Euroopan unionin tavaramerkistä annetusta asetuksesta N:o 207/2009 ja etenkin sen IV osastosta, joka koskee menettelyä EU‑tavaramerkin rekisteröimiseksi, ilmenee, että Euroopan unionin teollisoikeuksien virastolla on yksinomainen toimivalta tällaisen tavaramerkin rekisteröintiä ja tähän rekisteröintiin liittyviä väitteitä koskevissa asioissa. Virasto on ainoa elin, jolle unionin lainsäätäjä on antanut oikeuden tutkia rekisteröintihakemuksia ja niin muodoin hyväksyä tai evätä EU‑tavaramerkin rekisteröinti. Sellaisten säännösten puuttuminen, joissa säädettäisiin, että viraston elimet olisivat EU‑tavaramerkin rekisteröintiin tai tätä rekisteröintiä koskeviin väitteisiin liittyvää toimivaltaansa käyttäessään sidottuja EU‑tavaramerkkejä käsittelevän tuomioistuimen lainvoimaiseksi tulleeseen ratkaisuun, vaikuttaa siten olevan seuraus viraston toimivallan yksinomaisesta luonteesta tällä alalla.

Sekä oikeusrauhan ja oikeussuhteiden vakauden että hyvän lainkäytön varmistamiseksi on lisäksi tärkeää, että käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen käytön tai näitä oikeussuojakeinoja varten säädettyjen määräaikojen päättymisen jälkeen lainvoimaisiksi tulleita tuomioistuinten ratkaisuja ei voida enää saattaa kyseenalaisiksi. Vaikka asetuksessa N:o 207/2009 ei määritellä nimenomaisesti oikeusvoiman käsitettä, etenkin tämän asetuksen 56 artiklan 3 kohdasta ja 100 artiklan 2 kohdasta ilmenee tässä yhteydessä, että asetuksessa edellytetään, että jäsenvaltion tuomioistuimessa ja virastossa vireillä olevat rinnakkaiset menettelyt koskevat samoja osapuolia, samaa kohdetta ja samaa perustetta, jotta jäsenvaltion tuomioistuimen tai viraston lopullisiksi tulleilla ratkaisuilla on oikeusvoima ja jotta ne voivat siten sitoa tällaista tuomioistuinta tai virastoa.

EU‑tavaramerkkejä käsittelevänä tuomioistuimena toimivassa kansallisessa tuomioistuimessa loukkauskanteella vireille saatetulla oikeudenkäyntimenettelyllä ja virastossa käytävällä EU‑tavaramerkin rekisteröintiä koskevalla väitemenettelyllä on todettava olevan eri kohteet.

Yhtäältä tavaramerkin rekisteröinnistä EU‑tavaramerkiksi on nimittäin todettava, että rekisteröinnillä tällaisesta merkistä tulee EU‑tavaramerkki, kuten asetuksen N:o 207/2009 6 artiklasta ilmenee. Tällaiseen rekisteröintiin kohdistuvalla väitteellä pyritään täten estämään se, että mainitun rekisteröinnin hakija voisi saada kyseessä olevan tavaramerkin. Tässä yhteydessä kyseisen asetuksen 42 artiklan 5 kohdan mukaan on niin, että rekisteröintiä vastaan tehdyn väitteen tutkimisen jälkeen joko hakemus tavaramerkin rekisteröimiseksi hylätään kaikkien tai joidenkin sellaisten tavaroiden tai palvelujen osalta, joita varten mainittua tavaramerkkiä haetaan, tai väite hylätään.

Toisaalta loukkauskanteesta, joka on nostettu EU‑tavaramerkkejä käsittelevänä tuomioistuimena toimivassa kansallisessa tuomioistuimessa, on todettava, että aikaisemman EU‑tavaramerkin haltija vaatii tällaisella kanteella, että kyseinen tuomioistuin kieltää käyttämästä merkkiä, joka aiheuttaa sekaannusvaaran aikaisemman EU‑tavaramerkin kanssa. EU‑tavaramerkin haltija pyrkii täten saattamaan loukkaajan vastuuseen yksinoikeuksiensa loukkaamisesta.

Lisäksi on erotettava asetukseen N:o 207/2009 perustuvien loukkauskanteiden, mitättömäksi julistamista koskevien vaatimusten ja vaatimusten, jotka liittyvät rekisteröintiä koskeviin asioihin, kohteet toisistaan niin, että aikaisemman EU‑tavaramerkin haltijalla oleva mahdollisuus nostaa loukkauskanne myöhemmän EU‑tavaramerkin haltijaa vastaan ei saa tehdä merkityksettömäksi mitättömäksi julistamista koskevan hakemuksen jättämistä virastolle eikä EU‑tavaramerkkien rekisteröintimenettelyn yhteydessä käytettävissä olevia ennakkovalvontamekanismeja. Kun otetaan huomioon viraston elimillä oleva yksinomainen toimivalta hyväksyä tai evätä rekisteröinti EU‑tavaramerkiksi, kaikilla virastossa käytävillä menettelyillä, jotka koskevat rekisteröintiä EU‑tavaramerkiksi tai tähän rekisteröintiin liittyvää väitettä, on nimittäin välttämättä eri kohde kuin kaikilla kansallisissa tuomioistuimissa käytävillä oikeudenkäyntimenettelyillä myös silloin, kun mainitut tuomioistuimet toimivat EU‑tavaramerkkejä koskevina tuomioistuimina.

(ks. 50–53, 56, 58 ja 61–63 kohta)