JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

MELCHIOR WATHELET

25 päivänä tammikuuta 2018 ( 1 )

Asia C‑564/16 P

Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO)

vastaan

Puma SE

Muutoksenhaku – EU-tavaramerkki – Asetus (EY) N:o 207/2009 – 8 artiklan 5 kohta – Väitemenettely – Suhteelliset hylkäysperusteet – Asetus (EY) N:o 2868/95 – 19 sääntö ja 50 säännön 1 kohta – Laajan tunnettuuden käsite – EUIPO:n sellaisten aikaisempien päätösten todistusarvo, joissa on tunnustettu aikaisemman tavaramerkin laaja tunnettuus – Aikaisemman päätöskäytännön käsite – Perusteluvelvollisuus – EUIPO:n valituslautakuntien menettelylliset velvollisuudet

I. Johdanto

1. Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO) vaatii valituksellaan, että on kumottava unionin yleisen tuomioistuimen 9.9.2016 antama tuomio Puma v. EUIPO – Gemma Group (Loikkaava kissaeläin) (T‑159/15, EU:T:2016:457; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jossa tämä on kumonnut EUIPO:n viidennen valituslautakunnan 19.12.2014 tekemän päätöksen (asia R 1207/2014-5), joka koskee Puma SE:n ( 2 ) ja Gemma Group Srl:n ( 3 ) välistä väitemenettelyä (jäljempänä riidanalainen päätös).

2. Valituksen keskeisellä kysymyksellä on todennäköisesti käytännön merkitystä väitemenettelyissä, jotka on pantu vireille [Euroopan unionin] tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 ( 4 ) 8 artiklan 5 kohdassa säädetyn perusteen perusteella. On nimittäin ratkaistava, voiko tavaramerkin haltija, joka tässä ominaisuudessa esittää väitteen uuden tavaramerkin rekisteröintiä vastaan, osoittaa vaatimuksensa perustelluksi pelkästään viittaamalla siihen, että sen tavaramerkin laaja tunnettuus oli jo vahvistettu EUIPO:n päätöksissä, jotka eivät koskeneet samoja osapuolia.

II. Asiaa koskevat oikeussäännöt

A. Asetus N:o 207/2009

3. Asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa säädetään, että ”jos aikaisempi [Euroopan unionin] tavaramerkki on [unionissa] laajalti tunnettu ja aikaisempi kansallinen tavaramerkki on kyseisessä jäsenvaltiossa laajalti tunnettu, 2 kohdassa tarkoitetun aikaisemman tavaramerkin haltijan vastustuksesta tavaramerkkiä ei myöskään rekisteröidä, jos se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi tavaramerkki ja se rekisteröitäisiin sellaisia tavaroita tai palveluja varten, jotka eivät tosin ole samankaltaisia kuin tavarat tai palvelut, joita varten aikaisempi tavaramerkki on rekisteröity, mutta joiden osalta rekisteröitävän tavaramerkin käyttäminen ilman perusteltua syytä merkitsisi aikaisemman tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettua hyväksikäyttöä taikka olisi niille haitaksi”.

4. Asetuksen N:o 207/2009 Muutoksenhakumenettely-nimisessä VII osastossa olevan 63 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Tutkiessaan valitusta valituslautakunta kehottaa, niin usein kun on tarpeen, osapuolia esittämään asettamassaan määräajassa sen itsensä niille osoittamia ilmoituksia tai muiden osapuolien tiedonantoja koskevia huomautuksia.”

5. Asetuksen N:o 207/2009 75 artiklassa säädetään, että ”[EUIPO] perustelee päätöksensä. Ne voivat perustua ainoastaan sellaisiin syihin, joihin osapuolet ovat voineet ottaa kantaa”.

6. Asetuksen N:o 207/2009 76 artiklassa täsmennetään seuraavaa: ”1. Menettelyssä [EUIPO] tutkii tosiseikat viran puolesta; rekisteröinnin hylkäämisen suhteellisia perusteita koskevassa menettelyssä tutkimus rajataan seikkoihin, joihin osapuolet ovat vedonneet, ja osapuolten esittämiin vaatimuksiin. 2. [EUIPO] voi olla ottamatta huomioon tosiseikkoja tai todisteita, joihin osapuolet eivät ole vedonneet tai joita ne eivät ole esittäneet ajoissa.”

7. Asetuksen N:o 207/2009 78 artiklan 1 kohdassa säädetään vielä seuraavaa: ”1. [EUIPO:ssa] toimitettavissa menettelyissä voidaan asian selvittämiseksi toteuttaa seuraavat toimet: – – c) asiakirjojen ja todistuskappaleiden esittäminen; – –.”

B. Asetus (EY) N:o 2868/95

8. Yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 ( 5 ) 19 säännön 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Edellä 1 kohdassa tarkoitetun määräajan kuluessa väitteentekijän on esitettävä myös todisteet aikaisemman merkkinsä tai aikaisemman oikeutensa olemassaolosta ja voimassaolosta sekä sen antaman suojan laajuudesta ja osoitettava, että hänellä on oikeus tehdä väite. Väitteentekijän on erityisesti esitettävä seuraavat todisteet: a) jos väite perustuu aikaisempaan merkkiin, joka ei ole yhteisön tavaramerkki, todisteet aikaisemman merkin rekisteröinnistä tai hakemisesta toimittamalla i) sellaisen tavaramerkin osalta, jota ei ole vielä rekisteröity, jäljennös asiaa koskevasta hakemuksesta tai muu vastaava asiakirja, joka on peräisin tavaramerkkihakemusta hallinnoivalta taholta; tai ii) sellaisen tavaramerkin osalta, joka on rekisteröity, jäljennös asiaa koskevasta rekisteröintitodistuksesta ja tapauksesta riippuen viimeisimmästä uudistamistodistuksesta, joka osoittaa tavaramerkin suoja-ajan olevan pidempi kuin 1 kohdassa tarkoitettu määräaika ja mahdolliset suoja-ajan pidennykset, tai muut vastaavat asiakirjat, jotka ovat peräisin tavaramerkin rekisteröineeltä hallintoviranomaiselta; b) jos väite perustuu asetuksen 8 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitettuun yleisesti tunnettuun merkkiin, todisteet siitä, että merkki on yleisesti tunnettu asiaankuuluvalla alueella; c) jos väite perustuu asetuksen 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuun laajalti tunnettuun merkkiin, todisteet tämän kohdan a alakohdassa tarkoitettujen todisteiden lisäksi siitä, että merkki on laajalti tunnettu, sekä todisteet tai perustelut, jotka osoittavat, että haetun tavaramerkin käyttäminen ilman perusteltua syytä merkitsisi aikaisemman tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeudenmukaista hyväksikäyttöä tai olisi niille haitaksi; – –.”

9. Asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jollei toisin säädetä, valitusmenettelyssä sovelletaan soveltuvin osin säännöksiä, jotka koskevat menettelyä valituksenalaisen päätöksen tehneellä osastolla. Erityisesti, kun valitus kohdistuu väitemenettelyssä tehtyyn päätökseen, asetuksen 78 a artiklaa ei sovelleta asetuksen 61 artiklan 2 kohdan mukaisesti asetettuun määräaikaan. Kun valitus kohdistuu väiteosaston tekemään päätökseen, valituslautakunta rajaa valituksen tutkimisen niihin tosiseikkoihin ja todisteisiin, jotka on esitetty väiteosaston asetuksen ja näiden sääntöjen mukaisesti asettamassa määräajassa, ellei valituslautakunta katso, että olisi otettava huomioon uusia tai täydentäviä tosiseikkoja ja todisteita asetuksen [N:o 207/2009] [76] artiklan 2 kohdan mukaisesti.”

III. Asian tausta

10. Gemma Group teki 14.2.2013 EUIPO:lle EU-tavaramerkin rekisteröintiä koskevan hakemuksen asetuksen N:o 207/2009 nojalla.

11. Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, oli seuraava sininen kuviomerkki:

12. Tavarat, joita varten rekisteröintiä haettiin, kuuluivat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan, 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkaan 7, ja ne vastasivat seuraavaa kuvausta: ”Puuntyöstökoneet; Koneet alumiinin työstämiseen; PVC:n käsittelykoneet”.

13. EU-tavaramerkkiä koskeva hakemus julkaistiin 8.4.2013 ilmestyneessä Euroopan unionin tavaramerkkilehdessä nro 66/2013.

14. Ensimmäisessä oikeusasteessa kantajana ollut Puma esitti 8.7.2013 asetuksen N:o 207/2009 41 artiklan nojalla väitteen haetun tavaramerkin rekisteröintiä vastaan kaikkien tämän ratkaisuehdotuksen 12 kohdassa mainittujen tavaroiden osalta. Väitteen peruste oli asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitettu peruste.

15. Väite perustui erityisesti seuraaviin aikaisempiin tavaramerkkeihin: – jäljempänä esitetty kansainvälinen kuviomerkki, joka on rekisteröity 30.9.1983 numerolla 480105 ja uudistettu vuoteen 2023 saakka ja joka on voimassa Benelux-maissa, Tšekissä, Ranskassa, Kroatiassa, Italiassa, Unkarissa, Itävallassa, Portugalissa, Romaniassa, Sloveniassa ja Slovakiassa ja kattaa luokkiin 18, 25 ja 28 kuuluvia tavaroita ja vastaa kunkin luokan osalta seuraavaa kuvausta: – luokka 18: ”Olalla kannettavat laukut ja matkakassit, ‑arkut ja ‑laukut, erityisesti urheilulaitteita ja ‑vaatteita varten” – luokka 25: ”Vaatteet, saappaat, kengät ja tohvelit” – luokka 28: ”Pelit, lelut; kuntoilulaitteet, voimistelu- ja urheilulaitteet (ei muissa luokissa), myös urheilupallot”: – jäljempänä esitetty kansainvälinen kuviomerkki, joka on rekisteröity 17.6.1992 numerolla 593987 ja uudistettu vuoteen 2022 saakka ja joka on voimassa Benelux-maissa, Bulgariassa, Tšekissä, Virossa, Kreikassa, Espanjassa, Ranskassa, Kroatiassa, Italiassa, Kyproksessa, Latviassa, Liettuassa, Unkarissa, Itävallassa, Puolassa, Portugalissa, Romaniassa, Sloveniassa, Slovakiassa, Suomessa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja kattaa erityisesti luokkiin 18, 25 ja 28 kuuluvat tavarat ja vastaa kunkin näistä luokista osalta seuraavaa kuvausta: – luokka 18: ”Nahka- ja/tai keinonahkatavarat (tässä luokassa); käsilaukut ja muut kotelot, joita ei ole mukautettu sellaisia tavaroita varten, joita niissä on tarkoitus säilyttää, sekä nahkaiset pienet tavarat, erityisesti kukkarot, lompakot, avaimenperät; käsilaukut, asiakirjasalkut, säilytys- ja ostoskassit, koululaukut, retkeilylaukut, reput, pussit, treenilaukut, kuljetus- ja pakkauspussit ja nahkasta ja keinonahkasta, synteettisistä materiaaleista, kankaasta tai tekstiileistä tai nahkan korvikkeista valmistetut matkakassit; kosmetiikkalaukut (nahkatavarat); olka- tai kantohihnat; eläinten nahat; matka-arkut ja ‑laukut; sateenvarjot, päivänvarjot ja kävelykepit; piiskat, satulat ja valjaat” – luokka 25: ”Vaatteet, jalkineet, päähineet; jalkineiden osat ja komponentit, kengänpohjat, pohjalliset ja korotuspohjalliset, kengän korot, saappaiden varret, jalkineiden liukuesteet, hakaset ja nastat; välivuorit, vaatteiden valmistaskut; korsettituotteet; saappaat, tohvelit ja tossut, tohvelit; viimeistellyt jalkinetuotteet, ulkokengät, urheilu-, vapaa-ajan-, harjoitus-, hölkkä-, voimistelu-, kylpy- ja terveyskengät (tässä luokassa), tennisjalkineet; leggingsit ja säärystimet, leggingsit ja säärystimet nahasta, leggingsit, saapasnauhat, säärystimet kenkiä varten; verryttelypuvut, voimisteluhousut ja ‑trikoot, jalkapallohousut ja ‑trikoot, tennispaidat ja ‑sortsit, uima- ja rantavaatteet ja ‑asut, uimasortsit ja ‑housut ja uimapuvut, mukaan lukien kaksiosaiset uimapuvut, urheilu- ja vapaa-ajanvaatteet ja ‑asut (mukaan lukien kudotut vaatteet ja asut ja neuleet) myös fyysiseen harjoitteluun, hölkkäämiseen tai kestävyysjuoksuun ja voimisteluun, urheilualushousut ja ‑housut, neuleet, villapuserot, T-paidat, collegepaidat, tennis- ja hiihtovaatteet ja ‑asut; collegeasut ja vapaa-ajan puvut, päällysvaatteet ja jokasään asut, sukat (trikootuotteet), jalkapallosukat, käsineet, mukaan lukien nahkakäsineet, myös nahan jäljitelmistä tai synteettisestä nahasta, lakit ja myssyt, pää- ja otsanauhat, hikinauhat, huivit, hartiahuivit, saalit ja lämpimät kaulahuivit; vyöt, anorakit ja hupputakit, paksut merimiestakit ja sadetakit, takit, paitapuserot, pusakat ja pikkutakit, hameet, alushousut ja housut, villapuserot ja useista vaatteista ja alusvaatteista koostuvat yhdistelmät; alusasut” – luokka 28: ”Pelit, lelut, myös jalkineiden ja pallojen pienoismallit (joita käytetään leluina); laitteet ja välineet fyysiseen harjoitteluun, voimisteluun ja urheiluun (tässä luokassa); hiihto-, tennis- ja kalastusvälineet; sukset, suksisiteet, suksisauvat; suksien reunat, suksisuojukset; pelipallot, myös urheilu- ja pelipallot; käsi- ja levypainot, kuulat, kiekot, keihäänheittokeihäät; tennismailat, ping-pong- tai pöytätennis-, sulkapallo- ja squashmailat, krikettimailat, golf- ja hockey-mailat; tennispallot ja niiden heittolaitteet; rullaluistimet ja luistimet, rullaluistelukengät, myös sellaiset, joissa on vahvistetut pohjat; pöytätennispöydät; voimistelukepit, urheiluvanteet, urheiluverkot, maali- ja palloverkot; urheiluhansikkaat (pelitarvikkeet); nuket, nukenvaatteet, nukenkengät, nuken lippalakit ja myssyt, nukenvyöt, nukenesiliinat; urheilussa käytettävät polvisuojukset, kyynärpääsuojukset, nilkkasuojukset ja säärisuojukset; joulukuusenkoristeet”:

16. Puma vetosi asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohtaan perustuvan väitteensä tueksi aikaisempien tavaramerkkien maineeseen kaikissa jäsenvaltioissa ja kaikkien tämän ratkaisuehdotuksen 15 kohdassa lueteltujen tavaroiden osalta.

17. Väiteosasto hylkäsi 10.3.2014 väitteen kokonaisuudessaan. Vaikka se tunnusti kyseessä olevien merkkien tietynasteisen samankaltaisuuden, se katsoi aikaisemman tavaramerkin nro 593987 maineen osalta, että prosessiekonomisista syistä todisteita, joita ensimmäisessä oikeusasteessa kantajana ollut asianosainen oli esittänyt näyttääkseen toteen tavaramerkkinsä laajan käytön ja maineen, ei ollut tarpeen tutkia ja että tutkinta perustuisi olettamaan, jonka mukaan aikaisemmalla tavaramerkillä oli ”huomattava erottamiskyky”. Väiteosasto katsoi tämän lähtökohdan perusteella, ettei asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa edellytettyä yhteyttä ollut tässä tapauksessa näytetty toteen.

18. Ensimmäisessä oikeusasteessa kantajana ollut asianosainen valitti 7.5.2014 tästä päätöksestä EUIPO:ssa asetuksen N:o 207/2009 58–64 artiklan nojalla.

19. EUIPO:n viides valituslautakunta hylkäsi valituksen riidanalaisella päätöksellä.

20. Se katsoi ensinnäkin, että aikaisempien tavaramerkkien ja haetun tavaramerkin välillä oli tietynasteinen visuaalinen samankaltaisuus ja niihin kaikkiin liittyi sama ”puumaa muistuttavan loikkaavan kissaeläimen” käsite.

21. Toiseksi valituslautakunta hylkäsi ensimmäisessä oikeusasteessa kantajana olleen asianosaisen väitteen, jonka mukaan väiteosasto oli vahvistanut aikaisempien tavaramerkkien maineen, sillä perusteella, että väiteosasto oli itse asiassa ainoastaan todennut prosessiekonomisista syistä, ettei kyseisessä asiassa ollut tarpeen arvioida ensimmäisessä oikeusasteessa kantajana olleen asianosaisen esittämiä todisteita tavaramerkin maineesta ja että tutkinta perustuisi olettamaan, jonka mukaan aikaisemmalla tavaramerkillä nro 593987 oli ”huomattava erottamiskyky”. Tämän jälkeen valituslautakunta tutki aikaisempien tavaramerkkien mainetta koskevat todisteet, jotka koskivat edellä 15 kohdassa tarkoitettuja tavaroita, ja hylkäsi ne.

22. Kolmanneksi valituslautakunta katsoi, että vaikka aikaisempien tavaramerkkien mainetta olisi ollut pidettävä toteen näytettynä, asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohtaan perustuva väite oli hylättävä, koska muut edellytykset eli se, että kyseessä olisi aikaisempien tavaramerkkien erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettu hyväksikäyttö taikka niille aiheutuva haitta, eivät myöskään täyttyneet.

IV. Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio

23. Puma nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 1.4.2015 toimittamallaan kannekirjelmällä kumoamiskanteen riidanalaisesta päätöksestä.

24. Puma esitti kanteensa tueksi pääasiallisesti kolme kanneperustetta, jotka koskivat ensinnäkin oikeusvarmuuden ja hyvän hallinnon periaatteiden loukkaamista, koska valituslautakunta oli hylännyt aikaisempien tavaramerkkien mainetta koskevat todisteet ja katsonut, ettei kyseisten tavaramerkkien mainetta ollut näytetty toteen, toiseksi asetuksen N:o 207/2009 75 ja 76 artiklan rikkomista, koska valituslautakunta oli tutkinut aikaisempien tavaramerkkien mainetta koskevat todisteet, vaikka väiteosasto ei ollut tutkinut niitä, ja kolmanneksi mainitun asetuksen 8 artiklan 5 kohdan rikkomista.

25. Ensimmäisessä kanneperusteessaan Puma väitti pääasiallisesti, että valituslautakunta oli hylätessään sen esittämät, aikaisempien tavaramerkkien mainetta koskevat todisteet ja poiketessaan aikaisempien tavaramerkkien mainetta koskevasta päätöskäytännöstään loukannut oikeusvarmuuden ja hyvän hallinnon periaatteita. Puma esitti unionin yleisessä tuomioistuimessa tämän kanneperusteen tueksi kaksi väitettä, joista ensimmäinen koski sitä, että valituslautakunta oli kieltäytynyt ottamasta huomioon todisteita, joita ei ollut käännetty menettelyn kielelle, ja toinen sitä, että valituslautakunta oli poikennut aikaisemmasta päätöskäytännöstään.

26. Unionin yleinen tuomioistuin totesi ensin, ettei tiettyjä Puman esittämiä kuvia voitu ottaa tutkittaviksi, koska ne oli esitetty ensimmäisen kerran vasta tässä tuomioistuimessa, ja sen jälkeen tarkasteli Puman ensimmäisen kanneperusteensa yhteydessä esittämiä kahta väitettä. Se muistutti hyvää hallintoa koskevan oikeuden sisällöstä, sillä tähän oikeuteen sisältyy erityisesti hallintoelinten velvollisuus perustella päätöksensä, koska perusteluvelvollisuudella pyritään erityisesti mahdollistamaan yhtäältä se, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, jotta ne voivat puolustaa oikeuksiaan, ja toisaalta se, että unionin tuomioistuimet voivat tutkia päätöksen laillisuuden.

27. Unionin yleinen tuomioistuin on korostanut, että unionin tuomioistuin on yhdenvertaisen kohtelun ja hyvän hallinnon periaatteita koskevassa oikeuskäytännössään ja erityisesti 10.3.2011 antamassaan tuomiossa Agencja Wydawnicza Technopol v. SMHV (C‑51/10 P, EU:C:2011:139) täsmentänyt, että EUIPO:n oli EU-tavaramerkin rekisteröintihakemusta tutkiessaan otettava huomioon jo tehdyt samanlaisia hakemuksia koskevat päätökset ja pohdittava erityisen huolellisesti sitä, oliko tehtävä samanlainen päätös vai ei, mutta yhdenvertaisen kohtelun ja hyvän hallinnon periaatteet oli kuitenkin sovitettava yhteen laillisuusperiaatteen noudattamisen kanssa. Unionin yleinen tuomioistuin totesi edelleen, että henkilö, joka hakee merkin rekisteröintiä tavaramerkiksi, ei näin ollen voi omaksi edukseen vedota toisen hyväksi tapahtuneeseen lainvastaisuuteen identtisen päätöksen saamiseksi. Lisäksi oikeusvarmuuden ja nimenomaan hyvän hallintotavan vuoksi jokaisen rekisteröintihakemuksen tutkimisen on oltava tiukkaa ja kattavaa, jotta vältettäisiin tavaramerkkien perusteeton rekisteröinti. Tutkinta on tehtävä jokaisessa konkreettisessa tapauksessa, koska merkin rekisteröinti tavaramerkiksi riippuu erityisistä kriteereistä, joita sovelletaan kunkin tapauksen tosiasiallisissa olosuhteissa ja joiden mukaisesti tarkastetaan, että merkki ei kuulu jonkin hylkäysperusteen alaisuuteen.

28. Unionin yleinen tuomioistuin on hylännyt Puman ensimmäisen kanneperusteensa tueksi esittämän ensimmäisen väitteen todeten, että oli asetuksen N:o 2868/95 19 säännön mukaisesti perusteltua, että valituslautakunta oli katsonut, ettei todisteita, joita ei ollut esitetty menettelyn kielellä, voitu ottaa huomioon.

29. Siltä osin kuin on kysymys Puman toisesta väitteestä, jonka mukaan Puma oli vedonnut siihen, että valituslautakunta oli tehnyt oikeudellisen virheen poiketessaan EUIPO:n päätöskäytännöstä ja unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, unionin yleinen tuomioistuin on ensinnäkin muistuttanut EUIPO:n sellaisten kolmen viimeaikaisen päätöksen sisällöstä, joissa tämä oli katsonut, että tavaramerkit olivat laajalti tunnettuja, ja unionin yleinen tuomioistuin on tässä asiayhteydessä viitannut myös todisteisiin, joita Puma oli esittänyt näissä menettelyissä osoittaakseen aikaisempien tavaramerkkiensä laajan tunnettuuden. Seuraavaksi unionin yleinen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 31 kohdassa, että Puma oli valituslautakunnassa käydyssä menettelyssä vedonnut näihin päätöksiin asianmukaisesti, mutta valituslautakunta ei ollut tutkinut niitä eikä edes maininnut niitä riidanalaisessa päätöksessä vaan oli tyytynyt muistuttamaan, ettei EUIPO:n aikaisempi päätöskäytäntö sido tätä. Unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi tähdentänyt, että useat Puman toimittamat kansallisten tavaramerkkivirastojen päätökset tukivat päätelmiä, jotka EUIPO oli tehnyt näissä kolmessa päätöksessä.

30. Unionin yleinen tuomioistuin on siten katsonut yhtäältä, että EUIPO oli kolmessa viimeaikaisessa päätöksessä todennut aikaisempien tavaramerkkien olevan laajalti tunnettuja, ja toisaalta, että tavaramerkin mainetta koskeva toteamus oli tosiseikkoja koskeva toteamus, joka ei ole riippuvainen haetusta tavaramerkistä.

31. Unionin yleinen tuomioistuin on tämän perusteella päätellyt valituksenalaisen tuomion 34 kohdassa, että sen ”oikeuskäytännön nojalla, jonka mukaan EUIPO:n on otettava huomioon jo tehdyt samanlaisia hakemuksia koskevat päätökset ja pohdittava erityisen huolellisesti sitä, oliko tehtävä samanlainen päätös vai ei, ja kun otetaan huomioon valituslautakunnalle kuuluva perusteluvelvollisuus, [valituslautakunta] ei voinut poiketa EUIPO:n päätöskäytännöstä selittämättä millään tavalla syitä, joiden perusteella se oli katsonut, että näissä päätöksissä tehdyt, aikaisempien tavaramerkkien mainetta koskevat tosiseikkoja koskevat toteamukset eivät olleet tai eivät olleet enää merkityksellisiä. Valituslautakunta ei näet totea mitään siitä, että mainittu laaja tunnettuisuus olisi heikentynyt edellä mainittujen viimeaikaisten päätösten tekemisen jälkeen, eikä siitä, että tämä päätöskäytäntö olisi lainvastaista”.

32. Unionin yleinen tuomioistuin on tässä yhteydessä hylännyt EUIPO:n väitteen, jonka mukaan näitä päätöksiä ei ollut tarpeen ottaa huomioon, koska mihinkään niistä ei ollut liitetty näiden menettelyjen yhteydessä toimitettuja, aikaisempien tavaramerkkien mainetta koskevia todisteita, ja se on täsmentänyt, että valituslautakunnalla on päätöksestä tehtyä valitusta käsitellessään asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmannesta alakohdasta johtuva harkintavalta sen päättämiseksi, onko uudet tai täydentävät tosiseikat ja todisteet, joita ei ole esitetty väiteosaston asettamassa määräajassa, otettava huomioon vai ei.

33. Unionin yleinen tuomioistuin on käsiteltävän tapauksen olosuhteiden perusteella täsmentänyt valituksenalaisen tuomion 37 ja 38 kohdassa, että ”kun otetaan huomioon valituslautakunnan aikaisempi viimeaikainen päätöskäytäntö, jonka tueksi on esitetty suhteellisen suuri määrä kansallisten tavaramerkkivirastojen päätöksiä ja unionin yleisen tuomioistuimen tuomio, sen olisi pitänyt – – hyvän hallinnon periaatteen mukaisesti joko pyytää kantajaa toimittamaan lisätodisteita aikaisempien tavaramerkkien maineesta – vaikka se olisikin hylännyt ne tämän jälkeen – mihin sillä oli oikeus asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmannen alakohdan nojalla, tai ilmoittaa syyt, joiden vuoksi se katsoi, että kyseisissä aikaisemmissa päätöksissä aikaisempien tavaramerkkien maineesta tehdyt toteamukset oli jätettävä huomiotta nyt käsiteltävässä asiassa. Tämä oli erityisen välttämätöntä, koska tietyissä näistä päätöksistä mainittiin hyvin yksityiskohtaisesti todisteet, joihin niiden arviointi aikaisempien tavaramerkkien maineesta perustui, minkä olisi pitänyt kiinnittää valituslautakunnan huomio niiden olemassaoloon”. Unionin yleinen tuomioistuin on siten hyväksynyt Puman ensimmäisen kanneperusteen ja katsonut, että EUIPO oli loukannut hyvän hallinnon periaatetta ja erityisesti laiminlyönyt velvollisuutensa perustella päätöksensä.

34. Unionin yleinen tuomioistuin on vielä katsonut, että koska aikaisempien tavaramerkkien maineen voimakkuus otetaan huomioon asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun haitan olemassaoloa koskevassa kokonaisarvioinnissa, mistä valituslautakunta on riidanalaisessa päätöksessä lausunut ylimääräisenä perusteena, valituslautakunnan tekemällä oikeudellisella virheellä saattoi olla ratkaiseva vaikutus väitteen ratkaisulle. Koska valituslautakunta ei ollut tutkinut aikaisempien tavaramerkkien mainetta kokonaisvaltaisesti, unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei se voinut lausua väitetystä asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdan rikkomisesta.

35. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi valituksenalaisen tuomion 44 kohdassa Puman ensimmäisen kanneperusteen ja kumosi riidanalaisen päätöksen, siltä osin kuin siinä oli hylätty kantajan väite, eikä se tutkinut tämän esittämiä muita kanneperusteita.

V. Asianosaisten vaatimukset ja oikeudenkäynti unionin tuomioistuimessa

36. EUIPO vaati valituksellaan, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion ja velvoittaa Puman korvaamaan sen oikeudenkäyntikulut. Puma vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa EUIPO:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

37. Asianosaiset esittivät lausumansa kirjallisesti ja suullisesti 14.12.2017 pidetyssä istunnossa.

VI. Valituksen tarkastelu

38. EUIPO vetoaa valituksensa tueksi kahteen valitusperusteeseen. Ensimmäinen valitusperuste koskee asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 1 kohdan rikkomista ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista, kun tätä artiklaa ja periaatetta tarkastellaan yhdessä asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 2 kohdan c alakohdan ja asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdan kanssa. Toinen valitusperuste koskee asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan ja asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdan rikkomista.

39. EUIPO kehittelee näitä kahta valitusperustettaan sellaisten neljän väitteen ympärille, jotka se jakaa tarkemmin kolmeen kohtaan. Vaikka tämä menettelytapa ei ole kaikkein selkein, riitautetut kohdat on kuitenkin mainittu tarkasti. Näiden väitteiden perusteella ensimmäisessä valitusperusteessa voidaan tunnistaa kolme osaa.

40. Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 31 kohdassa jättänyt EUIPO:n mukaan huomiotta aseman ja menettelylliset velvollisuudet, jotka EUIPO:lla on inter partes ‑menettelyissä, kun se on todennut, että Puma oli ”asianmukaisesti vedonnut” EUIPO:n kolmeen aikaisempaan päätökseen näyttääkseen toteen Puman tavaramerkkien laajan tunnettuuden, siten kuin asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 2 kohdan c alakohdassa edellytetään.

41. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 34 kohdassa jättänyt EUIPO:n mukaan huomiotta inter partes ‑menettelyjen kontradiktorisuuden ja asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun laajan tunnettuuden käsitteen luonnehtiessaan EUIPO:n aikaisempia päätöksiä ”päätöskäytännöksi”. Unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen velvoittaessaan EUIPO:n valituslautakunnan selittämään, miksi se ei ollut ottanut huomioon toteamuksia, joita se oli tehnyt Puman tavaramerkkien laajaa tunnettuutta koskeneissa aikaisemmissa päätöksissään.

42. Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin ei EUIPO:n mukaan saanut todeta valituksenalaisen tuomion 37 kohdassa, että EUIPO:n valituslautakunnalla oli täydentävä velvollisuus pyytää viran puolesta Pumaa esittämään lisätodisteita laajasta tunnettuudesta, jonka tunnustamista se vaati. Kun unionin tuomioistuin teki näin, se loukkasi kontradiktorista periaatetta, joka asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 1 kohdan mukaan ohjaa inter partes ‑menettelyjä, ja hyvän hallinnon periaatetta. Tämä kolmas osa liittyy toisen valitusperusteen yhteydessä esitettyyn väitteeseen, joka perustuu asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohtaan, jota sovelletaan asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan nojalla. Valituksen näitä näkökohtia tarkastellaan siten yhdessä toisen valitusperusteen yhteydessä.

A. Ensimmäisen valitusperusteen, joka koskee asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 1 kohdan rikkomista ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista, kun tätä artiklaa ja periaatetta tarkastellaan yhdessä asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 2 kohdan c alakohdan ja asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdan kanssa, ensimmäinen ja toinen osa

43. Tarkastelen ensimmäisen kanneperusteen kahta ensimmäistä osaa yhdessä, koska ne molemmat koskevat aineellisesti EUIPO:n päätöskäytännön vaikutusta tavaramerkin laajan tunnettuuden toteen näyttämiseen.

44. On tärkeää todeta aluksi, ettei EUIPO kiistä sitä, että väitteentekijä voi viitata sen aikaisempaan päätöskäytäntöön, vaan sen, että aikaisempi päätös voitaisiin ottaa huomioon ilman, että väitteentekijä liittää tähän viittaukseen täsmälliset ja paikkansapitävät viitteet tähän päätökseen johtaneessa menettelyssä toimitettuihin asiakirjoihin, ja ilman, että tämä tehdään uuden menettelyn kielellä. ( 6 )

45. Jos olisi noudatettava tätä käsitystä, päädyttäisiin kiistämään aikaisemmassa menettelyssä tehtyjen toteamusten todistusarvo ja näin ollen viemään aikaisempaa päätöskäytäntöä koskevalta oikeuskäytännöltä huomattava osa sen merkityksestä, koska väitteentekijä ei voisi välttää aikaisemmin toimitettujen todisteiden yksilöimistä ja sen osoittamista, että niillä on merkitystä uudessa väitemenettelyssä.

46. Aikaisemman tavaramerkin ”laajan tunnettuuden”, jota tarkoitetaan asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa, luonne on kuitenkin täysin yhteensoveltuva sen kanssa, että EUIPO on velvollinen ottamaan huomioon aikaisemman päätöskäytäntönsä, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on vahvistanut tämän velvollisuuden muiden rekisteröinnin hylkäysperusteiden osalta, olivatpa nämä ehdottomia ( 7 ) tai suhteellisia. ( 8 )

47. En nimittäin näe, mistä syistä yhdenvertaisen kohtelun ja hyvän hallinnon periaatteita, joihin perustuu unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka koskee EUIPO:n velvollisuutta ”ot[taa] huomioon jo tehdyt samanlaisia hakemuksia koskevat päätökset ja poh[tia] erityisen huolellisesti sitä, onko tehtävä samanlainen päätös vai ei”, ( 9 ) ei sovellettaisi asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohtaa sovellettaessa.

1. Laajan tunnettuuden luonne

48. On todettava ensinnäkin, että tavaramerkki on unionin oikeudessa tarkoitetuin tavoin laajalti tunnettu, kun merkittävä osa sen kattamien tavaroiden tai palvelujen kohderyhmästä tuntee sen Euroopan unionin alueen olennaisessa osassa. ( 10 )

49. Kyse on siis tosiseikkoja koskevasta toteamuksesta, sillä laaja tunnettuus on tosiasia. ( 11 ) Lisäksi unionin tuomioistuin on jo implisiittisesti mutta varmasti tunnustanut tämän katsomalla valitusasiassa, että aikaisemman tavaramerkin saavuttaman laajan tunnettuuden toteaminen kuului unionin yleisen tuomioistuimen tekemän tosiseikkoja koskevan arvioinnin piiriin. ( 12 )

50. Yhdyn siis unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 33 kohdassa esittämään arviointiin, jonka mukaan aikaisempien tavaramerkkien, joihin Puma oli vedonnut, laajaa tunnettuutta koskeva toteamus on tosiseikkoja koskeva toteamus, joka ei ole riippuvainen riidanalaisessa rekisteröintimenettelyssä haetusta tavaramerkistä.

51. Jos ilmenee, että EUIPO:lla on aikaisemmissa menettelyissä jo ollut tilaisuus tunnustaa, että tietty merkki on asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitetuin tavoin laajalti tunnettu, tätä on pidettävä tosiseikkaa koskevana toteamuksena. Todisteiden, joita EUIPO on pitänyt tämän toteamuksen perusteena, on kuitenkin lähtökohtaisesti käytävä ilmi aikaisemman päätöksen perusteluista. On nimittäin todettava, että ”EUIPO:n velvollisuus perustella päätöksensä asetuksen N:o 207/2009 75 artiklan ensimmäisen virkkeen nojalla on saman laajuinen kuin perusteluvelvollisuus, joka seuraa SEUT 296 artiklan toisesta kohdasta, jossa edellytetään, että perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen tehneen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden – –”. ( 13 ) Jotta tämä vaatimus täytettäisiin, todisteiden, jotka osoittavat aikaisemman tavaramerkin haltijan saavuttaneen tavaramerkilleen laajan tunnettuuden, on väistämättä käytävä enemmän tai vähemmän nimenomaisesti ilmi EUIPO:n päätöksestä, jossa tämä tosiasia tunnustetaan. Nämä todisteet eivät siten ole enää välttämättömiä myöhemmässä väitemenettelyssä, koska ne mainitaan EUIPO:n aikaisemmassa päätöksessä tämän toteamuksen tukena. Tämä riittää jo itsessään.

52. Unionin yleinen tuomioistuin on siis voinut oikeudellista virhettä tekemättä hyväksyä valituksenalaisen tuomion 30 ja 31 kohdassa viittauksen, jonka Puma oli väiteilmoituksessaan tehnyt EUIPO:n kolmeen aikaisempaan päätökseen, päteväksi viittaukseksi paitsi aikaisempien tavaramerkkien laajaa tunnettuutta koskevaan toteamukseen, joka oli tehty näiden menettelyjen päätteeksi, myös Puman näissä menettelyissä esittämiin todisteisiin.

2. Inter partes ‑menettelyn vaikutus aikaisemman päätöskäytännön huomioon ottamiseen

53. Seuraavaksi on todettava, että toisin kuin EUIPO väittää ensimmäisen valitusperusteensa tueksi, tavaramerkin laajaa tunnettuutta koskevan aikaisemman päätöskäytännön huomioon ottaminen ei ole ristiriidassa väitemenettelyn kontradiktorisuuden kanssa, eikä se ole esteenä myöskään kussakin väitemenettelyssä tehdyn toteamuksen erityisluonteelle. ( 14 )

54. Unionin tuomioistuin nimittäin on kahdella täsmennyksellä rajannut EUIPO:n velvollisuutta ottaa aikaisempi päätöskäytäntönsä huomioon. Yhtäältä ”yhdenvertaisen kohtelun ja hyvän hallinnon periaatteet on sovitettava yhteen laillisuusperiaatteen kanssa”. ( 15 ) Toisaalta ”oikeusvarmuuden ja nimenomaan hyvän hallinnon vuoksi jokaisen rekisteröintihakemuksen tutkimisen on oltava tiukkaa ja kattavaa, jotta vältettäisiin tavaramerkkien perusteeton rekisteröinti – –. Tutkinta on tehtävä jokaisessa konkreettisessa tapauksessa”. ( 16 )

55. Näistä periaatteista seuraa, että samalla tavoin kuin henkilö, joka hakee merkin rekisteröintiä tavaramerkiksi, ei voi omaksi edukseen vedota toisen hyväksi tapahtuneeseen lainvastaisuuteen identtisen päätöksen saamiseksi, ( 17 ) henkilö, joka vastustaa tavaramerkin rekisteröintiä, ei voi omaksi edukseen vedota aikaisemmin mahdollisesti tapahtuneeseen lainvastaisuuteen identtisen päätöksen saamiseksi.

56. Tästä seuraa, että vaikka tavaramerkin haltija voi väitteensä tueksi vedota tavaramerkin laajaa tunnettuutta koskevaan EUIPO:n päätöskäytäntöön, hakija voi puolestaan riitauttaa tämän tai arvostella sen merkityksellisyyttä kyseisessä tapauksessa. Se, että aikaisempaan päätöskäytäntöön voidaan vedota, ei nimittäin vie hakijalta oikeutta riitauttaa väitteen tueksi esitetyt todisteet.

57. EUIPO:n on joka tapauksessa siitä riippumatta, onko osapuolten välillä ristiriitaa, otettava huomioon päätös tai päätökset, joihin on vedottu, ja pohdittava erityisen huolellisesti, onko sen tehtävä samanlainen päätös vai ei, ja perusteltava päätöksensä tämän mukaisesti eikä laajemmin tai suppeammin.

58. Tässä on tosiasiallisesti kyse vain EUIPO:lla asetuksen N:o 207/2009 75 artiklan perusteella olevan perusteluvelvollisuuden yhdestä sovelluksesta. Vaikka EUIPO:n ei siis tarvitse yksilöidä kaikkia merkityksellisiä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, sen perusteluista on kuitenkin selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä sen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. ( 18 ) On siten todettava, että jos riidanalaisen päätöksen systematiikan kannalta olennaisen tärkeät tosiseikat ja oikeudelliset seikat on esitetty riittävissä määrin, EUIPO ei ole velvollinen esittämään erityisiä perusteluja osoittaakseen päätöksensä perustelluksi suhteessa aikaisempiin päätöksiin, joihin jokin menettelyn osapuolista on vedonnut. ( 19 )

59. Unionin yleinen tuomioistuin ei siis ole tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan valituksenalaisen tuomion 34 kohdassa, ettei valituslautakunta voinut poiketa EUIPO:n päätöskäytännöstä selittämättä millään tavalla syitä, joiden perusteella se oli katsonut, että näissä päätöksissä tehdyt, aikaisempien tavaramerkkien laajaa tunnettuutta koskevat tosiseikkoja koskevat toteamukset eivät olleet tai eivät olleet enää merkityksellisiä.

60. Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että väitteet, joihin on vedottu ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä ja toisessa osassa, ovat perusteettomia.

B. Ensimmäisen valitusperusteen, joka koskee asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 1 kohdan rikkomista ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista, kolmas osa sekä toinen valitusperuste, joka koskee asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan rikkomista, kun tätä luetaan yhdessä asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdan kanssa

61. Ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa ja toinen valitusperuste, jotka EUIPO on esittänyt valituksensa tueksi, kohdistuvat molemmat valituksenalaisen tuomion 37 kohtaan, jossa unionin yleinen tuomioistuin on katsonut pääasiallisesti, että jos EUIPO:n valituslautakunta ei ilmoittanut syitä, joiden vuoksi se katsoi, että sen aikaisemmissa päätöksissä tehdyt toteamukset oli jätettävä huomiotta, ”sen olisi pitänyt – – hyvän hallinnon periaatteen mukaisesti – – pyytää [Pumaa] toimittamaan lisätodisteita aikaisempien tavaramerkkien maineesta”.

62. EUIPO:n mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tämän ”toissijaisen” velvollisuuden asettaessaan loukannut kontradiktorista periaatetta, joka asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 1 kohdan mukaan koskee inter partes ‑menettelyjä, ja hyvän hallinnon periaatetta. Se on myös rikkonut ”samalla asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohtaa, jota sovelletaan tähän asiaan asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan nojalla”. ( 20 )

63. Pitää paikkansa, ettei asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 1 kohdassa tehtyä eroa voida jättää huomiotta. Vaikka tässä säännöksessä säädetään, että EUIPO tutkii tosiseikat viran puolesta, siinä täsmennetään kuitenkin, että rekisteröinnin hylkäämisen suhteellisia perusteita koskevassa menettelyssä – kuten asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitetussa menettelyssä – tutkimus rajataan seikkoihin, joihin osapuolet ovat vedonneet, ja osapuolten esittämiin vaatimuksiin. Asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdassa säädetään lisäksi, että EUIPO ”voi olla ottamatta huomioon tosiseikkoja tai todisteita, joihin osapuolet eivät ole vedonneet tai joita ne eivät ole esittäneet ajoissa”. ( 21 )

64. Asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdan perusteella asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmannessa alakohdassa säädetään, että kun valitus kohdistuu väiteosaston tekemään päätökseen, valituslautakunta ”rajaa valituksen tutkimisen niihin tosiseikkoihin ja todisteisiin, jotka on esitetty väiteosaston – – asettamassa määräajassa, ellei valituslautakunta katso, että olisi otettava huomioon uusia tai täydentäviä tosiseikkoja ja todisteita asetuksen [N:o 207/2009] [76] artiklan 2 kohdan mukaisesti”.

65. Unionin tuomioistuimen mukaan ”asian osapuolet voivat [siis] esittää tosiseikkoja ja todisteita niiden määräaikojen päättymisen jälkeen, jotka niiden esittämiselle on asetettu asetuksen [N:o 207/2009] säännöksillä, eikä [EUIPO:ta] ole millään tavoin kielletty ottamasta huomioon tosiseikkoja tai todisteita, joihin on vedottu tai jotka on esitetty tällä tavalla liian myöhään”. ( 22 ) Näissä eri säännöksissä toisin sanoen jätetään EUIPO:n valituslautakunnille valta päättää, onko uudet tai täydentävät tosiseikat ja todisteet, joita ei ole esitetty väiteosaston asettamassa määräajassa, otettava huomioon vai ei, ( 23 ) kunhan todisteita on kuitenkin esitetty EUIPO:n asettamassa määräajassa. ( 24 )

66. Kyse on siis EUIPO:n oikeudesta eikä velvollisuudesta, sillä osapuolilla ”ei – – ole ehdotonta oikeutta siihen, että [EUIPO:n] valituslautakunta ottaa [asetettujen määräaikojen ulkopuolella esitetyt tosiseikat ja todisteet] huomioon, koska valituslautakunta voi harkintansa mukaan päättää ottaa tai olla ottamatta ne huomioon päätöksessä, joka sen on annettava käsiteltävänään olevassa asiassa”. ( 25 )

67. EUIPO:n ehdottamasta valituksenalaisen tuomion tulkinnasta poiketen katson, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole muuttanut EUIPO:lle asetuksen N:o 207/2009 76 artiklassa ja asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdassa annettua mahdollisuutta ottaa huomioon todisteita, joita osapuolet eivät ole esittäneet ajoissa, velvollisuudeksi pyytää tällaisia todisteita. Unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 37 kohdassa muotoilema velvollisuus ei nimittäin perustu edellä mainittuihin säännöksiin vaan hyvän hallinnon periaatteeseen ja tarkemmin sanottuna tähän sisältyvään perusteluvelvollisuuteen. ( 26 )

68. Se, että unionin yleinen tuomioistuin viittaa asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmanteen alakohtaan, johtuu yksinomaan siitä, että tässä annetaan ”oikeus” pyytää täydentäviä todisteita. Käsitykseni mukaan unionin yleisen tuomioistuimen toteamus ei kuitenkaan ole tältä osin oikeudellisesti virheellinen.

69. Asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmannessa alakohdassa nimittäin sallitaan nimenomaisesti, että EUIPO:n valituslautakunta ottaa huomioon uusia tai täydentäviä tosiseikkoja tai todisteita, joita ei ole esitetty ajoissa. Asetuksen N:o 207/2009 63 artiklan 2 kohdan mukaan EUIPO:n valituslautakunta voi kuitenkin kehottaa, ”niin usein kun on tarpeen, osapuolia esittämään asettamassaan määräajassa sen itsensä niille osoittamia ilmoituksia – – koskevia huomautuksia”. ( 27 ) Lisäksi asetuksen N:o 207/2009 78 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetään myös mahdollisuudesta pyytää esitettäväksi asiakirjoja ja todistuskappaleita ”[EUIPO:ssa] toimitettavissa menettelyissä”.

70. Näin ollen on todettava, että kun otetaan huomioon perusteluvaatimus, joka velvoittaa EUIPO:ta hyvän hallinnon periaatteen nojalla ja joka mainitaan asetuksen N:o 207/2009 75 kohdassa nimenomaisesti, unionin yleinen tuomioistuin on oikeudellista virhettä tekemättä voinut katsoa, että EUIPO:n valituslautakunnan ”olisi pitänyt – – hyvän hallinnon periaatteen mukaisesti” pyytää aikaisempien tavaramerkkien haltijaa toimittamaan lisätodisteita näiden tavaramerkkien maineesta, jos tämä oli tarpeen aikaisemmissa päätöksissä tehtyjen toteamusten kumoamiseksi ja valituslautakunnan päätöksen asianmukaisten perustelujen esittämiseksi. Tässä on kyse pelkästään asetuksen N:o 207/2009 63 artiklan 2 kohdassa säädetyn mahdollisuuden käyttämisestä.

71. Unionin yleisen tuomioistuimen asettama sääntö varmistaa lisäksi kontradiktorisen periaatteen noudattamisen, koska asetuksen N:o 207/2009 75 artiklassa kielletään EUIPO:ta perustamasta päätöksiään syihin, joihin osapuolet eivät ole voineet ottaa kantaa. Kun EUIPO pyytää väitteentekijää esittämään täydentäviä todisteita, sen on annettava hakijalle mahdollisuus lausua niistä.

72. Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että ensimmäisen valitusperusteen kolmannessa osassa ja toisessa valitusperusteessa esitetyt väitteet ovat perusteettomia. Molemmat valitusperusteet on siten hylättävä kokonaisuudessaan.

73. Siltä varalta, että unionin tuomioistuin katsoo, että valituksenalaisen tuomion 37 kohdassa esitetty toteamus on oikeudellisesti virheellinen sen vuoksi, että unionin yleinen tuomioistuin on viitannut asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmanteen alakohtaan, katson toissijaisesti, että hyvän hallinnon periaate, kun se luetaan yhdessä asetuksen N:o 207/2009 63 artiklan 2 kohdan ja 78 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa, joka tapauksessa tekee riittävissä määrin valituksenalaisen tuomion tuomiolauselmasta perustellun. Tässä tilanteessa unionin yleisen tuomioistuimen virhe ei ole riittävä peruste valituksenalaisen tuomion kumoamiselle. ( 28 )

74. Koska ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen ja toinen osa, jotka EUIPO oli esittänyt valituksensa tueksi, eivät voi johtaa valituksenalaisen tuomion kumoamiseen, valitus on näin ollen hylättävä myös kokonaisuudessaan.

VII. Oikeudenkäyntikulut

75. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan kyseisen työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Puma on vaatinut EUIPO:n velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja tämä on hävinnyt asian, EUIPO on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

VIII. Ratkaisuehdotus

76. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti: – valitus hylätään ja – Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO) velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: ranska.

( 2 ) Jäljempänä Puma.

( 3 ) Jäljempänä Gemma Group.

( 4 ) EUVL 2009, L 78, s. 1.

( 5 ) EYVL 1995, L 303, s. 1, sellaisena kuin kyseinen asetus on muutettuna29.6.2005 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1041/2005 (EUVL 2005, L 172, s. 4).

( 6 ) Ks. valituskirjelmän 29 kohta.

( 7 ) Ks. yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 1) 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan osalta tuomio 10.3.2011Agencja Wydawnicza Technopol v. SMHV (C‑51/10 P, EU:C:2011:139, 73–77 kohta).

( 8 ) Ks. esim. aikaisemman tavaramerkin käytön tosiasiallisuuden arvioinnista tuomio 17.7.2014, Reber Holding v. SMHV (C‑141/13 P, ei julkaistu, EU:C:2014:2089, 45 ja 46 kohta).

( 9 ) Tuomio 10.3.2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. SMHV (C‑51/10 P, EU:C:2011:139, 73 ja 74 kohta). Ks. myös tuomio 17.7.2014, Reber Holding v. SMHV (C‑141/13 P, ei julkaistu, EU:C:2014:2089, 45 kohta); määräys 12.12.2013, Getty Images (US) v. SMHV (C‑70/13 P, ei julkaistu, EU:C:2013:875, 41 ja 42 kohta) ja määräys 11.9.2014, Think Schuhwerk v. SMHV (C‑521/13 P, EU:C:2014:2222, 57 kohta).

( 10 ) Ks. vastaavasti tuomio 3.9.2015, Iron & Smith (C‑125/14, EU:C:2015:539, 17 kohta). Ks. myös tuomio 14.9.1999, General Motors (C‑375/97, EU:C:1999:408) ja tuomio 6.10.2009, PAGO International (C‑301/07, EU:C:2009:611, 30 kohta). Unionin tuomioistuin on 3.9.2015 antamansa tuomion Iron & Smith (C‑125/14, EU:C:2015:539) 16 kohdassa tunnustanut nimenomaisesti, että ilmaisulla ”laajalti tunnettu [unionissa]” oli sama merkitys Euroopan unionin tavaramerkistä annetussa asetuksessa (olipa kyse asetuksesta N:o 207/2009 tai asetuksesta N:o 40/94) ja jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä annetussa direktiivissä (joka oli tuossa tapauksessa jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 22.10.2008 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2008/95/EY (EUVL 2008, L 299, s. 25)). Oikeusopista ks. Azéma, J., ”Marques renommées et marques notoires en droit européen et en droit français”, Marques notoires et de haute renommée – Well-known and Famous Trademarks, L.G.D.J.-Schulthess, 2011, s. 23–36, erityisesti s. 27.

( 11 ) Ks. Sancho Gargallo, I., ”Alcance de la protección de la marca notoria en la jurisprudencia comunitaria”, Morral Soldevila, R. (päätoimittaja), Problemas actuales de derecho de la propriedad industrial, Thomson Reuters-Civitas, 2011, s. 141–155, erityisesti s. 141.

( 12 ) Ks. vastaavasti tuomio 21.1.2016Hesse v. SMHV (C‑50/15 P, EU:C:2016:34, 29 kohta).

( 13 ) Määräys 14.4.2016, KS Sports v. EUIPO (C‑480/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:266, 32 kohta). Unionin tuomioistuin tiivistää tässä määräyksessä yhteen kohtaan sen, mitä se oli 21.10.2004 antamassaan tuomiossa KWS Saat v. SMHV (C‑447/02 P, EU:C:2004:649, 63–65 kohta) jo todennut asetuksen N:o 40/94 ja EY:n perustamissopimuksen samankaltaisista säännöksistä ja määräyksistä.

( 14 ) Ks. valituskirjelmän 22 ja 51–53 kohta.

( 15 ) Tuomio 10.3.2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. SMHV (C‑51/10 P, EU:C:2011:139, 75 kohta). Ks. myös tuomio 17.7.2014, Reber Holding v. SMHV (C‑141/13 P, ei julkaistu, EU:C:2014:2089, 45 kohta); määräys 12.12.2013, Getty Images (US) v. SMHV (C‑70/13 P, ei julkaistu, EU:C:2013:875, 43 kohta) ja määräys 11.9.2014, Think Schuhwerk v. SMHV (C‑521/13 P, EU:C:2014:2222, 57 kohta).

( 16 ) Ks. vastaavasti tuomio 10.3.2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. SMHV (C‑51/10 P, EU:C:2011:139, 77 kohta; kursivointi tässä). Ks. myös määräys 12.12.2013, Getty Images (US) v. SMHV (C‑70/13 P, ei julkaistu, EU:C:2013:875, 44 kohta); määräys 11.9.2014, Think Schuhwerk v. SMHV (C‑521/13 P, EU:C:2014:2222, 57 kohta) ja määräys 14.4.2016, KS Sports v. EUIPO (C‑480/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:266, 37 kohta).

( 17 ) Ks. vastaavasti tuomio 10.3.2011, Agencja Wydawnicza Technopol v. SMHV (C‑51/10 P, EU:C:2011:139, 76 kohta) ja määräys 12.12.2013, Getty Images (US) v. SMHV (C‑70/13 P, ei julkaistu, EU:C:2013:875, 43 kohta).

( 18 ) Ks. vastaavasti tuomio 17.3.2016, Naazneen Investments v. SMHV (C‑252/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:178, 28 ja 29 kohta) ja määräys 14.4.2016, KS Sports v. EUIPO (C‑480/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:266, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 19 ) Ks. vastaavasti määräys 14.4.2016, KS Sports v. EUIPO (C‑480/15 P, ei julkaistu, EU:C:2016:266, 38 kohta).

( 20 ) Valituskirjelmän 65 kohta.

( 21 ) Kursivointi tässä.

( 22 ) Tuomio 13.3.2007, SMHV v. Kaul (C‑29/05 P, EU:C:2007:162, 42 kohta; kursivointi tässä).

( 23 ) Ks. vastaavasti tuomio 3.10.2013, Rintisch v. SMHV (C‑120/12 P, EU:C:2013:638, 32 kohta).

( 24 ) Ks. vastaavasti tuomio 21.7.2016, EUIPO v. Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, 25–27 kohta).

( 25 ) Tuomio 13.3.2007, SMHV v. Kaul (C‑29/05 P, EU:C:2007:162, 63 kohta). Ks. myös tuomio 18.12.2008, Les éditions Albert René (C‑16/06 P, EU:C:2008:739, 142 kohta).

( 26 ) Unionin yleinen tuomioistuin viittaa valituksenalaisen tuomion 18 ja 20 kohtaan, jotka koskevat nimenomaisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohtaa ja tässä ilmaistua perusteluvelvollisuutta.

( 27 ) Kursivointi tässä.

( 28 ) Ks. vastaavasti tuomio 21.7.2016, EUIPO v. Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, 29 kohta).