ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16

Sähköisestä viestinnästä vuonna 2003 annetun lain (elektronikus hírközlésről szóló törveny) nro C 132 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Liittymäsopimuksen tekemiseen liittyviä sääntöjä on sovellettava liittymäsopimuksia muutettaessa. Yleisissä sopimusehdoissa voidaan sallia, että liittymäsopimuksia muutetaan 2 momentin säännösten mukaisesti. 2. Palvelun tarjoaja voi yksipuolisesti muuttaa liittymäsopimusta vain seuraavissa tapauksissa: a) jos yksittäisessä liittymäsopimuksessa tai yleisissä sopimusehdoissa määrätyt edellytykset täyttyvät, mutta kuitenkin siten, ettei muuttamisesta aiheudu olennaisia muutoksia sopimusehtoihin, jollei laista tai sähköistä viestintää koskevista säännöksistä muuta johdu b) jos muuttaminen on perusteltua lainmuutoksen tai viranomaispäätöksen vuoksi tai c) jos muuttaminen on olosuhteiden olennaisen muuttumisen vuoksi perusteltua. 3. Olennaisena muuttamisena on pidettävä palvelun käyttöedellytysten tai palvelun laatuparametrien muuttamista. 4. Jos palvelun tarjoajalla on yleisten sopimusehtojen nojalla yksipuolinen oikeus muuttaa näitä ehtoja niissä mainituissa tapauksissa, sen on ilmoitettava tästä liittymän omistajille tämän lain säännösten mukaisesti vähintään 30 päivää ennen kyseisten muutosten voimaantuloa; sen on myös ilmoitettava liittymän omistajille niiden oikeudesta päättää sopimus. Liittymän omistajalla on tällöin kahdeksan päivän kuluessa muutoksista tiedon saatuaan oikeus päättää sopimus välittömin vaikutuksin. 5. Jos muutokset sisältävät liittymän omistajalle epäedullisia määräyksiä, liittymän omistajalla on oikeus 15 päivän kuluessa tiedoksisaannista ilman oikeudellisia seuraamuksia päättää liittymäsopimus. Liittymän omistaja ei kuitenkaan voi päättää liittymäsopimusta, jos hänellä on velvollisuus käyttää palvelua tietyn ajanjakson ajan ja jos hän on tehnyt sopimuksen tietoisena sopimuksen tuottamista eduista ja muutos ei koske saatuja etuja. Jos muutos koskee saatuja etuja ja jos liittymän omistaja päättää liittymäsopimuksen, palvelun tarjoaja ei voi vaatia liittymän omistajaa maksamaan saatua etua sopimuksen päättämisen jälkeiseltä ajalta. – –”
23

Ensiksi on todettava, että Viron tasavalta, jota Espanjan kuningaskunta tukee, väittää vastaajan vastauksessaan, että kanne on jätettävä tutkimatta, koska kanteen kohdetta ei ole määritelty selvästi ja täsmällisesti ja koska vaatimukset on esitetty epäselvästi. Komissio ei Viron tasavallan mukaan ole ilmoittanut selvästi, missä tapauksissa Viron tasavallan pitäisi soveltaa tuloveron osalta säädettyä vähennystä ulkomailla asuviin väitetyn jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen lopettamiseksi, koska komissio on kannekirjelmässään ilmoittanut, että vähennys on myönnettävä silloin, kun Virosta eläkettä saavien ulkomailla asuvien henkilöiden kokonaistulot alittavat ne vähennysrajat, joista Viron oikeudessa on säädetty siellä asuvien verovelvollisten osalta, kun taas kantajan vastauskirjelmässään komissio on todennut, että Viron tasavallan olisi kyseisen vähennyksen myöntämistä arvioitaessa otettava huomioon sellaiset mahdolliset vähennysrajat, joista on säädetty asianomaisen henkilön asuinjäsenvaltiossa.
17

Niistä tiedoista, jotka unionin tuomioistuimelle on toimitettava ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä, on muistutettava, että paitsi että yhteisöjen tuomioistuimen on voitava antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllisiä vastauksia näiden tietojen perusteella, niiden on myös mahdollistettava se, että jäsenvaltioiden hallitukset sekä muut, joita asia koskee, voivat esittää huomautuksia Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti. Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että tätä varten on yhtäältä tarpeen, että kansallinen tuomioistuin määrittää esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostaa ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat. Toisaalta on myös niin, että ennakkoratkaisupyynnössä on esitettävä täsmällisesti ne syyt, joiden vuoksi kansallinen tuomioistuin on joutunut pohtimaan unionin oikeuden tulkintaa ja päätyy siihen, että ennakkoratkaisukysymysten esittäminen unionin tuomioistuimelle on tarpeellista (asia C-42/07, Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International, tuomio 8.9.2009, Kok., s. I-7633, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Assosiaation kehittämisestä 19.9.1980 tehdyn, Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisellä assosiaatiosopimuksella perustetun assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 7 artiklaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion laillisille työmarkkinoille kuuluvan turkkilaisen työntekijän perheenjäsenet voivat vedota mainittuun määräykseen silloinkin, kun kyseinen työntekijä on saanut vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisuuden säilyttäen samalla Turkin kansalaisuuden.
26

Mainitussa 26.4.2007 tehdyssä päätöksessä kyseinen viranomainen totesi, että ABB Management Services Ltd (ABB Power Technologies Management Ltd:n oikeudenomistajana), ABB Switzerland Ltd, ABB Ltd, Alstom, Areva T&D SA, Fuji Electric Holdings Co. Ltd, Fuji Electric Systems Co. Ltd, Hitachi Ltd, Hitachi Europe Ltd, Mitsubishi Electric Corp., Toshiba Corporation, Schneider Electric SA, Siemens AG, Siemens AG Österreich (VA Technologie AG:n ja VA Tech T&D GmbH:n oikeudenomistajana), VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, Siemens Transmission and Distribution Ltd (aiemmin VA Tech Transmission & Distribution Ltd) ja Nuova Magrini Galileo SpA olivat osallistuneet kartelliin Tšekin tasavallan alueella. Näin toimiessaan kyseiset kilpailevat yritykset olivat rikkoneet 30.6.2001 asti kilpailun suojaamisesta annetun lain, sellaisena kuin se oli muutettuna lailla nro 63/1991 Sb., 3 §:n 1 momentissa vahvistettua kieltoa sekä 1.7.2001 ja 3.3.2004 välisenä ajanjaksona kyseisen lain, sellaisena kuin se on muutettuna lailla nro 143/2001 Sb., 3 §:n 1 momentissa olevaa kieltoa. Kyseiset yritykset olivat siis rikkoneet kilpailun suojaamisesta annettua lakia 3.3.2004 saakka.
14

Näin ollen Cour de cassation on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko direktiivin 2003/88 – – 7 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansallisille säännöksille tai käytännöille, joiden mukaan palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden edellytyksenä on vähintään kymmenen päivän (tai yhden kuukauden) tosiasiallinen työskentely viitekaudella? 2) Jos vastaus edelliseen kysymykseen on myönteinen, onko kansallisen tuomioistuimen, jonka ratkaistavana on yksityisten välinen riita, jätettävä direktiivin 2003/88 – – 7 artiklan nojalla, jossa vahvistetaan erityinen velvollisuus työnantajalle antamalla oikeus palkalliseen lomaan työntekijälle, joka on poissa työstä terveydellisistä syistä vähintään yhden vuoden, soveltamatta sellaista vastakkaista kansallista säännöstä, jonka mukaan palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden edellytyksenä on vähintään kymmenen päivän tosiasiallinen työskentely viitevuoden aikana? 3) Siltä osin kuin direktiivin 2003/88 – – 7 artiklassa ei tehdä eroa työntekijöiden välillä sen mukaan, johtuuko heidän poissaolonsa työstä viitekaudella työtapaturmasta, ammattitaudista, työmatkatapaturmasta vai työstä johtumattomasta sairaudesta, onko työntekijöillä kyseisen artiklan nojalla oikeus palkalliseen lomaan, jonka pituus on sama riippumatta heidän terveydellisistä syistään johtuvan poissaolonsa alkuperästä, vai täytyykö kyseistä artiklaa tulkita niin, että se ei ole esteenä sille, että palkallisen loman pituus voi olla erilainen työntekijän poissaolon syyn perusteella, koska kansallisessa laissa säädetään tietyin edellytyksin direktiivissä [2003/88] säädettyä vähintään neljän viikon lomaa pidemmästä palkallisesta vuosilomasta?”
Valitus unionin yleisen tuomioistuimen (toinen jaosto) asiassa T-177/07, Mediaset vastaan komissio, 15.6.2010 antamasta tuomiosta, jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen, jolla vaadittiin kumottavaksi osittain komission 24.1.2007 tekemä päätös K(2006) 6634 lopullinen, jolla todettiin yhteismarkkinoille soveltumattomiksi avustukset, jotka Italia myönsi vuosina 2004 ja 2005, jotta kuluttajat voisivat ostaa tai vuokrata interaktiivisia digisovittimia, jotka mahdollistavat ohjelmien vastaanottamisen maanpäällistä verkkoa tai kaapeliverkkoa pitkin jaettavan digitaaliteknologian välityksellä, koska kyseisten avustusten ulkopuolelle jäävät sovittimet, jotka mahdollistavat ohjelmien vastaanottamisen satelliittitelevisiolähetysteknologian välityksellä (tuki nro C 52/2005, ex NN 88/2005, ex CP 101/2004)
Jäsenvaltio, joka antaa kansallisen säännöstön, jossa velvoitetaan muuhun jäsenvaltioon sijoittautuneet itsenäiset palveluntarjoajat tekemään ilmoitus ennen kuin ne harjoittavat toimintaansa asianomaisessa jäsenvaltiossa, ei noudata SEUT 56 artiklan mukaisia velvoitteitaan.

Kansallinen lainsäädäntö, joka koskee alaa, jota ei ole yhdenmukaistettu unionissa, ja jota sovelletaan erotuksetta kaikkiin henkilöihin tai yrityksiin, jotka harjoittavat toimintaa kyseisen jäsenvaltion alueella, voi siitä huolimatta, että sillä rajoitetaan palvelujen tarjoamisen vapautta, olla oikeutettu, jos se perustuu yleistä etua koskevaan pakottavaan vaatimukseen, jos tätä etua ei jo suojella palvelujen tarjoajaan sen sijoittautumisvaltiossa sovellettavilla säännöksillä, jos kyseinen kansallinen lainsäädäntö on omiaan takaamaan sillä tavoitellun päämäärän toteutumisen ja jos sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi.

Vaikka petosten ja erityisesti sosiaalialan petosten torjunnan tavoite sekä väärinkäytösten estäminen ja erityisesti näennäisesti itsenäisten ammatinharjoittajien tapausten jäljittäminen ja pimeän työn torjuminen voi liittyä sosiaaliturvajärjestelmien taloudellisen tasapainon suojaamisen, vilpillisen kilpailun ja sosiaalisen polkumyynnin estämisen sekä työntekijöiden ja myös itsenäisten palvelujen tarjoajien suojelemisen tavoitteisiin, on kuitenkin niin, että yleinen petoksen olettama ei ole riittävä oikeuttamaan toimenpidettä, joka haittaa EUT-sopimuksen tavoitteiden toteutumista, ja että asianomaisen jäsenvaltion on perusteltava vakuuttavasti, miten asianomaisella säännöstöllä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen kyseisten tavoitteiden saavuttamiseksi.

(ks. 44, 45, 53, 55 ja 57 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 648/2005, 204 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä annetun asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 214/2007, 521 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädetyn velvollisuuden, jonka mukaan päätöstilitys on toimitettava valvovalle toimipaikalle 30 päivän kuluessa menettelyn päättämisen määräajan päättymisestä, täyttämättä jättäminen johtaa tullivelan syntymiseen kaikista tilitettävistä tuontitavaroista, mukaan lukien Euroopan unionin alueen ulkopuolelle jälleenviedyt tavarat, jos mainitun asetuksen N:o 2454/93 859 artiklan 9 alakohdassa säädettyjen edellytysten ei katsota täyttyvän.

Tässä tilanteessa tullivelan syntyminen ei ole luonteeltaan rangaistusseuraamus vaan sitä on pidettävä seurauksena siitä, etteivät edellytykset hyötymiselle suspensiojärjestelmän mukaisen sisäisen jalostusmenettelyn soveltamisesta täyty. Kyseinen järjestelmä merkitsee ehdollisen edun antamista, eikä sitä voida antaa, elleivät siihen liittyvät edellytykset täyty, minkä vuoksi suspendointia ei voida soveltaa ja tullien kantaminen on näin ollen perusteltua.

Riskistä, että jälleenviemättömiin tavaroihin liittyvä tullivelka syntyy kahteen kertaan, on todettava, että kansallisten tuomioistuinten on varmistettava, etteivät tulliviranomaiset saa aikaan toisen tullivelan syntymistä sellaisista tavaroista, joista on jo syntynyt tullivelka jonkin aikaisemman verotettavan tapahtuman perusteella.

(ks. 43 ja 46–48 kohta sekä tuomiolauselma)
Jäsenvaltio, jonka lainsäädännössä säädetään, kun hoitovakuutuksen nojalla vakuutettu henkilö oleskelee tilapäisesti muussa jäsenvaltiossa, selvästi pienemmistä etuuksista kuin sen alueella annettavan hoidon osalta, ei ole jättänyt noudattamatta sille SEUT 48 ja SEUT 56 artiklan mukaan kuuluvia velvoitteita.

Vaikka jäsenvaltioiden on käyttäessään toimivaltaansa säätää sosiaaliturvajärjestelmistään noudatettava unionin oikeutta ja erityisesti palvelujen tarjoamisen vapautta koskevia määräyksiä ja vaikka kun asetuksessa N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 592/2008, ei erikseen mainita hoidon tarvetta, sitä varten myönnettävät etuudet on rinnastettava tässä asetuksessa tarkoitettuihin ”sairausetuuksiin”, on kuitenkin niin, että hoidon tarpeen kattamiseen tarkoitettujen etuuksien ja pelkästään sairaanhoitoon liittyvien etuuksien välillä on eroja erityisesti sen vuoksi, että hoidon tarpeen kattamiseen tarkoitettuja etuuksia ei lähtökohtaisesti ole tarkoitettu suoritettavaksi lyhyiden jaksojen ajan. Tästä seuraa, että sairaanhoidosta muissa jäsenvaltioissa aiheutuneiden kulujen korvaamisessa noudatettuja periaatteita ei voida välittömästi soveltaa kyseisen kansallisen lainsäädännön osalta.

Lisäksi SEUT 48 artiklassa määrätään jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen yhteensovittamisesta sosiaaliturvan alalla eikä niiden yhdenmukaistamisesta, joten EUT-sopimuksen määräykset vapaasta liikkuvuudesta eivät voi taata vakuutetulle, että muuttaminen toiseen jäsenvaltioon olisi erityisesti sairaus- tai hoitoetuuksien kannalta neutraalia. Kun nimittäin otetaan huomioon alaa koskevien jäsenvaltioiden järjestelmien ja lainsäädäntöjen välillä vallitsevat erot, tällainen muutto voi tapauskohtaisesti olla vakuutetulle taloudellisesti enemmän tai vähemmän edullinen.

(ks. 16, 49, 51, 52, 57, 61 ja 62 kohta)
Viimeksi mainitun seikan suhteen on määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen asiana osoittaa, että kyseisestä toiminnasta seuraavat tehokkuusedut neutralisoivat kilpailulle ja kuluttajien eduille kyseisillä markkinoilla todennäköisesti aiheutuvat haitalliset vaikutukset, että tehokkuusedut on saavutettu tai voidaan saavuttaa kyseisen toiminnan avulla, että viimeksi mainittu toiminta on välttämätöntä tehokkuusetujen saavuttamiseksi ja ettei sillä poisteta toimivaa kilpailua hävittämällä kaikki tosiasiallisen tai potentiaalisen kilpailun olemassa olevat lähteet tai suurin osa niistä.

EY 82 artiklaa on tulkittava siten, että määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen kilpailijansa tiettyihin aikaisempiin asiakkaisiin soveltaman alhaisten hintojen käytännön ei voida katsoa olevan markkinoilta syrjäyttämiseen perustuvaa väärinkäyttöä pelkästään sillä perusteella, että hinta, jota määräävässä markkina-asemassa oleva yritys soveltaa yhteen asiakkaaseen, on tasolla, joka alittaa toiminnasta aiheutuvat keskimääräiset kokonaiskustannukset mutta ylittää siitä aiheutuvat keskimääräiset lisäkustannukset, joiden on määritelty olevan kustannuksia, jotka poistuisivat lyhyellä tai keskipitkällä aikavälillä, jos yritys lopettaisi kyseisen toimintansa. Kilpailua rajoittavien vaikutusten arvioimiseksi tällaisissa olosuhteissa on selvitettävä, seuraako tästä hinnoittelusta ilman objektiivista perustelua se, että kyseinen kilpailija tosiasiallisesti tai todennäköisesti syrjäytyy markkinoilta kilpailun haitaksi ja tämän seurauksena vastoin kuluttajien etua.

(ks. 31 ja 44 kohta sekä tuomiolauselma)
Kun on kyse komissiolle toimitettavissa kansallisissa luetteloissa mainituista alueista, jotka voidaan yksilöidä yhteisön tärkeinä pitämiksi alueiksi, ja erityisesti alueista, joilla on ensisijaisesti suojeltavia luontotyyppejä tai lajeja, jäsenvaltioiden on luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta annetun direktiivin 92/43, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2006/105, perusteella toteutettava suojelutoimenpiteitä, joilla voidaan direktiivin suojelutavoite huomioon ottaen turvata näiden alueiden ekologinen merkitys kansallisella tasolla.

Kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdan nojalla komissiolle toimitettuun kansalliseen luetteloon sisältyviin alueisiin sovellettava asianmukainen suojelujärjestelmä edellyttää, että jäsenvaltiot eivät salli puuttumisia, jotka voivat vaarantaa vakavasti näiden alueiden ekologiset ominaispiirteet. Näin on muun muassa silloin, kun puuttuminen voi joko pienentää merkittävästi alueen pinta-alaa taikka johtaa alueella esiintyvien ensisijaisten lajien häviämiseen tai jopa alueen tai sen ominaispiirteiden tuhoutumiseen.

Jos näin ei olisi, unionin päätöksentekoprosessi, jolle sen lisäksi, että se perustuu jäsenvaltioiden ilmoittamien alueiden koskemattomuuteen, on myös ominaista jäsenvaltioiden ehdottamien eri alueiden välinen ekologinen vertailu, olisi vaarassa vääristyä eikä komissio enää pystyisi täyttämään tehtäväänsä kyseisellä alalla eli muun muassa hyväksymään luetteloa alueista, jotka on valittu yhteisön tärkeinä pitämiksi alueiksi erityisten suojelutoimien alueita koskevan yhtenäisen eurooppalaisen ekologisen verkoston muodostamista varten.

Edellä esitetyt perustelut soveltuvat tarpeellisin muutoksin myös alueisiin, joiden kyseinen jäsenvaltio ei ole kiistänyt täyttävän direktiivin 92/43 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja ekologisia edellytyksiä ja joiden siten olisi pitänyt sisältyä komissiolle ilmoitettuun kansalliseen luetteloon ehdotetuiksi yhteisön tärkeinä pitämiksi alueiksi. Kyseisen direktiivin ja sillä tavoiteltujen tavoitteiden perusteella ei nimittäin voida hyväksyä sitä, että aluetta, jonka sisällyttämistä mainittuun luetteloon kyseinen jäsenvaltio ei kiistä, ei suojella lainkaan.

Jäsenvaltio, joka sallii tällaisen alueen ekologisia ominaispiirteitä vakavasti vaarantavat toiminnot eikä ryhdy tarpeellisiin suojelutoimenpiteisiin tämän alueen ekologian kannalta merkityksellisen, kyseessä olevan lajin kannan säilymiseksi, ei siten noudata direktiivin 92/43 mukaisia velvoitteitaan.

(ks. 43–47 ja 69 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 351 artiklan ensimmäisen kohdan määräyksen tarkoituksena on täsmentää kansainvälisen oikeuden periaatteiden mukaisesti, että EUT-sopimuksen soveltaminen ei vaikuta kyseessä olevan jäsenvaltion sitoumukseen kunnioittaa liittymistä edeltäneestä sopimuksesta kolmansille valtioille johtuvia oikeuksia ja noudattaa vastaavia omia velvollisuuksiaan. On kuitenkin niin, että jos kansainvälisessä sopimuksessa sallitaan se, että jäsenvaltio toteuttaa unionin oikeuden vastaisia toimenpiteitä, mutta ei kuitenkaan velvoiteta jäsenvaltiota siihen, jäsenvaltion on pidättäydyttävä tällaisista toimenpiteistä. Tätä oikeuskäytäntöä pitää myös soveltaa tarpeellisin muutoksin silloin, kun lainsäädäntötoimenpide, jonka jäsenvaltio toteuttaa sillä aikaisemman kansainvälisen sopimuksen nojalla olevan mahdollisuuden mukaisesti, on unionin oikeuden kehittymisen johdosta unionin oikeuden vastainen. Kyseinen jäsenvaltio ei voi tällaisessa tilanteessa vedota kyseiseen kansainväliseen sopimukseen vapautuakseen myöhemmin syntyneistä unionin oikeuteen perustuvista velvoitteistaan.

(ks. 61–63 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Euroopan unionin kansalaisuus – Vapaata liikkumista ja oleskelua jäsenvaltioiden alueella koskeva oikeus – Direktiivi 2004/38 – Oikeus maastalähtöön ja maahantuloon – Soveltamisala

(SEUT 21 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38 4 artiklan 1 kohta)

2. Euroopan unionin kansalaisuus – Vapaata liikkumista ja oleskelua jäsenvaltioiden alueella koskeva oikeus – Direktiivi 2004/38 – Maahantulo- ja oleskeluoikeuden rajoittaminen yleiseen järjestykseen tai turvallisuuteen liittyvistä syistä

(SEUT 21 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38 27 artikla)

Tiivistelmä

1. Unionin kansalaisen asema antaa Euroopan unionin jäsenvaltion kansalaiselle myös siihen jäsenvaltioon nähden, josta hän on lähtöisin, tähän asemaan liittyviä oikeuksia, muun muassa SEUT 21 artiklan mukaisen oikeuden liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella. Euroopan unionin kansalaisten oikeus vapaaseen liikkuvuuteen sisältää sekä oikeuden saapua johonkin toiseen jäsenvaltioon kuin siihen, josta he ovat lähtöisin, että oikeuden poistua viimeksi mainitusta jäsenvaltiosta. Näin on siksi, että perussopimuksen mukaisilla perusvapauksilla ei olisi merkitystä, jos lähtöjäsenvaltio voisi ilman pätevää perustetta kieltää omia kansalaisiaan poistumasta alueeltaan saapuakseen toisen jäsenvaltion alueelle.

Koska Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella annetun direktiivin 2004/38 4 artiklan 1 kohdassa säädetään nimenomaisesti, että kaikilla unionin kansalaisilla, joilla on voimassa oleva henkilötodistus tai passi, on oikeus poistua jäsenvaltion alueelta matkustaakseen toiseen jäsenvaltioon, henkilö, jota on kielletty poistumasta valtiosta, jonka kansalainen hän on, kuuluu direktiivin soveltamisalaan.

(ks. 24–27 kohta)

2. SEUT 21 artikla ja Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella annetun direktiivin 2004/38 27 artikla eivät ole esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan jäsenvaltion kansalaisen oikeutta mennä toisen jäsenvaltion alueelle voidaan rajoittaa esimerkiksi sillä perusteella, että hän on saanut toisessa valtiossa rikostuomion huumausaineiden kaupasta, edellyttäen, että tämän kansalaisen oma käyttäytyminen aiheuttaa todellisen, välittömän ja riittävän vakavan uhan, joka vaikuttaa johonkin yhteiskunnan perustavanlaatuiseen etuun, että toteutettavalla rajoittavalla toimenpiteellä voidaan taata tavoitellun päämäärän toteuttaminen eikä toimenpiteellä ylitetä sitä, mikä on tarpeen kyseisen päämäärän saavuttamiseksi, ja että tähän samaan toimenpiteeseen voidaan kohdistaa tehokas tuomioistuinvalvonta sen lainmukaisuuden arvioimiseksi unionin oikeuden vaatimuksiin nähden niin tosiseikkojen kuin oikeudellisten seikkojen osalta.

(ks. 42 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Yhteinen tullitariffi – Tullinimikkeet – Kamelinliha – Luokittelu yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 0208 90 40 – Edellytys – Kamelit, jotka elivät luonnonvaraisina ja joita metsästettiin

(Neuvoston asetuksen N:o 2658/87 liite I; komission asetus N:o 1549/2006)

Tiivistelmä

Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteen I, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1549/2006, muodostavaa yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että kamelinliha on luokiteltava alanimikkeeseen 0208 90 40 ”muuna riistan lihana”, jos kamelit, joista kyseinen liha on peräisin, elivät luonnonvaraisina ja jos niitä metsästettiin.

(ks. 31 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Kivennäisöljyjen valmisteverojen rakenteet – Direktiivi 92/81 – Moottoripolttoaineiden, jotka toimitetaan käytettäviksi unionin aluevesillä muilla kuin yksityisillä huvialuksilla tapahtuvassa vesiliikenteessä, vapauttaminen – Vesiliikenteen käsite

(Neuvoston direktiivin 92/81 8 artiklan 1 kohdan c alakohta)

Tiivistelmä

Kivennäisöljyjen valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta annetun direktiivin 92/81, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 94/74, 8 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, ettei kivennäisöljyjä, jotka toimitetaan käytettäväksi kaivinkoneessa, joka on kiinnitetty pysyvästi alukseen mutta joka oman erillisen moottorinsa ja polttoainesäiliönsä ansiosta toimii aluksen työntömoottorista riippumatta, ole vapautettava valmisteveroista.

Kyseisen säännöksen sanamuodosta nimittäin ilmenee, että kyseisen vapautuksen edellytykseksi on asetettu se, että kivennäisöljyt käytetään moottoripolttoaineina unionin aluevesillä tapahtuvassa vesiliikenteessä. Näin ollen kyseisen kulutuksen ei voida katsoa liittyvän sen aluksen liikkumiseen, johon kaivinkone on kiinnitetty.

(ks. 20, 23 ja 24 kohta sekä tuomiolauselma)