ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

Siltä osin kuin toiseksi on kyse väitetystä selkeyden ja täsmällisyyden puutteesta Italian tasavaltaa vastaan oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä esitettyjen väitteiden määrittämisen osalta, on huomautettava, että vaikka EY 226 artiklassa tarkoitetussa perustellussa lausunnossa on esitettävä johdonmukaisesti ja yksityiskohtaisesti ne syyt, joiden vuoksi komissio päätyi siihen käsitykseen, että kyseinen jäsenvaltio on jättänyt noudattamatta jotakin sille perustamissopimuksen mukaan kuuluvaa velvoitetta, viralliselle huomautukselle ei voida asettaa yhtä ankaria täsmällisyysvaatimuksia kuin perustellulle lausunnolle, koska se voi välttämättäkin olla vain alustava, suppea esitys näistä väitteistä (ks. mm. asia 274/83, komissio v. Italia, tuomio 28.3.1985, Kok. 1985, s. 1077, 21 kohta; asia C-279/94, komissio v. Italia, tuomio 16.9.1997, Kok. 1997, s. I-4743, 15 kohta ja asia C-221/04, komissio v. Espanja, tuomio 18.5.2006, Kok. 2006, s. I-4515, 36 kohta).
Tavaramerkeistä annetun direktiivin 89/104, sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyllä sopimuksella, 7 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että tavaramerkin haltija voi lainmukaisesti estää farmaseuttisen tuotteen saattamisen uudelleen markkinoille silloin kun maahantuoja on pakannut tuotteen uudelleen ja kiinnittänyt siihen tavaramerkin, jos

— ei näytetä toteen, että tapaus, jossa tavaramerkkioikeuden haltija käyttää tavaramerkkioikeuttaan estääkseen tällä tavaramerkillä varustettujen, uudelleen pakattujen tuotteiden markkinoille saattamisen, johtaa jäsenvaltioiden markkinoiden keinotekoiseen jakamiseen. Tästä on kyse erityisesti silloin kun tavaramerkin haltija on saattanut markkinoille saman farmaseuttisen tuotteen erilaisissa pakkauksissa eri jäsenvaltioissa ja silloin kun maahantuojan tekemä uudelleen pakkaaminen on toisaalta välttämätöntä, jotta tuote voitaisiin saattaa markkinoille tuontijäsenvaltiossa, ja toisaalta silloin kun uudelleen pakkaaminen tehdään niin, ettei tuotteen alkuperäinen laatu muutu;

— ei osoiteta, että uudelleen pakkaaminen ei ole muuttanut pakkauksessa olevan tuotteen alkuperäistä laatua;

— uudessa pakkauksessa ei selvästi ilmoiteta tuotteen uudelleen pakkaajan ja tuotteen valmistajan nimiä;

— uudelleen pakatun tuotteen ulkoasu on sellainen, että se saattaisi vahingoittaa tavaramerkin ja sen haltijan mainetta. Pakkaus ei siis saa olla viallinen, huonolaatuinen tai epämääräinen; ja

— maahantuoja ei ilmoita ennen uudelleen pakatun tuotteen markkinoille saattamista tästä tavaramerkin haltijalle ja toimita tälle tämän pyynnöstä näytettä uudelleen pakatusta tuotteesta.

Silloin kun on osoitettu, että farmaseuttisen tuotteen uudelleen pakkaaminen uutta pakkausta käyttämällä on välttämätöntä tuotteen saattamiseksi uudelleen markkinoille tuontijäsenvaltiossa, sitä, millainen tämän pakkauksen ulkoasu on, on arvioitava vain sen edellytyksen perusteella, jonka mukaan se ei saa olla sellainen, että se voi vahingoittaa tavaramerkin ja sen haltijan mainetta.

(ks. 23 ja 30 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Kehitysyhteistyö – Rahoitusapu ja tekninen apu kehitysmaille sekä taloudellinen yhteistyö näiden maiden kanssa – Asetus N:o 443/92

(EY 202 artiklan kolmas luetelmakohta; neuvoston asetuksen N:o 443/92 1, 5, 6, 7, 8 ja 15 artikla)

Tiivistelmä

Komissiolla on sen täytäntöönpanovallan yhteydessä, jonka neuvosto on sille myöntänyt EY 202 artiklan kolmannen luetelmakohdan nojalla ja jonka rajoja on arvioitava erityisesti asianomaisen lainsäädännön olennaisten päätavoitteiden perusteella, valta toteuttaa kaikki perussäädöksen täytäntöönpanon kannalta välttämättömät tai hyödylliset soveltamistoimet sillä edellytyksellä, että ne eivät ole ristiriidassa perussäädöksen kanssa.

Neuvosto on rahoitusavusta ja teknisestä avusta Aasian ja Latinalaisen Amerikan kehitysmaille sekä taloudellisesta yhteistyöstä näiden maiden kanssa annetun asetuksen N:o 443/92 15 artiklan sanamuodon mukaan antanut komissiolle toimivallan huolehtia rahoitusavun ja teknisen avun sekä näiden kehitysmaiden kanssa tehtävän taloudellisen yhteistyön hoidosta. Komissio teki juuri tämän täytäntöönpanovallan nojalla päätöksen, jolla hyväksyttiin Filippiinien tasavallan rajaturvallisuuteen liittyvä hanke, jolla pyritään parantamaan Filippiinien tasavallan rajojen turvallisuutta ja hallintoa Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselman 1373 (2001), jolla pyritään torjumaan terrorismia ja kansainvälistä rikollisuutta, mukaisesti.

Asetukseen N:o 443/92 ei kuitenkaan sisälly nimenomaista mainintaa, joka liittyisi terrorismin ja kansainvälisen rikollisuuden torjumiseen. Sen osalta, kuuluuko tällainen hanke kyseisen asetuksen soveltamisalaan, koska hankkeella myötävaikutetaan kyseessä olevan maan toimielinten toimintakyvyn lujittamiseen ja koska tämä toiminta-ala mainitaan nimenomaisesti sekä kyseisen asetuksen 5 ja 6 artiklassa, jotka liittyvät rahoitusapuun ja tekniseen apuun, että saman asetuksen 7 ja 8 artiklassa, jotka liittyvät taloudelliseen yhteistyöhön, on lisäksi täsmennettävä, että rahoitusavun ja teknisen avun osalta tuki kehitysmaiden kansallisille toimielimille ei ole tavoite sinällään vaan väline, jolla pyritään lujittamaan näiden toimielimien kykyä hallinnoida kehityspolitiikkaa ja -hankkeita asetuksessa mainituilla aloilla, joihin terrorismin ja kansainvälisen rikollisuuden torjuminen ei kuulu, ja että toimielinten lujittamisen taloudellisessa yhteistyössä on oltava suorassa yhteydessä kyseisessä asetuksessa ilmoitettuun asetuksen päämäärään eli investointien ja kehityksen lujittamiseen, mikä ei ilmene mistään kyseisessä päätöksessä olevasta seikasta.

Kyseisellä päätöksellä on näin ollen terrorismin ja kansainvälisen rikollisuuden torjumiseen liittyvä tavoite, joka ylittää asetuksella N:o 443/92 tavoitellun kehitysyhteistyöpolitiikan puitteet, joten komissio on ylittänyt täytäntöönpanovallan, jonka neuvosto on antanut sille mainitun asetuksen 15 artiklassa.

(ks. 51–53, 59–62 ja 66–68 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Kansainväliset sopimukset – ETY:n ja Turkin välinen assosiaatiosopimus – ETY–Turkki-assosiaatiosopimuksella perustettu assosiaationeuvosto – Päätös N:o 1/80 – Perheiden yhdistäminen – Turkkilaisen työntekijän lapsi, joka on saavuttanut oikeuden tehdä vapaasti palkattua työtä

(ETY:n ja Turkin välisen assosiaatiosopimuksen lisäpöytäkirjan 59 artikla; ETY–Turkki-assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäinen kohta ja 14 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

Assosiaation kehittämisestä tehdyn, Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisellä assosiaatiosopimuksella perustetun assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 järjestelmästä ja tarkoituksesta seuraa, että Turkin kansalainen, jolle on annettu lapsena lupa tulla jäsenvaltion alueelle perheiden yhdistämisen nojalla ja joka on tämän päätöksen 7 artiklan ensimmäisen kohdan toisen luetelmakohdan nojalla saavuttanut oikeuden tehdä vapaasti minkälaista tahansa valitsemaansa palkattua työtä, menettää kyseisen työskentelyoikeuden välittömänä seurauksena olevan oikeuden oleskella vastaanottavassa jäsenvaltiossa vain kahdessa tilanteessa, nimittäin

– silloin, kun kyseisen siirtolaisen oleskelu vastaanottavan jäsenvaltion alueella merkitsee hänen oman käyttäytymisensä takia todellista ja vakavaa vaaraa yleiselle järjestykselle, turvallisuudelle tai kansanterveydelle saman päätöksen 14 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, tai

– silloin, kun hän poistuu kyseisen jäsenvaltion alueelta merkittäväksi ajaksi ilman perusteltua syytä

vaikka hän onkin yli 21-vuotias eikä enää ole vanhempiensa huollettava vaan elää kyseisessä jäsenvaltiossa itsenäisesti ja vaikkei hän usean vuoden ajan ollutkaan työmarkkinoiden käytettävissä, koska hän oli suorittamassa hänelle määrättyä usean vuoden ehdotonta vankeusrangaistusta.

Tällainen tulkinta ei ole vastoin assosiaatiosopimuksen lisäpöytäkirjan 59 artiklassa, jonka mukaan Turkkiin ei voida soveltaa edullisempaa kohtelua kuin sovelletaan jäsenvaltioiden välillä, asetettuja vaatimuksia.

(ks. 54, 57 ja 75 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Pääoman hankintaa koskevat välilliset verot – Pääomayhtiöiltä kannettava pääomansijoitusvero

(Neuvoston direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohta)

2. Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Pääoman hankintaa koskevat välilliset verot – Pääomayhtiöiltä kannettava pääomansijoitusvero

(Neuvoston direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohta ja 10 artikla)

Tiivistelmä

1. Kun valtio on liittynyt Euroopan yhteisöihin 1.1.1986 lukien ja kun mainitun valtion liittymisasiakirjassa tai missään muussakaan yhteisön säädöksessä ei ole poikkeusmääräyksiä tai -säännöksiä, pääoman hankintaa koskevista välillisistä veroista annetun direktiivin 69/335, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 85/303, 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että siinä säädetty pakollinen verosta vapauttaminen koskee kaikkia direktiivin 69/335 soveltamisalaan kuuluvia toimia, jotka mainitussa valtiossa oli vapautettu pääomansijoitusverosta 1.7.1984 tai joista mainittu vero tuolloin kannettiin alennetulla 0,50 prosentin tai tätä alemmalla verokannalla.

Selvä ja ehdoton jäsenvaltioita koskeva velvollisuus vapauttaa pääomansijoitusverosta mainitut toimet sitoo myös kyseistä jäsenvaltiota 1.1.1986 lukien, joka on päivä, jolloin kyseisen jäsenvaltion liittyminen yhteisöihin tuli voimaan, ja joka on sama päivä kuin se päivä, jolloin direktiivillä 85/303 direktiiviin 69/335 tehdyt olennaiset muutokset viimeistään oli pantava täytäntöön, joten ainoa direktiivin 69/335 versio, joka kyseisen jäsenvaltion osalta on pätevä, on direktiivillä 85/303 säädetty versio.

Ajankohta 1.7.1984, joka on mainitussa 7 artiklan 1 kohdassa otettu viiteajankohdaksi, koskee myös kyseistä jäsenvaltiota. Liittymistilanteessa viittaus yhteisön oikeudessa säädettyyn ajankohtaan sitoo myös liittyvää valtiota, jos liittymisasiakirjassa tai muussa yhteisön säädöksessä ei ole päinvastaista säännöstä, vaikka mainittu ajankohta on ennen liittymisajankohtaa.

(ks. 28, 30, 32 ja 33 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. Kun valtio on liittynyt Euroopan yhteisöihin 1.1.1986 lukien, pääoman hankintaa koskevista välillisistä veroista annetun direktiivin 69/335, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 85/303, 7 artiklan 1 kohta ja 10 artikla kieltävät ottamasta käyttöön 1.1.1986 jälkeen leimaveroa sellaisesta yhtiöpääoman korottamisesta, joka kuuluu direktiivin 69/335 soveltamisalaan ja joka oli kansallisen oikeuden mukaan vapautettu kyseessä olevasta verosta 1.7.1984.

(ks. 46 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Siirtotyöläisten sosiaaliturva – Maksuihin perustumattomat erityisetuudet

(Neuvoston asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 2 a kohta, 10 a artikla ja liite II a)

Tiivistelmä

Ranskan lainsäädännössä säädetyssä Fonds de solidarité vieillessen maksamassa vanhuuden lisäavustuksessa, joka täydentää vanhuusetuutta, jolla pyritään turvaamaan sen saajalle vähimmäistoimeentulo siinä tapauksessa, että vanhuuseläke on riittämätön, ja joka mainitaan asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, liitteessä II a olevan otsikon ”Ranska” alla, on kyse erityisetuudesta.

Lisäavustuksen rahoitustavan tarkastelu yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyistä asiakirjoista ilmenevien seikkojen pohjalta osoittaa, että yleisen sosiaalimaksun (contribution sociale généralisée), josta Fonds de solidarité pääasiallisesti saa varansa, ja kyseisen etuuden välillä ei ole riittävällä tavalla yksilöitävissä olevaa yhteyttä, mikä johtaa siihen päätelmään, että lisäavustus on luonteeltaan maksuihin perustumaton.

Ensinnäkin on ilmeistä, että kyseisen Fondsin, joka antaa lisäavustusta varten tarvittavat varat, tehtävänä on asiassa merkityksellisen kansallisen lainsäädännön mukaan huolehtia maksuihin perustumattomista sellaisista vanhuuseläkevakuutuseduista, jotka kuuluvat kansallisen yhteisvastuun piiriin, ja lisäavustus edustaa ainoastaan rajallista osaa tästä yhteisvastuusta. Toiseksi on niin, että vaikka onkin totta, että ansiotuloista ja niihin rinnastettavista tuloista maksettava yleinen sosiaalimaksu muodostaa keskeisen osan Fondsin tuloista, kyseiset tulot ovat kuitenkin peräisin myös muista veron luonteisista maksuista. Kolmanneksi ansiotuloista ja niihin rinnastettavista tuloista maksettava yleinen sosiaalimaksu ei palvele pelkästään Fondsin vaan myös muiden sosiaalisten järjestelyjen rahoittamista. Neljänneksi lisäavustuksen myöntämistä ja laskentatapaa koskevia edellytyksiä ei, siltä osin kuin kyse on sen saajista, vahvisteta minkään maksun perusteella.

Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen asiana on kuitenkin tutkia edellä mainittujen seikkojen paikkansapitävyys, jotta se voi pätevällä tavalla todeta, onko kyseinen etuus maksuihin perustuva vai maksuihin perustumaton.

(ks. 33, 34, 48–53 ja 61 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Oikeudenkäynnin kohde

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

Valtiontuki – Käsittely komissiossa – Komission antamat ja jäsenvaltioiden hyväksymät suuntaviivat – Sitova vaikutus (EY 88 artiklan 1 kohta) (ks. 9 kohta)

2. Jäsenvaltiot – Yhteisön oikeudesta johtuvat velvoitteet – Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – Sisäisestä oikeusjärjestyksestä johtuvia perusteluita ei voida hyväksyä (EY 226 artikla) (ks. 10 kohta)

3. Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne – Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi siitä, onko kanne perusteltu – Huomioon otettava tilanne – Tilanne perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä (EY 226 artikla) (ks. 11 kohta)

Oikeudenkäynnin kohde

Aihe:

Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – Kaikkia vuosien 2000 ja 2001 aikana voimassa olleita maatalouden tukijärjestelmiä koskevien vuosittaisten kertomusten jättäminen toimittamatta 1.7.2001 mennessä ja viimeistään 30.6.2002 mennessä – EY 88 artiklan 1 kohta ja EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan (josta on tullut EY 88 artikla) soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22 päivänä maaliskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) 21 artikla – Yhteisön suuntaviivat maatalousalan valtiontuista (2000/C 28/02) (EYVL C 28, s. 2; oikaisu EYVL C 232, s. 19)

Päätöksen päätösosa

Ratkaisu:

1) Luxemburgin suurherttuakunta ei ole noudattanut EY 88 artiklan 1 kohdan ja [EY 88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22 päivänä maaliskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 21 artiklan, sellaisina kuin ne on pantu täytäntöön komission tiedonannolla, jonka otsikkona on ”Yhteisön suuntaviivat maatalousalan valtiontuesta” (julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä 1.2.2000), mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole 1.7.2001 mennessä ja viimeistään 30.6.2002 mennessä toimittanut vuosittaisia kertomuksia kaikista tukijärjestelmistä, jotka ovat olleet käytössä maatalousalalla vuosina 2000 ja 2001.

2) Luxemburgin suurherttuakunta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Direktiivit – Täytäntöönpano jäsenvaltioissa

(EY 249 artiklan kolmas kohta)

2. Ympäristö – Tiettyjen hankkeiden ympäristövaikutusten arviointi – Direktiivi 85/337

(Neuvoston direktiivin 85/337 6 artiklan 2 ja 3 kohta)

Tiivistelmä

1. EY 249 artiklan kolmannen kohdan perusteella jäsenvaltioilla on velvollisuus toteuttaa direktiivin täytäntöönpanon yhteydessä kaikki direktiivin täyden vaikutuksen varmistamiseksi tarvittavat toimenpiteet, mutta niillä on laaja harkintavalta keinojen valinnan suhteen. Se seikka, että toisen direktiivin perusteella maksujen kantaminen on nimenomaisesti sallittu, ei voi olla perusteena yleiselle olettamukselle siitä, että yhteisön lainsäätäjä on halunnut sallia maksut vain silloin, kun siitä nimenomaisesti säädetään. Väite siitä, että jäsenvaltio ei voi vaatia maksujen maksamista, koska kyseisessä direktiivissä ei ole yhtään nimenomaista säännöstä, jolla sallitaan se, on ristiriidassa EY 249 artiklan kolmannesta kohdasta johtuvan valinnan vapauden kanssa.

(ks. 26–28 kohta)

2. Hallinnollisen maksun kantaminen ei itsessään ole ristiriidassa tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 85/337 tarkoituksen kanssa. Mainitun direktiivin kuudennesta perustelukappaleesta sekä 6 artiklan 2 kohdasta ilmenee, että yksi direktiivin tavoitteista on mahdollistaa se, että yleisö, jota hanke koskee, voi ilmaista kantansa mahdollisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia omaavia hankkeita koskevissa lupamenettelyissä. Tältä osin kyseisen 6 artiklan 3 kohdassa sallitaan se, että jäsenvaltiot asettavat tietyt edellytykset yleisön, jota hanke koskee, osallistumiselle. Näin ollen kyseisen säännöksen mukaan jäsenvaltiot voivat määritellä tiedottamista ja kuulemista koskevat yksityiskohtaiset menettelyt sekä muun muassa määritellä yleisön, jota hanke koskee, sekä yksilöidä tavat, joilla yleisölle tiedotetaan ja joilla sitä kuullaan.

Maksua ei kuitenkaan saada vahvistaa sellaiselle tasolle, että se voisi estää mainitun direktiivin tavoitteiden mukaiset täydet vaikutukset. Näin olisi, jos maksu olisi suuruutensa vuoksi omiaan estämään direktiivin 85/337 6 artiklasta johtuvan osallistumisoikeuden käyttämistä.

(ks. 37, 38 ja 42–44 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Elintarvikkeiden merkinnät, esillepano ja mainonta – Direktiivi 2000/13

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/13 2, 3 ja 12 artikla)

Tiivistelmä

Myytäväksi tarkoitettujen elintarvikkeiden merkintöjä, esillepanoa ja mainontaa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 2000/13 2, 3 ja 12 artiklaa on tulkittava siten, että niiden vastainen ei ole jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa säädetään mahdollisuudesta, että tässä jäsenvaltiossa sijaitsevan sellaisen alkoholijuoman jälleenmyyjän, joka on tarkoitettu toimitettavaksi sellaisenaan kyseisen direktiivin 1 artiklassa tarkoitetulla tavalla ja jonka on valmistanut toisessa jäsenvaltiossa sijaitseva toimija, voidaan katsoa olevan vastuussa viranomaisen toteamasta kyseisen kansallisen lainsäädännön rikkomisesta, joka muodostuu siitä, että valmistajan kyseisen tuotteen etiketissä tilavuusprosentteina ilmoittama alkoholipitoisuus on virheellinen, ja että tälle toimijalle määrätään näin ollen seuraamuksena hallinnollinen sakkorangaistus, vaikka tämä toimija on pelkän jälleenmyyjän ominaisuutensa vuoksi vain pitänyt tätä tuotetta kaupan sellaisena kuin valmistaja on sen sille toimittanut.

Tällainen kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään kyseisen merkintöjä koskevan velvollisuuden laiminlyönnin tapauksessa paitsi valmistajien myös jälleenmyyjien vastuusta, ei millään tavoin ole omiaan vaarantamaan direktiivissä säädetyn tavoitteen toteuttamista. Päinvastoin tällainen lainsäädäntö on siltä osin kuin siinä määritellään laajasti ne toimijat, joiden voidaan katsoa olevan vastuussa direktiiviin 2000/13 sisältyvien merkintöjä koskevien velvollisuuksien laiminlyönneistä, ilmeisellä tavalla omiaan myötävaikuttamaan tällä direktiivillä asetetun, elintarvikkeiden kuluttajan tiedonsaantia ja suojelua koskevan tavoitteen toteutumiseen.

Lisäksi kansallisessa oikeudessa on periaatteessa vahvistettava ne menettelytavat, joita noudattaen jälleenmyyjän voidaan katsoa olevan vastuussa direktiivin 2000/13 2, 3 ja 12 artiklassa asetettujen merkintöjä koskevien velvollisuuksien laiminlyönnistä, ja erityisesti säädettävä vastuun jakamisesta jokaisen kyseessä olevan elintarvikkeen markkinoille saattamiseen osallistuvan toimijan välillä.

(ks. 49, 50, 59 ja 60 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjuminen – Direktiivi 2000/35

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/35 4 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

Kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta annetun direktiivin 2000/35 4 artiklan 1 kohdan – jossa säädetään, että jäsenvaltioiden on kansainvälisen yksityisoikeuden nojalla sovellettaviksi tulevien kansallisten säännösten mukaisesti säädettävä, että myyjällä säilyy omistusoikeus tavaroihin, kunnes ne on kokonaan maksettu, jos myyjä ja ostaja ovat nimenomaan sopineet omistuksenpidätyslausekkeesta ennen tavaroiden toimittamista – mukaan, luettuna yhdessä saman direktiivin johdanto-osan 21 perustelukappaleen kanssa, yhteisön lainsäätäjä on katsonut olevan suotavaa varmistaa, että velkojilla on mahdollisuus käyttää omistuksenpidätysehtoa syrjimättömällä tavalla kaikkialla yhteisössä, jos omistuksenpidätyslauseke on pätevä kansainvälisen yksityisoikeuden nojalla sovellettaviksi tulevien kansallisten säännösten nojalla. Velkojien mahdollisuus käyttää tällaista lauseketta vaikuttaa olevan erityinen keino torjua kaupallisiin toimiin liittyviä maksuviivästyksiä.

Kun otetaan huomioon direktiivin 2000/35 4 artiklan 1 kohdan sanamuoto ja kyseisen direktiivin tavoite, kyseisestä säännöksestä ei voida päätellä, että sillä pyrittäisiin vaikuttamaan muihin sääntöihin kuin niihin, joissa säädetään selvästi ensinnäkin ostajan ja myyjän mahdollisuudesta sopia nimenomaisesti omistuksenpidätyslausekkeesta ennen tavaroiden toimittamista, ja lisäksi myyjän mahdollisuudesta pidättää itselleen omistusoikeus tavaroihin, kunnes ne on kokonaan maksettu. Näin ollen kansalliset säännökset, jotka koskevat mahdollisuutta vedota omistuksenpidätyslausekkeisiin sellaisia kolmansia vastaan, joiden oikeuksiin direktiivillä 2000/35 ei ole vaikutuksia, kuuluvat yksinomaan jäsenvaltioiden sisäisten oikeusjärjestysten piiriin.

(ks. 28–30 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Maatalous – Yhteinen markkinajärjestely – Vientituki

(Komission asetuksen N:o 800/1999 5 artiklan 4 kohta ja 51 artiklan 2 kohta)

Tiivistelmä

Vienti-ilmoituksessa annettu ilmoitus, jonka mukaan tuote, jolle tukea on haettu, on yhteisön alkuperää, kuuluu maataloustuotteiden vientitukijärjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 800/1999 51 artiklan 2 kohdassa, luettuna yhdessä saman asetuksen 5 artiklan 4 kohdan kanssa, tarkoitettuihin tietoihin, jotka on annettava seuraamuksen uhalla.

(ks. 35 kohta ja tuomiolauselma)
—

julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 18.6.1995 annetun neuvoston direktiivin 92/50/ETY, julkisia tavaranhankintoja koskevien sopimustentekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/36/ETY ja julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/37/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 13.10.1997 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 97/52/EY, mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut 11.2.1994 annetun lain nro 109, julkisia rakennusurakoita koskeva puitelaki (legge quadro in materia di lavori pubblici), sellaisena kuin se on muutettuna 1.8.2002 annetulla lailla nro 166, 2 §:n 1 momentin