Asia T-122/15

Landeskreditbank Baden-Württemberg – Förderbank

vastaan

Euroopan keskuspankki

Talous- ja rahapolitiikka - Luottolaitosten vakavaraisuusvalvonta - Asetuksen (EU) N:o 1024/2013 6 artiklan 4 kohta - Asetuksen (EU) N:o 468/2014 70 artiklan 1 kohta - Yhteinen valvontamekanismi - EKP:n toimivalta - Kansallisten viranomaisten hajautetusti käyttämä toimivalta - Luottolaitoksen merkittävyyden arviointi - EKP:n suorittaman suoran valvonnan tarve

Tiivistelmä – Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (laajennettu neljäs jaosto) 16.5.2017

(SEUT 291 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1024/2013 6 artikla; Euroopan keskuspankin asetuksen N:o 468/2014 70 artiklan 1 kohta )

(Neuvoston asetuksen N:o 1024/2013 4 artiklan 1 kohta ja 6 artiklan 4 kohta; Euroopan keskuspankin asetuksen N:o 468/2014 70 ja 71 artikla)

(Neuvoston asetuksen N:o 1024/2013 4 ja 6 artikla; Euroopan keskuspankin asetuksen N:o 468/2014 70 ja 71 artikla)

Merkittävien luottolaitosten vakavaraisuusvalvonta kuuluu yksinomaan Euroopan keskuspankille luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien antamisesta Euroopan keskuspankille annetun asetuksen N:o 1024/2013 4 ja 6 artiklan perusteella. Kyseisen asetuksen 6 artiklan 4 kohdan toisesta alakohdasta ilmenee, että luottolaitoksen luokittelusta ”merkittäväksi” voidaan poiketa ”erityisten olosuhteiden” nojalla, jotka keskuspankin on määritettävä. Tämä määrittäminen on tehty kehyksen perustamisesta yhteisen valvontamekanismin puitteissa tehtävälle yhteistyölle keskuspankin ja kansallisten toimivaltaisten viranomaisten välillä sekä kansallisten nimettyjen viranomaisten kanssa annetun asetuksen N:o 468/2014 70 ja 71 artiklassa. Asetuksen N:o 468/2014 70 artiklan 1 kohdan sanamuodolla korostetaan yksinomaan yhteisön merkittäväksi luokittelun asianmukaisuuden tai epäasianmukaisuuden ja siten sen tutkimista, että yksinomaan keskuspankki valvoo sitä, suhteessa asetuksen N:o 1024/2013 tavoitteisiin. Mitään mainintaa ei ole siitä, että tutkitaan sitä, onko keskuspankin merkittävään yhteisöön kohdistama suora valvonta tarpeen. Unionin toimen asianmukaisuuden tutkinta koskee yleisesti sitä, ovatko kyseessä olevan säännöstön legitiimit tavoitteet toteutettavissa kyseisellä toimella, kun taas sen tarpeellisuuden arvioinnilla varmistetaan, ettei sillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen kyseisten tavoitteiden saavuttamiseksi. Siten siltä osin kuin asetuksen N:o 468/2014 70 artiklan 1 kohdassa on viittaus, joka koskee spesifisiä ja tosiasiallisia olosuhteita, joiden vuoksi valvottavan yhteisön luokitteleminen merkittäväksi on epäasianmukaista, kun otetaan huomioon asetuksen N:o 1024/2013 tavoitteet, siitä johtuu välttämättä, että siinä tarkoitetaan vain olettamusta siitä, että keskuspankin harjoittamalla suoralla vakavaraisuusvalvonnalla, jota yhteisön luokitteleminen ”merkittäväksi” tarkoittaa, saavutettaisiin mainitun asetuksen tavoitteet huonommin kuin kansallisten viranomaisten suorittamalla tämän yhteisön suoralla vakavaraisuusvalvonnalla. Sitä vastoin asetuksen N:o 468/2014 70 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaisesta tulkinnasta ei ilmene olettamaa ”merkittävän yhteisön” uudelleen luokittelusta”vähemmän merkittäväksi” sillä perusteella, että kansallisten viranomaisten suorittamalla suoralla valvonnalla yhteisen valvontamekanismin puitteissa saavutettaisiin asetuksen N:o 1024/2013 tavoitteet yhtä hyvin kuin pelkästään Euroopan keskuspankin suorittamalla valvonnalla. (ks. 22, 28, 29 ja 44–46 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 40 ja 41 kohta)

Luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien antamisesta Euroopan keskuspankille annetun asetuksen N:o 1024/2013 rakenteesta johtuu, että neuvosto on siirtänyt keskuspankille yksinomaisen toimivallan kyseisen asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen vakavaraisuusvalvontatehtävien osalta. Tämän saman asetuksen 6 artiklan ainoana tavoitteena on mahdollistaa se, että kansalliset viranomaiset käyttävät vähemmän merkittävien yhteisöjen osalta hajautetusti yhteisen valvontamekanismin puitteissa tätä toimivaltaa keskuspankin valvonnassa asetuksen N:o 1024/2013 4 artiklan 1 kohdan b ja d–i alakohdassa tarkoitettujen tehtävien osalta, ja neuvosto on antanut keskuspankille yksinomaisen toimivallan saman asetuksen 6 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa olevan käsitteen ”erityiset olosuhteet” sisällön määrittämiseksi; kyseinen käsite on pantu täytäntöön kehyksen perustamisesta yhteisen valvontamekanismin puitteissa tehtävälle yhteistyölle keskuspankin ja kansallisten toimivaltaisten viranomaisten välillä sekä kansallisten nimettyjen viranomaisten kanssa annetun asetuksen N:o 468/2014 70 ja 71 artiklan antamisella. (ks. 63 kohta)

Vaikka toissijaisuusperiaate merkitsee – jos sitä sovelletaan – muun muassa sen varmistamista, voidaanko suunnitellun toiminnan tavoite saavuttaa paremmin unionin tasolla vai voidaanko tämä tavoite saavuttaa yhtä tehokkaasti kansallisella tasolla, SEU 5 artiklan 3 kohdasta johtuu, että tätä periaatetta sovelletaan vain aloilla, jotka eivät kuulu unionin yksinomaiseen toimivaltaan. (ks. 65 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 67 ja 68 kohta)

Luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien antamisesta Euroopan keskuspankille annetun asetuksen N:o 1024/2013 6 artiklassa kuvaillun yhteisen valvontamekanismin mukaisesti vähemmän merkittäviä yhteisöjä valvoessaan kansalliset viranomaiset kuitenkin toimivat yhteisen valvontamekanismin nojalla unionin yksinomaisen toimivallan hajautettua täytäntöönpanoa varten, eivätkä käyttääkseen kansallista toimivaltaa. Siten ainoa toimivalta, johon voi vaikuttaa keskuspankin harjoittama suora vakavaraisuusvalvonta, on SEUT 291 artiklan 1 kohdassa korostettu jäsenvaltioiden periaatteellinen toimivalta niiden pannessa täytäntöön unionin oikeutta niiden oikeusjärjestyksessä. Tässä määräyksessä muistutetaan, että unionin toimielinjärjestelmän ja niiden sääntöjen mukaan, jotka säätelevät unionin ja sen jäsenvaltioiden suhteita, jäsenvaltioiden on, jollei unionin oikeudessa ole toisin säädetty, varmistettava unionin säännösten täytäntöönpano alueellaan. On kuitenkin todettava, että tämän toimivallan säilyttäminen ei merkitse kehyksen perustamisesta yhteisen valvontamekanismin puitteissa tehtävälle yhteistyölle keskuspankin ja kansallisten toimivaltaisten viranomaisten välillä sekä kansallisten nimettyjen viranomaisten kanssa annetun asetuksen N:o468/2014 70 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun erityisten olosuhteiden käsitteen, jonka perusteella voidaan poiketa luottolaitoksen luokittelusta ”merkittäväksi”, tulkintaa kantajan esittämällä tavalla eli siten, että siinä velvoitetaan varmistamaan tapauskohtaisesti asetuksen N:o 1024/2013 6 artiklan 4 kohdassa esitettyjen kriteerien perusteella merkittäväksi luokitellun laitoksen osalta, voidaanko tämän säännöksen tavoitteet saavuttaa yhtä hyvin kansallisten viranomaisten suorittaman suoran valvonnan avulla. Tämä tulkinta johtaisi kyseiseen asetukseen sisältyvän tasapainon horjuttamiseen, koska se merkitsee sitä, että on tutkittava tapauskohtaisesti, pitäisikö – huolimatta mainitun asetuksen 6 artiklan 4 kohdassa olevien kriteerien soveltamisesta – merkittävän laitoksen kuulua kansallisten viranomaisten suoraan valvontaan siitä syystä, että ne voivat paremmin saavuttaa asetuksen N:o 1024/2013 tavoitteet. Tällainen tutkinta olisi erityisesti välittömässä ristiriidassa kahden sellaisen tekijän kanssa, joilla on perustavanlaatuinen rooli kyseisen säännöksen logiikassa, eli yhtäältä sen periaatteen kanssa, että merkittävät laitokset kuuluvat yksinomaan Euroopan keskuspankin valvontaan ja toisaalta sen kanssa, että on olemassa täsmällisiä vaihtoehtoisia kriteereitä, joiden avulla luottolaitoksen merkittävyys voidaan luokitella. (ks. 72–76 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 84 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 122 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 123, 124 ja 131 kohta)