ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SEUT 345 artiklaa on tulkittava siten, että se kattaa yksityistämisen kieltävän jäsenvaltion järjestelmän, joka tarkoittaa sitä, että tämän jäsenvaltion alueella toimivan sähkön tai kaasun jakeluverkonhaltijan osakkeiden on oltava suoraan tai välillisesti kansallisessa lainsäädännössä määritettyjen viranomaisten omistuksessa. Tästä tulkinnasta ei kuitenkaan seuraa, ettei SEUT 63 artiklaa sovelleta kansallisiin säännöksiin, joissa kielletään sähkön tai kaasun jakeluverkonhaltijoiden yksityistäminen tai lisäksi kielletään yhtäältä sellaiseen konserniin kuuluvien yhtiöiden, johon kuuluu tämän valtion alueella toimiva sähkön tai kaasun jakeluverkonhaltija, ja sellaiseen konserniin kuuluvien yhtiöiden, johon kuuluu sähköä tai kaasua tällä samalla alueella tuottava, toimittava tai myyvä yritys, väliset omistus- tai määräysvaltasiteet sekä toisaalta tällaisen haltijan ja konsernin, johon se kuuluu, verkonhallinnan etua mahdollisesti haittaavat toimenpiteet tai toiminnot.

Yksityistämiskiellon järjestelmästä, joka on SEUT 345 artiklan soveltamisalaan kuuluva järjestelmä ja tarkoittaa sitä, että kyseisen jäsenvaltion alueella toimivan sähkön tai kaasun jakeluverkonhaltijan osakkeiden on oltava suoraan tai välillisesti kansallisessa lainsäädännössä määritettyjen viranomaisten omistuksessa, on todettava, että ne tavoitteet, joiden vuoksi lainsäätäjä on valinnut kyseisen omistusoikeusjärjestelmän, voidaan ottaa huomioon sellaisina yleistä etua koskevina pakottavina syinä, jotka voivat oikeuttaa pääomien vapaan liikkuvuuden rajoittamisen. Vaikka SEUT 345 artikla ei nimittäin voi oikeuttaa pääomien vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen rajoittamista, tämä ei kuitenkaan tarkoita, ettei etua, jonka vuoksi lainsäätäjä on valinnut sähkön tai kaasun jakeluverkonhaltijan julkisen tai yksityisen omistusjärjestelmän, voitaisi ottaa huomioon yleistä etua koskevana pakottavana syynä. Erityisesti kansallisessa lainsäädännössä toteutetun SEUT 345 artiklan soveltamisalaan kuuluvan omistusoikeusjärjestelmän valinnan perustana olevat syyt ovat tekijöitä, jotka voidaan ottaa huomioon seikkoina, jotka voivat oikeuttaa pääomien vapaan liikkuvuuden rajoitukset.

Kansallisen lainsäädännön, jossa kielletään sähkön tai kaasun jakeluverkonhaltijoilta yhtäältä yhteydet sähköä tai kaasua tuottaviin, toimittaviin tai myyviin yrityksiin tai toisaalta verkonhallinnan etuja mahdollisesti haittaavat toiminnat, tavoitteet, jotka ovat laajasti tulkittavan ristikkäistuen (johon sisältyy myös strateginen tietojen vaihto) torjuminen, sähkön ja kaasun markkinoiden avoimuuden takaaminen tai kilpailun vääristymien estäminen, voivat lähtökohtaisesti yleistä etua koskevina pakottavina syinä oikeuttaa tässä lainsäädännössä säädetyt pääomien vapaan liikkuvuuden rajoitukset. Kyseessä olevien rajoitusten on kuitenkin sovelluttava tavoiteltaviin päämääriin, eivätkä ne saa ylittää sitä, mikä on tarpeen näiden päämäärien saavuttamiseksi, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava.

(ks. 52, 53, 55 ja 66–68 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Kasvinsuojeluaineiden lisäsuojatodistuksen käyttöön ottamisesta annetun asetuksen N:o 1610/96 3 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä lisäsuojatodistuksen myöntämiselle kasvinsuojeluaineelle, jolle on myönnetty kasvinsuojeluaineiden markkinoille saattamisesta annetun direktiivin 91/414, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2005/58, 8 artiklan 4 kohdan nojalla markkinoille saattamista koskeva kiireellinen lupa.

On pois suljettua, että asetuksen N:o 1610/96 3 artiklan 1 kohdan b alakohtaa voitaisiin soveltaa markkinoille saattamista koskevaan kiireiseen lupaan, joka on varattu tuotteille, jotka eivät ole direktiivin 91/414 4 artiklassa vahvistettujen vaatimusten mukaisia ja joiden osalta tässä direktiivissä ei vaadita ennalta tehtävää riskien tieteellistä tutkimista.

(ks. 37 ja 38 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista annettua direktiiviä 1999/44 on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, joka ei anna asiaa käsittelevälle kansalliselle tuomioistuimelle mahdollisuutta myöntää viran puolesta hinnanalennusta siinäkään tapauksessa, ettei kuluttajalla ole oikeutta tarkentaa alkuperäistä vaatimustaan eikä nostaa uutta kannetta vaatiakseen tätä, jos kuluttaja, jolla on oikeus asianmukaiseen alennukseen kauppasopimuksessa vahvistetusta tavaran hinnasta, on oikeusteitse vaatinut ainoastaan kaupan purkamista, vaikka on niin, ettei kauppaa voida saada puretuksi mainitussa tavarassa olevan virheen vähäisyyden vuoksi.

Tällainen järjestelmä velvoittaa näet kuluttajan ennakoimaan, mihin lopputulokseen toimivaltainen tuomioistuin päätyy tavaran virheellisyyden oikeudellista luonnehdintaa koskevassa lopullisessa tarkastelussaan, ja näin direktiivin 1999/44 3 artiklan 5 kohdassa kuluttajalle tarjottu suoja muuttuu sattumanvaraiseksi ja näin epäasianmukaiseksi. Näin on etenkin silloin, kun tällainen tarkastelu osoittautuu erityisen monimutkaiseksi, jolloin oikeudellinen luonnehdinta riippuu ratkaisevalla tavalla asiaa käsittelevän tuomioistuimen suorittamasta tutkinnasta. Näin ollen tämä lainsäädäntö ei ole tehokkuusperiaatteen mukainen, koska sillä tehdään suhteettoman vaikeaksi tai jopa mahdottomaksi sen suojan toteuttaminen, joka direktiivillä 1999/44 on haluttu taata kuluttajille, oikeudenkäynneissä, jotka kuluttajat ovat panneet vireille tilanteissa, joissa luovutettu tavara ei ole ollut sopimuksen mukainen. Kansallisen tuomioistuimen asiana on tutkia, mitä kansallisia säännöksiä sen käsiteltävänä olevaan riita-asiaan on sovellettava, ja tehdä toimivaltansa rajoissa kaikki mahdollinen taatakseen direktiivin 1999/44 3 artiklan 5 kohdan täyden tehokkuuden ja päätyäkseen ratkaisuun, joka on direktiivillä tavoitellun päämäärän mukainen.

(ks. 39 ja 40–43 kohta sekä tuomiolauselma)
Tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta ja asetusten N:o 3821/85 ja N:o 2135/98 muuttamisesta annetun asetuksen N:o 561/2006 3 artiklan h alakohdan käsitettä ei-kaupalliset tavarankuljetukset on tulkittava siten, että siihen kuuluu yksityisen oikeussubjektin omaan lukuunsa ja yksinomaan harrastustoimintansa yhteydessä suorittama kuljetus, kun se on rahoitettu osittain kolmansien suorittamilla avustuksilla ja kun tällaisesta kuljetuksesta ei makseta korvausta.

Ei-kaupallisten tavarankuljetusten käsite merkitsee yhtäältä erityisesti yksityishenkilön ammattitoimintansa ulkopuolella suorittamaa tavarankuljetusta virkistystoiminnan puitteissa. Toisaalta mainitun asetuksen tavoitteena on parantaa sen soveltamisalaan kuuluvien työntekijöiden sosiaalisia oloja mahdollistamalla kuljettajien ajo- ja lepoaikojen noudattamisen valvominen. Näin ollen kyseisen asetuksen säännöksiä sovelletaan olennaisin osin ammattikuljettajiin eikä yksityisiin kuljettajiin, jotka eivät harjoita raskaan ajoneuvon kuljettajan ammattia eivätkä suorita kuljetuspalveluja vaan jotka kuljettavat omaan lukuunsa ainoastaan harrastustoimintansa yhteydessä omaa autoaan, jota he ajavat harrastelija-autoilijoina.

(ks. 24, 25, 28, 29, 31 ja 39 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Työntekijät – Yhdenvertainen kohtelu – Sosiaaliset edut – Kansallinen säännöstö, jossa korkeakouluopintoihin myönnettävän taloudellisen tuen myöntämiselle asetetaan asumista tässä jäsenvaltiossa koskeva edellytys – Tuen epääminen opiskelijoilta, jotka ovat unionin kansalaisia eivätkä asu asianomaisessa jäsenvaltiossa mutta joiden isä tai äiti on rajatyöntekijä – Välillinen syrjintä – Perustelut – Korkeakoulututkinnon suorittaneiden osuuden lisääminen maassa asuvien henkilöiden keskuudessa – Tämän säännöstön suhteettomuus

(Neuvoston direktiivin 1612/68, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/38, 7 artiklan 2 kohta)

Tiivistelmä

Työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella annetun asetuksen N:o 1612/68, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/38, 7 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on lähtökohtaisesti esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa korkeakouluopintoihin myönnettävän taloudellisen tuen myöntämiselle asetetaan opiskelijan asumista tässä jäsenvaltiossa koskeva edellytys ja otetaan käyttöön välillistä syrjintää merkitsevä erilainen kohtelu asianomaisessa jäsenvaltiossa asuvien henkilöiden ja sellaisten henkilöiden välille, jotka eivät asu tässä jäsenvaltiossa mutta ovat samassa jäsenvaltiossa työskentelevien rajatyöntekijöiden lapsia.

Vaikka korkeakoulututkinnon suorittaneiden osuuden lisääminen asukkaiden keskuudessa tämän jäsenvaltion talouden kehityksen edistämiseksi on hyväksyttävä tavoite, jolla tällaisen erilaisen kohtelun oikeuttaminen on mahdollista, ja vaikka pääasioiden oikeudenkäyntien kohteena olevassa kansallisessa lainsäädännössä säädetyn kaltainen asumisedellytys on asianmukainen keino turvata tämän tavoitteen toteuttaminen, tällaisella edellytyksellä ylitetään kuitenkin se, mikä on sillä tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi tarpeen, koska siinä estetään ottamasta huomioon muita sellaisia seikkoja, jotka voivat kuvata tosiasiallisen liitynnän astetta kyseisen taloudellisen tuen hakijan ja kyseisen jäsenvaltion yhteiskunnan tai työmarkkinoiden välillä, kuten esimerkiksi sitä, että toinen vanhemmista, joka vastaa edelleen opiskelijan elatuksesta, on rajatyöntekijä, jolla on pysyvä työpaikka asianomaisessa jäsenvaltiossa, jossa hän on jo työskennellyt huomattavan pitkän ajan.

(ks. 83 kohta sekä tuomiolauselma)
Se, etteivät toimivaltaiset tulliviranomaiset anna viejälle tietoja sen sopimuskumppanin petosepäilystä, ei muodosta maataloustuotteiden vientitukien järjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä annetussa asetuksessa N:o 3665/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2945/94, ja erityisesti sen 11 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettua ylivoimaista estettä. Vaikka tällainen tietojen antamatta jättäminen voi muodostaa asetuksen N:o 3665/87 11 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetun erityistilanteen, se ei voi kuitenkaan vapauttaa tätä viejää velvollisuudestaan palauttaa perusteettomasti saadut vientituet, ja tämä viejä vapautetaan yksinomaan samaan 11 artiklaan perustuvien seuraamusten maksamisesta.

Tältä osin kyseisen asetuksen 11 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa viejät vapautetaan seuraamusten maksamisesta mutta ei vientituen ennakkomaksujen palauttamisesta. Asetuksen N:o 3665/87 11 artiklan 1 kohdan kolmanteen alakohtaan sisältyvään tyhjentävään luetteloon ei nimittäin voida lisätä uutta vapauttavaa edellytystä eli tapausta, jossa viejä ei ole toiminut virheellisesti. Vaikka viejän sopimuskumppanin virheellinen menettely tai virhe voi olla seikka, johon viejä ei voi vaikuttaa, ne ovat kuitenkin tavanomaisia kaupallisia riskejä – myös tapauksessa, jossa sopimuskumppanille määrätään rikosoikeudellinen seuraamus asiakirjojen väärentämisestä vientitukien yhteydessä – eikä niitä voida pitää ennalta-arvaamattomina liiketoiminnassa. Viejällä on vapaus valita sopimuskumppaninsa ja sen on ryhdyttävä asianmukaisiin varotoimiin joko sisällyttämällä näiden kanssa tekemiinsä sopimuksiin asianmukaiset ehdot tai ottamalla erityinen vakuutus.

(ks. 42, 43 ja 49 kohta sekä tuomiolauselma)
—

se, että kyseessä olevien kaltaiset palvelut on suorittanut laillistettu sairaanhoidon ammattihenkilö tai toimenpiteiden tarkoituksen on määritellyt tällainen alan ammattilainen, on omiaan vaikuttamaan sen arviointiin, kuuluvatko pääasiassa kyseessä olevien kaltaiset toimenpiteet direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun ”lääkärinhoidon” tai 132 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetun ”henkilölle annetun lääketieteellisen hoidon” käsitteiden alaan, ja
77

Tämän perusteella toiseen ja kolmanteen kysymykseen on vastattava, että SEUT 18 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä ensimmäisen jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan lentoliikenteen harjoittajan, jolla on toisen jäsenvaltion myöntämä liikennelupa, on sillä uhalla, että säännöstön noudattamatta jättämisestä määrätään sakkoa, hankittava lupa saapua ensimmäisen jäsenvaltion ilmatilaan suorittaakseen ei-säännöllisiä tilauslentoja kolmannesta maasta tuohon ensimmäiseen jäsenvaltioon, vaikka tällaista lupaa ei vaadita lentoliikenteen harjoittajilta, joilla on mainitun ensimmäisen jäsenvaltion myöntämä liikennelupa, ja jonka mukaan kyseisen luvan myöntäminen edellyttää sellaisen ilmoituksen esittämistä, jolla todistetaan, että lentoliikenteen harjoittajat, joilla on tuon ensimmäisen jäsenvaltion myöntämä liikennelupa, eivät ole käytettävissä suorittamaan kyseisiä lentoja tai eivät voi suorittaa niitä.
64

Espanjan kuningaskunta, jota Ranskan tasavalta tukee, katsoo, että komission vetoama pääasiallinen syy katsoa, että kyseessä oleva Espanjan lainsäädäntö on suhteeton, on, että jäsenvaltioiden välillä on keskinäistä apua veroasioissa koskevia mekanismeja direktiivien 77/799 ja 2008/55 nojalla. Ne toteavat, että näissä direktiiveissä luotuja jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten yhteistyön puitteita ei ole olemassa jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten ja kolmansien maiden toimivaltaisten viranomaisten välillä silloin, kun kyseinen kolmas maa ei ole antanut mitään keskinäistä apua koskevaa sitoumusta. Tällaisen sitoumuksen puuttuessa on niiden mukaan katsottava, että velvollisuudella nimetä veroedustaja ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen veron tehokkaan kantamisen takaamiseksi.
34

Oikeuskäytännössä on yhdistetyissä asioissa 286/82 ja 26/83, Luisi ja Carbone, 31.1.1984 annetun tuomion (Kok., s. 377, Kok. Ep. VII, s. 455) 10 kohdassa tulkittu ETY:n perustamissopimuksen 59 artiklan (josta tuli EY:n perustamissopimuksen 59 artikla, josta puolestaan tuli muutettuna EY 49 artikla), jota vastaa nykyinen SEUT 56 artikla, käsitettä ”palvelujen tarjoamisen vapaus”. Siinä todettiin, että palvelujen tarjoamisen mahdollistamiseksi palveluja tarjoava henkilö voi siirtyä jäsenvaltioon, johon sen vastaanottaja on sijoittautunut, tai palvelun vastaanottaja voi siirtyä jäsenvaltioon, johon sen tarjoaja on sijoittautunut. Siinä todettiin myös muun muassa, että vaikka vain ensimmäinen näistä tapauksista mainittiin nimenomaisesti ETY:n perustamissopimuksen 60 artiklan kolmannessa kohdassa (josta tuli EY:n perustamissopimuksen 60 artiklan kolmas kohta, josta puolestaan tuli EY 50 artiklan kolmas kohta), jota vastaa nykyinen SEUT 57 artiklan kolmas kohta ja jossa sallittiin palvelujen tarjoajalle toimintansa harjoittaminen tilapäisesti valtiossa, jossa palvelu tarjotaan, samoin edellytyksin, joita kyseinen valtio soveltaa omiin kansalaisiinsa, jälkimmäinen tapaus on sen tarpeellinen täydennys, joka vastaa tavoitetta vapauttaa kaikki toiminta, josta maksetaan korvaus ja jota tavaroiden, henkilöiden ja pääomien vapaa liikkuvuus ei koske.
102

Käsiteltävässä asiassa komissio on riidanalaisen päätöksen 372 ja 373 perustelukappaleessa päätellyt, että kyseiset sopimukset olivat ”omiaan vaikuttamaan huomattavasti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan”, kun otetaan huomioon etenkin se, että kyseiset palvelut olivat rajat ylittäviä ja että ”kyseisten muuttoyhtiöiden yhteenlaskettu markkinaosuus ylittää viisi prosenttia kansainvälisten muuttopalvelujen markkinoista Belgiassa – –, koska niiden yhteenlaskettu markkinaosuus on noin 50 prosenttia”. Komissio on lisäksi kuvaillut relevantteja markkinoita saman päätöksen 88–94 perustelukappaleessa, joissa se on muun muassa huomauttanut, että asianomaiset palvelut olivat ”kansainvälisiä muuttopalveluja Belgiassa eli ’ovelta ovelle’ -muuttopalveluja, joiden alkupäänä tai määränpäänä on Belgia”, että kartelliin osallistujilla näistä markkinoista vuonna 2002 ollut markkinaosuus oli ”noin 50 prosenttia”, että kun otetaan huomioon se, että ”Belgia kuuluu tärkeisiin geopoliittisiin keskuksiin ja se on – – liike-elämän keskus”, useat monikansalliset yritykset, joiden kotipaikka on Belgiassa tai joilla on siellä sivuliike, käyttävät kansainvälisiä muuttoyhtiöitä tavaroidensa ja työntekijöidensä tavaroiden muuttamiseksi, ja että kartellin maantieteellinen keskus oli Belgiassa.
9

Prinz nosti tästä päätöksestä kanteen 1.6.2010. Hän toi esiin, että hän täyttää mainitun edellytyksen, sillä hän oli asunut Saksassa syyskuusta 1993 huhtikuuhun 1994 ja tammikuusta 2007 elokuuhun 2009 eli yhteensä kolme vuotta ja neljä kuukautta. Hän väitti myös, että BAföG:ssä asetettu asumisedellytys on ristiriidassa SEUT 21 artiklan kanssa, ja vetosi siteisiin, joita hän on ylläpitänyt kyseisen jäsenvaltion kanssa, sekä toi esiin, että hän on syntynyt siellä, että hän on Saksan kansalainen, että hän on lähtenyt kyseisestä maasta vain sen vuoksi, että hänen isänsä sai siirron, ja että hän on aina ylläpitänyt siteitä alkuperäiseen kotimaahansa. Prinzin mukaan neljän lisäkuukauden oleskelu ei olisi johtanut kyseisten siteiden merkittävään vahvistumiseen.
85

Edellä todetusta seuraa, että esitettyyn kysymykseen on vastattava, että — direktiivin 2005/60 22 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan luottolaitosten, jotka harjoittavat toimintaansa mainitun jäsenvaltion alueella palvelujen tarjoamisen vapautta käyttäen, on ilmoitettava rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjumista varten pyydetyt tiedot suoraan kyseisen jäsenvaltion rahanpesun selvittelykeskukselle, kunhan tällä lainsäädännöllä ei vaaranneta direktiivin eikä päätöksen 2000/642 tehokasta vaikutusta — SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä tällaiselle lainsäädännölle, jos tämä lainsäädäntö voidaan oikeuttaa yleisen edun mukaisella pakottavalla syyllä, jos se on omiaan takaamaan sillä tavoitellun päämäärän toteutumisen, jos sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi, ja jos sitä sovelletaan ilman syrjintää, mikä kansallisen tuomioistuimen on selvitettävä ottaen huomioon, että — tällaisella lainsäädännöllä voidaan saavuttaa rahanpesun ja terrorismin rahoituksen estämiseen tähtäävä tavoite, jos jäsenvaltio voi sen ansiosta valvoa alueellaan palvelujaan tarjoavien luottolaitosten toteuttamia epäilyttäviä liiketoimia ja keskeyttää ne tosiasiallisesti sekä tarvittaessa saattaa niistä vastuussa olevat rikosvastuuseen ja rangaista niistä — toimintaansa palvelujen tarjoamisen vapautta käyttäen harjoittaville luottolaitoksille kyseisessä lainsäädännössä asetettu velvollisuus voi olla oikeasuhteinen toimenpide tähän tavoitteeseen nähden, koska pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan ei ollut käytössä tehokasta mekanismia, jolla olisi voitu varmistaa rahanpesun selvittelykeskusten täysimääräinen yhteistyö.
13

Asetuksen 20 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Turvapaikanhakija on otettava takaisin 4 artiklan 5 kohdassa ja 16 artiklan 1 kohdan c, d ja e alakohdassa mainituissa tapauksissa seuraavasti: – – b) jäsenvaltion, jolta hakijan takaisinottoa on pyydetty, on suoritettava tarvittavat tarkistukset ja vastattava sille esitettyyn pyyntöön mahdollisimman nopeasti eikä se saa missään olosuhteissa ylittää pyynnön esittämisestä laskettavaa kuukauden määräaikaa. Jos pyyntö perustuu Eurodac-järjestelmästä saatuihin tietoihin, tämä määräaika rajoitetaan kahteen viikkoon; c) jos jäsenvaltio, jolta takaisinottoa on pyydetty, ei ilmoita päätöstään b alakohdassa mainitussa kuukauden tai kahden viikon määräajassa, katsotaan, että se on suostunut ottamaan kolmannen maan kansalaisen takaisin; – –”
48

Edellä esitetyn perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että luontodirektiivin 6 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että suunnitelma tai hanke, joka ei liity suoranaisesti alueen käyttöön tai ole sen kannalta tarpeellinen, vaikuttaa kyseisen alueen koskemattomuuteen, jos se voi estää asianomaisen alueen niiden perustavanlaatuisten ominaispiirteiden kestävän säilyttämisen, jotka liittyvät sellaisen ensisijaisesti suojeltavan luontotyypin esiintymiseen, jonka suojelutavoite on oikeuttanut asianomaisen alueen merkitsemisen yhteisön tärkeänä pitämien alueiden luetteloon direktiivissä tarkoitetulla tavalla. Tämän arvioimiseksi on sovellettava ennalta varautumisen periaatetta.
9

Koska asiat C-274/11 ja C-295/11 on yhdistetty, kanteiden tueksi esitetyt argumentit voidaan yhdistää viideksi kanneperusteeksi, joiden mukaan neuvostolla ei ole toimivaltaa aloittaa riidanalaista tiiviimpää yhteistyötä, harkintavaltaa on käytetty väärin, on rikottu edellytystä, jonka mukaan päätös luvan antamisesta tiiviimpään yhteistyöhön on tehtävä viimeisenä keinona, on rikottu SEU 20 artiklan 1 kohtaa sekä SEUT 118, SEUT 326 ja SEUT 327 artiklaa ja on jätetty noudattamatta unionin tuomioistuinjärjestelmää.
12

Administratīvā apgabaltiesa (alueellinen hallintotuomioistuin), jonka ratkaistavana oli VID:n tekemä valitus, pysytti 13.12.2010 antamallaan tuomiolla ensimmäisen oikeusasteen ratkaisun ja katsoi myös, ettei arvonlisäverolaki oikeuttanut VID:tä arvioimaan, onko henkilö, joka haluaa, että se merkitään arvonlisäverovelvollisten rekisteriin, kykenevä harjoittamaan liiketoimintaa. Tältä osin kyseisen tuomioistuimen mukaan sillä, että kyseinen henkilö on jo hakenut useiden sellaisten yritysten merkitsemistä rekisteriin, jotka on heti rekisteriin merkitsemisen jälkeen luovutettu muille henkilöille, joilla ei ole riittävästi tuloja, jotta he voisivat sijoittaa vaaditun yhtiöpääoman, ei ole merkitystä, koska mainitussa laissa ei säädetä, että henkilön merkitsemisestä mainittuun rekisteriin voitaisiin kieltäytyä kyseisten seikkojen perusteella. Jotta voitaisiin estää verovelvollisen mahdolliset lainvastaiset toimet arvonlisäveron maksamisessa, lakisääteisen menettelyn mukaan VID:llä on velvollisuus valvoa verovelvollista, ja siinä tapauksessa, että se toteaa, että kansallisia säännöksiä on rikottu, sen on laskettava lisävero sekä rangaistusluonteiset maksut.
11

Direktiivin 2003/55 liitteen A, joka koskee kuluttajansuojaan liittyviä toimenpiteitä, sanamuoto on seuraava: ”Rajoittamatta kuluttajansuojaa koskevien yhteisön sääntöjen ja erityisesti [kuluttajansuojasta etäsopimuksissa 20.5.1997 annetun] Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY [(EYVL L 144, s. 19)] ja – – direktiivin 93/13/EY – – soveltamista, 3 artiklassa tarkoitetuilla toimenpiteillä on määrä varmistaa, että: a) – – Ehtojen on oltava oikeudenmukaiset, ja niiden on oltava etukäteen tiedossa. Kyseiset tiedot on joka tapauksessa annettava ennen sopimuksen tekemistä tai vahvistamista. Jos sopimuksia tehdään kolmannen osapuolen välityksellä, edellä mainitut tiedot on silloinkin annettava ennen sopimuksen tekemistä; b) asiakkaille annetaan ajoissa tieto kaikista sopimusehtojen muuttamista koskevista aikomuksista ja kerrotaan heidän oikeudestaan sanoutua irti sopimuksesta saadessaan tietää ehtojen muuttuvan. Palveluntarjoajien on ilmoitettava maksujen korotukset tilaajilleen suoraan asianmukaisena ajankohtana, kuitenkin viimeistään yhden tavanomaisen laskutuskauden kuluessa siitä, kun korotukset tulevat voimaan. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että asiakkaat voivat vapaasti sanoutua irti sopimuksista, jos ne eivät hyväksy uusia sopimusehtoja, joista kaasun palveluntarjoaja on niille ilmoittanut, c) asiakkaat saavat selkeät tiedot liittymiin sekä kaasupalvelujen käyttöön sovellettavista hinnoista ja tariffeista sekä niitä koskevien sopimusten vakioehdoista, d) – – Yleisten ehtojen ja edellytysten on oltava oikeudenmukaisia ja avoimia. Ne on esitettävä selvällä ja ymmärrettävällä tavalla. Asiakkaita on suojeltava epäoikeudenmukaisilta tai harhaanjohtavilta myyntimenetelmiltä – –”
91

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Espanjan kuningaskunnan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja Espanjan kuningaskunta on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.