Asia T-446/05

Amann & Söhne GmbH & Co. KG ja Cousin Filterie SAS

vastaan

Euroopan komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Euroopan teollisuuslankamarkkinat – Päätös, jolla EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen todetaan – Yhtenä kokonaisuutena pidettävän kilpailusääntöjen rikkomisen käsite – Markkinoiden määrittely – Sakot – Sakkojen enimmäismäärä – Rikkomisen vakavuus ja kesto – Lieventävät olosuhteet – Yhteistyö – Oikeasuhteisuus – Yhdenvertainen kohtelu – Puolustautumisoikeudet – Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kielto – Rikkominen – Sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat, joiden voidaan katsoa muodostavan yhtenä kokonaisuutena pidettävän kilpailusääntöjen rikkomisen – Käsite

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

2. Kumoamiskanne – EY 81 tai EY 82 artiklan nojalla tehty komission päätös – Monitahoinen taloudellinen arviointi – Tuomioistuinvalvonta – Rajat

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

3. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Komission harkintavalta – Tuomioistuinvalvonta – Unionin tuomioistuinten täysi toimivalta

(EY 81, EY 82, EY 229 ja EY 253 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohta ja 31 artikla)

4. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Komissiolle asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa myönnetty harkintavalta – Nulla poena sine lege ‑periaatetta ei ole loukattu

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

5. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Useita rikkomisia

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

6. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Arviointiperusteet – Rikkomisen vakavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

7. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Sen arvioiminen, mikä on tosiasiallinen mahdollisuus aiheuttaa vahinkoa kyseisillä markkinoilla

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

8. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Kyseisten yritysten jakaminen luokkiin, joiden erityinen lähtökohta on sama

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

9. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Tarvetta ottaa huomioon asianomaisten yritysten liikevaihdot ja varmistaa sakkojen oikeasuhteisuus kyseisiin liikevaihtoihin nähden ei ole

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

10. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Kyseisten yritysten jakaminen luokkiin, joiden erityinen lähtökohta on sama

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohdan kuudes alakohta)

11. Kilpailu – Sakot – Päätös, jolla määrätään sakkoja – Perusteluvelvollisuuden laajuus

(EY 253 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

12. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Osallistuminen yritysten kokouksiin, joilla on kilpailunvastainen tarkoitus – Seikka, jonka perusteella voidaan päätellä, että yritys on osallistunut päätettyyn yritysten väliseen järjestelyyn, jos se ei ole vastustanut kokouksessa tehtyjä päätöksiä

(EY 81 artiklan 1 kohta)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen kesto – Keski- ja pitkäkestoiset rikkomiset – Sakon laskentapohjan korottaminen 10 prosentilla vuotta kohti

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan B alakohta)

14. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Lieventävät olosuhteet

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohdan kolmas luetelmakohta)

15. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Sakon määrää laskettaessa huomioon otettava liikevaihto

(Komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohta)

16. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Rikkomisen vaikutusten huomioon ottaminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

17. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Näyttö, joka voidaan ottaa huomioon

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 1 kohta)

18. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Tietojensaantipyyntö – Puolustautumisoikeudet

(Neuvoston asetuksen N:o 17 11 artiklan 5 kohta)

19. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Yrityksen yhteistyö hallinnollisen menettelyn aikana

(Neuvoston asetuksen N:o 17 11 artiklan 4 ja 5 kohta)

1. Yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen käsite koskee tilannetta, jossa useat yritykset ovat osallistuneet rikkomiseen, joka muodostuu jatkuvasta käyttäytymisestä, jolla on yksi taloudellinen tavoite eli kilpailun vääristäminen, tai itsenäisistä rikkomisista, joita yhdistävät sama tarkoitus (kaikilla osatekijöillä sama tarkoitus) ja samat subjektit (samat yritykset, jotka ovat tietoisia yhteiseen tarkoitukseen osallistumisesta). EY 81 artiklan 1 kohdan rikkominen voi johtua paitsi yksittäisestä toimenpiteestä, myös useista toimenpiteistä tai jatkuvasta käyttäytymisestä. Tämän tulkinnan oikeellisuutta ei voida kiistää sillä perusteella, että yksi tai useampi osatekijä tästä useiden toimenpiteiden sarjasta tai tästä jatkuvasta käyttäytymisestä voisi sellaisenaankin ja erikseen tarkasteltuna merkitä kyseisen määräyksen rikkomista. Kun eri toimenpiteet kuuluvat kokonaissuunnitelmaan, koska niillä on sama tavoite vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla, komissiolla on oikeus kohdistaa vastuu näistä toimenpiteistä sen mukaan, miten yritykset ovat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen kokonaisuutena arvioiden. Lisäksi yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen käsite voi liittyä sellaisen kilpailunvastaisen käyttäytymisen, joka muodostuu sopimuksista, yhdenmukaistetuista menettelytavoista ja yritysten yhteenliittymien päätöksistä, oikeudelliseen luokitteluun.

Saman tavoitteen käsitettä ei voida määrittää yleisellä viittauksella kilpailun vääristymiseen kyseisillä rikkomisen kohteena olevilla markkinoilla, koska kilpailun rajoittaminen muodostaa tavoitteena tai vaikutuksena olennaisen tekijän kaikessa käyttäytymisessä, joka kuuluu EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Saman tavoitteen tällainen määritelmä uhkaa evätä yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen käsitteeltä osan sen merkitystä, koska sen seurauksena on se, että useat käyttäytymiset, jotka koskevat talouden alaa ja jotka on kielletty EY 81 artiklan 1 kohdassa, pitäisi systemaattisesti luokitella yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen osatekijöiksi. Kun näin ollen luokitellaan eri toimia yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi rikkomiseksi, on selvitettävä, täydentävätkö ne toisiaan siinä mielessä, että kunkin niistä tarkoituksena on vastata yhteen tai useampaan tavanomaisen kilpailun seuraukseen, ja myötävaikuttavatko ne vuorovaikutteisesti toimijoiden haluamien kaikkien kilpailunvastaisten vaikutusten toteuttamiseen kattavassa suunnitelmassa, jolla on sama tavoite. Tässä on otettava huomioon kaikki seikat, joilla voidaan osoittaa tällainen yhteys tai asettaa se kyseenalaiseksi, esimerkiksi soveltamisajanjakso, sisältö ja vastaavasti asianomaisten eri toimien tavoite. Komissio voi näin ollen objektiivisin perustein aloittaa erillisiä menettelyjä, todeta useita erillisiä rikkomisia ja määrätä useita erillisiä sakkoja.

Tiettyjen lainvastaisten toimien luokittelu toimiksi, jotka muodostavat yhden ja saman rikkomisen tai monta rikkomista, vaikuttaa periaatteessa seuraamukseen, joka voidaan määrätä. Monen rikkomisen toteaminen voi nimittäin merkitä monien erillisten sakkojen määräämistä, kussakin tapauksessa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa vahvistetuissa rajoissa.

(ks. 89–94, 133 ja 134 kohta)

2. Kun on kyse asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan laillisuudesta rangaistusten lakisidonnaisuuden periaatteeseen nähden, sellaisena kuin unionin tuomioistuimet ovat tämän periaatteen tunnustaneet ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamisesta tehdyn yleissopimuksen ja jäsenvaltioiden valtiosääntöperinteen mukaisesti, komissiolla ei ole rajatonta harkintavaltaa ensiksi kilpailusääntöjen rikkomisen toteamisessa, toiseksi sen määrittelemisessä, muodostavatko eri rikkomiset yhtenä kokonaisuutena pidettävän ja jatketun rikkomisen vai useita itsenäisiä rikkomisia, ja kolmanneksi sakkojen vahvistamisessa näistä rikkomisista.

Ensiksi kilpailusääntöjen rikkomisia, joista komissio voi asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa soveltamalla määrätä sakkoja, ovat vain ne, joista määrätään EY 81 tai EY 82 artiklassa. Sen arvioiminen, yhdistyvätkö EY 81 ja EY 82 artiklan soveltamisen edellytykset, on lähtökohtaisesti täysin unionin tuomioistuinten valvontavallassa. Vaikka lisäksi on totta, että siinä tapauksessa, että tämä toteamus tarkoittaa monimutkaisia taloudellisia tai teknisiä arviointeja, oikeuskäytännössä annetaan komissiolle tietty harkinnanvara, harkintavalta ei ole missään tapauksessa rajoittamaton. Tällaisen harkintavallan olemassaolo ei merkitse sitä, että unionin yleisen tuomioistuimen on kumoamiskanteen yhteydessä pidättäydyttävä valvomasta sitä, miten komissio on tulkinnut tällaisia seikkoja. Unionin tuomioistuinten on muun muassa paitsi tutkittava esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus, myös tarkistettava, sisältävätkö nämä todisteet kaikki merkitykselliset tiedot, jotka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty.

(ks. 130 ja 131 kohta)

3. Komissiolla ei ole rajatonta harkintavaltaa kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen vahvistamisessa. Vaikka sakon enimmäismäärän objektiivinen peruste ja rikkomisen vakavuuden ja keston subjektiiviset perusteet jättävät komissiolle runsaasti harkintavaltaa, on kuitenkin niin, että kyse on kriteereistä, joiden perusteella komissio voi määrätä seuraamuksia ottaen huomioon kyseessä olevan käyttäytymisen lainvastaisuuden asteen. Näin ollen on katsottava, että vaikka asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohdassa jätetään komissiolle tiettyä harkintavaltaa, niissä määritellään ne kriteerit ja rajat, joita komission on noudatettava, kun se käyttää harkintavaltaansa sakkojen alalla. Kun lisäksi komissio vahvistaa sakkoja näiden säännösten perusteella, sen on noudatettava yleisiä oikeusperiaatteita ja erityisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta sellaisina, kuin niitä on tulkittu unionin tuomioistuinten oikeuskäytännössä.

EY 229 artiklan ja asetuksen N:o 1/2003 31 artiklan perusteella unionin yleisellä tuomioistuimella on täysi harkintavalta, kun se tutkii kanteet päätöksistä, joilla komissio on määrännyt sakkoja, joten se voi paitsi kumota komission tekemät päätökset myös poistaa määrätyt sakot tai alentaa tai korottaa niiden määrää. Komission hallinnolliseen käytäntöön kohdistuu näin ollen unionin yleisen tuomioistuimen harjoittama täysi tuomioistuinvalvonta.

Komission on EY 253 artiklan mukaisesti sakon määräävässä päätöksessä päätöksen yleisesti tunnetusta asiayhteydestä huolimatta esitettävä muun muassa määrätyn sakon suuruutta ja valittua laskentatapaa koskevat perustelut. Näistä perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä komission päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, jotta ne voivat arvioida, onko tarkoituksenmukaista saattaa asia unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi, ja jotta tämä voi tarvittaessa tutkia sen laillisuuden.

(ks. 140, 142–144 ja 148 kohta)

4. Tiettyjen lainvastaisten toimien luokittelu toimiksi, jotka muodostavat yhden ja saman rikkomisen tai monta rikkomista, vaikuttaa periaatteessa seuraamukseen, joka voidaan määrätä, koska monen rikkomisen toteaminen voi merkitä monien erillisten sakkojen määräämistä, joka tehdään kussakin tapauksessa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa, joissa säädetään, ettei kunkin rikkomiseen osallisen yrityksen tai yritysten yhteenliittymän sakko saa ylittää 10:tä prosenttia sen edellisen tilikauden liikevaihdosta, vahvistetuissa rajoissa. Tästä seuraa, että komissio ei riko nulla poena sine lege ‑periaatetta, kun se määrää kaksi sakkoa, joiden yhteenlaskettu määrä ylittää enimmäismäärän, joka on 10 prosenttia kantajien liikevaihdosta.

(ks. 150 ja 151 kohta)

5. Ehkäisevän vaikutuksen päämäärällä, jota komissiolla on oikeus tavoitella sakon määrää vahvistaessaan, pyritään varmistamaan se, että yritykset noudattavat perustamissopimuksen kilpailusääntöjä harjoittaessaan toimintaansa Euroopan unionin alueella tai Euroopan talousalueella. Siinä tapauksessa, että on kyse useista rikkomisista, komissio voi perustellusti katsoa, ettei tällaista tavoitetta saavuteta ainoastaan määräämällä seuraamus yhdestä rikkomisesta.

(ks. 160 kohta)

6. Suhteellisuusperiaate edellyttää, että yhteisön toimielinten säädöksillä, päätöksillä ja muilla toimenpiteillä ei saa ylittää niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarkoituksenmukaista ja tarpeellista tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi. Sakkojen laskennassa kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on osoitettava lukuisten seikkojen perusteella, eikä millekään näistä seikoista pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton verrattuna muihin arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin. Suhteellisuusperiaate edellyttää tässä yhteydessä, että komission on vahvistettava sakko suhteessa rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi huomioon otettuihin seikkoihin ja että sen on tältä osin sovellettava näitä seikkoja johdonmukaisesti ja objektiivisesti perustellulla tavalla.

Rikkomisen vakavuutta arvioitaessa komission on otettava huomioon monia tekijöitä, joiden luonne ja merkitys vaihtelevat kyseisen rikkomistyypin ja asianomaisen rikkomisen erityisolosuhteiden mukaan. Ei ole pois suljettua, että näihin tekijöihin, jotka osoittavat rikkomisen vakavuuden, voi tapauksen mukaan kuulua merkityksellisen tuotteen markkinoiden koko. Vaikka markkinoiden koko voi olla yksi huomioon otettava tekijä rikkomisen vakavuuden osoittamiseksi, sen merkitys vaihtelee näin ollen kyseisen rikkomisen erityisolosuhteiden mukaan.

Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa tarkoitetun ”hintakartellin” kaltaiset horisontaaliset rajoitukset ovat luonteeltaan ”erittäin vakavia”. Tässä yhteydessä kyseessä olevien markkinoiden pienellä koolla on vain vähäinen merkitys rikkomisen vakavuuden osoittaviin muihin seikkoihin nähden.

(ks. 171, 175, 176 ja 178 kohta)

7. Kun yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon määrän vahvistamisen yhteydessä arvioidaan rikkomiseen syyllistyneiden yhtiöiden todellisia taloudellisia mahdollisuuksia aiheuttaa merkittävää vahinkoa kilpailulle, mikä merkitsee näiden yritysten tosiasiallisen merkittävyyden arviointia relevanteilla markkinoilla eli niiden vaikutusta näillä markkinoilla, kokonaisliikevaihto antaa vajavaisen kuvan. Ei ole mahdotonta, että vahva monialayritys toimii vain vähäisessä määrin joidenkin erityisten tuotteiden markkinoilla. Ei ole myöskään mahdotonta, että yrityksellä, jolla on merkittävä asema yhteisön ulkopuolisilla maantieteellisillä markkinoilla, on vain heikko asema yhteisön markkinoilla tai Euroopan talousalueella. Tällaisissa tapauksissa pelkästään se seikka, että kyseisen yrityksen kokonaisliikevaihto on huomattava, ei merkitse välttämättä sitä, että sillä olisi ratkaiseva vaikutus kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olleisiin markkinoihin. Tästä syystä – vaikka yritysten kyseisillä markkinoilla saamat liikevaihdot eivät voi olla ratkaiseva peruste sille päätelmälle, että yritys kuuluu vahvaan taloudelliseen yksikköön – ne ovat sitä vastoin merkityksellisiä sen määrittämisessä, millaista vaikutusvaltaa yritys on voinut käyttää markkinoilla.

Näin ollen tavaroista, joita rikkominen koskee, kertyvä liikevaihto voi antaa oikean kuvan rikkomisen laajuudesta relevanteilla markkinoilla. Tämä liikevaihto on nimittäin omiaan antamaan oikean kuvan kunkin yrityksen vastuusta mainituilla markkinoilla, koska se on objektiivinen seikka, joka antaa oikeat mittasuhteet sille, miten haitallista tämä menettely on normaalille kilpailulle, ja se on näin ollen hyvä indikaattori jokaisen kyseessä olevan yrityksen kyvystä aiheuttaa vahinkoa.

(ks. 187 ja 188 kohta)

8. Menetelmää, jonka mukaan kartellin osapuolille määrättävien sakkojen määrä vahvistetaan jakamalla kartellin jäsenet useisiin luokkiin ja vahvistamalla samaan luokkaan kuuluville yrityksille kiinteämääräinen sakon laskentapohja, ei voida – siitä huolimatta, että se johtaa samaan luokkaan kuuluvien yritysten kokoerojen huomioimatta jättämiseen – pitää lainvastaisena, edellyttäen, että on noudatettu suhteellisuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Unionin yleisen tuomioistuimen ei tule lausua tällaisen järjestelmän sopivuudesta, vaikka se olisi epäedullinen pienten yritysten osalta. Unionin yleisen tuomioistuimen on valvoessaan sitä, onko komissio käyttänyt sille tällä alalla kuuluvaa harkintavaltaansa laillisesti, nimittäin tarkastettava ainoastaan, onko kartellin jäsenten jako luokkiin yhtenäinen ja objektiivisesti perusteltu, eikä se saa korvata suoralta kädeltä komission arviointia omalla arvioinnillaan.

(ks. 196 kohta)

9. EY 81 ja EY 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdassa ei edellytetä, että tapauksessa, jossa sakkoja määrätään useammalle samaan rikkomiseen syyllistyneelle yritykselle, pienelle tai keskisuurelle yritykselle asetetun sakon määrä ei prosenttiosuutena liikevaihdosta olisi suurempi kuin suuremmille yrityksille asetettujen sakkojen määrä. Tästä säännöksestä ilmenee, että sekä pienten ja keskisuurten yritysten että suurempien yritysten osalta on sakon määrää määritettäessä otettava huomioon rikkomisen vakavuus ja kesto. Jos komissio asettaa kullekin samaan rikkomiseen osallistuneelle yritykselle rikkomisen vakavuuden ja keston mukaan perustellut sakot, sitä ei voida moittia siitä, että joillekin yrityksille asetettujen sakkojen määrä on liikevaihtoon nähden suurempi kuin toisille yrityksille asetettujen. Näin ollen komissiolla ei ole velvollisuutta lieventää sakkojen määrää, kun kyseiset yritykset ovat pieniä tai keskisuuria. Yrityksen koko on nimittäin jo otettu huomioon asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa vahvistetun enimmäismäärän ja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen säännösten avulla. Näitä kokoon liittyviä seikkoja lukuun ottamatta ei ole mitään syytä kohdella pieniä tai keskisuuria yrityksiä toisin kuin muita yrityksiä. Se, että yritykset ovat pieniä tai keskisuuria yrityksiä, ei vapauta niitä velvollisuudesta noudattaa kilpailusääntöjä.

(ks. 199 ja 200 kohta)

10. Sellaisella komission päätöksellä, jossa luokitellaan samaan luokkaan useita yrityksiä, joista yhden kokonaisliikevaihto on selvästi eli ”tuntuvasti” pienempi kuin muiden yritysten, niiden hyvin samanlaisen kyseisillä markkinoilla saaman liikevaihdon ja hyvin samanlaisten markkinaosuuksien perusteella ja sovelletaan niihin samaa laskentapohjaa, ei rikota yhdenvertaisen kohtelun periaatetta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen nojalla, joiden 1 kohdan A alakohdan kuudennessa alakohdassa todetaan, että sitä, että samantyyppiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneet yritykset ovat ”huomattavan” erikokoisia, voidaan käyttää perusteena sille, että ne erotellaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa.

(ks. 202 ja 205 kohta)

11. Kun määritellään kilpailulainsäädännön rikkomisesta määrättävien sakkojen määrää, olennaisia menettelymääräyksiä, joihin perusteluvelvollisuus kuuluu, noudatetaan, kun komissio ilmoittaa päätöksessään ne arviointiperusteet, joiden avulla se on määrittänyt kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston. Nämä vaatimukset eivät edellytä sitä, että komission olisi ilmoitettava päätöksessään sakkojen laskentatapaan liittyviä numerotietoja, ja on korostettava, että komissio ei missään tapauksessa voi luopua harkintavallastaan käyttämällä yksinomaan ja mekaanisesti aritmeettisia laskentakaavoja. Sellaisen päätöksen osalta, jossa usealle yritykselle määrätään sakkoja, perusteluvelvollisuuden laajuutta on arvioitava ottaen huomioon erityisesti se seikka, että kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asian ominaispiirteiden, asiayhteyden ja sakkojen ennalta ehkäisevän vaikutuksen perusteella, eikä huomioon otettavista arviointiperusteista ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa.

(ks. 226 kohta)

12. Se seikka, että yritys ei osallistunut monenväliseen kokoukseen ja että se lopetti tietojen toimittamisen muille kartellin jäsenille, ei riitä osoittamaan, että se olisi lopettanut osallistumisensa kartelliin, koska se ei ole julkisesti etääntynyt sen sisällöstä.

(ks. 240, 241 ja 244 kohta)

13. Perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan mukaan rikkomisen kesto on yksi niistä seikoista, jotka on otettava huomioon, kun päätetään kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneiden yritysten sakkojen määristä.

Vaikka asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 1 kohdan B alakohdan säännöksissä ei säädetä korotuksesta lyhytaikaisiin, yleensä alle vuoden pituisiin kilpailusääntöjen rikkomisiin, korotusta sovelletaan keskipitkiin, yleensä 1–5 vuoden pituisiin kilpailusääntöjen rikkomisiin, ja se voi nousta esimerkiksi 50 prosenttiin sakon lähtökohtaisesta määrästä. Yleensä yli viiden vuoden pituisten pitkäaikaisten kilpailusääntöjen rikkomisten osalta säädetään vain siitä, että määrää voidaan korottaa 10 prosenttia vuotta kohti. Nämä korotukset eivät ole automaattisia, koska mainituissa suuntaviivoissa jätetään komissiolle harkintavaltaa.

(ks. 237, 247 ja 249 kohta)

14. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa ei luetella pakottavasti lieventäviä seikkoja, jotka komission olisi otettava huomioon alentaessaan sakon perusmäärää. Näin ollen on katsottava, että komissio on säilyttänyt tietyn harkintavallan arvioidakseen kokonaisvaltaisesti mahdollisen lieventäviin seikkoihin perustuvan sakon määrän alennuksen suuruutta. Näin ollen komissio ei harkintavaltansa rajoissa ole missään tapauksessa velvollinen alentamaan sakkoa sillä perusteella, että ilmeinen kilpailusääntöjen rikkominen oli lopetettu, oli tämä lopettaminen sitten tapahtunut ennen komission toimenpiteitä tai niiden jälkeen.

Kilpailusääntöjen rikkomisten päättäminen komission ensimmäisistä suuntaviivojen 3 kohdan kolmannen luetelmakohdan mukaisista toimenpiteistä lähtien voi loogisesti olla lieventävä olosuhde vain, jos on syytä olettaa, että kyseiset komission toimenpiteet ovat saaneet aikaan sen, että kyseessä olevat yritykset ovat päättäneet kilpailunvastaiset menettelynsä. Tällä määräyksellä pyritään nimittäin rohkaisemaan yrityksiä lopettamaan kilpailunvastaiset menettelynsä heti, kun komissio aloittaa niitä koskevan tutkimuksen. Sakon määrää ei voida tällä perusteella alentaa tilanteessa, jossa nämä yritykset ovat jo tehneet sitovan päätöksen rikkomisen lopettamisesta ennen komission ensimmäisiä toimenpiteitä, tai tilanteessa, jossa rikkominen on jo loppunut ennen tätä ajankohtaa. Tämä jälkimmäinen mahdollisuus otetaan riittävästi huomioon määritetyn rikkomisajan keston laskennassa.

(ks. 259 ja 260 kohta)

15. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa todetaan subjektiivisista osatekijöistä, jotka otetaan huomioon sakon laskentapohjaa vahvistettaessa, että on tarpeen ottaa huomioon yritysten todellinen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa vakavaa vahinkoa muille talouden toimijoille ja erityisesti kuluttajille ja määrittää sakon määrä tasolle, joka on riittävän varoittava. Näissä suuntaviivoissa todetaan, että jos rikkomiseen syyllistyy useita yrityksiä, kuten kartelleissa, yleistä laskentapohjaa voidaan painottaa ja voidaan vahvistaa kunkin yrityksen erityisluonteen perusteella erityinen laskentapohja, jossa otetaan huomioon kunkin yrityksen rikkomisen erityinen painoarvo ja siten todellinen vaikutus kilpailuun erityisesti, kun samanlaisiin rikkomisiin syyllistyneet yritykset ovat huomattavan erikokoisia.

Suuntaviivoissa ei kielletä sitä, että yritysten kokonaisliikevaihto tai kyseessä olevasta tuotteesta relevanteilla markkinoilla kertynyt liikevaihto otettaisiin huomioon sakkoa määritettäessä yhteisön oikeuden yleisten periaatteiden noudattamiseksi ja tilanteen sitä vaatiessa.

Näin ollen yritysten jakaminen kahteen luokkaan niiden liikevaihtojen perusteella ei ole kohtuuton tapa ottaa huomioon niiden suhteellista merkitystä markkinoilla sakon laskentapohjan vahvistamiseksi, kunhan sillä ei päädytä kyseisten markkinoiden karkeaan vääristelyyn.

(ks. 273–275 ja 280 kohta)

16. Kilpailuasiassa rikkomisen vaikutuksia kyseisiin markkinoihin koskeva selvitysvelvollisuus, joka komissiolla on, kun se ottaa vaikutukset huomioon laskiessaan sakkoa rikkomisen vakavuuden perusteella, on kevyempi kuin komission selvitysvelvollisuus, kun sen on osoitettava pelkkä kilpailusääntöjen rikkominen, kun kyse on kartellista. Kartellin markkinoihin kohdistuvan todellisen vaikutuksen huomioon ottamiseksi on riittävää, että komissio esittää ”hyviä perusteluja niiden huomioon ottamisesta”.

(ks. 301 kohta)

17. Väitetiedoksiannon ja lopullisen päätöksen erilaisuus merkitsee puolustautumisoikeuksien loukkaamista ainoastaan sillä edellytyksellä, ettei lopullisessa päätöksessä vahvistettua väitettä ole esitetty väitetiedoksiannossa riittävällä tavalla, jotta sen adressaatit voivat puolustautua.

Jos asiakirjoja ei ole mainittu väitetiedoksiannossa, kyseessä oleva yritys voi perustellusti arvioida niiden olevan merkityksettömiä asian käsittelyssä. Kun komissio ei ole ilmoittanut yritykselle tiettyjen asiakirjojen käyttämisestä päätöksessä, se on estänyt tätä esittämästä oikea-aikaisesti huomautuksiaan asiakirjojen todistusarvosta. Tästä seuraa, että asiakirjoja ei voida pitää hyväksyttävinä todisteina tämän yrityksen osalta.

Komission lopullisessa päätöksessä yhden väitteen tueksi esittämää asiakirjaa voidaan – vaikka sitä käytettiin väitetiedoksiannossa toisen väitteen tueksi – käyttää päätöksessä kyseistä yritystä vastaan kuitenkin ainoastaan, mikäli tämä on kohtuullisesti pystynyt tekemään väitetiedoksiannosta sekä asiakirjan sisällöstä ne johtopäätökset, joita komissio aikoi siitä tehdä.

(ks. 313–315 kohta)

18. Absoluuttista vaitiolo-oikeutta ei voida myöntää yritykselle, joka on sellaisen päätöksen adressaatti, jolla pyydetään tietoja asetuksen N:o 17 11 artiklan 5 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Tällaisen oikeuden myöntäminen ylittäisi näet sen, mikä on tarpeen yritysten puolustautumisoikeuksien turvaamiseksi, ja se estäisi perusteettomasti komissiota hoitamasta tehtäväänsä valvoa kilpailusääntöjen noudattamista yhteismarkkinoilla. Vaitiolo-oikeus voidaan myöntää ainoastaan siltä osin kuin asianomaisen yrityksen olisi annettava vastauksia, joiden seurauksena sen olisi myönnettävä sellainen kilpailusääntöjen rikkominen, josta komission on hankittava selvitys.

Komissiolla on näin ollen oikeus asetuksen N:o 17 11 artiklan tehokkaan vaikutuksen turvaamiseksi velvoittaa yritykset toimittamaan kaikki tarvittavat tiedot yritysten tiedossa mahdollisesti olevista seikoista ja yritysten hallussa olevat kyseisiä asioita koskevat asiakirjat, vaikka kyseisten asiakirjojen perusteella kilpailua rajoittava käyttäytyminen voitaisiin näyttää toteen. Kyseinen komissiolla oleva tietojensaantioikeus ei ole ristiriidassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 ja 2 kappaleen eikä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa.

Joka tapauksessa sillä, että asianosainen on velvollinen vastaamaan tosiseikkoja koskeviin komission kysymyksiin ja täyttämään sen pyynnöt jo olemassa olevien asiakirjojen toimittamisesta, ei voi loukata puolustautumisoikeuksia koskevaa perusoikeutta eikä oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevaa oikeutta, joiden soveltamisella taataan kilpailuoikeuden alalla samanlainen suoja kuin Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa. Mikään ei itse asiassa estä sitä, jolle tietojensaantipyyntö on esitetty, näyttämästä toteen myöhemmin hallinnollisessa menettelyssä tai unionin yleisen tuomioistuimen oikeudenkäynnissä, että sen vastauksissaan esittämillä seikoilla tai toimittamilla asiakirjoilla on toinen merkitys kuin se, minkä komissio niille antaa.

Kun komissio asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla esittämässään tietojensaantipyynnössä pyytää yritystä paitsi antamaan tietoja pelkästään tosiseikoista ja esittämään jo olemassa olevia asiakirjoja myös kuvailemaan useiden sellaisten kokousten tarkoitusta ja kulkua, joihin kyseinen yritys on osallistunut, ja tällaisten kokousten tuloksia tai päätelmiä tilanteessa, jossa on selvää, että komissio epäilee, että kyseisten kokousten tarkoituksena oli kilpailun rajoittaminen, tällainen pyyntö on omiaan velvoittamaan tiedustelujen kohteeksi joutuneen yrityksen tunnustamaan osallisuutensa yhteisön kilpailusääntöjen rikkomiseen, joten kyseinen yritys ei ole velvollinen vastaamaan tämäntyyppisiin kysymyksiin. Tällaisessa tilanteessa sitä, että yritys kuitenkin toimittaa tietoja tällaisista seikoista, on pidettävä kyseisen yrityksen harjoittamana oma-aloitteisena yhteistyönä, jonka perusteella voidaan mahdollisesti perustella sakon määrän alentaminen yhteistyötiedonannon mukaisesti. Tässä samassa tilanteessa yritykset eivät voi väittää, että niiden oikeutta olla myöntämättä syyllisyyttään on loukattu sen vuoksi, että ne ovat vapaaehtoisesti vastanneet tällaiseen pyyntöön.

(ks. 326–329 kohta)

19. Kielletyn kartellin takia aloitetun hallinnollisen menettelyn yhteydessä sakkoa ei voida alentaa sen perusteella, että kyseinen yritys on tehnyt tutkimuksen osalta yhteistyötä, silloin, kun kyseinen yhteistyö ei ole mennyt pitemmälle kuin yritykselle asetuksen N:o 17 11 artiklan 4 ja 5 kohdan nojalla kuuluvista velvollisuuksista on seurannut. Sitä vastoin silloin, kun yritys toimittaa vastauksessaan 11 artiklaan perustuvaan tietojensaantipyyntöön sellaisia tietoja, jotka menevät huomattavasti pitemmälle kuin sellaiset tiedot, joita komissio voi kyseisen artiklan nojalla vaatia, yritykselle määrättävän sakon määrää voidaan alentaa.

(ks. 340 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)

28 päivänä huhtikuuta 2010 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Euroopan teollisuuslankamarkkinat – Päätös, jolla EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen todetaan – Yhtenä kokonaisuutena pidettävän kilpailusääntöjen rikkomisen käsite – Markkinoiden määrittely – Sakot – Sakkojen enimmäismäärä – Rikkomisen vakavuus ja kesto – Lieventävät olosuhteet – Yhteistyö – Oikeasuhteisuus – Yhdenvertainen kohtelu – Puolustautumisoikeudet – Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat

Asiassa T‑446/05,

Amann & Söhne GmbH & Co. KG, kotipaikka Bönnigheim (Saksa), ja

Cousin Filterie SAS, kotipaikka Wervicq-Sud (Ranska),

edustajinaan asianajajat A. Röhling, M. Dietrich ja C. Horstkotte,

kantajina,

vastaan

Euroopan komissio, asiamiehinään F. Castillo de la Torre ja K. Mojzesowicz, avustajanaan asianajaja G. Eickstädt,

vastaajana,

jossa kantajat vaativat unionin yleistä tuomioistuinta kumoamaan (EY) 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/38.337 – PO/Lanka) 14.9.2005 tehdyn komission päätöksen K(2005) 3452, sellaisena kuin se on muutettuna 13.10.2005 tehdyllä komission päätöksellä K(2005) 3765, tai toissijaisesti alentamaan mainitulla päätöksellä kantajille määrättyjä sakkoja,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Vilaras sekä tuomarit M. Prek (esittelevä tuomari) ja V. M. Ciucă,

kirjaaja: hallintovirkamies T. Weiler,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 17.12.2008 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asian tausta

A Oikeudenkäynnin kohde

1 Euroopan yhteisöjen komissio totesi [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/38.337 – PO/Lanka) 14.9.2005 tehdyssä päätöksessään K(2005) 3452 (jäljempänä riidanalainen päätös), sellaisena kuin se on muutettuna 13.10.2005 tehdyllä komission päätöksellä K(2005) 3765, jonka tiivistelmä julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 26.1.2008 (EUVL C 21, s. 10), että kantajat Amann & Söhne GmbH & Co. KG (jäljempänä Amann) ja Cousin Filterie SAS (jäljempänä Cousin) olivat osallistuneet sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla (jäljempänä autoteollisuudessa käytettävä lanka) Euroopan talousalueella (ETA) touko–kesäkuusta 1998 15.5.2000 asti ja että Amann oli myös osallistunut muuta kuin autoteollisuudessa käytettävää teollisuuslankaa (jäljempänä teollisuuslanka) koskevien sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen Benelux-maissa, Tanskassa, Suomessa, Norjassa ja Ruotsissa (jäljempänä Pohjoismaat) tammikuusta 1990 syyskuuhun 2001 asti.

2 Komissio määräsi yhtäältä Amannille ja Cousinille yhteisvastuullisesti 4,888 miljoonan euron sakon niiden osallistumisesta autoteollisuudessa käytettävän langan kartelliin ETA:ssa ja toisaalta Amannille 13,09 miljoonan euron sakon sen osallistumisesta teollisuuslankakartelliin Benelux-maissa ja Pohjoismaissa.

B Hallinnollinen menettely

3 Komissio teki 7. ja 8.11.2001 tarkastuksia useiden langan valmistajien tiloissa neuvoston asetuksen N:o 17, [EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus (EYVL 1962, 13, s. 204), 14 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Nämä tarkastukset tehtiin The English Needle & Tackle Co. Ltd:n elokuussa 2000 toimittamien tietojen johdosta (riidanalaisen päätöksen 78 perustelukappale).

4 Coats Viyella plc (jäljempänä Coats) jätti 26.11.2001 sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto) nojalla lievennystä koskevan hakemuksen, johon oli liitetty asiakirjoja, joilla oli tarkoitus näyttää toteen seuraavien kartellien olemassaolo: ensiksi kartelli autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla ETA:ssa, toiseksi kartelli teollisuuslankamarkkinoilla Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja kolmanneksi kartelli teollisuuslankamarkkinoilla Benelux-maissa ja Pohjoismaissa (riidanalaisen päätöksen 82 perustelukappale).

5 Komissio lähetti maalis- ja elokuussa 2003 kyseisille yrityksille tietojensaantipyyntöjä tarkastuksissa löydettyjen asiakirjojen ja Coatsin toimittamien asiakirjojen perusteella asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaisesti (riidanalaisen päätöksen 83 perustelukappale).

6 Komissio laati 18.3.2004 väitetiedoksiannon, jonka se osoitti useille yrityksille, koska ne olivat osallistuneet yhteen tai useampaan edellä 4 kohdassa luetelluista kartelleista, joihin sisältyy kartelli teollisuuslankamarkkinoilla Benelux-maissa ja Pohjoismaissa.

7 Kaikki väitetiedoksiannon vastaanottajina olleet yritykset toimittivat kirjallisia huomautuksia (riidanalaisen päätöksen 90 perustelukappale).

8 Kuulemistilaisuus pidettiin 19. ja 20.7.2004 (riidanalaisen päätöksen 92 perustelukappale).

9 Asianosaisille myönnettiin 24.9.2004 mahdollisuus tutustua sellaiseen väitetiedoksiantoon annettujen vastausten ja asianosaisten suullisessa käsittelyssä esittämien huomautusten versioon, johon ei sisältynyt luottamuksellisia tietoja, ja niille asetettiin määräaika muiden huomautusten esittämiseksi (riidanalaisen päätöksen 93 perustelukappale).

10 Komissio teki riidanalaisen päätöksen 14.9.2005.

C Riidanalainen päätös

1. Kyseessä olevat markkinat

a) Tuotemarkkinat

11 Komissio ilmoittaa riidanalaisessa päätöksessä, että lankamarkkinat voidaan jakaa kahteen segmenttiin eli yhtäältä niiden lankojen, joita käytetään teollisuudessa erilaisten vaatteiden tai muiden tuotteiden, kuten nahkatuotteiden, autojen tekstiilipäällysteiden ja patjojen, ompeluun ja kirjontaan, ja toisaalta kotitalouslankoihin, joita käytetään yksityisesti ompelu- tai korjaustöihin ja vapaa-ajantoimintaan (riidanalaisen päätöksen yhdeksäs perustelukappale).

12 Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että teollisuuslankojen segmentti voidaan jakaa kolmeen osaan lankojen käyttötarkoituksen mukaan: ompelulanka, joka on tarkoitettu vaateteollisuuteen ja jota käytetään erityyppisissä vaatteissa, kirjontalanka, jota käytetään teollisissa, tietokoneohjatuissa kirjontakoneissa vaatteiden, urheilujalkineiden ja kodintekstiilien koristeluun, ja erikoislanka, jota käytetään erilaisilla aloilla, kuten jalkine-, nahkatuote- ja autoteollisuudessa (riidanalaisen päätöksen 11 perustelukappale).

13 Siitä ilmenee niin ikään, että teollisuuslanka voidaan myös jakaa useisiin ryhmiin kuidun tyypin ja langan rakenteen mukaan (riidanalaisen päätöksen 12 perustelukappale).

14 Komissio katsoo riidanalaisessa päätöksessä, että teollisuuslangan voidaan tarjonnan kannalta katsoa muodostavan yhdet tuotemarkkinat, koska lopullisen käyttötarkoituksen ja kuidun tyypin ja/tai langan rakenteen välillä ei ole tarkkaa vastaavuutta. Komissio täsmentää, että Coatsin mukaan tietyt vaateteollisuuden asiakkaat käyttävät erikoislankoja ja että tietyt koristeompelualan asiakkaat käyttävät vaateteollisuuslankaa. Se lisää, että Coats on korostanut, että vaateteollisuuteen tarkoitetun langan, kirjontalangan ja erilaisten erikoislankojen tuotantomenetelmät voivat olla samoja tai helposti toisiinsa vaihdettavia (riidanalaisen päätöksen 13 perustelukappale).

15 Komissio kuitenkin erottelee riidanalaisessa päätöksessä toisistaan yhtäältä autoteollisuudessa käytettävän langan ja toisaalta muussa teollisuudessa käytettävän langan. Komissio katsoo nimittäin, että vaikka näiden kahden lankatyypin tuotantomenetelmät ovat samankaltaisia tai helposti toisiinsa vaihdettavissa, autoteollisuuden kysyntä on peräisin tärkeiltä asiakkailta, jotka edellyttävät tiukempia normeja tietyiltä käyttämiltään tuotteilta, esimerkiksi turvavöissä käytettävältä langalta, ja joiden tavoitteena on näiden tuotteiden yhdenmukaisuus eri maissa, joissa ne käyttävät niitä teollisuudessaan (riidanalaisen päätöksen 14 perustelukappale).

16 Käsiteltävässä asiassa tuotemarkkinat, joilla tehdyistä rikkomisista kantajia syytetään, ovat autoteollisuudessa käytettävän langan markkinat ja Amannin osalta teollisuuslankamarkkinat.

b) Maantieteelliset markkinat

17 Komissio katsoo riidanalaisessa päätöksessä, että autoteollisuudessa käytettävän langan markkinat on edellä mainittujen tiukempien normien, jotka edellyttävät yhdenmukaisuutta ETA:ssa, vuoksi katsottava erillisiksi muista teollisuuslankamarkkinoista. Se katsoo näin ollen, että autoteollisuudessa käytettävän langan markkinat ulottuvat koko ETA:han. Komissio toteaa nimittäin, että vain jotkin toimittajat voivat harjoittaa näiden tuotteiden vakiotarjontaa koko ETA:ssa. Tämä johtuu siitä, että ostajat tarvitsevat yhdenmukaisia lankoja helpottaakseen tuotantoaan eri maissa, näiden lankojen on vastattava tiettyjä erityisiä laatunormeja (esimerkiksi lanka, jota käytetään turvavöiden ompeluun) ja näiden lankojen tuotannon jäljitettävyys on tuotteiden laatuun ja vastuuseen liittyvien kysymysten vuoksi tärkeää (riidanalaisen päätöksen 21 ja 22 perustelukappale).

18 Teollisuuslangasta komissio toteaa sitä vastoin, että asianosaisten toimittamien tietojen mukaan kyseessä olevat maantieteelliset markkinat ovat laajuudeltaan alueelliset. Se lisää, että alue voi kattaa useita ETA-maita, esimerkiksi Benelux-maat tai Pohjoismaat, tai vain yhden maan, esimerkiksi Yhdistyneen kuningaskunnan (riidanalaisen päätöksen 17 perustelukappale).

19 Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että Amannin syyksi luetun teollisuuslankaa koskevan rikkomisen maantieteelliset markkinat ovat Benelux-maiden ja Pohjoismaiden markkinat, kun taas kantajien syyksi luetun autoteollisuudessa käytettävää lankaa koskevan rikkomisen maantieteelliset markkinat ovat ETA:n laajuiset.

2. Kyseessä olevien markkinoiden koko ja rakenne

20 Komissio täsmentää riidanalaisessa päätöksessä, että teollisuuslankaan liittyvä liikevaihto Benelux-maissa ja Pohjoismaissa oli noin 50 miljoonaa euroa vuonna 2000 ja noin 40 miljoonaa euroa vuonna 2004 ja että autoteollisuudessa käytettävään lankaan liittyvä liikevaihto oli noin 20 miljoonaa euroa vuonna 1999 (riidanalaisen päätöksen 28 ja 35 perustelukappale).

21 Päätöksestä ilmenee myös, että 1990-luvun lopussa teollisuuslangan tärkeimmät tuottajat Benelux-maissa ja Pohjoismaissa olivat etenkin Amann, Barbour Threads Ltd (jäljempänä Barbour) ennen kuin Coats osti sen, Belgian Sewing Thread NV (jäljempänä BST), Coats, Gütermann AG ja Zwicky & Co. AG (jäljempänä Zwicky) ja että autoteollisuudessa käytettävän langan tärkeimmät tuottajat olivat etenkin kantajat, Coats, Oxley Threads Ltd (jäljempänä Oxley), Gütermann ja Zwicky.

3. Kilpailusääntöjä rikkovan toiminnan kuvaus

22 Komissio katsoo riidanalaisessa päätöksessä, että kantajien syyksi luettu toiminta autoteollisuudessa käytettävän langan kartellissa ETA:ssa tapahtui touko–kesäkuusta 1998 toukokuuhun 2000.

23 ETA:n autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden kartellin osapuolten päätarkoituksena oli hintatason pitäminen korkeana (riidanalaisen päätöksen 214 perustelukappale).

24 Tätä tarkoitusta varten järjestettiin viisi kokousta, joiden aikana osapuolet vahvistivat eurooppalaisilla automarkkinoilla myytäville perustuotteille ensiksi kahdenlaisia ohjeellisia hintoja, joista yhtä sovelletaan nykyisiin asiakkaisiin ja toista uusiin asiakkaisiin. Kokouksissa myös vaihdettiin tietoja yksittäisiin asiakkaisiin sovellettavista hinnoista ja ohjeellisista vähimmäishinnoista. Osapuolet sopivat välttävänsä kilpailemasta hinnoilla vakiotoimittajan hyväksi (riidanalaisen päätöksen 215 perustelukappale).

25 Komissio totesi, että toiminta Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankakartellissa tapahtui vuosina 1990–2001.

26 Komission mukaan kyseiset yritykset tapasivat Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankakartellin yhteydessä vähintään kerran vuodessa ja nämä kokoukset järjestettiin kahdessa osassa, joista ensimmäisessä käsiteltiin Benelux-maiden markkinoita ja toisessa Pohjoismaiden markkinoita, ja kokousten päätarkoituksena oli hintatason pitäminen korkeana näillä molemmilla markkinoilla.

27 Komission mukaan osapuolet olivat vaihtaneet hinnastoja ja tietoja alennuksista, hinnastohintojen korottamisesta, alennusten pienentämisestä ja tiettyihin asiakkaisiin sovellettavien erityishintojen korottamisesta. Samoin oli tehty sopimuksia tulevista hinnastoista, enimmäisalennuksista, alennusten pienentämisestä ja tiettyihin asiakkaisiin sovellettavien erityishintojen korottamisesta sekä sopimuksia, joiden päämääränä on välttää hintakilpailu vakiintuneen toimittajan hyväksi ja jakaa asiakkaat (riidanalaisen päätöksen 99–125 perustelukappale).

4. Riidanalaisen päätöksen päätösosa

28 Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 3 kohdassa, että kuusi yritystä, joihin kantajat kuuluvat, oli rikkonut EY 81 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaa osallistumalla sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla ETA:ssa ja kantajat osaltaan touko–kesäkuusta 1998 toukokuuhun 2000. Komissio myös totesi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdassa, että kahdeksan yritystä, joihin Amann kuuluu, oli rikkonut EY 81 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaa osallistumalla sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen teollisuuslankamarkkinoilla Benelux-maissa ja Pohjoismaissa, Amann osaltaan tammikuusta 1990 syyskuuhun 2001.

29 Riidanalaisen päätöksen 2 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan määrätään seuraavat sakot:

a) kartellista autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla ETA:ssa

– kantajat yhteisvastuullisesti: 4,888 miljoonaa euroa

– Coats: 0,65 miljoona euroa

– Oxley: 1,271 miljoonaa euroa

– Barbour ja Hicking Pentecost plc, yhteisvastuullisesti: 0,715 miljoonaa euroa

b) kartellista Benelux-maiden ja Pohjoismaiden teollisuuslankamarkkinoilla muun muassa

– Coats: 15,05 miljoonaa euroa

– Amann: 13,09 miljoonaa euroa

– BST: 0,979 miljoonaa euroa

– Gütermann: 4,021 miljoonaa euroa

– Zwicky: 0,174 miljoonaa euroa.

Menettely ja asianosaisten vaatimukset

30 Kantajat nostivat käsiteltävänä olevan kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 22.12.2005 jätetyllä kannekirjelmällä.

31 Koska unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari siirrettiin viidenteen jaostoon, jonka käsiteltäväksi tämä asia näin ollen annettiin.

32 Kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen niitä koskevilta osin

– toissijaisesti alentaa asianmukaisella tavalla sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

33 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

34 Ensiksi kantajat esittävät kanneperusteen, jonka tarkoituksena on riidanalaisen päätöksen kumoaminen ja joka koskee [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen rikkomista.

35 Toiseksi kantajat vetoavat sarjaan kanneperusteita, joiden tavoitteena on sakon poistaminen. Yhtäältä ne moittivat komissiota siitä, että tämä määräsi niille sakon, jonka määrä ylittää enimmäismäärän, joka on 10 prosenttia niiden liikevaihdosta. Toisaalta kantajat vetoavat seitsemään kanneperusteeseen, jotka koskevat yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista sakkoa määrättäessä, teollisuuslankakartellista määrätyn sakon laskentapohjan virheellistä vahvistamista, teollisuuslankamarkkinoilla tehdyn rikkomisen keston virheellistä laskemista, rikkomista teollisuuslankamarkkinoilla koskevien tiettyjen lieventävien olosuhteiden huomiotta jättämistä, rikkomisesta autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla määrätyn sakon laskentapohjan ja perusmäärän virheellistä laskemista, autoteollisuudessa käytettävän langan kartellin täytäntöönpanon puuttumisen huomiotta jättämistä ja oikeuden tulla kuulluksi ja puolustautumisoikeuksien loukkaamista.

A Molempien kantajien esittämä kanneperuste, joka liittyy asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen rikkomiseen

1. Asianosaisten lausumat

36 Kantajat katsovat, että syyksi luetut rikkomiset ovat asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettu yhtenä kokonaisuutena pidetty rikkominen niillä perusteilla, etteivät autoteollisuudessa käytettävän langan ja teollisuuslangan markkinat ole erillisiä tuotemarkkinoita tai maantieteellisiä markkinoita, että näiden kartellien välillä on yhteinen subjektiivinen osatekijä ja etteivät komission soveltamat arviointiperusteet, joiden nojalla se on katsonut yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen puuttuvan, ole päteviä.

37 Ensiksi kantajat kiistävät sen, että ne olisivat yksien tuotemarkkinoiden olemassaolon osalta nimenomaisesti vahvistaneet, että vaatteissa käytettävä lanka ja autoteollisuudessa käytettävä lanka kuuluvat kaksiin erillisiin markkinoihin. Amannin tietojensaantipyyntöön antamassa vastauksessa, jossa luokitellaan autoteollisuudessa käytettävän langan markkinat maailmanlaajuisiksi, ei nimittäin millään tavalla ole tarkoitus myöntää viimeksi mainittujen markkinoiden väitettyä itsenäistä luonnetta. Amann ei ole myöskään voinut todeta näin autoteollisuudessa käytettävän langan osalta sen jälkeen, kun se oli toimittanut arviot kuudesta eri lankasegmentistä.

38 Kantajien mukaan muiden toimijoiden, kuten Coatsin ja Gütermannin, lausuman perusteella ei myöskään voida katsoa, että autoteollisuudessa käytettävän langan ja teollisuuslangan markkinoiden välillä olisi ero.

39 Kantajien mukaan niiden näkökanta yksistä markkinoista vahvistetaan kaikkien yritysten tekemissä tuotteiden kuvauksissa. Näin on muun muassa Gütermannin, Amannin ja Coatsin suorittamassa segmenttijaossa. Siinä osoitetaan, että saman langan käyttö on mahdollista useilla aloilla.

40 Se, että on olemassa tiukempia erityisnormeja, joiden täyttämistä tärkeät autoteollisuuden asiakkaat vaativat, ei myöskään oikeuta tekemään eroa teollisuuslangan ja autoteollisuudessa käytettävän langan välillä. Langat nimittäin tuotetaan yleensä autoteollisuuden tarpeita vastaavasti ja toimitetaan tällaisina muiden teollisuusalojen tärkeille asiakkaille. Laadultaan kahden erityyppisen langan tuotanto ei olisi myöskään taloudelliselta kannalta puolustettavissa. Autoteollisuudessa käytettävän langan tekniset ominaisuudet ovat siis olennaisilta osin samat kuin teollisuuslangan ominaisuudet. Ne ovat näin ollen toisiinsa vaihdettavissa ja lisäksi niiden markkinointi tapahtuu tuotteiden eikä asiakkaiden mukaan.

41 Toiseksi kantajat moittivat komissiota siitä, ettei se ole tutkinut, yhdistääkö väitettyjä eri toimia sama subjektiivinen osatekijä ja muodostavatko ne näin ollen yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen. Komissio on itse todennut, että kaikkien rikkomisten tarkoituksena on vääristää hintojen tavanomaista kehitystä kyseisillä markkinoilla.

42 Väitettä todettujen rikkomisten yhtenäisestä luonteesta tukee se, että on kyse hintasopimuksista ja että kyseisiä alueita varten hyväksytyt päätökset ovat käytännössä samoja, tukee. Kantajat lisäävät, että suurimmassa osassa jäsenvaltioita subjektiivinen osatekijä on määräävä peruste yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen toteamiselle.

43 Ne väittävät myös, että kun otetaan huomioon useimpien kyseessä olevien yritysten keskimääräinen koko, niiden johtajien ja jäsenten täytyi välttämättä olla tietoisia eri rikkomisista. Ne täsmentävät osaltaan, että subjektiivinen osatekijä johtuu lisäksi siitä, ettei toimivaltaa teollisuuslangan ja autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoinnissa ole yritysten sisällä erotettu toisistaan.

44 Lisäksi ne esittävät etenkin, että komission menettelytapa on epäjohdonmukainen, koska se on ottanut lähtökohdaksi yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen periaatteen kunkin kartellin peräkkäisissä rikkomisissa osalta, mutta ei ole menetellyt samalla tavalla kartellien kesken. Riidanalaisen päätöksen 266–270 perustelukappale sisältävät tältä osin useita ristiriitoja, jotka osoittavat, ettei komission väite eri rikkomisten olemassaolosta ole puolustettavissa.

45 Kolmanneksi kantajat kiistävät perusteet, joita komissio on soveltanut yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen olemassaolon määrittelemiseksi.

46 Ensiksi ne väittävät, etteivät nämä perusteet ole päteviä. Yhtäältä niiden mukaan komissio on soveltanut perusteita epätarkasti määritellessään yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen olemassaoloa, koska se on perustellut kahden eri rikkomisen olemassaoloa viittaamalla eri osapuoliin, erilaiseen toimintamalliin ja kokonaisvaltaisen koordinoinnin puuttumiseen, nojautunut tämän jälkeen kyseisten markkinoiden erilaisuuteen ja ilmoittanut tämän jälkeen, että Benelux-maita ja Pohjoismaita koskevia sopimuksia on tutkittava yhdessä, koska niitä yhdistää yksi organisaatio, yksi toimintamalli ja samat osapuolet. Kantajat toteavat näin ollen, että kokonaisvaltaista koordinointia koskevalla perusteella ei ole mitään merkitystä siltä osin, myönnetäänkö yhtenä kokonaisuutena pidettävä rikkominen Benelux-maiden ja Pohjoismaiden osalta.

47 Ne katsovat toisaalta, että tuotemarkkinoiden rajoittamisperuste on merkityksetön, kun tuotteet ovat samankaltaisia. Tämän perusteen käyttäminen, paitsi ilmeisissä tapauksissa, joissa tuotteet eivät kuulu millään tavoin samoille markkinoille, johtaisi siihen, että komissiolle annetaan lähes rajaton harkintavalta, kun se määrää seuraamuksia kilpailuoikeuden rikkomisesta. Samojen osanottajien puuttumista koskeva peruste on myös merkityksetön. Kantajat korostavat nimittäin, ettei ole merkityksellistä tietää, kuka edustaa osallistuvia yrityksiä, koska osallistuminen on pantava kyseisen yrityksen syyksi.

48 Toiseksi Amann ja Cousin esittävät, että näiden perusteiden soveltamisen olisi pitänyt joka tapauksessa johtaa siihen, että komissio toteaa, että on kyse yhtenä kokonaisuutena pidettävästä rikkomisesta.

49 Ne vetoavat yhtäältä siihen, ettei komissio voi pätevästi perustella eri rikkomisten olemassaoloa kartellien välisen koordinoinnin puuttumisella, koska komissio on tältä osin Coatsin lausumat toistaen itse korostanut, että koska tuotemarkkinat rajattiin etenkin maittain, ei ollut välttämätöntä koordinoida markkinoita kyseisten alueiden välillä. Samoin komission yritys erotella maantieteellisten markkinoiden ja eri tuotemarkkinoiden koordinointi on merkityksetön, koska maantieteellisten markkinoiden ollessa erilliset koordinointi eri tuotemarkkinoiden välillä ei ole järkevää. Tämän vuoksi kantajat väittävät, että kyseisten toimintojen arvioinnin perusteella on katsottava, että eri alueita koskeneet kokoukset kuuluivat kokonaisvaltaiseen suunnitelmaan, jonka kunkin yrityksen johto oli hyväksynyt ja joka vahvistettiin asiakirjoissa, joista käy ilmi Coatsin ja Amannin edustajien välinen tiheä yhteydenpito ”korkeammasta strategiasta” Euroopassa. Tällaiset asiakirjat osoittavat yhteisen subjektiivisen osatekijän olemassaolon. Kantajat moittivat tältä osin komissiota siitä, ettei se ole tarkastellut sitä, onko tällaista yhteydenpitoa ollut myös Coatsin ja muiden kilpailijoiden välillä.

50 Toisaalta sopimusten osapuolten ja niiden organisaatioiden tasolla ei ole merkittävää eroa. Tältä osin kantajat toteavat, että oikeuskäytännön mukaan yhtenä kokonaisuutena pidettävää rikkomista sanan oikeudellisessa merkityksessä ei voida sulkea pois pelkästään sillä perusteella, että kukin yritys osallistuu rikkomiseen itselleen ominaisella tavalla, jolloin yritys on voinut osallistua yhteen kartellikokonaisuuteen osallistumatta kaikkiin sen muodostaviin osatekijöihin.

51 Näiden toteamusten valossa kantajat ilmoittavat, että ainoastaan kolme yritystä on osallistunut yhteen ainoaan sopimukseen, kun taas kaikki muut osallistuivat vähintään kahteen sopimukseen, jolloin osapuolten tasolla oli limittäisyyttä, mikä puoltaa yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen olemassaoloa. Myöskään vertailu teollisuuslankamarkkinoiden kartellia ja autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden kartellia koskevien kokousten välillä ei millään tavoin tue väitettä eri rikkomisten olemassaolosta. Kokouksia pidettiin näissä kahdessa tapauksessa epäsäännöllisesti.

52 Komissio kiistää nämä väitteet.

2. Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

a) Tuotemarkkinoiden ja maantieteellisten markkinoiden erottelu

53 Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että komissio on katsonut, että autoteollisuudessa käytettävän langan markkinat on erityisyytensä vuoksi erotettava teollisuuslangan markkinoista sekä tuotteet että maantieteellinen alue huomioon ottaen (ks. edellä 12–16 ja 18–20 kohta).

54 Aluksi on todettava, että siltä osin kuin merkityksellisten markkinoiden määrittely edellyttää komission tekemiä monitahoisia taloudellisia arviointeja, unionin tuomioistuimet voivat valvoa sitä ainoastaan rajoitetusti (ks. vastaavasti asia T-65/96, Kish Glass v. komissio, tuomio 30.3.2000, Kok., s. II-1885, 64 kohta ja asia T-342/99, Airtours v. komissio, tuomio 6.6.2002, Kok., s. II-2585, 26 kohta). Unionin tuomioistuinten ei ole kuitenkaan pidättäydyttävä valvomasta sitä, miten komissio on tulkinnut taloudellisluonteisia seikkoja. Niiden on tarkistettava, onko komissio perustanut arviointinsa paikkansapitäviin, luotettaviin ja johdonmukaisiin todisteisiin, jotka muodostavat monitahoisen tilanteen arvioinnissa huomioon otettavien merkityksellisten seikkojen kokonaisuuden ja jotka voivat tukea niistä tehtyjä päätelmiä (ks. asia T-201/04, Microsoft v. komissio, tuomio 17.9.2007, Kok., s. II-3601, 482 kohta).

55 Tämän jälkeen on muistutettava, että on otettava huomioon sellaiset markkinat, jotka kattavat kaikki tuotteet, jotka ominaisuuksiensa perusteella soveltuvat erityisesti tyydyttämään muuttumattoman tarpeen ja jotka ovat vain vähäisessä määrin vaihdettavissa muihin tuotteisiin (asia 322/81, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin v. komissio, tuomio 9.11.1983, Kok., s. 3461, Kok. Ep. VII, s. 339, 37 kohta). Oikeuskäytännön mukaan erityisesti tuotemarkkinoiden käsitteeseen kuuluu, että siihen kuuluvien tuotteiden välillä voi olla toimivaa kilpailua; tämä edellyttää, että kaikki samoihin markkinoihin kuuluvat tuotteet ovat riittävästi keskenään vaihdettavissa (asia 85/76, Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomio 13.2.1979, Kok., s. 461, Kok. Ep. IV, s. 341, 28 kohta).

56 Keskinäistä vaihdettavuutta on arvioitava eri seikkojen perusteella, joihin kuuluvat itse tuotteiden ominaisuudet, kilpailuolosuhteet sekä kysynnän ja tarjonnan rakenne markkinoilla (edellä 37 kohdassa mainittu asia Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin v. komissio, tuomion 37 kohta).

57 Kysynnän korvattavuus on taloudelliselta kannalta välittömin ja tehokkain arviointiperuste tietyn tuotteen toimittajien osalta (asia T-177/04, easyJet v. komissio, tuomio 4.7.2006, Kok., s. II-1931, 99 kohta), ja tarjonnan korvattavuus voidaan myös ottaa huomioon merkityksellisten markkinoiden määrittelemiseksi sellaisissa tapauksissa, joissa sen vaikutukset vastaavat kysynnän korvattavuuden vaikutuksia tehokkuudeltaan ja välittömyydeltään. Näin ollen tarjonnan korvattavuuden peruste tarkoittaa, että tuottajat voivat yksinkertaisella mukauttamisella tulla näille markkinoille riittävän voimakkaasti, jotta ne muodostaisivat vakavasti otettavan vastapainon markkinoilla jo oleville tuottajille (yhdistetyt asiat T-191/98 ja T-212/98–T-214/98, Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok., s. II-3275, 829 kohta).

58 Itse tuotteiden osalta on todettava, että ne voivat muodostaa erilliset markkinat, jos ne voidaan yksilöidä sellaisten erityisten valmistusominaisuuksien perusteella, joiden ansiosta ne soveltuvat erityisesti kyseiseen käyttötarkoitukseen, tai jos ne voidaan yksilöidä niiden käytön perusteella (asia 6/72, Euroemballage ja Continental Can v. komissio, tuomio 21.2.1973, Kok., s. 215, Kok. Ep. II, s. 89, 33 kohta).

59 Lopuksi on muistutettava, että komissio on antanut tiedonannon merkityksellisten markkinoiden määritelmästä yhteisön kilpailuoikeuden kannalta (EYVL 1997, C 372, s. 5; jäljempänä markkinoiden määritelmästä annettu tiedonanto), jossa se on täsmentänyt perusteet merkityksellisten tuotemarkkinoiden määrittelemiseksi ja kyseisten maantieteellisten markkinoiden rajoittamiseksi. Kyseiset tuotemarkkinat määritellään siinä sellaisiksi, joihin ”kuuluvat kaikki tavarat ja/tai palvelut, joita kuluttaja pitää keskenään vaihdettavissa tai korvattavissa olevina niiden ominaisuuksien, hintojen ja käyttötarkoituksen vuoksi”. Maantieteelliset markkinat on määritelty siten, että ne muodostuvat ”alueesta, jolla asianomaiset yritykset ovat sitoutuneet tarjoamaan kyseisiä tavaroita ja palveluja, jolla kilpailuedellytykset ovat riittävän yhtenäiset ja joka voidaan erottaa vierekkäisistä maantieteellisistä alueista erityisesti kilpailuedellytysten huomattavan erilaisuuden perusteella”. Merkitykselliset markkinat, jota käytetään perustana tietyn kilpailuasian käsittelyssä, määritellään siis yhdistämällä tuotemarkkinat ja maantieteelliset markkinat.

60 Edellä esitettyjen toteamusten valossa on tutkittava komission riidanalaisen päätöksen 14 ja 22 perustelukappaleessa kaksien erillisten tuotemarkkinoiden ja maantieteellisten markkinoiden, eli yhtäältä autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden ETA:ssa ja toisaalta teollisuuslangan markkinoiden Benelux-maissa ja Pohjoismaissa, olemassaolosta tekemien johtopäätösten perusteltavuutta. Komissio on tältä osin arvioinut tuotteiden korvattavuutta yhtäältä kysynnän ja toisaalta tarjonnan kannalta.

61 Aluksi riidanalainen päätös sisältää useita seikkoja, joiden tarkoituksena on osoittaa, ettei kysynnän korvattavuutta ole.

62 Ensiksi riidanalaisen päätöksen 14 ja 22 perustelukappaleesta ilmenee, että autoteollisuuden kysyntä on peräisin tärkeiltä asiakkailta, joita on huomattavasti vähemmän kuin yrityksiä, jotka ovat teollisuuslankamarkkinoiden asiakkaita. Kantajat eivät ole kyseenalaistaneet tätä toteamusta. Ne ovat vahvistaneet suullisessa käsittelyssä, että autoteollisuusalan asiakkaat ovat merkityksellisimpiä niiden huomattavien ostomäärien vuoksi.

63 Toiseksi riidanalaisen päätöksen edellä mainituista perustelukappaleista ilmenee, että autoteollisuusalan asiakkaat ostavat lankaa eri maissa sijaitseville tuotantopaikoilleen ja että ne vaativat yhtenäisiä tuotteita kaikissa näissä maissa. Tämä yhtenäisyyden tarve, jota kantajat eivät myöskään ole kiistäneet, selittyy täysin taloudellisesta näkökulmasta. On nimittäin järkevää myöntää, että tuotantokoneiden mukauttaminen käytettävän langan tyyppiin aiheuttaa kustannuksia. Autoteollisuudessa pyritään näin ollen pienentämään näitä kustannuksia ostamalla suuria määriä erityislankaa ja säätämällä eri maissa olevat tuotantokoneet kerralla sen mukaisiksi.

64 Kolmanneksi riidanalaisen päätöksen 14 ja 22 perustelukappaleesta ilmenee, että autoteollisuudessa käytettävien lankojen on vastattava tälle alalle tyypillisiä erityisen tiukkoja normeja ja että niiden jäljitettävyys on olennainen tekijä tuotteiden laadun ja tuotevastuun vuoksi. Kantajat ovat vahvistaneet tämän toteamuksen sekä kannekirjelmässä että suullisessa käsittelyssä.

65 Ne ovat nimittäin myöntäneet, että asiakkaat yleensä päättävät tuotannolleen tarpeellisesta langasta ja valitsevat näin ollen tuotteen, joka vastaa niiden tarpeita käyttäjinä. Kantajat ovat myöntäneet, että erityisesti autoteollisuusalan asiakkaat vaativat, että ostettu lanka vastaa vähintään normia ISO 9002. Ne ovat samoin täsmentäneet suullisessa käsittelyssä, että tietyt ominaisuudet, joita kutsutaan nimellä ”TS950”, ovat voimassa autoteollisuudessa osalta, ja että ne ottavat nämä seikat huomioon tuotannossa.

66 Lisäksi kantajat ovat kuvailleet autoteollisuusalan asiakkaiden lankojen sertifikaatiomenetelmää. Aluksi kantajat kehittävät sellaisen langan, joka vastaa vähintään normia ISO 9002. Tämän jälkeen lankaa testaa autojen valmistaja, joka aikoo käyttää sitä tuotannossaan, ja lopuksi sertifioi langan, mikäli testitulos on myönteinen.

67 Kun otetaan huomioon nämä toteamukset, on katsottava, että autoteollisuuden valitsemaa erityistä lankaa ei voida korvata muilla teollisuuslangoilla. Tämäntyyppisen langan myymisellä lankaa myydään muille asiakkaille kuin autoteollisuuden asiakkaille ei ole tältä kannalta merkitystä. Muista mahdollisista tämän tuotteen ostajista poiketen autoteollisuusalan yritykset ostavat nimittäin vain lankaa, jolla on tiettyjä erityisiä ominaisuuksia ja jonka mainitut yritykset ovat sertifioineet näiden tiettyjen ominaisuuksien vuoksi. Kantajat eivät näin ollen voi perustellusti esittää, että kysynnän osalta on kyse korvattavuudesta.

68 Myös Coatsin vastauksessa komission tietojensaantipyyntöön näytetään vahvistettavan kysynnän korvattavuuden puuttuminen. Coats on nimittäin korostanut, että tietyt ompelualan asiakkaat käyttävät kirjontalankaa, kuten myös tietyt kirjonta-alan asiakkaat ompelulankaa. Se ei sitä vastoin esitä, että autoteollisuusalan asiakkailla osalta olisi kyse tällaisesta kysynnän korvattavuudesta.

69 Toiseksi on niin, että vaikka komissio on katsonut, että teollisuuslanka voidaan tarjonnan kannalta katsoa yhden tuotteen markkinoiksi, koska lopullisen käytön ja kuidun tyypin ja/tai langan rakenteen ja mainitun langan tuotantomenetelmän samankaltaisuuden tai keskinäisen vaihdettavuuden välillä ei ole tiukkaa vastaavuutta, se on kuitenkin todennut, ettei tämä päde autoteollisuudessa käytettävään lankaan.

70 Tähän johtopäätökseen tullakseen komissio nojautui autoteollisuudessa käytettävän langan erityispiirteisiin, tarpeeseen varmistaa yhdenmukaistettu tarjonta ja kykyyn vastata tämän alan tärkeiden asiakkaiden tilauksiin. Se nojautui myös siihen, että autoteollisuudessa käytettävän langan maantieteelliset markkinat ulottuvat koko ETA:han toisin kuin teollisuuslangan markkinat, jotka ovat pelkästään alueelliset. Nämä seikat huomioon ottaen se katsoi, että ainoastaan tietyt yritykset voivat tyydyttää tämänkaltaisen kysynnän (ks. riidanalaisen päätöksen 22 perustelukappale).

71 Markkinoiden määritelmästä annetun tiedonannon 20 kohdassa todetaan, että jotta olisi kyse tarjonnan korvattavuudesta, tavarantoimittajien täytyy voida vaihtaa tuotantonsa merkityksellisten tuotteiden tuotantoon ja saattaa tuotteet markkinoille lyhyellä aikavälillä ilman, että tästä seuraa merkittäviä lisäkustannuksia tai riskiä, vastauksena suhteellisten hintojen vähäisiin mutta kestäviin vaihteluihin. Tämän jälkeen komissio esittää markkinoiden määritelmästä annetun tiedonannon 21 kohdassa, että tällainen korvattavuus on usein olemassa, kun yritykset markkinoivat yhden tuotteen useita laatuja tai lajeja, ja vaikka tietyn loppuasiakkaan tai loppuasiakasryhmän kannalta eri laadut eivät olekaan keskenään korvattavia, eri laadut ryhmitellään samoille tuotemarkkinoille kuuluviksi. Teollisuuslanka vastaa ensi näkemältä markkinoiden määrittelyä koskevan tiedonannon 21 kohdassa tarkoitettua tuotetyyppiä.

72 Komissio vahvistaa lopuksi markkinoiden määritelmästä annetun tiedonannon 22 ja 23 kohdassa konkreettisin esimerkein, että kyseisten tavarantoimittajien on voitava tarjota ja myydä näitä eri tuotelaatuja välittömästi ja ilman edellä kuvailtuja merkittäviä lisäkustannuksia ja ettei jakeluvaiheessa saa olla erityisiä vaikeuksia.

73 Näiden toteamusten valossa on määriteltävä, onko komissio arvioinut asianmukaisesti tarjonnan korvattavuuden kriteeriä.

74 Ensimmäiseksi – kuten edellä 63 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa on todettu – autoteollisuudessa käytettävän langan tuottajien on mukautettava tuotantokoneitaan, jotta tuotettu lanka vastaisi erityisiä normeja.

75 Toiseksi kantajien perustelu, joka liittyy autoteollisuudessa käytettävän langan vähäisiin tuotantokustannuksiin, ei ole vakuuttava. Kantajat tosin väittävät, että langat ovat yleensä tuotteita, jotka vastaavat autoteollisuuden tarpeita ja jotka toimitetaan tässä ominaisuudessa muiden teollisuusalojen asiakkaille, mutta samalla ne väittävät, että valmistusketjun säätämiskulut olisivat liian suuria, jos valmistettaisiin tuote ainoastaan autoteollisuusalaa varten, minkä jälkeen muutettaisiin tuotantoketjua ja mukautettaisiin se muille teollisuusaloille tarkoitettujen tuotteiden valmistukseen.

76 On kuitenkin niin, että jos jo autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla toimiva yhtiö tuottaa tuotannon järkeistämiseksi etenkin korkeampaa normia vastaavia lankoja riippumatta tuotteen käyttötarkoituksesta, se tekee näin vain, koska se toimii autoteollisuuden markkinoilla ja koska erityisten normien mukaiseen autoteollisuudessa käytettävän langan tuotantoon liittyy korkeampia tuotantokustannuksia. Toisin sanoen yhtiöllä, jonka pääasiallinen toiminta koskee ompelulankaa tai kirjontalankaa, ei ole mitään intressiä tuottaa autoalalle tarkoitettua erityislankaa pelkästään sitä varten, että se voisi mahdollisesti myydä tätä lankaa mahdollisille autoteollisuusalan asiakkaille.

77 Näin ollen kantajien väitettä, jonka mukaan autoteollisuudessa käytettävän langan tuotantokustannukset ovat niin vähäiset, että sitä tuotetaan aina korkeamman erityisnormin mukaisesti, ei ole osoitettu todeksi teollisuuslangan tuottajien osalta.

78 Kolmanneksi kantajat eivät ole hallinnollisen menettelyn aikana kyseenalaistaneet selvää eroa kyseisten kaksien markkinoiden maantieteellisen alueen välillä. Komission tietojensaantipyyntöön antamassaan vastauksessa Amann on luokitellut autoteollisuudessa käytettävän langan markkinat maailmanlaajuisiksi. Myös Coats on todennut, että näiden viimeksi mainittujen markkinoiden erityispiirteet rajoittavat ne ”alueellisiin” ja ”maailmanlaajuisiin” toimittajiin, jolloin viimeksi mainitut termit on ymmärrettävä vastauksen asiayhteydessä siten, että ”ne ulottuvat koko ETA:n alueelle” ja ”ne ovat maailmanlaajuiset”.

79 Näin ollen tarjonnan korvattavuus edellyttäisi, että suurin osa langan tuottajista voi tuottaa suuren määrän samanlaista erikoislankaa jokaiselle autoteollisuusalan asiakkaalle ja jakaa sen lyhyessä ajassa koko ETA:han. Kun otetaan huomioon edellä esitetyt toteamukset, tällaista päätelmää ei voida puoltaa.

80 Komissio ei näin ollen ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä, kun se on katsonut, että tarjonnan kannalta on olemassa kahdet erilliset tuote- ja maantieteelliset markkinat.

81 Tältä osin on täsmennettävä, että komissio on arvioinut ja tulkinnut asianmukaisesti kantajien ja muiden kyseessä olevien yritysten antamia vastauksia, joiden perusteella se on tehnyt johtopäätöksen kaksien eri tuotemarkkinoiden olemassaolosta.

82 Aluksi komissio on kysynyt kantajilta, muodostavatko vaatteiden ompelulanka teollisuuskäyttöön, kirjontalanka teollisuuskäyttöön, erityislanka teollisuuskäyttöön ja lanka kotitalouskäyttöön eri tuotemarkkinat lanka-alalla. Komissio on myös esittänyt taulukon, jonka tarkoituksena on määritellä merkitykselliset maantieteelliset markkinat jokaiselle edellä mainitulle lankaryhmälle ja jossa on erityinen otsikko ”autoissa käytettävä lanka”. Se on tarkentanut, että tämä viimeinen ryhmä sisältyy teollisuuskäyttöön tarkoitettuun erikoislankaan, mutta on täsmentänyt haluavansa Amannin ja Cousinin mielipiteen tämäntyyppisen langan merkityksellisistä maantieteellisistä markkinoista.

83 Amann esitti edellä mainittuun tietojensaantipyyntöön antamassaan vastauksessa, että komission tekemä yksityiskohtainen jako on perusteltu sillä perusteella, että ”on olemassa erityistuotteita ja asiakkaiden erityistarpeita, jotka erityisesti vaateteollisuudessa eroavat selvästi muiden alojen vaatimuksista muun muassa värivalikoimiltaan”. Cousin puolestaan ilmoitti myös hyväksyvänsä täysin komission esittämän alajaon. Se kuitenkin täsmensi, että markkinoita on hyvin vaikea arvioida, etenkin koska on kyse erikoislangoista ja koska kyseessä olevien käyttötarkoitusten jakauma on suuri, ja korosti laskeneensa yli 80 ammattia.

84 Näin ollen kantajat ovat nimenomaisesti myöntäneet, että erikoislangan markkinat muodostavat erilliset tuotemarkkinat, mutta vastoin komission kirjelmissä esitettyä ne eivät ole nimenomaisesti myöntäneet, että autoteollisuudessa käytettävän langan markkinat, jotka sisältyvät erikoislangan markkinoihin, muodostavat sellaisenaan erilliset tuotemarkkinat.

85 Myös Gütermann on vahvistanut komission ehdottaman jaon mutta ei ole nimenomaisesti lausunut autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoista. Coats taas vastasi markkinoita koskevaan kysymykseen niiden tuotteiden mukaan, joissa se ei katsonut tuotteiden välisiä eroja riittäviksi, jotta voidaan katsoa olevan kyse kolmesta erillisestä markkinasta, mutta myönsi autoteollisuudessa käytettävän langan erikoisominaisuudet, kuten edellä 78 kohdassa on esitetty. Vain Oxley on suoraan vahvistanut autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden erillisen luonteen ja perustellut sitä.

86 Vaikka näiden seikkojen tulkinta ei erillisten autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden olemassaolon osalta vaikuta niin ilmeiseltä kuin komissio pyrkii osoittamaan, on kuitenkin niin, ettei näitä päätelmiä koske minkäänlainen ilmeinen arviointivirhe tai tosiseikkojen vääristely.

87 Nämä päätelmät vahvistetaan lisäksi muulla näytöllä, kuten yritysten internetsivuilla, joilla esitetään yleensä erillinen otsikko autoteollisuudessa käytettävälle langalle. Kaikki kyseiset yritykset ovat myös erityisesti tätä alaa varten luotujen langoille tarkoitettujen tavaramerkkien haltijoita.

88 Edellä esitetyn perusteella komissio ei ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä, kun se on katsonut, että esillä olevassa asiassa autoteollisuudessa käytettävän langan markkinat ja teollisuuslangan markkinat ovat erilliset.

b) Väitetyn ”kokonaissuunnitelman” olemassaolo

89 On muistutettava, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen käsite koskee juuri tilannetta, jossa useat yritykset ovat osallistuneet rikkomiseen, joka muodostuu jatkuvasta käyttäytymisestä, jolla on yksi taloudellinen tavoite eli kilpailun vääristäminen, tai itsenäisistä rikkomisista, joita yhdistävät sama tarkoitus (kaikilla osatekijöillä sama tarkoitus) ja samat subjektit (samat yritykset, jotka ovat tietoisia yhteiseen tarkoitukseen osallistumisesta) (asia T-53/03, BPB v. komissio, tuomio 8.7.2008, Kok., s. II-1333, 257 kohta).

90 Tämän jälkeen on syytä todeta, että EY 81 artiklan 1 kohdan rikkominen voi johtua paitsi yksittäisestä toimenpiteestä, myös useista toimenpiteistä tai jopa jatkuvasta käyttäytymisestä. Tämän tulkinnan oikeellisuutta ei voida kiistää sillä perusteella, että yksi tai useampi osatekijä tästä useiden toimenpiteiden sarjasta tai tästä jatkuvasta käyttäytymisestä voisi sellaisenaankin ja erikseen tarkasteltuna merkitä kyseisen määräyksen rikkomista. Kun eri toimenpiteet kuuluvat kokonaissuunnitelmaan, koska niillä on sama tavoite vääristää kilpailua yhteismarkkinoiden sisällä, komissiolla on oikeus kohdistaa vastuu näistä toimenpiteistä sen mukaan, miten yritykset ovat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen kokonaisuutena arvioiden (yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 258 kohta).

91 Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen käsite voi liittyä sellaisen kilpailunvastaisen käyttäytymisen, joka muodostuu sopimuksista, yhdenmukaistetuista menettelytavoista ja yritysten yhteenliittymien päätöksistä, oikeudelliseen luokitteluun (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok., s. II‑931, 696–698 kohta; asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1487, 186 kohta ja yhdistetyt asiat T-101/05 ja T-111/05, BASF v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II-4949, 159 kohta).

92 On myös täsmennettävä, että saman tavoitteen käsitettä ei voida määrittää yleisellä viittauksella kilpailun vääristymiseen kyseisillä rikkomisen kohteena olevilla markkinoilla, koska kilpailun rajoittaminen muodostaa tavoitteena tai vaikutuksena olennaisen tekijän kaikessa käyttäytymisessä, joka kuuluu EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Saman tavoitteen tällainen määritelmä uhkaa evätä yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen käsitteeltä osan sen merkitystä, koska sen seurauksena on se, että useat käyttäytymiset, jotka koskevat talouden alaa ja jotka on kielletty EY 81 artiklan 1 kohdassa, pitäisi systemaattisesti luokitella yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen osatekijöiksi. Kun näin ollen luokitellaan eri toimia yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi rikkomiseksi on selvitettävä, täydentävätkö ne toisiaan siinä mielessä, että kunkin niistä tarkoituksena on vastata yhteen tai useampaan tavanomaisen kilpailun seuraukseen, ja myötävaikuttavatko ne vuorovaikutteisesti kaikkien toimijoiden haluamien kilpailunvastaisten vaikutusten toteuttamiseen kattavassa suunnitelmassa, jolla on sama tavoite. Tässä on otettava huomioon kaikki seikat, joilla voidaan osoittaa tällainen yhteys tai asettaa se kyseenalaiseksi, esimerkiksi soveltamisajanjakso, sisältö (käytetyt menetelmät mukaan lukien) ja vastaavasti asianomaisten eri toimien tavoite (ks. vastaavasti edellä 91 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat BASF v. komissio, tuomion 179–181 kohta).

93 Komissio voi näin ollen objektiivisin perustein aloittaa erillisiä menettelyjä, todeta useita erillisiä rikkomisia ja määrätä useita erillisiä sakkoja (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-71/03, T-74/03, T-87/03 ja T-91/03, Tokai Carbon ym. v. komissio, jäljempänä asia Tokai II, 124 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

94 Lopuksi on myös huomattava, että tiettyjen lainvastaisten toimien luokittelu toimiksi, jotka muodostavat yhden ja saman rikkomisen tai monta rikkomista, vaikuttaa periaatteessa seuraamukseen, joka voidaan määrätä. Monen rikkomisen toteaminen voi nimittäin merkitä monien erillisten sakkojen määräämistä, kussakin tapauksessa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa vahvistetuissa rajoissa (edellä 91 kohdassa mainittu asia BASF v. komissio, tuomion 158 kohta).

95 Kokonaissuunnitelman olemassaoloa on arvioitava näiden toteamusten valossa.

96 On heti alkuun huomattava, että kantajat esittävät etenkin, että esillä olevassa asiassa yhteinen subjektiivinen osatekijä sisältyy siihen seikkaan, että kaikkien rikkomisten tarkoituksena on vääristää hintojen tavanomaista kehitystä. Tällainen hintojen vääristämistarkoitus on ominainen kaikille hintakartelleille eikä voi sellaisenaan riittää osoittamaan yhteisen subjektiivisen osatekijän olemassaoloa. Tältä osin ja vastoin kantajien väitteitä komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä millään tavoin ottanut lähtökohdaksi yhteyden olemassaoloa rikkomisten välillä. Se on nimittäin vain maininnut riidanalaisen päätöksen 269 perustelukappaleessa yhtenäisen kilpailunvastaisen tavoitteen ja yhtenäisen taloudellisen päämäärän, joka koostuu hintojen tavanomaisen kehityksen vääristämisestä, joka on ominaista tämäntyyppiselle kartellille, ja painottanut, että tätä tavoitetta ja päämäärää noudatetaan jokaisessa kolmessa eri rikkomisessa.

97 Edelleen komissio on yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen olemassaolon kiistämiseksi vedonnut sen lisäksi, että autoteollisuuteen tarkoitetun langan ja teollisuuslangan markkinat ovat erilliset, kuten muun muassa edellä 53–88 kohdassa on esitetty, etenkin siihen, etteivät useimmat kartelleihin osallistuneet yritykset ole samoja eivätkä ne ole harjoittaneet kokonaisvaltaista koordinointia. Kantajat eivät ole kyenneet kyseenalaistamaan näitä kriteereitä eivätkä näin ollen osoittamaan, että erilaisten kilpailunvastaisten toimien välillä olisi ”läheinen yhteys”.

98 Aluksi komissio on samojen osallistujien puuttumista koskevan perusteen osalta luetellut riidanalaisen päätöksen 96 ja 216 perustelukappaleessa autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden ja teollisuuslangan markkinoiden kartellin osapuolet. Se on tämän jälkeen katsonut riidanalaisen päätöksen 265 perustelukappaleen a kohdassa, että suurin osa yrityksistä oli osallistunut vain yhteen kartelliin, koska yritykset eivät harjoittaneet toimintaa markkinoilla, joita toinen kartelli koski.

99 On todettava, että kymmenestä yrityksestä, jotka ovat osallistuneet jompaankumpaan tai molempiin näistä kartelleista, ainoastaan kolme on osallistunut jompaankumpaan tai molempiin. Ackermann Nähgarne GmbH & Co., Bieze Stork BV, BST, Cousin, Gütermann, Zwicky ja Oxley ovat nimittäin osallistuneet vain yhteen niistä. Vain Coats, Barbour (kunnes Coats hankki sen) ja Amann ovat osallistuneet molempiin kartelleihin. Ainoastaan näiden kolmen yrityksen osallistuminen molempiin kartelleihin ei ole sellaisenaan osoitus yhteisen strategian olemassaolosta (ks. vastaavasti edellä 93 kohdassa mainittu asia Tokai II, tuomion 120 kohta). On lisäksi todettava, että Barbouria lukuun ottamatta autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden kartellin ja teollisuuslangan markkinoiden kartellin yhteydessä järjestetyissä kokouksissa läsnä olevat yritykset eivät olleet samoja sillä ajanjaksolla, jona nämä kaksi kartellia limittyivät (1998–2000).

100 Komission riidanalaisen päätöksen 265 perustelukappaleen a kohdassa esittämää toteamusta ei näin ollen koske mikään ilmeinen arviointivirhe.

101 Toiseksi kartellien sisällön nojalla ei myöskään voida perustella kokonaisvaltaisen suunnitelman olemassaoloa. Riidanalaisesta päätöksestä nimittäin ilmenee, että autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden ja teollisuuslangan markkinoiden kartellit eroavat tässä suhteessa selvästi toisistaan.

102 Autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden kartellin osalta riidanalaisen päätöksen 215, 220, 223, 224, 226, 228–230, 233–236 ja 238 perustelukappaleesta ilmenee yhtäältä, että kartellin osanottajien välillä vaihdetut tiedot koskivat tiettyihin asiakkaisiin sovellettavia hintoja, ja toisaalta, että tehdyt sopimukset koostuivat minimitavoitehintojen vahvistamisesta autoalan asiakkaille myytäville perustuotteille, olemassa olevia asiakkaita ja uusia asiakkaita koskevista tavoitehinnoista ja minimitavoitehinnoista tietyille asiakkaille, joihin viitataan tietojenvaihdossa. Osapuolet myös sopivat välttävänsä hintakilpailua vakiintuneen toimittajan hyväksi.

103 Teollisuuslankojen markkinoiden kartellin osalta riidanalaisen päätöksen 99–153 perustelukappaleesta ilmenee yhtäältä, että vaihdetut tiedot koskivat hinnastoja ja alennuslistoja, hinnastohintojen korotuksia, alennusten pienentämistä ja tiettyihin asiakkaisiin sovellettavien erityishintojen nostamista, ja toisaalta, että osapuolet sopivat tulevista hinnastoista, enimmäisalennuksista, alennusten pienentämisestä ja tiettyihin asiakkaisiin sovellettavien erityishintojen korottamisesta ja kilpailun välttämisestä vakiintuneen toimittajan hyväksi.

104 Edellä mainituissa riidanalaisen päätöksen perustelukappaleissa vahvistetaan, että näiden kahden kartellin sisältöjen välillä on selvä ero. Yhden tai toisen samankaltaisuuden olemassaolo näiden kahden kartellin välillä, kuten sellaisten sopimusten, joiden tarkoituksena on välttää hintakilpailu vakiintuneen toimittajan hyväksi, ei yksin voi kyseenalaistaa tätä toteamusta.

105 Kolmanneksi kummankin näiden kartellin toimintamallit ovat olleet suuressa määrin erilaisia. Kuten nimittäin kuten komissio on riidanalaisen päätöksen 218 perustelukappaleessa todennut, kartelli autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla oli järjestetty joustavalla tavalla pienten epäsäännöllisten kokousten avulla, joita täydensivät tiheät kahdenväliset kontaktit. Riidanalaisen päätöksen 96–99 ja 149–153 perustelukappaleesta ilmenee, että kartelli teollisuuslangan markkinoilla Benelux-maissa ja Pohjoismaissa toteutettiin pitämällä vähintään kerran vuodessa kokouksia, jotka oli jaettu kahteen osaan eli Pohjoismaita koskevaan kokoukseen ja Benelux-maiden markkinoita koskevaan kokoukseen. Niistä ilmenee myös, että kahdenvälisiä kontakteja oli ajoittain.

106 Kun otetaan huomioon edellä esitetty, komissio ei ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä, kun se katsoi riidanalaisen päätöksen 265–267 perustelukappaleessa, että autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden kartelli ja teollisuuslangan kartelli Benelux-maissa ja Pohjoismaissa on erotettava toisistaan ja että ne ovat näin ollen kaksi eri rikkomista.

107 Tältä osin on esitettävä, että autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoiden kartellista poiketen teollisuuslangan kartelli Benelux-maissa ja teollisuuslangan kartelli Pohjoismaissa katsottiin yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi sillä perusteella, että tuotteet olivat samoja, kartellin osapuolet olivat samoja, kartellin sisältö ja toimintamalli olivat samat, kokoukset pidettiin samana päivänä ja osanottajayrityksiä edustivat niissä samat henkilöt.

108 Lisäksi yhtäältä se väite, jonka mukaan kantajat eivät ole erotelleet sisäistä toimivaltaa teollisuuslangan ja autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoinnissa, ja toisaalta se väite, jonka mukaan osallistuvien yritysten johtajien ja jäsenten täytyi välttämättä tietää eri kartellien olemassaolosta, ovat merkityksettömiä. Ne eivät millään tavoin osoita yhteisen subjektiivisen osatekijän olemassaoloa.

109 On samoin hylättävä kantajien väite kokonaisvaltaisesta koordinoinnista, joka perustuu useisiin kontakteihin Coatsin edustajan ja Amannin johtajan välillä. Asiakirjoista ilmenee, etteivät ne sisällä minkäänlaista toteamusta, jota voitaisiin tulkita siten, että se olisi osoitus kokonaisvaltaisesta koordinoinnista. Kantajat myönsivät suullisessa käsittelyssä, etteivät ne voineet toimittaa unionin yleiselle tuomioistuimelle täsmällistä asiakirjaa, jossa vahvistetaan pyrkimys kokonaisvaltaiseen koordinointiin Amannin ja Coatsin välillä.

110 Lopuksi kantajat väittävät virheellisesti, että tuotemarkkinoiden rajaamisperuste ei ole pätevä arviointiperuste siltä osin kuin komissiolla on sen nojalla kontrolloimaton harkintavalta samankaltaisten tuotteiden osalta katsoa, että on kyse kahdesta erillisestä rikkomisesta. Yhtäältä nimittäin mainittu komission harkintavalta ei ole rajoittamaton, koska komissio pysyy unionin yleisen tuomioistuimen valvontavallassa, kuten edellä 54 kohdassa on esitetty. Toisaalta tuotemarkkinoihin liittyvä peruste on ollut esillä olevassa asiassa vain yksi peruste muiden sellaisten perusteiden joukossa, joiden nojalla voidaan katsoa, että on kyse kahdesta erillisestä rikkomisesta.

111 Edellä esitetyn perusteella asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen rikkomiseen liittyvä kanneperuste on hylättävä perusteettomana.

B Sakon alentamista koskevat kanneperusteet

1. Kantajien esittämä kanneperuste, joka liittyy asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädetyn seuraamuksen enimmäismäärän noudattamatta jättämiseen

a) Asianosaisten lausumat

112 Kantajien esittämä kanneperuste sisältää kolme väitettä.

113 Ensimmäisessä väitteessä kantajat esittävät, että kaksi rikkomista on todellisuudessa yhtenä kokonaisuutena pidettävä rikkominen ja että niistä voidaan näin ollen määrätä ainoastaan yksi sakko, jonka määrä ei voi ylittää 10 prosentin enimmäismäärää kokonaisliikevaihdosta. Sakkojen yhteenlaskemisesta saatava kokonaissumma kuitenkin ylittää mainitun enimmäismäärän, ja näin ollen on rikottu asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa.

114 Ne esittävät tältä osin, että yhteisön oikeuden perustavaa laatua olevaa nulla poena sine lege -periaatetta on loukattu. Ne arvostelevat etenkin sitä, että komissio voi jakamalla markkinat, joilla on todettu samanaikaisia rikkomisia, saada rajattoman vallan määrätä sakkoja, jotka ylittävät 10 prosentin enimmäismäärän kokonaisliikevaihdosta. Ne katsovat, ettei laillisuusperiaate tarkoita pelkästään tuomioistuimelle asetettua kieltoa määrätä rangaistuksia oikeudellisen perustan puuttuessa, vaan myös lainsäätäjän velvollisuutta laatia rangaistussäännökset täsmällisesti ja selvästi. Selvyysvaatimus koskee näin ollen normin tunnusmerkistötekijöitä ja myös sen oikeudellisia seurauksia. Tällaiset vaatimukset pätevät myös edellä mainittuihin säännöksiin siltä osin, kuin niissä säädetään kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävistä sakoista.

115 Kun kantajia pyydettiin suullisessa käsittelyssä selventämään esittämiään väitteitä, ne täsmensivät, että väitteet on ymmärrettävä siten, että niillä kyseenalaistetaan myös itse normin laillisuus, ja että ne vetoavat näin ollen asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa koskevaan lainvastaisuusväitteeseen.

116 Lisäksi ne riitauttavat komission väitteen sen velvollisuudesta noudattaa ne bis in idem -periaatetta, koska tämä periaate ei tarjoa minkäänlaista varmuutta yhden tai useamman rikkomisen toteamisen paikkansapitävyydestä. Ne esittävät etenkin, että ongelma koskee alkuvaihetta, eli yhden tai usean rikkomisen määrittelyä.

117 Toisessa väitteessä kantajat esittävät, että komissio voi määrätä yhden sakon useista rikkomisista siinä tapauksessa, että niiden kohteena on samantyyppinen toiminta eri markkinoilla, kun niihin osallistuvat suuressa määrin samat yritykset. Nämä kaksi edellytystä täyttyvät esillä olevassa asiassa.

118 Kantajat toteavat, että komissio on hylännyt aikaisemman käytäntönsä esittämättä mitään perusteluja. Ne katsovat nimittäin, että siinä tapauksessa, että komissio luopuu vallastaan määrätä yksi sakko useista rikkomisista, sen täytyy yhteisöjen hallinto-oikeuden mukaan perustella tämän vallan käyttämättä jättäminen. Esillä olevassa yleisten periaatteiden asiassa komissio on näin ollen rikkonut EY 253 artiklaa.

119 Ne vertailevat tämän jälkeen riidanalaista päätöstä [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/E-1/37.512 − Vitamiinit) 21.11.2001 tehtyyn komission päätökseen (EYVL 2003, L 6, s. 1; jäljempänä päätös Vitamiinit). Komissio on siinä nimittäin yhdistänyt eri rikkomisista määrätyt sakot yhdeksi kokonaissakoksi ja näin ollen katsonut välttämättömäksi kunnioittaa enimmäismäärää, joka on 10 prosenttia kokonaisliikevaihdosta. Kuten päätöksessä Vitamiinit, esillä olevassa asiassa kyseessä olevia kartelleja yhdistää sama aineellinen, paikallinen ja ajallinen yhteys.

120 Kantajat esittävät kolmannessa väitteessä, että komission tavoittelema ehkäisevä vaikutus oli jo saavutettu, kun määrättiin sakko teollisuuslangan markkinoilla tehdystä rikkomisesta. Komission olisi näin ollen pitänyt ottaa tämä huomioon, kun se vahvisti autoteollisuudessa käytettävän langan kartellista seuraamukseksi määrätyn sakon määrän.

121 Komissio kiistää nämä väitteet.

b) Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

122 Esillä oleva kantajien esittämä kanneperuste sisältää etenkin kolme väitettä, joista ensimmäinen koskee nulla poena sine lege -periaatteen loukkaamista, toinen velvollisuutta määrätä yksi sakko useista rikkomisista ja kolmas seuraamuksen laillisten tavoitteiden huomiotta jättämistä.

Väite, joka koskee nulla poena sine lege -periaatteen rikkomista ja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa koskevaa lainvastaisuusväitettä

123 Aluksi on tutkittava kantajien kolmella tasolla esittämää asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklaa koskevaa lainvastaisuusväitettä. Ensiksi ne toteavat etenkin, että rikkomisen käsite, sellaisena kuin se on mainittu asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa, on epäselvä. Toiseksi ne väittävät, että yhtenä kokonaisuutena pidettävän ja jatketun rikkomisen käsitettä ei ole myöskään selvästi määritelty ja että komissio voi näin ollen vaikuttaa mielivaltaisesti sakon määrän määrittelyyn jakamalla markkinat, joilla on todettu samankaltaisia rikkomisia. Kolmanneksi ne esittävät, että myös tässä artiklassa säädetyt seuraamukset ovat epäselviä.

124 Aluksi on muistutettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan rangaistusten lakisidonnaisuuden periaate (nulla poena sine lege) liittyy erottamattomasti oikeusvarmuuden periaatteeseen, joka on puolestaan yhteisön oikeuden yleinen periaate, jonka mukaan muun muassa kaiken yhteisön lainsäädännön on oltava selvää ja täsmällistä erityisesti, kun siinä asetetaan tai sen perusteella voidaan asettaa seuraamuksia, jotta ne, joita asia koskee, voivat tuntea ilman epäselvyyttä lainsäädäntöön perustuvat oikeudet ja velvollisuudet ja ryhtyä tilanteen edellyttämiin toimiin (ks. vastaavasti asia 169/80, Gondrand ja Garancini, tuomio 9.7.1981, Kok., s. 1931, 17 kohta; asia C‑143/93, Van Es Douane Agenten, tuomio 13.2.1996, Kok., s. I‑431, 27 kohta ja asia T-279/02, Degussa v. komissio, tuomio 5.4.2006, Kok., s. II-897, 66 kohta).

125 Tämä periaate, joka on osa jäsenvaltioiden yhteistä valtiosääntöperinnettä ja joka on vahvistettu eri kansainvälisissä sopimuksissa ja muun muassa ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamisesta tehdyn yleissopimuksen (Euroopan ihmisoikeussopimus) 7 artiklassa, koskee sekä luonteeltaan rikosoikeudellisia normeja että erityisiä hallinnollisia keinoja, joilla määrätään tai joiden nojalla voidaan määrätä hallinnollisia seuraamuksia (ks. vastaavasti asia 137/85, Maizena ym., tuomio 18.11.1987, Kok., s. 4587, 15 kohta). Sitä sovelletaan sekä normeihin, joissa vahvistetaan rikkomisen tunnusmerkistöt, että normeihin, joissa määritellään ensiksi mainittujen normien rikkomisen seuraukset (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-74/95 ja C-129/95, X, tuomio 12.12.1996, Kok., s. I-6609, 25 kohta ja edellä 124 kohdassa mainittu asia Degussa v. komissio, tuomion 67 kohta).

126 Tältä osin on esitettävä, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleessa määrätään seuraavaa:

”Ketään ei ole [pidettävä] syypäänä rikokseen sellaisen teon tai laiminlyönnin perusteella, joka ei ollut tekohetkellä kansallisen lainsäädännön tai kansainvälisen oikeuden mukaan rikos. Rikoksen tekohetkellä sovellettavissa ollutta rangaistusta ankarampaa rangaistusta ei saa määrätä.”

127 Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen mukaan tuossa määräyksessä edellytetään, että laissa määritellään selvästi rikokset ja niistä määrättävät rangaistukset. Tämä edellytys täyttyy, kun yksityinen oikeussubjekti voi tietää kyseessä olevan säännöksen tai määräyksen sanamuodon ja tarvittaessa tuomioistuinten siitä tekemän tulkinnan perusteella, mitkä toimet tai laiminlyönnit synnyttävät sen rikosoikeudellisen vastuun (ks. asia Coëme ym. v. Belgia, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 22.6.2000, Recueil des arrêts et décisions, 2000‑VII, s. 1, 145 kohta) (edellä 124 kohdassa mainittu asia Degussa v. komissio, tuomion 69 kohta).

128 Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kohdan määräyksen vaatimusten täyttämiseksi ei edellytetä, että niiden säännösten sanamuoto, joiden nojalla nämä seuraamukset määrätään, ovat niin täsmällisiä, että näiden säännösten rikkomisen mahdolliset seuraukset olisivat ennakoitavissa täysin varmasti (edellä 124 kohdassa mainittu asia Degussa v. komissio, tuomion 71 kohta).

129 Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan epätäsmällisten termien sisällyttäminen säännökseen ei välttämättä merkitse Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan rikkomista, ja se, että laissa annetaan harkintavaltaa, ei sellaisenaan ole ristiriidassa ennakoitavuuden vaatimuksen kanssa edellyttäen, että tällaisen harkintavallan laajuus ja sen käyttämistapa määritellään riittävän selvästi, kun otetaan huomioon kyseessä oleva hyväksytty tavoite, jotta oikeussubjektia suojataan riittävästi omavaltaisilta toimilta (ks. asia Margareta ja Roger Andersson v. Ruotsi, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 25.2.1992, A-sarja, nro 226, 75 kohta). Tässä yhteydessä Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ottaa huomioon paitsi lain sanamuodon myös sen, onko käytettyjä epätäsmällisiä käsitteitä täsmennetty vakiintuneessa ja julkaistussa oikeuskäytännössä (ks. asia G. v. Ranska, tuomio 27.9.1995, A‑sarja, nro 325‑B, 25 kohta) (edellä 124 kohdassa mainittu asia Degussa v. komissio, tuomion 72 kohta).

130 Kun on kyse asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan laillisuudesta rangaistusten lakisidonnaisuuden periaatteeseen nähden, sellaisena kuin unionin tuomioistuimet ovat tämän periaatteen tunnustaneet Euroopan ihmisoikeussopimuksesta saatavien ohjeiden ja jäsenvaltioiden yhteisen valtiosääntöperinteen mukaisesti, on todettava, että toisin kuin kantajat väittävät, komissiolla ei ole rajatonta harkintavaltaa ensiksi kilpailusääntöjen rikkomisen toteamisessa, toiseksi sen määrittelemisessä, muodostavatko eri rikkomiset yhtenä kokonaisuutena pidettävän ja jatketun rikkomisen vai useita itsenäisiä rikkomisia, ja kolmanneksi sakkojen vahvistamisessa näistä rikkomisista.

131 Ensiksi kilpailusääntöjen rikkomisia, joista komissio voi asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa soveltamalla määrätä sakkoja, ovat vain ne, joista määrätään EY 81 tai EY 82 artiklassa. Kantajat esittävät virheellisesti, että komissiolla on rajaton harkintavalta tällaisten rikkomisten toteamissa. Yhtäältä on muistutettava, että sen arvioiminen, yhdistyvätkö EY 81 ja EY 82 artiklan soveltamisen edellytykset, on lähtökohtaisesti täysin unionin tuomioistuinten valvontavallassa (ks. vastaavasti ja analogisesti asia C-7/95 P, Deere v. komissio, tuomio 28.5.1998, Kok., s. I-3111, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T-99/04, AC-Treuhand v. komissio, tuomio 8.7.2008, Kok., s. II-1501, 144 kohta). Vaikka toisaalta on totta, että siinä tapauksessa, että tämä toteamus tarkoittaa monimutkaisia taloudellisia tai teknisiä arviointeja, oikeuskäytännössä annetaan komissiolle tietty harkinnanvara, harkintavalta ei ole missään tapauksessa rajoittamaton. Tällaisen harkintavallan olemassaolo ei merkitse sitä, että unionin yleisen tuomioistuimen on pidättäydyttävä valvomasta sitä, miten komissio on tulkinnut tällaisia seikkoja. Unionin tuomioistuinten on muun muassa paitsi tutkittava esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus, myös tarkistettava, muodostavatko nämä todisteet merkityksellisten seikkojen kokonaisuuden, joka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty (ks. vastaavasti edellä 54 kohdassa mainittu asia Microsoft v. komissio, tuomion 88 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

132 Kantajat eivät sitä paitsi väitä, etteivät ne yhden EY 81 artiklassa mainitun rikkomistyypin määritelmän (ts. ”Yritysten väliset sopimukset – – joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla, ja erityisesti sellaiset sopimukset – –, joilla suoraan tai välillisesti vahvistetaan osto- tai myyntihintoja taikka muita kauppaehtoja – –”), nojalla olisi voineet tietää, että kartellit teollisuuslangan markkinoilla Benelux-maissa ja Pohjoismaissa ja kartelli autoteollisuudessa käytettävän langan markkinoilla ETA:ssa ovat mainitussa EY 81 artiklassa tarkoitettuja r