ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23.

Tästä on tärkeä muistuttaa, että SEUT 256 artiklasta ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta ilmenee, että ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen yhtäältä määrittämään tosiseikaston ja toisaalta arvioimaan tätä tosiseikastoa. Ainoastaan silloin, kun unionin tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin on määrittänyt tosiseikaston virheellisesti tai että sen tueksi esitetty selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tosiseikkojen määrittäminen ja selvitysaineiston arviointi ovat sellaisia oikeuskysymyksiä, jotka kuuluvat unionin tuomioistuimen muutoksenhakutuomioistuimena harjoittaman valvonnan piiriin. Unionin tuomioistuin on SEUT 256 artiklan nojalla sitä vastoin toimivaltainen harjoittamaan tämän tosiseikaston oikeudelliseen luonnehdintaan ja unionin yleisen tuomioistuimen sen pohjalta tekemiin oikeudellisiin päätelmiin kohdistuvaa valvontaa. ( 10 )
5.

Direktiivin 2001/29 johdanto-osan 31, 34, 36, 40 ja 44 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”(31) Eri oikeudenhaltijaryhmien välisten samoin kuin eri oikeudenhaltijaryhmien ja suojatun aineiston käyttäjien välisten oikeuksien ja etujen oikeudenmukainen tasapaino on turvattava. Jäsenvaltioissa säädettyjä nykyisiä poikkeuksia ja rajoituksia näihin oikeuksiin on arvioitava uudelleen uuden sähköisen ympäristön kannalta. Tiettyjä yksinoikeustoimia koskevien poikkeusten ja rajoitusten nykyisillä eroilla on välitön kielteinen vaikutus sisämarkkinoiden toimintaan tekijänoikeuden ja lähioikeuksien alalla. Nämä erot saattavat tulla näkyvämmiksi rajojen ylitse tapahtuvan teosten hyödyntämisen ja rajat ylittävien toimien edelleen lisääntyessä. Sisämarkkinoiden asianmukaisen toiminnan varmistamiseksi nämä poikkeukset ja rajoitukset olisi määriteltävä yhdenmukaisemmin. Yhdenmukaistamisen asteen olisi perustuttava vaikutukseen, joka poikkeuksilla ja rajoituksilla on sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan. – – (34) Jäsenvaltioille olisi annettava mahdollisuus säätää tietyistä poikkeuksista ja rajoituksista, esimerkiksi käytöstä opetustarkoituksiin ja tieteellisiin tarkoituksiin, julkisten laitosten kuten kirjastojen ja arkistojen eduksi – – – – (36) Jäsenvaltiot voivat säätää sopivasta hyvityksestä oikeudenhaltijoille myös silloin, kun ne soveltavat sellaisia poikkeuksia tai rajoituksia koskevia valinnaisia säännöksiä, jotka eivät edellytä tällaista hyvitystä. – – (40) Jäsenvaltiot voivat säätää poikkeuksesta tai rajoituksesta tiettyjen yleishyödyllisten laitosten, kuten yleisölle avointen kirjastojen ja vastaavien laitosten sekä arkistojen eduksi. Tämä olisi kuitenkin rajoitettava tiettyihin kappaleen valmistamista koskevan oikeuden piiriin kuuluviin erityistapauksiin. Suojattujen teosten tai muun suojatun aineiston suorakäyttötoimituksen yhteydessä tapahtuvan käytön ei ole tarkoitus kuulua tällaisen poikkeuksen tai rajoituksen piiriin. – – Sen vuoksi olisi edistettävä erityisiä sopimuksia tai lisenssejä, joilla suositaan tasapuolisesti tällaisia laitoksia ja niiden harjoittaman levityksen tavoitteita. – – (44) Tämän direktiivin mukaisia poikkeuksia ja rajoituksia olisi sovellettava kansainvälisten velvoitteiden mukaisesti. Niitä ei saa soveltaa tavalla, joka haittaa oikeudenhaltijan oikeutettuja etuja tai on ristiriidassa hänen teoksensa tai muun aineistonsa tavanomaisen hyödyntämisen kanssa. Jäsenvaltioiden säätäessä näistä poikkeuksista tai rajoituksista olisi erityisesti otettava huomioon lisääntynyt taloudellinen vaikutus, joka tällaisilla poikkeuksilla tai rajoituksilla voi olla uudessa sähköisessä ympäristössä. Tämän vuoksi tiettyjen poikkeusten tai rajoitusten soveltamisalan on ehkä oltava entistäkin rajoitetumpi silloin, kun kyse on tekijänoikeudella suojattujen teosten tai muun aineiston tietyistä uusista käyttötavoista.”
24.

Direktiivin 72/166 3 artiklan 1 kohdan englanninkielisessä versiossa jäsenvaltiot velvoitetaan puolestaan toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet ”to ensure that civil liability in respect of the use of vehicles normally based in its territory is covered by insurance”. ( 8 ) Bulgarian-, tšekin-, viron-, latvian-, maltan-, slovakin-, sloveenin- ja suomenkielisissä versioissa viitataan niin ikään ajoneuvojen käytön käsitteeseen.
3)

Direktiivillä 95/46 ei anneta oikeutta tutustua mihinkään tiettyyn asiakirjaan tai asiakirja-aineistoon, jossa henkilötietoja luetellaan tai käytetään. Siinä ei myöskään täsmennetä, missä konkreettisessa muodossa henkilötiedot on asetettava saataville. Direktiivin 95/46 12 artiklan mukaan jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta määrittää se muoto, jossa henkilötiedot asetetaan saataville. Kyseistä arviointia tehdessään jäsenvaltioiden on otettava huomioon erityisesti i) konkreettinen muoto / konkreettiset muodot, jo(i)ssa kyseiset tiedot ovat ja voidaan saattaa rekisteröidyn saataville, ii) henkilötietojen tyyppi ja iii) tiedonsaantioikeuden tavoitteet.
75.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Hoge Raad der Nederlandenin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna 13.4.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 648/2005, 203 ja 204 artiklaa, kun niitä luetaan yhdessä tietyistä asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2003 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2286/2003, 859 artiklan 2 alakohdan c alakohdan kanssa, on tulkittava siten, ettei pelkkä asetuksen N:o 2454/93 356 artiklan 1 kohdan mukaisesti vahvistetun määräajan ylittyminen johda asetuksen N:o 2913/92 203 artiklassa tarkoitettuun tullivalvonnasta poissiirtämisen aiheuttamaan tullivelkaan vaan saman asetuksen 204 artiklaan perustuvaan tullivelkaan. Voidakseen vedota asetuksen N:o 2454/93 356 artiklan 3 kohdassa säädettyyn poikkeukseen asianomaisten on toimitettava tulliviranomaisille kaikki tiedot, joilla voidaan näyttää toteen vaadittujen edellytysten täyttyminen. 2) Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annettua kuudetta neuvoston direktiiviä 77/388/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 26.4.2004 annetulla neuvoston direktiivillä 2004/66/EY, erityisesti sen 7 artiklan 3 kohdan ensimmäistä alakohtaa, on tulkittava siten, ettei maahantuonnista synny velvollisuutta maksaa arvonlisäveroa, jos tavaroihin ei ole lakattu soveltamasta sitä tullimenettelyä, johon ne on asetettu, vaikka tullivelka on syntynyt asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 648/2005, 204 artiklan perusteella siitä syystä, että jokin kyseisen tullimenettelyn käyttämisestä johtuva velvollisuus on jätetty täyttämättä.
107.

SNCM katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut riidanalaisen päätöksen huomioon vääristyneellä tavalla, kun se on katsonut, että komissio ei ole ottanut huomioon kaikkia merkityksellisiä seikkoja. SNCM:n mukaan komissio on katsonut, että valtion SNCM:ään tekemän pääomasijoituksen kymmenen prosentin kiinteä tuotto on yksityiselle sijoittajalle riittävä pääomasijoituksen tuotto pitkällä aikavälillä. SNCM katsoo, että huomattavan suuri kiinteä tuotto on näin ollen taattu tämäntyyppiselle sijoitukselle, mikä osoittaa, että mahdollinen yksityinen sijoittaja olisi hyväksynyt kymmenen prosentin tuoton. Mikäli purkulauseketta sovellettaisiin, minkä johdosta luovutussopimus purkautuisi takautuvasti, valtion sijoitus peruuntuisi ja tuottoa ei siis olisi, mikä osoittaa SNCM:n mielestä sen, että purkulausekkeen vaikutus olisi ollut neutraali eikä siis edellyttäisi komission perusteellista arviointia.
37.

Direktiivissä 2004/38 säädetään, että vastaanottavan jäsenvaltion viranomaisten on tutkittava laajasti näiden muiden perheenjäsenten olosuhteet ajankohtana, jolloin he esittävät hakemuksen siitä, että he voisivat seurata myöhemmin unionin kansalaista, mutta siinä ei millään tavalla täsmennetä, mitä tarkastuksia tai minkälaisia vaatimuksia ydinperheen jäseniin on kohdistettava. Direktiivi 2004/38 on kuitenkin hengeltään sellainen, että käytännössä unionin lainsäätäjä on halunnut suosia ydinperheen jäseniä. Unionin tuomioistuin onkin todennut, että ”sekä direktiivin 2004/38 3 artiklan 2 kohdan sanamuodosta että direktiivin yleisestä järjestelmästä seuraa, että unionin lainsäätäjä on tehnyt eron direktiivin 2004/38 2 artiklan 2 kohdassa määriteltyjen unionin kansalaisen perheenjäsenten, joilla on direktiivissä säädetyin edellytyksin oikeus tulla kyseisen kansalaisen vastaanottavaan jäsenvaltioon ja oleskella siellä, ja direktiivin 3 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa tarkoitettujen muiden perheenjäsenten, joiden maahanpääsyä ja oleskelua jäsenvaltion on vain helpotettava, välille”. ( 21 ) Unionin tuomioistuin on tältä osin todennut, että kun otetaan huomioon sekä se, että direktiiviin 2004/38 ei sisälly täsmällisempiä sääntöjä, että se, että kyseisen direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa viitataan kansalliseen lainsäädäntöön, ”kullakin jäsenvaltiolla on laaja harkintavalta valitessaan huomioon otettavia tekijöitä”, mutta se on samalla täsmentänyt, että ”vastaanottavan jäsenvaltion on kuitenkin huolehdittava siitä, että sen lainsäädäntöön sisältyvät perusteet ovat yhteensopivia ilmaisun ’helpottaa’ sekä direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa käytettyjen riippuvaisuutta koskevien ilmaisujen tavanomaisen merkityksen kanssa, ja siitä, ettei niillä viedä säännökseltä sen tehokasta vaikutusta”. ( 22 ) Unionin tuomioistuin on todennut, että näitä tekijöitä ovat muun muassa ”perheenjäsenen taloudellinen tai fyysinen riippuvuus unionin kansalaisesta, jonka mukana hän haluaa tulla tai jota hän haluaa seurata myöhemmin, tai sukulaisuussuhde tähän”. ( 23 )
89.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Luottolaitosten tervehdyttämisestä ja likvidaatiosta annetun direktiivin 2001/24/EY 3 ja 9 artiklaa on tulkittava siten, ettei 15.4.2009 annettuun Islannin lakiin nro 44/2009 sisältyvän kaltaisia lailla toteutettuja toimenpiteitä pidä jättää direktiivin 2001/24 soveltamisalan ulkopuolelle yksin siitä syystä, että kansallinen lainsäätäjä on toteuttanut ne suoraan. 2) Joka tapauksessa lainsäätäjän toteuttamien toimenpiteiden on oltava tosiasiallisesti direktiivissä 2001/24 tarkoitettuja toimenpiteitä, ja näin ollen niiden on oltava osoitettuja nimenomaisesti yksittäisille finanssilaitoksille kyseisten laitosten tilanteen vuoksi ilman, että ne johtavat myöhemmin asiaa koskevan yleisen lainsäädännön muuttamiseen. 3) Islannin lailla nro 44/2009 toteutetut toimenpiteet voidaan katsoa direktiivissä 2001/24 tarkoitetuiksi tervehdyttämistoimenpiteiksi, ellei niiden oikeudellinen muoto estä niiden vaikutuspiiriin kuuluvia hakemasta niihin tosiasiallisesti muutosta tuomioistuimissa. 4) Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on osana tosiseikkojen määrittämistä koskevaa tehtäväänsä arvioitava kahdessa edellisessä kohdassa esitettyjen edellytysten täyttymistä, kun se tarkastelee Islannin oikeutta. 5) Direktiivin 2001/24 32 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että 20.12.2002 annetun Islannin lain 98 §:n kaltaisella kansallisella säännöksellä on vaikutuksia sellaisiin toimenpiteisiin, jotka toinen jäsenvaltio on tässä tapauksessa toteuttanut ennen kyseisessä pykälässä tarkoitetun moratorion alkamista.
46.

Voitaisiin katsoa, että arvonlisäverodirektiivin 2 artiklan 1 kohdan c alakohta, jonka mukaan arvonlisäveroa on suoritettava lähtökohtaisesti kaikista palveluista, on pantu Puolassa virheellisesti täytäntöön. Unionin tuomioistuin on kuitenkin jo tehnyt selväksi, että arvonlisäverodirektiivin 132 artiklassa ei ole määritetty ainoastaan toimintoja, jotka on vapautettava verosta, vaan myös toiminnot, joita ei voida vapauttaa verosta. ( 23 )
37.

Päästökauppalain 8 luvun 6 §:n soveltaminen pääasiassa valittajina oleviin yhtiöihin on näin ollen ymmärrettävä seuraamukseksi, jota Ruotsin toimivaltainen viranomainen on soveltanut siihen, että toiminnanharjoittaja, jolla oli sen edeltävän vuoden päästöjä vastaava määrä päästöoikeuksia kyseisen vuoden huhtikuun 30. päivänä ja jonka päästöt eivät olleet ylittäneet sallittua määrää, ei ole noudattanut päästöoikeuksien palauttamista koskevaa velvollisuutta. Molemmat yhtiöt on näin ollen velvoitettu maksamaan tuntuva ylitysmaksu (3959366 SEK ja 15516051 SEK), jota on sovellettu automaattisesti, ilman ennakkoilmoitusta ja – nähtävästi – ilman muuttamismahdollisuutta kuhunkin edeltävän vuoden aikana aiheutuneeseen hiilidioksidiekvivalenttitonniin. Unionin lainsäätäjä on kuitenkin halunnut täsmentää sen, että direktiivissä 2003/87 kunnioitetaan perusoikeuksia, ( 54 ) lisäksi myös, että kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien markkinoiden luomisesta on koiduttava ”mahdollisimman vähän haittaa talouden kehitykselle ja työllisyydelle”. ( 55 )
75.

Passiivisella palvelujen tarjoamisen vapaudella suojellaan palvelun vastaanottajaa, joka tulee maahan, jossa palvelu tarjotaan. ( 56 ) Palvelun tarjoamisen käsite on yhtäläinen aktiivisessa ja passiivisessa palvelujen tarjoamisen vapaudessa, ( 57 ) ja se määräytyy SEUT 57 artiklan perusteella. ( 58 ) Mainitun artiklan mukaan palveluilla tarkoitetaan suorituksia, joista tavallisesti maksetaan korvaus ja joita määräykset tavaroiden, pääomien tai henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta eivät koske. Oikeuskäytännössä passiivista palvelujen tarjoamisen vapautta on sovellettu palvelujen tarjoamisen laajan käsitteen mukaisesti matkailun, ( 59 ) lääketieteellisten palvelujen, ( 60 ) yksityisesti rahoitetun koulutuksen ( 61 ) ja leasingpalvelujen ( 62 ) kaltaisilla, keskenään hyvin erilaisilla aloilla. Palvelujen tarjoamisen vapauden suojaamilla aloilla ei siten tehdä eroa merkittävien ja vähämerkityksisten palvelujen välillä, kunhan palvelussa on kyse aidosta toiminnasta, joka ei ole laajuudeltaan niin pientä, että se on täysin järjestäytymätöntä ja toisarvoista. ( 63 )
6.

Kuudennen direktiivin 20 artiklan sanamuoto on seuraava: ”1. Alun perin tehty vähennys on oikaistava jäsenvaltioiden vahvistamien yksityiskohtaisten sääntöjen mukaan, erityisesti a) jos vähennys on suurempi tai pienempi kuin se, jonka tekemiseen verovelvollinen oli oikeutettu; b) jos vähennysten määrän määräytymisessä huomioon otetuissa erissä on veroilmoituksen antamisen jälkeen tapahtunut muutoksia, etenkin jos kauppa on peruutettu tai hinnanalennus saatu; oikaisua ei kuitenkaan suoriteta kokonaan tai osittain maksamatta jääneiden liiketoimien osalta eikä asianmukaisesti toteen näytetyn tai todetun tuhoutumisen, hävikin tai varkauden osalta eikä 5 artiklan 6 kohdassa tarkoitetun vähäarvoisten lahjojen tai näytekappaleiden antamista varten tapahtuneen käyttöön ottamisen osalta. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin vaatia oikaisua kokonaan tai osittain maksamatta jääneiden liiketoimien sekä varkauden osalta. – – 3. Oikaisukauden aikana luovutettua investointitavaraa on katsottava käytetyksi verovelvollisen taloudellisessa toiminnassa oikaisukauden loppuun saakka. Tätä taloudellista toimintaa on pidettävä kokonaisuudessaan verollisena, jos mainitun tavaran luovutus on verollinen: ja sitä on pidettävä kokonaan vapautettuna, jos luovutus on vapautettu. Oikaisu on suoritettava kerralla koko jäljellä olevan oikaisukauden osalta. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin jälkimmäisessä tapauksessa olla vaatimatta oikaisua, jos ostaja on verovelvollinen, joka käyttää kyseistä investointitavaraa yksinomaan sellaisissa liiketoimissa, joiden osalta arvonlisävero saadaan vähentää. 4. Jäsenvaltiot voivat 2 ja 3 kohtaa sovellettaessa – – — toteuttaa kaikki aiheelliset toimenpiteet, joilla estetään oikaisusta aiheutuva perusteeton hyöty, — sallia hallinnollisia yksinkertaistuksia. – –”
13.

Asetuksen ITC/3315/2007 4 §:n b kohdassa säädetään sellaisia tuotantolaitoksia koskevan maksun laskemisesta, jotka tarvitsevat päästöoikeuksia: ”XTi = (d / 365) x DA2006i x P CO2T x (FEm / FEi) jossa XTi on euromääräinen maksu, joka on suoritettava i:nnestä tuotantolaitoksesta, jolle on jaettu päästöoikeuksia. – – Jokaiselle tuotantolaitokselle, jolle on jaettu päästöoikeuksia, XTin enimmäisarvo on määrä, joka saadaan, kun tuotantolaitokseen sovelletaan 4 §:n a kohdan mukaista vähennyskaavaa, joka koskee tekniikkaa, jolle ei myönnetä päästöoikeuksia. d on i:nnen tuotantolaitoksen kaupallisen toiminnan päivien lukumäärä ajanjaksona T. – – DA2006i on niiden päästöoikeuksien määrä CO2-ekvivalenttitonnilta, jotka i:nnelle tuotantolaitokselle on jaettu vuosien 2005–2007 jakosuunnitelmassa. FEi on i:nnen tuotantolaitoksen päästökerroin vuodelta 2006 CO2-ekvivalenttitonneina megawattitunnilta. FEm ja P CO2T ovat muuttujia, jotka on määritelty edellisessä momentissa.”
26.

Vaikka Kultarinta ja Novamo olivat vuonna 2010 tarkastelun kohteena olevan äitiysvapaan alkaessa hoitovapaalla, heillä oli edelleen työntekijän asema. Kuten nimittäin unionin tuomioistuin on jo todennut, ei voida itsessään katsoa, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena on ollut jättää äitiysvapaata koskevan oikeuden ulkopuolelle työntekijä, joka sillä hetkellä, jolloin hän haluaa siirtyä mainitulle vapaalle, on jo väliaikaisesti irtaantunut ammattitoimintansa harjoittamisesta, koska hän on muulla vapaalla. ( 16 )
33.

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoi lisäksi, että molemmat MyP:n esittämät valitusperusteet herättävät useita direktiivin 89/104 tulkintaan liittyviä kysymyksiä. Kyseinen tuomioistuin päätti näin ollen lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1.1) Onko jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21.12.1988 annetun ensimmäisen neuvoston direktiivin 89/104/ETY 5 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että tavaramerkin haltija ei enää milloinkaan voi vedota kolmatta osapuolta vastaan rekisteröidyn tavaramerkin tuottamaan yksinoikeuteen minkään sellaisen tavaran osalta, jota varten tavaramerkki on rekisteröity, — jos tavaramerkin haltija on pitkään jakanut tietynlaisessa yhteisomistussuhteessa kyseisen kolmannen osapuolen kanssa tavaramerkin käyttöoikeuden joidenkin sellaisten tavaroiden osalta, joita varten tavaramerkki on rekisteröity? — jos tavaramerkin haltija on tämän jaon yhteydessä antanut kyseiselle kolmannelle osapuolelle peruuttamattoman suostumuksensa siihen, että kolmas osapuoli käyttää tätä tavaramerkkiä kyseisiä tavaroita varten? 1.2) Onko samoja artikloja tulkittava siten, että sen kaltaisen kansallisen oikeussäännön, jonka mukaan oikeuden haltija ei saa käyttää oikeuttaan virheellisesti tai väärin, soveltamisesta voi seurata tämän yksinoikeuden käyttömahdollisuuden pysyvä estyminen joidenkin sellaisten tavaroiden osalta, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, vai siten, että tällaisen kansallisen oikeussäännön soveltaminen saa johtaa vain muunlaiseen seuraamukseen kyseisestä oikeuden virheellisestä käytöstä tai väärinkäytöstä? 2.1) Onko jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21.12.1988 annetun ensimmäisen neuvoston direktiivin 89/104/ETY 5 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että jos rekisteröidyn tavaramerkin haltija lopettaa kolmannelle osapuolelle antamansa sitoumuksen olla käyttämättä tätä tavaramerkkiä tiettyjä tavaroita varten ja aikoo siten aloittaa itse tavaramerkin käytön uudelleen, kansallinen tuomioistuin voi kuitenkin pysyvästi kieltää käytön uudelleenaloittamisen sillä perusteella, että se merkitsisi vilpillistä kilpailua, koska silloin tavaramerkin haltija saisi hyötyä kyseisen kolmannen osapuolen aikaisemmin toteuttamasta tavaramerkkiin liittyvästä mainonnasta ja koska siitä voisi aiheutua sekaannusta asiakaskunnan keskuudessa, vai onko niitä tulkittava siten, että kansallisen tuomioistuimen on päätettävä muunlaisesta seuraamuksesta, jolla tavaramerkin haltijaa ei pysyvästi estetä aloittamasta uudelleen tavaramerkkinsä käyttöä? 2.2) Onko samoja artikloja tulkittava siten, että tavaramerkin haltijaan kohdistuva pysyvä käyttökielto on oikeutettu, jos kolmas osapuoli on useiden vuosien ajan käyttänyt varoja tehdäkseen yleisölle tunnetuksi tavarat, joita varten se oli saanut tavaramerkin haltijalta luvan tavaramerkin käyttöön?”
6.

Ostoihin sisältyvän veron vähennysoikeudesta säädetään muun muassa direktiivin 2006/112 168 ja 169 artiklassa. Sen 168 artiklassa säädetään lähinnä, että jos verovelvollinen käyttää toisen verovelvollisen tälle luovuttamia tavaroita tai palveluja verollisiin liiketoimiinsa samassa jäsenvaltiossa, hänellä on oikeus vähentää arvonlisäverosta, jonka hän on velvollinen maksamaan, arvonlisävero, joka on maksettava tai maksettu kyseisistä tavaroista tai palveluista. Direktiivin 2006/112 169 artiklassa säädetään tietyistä muista tarkoituksista, joihin tavaroita tai palveluja voidaan käyttää, jotta niihin sisältyvä arvonlisävero voidaan vähentää. Näihin kuuluvat 169 artiklan a alakohdan mukaan sen jäsenvaltion, jossa arvonlisävero on maksettava tai maksettu, ulkopuolella suoritetut liiketoimet, jotka olisivat oikeuttaneet arvonlisäveron vähennykseen, jos ne olisi suoritettu tässä jäsenvaltiossa. Tältä osin direktiivin 2008/9 ( 47 ) 5 artiklan a alakohdassa säädetään, että kunkin jäsenvaltion on palautettava jokaiselle palautusjäsenvaltioon sijoittautumattomalle verovelvolliselle arvonlisävero, joka tältä on kannettu, siltä osin kuin tavaroita tai palveluita käytetään muun muassa direktiivin 2006/112 169 artiklan a alakohdassa tarkoitettujen liiketoimien suorittamiseen.
14.

Nyt riitaa oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta käsitellään Supreme Courtissa, johon asian käsittely on siirtynyt House of Lordsista. Tässä menettelyssä Supreme Court esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat kysymykset: ”1) Kuinka kansallisen tuomioistuimen tulisi ratkaista kysymys oikeudenkäyntikulujen langettamisesta sellaisen kantajan maksettavaksi, joka on yleisöön kuuluva ja jonka ympäristöoikeuden alaan kuuluva kanne ei ole menestynyt, kun otetaan huomioon Århusin yleissopimuksen 9 artiklan 4 kappaleen vaatimukset, sellaisina kuin ne on pantu täytäntöön direktiivin [85/337] 10 a artiklassa ja direktiivin [96/61] 15 a artiklassa? 2) Pitäisikö kysymys siitä, onko oikeudenkäyntimenettely Århusin yleissopimuksen 9 artiklan 4 kappaleen mukaisesti ’niin kallis, että se olisi esteenä menettelyyn osallistumiselle’, sellaisena kuin tämä on pantu täytäntöön direktiiveillä, ratkaista objektiivisin perustein (esim. käyttämällä perusteena ’tavallisen’ yleisöön kuuluvan kykyä vastata mahdollisista maksettaviksi koituvista kuluista) vai pitäisikö se ratkaista subjektiivisin perustein (käyttämällä perusteena yksittäisen kantajan varallisuutta) vai tulisiko se ratkaista jonkinlaisella näiden perusteiden yhdistelmällä? 3) Vai kuuluuko tämän kysymyksen ratkaiseminen kokonaisuudessaan jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön alaan sillä edellytyksellä, että direktiiveissä asetettu tavoite eli se, ettei kyseessä oleva menettely ole ’niin kallis, että se olisi esteenä menettelyyn osallistumiselle’, saavutetaan? 4) Kun arvioidaan sitä, onko menettely ’niin kallis, että se olisi esteenä menettelyyn osallistumiselle’, onko sillä merkitystä, ettei kantajaa tosiasiallisesti ole saatu luopumaan aloittamasta tai jatkamasta oikeudenkäyntiä? 5) Voidaanko näitä kysymyksiä lähestyä silloin, kun on kyse i) valituksesta tai ii) jatkovalituksesta, eri tavalla kuin sillä, joka on omaksuttava ensimmäisessä oikeusasteessa?”
95.

Kansallisen tuomioistuimen on otettava kokonaisratkaisussaan huomioon kunkin tapauksen käytännön olosuhteet. Tämä käsittää kysymyksen siitä, voiko velallinen sittenkin esittää vastustamisperusteita jo ulosmittausmenettelyssä. LEC:n 695 §:n 1 momentin sanamuoto tukee tätä. Lisäksi on selvitettävä, millainen rakenne on yksipuolista velan määrittämistä koskevalla menettelyllä ja millaiset tutkintavaltuudet on siihen osallistuvalla notaarilla sekä miten on suhtauduttava siihen, että riidanalaista ehtoa voivat soveltaa ainoastaan valtion pankkivalvonnan alaiset pankit ja säästökassat, kuten Espanjan hallitus on huomauttanut.