ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiivin 1 artiklaan sisältyvästä käsitteestä ”uskonto” on huomattava, ettei direktiivissä ole mainitun käsitteen määritelmää.

Unionin lainsäätäjä on kuitenkin viitannut direktiivin 2000/78 johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa perusoikeuksiin, sellaisina kuin ne taataan ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyssä 4.11.1950 Roomassa allekirjoitetussa yleissopimuksessa (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus), jonka 9 artiklan mukaan jokaisella on oikeus ajatuksen-, omantunnon- ja uskonnonvapauteen ja tämä oikeus sisältää muun muassa vapauden tunnustaa uskontoaan tai uskoaan joko yksin tai yhdessä muiden kanssa julkisesti tai yksityisesti jumalanpalveluksissa, opettamalla, hartaudenharjoituksissa ja uskonnollisin menoin.

Samassa perustelukappaleessa unionin lainsäätäjä on viitannut myös jäsenvaltioiden yhteiseen valtiosääntöperinteeseen unionin oikeuden yleisinä periaatteina. Tällaisesta yhteisestä perinteestä ilmeneviin oikeuksiin, jotka on ilmaistu uudelleen Euroopan unionin perusoikeuskirjassa (jäljempänä perusoikeuskirja), sisältyy perusoikeuskirjan 10 artiklan 1 kohdassa vahvistettu oikeus omantunnon ja uskonnon vapauteen. Mainitun määräyksen mukaan tämä oikeus sisältää vapauden vaihtaa uskontoa tai vakaumusta ja vapauden tunnustaa uskontoa tai vakaumusta joko yksin tai yhdessä muiden kanssa julkisesti tai yksityisesti jumalanpalveluksissa, opettamalla, hartaudenharjoituksissa ja uskonnollisin menoin. Kuten perusoikeuskirjan selityksistä (EUVL 2007, C 303, s. 17) ilmenee, perusoikeuskirjan 10 artiklan 1 kohdassa turvattu oikeus vastaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 9 artiklassa turvattua oikeutta, ja perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan mukaisesti sen merkitys ja ulottuvuus ovat samat kuin viimeksi mainitulla oikeudella.

Koska Euroopan ihmisoikeussopimuksessa ja sitten perusoikeuskirjassa annetaan laaja merkitys käsitteelle ”uskonto” siltä osin kuin niissä sisällytetään kyseiseen käsitteeseen henkilöiden vapaus tunnustaa uskontoaan, on katsottava, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena on ollut käyttää samaa lähestymistapaa direktiivin 2000/78 antamisessa, joten tämän direktiivin 1 artiklaan sisältyvää käsitettä ”uskonto” on tulkittava siten, että siihen sisältyvät sekä forum internum eli se, että henkilöllä on vakaumus, että forum externum eli uskon julkinen tunnustaminen.

(ks. 27–30 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 23 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tuomioistuimen toimivaltaa koskevan sopimuksen käsitettä ei tulkita siten, että siinä viitataan ainoastaan jonkin kyseessä olevan valtion sisäiseen oikeuteen, vaan itsenäisenä käsitteenä. Kun otetaan huomioon, että tämä säännös on menettelyllinen keino, jonka tavoitteena on tuomioistuimen kansainvälistä toimivaltaa koskevien yhdenmukaisten sääntöjen luominen, oikeuspaikkalauseke kuuluu tämän säännöksen – jossa säädetään niistä muotovaatimuksista ja aineellisista vaatimuksista, jotka tällaisten lausekkeiden on täytettävä – alaan oikeusvarmuuden takaamiseksi ja sopimuspuolten hyväksymisen varmistamiseksi.

Oikeuspaikkalausekkeen pätevyyttä koskevaa kannetta käsittelevällä tuomioistuimella on in limine litis velvollisuus tutkia, onko lausekkeelle saatu tosiasiallisesti sopimuspuolten hyväksyntä, minkä on ilmettävä selkeästi ja tarkasti, koska tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 23 artiklan 1 kohdassa asetettujen muotovaatimusten tarkoituksena on tässä yhteydessä taata, että hyväksyntä on todella saatu. Tätä säännöstä on tulkittava siten, että oikeuspaikkalauseke, joka on otettu tilaajan yleisiin hankintaehtoihin, jotka on mainittu dokumenteissa, joilla näiden osapuolten väliset sopimukset on vahvistettu, ja jotka on toimitettu sopimuspuolelle sopimusta tehtäessä, ja jossa toimivaltaisiksi tuomioistuimiksi määrätään jäsenvaltion tietyn kaupungin tuomioistuimet, vastaa mainitussa säännöksessä olevia osapuolten hyväksyntää ja tällaisen lausekkeen sisällön täsmällisyyttä koskevia vaatimuksia.

Yleiseen kauppatapaan perustuvan tulkinnan mukaan oikeuspaikkalauseke, joka on yleisissä sopimusehdoissa, on laillinen silloin, kun sopimuspuolten allekirjoittamassa sopimustekstissä on nimenomainen viittaus yleisiin sopimusehtoihin, joihin oikeuspaikkalauseke sisältyy. Tällaisen lausekkeen täsmällisyyden osalta tapauksissa, joissa on ollut kyse jäsenvaltion sen tuomioistuimen tai niiden tuomioistuinten määrittämisestä, joka on toimivaltainen tai jotka ovat toimivaltaisia osapuolten välillä syntyneiden tai syntyvien riitojen osalta, riittää, että lausekkeessa yksilöidään ne objektiiviset tekijät, joista sopimuspuolet ovat sopineet valitakseen sen tuomioistuimen tai ne tuomioistuimet, jotka sopimuspuolten mukaan ovat toimivaltaisia ratkaisemaan jo syntyneet tai syntyvät riidat. Näiden tekijöiden ohella, joiden tulee olla niin täsmällisiä, että asiaa käsittelevä tuomioistuin voi päätellä, onko se toimivaltainen asiassa, voidaan tarvittaessa ottaa huomioon kunkin tapauksen olosuhteet.

(ks. 37, 39, 43, 44 ja 49 kohta sekä tuomiolauselma)
Asetuksen N:o 1698/2005 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä maaseudun kehittämisen tukitoimenpiteitä koskevien tarkastusmenettelyjen ja täydentävien ehtojen täytäntöönpanon osalta annetun asetuksen N:o 1975/2006 10 artiklan 2 kohdasta johtuu, että jäsenvaltioiden on järjestettävä paikalla tehtäviä tarkastuksia tarkastaakseen, että kyseisen tuen saajat täyttävät unionin lainsäädännössä ja kansallisessa lainsäädännössä säädetyt näitä maaseudun kehittämisen tukitoimenpiteitä koskevat edellytykset. Tämän asetuksen 14 artiklan 2 kohdassa velvoitetaan jäsenvaltiot toteuttamaan paikalla tehtäviä tarkastuksia, jotka koskevat kaikkia tuensaajan sitoumuksia ja velvoitteita, jotka on tarkastuskäynnin aikana mahdollista tarkastaa, mukaan lukien kansallisesta oikeudesta johtuvat sitoumukset ja velvoitteet.

Asetuksessa N:o 1975/2006 ei kuitenkaan säädetä täsmällisistä tarkastustavoista, jotka jäsenvaltioiden on toteutettava tarkastaakseen, että maaseudun kehittämisen tukitoimenpiteitä koskevia tukikelpoisuusedellytyksiä noudatetaan.

Asetuksen N:o 1975/2006 15 artiklan 2 kohdassa tarkennetaan kuitenkin, että nämä tarkastukset on toteutettava asetuksessa N:o 1782/2003 säädettyjen täydentävien ehtojen, tuen mukauttamisen ja yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 796/2004 29, 30 ja 32 artiklan mukaisesti, ja nämä säännökset koskevat pelkästään pinta-alatukijärjestelmän yhtenäishakemuksiin liittyviä paikalla tehtäviä tarkastuksia.

Näin ollen asetuksen N:o 796/2004 35 artiklaa, joka koskee ”eläimiin” liittyvien toimenpiteiden paikalla tehtäviä tarkastuksia, ei voida sellaisenaan soveltaa pinta-alaan liittyvien toimenpiteiden kuten luonnonhaittakorvausten paikalla tehtäviin tarkastuksiin, unionin yleisen tuomioistuimen arviointi on tältä osin oikeudellisesti virheellinen.

Vaikka tukien ja palkkioiden myöntämistä koskevassa unionin lainsäädännössä ei velvoiteta jäsenvaltioita nimenomaisesti ottamaan käyttöön erityisiä valvontakeinoja ja tarkastustapoja, tämä velvollisuus voi kuitenkin johtua tarvittaessa myös epäsuorasti siitä, että kyseessä olevan lainsäädännön nojalla jäsenvaltioilla on velvollisuus organisoida tehokas tarkastus- ja valvontajärjestelmä.

(ks. 62, 63, 65–67, 70 ja 71 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 34 artiklan 2 alakohdassa tarkoitettua muutoksenhaun käsitettä on tulkittava siten, että se kattaa myös menetetyn määräajan palauttamista koskevan hakemuksen, jos määräaika, jossa on mahdollista hakea muutosta varsinaisin muutoksenhakukeinoin, on päättynyt.

Mainitun asetuksen 34 artiklan 2 alakohta ei näet merkitse sitä, että vastaajan olisi oikeuksiensa puolustamisessa ryhdyttävä tavanomaisen huolellisuuden ylittäviin muihin toimiin, esimerkiksi niin, että hänen olisi itse otettava selvää toisessa jäsenvaltiossa annetun tuomion sisällöstä. Menetetyn määräajan palauttamista koskevan hakemuksen tarkoituksena on erityisesti taata poisjääneen vastaajan puolustautumisoikeuksien tehokas kunnioittaminen. Tässä asiayhteydessä on niin, että jos vastaaja ei ole hänestä itsestään riippumattomista syistä saanut riittävän ajoissa tietoa kyseisestä asiakirjasta voidakseen hakea muutosta, jos hänen väitteensä kannetta vastaan eivät ole ilmeisen perusteettomia ja jos hänen menetetyn määräajan palauttamista koskeva hakemuksensa on esitetty kohtuullisen ajan kuluessa, eli toisin sanoen jos oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa (’asiakirjojen tiedoksianto’) ja asetuksen N:o 1348/2000 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 1393/2007 19 artiklan 4 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät, menetetyn määräajan palauttamista koskevan hakemuksen esittämisen ei voida katsoa olevan uusi toimi, jolla poisjääneen vastaajan olisi ylitettävä tavanomainen huolellisuus oikeuksiensa puolustamisessa.

Jos poisjäänyt vastaaja ei ole vedonnut oikeuteensa pyytää menetetyn määräajan palauttamista, vaikka hän olisi voinut niin tehdä, kun asetuksen N:o 1393/2007 19 artiklan 4 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät, vastaajan poissa ollessa häntä vastaan annetun tuomion tunnustamista ei voida evätä asetuksen N:o 44/2001 34 artiklan 2 alakohdan perusteella.

Sitä vastoin vastaajan poissa ollessa annettua tuomiota ei voida tunnustaa, jos poisjäänyt vastaaja hänestä itsestään riippumattomista syistä on esittänyt menetetyn määräajan palauttamista koskevan hakemuksen, joka on myöhemmin hylätty, vaikka asetuksen N:o 1393/2007 19 artiklan 4 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyivät.

(ks. 40, 42–47 ja 49 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Sokerialan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen N:o 1260/2001 15 artiklan 2 ja 8 kohtaa on tulkittava siten, ettei siinä myönnetä sokerintuottajalle oikeutta saada palautetuiksi tuotantomaksuja, jotka 30.6.2006 vielä varastoituina olleista A- ja B-kiintiön mukaisista sokerimääristä on maksettu, kun tuotantomaksujärjestelmää ei kyseisen ajankohdan jälkeen jatkettu sokerialan yhteisestä markkinajärjestelystä annetulla asetuksella N:o 318/2006.

On nimittäin niin, että markkinointivuoden 2005/2006 lopussa varastoituina olleiden sokeri-, isoglukoosi- ja inuliinisiirappimäärien jättäminen huomiotta markkinointivuosia 2001/2002–2005/2006 koskevan vietävän ylijäämän laskemisessa olisi vastoin sekä kiintiöjärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä sokerialalla annetun asetuksen N:o 314/2002 6 artiklan 4 kohtaa, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1140/2003, jossa säädetään nimenomaisesti näiden varastoitujen määrien ottamisesta huomioon, että asetuksen N:o 1260/2001 15 artiklan 2 kohdan a alakohtaa, jossa myös viitataan vietävään eikä vietyyn ylijäämään; vietävä ylijäämä kattaa välttämättä – kuten muun muassa viimeksi mainitun asetuksen johdanto-osan 15 perustelukappaleesta ilmenee – varastoituina olevien kaltaiset määrät, jotka ovat markkinoilla kyseessä olevan markkinointivuoden päättyessä. Lisäksi se, että markkinointivuosien 2001/2002–2005/2006 osalta edelleen viitataan ennakoituun kokonaistappioon asetuksen N:o 1260/2001 15 artiklan 2 ja 3 kohdassa tehtäväksi säädetyn tarkistuksen jälkeenkin, merkitsee, että tappio ei ehkä ole vielä syntynyt kokonaisuudessaan. Tässä yhteydessä on katsottava, että neuvosto ei ole tehnyt ilmeistä virhettä, käyttänyt väärin harkintavaltaa tai ylittänyt selvästi sillä maatalouden alalla olevan SEUT 40–SEUT 43 artiklaan perustuvan harkintavaltansa rajoja säätäessään, että sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn rahoituksen yhteydessä markkinointivuoden 2005/2006 osalta tämän vuoden päättyessä olemassa oleva vietävä ylijäämä otettaisiin huomioon ja että siihen sisältyisi välttämättä markkinointivuoden päättyessä varastoituina olleet sokerimäärät.

Niinpä ei ilmene mitään seikkaa, joka voisi vaikuttaa sokerialan tuotantomaksujen vahvistamisesta markkinointivuosiksi 2001/2002, 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 ja 2005/2006, lisämaksun kertoimen laskemisen vahvistamisesta markkinointivuosiksi 2001/2002 ja 2004/2005 sekä sokerinvalmistajien sokerijuurikkaan myyjille tuotantomaksujen enimmäismäärän ja näiden tuotantomaksujen välisen erotuksen vuoksi maksaman määrän vahvistamisesta markkinointivuosiksi 2002/2003, 2003/2004 ja 2005/2006 annetun asetuksen N:o 1360/2013 pätevyyteen.

(ks. 44, 45, 52, 54 ja 56 kohta sekä tuomiolauselman 1 ja 2 kohta)
Arvioitaessa käsitettä kustannukset, jotka kuuluvat tavallisesti yrityksen vastattavaksi, ja näin ollen arvioitaessa toimenpiteen valikoivuutta toimenpiteen valtiontueksi luokittelemista varten, lisäkustannukset, joista yritysten on vastattava lakiin, asetukseen tai sopimukseen perustuvien velvoitteiden vuoksi ja jotka kuuluvat erottamattomalla tavalla säännellyn taloudellisen toiminnan harjoittamiseen, ovat luonnostaan tällaisia kustannuksia. Sillä seikalla, että viranomaiset ovat asettaneet nämä velvoitteet, ei voi näin ollen olla sellaisenaan merkitystä sen kannalta, miten samojen viranomaisten suorittamien toisten toimenpiteiden luonnetta on arvioitava silloin, kun ratkaistaan, suositaanko niillä yrityksiä markkinaolosuhteissa, jotka eivät ole tavanomaisia.

Arvioitaessa toimenpiteen valikoivuutta toimenpiteen valtiontueksi luokittelemista varten komission tehtävänä on selvittää, tuottaako toimenpide siitä huolimatta, että sen todetaan tuottavan yleistä etua, sitä yksinomaan tietyille yrityksille tai tietyille toimialoille. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ei tee oikeudellista virhettä katsoessaan, että komissio on pätevästi katsonut, että se, että jäsenvaltion rahoittaa kansanterveyden suojelemiseksi tehdyt seulontatestit, on SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla valikoivaa, silloin kun sen tuotantoalan, jota rahoittaminen koski, toimijoiden tilanne oli implisiittisesti mutta väistämättä rinnastettavissa kaikkien sellaisten yritysten tilanteeseen, joiden on niiden tavoin pakko suorittaa tarkastuksia ennen kuin ne saattavat tuotteitaan markkinoille tai pitävät niitä kaupan.

Se seikka, että tuotteiden – jopa elintarvikkeiden – laadun valvomiseksi suoritettavat testit ovat niiden luonteen, päämäärän, kustannusten ja ajoittamisen mukaan erilaisia eri toimialoilla, voi mahdollisesti vaikuttaa näiden eri toimialojen rinnastettavuuteen, ei ole merkitystä suoritettaessa valtiontueksi luokittelua, jossa ei ole kysymys itse testeistä vaan niiden rahoittamisesta valtion varoilla, minkä seurauksena edunsaajien maksettavina olevat kustannukset alenevat. Tällainen kysymys on otettava esille erillisellä kanneperusteella unionin yleisessä tuomioistuimessa.

(ks. 50 kohta ja 53–55 kohta)
Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annettua direktiiviä 2000/78 on tulkittava siten, että

– se, että asianomainen henkilö on työtapaturman vuoksi toistaiseksi kansallisessa oikeudessa tarkoitetulla tavalla tilapäisesti työkyvytön, ei sinällään merkitse, että henkilön työkykyyn kohdistuva rajoite voidaan katsoa ”pitkäaikaiseksi” direktiivissä käytetyssä vammaisuuden käsitteessä tarkoitetulla tavalla, kun tätä käsitettä tarkastellaan vammaisten henkilöiden oikeuksia koskevan Yhdistyneiden kansakuntien yleissopimuksen (YK:n yleissopimus) valossa

– indisiona siitä, että rajoite voidaan katsoa ”pitkäaikaiseksi”, voi olla muun muassa se, että hetkellä, jolloin syrjiväksi väitetty toimenpide toteutettiin, asianomaisen henkilön työkyvyttömyyden päättymishetkeä ei voitu lyhyellä aikavälillä selvästi ennakoida, tai se, että työkyvyttömyys saattaa pitkittyä huomattavasti ennen asianomaisen henkilön toipumista

– selvittäessään sitä, onko rajoite pitkäaikainen, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tukeuduttava kaikkiin käytettävissään oleviin objektiivisiin seikkoihin, kuten henkilön terveydentilaa koskeviin asiakirjoihin ja todistuksiin, jotka on laadittu sairaanhoitoa ja lääketiedettä koskevien nykytietojen perusteella.

Näin on siksi, että direktiivi kattaa muun muassa tapaturmasta johtuvat vammat. Jos siis näin ollen tapaturmasta aiheutuu ruumiillisista, henkisistä tai psyykkisistä vaurioista johtuva rajoite, joka vuorovaikutuksessa erilaisten muiden esteiden kanssa voi estää asianomaisen henkilön täysimääräisen ja tehokkaan osallistumisen työelämään yhdenvertaisesti muiden työntekijöiden kanssa, ja jos rajoite on pitkäaikainen, se voi kuulua direktiivissä 2000/78 tarkoitetun vammaisuuden käsitteen alaan.

Lisäksi on niin, ettei YK:n yleissopimuksessa ole määritelmää ruumiillisen, henkisen, älyllisen tai aisteihin liittyvän vamman pitkäaikaisuudesta. Direktiivissä 2000/78 ei määritellä vammaisuuden käsitettä, eikä siinä ole mainintaa tässä käsitteessä tarkoitetun, henkilön työkykyyn kohdistuvan rajoitteen pitkäaikaisuudesta.

Koska nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen ei ole, direktiivissä 2000/78 käytetyssä vammaisuuden käsitteessä tarkoitettua henkilön työkykyyn kohdistuvaa pitkäaikaista rajoitetta on siis tulkittava itsenäisenä käsitteenä ja yhtenäisesti.

Rajoitteen pitkäaikaisuutta on lisäksi tarkasteltava asianomaisen henkilön työkyvyttömyystilanteen kannalta sellaisenaan hetkellä, jolloin häneen kohdistunut syrjiväksi väitetty toimenpide on toteutettu.

Kun otetaan vielä huomioon asiayhteys, johon direktiivin 2000/78 1 artikla kuuluu, sekä direktiivin tavoite, on rajoitteen pitkäaikaisuuden käsitteen osalta muistettava, että merkitys, jonka unionin lainsäätäjä on antanut toimenpiteille, joiden tavoitteena on mukauttaa työolosuhteet vammaisuuden edellyttämällä tavalla, osoittaa, että se on ottanut huomioon tilanteet, joissa osallistuminen työelämään on pitkän aikaa estynyt.

(ks. 44, 45, 49, 51, 53, 54 ja 59 kohta sekä tuomiolauselma)
Unionin oikeutta on tulkittava siten, että jos sovellettavan kansallisen oikeuden mukaan kansallisen oikeuden rikkomiseen perustuva valitusperuste, joka esitetään ensimmäistä kertaa kansallisessa tuomioistuimessa käytävässä kassaatiomenettelyssä, voidaan ottaa tutkittavaksi vain, jos kyse on ordre public -perusteesta, kuulluksi tulemista koskevan oikeuden, sellaisena kuin se taataan unionin oikeudessa, loukkaamiseen perustuva valitusperuste, joka esitetään ensimmäistä kertaa kyseisessä tuomioistuimessa, on otettava tutkittavaksi, jos tämä oikeus, sellaisena kuin se taataan kansallisessa oikeudessa, täyttää tässä oikeudessa asetetut edellytykset sille, että sitä voidaan pitää ordre public -perusteena, mistä varmistuminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.

Kun asiasta ei ole olemassa unionin sääntöjä, kunkin jäsenvaltion asiana on antaa ne sisäisessä oikeusjärjestyksessään menettelyllistä itsemääräämisoikeutta koskevan periaatteen nojalla, mutta näiden sääntöjen on kuitenkin oltava vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteen mukaisia. Vastaavuusperiaate edellyttää, että kyseistä kansallista sääntöä sovelletaan samalla tavalla kanteisiin, jotka perustuvat oikeussubjekteilla unionin oikeuden nojalla oleviin oikeuksiin, ja kansallisen oikeuden rikkomiseen perustuviin kanteisiin, joiden kohde ja syy ovat samankaltaiset. Mainitun periaatteen noudattaminen edellyttää täten, että kahta samankaltaista vaatimusta, joista toinen perustuu kansallisen oikeuden ja toinen unionin oikeuden rikkomiseen, kohdellaan samalla tavalla. Jos kassaatiomenettelyssä asiaa käsittelevä kansallinen tuomioistuin katsoo, että kuulluksi tulemista koskevan oikeuden loukkaamiseen perustuva valitusperuste on kansallisen oikeuden mukainen ordre public -peruste, joka voidaan esittää ensimmäistä kertaa mainitussa tuomioistuimessa kansallisen oikeuden sääntelemässä lainkäyttömenettelyssä, vastaavuusperiaate edellyttää, että samassa lainkäyttömenettelyssä esitetty samankaltainen unionin oikeuden rikkomiseen perustuva valitusperuste on myös voitava esittää ensimmäistä kertaa tässä kyseisessä tuomioistuimessa kassaatiovaiheessa.

(ks. 24, 29, 31 ja 35 kohta sekä tuomiolauselma)
Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 2008/95 artiklan 1 kohdan a ja b alakohtaa on tulkittava siten, että kolmas henkilö, joka on mainittu internetsivustolla julkaistussa mainoksessa, johon sisältyvä tavaramerkin kanssa sama tai samankaltainen merkki saa aikaan vaikutelman siitä, että mainitun kolmannen henkilön ja tavaramerkin haltijan välillä on liikesuhde, ei käytä kyseistä merkkiä tavalla, joka kyseisen merkin haltijalla on mainitun säännöksen nojalla oikeus kieltää, kun kyseinen kolmas henkilö ei ole laittanut mainittua mainosta eikä sitä ole laitettu hänen nimissään tai, olettaen, että tämä kolmas on laittanut kyseisen mainoksen tai se on laitettu hänen nimissään haltijan suostumuksella, kun kyseinen kolmas henkilö on nimenomaisesti vaatinut sen internetsivuston ylläpitäjää, jolta hän oli tilannut mainoksen, poistamaan sen tai siinä olevan tavaramerkkiä koskevan maininnan.

Vaikka vastuu kolmannen henkilön tavaramerkin mainitsevan mainoksen laittamisesta internetissä olevalle indeksointisivustolle on kyseisen mainoksen tilanneella mainostajalla, jonka pyynnöstä kyseisen sivuston ylläpitäjä palvelun suorittajana toimii, kyseinen mainostaja ei sitä vastoin voi joutua vastuuseen palvelun suorittajan toimista tai laiminlyönneistä, jos tämä ei tahallaan tai huolimattomuuttaan noudata mainostajan antamia nimenomaisia ohjeita, joilla pyritään juuri välttämään tavaramerkin tällainen käyttö. Kun kyseinen palvelujen suorittaja pidättyy noudattamasta mainostajan pyyntöä poistaa kyseinen mainos tai siihen sisältyvä, tavaramerkkiä koskeva maininta, tämän maininnan ilmestymistä internetissä olevalla indeksointisivustolla ei enää voida pitää mainostajan toimesta tapahtuvana tavaramerkin käyttämisenä.

Mainostajaa ei voida asettaa vastuuseen myöskään kyseisten internetissä olevien indeksointisivustojen ylläpitäjien kaltaisten muiden taloudellisten toimijoiden, joiden kanssa mainostajalla ei ole mitään suoraa tai välillistä suhdetta ja jotka eivät toimi tämän mainostajan tilauksesta ja sen lukuun vaan omasta aloitteestaan ja omissa nimissään, itsenäisistä toimista.

Tavaramerkin haltijalla ei näissä kahdessa tilanteessa ole direktiivin 2008/95 5 artiklan 1 kohdan a tai b alakohdan perusteella oikeutta toimia mainostajaa vastaan, jotta tätä kiellettäisiin laittamasta internetiin mainos, jossa mainitaan sen tavaramerkki.

(ks. 34, 36, 37 ja 44 kohta sekä tuomiolauselma)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1549/2006, olevan yhdistetyn nimikkeistön nimikettä 9025 on tulkittava niin, että se kattaa paperiset ja mahdollisesti muovikelmulla päällystetyt ympäröivän lämpötilan testiliuskat, jotka väriä vaihtamalla peruuttamattomasti ja ilman tämän jälkeen tapahtuvaa mahdollisuutta uudelleen käyttöön ilmoittavat sen, onko yksi tai useampi kynnysarvoksi asetettu lämpötila saavutettu.

Mainitun nimikkeen sanamuodosta nimittäin ilmenee, että se koskee muun muassa lämpömittareita.

Vaikkei yhdistetyssä nimikkeistössä määritelläkään mainittua käsitettä, yleisesti hyväksytysti se viittaa laitteisiin, joilla mitataan lämpötilaa, kuten ilmenee siitäkin, että useissa yhdistetyn nimikkeistön kielitoisinnoissa siinä on yhdistetty alun perin kreikankieliset sanat, jotka luonnehtivat kyseistä käsitettä.

Edellä mainitut tavarat on objektiivisilta ominaispiirteiltään ja ominaisuuksiltaan tarkoitettu yksinomaan käytettäväksi lämpötilan mittaamisen välineinä.

Se, että mainitut tavarat ovat paperia, joka on mahdollisesti päällystetty muovikelmulla, ja että niiden toiminta on yksinkertaisempaa kuin joidenkin muiden mittalaitteiden, joissa käytetään edistyneempiä mekanismeja, tai se, että niillä voidaan mitata vain tiettyjä ennalta määritettyjä lämpötilojen kynnysarvoja, tai sekään, että niitä ei voida käyttää useita kertoja sen vuoksi, että kun mainitut lämpötilojen kynnysarvot saavutetaan, merkintä on peruuttamaton, eivät ole esteenä sille, että mainitut tavarat luokitellaan yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 9025.

(ks. 26, 27, 30, 36 ja 40 kohta sekä tuomiolauselma)