ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SEUT 20 ja SEUT 21 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että jäsenvaltio epää kolmannen maan kansalaiselta oikeuden oleskella sen alueella, vaikka kyseinen kansalainen vastaa yksin sellaisten pienten lasten huollosta, jotka ovat unionin kansalaisia ja jotka ovat syntymästään lähtien oleskelleet hänen kanssaan kyseisessä jäsenvaltiossa ilman, että heillä olisi tuon saman jäsenvaltion kansalaisuus ja että he olisivat käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, jos kyseiset unionin kansalaiset eivät täytä Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella annetussa direktiivissä 2004/38 vahvistettuja edellytyksiä. Tuon jälkimmäisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaa, jonka mukaan tällaisilla unionin kansalaisilla on oltava riittävät varat ja kattava sairausvakuutusturva, on tosin tulkittava siten, että on riittävää, että mainituilla unionin kansalaisella on tällaiset varat, eikä kyseisessä säännöksessä aseteta mitään vaatimuksia niiden alkuperän suhteen, joten nuo varat voivat tulla kolmannen maan kansalaiselta, joka on asianomaisten pikkulapsia olevien kansalaisten vanhempi. Jos direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdassa vahvistetut edellytykset eivät täyty, SEUT 21 artiklaa on kuitenkin tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että lasten vanhemmalta evätään oikeus oleskella jäsenvaltion alueella.

(ks. 27, 29–31 ja 36 kohta sekä tuomiolauselma)
Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja direktiivin 96/61 muuttamisesta annetun direktiivin 2003/87 16 artiklan 3 ja 4 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että toiminnanharjoittajalle, joka ei ole palauttanut kuluvan vuoden huhtikuun 30. päivään mennessä sen edeltävän vuoden päästöjä vastaavaa määrää hiilidioksidiekvivalentti-päästöoikeuksia, vaikka sillä oli kyseisenä päivänä hallussaan riittävä määrä päästöoikeuksia, ei määrätä kyseisissä säännöksissä säädettyä liikapäästöistä maksettavaa ylitysmaksua.

Vaikka tästä ei ole annettu erityistä säännöstä, voidaan kuitenkin katsoa, että kyse on ylivoimaisesta esteestä. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on näin ollen arvioitava, onko toiminnanharjoittaja kaikesta huolellisuudesta, jota se on noudattanut asetettujen määräaikojen noudattamiseksi, huolimatta kohdannut epätavallisia ja ennalta arvaamattomia olosuhteita, joihin sen ei ole ollut mahdollista vaikuttaa ja joissa ei ole ollut kyse pelkästä sisäisestä virheestä.

(ks. 31 ja 32 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 93/37 2 artiklan 1 kohdassa edellytetään, että hankintaviranomaiset noudattavat tämän direktiivin säännöksiä, kun ne antavat toisen yksikön tekemälle rakennusurakkaa koskevalle sopimukselle suoraa tukea enemmän kuin 50 prosentin arvosta.

Koska tässä säännöksessä tarkoitettua tuen käsitettä ei määritellä direktiivissä 93/37, sitä on ilman viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen tulkittava itsenäisesti ja yhdenmukaisesti ja tässä tulkinnassa on otettava huomioon säännöksen asiayhteys sekä sillä säännöksellä, jossa se esiintyy, tavoiteltu päämäärä.

Termi ”tukea” tarkoittaa kuitenkin sen tavanomaisen merkityksen mukaan pelkästään edun myöntämistä. Tämä termi ei siis pääsääntöisesti rajoitu positiivisiin suorituksiin. Tällaista tulkintaa ei myöskään vahvisteta missään tuen käsitteen ”perinteisessä” määritelmässä, jota väitetysti sovelletaan valtiontukien alalla. Lisäksi verbin ”tukevat” eikä ”rahoittavat”, jota komissio käytti direktiivin 89/440 1 a artiklaa, joka vastaa direktiiviin 93/37 2 artiklaa, koskevassa ehdotuksessaan, käyttö tässä säännöksessä ei voi muiden seikkojen puuttuessa riittää osoittamaan, että unionin lainsäätäjä on tahtonut rajoittaa tämän termin pelkästään positiivisiin tukiin ja sulkea ulkopuolelle muun muassa veronalennukset. Lopuksi direktiivin 93/37 2 artiklan 1 kohdan sanamuodosta johtuu selvästi, että käsite ”suora tuki” ei liity henkilöihin vaan kyseiseen urakkaan. Lisäksi käsitteen suppea tulkinta mahdollistaisi sen, että hankintaviranomainen kiertäisi direktiivin 93/37 2 artiklan ja tällä tavoin välttäisi sille tämän direktiivin nojalla kuuluvat velvoitteet.

Direktiivin 93/37 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta urheilu-, virkistys- ja vapaa-ajanviettolaitosten käsitteestä on todettava, ettei tämän käsitteen rajoittumista laitoksiin, joiden tarkoituksena on vastata käyttäjien kollektiivisiin tarpeisiin, ilmene direktiivin 93/37 sanamuodosta tai sen valmistelutöistä. Direktiivin 93/37 2 artiklan 2 kohdassa ei nimittäin määritellä millään tavalla käsitettä ”urheilu-, virkistys- ja vapaa-ajanviettolaitokset”. Tällaista mainitun käsitteen rajoittamista ei myöskään voida perustella direktiivin 93/37 2 artiklan 2 kohdan systemaattisella tulkinnalla. Vaikka oletetaan, että kaikille tässä säännöksessä mainituille urakoille on yhteistä se, että ne koskevat rakennuksia, jotka voivat tarvittaessa vastata käyttäjien kollektiivisiin tarpeisiin, on todettava, ettei pelkästään tästä seikasta voida päätellä, että kyky täyttää tällaisia tarpeita on edellytys mainitun säännöksen soveltamiselle.

(ks. 42, 44, 46, 48, 52 ja 75–77 kohta)
Asia C-299/12

Green – Swan Pharmaceuticals CR, a.s.

vastaan

Státní zemědělská a potravinářská inspekce, ústřední inspektorát

(Nejvyšší správní soudin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Kuluttajansuoja — Asetus (EY) N:o 1924/2006 — Elintarvikkeita koskevat ravitsemus- ja terveysväitteet — 2 artiklan 2 kohdan 6 alakohta — Sairauden riskin vähentämistä koskevan väitteen käsite — 28 artiklan 2 kohta — Tuotteet, joihin on kiinnitetty tavaramerkki tai tuotenimi — Siirtymäkauden toimet”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (yhdeksäs jaosto) 18.7.2013

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Elintarvikkeita koskevat ravitsemus- ja terveysväitteet – Asetus N:o 1924/2006 – Tuotteet, joihin on kiinnitetty tavaramerkki tai tuotenimi – Suojaaminen tavaramerkkinä tai tuotenimenä – Rajat – Siirtymäkauden poikkeustoimet

Elintarvikkeita koskevista ravitsemus- ja terveysväitteistä annetun asetuksen N:o 1924/2006 2 artiklan 2 kohdan 5 alakohdassa tarkoitettu terveysväite määritellään sen yhteyden pohjalta, joka elintarvikkeen tai sen ainesosan ja terveyden välillä on oltava, mutta koska määritelmässä ei mitenkään tarkenneta sitä, onko yhteyden oltava suora tai epäsuora, eikä sitä, miten vahva tai pitkäkestoinen yhteyden on oltava, ilmaisu ”yhteys” on käsitettävä laajasti. Tässä yhteydessä saman säännöksen 6 alakohdassa ei edellytetä, että tällaisessa väitteessä nimenomaisesti ilmoitetaan, että elintarvikkeen kulutus vähentää merkitsevästi ihmisillä esiintyvän sairauden kehittymisriskiä. Riittää, että väite voi muodostaa tavanomaisesti valistuneelle ja kohtuullisen tarkkaavaiselle ja huolelliselle keskivertokuluttajalle mielikuvan siitä, että riskin vähentyminen on merkitsevä. (ks. 22, 24 ja 26 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Elintarvikkeita koskevista ravitsemus- ja terveysväitteistä annetun asetuksen N:o 1924/2006 28 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että elintarvikkeen pakkauksessa oleva kaupallinen viestintä voi olla tässä säännöksessä tarkoitettu tavaramerkki tai tuotenimi edellyttäen, että se on sovellettavan säännöstön mukaan sellaisenaan suojattu tavaramerkkinä tai tuotenimenä. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia sen käsiteltäväksi saatetun asian kaikkien tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella, onko kaupallisessa viestinnässä todella kyse näin suojatusta tavaramerkistä tai tuotenimestä. (ks. 32 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Palveluista sisämarkkinoilla annetun direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan f alakohtaa on tulkittava siten, että terveydenhuoltopalveluina kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle on jätetty kaikki toiminta, jonka tarkoituksena on potilaiden terveydentilan arvioiminen, säilyttäminen tai palauttaminen, siltä osin kuin kyseistä toimintaa harjoittavat ammattihenkilön aseman asianomaisen jäsenvaltion lainsäädännössä saaneet henkilöt, ja näin on sen laitoksen, jossa hoito annetaan, organisoinnista, rahoitustavoista ja julkisesta tai yksityisestä luonteesta riippumatta. Kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava, onko päivähoitokeskukset ja yöhoitokeskukset terveydenhuollon ammattilaisten niissä suorittamien toimintojen luonteen ja sen perusteella, että kyseiset toiminnot muodostavat pääasiallisen osan noiden keskusten tarjoamista palveluista, suljettu mainitun direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle.

(ks. 53 kohta ja tuomiolauselma)
Oikeudesta perheenyhdistämiseen annettua direktiiviä 2003/86 ja Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella annettua direktiiviä 2004/38 ei ole sovellettava kolmansien maiden kansalaisiin, jotka hakevat oleskeluoikeutta muuttaakseen sellaisen unionin kansalaisen luokse, joka on heidän perheenjäsenensä, joka ei ole koskaan käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen unionin kansalaisena ja joka on aina oleskellut unionin kansalaisena jäsenvaltiossa, jonka kansalainen hän on.

SEUT 20 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että jäsenvaltio epää kolmannen maan kansalaiselta oleskelun alueellaan, kun tämä kansalainen haluaa oleskella siellä sellaisen perheenjäsenensä kanssa, joka on Euroopan unionin kansalainen, joka asuu kyseisessä jäsenvaltiossa, jonka kansalainen hän on, ja joka ei ole koskaan käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen unionin kansalaisena, kunhan tällainen epääminen ei merkitse sitä, ettei asianomainen unionin kansalainen voi tosiasiassa käyttää pääosaa oikeuksista, jotka hänellä on unionin kansalaisen aseman perusteella.

Tässä yhteydessä pelkästään sen perusteella, että jäsenvaltion kansalaiselle voisi taloudellisista syistä tai perheen yhtenäisyyden säilyttämiseen unionin alueella liittyvistä syistä olla suotavaa, että hänen perheenjäsenensä, jotka eivät ole jäsenvaltion kansalaisia, voivat oleskella hänen kanssaan unionin alueella, ei sinänsä voida katsoa, että unionin kansalaisen olisi pakko lähteä unionin alueelta, jos tällaista oikeutta ei myönnetä.

(ks. 38 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)
Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä tehdyn puitepäätöksen 2002/584, sellaisena kuin se on muutettuna puitepäätöksellä 2009/299, 28 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että kun yksikään artiklassa säädetyistä poikkeuksista ei ole sovellettavissa, henkilö, joka on luovutettu eurooppalaisen pidätysmääräyksen nojalla pidätysmääräyksen antaneeseen jäsenvaltioon, voidaan luovuttaa tästä jäsenvaltiosta muuhun jäsenvaltioon kuin ”täytäntöönpanojäsenvaltioon” ennen kyseistä luovuttamista tehtyyn rikokseen perustuvan eurooppalaisen pidätysmääräyksen nojalla vain mainitun ”täytäntöönpanojäsenvaltion” suostumuksella. Vaikka tässä artiklassa ei nimenomaisesti oteta huomioon tilannetta, jossa etsittyä henkilöä koskevat peräkkäiset luovutuspyynnöt, säännöksellä käyttöön otetussa järjestelmässä, joka koskee sitä, että pidätysmääräyksen antanut jäsenvaltio luovuttaa edelleen sille jo luovutetun henkilön, käsite ”täytäntöönpanojäsenvaltio” viittaa jäsenvaltioon, joka on pannut täytäntöön sen eurooppalaisen pidätysmääräyksen, jonka nojalla asianomainen henkilö luovutettiin tähän pidätysmääräyksen antaneeseen jäsenvaltioon, ja joka antaa täytäntöönpanojäsenvaltiona sille toimivallan luovuttaa tämä henkilö toiseen jäsenvaltioon.

Puitepäätöksen 28 artiklan 2 kohtaa on siis tulkittava siten, että kun henkilö on luovutettu useammin kuin kerran jäsenvaltiosta toiseen peräkkäisten eurooppalaisten pidätysmääräysten nojalla, tämän henkilön luovuttaminen edelleen muuhun kuin hänet viimeksi luovuttaneeseen jäsenvaltioon edellyttää vain hänet viimeksi luovuttaneen jäsenvaltion suostumusta. Tämä tulkinta vahvistaa puitepäätöksellä perustettua luovuttamisjärjestelmää vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen hyväksi sen vastavuoroisen luottamuksen pohjalta, jonka on vallittava jäsenvaltioiden välillä. Kun tällaisella tulkinnalla rajoitetaan tilanteita, joissa saman henkilön peräkkäisissä luovuttamisissa mukana olevien jäsenvaltioiden täytäntöönpanosta vastaavat oikeusviranomaiset voivat kieltäytyä antamasta suostumusta eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanoon, sillä vain helpotetaan etsittyjen henkilöiden luovuttamista sen vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen mukaisesti, josta puitepäätöksen 1 artiklan 2 kohdassa säädetään ja joka on tässä päätöksessä säädetty keskeinen sääntö.

(ks. 50, 51, 62 ja 80 kohta sekä tuomiolauselma)
111

Suhteellisuusperiaatteen väitetystä loukkaamisesta on lopuksi todettava unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenevän, että sen jälkeen kun unionin yleinen tuomioistuin on ratkaissut täyden harkintavaltansa perusteella unionin oikeussääntöjen rikkomisesta yrityksille määrättävien sakkojen suuruuden, unionin tuomioistuimen asiana ei ole korvata kohtuullisuussyistä unionin yleisen tuomioistuimen harkintaa omallaan, kun se ottaa kantaa oikeuskysymyksiin valitusasiassa. Ainoastaan, jos unionin tuomioistuin arvioi, että seuraamuksen taso on paitsi epäasianmukainen myös liiallinen, minkä vuoksi se on suhteellisuusperiaatteen vastainen, olisi siis todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen sen vuoksi, että sakon määrä on epäasianmukainen (ks. mm. em. asia Quinn Barlo ym. v. komissio, tuomion 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
3

Asetuksen 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on käsiteltävä kenen tahansa kolmannen maan kansalaisen minkä tahansa jäsenvaltion rajalla tai alueella esittämä turvapaikkahakemus. Turvapaikkahakemuksen käsittelee yksi ainoa jäsenvaltio. Tämä jäsenvaltio on se, joka III luvussa esitettyjen perusteiden mukaisesti on vastuussa hakemuksen käsittelystä. 2. Edellä 1 kohdasta poiketen kukin jäsenvaltio voi käsitellä kolmannen maan kansalaisen sille esittämän turvapaikkahakemuksen siinäkin tapauksessa, ettei se tässä asetuksessa määriteltyjen perusteiden mukaan ole vastuussa hakemuksen käsittelystä. Tällöin jäsenvaltiosta tulee asetuksessa tarkoitettu turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio, ja sen on otettava vastatakseen kaikista tähän vastuuseen liittyvistä velvollisuuksista. – –”
2

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY (EYVL L 145, s. 1; jäljempänä kuudes direktiivi) espanjankielisen version (DO L 145, s. 1; EE 09/01, s. 54) 26 artiklassa säädettiin seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on sovellettava arvonlisäveroa matkatoimistojen liiketoimiin tämän artiklan mukaisesti, jos nämä matkatoimistot toimivat omissa nimissään suhteessa matkustajaan [viajero] käyttäen muiden verovelvollisten luovuttamia tavaroita ja suorittamia palveluja matkojen toteuttamisessa. Tätä artiklaa ei sovelleta sellaisiin matkatoimistoihin, jotka toimivat ainoastaan välittäjinä ja joihin on sovellettava 11 artiklan A kohdan 3 alakohdan c alakohtaa. Matkatoimistoina on tätä artiklaa sovellettaessa pidettävä myös turistimatkojen järjestäjiä. 2. Matkatoimiston matkan toteuttamiseksi suorittamia liiketoimia on pidettävä yhtenä matkatoimiston matkustajalle [viajero] suorittamana palveluna. Se verotetaan siinä jäsenvaltiossa, jossa matkatoimistolla on liiketoiminnan kotipaikka tai kiinteä toimipaikka, josta se tarjoaa palvelujen suorituksia. Tämän palvelun suoritukseen kohdistuvan veron perusteena ja sen 22 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitettuna verottomana hintana on pidettävä matkatoimiston katetta, eli matkustajan [viajero] maksaman arvonlisäverottoman kokonaishinnan ja toisten verovelvollisten matkatoimistolle luovuttamista tavaroista ja suorittamista palveluista aiheutuneiden todellisten kustannusten välistä erotusta, jos nämä liiketoimet välittömästi koituvat matkustajan [viajero] hyväksi. – – 4. Muiden verovelvollisten matkatoimistolle toimittamaansa laskuun merkitsemät arvonlisäverot sellaisista 2 kohdassa tarkoitetuista liiketoimista, jotka välittömästi koituvat matkustajan [viajero] hyväksi, eivät oikeuta vähennykseen eivätkä palautukseen missään jäsenvaltiossa.”
25

Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi toisen kanneperusteen seuraavilla, valituksenalaisen tuomion 53–55 kohdassa esitetyillä perusteilla: ”53 Asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan mukaan yhteisön tavaramerkin haltijan julistetaan menettäneen oikeutensa, jos viiden vuoden kuluessa tavaramerkkiä ei ole otettu tosiasialliseen käyttöön (asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohta), jos tavaramerkistä on sen haltijan toiminnan tai toimimatta jättämisen vuoksi tullut elinkeinotoiminnassa sellaisesta tavarasta tai palvelusta yleisesti käytetty nimitys, jota varten se on rekisteröity (asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan b alakohta), tai jos tavaramerkki on käytön seurauksena, kun sen haltija tai hänen suostumuksellaan joku muu on käyttänyt tavaramerkkiä, tullut harhaanjohtavaksi (asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan c alakohta). 54 – – kaksi viimeksi mainittua edellytystä liittyvät ehdottomiin hylkäysperusteisiin, kuten asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b–d ja g alakohdasta ilmenee, [kun taas] ensimmäinen liittyy suhteellisten hylkäysperusteiden tutkimista koskevaan säännökseen eli asetuksen N:o 207/2009 42 artiklan 2 kohtaan. Tämän vuoksi on katsottava, että SMHV:n menettämismenettelyn yhteydessä suorittamaan tutkimukseen yhteisön tavaramerkin tosiasiallisesta käytöstä on sovellettava asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 1 kohdan lopussa olevaa säännöstä, jonka mukaan tämä tutkimus rajataan tosiseikkoihin, joihin osapuolet ovat vedonneet. 55 Tästä seuraa, että kantajan oletus, jonka mukaan SMHV on perusteettomasti rajannut tutkimuksensa sen toimittamiin todisteisiin, on virheellinen.”
140

Valittajat riitauttavat myös valituksenalaisen tuomion 282 kohdan, jossa unionin yleinen tuomioistuin on hylännyt väitteen siitä, että Schindler-konsernin hyväksymä kilpailusääntöjen noudattamista koskeva ohjelma olisi pitänyt ottaa huomioon lieventävänä seikkana. Valittajien mukaan sillä seikalla, muuttavatko sääntöjen noudattamiseksi toteutetut toimenpiteet sitä tosiasiaa, että rikkominen on tapahtunut, ei ole ratkaisevaa merkitystä. Ratkaiseva merkitys on vain sillä, että Schindler-konserni on sisäisistä toimenpiteistä päättäessään halunnut välttää kilpailusääntöjen rikkomista ja erityisesti Schindler Holding on tässä tarkoituksessa tehnyt kaiken voitavansa. Sakon alennuksen olisi oltava sitäkin suurempi, kun Schindler-konsernin toteuttaman sääntöjen noudattamista koskevan järjestelmän yhtenä sivuvaikutuksena on se, että järjestelmästä huolimatta tehtyjen rikkomisten paljastaminen sisäisin toimenpitein muuttuu aikaisempaa vaikeammaksi, koska rikkomisiin syyllistyviä työntekijöitä uhataan ankarilla seuraamuksilla.
1)

Ammattipätevyyden tunnustamisesta 7.9.2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/36/EY 5 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että sen aineelliseen soveltamisalaan eivät kuulu sellaiset kansalliset säännöt kuin yhtäältä Hessenin osavaltion ammattieettisten sääntöjen 12 §:n 1 momentti, jonka mukaan palkkioiden on oltava asianmukaiset ja – ellei laissa muuta säädetä – lääkäreiden virallisia palkkiotaksoja koskevien sääntöjen mukaisesti lasketut, ja toisaalta mainittujen sääntöjen 27 §:n 3 momentti, jolla lääkäreitä kielletään harjoittamasta kaikenlaista ammattietiikan vastaista mainontaa. Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin unionin tuomioistuimen esittämät näkökohdat huomioon ottaen tarkistettava, merkitsevätkö mainitut säännöt SEUT 56 artiklassa tarkoitettua rajoitusta ja, jos näin on, onko niillä yleiseen etuun liittyvä tavoite ja voidaanko niillä saavuttaa kyseinen tavoite, sekä tarkistettava se, ettei niillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen niillä tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi.
10

Belgian kuningaskunnan ja Alankomaiden kuningaskunnan välillä kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi ja veronkierron estämiseksi tulo- ja varallisuusverojen alalla 5.6.2001 tehdyn sopimuksen (Belgisch staatsblad 20.12.2002, s. 57533; jäljempänä Belgian ja Alankomaiden sopimus) 7 artiklan 1–3 kappaleessa määrätään seuraavaa: ”1. Tulosta, jonka sopimusvaltiossa oleva yritys saa, voidaan verottaa vain siinä valtiossa, jollei yritys harjoita liiketoimintaa toisessa sopimusvaltiossa siellä olevasta kiinteästä toimipaikasta. Jos yritys harjoittaa liiketoimintaa edellä sanotuin tavoin, voidaan toisessa valtiossa verottaa yrityksen saamasta tulosta mutta vain siitä tulon osasta, joka on luettava kiinteään toimipaikkaan kuuluvaksi. 2. Mikäli 3 kappaleessa ei toisin määrätä, on niin, että jos sopimusvaltiossa oleva yritys harjoittaa liiketoimintaa toisessa sopimusvaltiossa siellä olevasta kiinteästä toimipaikasta, luetaan kussakin sopimusvaltiossa kiinteään toimipaikkaan kuuluvaksi se tulo, jonka toimipaikan olisi voitu olettaa tuottavan, jos se olisi ollut erillinen yritys, joka harjoittaa samaa tai samanluonteista toimintaa samojen tai samanluonteisten edellytysten vallitessa ja itsenäisesti päättää liiketoimista sen yrityksen kanssa, jonka kiinteä toimipaikka se on. 3. Kiinteän toimipaikan tuloa määrättäessä on vähennykseksi hyväksyttävä kiinteästä toimipaikasta johtuneet menot, niihin luettuina johtamisesta ja yleisestä hallinnosta johtuneet menot, riippumatta siitä, ovatko ne syntyneet siinä valtiossa, jossa kiinteä toimipaikka on, vai muualla.”
53

Kuten unionin tuomioistuin on jo todennut, tämä toteamus on ymmärrettävä tuon tuomion taustalla olleiden olosuhteiden valossa; siinä todistajan alustavaa kuulemista koskevaa pyyntöä, joka oli osoitettu suoraan todistajan asuinjäsenvaltion tuomioistuimelle, jolla ei kuitenkaan ollut toimivaltaa ratkaista pääasiaa, voitaisiin todella käyttää keinona välttää asetuksen N:o 1206/2001 säännöt, koska sillä voitaisiin evätä toimivaltaiselta tuomioistuimelta, jolle tällainen pyyntö pitäisi osoittaa, mahdollisuus suorittaa todistajan kuuleminen mainitussa asetuksessa säädettyjen sääntöjen mukaisesti (ks. em. asia Lippens ym., tuomion 36 kohta). Käsiteltävän asian olosuhteet eroavat edellä mainitussa asiassa St. Paul Dairy annetun tuomion taustalla olleista olosuhteista, koska vastaanotettavat todisteet sijaitsevat suurimmaksi osaksi muussa jäsenvaltiossa kuin sen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä, jäsenvaltiossa, joten viimeksi mainitulla on mahdollisuus soveltaa asetusta N:o 1206/2001.
2)

Direktiivin 2004/39 4 artiklan 1 kohdan 4 alakohtaa on tulkittava siten, että swap-sopimuksen tarjoamista asiakkaalle, jotta tämä voi suojautua merkitsemänsä rahoitustuotteen koron vaihtelua vastaan, on pidettävä kyseisessä säännöksessä määriteltynä sijoitusneuvontana silloin, kun tällaisen swap-sopimuksen tekemistä koskeva suositus annetaan henkilölle tämän toimiessa sijoittajana, kun se esitetään kyseiselle henkilölle soveltuvana tai kun se on sellainen, että siinä on otettu huomioon kyseisen henkilön yksilölliset olosuhteet, ja kun sitä ei ole annettu vain jakelukanavien kautta tai yleisöä varten.
109

Ensinnäkin on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin, joka on jo valituksenalaisen tuomion 177–179 kohdassa hylännyt Enin väitteet, joiden mukaan Syndialin jättäminen riidanalaisen päätöksen adressaattien ulkopuolelle olisi aiheuttanut ”vakavia seurauksia” asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädetyn kymmenen prosentin enimmäismäärän soveltamisen kannalta, on tältä osin palauttanut mieliin oikeuskäytäntönsä, jonka mukaan kyseinen yläraja on laskettava kaikkien niiden yhtiöiden yhteenlasketun liikevaihdon perusteella, jotka muodostavat yhden taloudellisen kokonaisuuden, joka toimii SEUT 101 artiklassa tarkoitettuna yrityksenä. Unionin tuomioistuin on jo vahvistanut, ettei kyseiseen oikeuskäytäntöön sisälly minkäänlaista oikeudellista virhettä (ks. asia C-240/11 P, World Wide Tobacco España v. komissio, määräys 3.5.2012, 45 ja 46 kohta).