ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
68

Vaikka toimielimet käsiteltävässä asiassa tukeutuivat asetuksen N:o 158/2013 antamiseksi asetuksen N:o 1355/2008 antamiseksi asetettuun viiteajanjaksoon liittyviin tietoihin, on todettava, että asetuksessa N:o 158/2013 rajoitutaan ottamaan uudelleen käyttöön polkumyyntitullit sillä ajanjaksolla, jona tuomiolla GLS (C-338/10, EU:C:2012:158) pätemättömäksi todettua asetusta N:o 1355/2008 olisi sovellettu.
11

Väliaikaisesta ja satunnaisesta avustamisesta veroasioissa säädetään veroneuvontaa koskevan lain 3a §:ssä, jolla pannaan täytäntöön direktiivi 2005/36 siltä osin kuin on kyse toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden henkilöiden ja yhdistysten Saksassa antamasta ammatillisesta avusta veroasioissa. Kyseisessä pykälässä säädetään seuraavaa: ”1. Henkilöillä, jotka ovat ammatillisesti sijoittautuneet toiseen Euroopan unionin jäsenvaltioon tai Euroopan talousalueesta [2.5.1992] tehdyn sopimuksen [(EYVL 1994, L 1, s. 3)] sopimuspuolena olevaan valtioon tai Sveitsiin ja joilla on siellä kelpoisuus antaa ammatillista apua veroasioissa sijoittautumisvaltion lainsäädännön mukaisesti, on kelpoisuus antaa väliaikaisesti ja satunnaisesti ammatillista apua veroasioissa Saksan liittotasavallan alueella. Se, miten laaja kelpoisuus antaa ammatillista apua veroasioissa on Saksassa, riippuu kyseisen kelpoisuuden laajuudesta sijoittautumisvaltiossa. Kyseisiin henkilöihin sovelletaan samoja ammatillisia sääntöjä kuin 3 §:ssä mainittuihin henkilöihin heidän toimiessaan Saksassa. Jos ammattia ja kyseiseen ammattiin johtavaa koulutusta ei säännellä sijoittautumisvaltiossa, henkilöllä on kelpoisuus antaa ammatillista apua veroasioissa Saksassa ainoastaan, jos henkilö on harjoittanut kyseistä ammattia sijoittautumisvaltiossa vähintään kahden vuoden ajan viimeisten kymmenen vuoden aikana. – – 2. Edellä olevassa 1 momentissa tarkoitettu ammatillinen apu veroasioissa on sallittua ainoastaan, jos henkilö tekee ennen ensimmäisen palvelun tarjoamista Saksassa kirjallisen ilmoituksen toimivaltaiselle viranomaiselle. – – Henkilön ilmoituksen on sisällettävä: – – 5) todistus siitä, että henkilö on sijoittautunut laillisesti Euroopan unionin jäsenvaltioon tai Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen sopimuspuolena olevaan valtioon tai Sveitsiin antaakseen siellä ammatillista apua veroasioissa ja että kyseisen toiminnan harjoittamista ei ole todistuksen esittämisajankohtana kielletty häneltä edes tilapäisesti, 6) näyttö ammatillisesta pätevyydestä, 7) näyttö siitä, että henkilö on harjoittanut kyseistä ammattia sijoittautumisvaltiossa vähintään kahden vuoden ajan viimeisten kymmenen vuoden aikana, jos ammattia ja kyseistä ammattia varten vaadittua koulutusta ei säännellä sijoittautumisvaltiossa, – –”
2)

Direktiivin 2006/123 10 artiklan 4 kohtaa sekä 15 artiklan 1 kohtaa, 2 kohdan a alakohtaa ja 3 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan nuohoojan elinkeinolupa on kokonaisuudessaan rajattu tiettyyn maantieteelliseen alueeseen, kun kyseisellä säännöstöllä ei pyritä johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla kansanterveyden suojelun tavoitteen toteutumiseen, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava. Direktiivin 2006/123 15 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä tällaiselle säännöstölle siinä tapauksessa, että palotoimeen kuuluvat tehtävät olisi luonnehdittava yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvään palveluun sidoksissa oleviksi tehtäviksi, kunhan säädetty alueellinen rajoitus on tarpeellinen ja oikeassa suhteessa kyseisten tehtävien hoitamiseen taloudellisesti kannattavin edellytyksin. Tämän arvioiminen kuuluu ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle.
2)

Asetuksen N:o 1013/2006, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 669/2008, 50 artiklan 1 kohtaa, jonka mukaan jäsenvaltioiden tämän asetuksen säännösten rikkomisesta säätämien seuraamusten on oltava oikeasuhteisia, on tulkittava siten, että sellaista maksua, joka määrätään seuraamukseksi kyseisen asetuksen liitteessä IV tarkoitettujen jätteiden siirroista kauttakulkumaahan muun kuin toimivaltaisten viranomaisten hyväksymän, ilmoitusasiakirjassa mainitun rajanylityspaikan kautta ja jonka perusmäärä on yhtä suuri kuin maksun, jota sovelletaan, kun velvollisuutta saada hyväksyntä ja tehdä kirjallinen ennakkoilmoitus ei ole ollenkaan noudatettu, voidaan pitää oikeasuhteisena vain siinä tapauksessa, että kyseiselle rikkomiselle ominaisten olosuhteiden perusteella on mahdollista todeta, että nämä rikkomiset ovat yhtä vakavia. Kansallisen tuomioistuimen tehtäviin kuuluu kaikki sen käsiteltävänä olevalle asialle ominaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat sekä erityisesti ne riskit, joita tällaisesta rikkomisesta saattaa aiheutua ympäristön ja ihmisten terveyden suojelulle, huomioon ottaen arvioida, ylittääkö kyseisen seuraamuksen määrä sen, mikä tavoiteltujen päämäärien, joina ovat ympäristön ja ihmisten terveyden suojelun korkean tason varmistaminen, saavuttamiseksi on tarpeen.
27

On nimittäin niin, että – kuten Euroopan komissio on esittänyt sopimuksenulkoisiin velvoitteisiin sovellettavasta laista annettavaa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (”ROOMA II”) koskevan ehdotuksensa (KOM(2003) 427 lopullinen) 11 artiklan g alakohdasta, josta on tullut Rooma II ‑asetuksen 15 artiklan f alakohta – velvoitteeseen sovellettavassa laissa määritetään myös henkilöt, joilla on oikeus korvaukseen henkilökohtaisesti kärsimästään vahingosta. Ehdotuksen mukaan käsitteellä tarkoitetaan erityisesti sitä, voiko joku muu kuin ”välitön vahingonkärsijä” saada korvausta vahingosta, joka on aiheutunut hänelle ”epäsuorasti” vahingonkärsijän kärsimän vahingon seurauksena. Tällainen vahinko voi olla aineeton, kuten läheisen kuolemasta johtuva suru, tai taloudellinen, esimerkiksi vainajan lapsille tai puolisolle aiheutunut vahinko.
27

Toiseksi palvelujen suoritusta on pidettävä arvonlisäverodirektiivin 2 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla ”vastikkeellisena” ja siitä on maksettava arvonlisäveroa ainoastaan, jos kyseisen palvelujen suorituksen ja verovelvollisen saaman vastasuorituksen välillä on suora yhteys (ks. tuomio Loyalty Management UK ja Baxi Group, C-53/09 ja C-55/09, EU:C:2010:590, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio Serebryannay vek, C-283/12, EU:C:2013:599, 37 kohta). Tällainen suora yhteys muodostuu, kun palvelun suorittajan ja vastaanottajan välillä on oikeussuhde, johon liittyvät suoritukset ovat vastavuoroisia, ja palvelun suorittajan saama korvaus on todellinen vastasuoritus vastaanottajan saamasta palvelusta (tuomio Le Rayon d’Or, C‑151/13, EU:C:2014:185, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
36

Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on katsonut, ettei Saksan siviiliprosessioikeudessa säädettyjä poikkeuksia oikeusvoiman periaatteesta voida soveltaa käsiteltävässä asiassa, on lisäksi todettava, että tuomiolla on ZPO:n 322 §:n 1 momentin nojalla oikeusvoima ainoastaan siltä osin kuin kanteessa tai vastakanteessa esitettyyn vaatimukseen on annettu ratkaisu. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on täten tarkistettava, onko tällaisen ZPO:n 322 §:ssä nimenomaisesti mainitun rajoituksen johdosta kiellettyä tulkita tätä säännöstä siten, että vedottaessa SEUT 108 artiklan 3 kohdan kolmannen virkkeen rikkomiseen oikeusvoima ulottuu ainoastaan oikeudellisiin vaatimuksiin, jotka tuomioistuin on ratkaissut, eikä se täten ole esteenä sille, että tuomioistuin lausuu myöhemmän oikeusriidan yhteydessä oikeudellisista seikoista, joista kyseisessä lainvoimaisessa ratkaisussa ei ole lausuttu.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat New Media Online GmbH, joka on sijoittautunut Innsbruckiin (Itävalta), ja Bundeskommunikationssenat ja jossa on kyseessä Itävallan viestintäviranomaisen (Kommunikationsbehörde Austria) päätös luokitella osa pääasian valittajan tarjoamista palveluista ”tilattavaksi audiovisuaaliseksi mediapalveluksi”, johon sovelletaan näin ollen merkityksellisissä säännöksissä säädettyä ilmoitusvelvollisuutta.
18

Oikeusteitse tapahtuvasta täytäntöönpanosta annetun lain 56 §:n 1 momentissa säädetään, että pakkotäytäntöönpanosta määräävä tuomioistuin peruuttaa tai mahdollisesti rajoittaa pakkotäytäntöönpanoa määräyksellä, jos se on todennut virallisten asiakirjojen perusteella, että täytäntöönpantavasta päätöksestä on poikettu lopullisella päätöksellä tai sillä on muutettu sitä, tai jos lopullisella päätöksellä on todettu, että saatava, jonka pakkotäytäntöönpanoa on vaadittu ja joka on todettu toimella, johon on liitetty täytäntöönpanolauseke, ei ole syntynyt pätevästi.
44

Siitä kysymyksestä, onko unionin oikeus esteenä sille, ettei Capodan toimittamien kaltaisia asiakirjoja pidetä riittävinä osoittamaan, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaiset osat on jo tyyppihyväksytty tai varmennettu tai että kyse on kansallisessa oikeudessa tarkoitetuista alkuperäisistä osista tai laadultaan vastaavista varaosista, jotka on tällä perusteella vapautettu RAR:n tyyppihyväksyntä- tai varmennusmenettelystä, on syytä täsmentää, että koska asiasta ei ole unionin oikeuden säännöstöä, on jäsenvaltioiden asiana määrittää tätä varten käytettävissä olevat todistuskeinot noudattaen kuitenkin vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita.
5

Polkumyynnin vastaisen sopimuksen 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Polkumyynnin määrittely”, määrätään seuraavaa: ”2.1 Tämän sopimuksen tarkoittamassa mielessä tuotetta on katsottava myytävän polkumyynnillä, toisin sanoen saatettavan kaupaksi toiseen maahan normaaliarvoansa alempaan hintaan, jos maasta toiseen viedyn tuotteen vientihinta on alempi kuin tavanomaisessa kaupankäynnissä sovellettu vastaavan tuotteen vertailukelpoinen hinta silloin, kun tuote on tarkoitettu viejämaan kulutukseen. 2.2 Silloin kun viejämaan kotimarkkinoilla tavanomaisessa kaupankäynnissä ei myydä vastaavaa tuotetta tai kun viejämaan kotimarkkinoiden erityisestä markkinatilanteesta tai myynnin vähäisyydestä johtuen – – tällaisen myynnin perusteella ei voida tehdä asianmukaista vertailua, polkumyyntimarginaali on määritettävä vertaamalla 2.1 kohdassa mainittua vientihintaa vastaavan tuotteen vertailukelpoiseen hintaan silloin, kun tuote on viety asianmukaiseen kolmanteen maahan, jos hinta on edustava, tai alkuperämaan tuotantokustannuksiin, joihin on lisätty kohtuullinen määrä hallinto-, myynti- ja muita kustannuksia sekä voittoa. – – 2.7 Tämä artikla ei vaikuta GATT 1994 ‑sopimuksen [liitteessä I] olevan VI artiklan 1 kohtaa koskevaan toiseen täydentävään määräykseen.”
7

Direktiivin 2008/95 4 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Tavaramerkkiä ei saa rekisteröidä tai, jos se on rekisteröity, se on julistettava mitättömäksi: – – b) jos sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi, samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, yleisön keskuudessa on sekaannusvaara, joka sisältää vaaran tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Edellä 1 kohdassa ’aikaisemmalla tavaramerkillä’ tarkoitetaan: a) seuraavia tavaramerkkejä, joiden rekisteröimiseksi hakemus on tehty ennen tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekopäivää, ottaen huomioon mahdolliset vaatimukset niiden etuoikeudesta: i) yhteisön tavaramerkit, – – 3. Tavaramerkkiä ei saa rekisteröidä tai, jos se on rekisteröity, se on julistettava mitättömäksi, jos se on sama tai samankaltainen kuin 2 kohdan mukaan aikaisempi yhteisön tavaramerkki ja se rekisteröitäisiin tai on rekisteröity sellaisia tavaroita tai palveluja varten, jotka eivät ole samankaltaisia kuin tavarat tai palvelut, joita varten aikaisempi yhteisön tavaramerkki on rekisteröity, milloin aikaisempi yhteisön tavaramerkki on laajalti tunnettu yhteisössä ja myöhemmän tavaramerkin aiheeton käyttö merkitsisi aikaisemman yhteisön tavaramerkin erottuvuuden tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka olisi haitaksi aikaisemman yhteisön tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle. – –”
27

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa Vb 2000:n 3.71a §:n 2 momentin d kohdassa säädetystä kohtuullistamislausekkeesta, että työohjeen mukaan tällaista kohtuullistamislauseketta on sovellettava, jos hyvin erityiset yksilölliset olosuhteet johtavat yhdessä siihen, että kolmannen maan kansalainen on pysyvästi kykenemätön läpäisemään kotoutumista koskevaa peruskoetta. Kolmannen maan kansalaisen on tätä varten osoitettava ryhtyneensä ponnisteluihin, joita häneltä voitiin kohtuudella vaatia. Tämä voi ilmetä muun muassa siitä, että hän on osallistunut yhden tai useamman kerran kotoutumiskokeeseen ja hän on esimerkiksi läpäissyt hollannin suullisen kokeen ja Alankomaiden yhteiskunnan tuntemusta koskevan kokeen muttei lukutaidon ja luetun ymmärtämisen koetta. Työohjeessa mainitaan, että pelkästään se, ettei kandidaatilla ole riittäviä taloudellisia tai teknisiä resursseja kokeeseen valmistautumiseen ja siihen osallistumiseen tai että hänellä on ongelmia matkustamisen osalta ja muita vastaavia vaikeuksia, ei yksin riitä siihen, että hän voisi vedota menestyksellisesti kohtuullistamislausekkeeseen. Pelkästään se, ettei oppimateriaalia ole saatavilla kielellä, jonka kandidaatti hallitsee, ettei hän saa sopivaa tukea kokeeseen valmistautumiseen tai että hän on luku- ja kirjoitustaidoton, ei myöskään yksin riitä siihen, että hän voisi vedota menestyksellisesti kohtuullistamislausekkeeseen.
2)

Asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan kolmatta alakohtaa on tulkittava siten, että väärinkäytöksen tutkimista tai väärinkäytökseen liittyvää seuraamusmenettelyä koskevat toimet on saatettu tässä säännöksessä tarkoitetun ”asianomaisen henkilön” tietoon, kun kaikkien tosiseikkojen perusteella voidaan päätellä, että kyseessä olevat tutkimista tai seuraamusmenettelyä koskevat toimet on tosiasiallisesti saatettu asianomaisen henkilön tietoon. Kun on kyse oikeushenkilöstä, tämä edellytys täyttyy, mikäli kyseessä oleva toimi on tosiasiallisesti saatettu sellaisen henkilön tietoon, jonka voidaan kansallisen oikeuden nojalla katsoa toimivan oikeushenkilön lukuun, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava.
22

CO Sociedad de Gestión y Participación ym. katsoivat, että direktiivi 92/49 oli joka tapauksessa esteenä sille, että DNB:lle tunnustettaisiin valta liittää pääasiassa kyseessä oleviin puuttumattomuustodistuksiin erityisiä vaatimuksia, ja valittivat Rechtbank Rotterdamin tuomiosta College van Beroep voor het bedrijfsleveniin (toisen asteen hallintotuomioistuin talouselämään liittyvissä riita-asioissa) samalla kun myös DNB valitti siitä. CO Sociedad de Gestión y Participación ym. ovat tässä tuomioistuimessa viitanneet siihen, että direktiivillä 2007/44 direktiiviin 92/49 otettujen säännösten tavoitteena on ensin mainitun direktiivin kuudennen perustelukappaleen mukaan menettelyn ja toiminnan vakauden arviointien ”yhdenmukaistaminen mahdollisimman pitkälle”. Koska direktiivin säännöksissä ei säädetä vakuutusyritysten määräosuuksien hankintojen ja lisäysten yhteydessä vakauden valvonnasta vastaavalle toimivaltaiselle kansalliselle viranomaiselle (jäljempänä toimivaltainen viranomainen) kuuluvasta vallasta liittää rajoituksia tai vaatimuksia päätöksiin, joilla se hyväksyy vakuutusyrityksen määräosuuksien hankintoja tai lisäyksiä koskevan suunnitelman, direktiiviä 92/49 on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että tällä viranomaisella olisi valta liittää päätöksiinsä tällaisia rajoituksia tai vaatimuksia.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat ensinnäkin yhtäältä Union of Shop, Distributive and Allied Workers (USDAW) ja B. Wilson ja toisaalta WW Realisation 1 Ltd, selvitystilassa (jäljempänä Woolworths), ja toiseksi yhtäältä USDAW ja toisaalta Ethel Austin Ltd (jäljempänä Ethel Austin) ja Secretary of State for Business, Innovation and Skills (kaupan, innovaatioasioiden ja taitotiedon ministeri; jäljempänä kauppaministeri), ja joka koskee Woolworthsin ja Ethel Austinin suorittamien irtisanomisten laillisuutta. Kauppaministeri on haastettu pääasian oikeudenkäyntiin sen takia, että jos Woolworths ja Ethel Austin velvoitetaan suorittamaan niin kutsuttuja suojakorvauksia, mutta ne eivät kykene näin tekemään, kauppaministeri on mainitun saatavan perusteella velvollinen suorittamaan työntekijöille, jotka sitä vaativat, lain määrittämän ylärajan puitteissa asianmukaiseksi katsomansa korvauksen.
9

Edellä mainitun direktiivin 20 artiklassa, joka on direktiivin III osastossa olevan otsikon ”Liikkuminen” alla, säädetään seuraavaa: ”1. Kun valmisteverosaatavan syntymistä edellyttävässä tavaroiden liikkumisessa on tapahtunut sääntöjenvastaisuus tai rikkomus, valmistevero on kannettava siinä jäsenvaltiossa, jossa sääntöjenvastaisuus tai rikkomus on tapahtunut, siltä luonnolliselta henkilöltä tai oikeushenkilöltä, joka on 15 artiklan 3 kohdan mukaisesti antanut vakuuden valmisteverojen maksamisesta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta syytetoimiin ryhtymistä. Kun valmistevero kannetaan muussa jäsenvaltiossa kuin lähtöjäsenvaltiossa, valmisteveron kantavan jäsenvaltion on ilmoitettava asiasta lähtöjäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille. 2. Kun tavaroiden liikkumisessa todetaan rikkomus tai sääntöjenvastaisuus voimatta todeta, missä se on tapahtunut, sen on katsottava tapahtuneen siinä jäsenvaltiossa, jossa se todettiin. 3. Jos valmisteveron alaiset tuotteet eivät saavu määräpaikkaan ja jos on mahdotonta todeta, missä rikkomus tai sääntöjenvastaisuus on tapahtunut, sen on katsottava tapahtuneen lähtöjäsenvaltiossa, jonka on kannettava valmisteverot tuotteiden lähetysajankohtana voimassa olleiden määrien mukaisina – – sanotun kuitenkaan rajoittamatta 6 artiklan 2 kohdan soveltamista. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet rikkomusten tai sääntöjenvastaisuuksien oikaisemiseksi ja tehokkaiden seuraamusten määräämiseksi. 4. Jos kolmen vuoden kuluessa saateasiakirjan laatimisajankohdasta todetaan, missä jäsenvaltiossa rikkomus tai sääntöjenvastaisuus on tosiasiallisesti tapahtunut, tämän jäsenvaltion on kannettava valmistevero tuotteiden lähetysajankohtana voimassa olleen valmisteveron määrän mukaisena. Tällöin alun perin kannettu valmistevero on palautettava, jos se osoitetaan kannetuksi.”
28

Tästä on muistettava, että unionin tuomioistuin on jo katsonut, että kuudennen direktiivin 77/388 13 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdassa – jonka sanamuoto on sama kuin direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan a alakohdassa – olevaa käsitettä ”julkinen postilaitos” on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan julkisia tai yksityisiä toimijoita, jotka sitoutuvat huolehtimaan jäsenvaltiossa kokonaan tai osittain ”postin yleispalvelusta”, sellaisena kuin se on määritelty direktiivissä 97/67 (ks. vastaavasti tuomio TNT Post UK, C-357/07, EU:C:2009:248, 40 kohta).
1)

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/2003 2 artiklan 11 alakohtaa ja 11 artiklaa on tulkittava siten, että tilanteessa, jossa lapsi on viety pois sellaisen väliaikaisesti täytäntöönpanokelpoisen tuomion mukaisesti, joka on tämän jälkeen kumottu tuomiolla, jossa lapsen asuinpaikaksi vahvistetaan tuomion antaneessa jäsenvaltiossa asuvan vanhemman kotipaikka, sen jäsenvaltion, johon lapsi on viety, tuomioistuimen, jossa lapsen palauttamispyyntö on pantu vireille, on tarkastettava kaikkia kullekin yksittäistapaukselle erityisiä olosuhteita arvioimalla, oliko lapsen asuinpaikka vielä välittömästi ennen väitetysti luvatonta palauttamatta jättämistä tuomion antaneessa jäsenvaltiossa. Tämän arvioinnin yhteydessä on otettava huomioon se, että poisviemisen sallinut tuomio voitiin panna täytäntöön väliaikaisesti ja että siihen oli haettu muutosta.
Unionin tuomioistuin katsoi 19.6.2012 annetun tuomion Chartered Institute of Patent Attorneys (C-307/10, EU:C:2012:361) 61 kohdassa, että jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä annetussa direktiivissä 2008/95/EY asetettujen selvyyden ja täsmällisyyden vaatimusten noudattamiseksi kansallisen tavaramerkin hakijan, joka käyttää Nizzan luokituksen tietyn luokkaotsikon kaikkia yleisnimikkeitä yksilöidäkseen ne tavarat tai palvelut, joille tavaramerkkisuojaa haetaan, on täsmennettävä, koskeeko hänen rekisteröintihakemuksensa kaikkia kyseisen luokan aakkosellisessa luettelossa mainittuja tavaroita tai palveluja vai vain tiettyjä tavaroita tai palveluja. Siinä tapauksessa, että hakemus koskee vain tiettyjä näistä tavaroista tai palveluista, hakijalla on velvollisuus täsmentää, mitä mainittuun luokkaan kuuluvista tavaroista tai palveluista tarkoitetaan.

On kuitenkin todettava ensiksi, että kyseisen tuomion 61 kohta ei koske jo rekisteröidyn tavaramerkin haltijoita vaan yksinomaan tavaramerkkien hakijoita.

Toiseksi on todettava, että 19.6.2012 annetun tuomion Chartered Institute of Patent Attorneys edellä mainitussa 61 kohdassa unionin tuomioistuin tyytyi täsmentämään vaatimukset, joita sovelletaan kansallisten tavaramerkkien uusiin hakijoihin, jotka käyttävät tietyn luokkaotsikon yleisnimikkeitä yksilöidäkseen tavarat ja palvelut, joita varten tavaramerkin suojaa haetaan. Tällaisilla vaatimuksilla voidaan estää tilanne, jossa ei olisi mahdollista määrittää varmasti tavaramerkillä myönnetyn suojan laajuutta, kun hakija käyttää kaikkia nimikkeitä, jotka esiintyvät luokkaotsikossa.

Ei näin ollen voida katsoa, että unionin tuomioistuin olisi pyrkinyt kyseenalaistamaan 19.6.2012 antamallaan tuomiolla Chartered Institute of Patent Attorneys sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) pääjohtajan luokkaotsikoiden käytöstä yhteisön tavaramerkkien hakemista ja rekisteröintiä varten laadittavissa tavaroiden ja palvelujen luetteloissa 16.6.2003 antamassa tiedonannossa nro 4/03 esittämän lähestymistavan, jonka mukaan kaikkien tietyn luokan luokkaotsikkoon kuuluvien yleisnimikkeiden käyttäminen merkitsee kaikkia tähän tiettyyn luokkaan kuuluvia tavaroita ja palveluja koskevaa rekisteröintivaatimusta. Kyseisen tuomion 61 kohdassa vahvistettua sääntöä ei näin ollen voida soveltaa sellaisen tavaramerkin rekisteröintiin, joka tapahtui ennen mainitun tuomion julistamista.

(ks. 28–31 kohta)
Yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta annetun direktiivin 95/46 2 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että dynaaminen internetprotokollaosoite (IP-osoite), jonka verkkomediapalvelujen tarjoaja tallentaa henkilön käydessä tämän palveluntarjoajan yleisön saataville asettamalla internetsivustolla, on tähän palveluntarjoajaan nähden kyseisessä säännöksessä tarkoitettu henkilötieto, jos palveluntarjoajalla on käytettävissään oikeudelliset keinot, joiden perusteella se voi tunnistaa kyseisen henkilön sellaisten lisätietojen avulla, jotka ovat tämän henkilön internetyhteyden tarjoajan käytettävissä.

Yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta annetun direktiivin 95/46 7 artiklan f alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jonka nojalla verkkomediapalvelujen tarjoaja saa kerätä ja hyödyntää näiden palvelujen käyttäjän henkilötietoja ilman tämän suostumusta vain silloin, kun kerääminen ja hyödyntäminen ovat tarpeen, jotta mahdollistetaan kyseisen käyttäjän kyseisten palvelujen tosiasiallinen käyttö ja tämän käytön laskutus, ja jonka mukaan palvelujen yleisen toiminnan takaamisen tavoitteella ei voida oikeuttaa kulloisenkin yksittäisen käytön päättymisen jälkeistä näiden tietojen hyödyntämistä.

Tältä osin on muistettava myös, että direktiivin 7 artiklan f alakohta on esteenä sille, että jäsenvaltio sulkee ehdottomasti ja yleisesti pois mahdollisuuden käsitellä tiettyihin tietoryhmiin kuuluvia henkilötietoja sallimatta niiden oikeuksien ja intressien punnitsemista, joista on kyse tietyssä yksittäisessä tapauksessa. Jäsenvaltio ei voi siis näiden ryhmien osalta vahvistaa lopullisesti, mikä vastakkaisten oikeuksien ja intressien punnitsemisen tulos on, sallimatta muunlaista tulosta tiettyjen konkreettisessa tapauksessa vallitsevien erityisten olosuhteiden perusteella.

(ks. 62 ja 64 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)