Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Ennakkoratkaisukysymykset – Unionin tuomioistuimen toimivalta – Rajat – Unionin oikeuden mukaisen kansallisen lainsäädännön antamisen varalta pyydetty tulkinta, kun lainsäädäntö koskee unionin oikeuden soveltamisalan ulkopuolelle jääviä tosiseikkoja

(EU 35 artikla)

2. Euroopan unioni – Poliisiyhteistyö ja oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa – Uhrien asema rikosoikeudenkäynnissä – Puitepäätös 2001/220 – Uhrin käsite – Oikeushenkilöt eivät kuulu käsitteen soveltamisalaan

(Neuvoston puitepäätöksen 2001/220 1 artiklan a alakohta ja 10 artiklan 1 kohta)

3. Euroopan unioni – Poliisiyhteistyö ja oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa – Uhrien asema rikosoikeudenkäynnissä – Puitepäätös 2001/220 – Sovittelu, josta on nimenomaisesti säädetty kansallisessa lainsäädännössä tiettyjen lainvastaisten tekojen osalta

(Neuvoston puitepäätöksen 2001/220 10 artikla)

Tiivistelmä

1. Unionin tuomioistuimella on toimivalta vastata EU 35 artiklan puitteissa esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen silloinkin, kun pääasian tosiseikat sijoittuvat unionin oikeuden soveltamisalan ulkopuolelle, aina kun kansallisessa lainsäädännössä on muissa kuin unionin oikeuden alaan kuuluvissa tilanteissa noudatettu unionin oikeudessa omaksuttuja ratkaisuja. Näin on siksi, että unionin oikeusjärjestyksen kannalta on olemassa selvä intressi varmistaa, että tulevien tulkintaerojen välttämiseksi kaikille unionin oikeussäännöille annetaan yhdenmukainen tulkinta riippumatta olosuhteista, joissa niitä sovelletaan.

(ks. 33 kohta)

2. Uhrin asemasta rikosoikeudenkäyntimenettelyissä tehdyn puitepäätöksen 2001/220 1 artiklan a alakohtaa ja 10 artiklaa on tulkittava siten, ettei oikeushenkilöiden katsota kuuluvan uhrin käsitteen alaan 10 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun rikosasioiden sovittelun edistämisen vuoksi.

Näin on siitä syystä, että tämän puitepäätöksen 1 artiklan a alakohdasta, jossa määritellään puitepäätöksessä tarkoitettu uhri luonnolliseksi henkilöksi, joka on kärsinyt vahinkoa, mukaan lukien fyysinen tai henkinen vaurio, henkinen kärsimys tai taloudelliset menetykset sellaisista teoista tai laiminlyönneistä, jotka ovat vastoin jäsenvaltion rikoslakia, seuraa, että tämä säännös koskee ainoastaan niitä luonnollisia henkilöitä, jotka ovat kärsineet tällaista vahinkoa.

Se, että joissakin jäsenvaltioissa on säädetty rikosasioiden sovittelusta tilanteissa, joissa uhrina on oikeushenkilö, ei vaikuta tähän päätelmään. Näin on siitä syystä, että koska puitepäätöksellä ei yhdenmukaisteta kyseessä olevaa alaa täysimääräisesti, se ei estä jäsenvaltioita soveltamasta eikä velvoita niitä soveltamaan siinä olevia säännöksiä myös silloin, kun uhrina on oikeushenkilö. Puitepäätöksen tulkinnalla, jonka mukaan se koskee ainoastaan luonnollisia henkilöitä, ei myöskään syrjitä oikeushenkilöitä, sillä unionin lainsäätäjä on voinut perustellusti ottaa käyttöön ainoastaan luonnollisia henkilöitä suojaavan sääntelyn, koska luonnolliset henkilöt ovat suuremman haavoittuvuutensa ja niiden etujen luonteen takia, joita vain luonnollisiin henkilöihin kohdistuvilla rikoksilla loukataan, kuten uhrin henki ja ruumiillinen koskemattomuus, objektiivisesti arvioiden eri tilanteessa kuin oikeushenkilöt.

(ks. 26 ja 28–31 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

3. Uhrien asemasta rikosoikeudenkäynnissä tehdyn puitepäätöksen 2001/220 10 artiklaa on tulkittava siten, ettei siinä velvoiteta jäsenvaltioita sallimaan sovittelumenettelyyn turvautumista kaikkien niiden rikosten osalta, joiden kansallisessa lainsäädännössä määritelty objektiivinen tunnusmerkistö vastaa olennaisilta osin niiden rikosten objektiivista tunnusmerkistöä, joiden osalta sovittelusta on tässä kansallisessa lainsäädännössä nimenomaisesti säädetty.

Tällä säännöksellä jäsenvaltiot velvoitetaan ainoastaan siihen, että ne pyrkivät todellisuudessa edistämään rikosasioiden sovittelua sellaisten rikosten osalta, joita ne pitävät tällaiseen soveltuvina, minkä vuoksi se, minkä rikosten osalta päätetään sallia sovittelumenettelyn toimittaminen, kuuluu jäsenvaltioiden harkintavaltaan. Tästä seuraa, että päättämällä sallia sovittelumenettelyn soveltamisen vain tiettyjen, kuten henkilöihin, liikenneturvallisuuteen tai omaisuuteen kohdistuvien rikosten osalta, mitä on pidettävä olennaisesti oikeuspoliittisiin syihin perustuvana päätöksenä, kansallinen lainsäätäjä ei ylitä sille kuuluvaa harkintavaltaa.

(ks. 37, 38 ja 40 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)