Väliaikainen versio

JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

MACIEJ SZPUNAR

13 päivänä syyskuuta 2018 ( )

Asia C-486/16

Bankia SA

vastaan

Alfredo Sánchez Martínez ja

Sandra Sánchez Triviño

(Ennakkoratkaisupyyntö – Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante (Alicanten alioikeus nro 6 (Espanja))

Ennakkoratkaisupyyntö – Direktiivi 93/13/ETY – Kuluttajansuoja – Kuluttajasopimusten kohtuuttomat ehdot – Ennenaikaista erääntymistä koskeva sopimusehto kiinnelainasopimuksessa – 6 artiklan 1 kohta – 7 artiklan 1 kohta – Kohtuuttomuuden arviointiperusteet – Tehokkuusperiaate





I Johdanto

1. Nyt käsiteltävä ennakkoratkaisupyyntö koskee direktiivin 93/13/ETY( ) tulkintaa. Tarkemmin ottaen Juzgado de Primera Instancia nº 6 d’Alicante (Alicanten alioikeus nro 6, Espanja) on epävarma erityisesti siitä, onko Tribunal Supremon (ylin tuomioistuin, Espanja) se oikeuskäytäntö, joka koskee ennenaikaista erääntymistä koskevien sopimusehtojen tulkintaa kiinnitetyn kiinteistön erityisen ulosmittausmenettelyn (jäljempänä kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettely) yhteydessä, yhteensopiva kyseisellä direktiivillä toteutetun kuluttajansuojajärjestelmän kanssa.

2. Näin ollen pääasia on osa samaa oikeudellista ja oikeuskäytäntöön liittyvää asiayhteyttä kuin asiat C-92/16, C-167/16, C-70/17 ja C-179/17.( )

3. Tässä asiassa esitettyjen ja ennakkoratkaisua pyytäneiden tuomioistuinten asioissa C-70/17 ja C-179/17, joissa esitän ratkaisuehdotukseni niin ikään tänään, esittämien ennakkoratkaisukysymysten samankaltaisuus mahdollistaa näin ollen sen, että toiston välttämiseksi viittaan tietyissä kohdissa alla päättelyyni näissä rinnakkaisissa asioissa esitetyissä ratkaisuehdotuksissa.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

4. Direktiivin 93/13 johdanto-osan neljännestä perustelukappaleesta ilmenee, että ”jäsenvaltioiden velvollisuutena on varmistaa, että kuluttajien kanssa tehtyihin sopimuksiin ei sisälly kohtuuttomia ehtoja”.

5. Direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Tämän direktiivin säännökset eivät koske pakollisia lakeja tai asetuksia heijastavia sopimusehtoja – –.”

6. Direktiivin 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:

”1. Sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.

2. Sopimusehtoa ei koskaan pidetä erikseen neuvoteltuna, jos se on ennakolta laadittu, eikä kuluttaja ole näin ollen voinut vaikuttaa sen sisältöön, varsinkaan ennakolta muotoiltujen vakiosopimusten yhteydessä.”

7. Direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:

”1. Sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidaan ottaen huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden ja palvelujen luonne ja viitaten sopimuksentekohetkellä kaikkiin sopimuksen tekoon liittyviin olosuhteisiin sekä kaikkiin muihin sopimuksen ehtoihin tai toiseen sopimukseen, josta se on riippuvainen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 7 artiklan soveltamista.

2. Sopimusehtojen kohtuuttoman luonteen arviointi ei saa koskea sopimuksen pääkohteen määrittelyä, hinnan tai korvauksen riittävyyttä eikä vastineena toimitettavia palveluja ja tavaroita, jos ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.”

8. Direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.”

9. Direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Jäsenvaltioiden on kuluttajien ja kilpailevien elinkeinonharjoittajien edun vuoksi varmistettava, että on olemassa riittäviä ja tehokkaita keinoja kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa.”

B Espanjan oikeus

10. Siviililain (Código Civil) 1124 §:ssä säädetään seuraavaa:

”Osapuolten katsotaan sopineen, että toisella osapuolella on oikeus purkaa molemminpuolisia velvoitteita sisältävästä sopimuksesta johtuvat velvoitteet, jos toinen osapuoli ei täytä omia velvoitteitaan.”

Vahinkoa kärsinyt osapuoli voi vaatia joko sopimusvelvoitteen täyttämistä tai sen purkamista, ja molemmissa tapauksissa on oikeus vahingonkorvaukseen ja korkoihin. Vaadittuaan velvoitteen täyttämistä vahinkoa kärsinyt osapuoli voi edelleenkin vaatia sen purkamista, jos velvoitteen täyttäminen osoittautuu mahdottomaksi.

Tuomioistuin määrää purkamisesta vaatimuksen mukaisesti, ellei ole perusteltua syytä myöntää määräaikaa velvoitteen täyttämiselle.”

11. 7.1.2000 annetun siviiliprosessilain (Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil,( ) jäljempänä siviiliprosessilaki), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, 552 §:n 1 ja 3 momentissa säädetään kohtuuttomien sopimusehtojen valvonnasta viran puolesta:

”1. Tuomioistuin tutkii viran puolesta, voidaanko jotakin 557 §:n 1 momentissa tarkoitettuihin täytäntöönpanoperusteisiin sisältyvää ehtoa pitää kohtuuttomana. Jos tuomioistuin katsoo, että jotakin ehtoa voidaan pitää kohtuuttomana, se kuulee asianosaisia 15 päivän määräajassa. Kun asianosaisia on kuultu, tuomioistuin antaa ratkaisun viiden työpäivän kuluessa 561 §:n 1 momentin 3 kohdan mukaisesti.

– –

3. Kun määräys, jolla täytäntöönpano evätään, on tullut lainvoimaiseksi, velkoja voi vedota oikeuksiinsa ainoastaan tavallisessa tuomioistuinmenettelyssä, ellei sen lainvoimaisen tuomion tai päätöksen oikeusvoimaiseksi tuleminen, johon velkojan täytäntöönpanovaatimus perustuu, ole esteenä tälle.”

12. Siviiliprosessilain 557 §:ssä säädetään seuraavaa:

”1. Kun täytäntöönpano määrätään 517 §:n 2 momentin 4, 5, 6 ja 7 kohdassa tarkoitetun täytäntöönpanoperusteen tai muiden 517 §:n 2 momentin 9 kohdassa tarkoitettujen asiakirjojen, jotka voivat olla täytäntöönpanoperusteena, perusteella, täytäntöönpanovelallinen voi esittää väitteen täytäntöönpanoa vastaan edellisessä pykälässä säädetyn määräajan kuluessa ja siinä säädetyssä muodossa ainoastaan, kun väitteen perusteena on jokin seuraavista:

– –

7) Täytäntöönpanoperusteessa on kohtuuttomia ehtoja.

2. Jos edellä 1 momentissa tarkoitettu väite esitetään, tuomioistuimen kanslian virkamies keskeyttää prosessinjohtotoimena täytäntöönpanon.”

13. Siviiliprosessilain 561 §:n 1 momentin 3 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Jos yhtä tai useampaa sopimusehtoa on pidettävä kohtuuttomana, määräyksessä määrätään sopimusehdon kohtuuttomuuden seurauksista joko toteamalla, ettei täytäntöönpanoa voida toteuttaa, tai määräämällä täytäntöönpanon toteuttamisesta siten, ettei kohtuuttomia ehtoja sovelleta.”

14. Siviiliprosessilain 693 §:n 2 momentissa, joka koskee erinä maksettavien velkojen ennenaikaista erääntymistä, säädetään seuraavaa:

”Velalliselta voidaan vaatia koko pääoma korkoineen, jos on sovittu koko velan erääntymisestä maksun laiminlyönnin vuoksi siinä tapauksessa, että velallinen on jättänyt maksuvelvoitteensa täyttämättä vähintään kolmen kuukausierän osalta tai tiettyjen lyhennyserien osalta siten, että velallisen voidaan katsoa jättäneen täyttämättä velvoitteensa maksuerän osalta vähintään kolmea kuukautta vastaavalta osin, ja tämä sopimus on kirjattu velan perustamisasiakirjaan ja asianomaiseen rekisteriin.”

15. Kiinnitetyn kiinteistön ulosmittauksen vastustamista koskevassa siviiliprosessilain 695 §:ssä säädetään seuraavaa:

”1. Tässä luvussa tarkoitetuissa menettelyissä ulosmittausvelallinen voi esittää ainoastaan seuraavia vastustamisperusteita:

– –

4) ulosmittauksen tai perittävän summan määrittämisen perusteena olevan sopimusehdon kohtuuttomuus.

2. Jos täytäntöönpanoa vastustetaan edellisessä momentissa tarkoitetulla tavalla, tuomioistuimen kanslian virkamies keskeyttää ulosmittauksen ja kutsuu asianosaiset ulosmittausmääräyksen antaneeseen tuomioistuimeen. Haaste tuomioistuimeen on annettava viimeistään 15 päivää ennen kyseistä istuntoa. Istunnossa tuomioistuin kuulee asianosaisia, ottaa vastaan asianosaisten toimittamat asiakirjat ja antaa kahden päivän kuluessa asianmukaiseksi arvioimansa ratkaisun päätöksen muodossa.

3. – –

Jos hyväksytään [tämän pykälän 1 momentin] neljänteen kohtaan perustuva vastustamisperuste, ulosmittaus keskeytyy, jos sopimusehto on ulosmittauksen perustana. Muussa tapauksessa ulosmittausta jatketaan siten, että kohtuutonta ehtoa ei sovelleta.

4. Päätökseen, jolla määrätään ulosmittauksen keskeytymisestä tai kohtuuttoman ehdon soveltamatta jättämisestä tai jolla hylätään väite tämän pykälän 1 momentin 4 kohdassa säädetyllä perusteella, voidaan hakea muutosta.

Muissa kuin näissä tapauksissa päätöksiin, joissa annetaan ratkaisu tässä pykälässä tarkoitetusta vastustamisperusteesta, ei voida hakea muutosta, ja niiden vaikutukset koskevat vain ulosmittausmenettelyä, jonka yhteydessä ne on annettu.”

16. Siviiliprosessilain 698 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:

”Muihin kuin edeltävissä pykälissä tarkoitettuihin perusteisiin perustuvat velallisen, kolmannen haltijan tai muun osapuolen väitteet, myös täytäntöönpanoperusteen pätemättömyyttä, saatavan erääntymistä, selvyyttä, lakkaamista tai määrää koskevat väitteet, ratkaistaan asianmukaisessa tuomioistuinmenettelyssä, joka ei johda tässä luvussa säädetyn [ulosmittaus]menettelyn keskeyttämiseen tai estymiseen.”

17. Direktiivi 93/13 saatettiin osaksi Espanjan oikeusjärjestystä yleisistä sopimusehdoista 13.4.1998 annetulla lailla 7/1998 (Ley 7/1998 sobre condiciones generales de la contratación( )) ja kuluttajien ja käyttäjien suojasta annetun yleisen lain sekä muiden täydentävien lakien uudelleen laatimisesta 16.11.2007 annetulla kuninkaan asetuksella 1/2007 (Real Decreto Legislativo 1/2007 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias( )).

18. Kyseisen uudelleen laatimisesta annetun asetuksen 83 §:ssä, sellaisena kuin se on muutettuna 27.3.2014 annetulla lailla nro 3/2014,( ) säädetään seuraavaa:

”Kohtuuttomat sopimusehdot ovat pätemättömiä, ja niistä ei katsota sovitun. Näin ollen asianosaisia kuultuaan tuomioistuin toteaa sopimuksessa olevat kohtuuttomat ehdot pätemättömiksi, mutta sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja.”

III Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset

19. Caja de Ahorros de Valencia, Castellón y Alicante (Valencian, Castellónin ja Alicanten säästöpankki, nykyään Bankia SA; jäljempänä Bankia) -niminen pankki teki 20.1.2006 Alfredo Sánchez Martínezin ja Sandra Sánchez Triviñon kanssa 140 000 euron lainaa koskevan kiinnelainasopimuksen 35 vuodeksi. Sopimuksella oli tarkoitus rahoittaa pääasialliseksi asunnoksi tarkoitetun kiinteistön hankinta. Sopimuspuolet uusivat sopimuksen 18.10.2006 ja jakoivat lainan kahteen osaan (osat A ja B).

20. Lainan osan A takaisinmaksun osalta Bankia totesi sen jälkeen, kun helmi- ja maaliskuun 2012 kuukausieriä (joiden määrä oli 131,56 euroa helmikuussa ja 131,92 euroa maaliskuussa) ja osaa huhtikuun 2012 kuukausierästä ei maksettu (huhtikuulta 2012 maksamatta jäi 31,21 euroa), että lainan osa A oli erääntynyt ennenaikaisesti. Lainan osan B takaisinmaksun osalta kuukausierien maksaminen keskeytyi 18.4.2012.

21. Bankia esitti 17.4.2013 ensimmäisen kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausta koskevan hakemuksen Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicantessa (Alicanten alioikeus nro 11, Espanja), joka määräsi 2.10.2013 antamallaan määräyksellä kiinnitetyn kiinteistön ulosmitattavaksi kyseisellä täytäntöönpanoperusteella.

22. Velalliset tekivät 12.3.2014 väitteen ulosmittausta vastaan ja väittivät, että kiinnelainasopimuksessa on useita kohtuuttomia sopimusehtoja, mukaan lukien ennenaikaista erääntymistä koskeva 6 a ehto. Tämän sopimusehdon mukaan ”[pankki] voi todeta velvoitteen ennenaikaisesti erääntyneeksi ja vaatia pääoman ja korkojen, viivästyskorot mukaan lukien, välitöntä takaisinmaksua – – seuraavissa tapauksissa: a) lainanottaja on laiminlyönyt kokonaan tai osittain jonkin pääoman tai korkojen lyhennyserän tämän sopimuksen mukaisen suorittamisen sen eräpäivänä”.

23. Juzgado de Primera Instancia n° 11 de Alicante antoi 26.5.2014 määräyksen, jolla se totesi, että tämä ehto on kohtuuton ja ettei ulosmittausta voida määrätä toimitettavaksi.

24. Bankia valitti tästä määräyksestä 27.6.2014 Audiencia Provincial de Alicanteen (Alicanten maakunnallinen ylioikeus, Espanja), joka hylkäsi valituksen 14.10.2014 antamallaan määräyksellä.

25. Bankia esitti 20.5.2015 uuden ulosmittaushakemuksen Juzgado de Primera Instancia nº 6 d’Alicantessa ja vetosi samaan täytäntöönpanoperusteeseen Sánchez Martínezia ja Sánchez Triviñoa vastaan.

26. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin hylkäsi tämän hakemuksen 14.10.2015 antamallaan määräyksellä. Audiencia Provincial de Alicante kumosi 11.2.2016 tämän määräyksen sillä perusteella, että velalliset olivat laiminlyöneet 38 kuukausierän maksamisen. Koska valituksesta annetussa määräyksessä ei määrätty ulosmittauksen toimittamisesta, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on annettava siitä uusi ratkaisu.

27. Tässä tilanteessa Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicante päätti 28.7.2016 tekemällään välipäätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimeen 12.9.2016, lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset.( )

”1) Onko direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdassa säädetyn tehokkuusperiaatteen vastaista määrätä ulosmittaus toimitettavaksi sellaisen ennenaikaista erääntymistä koskevan sopimusehdon perusteella, joka on todettu kohtuuttomaksi lainvoimaisella tuomioistuinratkaisulla, joka on annettu näiden samojen sopimuspuolten välisessä kiinteistön ulosmittausta koskeneessa aikaisemmassa menettelyssä ja perustuu samaan kiinnelainasopimukseen, silloinkin kun kyseistä aikaisempaa tuomioistuinratkaisua ei ole tunnustettu kansallisessa oikeusjärjestyksessä oikeusvoimaiseksi mutta kyseisessä kansallisessa oikeudessa on mahdotonta panna vireille uutta ulosmittausmenettelyä saman täytäntöönpanoperusteen nojalla?

2) Kun kyseessä on kiinteistön ulosmittausmenettely, jossa alimman oikeusasteen tuomioistuin on evännyt ulosmittauksen toimittamisen sellaisen ennenaikaista erääntymistä koskevan ehdon perusteella, joka on todettu kohtuuttomaksi jossain aikaisemmassa kiinteistön ulosmittausmenettelyssä, joka on perustunut samaan täytäntöönpanoperusteeseen ja joka on käyty samojen asianosaisten välillä, ja kun ulosmittauksen toimittamisen epäämisen on kumonnut toisen asteen tuomioistuin, joka on palauttanut asian alimpaan oikeusasteeseen ulosmittauksen toimittamiseksi, onko direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdassa säädetyn tehokkuusperiaatteen vastaista velvoittaa alimman oikeusasteen tuomioistuin ratkaisemaan asia muutoksenhakuasteessa päätetyllä tavalla vai onko kansallista oikeutta tulkittava siten, että toisessa oikeusasteessa annettu ratkaisu ei sido alimman oikeusasteen tuomioistuinta, jos on jo olemassa aikaisempi lainvoimainen tuomioistuinratkaisu, jolla on todettu pätemättömäksi ennenaikaista erääntymistä koskeva sopimusehto, johon ulosmittaus perustuu, jolloin tässä tapauksessa on todettava uudelleen, että ulosmittaushakemusta ei voida tutkia?”

IV Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa

28. Asioiden C-92/16, C-167/16 ja C-486/16 käsittelyä lykättiin unionin tuomioistuimen presidentin 18.3., 21.4. ja 10.10.2016 antamilla määräyksillä siihen asti kunnes oli annettu 26.1.2017 annettu tuomio Banco Primus.( )

29. Sen jälkeen, kun kyseinen tuomio oli annettu, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on 21.2.2017 antamallaan päätöksellä ilmoittanut, että se pysyttää toisen ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksensä.

30. Unionin tuomioistuimen presidentti määräsi 24.10.2017 antamallaan määräyksellä asiat C-92/16, C-167/16, C-486/16, C-70/17 ja C-179/17 koordinoidusti käsiteltäviksi.

31. 20.2.2018 tehdyllä päätöksellä unionin tuomioistuin päätti työjärjestyksensä 29 artiklan 1 kohdan nojalla siirtää asiat C-92/16, C-167/16 ja C-486/16 ensimmäiselle jaostolleen saman ratkaisukokoonpanon käsiteltäväksi, ja samalla se päätti työjärjestyksensä 77 artiklan nojalla pitää näissä asioissa yhteisen istunnon.

32. Kirjallisia huomautuksia tässä asiassa ovat esittäneet Bankia, Espanjan hallitus ja Euroopan komissio.

33. Pääasian asianosaisten edustajien, Espanjan hallituksen ja komission suulliset huomautukset kuultiin 16.5.2018 pidetyssä yhteisessä istunnossa.

V Asian tarkastelu

34. Tässä asiassa haluan heti aluksi viitata pohdintoihin, jotka olen esittänyt asioissa C-70/17 ja C-179/17 esittämässäni ratkaisuehdotuksessa, siltä osin kuin ne koskevat pääasiassa kyseessä olevia oikeudellisia kysymyksiä ja siltä osin kuin ratkaisuehdotuksessa on analysoitu ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen unionin tuomioistuimelle esittämiä ennakkoratkaisukysymyksiä.

A Yleisiä huomautuksia kuluttajansuojasta ja tiivistelmä unionin tuomioistuimen asiaa koskevasta oikeuskäytännöstä

35. Vastauksen antamiseksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin on tukeuduttava yhtäältä asioissa C-70/17 ja C-179/17 esittämäni ratkaisuehdotuksen 51–56 kohdassa esitettyihin yleisiin huomautuksiin ja toisaalta kyseisen ratkaisuehdotuksen 65–82 kohdassa käsiteltyyn unionin tuomioistuimen asiaa koskevaan oikeuskäytäntöön. Nimittäin sen lisäksi, että ehdottamani vastaukset ennakkoratkaisua asioissa C-70/17 ja C-179/17 pyytäneiden tuomioistuinten esittämiin oikeudellisiin kysymyksiin perustuvat näihin huomautuksiin ja kyseiseen oikeuskäytäntöön, nämä huomautukset ja tämä oikeuskäytäntö muodostavat myös sen oikeuskäytäntöön perustuvan ja oikeudellisen kehyksen, jota sovelletaan arvioitaessa tässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämiä kysymyksiä.

36. Yleisistä huomautuksista on todettava, että niiden avulla voidaan ensinnäkin määritellä se kehys, johon direktiivi 93/13 kuuluu, toiseksi todeta, kuinka unionin oikeudella on erityisesti tällä direktiivillä asetettu kuluttajansuoja Euroopan yhdentymisprosessin keskeiseksi piirteeksi, ja kolmanneksi muistuttaa mainitun direktiivin eräästä olennaisesta näkökohdasta eli siitä, että kuluttajansuojan yhdenmukaistaminen on katsottu välttämättömäksi sisämarkkinoiden vahvistamiseksi ja siten taloudellisen ja sosiaalisen elämän parantamiseksi.( )

37. Unionin tuomioistuimen asiaa koskevasta oikeuskäytännöstä on todettava, että asioissa C-70/17 ja C-179/17 esittämäni ratkaisuehdotuksen 65–82 kohdassa on tuotu esiin sen yksi olennainen piirre eli se, että kansallisten tuomioistuinten toimesta tapahtuva kohtuuttomien ehtojen valvontamenettely sisältää kaksi peräkkäistä ja erillistä vaihetta, jotka edellyttävät kahta erillistä toimenpidettä. Ensimmäinen vaihe on kansallisen tuomioistuimen toimesta tapahtuva sopimusehdon määrittely kohtuuttomaksi ehdoksi, kun taas toinen vaihe liittyy päätelmiin, jotka tämän on tehtävä ehdon kohtuuttomaksi määrittelystä. Tämä kansallisen tuomioistuimen tehtävä, joka koskee kaikkien päätelmien tekemistä ehdon kohtuuttomuuden toteamisesta, eroaa ajallisesti ja aineellisesti sitä edeltävästä määrittelyä koskevasta tehtävästä. Näitä kahta toimenpidettä ei saa sekoittaa toisiinsa siitä huolimatta, että ne seuraavat toisiaan ajallisesti. Niiden väliset erot ilmenevät lisäksi selvästi unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, kuten jäljempänä esitetään.( )

38. Siten asiaa koskevasta oikeuskäytännöstä ilmenee, että todettuaan, että ennenaikaista erääntymistä koskeva sopimusehto on kohtuuton (ensimmäinen vaihe),( ) unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä vahvistetun yleisen säännön mukaan, joka perustuu direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan sanamuotoon, kansallisen tuomioistuimen on tehtävä kaikki tästä toteamuksesta seuraavat päätelmät (toinen vaihe), eli tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta kohtuutonta sopimusehtoa, mutta sillä ei ole toimivaltaa muuttaa ehdon sisältöä. Sopimuksen pitää säilyä pääsääntöisesti muuttamattomana lukuun ottamatta kohtuuttomien ehtojen poistamista, siltä osin kuin tällainen sopimuksen pysyttäminen on kansallisen oikeuden säännösten mukaan oikeudellisesti mahdollista.( )

39. Asiaa koskevasta oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että tästä yleissäännöstä tunnetaan toistaiseksi vain yksi poikkeus: poikkeus, josta oli kysymys tuomiossa Kásler ja Káslerné Rábai.( ) Kuten kuitenkin olen todennut asioissa C-70/17 ja C-179/17 esittämäni ratkaisuehdotuksen 80–82 kohdassa, jotta kansallinen tuomioistuin voi soveltaa kyseisessä tuomiossa todettua poikkeusta direktiivin 93/13 ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti, unionin tuomioistuin on asettanut tälle soveltamiselle tiettyjä edellytyksiä. Siten tilanteessa, jossa elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välinen sopimus ei voi olla olemassa kohtuuttoman sopimusehdon poistamisen jälkeen, direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohta ei ole esteenä kansallisen oikeuden säännökselle, jolla annetaan kansalliselle tuomioistuimelle mahdollisuus korjata tämän sopimusehdon pätemättömyys korvaamalla se kansallisen oikeuden dispositiivisella säännöksellä.( ) Kahden edellytyksen on kuitenkin täytyttävä. Yhtäältä tällaisesta korvaamisesta on seurattava, että ”sopimus voi olla edelleen olemassa [kohtuuttoman] sopimusehdon poistamisesta huolimatta ja sitoa osapuolia”.( ) Jos kansallinen tuomioistuin olisi toisaalta velvollinen toteamaan koko sopimuksen pätemättömäksi, tällaisen korvaamisen seurauksena tulee olla sen välttäminen, että kuluttajalle voisi aiheutua ”erityisen haitallisia seurauksia, jolloin sopimuksen pätemättömäksi toteamisesta johtuva ehkäisevä vaikutus saattaisi vaarantua”.( )

40. Näin ollen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tässä asiassa esittämiin kysymyksiin on vastattava edellä käsitellyn oikeuskäytännön perusteella, jota on tarkasteltu syvällisesti asioissa C-70/17 ja C-179/17 esittämäni ratkaisuehdotuksen 65–82 kohdassa.

B Asian oikeudelliset kysymykset

41. Ennakkoratkaisupyyntöpäätöksestä ilmenee, että pankki on esittänyt kaksi kertaa hakemuksen, jolla se on vaatinut määrättäväksi, että kiinnitetty kiinteistö ulosmitataan. Näihin hakemuksiin perustuvien kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyjen asianosaiset olivat siten samat ja menettelyt perustuivat samaan kiinnelainasopimukseen.

42. Ensimmäisessä kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyssä Juzgado de Primera Instancia nº 11 de Alicante totesi todettuaan, että ennenaikaista erääntymistä koskeva ehto oli kohtuuton, että ulosmittausvaatimus hylätään. Tuomioistuimen määräys, jolla ulosmittausvaatimus hylättiin, pysytettiin valitusasteessa sillä perusteella, että kahden kuukausierän maksamisen laiminlyönti ei ollut riittävän vakava laiminlyönti, jotta laina voitiin todeta ennenaikaisesti erääntyneeksi.

43. Toisessa kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyssä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin antoi määräyksen, jolla se epäsi ulosmittauksen toimittamisen sillä perusteella, että asian oikeudenkäyntiaineistosta kävi ilmi, että aiemmassa menettelyssä ensimmäisen asteen tuomioistuin oli hylännyt ulosmittausvaatimuksen ennenaikaista erääntymistä koskevan sopimusehdon kohtuuttomuuden perusteella. Tämä määräys, joka annettiin siviiliprosessilain 552 §:n 3 momentin nojalla,( ) kumottiin samassa valitusasteessa sillä perusteella, että maksujen laiminlyönti oli luonteeltaan vakavampi kuin ensimmäisessä menettelyssä kyseessä ollut laiminlyönti.

44. Nyt käsiteltävän asian erityispiirre piilee siis siinä, että ennakkoratkaisupyyntö on esitetty toisen kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyn yhteydessä.

45. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että valitusasteen tässä toisessa menettelyssä antama määräys ”vaikuttaa noudattavan” Tribunal Supremon 23.12.2015 antamaa, ennenaikaista erääntymisehtoa koskevaa tuomiota,( ) joka on vahvistettu 18.2.2016 annetulla tuomiolla.( ) Näissä tuomioissa Tribunal Supremo katsoi, että ennenaikaista erääntymistä koskevien ehtojen pätevyyden edellytyksenä on, että laiminlyönnin vakavuusaste määräytyy niissä sillä perusteella, kuinka pitkäaikaisesta ja suuresta lainasta on kyse, ja että kuluttaja voi estää niiden soveltamisen korjaamalla laiminlyöntinsä viipymättä. Tribunal Supremo totesi kuitenkin, että kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausta voidaan jatkaa, jos oikeutta todeta laina ennenaikaisesti erääntyneeksi ei ole väärinkäytetty, koska tässä erityismenettelyssä kuluttajalla on tiettyjä etuja. Lisäksi Tribunal Supremo salli sen, että sovelletaan toissijaisesti kansallisen oikeuden säännöstä, kuten siviiliprosessilain 693 §:n 2 momenttia, jotta kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausta voitiin jatkaa.( )

46. Näin ollen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tulkitsee, että toisen asteen tuomioistuin on Tribunal Supremon oikeuskäytännön perusteella palauttanut asian sen käsiteltäväksi, jotta se hyväksyisi ulosmittaushakemuksen sillä perusteella, että lainanottajien laiminlyönti menettelyjen välisenä aikana oli riittävän vakava, ja jotta se määräisi kiinnitetyn kiinteistön ulosmitattavaksi.

47. Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo pääasiassa, että sen on noudatettava toisen asteen tuomioistuimen määräystä, se on kuitenkin epävarma siitä, onko Tribunal Supremon tulkinta, ja näin ollen kyseinen määräys, yhteensopiva direktiivin 93/13 kanssa.

48. Edellä esitetystä seuraa, että ennakkoratkaisukysymyksiin liittyy tiettyjä erityispiirteitä suhteessa asioissa C-92/16, C-167/16, C-70/17 ja C-179/17 esitettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin. Ennakkoratkaisupyyntöpäätöksestä ilmenee kuitenkin selvästi, että tässä asiassa kyseessä oleva oikeudellinen kysymys on kuitenkin osa samaa oikeudellista ja oikeuskäytäntöön liittyvää asiayhteyttä kuin asiat C-92/16, C-167/16, C-70/17 ja C-179/17. Näin ollen tätä ratkaisuehdotusta ja samanaikaisesti asioissa C-70/17 ja C-179/17 esittämääni ratkaisuehdotusta on luettava yhdessä.

C Ennakkoratkaisukysymykset

49. Ennakkoratkaisukysymyksillään, joita on mielestäni käsiteltävä yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee keskeisesti, ovatko direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohta ja 7 artiklan 1 kohta, kun otetaan huomioon tehokkuusperiaate, esteenä sellaiselle kansallisten prosessisäännösten tulkinnalle, jonka mukaan alemman oikeusasteen tuomioistuimen on määrättävä kiinnitetty kiinteistö ulosmitattavaksi sellaisen ennenaikaista erääntymistä koskevan sopimusehdon perusteella, joka on todettu kohtuuttomaksi ylemmän oikeusasteen tuomioistuimen antamalla lainvoimaisella ratkaisulla sellaisessa aiemmassa kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyssä, jonka asianosaiset olivat samat ja joka perustui samaan täytäntöönpanoperusteeseen.

50. Minusta näyttää siltä, että näiden kysymysten arvioimiseksi on hyödyllistä tehdä neljä tarkentavaa huomautusta.

51. Haluan ensiksi muistuttaa siitä, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa tarkoitetussa menettelyssä, joka perustuu kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, yksinomaan kansallinen tuomioistuin on toimivaltainen toteamaan sen ratkaistavaksi saatetun riita-asian tosiseikat ja arvioimaan niitä sekä tulkitsemaan ja soveltamaan kansallista lainsäädäntöä.( )

52. Toiseksi, kun otetaan huomioon ajattelutapa, jota olen kehitellyt asioissa C-70/17 ja C-179/17 esittämäni ratkaisuehdotuksen 84–136 kohdassa, en voi olla samaa mieltä Espanjan hallituksen kirjallisissa huomautuksissaan esittämästä näkemyksestä, jonka mukaan nämä kaksi kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyä olisi pantu vireille eri perusteilla. Espanjan hallitus nimittäin väittää, että ensimmäinen kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausvaatimus olisi pantu vireille ennenaikaista erääntymistä koskevan kohtuuttoman sopimusehdon perusteella, kun taas toinen menettely olisi pantu vireille Tribunal Supremon tuomion nro 705/2015 mukaisesti siviiliprosessilain 693 §:n 2 momentin perusteella.( )

53. Tältä osin muistutan siitä, että unionin tuomioistuin on jo katsonut, että direktiivi 93/13 oli esteenä tuomioistuinten tavalle tulkita siviiliprosessilain 693 §:n 2 momentin kaltaista kansallisen oikeuden säännöstä, joka koskee lainasopimusten ennenaikaista erääntymistä koskevia ehtoja, siten, että sillä kielletään kansallista tuomioistuinta, joka toteaa tällaisen sopimusehdon kohtuuttomaksi, julistamasta sitä pätemättömäksi ja jättämästä sitä soveltamatta, jos elinkeinonharjoittaja ei tosiasiassa ole soveltanut kyseistä ehtoa vaan on noudattanut mainitussa kansallisen oikeuden säännöksessä säädettyjä edellytyksiä.( )

54. Tässä tapauksessa se, että pankki on käynnistänyt kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyn vasta, kun 38 peräkkäistä kuukausierää oli jäänyt maksamatta, on tosiseikka, jota ei ole otettava huomioon arvioitaessa sellaisen sopimusehdon kohtuuttomuutta, jonka tarkoituksena on ollut mahdollistaa se, että pankki voi hakea kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausta, kun jo yksi kuukausierä jää maksamatta. Huomautan tässä yhteydessä, että kuluttajansuojan alalla se, että tilanteessa, jossa sopimus on kohtuuton, käyttäydytään kohtuullisesti, ei voi johtaa siihen, että ehto lakkaisi olemasta kohtuuton.( )

55. Muistutan lisäksi siitä, että asioissa C-70/17 ja C-179/17 esittämäni ratkaisuehdotuksen 127–133 kohdassa esitetyistä tulkinnoista ja erityisesti sen 124 kohdasta ilmenee, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että pätemättömäksi todettuun kohtuuttomaan ehtoon suhtaudutaan ikään kuin se ei olisi koskaan ollut olemassa eikä sillä olisi ollut mitään vaikutusta. Näin ollen direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan soveltamisesta pääasiassa seuraisi käytännössä, että kun kansallinen tuomioistuin toteaa ennenaikaista erääntymistä koskevan ehdon pätemättömäksi, kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyä ei voida soveltaa, tai jos sitä on sovellettu, sitä ei voida jatkaa, koska asianosaisten välisen sopimuksen ennenaikaista erääntymistä koskeva ehto ja viittaus yhteen ainoaan rekisteriin merkittyyn erääntymiseen on todettu kohtuuttomaksi ja siten pätemättömäksi ja vaikutuksettomaksi. On myös todettava, että jos sopimusehdon pätemättömyys voitaisiin korjata soveltamalla siviiliprosessilain 693 §:n 2 momentissa säädettyä kolmen kuukausierän vähimmäismäärää, kansallisten tuomioistuinten annettaisiin de facto muuttaa kyseistä ehtoa. Kuten unionin tuomioistuin on kuitenkin muistuttanut tuomiossa Gutiérrez Naranjo ym., ”kansallisella tuomioistuimella ei – – voi olla valtaa muuttaa kohtuuttomien ehtojen sisältöä, koska tämä voisi myötävaikuttaa sen ehkäisevän vaikutuksen poistamiseen, joka kohdistetaan elinkeinonharjoittajiin yksinkertaisesti sillä, ettei tällaisia kohtuuttomia ehtoja sovelleta kuluttajiin nähden”.( )

56. Muistutan kolmanneksi siitä, että koska kansallisia pakkotäytäntöönpanomenetelmiä ei ole yhdenmukaistettu, jäsenvaltioiden asiana on säätää sisäisessä oikeusjärjestyksessään vastustamisperusteita, jotka kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausta koskevan menettelyn yhteydessä voidaan esittää, ja tuomioistuimelle, jolla on toimivalta arvioida niiden sopimusehtojen hyväksyttävyys, joiden perusteella ulosmittausperuste määräytyy, myönnettyä toimivaltaa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä jäsenvaltioiden menettelyllisen autonomian periaatteen nojalla; nämä säännöt eivät kuitenkaan saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion kansallisen oikeuden soveltamisalaan kuuluvia tilanteita (vastaavuusperiaate), eivätkä ne saa olla sellaisia, että unionin oikeudessa kuluttajille tunnustettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate).( )

57. Yhtäältä vastaavuusperiaatteesta on todettava, että ennakkoratkaisupyyntöpäätöksestä ei ilmene mitään sellaista seikkaa, joka voisi antaa aiheen epäillä kansallisen prosessisäännöstön yhteensopivuutta kyseisen periaatteen kanssa.

58. Toisaalta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä on todettu tehokkuusperiaatteesta, että kaikkia sellaisia tapauksia, joissa on kyse siitä, tekeekö kansallinen menettelysäännös unionin oikeuden soveltamisen mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, on tarkasteltava siten, että huomioon otetaan tämän säännöksen merkitys koko menettelyssä, sen kulku sekä sen erityispiirteet eri kansallisissa elimissä.( )

59. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että siviiliprosessilain 552 §:n 3 momentissa säädetään, että kun määräys, jolla täytäntöönpano evätään, on tullut lainvoimaiseksi, velkoja voi vedota oikeuksiinsa ainoastaan tavallisessa tuomioistuinmenettelyssä, ellei sen lainvoimaisen tuomion tai päätöksen oikeusvoimaiseksi tuleminen, johon velkojan täytäntöönpanovaatimus perustuu, ole esteenä tälle.( )

60. Tästä huomautan, että ennakkoratkaisupyyntöpäätöksestä ilmenee, että ennenaikaista erääntymistä koskeva sopimusehto on jo todettu kohtuuttomaksi lainvoimaisella tuomioistuinpäätöksellä, joka annettiin sellaisessa aiemmassa kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyssä, jonka asianosaiset olivat samat ja joka perustui samaan täytäntöönpanoperusteeseen. Sen jälkeen, kun ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin oli toisessa kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyssä hylännyt vaatimuksen, Tribunal Supremon oikeuskäytännön perusteella toisen asteen tuomioistuin kuitenkin palautti asian ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltäväksi, jotta se hyväksyisi ulosmittaushakemuksen sillä perusteella, että maksamatta jääneiden kuukausierien suuri määrä oli nyt riittävän vakava laiminlyönti, ja jotta se määräisi kiinnitetyn kiinteistön ulosmitattavaksi.

61. Mielestäni sellainen sovellettavan kansallisen prosessilainsäädännön tulkinta, joka estäisi sen, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin jättää soveltamatta ennenaikaista erääntymistä koskevaa sopimusehtoa, sillä perusteella, että sitä sitoo toisen asteen tuomioistuimen toinen, unionin oikeuden vastainen päätös, loukkaisi tehokkuusperiaatetta, koska tällainen tulkinta merkitsisi käytännössä, että kohtuuton sopimusehto edelleenkin sitoo kuluttajaa. Tällöin kuluttajan olisi mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa vedota oikeuksiinsa.

62. Neljäntenä ja viimeisenä huomautuksena ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, että Espanjan oikeusjärjestyksessä ei anneta oikeusvoimaa toisen asteen tuomioistuimen kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyssä antamalle lainvoimaiselle ratkaisulle (siviiliprosessilain 222 § ja 695 §:n 4 momentti), vaan siinä säädetään, ettei uutta kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyä voida panna vireille samalla täytäntöönpanoperusteella (siviiliprosessilain 552 §:n 3 momentti).

63. Näin ollen, kuten ennakkoratkaisupyyntöpäätöksestä ilmenee, tässä asiassa unionin tuomioistuimelle esitetty kysymys ei suinkaan koske oikeusvoimaperiaatetta Espanjan oikeusjärjestyksen mukaisessa kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyssä vaan ennen kaikkea alemman asteen tuomioistuimelle asetettua velvollisuutta noudattaa ylemmän asteen tuomioistuimen antamia ohjeita alemman asteen tuomioistuimen tulkitessa sellaisia unionin oikeussääntöjä, joita on sovellettava riita-asian ratkaisemiseksi.

64. Muistutan kuitenkin vielä siitä unionin tuomioistuimen jo useita kertoja ilmaisemasta tulkinnasta, että vaikka kansallisessa oikeudessa on sääntö, jonka mukaan tuomioistuimia, joiden ratkaisuihin saadaan hakea muutosta, sitoo ylemmän oikeusasteen tuomioistuimen tekemä oikeudellinen arviointi, ne eivät voi pelkästään tämän perusteella menettää SEUT 267 artiklassa määrättyä oikeutta esittää unionin tuomioistuimelle unionin oikeuden tulkintaa koskevia kysymyksiä.( ) Lisäksi unionin tuomioistuin on katsonut myös, että tuomioistuimella, jonka ratkaisuihin saa hakea muutosta, on oltava vapaus saattaa unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi aiheelliseksi katsomiaan kysymyksiä, erityisesti jos se katsoo, että ylemmän oikeusasteen tuomioistuimen tekemän oikeudellisen arvioinnin takia sen olisi annettava unionin oikeuden vastainen ratkaisu.( ) Tämän vuoksi kansallisella tuomioistuimella, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, on, kun se katsoo, että asiassa on esitetty kysymys, joka koskee unionin oikeuden tulkintaa, kulloisenkin tapauksen mukaan joko oikeus tai velvollisuus pyytää ennakkoratkaisua unionin tuomioistuimelta ilman, että tätä oikeutta tai velvollisuutta voitaisiin rajoittaa kansallisilla joko lainsäädäntöön tai oikeuskäytäntöön perustuvilla säännöillä.( )

65. Näin ollen kaiken edellä esitetyn perusteella on mielestäni niin, että kun otetaan huomioon tehokkuusperiaate, direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohta ja 7 artiklan 1 kohta ovat esteenä sellaiselle kansallisen oikeuden prosessisäännösten tulkinnalle, jonka mukaan alemman oikeusasteen tuomioistuimen on määrättävä kiinnitetty kiinteistö ulosmitattavaksi sellaisen ennenaikaista erääntymistä koskevan sopimusehdon perusteella, joka on todettu kohtuuttomaksi ylemmän oikeusasteen tuomioistuimen antamalla lainvoimaisella ratkaisulla sellaisessa aiemmassa kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyssä, jonka asianosaiset olivat samat ja joka perustui samaan täytäntöönpanoperusteeseen.

VI Ratkaisuehdotus

66. Näillä perusteilla ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Juzgado de Primera Instancia nº 6 de Alicantelle seuraavasti:

Kun otetaan huomioon tehokkuusperiaate, kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 6 artiklan 1 kohta ja 7 artiklan 1 kohta ovat esteenä sellaiselle kansallisen oikeuden prosessisäännösten tulkinnalle, jonka mukaan alemman oikeusasteen tuomioistuimen on määrättävä kiinnitetty kiinteistö ulosmitattavaksi sellaisen ennenaikaista erääntymistä koskevan sopimusehdon perusteella, joka on todettu kohtuuttomaksi ylemmän oikeusasteen tuomioistuimen antamalla lainvoimaisella ratkaisulla sellaisessa aiemmassa kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyssä, jonka asianosaiset olivat samat ja joka perustui samaan täytäntöönpanoperusteeseen.