Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Mischo 23 päivänä tammikuuta 2003. - Glencore Grain Rotterdam BV vastaan Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung. - Ennakkoratkaisupyyntö: Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Saksa. - Maatalous - Viljaalan yhteinen markkinajärjestely - Pysyvä tarjouskilpailumenettely - AKTmaihin vietäväksi tarkoitetut viljatuotteet - Todistuksen siitä, että tuote on saatettu kulutukseen kohdemaassa, toimittamisen määräajan alkamisajankohta - Asetuksen N:o2372/95 8artiklan 2kohdan toisen alakohdan toinen luetelmakohta ja asetuksen N:o3665/87 47artiklan 2kohta. - Asia C-334/01.



Oikeustapauskokoelma 2003 sivu I-06769



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1. Verwaltungsgericht Frankfurt am Mainin ennakkoratkaisupyyntö koskee viljoja, jotka maatalousalan interventioelin on myynyt tarjouskilpailumenettelyn kautta vietäväksi maihin, jotka ovat allekirjoittaneet yhteisön ja Afrikan, Karibian ja Tyynenmeren maiden (jäljempänä AKT-maat) välillä tehdyn yleissopimuksen. Kysymys koskee sitä, mistä lähtien lasketaan 12 kuukauden määräaika, jonka kuluessa todistus siitä, että tuotteet on saatettu kulutukseen kohdevaltioissa, on toimitettava.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt: yhteisön säännökset

A Asetus N:o 1766/92

2. Vilja-alan yhteisestä markkinajärjestelystä 30 päivänä kesäkuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1766/92 4 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden nimeämät interventioelimet ostavat tietyt niille tarjotut yhteisössä korjatut viljat, kuten vehnän, jos tarjoukset täyttävät tietyt, erityisesti laatua ja määrää koskevat vaatimukset.

3. Asetuksen 5 artiklassa annetaan komissiolle valtuudet vahvistaa hallintokomiteamenettelyn puitteissa menettelyt ja edellytykset, joiden mukaisesti jäsenvaltioiden interventioelimet voivat saattaa viljat myyntiin.

B Asetus N:o 2131/93

4. Interventioelinten hallussaan pitämien viljojen myyntiin saattamisen menettelyistä ja edellyksistä 28 päivänä heinäkuuta 1993 annetussa komission asetuksessa (ETY) N:o 2131/93 säädetään kahdesta eri tarjouskilpailumenettelystä, joista toinen koskee viljojen saattamista myyntiin yhteisön markkinoilla ja toinen niiden saattamista myyntiin vientiä varten.

5. Asetuksen 13 artiklan 4 kohdan mukaan molemmissa tapauksissa on annettava vakuus. Lisäksi silloin, kun on kyse myyntiin saattamisesta vientiä varten, on tietyissä oloissa annettava erityinen vakuus sen takaamiseksi, että viljat todellakin menevät vientiin eikä niitä saateta myyntiin yhteisön markkinoilla.

6. Vakuuksien vapauttamisesta tai niiden siirtymisestä vakuuden saajalle säädetään asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna 25.1.1994 annetulla komission asetuksella N:o 120/94, 17 artiklassa seuraavaa:

"1. Tässä asetuksessa tarkoitetut vakuudet on annettava komission asetuksen N:o 2220/85 III osaston säännösten mukaisesti.

2. Edellä 13 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu vakuus vapautetaan sellaisten määrien osalta,

- - -

- joiden myyntihinta on maksettu asetetussa määräajassa ja joille on annettu vähimmäishinnan ja maksetun hinnan välisen eron kattava vakuus vientiin tarkoitetun myynnin ollessa kyseessä sekä maksetun hinnan ollessa alempi kuin yhteisön markkinoille uudelleen myyntiin saattamisessa noudatettava 5 artiklan 1, 2 ja 3 kohdan säännösten mukainen vähimmäishinta.

3. Edellä 2 kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettu vakuus vapautetaan sellaisten määrien osalta

- - -

- joista on esitetty asetuksen N:o 3665/87 18 artiklassa tarkoitetut todisteet. Vakuus kuitenkin vapautetaan, jos toimija esittää todisteen siitä, että vähintään 1 500 tonnia viljatuotteita on poistunut yhteisön tullialueelta merikelpoisessa aluksessa.

- -

5. Edellä 2 kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettu vakuus siirtyy vakuuden saajalle sellaisten määrien osalta, joiden osalta 3 kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettuja todisteita ei ole esitetty asetuksen N:o 3665/87 47 artiklassa säädetyssä määräajassa, paitsi ylivoimaisen esteen sattuessa."

C Asetus N:o 2372/95

7. Riidan kohteena on pääasiassa pysyvien tarjouskilpailujen avaamisesta Ranskan ja Saksan interventioelinten hallussaan pitämän leipävehnän viemiseksi tiettyihin AKT-maihin markkinointivuoden 1995/1996 aikana 10 päivänä lokakuuta 1995 annettu komission asetus (EY) N:o 2372/95.

8. Asetuksen 2 artiklassa säädetään, että "jollei tämän asetuksen säännöksistä muuta johdu, 1 artiklassa tarkoitetun leipävehnän myynti tapahtuu asetuksessa N:o 2131/93 säädettyjen menettelyjen ja edellytysten mukaisesti".

9. Asetuksen 8 artiklassa säädetään seuraavaa:

"1. Asetuksen N:o 2131/93 13 artiklan 4 kohdan mukaisesti annettu vakuus on vapautettava heti, kun vientitodistukset on luovutettu tarjouskilpailun voittajalle.

2. Liitteessä I määriteltyihin maihin viemisen ja niistä tuomisen velvoitteesta annetaan vakuus, joka on 60 ecua tonnilta. Tästä summasta 20 ecua tonnilta annetaan vientitodistuksen antamisen yhteydessä ja loput 40 ecua tonnilta ennen viljan siirtoa.

Komission asetuksen N:o 3002/92 15 artiklan 2 kohdasta poiketen

- 20 ecua tonnilta on vapautettava kahdenkymmenen työpäivän kuluessa päivämäärästä, jona tarjouskilpailun voittaja on toimittanut todistuksen siitä, että siirretty vehnä on lähtenyt yhteisön tullialueelta,

- 40 ecua tonnilta on vapautettava viidentoista työpäivän kuluessa päivämäärästä, jona tarjouskilpailun voittaja on toimittanut todistuksen siitä, että vehnä on saatettu kulutukseen 5 artiklan 3 kohdassa tarkoitetussa AKT-maassa tai AKT-maissa. Tämä todistus toimitetaan komission asetuksen N:o 3665/87 18 ja 47 artiklan säännösten mukaisesti.

- - ".

D Asetus N:o 3665/87

10. Esillä olevan asian kannalta keskeisessä asetuksessa viitataan todistuksen esittämisen osalta maatalouden vientitukien järjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 27 päivänä marraskuuta 1987 annettuun komission asetukseen (ETY) N:o 3665/87. Asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa, jossa määritellään asiakirjat, jotka viejän on esitettävä todistaakseen kulutukseen saattamista koskevien tullimuodollisuuksien täyttymisen, säädetään seuraavaa:

"1. Kulutukseen saattamista koskevien tullimuodollisuuksien täyttyminen todistetaan esittämällä:

a) tulliasiakirja, sen jäljennös tai valojäljennös; kyseisen jäljennöksen tai valojäljennöksen on oltava alkuperäisen asiakirjan hyväksymismerkinnällä varustaneen toimielimen, kyseisen kolmannen maan viranomaisten tai jonkin jäsenvaltion viranomaisten oikeaksi todistama

tai

b) liitteen II mallin mukaiselle lomakkeelle laadittu tulliselvitystodistus; kyseinen lomake on täytettävä yhdellä tai useammalla yhteisön virallisella kielellä ja kyseisessä kolmannessa maassa käytettävällä kielellä

tai

c) mikä tahansa muu kyseisen kolmannen maan tulliviranomaisten hyväksymismerkinnällä varustama asiakirja, jossa tuotteet yksilöidään ja jossa osoitetaan, että ne on saatettu kulutukseen kyseisessä kolmannessa maassa."

11. Edellä mainitun artiklan 2 kohdasta seuraa, että jos mitään 1 kohdassa tarkoitettua asiakirjaa ei voida esittää viejästä riippumattomista syistä tai jos niitä pidetään riittämättöminä, todistetta kulutukseen saattamista koskevien tullimuodollisuuksien täyttymisestä voidaan pitää esitettynä seitsemän muun asiakirjalajin esittämisen kautta.

12. Vientituen maksamisessa noudatettavasta menettelystä ja sovellettavista määräajoista asetuksen N:o 3665/87, sellaisena kuin se on muutettuna 26.7.1994 annetulla komission asetuksella N:o 1829/94, 47 artiklassa säädetään seuraavaa:

"1. Tuki maksetaan viejän kirjallisesta hakemuksesta ja sen maksaa jäsenvaltio, jonka alueella vienti-ilmoitus on hyväksytty.

- -

2. Lukuun ottamatta ylivoimaista estettä tuen maksamiseen tai vakuuden vapauttamiseen liittyvät asiakirjat on annettava vienti-ilmoituksen hyväksymistä seuraavien 12 kuukauden kuluessa.

- -

4. Kun 18 artiklan mukaisesti vaadittavia asiakirjoja ei ole voitu esittää 2 kohdassa vahvistetun määräajan kuluessa, vaikka viejä on toiminut mahdollisimman nopeasti hankkiakseen ja toimittaakseen ne tämän määräajan kuluessa, viejälle voidaan myöntää lisäaikaa kyseisten asiakirjojen esittämistä varten.

- - ."

E Asetus N:o 2220/85

13. Maataloustuotteiden vakuusjärjestelmän soveltamista koskevien yhteisten yksityiskohtaisten sääntöjen vahvistamisesta 22 päivänä heinäkuuta 1985 annetussa komission asetuksessa (ETY) N:o 2220/85 esitetään säännökset, joissa säädetään vakuuksista, jotka on annettava yhteisistä markkinajärjestelyistä muun muassa vilja-alalla annettujen asetusten puitteissa, jollei mainituissa asetuksissa toisin säädetä (1 artikla).

14. Asetuksen 3 artiklassa säädetään seuraavaa:

"Tässä asetuksessa tarkoitetaan:

a) vakuudella takuuta määrän maksamisesta tai siirtymisestä toimivaltaiselle viranomaiselle, jos määritettyä velvoitetta ei ole täytetty.

- - "

15. Asetuksen N:o 2220/85, sellaisena kuin se on muutettuna 29.4.1987 annetulla komission asetuksella N:o 1181/87, 21, 22 ja 28 artiklassa säädetään seuraavaa:

"21 artikla

Kun tätä tarkoitusta varten säädetty todiste kaikkien ensisijaisten, toissijaisten tai alemmanasteisten vaatimusten täyttämisestä on esitetty, vakuus vapautetaan.

22 artikla

1. Vakuus menetetään kokonaan sen määrän osalta, jota vastaavaa ensisijaista vaatimusta ei ole noudatettu, jollei noudattaminen ole ylivoimaisen esteen vuoksi mahdotonta.

2. Ensisijainen vaatimus katsotaan laiminlyödyksi, jos sitä koskevaa todistetta ei ole esitetty sen esittämiselle asetetussa määräajassa, jollei tämän todisteen esittäminen määräajassa ole ylivoimaisen esteen vuoksi mahdotonta. Jäljempänä 29 artiklassa säädettyä menettelyä menetettävän määrän perimiseksi on noudatettava välittömästi.

3. Jos todiste ensisijaisen vaatimuksen tai ensisijaisten vaatimusten noudattamisesta esitetään 18 kuukauden kuluessa 2 kohdassa säädetystä määräajasta, 85 prosenttia siirtyneestä määrästä maksetaan takaisin.

Jos todiste ensisijaisen vaatimuksen tai ensisijaisten vaatimusten noudattamisesta esitetään 18 kuukauden kuluessa 2 kohdassa säädetystä määräajasta ja jos siihen liittyvää toissijaista vaatimusta ei ole täytetty, takaisin maksettava määrä on samansuuruinen kuin määrä, joka olisi vapautettu sovellettaessa 23 artiklan 2 kohtaa, vähennettynä 15 prosentilla kyseisen osan vakuutetusta määrästä.

4. Siirtynyttä määrää ei makseta takaisin, jos todiste ensisijaisen vaatimuksen tai ensisijaisten vaatimusten noudattamisesta esitetään 3 kohdassa tarkoitetun 18 kuukauden määräajan päättymisen jälkeen, jollei tämän todisteen esittäminen määräajassa ole ylivoimaisen esteen vuoksi mahdotonta.

28 artikla

1. Jos vakuuden vapauttamiseksi tarvittavien todisteiden esittämiselle ei ole asetettu määräaikaa, määräaika on:

a) 12 kuukautta ensisijaisen vaatimuksen tai ensisijaisten vaatimusten noudattamiselle asetetusta määräajasta

tai

b) jos tällaista määräaikaa ei ole asetettu, 12 kuukautta siitä päivästä, jona ensisijainen vaatimus tai ensisijaiset vaatimukset on noudatettu.

2. Edellä 1 kohdassa säädetty määräaika ei voi olla enemmän kuin kolme vuotta siitä, kun vakuus on liitetty tiettyyn velvoitteeseen, lukuun ottamatta ylivoimaista estettä."

II Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys

A Pääasian tausta

16. Pääasian kantaja, Glencore Grain Rotterdam B.V., osallistui asetuksella N:o 2372/95 avattuun tarjouskilpailuun. Siltä hankittiin tarjouksen perusteella 102 359 tonnia vehnää, ja se antoi tämän johdosta 60 ecun vakuuden tonnilta asetuksen N:o 2372/95 8 artiklan 2 kohdan mukaisesti.

17. Myönnettyjen vientitodistusten mukaan vehnä oli tarkoitus toimittaa yhteen tai useampaan asetuksen N:o 2372/95 liitteessä lueteltuun AKT-maahan. Tarjouskilpailun perusteella hankittu vehnä otettiin tullivalvontaan, ja se vietiin yhteisön alueelta laivalla vuoden 1996 tammikuun ja maaliskuun välisenä aikana.

18. Pääasian kantaja esittää, että todellisuudessa vain viennit Botswanaan, Lesothoon ja Swazimaahan ovat pääasiassa merkityksellisiä. Lisäksi se tuo esiin, että koska kyseiset kolme maata sijaitsevat eteläisen Afrikan sisäosissa eikä niillä ole yhteyttä satamaan, vehnälastit purettiin Durbanissa, Etelä-Afrikan tasavallan satamassa, jossa ne varastoitiin siihen asti, kunnes ne kuljetettiin kyseisiin kolmeen AKT-maahan heti, kun kuljetusvälineet saatiin käyttöön.

19. Asetuksen N:o 2372/95 8 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaisesti pääasian vastaaja vapautti vakuudesta 20 ecua tonnilta, kun kantaja oli esittänyt todistuksen siitä, että siirretty vehnä oli lähtenyt yhteisön tullialueelta.

20. Asiakirjat, jotka todistavat, että tuotteet saatettiin kulutukseen kohdemaissa, jätettiin pääasian vastaajalle kuitenkin vasta 24 päivänä kesäkuuta 1997, eli yli 18 kuukautta sen jälkeen, kun vienti-ilmoitus hyväksyttiin.

21. Pääasian vastaaja julisti näin ollen menetetyksi 15 prosenttia vakuudesta, joka oli 40 ecua tonnilta, ja vetosi oikeudellisena perustanaan asetuksen N:o 2220/85 22 artiklan 2 ja 3 kohtaan sekä 29 artiklaan, joita tarkastellaan yhdessä asetuksen N:o 2372/95 8 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan toisen luetelmakohdan ja 2 artiklan, asetuksen N:o 2131/93 17 artiklan 5 kohdan sekä asetuksen N:o 3665/87 18 artiklan ja 47 artiklan 2 kohdan kanssa.

22. Sen jälkeen kun pääasian kantajan tästä päätöksestä tekemä valitus oli hylätty, se nosti 3 päivänä huhtikuuta 1998 vakuuden osittaisesta menetyksestä kanteen Verwaltungsgericht Frankfurtissa.

23. Pääasian kantaja vetosi ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa ensisijaisesti siihen, että asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 2 kohdassa vahvistettua 12 kuukauden määräaikaa ei sovelleta asetuksen N:o 2372/95 8 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan osalta. Sen mielestä olisi sovellettava asetuksen N:o 2220/85 28 artiklan 1 kohdan b alakohdassa asetettua 12 kuukauden määräaikaa. Määräajan alkamispäiväksi ei tässä säännöksessä aseteta vienti-ilmoituksen hyväksymistä seuraavaa päivää, toisin kuin asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 2 kohdassa, vaan siinä säädetään, että vakuuden vapauttamiseksi tarvittavat todisteet on esitettävä 12 kuukauden kuluessa siitä päivästä, jona ensisijainen vaatimus on täytetty.

24. Pääasian kantajan mukaan riidanalaisen päätöksen, jossa vakuus julistetaan menetetyksi, oikeudellisena perustana on asetuksen N:o 2372/95 8 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan toinen luetelmakohta. Tämän säännöksen nojalla vakuudesta on vapautettava 40 ecua tonnilta viidentoista työpäivän kuluessa päivästä, jona tarjouskilpailun voittaja on toimittanut todistuksen siitä, että vehnä on saatettu kulutukseen 5 artiklan 3 kohdassa tarkoitetussa AKT-maassa tai AKT-maissa. Tämä todistus toimitetaan komission asetuksen N:o 3665/87 18 ja 47 artiklan säännösten mukaisesti.

25. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Verwaltungsgericht Frankfurt on taipuvainen yhtymään pääasian kantajan näkökantaan, jonka mukaan se, että asetuksen N:o 2372/95 8 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan toisessa luetelmakohdassa viitataan asetuksen N:o 3665/87 47 artiklaan ja siten sen 2 kohdassa tarkoitettuun määräaikaan, on säädöstekstin laadinnassa tapahtunut lainsäätäjän virhe. Sen mukaan asetuksessa N:o 2372/95 ei vahvisteta mitään määräaikaa ensisijaisen velvollisuuden täyttämiselle eli sille, että leipävehnä tuodaan AKT-maahan.

B Ennakkoratkaisukysymys

26. Verwaltungsgericht Frankfurt am Main katsoi, että sen käsiteltävänä olleen riidan ratkaisu edellytti asetuksen N:o 2372/95 8 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan toisen luetelmakohdan sekä asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 2 kohdan tulkintaa, ja se päätti näin ollen lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:

"Onko 10.10.1995 annetun komission asetuksen N:o 2372/95 8 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan toista luetelmakohtaa tulkittava siten, että 27.11.1987 annetun komission asetuksen N:o 3665/98 47 artiklan 2 kohtaa on sovellettava vain analogisesti, niin että 12 kuukauden määräaika todisteen esittämiseksi tuonnista kyseiseen AKT-maahan alkaa kulua vasta siitä ajankohdasta, kun tässä asetuksessa asetettu ensisijainen velvollisuus eli tuonti AKT-maahan on täytetty?"

III Sovellettavat oikeussäännöt

27. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää yhteisöjen tuomioistuinta kertomaan, voidaanko asetuksen N:o 2372/95 8 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan toisen luetelmakohdan säännöksiä ja asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 2 kohdan säännöksiä yhdessä tarkasteltuina tulkita siten, että 12 kuukauden määräaika todisteen esittämiseksi tuonnista kyseiseen AKT-maahan alkaa kulua vasta siitä ajankohdasta, kun säännöstössä asetettu ensisijainen vaatimus, eli ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tuonti AKT-maahan, on täytetty?

A Kiistanalaisen säännöksen sanamuoto ja tulkinta

1. Glencoren väitteet ja niiden perustelut

28. Pääasian kantajan näkökanta, johon ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin yhtyy, on, että todistus vehnän tuonnista annettiin asetetussa määräajassa, sillä asetuksen N:o 2372/95 8 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan toisen luetelmakohdan oikean tulkinnan mukaan 12 kuukauden määräaika todisteen esittämiseksi tuonnista kyseiseen AKT-maahan alkaa kulua vasta siitä, kun tuote on tuotu AKT-maahan.

29. Tässä yhteydessä pääasian kantaja tuo esiin, että asetuksessa N:o 2372/95 asetetaan vain määräaika tuotteen viennille, mutta toisin kuin vientitukia koskevassa asetuksessa N:o 3665/87, siinä ei aseteta selkeää määräaikaa, johon mennessä tuote on tuotava kohdemaana olevaan AKT-maahan. Säädöksessä, joka koskee yksinomaan vientiä AKT-maihin, lainsäätäjä on tarkoituksellisesti jättänyt vahvistamatta määräajan tuotteen tuonnille kyseiseen AKT-maahan, sillä 12 kuukauden määräaikaa ei usein voida noudattaa. Euroopasta laivalla tuotavat tuotteet on todellakin logistisista syistä ensin varastoitava väliaikaisesti, ennen kuin ne lastataan kuorma-autoihin tai juniin. Sen jälkeen ne kuljetetaan Afrikan halki usein hyvin vaikeissa oloissa. Siitä, ettei tuonnille AKT-maahan ole asetettu mitään määräaikaa, seuraa väistämättä, ettei myöskään todistuksen toimittamiselle voida asettaa määräaikaa.

30. Pääasian kantajan mukaan vertailussa asetuksen N:o 2131/93 17 artiklaan ilmenee myös, ettei lainsäätäjä ole halunnut asettaa tuonnin todistukselle 12 kuukauden määräaikaa siitä, kun vientitullimuodollisuudet on suoritettu. Säännöksessä säädetään, että vakuus vapautetaan joko sen jälkeen, kun asiakirjat, jotka todistavat tuontitullimaksujen maksamisen, on toimitettu asetuksen N:o 3665/87 18 artiklan mukaisesti, tai sen jälkeen, kun on todistettu, että viljat ovat poistuneet yhteisön tullialueelta merikelpoisessa aluksessa. Asetuksessa ilmoitetaan selkeästi, että todisteet on toimitettava asetuksen 47 artiklassa säädetyssä määräajassa. Riippumatta siitä, että 47 artiklan 2 kohdassa asetettu määräaika mainitaan selkeästi edellä mainitussa 17 artiklassa, tällainen säännös on järkevä, sillä todiste siitä, että tuote on poistunut yhteisöstä merikelpoisessa aluksessa, voidaan antaa helposti ja ilman vaikeuksia. Asetuksessa N:o 2372/95 on asetettu määräaika ainoastaan viennille. Jos lainsäätäjä olisi halunnut vahvistaa määräajan myös todisteen esittämiseksi tuonnista AKT-maahan, se olisi myös tehnyt sen.

31. Glencoren mukaan edellä esitetty tulkinta asetuksen N:o 2372/95 8 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan toisesta luetelmakohdasta on perusteltu myös asetuksen N:o 2220/85 soveltamisen kannalta. Viennin yhteydessä asetuksen N:o 2372/95 mukaisesti annettava vakuus on asetuksen N:o 2220/8 53 artiklan a alakohdassa tarkoitettu vakuus. Viljojen vienti kohdemaina oleviin AKT-maihin on asetuksen 20 artiklan 2 kohdan mukaisesti ensisijainen vaatimus. Osapuolet eivät ole kiistäneet, että se on täytetty.

32. Edellä mainitun asetuksen 22 artiklan 2 kohdasta saa toki sen vaikutelman, että ensisijainen vaatimus katsotaan laiminlyödyksi, jos sitä koskevaa todistetta ei ole esitetty sen esittämiselle asetetussa määräajassa. Asetuksen N:o 2372/95 8 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan toisessa luetelmakohdassa ei kuitenkaan aseteta määräaikaa todisteen esittämiselle toisin kuin asetuksen N:o 2131/93 17 artiklan 5 kohdassa.

33. Kun myöskään ensisijaisen vaatimuksen täyttämiselle ei ole asetettu määräaikaa, määräaika todisteen esittämiseksi tuonnista kohdemaana olevaan jäsenvaltioon on 28 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan 12 kuukautta siitä päivästä, jona ensisijainen vaatimus, eli tuonti kohdemaina oleviin AKT-maihin, on täytetty. Jotta määräaika ei pääsisi venymään liian pitkäksi, kyseisen artiklan 2 kohdassa säädetään, ettei määräaika voi olla enemmän kuin kolme vuotta siitä päivästä, jona vakuus on annettu.

34. Pääasian kantaja päättelee näin ollen, ettei 8 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan toisessa luetelmakohdassa aseteta määräaikaa todisteen esittämiseksi tuonnista ja että viittaus asetuksen N:o 3665/87 47 artiklaan voidaan tulkita vain siten, että säännökseen voidaan soveltaa asetukseen N:o 2372/95 mukautettua analogiatulkintaa.

35. Asetettu 12 kuukauden määräaika voi siis alkaa kulua vasta, kun asetuksessa asetettu ensisijainen vaatimus, eli tuonti AKT-maahan, on täytetty.

2. Komission näkökanta

36. Komissio katsoo, että asetuksen N:o 3665/87 47 artiklassa säädetyt määräaikoja koskevat säännökset ovat täysimääräisesti sovellettavissa asetuksen N:o 2372/95 8 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan toisen luetelmakohdan nojalla siten, että vakuuden vapauttamiseksi tarvittava todiste tuotteen tuonnista kyseiseen AKT-maahan tai kyseisiin AKT-maihin on annettava 12 kuukauden kuluessa ajankohdasta, jona vientitodistus on hyväksytty, ellei määräaikaa pidennetä asetuksen N:o 3665/87 47 artiklan 4 ja 5 kohdan nojalla tai ylivoimaisen esteen vuoksi.

37. Komission mielestä asetuksen N:o 2372/95 8 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan toisen luetelmakohdan sanamuoto on selkeä ja yksiselitteinen: säännöksessä ei ole mitään, mikä viittaisi siihen, ettei viittaus asetuksen N:o 3665/87 47 artiklaan koskisi myös sen 2 kohdassa säädettyä määräaikaa koskevaa säännöstä. Sen mukaan, jos tätä määräaikaa koskevaa säännöstä ei otettaisi huomioon, viittauksella ei olisi mitään vaikutusta.

38. Komissio katsoo, ettei pääasian kantajan esittämää turvautumista asetuksen N:o 2220/85 28 artiklassa säädettyihin määräaikaa koskeviin säännöksiin voida hyväksyä, sillä kyseistä asetusta sovelletaan sen 1 artiklan mukaisesti vain, jollei yhteisestä markkinajärjestelystä annetuissa alakohtaisissa asetuksissa toisin säädetä. Komissio viittaa tässä yhteydessä myös asetuksen N:o 2220/85 johdanto-osan toiseksi viimeiseen perustelukappaleeseen. Komission mielestä tällainen menettely olisi muun muassa vastoin oikeusvarmuuden periaatetta, jonka mukaan "yhteisön lainsäädännön on oltava selkeää ja sen soveltamisen ennakoitavaa niiden kannalta, joita se koskee".

39. Komissio on sitä mieltä, että jos kyseessä olisi ollut säädöstekstin laadinnassa tapahtunut virhe, olisi ollut helppoa korjata se tai muuttaa sen johdosta säännöstä. Sitä ei kuitenkaan ole korjattu tai muutettu tällä tavoin, vaikka komissio muutti marraskuussa 1995 toista asetuksen N:o 2372/95 säännöstä.

40. Komissio huomauttaa lisäksi, että myös asetuksen N:o 2131/93 17 artiklassa viitataan vakuuden vapauttamiseksi noudatettavan määräajan osalta asetuksen N:o 3665/87 47 artiklaan. Komissio jatkaa vielä, että asetuksen N:o 2372/95 8 artikla kuuluu näin ollen interventiovarastoista peräisin olevien viljojen myyntiin saattamisen menettelyihin sovellettaviin yksityiskohtaisiin sääntöihin. Se, että viittauksen sanamuoto vaihtelee hieman eri säännöksissä, ei muuta tätä seikkaa. Jos lainsäätäjä olisi halunnut määräaikojen osalta poiketa soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä, se olisi tuonut sen selkeästi esiin.

3. Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta

41. On tietenkin valitettavaa, että komissio perustelee kantansa viittaamalla muihin asetuksiin silloinkin, kun olisi erittäin helppoa esittää suoraan sääntö, joka halutaan vahvistaa.

42. Täten asetusta N:o 2372/95 ei olisi turhaan pidennetty, jos komissio olisi ilmoittanut 8 artiklan 2 kohdassa seuraavaa:

"Lukuun ottamatta ylivoimaista estettä todiste on annettava vienti-ilmoituksen hyväksymistä seuraavien 12 kuukauden kuluessa jonkin komission asetuksen N:o 3665/87 18 artiklassa säädetyn todistustavan mukaisesti. Kun 18 artiklan mukaisesti vaadittavia asiakirjoja ei ole voitu esittää kyseisessä määräajassa, vaikka viejä on toiminut mahdollisimman nopeasti hankkiakseen ja toimittaakseen ne tämän määräajan kuluessa, viejälle voidaan myöntää lisäaikaa kyseisten asiakirjojen esittämistä varten."

43. Mielestäni on kuitenkin selvää, etteivät kyseiset säännökset ole moniselitteisiä. Viittausta 47 artiklaan ei todellakaan voida tulkita siten, että se koskisi kaikkia 47 artiklan säännöksiä paitsi 2 kohtaa, jossa vahvistetaan vienti-ilmoituksen hyväksymisestä alkava 12 kuukauden määräaika, ja 4 kohtaa, jossa säädetään mahdollisuudesta myöntää lisäaikaa.

44. Asetuksen 47 artikla samoin kuin muut asetuksen säännökset, joissa se mainitaan, koskee todellakin vientitukien järjestelmää. Tällaisia tukia ei kuitenkaan ole myönnetty esillä olevassa asiassa käsiteltävien tarjouskilpailujen yhteydessä. Komissio on näin ollen oikeassa huomauttaessaan, ettei viittaus kyseiseen artiklaan olisi mielekäs, ellei se koskisi kahta määräaikoihin liittyvää kohtaa.

45. Lisään vielä, että julkisasiamies Léger on todennut yhteisön tukien hallintoon ja valvontaan liittyvien asetusten tulkintaa koskevassa ratkaisuehdotuksessa, johon komissio viittaa, seuraavaa:

"Täysin yksiselitteiset yhteisön oikeussäännöt riittävät sellaisinaan. Yhteisöjen tuomioistuin tulkitsee niitä tavalla, joka perustuu vähintään samassa määrin niiden sanamuotoon kuin sillä säädöksellä tavoiteltuihin päämääriin, johon ne kuuluvat. Miksi selvää ja täsmällistä säännöstä olisi tulkittava siten, että sille annettaisiin merkitys, jota sillä ei selvästikään ole?"

46. Edellä mainitussa ratkaisuehdotuksessa julkiasiamies Léger katsoo, että "on siis asetettava etusijalle tulkinta, joka noudattaa tarkimmin oikeusvarmuuden periaatetta, eli tulkintaa, jota [kyseisen säännöksen] sanamuodossakin edellytetään".

47. Yhteisöjen tuomioistuin ei hyväksy perusteluja, jotka ovat ristiriidassa sellaisen asetuksen säännöksen kanssa, joka on yksiselitteinen ja jonka sanamuoto on riittävän selkeä.

48. Glencoren asetusta N:o 2220/85 ja väitettyä säädöstekstin laadinnassa tapahtunutta virhettä koskevien väitteiden osalta katson, että komission niihin antamat vastaukset (jotka toistetaan jäljempänä 38 ja 39 kohdassa) ovat täysin vakuuttavat.

49. Katson siis, etteivät kyseiset säännökset ole moniselitteisiä eikä niiden sanamuoto oikeuta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tulkintaa. Päinvastoin, toimijalle tuontia koskevan todisteen esittämiseen annettu 12 kuukauden määräaika alkaa todellakin kulua ajankohdasta, jona vienti-ilmoitus hyväksytään.

50. Tämän päätelmän pohjalta voin jo antaa lopullisen vastauksen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään kysymykseen, joten tarkastelen muita käsiteltävänä olevassa asiassa esiin tuotuja väitteitä vain toissijaisesti.

B Asetuksessa N:o 2372/95 määräajasta säädetyn menettelyn ja siitä säädettyjen sääntöjen tarkoitus asetuksen ja esillä olevan asian olosuhteiden erityislaadun kannalta

51. Tässä kohdassa on mielestäni syytä toistaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen huomiot, jotka ovat yksityiskohtaisemmat kuin Glencoren huomiot vaikkakin sisällöltään samanlaiset.

1. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä näkökanta

52. Kyseinen tuomioistuin on Glencoren tavoin sitä mieltä, ettei asetuksessa N:o 2372/95 vahvisteta mitään määräaikaa ensisijaisen vaatimuksen täyttämiselle eli vehnän viemiselle AKT-maihin.

53. Verwaltungsgericht sanoo kuitenkin, että jos hyväksyttäisiin Bundesanstaltin näkökanta, jonka mukaan asiakirjat, jotka todistavat tuonnista AKT-maahan, on toimitettava vienti-ilmoituksen hyväksymistä seuraavien 12 kuukauden kuluessa, niin ensisijaisen vaatimuksen täyttämiselle asetettaisiin määräaika välillisesti toissijaisen vaatimuksen kautta.

54. Näin ollen, mikäli asetuksen N:o 2372/95 8 artiklan 2 kohdassa oleva viittaus asetuksen N:o 3665/87 47 artiklaan ei olisi säädöstekstin laadinnassa tapahtunut virhe, asetuksessa N:o 2372/95 huononnettaisiin viejän asemaa suhteessa niihin velvollisuuksiin, jotka sille asetetaan asetuksessa N:o 2131/93, ja tämä olisi kyseisen asetuksen tarkoituksen ja tavoitteen vastaista.

55. Kansallinen tuomioistuin muistuttaa, että asetuksen johdanto-osan perustelukappaleista ilmenee, että toiminnan erityislaadun sekä kyseisen vehnätaseen tilanteen vuoksi interventiovarastojen myyntiin saattamisen järjestelmä ja siihen liittyvät velvoitteet oli tehtävä joustavammiksi. Oli vahvistettava erityiset yksityiskohtaiset säännöt toiminnan ja sen valvonnan säännönmukaisuuden varmistamiseksi; tämän vuoksi oli aiheellista säätää vakuusjärjestelmästä, jonka avulla varmistetaan, että haluttuja tavoitteita noudatetaan ilman, että aiheutetaan liian suuria kustannuksia, ja siksi oli poikettava tietyistä säännöistä, erityisesti asetuksen N:o 2131/93 osalta.

56. Toisin kuin asetuksessa N:o 2131/93 edellytetään, maahantuojan on kuitenkin asetuksen N:o 2372/95 säännösten nojalla paitsi siirrettävä tuotteet niiden myynnin jälkeen ja markkinoitava ne yhteisön ulkopuolella myös tuotava tuotteet AKT-maihin.

57. Asetuksessa N:o 2372/95 tarkoitetun tarjouskilpailun voittaneelta viejältä vaaditaan siis enemmän kuin asetuksessa N:o 2131/93 tarkoitetulta viejältä.

58. Lisäksi jälkimmäisessä asetuksessa tarkoitetulla viejällä on 12 kuukautta aikaa todistaa, että tuotteet on lastattu laivaan (mikä on melko helppo todistaa, sillä todistuksen voivat antaa yhteisön jäsenvaltioiden viranomaiset), mutta asetuksessa N:o 2372/95 tarkoitetun viejän on todistettava, että tuotteet on saatettu kulutukseen AKT-maassa (mikä on vaikeampi todistaa), ja sillä on siihen sama 12 kuukauden määräaika. Tässä ei oteta lainkaan huomioon, että asetuksella N:o 2372/95 haluttiin estää kohtuuttomien kustannusten aiheutuminen toimijoille, mikä edellytti poikkeuksia tiettyihin asetuksen N:o 2131/93 säännöksiin.

59. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin muistuttaa lisäksi, että asetuksen N:o 2372/95 perusteella on annettava selvästi suurempi vakuus (60 ecua tonnilta) kuin asetuksen N:o 2131/93 perusteella.

60. Vakuus ei suuruutensa vuoksi kata ainoastaan maailmanmarkkinahinnan ja yhteisössä noudatettavan hinnan välistä erotusta vaan sillä on myös muita tavoitteita. Siten ei voida hyväksyä vastaajan väitettä, jonka mukaan asetuksen N:o 2131/93 säännöksiä sovelletaan aina, jollei asetuksessa N:o 2372/95 toisin säädetä.

61. Asetuksen N:o 2131/93 17 artiklan 5 kohta ei voi olla asetuksessa N:o 2372/95 tarkoitetun vakuuden oikeudellisena perustana, sillä kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla vakuudella ei taata toimituksia tai pyritä kattamaan yhteisön markkinoilla noudatettavan hinnan ja maailmanmarkkinahinnan välistä erotusta.

2. Komission näkökanta

62. Komissio haluaa huomautuksissaan ensimmäiseksi korostaa ennalta ehkäisevänä toimenpiteenä, että säännöksen tavoitteeseen perustuva tulkinta tukee sen väitteitä eikä suinkaan kumoa sen näkökannan tueksi esitettyjä väitteitä.

63. Viitaten asetuksen N:o 2372/95 johdanto-osan toiseen ja kolmanteen perustelukappaleeseen komissio painottaa, että täten avatun pysyvän tarjouskilpailun tarkoituksena oli ennen kaikkea AKT-maiden leipävehnän tarpeiden tyydyttäminen. Komission mielestä vehnän tuonti näihin maihin oli siis todellakin edunsaajille asetettu ensisijainen vaatimus, jonka täyttäminen varmistettiin 8 artiklan 2 kohdassa säädetyn vakuuden antamisella. Jos tuotteen tuonnista kyseisiin AKT-maihin esitettävälle todisteelle, jota tarvitaan vakuuden jälkimmäisen osan vapauttamiseksi, olisi myönnetty pitempi määräaika kuin se vastaava määräaika, jota sovelletaan asetuksen N:o 2131/93 17 artiklan 5 kohdan mukaisessa yleisessä järjestelmässä, tämä olisi heikentänyt velvollisuuden merkitystä koko toimenpiteen onnistumisen kannalta. Glencoren ehdottama asetuksen N:o 2220/85 28 artiklan 1 kohdan b alakohdan säännösten soveltaminen määräaikaan olisi kuitenkin johtanut juuri edellä mainittuun tilanteeseen.

64. Komissio tuo lopuksi esiin, ettei arvioinnin kanssa ole ristiriidassa sekään, että asetuksen N:o 2372/95 8 artiklan 2 kohdassa esitetyn vakuutta koskevan säännöksen tavoitteena oli asetuksen johdanto-osan neljännen perustelukappaleen mukaan sen välttäminen, että toimijoille tulee liian suuria kuluja. Toteamus viittaa vain annettavan vakuuden määrään, ei sen vapauttamisen edellytyksiin, joita käsitellään johdanto-osan viidennessä perustelukappaleessa.

3. Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta

65. Teleologisen tulkinnan merkityksestä ja tärkeydestä viittaan ensinnäkin julkiasiamies Léger'n ratkaisuehdotukseen, jonka olen maininnut jo edellä ja jossa todetaan seuraavaa:

"Kun yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä tutkitaan tarkasti, se osoittaa, että yhteisöjen tuomioistuin ei ole kaikissa tapauksissa soveltanut tulkintaa, jota voidaan kutsua teleologiseksi.

- -

Viittausta yhteisön säädöksellä tavoiteltavaan päämäärään käytetään usein tukemaan kiistanalaisen säännöksen sanamuotoa. Sillä pyritään tukemaan sellaisen säännöksen merkitystä, joka ei ole kaikissa tapauksissa täysin selvä ja yksiselitteinen vaan jättää yleensä hieman varaa epäilyksille. Turvautuminen yhteisön oikeussääntöjen sanamuotoon ja tukeutuminen niiden päämäärään täydentävät siis toisiaan tulkintaprosessissa.

Päämäärään perustuva tulkinta on sen sijaan ensisijaisen tärkeä silloin, kun kiistanalainen säännös on vaikea tulkita yksinomaan sanamuotonsa perusteella. Tilanne on tällainen silloin, kun riidanalainen säännös on moniselitteinen. - -

Tässä tapauksessa - - säännös on selvä ja täsmällinen. Tästä syystä se ei edellytä puhtaasti tulkinnan kannalta mitään vahvistusta tai selvennystä, jonka vuoksi olisi pohdittava sillä säädöksellä tavoiteltua päämäärää, johon säännös kuuluu."

66. Koska kiistanalaisissa säännöksissä ei ole mitään moniselitteisyyttä, niiden tarkoitusta ei ole mielestäni tarpeellista pohtia. Tarkastelen näin ollen tätä kysymystä vain toissijaisesti.

67. Myönnän toki, ettei komissio ole selittänyt, miten asetus N:o 2372/95 olisi "tehnyt interventiovarastojen myyntiin saattamisen järjestelmän ja siihen liittyvät velvoitteet joustavammiksi" (johdanto-osan neljäs perustelukappale). Se ei ole myöskään osoittanut, mitä olivat ne "liian suuret kulut", joiden aiheutumisen toimijoille käyttöönotettu vakuusjärjestelmä esti. Vakuuden määrästä annettu esimerkki ei tietenkään ole vakuuttava, sillä vakuus on korkeampi kuin tavallisen viennin osalta.

68. On kuitenkin todettava, ettei asetuksen ensisijaisena tavoitteena ole tiettyjen järjestelmien tekeminen joustavammiksi tai tiettyjen kulujen aiheutumisen estäminen vaan sen varmistaminen, että vehnä saapuu perille kohtuullisessa määräajassa, ja tähän on kaksi syytä.

69. Ensinnäkin kyseisten toimitusten tarkoituksena oli tarjota kohdemaina oleville AKT-maille niiden tarvitsemat merkittävät määrät vehnää, ja voidaan olettaa, että ne tarvitsivat sitä melko nopeasti, vaikka kyse ei ollutkaan kiireisestä elintarvikeavustuksesta.

70. Toiseksi johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa todetaan, että "markkinoiden tämänhetkisen tilanteen huomioon ottamiseksi on säädettävä pysyvästä tarjouskilpailusta, jonka tarkoitus on taata näiden maiden loppukäyttäjille mahdollisuus saada leipävehnää maailmanmarkkinoilla vallitsevaa kilpailutilannetta vastaavin edellytyksin". Hinnat, joilla erät myönnettiin, sijoittuivat tiettyyn taloudelliseen kokonaistilanteeseen, ja toimitukset oli näin ollen tehtävä ajanjaksona, jona tämä tilanne vallitsi.

71. Nämä ovat mielestäni päteviä syitä, jotka ovat perustellusti voineet saada komission asettamaan "määriteltyihin maihin viemiselle ja niistä tuomiselle" (asetuksen 8 artiklan 2 kohta) tiukan määräajan ja varmistamaan määräajan noudattamisen melko korkean vakuuden antamisella.

72. Glencore ei ole esittänyt minulle sopimuksia, jotka se on tehnyt kohdemaiden kanssa ja jotka on asetuksen 4 artiklan mukaan täytynyt toimittaa kansalliseen interventioelimeen ennen ensimmäisen tarjouskilpailun päivämäärää. Sopimuksista piti ilmetä toimituksen määräaika. Asetuksen 4 artiklan mukaan sopimuksissa oli kuitenkin oltava merkittyinä "ainoastaan ne toimitukset, jotka tehdään lokakuusta 1995 helmikuuhun 1996".

73. Tällaisia sääntöjä ei ole määrätty "tavallisille" vienneille, jotka toteutetaan asetuksen N:o 2131/93 puitteissa. Kyseisellä asetuksella pyritään vain varmistamaan, että interventioelinten varastoista peräisin olevat viljat viedään todellakin tarkentamattomiin kolmansiin maihin eikä niitä saateta myyntiin yhteisön markkinoilla.

74. Lisäksi on korostettava, ettei asetus N:o 2131/93 muodosta asetuksen N:o 2372/95 oikeusperustaa. Sitä ei mainita kyseisen asetuksen johdanto-osan viittauskappaleissa. Molemmat asetukset sijoittuvat samalle tasolle. Kummankin oikeusperustana on vilja-alan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen N:o 1766/92 5 artikla.

75. Asetuksen N:o 2372/95 2 artiklassa tarkennetaankin loogisesti, että asetusta N:o 2131/93 sovelletaan vain, jos asetuksessa N:o 2372/95 ei säädetä toisin.

76. Tuon lopuksi ylimääräisenä huomiona esiin, että esillä olevassa asiassa kiistanalainen järjestelmä on teknisestä näkökohdasta hyvin samankaltainen kuin vaihtelevien tukien järjestelmä, sillä molemmissa tapauksissa kohdemaalla on keskeinen merkitys.

77. DAT-SCHAUB-asiassa antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin yksilöi ensin kiistanalaisen järjestelmän erityispiirteet ("vaihtelevien vientitukien järjestelmässä on haluttu ottaa huomioon kaikkien sellaisten vientimarkkinoiden erityispiirteet, joilla yhteisö haluaa toimia") ja johti siitä sitten seuraavat huomiot:

"Näiden vaihtelevien tukien järjestelmän tavoitteiden osalta on olennaista, että vientitukea saavat tuotteet todellakin päätyvät määrämaan markkinoille kaupan pidettäväksi - - .

Siten asetuksen N:o 3665/87 säännösten mukaan tuen maksamisen edellytyksenä on vaihtelevan tuen osalta se, että tuote on tuotu kolmanteen maahan ja että kulutukseen saattamista koskevat muodollisuudet on suoritettu."

78. Totean näin ollen, ettei kiistanalaisten säännösten tulkinta eroa niiden sanamuotoon perustuvasta tulkinnasta, jos otetaan huomioon niiden tavoite.

C Suhteellisuusperiaate

79. Pääasian kantaja väitti ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa, että menetetyksi todetun vakuuden määrä on myös vastoin suhteellisuusperiaatetta.

80. Tässä yhteydessä on kuitenkin syytä korostaa, että 47 artiklan 2 kohdassa sallitaan selkeästi toimijan esittää todiste ylivoimaisesta esteestä ja saman artiklan 4 kohdassa sallitaan hänen pyytää lisäaikaa. Kuten komissio toi esiin suullisessa käsittelyssä, säännöksen sanamuodosta ilmenee, että lisäaikaa voidaan myöntää monta kertaa peräkkäin.

81. Komissio on lisäksi tuonut kirjallisissa huomautuksissaan perustellusti esiin, että asetuksen N:o 2220/85 22 artiklassa säädetään porrastetusta seuraamusjärjestelmästä sellaisia tapauksia varten, joissa ensisijaisia vaatimuksia ei täytetä asetetuissa määräajoissa. Täten 3 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan vakuudesta menetetään lopullisesti vain 15 prosenttia, jos todiste esitetään 18 kuukauden kuluessa alkuperäisestä määräajasta. Säännöksen 4 kohdan mukaan vakuus menetetään kokonaisuudessaan vasta "ylimääräisen määräajan" päättymisen jälkeen. Porrastuksen avulla 22 artiklassa otetaan huomioon yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössään soveltamat periaatteet, jotka koskevat seuraamusten suhteellisuutta määräaikojen noudattamatta jättämisen tapauksessa.

82. Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin olisi tiedustellut yhteisöjen tuomioistuimelta, pitäisikö asetusta pitää pätemättömänä sen perusteella, että se olisi vastoin suhteellisuusperiaatetta, yhteisöjen tuomioistuimen olisi täytynyt vastata kysymykseen kieltävästi.

IV Ratkaisuehdotus

83. Edellä esitettyjen seikkojen perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Verwaltungsgericht Frankfurt am Mainin esittämiin kysymyksiin seuraavasti:

Pysyvien tarjouskilpailujen avaamisesta Ranskan ja Saksan interventioelinten hallussaan pitämän leipävehnän viemiseksi tiettyihin AKT-maihin markkinointivuoden 1995/1996 aikana 10 päivänä lokakuuta 1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2372/95 8 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan toista luetelmakohtaa on tulkittava siten, että vakuuden, joka on 40 ecua tonnilta, vapauttamiseksi tarvittava todistus tuotteen tuonnista kyseisiin AKT-maihin on annettava maataloustuotteiden vientitukien järjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 27 päivänä marraskuuta 1987 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 3665/87 47 artiklan 2 kohdan mukaan vienti-ilmoituksen hyväksymistä seuraavien 12 kuukauden kuluessa, ellei, viimeksi mainitun asetuksen 47 artiklan 4 ja 5 kohdan mukaisesti, viejä ole saanut lisäaikaa vaaditun todistuksen esittämistä varten tai kyse ole ylivoimaisesta esteestä.