Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (toinen jaosto) tuomio 2 päivänä heinäkuuta 1992. - Dansk Pelsdyravlerforening vastaan Euroopan yhteisöjen komissio. - Kilpailu - Asetus N:o 26 - Osuuskunta - Kilpailukieltolauseke - Yksinomaiset toimitusvelvoitteet. - Asia T-61/89.



Oikeustapauskokoelma 1992 sivu II-01931

Ruotsink. erityispainos sivu II-00001

Suomenk. erityispainos sivu II-00001



Tiivistelmä

Asianosaiset

Tuomion perustelut

Päätökset oikeudenkäyntikuluista

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

1. Maatalous - Maataloustuotteet - Perustamissopimuksen liitteessä II luetellut tuotteet - Käsitteet - Tulkinta - Viittaus tulliyhteistyöneuvoston nimikkeistön selityksiin

(ETY:n perustamissopimuksen 38 artiklan 3 kohta ja liite II)

2. Maatalous - Kilpailusäännöt - Asetus N:o 26 - Soveltamisala - Muut kuin perustamissopimuksen liitteessä II luetellut tuotteet - Turkisnahat - Soveltamisalan ulkopuolelle jääminen

(ETY:n perustamissopimuksen 42 artikla ja liite II; neuvoston asetus N:o 26)

3. Kilpailu - Yhteisön säännöt - Yritys - Käsite - Osuuskunta

(ETY:n perustamissopimuksen 85 ja 86 artikla)

4. Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Kilpailua rajoittava vaikutus - Osuuskunnan toiminta - Arviointiperusteet

(ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 ja 3 kohta)

5. Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Kielto - Osuuskunnan sääntöihin sisältyvä kilpailukieltolauseke - Hyväksyttävyys - Edellytykset

(ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta)

6. Kilpailu - Kartellit tai muut järjestelyt - Yhdenmukaistettu menettelytapa - Käsite - Yhteensovittaminen ja yhteistoiminta, joka on ristiriidassa sen jokaiselle yritykselle kuuluvan velvoitteen kanssa, jonka mukaan yritysten on päätettävä markkinakäyttäytymisestään itsenäisesti

(ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta)

7. Kilpailu - Kartellit tai muut järjestelyt - Kilpailua rajoittava vaikutus - Osuustoiminnan yhteydessä tehtävät yksinoikeutta koskevat sitoumukset - Sitoumusten arvioiminen niiden tosiasiallisten taloudellisten olosuhteiden perusteella, joissa ne tehdään - "Osuuskuntauskollisuuden" periaate - Vaikutuksen puuttuminen

(ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta)

8. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet - Perustelut - Perusteluvelvollisuus - Soveltamisala - Päätös - Tuomioistuin varmistaa noudattamisen omasta aloitteestaan

(ETY:n perustamissopimuksen 190 artikla)

9. Kilpailu - Sakot - Komission harkintavalta - Kansallisten viranomaisten kannanotto - Vaikutuksen puuttuminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

10. Kilpailu - Yhteisön säännöt - Rikkominen - Tahallisuus - Käsite

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

Tiivistelmä

1. Koska perustamissopimuksen liit- teessä II käytetyistä käsitteistä ei ole annettu niitä selittäviä yhtei-sön säännöksiä tai määräyksiä ja koska kyseisessä liitteessä toiste-taan sellaisenaan tiettyjä tulli-yhteistyöneuvoston nimikkeistön nimikkeitä, on mainitun liitteen tulkinnassa aiheellista tukeutua kyseisen nimikkeistön selityksiin.

2. Tiettyjen kilpailusääntöjen sovel- tamisesta maataloustuotteiden tuotantoon ja kauppaan annetun asetuksen N:o 26 soveltamisala rajataan sen 1 artiklassa perus- tamissopimuksen liitteessä II lue- teltujen tuotteiden tuotantoon ja kauppaan. Kyseistä asetusta ei näin ollen voida soveltaa perusta-missopimuksen liitteeseen II kuu-lumattomien tuotteiden kuten turkisnahkojen tuotantoon ja kauppaan siinäkään tapauksessa, että nämä tuotteet olisivat joidenkin muiden, kyseiseen liitteeseen kuuluvien tuotteiden tuotannossa saatuja sivutuotteita.

3. Yhteisön kilpailuoikeudessa käsit- teellä yritys tarkoitetaan kaikkia taloudellista toimintaa harjoittavia yksiköitä näiden oikeudellisesta muodosta riippumatta. Se, että kyseinen yksikkö on jonkin jäsenvaltion lainsäädännön mu- kainen osuuskunta, ei muuta sen harjoittaman toiminnan taloudel-lista luonnetta.

4. Vaikka yrityksen perustamista erityisessä muodossa eli osuus-kunnan muodossa ei voida sinänsä pitää kilpailua rajoit-tavana menettelytapana, tällaista organisaatiomuotoa voidaan kuitenkin osuuskunnan toiminta-ympäristöstä riippuen käyttää keinona vaikuttaa osuuskunnan jäsenyritysten kaupallisiin menet-telytapoihin niin, että kilpailu rajoittuu tai vääristyy markkinoil-la, joilla kyseiset yritykset har-joittavat kaupallista toimintaansa.

Millä tahansa osuuskunnalla voi olla vähintään kahdenlainen vai-kutus kilpailuun. Ensiksikin osuuskunta on jo sitä sääntelevien periaatteiden takia omiaan vaikuttamaan kilpailun vapauteen siinä toiminnassa, joka vastaa sen tarkoitusta, erityisesti sen vuoksi, että vedoten osuustoiminnallisiin periaatteisiinsa tällainen yhtiö voi eri jäsenvaltioissa vaihtelevassa määrin välttyä muihin yhtiömuo-toihin sovellettavien kansallisen oikeuden sääntöjen noudattami-selta. Toiseksi osuuskunnan jäse-nille asetetut velvoitteet ja eten-kin ne velvoitteet, jotka liittyvät sen "osuuskuntauskollisuudeksi" nimetyn periaatteen soveltami-seen, jonka nojalla osuuskunnat pääsääntöisesti asettavat jäsenilleen tavarantoimitusta tai -hankintaa koskevia velvoit-teita näille myöntämiensä erityis-ten etujen vastineeksi, ovat omiaan vaikuttamaan samanaikai-sesti sekä osuuskunnan taloudelli-seen toimintaan että sen jäsenten keskinäisen samoin kuin näiden ja kolmansien osapuolten välisen kilpailun vapauteen.

Näin ollen ei voida katsoa, että osuuskunnan harjoittamaan talou- delliseen toimintaan ei periaat-teessa sovellettaisi perustamis-sopimuksen 85 artiklan 1 kohdan määräyksiä tai että yhteisön kil- pailusääntöjen soveltamisedelly-tykset osuustoiminnassa olisivat jo luonnostaan erilaiset kuin muussa muodossa harjoitetussa taloudellisessa toiminnassa. Vaikka osuuskunnan olemassa-olosta aiheutuvia, tiettyihin markkinoihin kohdistuvia vaiku-tuksia arvioitaessa voidaan ottaa huomioon kyseisen yritysten yhteenliittymien muodon erityis-piirteet, ne on otettava huomioon erityisesti tarkasteltaessa perus-tamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan sovellettavuutta.

5. Sen arvioimiseksi, kuuluuko osuuskunnan sääntöihin sisältyvä kilpailukieltolauseke perustamis-sopimuksen 85 artiklan 1 kohdas-sa määrätyn kiellon soveltamis-alaan vai ei, on syytä tutkia, millaisia kilpailuolosuhteet olisivat, jos lauseketta ei olisi. Jotta tällaisen lausekkeen vaikutus kilpailuun olisi suotuisa, tavoitteen, jonka saavuttamiseksi lauseke on sääntöihin sisällytetty, on oltava itsessään vapaata kil-pailua edistävä. Lisäksi kilpailu-kieltolausekkeen on itsessään oltava välttämätön ja kyseiseen tavoitteeseen nähden oikea-suhteinen.

6. Ne yhteensovittamista ja yhteis-toimintaa koskevat arviointi-perusteet, joiden avulla käsite yhdenmukaistettu menettelytapa voidaan määritellä, on ymmärret-tävä sen kilpailua koskevien perustamissopimuksen määräys-ten perusajatusten valossa, jonka mukaan jokaisen taloudellisen toimijan on päätettävä yhteis-markkinoilla noudattamastaan politiikasta itsenäisesti.

7. Arvioitaessa yksinoikeuden perustavaa sitoumusta perustamis-sopimuksen 85 artiklan 1 kohdan perusteella on otettava huomioon ne tosiasialliset taloudelliset olo-suhteet, joissa kyseinen sitoumus tuottaa vaikutuksensa. Yksinoi-keuden perustava toimitusvelvoi-te, jolla tuottajalle taataan tämän tuotteiden myynti ja jälleenmyy-jälle toimitusten luotettavuus, voi olla relevanttien markkinoiden olosuhteista ja tosiasiallisista toi-mintaedellytyksistä riippuen omiaan tehostamaan kilpailua kuluttajahintojen tasolla ja kuluttajille suunnatussa palvelu-tarjonnassa.

Periaatteesta, jonka mukaan yksinoikeuden perustava toimitus-velvoitteen vaikutus on arvioitava niissä tosiasiallisissa olosuhteissa, joissa sen vaikutukset toteutuvat, ei voida poiketa silloinkaan, kun tällainen velvoite on asetettu osana osuuskunnan ja sen jäsen-ten välisiä suhteita, koska perus-tamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa määrättyjä kieltoja ei voida jättää noudattamatta "osuuskuntauskollisuuden" periaatteen noudattamiseksi.

8. Perustamissopimuksen 190 artik- lassa vahvistettu vaatimus toi- menpiteiden riittävän täsmälli- sestä perustelemisesta kuuluu yhteisön oikeuden perusperi- aatteisiin, joiden noudattaminen yhteisöjen tuomioistuinten on varmistettava tarvittaessa otta-malla kyseisen velvoitteen noudattamatta jättäminen omasta aloitteestaan huomioon kumoa-misperusteena.

Päätös on perusteltava ja pe- rustelut esitettävä itse päätök- sessä, eikä päätöksen sisältöä näin ollen voida täsmentää taan- nehtivasti vasta tuomioistuimessa, jollei kysymys ole poikkeus- olosuhteista.

9. Kilpailusääntöjen soveltamis- edellytyksiä koskeva jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten kannanotto ei voi millään tavoin sitoa komissiota sen käyttäessä toimivaltaansa määrätä sakkoja.

10. Perustamissopimuksen kilpailu- sääntöjen rikkomisen pitämiseksi tahallisena ei ole tarpeen, että yritys on tiennyt rikkovansa ky-seisissä säännöissä määrättyä kieltoa; tältä osin riittää, että yritys ei ole voinut olla tietämättä siitä, että menettelyn, josta sitä moititaan, tarkoituksena on ollut rajoittaa kilpailua yhteismarkki-noilla tai sen vaikutuksena on ollut kilpailun rajoittuminen yhteismarkkinoilla.

Asianosaiset

Asiassa T-61/89,

Dansk Pelsdyravlerforening, kotipaikka Glostrup (Tanska), edustajinaan asianajajat Egon Høgh ja Lise Høgh, Kööpenhamina, avustajanaan professori Bernhard Gomard, prosessiosoite Luxemburgissa c/o Danske Bank International SA:n johtaja Schmaltz-Jørgensen, 2 rue du Fossé,

kantajana,

jota tukevat

Belgian kuningaskunta, asiamiehinään ulkoasiain-, ulkomaankauppa- ja kehitysyhteistyöministeriön hallintojohtaja Robert Hbær ja maatalousministeriön ylitarkastaja L. van den Eynde, prosessiosoite Luxemburgissa Belgian suurlähetystö, 4 rue des Girondins,

ja

Tanskan kuningaskunta, asiamiehenään ulkoasiainministeriön oikeudellinen neuvonantaja Jørgen Molde, prosessiosoite Luxemburgissa Tanskan suurlähetystö, 4 boulevard Royal,

väliintulijoina,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään aluksi oikeudellisen yksikön virkamies Ida Langermann, myöhemmin oikeudellinen neuvonantaja Hans Peter Hartvig ja oikeudellisen yksikön virkamies Berend Jan Drijber, prosessiosoite Luxemburgissa c/o oikeudellisen yksikön edustaja Roberto Hayder, Centre Wagner, Kirchberg,

vastaajana,

jossa vaaditaan, että ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamismenettelystä 28 päivänä lokakuuta 1988 tehty Euroopan yhteisöjen komission päätös (IV/B-2/31.424 - Hudson's Bay - Dansk Pelsdyravlerforening, EYVL L 316, s. 43) kumotaan, sekä toissijaisesti, että mainittuun päätökseen sisältyvä sakkomääräys kumotaan tai sakon määrää pienennetään,

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN

TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),

toimien kokoonpanossa: toisen jaoston puheenjohtaja J. L. Cruz Vilaça sekä tuomarit A. Saggio, C. Yeraris, C. P. Briët ja J. Biancarelli,

kirjaaja: H. Jung,

ottaen huomioon kirjallisen käsittelyn ja 2.10.1991 pidetyn suullisen käsittelyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Tuomion perustelut

Kanteen perustana olevat tosiseikat

1 Käsiteltävä asia koskee 28.10.1988 tehtyä Euroopan yhteisöjen komission (jäljempänä komissio) päätöstä, jossa komissio toteaa, että tietyillä Dansk Pelsdyravlerforeningenin (Tanskan turkistarhaajayhdistys) tekemillä sopimuksilla ja päätöksillä ja sen käyttämillä yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla rikotaan ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa, kehottaa kyseisiä tarhaajia lopettamaan rikkomisen ja vastaisuudessa pidättäytymään tällaisista toimenpiteistä, epää kyseisiltä tarhaajilta 85 artiklan 3 kohdan mukaisen poikkeuksen sekä määrää Dansk Pelsdyravlerforeningenille sakon.

2 Dansk Pelsdyravlerforening (jäljempänä DPF) on tanskalainen osuustoiminnallinen yhdistys. Siihen kuuluu yli 5 000 turkistarhaajaa viidestä maakunnallisesta yhdistyksestä. DPF:n tarkoituksena on toimia yhdyssiteenä maakunnallisten yhdistysten välillä, kehittää yhteisvastuullisuutta ja yhteishenkeä Tanskan turkistarhaajien keskuudessa, edistää turkistarhauksen kehitystä Tanskassa sekä toimia turkistarhaajien etujärjestönä suhteessa viranomaisiin ja muihin ammattialoihin.

3 DPF toimii myös nimellä Danske Pels Auktioner (jäljempänä DPA); tässä yhteydessä sen toiminnan tavoitteena on sen jäsenten tuottamien tai muokkaamien turkisnahkojen kaupan pitäminen.

4 Kaikkia turkistarhausta harjoittavia henkilöitä ja henkilöryhmiä, jotka ovat DPF:ään kuuluvan maakunnallisen yhdistyksen jäseniä, pidetään DPF:n jäseninä (aktiivi- tai kunniajäseninä). Myös nahkojen muokkausta harjoittavat yritykset voidaan hyväksyä sen jäseniksi.

5 DPF tarjoaa jäsenilleen neuvonta-, konsultointi- ja eläinlääkäripalveluja, ammatillisia koulutusmahdollisuuksia, kuukausittain ilmestyvän lehden sekä koe- ja tutkimustoimintaa. Jotkut palvelut annetaan vastikkeetta toisten ollessa maksullisia.

6 DPF on ottanut käyttöön joitakin erityisjärjestelyjä, joita sen jäsenet voivat hyödyntää, kuten hätäavun järjestämistä koskevat säännöt, nuorista eläimistä maksettavan ennakon myöntämiseen sovellettavat säännöt ja kilpailuihin osallistumista koskevat säännöt.

7 DPA järjestää turkishuutokauppoja. Nämä huutokaupat ovat julkisia ja avoimia kaikille, sekä DPF:n jäsenille että myös muille osto- tai myyntitarkoituksessa asiasta kiinnostuneille.

8 Huutokaupattavat tuotteet ovat muokkaamattomia minkin-, ketun-, pesukarhun- ja hillerinnahkoja. Käsiteltävänä olevan tapauksen kannalta merkitystä on kuitenkin ainoastaan minkin- ja ketunnahoilla. Nahat myydään joko huutokaupalla, kuten yleensä, tai harvemmin yksityisesti turkiskauppiaille. Huutokauppakamareja on vähäinen määrä.

9 Tanskassa tuotetaan vuosittain arviolta 9 miljoonaa minkin- ja 240 000 ketunnahkaa. Valtaosa kyseisten eläinten nahoista myydään DPA:n järjestämissä huutokaupoissa. DPA:n järjestämissä huutokaupoissa myydyt minkinnahat vastaavat kolmannesta koko maailman tuotannosta. Arviolta 98 prosenttia näissä huutokaupoissa myydyistä turkisnahoista viedään maasta.

10 Hudson's Bay and Annings Ltd (jäljempänä HBA), josta vuonna 1986 tuli Hudson's Bay Company Properties (UK) Ltd, on Yhdistyneen kuningaskunnan tärkein turkishuutokauppoja järjestävä yritys, jolla on tytäryhtiöitä Tanskassa, Alankomaissa, Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa. Tanskassa kuten muuallakin sillä on kauppaedustajia, jotka vastaavat Lontoossa huutokaupattaviksi tarkoitettujen turkisnahkojen ostosta ja keruusta.

11 HBA teki 4.1.1985 komissiolle hakemuksen, jossa se vaati komissiota toteamaan 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17, joka on ETY:n perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus (EYVL 1962, 13, s. 204) (jäljempänä asetus N:o 17), 3 artiklan mukaisesti, että DPF oli rikkonut perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan ja 86 artiklan määräyksiä.

12 DPF ilmoitti 27.8.1985 komissiolle seuraavista sopimuksista ja päätöksistä:

a) Love for Dansk Pelsdyravlerforening (Tanskan turkistarhaajien yhdistyksen säännöt);

b) Regler for avlernes kapitalfond (tarhaajien pääomarahaston säännöt);

c) Regler for katastrofehjælpsordningen (hätäavun järjestämistä koskevat säännöt).

DPF haki komissiolta puuttumattomuustodistusta sekä toissijaisesti lausumaa ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisen poikkeuksen myöntämisestä sille.

13 Komissio päätti 30.3.1987 aloittaa asetuksen N:o 17 3 artiklan 1 kohdan mukaisen menettelyn.

14 Annettuaan DPF:lle tilaisuuden esittää huomautuksensa komission sitä vastaan esittämistä väitteistä asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 ja 2 kohdan samoin kuin neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetyistä kuulemisista 25 päivänä heinäkuuta 1963 annetun komission asetuksen N:o 99/63/ETY (EYVL 1963, 127, s. 2268) mukaisesti sekä kuultuaan kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa komissio teki kanteen kohteena olevan päätöksen (jäljempänä päätös), johon sisältyy seuraava päätösosa:

"1 artikla

1. Jäljempänä tarkoitetuilla Tanskan turkistarhaajien yritysten välisillä sopimuksilla, yritysten yhteenliittymien (DPF) päätöksillä sekä yritysten yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla rikotaan 85 artiklan 1 kohtaa:

a) DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohta, jossa määrätään, että aktiivijäseniä ovat muiden muassa ne, jotka sitoutuvat olemaan järjestämättä ja millään muulla tavoin tukematta turkisnahkojen myyntiä, joka on Tanskan turkistarhaajien yhdistyksen kaupallisen toiminnan kanssa kilpailevaa, sekä kyseisen lausekkeen täytäntöönpano;

b) hätäavun järjestämistä koskevien sääntöjen 5 pykälä, jossa määrätään, että kyseinen apu evätään, jos vakuutettu on toimittanut turkisnahkoja myytäväksi muille ostajille kuin DPA:lle sen varainhoitovuoden aikana, jona vahinko on sattunut, tai sitä edeltäneen tilikauden aikana;

c) jäsenelle asetettu velvoite luovuttaa koko tuotantonsa DPA:lle myytäväksi,

- jos jäsen on saanut nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa;

- jos jäsen haluaa osallistua kilpailuihin;

d) turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevan vakiosopimuksen 5 pykälä, jossa turkistuotevalmistamoa kielletään esittelemästä nahkoja tai järjestämästä niiden myyntiä tai muutoin niiden lähettämistä muille ostajille kuin DPA:lle.

2. DPF:n on lopetettava 1 kohdassa mainitut rikkomiset siltä osin kuin niitä ei ole vielä lopetettu ja pidättäydyttävä vastaisuudessa toimenpiteistä, joilla on sama tarkoitus tai sama vaikutus kuin edellä mainituilla rajoituksilla.

3. Komissiolle ilmoitettujen, 1 kohdan a ja b alakohdassa mainittujen sääntöjen osalta haettu 85 artiklan 3 kohdan mukainen poikkeus evätään.

4. - -

2 artikla

1. Tanskan turkistarhaajien yhdistykselle (DPF) määrätään 500 000 ecun (viidensadan tuhannen ecun) suuruinen sakko 1 artiklassa mainituista rikkomisista.

2. - -

3 ja 4 artikla

- -"

15 Perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan osalta päätöksessä todetaan, että DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdan sekä koko turkistuotannon toimittamista koskevan velvoitteen, jonka täyttäminen on edellytyksenä nuorista eläimistä myönnettävän ennakon saamiselle, hätäapujärjestelmään liittymiselle ja kilpailuihin osallistumiselle ja joka on sisällytetty myös turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevaan vakiosopimukseen, tarkoituksena on rajoittaa kilpailua tai niistä seuraa, että kilpailu rajoittuu. Päätöksessä todetaan, ettei tiettyjen kilpailusääntöjen soveltamisesta maataloustuotteiden tuotantoon ja kauppaan 4 päivänä huhtikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 26 (EYVL 1962, 30, s. 993) (jäljempänä asetus N:o 26) 2 artiklan säännös estä perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamista.

16 ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisen osalta päätöksessä todetaan, ettei kyseisen kohdan mukaista poikkeusta voida myöntää DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdan eikä muidenkaan ilmoitettujen määräysten osalta, koska poikkeuksen edellytykset eivät täyty. Lisäksi päätöksessä todetaan, että nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa koskeviin sääntöihin, kilpailuihin osallistumista koskeviin edellytyksiin ja turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevaan vakiosopimukseen, joista komissiolle ei ole virallisesti ilmoitettu, ei voida soveltaa asetuksen N:o 17 4 artiklan 2 kohdan säännöksiä ja että kyseisten sopimusten osalta ei näin ollen ole mahdollista tehdä päätöstä ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisesta.

17 On aiheellista todeta, että 4.6.1987 ja 26.11.1987 päivätyissä kirjeissään DPF on tehnyt tiettyjä kyseisiä sääntöjä koskevia muutosehdotuksia. Päätöksen mukaan näitä ehdotuksia ei ole kuitenkaan pantu täytäntöön lukuun ottamatta nuorista eläimistä myönnettäviin ennakoihin sovellettavien sääntöjen muutosta. Komissio on todennut, ettei se katso voivansa antaa puuttumattomuustodistusta eikä myöntää poikkeusta ennen kuin ehdotetut muutokset on tehty ja sillä itsellään on ollut tilaisuus tarkastaa niiden täytäntöönpano.

Menettely

18 Edellä esitetyissä olosuhteissa DPF on nostanut käsiteltävänä olevan kanteen, joka on toimitettu yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon 18.1.1989 ja jossa vaaditaan pääasiallisesti, että päätös kumotaan, ja toissijaisesti, että sakkomääräys kumotaan tai sakon määrää pienennetään.

19 Asian kirjallinen käsittely on suoritettu kokonaisuudessaan yhteisöjen tuomioistuimessa.

20 Yhteisöjen tuomioistuin on 7.6.1989 antamillaan määräyksillä hyväksynyt Belgian kuningaskunnan ja Tanskan kuningaskunnan väliintulon kantajan vaatimusten tukemiseksi.

21 Yhteisöjen tuomioistuin on 15.11.1989 antamallaan määräyksellä siirtänyt asian Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen perustamisesta 24 päivänä lokakuuta 1988 tehdyn neuvoston päätöksen 14 artiklan nojalla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi.

22 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on 15.5.1990 antamallaan määräyksellä hylännyt väliintulohakemuksen, jonka Harald Andersen ja Jørgen Hansen Pedersen olivat tehneet 20.2.1990 tukeakseen komission vaatimuksia.

23 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 18.3.1991 ja 21.3.1991 toimitetuissa kirjeissä kantaja ja vastaaja ovat vastanneet kysymyksiin, jotka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli niille esittänyt kirjaajan lähettämässä, 14.2.1991 päivätyssä kirjeessä.

24 Näihin kysymyksiin annettujen vastausten ja esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on päättänyt aloittaa suullisen käsittelyn ilman edeltäviä asian selvittämistoimia.

25 Kantajan ja vastaajan sekä asiassa väliintulijana olevan Belgian kuningaskunnan lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin on kuultu 2.10.1991 pidetyssä istunnossa.

Asianosaisten vaatimukset

26 Asiassa kantajana oleva DPF vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

1) ensisijaisesti:

kumoaa komission 28.10.1988 asiassa nro IV/B-2/31.424 tekemän päätöksen;

toissijaisesti:

kumoaa edellä mainittuun komission päätökseen sisältyvän sakkomääräyksen tai pienentää sakon määrää;

2) velvoittaa vastaajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

27 Asiassa vastaajana oleva komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

1) hylkää kanteen perusteettomana;

2) velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

28 Asiassa väliintulijana oleva Belgian kuningaskunta vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

toteaa kantajan vaatimukset perustelluiksi.

29 Asiassa väliintulijana oleva Tanskan kuningaskunta tukee kantajan esittämiä vaatimuksia kokonaisuudessaan.

Päätöksen kumoamista koskevat pääasialliset vaatimukset

30 Kantajana oleva DPF on esittänyt pääasiallisten vaatimustensa tueksi ainoastaan yhden perusteen, jonka mukaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa ei ole rikottu. Peruste muodostuu neljästä osasta. Ensiksi DPF väittää, ettei komissio ole ottanut huomioon asetuksen N:o 26 eikä yhteisen maatalouspolitiikan periaatteiden vaikutusta. Toiseksi DPF katsoo, että sen oikeudellinen muoto ja tarkoitus osuuskuntana on aiheellista ottaa huomioon. Kolmanneksi DPF kiistää arvion, jonka komissio on tehnyt relevanttien markkinoiden toiminnasta. DPF:n neljäs ja viimeinen väite on vielä, että sen säännöt ja sen käyttämät yleiset myyntiehdot eivät ole perustamissopimuksen 85 artiklan vastaiset.

1. Asetuksen N:o 26 soveltaminen ja yhteisen maatalouspolitiikan periaatteiden vaikutus

Asianosaisten esittämät perustelut

31 Kantaja ja väliintulijat pitävät aiheellisena, että asetuksen N:o 26 samoin kuin yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteiden ja sääntöjen vaikutus riidanalaisten määräysten lainmukaisuuteen otetaan huomioon.

32 Vaikka kantaja myöntää, ettei turkiseläinten nahkoja mainita perustamissopimuksen liitteessä II, johon perustamissopimuksen 38 artiklassa viitataan, ja ettei niihin näin ollen voida soveltaa asetusta N:o 26, kantaja katsoo kuitenkin, ettei sen toimintaa ole mahdollista arvioida ottamatta huomioon yhteistä maatalouspolitiikkaa sääteleviä periaatteita ja kyseisen politiikan tavoitteita. Tältä osin kantaja huomauttaa, että kaikki sen toiminnot liittyvät elävien eläinten kasvattamiseen niiden nahkojen myymiseksi. Kantajan mukaan turkistarhausta olisi pidettävä maatalousyrittäjyytenä. Kantaja katsoo turkiseläinten kuuluvan "elävinä eläiminä" tosiasiallisesti perustamissopimuksen liitteessä II lueteltuihin maataloustuotteisiin. Kantaja toteaa edelleen, että vuonna 1957 turkistarhaus muodosti merkityksettömän vähäisen osan jäsenvaltioiden maataloustuotannosta. Kantajan mukaan tämä selittää sen, miksi kyseisiä eläimiä ei mainita perustamissopimuksen liitteessä II.

33 Kantaja katsoo lisäksi toimintansa vastaavan täysin perustamissopimuksen 39 artiklassa yhteiselle maatalouspolitiikalle asetettuja tavoitteita. Kantajan mukaan on sen omien ponnistusten tulosta, että turkistarhaus on Tanskassa merkittävästi kehittynyt ja että sillä on osaltaan voitu taata kohtuullinen elintaso osalle maatalousväestöä.

34 Komissio vastaa tähän, että asetusta N:o 26 sovelletaan ainoastaan liitteessä II lueteltuihin tuotteisiin. Vaikka kysymys olisi mainittuun liitteeseen kuuluvan tuotteen tuotannossa saadusta sivutuotteesta, asetusta N:o 26 ei voida soveltaa (asia 61/80, Coöperatieve Stremsel- en Kleurselfabriek v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 25.3.1981 eli niin kutsuttu juoksutetuomio, Kok. 1981, s. 851). Lisäksi komissio tähdentää, ettei asetuksessa N:o 26 anneta yleisesti lupaa kilpailunrajoitusten käyttöön maatalousalalla.

35 Belgian hallituksen mukaan komission päätöksellä loukataan maataloudessa olennaisia osuustoiminnallisia periaatteita. Hallitus katsoo, että koska maatalousosuuskuntien avulla luodaan maatalousyrittäjien yhteenliittymiä, niillä on niiden jäsenten edun mukainen säätelytehtävä ja näin ollen niillä edistetään sekä niiden jäsenten keskinäistä että näiden ja kolmansien osapuolten välistä kilpailua. Belgian hallitus myöntää, että asetuksen N:o 26 soveltamisala on rajallinen, mutta tähdentää, että maataloudessa tuotetaan muitakin kuin ETY:n perustamissopimuksen liitteessä II mainittuja tuotteita ja että myös niiden tuottajat kuuluvat maatalousjärjestöihin. Belgian hallitus huomauttaa lisäksi, että maataloustuotanto kehittyy ja että asetus N:o 26 on yhä vaikeammin sovellettavissa maatalouden oheistoimintoihin. Toisaalta maataloudelle on Euroopan yhteisössä luonteenomaista sen perherakenne, ja osuustoiminta takaa kyseisille perheyrityksille niiden pääsyn markkinoille.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvio

36 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palauttaa mieliin, että kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut edellä mainitussa 25.3.1981 antamassaan tuomiossa (asia 61/80), perustamissopimuksen 42 artiklan mukaisesti maataloustuotteiden tuotantoon ja kauppaan sovelletaan kilpailusääntöjä koskevan luvun määräyksiä vain siltä osin kuin neuvosto määrittää. Perustamissopimuksen 38 artiklan 3 kohdassa määrätään, että tuotteet, joihin sovelletaan perustamissopimuksen 39-46 artiklan määräyksiä, mainitaan perustamissopimuksen liitteessä II olevassa luettelossa, johon neuvosto voi lisätä muita tuotteita kahden vuoden kuluessa perustamissopimuksen voimaantulosta. Nämä ovat ne määräykset, joiden mukaisesti asetuksen N:o 26 soveltamisala rajataan sen 1 artiklassa perustamissopimuksen liitteessä II lueteltujen tuotteiden tuotantoon ja kauppaan.

37 Yhteisöjen tuomioistuin totesi edellä mainitussa, asiassa 61/80 25.3.1981 antamassaan tuomiossa myös, että koska perustamissopimuksen liitteessä II käytetyistä käsitteistä ei ole annettu niitä selittäviä yhteisön säännöksiä tai määräyksiä ja koska kyseisessä liitteessä toistetaan sellaisenaan tiettyjä tulliyhteistyöneuvoston nimikkeistön nimikkeitä, mainitun liitteen tulkinnassa on aiheellista tukeutua kyseisen, Brysselin nimikkeistöksi kutsutun nimikkeistön selityksiin. Tämän nimikkeistön 43 ryhmään, jonka otsakkeena on "turkisnahat ja tekoturkikset", liitetystä selityksestä ja ryhmän sisällöstä sinänsä ilmenee, että turkisnahat, erityisesti ketunnahat (nimike 4301.60) ja minkinnahat (nimike 4302.11) kuuluvat kyseiseen 43 ryhmään. Kyseistä 43 ryhmää ei kuitenkaan mainita perustamissopimuksen liitteessä II. Näin ollen asetusta N:o 26 ei voida soveltaa perustamissopimuksen liitteeseen II kuulumattoman tuotteen valmistukseen siinäkään tapauksessa, että tämä tuote olisi jonkin muun, kyseiseen liitteeseen kuuluvan tuotteen tuotannossa saatu sivutuote (edellä mainittu asiassa 61/80 25.3.1981 annettu yhteisöjen tuomioistuimen tuomio). Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että koska turkisnahkoja ei mainita liitteessä II, jossa maataloustuotteet luetellaan tyhjentävästi, turkisnahkoihin ei voida soveltaa asetuksen N:o 26 säännöksiä.

38 Tätä päätelmää ei muuta se mahdollisesti todennettavissa oleva seikka, että Tanskassa turkistarhausta pidetään maatalousyrittäjyytenä, kuten ei myöskään se, että kyseisen maan turkistarhaajat ovat järjestäytyneet osuustoiminnalliseksi yhdistykseksi, joka toiminnallaan edistää tavoitteita, jotka ovat yhteneviä niiden tavoitteiden kanssa, joihin yhteisellä maatalouspolitiikalla pyritään ja jotka mainitaan perustamissopimuksen 39 artiklassa.

39 Edellä esitetystä seuraa, että kantajan yksinomaisen kanneperusteen ensimmäinen osa eli asetuksen N:o 26 sovellettavuutta koskeva väite on perusteeton.

2. Kantajana olevan DPF:n osuuskuntarakenteen ja tarkoituksen vaikutus

Asianosaisten esittämät perustelut

40 Kantaja ja väliintulijat väittävät, että kantajana olevan DPF:n osuustoiminnallisella luonteella ja tarkoituksella on vaikutusta siltä osin, voidaanko perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa soveltaa käsiteltävänä olevan asian perustana oleviin tosiseikkoihin.

41 Kantajan mukaan tyypillisen osuuskunnan toiminta muodostuu itsenäisten maatalouden harjoittajien - osuuskunnan jäsenten - välisestä yhteistoiminnasta, jonka avulla näiden tuotteet valmistetaan yhteisessä yrityksessä ja/tai yhteinen yritys pitää näiden tuotteita kaupan (tuotanto- ja myyntiyhdistykset) tai perustuotannossa käytetyt tuotteet ostetaan yhteisesti (ostajaryhmittymät). Osuuskuntamuoto mahdollistaa näin ollen perustuotannosta vastaavien yksiköiden yksilöllisen tai perheluonteen säilyttämisen siltä osin kuin se on perusteltua ja yhteisen yrityksen käyttämisen niihin palveluihin (ostot, myynti, tekninen apu, jne.), joita jäsenet eivät voi yksinään taata itselleen, jolloin on mahdollista lisätä tuotantoa ja parantaa sen laatua, lujittaa kilpailuedellytyksiä ja siten alentaa hintoja samalla, kun osaltaan parannetaan maatalousväestön elinoloja. Kantaja tähdentää, että useimmissa osuuskunnissa jäsenyys merkitsee tiettyjen osuuskuntaan kohdistuvien velvoitteiden täyttämistä, joista tärkeimpiä on, että jäsenten on myytävä tuotteensa yhdistyksen välityksellä, että jäsenet voivat erota yhdistyksestä vasta tietyn määräajan kuluttua ja että jäseniin voidaan tarvittaessa kohdistaa seuraamuksia. Kantajan mukaan kyseiset velvoitteet ovat välttämättömiä yhtiön rahoittamiseksi (koska sillä on ainoastaan hyvin pieni peruspääoma) ja kaikkien jäsenten yhteisen toiminnan jatkamiseen liittyvien etujen suojelemiseksi. Jäsenten ja yhdistyksen välinen etujen yhteisyys ja se yhteisvastuullisuus ja lojaliteetti, jolle yhdistys perustuu, merkitsevät lisäksi, että jäsenet pidättäytyvät toimimasta vastoin yhdistyksen etuja, kuten esimerkiksi ottamasta aktiivisesti osaa kilpailevan yhdistyksen toimintaan. Kantaja palauttaa myös mieliin, että osuuskunnan jäsenten taloudelliset oikeudet määräytyvät näiden osuuskunnan välityksellä toteuttaman myynnin mukaan eivätkä näiden osuuskuntaan sijoittaman pääoman mukaan ja että yksi henkilö yksi ääni -sääntö on olennaisen tärkeä osuustoiminnallisessa yhdistyksessä.

42 Osuustoiminnallisten periaatteiden ja perustamissopimuksen kilpailusääntöjen välisen suhteen osalta kantaja katsoo, että järjestö, joka toimii tällaisten periaatteiden mukaisesti, ei riko kyseisiä sääntöjä. Kantajan mukaan edellä mainitusta, asiassa 61/80 25.3.1981 annetusta yhteisöjen tuomioistuimen tuomiosta ja erityisesti Ranskan hallituksen kyseisen asian käsittelyn yhteydessä esittämistä huomautuksista ilmenee, että "maatalousosuuskunta edellyttää suosituimmuussiteiden solmimista sekä maatalouden harjoittajien kesken että näiden ja osuuskunnan välillä" (tuomion 22 kohta) ilman, että kyseisten sääntöjen tarvitsee periaatteessa olla ristiriidassa 85 artiklan 1 kohdan kanssa. Sen arvioimiseksi, ovatko ne keskenään ristiriidassa, on kantajan mukaan arvioitava konkreettisesti ja tapauskohtaisesti niitä velvoitteita, joita osuuskunta jäsenilleen asettaa.

43 Kantajana oleva DPF pitää itseään tyypillisenä osuuskuntana sanan perinteisessä merkityksessä, koska se on lukuisien pienten, perheiden hoitamien turkistarhojen yhteenliittymä, jonka tarkoituksena on ostoihin, laadunvalvontaan, tautien torjuntaan, valmiiden tuotteiden kaupan pitämiseen, tutkimukseen ja kehittämiseen liittyvien yhteisten ongelmien ratkaiseminen.

Kantaja selittää valinneensa osuuskuntamuodon samanaikaisesti sekä historiallisista syistä - Tanskassa osuuskunta on maatalouden oheistoimintojen järjestämisessä perinteisesti käytetty muoto ja turkistarhaus on kehittynyt maatalouden perustalta - että taloudellisista syistä - osuuskuntamuoto on mahdollistanut perhekohtaisen yritysmuodon säilyttämisen turkistarhauksessa. Se, että nahkojen myynti tapahtuu huutokaupalla, ei kantajan mukaan tee sen toiminnasta erilaista muihin tyypillisiin osuuskuntiin verrattuna, koska monia muitakin maataloustuotteita myydään huutokaupalla.

Kantajan mukaan turkisnahkojen, joiden osalta relevantit markkinat ovat maailmanmarkkinat, koko tukkumyynti toteutetaan huutokaupoilla, jotka ovat hinnanmuodostuksen kannalta ratkaisevia. Ainoastaan tällä tavoin turkistarhaajien on mahdollista valmistaa parasta mahdollista laatua olevia nahkoja ja ainoastaan näin voidaan luoda markkinat, joilla valikoituja tuotteita voidaan tarjota lukuisille ostajille sellaisin edellytyksin, jotka mahdollistavat hintojen vahvistamisen järkevän tasoisiksi.

Kantajan antamien selvitysten mukaan turkisnahkojen markkinat ovat täysin avoimet, koska sen järjestämät huutokaupat ovat avoimia sekä DPF:n jäsenille että kolmansille osapuolille. Sen mukaan jäsenet voivat niin ikään päättää myydä koko tuotantonsa tai osan siitä muita myyntikanavia käyttäen. Kantaja väittääkin, että toisin kuin on tapana muissa eri jäsenvaltioissa toimivissa osuuskunnissa se itse ei ole koskaan halunnut ottaa käyttöön jäsenyyteen liittyvää kaupan pitämistä koskevaa velvoitetta; kantajan mukaan jäsenen on myönnyttävä rajoitettuun velvoitteeseen toimittaa turkisnahkansa osuuskunnalle ainoastaan siinä tapauksessa, että tämä on saanut kantajalta erityisiä etuuksia (hätäapua, nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa, jne.).

44 Komissio puolestaan tähdentää, että kantajan tarkoituksena ei ole ainoastaan jäsentensä etujen puolustaminen hallintoelimiin ja muihin toimialoihin nähden vaan myös jäsentensä tuottamien tai valmistamien turkisnahkojen myyminen. Komission mukaan huutokaupat muodostavat erittäin merkittävän osan kantajan toiminnasta eikä sitä voida tältä osin verrata maatalousosuuskunnan toimintaan. Lisäksi komissio palauttaa mieliin, että edellä mainitussa, asiassa 61/80 25.3.1981 annetussa tuomiossa kysymys ei ollut niiden maatalousosuuskuntien asemasta, joihin Ranskan hallitus on esittämissään huomautuksissa viitannut (tuomion 25 kohta). Komissio katsoo Ranskan hallituksen halunneen tuolloin tähdentää sitä, että maatalousalalla toimii lukuisia pieniä, paikallisia osuuskuntia, joihin asetuksen N:o 26 2 artiklan säännöksiä olisi katsottava voitavan soveltaa. Tästä ei komission mukaan ole kysymys käsiteltävänä olevassa asiassa. Kyseinen tuote ei kuulu perustamissopimuksen liitteeseen II. Komission mukaan kantaja ei myöskään ole pieni, paikallinen osuuskunta vaan osuustoiminnallinen yhtiö, jolla on erittäin tärkeä asema kyseisillä markkinoilla. Komissio huomauttaa lisäksi, että käsitteellä yritys ei ole sen perustamissopimuksen 85 artiklan mukaisessa merkityksessä yhteyttä mihinkään tiettyyn oikeudelliseen muotoon eikä tapaan, jolla yrityksen omistussuhteet on järjestetty (katso esimerkiksi yhdistetyt asiat 40-48/73, 50/73, 54-56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73, Suiker Unie v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 16.12.1975, Kok. 1975, s. 1663 ja edellä mainittu asiassa 61/80 25.3.1981 annettu tuomio).

45 Belgian hallituksen mukaan osuuskunta on markkinataloudessa erityinen yritysmuoto, joka sijoittuu yksinomaan itsenäisistä taloudellisista yksiköistä muodostuvan yrityksen ja sellaisen yrityksen väliin, jossa kaikki taloudelliset yksiköt on yhdennetty. Belgian hallituksen mukaan osuuskunnan olennaisena ominaispiirteenä on sen ja sen jäsenten välinen kahdensuuntainen suhde. Osuuskunnan jäsen on samanaikaisesti sekä palvelujen käyttäjä tai tuotteiden toimittaja että pääoman sijoittaja. Liittyessään osuuskuntaan jäsen pääsee osalliseksi sen eduista. Näin ollen jäsenen otaksutaan myös sitoutuvan olemaan harjoittamatta toimintaansa samanaikaisesti sekä kyseisen osuuskunnan kanssa että sitä vastaan järjestämällä siihen nähden kilpailevaa myyntiä. Osuustoimintaliikkeen perusperiaatteita ei tulisi pitää perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastaisina. Kootessaan yhteen pieniä taloudellisia yksiköitä osuustoiminta on eräs keskittymisen muoto, jolla edistetään tosiasiallista kilpailua. Määräykset, joihin päätöksessä viitataan, kuuluvat osuustoiminnan perusperiaatteisiin. Belgian hallitus katsoo, että kilpailusääntöjä tulisi soveltaa markkinatodellisuus huomioon ottaen. Asiassa 26/76, Metro v. komissio, 25.10.1977 antamassaan tuomiossa (Kok. 1977, s. 1875) yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että kilpailun luonne ja voimakkuus voivat vaihdella. Belgian hallitus viittaa julkisasiamies Reischlin asiassa 138/79, Roquette frères v. neuvosto, ja asiassa 139/79, Maizena v. neuvosto, esittämiin ratkaisuehdotuksiin (yhteisöjen tuomioistuimen tuomiot 29.10.1980, Kok. 1980, s. 3333 ja 3393), joissa todettiin, että maatalousalalla kilpailusääntöjen soveltamisala on suhteellinen; Belgian hallitus katsoo, että myös perustamissopimuksen 39 artiklassa määritellyt tavoitteet on otettava huomioon tarkasteltaessa sitä, onko maatalousosuuskunta noudattanut kilpailusääntöjä.

46 Tanskan hallitus toteaa, että käsiteltävänä olevassa asiassa tulee esille yhteisön kilpailusääntöjen ja osuustoimintaliikkeen väliseen suhteeseen liittyviä periaatteellisia kysymyksiä. Se huomauttaa, että toisin kuin rajoitetun vastuun yhtiöissä osuuskunnan pääoma määräytyy sen jäsenten lukumäärän sekä kunkin jäsenen ja osuuskunnan välisen liikevaihdon mukaan. Osuuskunta perustuu periaatteelle, jonka mukaan osuuskuntaan voidaan liittyä ja siitä voidaan erota vapaasti. Osuuskunnan voitot jaetaan jäsenten kesken suhteessa näiden ja osuuskunnan väliseen liikevaihtoon, ei suhteessa pääomaan, jonka nämä mahdollisesti ovat osuuskuntaan sijoittaneet. Kaikilla jäsenillä on yhtäläinen äänioikeus pääomasijoituksestaan riippumatta. Osuuskunnan tarkoituksena on näin ollen luoda edellytykset vapaaehtoiselle yhteistoiminnalle, jolla tavoitellaan voittoa ja joka on jäsenten edun mukaista. Osuuskuntarakenteella on Tanskan hallituksen mukaan välitön vaikutus jäsenten oikeuksien ja velvoitteiden määrittelyyn. Näin ollen kunkin jäsenen on noudatettava hyvää kauppatapaa suhteessaan osuuskuntaan, toisin sanoen sen muihin jäseniin, eivätkä jäsenet saa toimia tavalla, joka on suoraan vastoin osuuskunnan etuja.

47 Tanskan hallituksen kantana on, että osuustoimintaliikkeellä edistetään perustamissopimuksen 39 artiklassa määriteltyjä yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteita. Tanskan hallitus myöntää, ettei kantajan toiminta ole asetuksessa N:o 26 tarkoitettua toimintaa, koska siltä osin kuin turkiseläinten nahkoja ei mainita perustamissopimuksen liitteessä II se ei ole ETY:n perustamissopimuksessa tarkoitettua maataloustoimintaa; Tanskan hallitus tähdentää kuitenkin, että kyseisessä asetuksessa ilmaistaan sen suhteen luonne, joka yhteisen maatalouspolitiikan sääntöjen ja yhteisön kilpailusääntöjen välillä tulisi vallita, ja että näin ollen maataloustuotannon erityisolosuhteet ja ne edut, joita osuuskunnan käyttöön organisaatiomuotona liittyy, olisi otettava huomioon. Tanskan hallituksen mukaan sopimuksella, jonka tietty määrä henkilöitä tekee perustaakseen osuuskunnan, ei näin ollen rikota perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa.

48 Tanskan hallituksen mukaan DPF on tyypillinen osuuskunta. Vaikka DPF on yhtiö, jolla on varsin merkittävä liikevaihto, se muodostuu kuitenkin tietystä määrästä pieniä tai keskisuuria tuottajia. Tanskan hallituksen mukaan asetelma on näin ollen erilainen kuin edellä mainitussa asiassa 61/80. Tanskan hallitus katsoo DPF:n sääntöjen ilmentävän ainoastaan sellaisia jäsenten ja osuuskunnan välillä solmittuja siteitä, jotka ovat välttämättömiä osuuskunnan tehokkuudelle ja siten sen kilpailukyvylle maailmanmarkkinoilla, mikä on olennaisen tärkeää yhteisössä vallitsevaan kilpailutilanteeseen nähden.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvio

49 Aluksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palauttaa mieliin, että perustamissopimuksen 85 artiklaa sovelletaan kaikkiin sellaisiin yritysten välisiin sopimuksiin, yritysten yhteenliittymien päätöksiin sekä yritysten yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla ja jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.

50 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo ensiksikin, että DPF:ää on pidettävä perustamissopimuksen 85 artiklassa tarkoitettuna yrityksenä, kuten myös yksinomaisen kanneperusteen ensimmäiseen, asetuksen N:o 26 sovellettavuutta koskevaan osaan edellä annetusta vastauksesta epäsuorasti ilmenee. Yhteisön kilpailuoikeudessa käsitteellä yritys tarkoitetaan kaikkia taloudellista toimintaa harjoittavia yksiköitä (asia C-41/90, Höfner ja Elser, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 23.4.1991, Kok. 1991, s. I-1979) näiden oikeudellisesta muodosta riippumatta, ja turkisnahkojen myynnin järjestäminen julkisilla huutokaupoilla on taloudellista toimintaa. Se, että DPF on Tanskan lainsäädännön mukainen osuuskunta, ei muuta sen harjoittaman toiminnan taloudellista luonnetta. Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että DPF voidaan myös määritellä yritysten yhteenliittymäksi, koska sen sääntöjen 4 pykälän 1 momentissa nimenomaisesti määrätään, että sen tarkoituksena on koota yhteen luonnollisten henkilöiden lisäksi myös osakeyhtiöitä, avoimia yhtiöitä tai minkä tahansa muun muotoisia yhtiöitä, jotka niin ikään luonnostaan harjoittavat taloudellista toimintaa.

51 Seuraavaksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo aiheelliseksi tarkastella niiden kantajan ja väliintulijoiden esittämien perustelujen merkitystä, jotka koskevat osuustoimintaa säätelevien periaatteiden ja toisaalta yhteisön kilpailusääntöjen keskinäistä yhteensopivuutta. Tältä osin on syytä huomauttaa, että vaikka yrityksen perustamista erityisessä oikeudellisessa muodossa eli osuuskunnan muodossa ei voida sinänsä pitää kilpailua rajoittavana menettelytapana, tällaista organisaatiomuotoa voidaan kuitenkin osuuskunnan toimintaympäristöstä riippuen käyttää keinona vaikuttaa osuuskunnan jäsenyritysten kaupallisiin menettelytapoihin niin, että kilpailu rajoittuu tai vääristyy markkinoilla, joilla kyseiset yritykset harjoittavat elinkeinotoimintaansa.

52 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että millä tahansa osuuskunnalla voi olla toimintaympäristöstään riippuen vähintään kahdenlainen vaikutus kilpailuun. Ensiksikin tässä tapauksessa tarkasteltavana olevan kaltainen osuuskunta on jo sitä sääntelevien periaatteiden takia omiaan vaikuttamaan kilpailun vapauteen siinä toiminnassa, joka vastaa sen tarkoitusta, erityisesti sen vuoksi, että vedoten osuustoiminnallisiin periaatteisiinsa tällainen yhtiö voi eri jäsenvaltioissa vaihtelevassa määrin välttyä muihin yhtiömuotoihin sovellettavien kansallisen oikeuden sääntöjen noudattamiselta. Toiseksi osuuskunnan jäsenille asetetut velvoitteet ja etenkin ne velvoitteet, jotka liittyvät sen "osuuskuntauskollisuudeksi" nimetyn periaatteen soveltamiseen, jonka nojalla osuuskunnat pääsääntöisesti asettavat jäsenilleen tavarantoimitusta tai -hankintaa koskevia velvoitteita näille myöntämiensä erityisten etujen vastineeksi, ovat omiaan vaikuttamaan sekä osuuskunnan taloudelliseen toimintaan että sen jäsenten keskinäisen samoin kuin näiden ja kolmansien osapuolten välisen kilpailun vapauteen. Vaikka näin ollen osuuskunnan olemassaolosta aiheutuvia, tiettyihin markkinoihin kohdistuvia vaikutuksia arvioitaessa voidaan ottaa huomioon kyseisen yritysten yhteenliittymien muodon erityispiirteet, ne on otettava huomioon erityisesti tarkasteltaessa perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan sovellettavuutta. Tämän vuoksi kantajan ja väliintulijoiden väitettä, että osuuskunnan harjoittamaan taloudelliseen toimintaan ei periaatteessa sovellettaisi perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan määräyksiä tai että yhteisön kilpailusääntöjen soveltamisedellytykset osuustoiminnassa olisivat jo luonnostaan erilaiset kuin muussa muodossa harjoitetussa taloudellisessa toiminnassa (katso tältä osin edellä mainittu asiassa 61/80 25.3.1981 annettu tuomio), ei voida pitää perusteltuna. Muutoinhan jokainen jäsenvaltio voisi myöntää etuoikeuksia jotain tiettyä taloudellista organisaatiomuotoa edustavalle yritystyypille pelkästään sen vuoksi, että kyseisten yritysten olisi tällä tavoin mahdollista välttyä yrityksiin sovellettavien yhteisön kilpailusääntöjen noudattamiselta. Tästä seuraisi, että taloudelliset toimijat lakkaisivat olemasta yhdenvertaisia, mikä olisi ristiriidassa itse yhteisön oikeusjärjestyksen perusteiden kanssa.

53 Käsiteltävänä olevassa tapauksessa kyseisen päätelmän vahvistaa se edellä mainittu seikka, että kantajana olevan DPF:n säännöt mahdollistavat sen, että sillä on aktiivijäseninään turkistarhausta harjoittavien luonnollisten henkilöiden lisäksi myös osakeyhtiöitä, avoimia yhtiöitä ja mitä tahansa muuta yhtiömuotoa edustavia yhtiöitä.

54 On myös aiheellista palauttaa mieliin, että kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut yhdistetyissä asioissa 209-213/84, Asjes, 30.4.1986 antamassaan tuomiossa (Kok. 1986, s. 1425) samoin kuin asiassa 45/85, Verband der Sachversicherer v. komissio, 27.1.1987 antamassaan tuomiossa (Kok. 1987, s. 405), kun perustamissopimuksessa on tarkoitettu jättää tietyt toiminnot kilpailusääntöjen soveltamisen ulkopuolelle, niistä on määrätty siinä nimenomainen poikkeus. Näin on tehty erityisesti maataloustuotteiden tuotannon ja kaupan osalta perustamissopimuksen 42 artiklan nojalla. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että näitä tiettyjen toimialojen tarkastelun yhteydessä selvennettyjä periaatteita on noudatettava vastaavasti tiettyjen yritysten organisaatiomuotojen ja taloudellisen toiminnan järjestämisessä käytettyjen menettelyjen osalta. On kuitenkin kiistatonta, ettei perustamissopimuksessa ole ainuttakaan määräystä siitä, että yhteisön kilpailusääntöjä olisi jätettävä noudattamatta tai niiden soveltamisedellytyksiä muutettava osuuskunnan muotoon perustettujen yritysten osalta. Tällaisille yrityksille voidaan, kuten kaikille muillekin yrityksille, tarvittaessa myöntää perustamissopimuksessa määrättyjä poikkeuksia. Näin olisi tehtävä erityisesti, jos kantajan toiminta mainittaisiin perustamissopimuksen liitteessä II ja se näin ollen kuuluisi asetuksen N:o 26 soveltamisalaan, mitä ei ole kuitenkaan voitu käsiteltävänä olevassa tapauksessa osoittaa, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo edellä todennut.

55 Kaikesta edellä esitetystä ilmenee, että kantajan ja väliintulijoiden väitteet, joiden mukaan kantajana olevan DPF:n osuustoiminnallisella luonteella tai sen tarkoituksella osuuskuntana voisi olla jotain vaikutusta yhteisön kilpailusääntöjen soveltamisedellytyksiin käsiteltävänä olevassa tapauksessa, eivät ole perusteltuja.

56 Näin ollen yksinomaisen kanneperusteen toinen osa eli kantajana olevan DPF:n osuuskuntarakenteen ja tarkoituksen vaikutusta koskeva väite on perusteeton.

3. Relevantteja markkinoita koskeva arvio

Kantajan esittämät perustelut

57 Kantaja hyväksyy komission käyttämän relevanttien markkinoiden määritelmän sen olennaisilta osin. Kantaja väittää kuitenkin komission tehneen markkinoiden toiminnasta virheellisen arvion. Kantajan mukaan turkisnahkojen markkinat, joilla tärkeimpiä tuotteita ovat minkin- ja ketunnahat, ovat maailmanlaajuiset. Turkisnahkojen kuljetuskustannukset ovat vähäiset nahkojen arvoon nähden. Kantajan mukaan tuotannosta vastaavat lukuisat pienet tuotantoyksiköt. Raakojen turkisnahkojen ammattimaisia ostajia on arviolta tuhat ja tärkeitä tukkukauppiaita ja turkisnahkojen valmistajia, joiden lukuun kyseiset ostajat työskentelevät, on 30:ssä eri maassa. Ostajat pyrkivät ostamaan turkisnahat lukuisista tyypiltään, kooltaan, laadultaan ja väriltään samankaltaisista nahoista muodostuvissa erissä. Yksittäisen turkistarhaajan on mahdotonta yksinään täyttää kyseisiä vaatimuksia. Ainoastaan huutokauppakamarit, joihin turkisnahat kerätään ja joissa ne lajitellaan ja soinnutetaan yhteen, kykenevät täyttämään ostajien asettamat vaatimukset samalla, kun ne saavat nahoista korkeimmat hinnat. Kantajan mukaan turkistarhaajan kannalta ratkaisevaa myyntikanavan valinnassa on saada tuotteensa myydyiksi korkeimpaan mahdolliseen hintaan. Huutokauppakamarien keskinäinen kilpailu ostajista perustuu puolestaan valikoimiin, joita nämä kykenevät tarjoamaan, siihen, että ostajat voivat luottaa huutokauppakamarien tekemään lajitteluun ja näiden asiakkailleen tarjoamien palvelujen laatuun, erityisesti siihen, että oikeat nahat toimitetaan nopeasti. Kantaja väittää, että tästä markkinoiden rakenteen erittelystä ilmenee, ettei turkisnahkoja ole käytännössä mahdollista myydä tehokkaasti käyttämällä lukuisia vähämerkityksisiä myyntikanavia tai suoraan yksityishenkilöille suuntautuvaa myyntiä. Kantajan mukaan yksityisille jälleenmyyjille myydään niin ikään vain erittäin vähäinen osa maailman turkisnahkatuotannosta ja tällaista myyntiä harjoitetaan yksinomaan maissa, joissa turkisnahkojen tuotanto on niin vähäinen, ettei niiden kaupalla ole tosiasiallista merkitystä maan taloudelle.

58 Tämän turkisnahkamarkkinoiden ja nahkojen myyntikanavien erittelyn perusteella kantaja katsoo, ettei päätöksen 4 kohdan i alakohdassa esitetty komission arvio markkinoiden toiminnasta ole oikea, koska huutokauppajärjestelmän ulkopuolitse turkisnahkojen kauppiaille suuntautuva myynti on merkityksettömän vähäistä eikä se vaikuta maailmanmarkkinoiden rakenteisiin. Päätöksen 11 kohdassa esitetyn väitteen, jonka mukaan "Tanskan turkistarhaajien on käytännössä lähes mahdotonta myydä yksityisesti muiden jäsenvaltioiden ostajille", samoin kuin sen 12 kohdassa esitetyn väitteen, jonka mukaan "jäseniä jopa estetään myymästä yksityisesti", perustana oleva käsitys turkismarkkinoista ei kantajan mukaan myöskään vastaa todellisuutta.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvio

59 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että tämä kantajan kanneperusteen osa perustuu riidanalaisen päätöksen virheelliseen tulkintaan. Komissio nimittäin tyytyy päätöksen 4 kohdan i alakohdassa toteamaan, että "turkisnahat myydään joko yksityisesti turkisnahkojen kauppiaille tai useimmiten huutokaupalla". Samassa päätöksen kohdassa mainitut luvut vain vahvistavat kyseisen toteamuksen ja myös kyseisten lukujen ilmentämät prosenttimäärät vastaavat täysin kannekirjelmässä esitettyjä tietoja. Kantaja ei ole myöskään kertaakaan kiistänyt tarhaajien mahdollisuutta käyttää myyntikanavanaan yksityistä myyntiä. Tästä seuraa, että kantajan väite, jonka mukaan komissio on markkinoista antamassaan kuvauksessa vastoin todellisuutta painottanut liikaa yksityistä myyntiä verrattuna huutokaupalla tapahtuvaan myyntiin, on virheellinen. Näin ollen komissio ei ole tehnyt asiavirhettä arvioidessaan niitä yksityiskohtaisia sääntöjä, joiden mukaan markkinat toimivat.

60 Yksinomaisen kanneperusteen kolmas osa eli relevanteista markkinoista annetun kuvauksen epätäsmällisyyttä koskeva väite on näin ollen perusteeton.

4. Kantajana olevan DPF:n sääntöjen ja sen käyttämien yleisten sopimusehtojen yhdenmukaisuus perustamissopimuksen 85 artiklan määräysten kanssa

61 Kantajana oleva DPF on esittänyt kanneperusteensa tämän osan tueksi neljä väitettä. Ensiksi se väittää, etteivät sen säännöt ja sen käyttämät yleiset sopimusehdot ole perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastaiset. Toiseksi se moittii komissiota siitä, ettei se ole arvioinut kyseisiä määräyksiä niissä olosuhteissa, joissa niitä on tarkoitus soveltaa. Kolmanneksi kantaja väittää, että päätöksessä tarkoitettujen ehtojen vaikutus on joka tapauksessa niin merkityksettömän vähäinen, että de minimis -säännön mukaisesti ne voidaan jättää huomioon ottamatta. Vastauksessaan kantaja väittää vielä, että perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan edellytykset täyttyvät joka tapauksessa ja että komission olisi tullut myöntyä kantajan tekemään, perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta koskevaan hakemukseen.

62 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palauttaa mieliin, että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamisen edellytyksenä oleva kilpailuun kohdistuva vaikutus voi aiheutua yhtä hyvin kyseisen kilpailua rajoittavan menettelytavan tarkoituksesta eli tässä tapauksessa yritysten yhteenliittymän päätöksen tarkoituksesta kuin sen vaikutuksista markkinoihin. Vapaata kilpailua on arvioitava niissä tosiasiallisissa olosuhteissa, joissa se toteutuisi, jollei riidanalaisia määräyksiä olisi (katso muun muassa asia 56/65, Société Technique Minière, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 30.6.1966, Kok. 1966, s. 337 sekä asia 42/84, Remia v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 11.7.1985, Kok. 1985, s. 2545).

63 Näin ollen riidanalaisia määräyksiä on aiheellista tarkastella yksitellen sen selvittämiseksi, kuuluvatko ne perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan, sekä jos näin on, onko se kilpailun muutos, joka niiden tarkoituksena on tai joka niistä seuraa, riittävän merkittävä, samoin kuin tarvittaessa sen tutkimiseksi, voidaanko kyseisiin määräyksiin soveltaa saman artiklan 3 kohdassa määrätyin edellytyksin myönnettävää poikkeusta. Ennen kyseistä tarkastelua on arvioitava kunkin riidanalaisen määräyksen vaikutus 85 artiklan 1 kohdan perusteella. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palauttaa mieliin, että päätöksessä arvostellaan neljää määräystä. Niistä ensimmäinen on DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohtaan sisältyvä kilpailukieltolauseke, toinen hätäapujärjestelmää koskevien sääntöjen 5 pykälä, kolmas ne yksinomaiset toimitusvelvoitteet, jotka ovat edellytyksenä yhdistyksen jäsenten mahdollisuudelle saada nuorista eläimistä myönnettävää ennakkoa ja osallistua kilpailuihin, sekä neljäs ja viimeinen turkistuotteiden valmistuksen valvontaa koskevan vakiosopimuksen 5 pykälä, jonka mukaan turkistuotevalmistamo saa esitellä varastossaan olevia nahkoja ainoastaan DPF:n edustajille.

4.1. Riidanalaisten määräysten kilpailua rajoittava luonne

4.1.1. Kantajana olevan DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohtaan sisältyvä kilpailukieltolauseke ja kyseisen lausekkeen soveltamiseen liittyvät yhdenmukaistetut menettelytavat

64 Päätöksessä todetaan, että DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdan määräyksellä rikotaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa erityisesti, koska siinä kyseisen yhdistyksen jäsenille määrätään kilpailukieltovelvoite, jolla Tanskan markkinat suljetaan kilpailulta. Päätöksen 10 kohdan i alakohdassa komissio toteaa, että "DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdassa kyseisen yhdistyksen jäsenille (asetetaan) kilpailukieltovelvoite. Kyseisellä velvoitteella jäseniä kielletään erityisesti keräämästä nahkoja kilpailijoiden lukuun ja siten sillä estetään kilpailijoiden pääsy Tanskan markkinoille. Tämän kiellon kilpailua rajoittavaa vaikutusta pahennetaan entisestään yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla, jotka merkitsevät jäsenten kannalta sitä, etteivät nämä saa luovuttaa turkisnahkoja kaupintamyyntiin kilpailijoille".

65 DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdassa määrätään seuraavasti:

"Dansk Pelsdyravlerforening -yhdistyksen jäsenet voidaan jakaa kolmeen ryhmään:

- aktiivijäsenet (I jakso);

- - -

Aktiivijäseninä pidetään kaikkia henkilöitä ja ryhmittymiä (osakeyhtiöitä, avoimia yhtiöitä tai muita yhtiöitä), jotka harjoittavat turkistarhausta ja jotka ovat Dansk Pelsdyravlerforeningiin kuuluvan maakunnallisen yhdistyksen jäseniä,

- -

f) (jotka) sitoutuvat olemaan järjestämättä ja millään muulla tavoin tukematta turkisnahkojen myyntiä, joka voi olla Dansk Pelsdyravlerforeningin myyntitoiminnan kanssa kilpailevaa."

Asianosaisten esittämät perustelut

66 Kantajan mukaan sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdassa, joka sisällytettiin sääntöihin vuonna 1946 DPF:n hankittua huutokauppakamarin ja ryhdyttyä hoitamaan sitä DPA:n nimellä, jäsenet velvoitetaan ainoastaan pidättäytymään yhdistyksen myyntitoiminnan kanssa suoraan kilpailevasta toiminnasta. Tästä olisi kysymys erityisesti, jos osuuskunnan jäsen hankkiutuisi kilpailijan palvelukseen harjoittaakseen varastointia, toimiakseen kauppaedustajana tai kerätäkseen turkisnahkoja kyseisen kilpailevan kolmannen osapuolen lukuun. Kantaja väittää, ettei kyseiseen määräykseen sisälly minkäänlaista toimitusvelvoitetta vaan että jäsenillä on täysi vapaus valita turkisnahkojensa myyntipaikat ilman, että tällä on mitään vaikutusta heidän jäsenyyteensä. Kantajan mukaan tämän sisältöiset määräykset ovat lisäksi luonteenomaisia osuuskuntien säännöissä.

67 Kilpailuun kohdistuvan vaikutuksen osalta kantaja väittää, ettei kyseinen määräys merkitse Tanskan markkinoiden sulkemista kilpailulta. Mikä tahansa DPF:n kilpailija voi vapaasti ottaa palvelukseensa kenet tahansa muun henkilön kuin DPF:n jäsenen ostamaan tai keräämään turkisnahkoja tai vastaanottamaan niiden toimituksia. Kantaja kiistää komission väitteen, jonka mukaan kilpailua rajoittavaa vaikutusta olisi entisestään pahennettu yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla, jotka merkitsisivät jäsenten kannalta sitä, etteivät nämä saisi luovuttaa turkisnahkoja kaupintamyyntiin kantajan kilpailijoille.

68 Kantaja huomauttaa vielä, että 10.10.1985 päivätyssä kirjeessään komissio oli näyttänyt katsovan, ettei kyseinen määräys kuulunut 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Se, että kantaja ei ollut noudattanut sille kyseisessä kirjeessä esitettyä vaatimusta nimenomaisen määräyksen sisällyttämisestä sääntöihin siitä, että jäsenet voivat myydä turkisnahkojaan myös muita myyntikanavia käyttäen, johtui kantajan mukaan siitä, että tällainen määräys olisi ollut turha ja vastoin Tanskan oikeusperinnettä, joka perustuu osuustoiminnan osalta sille periaatteelle, että kaikki, mitä osuuskunnan jäseniltä ei ole nimenomaisesti kielletty, on näille sallittua.

69 Komissio palauttaa ensiksikin mieliin, että riidanalainen määräys on muotoiltu erittäin väljästi, mikä antaa aiheen otaksua siinä tarkoitettavan toimitusvelvoitetta. Komission mukaan kantaja on lisäksi kieltäytynyt selventämästä kyseisen määräyksen sisältöä. Edelleen komissio huomauttaa, että sääntöjen 7 pykälässä DPF:n hallintohenkilöstölle myönnetään valtuudet erottaa jäsen ja että kantaja on käyttänyt kyseisiä valtuuksia erottaakseen kaksi jäsentä, jotka olivat keränneet turkisnahkoja HBA:n lukuun.

70 Toiseksi komissio katsoo, että vaikka sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdan tulkittaisiin velvoittavan osuuskunnan jäsenet yksinomaan pidättäytymään kantajan huutokauppatoiminnan kanssa suoraan kilpailevasta toiminnasta, kyseisellä määräyksellä rajoitettaisiin kilpailua. Komissio katsoo, että tätä kyseisen kiellon kilpailua rajoittavaa vaikutusta pahennetaan entisestään yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla, joilla jäseniä estetään toimittamasta turkisnahkoja kilpailijoille. Komissio väittää vielä, ettei riidanalainen määräys kuulu mihinkään niistä aloista, joiden osalta komissio ja yhteisöjen tuomioistuin ovat katsoneet, etteivät kilpailukieltolausekkeet kuulu perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan niiden erityisolosuhteiden vuoksi, joissa niitä sovelletaan (edellä mainittu 11.7.1985 annettu yhteisöjen tuomioistuimen tuomio Remia v. komissio).

71 Komissio vastaa vielä 10.10.1985 päivättyä kirjettään koskevaan väitteeseen, että kysymyksessä ei tuolloin selvästikään ollut sen lopullinen kannanotto eikä sen tekemä sitoumus (asia 71/74, Frubo v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 15.5.1975, 19 ja 20 kohta, Kok. 1975, s. 563). Komissio palauttaa mieliin, että väitetiedoksiannossa ja 15.5.1985 päivätyssä kirjeessään se on selvästi ilmoittanut riidanalaisen määräyksen olevan kilpailua rajoittava.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvio

72 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että asianosaisten lausumien perusteella on ensiksikin tarkasteltava sitä, sisältyykö riidanalaiseen määräykseen perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastainen kilpailukieltovelvoite, kuten päätöksessä todetaan, sekä toisaalta sitä, onko kyseisen kilpailukieltolausekkeen soveltamiseen liittynyt saman perustamissopimuksen artiklan vastaisia yhdenmukaistettuja menettelytapoja.

73 Mitä ensiksikin tulee siihen, sisältyykö riidanalaiseen määräykseen perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastainen kilpailukieltovelvoite, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että jo kyseisen määräyksen sanamuodosta ilmenee, että DPF:n jäsenet velvoitetaan siinä pidättäytymään suoraan kantajan myyntitoiminnan kanssa kilpailevasta toiminnasta, vaikkei kyseiseen määräykseen sinänsä sisälly yksinomaista toimitusvelvoitetta. Kantaja on lisäksi suullisessa käsittelyssä vahvistanut, että kuten päätöksessä todetaan, kyseisellä määräyksellä kielletään kaikkia osuuskunnan jäseniä keräämästä turkisnahkoja myytäviksi muissa kuin kantajan huutokaupoissa. Näin ollen komission näkökanta, jonka mukaan sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohtaan sisältyy kilpailukieltolauseke, ei ole perustunut kyseisen määräyksen virheelliseen tulkintaan.

74 Yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainitusta, 11.7.1985 annetusta tuomiosta Remia v. komissio ilmenee, että kilpailukieltolauseke voi kuulua perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Sen arvioimiseksi, kuuluuko tällainen lauseke kyseisessä artiklassa määrätyn kiellon soveltamisalaan vai ei, on syytä tutkia, millaisia kilpailuolosuhteet olisivat, jos lauseketta ei olisi. Jotta tällaisen lausekkeen vaikutus kilpailuun olisi suotuisa, tavoitteen, jonka saavuttamiseksi lauseke on sääntöihin sisällytetty, on oltava itsessään vapaata kilpailua edistävä. Lisäksi kilpailukieltolausekkeen on itsessään oltava välttämätön ja kyseiseen tavoitteeseen nähden oikeasuhteinen.

75 Käsiteltävänä olevassa tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on arvioitava, olisiko sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdan määräys katsottava kielletyksi niiden kilpailun muutosten vuoksi, joita sen tarkoituksena on aiheuttaa tai joita siitä seuraa, ja tätä varten tarkasteltava kilpailua niissä tosiasiallisissa olosuhteissa, joissa se toteutuisi, jollei tällaista lauseketta olisi. Tältä osin päätöksestä ilmenee, että DPF:n sääntöjen ja yleisten sopimusehtojen tarkoituksena oleva tai niistä seuraava perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kilpailua rajoittava vaikutus kohdistuu ensisijaisesti kilpaileviin kolmansiin osapuoliin eikä osuuskunnan ja sen jäsenten välisiin suhteisiin.

76 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo todennut, että sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohdassa jäseniä kielletään keräämästä turkisnahkoja muille kuin kantajan huutokauppayritykselle. Tässä on kuitenkin kysymys pelkästä nahkojen keruu-, lähetys- tai välitystoiminnasta huutokauppa-kamareille eli toiminnasta, joka ei edellytä mitään erityistä asiantuntemusta, koska nahkojen lajittelua tai yhteen soinnuttamista ei tehdä tässä vaiheessa. Riidanalainen määräys ei näin ollen koske toimintaa, jota tarhaajat voisivat harjoittaa ainoastaan osuuskunnan avulla tai osuuskunnassa saamansa kokemuksen ansiosta. Näin ollen riidanalaisella määräyksellä kielletään DPF:n jäseniä harjoittamasta toimintaa, jota nämä voisivat harjoittaa, jollei kyseistä määräystä olisi.

77 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että osuuskunnan jäsenten kolmansien osapuolten lukuun suorittama turkisnahkojen keruu ei ole pelkkä teoreettinen mahdollisuus, kuten ilmenee HBA:n yrityksistä ottaa tanskalaisia turkistarhaajia palvelukseensa keräämään nahkoja myytäviksi huutokaupoissa, joita se itse järjestää.

78 Kantaja ja väliintulijat ovat tosin väittäneet, että osuuskunnan jäsenyys merkitsee pääsääntöisesti tiettyjen osuuskuntaan kohdistuvien velvoitteiden täyttämistä ja että on tavanomaista, että jäsenten velvoitteena on myydä tuotteensa yhdistyksen välityksellä, kyseisen velvoitteen perustuessa siihen, että osuuskuntien pääoma on vähäinen ja että tuotteiden myynnin varmistaminen yhdistyksen välityksellä on välttämätöntä yhdistyksen toiminnan rahoittamiseksi ja tarvittavan yhteisen toiminnan jatkamiseen liittyvien muiden jäsenten etujen takaamiseksi. Kuitenkin on katsottava, että edellä mainittu kilpailukieltolauseke, jolla kaikkia yhdistyksen jäseniä kielletään keräämästä nahkoja myytäviksi muissa, kantajan kanssa kilpailevien kolmansien osapuolten järjestämissä huutokaupoissa ja jolla siten erittäin suuresti vaikeutetaan, koska se on luonteeltaan yleinen ja rajoittamaton ja näin ollen suhteeton siihen tavoitteeseen nähden, johon kantaja käsiteltävänä olevassa tapauksessa pyrkii, kyseisten kolmansien osapuolten tosiasiallista pääsyä markkinoille ottaen huomioon, että kantajalla on niillä erittäin vahva asema, kuuluu perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan. Vaikka kantajan ja väliintulijoiden edellä esittämät perustelut ovat sinänsä arvokkaita ja merkille pantavia, ne eivät voi muuttaa tätä päätelmää ja näin ollen ne voidaan tarvittaessa ottaa huomioon ainoastaan tarkasteltaessa perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan perusteella mahdollisuutta kyseisen kohdan mukaisen poikkeuksen myöntämiseen.

79 Mitä tulee kantajan esittämään, 10.10.1985 päivättyä komission kirjettä koskevaan perusteluun, jonka mukaan kyseisestä kirjeestä olisi ilmennyt, ettei sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohta ole perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastainen, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa kyseisessä kirjeessä täsmennettävän ainoastaan seuraavaa: "Tässä vaiheessa olen taipuvainen uskomaan, ettei ensimmäisestä rajoituksesta - -, toisin sanoen siitä, että jäsenten on sitouduttava olemaan järjestämättä ja millään muulla tavoin tukematta turkisnahkojen myyntiä, joka voi olla Dansk Pelsdyravlerforeningin myyntitoiminnan kanssa kilpailevaa, otaksuttavasti aiheudu erityisiä ongelmia, jos siihen sisällytetään nimenomainen määräys siitä, että jäsenet voivat myydä turkisnahkojaan myös muita myyntikanavia käyttäen". Kyseisessä kirjeessä esitetään näin ollen ainoastaan asiaa koskeva väliaikainen kannanotto ilman asian täsmällisempää tarkastelua; lisäksi kannanotto on asetettu riippuvaiseksi kyseisten määräysten muuttamisesta. Tällä tavoin ilmaistuna kyseisen kannanoton ei voida katsoa antaneen kantajalle aihetta otaksua, etteikö komissio voisi myöhemmin tehdä asiasta toisenlaisen päätelmän, tai herättäneen kantajassa minkäänlaisia perusteltuja odotuksia. Näin ollen 10.10.1985 päivätyn kirjeen merkitystä koskeva perustelu on hylättävä.

80 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo näin ollen komission osoittaneen oikeudellisesti riittävällä varmuudella, että kantajana olevan DPF:n sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f kohtaan sisältyvä kilpailukieltolauseke on sellaisena kuin kantaja sitä tulkitsee ja soveltaa omiaan rajoittamaan kilpailua perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.

81 Mitä toisaalta tulee sen päätöksen 10 kohdan i alakohdassa esitetyn toteamuksen perusteltavuuteen, jonka mukaan "tämän kiellon kilpailua rajoittavaa vaikutusta pahennetaan entisestään yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla, jotka merkitsevät jäsenten kannalta sitä, etteivät nämä saa luovuttaa turkisnahkoja kaupintamyyntiin kilpailijoille", ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että käsitteen yhdenmukaistettu menettelytapa määrittelemiseksi on syytä tukeutua yhteisöjen tuomioistuimen ja yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön (katso tuoreimpana tapauksena asia T-11/89, Shell v. komissio, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, II-757), josta ilmenee, että ne yhteensovittamista ja yhteistoimintaa koskevat arviointiperusteet, jotka kyseisessä oikeuskäytännössä määritellään, on ymmärrettävä sen kilpailua koskevien perustamissopimuksen määräysten perusajatuksen valossa, jonka mukaan jokaisen taloudellisen toimijan on päätettävä yhteismarkkinoilla noudattamastaan politiikasta itsenäisesti.

82 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa kuitenkin kantajan väitteeseen yhtyen, ettei asian tarkastelussa ole ilmennyt ainuttakaan seikkaa, joka tukisi komission edellä mainittua lausumaa, ja ettei tällaisten yhdenmukaistettujen menettelytapojen tosiasiallisesta olemassaolosta ole esitetty minkäänlaista näyttöä. Komissio on päätöksessään tyytynyt ainoastaan mainitsemaan tietyt menettelytavat niitä kuitenkaan määrittelemättä ja nimeämättä niitä yhteensovittamiseen ja yhteistyöhön liittyviä seikkoja, jotka ovat niille ominaisia ja joiden perusteella kyseisten menettelytapojen voitaisiin katsoa edellä mainitun oikeuskäytännön mukaisesti kuuluvan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan, sekä toisaalta toteamaan, että kantaja on kieltäytynyt selventämästä kyseistä asiaa. Niiden perustelujen osalta, joita komissio on esittänyt myöhemmin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle toimittamissaan vastineessa ja vastaajan vastauksessa, on todettava, että vaikka niiden voidaan katsoa olevan omiaan korjaamaan päätöksen perustelujen riittämättömyyttä tältä osin, ne koostuvat kuitenkin pelkistä tiettyjen yleisluontoisten toteamusten pohjalta epäsuorasti ja abstraktilla tavalla tehdyistä päätelmistä ja toisaalta viittauksista turkistarhaajien HBA:n asianajajalle esittämiin lausumiin kahden HBA:n lukuun nahkoja keränneen osuuskunnan jäsenen erottamisesta ja niistä erilaisista tulkinnoista, joita jotkut tarhaajat ovat mahdollisesti riidanalaisesta määräyksestä tehneet.

83 Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on todettava, että päätöksen 10 kohdan i alakohdassa esitetyn viittauksen yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, joita riidanalaisen määräyksen soveltamiseen on väitetty liittyneen, on katsottava perustuvan aineellisesti täsmentämättömiin tosiseikkoihin ja sisältävän oikeudellisen virheen. Päätöksen 1 artiklan 1 kohta on näin ollen kumottava siltä osin kuin siinä liitetään saman kohdan a alakohdassa tarkoitettuun määräykseen yhdenmukaistettuja menettelytapoja, joilla rikotaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa.

4.1.2. Hätäapujärjestelmää koskevien sääntöjen 5 pykälä

84 Päätöksen mukaan hätäavun järjestämistä koskevien sääntöjen 5 pykälällä rikotaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa erityisesti, koska kyseisellä määräyksellä estetään kilpailijoiden pääsy markkinoille sulkemalla näiltä näiden pääasiallinen turkisnahkojen hankintalähde Tanskassa. Päätöksen 10 kohdan ii alakohdassa komissio esittää päätelmänään, että koko turkistuotannon toimittamista koskevalla velvoitteella, joka on edellytyksenä hätäapujärjestelmään liittymiselle, rajoitetaan DPF:n jäsenten valinnan mahdollisuutta estämällä näitä päättämästä myyntipolitiikastaan täysin itsenäisesti. Päätöksen 10 kohdan alussa todetaan, että riidanalaisen määräyksen tarkoituksena on rajoittaa kilpailua tai siitä seuraa, että kilpailu rajoittuu perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.

85 Hätäapujärjestelmää koskevien sääntöjen 5 pykälän tarkoituksena on, että DPF:n jäsenille korvataan ne taloudelliset tappiot, joita näille aiheutuu, kun näiden eläimiä menehtyy epitsoottisiin eläintauteihin; kyseisen pykälän sisältö on seuraava:

"Vakuutettu menettää oikeutensa hätäapujärjestelmän etuuksiin, jos vakuutettu tai tämän edustaja

- -

d) on sen vuoden (15.8.-14.8.) aikana, jona vahinko on tapahtunut, tai sitä edeltäneen varainhoitovuoden aikana myynyt turkisnahkoja muita kuin Danske Pels Auktionerin myyntikanavia käyttäen, lukuun ottamatta nahkoja, jotka turkistarhaaja on varannut omaan käyttöönsä;

- -."

86 Hätäapujärjestelmän toimintaa koskevat yksityiskohtaiset säännöt perustuvat kantajan niistä antaman selvityksen mukaan, jota komissio ei ole kiistänyt, ja sellaisina kuin ne ilmenevät DPF:n sääntöjen tarkastelusta, keskinäisen avustusjärjestelmän tyyppiseen järjestelmään ja niistä voidaan tehdä yhteenveto seuraavasti. DPF:n jäsen ei ole pelkän jäsenyytensä perusteella hätäapujärjestelmän jäsen, vaan sen jäseneksi on kirjoittauduttava erikseen. Jäsen voi milloin tahansa vapaasti erota kyseisestä järjestelmästä. Uusi jäsen voi periaatteessa saada hätäapua vasta vuoden kuluttua liittymisestään. Hätäavun myöntäminen on toissijaista verrattuna vakuutetun saman riskin varalta ottamaan vakuutukseen. Hätäapujärjestelmän rahoitus varmistetaan siten, että DPF pidättää tietyn osan järjestelmään liittyneiden osuuskunnan jäsenten tulostileille vuosittain maksettavista summista. Koska jäsenten tulostileille maksettava määrä jaetaan näiden kesken suhteessa niiden turkisnahkojen arvoon, jotka kyseiset jäsenet ovat toimittaneet myytäviksi DPF:n kuluvan vuoden aikana järjestämissä huutokaupoissa, kukin hätäapujärjestelmään liittynyt jäsen osallistuu kyseisen järjestelmän rahoittamiseen summalla, joka on suhteessa tämän toimittamien turkisnahkojen arvoon. Koska DPF:n säännöissä määrätään sekä pääomatilin että tulostilin kapitalisoinnista ja koska hätäapujärjestelmän jäsenet maksavat "jäsenmaksunsa" poikkeuksellisesti sallimalla tulostiliensä veloittamisen kyseisellä summalla, jäsenillä on tällä tavoin käytännössä käytettävissään summat, jotka olisi muutoin ollut kapitalisoitava. Jotta yhdenvertaisuus osuuskunnan jäsenten kesken säilyisi, niille jäsenille, jotka ovat päättäneet olla liittymättä hätäapujärjestelmään, maksetaan samansuuruinen summa kuin se, jolla järjestelmään liittyneiden jäsenten tulostilejä on veloitettu.

Asianosaisten esittämät perustelut

87 Kantaja kiistää väitteen, että riidanalainen määräys olisi luonteeltaan kilpailua rajoittava. Kantajan mukaan hätäapujärjestelmä, johon osuuskunnan jäsenet voivat vapaasti liittyä tai olla liittymättä ja josta nämä voivat vapaasti erota, otettiin käyttöön vuonna 1959 eli aikana, jona vakuutusta epitsoottisten eläintautien varalta ei ollut mahdollista ottaa vakuutusyhtiöissä kohtuullisin vakuutusmaksuin. Kantajan mukaan hätäapujärjestelmä perustuu yhdistyksen jäsenten haluun suojautua epitsoottisilta eläintaudeilta osuustoimintajärjestelmän periaatteen mukaisesti keskinäisen vakuutuksen avulla. Kantaja täsmentää, että hätäapujärjestelmään liittyneille jäsenille määrätty turkisnahkojen yksinomainen toimitusvelvoite otettiin käyttöön 23.10.1967 tehdyllä päätöksellä sillä perusteella, että turkistarhaajan liittyminen hätäapujärjestelmään ainoastaan joidenkin tarhansa eläinten osalta on teknisesti mahdotonta. Koska hätäapujärjestelmän mukaisten etuuksien rajaaminen koskemaan ainoastaan joitakin tietyn tarhan eläimistä esimerkiksi merkitsemällä eläimet tai millä tahansa muulla menetelmällä olisi fyysisesti mahdotonta, järjestelmään on kantajan mukaan pakostakin otettava kaikki tarhan eläimet.

88 Kantaja täsmentää edelleen, että hätäapujärjestelmän mukaisten etuuksien rajaaminen koskemaan ainoastaan joitakin tietyn tarhan eläimistä ei olisi ainoastaan teknisesti mahdotonta, vaan siitä aiheutuisi myös väärinkäytöksiä. Järjestelmän rahoitustavan huomioon ottaen se, että kantajana olevan yhdistyksen jäsen menettää oikeutensa korvaukseen, jota hän muutoin voisi vaatia, jos hän on myynyt osan tarhansa eläinten nahoista käyttäen muita myyntikanavia kuin kantajan järjestämät huutokaupat, on kantajan mukaan välttämätöntä, jotta jäsen osallistuisi kyseisen järjestelmän rahoitukseen toimintansa tosiasiallista laajuutta vastaavassa suhteessa. Siitä, että yhdistyksen jäsenen sallittaisiin saada hätäapua ilman, että tälle asetettaisiin samanaikaisesti velvoite toimittaa kaikki turkisnahkansa osuuskunnalle, olisi seurauksena, että kyseinen jäsen voisi nauttia kyseisen järjestelmän suojaa osallistumatta sen rahoitukseen, mikä olisi ristiriidassa juuri niiden vastavuoroisuuden ja yhteisvastuullisuuden periaatteiden kanssa, joita hätäapujärjestelmän tulisi ilmentää. Näin ollen kantaja katsoo, että yksinomaisella toimitusvelvoitteella mahdollistetaan sen periaatteen johdonmukainen soveltaminen, jonka mukaan kaikki järjestelmän jäsenet osallistuvat sen rahoittamiseen yhdenvertaisella tavalla.

89 Kantaja väittää vielä, että sen jälkeen, kun yksinomainen toimitusvelvoite kumottiin 28.10.1988 pidetyssä yleiskokouksessa tehdyillä sääntömuutoksilla komission asiaan puuttumisen vuoksi, voimassa ollut järjestelmä ei enää anna, toisin kuin aiemmin, täysin kattavaa suojaa epitsoottisten eläintautien varalta, jollei hätäapujärjestelmään liittynyt turkistarhaaja ole toimittanut kaikkia nahkojaan osuuskunnalle. Jos tarhaaja ei ole näin tehnyt, sen korvauksen määräytymisperusteena, joka tälle epitsoottisen eläintaudin puhjetessa maksetaan, on nykyisin ainoastaan se osa tarhaajan myynnistä, jonka tämä on toteuttanut osuuskunnan välityksellä. Kantajan mukaan vuoden 1988 sääntömuutosta edeltäneen ja sen jälkeisen järjestelmän keskinäisellä vertailulla ei näin ollen ole merkitystä käsiteltävänä olevan asian kannalta eikä se, että kantaja on komission toivomuksen mukaisesti ottanut kyseisen uuden järjestelmän käyttöön pelkästään käytännöllisistä syistä, millään tavoin tarkoita, että aiempi järjestelmä olisi ollut perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastainen.

90 Kantaja toteaa edelleen, että syy siihen, minkä vuoksi hätäapujärjestelmä on järjestetty edellä kuvatulla tavalla eikä järjestelmäksi, jossa tarhaaja, joka haluaa vakuuttaa tarhansa eläimet epitsoottisten eläintautien varalta, maksaa vakuutusmaksua jokaisesta eläimestä, jonka hän haluaa vakuuttaa, on se, että tällainen järjestelmä kuuluisi Tanskan vakuutuslainsäädännön alaan. Kantajalla ei ole kuitenkaan lupaa harjoittaa vakuutustoimintaa.

91 Yhdenvertaisuusperiaatteen järjestelmällisestä soveltamisesta osuuskunnan jäsenten kesken kantaja väittää vielä, että ensiksikään kyseisen periaatteen soveltaminen ei ole sinänsä kilpailua rajoittavaa ja että toisaalta kantaja itse on joutunut sen tuloksena epäsuotuisaan asemaan kilpailijoihinsa nähden. Niinpä kantaja ei ole kyennyt myöntämään merkittävimmille tarhaajilleen edullisempia ehtoja kuten alennuksia tai ostohyvityksiä, kuten vakuutustoimintaa harjoittava yritys olisi voinut tehdä. Näin ollen komission väite, jonka mukaan riidanalaisella yksinomaisella toimitusvelvoitteella olisi ollut se vaikutus, että sillä olisi suljettu kilpailijoilta pääsy Tanskan markkinoille, on kantajan mukaan virheellinen, koska DPF on joutunut kyseisen määräyksen vuoksi epäsuotuisampaan asemaan kuin kilpailijansa ja etenkin HBA. HBA:lla on vakuutusjärjestelmä, jonka tarkoitus on täsmälleen sama kuin kantajan vuonna 1988 käyttöön ottaman järjestelmän ja joka on maksuton tarhaajille, jotka suostuvat toimittamaan HBA:lle 40 prosenttia turkisnahkatuotannostaan. Kantajana oleva DPF väittää kuitenkin, että myös sen omat jäsenet voivat vapaasti liittyä HBA:n käyttöön ottamaan vakuutusjärjestelmään. Näin ollen kantajan mukaan sellaisen järjestelmän olemassaolo, joka antaa paremman suojan riskien varalta kuin sen oma hätäapujärjestelmä, osoittaa, ettei sen oma järjestelmä ole esteenä kilpailijoiden pääsylle Tanskan markkinoille. Näin ollen komissio on jättänyt väitteessään huomiotta olennaisen seikan, nimittäin sen, että DPF:n jäsenilleen tekemä tarjous on ollut ainoastaan yksi sen taloudellisille toimijoille tekemistä lukuisista tarjouksista ja että kyseisten toimijoiden asiana on päättää, ottavatko nämä vakuutuksen ja millaisen vakuutuksen sen riskin varalta, että epitsoottisen eläintaudin seurauksena menetetään eläimiä.

92 Lopuksi kantajan mukaan se komission väite, että kantajan esittämällä yksinomaisen toimitusvelvoitteen välttämättömyyttä koskevalla perustelulla on merkitystä ainoastaan perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisen osalta, on virheellinen. Kantaja katsoo kuitenkin, että jos ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätyy toteamaan riidanalaisen määräyksen kuuluvan 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan, riidanalaista määräystä olisi tuolloin kuitenkin pidettävä välttämättömänä hätäapujärjestelmän täytäntöönpanon kannalta, jolloin sen osalta voitaisiin antaa perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukainen yksittäinen lausuma, ettei kieltoa sovelleta.

93 Komissio väittää, ettei se, että jäsen voi vapaasti päättää liittyä tai olla liittymättä hätäapujärjestelmään, ole ratkaisevaa. Niinpä siitä, että tarhaaja voi vapaasti tehdä tai jättää tekemättä sopimuksen kantajan kanssa päästäkseen osalliseksi kantajan käyttöön ottamasta hätäavusta, ei voida komission mukaan päätellä, että kyseinen sopimus ei ole kilpailua rajoittava. Lukuun ottamatta tiettyjä mahdollisesti perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamisalaan kuuluvia tapauksia, sopimuspuolet päättävät sopimuksen allekirjoittamisesta aina vapaasti. Se, mikä asiassa on komission mukaan kiistanalaista, on nimenomaan kyseisen sopimuksen sisältö eli tässä tapauksessa hätäapujärjestelmään liittyneille jäsenille asetetun yksinomaisen toimitusvelvoitteen vaikutus.

94 Tältä osin komissio väittää ensiksikin, että kyseisen valinnan vapauden laajuutta arvioitaessa on joka tapauksessa aiheellista ottaa huomioon sääntöjen 4 pykälän 1 momentin f alakohdan soveltamiseen liitetyt yhdenmukaistetut menettelytavat, joiden vaikutuksesta jäsenen, joka haluaa nauttia oikeuksistaan osuuskunnan jäsenenä, on myytävä kaikki turkisnahkansa kantajan järjestämissä huutokaupoissa. Toiseksi komissio katsoo, että ratkaiseva peruste, jonka vuoksi hätäapujärjestelmä on ristiriidassa perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan kanssa, on se, että kyseinen järjestelmä perustuu yksinoikeuslausekkeeseen. Komission mukaan perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisesta yksinmyyntisopimusten ryhmiin ja vastaavasti yksinostosopimusten ryhmiin 22.6.1983 annetut komission asetukset (ETY) N:o 1983/83 ja (ETY) N:o 1984/83 (EYVL L 173, s. 1 ja 5) (jäljempänä asetukset N:o 1983/83 ja 1984/84), osoittavat, että yksinoikeuksien ja yksinmyynnin yhteensopimattomuus perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan kanssa on "yleisesti tunnettua".

95 Komissio täsmentää vielä, että riidanalaisella yksinomaisella toimitusvelvoitteella rajoitetaan jäsenten toiminnan vapautta, koska näiltä evätään mahdollisuus myydä turkisnahkojaan muita kuin osuuskunnan myyntikanavia käyttäen. Kyseisellä yksinoikeuslausekkeella on komission mukaan vaikutuksia myös kolmansiin osapuoliin, joilta tällä tavoin evätään mahdollisuus myydä itse järjestämissään huutokaupoissa turkisnahkoja, jotka ovat peräisin hätäapujärjestelmään kuuluvien DPF:n jäsenten tarhaamista eläimistä. Komissio katsoo, että kyseisen yksinoikeuslausekkeen välitön seuraus on juuri tämä, ja viittaa tältä osin edellä mainittuun, asiassa Frubo v. komissio 15.5.1975 annettuun yhteisöjen tuomioistuimen tuomioon. Näin ollen vakuutusehdoilla, joita toiset, DPF:n kanssa kilpailevat yritykset mahdollisesti voivat tarjota DPF:n jäsenille, ei komission mukaan ole käytännössä merkitystä.

96 Komissio pitää perusteettomana väitettä, jonka mukaan riidanalaiset määräykset olisivat välttämättömiä hätäapujärjestelmän toiminnan kannalta. Komissio katsookin, ettei kyseinen väite liity perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vaan sen 3 kohdan soveltamiseen. Komission mukaan on erittäin hankalaa soveltaa samanaikaisesti kahta arviointiperustetta sen arvioimiseksi, onko kilpailunrajoitus välttämätön, toisin sanoen yhtä, joka on perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan mukainen, ja toista, joka liittyy sen 85 artiklan 3 kohdan soveltamiseen. Ottaen huomioon 85 artiklan rakenteen komissio pitää johdonmukaisena, että kyseinen arviointi suoritetaan samalla, kun tarkastellaan sitä, sovelletaanko 85 artiklan 3 kohtaa. Joka tapauksessa komissio katsoo, että hätäapujärjestelmä, johon liittyy yksinomainen toimitusvelvoite, ei kuulu mihinkään niistä talouden erityisaloista, joilla asetettujen yksinomaisten toimitusvelvoitteiden osalta komission soveltamassa käytännössä tai yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä on tietyissä olosuhteissa todettu, etteivät ne kuulu perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan (asia 161/84, Pronuptia, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 28.1.1986, Kok. 1986, s. 353).

97 Lopuksi komissio kiistää sen, että kantajan käyttöön ottaman kaltainen vakuutusjärjestelmä välttämättä edellyttäisi, että edunsaajille on asetettava velvoitteeksi toimittaa turkisnahkojaan yksinomaan osuuskunnalle. Kantajan lokakuussa 1988 käyttöön ottamassa uudessa järjestelmässä tällaista velvoitetta ei määrätä. Se, että ne osuuskunnan jäsenet, jotka eivät osallistu hätäapujärjestelmään, saavat samansuuruiset summat kuin ne, joilla kyseiseen järjestelmään kuuluvien osuuskunnan jäsenten tulostilejä veloitetaan, osoittaa komission mukaan lisäksi, että kyseinen järjestelmä rahoitetaan jäsenten tuottamien turkisnahkojen huutokaupalla ja ettei kaikkien nahkojen myyminen kyseisissä huutokaupoissa ole mitenkään välttämätöntä järjestelmän toiminnalle.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvio

98 Aluksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palauttaa mieliin, että vaikka päätöksessä todetaan, että kantajalla on kyseisillä markkinoilla määräävä asema, riidanalaista määräystä ei todeta kyseisessä päätöksessä perustamissopimuksen 86 artiklan vaan sen 85 artiklan vastaiseksi. Niinpä vaikka yhteisöjen tuomioistuin on 86 artiklan soveltamisen osalta todennut, että se, että taloudellinen toimija sitoo ostajia, vaikka näiden pyynnöstäkin, yksinoikeutta koskevalla sitoumuksella, on yhteisön kilpailusääntöjen vastaista (asia 85/76, Hoffmann-La Roche v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 13.2.1991, Kok. 1979, s. 461 ja asia C-62/86, AKZO v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 3.7.1991, Kok. 1991, s. I-3359), kyseistä pelkästään ETY:n perustamissopimuksen 86 artiklaa koskevaa oikeuskäytäntöä ei voida kaikissa tapauksissa noudattaa sellaisenaan 85 artiklaa sovellettaessa. Toisin kuin komissio väittää, yksinoikeutta koskevat sitoumukset, joista joihinkin voidaan myös soveltaa poikkeusasetuksia N:o 1983/83 ja 1984/83, eivät tosiasiallisesti ole sinänsä perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastaisia. Vaikka komissio päättelee viimeksi mainitusta poikkeusasetuksesta, että yksinomainen toimitusvelvoite kuuluu luonnostaan 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan, tältä osin on aiheellista palauttaa mieliin yhteisöjen tuomioistuimen todenneen, että vaikka perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaisen poikkeuksen myöntäminen jonkin tietyn sopimuksen tapauksessa edellyttää ensin sen tunnustamista, että kyseinen sopimus kuuluu 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan, tämä ei kuitenkaan tarkoita, että perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa määrätystä ryhmäpoikkeuksen myöntämismahdollisuudesta voitaisiin päätellä, että kaikki kyseiseen ryhmään kuuluvat sopimukset välttämättä täyttäisivät 85 artiklan 1 kohdan edellytykset pelkästään ryhmään kuulumisensa perusteella (asia 32/65, Italia v. neuvosto ja komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 13.7.1966, Kok. 1966, s. 563).

99 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan (katso tuoreimpana esimerkkinä oluen yksinomaisesta toimitussopimuksesta asia C-234/89, Delimitis v. Henninger Bräu, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 28.2.1991, Kok. 1991, s. I-935; katso myös edellä mainittu, 30.6.1966 annettu yhteisöjen tuomioistuimen tuomio Société Technique Minière, sekä asia 31/80, L'Oréal v. De Nieuwe AMCK, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 11.12.1980, Kok. 1980, s. 3775) arvioitaessa yksinoikeuden perustavaa sitoumusta perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan perusteella on otettava huomioon ne tosiasialliset taloudelliset olosuhteet, joissa kyseinen sitoumus tuottaa vaikutuksensa. Yksinoikeuden perustava toimitusvelvoite, jolla tuottajalle taataan tämän tuotteiden myynti ja jälleenmyyjälle toimitusten luotettavuus, voi olla relevanttien markkinoiden olosuhteista ja tosiasiallisista toimintaedellytyksistä riippuen omiaan tehostamaan kilpailua kyseisillä markkinoilla kuluttajahintojen tasolla ja kuluttajille suunnatussa palvelutarjonnassa, sekä siten osaltaan parantamaan kyseisten markkinoiden joustavuutta.

100 Periaatteesta, jonka mukaan kiistanalaisen velvoitteen vaikutus on arvioitava niissä tosiasiallisissa olosuhteissa, joissa se tuottaa vaikutuksensa, ei voida poiketa sillä perusteella, että asetettua velvoitetta pidettäisiin oikeutettuna "osuuskuntauskollisuudeksi" nimetyn periaatteen noudattamiseksi. Viimeksi mainitun periaatteen tarkoituksena ei voi olla eikä siitä saa seurata, että osuustoiminnalliset yritykset, jotka hyötyvät jäsentensä noudatettavaksi määräämästään yksinoikeuslausekkeesta, voisivat perustella sillä perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan määräysten noudattamatta jättämistä.

101 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että hätäapujärjestelmää koskevien sääntöjen 5 pykälän d kohdassa määrättiin, kunnes kyseinen määräys lokakuussa 1988 kumottiin, että jäsenten, jotka halusivat päästä osallisiksi kantajan järjestämästä hätäavusta, velvoitteena oli toimittaa kaikki tarhansa eläimistä saadut turkisnahat kantajalle niiden myymiseksi kantajan järjestämillä julkisilla huutokaupoilla, tai muutoin nämä menettäisivät oikeutensa hätäapuun. Kyseinen velvoite koski sekä sen varainhoitovuoden myyntiä, jona vahinko sattui, että sitä edeltäneen varainhoitovuoden myyntiä.

102 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että nämä ovat ne näkökohdat, joiden perusteella sen on arvioitava, oliko sen yksinomaisen toimitusvelvoitteen, joka kantajana olevan osuuskunnan jäsenille asetettiin näiden halutessa päästä osallisiksi kantajan järjestämästä hätäavusta, tarkoituksena vaikuttaa kilpailuun yhteismarkkinoilla, ja vaikka tämä ei olisi ollutkaan sen tarkoitus, oliko riidanalaisella määräyksellä silti perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja kilpailua rajoittavia vaikutuksia. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiana ei ole kuitenkaan käsiteltävänä olevan kanneperusteen yhteydessä, koska siinä on kysymys riidanalaisen määräyksen arvioinnista yksinomaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan perusteella, tarkastella sitä, täyttikö kyseinen määräys perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa määrätyt edellytykset.

103 Riidanalaisen määräyksen tarkoituksen arvioinnin osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että kuten yhteisöjen tuomioistuin on tuomiossaan todennut, sen määrittämiseksi, onko sopimuksen tarkoituksena rajoittaa kilpailua, on tarkasteltava niitä tavoitteita, joihin sopimuksella itsessään pyritään ottaen huomioon ne taloudelliset olosuhteet, joissa sitä on tarkoitus soveltaa (yhdistetyt asiat 29/83 ja 30/83, CRAM ja Rheinzink v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 28.3.1984, 26 kohta, Kok. 1984, s. 1679). Edelleen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että käsiteltävänä olevaan tapaukseen liittyvien taloudellisten olosuhteiden erittelemiseksi on tarkasteltava sitä, missä määrin riidanalainen määräys, jolla yksinomainen toimitusvelvoite asetettiin, oli osa hätäapujärjestelmän rakennetta ja osuuskunnan toimintaa koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, sekä missä määrin se on ollut omiaan vaikuttamaan Tanskan turkisnahkamarkkinoiden toimintaedellytyksiin.

104 Riidanalaisen määräyksen sisällön ja sen vaikutuksen osalta, joka kyseisellä määräyksellä on ollut jäsenten itsenäiseen päätöksentekoon, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa kyseisestä määräyksestä seuranneen, että hätäapujärjestelmään liittyneet jäsenet ovat estyneet myymästä tuotteitaan muutoin kuin kantajan järjestämissä huutokaupoissa kahden varainhoitovuoden ajan samalla, kun vahingon kattamisajanjakso on varainhoitovuosittain rajattu yhteen vuoteen. Kantaja ei ole kyennyt mitenkään perustelemaan velvoitetta, jonka se on tällä tavoin asettanut tietyn varainhoitovuoden aikana puhjenneesta epitsoottisesta eläintaudista aiheutuneesta vahingosta korvausta haluaville osuuskunnan jäsenille ja jonka mukaan näiden on täytynyt toimittaa ei ainoastaan kaikki sinä varainhoitovuonna, jona vahinko on sattunut, vaan myös kaikki sitä edeltäneenä varainhoitovuonna myymänsä turkisnahat myytäviksi kantajan järjestämillä julkisilla huutokaupoilla. Kyseisen velvoitteen markkinoiden tosiasiallisiin toimintaedellytyksiin kohdistuvan vaikutuksen arvioimiseksi täsmällisesti on kuitenkin aiheellista ottaa huomioon se varoittava vaikutus, joka tällaisella velvoitteella pakostakin on järjestelmään liittyneisiin jäseniin, jotka eivät voi olla tietämättömiä siitä, että jos he eroavat järjestelmän jäsenyydestä, he ovat vaarassa jäädä ilman vakuutusta epitsoottisen eläintaudin varalta, jos tällainen tauti puhkeaa sellaisen varainhoitovuoden aikana, jonka osalta heiltä edellytettäisiin uutta liittymistä järjestelmään. Näin ollen väitettä, jonka mukaan osuuskunnan jäsenet voivat vapaasti liittyä järjestelmään ja erota siitä, on pidettävä joka tapauksessa merkitykseltään suhteellisena. Kiistanalainen määräys, joka ei ole ollut mitenkään tarpeen hätäapujärjestelmän moitteettoman toiminnan kannalta, on ollut näin ollen omiaan lisäämään järjestelmän tehottomuutta ja siten jäykistämään taloudellisten toimijoiden toimintaa, koska sillä on selvästi rajoitettu näiden itsenäistä päätöksentekoa.

105 Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että kantajan 28.10.1988 vahvistamat sääntömuutokset, joilla riidanalainen yksinomainen toimitusvelvoite lakkautettiin ilman, että kantaja olisi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa väittänyt kyseisistä muutoksista aiheutuneen minkäänlaista häiriötä hätäapujärjestelmän toimintaan, sekä toisaalta se seikka, että HBA, joka oli myös ottanut käyttöön hätäapujärjestelmän, on asettanut vakuutetuilleen, kuten kantaja on itse todennut, toimitusvelvoitteen, joka ei ole yksinomainen vaan joka on rajattu koskemaan ainoastaan 40 prosenttia kokonaismyynnistä, osoittavat jo sinänsä riittävällä varmuudella, ettei sen tyyppisen yksinomaisen toimitusvelvoitteen käyttöönotto, joka on kiistan kohteena, ollut millään tavoin välttämätön tällaisen järjestelmän organisaatiolle tai sen moitteettomalle toiminnalle.

106 Kantaja väittää jäsenille asetetun yksinomaisen toimitusvelvoitteen olevan perusteltu sen vuoksi, että ainoastaan joidenkin tarhaajan eläinten vakuuttaminen olisi teknisesti mahdotonta, sekä täsmentää, että sen itsensä on oikeudellisesti mahdotonta ottaa käyttöön "per capita" -vakuutusjärjestelmää, koska sillä ei ole Tanskan kansallisen lainsäädännön mukaan lupaa harjoittaa vakuutustoimintaa. Tältä osin on syytä ensiksikin täsmentää kantajan myöntävän, että toisin kuin hätäapujärjestelmän käyttöönottovuonna 1959 vallinneessa markkinatilanteessa osuuskunnan jäsenten on nykyisin mahdollista ottaa henkilökohtainen vakuutus epitsoottisten eläintautien varalta, minkä myös vahvistaa se osuuskunnan sääntö, jonka mukaan kantajan maksama korvaus on aina toissijainen verrattuna henkilökohtaisen vakuutuksen perusteella saatuun korvaukseen. Tästä ilmenee, että kantajan päätös pitää voimassa hätäapujärjestelmä, johon sisältyi turkisnahkojen yksinomainen toimitusvelvoite, ainakin 28.10.1988 toteutettuun sääntömuutokseen asti, on perustunut kantajan valintaan, jolla ei ole ollut mitään yhteyttä osuuskunnan moitteettomaan toimintaan, ensiksikin koska tarhaajille on nykyisin tarjolla muita vakuutusjärjestelmiä, ja toisaalta, koska keskinäisen avustusjärjestelmän tyyppisen vakuutusjärjestelmän käyttöönotolla epitsoottisten eläintautien varalta ja siihen liitetyllä yksinomaisella toimitusvelvoitteella ei ole mitään yhteyttä keskenään. Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että yhteisön oikeuden ensisijaisuusperiaatteen nojalla kantajan ei joka tapauksessa ole mahdollista vedota sen osalta sovellettavaan kansalliseen lainsäädäntöön perustellakseen sillä perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan mukaisten velvoitteidensa noudattamatta jättämistä (katso viimeisimpänä tapauksena asia T-30/89, Hilti v. komissio, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio 12.12.1991, Kok. 1991, s. II-1439).

107 Edellä esitetystä ilmenee, että riidanalaisella määräyksellä, jolla hätäapujärjestelmään liittyneille jäsenille asetetaan näiden tarhojen koko turkisnahkatuotantoa koskeva yksinomainen toimitusvelvoite sellaisena kuin sitä on edellä tarkasteltu niissä taloudellisissa olosuhteissa, joissa sitä on sovellettu, vähennetään merkittävästi osuuskunnan jäsenten itsenäistä päätösvaltaa omaan markkinakäyttäytymiseensä nähden samalla, kun sillä ei ole mitään yhteyttä hätäapujärjestelmän moitteettomaan toimintaan. Näin ollen tällaisen määräyksen osalta on sen sisällön ja vaikutuksen perusteella katsottava, että sen tarkoituksena on rajoittaa, estää tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla ja että se on näin ollen omiaan kuulumaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan.

108 Mitä toissijaisesti tulee riidanalaisen määräyksen kilpailua rajoittavaan vaikutukseen, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palauttaa aluksi mieliin, että jos sopimuksen tarkoitus on kilpailua rajoittava, kuten asian on tässä tapauksessa todettu olevan, sen vaikutusten huomioon ottaminen ei ole tarpeen (katso asia 123/83, BNIC v. Clair, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 30.1.1985, Kok. 1985, s. 391 sekä edellä mainittu, 27.1.1987 annettu yhteisöjen tuomioistuimen tuomio Verband der Sachversicherer v. komissio); ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pitää kuitenkin aiheellisena tarkastella myös sitä, seuraako riidanalaisesta määräyksestä, että kilpailu yhteismarkkinoilla rajoittuu, estyy tai vääristyy. Kuten komissio on todennut, arvioitaessa riidanalaisen määräyksen vaikutuksia perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan perusteella merkityksellistä ei ole se, voivatko osuuskunnan jäsenet vapaasti liittyä tai olla liittymättä hätäapujärjestelmään. Ratkaisevaa on se, onko tällä tavoin asetetulla yksinomaisella toimitusvelvoitteella, kuten päätöksessä todetaan, kilpailua rajoittava vaikutus osuuskunnan jäseniin nähden, joiden itsenäistä päätöksentekoa sillä rajoitetaan, ja kolmansiin osapuoliin nähden, joiden pääsyä Tanskan markkinoille sillä vaikeutetaan.

109 Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo oikeuden- käyntiasiakirjoista tässä tapauksessa ilmenevän, että kyseisellä yksinomaisella toimitusvelvoitteella on ollut niissä taloudellisissa olosuhteissa, joissa sitä on sovellettu, kilpailua rajoittava vaikutus markkinoihin. Kantajalla on ensiksikin, kuten edellä on jo toistuvasti todettu, vahva asema turkisnahkojen myyntimarkkinoilla ja toisaalta 75 prosenttia kantajana olevan osuuskunnan jäsenistä kuuluu myös sen hätäapujärjestelmään, jolla on jo itsessään ollut edellä todettu taloudellisten toimijoiden toimintaa jäykistävä vaikutus. Näin ollen kyseisellä määräyksellä on tosiasiallisesti ollut kilpailua rajoittava vaikutus, koska se on vaikeuttanut kantajan kilpailijoiden pääsyä kyseisille Tanskan markkinoille. Kyseinen määräys on näin ollen omiaan kuulumaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan.

110 Päätelmänään edellä esitetystä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että päätöksessä esitetty arvio, jonka mukaan hätäapujärjestelmää koskev