ja kestävää luonnetta"(27). Valituksessaan parlamentti katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätyi näin lopputulokseen, jonka mukaan "10 artiklassa asetettua pakottavaa edellytystä ei pidä ottaa huomioon ja näin ollen voidaan jättää huomiotta se, että asianosainen ei ole muuttanut asuinpaikkaa ..."(28); parlamentti päätteli tästä, että "tämä johtopäätös ... on ilmeisessä ristiriidassa henkilöstösääntöjen 10 artiklan kirjaimen ja hengen kanssa ..."(29)

24 Minusta näyttää kuitenkin siltä, että tämä peruste on peräisin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen johtopäätösten yleistämisestä. Tällä tuomion perustelullaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin, päinvastoin kuin parlamentti haluaisi uskotella, ei kiistä sitä, että virkamiehen on muutettava asuinpaikkaansa saadakseen 10 artiklan mukaiset päivärahat. Sen sijaan vastauksena parlamentin esittämään väitteeseen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kiistää sen, että tässä tapauksessa virkamiehen ei olisi tarvinnut muuttaa asuinpaikkaa. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointia ei voida väittää vääräksi.

25 Päivärahaetuuden saamisen ehdoksi on tietysti asetettava se, että virkamiehen on perusteltava asuinpaikan muuttamispakko noudattaakseen henkilöstösääntöjen 20 artiklaa, jossa velvoitetaan virkamiestä asumaan paikkakunnalla, jossa hänen toimipaikkansa on. On kuitenkin selvitettävä, mitä tällä asuinpaikkakäsitteellä tarkoitetaan. Sillä ei välttämättä tarkoiteta sitä asuinpaikkaa, mikä asianosaisella oli juuri ennen vakinaistamistaan. Yhteisöjen tuomioistuin tulkitsee vakiintuneesti tätä asuinpaikkakäsitettä niin, että sillä tarkoitetaan pysyväksi aiottua paikkaa, jonne asianosainen on keskittänyt pysyvästi tai tavanmukaisesti intressinsä.(30) Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti katsonut, että Viennen asuinpaikka Messancyssa ei ole 10 artiklan mukainen "asuinpaikka", koska asianosainen asuu siellä vain noudattaakseen henkilöstöä koskevien määräysten mukaisia, epävarmasta työstä aiheutuvia velvollisuuksia, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korostaa myöhemmin.(31) Viennen Brysselissä olevaa olinpaikkaa, jossa hänen perheensä edelleenkin asui, on sen sijaan pidettävä henkilöstösääntöjen mukaisena "asuinpaikkana". On selvää, että huolimatta peräkkäisistä, saman toimielimen palvelukseen ottamisista valituksessa vastaajana olevan on pitänyt "muuttaa asuinpaikkaa" joka kerta, kun hänet on otettu palvelukseen. Koska tämä viimeinen edellytys täyttyy, häneltä ei voida evätä 10 artiklan mukaista päivärahaetuutta.

26 Valituksenalaisen tuomion 31 kohta, jonka sanamuodossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei mitenkään ole jättänyt ottamatta huomioon 10 artiklassa määrättyä asuinpaikan muuttamispakkoa, on luettava nämä kannanotot huomioon ottaen. Tämän vuoksi perusteen toinenkin osa on hylättävä.

27 Kolmanneksi parlamentti väittää, että yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion 34 kohdassa on virhe, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo koeajalla oleville virkamiehille maksettavilla päivärahoilla olevan erityisen tarkoituksen eli sen, että ne "... kannustavat asianosaista olemaan muuttamatta, koska jos asianosaista ei vakinaisteta, muutto olisi ennenaikainen ja aiheuttaisi asianosaisen tehtävien lakatessa henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 9 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisesti kaksien muuttokustannusten korvauksen". Parlamentin mukaan tällaisessa oletetussa tilanteessa korvauksen kaksinkertaistuminen on mahdotonta, koska vain vakinaisella virkamiehellä on henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 9 artiklan 3 kohdan mukaan oikeus tällaiseen korvaukseen.(32)

28 Palauttakaamme mieleen tämän määräyksen sanamuoto. Edellä mainitun 9 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään virkamiehen muuttokustannusten korvaamisesta, kun virkamies muuttaa kotipaikaltaan toimipaikkaansa, ja toisessa kohdassa määrätään samojen kustannusten korvaamisesta tehtävien lakatessa, kun virkamies muuttaa toimipaikasta kotipaikkaansa. Artiklan kolmannessa kohdassa asetetaan määräajat, joissa muuttojen on tapahduttava. Niinpä "vakinaisen virkamiehen on muutettava (asuinpaikasta toimipaikkaan) koeajan päättymistä seuraavan vuoden aikana ..."(33)

29 Tätä viimeksi mainittua määräystä voidaan tulkita kahdella eri tavalla.

30 Ensimmäisen tulkinnan mukaan yhteisön lainsäätäjä on tyytynyt vain asettamaan enimmäismääräajan (yksi vuosi koeajan loppumisesta), jonka jälkeen korvausta ei enää makseta. Tämä määräys olisi ymmärrettävä niin, että siinä edellytetään muuton tapahtuvan viimeistään mainitussa määräajassa, jotta korvaus maksetaan. Jos tämä tulkinta hyväksyttäisiin, koeajalla oleva virkamies saisi ilmeisestikin korvauksen, kunhan hän vain noudattaisi asetettua määräaikaa. Tämä todennäköisestikin on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomionsa 34 kohdassa antama tulkinta henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevasta 9 artiklasta.

31 Mielestäni tämä määräys on kuitenkin ymmärrettävä aivan toisella, parlamentin esittämällä tavalla, jota valituksessa vastaajana oleva ei kiistäkään.(34) Jos edellä esitetyn ensimmäisen tulkinnan mukaisesti on totta, että yhteisön lainsäätäjä on asettanut määräajan, jonka jälkeen korvausta ei makseta, kysymyksessä ei ole ainoa vaadittu edellytys. Mainitun 9 artiklan 3 kohdassa määrätään ajankohdasta, josta lähtien muuton "on" tapahduttava, jotta korvaus maksetaan: ajankohta on "koeajan päättyminen". Koska määräajan laskeminen aloitetaan näin ollen koeajan päättymisestä, siitä on pääteltävä, että koeajalla oleville virkamiehille, joiden koeaika ei oletetusti ole päättynyt, ei makseta muuttokustannusten korvausta. Tätä tulkintaa vahvistaa ilmaisun "vakinainen virkamies" käyttäminen 9 artiklan 3 kohdassa. Myös Euroopan komission oikeudellinen osasto suosittaa voimakkaasti tätä tulkintaa.(35)

32 Viimeksi mainitun tulkinnan johdosta, joka mielestäni on ainoa hyväksyttävä tulkinta, minun on siis myönnettävä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen arvioidessaan tässä asiassa päivärahojen myöntämisellä tavoiteltua erityistä tarkoitusta.

33 Katson kuitenkin, että edellä mainitun 9 artiklan 3 kohdassa vahvistetaan koeajalla olevan virkamiehen henkilöstösääntöjen mukaisen aseman epävarma luonne, jota ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinkin on muuten korostanut(36) perustellessaan päivärahaetuutta pelkästään sillä. Määrätessään, että korvauksen saamiseksi muuton on tapahduttava vuoden kuluessa "koeajan päättymisestä", yhteisön lainsäätäjä on korostanut, että vasta tästä ajankohdasta lukien virkamiehen virkamiesasema vakinaistuu ja virkamiehen sekä toimielimen välisen työsuhteen epävarmuus lakkaa. Huomattakoon vielä, ettei määräaikaisilla tai väliaikaisilla työntekijöillä, jotka on otettu palvelukseen 12 kuukautta lyhyemmäksi ajaksi,(37) ole oikeutta muuttokustannusten korvaukseen, mikä vielä vahvistaa sitä, että yhteisön lainsäätäjä on ottanut huomioon heidän työsuhteensa epävarmuuden.

34 Niinpä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti katsonut, että Viennen asema, jolle tunnusomaista kunkin peräkkäisen työsuhteen aikana on jatkuva epävarmuus, "... vastaa päivärahojen myöntämisellä tavoiteltua tarkoitusta eli tarkoitusta korvata kulut ja haitat, jotka aiheutuvat tarpeesta muuttaa ja asettua väliaikaisesti asumaan asemapaikkaan samalla säilyttäen väliaikaisesti aiempi asuinpaikka (ks. asiassa 280/85 annettu tuomio, Mouzourakis v. parlamentti, Kok. s. 589, 9 kohta ja asiassa T-63/91, Benzler v. komissio, 10.7.1992 annettu tuomio, Kok. 1992, s. II-2095, 20 kohta)."(38)

35 On siis riittävää katsoa pelkästään sillä perusteella, että asian olosuhteet vastaavat 10 artiklaa koskevaa ratio legistä sellaisena, kuin sitä vakiintuneessa oikeuskäytännössä(39) tulkitaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tulkinnut virheellisesti henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevaa 10 artiklaa lukuun ottamatta tässä määräyksessä tavoitelluksi väitettyä "erityistarkoitusta", joka on esitetty tuomion 34 kohdassa ja jota pidän tarpeettomana.

36 Päättelen siis, että vaikkakin tämän valitusperusteen viimeinen osa on perusteltu, se ei riitä valituksenalaisen tuomion kumoamiseen.

37 Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää parlamentin tekemän valituksen ja velvoittaa parlamentin korvaamaan oikeudenkäyntikulut yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklan ensimmäisen ja toisen kohdan ja 69 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti.

(1) - Asiassa T-15/93, Vienne v. parlamentti annettu tuomio (Kok. 1993, s. II-1327).

(2) - Henkilöstösääntöjen 20 artikla kuuluu seuraavasti: "Virkamiehen on asuttava paikkakunnalla, jossa hänen toimipaikkansa on, tai sellaisella etäisyydellä paikkakunnasta, että etäisyys ei häiritse hänen virantoimitustaan". - Tässä ratkaisuehdotuksessa esillä olevista henkilöstösääntöjen artikloista ei ole virallista suomenkielistä käännöstä; ratkaisuehdotuksessa olevat käännökset on tehty Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen suomen kielen käännösosastossa.

(3) - RAA:n 25 ja 69 artikla.

(4) - Valituksenalaisen tuomion 30 kohta.

(5) - Sama, 33 kohta.

(6) - Sama, 34 kohta.

(7) - Asia 280/85, Mouzourakis v. parlamentti, tuomio 5.2.1987 (Kok. 1987, s. 589, 9 kohta) ja asia T-63/91, Benzler v. komissio, tuomio 10.7.1992 (Kok. 1992, s. II-2095, 20 kohta).

(8) - Valituksenalaisen tuomion 35 kohta.

(9) - Sama, 36 kohta.

(10) - Vastineen 1, 2 ja 3 kohta.

(11) - 71 artikla kuuluu henkilöstösääntöjen V osaston (Virkamiesten palkkausjärjestelmä ja sosiaaliset edut) 1 luvun (Palkkaus ja kulukorvaukset) 2 jaksoon (Kulukorvaukset).

(12) - Valituksen 43-46 kohta.

(13) - Kysymyksessä on vastaavassa järjestyksessä henkilöstösääntöjen V osaston 1 luku, RAA:n II osaston 5 luku ja RAA:n III osaston 5 luku.

(14) - Valituksenalaisen tuomion 32 kohta.

(15) - Asiat 27/59 ja 39/59 (Kok. s. 795).

(16) - Sama, s. 824.

(17) - Valituksen 47 kohta.

(18) - Tuomion s. 802.

(19) - Valituksen 40, 41 ja 42 kohta.

(20) - Kursivointi kirjoittajan.

(21) - Valituksen 33 kohta, kursivointi kirjoittajan.

(22) - Vastineen 60 kohta ja sitä seuraavat kohdat.

(23) - Ks. yhteisöjen tuomioistuimen vakiintunut oikeuskäytäntö ja esimerkiksi asiassa C-346/90 P, F. v. komissio, tuomio 8.4.1992 (Kok. 1992, s. I-2691, 7 ja 10 kohta) sekä asiassa C-136/92 P, komissio v. Brazzelli Lualdi ym., tuomio 1.6.1994 (Kok. 1994, s. I-1981, 66 kohta).

(24) - Valituksen 33 kohta, kursivointi kirjoittajan.

(25) - Valituksenalaisen tuomion 27 kohta, kursivointi kirjoittajan.

(26) - Sama.

(27) - Sama, 31 kohta.

(28) - Valituksen 50 kohta.

(29) - Sama, 51 kohta.

(30) - Ks. esimerkiksi yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio edellä alaviitteessä 7 mainitussa asiassa Benzler, 25 kohta, ja yhteisöjen tuomioistuimen tuomio asiassa C-452/93 P, Magdalena Fernández v. komissio, 15.9.1994 (Kok. 1994, s. I-4295, 22 kohta).

(31) - Valituksenalaisen tuomion 33 ja 34 kohta.

(32) - Valituksen 52 kohta ja sitä seuraavat kohdat.

(33) - Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 9 artiklan 3 kohta, kursivointi kirjoittajan.

(34) - Vastineen 72 ja 73 kohta.

(35) - Ks. asianosaisten esittämät asiakirjat: vastineen liite ja valituksen liite IV, alaviite 1, s. 3.

(36) - Valituksenalaisen tuomion 33 kohta.

(37) - RAA:n 23 artikla.

(38) - Valituksenalaisen tuomion 35 kohta.

(39) - Ks. myös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mainitsemien asioiden lisäksi asia 148/73, Louwage v. komissio, tuomio 30.1.1974 (Kok. 1974, s. 81, 25 kohta).