Väliaikainen versio

JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

JULIANE KOKOTT

14 päivänä marraskuuta 2019( )

Asia C-616/18

Cofidis SA

vastaan

YU ja

ZT

(Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunal d’instance Épinal (vähäisten riita-asioiden tuomioistuin, Épinal, Ranska))

Asia C-679/18

OPR-Finance s.r.o.

vastaan

GK

(Ennakkoratkaisupyyntö – Okresní soud v Ostravě (Ostravan piirituomioistuin, Tšekin tasavalta))





Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Direktiivi 2008/48 – Kulutusluottosopimukset – Luotonantajan velvollisuus tarkistaa kuluttajan luottokelpoisuus ennen sopimuksen tekemistä – Luotonantajan tiedonantovelvollisuus sopimusta tehtäessä – Noudattamatta jättämisen seuraamukset – Soveltaminen viran puolesta – Kansalliset oikeussäännöt, joissa kansallisia tuomioistuimia kielletään vanhentumisajan tai preklusiivisen määräajan päätyttyä tutkimasta viran puolesta tai kuluttajan väitteen perusteella tiettyjä velvollisuuksien laiminlyöntejä ja määräämästä seuraamuksia”





I Johdanto

1. Asioiden Cofidis (C-616/18) ja OPR-Finance (C-679/18) taustalla ovat ranskalaisen ja tšekkiläisen tuomioistuimen esittämät ennakkoratkaisupyynnöt, jotka kumpikin koskevat kulutusluottodirektiivin( ) tulkintaa. Tarkkaan ottaen on kysymys siitä, miltä osin kansalliset määräajat ja vanhentumisajat ovat esteenä kulutusluottodirektiivin 8 ja 10 artiklan vastaisten toimien tutkimiselle kansallisissa tuomioistuimissa viran puolesta ja miltä osin tällaisten tuomioistuinten vahvistamien toimien johdosta on määrättävä viran puolesta seuraamuksia.

II Asiaa koskeva lainsäädäntö

A Unionin oikeus

2. Kulutusluottodirektiivin 8 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että luotonantaja arvioi ennen luottosopimuksen tekemistä kuluttajan luottokelpoisuuden riittävien tietojen perusteella, jotka on voitu saada kuluttajalta, ja tarpeen mukaan asiaankuuluvasta tietokannasta haettujen tietojen perusteella. Jäsenvaltiot, joiden lainsäädännössä velvoitetaan luotonantaja arvioimaan ennen luottosopimuksen tekemistä kuluttajan luottokelpoisuus asiaankuuluvasta tietokannasta haettujen tietojen perusteella, voivat säilyttää tämän velvollisuuden.”

3. Kulutusluottodirektiivin 10 artiklan 2 kohdassa luetellaan tiedot, jotka on mainittava ”selkeästi ja tiiviisti” luottosopimuksessa, kuten erityisesti todellinen vuosikorko ja kuluttajan maksettavaksi tuleva kokonaismäärä (g alakohta) sekä tiedot tietyistä kuluttajalle kuuluvista oikeuksista.

4. Kulutusluottodirektiivin 23 artiklassa jäsenvaltiot velvoitetaan antamaan ”säännökset tämän direktiivin nojalla annettujen kansallisten säännösten rikkomiseen sovellettavista seuraamuksista”; niiden on myös ”toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että ne pannaan täytäntöön. Seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia”.

B Kansallinen oikeus

1. Ranskan oikeus (asia Cofidis)

5. Ranskassa kulutusluottodirektiivin säännökset on saatettu osaksi Ranskan kansallista lainsäädäntöä kulutusluottojen uudistamisesta 1.7.2010 annetun lain nro 2010-737 (loi n° 2010-737 du 1er juillet 2010 portant réforme du crédit à la consommation)( ) säännöksiä muuttamalla.

6. Ennakkoratkaisupyynnön kannalta merkitykselliset kuluttajansuojalain (code de la consommation) säännökset, sellaisina kuin ne olivat voimassa tosiseikkojen tapahtuessa, ovat ensinnäkin sen L. 311-9 §( ), jossa säädetään, että luotonantajan on tarkistettava ennen luottosopimuksen tekemistä luotonottajan luottokelpoisuus riittävien tietojen perusteella, mukaan lukien tiedot, jotka luotonottaja antaa luotonantajan pyynnöstä. Toiseksi lain L. 311-18 §:n 2 momentissa( ) annetaan valtuus täsmentää asetuksella tiedot, jotka sopimuksessa on ilmoitettava. Tämän valtuuden nojalla annettiin 1.2.2011 asetus nro 2011-136 (décret n° 2011-136 du 1er février 2011), joka puolestaan sisällytettiin kuluttajansuojalain R. 311-5 §:ään( ). Sen I momentissa säädetään seuraavaa: ”L. 311-18 §:ssä tarkoitetussa luottosopimuksessa käytettävän kirjasinkoon on oltava vähintään kokoa kahdeksan. Sen on sisällettävä selvässä ja luettavassa muodossa tietyt olennaiset määräykset.”

7. Kuluttajansuojalain L. 311-48 §:ssä säädetään oikeudellisista seurauksista, jotka tulevat sovellettaviksi, jos luotonantaja laiminlyö velvollisuuksiensa noudattamisen. Lain L. 311-18 §:n mukaisen tiedonantovelvollisuuden rikkomisesta on L. 311-48 §:n 1 momentin mukaan seurauksena korkojenperimisoikeuden menettäminen. Tätä seuraamusta sovelletaan L. 311-48 §:n 2 momentin mukaan myös L. 311-9 §:ssä säädetyn luottokelpoisuuden tarkistamista koskevan velvollisuuden laiminlyöntiin, ja näissä tapauksissa tuomioistuin voi rajoittaa seuraamuksen koskemaan vain osaa korkojenperimisoikeudesta.

8. Kuluttajansuojalain kulutusluottoja koskevien säännösten soveltamista koskeviin riitoihin sovelletaan erilaisia määräaikoja ja vanhentumisaikoja. Suorituskanteet maksun laiminlyönnin johdosta on kuluttajansuojalain L. 311-52 §:n mukaan pantava vireille riidan perustana olevasta tapahtumasta lukien kahden vuoden pituisen preklusiivisen määräajan kuluessa. Kuluttajan nostamiin kanteisiin sovelletaan kauppalain (code de commerce) L. 110-4 §:n 1 momenttia, jonka mukaan velvoitteet, jotka ovat syntyneet elinkeinonharjoittajien välillä tai elinkeinonharjoittajan ja muun kuin elinkeinonharjoittajan välillä liiketoimen yhteydessä, vanhentuvat viidessä vuodessa, jos niihin ei sovelleta lyhyempiä erityisiä vanhentumisaikoja. Lisäksi siviililain (code civil) 2224 §:ssä säädetään yleisesti, että velvoiteoikeudelliset ja esineoikeudelliset vaatimukset vanhentuvat viidessä vuodessa siitä päivästä, jona oikeuden haltija on saanut tietää tai hänen olisi pitänyt saada tietää tosiseikoista, joiden perusteella hän voi vedota oikeuteensa.

2. Tšekin tasavallan oikeus (asia OPR-Finance)

9. Tšekin tasavalta on saattanut kulutusluottodirektiivin osaksi kansallista lainsäädäntöään kulutusluottosopimuksista annetulla lailla nro 257/2016 (zákon č. 257/2016 Sb., o spotřebitelském úvěru), joka on tullut voimaan 1.12.2016 alkavin vaikutuksin.

10. Kulutusluottosopimuksista annetun lain 86 §:ssä säädetään kuluttajan luottokelpoisuuden arvioinnista seuraavasti:

”(1) Luotonantaja arvioi ennen kulutusluottosopimuksen tekemistä tai sellaisen sopimukseen sisältyvän velvollisuuden muuttamista, johon liittyy kulutusluoton kokonaissumman huomattava korotus, kuluttajan luottokelpoisuuden sellaisten välttämättömien, luotettavien, riittävien ja oikeasuhteisten tietojen perusteella, jotka on saatu kuluttajalta, ja tarpeen mukaan asiaankuuluvasta tietokannasta tai muista lähteistä haettujen tietojen perusteella. Luotonantaja myöntää kulutusluoton vain siinä tapauksessa, että kuluttajan luottokelpoisuuden arvioinnin tuloksena ilmenee, ettei ole aiheellista syytä epäillä kuluttajan kykyä maksaa kulutusluotto takaisin. – –”.

11. Luottokelpoisuuden arviointia koskevan velvollisuuden rikkomisen seurauksista säädetään kulutusluottosopimuksista annetun lain 87 §:ssä seuraavasti:

”(1) Jos luotonantaja myöntää kuluttajalle luoton lain 86 §:n 1 momentin toisen virkkeen vastaisesti, sopimus on pätemätön. Kuluttaja voi vedota pätemättömyyteen sopimuksen tekemisestä alkavan kolmen vuoden preklusiivisen määräajan kuluessa. Kuluttajan on palautettava myönnetty kulutusluoton pääoma kuluttajan kannalta kohtuullisen ajan kuluessa.”

12. Siviililakikirjaan kuuluvan lain nro 89/2012 (zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník) 586 §:ssä on niin kutsuttua suhteellista pätemättömyyttä, josta säädetään mm. kulutusluottoja koskevan lain 87 §:n 1 momentissa, koskevat yleiset säännökset:

”(1) Jos oikeustoimen pätemättömyys on määritetty yksittäisen henkilön etujen suojaamiseksi, vain kyseinen henkilö voi vedota pätemättömyyteen.

(2) Jos henkilö, joka on oikeutettu vetoamaan oikeustoimen pätemättömyyteen, ei tee niin, oikeustoimea pidetään pätevänä.”

III Tosiseikat, pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisupyyntö asiassa Cofidis

A Tosiseikat ja pääasian oikeudenkäynti

13. Pääasian oikeudenkäynnin kantaja Cofidis teki kuluttajan asemassa olevan pääasian oikeudenkäynnin vastaajan kanssa 5.5.2013 luottojen yhdistämistä koskevan sopimuksen, joka oli määrältään 20 600 euroa.( ) Cofidis ilmoitti 20.12.2017 sopimuksen päättämisestä ja vaati vastaajalta 29.3.2018 jäljellä olevien erien maksua.

14. Cofidis vaati 9.5.2018 nostamassaan kanteessa, että vastaajat velvoitetaan yhteisvastuullisesti luoton takaisinmaksuun ja tuomio julistetaan väliaikaisesti täytäntöönpanokelpoiseksi. Oikeuden puheenjohtaja otti 21.6.2018 pidetyssä suullisessa käsittelyssä viran puolesta lähtökohdaksi, että yhtäältä on laiminlyöty velvollisuus tiettyjen tietojen sisällyttämisestä esitettyyn sopimustarjoukseen selvässä ja luettavassa muodossa ja toisaalta velvollisuus tarkistaa luotonottajan luottokelpoisuus ja että niihin liittyviä seuraamuksia (pätemättömyys, korkojenperimisoikeuden täydellinen tai osittainen menetys) sovelletaan, ja esitti asianosaisille pyynnön lausua näistä seikoista. Cofidis väitti, että viran puolesta huomioon otetut perusteet olivat vanhentuneet, koska tuomioistuin oli esittänyt ne vasta, kun yli viisi vuotta oli kulunut sopimuksen tekemisestä.

B Ennakkoratkaisupyyntö ja menettely unionin tuomioistuimessa

15. Tribunal d’instance Épinal (vähäisten riita-asioiden tuomioistuin, Épinal, Ranska) on esittänyt 20.9.2018 tekemällään ja unionin tuomioistuimeen 1.10.2018 saapuneella päätöksellään unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:

Onko kulutusluottodirektiivin kuluttajille antama suoja esteenä sellaiselle kansalliselle säännökselle, jolla kansallista tuomioistuinta kielletään sopimuksen tekemisestä alkavan viisivuotisen vanhentumisajan päätyttyä elinkeinonharjoittajan kuluttajaa vastaan nostamaa ja niiden väliseen luottosopimukseen perustuvaa kannetta käsitellessään viran puolesta tai kuluttajan tekemän väitteen perusteella tutkimasta, onko kuluttajan luottokelpoisuuden tarkistamisvelvollisuutta koskevia direktiivin 8 artiklan säännöksiä, luottosopimuksissa selvästi ja tiiviisti mainittavia tietoja koskevia direktiivin 10 artiklan ja seuraavien artikloiden säännöksiä sekä yleisemmin kaikkia mainitun direktiivin kuluttajaa suojaavia säännöksiä rikottu, ja asettamasta sen perusteella seuraamuksia?

16. Cofidis pääasian oikeudenkäynnin kantajana, Ranskan tasavalta, Tšekin tasavalta ja Euroopan komissio ovat esittäneet kirjallisia lausumia unionin tuomioistuimessa vireillä olevassa ennakkoratkaisumenettelyssä. Samat asianosaiset ja muut osapuolet osallistuivat myös 4.9.2019 pidettyyn istuntoon.

IV Tosiseikat, pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisupyyntö asiassa OPR Finance

A Tosiseikat ja pääasian oikeudenkäynti

17. Pääasian oikeudenkäynnin kantaja OPR-Finance myönsi kuluttajan asemassa olevalle pääasian oikeudenkäynnin vastaajalle 21.4.2017 valmiusluottolimiitin, jonka kokonaismäärä oli 4 900 Tšekin korunaa (CZK).( ) Kuluttaja ei maksanut takaisin erääntyneitä luottoeriä, minkä johdosta OPR-Finance vaati 7.6.2018 tuomioistuimeen saapuneella kanteella 7 839 Tšekin korunan( ) määräisen summan maksua laillisine viivästyskorkoineen 1.10.2017 lukien.

18. Menettelyn kuluessa OPR-Finance ei väittänyt eikä osoittanut, että se olisi ennen luottosopimuksen tekemistä tarkistanut vastaajan luottokelpoisuuden. Vastaaja ei puolestaan esittänyt väitettä luottosopimuksen pätemättömyydestä sillä perusteella, että kantaja on laiminlyönyt tarkistaa hänen luottokelpoisuutensa.

B Ennakkoratkaisupyyntö ja menettely unionin tuomioistuimessa

19. Okresní soud v Ostravě (Ostravan piirituomioistuin, Puola) on esittänyt 25.10.2018 tekemällään ja 5.11.2018 unionin tuomioistuimeen saapuneella päätöksellään unionin tuomioistuimelle SEUT 267 artiklan nojalla seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:

1) Onko kulutusluottodirektiivin 8 artikla, luettuna yhdessä 23 artiklan kanssa, esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään seuraamuksena siinä tapauksessa, että luotonantaja laiminlyö velvollisuuden tarkistaa kuluttajan luottokelpoisuus ennen luottosopimuksen tekemistä, luottosopimuksen pätemättömyydestä ja kuluttajan velvollisuudesta palauttaa myönnetty lainapääoma luotonantajalle kuluttajan kannalta kohtuullisen ajan kuluessa, jos tätä seuraamusta (luottosopimuksen pätemättömyys) sovelletaan vain, jos kuluttaja vetoaa seuraamukseen (sopimuksen pätemättömyyteen) ennen kolmen vuoden preklusiivisen määräajan umpeutumista?

2. Mikäli unionin tuomioistuin vastaa tähän kysymykseen myöntävästi:

Onko kansallisen tuomioistuimen kulutusluottodirektiivin 8 ja 23 artiklan nojalla sovellettava viran puolesta kansallisessa lainsäädännössä sen varalta säädettyä seuraamusta, että luotonantaja laiminlyö velvollisuutensa tarkistaa kuluttajan luottokelpoisuus (eli myös siinä tapauksessa, että kuluttaja ei vetoa siihen oma-aloitteisesti)?

20. Tšekin tasavalta, Portugalin tasavalta ja Euroopan komissio ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia ennakkoratkaisumenettelyssä. Samat asianosaiset ja muut osapuolet osallistuivat myös 4.9.2019 pidettyyn istuntoon.

V Asiaa Cofidis koskevan ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen

21. Ranskan hallitus väittää, ettei asiassa Cofidis esitettyä ennakkoratkaisupyyntöä tule ottaa tutkittavaksi. Sen mukaan kyse on hypoteettisesta oikeuskysymyksestä, koska mainitut Ranskan oikeuteen kuuluvat vanhentumissäännökset eivät ylipäätään tule sovellettaviksi pääasian oikeudenkäynnissä.

22. Mielestäni tätä väitettä ei voida hyväksyä.

23. Sen osalta on huomautettava, että – kuten Ranskan hallitus itsekin esittää – unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden tulkintaa koskevien ennakkoratkaisupyyntöjen yhteydessä sovelletaan olettamaa niiden merkityksestä asian ratkaisemisen kannalta.( ) Unionin tuomioistuin voi tosin kieltäytyä ratkaisemasta kansallisen tuomioistuimen esittämää ennakkoratkaisukysymystä, kun on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden säännösten ja määräysten tulkitsemisella tai niiden pätevyyden arvioinnilla ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin.( ) Tästä ei ole kysymys puheena olevassa tapauksessa. Kuten nimittäin Ranskan hallitus itse esittää, kansalliset tuomioistuimet arvioivat pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa tapauksissa eri tavoin Ranskan kauppalain L. 110-4 §:n ja siviililain 2224 §:n vanhentumista koskevan sääntelyn sovellettavuutta. Tätä taustaa vasten lähtökohdaksi on otettava ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen käsitys kansallisen oikeuden sovellettavista säännöksistä ja oletus ennakkoratkaisupyynnön merkityksestä asian ratkaisemisen kannalta.

24. Kuitenkin siltä osin kuin ennakkoratkaisukysymys koskee tilannetta, jossa velvollisuuksien rikkomiseen liittyviä seuraamuksia määrätään kuluttajan esittämän väitteen johdosta, on huomautettava, ettei tällaista väitettä ole esitetty pääasian oikeudenkäynnissä. Näin ollen kysymyksen tämä näkökulma on konkreettisen oikeusriidan ratkaisemiseksi merkityksetön ja siten luonteeltaan hypoteettinen.

25. Sitä paitsi mielestäni on perusteltu Cofidiksen esittämä väite, jonka mukaan ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkittavaksi ottamatta siltä osin kuin ratkaisua pyydetään kysymykseen, onko kansallisilla tuomioistuimilla yleinen toimivalta viran puolesta todeta, että kulutusluottodirektiivin kuluttajan suojaksi annettuja säännöksiä on rikottu, ja määrätä seuraamuksia. Ennakkoratkaisupyynnöstä ei nimittäin käy ilmi, mitä muita säännöksiä kansallinen tuomioistuin pääasian oikeudenkäynnissä konkreettisesti pyrkii viran puolesta soveltamaan. Näin ollen unionin tuomioistuimella ei ole käytettävissään tarvittavia tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen kysymykseen tämän näkökulman osalta.

26. Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamiseen ei siten liity epäselvyyttä asiassa Cofidis siltä osin kuin sillä pyritään selvittämään, onko kansallisella tuomioistuimella kansallisista vanhentumissäännöksistä riippumatta toimivalta viran puolesta tutkia, onko luotonantaja rikkonut kulutusluottodirektiivin 8 artiklan ja 10 artiklan 2 kohdasta johtuvia velvollisuuksiaan, ja määrätä tarvittaessa seuraamuksia.

VI Ennakkoratkaisukysymysten sisällöllinen arviointi

27. Asiassa Cofidis ranskalainen tuomioistuin tiedustelee, voiko se viran puolesta todeta, että kulutusluottodirektiivin säännöksiä – tarkemmin sanottuna 8 artiklan mukaista velvollisuutta tarkistaa kuluttajan luottokelpoisuus ja velvollisuutta ilmoittaa 10 artiklassa luetellut tiedot selvästi ja tiiviisti sopimuksessa – on rikottu, ja määrätä seuraamuksia, vaikka se on vastoin vanhentumista koskevia kansallisia säännöksiä.

28. Asiassa OPR-Finance tšekkiläinen tuomioistuin haluaa ennakkoratkaisukysymyksillään ennen kaikkea selvittää, onko sillä kulutusluottodirektiivin mukaan velvollisuus viran puolesta määrätä seuraamuksia, jos luotonantaja on laiminlyönyt velvollisuutensa arvioida kuluttajan luottokelpoisuus, siinäkin tapauksessa, että seuraamuksia koskevissa kansallisissa säännöksissä edellytetään, että kuluttaja vetoaa velvollisuuden laiminlyöntiin (toinen kysymys), ja lisäksi säädetään vaatimusten esittämistä koskevasta kolmen vuoden preklusiivisesta määräajasta (ensimmäinen kysymys).

29. Kummassakin asiassa kysytään näin ollen, miltä osin kansallinen tuomioistuin voi kansallisista preklusiivisista määräajoista tai vanhentumisajoista riippumatta viran puolesta todeta, että luotonantaja on laiminlyönyt kulutusluottodirektiivistä johtuvia velvollisuuksiaan, ja määrätä tarvittaessa seuraamuksia. Näin ollen asioiden käsittely yhdessä vaikuttaa tarkoituksenmukaiselta.

30. Esitän aluksi, että kansallisten tuomioistuinten on tutkittava tällaiset rikkomiset viran puolesta, tutkin sitten kulloinkin sovellettavan määräajan vaikutusta ja käsittelen lopuksi seuraamusten määräämistä laiminlyöntien johdosta.

A Kansallisten tuomioistuinten velvollisuus tutkia viran puolesta, onko luotonantaja noudattanut kulutusluottodirektiivistä johtuvia velvollisuuksiaan (asiassa OPR-Finance esitetty toinen ennakkoratkaisukysymys)

31. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden tosiasiallisen tehokkuuden turvaaminen kuluttajansuojan alalla edellyttää, että kansallisella tuomioistuimella on mahdollisuus tai velvollisuus arvioida niiden noudattamista viran puolesta.( ) Tätä taustaa vasten on ensinnäkin osoitettava, että tutkimisvelvollisuutta koskevat perustelut (ks. tästä jäljempänä 1 kohta) koskevat myös tässä tarkasteltavia kulutusluottodirektiivistä johtuvia velvollisuuksia (ks. tästä jäljempänä 2 kohta).

1. Perustelu asian tutkimiseksi viran puolesta kuluttajansuojan alalla

32. Lähtökohtana on kuluttajasopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevaan direktiiviin( ) liittyvä oikeuskäytäntö, jossa ensinnäkin käsitellään kansallisten tuomioistuinten toimivaltaa( ) ja sittemmin myös velvollisuutta( ) tutkia viran puolesta ehdon kohtuuttomuus sillä edellytyksellä, että tuomioistuimella on käytössään tämän tutkinnan edellyttämät oikeudelliset seikat ja tosiseikat.

33. Unionin tuomioistuin on myös muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa neuvoteltujen sopimusten osalta vahvistanut, että kansallinen tuomioistuin voi viran puolesta tutkia direktiivin 85/577( ) 4 artiklan mukaisen peruuttamisoikeutta koskevan ilmoitusvelvollisuuden laiminlyönnin.( )

34. Lisäksi tämä doktriini on asian Faber johdosta tullut sovellettavaksi kulutustavaroiden kauppaa koskevaan oikeuteen. Kyseisessä asiassa unionin tuomioistuin vahvisti, että kansallisilla tuomioistuimilla on velvollisuus viran puolesta tutkia, voidaanko ostaja luonnehtia direktiivissä 1999/44/EY( ) tarkoitetuksi kuluttajaksi.( )

35. Kulutusluotto-oikeudessa unionin tuomioistuin on jo asiassa Rampion ja Godard( ) vahvistanut, että kansallisella tuomioistuimella on toimivalta tutkia viran puolesta direktiivin 87/102/ETY( ) 11 artiklan 2 kohdassa annetun suojan toteutuminen liitännäisten luottosopimusten osalta. Asiassa Radlinger und Radlingerová, joka koski mm. kulutusluottodirektiivin 10 artiklan 2 kohdassa säädettyä tiedonantovelvollisuutta, unionin tuomioistuin selvensi, että kansallisilla tuomioistuimilla on velvollisuus tutkia tiedonantovelvollisuuden noudattaminen viran puolesta ja tarvittaessa määrätä seuraamuksia.( )

36. Kansalliselle tuomioistuimelle kuuluvaa velvollisuutta tutkia tiettyjen unionin kuluttajansuojaoikeuteen kuuluvien säännösten vastaisia toimia viran puolesta pidetään unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä tarpeellisena kulloinkin tarkasteltavan direktiivin tavoitteena olevan kuluttajansuojan turvaamiseksi.( ) Tämä perustuu ajatukseen siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta.( ) Siten on olemassa vähäistä suurempi vaara siitä, että kuluttaja ei muun muassa tiedonpuutteen vuoksi vetoa oikeussääntöön, jolla on tarkoitus suojata häntä.( ) Kansallisilla tuomioistuimilla on siten velvollisuus tutkia viran puolesta kuluttajan suojaksi annettujen säännösten rikkominen, jotta kuluttajan elinkeinonharjoittajaan nähden epätasa-arvoinen asema voitaisiin tasoittaa tällaisia oikeusriitoja käsittelevän kansallisen tuomioistuimen toteuttamilla sopimuspuolten ulkopuolisilla toimenpiteillä.( )

37. Tällaisen velvollisuuden asettaminen kansalliselle tuomioistuimelle edellyttää kuitenkin, että analysoidaan perusteellisesti sen säännöksen, jonka noudattamista aiotaan viran puolesta tutkia, tavoitteita ja asemaa oikeusjärjestyksen osana. Toisin kuin komissio on esittänyt, ei ole riittävää, että viitataan yleisesti ”johdonmukaisuuteen” kuluttajansuojan alalla.( )

38. Vastaavasti unionin tuomioistuin myös selvensi lopuksi, ettei jokainen direktiiveistä seuraava kuluttajan oikeudellista asemaa koskeva velvollisuus ole luonteeltaan sellainen, että sen noudattamista olisi tutkittava viran puolesta. Asiassa Bankia( ) unionin tuomioistuin on katsonut, ettei tutkimisvelvollisuuden periaatetta tule ulottaa sopimattomien kaupallisten menettelyjen alaan, ja perustellut kantansa muun muassa sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin( ) ja kuluttajasopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevan direktiivin käsitteellisillä eroilla. Viimeksi mainitussa direktiivissä kielletään kohtuuttomien ehtojen käyttö kuluttajasopimuksissa ja säädetään samalla niiden käyttämisen oikeudellisista seurauksista eli ehtojen sitovan luonteen epäämisestä. Sitä vastoin sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevassa direktiivissä tosin kielletään tietyt menettelyt mutta jätetään jäsenvaltioiden tehtäväksi niiden torjumiseksi tarvittavien toimenpiteiden järjestäminen.

39. Myös asiassa Salvoni( ) unionin tuomioistuin katsoi, viitaten kyseessä olevien säädösten erilaiseen sääntelykohteeseen, ettei oikeuskäytäntöä, joka koskee velvollisuutta kohtuuttomien ehtojen tutkimiseen, voida sellaisenaan soveltaa asiaan, jossa tutkitaan, onko Bryssel Ia ‑asetuksen( ) mukaisia kuluttaja-asioiden toimivaltasääntöjä noudatettu.

40. Näin ollen on tarkasteltava kysymystä siitä, voidaanko unionin tuomioistuimen jo vahvistamaa, kansalliselle tuomioistuimelle kuuluvaa velvollisuutta tutkia viran puolesta, onko luotonantaja noudattanut kulutusluottodirektiivin 10 artiklan 2 kohdan mukaista tiedonantovelvollisuutta, soveltaa myös kulutusluottodirektiivin 10 artiklan 2 kohdassa säädettyyn avoimuusvelvollisuuteen sekä 8 artiklan mukaiseen velvollisuuteen arvioida kuluttajan luottokelpoisuus ennen sopimuksen tekemistä.

2. Vaatimus tutkia viran puolesta, onko luotonantaja noudattanut kulutusluottodirektiivin 8 ja 10 artiklasta johtuvia velvollisuuksia

41. Asiassa Cofidis ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin ei esitä epäilyksiä siitä, etteikö kysymystä luotonantajalle kuuluvien velvollisuuksien noudattamisesta niiden säännösten mukaan, joilla kulutusluottodirektiivi on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, olisi tutkittava viran puolesta. Sitä vastoin asiassa OPR-Finance ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pyrkii toisella kysymyksellä erityisesti selvittämään, onko tämä vaatimus voimassa myös silloin, kun seuraamuksia koskevissa kansallisissa säännöksissä jätetään kokonaisuudessaan kuluttajan asiaksi esittää vaatimuksia luotonantajan velvollisuuksien laiminlyönnin johdosta.

42. Tšekin hallitus on lähtökohtaisesti sitä mieltä, ettei kansallisilla tuomioistuimilla tulisi olla velvollisuutta tutkia viran puolesta, onko luotonantaja noudattanut puheena olevia velvollisuuksia.( ) Vastaavasti kuin unionin tuomioistuin asiassa Bankia( ) se perustelee näkemystään säädösten, tässä tapauksessa kuitenkin kulutusluottodirektiivin ja kuluttajasopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevan direktiivin, käsitteellisillä eroilla: Viimeksi mainitun direktiivin 6 artiklassa säädetään kohtuuttoman ehdon sitomattomuudesta, mutta kulutusluottodirektiivin 23 artiklassa jätetään jäsenvaltioiden tehtäväksi määritellä kulutusluottodirektiivin mukaisten velvollisuuksien rikkomisen oikeudelliset seuraukset. Jäsenvaltioiden säädösautonomia mahdollistaa sen, että yksityisoikeudellisten seuraamusten sijasta voidaan päättää valvontaoikeudellisista seuraamuksista, mikäli tällaiset seuraamukset ovat tehokkaita, varoittavia ja oikeasuhteisia.

43. Esitetyt väitteet eivät kuitenkaan ole vakuuttavia.

44. On tosin totta, että kulutusluottodirektiivin 23 artiklassa annetaan jäsenvaltioiden tehtäväksi vahvistaa direktiivin täytäntöönpanemiseksi annettujen kansallisten säännösten rikkomiseen sovellettavat seuraamukset, kun kuluttajasopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevassa direktiivissä puolestaan säädetään kohtuuttomien ehtojen pätemättömyydestä. Tältä osin tapauksella on yhteneväisyyttä sisällöltään vastaavaan, sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin 13 artiklaan, joka oli arvioinnin kohteena tuomiossa Bankia. Tämän säädösautonomian perusteella on tosiasiassa jäsenvaltioiden päätettävissä, käytetäänkö rikkomisen seuraamuksista määrättäessä yksityisoikeudellisia vain julkisoikeudellisia keinoja – erityisesti hallinnollisia valvontakeinoja –, edellyttäen että seuraamuksia koskeva sääntely on tehokasta, varoittavaa ja oikeasuhteista.

45. Tämä ei kuitenkaan sulje pois velvollisuutta tutkia kulutusluottodirektiivin säännösten vastaisia toimia viran puolesta.

46. Yhtäältä sekä Tšekin että Ranskan oikeudessa tällaisista rikkomisista määrätään kyseessä olevan kuluttajan hyväksi koituvia oikeudellisia seurauksia, jotka tuomioistuin voi vahvistaa tutkittuaan asian viran puolesta.

47. Toisaalta tuomiossa Bankia katsottiin, ettei kansallisilla tuomioistuimilla ole ulosmittausperusteen pätevyyttä arvioidessaan unionin oikeuteen perustuvaa toimivaltaa tutkia tarvittaessa viran puolesta, onko kyse kielletyistä kaupallisista menettelyistä, kun otetaan huomioon sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevan direktiivin systematiikka ja tavoitteet. Kyseisen direktiivin johdanto-osan yhdeksännen perustelukappaleen mukaan direktiivillä ei rajoiteta muun muassa sopimattoman kaupallisen menettelyn vuoksi vahinkoa kärsineiden yksittäistapauksessa nostamia kanteita eikä unionin eikä jäsenvaltioiden sääntöjä, jotka koskevat sopimusoikeutta, mukaan lukien – kuten tämän direktiivin 3 artiklan 2 kohdasta käy nimenomaisesti ilmi – sopimuksen pätevyyttä, tekemistä tai vaikutusta koskevat säännöt.( ) Sopimusehtoa ei siten voida julistaa pätemättömäksi pelkästään mainitun direktiivin säännösten perusteella, vaikka sopimuspuolet olisivat sopineet siitä sopimattoman kaupallisen menettelyn yhteydessä.( ) Näin ollen mainitun direktiivin tehokas vaikutus ei edellytä sitä, että kansalliset tuomioistuimet tutkivat viran puolesta tällaisten sopimusten pätevyyttä koskevassa menettelyssä, onko kyse sopimattomista kaupallisista menettelyistä.( )

48. Sitä vastoin unionin tuomioistuin on asiassa Radlinger und Radlingerová katsonut, että kulutusluottodirektiivin 10 artiklan 2 kohdan mukaisen tiedonantovelvollisuuden noudattaminen on tarvittaessa arvioitava viran puolesta.( ) Se perustelee kantaansa kuluttajan heikommalla neuvotteluasemalla ja tiedollisella asemalla sekä vaaralla siitä, ettei kuluttaja erityisesti tiedonpuutteen vuoksi vetoa oikeussääntöön, jonka on tarkoitus suojata häntä.( )

49. Nämä pohdinnat soveltuvat samalla tavoin kumpaankin käsiteltävään asiaan ja niissä tarkasteltavaan kulutusluottodirektiivin 8 artiklan 1 kohtaan perustuvaan luotonantajan velvollisuuteen, joka koskee kuluttajan luottokelpoisuuden arviointia ennen sopimuksen tekemistä, sekä avoimuusvelvollisuuteen, joka on osa kulutusluottodirektiivin 10 artiklan 2 kohdan mukaista tiedonantovelvollisuutta.

50. Kulutusluottodirektiivin 8 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että luotonantaja arvioi ennen luottosopimuksen tekemistä kuluttajan luottokelpoisuuden riittävien tietojen perusteella, jotka on voitu saada kuluttajalta, ja tarpeen mukaan asiaankuuluvasta tietokannasta haettujen tietojen perusteella.

51. Velvollisuudella arvioida kuluttajan luottokelpoisuus on tarkoitus saada luotonantaja toimimaan vastuuntuntoisesti ja välttää se, että luotonantaja myöntäisi luottoa maksukyvyttömille kuluttajille.( ) Sen tarkoituksena on suojata kuluttajia ylivelkaantumisen ja maksukyvyttömyyden riskiltä. Siten se myötävaikuttaa osaltaan kulutusluottodirektiivin tavoitteiden toteutumiseen eli siihen, että kuluttajat voivat käyttää hyväkseen etujensa korkeatasoista ja yhtäläistä suojaa ja että voidaan helpottaa kulutusluottoja koskevien toimivien sisämarkkinoiden syntymistä.( )

52. Ottaen huomioon luottokelpoisuuden arviointia koskevan velvollisuuden merkityksen ja edellä 36 kohdassa mainitun epätasapainon luotonantajan ja kuluttajan välillä on tarpeen, että kansallinen tuomioistuin arvioi tämän velvollisuuden noudattamisen viran puolesta. Lisäksi velvollisuuksien täyttämisen systemaattinen arviointi tuomioistuimissa edistää tasapuolisten toimintaedellytysten (”level playing field”) toteutumista luotonantajien kannalta. Sitä vastoin kuluttajalla ei käytännössä ole juuri mahdollisuuksia varmistua tämän velvollisuuden noudattamisesta.

53. Myös kulutusluottodirektiivin 10 artiklan 2 kohdan mukaisen avoimuusvelvollisuuden noudattamista on valvottava viran puolesta. Luotonantajan on mainittava kyseisessä säännöksessä luetellut tiedot selkeästi ja tiiviisti luottosopimuksessa.

54. Tuomiossa Radlinger ja Radlingerová( ) unionin tuomioistuin korosti tiedonantovelvollisuuden perustavanlaatuista merkitystä kuluttajalle, koska tämä ”päättää nimenomaan näiden tietojen perusteella, haluaako hän sitoutua elinkeinonharjoittajan aiemmin laatimiin ehtoihin.” Kuten myös kulutusluottodirektiivin johdanto-osan 31 perustelukappaleessa todetaan, tällaisen tietoisen päätöksen tekemiseksi ei riitä pelkästään kaikkien 10 artiklan 2 kohdassa mainittujen tietojen ilmoittaminen. Lisäksi on noudatettava myös säännökseen sisältyvää avoimuusvelvollisuutta, jotta kuluttajalla olisi myös käytännössä tosiasiallinen mahdollisuus tulla tietoiseksi näistä seikoista. Tällöin avoimuusvelvoite ei rajoitu ainoastaan tietojen luettavuutta koskeviin muodollisiin vaatimuksiin, vaan se sisältää myös niiden ymmärrettävyyttä koskevia sisällöllisiä vaatimuksia.

3. Välipäätelmä

55. Kansallisella tuomioistuimella on näin ollen lähtökohtaisesti velvollisuus tutkia viran puolesta, onko luotonantaja noudattanut sellaisista kansallisista säännöksistä johtuvia velvollisuuksia, joilla kulutusluottodirektiivin 8 artikla ja 10 artiklan 2 kohta on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä. Vastaavasti kulutusluottodirektiivin 8 artikla, luettuna yhdessä 23 artiklan kanssa, on esteenä kansalliselle sääntelylle, joka koskee kuluttajan luottokelpoisuuden tarkistamisvelvollisuuden laiminlyönnin seuraamuksia ja jossa edellytetään, että kuluttaja vetoaa oma-aloitteisesti tällaiseen velvollisuuksien laiminlyöntiin.

B Kansalliset vanhentumisajat ja preklusiiviset määräajat (asiassa Cofidis esitetyn kysymyksen ensimmäinen osa ja asiassa OPR-Finance esitetty ensimmäinen kysymys)

56. Kummassakin pääasian oikeudenkäynnissä kansalliset tuomioistuimet katsovat, etteivät ne voi tutkia, onko kulutusluottodirektiivin 8 artiklaa ja 10 artiklan 2 kohtaa noudatettu, ja määrätä tapauksesta riippuen seuraamuksia, sillä kansallisten täytäntöönpanomenettelyjen mukaan tällaisten vaatimusten esittämiseen sovelletaan kolmen tai viiden vuoden pituista preklusiivista määräaikaa tai vanhentumisaikaa. On siten kysyttävä, onko tällainen sääntely unionin oikeuden näkökulmasta sallittu.

57. Kulutusluottodirektiivissä ei säädetä kulutusluottosopimuksesta johtuvien vaatimusten vanhentumisesta tai niiden esittämistä koskevan oikeuden menettämisestä. Näin ollen tämä sääntely kuuluu lähtökohtaisesti jäsenvaltioiden menettelyllisen autonomian piiriin, jota kuitenkin vastaavuusperiaate ja tehokkuusperiaate rajoittavat.

58. Koska Tšekin oikeudessa säädettyä preklusiivista määräaikaa ja Ranskan oikeudessa säädettyä vanhentumisaikaa vaatimusten esittämiselle sovelletaan vaatimuksiin riippumatta siitä, säädetäänkö niistä kansallisessa oikeudessa vai unionin oikeudessa, sääntelyyn ei liity vastaavuusperiaatetta koskevia epäilyksiä.

59. Sen sijaan on tarpeen selvittää tarkemmin kysymystä siitä, ovatko kyseiset preklusiivista määräaikaa ja vanhentumista koskevat säännökset yhteensopivia tehokkuusperiaatteen kanssa.

60. Näin ei mielestäni ole.

61. Tehokkuusperiaatteen mukaan kansallisilla säännöksillä ei saa tehdä unionin oikeusjärjestyksessä taattujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi. Kysymystä on tarkasteltava ottaen huomioon kyseisen säännöksen asema oikeusjärjestyksessä sekä sen tavoitteet.( )

62. Voidaan tosin todeta, että oikeussuojakeinojen käyttämiselle asetetut kohtuulliset preklusiiviset määräajat edistävät oikeusvarmuutta.( ) Kansallinen preklusiivinen määräaika voi siten olla tehokkuusperiaatteen mukainen, ennen kaikkea jos samalla varmistetaan, ettei määräaika ala kulua tai jopa kulu loppuun ilman, että kuluttaja saa tiedon oikeuksistaan.( )

63. Toisin on kuitenkin siinä tapauksessa, että kansalliset preklusiiviset määräajat tai vanhentumisajat johtavat kannemahdollisuuksien epäsymmetriaan eli tilanteeseen, jossa luotonantaja voi esittää maksuvaatimuksiaan pitempään kuin kuluttaja sopimuksen pätemättömyyttä koskevia väitteitä. Näin ollen tuomioistuimen on tutkittava sopimusehdon kohtuuttomuus määräajan kulumisesta huolimatta, sillä elinkeinonharjoittaja voisi muussa tapauksessa kiertää kuluttajasopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevan direktiivin mukaisen suojan siten, että se odottaisi määräajan päättymistä ja vaatisi sitten kohtuuttomien sopimusehtojen toimeenpanoa.( )

64. Puheena olevissa tapauksissa se seikka, että kansallisissa säännöksissä vahvistetaan kolmen vuoden pituinen preklusiivinen määräaika tai viiden vuoden pituinen vanhentumisaika, ei tosin sellaisenaan loukkaa tehokkuusperiaatetta. Kolme tai viisi vuotta voi lähtökohtaisesti olla kuluttajalle riittävän pitkä aika, jotta hän pystyy sopimussuhteen häiriötilanteessa esittämään vaatimuksia kanneteitse kansallisessa yksityisoikeudellisia asioita käsittelevässä tuomioistuimessa. Tilanne on kuitenkin toinen, jos kuluttaja ei edellä 36 kohdassa kuvatun epätasapainon vuoksi esitä tai pysty esittämään väitettä luotonantajan velvollisuuksien laiminlyönnistä, edes kuluttajaa vastaan nostettua, maksun suorittamista koskevaa kannetta vastaan puolustautuessaan.

65. Tällaisessa asiayhteydessä on otettava huomioon, että kulutusluottosopimuksilla perustetaan tyypillisesti pitkäaikaisia sitoumuksia. Vanhentumisajoista ja preklusiivisista määräajoista, joiden kuluminen alkaa sopimusta tehtäessä, voi aiheutua se, ettei ole mahdollista – kuluttajan pyynnöstä tai viran puolesta – tutkia, onko luotonantaja noudattanut niihin säännöksiin perustuvia velvollisuuksiaan, joilla kulutusluottodirektiivi on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä. Tilanteesta tekee vielä kyseenalaisemman se, että asiaa tutkitaan säännönmukaisesti vasta, kun suorituksessa ilmenee häiriöitä, jolloin on mahdollista, että asia tulee ajankohtaiseksi vasta (kuluttajan kannalta merkityksellisen) vanhentumisajan tai preklusiivisen määräajan päätyttyä. On siten olemassa vaara siitä, että kuluttaja menettää oikeutensa, ilman että hän on koskaan ollut niistä tietoinen.

66. Sitä vastoin luotonantajalla on säännönmukaisesti tällaisten määräaikojen kulumisen jälkeen mahdollisuus maksuvaatimusten esittämiseen, sillä ne syntyvät vasta luotonottajan maksettavaksi kuuluvien erien erääntyessä ja alkavat siten vanhentua vasta kyseisestä hetkestä lukien. Kuluttajalla on näin ollen riski tulla tuomituksi sopimukseen perustuvien summien maksamiseen ilman, että voidaan tutkia, onko luotonantaja noudattanut velvollisuuksiaan, tai määrätä tarvittaessa seuraamuksia. Tämä epäsymmetria on – aiemmassa tuomiossa Cofidis( ) kuvattua tilannetta vastaavasti – omiaan heikentämään kulutusluottodirektiivillä annetun suojan tehokkuutta. Nyt käsiteltävän asian Cofidis tosiseikat selventävät tätä riskiä: Luotonantaja nosti kanteen kuluttajaa vastaan vain joitakin päiviä sen jälkeen, kun viiden vuoden pituinen vanhentumisaika oli päättynyt.

67. Tämä epätasapaino huomioon ottaen yksityisoikeudelliset seuraamukset, joita rajoitetaan preklusiivisin määräajoin tai vanhentumisajoin, eivät myöskään olisi kulutusluottodirektiivin 23 artiklassa tarkoitetulla tavalla tehokkaita, varoittavia ja oikeasuhteisia.

68. Lopuksi on todettava, etteivät myöskään oikeusvarmuus ja erityisesti riski siitä, että kuluttajat voisivat suhteellisen pitkän ajanjakson kuluessa vaatia sopimusten purkamista tai muuttamista, edellytä sopimuksen tekohetkestä laskettavien vanhentumisaikojen ja preklusiivisten määräaikojen vahvistamista. Luotonantaja on nimittäin unionin oikeudesta johtuvia velvoitteita laiminlyödessään itse aiheuttanut tämän riskin.( )

69. Kuluttajansuojan rajat suhteessa preklusiivisiin määräaikoihin ja vanhentumisaikoihin tulevat kuitenkin vastaan viimeistään, kun luotonantaja ei voi enää esittää vaatimuksia luottosopimuksen perusteella. Ei nimittäin ole nähtävissä syitä, joiden vuoksi kuluttajaa tulisi sopimuksen täydellisen loppuunsaattamisen jälkeen edelleen suojata. Jos tällaisia määräaikoja ei edelleenkään voitaisi soveltaa, syntyisi pikemminkin epätasapaino kuluttajan hyväksi, mikä voisi houkutella väärinkäytöksiin.

70. Niin kauan kuin luotonantaja voi esittää kuluttajaa kohtaan luottosopimuksesta johtuvia vaatimuksia, kansalliset preklusiiviset määräajat ja vanhentumisajat eivät siis saa olla esteenä sille, että tuomioistuin tutkii kulutusluottodirektiivin 8 artiklan ja 10 artiklan 2 kohdan mukaisten velvollisuuksien rikkomisen ja määrää sen johdosta seuraamuksia.

C Kulutusluottodirektiivin 8 artiklan ja 10 artiklan 2 kohdan noudattamatta jättämisestä aiheutuvat oikeudelliset seuraamukset (asiassa Cofidis esitetyn kysymyksen toinen osa ja asian OPR-Finance toinen kysymys, siltä osin se liittyy seuraamuksia koskevaan aineellisoikeudelliseen sääntelyyn)

71. On erotettava toisistaan säännösten rikkomisen vahvistamista koskeva kysymys ja tällaisen vahvistamisen oikeudelliset seuraukset.( )

72. Peruuttamisoikeus on mahdollinen seuraus kulutusluottodirektiivin 10 artiklan 2 kohdan noudattamatta jättämisestä. Direktiivin 14 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan peruuttamisen määräaika alkaa nimittäin vasta päivästä, jona kuluttaja saa sopimusehdot ja tiedot 10 artiklan mukaisesti. Tätä seikkaa ei puheena olevassa menettelyssä ole tarpeen käsitellä tarkemmin, sillä peruuttamisoikeus ei ole ennakkoratkaisupyynnön kohteena oletettavasti siksi, että pääasian oikeudenkäynnissä ei ole vaadittu sopimuksen peruuttamista.

73. Muilta osin määritellään jäsenvaltioiden oikeudessa, mitä oikeudellisia seurauksia aiheutuu sopimukseen sisällytettävien tietojen ilmoittamiseen liittyvän avoimuusvelvollisuuden tai kuluttajan luottokelpoisuutta koskevan velvollisuuden rikkomisesta. Kulutusluottodirektiivin 23 artiklan mukaan jäsenvaltiot antavat itse säännökset seuraamuksista. Valittujen seuraamusten on sen mukaan, mutta myös vilpittömän yhteistyön periaatteen( ) perusteella, oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. Seuraamusten on siis ankaruudeltaan oltava oikeassa suhteessa niillä sanktioitavien loukkausten vakavuuteen nähden ja niillä on erityisesti varmistettava todellinen varoittava vaikutus yleistä suhteellisuusperiaatetta kuitenkin noudattaen.( )

1. Puheena olevien seuraamuksia koskevien säännösten tehokas, varoittava ja oikeasuhteinen luonne

a) Asia Cofidis

74. Asiassa Cofidis esitetyllä ennakkoratkaisukysymyksellä pyritään ennen kaikkea selvittämään, estääkö kansallinen vanhentumissääntely sen, että ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tutkii viran puolesta, onko luotonantaja rikkonut velvollisuuksiaan, ja määrää tarvittaessa seuraamuksia. Unionin tuomioistuimelta ei ole kysytty, ovatko puheena olevat seuraamuksia koskevat säännökset, joiden mukaan luotonantaja menettää oikeutensa periä korkoa joko kokonaan tai osittain,( ) tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. Sitä on kuitenkin myös tarkasteltava, jotta ennakkoratkaisukysymykseen voitaisiin antaa hyödyllinen vastaus.

75. Asiassa Cofidis puheena oleva seuraamuksia koskeva sääntely jättää kansalliselle tuomioistuimelle seuraamuksen määrittämiseen liittyvää harkintavaltaa, sillä se päättää, menetetäänkö oikeus korkojen perimiseen kokonaan vai osittain luottokelpoisuuden tarkistamisen laiminlyönnin vuoksi. Tältä osin on korostettava, että harkintavaltaa on käytettävä suhteellisuusperiaate huomioon ottaen, kuten kulutusluottodirektiivin 23 artiklassa säädetään. Konkreettisesti kansallisen tuomioistuimen tulisi seuraamusten valinnassa kiinnittää huomiota siihen, että ne ovat yksittäistapauksen kaikki olosuhteet huomioon ottaen oikeassa suhteessa rikkomisen tai rikkomisten vakavuuteen ja velvoitteensa laiminlyöneen kuluttajan henkilökohtaiseen tilanteeseen. Yksittäistapauksessa huomioon otettaviin olosuhteisiin kuuluu epäilemättä myös aika, joka on kulunut luotonantajan velvollisuuksien laiminlyönnin ja maksujen laiminlyönnin välillä.

76. Kansallisen tuomioistuimen on sovellettava samoja mittapuita, kun se arvioi Ranskan oikeudessa vahvistettua korkojen perimisoikeuden täydellistä menettämistä tilanteessa, jossa avoimuusvelvollisuutta on rikottu.

b) Asia OPR-Finance

77. Edellä olevat pohdinnat soveltuvat myös asiassa OPR-Finance puheena olevaan Tšekin oikeuden seuraamuksia koskevaan sääntelyyn. Kulutusluottosopimuksia koskevan lain 87 §:n 1 momentin säännöstä, joka koskee pätemättömyyttä luottokelpoisuuden arviointia koskevan velvollisuuden rikkomisen johdosta, voidaan soveltaa viran puolesta vain kulutusluottodirektiivin 23 artiklassa säädettyjen vaatimusten täyttyessä.

78. Luottosopimuksen pätemättömyyden perusteella luotonantaja menettää oikeutensa vaatia sovittujen korkojen ja kulujen maksamista, mutta kuluttajan on maksettava takaisin luoton pääoman määrä. Tällöin kulutusluottosopimuksia koskevan lain 87 §:n 1 momentissa sallitaan, että takaisinmaksuaika vahvistetaan kuluttajan tosiasiallisia mahdollisuuksia vastaavasti.( ) Komissio viittaa aivan oikein siihen, että unionin tuomioistuin on jo asioissa Home Credit Slovakia( ) ja LCL Le Crédit Lyonnais( ) tulkinnut kulutusluottodirektiivin 23 artiklaa sellaisen seuraamuksia koskevan kansallisen sääntelyn osalta, jonka mukaan luotonantaja voi menettää oikeutensa vaatia koron maksua. Näin ollen voidaan viitata unionin tuomioistuimen näissä tuomioissa esittämiin pohdintoihin.

79. Tšekin hallituksen näkemys ei vakuuta siltä osin kuin se esittää, että näiden vaatimusten noudattamista olisi arvioitava kaikkien kansallisen oikeuden seuraamuksia koskevien säännösten nojalla ja siten myös ottaen huomioon hallinnolliset seuraamukset, joista säädetään luottolaitosten valvontaa koskevissa kansallisissa säännöksissä ja jotka koskevat tapauksia, joissa luoton myöntämisen yhteydessä on laiminlyöty velvollisuus arvioida kuluttajan luottokelpoisuus.

80. Yhtäältä kansallisen oikeuden muiden säännösten huomioon ottaminen on tarpeen vain silloin, kun on syytä epäillä kyseessä olevan yksityisoikeudellisia seuraamuksia koskevan sääntelyn tehokkuutta tai varoittavaa luonnetta. Mainittujen tuomioiden valossa ja ottaen huomioon sen, että kuluttajan takaisinmaksuvelvollisuutta voidaan ajallisesti pidentää, tällaisia epäilyksiä ei kuitenkaan tule esiin aineellisoikeudellisessa tarkastelussa.

81. Siinäkin tapauksessa, että kansallisen oikeuden muita seuraamuksia koskevia säännöksiä sovellettaisiin, niiden arviointi riippuisi lopulta niiden tosiasiallisesta toimeenpanosta käytännössä. Huolimatta suullisessa käsittelyssä esitetyistä kysymyksistä tämä seikka on jäänyt hyvin pitkälti selvittämättä. Komissio esitti kantanaan, jota ei kiistetty, että toimivaltainen valvontaviranomainen eli Tšekin keskuspankki ei ole antanut tiedoksi päätöksiä, joissa määrättäisiin seuraamusmaksuja luottokelpoisuuden arviointia koskevan velvollisuuden rikkomisen vuoksi. Tšekin hallituksen yleinen viittaus jatkuviin tarkastuksiin ja käytössä olevaan arviointimenettelyyn ei mielestäni ole riittävä.

82. Kysymys siitä, riittääkö kulutusluottodirektiivin 23 artiklassa olevien vaatimusten täyttämiseksi pelkkä mahdollisuus määrätä luotonantajan velvollisuuksien laiminlyönnin johdosta valvontaoikeudellisia seuraamuksia, on vähintään epäselvä. Tarkasteltaessa luottokelpoisuuden tarkistamisen yksityisiä henkilöitä suojaavaa luonnetta tällaiset seuraamukset eivät nimittäin tarjoa riittävän tehokasta mahdollisuutta toimeenpanna kulutusluottodirektiivin 8 artiklassa säädettyä suojaa. Yleisillä valvontaoikeudellisilla toimenpiteillä ei voida konkreettisesti auttaa kyseessä olevaa kuluttajaa.

2. Seuraamuksia koskevan kansallisen sääntelyn viran puolesta tapahtuvan soveltamisen rajoitukset

83. Kansallisessa siviiliprosessissa on kuitenkin säännönmukaisesti erityistä merkitystä määräämisperiaatteella eli osapuolten oikeudella määrätä riidan kohteesta. Sen vuoksi riidan kohdetta ei ole mahdollistaa laajentaa, kun tutkitaan luotonantajalle kuuluvien velvollisuuksien laiminlyöntiä viran puolesta. Ottaen huomioon seuraamuksia koskevan sääntelyn, jonka sisällöstä jäsenvaltiot voivat vapautensa puitteissa määrätä, moninaisuuden on myös kiinnitettävä huomiota siihen, että kansalliset tuomioistuimet eivät sovella seuraamuksia viran puolesta siten, että se merkitsisi vastakannetta. Tästä olisi kyse esimerkiksi, jos tuomioistuin määräisi kuluttajalle vahingonkorvausta ilman, että sitä on vaadittu.

84. Mielestäni mahdolliselta vaikuttaa sitä vastoin se, että seuraamuksia määrätään viran puolesta loukatun edun mukaisesti, jos tällöin ainoastaan torjutaan kannevaatimus. Tällainen menettely ei ole kyseenalainen riidan kohdetta koskevan oikeusopin kannalta.

85. Kuitenkin myös tässä yhteydessä on kiinnitettävä huomiota kontradiktorisen menettelyn toteutumisen takeisiin ja erityisesti oikeuteen tulla kuulluksi.( ) Se on erottamaton osa perusoikeuskirjan 47 artiklassa taattuja puolustautumisoikeuksia. Kansallisen tuomioistuimen on siten kuultava asianosaisia ennen kuin ratkaisee oikeusriidan viran puolesta huomioon otetun näkökohdan perusteella.

86. Lisäksi huomioon on otettava kuluttajan ilmaisema eriävä tahto tarpeen vaatiessa.( ) Vastaavasti kuluttajalla on mahdollisuus – myös asiassa OPR-Finance luottosopimuksen niin kutsutun suhteellisen pätemättömyyden osalta – vastustaa sopimuksen julistamista pätemättömäksi, mikäli hän haluaa pitäytyä sopimuksessa.

VII Ratkaisuehdotus

87. Ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa asiassa Cofidis (C-616/18) esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:

Kulutusluottosopimuksia koskevan direktiivin 2008/48/EY kuluttajille antama suoja on esteenä sellaiselle kansalliselle säännökselle, jolla kansallista tuomioistuinta kielletään sopimuksen tekemisestä alkavan viisivuotisen vanhentumisajan päätyttyä elinkeinonharjoittajan kuluttajaa vastaan nostamaa ja niiden väliseen luottosopimukseen perustuvaa kannetta käsitellessään viran puolesta tutkimasta, onko kuluttajan luottokelpoisuuden tarkistamisvelvollisuutta koskevia direktiivin 8 artiklan säännöksiä tai luottosopimuksissa selvästi ja tiiviisti mainittavia tietoja koskevia direktiivin 10 artiklan 2 kohdan säännöksiä rikottu, ja tekemästä kansallisen oikeuden mukaan näiden velvollisuuksien rikkomisesta seuraavia päätelmiä. Kansallisen tuomioistuimen on tällaisen rikkomisen johdosta seuraamuksia määrätessään tutkittava, ottaen huomioon kaikki yksittäistapauksen olosuhteet, ovatko sovellettavat seuraamukset tehokkaita, varoittavia ja oikeasuhteisia.

88. Ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa asiassa OPR-Finance (C-679/18) esitettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:

1) Kulutusluottosopimuksia koskevan direktiivin 2008/48/EY 8 artikla on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jolla kansallista tuomioistuinta kielletään sellaisen kanteen yhteydessä, jonka luotonantaja on nostanut kuluttajaa vastaan ja joka perustuu näiden asianosaisten välillä tehtyyn kulutusluottosopimukseen, tutkimasta viran puolesta, onko luotonantaja noudattanut velvollisuuttaan arvioida kuluttajan luottokelpoisuus, kun kuluttaja ei ole vedonnut tähän seikkaan kolmen vuoden pituisen preklusiivisen määräajan kuluessa tai kun tämä määräaika on jo kulunut.

2) Kun kansallinen tuomioistuin on viran puolesta todennut, että direktiivin 2008/48 8 artiklaa on rikottu, sen on tehtävä kaikki kansallisen oikeuden perusteella tästä seuraavat päätelmät tarvitsematta odottaa, että kuluttaja tekee tätä koskevan vaatimuksen, ja tapauksesta riippuen myös huolimatta preklusiivisen määräajan kulumisesta, edellyttäen, että kansallisessa oikeudessa asetetut seuraamukset ovat tehokkaita, varoittavia ja oikeasuhteisia, ja edellyttäen, ettei kuluttaja ole ilmaissut eriävää tahtoaan.