Väliaikainen versio

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (laajennettu neljäs jaosto)

30 päivänä marraskuuta 2022 ( )

Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka – Terrorismin torjumiseksi PKK:ta vastaan toteutetut rajoittavat toimenpiteet – Varojen jäädyttäminen – Yhteinen kanta 2001/931/YUTP – Yhteisen kannan soveltaminen aseellisessa selkkauksessa – Terroristiryhmä – Tosiseikat, joiden perusteella varojen jäädyttämispäätökset tehdään – Toimivaltaisen viranomaisen tekemä päätös – Kolmannen valtion viranomainen – Uudelleentarkastelu – Oikeasuhteisuus – Perusteluvelvollisuus – Puolustautumisoikeudet – Oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan – Kanteen tarkistaminen

Yhdistetyissä asioissa T‑316/14 RENV ja T-148/19,

Kurdistan Workers’ Party (PKK), edustajinaan asianajajat A. van Eik ja T. Buruma,

kantajana,

vastaan

Euroopan unionin neuvosto, asiamiehinään S. Van Overmeire ja B. Driessen,

vastaajana,

jota tukee

Euroopan komissio, asiamiehinään T. Ramopoulos, J. Norris, J. Roberti di Sarsina ja R. Tricot,

väliintulijana asiassa T‑316/14 RENV,

ja jossa muina osapuolina ovat

Ranskan tasavalta, asiamiehinään A.-L. Desjonquères, B. Fodda ja J.-L. Carré,

ja

Alankomaiden kuningaskunta, asiamiehinään M. Bulterman ja J. Langer,

väliintulijoina muutoksenhakuasteessa,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu neljäs jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja S. Gervasoni (esittelevä tuomari) sekä tuomarit L. Madise, P. Nihoul, R. Frendo ja J. Martín y Pérez de Nanclares,

kirjaaja: hallintovirkamies I. Kurme,

ottaa huomioon asian T-148/19 kirjallisessa vaiheessa esitetyn ja erityisesti seuraavat seikat:

– 26.7.2019 tehty päätös, jolla Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta hyväksyttiin väliintulijaksi,

– kantajan vaatimusten tarkistukset 7.10.2019, 13.3.2020 ja 29.9.2020,

ottaen huomioon 22.4.2021 annetun tuomion neuvosto vastaan PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316), jolla asia T‑316/14 RENV palautettiin unionin yleiseen tuomioistuimeen,

ottaen huomioon asian T-148/19 ja asian T‑316/14 RENV siirtämisen laajennettuun neljänteen jaostoon,

ottaen huomioon 8.2.2022 tehdyn päätöksen asian T-148/19 ja asian T‑316/14 RENV yhdistämisestä asian käsittelyn suullista vaihetta ja lopullisen ratkaisun antamista varten,

ottaen huomioon 25.3.2022 annetun määräyksen, jolla Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta poistettiin rekisteristä väliintulijana asiassa T‑148/19 ja asiassa T‑316/14 RENV,

ottaen huomioon 31.3.2022 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

1 Asiassa T‑316/14 RENV nostamassaan kanteessa, joka perustuu SEUT 263 artiklaan, kantaja Kurdistan Workers’ Party (PKK) vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin kumoaa

– tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 714/2013 kumoamisesta 10.2.2014 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 125/2014 (EUVL 2014, L 40, s. 9)

– tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 125/2014 kumoamisesta 22.7.2014 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 790/2014 (EUVL 2014, L 217, s. 1)

– niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, koskevan luettelon ajan tasalle saattamisesta ja muuttamisesta sekä päätöksen 2014/483/YUTP kumoamisesta 26.3.2015 annetun neuvoston päätöksen (YUTP) 2015/521 (EUVL 2015, L 82, s. 107)

– tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 790/2014 kumoamisesta 26.3.2015 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/513 (EUVL 2015, L 82, s. 1)

– niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, koskevan luettelon ajan tasalle saattamisesta sekä päätöksen (YUTP) 2015/521 kumoamisesta 31.7.2015 annetun neuvoston päätöksen (YUTP) 2015/1334 (EUVL 2015, L 206, s. 61)

– tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/513 kumoamisesta 31.7.2015 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/1325 (EUVL 2015, L 206, s. 12)

– tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/1325 kumoamisesta 21.12.2015 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/2425 (EUVL 2015, L 334, s. 1)

– tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/2425 kumoamisesta 12.7.2016 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2016/1127 (EUVL 2016, L 188, s. 1)

– tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2016/1127 kumoamisesta 27.1.2017 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2017/150 (EUVL 2017, L 23, s. 3)

– niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, koskevan luettelon ajan tasalle saattamisesta sekä päätöksen (YUTP) 2017/154 kumoamisesta 4.8.2017 annetun neuvoston päätöksen (YUTP) 2017/1426 (EUVL 2017, L 204, s. 95) ja

– tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2017/150 kumoamisesta 4.8.2017 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2017/1420 (EUVL 2017, L 204, s. 3) siltä osin kuin nämä toimet koskevat kantajaa.

2 Asiassa T-148/19 nostamassaan kanteessa, joka niin ikään perustuu SEUT 263 artiklaan, kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin kumoaa

– niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä koskevan luettelon muuttamisesta ja ajan tasalle saattamisesta, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, sekä päätöksen (YUTP) 2018/1084 kumoamisesta 8.1.2019 annetun neuvoston päätöksen (YUTP) 2019/25 (EUVL 2019, L 6, s. 6)

– niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä koskevan luettelon ajan tasalle saattamisesta, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, sekä päätöksen (YUTP) 2019/25 kumoamisesta 8.8.2019 annetun neuvoston päätöksen (YUTP) 2019/1341 (EUVL 2019, L 209, s. 15)

– tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2019/24 kumoamisesta 8.8.2019 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2019/1337 (EUVL 2019, L 209, s. 1)

– tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2019/1337 kumoamisesta 13.1.2020 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2020/19 (EUVL 2020, L 8I, s. 1)

– niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, koskevan luettelon ajan tasalle saattamisesta sekä päätöksen (YUTP) 2020/20 kumoamisesta 30.7.2020 annetun neuvoston päätöksen (YUTP) 2020/1132 (EUVL 2020, L 247, s. 18)

– tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi annetun asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2020/19 kumoamisesta 30.7.2020 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2020/1128 (EUVL 2020, L 247, s. 1), siltä osin kuin nämä toimet koskevat kantajaa.

I Asian tausta

3 PKK perustettiin vuonna 1978, ja se aloitti aseellisen taistelun Turkin hallitusta vastaan, jotta tämä tunnustaisi kurdien itsemääräämisoikeuden.

4 Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto hyväksyi 28.9.2001 päätöslauselman 1373 (2001), johon sisältyy laaja-alaisia strategioita terrorismin torjumiseksi ja erityisesti terrorismin rahoituksen estämiseksi.

5 Euroopan unionin neuvosto, joka katsoi, että Euroopan unionin oli toteutettava toimia Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselman 1373 (2001) täytäntöön panemiseksi, hyväksyi 27.12.2001 yhteisen kannan 2001/931/YUTP erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi (EYVL 2001, L 344, s. 93). Erityisesti yhteisen kannan 2001/931 2 artiklassa säädetään terroritekoihin sekaantuneiden ja kyseisen yhteisen kannan liitteenä olevassa luettelossa esiintyvien henkilöiden, ryhmien ja yhteisöjen varojen ja muiden rahoituksen lähteiden tai taloudellisten resurssien jäädyttämisestä.

6 Jotta yhteisessä kannassa 2001/931 kuvatut toimenpiteet voitaisiin toteuttaa unionin tasolla, neuvosto antoi niin ikään 27.12.2001 asetuksen (EY) N:o 2580/2001 tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi (EYVL 2001, L 344, s. 70) sekä päätöksen 2001/927/EY asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun luettelon laatimisesta (EYVL 2001, L 344, s. 83). Kantajaa ei mainittu tässä alkuperäisessä luettelossa.

7 Neuvosto hyväksyi 2.5.2002 yhteisen kannan 2002/340/YUTP, jolla ajantasaistettiin yhteinen kanta 2001/931 (EYVL 2002, L 116, s. 75). Yhteisen kannan 2002/340 liitteellä ajantasaistettiin niiden henkilöiden, ryhmien ja yhteisöjen luettelo, joihin sovelletaan yhteisen kannan 2001/931 mukaisia rajoittavia toimenpiteitä, ja sillä sisällytettiin kyseiseen luetteloon muun muassa kantajan nimi, josta käytettiin seuraavaa sanamuotoa: ”Kurdistanin työväenpuolue (PKK)”.

8 Niin ikään 2.5.2002 neuvosto teki päätöksen 2002/334/EY asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta ja päätöksen 2001/927 kumoamisesta (EYVL 2002, L 116, s. 33). Tällä päätöksellä merkittiin kantajan nimi asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuun luetteloon samanlaisin sanamuodoin kuin yhteisen kannan 2002/340 liitteessä.

9 Kyseisiä toimia on sittemmin ajantasaistettu säännöllisesti yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan ja asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan nojalla. Kantajan nimi on joka kerta pysytetty luetteloissa, joissa mainitaan kyseisissä toimissa tarkoitettujen rajoittavien toimenpiteiden kohteena olevat ryhmät ja yhteisöt (jäljempänä riidanalaiset luettelot), vaikka useita päätöksiä ja asetuksia, joiden liitteinä kyseiset luettelot esitetään, oli joko riitautettu unionin yleisessä tuomioistuimessa tai unionin yleinen tuomioistuin oli kumonnut ne. Riidanalaisissa luetteloissa on 2.4.2004 lähtien käytetty kantajasta nimeä ”Kurdistanin työväenpuolue (PKK), (alias KADEK; alias KONGRA-GEL)”.

10 Kantajaan sovelletut rajoittavat toimenpiteet on siten pidetty voimassa muun muassa vuonna 2014 annetuilla toimilla, eli täytäntöönpanoasetuksella N:o 125/2014 ja täytäntöönpanoasetuksella N:o 790/2014, vuosina 2015–2017 annetuilla toimilla, eli päätöksellä 2015/521, täytäntöönpanoasetuksella 2015/513, päätöksellä 2015/1334, täytäntöönpanoasetuksella 2015/1325, täytäntöönpanoasetuksella 2015/2425, täytäntöönpanoasetuksella 2016/1127, täytäntöönpanoasetuksella 2017/150, päätöksellä 2017/1426 ja täytäntöönpanoasetuksella 2017/1420, samoin kuin vuosina 2019 ja 2020 annetuilla toimilla, eli päätöksellä 2019/25, päätöksellä 2019/1341, täytäntöönpanoasetuksella 2019/1337, täytäntöönpanoasetuksella 2020/19, päätöksellä 2020/1132 ja täytäntöönpanoasetuksella 2020/1128.

11 Vuonna 2014 annettujen toimiensa perusteissa neuvosto kuvasi PKK:ta terroritekoihin sekaantuneeksi yhteisöksi, joka oli vuodesta 1984 lähtien tehnyt useita tällaisia tekoja. Neuvosto totesi, että PKK:n terroritoiminta jatkui siitä huolimatta, että se oli ilmoittanut yksipuolisesti useista tulitauoista erityisesti vuodesta 2009 lähtien. Neuvosto täsmensi tältä osin, että PKK:n tekemiin terroritekoihin kuului pommi-iskuja, raketti-iskuja, räjähteiden käyttöä, Turkin kansalaisten ja ulkomaalaisten turistien murha ja ihmisryöstö, panttivankien ottaminen, Turkin turvallisuusjoukkoihin kohdistetut hyökkäykset ja aseelliset yhteenotot niiden kanssa, öljynporauslaitteistoihin, julkiseen liikenteeseen, eri maissa sijaitseviin turkkilaisiin diplomaattikohteisiin ja kulttuurillisiin ja kaupallisiin kohteisiin kohdistetut hyökkäykset, ulkomailla asuviin Turkin kansalaisiin kohdistuva kiristys ja muut rikokset, joilla pyritään rahoittamaan sen toimintaa. Neuvosto laati esimerkkinä luettelon 69 välikohtauksesta, jotka olivat sattuneet 14.11.2003–19.10.2011 ja jotka se luokitteli yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuiksi terroriteoiksi.

12 Neuvosto lisäsi, että PKK:sta oli tehty yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuja toimivaltaisten kansallisten viranomaisten päätöksiä, joista se mainitsi yhtäältä Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin 29.3.2001 antaman määräyksen, jolla PKK järjestönä kiellettiin Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 2000 terrorismilain (UK Terrorism Act 2000) nojalla, sellaisena kuin kyseinen määräys on täydennettynä 14.7.2006 annetulla määräyksellä, jonka mukaan KADEK ja KONGRA-GEL ovat PKK:sta käytettyjä muita nimiä, ja toisaalta Amerikan yhdysvaltojen hallinnon päätöksiä, joiden tekopäivää neuvosto ei ilmoittanut ja joilla PKK on luokiteltu ”ulkomaiseksi terroristijärjestöksi” (foreign terrorist organisation, jäljempänä FTO) Yhdysvaltojen maahanmuutto- ja kansalaisuuslain (US Immigration and Nationality Act) 219 §:n nojalla ja joilla PKK määritellään ”erityisluokitelluksi globaaliterrorismin edustajaksi” (specially designated global terrorist, jäljempänä SDGT) presidentin asetuksen nro 13224 (Executive Order No 13224) nojalla. Neuvosto viittasi myös useisiin Turkin tasavallan turvallisuusasioita käsittelevien tuomioistuinten vuosina 1990–2006 antamiin tuomioihin.

13 Vuosina 2015–2017 annettujen toimiensa perusteissa neuvosto totesi, että kantajan nimen pysyttäminen riidanalaisissa luetteloissa perustui jo aiemmin huomioon otettuihin Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten päätöksiin (vuosilta 2001 ja 2006) ja Yhdysvaltojen viranomaisten päätöksiin (vuosilta 1997 ja 2001), joiden lisäksi otettiin huomioon Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten 3.12.2014 tekemä päätös, jolla PKK:n kielto pidettiin voimassa, tribunal de grande instance de Paris’n (Pariisin alioikeus, Ranska) 2.11.2011 antama tuomio, jossa tuomitaan kurdien kulttuurikeskus Ahmet Kaya osallistumisesta rikollisjärjestöön terroriteon valmistelutarkoituksessa sekä terroristisen yrityksen rahoittamisesta ja joka vahvistettiin muutoksenhakuvaiheessa cour d’appel de Paris’n (Pariisin ylioikeus, Ranska) 23.4.2013 antamalla tuomiolla ja tätä tuomiota koskevan valituksen ratkaisseen cour de cassationin (ylin tuomioistuin, Ranska) 21.5.2014 antamalla tuomiolla, ja Yhdysvaltojen viranomaisten suorittama uudelleentarkastelu, joka päättyi 21.11.2013 ja jossa vahvistettiin PKK:n luokittelu ulkomaiseksi terroristijärjestöksi.

14 Vuosina 2019 ja 2020 annettujen toimien perusteissa toistetaan edellä mainitut perusteet ja täydennetään niitä erityisesti päätöksestä 2019/1341 ja täytäntöönpanoasetuksesta 2019/1337 alkaen mainitsemalla, että Yhdysvaltojen viranomaiset olivat pitäneet voimassa PKK:n luokittelun ulkomaiseksi terroristijärjestöksi suoritettuaan uudelleentarkastelun, joka päättyi 5.2.2019.

II Asianosaisten vaatimukset

15 Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin kumoaa – siltä osin kuin kyseiset toimet koskevat sitä – täytäntöönpanoasetuksen N:o 125/2014, täytäntöönpanoasetuksen N:o 790/2014, päätöksen 2015/521, täytäntöönpanoasetuksen 2015/513, päätöksen 2015/1334, täytäntöönpanoasetuksen 2015/1325, täytäntöönpanoasetuksen 2015/2425, täytäntöönpanoasetuksen 2016/1127, täytäntöönpanoasetuksen 2017/150, päätöksen 2017/1426 ja täytäntöönpanoasetuksen 2017/1420 (asiassa T‑316/14 RENV) sekä päätöksen 2019/25, päätöksen 2019/1341, täytäntöönpanoasetuksen 2019/1337, täytäntöönpanoasetuksen 2020/19, päätöksen 2020/1132 ja täytäntöönpanoasetuksen 2020/1128 (asiassa T-148/19). Asiassa T-148/19 kantajaa vaatii myös toissijaisesti, että unionin yleinen tuomioistuin määrää neuvoston toteuttamaan toimenpiteen, joka on vähemmän rajoittava kuin kantajan nimen merkitseminen riidanalaisiin luetteloihin. Lisäksi kantaja vaatii, että neuvosto velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

16 Neuvosto, jota komissio tukee asiassa T-316/14 RENV, vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin hylkää kanteet ja että kantaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

III Oikeudellinen arviointi

A Tutkittavaksi ottaminen

17 Koska neuvosto ilmoitti istunnossa, ettei se enää väitä, että kantajan kirjelmät allekirjoittaneille asianajajille annettujen valtuutusten kaksi allekirjoittajaa eivät ole kelpoisia edustamaan kantajaa, mikä on kirjattu istuntopöytäkirjaan, neuvosto esittää enää yhden oikeudenkäyntiväitteen, jonka mukaan kantajan kolme asiassa T-148/19 esitetyn kannekirjelmän tarkistusta, jotka koskevat täytäntöönpanoasetusta 2019/1337, täytäntöönpanoasetusta 2020/19, päätöstä 2020/1132 ja täytäntöönpanoasetusta 2020/1128, on jätettävä tutkimatta.

18 Neuvosto väittää erityisesti, että näillä toimilla ei muuteta eikä korvata toimia, joiden kumoamista kanteessa oli aikaisemmin vaadittu, joten unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 86 artiklan 1 kohdan mukaiset vaatimukset eivät täyty tässä asiassa.

19 Koska tätä samaa perustetta jättää kanne tutkimatta voidaan mahdollisesti soveltaa asiassa T‑316/14 RENV riitautettujen päätöksen 2015/521, päätöksen 2015/1334 ja päätöksen 2017/1426 osalta, unionin yleinen tuomioistuin ottaa näiden päätösten osalta omasta aloitteestaan huomioon kyseisen oikeudenkäyntiväitteen, joka liittyy ehdottomiin prosessinedellytyksiin, koska se koskee kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä (ks. vastaavasti tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 139–145 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Unionin yleinen tuomioistuin on esittänyt asianosaisille ja osapuolille kysymyksen tästä.

20 Vastauksena tähän kysymykseen kantaja on todennut, että sen kanteet on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin ne koskevat päätöstä 2015/521, päätöstä 2015/1334 ja päätöstä 2017/1426 (asia T‑316/14 RENV) samoin kuin päätöstä 2020/1132, täytäntöönpanoasetusta 2019/1337, täytäntöönpanoasetusta 2020/19 ja täytäntöönpanoasetusta 2020/1128 (asia T-148/19), mikä on kirjattu istuntopöytäkirjaan.

21 Työjärjestyksen 86 artiklan 1 kohdassa nimittäin määrätään, että jos toimi, jonka kumoamista vaaditaan, on korvattu tai sitä on muutettu toisella toimella, jonka kohde on sama, kantaja saa tämän uuden seikan huomioon ottamiseksi tarkistaa kannetta ennen asian käsittelyn suullisen vaiheen päättämistä tai ennen unionin yleisen tuomioistuimen päätöstä ratkaista asia ilman käsittelyn suullista vaihetta.

22 Käsiteltävässä asiassa on niin, että päätöksellä 2015/521, päätöksellä 2015/1334 ja päätöksellä 2017/1426 ei pidennetä ainoan asiassa T-316/14 RENV esitetyssä kannekirjelmässä tarkoitetun toimen – eli täytäntöönpanoasetuksen N:o 125/2014, joka on korvattu täytäntöönpanoasetuksella N:o 790/2014, joka on riitautettu ensimmäisessä kyseisen kannekirjelmän tarkistamista koskevassa kirjelmässä – vaikutuksia eikä myöskään korvata sitä. Mainittujen päätösten ainoana tarkoituksena on muuttaa Euroopan unionista tehdyn sopimuksen perusteella hyväksytyssä yhteisessä kannassa 2001/931 tarkoitettua luetteloa, kun taas mainituilla täytäntöönpanoasetuksilla muutetaan luetteloa, josta säädetään asetuksessa N:o 2580/2001, joka perustuu erityisesti EY 301 artiklaan (josta on muutettuna tullut SEUT 215 artikla), jolla on tarkoitus panna unionin tasolla täytäntöön yhteistä ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa (YUTP) koskevissa päätöksissä, ja aiemmin yhteisissä kannoissa, määritellyt rajoittavat toimenpiteet. Siten on niin, että vaikka YUTP:aa koskevat päätökset ja täytäntöönpanoasetukset annetaan lähtökohtaisesti samana päivänä ja vaikka niissä säädetään samanlainen luettelo niistä henkilöistä, ryhmistä ja yhteisöistä, joihin rajoittavia toimenpiteitä sovelletaan, päätökset ja täytäntöönpanoasetukset ovat erillisiä toimia.

23 Vastaavasti täytäntöönpanoasetuksella 2019/1337, täytäntöönpanoasetuksella 2020/19, jolla kumottiin mainittu täytäntöönpanoasetus 2019/1337, ja täytäntöönpanoasetuksella 2020/1128, jolla kumottiin mainittu täytäntöönpanoasetus 2020/19, ei pidennetä ainoan asiassa T-148/19 esitetyssä kannekirjelmässä tarkoitetun toimen – eli päätöksen 2019/25, joka on korvattu päätöksellä 2019/1341, joka on riitautettu ensimmäisessä kyseisen kannekirjelmän tarkistamista koskevassa kirjelmässä – vaikutuksia eikä myöskään korvata sitä. Tältä osin voidaan huomauttaa, että koska YUTP:aa koskevissa päätöksissä määritellään puitteet SEUT 215 artiklan nojalla annettavien asetusten antamiselle, neuvoston on joka tapauksessa SEUT 266 artiklan mukaisesti otettava huomioon se, miten YUTP:aa koskevien päätösten mahdollinen kumoaminen vaikuttaa täytäntöönpanoasetuksiin, joilla kyseiset päätökset pannaan täytäntöön (ks. vastaavasti tuomio 28.5.2013, Trabelsi ym. v. neuvosto, T-187/11, EU:T:2013:273, 121 kohta).

24 Lisäksi on todettava, että päätöksellä 2020/1132, jota kolmas asiassa T-148/19 esitetyn kannekirjelmän tarkistamista koskeva kirjelmä koskee, kumotaan – kuten sen otsikosta ilmenee – niitä henkilöitä, ryhmiä ja yhteisöjä koskevan luettelon ajan tasalle saattamisesta, joihin sovelletaan erityistoimenpiteiden toteuttamisesta terrorismin torjumiseksi hyväksytyn yhteisen kannan 2001/931/YUTP 2, 3 ja 4 artiklaa, sekä päätöksen (YUTP) 2019/1341 kumoamisesta 13.1.2020 annettu neuvoston päätös (YUTP) 2020/20 (EUVL 2020, L 8I, s. 5), jota ei ole riitautettu kannekirjelmässä tai sen tarkistamista koskevissa kirjelmissä, mistä syystä ei voida katsoa, että työjärjestyksen 86 artiklan 1 kohdan mukaiset vaatimukset täyttyisivät (ks. vastaavasti tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 141 ja 142 kohta). Jos päätöksen 2020/1132 kumoamista koskeva vaatimus otettaisiin tutkittavaksi sillä perusteella, että kyseisellä päätöksellä muutetaan yhteisessä kannassa 2001/931 tarkoitettua luetteloa samalla tavoin kuin päätöksellä 2019/25 ja päätöksellä 2019/1341, tämä merkitsisi, että työjärjestyksen 86 artiklan 1 kohdan – joka koskee toimen, jonka kumoamista vaaditaan, muuttamista eikä kaikkia toimia, joiden kohde on sama – ulottuvuutta laajennettaisiin vastoin niitä prosessiekonomian ja oikeusvarmuuden vaatimuksia, joiden vuoksi kanteen tarkistamista koskeva määräys otettiin vuonna 2015 voimaan tulleeseen työjärjestykseen (ks. uuden työjärjestyksen 86 artiklan selitykset).

25 Tästä seuraa, että käsiteltävänä olevat kanteet on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin niissä vaaditaan päätöksen 2015/521, päätöksen 2015/1334 ja päätöksen 2017/1426 (asia T‑316/14 RENV), päätöksen 2020/1132, täytäntöönpanoasetuksen 2019/1337, täytäntöönpanoasetuksen 2020/19 ja täytäntöönpanoasetuksen 2020/1128 (asia T-148/19) kumoamista.

26 On lisättävä, että mikään ei ole estänyt kantajaa nostamasta kumoamiskannetta, jolla se olisi voinut riitauttaa näiden toimien lainmukaisuuden siltä osin kuin ne koskevat sitä (ks. vastaavasti tuomio 12.2.2020, Kande Mupompa v. neuvosto, T‑170/18, EU:T:2020:60, 37 kohta).

27 Näin ollen käsiteltävänä olevat kanteet tutkitaan aineellisesti siltä osin kuin ne koskevat seuraavia toimia:

– täytäntöönpanoasetus N:o 125/2014 ja täytäntöönpanoasetus N:o 790/2014 (jäljempänä vuoden 2014 toimet)

– täytäntöönpanoasetus 2015/513, täytäntöönpanoasetus 2015/1325, täytäntöönpanoasetus 2015/2425, täytäntöönpanoasetus 2016/1127, täytäntöönpanoasetus 2017/150 ja täytäntöönpanoasetus 2017/1420 (jäljempänä vuosien 2015–2017 toimet)

– päätös 2019/25 ja päätös 2019/1341 (jäljempänä vuoden 2019 päätökset).

B Asiakysymys

28 Asiassa T‑316/14 RENV kantaja ilmoitti 22.4.2021 annettua tuomiota neuvosto v. PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316) koskevissa huomautuksissaan pysyttävänsä kaikki asiassa T-316/14 esittämänsä kannekirjelmän kanneperusteet lukuun ottamatta ensimmäistä kanneperustetta, josta se oli luopunut istunnossa, joka pidettiin ennen kuin unionin yleinen tuomioistuin antoi 15.11.2018 tuomionsa PKK v. neuvosto (T-316/14, EU:T:2018:788), jonka unionin tuomioistuin on valituksesta kumonnut. Kyseisen unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen tueksi kantaja vetosi kahdeksaan kanneperusteeseen. Ensimmäisessä näistä kanneperusteista – josta kantaja on luopunut – väitettiin, että vuoden 2014 toimilla, vuosien 2015–2017 toimilla, yhteisellä kannalla 2001/931 ja asetuksella N:o 2580/2001 rikottiin kansainvälistä humanitaarista oikeutta, kun taas toisessa kanneperusteessa väitetään, että kantaja on virheellisesti luokiteltu yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuksi terroristiryhmäksi, kolmannessa, että kantajasta ei ole tehty yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun toimivaltaisen viranomaisen päätöstä, neljännessä, että neuvosto on rikkonut Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 4 ja 51 artiklaa siltä osin kuin vuoden 2014 toimet ja vuosien 2015–2017 toimet perustuvat osittain kiduttamalla tai kaltoinkohtelulla saatuihin tietoihin, viidennessä, että neuvosto ei ole suorittanut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan vaatimusten mukaista uudelleentarkastelua, kuudennessa, että neuvosto on loukannut suhteellisuus- ja toissijaisuusperiaatteita, seitsemännessä, että neuvosto on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutta, ja kahdeksannessa, että neuvosto ei ole noudattanut puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin.

29 Asiassa T-148/19 kantaja vetoaa kanteensa tueksi kuuteen kanneperusteeseen, joista ensimmäisessä väitetään, että kantaja on virheellisesti luokiteltu yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuksi terroristiryhmäksi, toisessa, että kantajasta ei ole tehty yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun toimivaltaisen viranomaisen päätöstä, kolmannessa, että neuvosto ei ole suorittanut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan vaatimusten mukaista uudelleentarkastelua, neljännessä, että neuvosto on loukannut suhteellisuus- ja toissijaisuusperiaatteita, viidennessä, että neuvosto on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutta, ja kuudennessa, että neuvosto ei ole noudattanut puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin.

30 Kun otetaan huomioon kuuden kummassakin asiassa esitetyn kanneperusteen samankaltaisuus, ne on tutkittava yhdessä siten, että asia T‑316/14 RENV ja asia T-148/19 erotetaan toisistaan ainoastaan silloin, kun näiden kanneperusteiden tueksi esitetyt erityiset väitteet ja tietyt riidanalaisten toimien väliset erot sitä edellyttävät.

31 Näissä kanneperusteissa väitetään lähinnä, että neuvosto on rikkonut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklaa, miltä osin on todettava, että kyseinen yhteinen kanta on käsiteltävässä asiassa merkityksellinen teksti, mukaan lukien silloin, kun arvioidaan riidanalaisia täytäntöönpanoasetuksia, jotka on muodollisesti annettu ainoastaan asetuksen N:o 2580/2001 perusteella, koska viimeksi mainitun asetuksen tarkoituksena on panna täytäntöön terroristien ja terroristiyhteisöjen varojen jäädyttämistoimenpide jäsenvaltioiden alueella kyseisessä yhteisessä kannassa vahvistettujen periaatteiden ja terroritekojen määritelmien sekä neuvoston kyseisen yhteisen kannan nojalla vahvistamien luetteloiden perusteella. Mainitun 1 artiklan 3, 4 ja 6 kohdassa säädetään seuraavaa:

”3. Tässä yhteisessä kannassa ’terroriteolla’ tarkoitetaan seuraavia tahallisia tekoja, jotka luonteensa tai asiayhteytensä vuoksi voi aiheuttaa vakavaa haittaa jollekin maalle tai kansainväliselle järjestölle ja joka määritellään rikokseksi kansallisessa lainsäädännössä, silloin kun ne tehdään tarkoituksena:

i) pelotella vakavasti väestöä tai

ii) pakottaa aiheettomasti viranomaiset tai kansainvälinen järjestö johonkin tekoon tai pidättymään jostakin teosta, tai

iii) tehdä vakavasti epävakaiksi tai tuhota jonkin maan tai kansainvälisen järjestön poliittiset, perustuslailliset, taloudelliset tai sosiaaliset perusrakenteet:

a) ihmishenkeen kohdistuvat hyökkäykset, jotka voivat aiheuttaa kuoleman;

b) henkilön ruumiilliseen koskemattomuuteen kohdistuvat hyökkäykset;

c) ihmisryöstö tai panttivangin ottaminen;

d) aiheuttaa hallinnollisille tai julkisille laitoksille, liikennejärjestelmille, infrastruktuureille atk-järjestelmät mukaan luettuina, mannerjalustalla sijaitsevalle kiinteälle lautalle, julkisille paikoille tai yksityiselle omaisuudelle suuria tuhoja, jotka voivat saattaa vaaraan ihmishenkiä tai aiheuttaa huomattavia taloudellisia menetyksiä;

e) ilma-alusten ja alusten tai muiden joukkoliikenne- tai tavarankuljetusvälineiden – – haltuunotto;

f) aseiden, räjähteiden, ydinaseiden sekä biologisten ja kemiallisten aseiden valmistus, hallussapito, hankinta, kuljetus, toimitus tai käyttö sekä biologisten ja kemiallisten aseiden osalta tutkimus ja kehittäminen;

g) vaarallisten aineiden vapauttaminen taikka tulipalojen, tulvien tai räjähdysten aiheuttaminen siten, että ihmishenkiä saatetaan vaaraan;

h) veden- tai sähkönjakelun tai muun perusluonnonvaran toimittamisen häirintä tai keskeytys siten, että ihmishenkiä saatetaan vaaraan;

i) edellä a–h alakohdassa mainitulla teolla uhkaaminen;

j) terroristiryhmän johtaminen;

k) terroristiryhmän toimintaan osallistuminen antamalla sille tietoja tai aineellisia välineitä tai rahoittamalla jollakin tavalla sen toimintaa tietoisena siitä, että osallistuminen edistää ryhmän rikollista toimintaa.

Tässä kohdassa ’terroristiryhmällä’ tarkoitetaan rakenteeltaan jäsentynyttä, useamman kuin kahden henkilön vakiintunutta yhteenliittymää, joka toimii yhteisymmärryksessä terroritekojen tekemiseksi. Ilmauksella ”rakenteeltaan jäsentynyt” tarkoitetaan yhteenliittymää, joka ei ole muodostunut sattumalta [terroritekojen] tekemiseksi välittömästi ja jonka jäsenillä ei ole välttämättä muodollisesti määriteltyjä tehtäviä, jonka kokoonpano ei välttämättä pysy jatkuvasti samana tai jonka rakenne ei ole välttämättä pitkälle kehitetty.

4. Liitteessä I oleva luettelo laaditaan tarkkojen tietojen tai sellaisten asiaan liittyvien seikkojen perusteella, jotka osoittavat, että toimivaltainen viranomainen on tehnyt kyseisiä henkilöitä, ryhmiä tai yhteisöjä koskevan päätöksen, riippumatta siitä, koskeeko päätös terroritekoa, sen yritystä, siihen osallistumista tai sen edistämistä koskevan tutkinnan tai syytteeseenpanon aloittamista luotettavien ja uskottavien todisteiden tai näytön perusteella tai tällaisista teoista tuomitsemista. Luetteloon voidaan lisätä henkilöt, ryhmät tai yhteisöt, joilla Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvosto on todennut olevan yhteyksiä terrorismiin ja joille turvallisuusneuvosto on määrännyt seuraamuksia.

Tässä kohdassa ’toimivaltaisella viranomaisella’ tarkoitetaan oikeusviranomaista, tai jos oikeusviranomaisilla ei ole toimivaltaa tässä kohdassa tarkoitetulla alalla, vastaavaa asiassa toimivaltaista viranomaista.

– –

6. Luettelossa olevien henkilöiden ja yhteisöjen nimet tarkistetaan säännöllisin väliajoin vähintään kuitenkin kerran puolessa vuodessa sen varmistamiseksi, että niiden säilyttäminen luettelossa on perusteltua.”

32 Oikeuskäytännöstä, jossa on tulkittu näitä yhteisen kannan 2001/931 säännöksiä, ilmenee, että menettely, joka voi johtaa yhteiseen kantaan perustuvaan varojen jäädyttämiseen, tapahtuu kahdella tasolla, eli kansallisella tasolla ja unionin tasolla (ks. vastaavasti tuomio 14.3.2017, A ym., C-158/14, EU:C:2017:202, 84 kohta ja tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T-508/11, EU:T:2014:885, 203 ja 204 kohta). Ensimmäisessä vaiheessa toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on tehtävä asianomaisen osalta päätös, joka vastaa yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan mukaista määritelmää. Toisessa vaiheessa neuvoston on yksimielisesti päätettävä asianomaisen sisällyttämisestä varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon sellaisten tarkkojen tietojen tai asiaan liittyvien seikkojen perusteella, jotka osoittavat, että edellä tarkoitettu päätös on tehty (tuomio 12.12.2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran v. neuvosto, T-228/02, EU:T:2006:384, 117 kohta ja tuomio 23.10.2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. neuvosto, T-256/07, EU:T:2008:461, 131 kohta).

33 Koska unionilla ei ole mahdollisuutta tutkia itse tietyn henkilön osallistumista terroritekoihin, kyseisen edellytyksen, joka koskee kansallisen viranomaisen aiemmin tekemää päätöstä, tarkoituksena on varmistaa, että asianomaisen henkilön osallistumisesta terrorismiin on olemassa luotettavia ja uskottavia todisteita tai näyttöä, jota tai joita kansalliset viranomaiset pitävät luotettavina ja joka tai jotka ovat johtaneet siihen, että kyseiset viranomaiset ovat ainakin toteuttaneet tutkintatoimia. Siten yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tehdystä viittauksesta kansalliseen päätökseen samoin kuin siitä, että kyseisessä kohdassa puhutaan ”tarkoista tiedoista” ja ”luotettavista ja uskottavista todisteista tai näytöstä”, seuraa, että yhteisen kannan tavoitteena on suojella asianomaisia henkilöitä varmistamalla, että heidät sisällytetään varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon ainoastaan riittävän vankan tosiseikaston perusteella, ja että kyseisellä yhteisellä kannalla pyritään saavuttamaan kyseinen tavoite siten, että siinä edellytetään kansallisen viranomaisen tekemää päätöstä (tuomio 15.11.2012, Al-Aqsa v. neuvosto ja Alankomaat v. Al-Aqsa, C‑539/10 P ja C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 68 ja 69 kohta ja tuomio 26.7.2017, neuvosto v. Hamas, C‑79/15 P, EU:C:2017:584, 24 kohta).

34 Tällä yhteisessä kannassa 2001/931 käyttöön otetulla neuvoston ja jäsenvaltioiden välisellä erityisellä yhteistyömuodolla terrorismin torjunnan yhteydessä on useita seurauksia.

35 Ensinnäkin siitä seuraa, että yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan mukaisesti se, että henkilö tai yhteisö voidaan merkitä alun perin varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon, edellyttää toimivaltaisen viranomaisen tekemää kansallista päätöstä. Tällaisesta edellytyksestä ei sitä vastoin säädetä kyseisen yhteisen kannan 1 artiklan 6 kohdassa, joka koskee luetteloon merkitsemisen uudelleentarkastelua.

36 Toiseksi siitä seuraa, että todistustaakka siitä, että jonkin henkilön, ryhmän tai yhteisön varojen jäädyttäminen on laillisesti perusteltua, kuuluu neuvostolle ja tämän todistustaakan tarkoitus on suhteellisen rajallinen unionin toimielinten menettelyn tasolla. Jäsenvaltioiden ja neuvoston välisestä terrorismin torjuntaa koskevasta erityisestä yhteistyömuodosta seuraa nimittäin, että neuvostolla on velvollisuus nojautua niin pitkälle kuin mahdollista toimivaltaisen kansallisen viranomaisen arviointiin (tuomio 23.10.2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. neuvosto, T-256/07, EU:T:2008:461, 133 ja 134 kohta; tuomio 4.12.2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. neuvosto, T-284/08, EU:T:2008:550, 53 kohta ja tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 282 kohta).

37 Tätä neuvoston velvollisuutta nojautua niin pitkälle kuin mahdollista toimivaltaisen kansallisen viranomaisen arviointiin sovelletaan lähinnä kansallisiin tuomitsemista koskeviin ratkaisuihin, jotka otetaan huomioon, kun nimi alun perin merkitään luetteloon yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan nojalla. Tarkemmin sanottuna neuvoston asiana ei ole tarkistaa niiden tekojen, joiden on katsottu tapahtuneen kansallisissa tuomitsemista koskevissa ratkaisuissa, joiden perusteella nimi on alun perin merkitty luetteloon, paikkansapitävyyttä tai sitä, kuka teoista on vastuussa. Jos neuvostolla nimittäin olisi tällainen velvollisuus tarkistaa tosiseikat, joiden perusteella on annettu kansallinen päätös, jonka perusteella nimi on alun perin merkitty varojen jäädyttämistä koskeviin luetteloihin, tällä vahingoitettaisiin varmasti kyseisen yhteisen kannan mukaista kahden tason järjestelmää, koska neuvoston arviointi näiden tosiseikkojen paikkansapitävyydestä voisi olla ristiriidassa asianomaisen kansallisen viranomaisen tekemän arvioinnin ja toteamusten kanssa, ja tällaisen ristiriidan syntyminen olisi erityisen harmillista, koska neuvostolla ei välttämättä ole käytettävissään kaikkia tosiseikkoja koskevia tietoja tai todisteita, jotka kyseisen kansallisen viranomaisen asiakirjoissa on (ks. vastaavasti tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 240–242 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Lisäksi on muistutettava, että asianomaisten henkilöiden suojaamiseksi säädetty tae siitä, että heidän nimensä merkitään varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon riittävän vankan tosiseikaston perusteella, perustuu nimenomaan vaatimukseen siitä, että kansallinen viranomainen on tehnyt heitä koskevan päätöksen, ja siihen, että unionin toimielimet luottavat kyseisen kansallisen viranomaisen todisteita tai näyttöä koskevaan arviointiin (ks. edellä 33 kohta).

38 Sitä vastoin seikoista, joihin neuvosto tukeutuu osoittaakseen, että riski osallistumisesta terroritoimintaan on edelleen olemassa, yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan nojalla – riippumatta siitä, perustuvatko nämä seikat toimivaltaisen viranomaisen tekemään kansalliseen päätökseen vai muihin lähteisiin – on todettava, että jos asia riitautetaan, neuvoston asiana on osoittaa, että luetteloissa säilyttämistä koskevissa toimissa mainitut tosiseikkoja koskevat toteamukset pitävät paikkansa, ja unionin tuomioistuinten on tutkittava niiden aineellinen paikkansapitävyys, mikä tarkoittaa, että unionin tuomioistuinten on tarkistettava kyseisten tosiseikkojen paikkansapitävyys ja se, voidaanko niitä pitää seikkoina, joiden perusteella asianomaiseen henkilöön voidaan soveltaa rajoittavia toimenpiteitä (ks. vastaavasti tuomio 22.4.2021, neuvosto v. PKK, C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 52–55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

39 Lisäksi on niin, kuten myös unionin tuomioistuin muistutti 22.4.2021 antamassaan tuomiossa neuvosto v. PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 60–62 ja 78–80 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), että neuvostolla on edelleenkin perusteluvelvollisuus sekä sellaisten välikohtausten ja tapahtumien osalta, joiden on katsottu tapahtuneen yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan nojalla huomioon otetuissa päätöksissä, että sellaisten välikohtausten ja tapahtumien osalta, joiden perusteella on annettu myöhempiä kansallisia päätöksiä tai jotka neuvosto on ottanut huomioon itsenäisesti viittaamatta yhteenkään kansalliseen päätökseen.

40 Tästä seuraa, että kunkin riidanalaisen toimen osalta on tehtävä ero sen mukaan, perustuuko toimi toimivaltaisten kansallisten viranomaisten sellaisiin päätöksiin, joiden perusteella kantajan nimi on alun perin merkitty luetteloon, vai perustuuko se näiden kansallisten viranomaisten myöhempiin päätöksiin tai neuvoston itsenäisesti huomioon ottamiin seikkoihin. Tällaista erottelua edellytetään varsinkin siksi, että näistä kahdesta eri perusteesta merkitä nimi luetteloon tai pysyttää se luettelossa säädetään yhteisen kannan 2001/931 eri säännöksissä, ja ensin mainitut perusteet kuuluvat kyseisen kannan 1 artiklan 4 kohdan soveltamisalaan, kun taas jälkimmäiset sen 1 artiklan 6 kohdan soveltamisalaan.

41 Käsiteltävässä asiassa on todettava, että vuoden 2014 toimet perustuvat yhtäältä neuvoston itsenäiseen arviointiin useista toimien perusteissa mainituista välikohtauksista ja tapahtumista ja toisaalta Yhdistyneen kuningaskunnan, Yhdysvaltojen ja Turkin viranomaisten päätöksiin. Vuosien 2015–2017 toimet ja vuoden 2019 päätökset perustuvat sitä vastoin yksinomaan useiden kansallisten viranomaisten eli Yhdistyneen kuningaskunnan, Yhdysvaltojen ja Ranskan viranomaisten päätöksiin tai ratkaisuihin. On myös todettava, että kantaja merkittiin luetteloihin alun perin tiettyjen huomioon otettujen kansallisten päätösten perusteella, kun taas neuvosto on ottanut huomioon eräitä muita myöhemmin tehtyjä kansallisia päätöksiä, kun se on tarkastellut uudelleen sitä, onko kantajan nimen syytä olla luetteloissa.

42 Näin ollen riidanalaisia toimia koskevia kuutta samankaltaista kanneperustetta on arvioitava näiden alustavien huomautusten perusteella, ja on syytä täsmentää, että asiassa T-316/14 RENV esitettyä erityistä kanneperustetta, jonka mukaan neuvosto on rikkonut perusoikeuskirjan 4 ja 51 artiklaa ja joka koskee ainoastaan vuoden 2014 toimia, tarkastellaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan rikkomista koskevan kanneperusteen tarkastelun yhteydessä (ks. jäljempänä 166 ja 175 kohta). Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin arvioi jäljempänä, ovatko riidanalaiset toimet yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan mukaisia (ensimmäinen kanneperuste), 1 artiklan 4 kohdan mukaisia (toinen kanneperuste) ja 1 artiklan 6 kohdan mukaisia (kolmas kanneperuste) sekä suhteellisuusperiaatteen mukaisia (neljäs kanneperuste) – koska kantaja täsmensi istunnossa, mikä myös kirjattiin istuntopöytäkirjaan, että kyseinen kanneperuste perustui ainoastaan kyseisen periaatteen eikä myös toissijaisuusperiaatteen loukkaamiseen – ja onko niissä noudatettu perusteluvelvollisuutta (viides kanneperuste) sekä kantajan puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan (kuudes kanneperuste). Tarkastelu aloitetaan toisesta kanneperusteesta, jonka mukaan neuvosto on rikkonut toimillaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohtaa.

1. Kanneperuste, jonka mukaan neuvosto on rikkonut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohtaa

43 Aluksi on muistutettava siitä, että yhteisen kannan 2001/931 1 artiklassa erotellaan toisistaan yhtäältä sen 4 kohdassa tarkoitettu henkilön tai yhteisön alkuperäinen varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon merkitseminen ja toisaalta sen 6 kohdassa tarkoitettu jo tähän luetteloon merkityn henkilön tai yhteisön pysyttäminen tässä luettelossa. Henkilön tai yhteisön alkuperäisen varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon merkitsemisen edellytyksenä on toimivaltaisen viranomaisen kansallinen päätös, kun taas tällaisesta edellytyksestä ei säädetä asianomaisen henkilön tai yhteisön nimen luettelossa pysyttämisen osalta, koska nimen pysyttäminen on lähinnä alkuperäisen merkitsemisen pidennys ja sen edellytyksenä on, että riski kyseisen henkilön tai yhteisön osallistumisesta terroritoimintaan on edelleen olemassa, sellaisena kuin neuvosto on sen alun perin todennut sen kansallisen päätöksen perusteella, joka on ollut alkuperäisen luetteloon merkitsemisen perustana (tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 59–61 kohta ja tuomio 26.7.2017, neuvosto v. Hamas, C‑79/15 P, EU:C:2017:584, 37–39 kohta).

44 Tästä seuraa yhtäältä, että kun neuvosto päättää pysyttää henkilön tai yhteisön nimen luettelossa yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan nojalla ja nojautuu tässä yhteydessä edelleenkin toimivaltaisen viranomaisen tekemään kansalliseen päätökseen, tällaisesta päätöksestä nostetun kanteen kanneperuste, jonka mukaan neuvosto on rikkonut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohtaa, on tehokas (ks. vastaavasti tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 229 ja 230 kohta), mitä neuvosto ei muutenkaan kiistä. Tältä osin voidaan lisätä, että unionin tuomioistuin ei kyseenalaistanut kyseisen kanneperusteen tehokkuutta, kun se katsoi 22.4.2021 antamassaan tuomiossa neuvosto v. PKK (C‑46/19 P, EU:C:2021:316, 38 kohta), että unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä, kun se tutki luetteloissa pysyttämistä koskevat päätökset yksinomaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan valossa. Unionin tuomioistuin otti nimittäin kantaa siihen, miten unionin yleinen tuomioistuin oli arvioinut neuvoston perusteluvelvollisuutta, ja katsoi siis lähinnä, että kyseisen perusteluvelvollisuuden noudattamista on tarkasteltava yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdassa tarkoitettujen seikkojen valossa, ja se palautti asian lisäksi unionin yleiseen tuomioistuimeen kaikkien muiden kanneperusteiden tutkimiseksi, mukaan lukien mainitun yhteisen kannan 1 artiklan 3 ja 4 kohdan rikkomista koskevien kanneperusteiden tutkimiseksi.

45 Tästä seuraa toisaalta, että nyt käsiteltävässä asiassa tätä kanneperustetta on arvioitava ainoastaan niiden kansallisten päätösten osalta, joiden perusteella kantaja merkittiin alun perin luetteloihin vuonna 2002 ja joita ovat

– Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin 29.3.2001 antama määräys ja

– Yhdysvaltojen hallinnon 8.10.1997 ja 31.10.2001 tekemät päätökset.

46 Väitteitä, jotka koskevat Ranskan tuomioistuinten ratkaisuja, jotka on annettu kantajan alkuperäisen luetteloon merkitsemisen jälkeen, väitteitä, joilla riitautetaan päätökset, joilla on tehty päätelmät edellä mainituista Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten vuonna 2014 ja Yhdysvaltojen viranomaisten vuosina 2013 ja 2019 tekemistä päätöksistä, ja seikkoja, jotka neuvosto on ottanut itsenäisesti huomioon, käsitellään sen sijaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan rikkomista koskevan kanneperusteen tutkimisen yhteydessä.

47 Sama koskee väitteitä, jotka koskevat Turkin turvallisuusasioita käsittelevien tuomioistuinten tuomioita, jotka mainitaan vuoden 2014 toimien perusteissa. Vaikka näiden perusteiden tietyt kohdat voivat nimittäin aiheuttaa sekaannusta siltä osin kuin niissä viitataan Turkin turvallisuusasioita käsittelevien tuomioistuinten PKK:lle antamiin tuomioihin, joista osa on annettu ennen vuotta 2002, ja niissä todetaan kyseisten tuomioiden luettelemisen jälkeen muodollisesti, että PKK:sta on tehty yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuja päätöksiä, riidanalaisten luetteloon merkitsemisten uudelleentarkastelua koskevasta yleisestä päätelmästä, jossa mainitaan ainoastaan Yhdistyneen kuningaskunnan ja Yhdysvaltojen päätösten pitäminen voimassa, voidaan päätellä, että neuvosto on ottanut huomioon ainoastaan Yhdistyneen kuningaskunnan ja Yhdysvaltojen viranomaisten päätökset yhteisen kannan edellä mainitun säännöksen nojalla, kuten neuvosto myös toteaa vastinekirjelmässään ja kuten kantaja lisäksi toteaa vastauskirjelmässään.

a) Yhdistyneen kuningaskunnan päätös

48 Kantaja riitauttaa sen, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin 29.3.2001 antamaa määräystä voitaisiin pitää yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuna toimivaltaisen viranomaisen päätöksenä, ja vetoaa väitteisiin, jotka koskevat toimivaltaisen viranomaisen käsitettä, tietoja, jotka ovat tarpeen sen osoittamiseksi, että tällainen päätös on tehty, ja kyseisessä määräyksessä viitattujen välikohtausten ajankohtaa.

1) Kysymys siitä, voidaanko Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeriä pitää toimivaltaisena viranomaisena

49 Kantaja katsoo, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeriä ei voida pitää yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuna toimivaltaisena viranomaisena. Kyseinen ministeri ei nimittäin ole oikeusviranomainen vaan hallintoviranomainen. Sisäministerin määräykset ovat luonteeltaan hallintotoimia eikä niitä anneta monivaiheisen menettelyn lopuksi, kuten on rikosasioissa annettavien ratkaisujen osalta. Sisäministerin määräyksissä määrätyt kiellot ovat lisäksi voimassa rajoittamattoman ajan, sillä niitä ei tarkastella uudelleen säännöllisin väliajoin. Sisäministerillä on lisäksi laaja harkintavalta, koska Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentin valtuuksiin kuuluu ainoastaan asianomaisten järjestöjen arviointi kollektiivisesti eikä parlamentin käytössä ole luottamuksellisia tietoja, jotka ministeri on ottanut huomioon.

50 Aluksi on muistutettava, että unionin yleinen tuomioistuin on useaan otteeseen katsonut, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin 29.3.2001 antamaa määräystä on pidettävä päätöksenä, jonka on tehnyt yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu toimivaltainen viranomainen (ks. vastaavasti tuomio 23.10.2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. neuvosto, T‑256/07, EU:T:2008:461, 144 ja 145 kohta; tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T-508/11, EU:T:2014:885, 106 kohta; tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 258–285 kohta; tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 71–96 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 108–133 kohta ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 112 kohta).

51 Oikeuskäytännössä on nimittäin katsottu, että vaikka yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa annetaan etusija oikeusviranomaisten tekemille päätöksille, siinä ei suljeta pois hallintoviranomaisten tekemien päätösten huomioon ottamista, kun yhtäältä näille viranomaisille tosiasiallisesti annetaan kansallisessa oikeudessa toimivalta tehdä rajoittavia päätöksiä terrorismiin osallistuvia ryhmiä vastaan ja kun toisaalta näitä viranomaisia, vaikka ne ovatkin vain hallintoviranomaisia, voidaan kuitenkin pitää oikeusviranomaisia ”vastaavina” viranomaisina (tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T-508/11, EU:T:2014:885, 107 kohta; tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 259 kohta; tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 72 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 111 kohta ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 114 kohta).

52 Hallintoviranomaisia voidaan pitää oikeusviranomaisia vastaavina viranomaisina, kun niiden päätökset voidaan saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi sekä päätöksessä esitettyjen tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta (ks. vastaavasti tuomio 23.10.2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. neuvosto, T-256/07, EU:T:2008:461, 145 kohta; tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 260 kohta; tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 73 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 112 kohta ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 115 kohta).

53 Näin ollen se, että asianomaisen jäsenvaltion tuomioistuimilla on toimivaltaa terrorismin torjunnan alalla, ei ole esteenä sille, että neuvosto ottaa huomioon päätöksiä, jotka kansallinen hallintoviranomainen, jonka tehtävänä on rajoittavien toimenpiteiden toteuttaminen terrorismin alalla, on antanut (tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T-508/11, EU:T:2014:885, 108 kohta; tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 261 kohta; tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 74 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 113 kohta ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 116 kohta).

54 Kuten vuosien 2015–2017 toimien ja vuoden 2019 päätösten perusteista ilmenee, Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin määräyksistä voidaan valittaa Proscribed Organisations Appeal Commissioniin (kiellettyjä järjestöjä koskeva valituselin, Yhdistynyt kuningaskunta, jäljempänä POAC), joka antaa oikeudellisia seikkoja ja tosiseikkoja koskevan ratkaisun tuomioistuinvalvontaa koskevia periaatteita noudattaen, ja asianosaiset voivat valittaa POAC:n määräyksestä oikeuskysymystä koskevilta osin court of appealiin (ylioikeus), jos ne saavat tähän luvan POAC:ltä, tai – jos se ei lupaa myönnä – kyseiseltä tuomioistuimelta (ks. vastaavasti tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 262 kohta; tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 75 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 114 kohta ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 117 kohta).

55 Näin ollen Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamaa määräystä on pidettävä oikeusviranomaista vastaavan hallintoviranomaisen ja siis myös yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun toimivaltaisen viranomaisen päätöksenä (ks. vastaavasti tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T-400/10 RENV, EU:T:2018:966, 263 kohta; tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 76 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 115 kohta ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 118 kohta).

56 Lisäksi on palautettava mieleen, että oikeuskäytännön mukaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa ei edellytetä, että toimivaltaisen viranomaisen päätös tehdään rikosasiassa ilmaisun suppeassa merkityksessä, kunhan – kun otetaan huomioon yhteisen kannan 2001/931 tavoitteet – kyseisen kansallisen menettelyn tavoitteena on terrorismin torjuminen laajassa merkityksessä toteuttamalla ennaltaehkäiseviä tai repressiivisiä toimenpiteitä (ks. vastaavasti tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 269–271 kohta; tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 82–84 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 119–121 kohta ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T‑160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 119 kohta).

57 Käsiteltävässä asiassa Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamassa määräyksessä vahvistetaan toimenpiteitä, joilla kielletään järjestöt, jotka katsotaan terroristijärjestöiksi, joten se sisältyy – oikeuskäytännössä edellytetyllä tavalla – kansalliseen menettelyyn, jonka tarkoituksena on ensisijaisesti ennaltaehkäisevien tai repressiivisten toimenpiteiden kohdistaminen PKK:hon terrorismin torjumiseksi (ks. vastaavasti tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T-508/11, EU:T:2014:885, 115 kohta; tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 272 ja 273 kohta; tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 84 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 121 kohta ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 120 kohta).

58 Edellä esitetystä seuraa, että riidanalaisia toimia ei voida kumota sillä perusteella, että kyseisten toimiensa perusteissa neuvosto on tukeutunut Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamaan määräykseen perusteena merkitä kantajan nimi riidanalaisiin luetteloihin, kun kyseinen sisäministeri on hallintoviranomainen, jonka päätökset eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia.

59 Tätä päätelmää eivät horjuta kantajan tämän kanneperusteensa tueksi esittämät muut väitteet.

60 Ensinnäkin väitteestä, jonka mukaan kyseisen viranomaisen päätöksiä ei tehdä oikeusviranomaisten menettelyjen kaltaisessa monivaiheisessa menettelyssä, on todettava, että yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan sanamuodosta ei ilmene, että se, että kansallista päätöstä voidaan käyttää perusteena merkitä nimi luetteloon, edellyttäisi, että päätös on annettu monivaiheisen menettelyn lopuksi (tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 124 kohta).

61 Menettely, jossa Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeri antaa määräyksen, jolla järjestö kielletään, on muutenkin monivaiheinen. Aluksi on todettava, että järjestön kieltäminen edellyttää, että kyseinen viranomainen tutkii tarkasti todisteet, joiden perusteella sillä on perusteltu syy uskoa, että järjestö on sekaantunut terrorismiin. Tällaisia todisteita ovat julkisiin lähteisiin perustuvat tiedot ja tiedustelupalvelujen hankkimat tiedot. Lisäksi Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeri antaa määräyksensä kuultuaan ensin koko hallitusta ja tiedustelu- ja poliisiviranomaisia. Lisäksi Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentin ala- ja ylähuoneet tarkastavat ja hyväksyvät määräyksen, jolla järjestö kielletään, ratifiointimenettelyssä (tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T‑160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 125–128 kohta).

62 Toiseksi väitteestä, jonka mukaan Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin määräyksessä määrätty kielto on voimassa rajoittamattoman ajan, on yhtäältä todettava, että se, että määräystä ei ole tarkasteltava vuosittain uudelleen, ei ole esteenä sille, että neuvosto tukeutuu kyseiseen määräykseen perusteena merkitä siinä tarkoitetun yhteisön nimi varojen jäädyttämistä koskeviin luetteloihin, sillä neuvoston on – sinä ajankohtana, jona se aikoo pysyttää yhteisön nimen kyseisissä luetteloissa – uudelleentarkastelua koskevan velvollisuutensa nojalla tarkistettava, voidaanko nimen merkitsemistä luetteloihin edelleenkin perustella kyseisellä määräyksellä, muilla päätöksillä tai myöhemmin toteutuneilla tosiseikoilla (tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 131 kohta).

63 Toisaalta Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 2000 terrorismilain 4 §:n mukaan järjestö tai henkilö, jota kieltotoimenpide koskee, voi kirjallisella hakemuksella pyytää sisäministeriä tutkimaan, onko sen nimi syytä poistaa kiellettyjen järjestöjen luettelosta, ja Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 2000 terrorismilain 5 §:n mukaan on niin, että jos ministeri hylkää tällaisen hakemuksen, hakija voi valittaa POAC:hen, jonka päätöksiin voidaan niin ikään hakea muutosta valituksella (tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 132 kohta) (ks. edellä 54 kohta).

64 Tästä seuraa, että vaikka Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 2000 terrorismilaissa ei säädetä, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin antamaa määräystä, jolla järjestö kielletään, on tarkasteltava vuosittain uudelleen, tällaisten määräysten vaikutukset eivät ole ajallisesti rajoittamattomia.

65 Kolmanneksi väitteestä, jonka mukaan Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerillä on laaja harkintavalta kieltää terroristijärjestöjä, on korostettava, että kyseinen ministeri ei anna määräyksiä järjestöjen kieltämisestä poliittisista syistä vaan niiden kansallisten säännösten nojalla, joissa määritellään terroriteot, kuten Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 2000 terrorismilain 3 §:stä ilmenee. Toisin kuin kantaja väittää kyseisen säännöksen osalta, se, että säännöksessä todetaan, että sisäministerin on kiellettävä yhteisön toiminta, jos hän ”uskoo sen osallistuvan terroristiseen toimintaan”, liittyy siihen, millaisen näyttökynnyksen täyttymistä vaaditaan, jotta järjestö voidaan merkitä luetteloon (ks. vastaavasti tuomio 13.12.2016, Al-Ghabra v. komissio, T-248/13, EU:T:2016:721, 112–119 kohta), eikä sen perusteella voida käyttää harkintavaltaa varsinkaan, kun tämä näyttökynnys edellyttää tietyntasoista vakuuttumista – ja siis tiettyä perustelujen tarkkuutta – joka ei perustu pelkkiin epäilyihin (ks. vastaavasti tuomio 13.12.2016, Al-Ghabra v. komissio, T-248/13, EU:T:2016:721, 114 ja 115 kohta).

66 Lisäksi voidaan todeta, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin laajaa harkintavaltaa lieventää joka tapauksessa se, että kyseisen maan parlamentti valvoo sisäministerin määräysluonnoksia ja hyväksyy ne. Unionin yleisellä tuomioistuimella on siten jo ollut tilaisuus todeta nimenomaan Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin määräysluonnoksista, että kukin alahuoneen – joka on toinen Yhdistyneen kuningaskunnan kaksikamarisen parlamentin huoneista, jonka on ratifioitava määräysluonnos – jäsen saa tiivistelmän kutakin määräysluonnoksen luetteloon sisältyvää järjestöä koskevista tosiseikoista, mikä merkitsee, että alahuoneen on mahdollista tarkastella niitä erikseen, että alahuoneessa tosiasiallisesti keskustellaan yksittäisistä järjestöistä – kuten lisäksi ilmenee PKK:ta koskevista kannanotoista, jotka on esitetty parlamentin keskustelussa, jonka perusteella vuonna 2001 annettu määräys ratifioitiin, ja jotka kantaja on tässä asiassa liittänyt kannekirjelmäänsä – ja että alahuoneella on joka tapauksessa vapaus kieltäytyä hyväksymästä määräysluonnosta (tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T-508/11, EU:T:2014:885, 122 kohta; ks. myös vastaavasti tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 136 ja 137 kohta).

67 Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kaikki väitteet, joilla kantaja on riitauttanut sen, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeriä pidetään yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuna toimivaltaisena viranomaisena, on hylättävä.

2) Tarkat tiedot tai sellaiset asiaan liittyvät seikat, jotka osoittavat, että toimivaltainen viranomainen on tehnyt päätöksen

68 Kantaja esittää lähinnä, että neuvosto ei ole esittänyt tarkkoja tietoja tai asiaan liittyviä seikkoja, jotka osoittaisivat, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin määräystä oli pidettävä yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuna toimivaltaisen viranomaisen tekemänä päätöksenä. Kantajan kirjelmien mukaan tämä kritiikki perustuu kolmeen väitteeseen. Ensinnäkään kantajan mukaan neuvosto ei ole ilmoittanut syitä, joiden perusteella se on katsonut, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeriä oli pidettävä toimivaltaisena viranomaisena. Toiseksi kantajan mukaan riidanalaisissa toimissa ei kuvata perusteita, joiden nojalla vuonna 2001 annettu määräys on annettu. Kolmanneksi kantaja väittää, että kyseisissä toimissa ei myöskään esitetä syitä, joiden perusteella neuvosto on katsonut, että kyseiset teot kuuluivat yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun terroriteon käsitteen alaan.

69 Ensimmäisestä väitteestä on todettava, että kyse on perusteluvelvollisuuden noudattamista koskevasta muodollisesta kritiikistä (ks. vastaavasti tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 329–333 kohta) ja sitä käsitellään näin ollen perusteluvelvollisuuden laiminlyömistä koskevan kanneperusteen käsittelyn yhteydessä (ks. jäljempänä 221–224 kohta).

70 Kahden muun väitteen osalta on syytä aluksi palauttaa mieleen, mitä esitetään riidanalaisten toimien perusteiden niissä kohdissa, jotka koskevat Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamaa määräystä.

71 Neuvosto on todennut vuoden 2014 toimissa, että koska PKK oli toteuttanut terroritekoja ja koska PKK oli osallistunut tällaisiin tekoihin, Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeri oli kieltänyt PKK:n järjestönä, joka oli sekaantunut terroritekoihin. Neuvosto on tämän perusteella – viitattuaan myös muihin kansallisiin päätöksiin – katsonut, että PKK:sta oli tehty yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuja toimivaltaisten viranomaisten päätöksiä (perusteet, sivu 4).

72 Vuosien 2015–2017 toimissa ja vuoden 2019 päätöksissä, joiden perusteet ovat tältä osin samanlaiset, neuvosto toteaa, että se on tukeutunut päätöksiin – mukaan lukien Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamaan määräykseen –, joita se pitää yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuina toimivaltaisen viranomaisen päätöksinä. Neuvosto toteaa, että se on arvioinut tosiseikkoja, joiden perusteella kyseiset päätökset on tehty, ja katsonut, että kyse oli yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 2 ja 3 kohdassa tarkoitetuista ”terroriteoista” ja ”ryhmistä ja yhteisöistä, jotka ovat sekaantuneet terroritekoihin” (perusteet, 1–6 kohta). Lisäksi neuvosto toteaa mainittua määräystä koskevassa perusteiden liitteessä A muun muassa, että määräys annettiin vuonna 2001 sillä perusteella, että Yhdistyneen kuningaskunnan silloisella sisäministerillä oli syytä uskoa, että PKK oli syyllistynyt yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuihin terroritekoihin ja osallistunut tällaisiin tekoihin (3, 4 ja 16 kohta). Neuvosto toteaa, että kyseisillä terroriteoilla tarkoitettiin vuodesta 1984 lähtien PKK:n syyksi luettuja terrori-iskuja ja että PKK oli toteuttanut 1990-luvun alussa länsimaiden intresseihin ja sijoituksiin kohdistuneen terrorikampanjan, jonka tarkoituksena oli lisätä Turkin hallitukseen kohdistuvaa painetta, ja osana tätä kampanjaa se oli kaapannut länsimaisia turisteja ja – vuosina 1993–1994 – hyökännyt jalostamoon ja tehnyt lomakohteisiin iskuja, joiden yhteydessä kuoli ulkomaisia turisteja. Neuvosto toteaa, että vaikka PKK vaikuttaa luopuneen tästä kampanjasta vuosina 1995–1999, näinä vuosina se oli edelleenkin esittänyt uhkauksia siitä, että se hyökkäisi lomakohteisiin Turkissa. Neuvosto toteaa katsovansa, että kyseisillä teoilla oli yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan i ja ii alakohdan mukainen tarkoitus ja että kyse oli yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan iii alakohdan a, c, d, f, g ja i alakohdassa tarkoitetuista väkivallan teoista (perusteiden 16 kohta).

73 Tämän jälkeen on muistutettava, että oikeuskäytännön mukaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa edellytettyjen ”tarkkojen tietojen tai – – asiaan liittyvien seikkojen” on oltava sellaisia, että ne osoittavat, että kansallinen viranomainen on tehnyt kyseisessä säännöksessä säädettyä määritelmää vastaavan, asianomaisia henkilöitä tai yhteisöjä koskevan päätöksen, erityisesti siten, että kyseiset henkilöt tai yhteisöt voivat tunnistaa tämän päätöksen, mutta nämä tarkat tiedot tai asiaan liittyvät seikat eivät liity kyseisen päätöksen sisältöön (ks. vastaavasti tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 148 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

74 Tästä seuraa, että käsiteltävässä asiassa voidaan katsoa, että neuvosto on antanut vuoden 2014 toimissa ”[riittävän] tarkat tiedot” Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamasta määräyksestä yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetulla tavalla, kun se on maininnut tarkan päivän, jona määräys annettiin, sen laatijan ja sen oikeusperustan, tässä tapauksessa Yhdistyneen kuningaskunnan vuoden 2000 terrorismilain.

75 Sama koskee vuosien 2015–2017 toimia ja vuoden 2019 päätöksiä, jotka sisältävät samat tiedot vuonna 2001 annetun määräyksen tarkasta päivämäärästä, laatijasta ja oikeusperustasta.

76 Tästä seuraa, että kaikki väitteet, joiden mukaan neuvosto ei ole noudattanut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan mukaisia vaatimuksia, jotka koskevat ”tarkkoj[a] tietoj[a] tai sellais[ia] asiaan liittyviä seikkoj[a], jotka osoittavat, että toimivaltainen viranomainen on tehnyt – – päätöksen”, on hylättävä.

3) Niiden terroritekojen tekoajankohta, joiden perusteella Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministeri kielsi PKK:n järjestönä

77 Kantaja on väittänyt ainoastaan asiassa T-148/19, että Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antama määräys perustuu liian kauan sitten tapahtuneisiin välikohtauksiin, jotta kyseinen päätös voitaisiin pätevästi ottaa huomioon yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan nojalla.

78 Aluksi on todettava, että – kuten kantaja muutenkin perustellusti väittää – ajallinen etäisyys, jota tässä asiassa on arvioitava, on vuonna 2001 annetussa määräyksessä huomioon otettujen välikohtausten ja tapahtumien ajankohdan ja mainitun määräyksen antamispäivän välillä kulunut ajanjakso.

79 On nimittäin niin, että koska tämä väite on esitetty yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan rikkomista koskevan kanneperusteen tueksi, tässä on otettava kantaa yksinomaan siihen, onko vuonna 2001 annettu määräys luokiteltava kyseisessä säännöksessä tarkoitetuksi toimivaltaisen viranomaisen päätökseksi, erityisesti, kun otetaan huomioon kyseisessä määräyksessä huomioon otettujen välikohtausten ja tapahtumien ajankohta (ks. vastaavasti julkisasiamies Sharpstonin ratkaisuehdotus neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2016:723, 80 kohta), missä yhteydessä on todettava, että yhtäältä kyseisessä määräyksessä tarkoitettujen välikohtausten ja tapahtumien ja kyseisen määräyksen antamisen välistä ajallista etäisyyttä ja toisaalta kyseisessä määräyksessä tarkoitettujen välikohtausten ja tapahtumien ja riidanalaisten luetteloissa pysyttämistä koskevien päätösten välistä ajallista etäisyyttä arvioidaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan rikkomista koskevan kanneperusteen tarkastelun yhteydessä.

80 Kyseisen ajallisen etäisyyden arvioinnista käsiteltävässä asiassa on todettava, että viimeiset tapahtumat, jotka otettiin huomioon Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamassa määräyksessä, sellaisena kuin sitä kuvataan vuoden 2019 päätöksissä, ovat uhkauksia hyökätä Turkissa sijaitseviin lomakohtaisiin, ja ne ovat vuosilta 1995–1999 (ks. edellä 72 kohta). Lisäksi on muistutettava, että neuvoston asiana ei ole tarkistaa vuonna 2001 annetun määräyksen kaltaisiin kansallisiin tuomitsemista koskeviin ratkaisuihin, joiden perusteella henkilön tai yhteisön nimi on alun perin merkitty luetteloon, sisältyvien tosiseikkakuvausten paikkansapitävyyttä (ks. edellä 37 kohta). Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseinen määräys on nimittäin rinnastettava tuomitsemista koskevaan ratkaisuun, koska se on lopullinen siinä mielessä, että sen jälkeen ei enää ole suoritettava tutkintaa, ja koska sen tarkoituksena on kieltää asianomaisten henkilöiden tai yhteisöjen toiminta Yhdistyneessä kuningaskunnassa siten, että kyseisiin henkilöihin tai yhteisöihin läheltä tai kaukaa yhteyksiä ylläpitäville henkilöille voidaan määrätä rikosoikeudellinen seuraamus (ks. tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T‑160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 155 ja 156 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

81 Tästä seuraa, että vaikka kantaja kiistää, että se olisi esittänyt kyseisiä hyökkäysuhkauksia, ja vetoaa siihen, että toimien perusteissa ei viitata yhteenkään seikkaan tai väitteeseen, joka tukisi sitä, että uhkaukset on esitetty, kyseiset uhkaukset voidaan ottaa huomioon käsiteltävässä asiassa. Tästä seuraa myös, että viimeisten huomioon otettujen tapahtumien (1999) ja vuonna 2001 annetun määräyksen välinen ajallinen etäisyys on noin kaksi vuotta. Tällaista, alle viiden vuoden ajallista etäisyyttä ei pidetä liiallisena (ks. vastaavasti tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 208 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

82 Näin ollen on niin, että neuvosto ei rikkonut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohtaa Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamassa määräyksessä huomioon otettujen tapahtumien ajankohdan perusteella, kun neuvosto otti kyseisen määräyksen huomioon mainitun säännöksen perusteella.

83 Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että väitteet, jotka koskevat sitä, että riidanalaiset toimet perustuvat Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamaan määräykseen, on hylättävä.

b) Yhdysvaltojen päätökset

84 Kantaja väittää, että vuosina 1997 ja 2001 tehtyjä Yhdysvaltojen viranomaisten päätöksiä ei voida pitää yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuina toimivaltaisen viranomaisen päätöksinä, ja vetoaa tältä osin väitteisiin, jotka perustuvat toimivaltaisen viranomaisen käsitteeseen ja tietoihin, joita edellytetään sen osoittamiseksi, että tällaisia päätöksiä on tehty.

85 Tältä osin on muistutettava, että sittemmin vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa käytetty toimivaltaisen viranomaisen käsite ei rajoitu jäsenvaltioiden viranomaisiin vaan se voi lähtökohtaisesti sisältää myös kolmansien valtioiden viranomaiset (tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 22 kohta; tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 244 kohta ja tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 43 kohta).

86 Tämä tulkinta on perusteltu yhtäältä yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan sanamuodon, jossa ei rajoiteta käsitettä ”toimivaltaiset viranomaiset” jäsenvaltioiden viranomaisiin, ja toisaalta tämän yhteisen kannan tavoitteen perusteella; se on annettu Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselman 1373 (2001), jolla on tarkoitus tehostaa terrorismin torjuntaa maailmanlaajuisesti kaikkien maiden järjestelmällisellä ja tiiviillä yhteistyöllä, täytäntöönpanemiseksi (tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 23 kohta; tuomio 14.12.2018, Hamas v. neuvosto, T‑400/10 RENV, EU:T:2018:966, 245 kohta ja tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 44 kohta).

87 Niin ikään vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on kuitenkin niin, että neuvoston on ennen kolmannen valtion viranomaisen tekemään päätökseen tukeutumista tutkittava, onko tämä päätös tehty puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan kunnioittaen (tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 24 ja 31 kohta ja tuomio 4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557, 58 kohta).

88 Aluksi on siis tutkittava kantajan väitteet, joilla se riitauttaa sen, miten neuvosto on nyt käsiteltävässä asiassa selvittänyt tätä seikkaa. Tältä osin on täsmennettävä, että kyseisen selvityksen suorittamisen tarve johtuu erityisesti yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa säädetyn vaatimuksen tavoitteesta; sen mukaan henkilön tai yhteisön alkuperäisen merkitsemisen varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon täytyy perustua toimivaltaisen viranomaisen päätökseen. Tämän vaatimuksen tarkoituksena on suojella asianomaisia henkilöitä tai yhteisöjä varmistamalla, että heidän alkuperäinen merkitsemisensä tähän luetteloon on tapahtunut ainoastaan riittävän vankan tosiseikaston perusteella (ks. vastaavasti tuomio 15.11.2012, Al-Aqsa v. neuvosto ja Alankomaat v. Al-Aqsa, C‑539/10 P ja C‑550/10 P, EU:C:2012:711, 68 kohta). Tämä tavoite voidaan kuitenkin saavuttaa vain, jos ne kolmansien maiden päätökset, joiden perusteella neuvosto on alun perin merkinnyt henkilöt tai yhteisöt mainittuun luetteloon, on tehty puolustautumisoikeuksia ja oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan kunnioittaen (tuomio 26.7.2017, neuvosto v. LTTE, C‑599/14 P, EU:C:2017:583, 26 kohta).

89 Käsiteltävässä asiassa perusteiden liitteessä C, joka koskee sitä, että Yhdysvaltojen viranomaiset ovat määritelleet PKK:n FTO:ksi ja SDGT:ksi, ja joka on samanlainen vuosien 2015–2017 toimissa ja vuoden 2019 päätöksissä, neuvosto toteaa muun muassa, että FTO:ksi määrittämisestä päätettiin 8.10.1997 ja SDGT:ksi määrittämisestä päätettiin 31.10.2001 (3 ja 4 kohta).

90 Neuvosto toteaa tämän jälkeen, että Yhdysvaltojen ulkoministeri tarkastelee viran puolesta viiden vuoden kuluttua uudelleen päätöksiä FTO:ksi määrittämisestä, jos kyseisestä päätöksestä ei tällä välin ole esitetty peruuttamispyyntöä. Asianomainen yhteisö voi myös itse esittää kahden vuoden välein pyynnön tällaisen määrittämispäätöksen peruuttamisesta omalta osaltaan, jolloin sen on toimitettava todisteet sen osoittamiseksi, että olosuhteet, joiden perusteella se määritettiin FTO:ksi, ovat olennaisesti muuttuneet. Yhdysvaltojen ulkoministeri ja United States Congress (Yhdysvaltojen kongressi, Amerikan yhdysvallat) voivat myös peruuttaa viran puolesta päätöksen FTO:ksi määrittämisestä. Asianomainen yhteisö voi myös nostaa Circuit Court of Appeals for the District of Columbiassa (liittovaltion ylioikeus, Kolumbian tuomiopiiri, Yhdysvallat) kanteen päätöksestä, joka koskee sen määrittämistä FTO:ksi. Päätöksistä SDGT:ksi määrittämisestä neuvosto toteaa, ettei kyseisiä päätöksiä ole velvollisuutta tarkastella uudelleen tietyin väliajoin, mutta ne on mahdollista riitauttaa liittovaltion tuomioistuimissa (perusteiden liitteessä C olevat 8–11 kohta). Neuvosto toteaa myös, että päätöksiä, jotka koskevat kantajan määrittämistä FTO:ksi ja SDGT:ksi, ei ole riitautettu Yhdysvaltojen tuomioistuimissa eikä niistä ole vireillä oikeudenkäyntejä (perusteiden liitteessä C olevat 11 ja 12 kohta). Uudelleentarkastelumenettelyjen ja käytettävissä olevia oikeussuojakeinoja koskevien kuvausten osalta neuvosto katsoo, että Yhdysvalloissa sovellettava lainsäädäntö varmistaa puolustautumisoikeuksien ja tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden suojelun (perusteiden liitteessä C oleva 13 kohta).

91 Unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin jo katsonut useissa tuomioissa, joissa se on ottanut kantaa perusteisiin, joiden sisältö on sama kuin vuosien 2015–2017 toimien ja vuoden 2019 päätösten liitteinä esitettyjen perusteiden sisältö, että ne eivät riittäneet siihen, että voitaisiin katsoa, että neuvosto oli tehnyt edellytetyn selvityksen sen osalta, kunnioitettiinko Yhdysvalloissa puolustautumisoikeuksia (tuomio 6.3.2019, Hamas v. neuvosto, T-289/15, EU:T:2019:138, 54–65 kohta; tuomio 10.4.2019, Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto, T-643/16, EU:T:2019:238, 93–104 kohta ja tuomio 4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557, 65–76 kohta). Unionin tuomioistuin on lisäksi katsonut ainoassa valituksesta annetussa tuomiossaan, jossa se otti kantaa valitusperusteeseen, jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuin oli arvioinut virheellisesti neuvoston tukeutumista Yhdysvaltojen viranomaisten tekemiin päätöksiin (tuomio 4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557), että kyseiset väitteet oli jätettävä tutkimatta ja että unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossaan esittämä analyysi oli oikeusvoimainen (tuomio 23.11.2021, neuvosto v. Hamas, C‑833/19 P, EU:C:2021:950, 36–40 ja 82 kohta).

92 On nimittäin niin, että puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaate edellyttää, että henkilöille, joita päätöksissä tarkoitetaan ja joiden etuihin ne merkittävästi vaikuttavat, annetaan tilaisuus ilmaista tehokkaasti kantansa niistä seikoista, joita on käytetty heitä vastaan kyseisten päätösten perustelemiseksi. Kun kyse on toimenpiteistä, joiden tarkoituksena on henkilöiden tai yhteisöjen merkitseminen varojen jäädyttämistä koskevaan luetteloon, kyseinen periaate merkitsee sitä, että mainittujen toimenpiteiden perustelut ilmoitetaan kyseisille henkilöille tai yhteisöille samanaikaisesti, kun ne toteutetaan, tai välittömästi tämän jälkeen (ks. tuomio 4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557, 65 ja 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

93 Yhdysvaltojen lainsäädännöstä, jonka mukaisesti henkilö tai yhteisö määritetään SDGT:ksi ja jonka perusteella vuonna 2001 tehty päätös on tehty, on todettava, että neuvoston perusteissaan esittämässä yleiskuvauksessa ei mainita minkäänlaista Yhdysvaltojen viranomaisten velvollisuutta ilmoittaa asianomaisille perusteluja tai edes julkaista kyseisiä päätöksiä, joten asiassa ei voida katsoa, että puolustautumisoikeuksien periaatetta olisi noudatettu (ks. vastaavasti tuomio 4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557, 69 ja 70 kohta).

94 Yhdysvaltojen lainsäädännöstä, jonka mukaisesti yhteisö määritetään FTO:ksi ja jonka perusteella vuonna 1997 tehty päätös on tehty, on todettava, että siinä tosin säädetään kyseisten päätösten julkaisemisesta liittovaltion rekisterissä. Neuvoston esittämistä perusteista ei kuitenkaan ilmene, että tällaisten päätösten päätösosaa lukuun ottamatta tässä yhteydessä julkaistaisiin minkäänlaisia perusteluja – kuten muutenkin ilmenee asiassa T‑316/14 RENV esitetyn vastinekirjelmän liitteenä toimitetuista otteista liittovaltion rekisteristä – tai että kantajalle olisi mitenkään annettu mahdollisuutta tutustua tällaisiin perusteluihin (ks. vastaavasti tuomio 4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557, 71–75 kohta). Yhdysvaltojen ulkoministeriön PKK:ta koskeva, Yhdysvaltojen viranomaisten käytössä ollut ”hallinnollinen asiakirja-aineisto”, joka on vuosilta 2013 tai 2019 ja joka mainitaan riidanalaisten toimien perusteissa, koskee nimittäin pitkälti aikaa vuosina 1997 ja 2001 tehtyjen Yhdysvaltojen päätösten jälkeen, eikä mikään viittaa siihen, että siinä olisi tietoja, jotka liittyvät mainittuihin päätöksiin ja niiden perusteluihin. Neuvosto ei myöskään mainitse perusteissaan, millaisin edellytyksin tähän hallinnolliseen asiakirja-aineistoon voidaan tutustua, vaan se väittää ainoastaan – ja vieläpä vain kirjelmissään –, että kantaja ei ole käyttänyt oikeuttaan tutustua kyseiseen asiakirja-aineistoon.

95 Vuonna 1997 tehdyn päätöksen päätösosan tällainen julkaiseminen liittovaltion rekisterissä ja siis pelkkä sitä koskeva maininta toimien perusteissa ei riitä perusteeksi todeta, että neuvosto oli tehnyt edellytetyn selvityksen sen osalta, noudatettiinko Amerikan yhdysvalloissa puolustautumisoikeuksien periaatetta (tuomio 4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557, 76 kohta).

96 Tästä seuraa, että käsiteltävässä asiassa on katsottava, kuten unionin yleinen tuomioistuin katsoi 6.3.2019 antamassaan tuomiossa Hamas v. neuvosto (T‑289/15, EU:T:2019:138, 65 kohta), 10.4.2019 antamassaan tuomiossa Gamaa Islamya Égypte v. neuvosto (T-643/16, EU:T:2019:238, 104 kohta) ja 4.9.2019 antamassaan tuomiossa Hamas v. neuvosto (T-308/18, EU:T:2019:557, 76 kohta), että Yhdysvaltojen päätökset eivät voineet olla vuosien 2015–2017 toimien tai vuoden 2019 päätösten perustana yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuina toimivaltaisten viranomaisten päätöksinä, eikä asiassa ole tarpeen tarkastella kysymystä tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden kunnioittamisesta.

97 Sama puutteellisuus rasittaa vuoden 2014 toimia vielä selvemmin, sillä niiden tätä koskevissa perusteissa neuvosto vain mainitsee tuomioistuinvalvonnan tai hallinnollisen valvonnan, jota voidaan harjoittaa kyseisten päätösten osalta, viittaamatta millään tavoin siihen, että Yhdysvaltojen viranomaisilla olisi velvollisuus ilmoittaa asianomaisille päätöstensä perustelut tai edes julkaista kyseiset päätökset. Lisäksi voidaan todeta, että kun neuvosto viittaa vuoden 2014 toimien perusteissa Yhdysvaltojen päätöksiin, se ei edes mainitse, minä päivinä kyseiset päätökset on tehty, joten mainitut toimet eivät myöskään täytä yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan mukaisia vaatimuksia, joiden mukaan neuvoston on esitettävä tarkat tiedot, jotka osoittavat, että toimivaltainen viranomainen on tehnyt päätöksen (ks. edellä 74 ja 75 kohta).

98 Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kanneperuste, jonka mukaan neuvosto on rikkonut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohtaa, on hyväksyttävä siltä osin kuin riidanalaiset toimet perustuvat Yhdysvaltojen vuosina 1997 ja 2001 tekemiin päätöksiin, mutta kanneperuste on hylättävä siltä osin kuin riidanalaisissa toimissa on nojauduttu Yhdistyneen kuningaskunnan sisäministerin vuonna 2001 antamaan määräykseen.

2. Kanneperuste, jonka mukaan neuvosto on rikkonut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohtaa

99 Koska yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan rikkomista koskeva kanneperuste on hyväksytty Yhdysvaltojen vuosina 1997 ja 2001 tekemien päätösten osalta, tätä kanneperustetta ei tutkita siltä osin kuin sillä riitautetaan se, että mainituissa päätöksissä mainitut välikohtaukset ja tapahtumat on luokiteltu terroriteoiksi.

100 Tukeakseen kanneperustetta, jonka mukaan neuvosto on rikkonut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohtaa, kantaja esittää asioissa T‑316/14 RENV ja T-148/19 kahdenlaisia väitteitä: osassa niistä riitautetaan yleisesti se, että teoilla, jotka se teki osana aseellista selkkausta kurdien itsemääräämisoikeuden puolesta, olisi ollut terroristinen tarkoitus, ja osassa väitteistä riitautetaan nimenomaisesti ne kyseisessä säännöksessä kuvatut terroristiset tarkoitukset, joihin tietyillä kantajan toimilla on neuvoston esittämien perusteiden mukaan pyritty. Kantaja väittää myös, ainoastaan asiassa T-148/19, ettei sitä voida luokitella yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuksi terroristiryhmäksi, koska kantajaa ei voida pitää rakenteeltaan jäsentyneenä yhteenliittymänä, joka toimii yhteisymmärryksessä terroritekojen tekemiseksi.

101 Koska neuvosto riitauttaa asiassa T-148/19 sekä sen, että nyt käsiteltävä kanneperuste täyttää tutkittavaksi ottamisen edellytykset, että kanneperusteen tehokkuuden, aluksi on arvioitava näitä seikkoja ja tämän jälkeen kanneperusteen perusteltavuutta.

a) Kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen

102 Neuvosto väittää, että tämä kanneperuste on jätettävä tutkimatta, koska sen tueksi ei ole esitetty mitään näyttöä.

103 Tämä väite on hylättävä.

104 Unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäisen kohdan, jota saman perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan sovelletaan menettelyyn unionin yleisessä tuomioistuimessa, ja työjärjestyksen 76 artiklan d alakohdan mukaan kannekirjelmässä on mainittava oikeudenkäynnin kohde sekä perusteet ja perustelut, joihin asiassa vedotaan, ja yhteenveto kyseisistä perusteista. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan näiden mainintojen on oltava riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin yleinen tuomioistuin voi tarvittaessa ratkaista kanteen tukeutumatta muihin tietoihin. Oikeusvarmuuden ja hyvän lainkäytön takaamiseksi kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä on, että ne olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kantaja perustaa kanteensa, käyvät ilmi ainakin pääpiirteittäin itse kannekirjelmästä, kunhan ne on esitetty johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi. Tältä osin edellytetään muun muassa, että kantaja esittää sellaiset perustelut kanneperusteensa tueksi, että vastaaja ja unionin yleinen tuomioistuin voivat ymmärtää ja vastata kanneperusteeseen (ks. vastaavasti tuomio 25.1.2018, BSCA v. komissio, T-818/14, EU:T:2018:33, 94–96 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

105 Sitä vastoin kantajan ei edellytetä esittävän todisteita esittämänsä kanneperusteen tueksi, koska sitä, onko kanneperuste näytön perusteella perusteltu, arvioidaan kyseisen kanneperusteen perusteltavuuden arvioinnin yhteydessä ja näytön puuttuminen voi johtaa kanneperusteen hylkäämiseen perusteettomana. Kun edellä mainitussa oikeuskäytännössä viitataan tosiseikkoihin, joiden on käytävä pääpiirteittäin ilmi kannekirjelmästä, sillä tarkoitetaan itse asiassa tosiseikkoihin liittyviä perusteluja, joiden avulla kannekirjelmä on ymmärrettävissä, riippumatta siitä, onko näitä tosiseikkoja koskevia perusteluja näytetty toteen todisteiden avulla (ks. edellä 104 kohta).

106 Tässä asiassa kantaja on esittänyt ensimmäisen kanneperusteensa tueksi yksityiskohtaiset perustelut, jotka on esitetty yli 60:ssä asiassa T-148/19 esitetyn kannekirjelmän kohdassa, mitä neuvosto ei myöskään kiistä ja minkä neuvosto on myös ottanut huomioon, kun se on vastannut yksityiskohtaisesti kuhunkin kantajan väitteeseen, jonka se on esittänyt kyseisen kanneperusteensa tueksi. Kyseinen kanneperuste täyttää siis tutkittavaksi ottamisen edellytykset.

b) Kanneperusteen tehokkuus

107 Kantaja väittää, että sitä ei voida pitää rakenteeltaan jäsentyneenä yhteenliittymänä, joka toimii yhteisymmärryksessä terroritekojen tekemiseksi. PKK:lla viitataan yhtä aikaa rakenteeltaan jäsentyneeseen puolueeseen, joka toimii osana monitasoista ”kompleksia”, itse kyseiseen ”kompleksiin”, ja kurdien joukkoliikkeeseen, eikä neuvosto ole ilmaissut selvästi vuoden 2019 päätöksissä, mikä näistä sen oli tarkoitus pysyttää riidanalaisissa luetteloissa. Kantajan mukaan ”kompleksia”, jolla viitataan moninaiseen joukkoon puolueita ja muita itsenäisesti järjestäytyneiden ryhmien muotoja, tai kurdien joukkoliikettä, jonka jäsenet eivät ole kantajan suorassa tai välillisessä määräysvallassa, ei voida pitää rakenteeltaan jäsentyneenä yhteenliittymänä eikä varsinkaan terroristiryhmänä. PKK:sta puolueena osana ”kompleksia” on todettava, että vaikka PKK on rakenteeltaan riittävän jäsentynyt, sen tarkoituksena ei ole tehdä terroritekoja eikä se tee niitä.

108 Neuvosto katsoo, että tämä nyt käsiteltävän kanneperusteen tueksi esitetty väite on tehoton, koska yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan sanamuodosta ilmenee, että luokittelu kyseisessä säännöksessä tarkoitetuksi terroristiryhmäksi, ja erityisesti ryhmäksi, ei ole mainitun yhteisen kannan soveltamisedellytys.

109 On totta, että yhteisen kannan 2001/931 sanamuodosta ilmenee, että kyseisen yhteisen kannan yleisenä soveltamisedellytyksenä ei ole, että ryhmä voidaan luokitella kyseisen yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetuksi terroristiryhmäksi eli rakenteeltaan jäsentyneeksi, useamman kuin kahden henkilön vakiintuneeksi yhteenliittymäksi, joka toimii yhteisymmärryksessä terroritekojen tekemiseksi.

110 Kuten yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 2 kohdassa todetaan, kyseistä yhteistä kantaa sovelletaan nimittäin luonnollisiin henkilöihin sekä ryhmiin ja yhteisöihin, eikä yhteisen kannan tai vuoden 2019 päätösten liitteenä olevassa luettelossa tehdä erottelua ryhmien ja yhteisöjen välillä, sillä niissä luetellaan 1 kohdassa ”luonnolliset henkilöt” ja 2 kohdassa ”ryhmät ja yhteisöt”. Yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa säädetyllä terroristiryhmän määritelmällä pyritään ainoastaan täsmentämään kahta erityistä terroristista tarkoitusta eli terroristiryhmän johtamista (yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan j alakohta) ja terroristiryhmän toimintaan osallistumista (yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan k alakohta); kyseisen yhteisen kannan soveltamisala ei rajoitu näihin kahteen terroristiseen tarkoitukseen eikä neuvosto ole viitannut näihin tarkoituksiin vuoden 2019 päätöksissä PKK:n osalta (ks. vastaavasti tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 253 kohta).

111 Tästä seuraa, että koska kantaja on merkitty riidanalaisiin luetteloihin yhteisessä kannassa 2001/931 säädetyn mukaisesti ”ryhmänä tai yhteisönä” ja koska kantaja ei suinkaan riitauta sitä, että se on luokiteltu ”yhteisöksi”, asiassa ei ole merkitystä sillä, että – kuten kantaja esittää – PKK ei ole terroristiryhmä.

112 Tämä kanneperuste on näin ollen hylättävä tehottomana siltä osin kuin siinä arvostellaan kantajan luokittelua terroristiryhmäksi.

113 Sen sijaan vastauksena neuvoston väitteeseen, jonka mukaan neuvoston ei ole tullut tarkistaa, että toimivaltainen kansallinen viranomainen on tulkinnut tosiseikkoja oikeudellisesti oikealla tavalla, on todettava, että neuvostolla on tällainen velvollisuus ja että kantajan väitteet ovat näin ollen tehokkaita siltä osin kuin niillä riitautetaan se, mihin tulokseen neuvoston päätynyt, kun se on tarkistanut, että kansallisten viranomaisten huomioon ottamat teot vastaavat yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa säädettyä terroriteon määritelmää.

114 Kuten nimittäin yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan sanamuodosta, jossa viitataan muun muassa terroriteosta, sen yrityksestä, siihen osallistumisesta tai sen edistämisestä tuomitsemiseen, ilmenee, neuvoston on tarkistettava, ovatko teot, joiden perusteella kansalliset viranomaiset ovat tehneet päätöksensä, yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa säädetyn määritelmän mukaisia terroritekoja (ks. vastaavasti tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T-508/11, EU:T:2014:885, 191 kohta). Tätä tarkistusta edellytetään varsinkin, koska – kuten eräistä kantajan väitteistä ilmenee – terroriteon määritelmät vaihtelevat valtiosta toiseen eivätkä välttämättä vastaa kaikilta osin yhteisessä kannassa 2001/931 omaksuttua määritelmää.

115 On kuitenkin niin, että kun asianomainen yhteisö ei kiistä neuvostossa käytävän menettelyn aikana yksityiskohtaisesti sitä, että kansallinen päätös koskee yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja terroritekoja, neuvostolla ei ole velvollisuutta ottaa yksityiskohtaisemmin kantaa tähän kysymykseen ja riittää, että se mainitsee toimen perusteissa, että se on tarkistanut, että seikat, joiden perusteella toimivaltaiset kansalliset viranomaiset tekivät päätöksensä, kuuluivat yhteisen kannan 2001/931 mukaisen terrorismin määritelmän soveltamisalaan (ks. vastaavasti tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 162 ja 163 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

116 On myös huomattava, että tämä yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan nojalla neuvostolla oleva tarkistusvelvollisuus koskee ainoastaan välikohtauksia ja tapahtumia, joiden perusteella kansalliset viranomaiset ovat tehneet päätöksensä, joiden perusteella kyseinen yhteisö on alun perin merkitty luetteloon. Kuten nimittäin 24.11.2021 annetusta tuomiosta LTTE v. neuvosto (T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 168 ja 276 kohta) ilmenee, kun neuvosto pysyttää yhteisön nimen varojen jäädyttämistä koskevissa luetteloissa yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan mukaisen uudelleentarkastelun yhteydessä, sen ei ole todettava, että yhteisö on syyllistynyt kyseisen yhteisen kannan 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuihin terroritekoihin vaan että on edelleenkin olemassa riski siitä, että yhteisö syyllistyy tällaisiin tekoihin, mikä ei välttämättä edellytä, että yhteisö tekisi tällaisia tekoja.

117 On kuitenkin niin, että jos voidaan katsoa, että PKK on tehnyt terroritekoja sen jälkeen, kun se alun perin merkittiin luetteloihin, tämä on erityisen vahva peruste pysyttää sen nimi luetteloissa.

118 Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kanneperuste, jonka mukaan neuvosto on rikkonut yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohtaa, on tehoton siltä osin kuin se koskee kantajan luokittelua terroristiryhmäksi ja tekoja, joiden perusteella sen nimi on pysytetty riidanalaisissa luetteloissa neuvoston suorittamien yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 6 kohdan mukaisten uudelleentarkastelujen yhteydessä, mutta kyseinen kanneperuste on sitä vastoin tehokas siltä osin kuin sillä riitautetaan niiden välikohtausten ja tapahtumien luokittelu terroriteoiksi, joiden perusteella on tehty ne kansallisten viranomaisten päätökset, joiden perusteella kantaja on alun perin merkitty luetteloihin.

c) Kanneperusteen perusteltavuus

1) Väite, jonka mukaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja tarkoituksia on tulkittava siten, että otetaan huomioon hyväksyttävä aseellinen selkkaus, jossa kantaja taistelee kurdiväestön itsemääräämisoikeuden puolesta

119 Aluksi on korostettava, että vaikka kantaja on luopunut asiassa T-316/14 RENV esittämästään ensimmäisestä kanneperusteesta, jonka mukaan neuvosto on rikkonut kansainvälistä humanitaarista oikeutta (ks. edellä 28 kohta), se pysyttää väitteensä, joiden mukaan silloin, kun tulkitaan ja sovelletaan yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohtaa, on ehdottomasti otettava huomioon olemassa oleva aseellinen selkkaus.

120 Näin ollen kantaja kiistää, että teoilla, jotka neuvosto on lukenut kantajan syyksi, olisi ollut terroristinen tarkoitus, ja vetoaa kantajan ja Turkin tasavallan väliseen aseelliseen selkkaukseen. Kantajan mukaan on olennaisen tärkeää ottaa huomioon riidanalaisten toimien asiayhteys eli hyväksyttävä aseellinen selkkaus, jossa kantaja taistelee kurdiväestön itsemääräämisoikeuden puolesta Turkin viranomaisia vastaan, koska kansainvälisen oikeuden mukaan väkivallan käyttö on lähtökohtaisesti sallittua aseellisen selkkauksen aikana. SEU 3 artiklan 5 kohdan ja SEU 21 artiklan mukaisesti yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohtaa on nimittäin tulkittava itsemääräämisoikeutta koskevan kansainvälisen oikeuden, kansainvälisen humanitaarisen oikeuden sekä demokratian ja oikeusvaltion perusarvojen perusteella.

121 Näillä väitteillään kantaja riitauttaa sen, että sen syyksi luetuilla teoilla olisi ollut terroristinen tarkoitus, ja korostaa, että teon tekeminen on välttämättä erotettava sen tekemisestä terroristisessa tarkoituksessa. Kantajan tarkoituksena ei varsinkaan ole ollut tehdä epävakaaksi tai tuhota Turkin valtiota, vaan sen tarkoituksena on ollut vain parantaa Turkin valtiota ja tehdä siitä paremmin unionissa vahvistettuja demokratiaa koskevia periaatteita – joihin kuuluu itsemääräämisoikeutta koskeva perusoikeus – noudattava valtio. Kantaja on lisäksi pyrkinyt pakottamaan Turkin hallituksen hyväksymään, että kurdeille on annettava parempi asema, joten kantajan toimintaa ei voida pitää epäasianmukaisena. Kantaja väittää lopuksi, että yksikään sen syyksi luettu teko ei kohdistunut siviiliväestöön vaan teoilla oli ainoastaan hyväksyttäviä sotilaallisia tavoitteita, vaikka ne joskus aiheuttivatkin siviilien kuolemia.

122 Tältä osin on muistutettava, että sekä unionin tuomioistuimen että unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että kansainvälisessä humanitaarisessa oikeudessa tarkoitetun aseellisen selkkauksen olemassaolo ei estä sitä, että terrorismin ennaltaehkäisyä koskevia unionin oikeussääntöjä, kuten yhteistä kantaa 2001/931, sovelletaan tässä yhteydessä mahdollisesti tehtyihin terroritekoihin (tuomio 14.3.2017, A ym., C-158/14, EU:C:2017:202, 97 ja 98 kohta; ks. myös tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 294 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

123 Yhtäältä on nimittäin niin, että yhteisessä kannassa 2001/931 ei tehdä sen soveltamisalan osalta mitään eroa sen mukaan, onko kyseinen teko tehty kansainvälisessä humanitaarisessa oikeudessa tarkoitetun aseellisen selkkauksen yhteydessä vai ei. Toisaalta unionin ja sen jäsenvaltioiden tavoitteena on torjua terrorismia sen muodosta riippumatta voimassa olevan kansainvälisen oikeuden tavoitteiden mukaisesti (tuomio 16.10.2014, LTTE v. neuvosto, T-208/11 ja T‑508/11, EU:T:2014:885, 58 kohta).

124 Kantaja ei muutenkaan riitauta sitä, että yhteistä kantaa 2001/931 voidaan soveltaa aseellisen selkkauksen yhteydessä, vaan se katsoo lähinnä, että yhteisen kannan säännöksiä on tulkittava siten, että otetaan huomioon se, että kantaja on hyväksyttävällä tavalla ryhtynyt aseelliseen selkkaukseen Turkin viranomaisia vastaan taistellakseen kurdiväestön itsemääräämisoikeuden puolesta.

125 Kantajan tavoin on todettava, että tapaoikeuteen perustuva itsemääräämisoikeuden periaate, joka mainitaan erityisesti Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjan, joka allekirjoitettiin San Franciscossa 26.6.1945, 1 artiklassa, on kansainvälisen oikeuden periaate, jota sovelletaan kaikkiin itsehallintoa vailla oleviin alueisiin ja kaikkiin väestöihin, jotka eivät ole vielä itsenäistyneet (ks. vastaavasti tuomio 21.12.2016, neuvosto v. Front Polisario, C‑104/16 P, EU:C:2016:973, 88 kohta ja tuomio 4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557, 217 kohta).

126 Ottamatta kantaa sen soveltamiseen käsiteltävässä asiassa – tai varsinkaan siihen, onko asevoimien käyttö itsemääräämisoikeuden saavuttamiseksi laillista – on todettava, että tämä periaate ei tarkoita, että jonkin alueen kansa tai asukkaat voisivat itsemääräämisoikeuden käyttämiseksi turvautua keinoihin, jotka kuuluvat yhteisen kannan 2001/931 1 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan (tuomio 4.9.2019, Hamas v. neuvosto, T-308/18, EU:T:2019:557, 218 kohta ja tuomio 24.11.2021, LTTE v. neuvosto, T-160/19, ei julkaistu, EU:T:2021:817, 299 kohta).

127 Unionin yleinen tuomioistuimen on nimittäin jo katsonut, että terroritekojen kieltoa aseellisissa selkkauksissa koskevalle poikkeukselle, jota sovellettaisiin vapautusliikkeisiin, jotka taistelevat aseellisessa selkkauksessa ”sortohallitusta” vastaan, ei löydy perusteita unionin oikeudesta eikä kansainvälisestä oikeudesta. Kansainvälisen oikeuden mää