Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Ennakkoratkaisukysymykset – Yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta – Rajat

(EY 234 artikla)

2. Euroopan yhteisöjen omat varat – Tuonti- tai vientitullien kantaminen jälkitullauksin

(Neuvoston asetuksen N:o 1697/79 2 artiklan 1 kohta ja 3 artikla)

Tiivistelmä

1. Vaikka yksin kansallisen tuomioistuimen tehtävänä ennakkoratkaisumenettelyyn liittyvän toimivallan jaon huomioon ottaen on määrittää ne kysymykset, jotka se aikoo esittää yhteisöjen tuomioistuimelle, viimeksi mainitun tuomioistuimen on oman toimivaltaisuutensa arvioimiseksi poikkeustapauksissa tutkittava ne olosuhteet, joiden vallitessa kansallinen tuomioistuin esitti ennakkoratkaisukysymyksen. Näin on muun muassa silloin, kun yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatettu ongelma on puhtaasti hypoteettinen, kuten asia on tilanteessa, jossa yleinen syyttäjä on nostanut syytteen kansallisessa tuomioistuimessa ja jossa sen ennakkoratkaisukysymyksen ratkaisemisesta, millaisia seurauksia tällaisten syytteiden nostamatta jättämisellä olisi, ei ole mitään hyötyä pääasian ratkaisemisen kannalta katsoen.

(ks. 14–16 kohta)

2. Jonkin tapahtuman määritteleminen tuonti- tai vientitullien maksamisvelvoitteen sisältävään tullimenettelyyn ilmoitetuista tavaroista velalliselta kantamatta jääneiden tuonti- tai vientitullien kantamisesta jälkitullauksin annetun asetuksen N:o 1697/79 3 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetuksi ”tapahtumaksi, joka voi johtaa rikosoikeudenkäyntiin”, kuuluu niiden tulliviranomaisten toimivaltaan, joiden on määritettävä kyseisten tuonti- tai vientitullien tarkka määrä. Kyseisestä säännöksestä nimittäin ilmenee nimenomaisesti, että tapahtuman ovat toimivaltaisia määrittelemään ”tapahtumaksi, joka voi johtaa rikosoikeudenkäyntiin”, ne samat viranomaiset, jotka tällaisen tapahtuman sattumisen vuoksi eivät ole voineet periä tulleja ja jotka tästä syystä aikovat kantaa ne jälkitullauksin. Kuten muun muassa asetuksen N:o 1697/79 2 artiklan 1 kohdassa säädetään, on kiistatonta, että näiden tullien määrän määrittäminen ja niiden kantomenettelyn aloittaminen kuuluvat jäsenvaltioiden tulliviranomaisille. Toisaalta asetuksen N:o 1679/79 3 artiklan ensimmäisessä kohdassa ei viitata rikosoikeudenkäynnissä annettuun langettavaan tuomioon eikä edes minkäänlaisen rikosoikeudellisen menettelyn aloittamiseen vaan yksiselitteisesti sellaiseen tapahtumaan, joka ainoastaan voi johtaa rikosoikeudenkäyntiin. Tässä säännöksessä ei edellytetä, että jäsenvaltion syyttäjäviranomaiset todellisuudessa aloittavat rikosoikeudenkäynnin ja että se johtaa kyseisen teon tekijöiden rangaistukseen tuomitsemiseen, eikä a fortiori, ettei oikeus tällaisen oikeudenkäynnin vireillepanoon ole vanhentunut.

Tätä päätelmää ei voida asettaa kyseenalaiseksi näkemyksillä, jotka koskevat oikeusvarmuuden periaatteen noudattamista ja olettamaa kyseisten tullien maksamiseen velvollisten henkilöiden syyttömyydestä. Toimenpiteellä, jolla tulliviranomaiset määrittelevät jonkin tapahtuman ”tapahtumaksi, joka voi johtaa rikosoikeudenkäyntiin”, ei nimittäin todeta, että rikosoikeudellinen tunnusmerkistö todella täyttyy, vaan tällainen määrittely tehdään luonteeltaan hallinnollisessa menettelyssä ja vain tuon menettelyn tarpeita varten, ja sen tarkoituksena on yksinomaan se, että kyseiset viranomaiset voisivat korjata tuonti- tai vientitullien epäasianmukaisen tai riittämättömän kantamisen. Tämä määritteleminen ei estä jäsenvaltioiden tuomioistuimia harjoittamasta tulliviranomaisten päätösten valvontaa eikä sillä mitenkään vaaranneta kaikkia niitä seurauksia, kuten näiden viranomaisten perusteettomasti vaatimien tullien mahdollista palauttamista, joita kyseisten tuomioistuinten päätöksistä saattaa sovellettavan kansallisen oikeuden mukaan aiheutua, eikä etenkään sellaisista päätöksistä aiheutuvia seurauksia, joilla syytteistä luovutaan tai joilla syytetyt vapautetaan. Koska yhteisö ei ole antanut tätä asiaa koskevia säännöksiä, kunkin jäsenvaltion asiana on oikeusjärjestyksessään määrittää ne edellytykset, joiden täyttyessä maksuvelvolliset voivat riitauttaa asetuksen N:o 1697/79 3 artiklassa säädetyn, kantamatta jääneiden tullien kantomenettelyyn sovellettavaa vanhentumisaikaa koskevan poikkeuksen soveltamisen ja vaatia, että tuomioistuinten päätösten nojalla toteutetaan tässä suhteessa kaikki mahdolliset seuraukset, kuitenkin siten, että nämä edellytykset eivät saa olla epäedullisempia kuin edellytykset, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia kanteita, eivätkä ne saa olla sellaisia, että yhteisön oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta.

(ks. 22 ja 24–31 kohta sekä tuomiolauselma)