Väliaikainen versio

JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

MACIEJ SZPUNAR

20 päivänä lokakuuta 2022 ( )

Asia C-291/21

Starkinvest SRL

(Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunal de première instance de Liège (Liègen alioikeus, Belgia))

Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Asetus (EU) N:o 655/2014 – Eurooppalainen tilivarojen turvaamismääräysmenettely – Turvaamismääräyksen antamisedellytykset – Ratkaisun käsite ja sellaisen ratkaisun, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus, käsite – Tuomioistuimen ratkaisu, jolla osapuoli velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos se rikkoo lopettamismääräystä





I Johdanto

1. Nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön taustalla on menettely, jossa Belgian oikeuden mukaan perustettu Starkinvest SRL -niminen yhtiö vaatii, että tuomioistuin antaa eurooppalaisen tilivarojen turvaamismääräyksen, joka koskisi Irlannin oikeuden mukaan perustetun yhtiön ranskalaisella pankkitilillä mahdollisesti olevia varoja.

2. Tällä turvaamismääräyksellä pääasian hakija pyrkii turvaamaan saatavansa, joka perustuu uhkasakkoihin, jotka Irlannin oikeuden mukaan perustetun yhtiön on sen mukaan maksettava Belgian tuomioistuimen antaman sellaisen ratkaisun perusteella, jolla kyseinen yhtiö on määrätty lopettamaan tietyt menettelytapansa 2 500 euron suuruisen rikkomuskohtaisen uhkasakon uhalla.

3. Kuten unionin tuomioistuin on todennut, asetuksessa (EU) N:o 655/2014( ) säädetään erilaisista edellytyksistä eurooppalaisen tilivarojen turvaamismääräyksen antamisen osalta sen perusteella, onko velkoja jo saanut asiakirjan, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus alkuperäjäsenvaltiossa, vaiko ei. Ensin mainitussa tapauksessa velkojan on ainoastaan osoitettava, että toimenpide on kiireellinen välittömän vaaran vuoksi, kun taas jälkimmäisessä tapauksessa velkojan on myös vakuutettava tuomioistuin siitä, että fumus boni juris täyttyy.( )

4. Nyt käsiteltävässä asiassa on kyse siitä, onko velkojalla, joka on saanut tuomioistuimen ratkaisun, jolla velallinen velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos se rikkoo kyseisessä ratkaisussa annettua lopettamismääräystä, asetuksessa N:o 655/2014 säädetyt edellytykset täyttävä asiakirja ja onko velkoja näin ollen vapautettu jälkimmäisessä tapauksessa sillä olevasta velvollisuudesta.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin lainsäädäntö

5. Asetuksen N:o 655/2014 4 artiklan 5 ja 8 alakohdassa säädetään seuraavat määritelmät, joiden mukaan tätä asetusta sovellettaessa tarkoitetaan

”5) ’vaatimuksella’ sellaisen tietyn rahamäärän maksamista koskevaa vaatimusta, joka on erääntynyt, tai sellaisen määritettävissä olevan rahamäärän maksamista koskevaa vaatimusta, joka johtuu jo toteutuneesta liiketoimesta tai tapahtumasta edellyttäen, että vaatimuksesta voidaan nostaa kanne oikeudessa;

– –

8) ’tuomiolla’ jäsenvaltioiden tuomioistuimen antamaa tuomiota riippumatta siitä, miksi sitä kutsutaan, samoin kuin tuomioistuimen virkamiehen tekemää kustannusten tai kulujen määrittämistä koskevaa päätöstä”.

6. Kyseisen asetuksen 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Saatavuus”, säädetään seuraavaa:

”Turvaamismääräys on velkojan käytettävissä seuraavissa tilanteissa:

a) ennen kuin velkoja panee vireille pääasiakanteen jäsenvaltiossa velallista vastaan tai milloin tahansa pääasiakanteen käsittelyn aikana tuomion antamiseen tai tuomioistuimessa tehdyn sovinnon hyväksymiseen tai tekemiseen asti;

b) velkojan saatua jäsenvaltiossa tuomion, tuomioistuimessa tehdyn sovinnon tai virallisen asiakirjan, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus.”

7. Asetuksen 7 artiklassa, jonka otsikko on ”Turvaamismääräyksen antamisen edellytykset”, säädetään seuraavaa:

”1. Tuomioistuin antaa turvaamismääräyksen, jos velkoja on esittänyt riittävät todisteet, joiden avulla tuomioistuin voi varmistua siitä, että on pikainen tarve turvaamismääräyksen muodossa toteutettavalle turvaamistoimenpiteelle, koska on olemassa todellinen riski siitä, että ilman tällaista toimenpidettä velkojan velalliseen kohdistaman vaatimuksen myöhempi täytäntöönpano estyy tai olennaisesti vaikeutuu.

2. Jos velkoja ei vielä ole saanut jäsenvaltiossa tuomiota, tuomioistuimessa tehtyä sovintoa tai virallista asiakirjaa, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus, velkojan on myös toimitettava tuomioistuimelle riittävät todisteet siitä, että hän todennäköisesti menestyy velalliseen kohdistamassaan pääasiavaatimuksessaan.”

8. Asetuksen (EU) N:o 1215/2012/EY( ) 55 artiklassa säädetään, että ”jäsenvaltiossa annettu tuomio, jolla on määrätty maksettavaksi uhkasakko, on täytäntöönpanokelpoinen vastaanottavassa jäsenvaltiossa ainoastaan, jos tuomion antanut tuomioistuin on lopullisesti vahvistanut uhkasakon määrän”.

B Belgian lainsäädäntö

9. Belgian oikeudessa uhkasakoista säädetään oikeudenkäyntimenettelystä annetun lain (code judiciaire) 1385 bis–1385 nonies §:ssä.( ) Nämä säännökset perustuvat yhtenäisestä uhkasakkolaista vuonna 1973 tehtyyn Benelux-sopimukseen.( )

10. Kyseisen lain 1385 bis §:ssä säädetään seuraavaa:

”Tuomioistuin voi yhden osapuolen vaatimuksesta tuomita toisen osapuolen täyttämään asiassa määrättävän päävelvoitteen – – sakon uhalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta mahdollisen vahingonkorvauksen määräämistä – –”.

11. Saman lain 1385 ter §:ssä säädetään seuraavaa:

”Tuomioistuin voi vahvistaa uhkasakon määrältään kiinteänä tai juoksevana siten, että sen suuruus määräytyy ajan kulumisen mukaan tai laiminlyöntiä kohti. Kahdessa viimeksi mainitussa tapauksessa tuomioistuin voi myös vahvistaa summan, jonka jälkeen uhkasakkoa ei kerry.”

12. Mainitun lain 1385 quater §:n mukaan täytäntöönpanoperusteena, jonka nojalla uhkasakko voidaan periä, on tuomioistuimen päätös uhkasakon asettamisesta, eikä osapuolen, jolle uhkasakko maksetaan, täydy hakea uhkasakon maksettavaksi tuomitsemista ennen täytäntöönpanoa.

13. Osapuolella, jolle uhkasakko maksetaan, on todistustaakka siitä, että edellytykset maksuvelvollisuuden syntymiseksi uhkasakon johdosta täyttyvät. Jos uhkasakkoon tuomittu kiistää tämän, osapuolen, jolle uhkasakko maksetaan, on näytettävä väitetyt laiminlyönnit toteen. Täytäntöönpanotuomarin on tämän jälkeen arvioitava, täyttyvätkö uhkasakon edellytykset.

III Pääasia, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa

14. Tribunal de commerce de Liège (Liègen kauppatuomioistuin, Belgia) antoi 3.9.2013 oikeudenkäynnissä, jossa osapuolina olivat Starkinvest ja kaksi muuta yhtiötä,( ) tuomion, joka sittemmin vahvistettiin cour d’appel de Liègen (Liègen ylioikeus, Belgia) 6.1.2015 antamalla tuomiolla ja jolla tribunal de commerce de Liège määräsi kyseiset kaksi yhtiötä 2 500 euron suuruisen rikkomuskohtaisen uhkasakon uhalla( ) muun muassa lopettamaan pitämästä kaupan Beneluxin alueella sanamerkillä SOFT PARIS varustettuja tuotteitaan tai palvelujaan.

15. Starkinvest teki 27.4.2021 maksuvaatimuksen 86 694,22 eurosta, joista 85 000 euroa muodostui uhkasakoista ajalta 24.3.2021–27.4.2021.

16. Starkinvest on vaatinut tribunal de première instance de Liègen (Liègen alioikeus, Belgia) kirjaamoon 3.5.2021 jätetyssä hakemuksessaan, että kyseinen tuomioistuin antaa eurooppalaisen tilivarojen turvaamismääräyksen, jolla turvattava summa olisi 85 000 euroa ja joka koskisi toisen oikeudenkäynnin asianosaisena olevan yhtiön, jonka kotipaikka on Irlannissa, kaikkia ranskalaisilla pankkitileillä mahdollisesti olevia varoja.

17. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, että ratkaisussa, jolla osapuoli velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos se ei noudata lopettamismääräystä, ei ilmoiteta uhkasakon tarkkaa määrää. Maksettavaksi tulevaa uhkasakon määrää ei siis määritelmällisesti tiedetä päivänä, jona kyseinen ratkaisu annetaan.

18. Lisäksi Belgian lainsäädännön mukaan ulosmittaus ei edellytä maksettavien uhkasakkojen määrän vahvistamista etukäteen. Kuten asianosaisten toimittamista tiedoista ilmenee, lopettamismääräyksen noudattamatta jättämisen toteaa pelkkä ulosottomies. Belgian lainsäädännön mukaan on siis niin, että jos uhkasakkojen asettamista koskeva ratkaisu on täytäntöönpanokelpoinen ja se on annettu tiedoksi, tuomioistuin selvittää muun muassa, onko kyseinen uhkasakon määrä maksettava, kun otetaan huomioon tuomioistuimen asettamat velvollisuudet, vain, jos ulosmittausta vastustetaan.

19. Kun ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle esitetään eurooppalaista tilivarojen turvaamismääräystä koskeva hakemus, sen on tarkistettava, että asetuksessa N:o 655/2014 säädetyt edellytykset ja vaatimukset täyttyvät.

20. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että asetuksen N:o 655/2014( ) mukaan sellaisen velkojan tilanne, joka on saanut asiakirjan, joka koskee turvaamismääräyksellä turvattavaa vaatimusta, kuten esimerkiksi tuomion, tuomioistuimessa tehdyn sovinnon tai virallisen asiakirjan, on erilainen kuin sellaisen velkojan tilanne, jolla ei ole tällaista asiakirjaa.

21. Näin ollen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma asetuksen N:o 655/2014 oikeasta tulkinnasta.

22. Tarkemmin sanottuna ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa ensinnäkin, että asetuksen N:o 655/2014 4 artiklan 5 alakohdassa säädetyn määritelmän mukaan ”vaatimuksella” tarkoitetaan mainitussa asetuksessa ”sellaisen tietyn rahamäärän maksamista koskevaa vaatimusta, joka on erääntynyt, tai sellaisen määritettävissä olevan rahamäärän maksamista koskevaa vaatimusta, joka johtuu jo toteutuneesta liiketoimesta tai tapahtumasta edellyttäen, että vaatimuksesta voidaan nostaa kanne oikeudessa”, ja tiedustelee, voidaanko uhkasakkoa, jonka periaate ja perusmäärä on vahvistettu tuomioistuimen ratkaisulla mutta jonka erääntyvä määrä riippuu velallisen mahdollisista tulevista velvollisuuksien noudattamatta jättämisistä, pitää kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna vaatimuksena.

23. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että jos tähän kysymykseen vastaan myöntävästi, ratkaisua, jolla asetetaan uhkasakko, voidaan pitää asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna ratkaisuna, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”. Se toteaa, että jos näin on, täytäntöönpanoasioita käsittelevä tuomioistuin, jonka on ratkaistava, onko asiassa annettava eurooppalainen tilivarojen turvaamismääräys vai ei, ei voisi mitenkään tarkistaa, onko kyseisen vaatimuksen mukainen saatava todellinen. Kyseisen tuomioistuimen mukaan saatavan todellisuuden tutkimisen yhteydessä tuomioistuin voisi kuitenkin selvittää, että vaadittu uhkasakon määrä on todellakin tullut maksettavaksi, että asiassa ei ole mahdollisesti sovellettava vanhentumisaikaa ja että kaikkia menettelymääräyksiä on noudatettu.

24. Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa asetuksen N:o 1215/2012 55 artiklaan ja ilmeisesti pyytää unionin tuomioistuinta kiinnittämään huomiota siihen, että kyseisen asetuksen mukaan on niin, että vaikka ratkaisu, jolla on asetettu uhkasakko, olisikin täytäntöönpanokelpoinen alkuperäjäsenvaltiossa, se on täytäntöönpanokelpoinen vastaanottavassa jäsenvaltiossa ainoastaan, jos ratkaisun antanut tuomioistuin on lopullisesti vahvistanut uhkasakon määrän.( ) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, päteekö tämä myös asetuksen N:o 655/2014 osalta siten, että olisi edellytettävä maksettavien uhkasakkojen määrän vahvistamista, jotta ratkaisua, jolla uhkasakko on asetettu, voitaisiin pitää kyseisen asetuksen 4 artiklan 8 alakohdassa tarkoitettuna tuomiona.

25. Tässä tilanteessa tribunal de première instance de Liège on päättänyt 6.5.2021 antamallaan välipäätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimeen 7.5.2021, lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:

”1) onko tiedoksiannettua tuomioistuimen ratkaisua, jolla osapuoli velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos se rikkoo lopettamismääräystä, pidettävä – – asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna ratkaisuna, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus?

2) onko tuomioistuimen ratkaisua, jolla osapuoli velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa ja joka on täytäntöönpanokelpoinen alkuperävaltiossa, pidettävä – – asetuksen N:o 655/2014 4 artiklassa tarkoitettuna ”tuomiona”, vaikka uhkasakon määrää ei ole vahvistettu – – asetuksen N:o 1215/12 55 artiklassa tarkoitetulla tavalla?”

26. Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet Starkinvest, Belgian ja Alankomaiden hallitukset sekä Euroopan komissio. Starkinvest, Belgian hallitus ja komissio olivat edustettuina 16.6.2022 pidetyssä istunnossa.

IV Oikeudellinen arviointi

27. Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys koskee sitä, onko tuomioistuimen ratkaisua, jolla osapuoli velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos se rikkoo lopettamismääräystä, pidettävä asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna ratkaisuna, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”, ja toinen sitä, onko tällaista tuomioistuimen ratkaisua pidettävä mainitun asetuksen 4 artiklan 8 alakohdassa säädetyn määritelmän mukaisena tuomiona.

28. Vaikuttaa siltä, että on tarkoituksenmukaisempaa joko vaihtaa ennakkoratkaisukysymysten järjestystä, kuten Belgian hallitus ehdottaa, tai tarkastella niitä yhdessä, kuten Alankomaiden hallitus ehdottaa. Jälkimmäinen ehdotus on minusta parempi.

29. Unionin tuomioistuimen ennakkoratkaisukysymyksiin antaman vastauksen perusteella ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi nimittäin hahmottaa, kuinka laajasti sen on selvitettävä asiaa ennen kuin se antaa eurooppalaisen tilivarojen turvaamismääräyksen.

30. Asetuksen N:o 655/2014 17 artiklan 1 kohdassa säädetään tältä osin, että tuomioistuimen, jolle turvaamismääräystä koskeva hakemus on tehty, on tarkistettava, että tässä asetuksessa säädetyt edellytykset ja vaatimukset täyttyvät. Tässä yhteydessä on korostettava, että molemmat ennakkoratkaisukysymykset koskevat samaa tätä tutkintaa koskevaa kysymystä eli sitä, voiko kansallinen tuomioistuin, jolle turvaamismääräystä koskeva hakemus on tehty, tutkia muun muassa sen saatavan olemassaolon ja määrän, jonka velkoja pyrkii turvaamistoimella turvaamaan.

31. Lisäksi on todettava, että asetuksen N:o 655/2014 mukaan se, että velkoja on saanut kyseisen asetuksen 4 artiklan 8 alakohdassa tarkoitetun tuomion, mitä tilannetta toinen ennakkoratkaisukysymys koskee, ei muuta olennaisesti velkojan tilannetta verrattuna sellaisen velkojan tilanteeseen, joka ei ole saanut minkäänlaista asiakirjaa, siltä osin kuin tuomioistuin, jolle turvaamismääräystä koskeva hakemus on tehty, arvioi mainittua kysymystä. Mainitun asetuksen 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti velkojan tilanne on nimittäin erilainen ainoastaan, jos velkoja on saanut ratkaisun, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”, mitä tilannetta ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys koskee.

32. Näin ollen on katsottava, että kahdella ennakkoratkaisukysymyksellään, joita on syytä tarkastella yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että tiedoksiannettua tuomioistuimen ratkaisua, jolla velallinen velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos se rikkoo lopettamismääräystä, on pidettävä mainitussa säännöksessä tarkoitettuna ratkaisuna, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”, mistä seuraa, että tuomioistuin, jolle on tehty turvaamismääräystä koskeva hakemus, jolla velkoja pyrkii turvaamaan kyseisen uhkasakkoon perustuvan saatavansa, ei voi tutkia kyseisen saatavan olemassaoloa ja määrää.

A Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat

33. Ainoastaan Starkinvest katsoo, että molempiin ennakkoratkaisukysymyksiin olisi vastattava myöntävästi.

34. Starkinvestin ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä koskevista kirjallisista huomautuksista ilmenee, että Starkinvestin mukaan uhkasakkoon perustuvaa saatavaa on pidettävä asetuksen N:o 655/2014 4 artiklan 5 alakohdassa tarkoitettuna ”vaatimuksena”. Se väittää, että uhkasakon määrä on selvästi määritettävissä ja perustuu jo tapahtuneeseen tapahtumaan eli siihen, että lopettamismääräystä ei ole noudatettu tietyllä ajanjaksolla, kun maksettava määrä voidaan määrittää 6.1.2015 annetun tuomion perusteella.

35. Toisen ennakkoratkaisukysymyksen osalta Starkinvest väittää ensinnäkin, että eurooppalainen tilivarojen turvaamismääräys ei ole täytäntöönpanotoimenpide vaan turvaamistoimi, jota haetaan, jotta voidaan varmistua annetun kansallisen ratkaisun tehokkaasta täytäntöönpanosta myöhemmin. Sen mukaan asetusta N:o 655/2014 sovelletaan täytäntöönpanoa aikaisempaan vaiheeseen eikä sitä voida tulkita asetuksen N:o 1215/2012 valossa.

36. Toiseksi Starkinvest väittää, että asetuksen N:o 1215/2012 55 artiklan soveltaminen vaiheessa, jossa on haettu turvaamistointa, on aineellisesti mahdotonta, koska Belgian lainsäädännössä ei säädetä kanteesta tai oikeussuojakeinosta, jonka avulla velkoja voisi vaatia uhkasakon määrän vahvistamista.

37. Alankomaiden hallitus toteaa, että asetuksen N:o 655/2014 48 artiklan b alakohdan mukaan kyseinen säännös ei vaikuta asetuksen N:o 1215/2012 soveltamiseen. Kyseisen hallituksen mukaan eurooppalainen tilivarojen turvaamismääräysmenettely kuuluu myös viimeksi mainitun asetuksen soveltamisalaan, koska asetusta sovelletaan siviili- ja kauppaoikeuden alalla. Alankomaiden hallitus väittää näin ollen, että kun asetuksessa N:o 655/2014 viitataan ratkaisuun, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”, tätä ilmaisua tulkittaessa on otettava huomioon asetuksen N:o 1215/2012 55 artikla. Kyseisen hallituksen mukaan tällaisesta tulkinnasta seuraa, että ratkaisua, jolla osapuoli velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos se jatkossa mahdollisesti rikkoo lopettamismääräystä, ei ole pidettävä tällaisena ratkaisuna, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”.

38. Toista ennakkoratkaisukysymystä koskevissa kirjallisissa huomautuksissaan Belgian hallitus muistuttaa unionin tuomioistuimen jo selventäneen, että asiakirjan on oltava täytäntöönpanokelpoinen alkuperäjäsenvaltiossa, jotta velkoja, joka kyseisen asiakirjan on saanut, voi vedota asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohtaan.( ) Sen mukaan tätä selvennystä on luettava yhdessä asetuksen N:o 1215/2012 39 ja 55 artiklan kanssa. Belgian hallituksen mukaan tuomioistuimen ratkaisua, jolla osapuoli velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos se ei täytä päävelvoitetta, ei voida pitää asetuksen N:o 655/2014 8 artiklan 5 alakohdassa tarkoitettuna tuomiona, jos maksettavan uhkasakon määrää ei ole vahvistettu.

39. Ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen osalta Belgian hallitus toteaa täydentävästi, että uhkasakko on luonteeltaan liitännäinen seuraamus, josta määrätään tiettyä toimintatapaa tai kieltoa koskevan päävelvoitteen lisäksi ja jolla pyritään varmistamaan tämän päävelvoitteen noudattaminen. Kyseisen päävelvoitteen täyttämättä jättäminen on kuitenkin tapahtuma, joka määritelmällisesti ei ole vielä tapahtunut silloin, kun annetaan ratkaisu, jolla osapuoli velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos se ei noudata päävelvoitetta.

40. Lisäksi kyseisen hallituksen mukaan tuomioistuimen ratkaisua, jolla osapuoli velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos se rikkoo lopettamismääräystä, ei voida pitää ratkaisuna, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus, koska menettelyä, jossa tällainen tuomioistuimen ratkaisu on annettu, ei voida pitää asetuksen N:o 655/2014 johdanto-osan 13 perustelukappaleessa tarkoitettuna menettelynä, jonka ”tavoitteena on saada asianomaiseen vaatimukseen sovellettava täytäntöönpanokelpoinen asiakirja”. Kyseinen hallitus nimittäin väittää, että tuomioistuimen ratkaisun, jossa määrätään päävelvoitteesta ja uhkasakosta, ensisijaisena tarkoituksena ei ole määrätä uhkasakosta vaan velvoitteesta toimia tai olla toimimatta tietyllä tavalla.

41. Komissio, joka ei ehdota ennakkoratkaisukysymysten käsittelyjärjestyksen muuttamista, toteaa, että vaikka ratkaisua, jolla velallinen velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos se ei täytä päävelvoitetta, on pidettävä asetuksen N:o 655/2014 4 artiklan 8 alakohdassa tarkoitettuna ”tuomiona” (toinen ennakkoratkaisukysymys), tällaista ratkaisua ei kuitenkaan voida pitää kyseisen asetuksen 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna ratkaisuna, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus” (ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys).

B Arviointi

1. Alustavat huomautukset

42. Jotta velkoja vapautuu velvollisuudestaan vakuuttaa tuomioistuin, jolle turvaamismääräystä koskeva hakemus on tehty, siitä, että fumus boni juris täyttyy, asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti sillä on oltava ratkaisu, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”. Kyseisen asetuksen 5 artiklan b alakohdassa käytetään samaa ilmaisua.

43. Jotta ennakkoratkaisukysymyksiin voitaisiin antaa hyödyllinen vastaus, on näin ollen ratkaistava, onko velkoja saanut ratkaisun, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan ”vaatimus”, kun velkoja on saanut tuomioistuimen ratkaisun, jossa vahvistetaan uhkasakon perusmäärä, joka on maksettava jokaisesta kerrasta, kun kyseisessä ratkaisussa annettua lopettamismääräystä rikotaan.

44. Vaikuttaa siltä, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen epävarmuus johtuu asetuksen N:o 655/2014 4 artiklan 5 alakohdassa säädetystä vaatimuksen käsitteen määritelmästä.( )

45. Tämän kaksiosaisen määritelmän osat koskevat eri tilanteita, ensimmäinen ”sellaisen tietyn rahamäärän maksamista koskevaa vaatimusta, joka on erääntynyt” (määritelmän ensimmäinen osa) ja toinen ”sellaisen määritettävissä olevan rahamäärän maksamista koskevaa vaatimusta, joka johtuu jo toteutuneesta liiketoimesta tai tapahtumasta edellyttäen, että vaatimuksesta voidaan nostaa kanne oikeudessa” (määritelmän toinen osa).

46. Ensinnäkin määritelmän ensimmäisen osan osalta tulee esiin kysymys siitä, onko tuomioistuimen ratkaisua, jossa vahvistetaan uhkasakon perusmäärä, joka on maksettava jokaisesta kerrasta, kun kyseisessä ratkaisussa annettua lopettamismääräystä rikotaan, pidettävä ratkaisuna, jolla velallinen velvoitetaan maksamaan tietty rahamäärä, joka on erääntynyt.

47. Mielestäni näin ei ole nyt käsiteltävässä asiassa.

48. Tuomioistuimen ratkaisussa, jolla vahvistetaan uhkasakon perusmäärä, kuten 3.9.2013 annetulla tuomiolla ja 6.1.2015 annetulla tuomiolla on tehty, ei vahvisteta määrää, joka velallisen on maksettava velkojalle. Tätä määrää ei edes tiedetä päivänä, jona tuomioistuimen ratkaisu annetaan, ja se riippuu siitä, mitä tapahtuu kyseisen ratkaisun antamisen jälkeen. Belgian oikeusjärjestyksessä maksettavaksi tuleva määrä määritetään sen sijaan ulosottomiehen toteamusten perusteella( ) tuomioistuinten antamien ratkaisujen jälkeen.

49. Toiseksi määritelmän toisen osan osalta tulee esiin kysymys siitä, onko sen toteamiseksi, että velkoja on saanut ratkaisun, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus, riittävää, että määrä, jonka saamisen velkoja yrittää turvata eurooppalaisen tilivarojen turvaamismääräyksen avulla, on määritettävissä asetuksen N:o 655/2014 4 artiklan 5 alakohdassa säädetyn määritelmän toisessa osassa tarkoitetulla tavalla.

50. Lähtökohtana on kysymys siitä, onko sanaa ”vaatimus”, jota käytetään ilmaisussa ratkaisu, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”, tulkittava myös tämän määritelmän toisessa osassa tarkoitetulla tavalla, jonka mukaan vaatimuksella tarkoitetaan ”sellaisen määritettävissä olevan rahamäärän maksamista koskevaa vaatimusta, joka johtuu jo toteutuneesta liiketoimesta tai tapahtumasta edellyttäen, että vaatimuksesta voidaan nostaa kanne oikeudessa”.

51. Kun asianosaisilta ja osapuolilta kysyttiin tästä istunnossa, Starkinvest ja komissio totesivat, että tätä sanaa on tulkittava asetuksen N:o 655/2014 4 artiklan 5 alakohdassa säädetyn määritelmän toisessa osassa tarkoitetulla tavalla,( ) kun taas Belgian hallitus totesi, että sanaa on tulkittava yksinomaan kyseisen määritelmän ensimmäisessä osassa tarkoitetulla tavalla.

52. On todettava, että asetuksessa N:o 655/2014 sanaa ”vaatimus” käytetään useaan otteeseen eri asiayhteyksissä.

53. Käsitteellä on lähtökohtaisesti oltava sama merkitys samassa säädöksessä riippumatta asiayhteydestä, jossa sitä tässä säädöksessä käytetään. Näin ollen voidaan olettaa, että samassa unionin toimessa käytetyillä samoilla käsitteillä on sama merkitys.( )

54. Tältä osin on yhtäältä niin, että – kuten asetuksen N:o 655/2014 1 artiklan 1 kohdasta ilmenee – eurooppalaisella tilivarojen turvaamismääräyksellä voidaan estää velkojan vaatimuksen myöhemmän täytäntöönpanon vaarantaminen.( ) Eurooppalaisen tilivarojen turvaamismääräyksen on näin ollen aina koskettava kyseisen asetuksen 4 artiklan 5 alakohdassa tarkoitettua ”vaatimusta”, ja tässä yhteydessä voidaan soveltaa täysimääräisesti vaatimuksen käsitteen määritelmän molempia kahta osaa.

55. Toisaalta on kuitenkin niin, että kun otetaan huomioon vaatimuksen tunnusmerkit, sellaisina kuin niistä säädetään vaatimuksen käsitteen määritelmän toisessa osassa, en pidä uskottavana, että määritelmän tällä osalla olisi merkitystä silloin, kun velkoja vetoaa ratkaisuun, jossa vahvistetaan uhkasakon perusmäärä, vapautuakseen velvollisuudestaan vakuuttaa tuomioistuin, jolle turvaamismääräystä koskeva hakemus on tehty, fumus boni jurisin täyttymisestä.

56. Asiassa on siis tarkasteltava mainittuja vaatimuksen tunnusmerkkejä niiden asetuksessa N:o 655/2014 säädettyjen edellytysten kannalta, joiden täyttymisestä seuraa, että velkoja vapautuu velvollisuudestaan vakuuttaa tuomioistuin fumus boni jurisin täyttymisestä. Tällaisia edellytyksiä ovat yhtäältä se, että ratkaisussa, jonka velkoja on saanut, on yksilöitävä sen vaatimuksen rahamääräinen arvo, jonka turvaamiseksi velkoja on hakenut eurooppalaista tilivarojen turvaamismääräystä, ja toisaalta se, että velkojan on tullut saada kyseinen ratkaisu kyseistä vaatimusta koskevassa menettelyssä.

2. Edellytys siitä, että ratkaisussa on yksilöitävä sen vaatimuksen rahamääräinen arvo, jonka turvaamiseksi velkoja on hakenut eurooppalaista tilivarojen turvaamismääräystä

57. Jotta rahamäärän maksamista koskeva vaatimus täyttää asetuksen N:o 655/2014 4 artiklan 5 alakohdassa säädetyn vaatimuksen määritelmän toisessa osassa säädetyt tunnusmerkit, riittää, että kyseinen vaatimus koskee ”määritettävissä” olevan rahamäärän maksamista.

58. Kuten Belgian hallitus väitti istunnossa, asetuksen N:o 655/2014 5 artiklan b alakohdassa ja 7 artiklan 2 kohdassa käytettyä ilmaisua ratkaisu, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”, on tulkittava ottaen huomioon kyseisen asetuksen 8 artiklan 2 kohdan g alakohdan ii alakohta.

59. Tämän väitteen jatkona voidaan todeta, että asetuksen N:o 655/2014 8 artiklan 2 kohdan g alakohdan ii alakohdasta,( ) luettuna yhdessä sen johdanto-osan 12 perustelukappaleen kanssa,( ) ilmenee, että velkoja voi vaatia, että eurooppalainen tilivarojen turvaamismääräys annetaan ratkaisussa yksilöidyn päävaatimuksen määrästä tai osasta sitä. Vastaavasti kyseisen asetuksen 6 artiklan 3 kohdassa säädetään, että jos ”velkoja on jo saanut [tuomioistuimen ratkaisun], toimivalta antaa – – [ratkaisussa] yksilöityä vaatimusta koskeva turvaamismääräys on sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa [ratkaisu] annettiin – –”.( )

60. Vastaavasti lomakkeesta,( ) jota on käytettävä haettaessa eurooppalaista tilivarojen turvaamismääräystä,( ) ilmenee, että velkojan, jolla on asiakirja, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus, on kyseisen lomakkeen 8 kohdan mukaan ilmoitettava paitsi saamansa asiakirja myös määrä, jonka turvaamista haetaan ja joka on joko asiakirjassa ilmoitettu määrä eli ”[ratkaisussa] vahvistetun pääoman määrä” tai tätä pienempi määrä.( ) Lisäksi lomakkeessa todetaan, että ”ilmoitettavan määrän[, jonka osalta turvaamismääräystä haetaan,] pitäisi yleensä olla [ratkaisussa] vahvistettu määrä”.

61. Tässä tapauksessa ainoa määrä, joka vahvistetaan tuomioistuimen ratkaisussa, johon Starkinvest vetoaa, on kunkin lopettamismääräyksen rikkomisen osalta maksettava perusmäärä.( ) Määrä, joka saadaan, kun uhkasakon perusmäärä kerrotaan jokaisella lopettamismääräyksen rikkomisella, ja jonka kyseinen yhtiö pyrkii turvaamaan eurooppalaisella tilivarojen turvaamismääräyksellä, on siis väistämättä suurempi kuin kyseisessä tuomioistuimen ratkaisussa voidaan katsoa ”yksilöidyn”. Asetuksessa N:o 655/2014 säädetään, että eurooppalainen tilivarojen turvaamismääräys voidaan antaa ratkaisussa yksilöidylle päävaatimuksen määrälle tai sitä pienemmälle määrälle.

62. Vielä tärkeämpää on se, että vaikka määrä, joka saadaan, kun uhkasakon perusmäärä kerrotaan jokaisella lopettamismääräyksen rikkomisella, on teoriassa ”määritettävissä”, tätä määrää ei yksilöidä tuomioistuimen ratkaisussa, jolla lopettamismääräys on annettu. Tätä määrää ei myöskään vahvisteta kyseisessä tuomioistuimen ratkaisussa.

63. On siis niin, että tuomioistuimen ratkaisussa, johon velkoja vetoaa vapautuakseen asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti velvollisuudestaan vakuuttaa tuomioistuin, jolle turvaamismääräystä koskeva hakemus on tehty, siitä, että fumus boni juris täyttyy, ei ole vahvistettava velkojan oikeutta saada maksu määritettävissä olevasta rahamäärästä vaan velkojan oikeus saada maksu kyseisessä ratkaisussa yksilöidystä määrästä. Tämä edellytys ei täyty, kun on kyse tuomioistuimen ratkaisusta, jolla velallinen velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos se rikkoo lopettamismääräystä, josta määrätään kyseisessä ratkaisussa.

3. Edellytys siitä, että velkojan on tullut saada kyseinen ratkaisu kyseistä vaatimusta koskevassa menettelyssä

64. Vaikka sanaa ”vaatimus”, jota on käytetty ilmaisussa ratkaisu, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”, tulkittaisiin asetuksen N:o 655/2014 4 artiklan 5 alakohdassa säädetyn määritelmän toisessa osassa tarkoitetulla tavalla, asiassa olisi otettava huomioon, että määritelmän tämän osan mukaan vaatimuksen on johduttava ”liiketoimesta” tai ”tapahtumasta”, joka on jo tapahtunut.

65. Belgian hallitus väitti istunnossa, että vaatimuksen käsitteen määritelmän toinen osa voi koskea ainoastaan vaatimuksia, jotka johtuvat ”liiketoimen” tai jo tapahtuneen ”tapahtuman” kaltaisista tapahtumista, jotka ovat tapahtuneet ennen tuomioistuimen sellaisen ratkaisun antamista (”vaatimu[s, josta] voidaan nostaa kanne oikeudessa”), johon velkoja vetoaa vapautuakseen velvollisuudestaan vakuuttaa tuomioistuin, jolle turvaamismääräystä koskeva hakemus on tehty, fumus boni jurisin täyttymisestä.

66. Oikeuskirjallisuudessa on tulkittu, että vaatimuksen määritelmän toista osaa on tulkittava siten, että sanalla ”liiketoimi” viitataan sopimuksiin tai liiketoimintaan, joiden yhteydessä voi syntyä sopimussuhteeseen perustuva vahingonkorvausvastuu, kun taas ”tapahtumilla”, jotka ovat jo tapahtuneet, viitataan delikteihin, joiden perusteella syntyy sopimussuhteen ulkopuolinen vahingonkorvausvastuu.( ) Tätä tulkintaa tukee asetuksen N:o 655/2014 johdanto-osan 12 perustelukappale, jonka mukaan turvaamismääräyksellä ”olisi myös voitava turvata vielä erääntymättömät vaatimukset, kunhan tällaiset vaatimukset johtuvat jo toteutuneesta liiketoimesta tai tapahtumasta ja niiden määrä on määritettävissä, mukaan lukien sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskevat vaatimukset ja rikokseen perustuvat yksityisoikeudelliset korvaus- tai hyvitysvaatimukset”.( )

67. Tältä osin on todettava, että uhkasakko, joka on asetettu tuomioistuimen ratkaisussa annetun lopettamismääräyksen noudattamatta jättämisen varalta, ei ole tullut maksettavaksi ennen tämän ratkaisun antamista. Kyseinen lopettamismääräys nimittäin annetaan kyseisessä tuomioistuimen ratkaisussa. Tästä seuraa, että tuomioistuin, joka on antanut kyseessä olevan ratkaisun, ei ole tutkinut tapahtumia, joiden perusteella uhkasakko on maksettava.

68. Tässä yhteydessä on huomautettava, että kun asetuksen N:o 655/2014 5 artiklassa erotellaan toisistaan sellaisen velkojan tilanne, jonka on vakuutettava tuomioistuin, jolle turvaamismääräystä koskeva hakemus on tehty, siitä, että sen päävaatimus on perusteltu, sellaisen velkojan tilanteesta, joka on saanut asiakirjan, jonka perusteella se on vapautettu tästä velvollisuudestaan, näistä ensimmäistä tilannetta kuvaillaan tilanteeksi, jossa velkoja on ennen kuin se ”panee vireille pääasiakanteen jäsenvaltiossa velallista vastaan” tai ”milloin tahansa pääasiakanteen käsittelyn aikana tuomion antamiseen – – asti”.( ) Tästä seuraa, että voidakseen olla jälkimmäisessä tilanteessa velkojalla on oltava asiakirja, joka on annettu tällaisen pääasiamenettelyn päätteeksi.

69. Vaikka pääasiamenettelyn käsitteellä on laaja ulottuvuus,( ) asetuksen N:o 655/2014 johdanto-osan 13 perustelukappaleessa todetaan kuitenkin, että jotta menettely kuuluisi kyseisen käsitteen alaan, menettelyn tavoitteena on oltava saada asianomaiseen vaatimukseen sovellettava täytäntöönpanokelpoinen asiakirja.( )

70. Kyse on siis oltava vaatimuksesta, joka on tutkittu pääasiamenettelyssä ja jonka perusteltavuus on arvioitu kyseisen menettelyn päätteeksi eli johon on jo vedottu tuomioistuimessa. Näin ollen ei riitä, että kyse on vaatimuksesta, josta voidaan nostaa kanne oikeudessa, kuten asetuksen N:o 655/2014 4 artiklan 5 alakohdassa säädetyn vaatimuksen käsitteen määritelmän toisessa osassa säädetään. Nimenomaan tästä syystä asetuksen 7 artiklan 2 kohdan logiikan mukaisesti siinä vaiheessa, kun velkoja on jo saanut vaatimukseen sovellettavan täytäntöönpanokelpoisen asiakirjan, kyseisessä asiakirjassa tarkoitetun saatavan perusteltavuutta ei enää ole tarpeen tutkia.

71. Tämän logiikan mukaisesti oikeuskirjallisuudessa on viitattu asetuksen N:o 655/2014 johdanto-osan 13 perustelukappaleessa todettuun ja huomautettu, että pääasiamenettelyn käsitteen ei pitäisi kattaa menettelyjä, joiden tavoitteena ei ole saada täytäntöönpanokelpoista asiakirjaa, jolla velallinen velvoitetaan maksamaan rahamääräinen saatava, jonka turvaamiseksi eurooppalaista tilivarojen turvaamismääräystä voidaan hakea. Tämän oikeuskirjallisuudessa esitetyn tulkinnan mukaan tämän käsitteen ulkopuolelle tulisi jäädä siis ”sellaisten välitoimien ja turvaamistoimien, joilla pyritään todisteiden hankkimiseen, varojen jäädyttämistä koskevien päätösten ja vastaavien kansallisten toimenpiteiden, kuten esimerkiksi ranskankielisten maiden oikeusjärjestyksissä tarkoitetun takavarikon [saisie conservatoire]”.( )

72. Uhkasakkoa, joka on maksettava, jos lopettamismääräystä rikotaan, ei myöskään ole pidettävä vaatimuksena, joka on tutkittu tuomioistuimen ratkaisussa, jolla kyseinen lopettamismääräys on annettu.

73. On nimittäin niin, että kun uhkasakkoa on maksettava lopettamismääräyksen noudattamatta jättämisestä, saatavaa ei ole olemassa silloin, kun tuomioistuin antaa ratkaisun, jolla uhkasakko asetetaan. Tuomioistuin, joka on antanut kyseisen ratkaisun, ei varsinkaan ole tutkinut, onko uhkasakkoa maksettava, ja jos kyllä, mistä rikkomisista. Näin ollen uhkasakkoa, joka on asetettu siltä varalta, että lopettamismääräystä ei noudateta, ei ole pidettävä vaatimuksena, jota koskevan täytäntöönpanokelpoisen asiakirjan antaminen olisi ollut tavoitteena menettelyssä, jossa on annettu tuomioistuimen ratkaisu, jolla kyseinen uhkasakko on asetettu.( ) Velkoja ei siis voi vedota tällaiseen tuomioistuimen ratkaisuun vapautuakseen asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohdan mukaisesta velvollisuudestaan vakuuttaa tuomioistuin, jolle turvaamismääräystä koskeva hakemus on tehty, siitä, että fumus boni juris täyttyy sen uhkasakkoa koskevan vaatimuksen osalta.

74. Tätä asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohdan tulkintaa tukee kyseisen asetuksen systemaattinen ja teleologinen tulkinta, josta ilmenee, että asetuksessa pyritään vahvistamaan velkojan ja velallisen intressien välinen tasapaino.

4. Velkojan ja velallisen intressien välinen tasapaino

75. Kuten myös asetuksen N:o 655/2014 johdanto-osan 14 perustelukappaleessa todetaan, turvaamismääräyksen antamisen edellytykset olisi määriteltävä siten, että yhtäältä turvataan asianmukaisesti velkojan oikeus saada tällainen määräys ja toisaalta suojellaan velallisen etuja ja ehkäistään määräyksen väärinkäyttö. Tällainen tasapaino vaarantuisi, jos omaksuttaisiin tulkinta, jonka mukaan tuomioistuimen ratkaisua, jolla velallinen velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos se rikkoo lopettamismääräystä, on pidettävä asetuksen N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna ratkaisuna, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”.

76. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, tämän tulkinnan omaksumisesta nimittäin seuraisi, että tuomioistuin, jolle on tehty turvaamismääräystä koskeva hakemus, jolla velkoja pyrkii turvaamaan kyseiseen uhkasakkoon perustuvan saatavansa, ei voisi mitenkään tarkistaa, onko velkojan vaatimuksen mukainen saatava todellinen. Jos velkoja esittää riittävät todisteet, joiden avulla tuomioistuin, jolle turvaamismääräystä koskeva hakemus on tehty, voi varmistua siitä, että on pikainen tarve turvaamistoimenpiteelle, kyseisen tuomioistuimen on annettava velkojan vaatima eurooppalainen tilivarojen turvaamismääräys.

77. Tällaisessa tilanteessa velallinen ei myöskään voisi saada tuomioistuinta tutkimaan vaatimuksen mukaisen saatavan todellisuutta.

78. Asetuksen N:o 655/2014 33 artiklassa säädetään nimittäin oikeussuojakeinoista eurooppalaista tilivarojen turvaamismääräystä vastaan ja sen 34 artiklassa oikeussuojakeinoista turvaamismääräyksen täytäntöönpanoa vastaan. Muita oikeussuojakeinoja ei ole. Velallinen ei siis voi saada eurooppalaista tilivarojen turvaamismääräystä peruutettua kansallisen lainsäädännön mukaisilla oikeussuojakeinoilla eikä muilla kuin tässä asetuksessa säädetyillä perusteilla.

79. Asetuksessa N:o 655/2014 ei säädetä velallisen mahdollisuudesta väittää, että määrää, jonka velkoja pyrkii turvaamaan turvaamismääräyksellä, joka annetaan sellaisen ratkaisun perusteella, jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus, ei ollut maksettava.

80. Jos ei ole olemassa pääasiamenettelyssä annettua ratkaisua, jossa todettaisiin, että velkojalla on oikeus uhkasakon perusmäärään tietyllä luvulla kerrottuna, velallinen ei voi vaatia tällaisen ratkaisun kumoamista sen alkuperäjäsenvaltiossa voidakseen tämän jälkeen käyttää asetuksen N:o 655/2014 33 artiklan 1 kohdan g alakohdan mukaista oikeussuojakeinoa.( )

81. Näin ollen vaatimusta siitä, että uhkasakon maksettavaksi tuleva määrä on vahvistettu ennen kuin annetaan eurooppalainen tilivarojen turvaamismääräys, voidaan perustella velkojan ja velallisen intressien välisen asianmukaisen tasapainon kunnioittamisella. Huomautan, että unionin tuomioistuin on soveltanut samanlaista päättelyä eri asiayhteydessä, jossa oli kyse asetuksesta, jossa asetuksen N:o 655/2014 tavoin ei ole asetuksen N:o 1215/2012 55 artiklaa vastaavaa säännöstä.( )

82. Täydellisyyden nimissä totean vielä, että siitä, että katsotaan, että tiedoksiannettua tuomioistuimen ratkaisua, jolla velallinen velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos se rikkoo lopettamismääräystä, ei ole pidettävä ratkaisuna, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”, ja että velkoja ei tällaisen ratkaisun perusteella vapaudu velvollisuudestaan vakuuttaa tuomioistuin, jolle turvaamismääräystä koskeva hakemus on tehty, fumus boni jurisin täyttymisestä, ei seuraa, että tällaisella tuomioistuimen ratkaisulla ei olisi merkitystä velkojan kannalta.

83. Velkoja voi nimittäin toimittaa turvaamismääräystä koskevan hakemuksensa liitteenä tämän tuomioistuimen ratkaisun sekä ulosottomiehen asiakirjat, joilla ulosottomies toteaa lopettamismääräyksen rikkomiset, tarkoituksenaan vakuuttaa tuomioistuin, jolle hakemus on tehty, uhkasakkoon perustuvan vaatimuksensa perusteltavuudesta.

V Ratkaisuehdotus

84. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa tribunal de première instance de Liègen esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:

Eurooppalaisen tilivarojen turvaamismääräysmenettelyn käyttöön ottamisesta rajat ylittävää velkojen perintää varten siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa 15.5.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 655/2014 7 artiklan 2 kohtaa

on tulkittava siten, että

tiedoksiannettua tuomioistuimen ratkaisua, jolla velallinen velvoitetaan maksamaan uhkasakkoa, jos se rikkoo lopettamismääräystä, ei ole pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna ratkaisuna, ”jossa velallista vaaditaan maksamaan velkojan vaatimus”, joten tuomioistuimen, jolle on tehty eurooppalaista tilivarojen turvaamismääräystä koskeva hakemus, jolla velkoja pyrkii turvaamaan kyseiseen uhkasakkoon perustuvan saatavansa, on tutkittava kyseisen saatavan olemassaolo ja määrä.