ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
69

Vaikka olisikin niin, että asetuksella N:o 1788/2003, jota sovelletaan erotuksetta kaikkiin niihin, joille viitemäärä on osoitettu, kohdeltaisiin pientuottajia todellisuudessa ankarammin kuin suurtuottajia, on todettava, että sitä, että yhteistä markkinajärjestelyä koskevalla toimenpiteellä voi olla tietyille tuottajille heidän tuotantosuuntansa tai paikallisten olosuhteiden vuoksi erilaisia vaikutuksia kuin muille, ei voida pitää syrjintänä, jos toimenpide perustuu objektiivisiin, yhteisen markkinajärjestelyn kokonaisvaltaisen toiminnan tarpeita vastaaviin arviointiperusteisiin. Tilanne on tämä maksujärjestelmän osalta, joka on rakennettu sillä tavoin, että kansalliset ja tilakohtaiset viitemäärät vahvistetaan sellaiselle tasolle, ettei niiden yhteismäärä ylitä kullekin jäsenvaltiolle taattua kokonaismäärää (ks. vastaavasti em. asia Hierl, tuomion 19 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
36

Euroopan yhteisöjen komissio väittää, että yhteisön oikeuden yleisten periaatteiden noudattaminen edellyttää, että yhteisön direktiivit pannaan täytäntöön sellaisilla kansallisen oikeuden säännöillä, jotka ovat selkeitä ja muodollisia, joilla on välitön vaikutus suhteessa kansalaisiin, jotka on julkaistava virallisesti ja joita hallinto ei voi vapaasti muutella. Tästä syystä jäsenvaltioiden on säädettävä näistä säännöksistä lailla tai asetuksella. Nimenomainen ja tarkasti määritelty säännös olisi pääasiassa erityisen tarpeellinen, koska kyse on sellaisen poikkeuksen soveltamisalan määrittämisestä, joka on tehty niiden kaikkien henkilöiden verovelvollisuutta koskevaan periaatteeseen, jotka harjoittavat itsenäisesti jotakin kuudennen direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa mainituista taloudellisista toiminnoista.
3

Direktiivin 5 artiklan 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on yksinoikeus tavaramerkkiin. Tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa: a) merkkiä, joka on sama kuin tavaramerkki ja samoja tavaroita tai palveluja varten kuin ne tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkki on rekisteröity; b) merkkiä, joka sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran, joka sisältää myös vaaran merkin ja tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Jäsenvaltio voi myös säätää, että haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan elinkeinotoiminnassa käyttämästä merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin tavaramerkki, vaikka tavarat tai palvelut, joita varten merkki on, eivät ole samankaltaisia kuin ne, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, milloin viimeksi mainittu tavaramerkki on laajalti tunnettu tässä jäsenvaltiossa ja merkin aiheeton käyttö merkitsee tavaramerkin erottuvuuden tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka on haitaksi tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle. 3. Edellä 1 ja 2 kohdassa säädetyin edellytyksin voidaan kieltää muun muassa: a) merkin paneminen tavaroihin tai niiden päällyksiin; b) tavaroiden tarjoaminen tai liikkeelle laskeminen tai niiden varastoiminen tällaista tarkoitusta varten merkkiä käyttäen taikka palvelujen tarjoaminen tai suorittaminen merkkiä käyttäen; c) tavaroiden maahantuonti tai maastavienti merkkiä käyttäen; d) merkin käyttäminen liikeasiakirjoissa ja mainonnassa.”
8

Arvonlisäveroasetuksen 7 §:ssä säädetään seuraavaa: ”– – Palvelut katsotaan suoritetuiksi valtion alueella, jos niitä ovat suorittaneet oikeussubjektit, joiden kotipaikka on valtion alueella, tai oikeussubjektit, jotka asuvat valtion alueella ja joilla ei ole kotipaikkaa ulkomailla, taikka oikeussubjektien, joiden kotipaikka ja asuinpaikka on ulkomailla, Italiassa olevat kiinteät toimipaikat; niitä ei katsota suoritetun valtion alueella, kun ne on suorittanut oikeussubjektin, jonka kotipaikka tai asuinpaikka on Italiassa, ulkomailla sijaitseva kiinteä toimipaikka. Muiden oikeussubjektien kuin luonnollisten henkilöiden kotipaikkana pidetään tätä pykälää sovellettaessa paikkaa, jossa niiden lainmukainen kotipaikka on, ja asuinpaikkana paikkaa, jossa niiden tosiasiallinen kotipaikka on. Edellisessä momentissa säädetystä poiketen: – – d) – – mainospalvelut – – sekä välityspalvelut, jotka liittyvät edellä mainittuihin palveluihin, ja palvelut, jotka liittyvät velvollisuuteen olla tarjoamatta näitä palveluja, katsotaan suoritetuiksi valtion alueella, jos ne on suoritettu oikeussubjekteille, joiden kotipaikka on valtion alueella, tai oikeussubjekteille, jotka asuvat valtion alueella ja joilla ei ole kotipaikkaa ulkomailla, ja kun ne on suoritettu oikeussubjektien, joiden kotipaikka tai asuinpaikka on ulkomailla, Italiassa sijaitseville kiinteille toimipaikoille, paitsi jos palveluja käytetään Euroopan talousyhteisön ulkopuolella; e) edellisessä kohdassa tarkoitetut palvelut, jotka on suoritettu oikeussubjekteille, joiden kotipaikka tai asuinpaikka on Euroopan talousyhteisön jossain muussa jäsenvaltiossa, katsotaan suoritetuiksi valtion alueella, jos niiden vastaanottaja ei ole verovelvollinen siinä valtiossa, jossa tällä on kotipaikka tai asuinpaikka; f) edellä e kohdassa tarkoitetut palvelut – – jotka on suoritettu oikeussubjekteille, joiden kotipaikka ja asuinpaikka on Euroopan talousyhteisön ulkopuolella – – katsotaan suoritetuiksi valtion alueella, jos nämä palvelut käytetään siellä; jos oikeussubjektit, joiden kotipaikka tai asuinpaikka on Italiassa, suorittavat viimeksi mainittuja palveluja oikeussubjekteille, joiden kotipaikka tai asuinpaikka on Euroopan talousyhteisön ulkopuolella, kyseiset palvelut katsotaan suoritetuiksi valtion alueella, kun ne käytetään Italiassa tai jossain muussa kyseisen yhteisön jäsenvaltiossa.”
Yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla annettu direktiivi 2002/22 ei lähtökohtaisesti sellaisenaan estä sitä, että kansallinen lainsäätäjä toimii sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä annetussa direktiivissä 2002/21 tarkoitettuna kansallisena sääntelyviranomaisena, kunhan se tätä tehtävää hoitaessaan täyttää kyseisissä direktiiveissä säädetyt toimivaltaisuutta, riippumattomuutta, puolueettomuutta ja avoimuutta koskevat edellytykset ja kunhan sen tätä tehtävää hoitaessaan tekemiin päätöksiin voidaan tehokkaasti hakea muutosta muutoksenhakuelimeltä, joka on riippumaton asianomaisista osapuolista, mikä on kansallisen tuomioistuimen asiana tutkia.

Yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla annetun direktiivin 2002/22 21 perustelukappaleesta ilmenee, että yhteisön lainsäätäjän tarkoituksena oli sitoa yleispalvelun tarjoamisen yritykselle mahdollisesti aiheuttamien nettokustannusten kattamisjärjestelmät siihen, että tälle yritykselle aiheutuu kohtuuton rasite. Tässä yhteydessä se katsoi, että yleispalvelun nettokustannukset eivät välttämättä merkitse kaikille kyseessä oleville yrityksille kohtuutonta rasitetta, ja sen tarkoituksena oli estää se, että kaikki yleispalvelun tarjoamisen nettokustannukset johtavat automaattisesti oikeuteen saada korvausta. Näissä olosuhteissa kohtuuton rasite, joka kansallisen sääntelyviranomaisen on todettava ennen korvauksen myöntämistä, on rasite, joka kullekin kyseessä olevalle yritykselle on liiallinen sen sietokykyyn nähden, kun otetaan huomioon kaikki yrityksen ominaisuudet, erityisesti sen varustetaso, taloudellinen tilanne ja rahoitustilanne sekä markkinaosuus.

(ks. 42 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Veronpalautus unionin alueelle sijoittumattomille verovelvollisille

(Neuvoston direktiivin 86/560 2 artiklan 1 kohta sekä neuvoston direktiivin 2006/112 169 artiklan c alakohta, 170 ja 171 artikla)

Tiivistelmä

Jäsenvaltio, joka epää unioniin sijoittautumattomalta verovelvolliselta oikeuden saada takaisin yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 169 artiklan c alakohdassa tarkoitettuja vakuutus- ja rahoitusliiketoimia varten tehtyihin ostoihin sisältyvän arvonlisäveron, ei ole jättänyt noudattamatta direktiivin 2006/112 169–171 artiklan eikä jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kolmannentoista direktiivin 86/560 2 artiklan 1 kohdan mukaisia jäsenyysvelvoitteitaan.

Kolmannentoista direktiivin säännösten ja erityisesti sen 2 artiklan 1 kohdan, jossa ei viitata direktiivin 2006/112 169 artiklan c alakohdassa tarkoitettuihin liiketoimiin, on katsottava olevan lex specialis direktiivin 2006/112 170 ja 171 artiklaan nähden, mikä estää sen, että mainitussa 170 artiklassa yleisin ilmaisuin säädetty palautusoikeus voisi saada etusijan kolmannentoista direktiivin 2 artiklan 1 kohdan selvään ja täsmälliseen sanamuotoon nähden.

Vaikka oletettaisiinkin, että direktiivin 2006/112 169 artiklan c alakohtaa koskevan viittauksen puuttuminen olisi unionin lainsäätäjän virhe, ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä tehdä tulkintaa, jolla on tarkoitus korjata edellä mainittua 2 artiklan 1 kohtaa. Ei myöskään voida moittia jäsenvaltiota, jonka kansallinen säännöstö on yhteensopiva 2 artiklan 1 kohdan selvän ja täsmällisen sanamuodon kanssa, siitä, ettei se ole noudattanut nimenomaan kyseisen säännöksen mukaisia velvoitteitaan, koska se on jättänyt tekemättä tulkinnan, jonka tarkoituksena on korjata tätä säännöstä yhteisen arvonlisäverojärjestelmän yleiseen logiikkaan mukautumiseksi ja sen virheen korjaamiseksi, jonka yhteisön lainsäätäjä on tehnyt. Oikeusvarmuuden periaate edellyttää tältä osin, että unionin lainsäädännön perusteella ne, joita asia koskee, voivat saada selville tarkasti, minkä laajuisia niille kyseisessä lainsäädännössä asetetut velvoitteet ovat. Yksityisten oikeussubjektien on nimittäin yksiselitteisesti voitava saada tieto oikeuksistaan ja velvollisuuksistaan sekä ryhtyä niiden johdosta asianmukaisiin toimenpiteisiin. Tämä periaate on keskeinen myös pantaessa täytäntöön verotukseen liittyvää direktiiviä. Niin ei nimittäin voida toimia, että edellä mainitun 2 artiklan 1 kohdan säännöksen selvästä ja täsmällisestä sanamuodosta huolimatta tehtäisiin tulkinta, jonka tarkoituksena on korjata kyseistä säännöstä ja laajentaa jäsenvaltioiden siihen liittyviä velvollisuuksia.

(ks. 35, 46 ja 48–51 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Televiestintäala – Sähköiset viestintäverkot ja -palvelut – Sääntelyjärjestelmä – Direktiivi 2002/21 – Yleispalvelu ja käyttäjien oikeudet – Direktiivi 2002/22 – Elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien väliset sopimattomat kaupalliset menettelyt – Direktiivi 2005/29

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi; 2002/21, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/22; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2005/29)

Tiivistelmä

Sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä annettua direktiiviä 2002/21 ja yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla annettua direktiiviä 2002/22 on tulkittava niin, että ne eivät ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa kielletään asettamasta palvelusopimuksen tekemisen ehdoksi sitä, että loppukäyttäjä tekee muita palveluja koskevan sopimuksen. Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla annettua direktiiviä 2005/29 on kuitenkin tulkittava niin, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta ja yksittäistapauksen konkreettisia olosuhteita huomioon ottamatta kielletään kaikki myyjän kuluttajalle tekemät yhdistetyt tarjoukset.

(ks. 33 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Ympäristö – Ympäristövahinkojen ehkäiseminen ja korjaaminen – Ympäristövastuu – Direktiivi 2004/35 – Korjaavat toimenpiteet

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/35 7 artikla, 11 artiklan 4 kohta ja liitteessä II oleva 1.3.1 kohta)

2. Ympäristö – Ympäristövahinkojen ehkäiseminen ja korjaaminen – Ympäristövastuu – Direktiivi 2004/35 – Korjaavat toimenpiteet

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2004/35)

Tiivistelmä

1. Ympäristövastuusta ympäristövahinkojen ehkäisemisen ja korjaamisen osalta annetun direktiivin 2004/35 7 artiklaa ja 11 artiklan 4 kohtaa, luettuina yhdessä saman direktiivin liitteen II kanssa, on tulkittava siten, että toimivaltaisella viranomaisella on oikeus olennaisesti muuttaa ympäristövahinkojen korjaamista koskevia toimenpiteitä, joista oli päätetty kontradiktorisen menettelyn jälkeen yhteistyössä asianomaisten toiminnanharjoittajien kanssa ja jotka on jo toteutettu tai joiden toteuttaminen on aloitettu. Kuitenkin tällaista päätöstä tehtäessä

– tämän viranomaisen on kuultava toiminnanharjoittajia, joilta edellytetään sellaisia toimenpiteitä, paitsi jos ympäristötilanteen vakavuus edellyttää toimivaltaisen viranomaisen ryhtyvän toimenpiteisiin välittömästi

– tämän viranomaisen on myös pyydettävä erityisesti niitä henkilöitä, joiden maalla korjaavat toimenpiteet toteutetaan, toimittamaan huomautuksensa, ja otettava ne huomioon

– tämän viranomaisen on otettava huomioon direktiivin 2004/35 liitteessä II olevassa 1.3.1 kohdassa tarkoitetut perusteet ja esitettävä päätöksessään syyt, joihin sen tekemä valinta perustuu, sekä tapauksen mukaan ne syyt, joiden vuoksi asian yksityiskohtainen tutkiminen näillä perusteilla ei ole ollut tarpeen tai mahdollista esimerkiksi ympäristötilanteen vakavuuden vuoksi.

(ks. 67 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

2. Ympäristövastuusta ympäristövahinkojen ehkäisemisen ja korjaamisen osalta annettu direktiivi 2004/35 ei ole esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa toimivaltainen viranomainen oikeutetaan asettamaan ehdoksi sille, että ympäristöä korjaaviin toimenpiteisiin velvoitetut toiminnanharjoittajat saavat käyttää maa-alueitaan, se, että toiminnanharjoittajat toteuttavat tämän viranomaisen määräämät toimenpiteet, siinäkin tapauksessa, etteivät nämä toimenpiteet koske kyseisiä maa-alueita sen vuoksi, että niille on jo aikaisemmin tehty kunnostustoimia tai ne eivät ole koskaan olleet pilaantuneita. Tällaisen toimenpiteen on kuitenkin oltava perusteltu siksi, että sillä pyritään estämään ympäristön tilan heikkeneminen siellä, missä ympäristöä korjaavia toimenpiteitä toteutetaan, tai siksi, että sillä ennalta varautumisen periaatteen mukaisesti pyritään ehkäisemään muiden ympäristövahinkojen aiheutuminen tai uusiutuminen kyseisten korjaavien toimenpiteiden kohteena olevaan koko rantaviivaan rajoittuvilla toiminnanharjoittajien maa-alueilla.

(ks. 92 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Alkuperäisen tutkimusmenettelyn, jonka tarkoituksena on määrittää polkumyynnin olemassaolo, ja polkumyynnin vastaisia toimenpiteitä, joiden voimassaolo on päättymässä, koskevan tarkastelumenettelyn välillä on objektiivinen ero. Tarkastelumenettelyssä olevan tuonnin osalta on näet jo otettu käyttöön lopullisia polkumyyntitoimenpiteitä, joiden tapauksessa on lähtökohtaisesti esitetty riittävästi todisteita polkumyynnin ja vahingon toistumisen tai jatkumisen todennäköisyydestä kyseisten toimenpiteiden päättyessä, kun taas silloin, kun tuontiin kohdistuu alkuperäinen tutkimus, tarkoituksena on nimenomaan väitetyn polkumyynnin olemassaolon, määrän ja vaikutuksen määrittäminen.

Muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta annetun asetuksen N:o 384/96, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 461/2004, 11 artiklan 2 kohdan, joka koskee sellaisia polkumyynnin vastaisia toimenpiteitä, joiden voimassaolo on päättymässä, nojalla tehtävän tarkastelun yhteydessä yhteisön viranomaiset voivat ainoastaan jatkaa kyseisiä toimenpiteitä silloin, jos niiden voimassaolon päättyminen johtaisi polkumyynnin ja vahingon jatkumiseen tai toistumiseen, tai kumota ne päinvastaisessa tapauksessa. Toimenpiteiden, joiden voimassaolo on päättymässä, tarkastelu tämän säännöksen perusteella ei sitä vastoin voi johtaa voimassa olevien toimenpiteiden muuttamiseen. Tästä seuraa, että koska yhteisön viranomaiset ovat tarkastelun perusteella todenneet polkumyynnin vastaisten toimenpiteiden voimassaolon päättymisen todennäköisesti johtavan vahingon toistumiseen, lopullisen polkumyyntitullin käyttöönotosta Kiinan kansantasavallasta peräisin olevan piin tuonnissa annettu asetus N:o 398/2004 on pätevä siltä osin kuin siinä säilytetään polkumyyntitullin suuruus.

(ks. 76–78 kohta)
Keskinäisestä avunannosta tiettyihin maksuihin, tulleihin, veroihin ja muihin toimenpiteisiin liittyvien saatavien perinnässä annetun direktiivin 76/308, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2001/44, 12 artiklan 3 kohtaa on tulkittava niin, että sen viranomaisen, jolle pyyntö osoitetaan, kotipaikkajäsenvaltion tuomioistuimilla ei lähtökohtaisesti ole toimivaltaa tarkastaa, onko saatavan perinnän mahdollistava asiakirja täytäntöönpanokelpoinen. Sitä vastoin siinä tapauksessa, että kyseisen jäsenvaltion tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetaan kanne, joka koskee perintätoimenpiteiden – kuten täytäntöönpanoasiakirjan tiedoksiannon – pätevyyttä tai sääntöjenmukaisuutta, kyseisellä tuomioistuimella on toimivalta tarkastaa, onko perintätoimenpiteet toteutettu mainitun jäsenvaltion lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten mukaisesti.

Keskinäisestä avunannosta tiettyihin maksuihin, tulleihin, veroihin ja muihin toimenpiteisiin liittyvien saatavien perinnässä annetulla direktiivillä 76/308, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2001/44, käyttöön otetun keskinäisen avunannon yhteydessä perinnän mahdollistavan täytäntöönpanoasiakirjan vastaanottajan on saatava kyseinen asiakirja tiedoksi jollakin sen viranomaisen, jolle pyyntö on osoitettu, kotipaikkajäsenvaltion virallisella kielellä, jotta hän voi vedota oikeuksiinsa. Jotta kyseisen oikeuden kunnioittaminen voidaan taata, kansallisen tuomioistuimen on sovellettava kansallista lainsäädäntöään ja varmistaa samalla yhteisön oikeuden täysi tehokkuus.

Kun yhteisö ei ole antanut nimenomaisia säännöksiä, kunkin jäsenvaltion asiana on sisäisessä oikeusjärjestyksessään antaa menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan yhteisön oikeuden välittömään oikeusvaikutukseen perustuvat yksityisten oikeudet; nämä menettelysäännöt eivät saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia (vastaavuusperiaate), eivätkä ne saa olla sellaisia, että yhteisön oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate).

(ks. 62 ja 63 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
EY 39 artiklaa on tulkittava siten, että arvioitaessa koulutusten vastaavuutta sellaisen hakemuksen vuoksi, joka koskee oikeutta osallistua suoraan lakimiesammatteja varten järjestettävään harjoitteluun suorittamatta tätä varten järjestettäviä kokeita, vertailukohdaksi on otettava tiedot, joita siinä jäsenvaltiossa, jossa hakija pyytää saada osallistua tällaiseen harjoitteluun, vaadittu pätevyys osoittaa.

EY 39 artiklaa on tulkittava siten, että silloin, kun jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset tutkivat toisen jäsenvaltion kansalaisen hakemusta saada oikeus osallistua lakimiesammatteja varten Saksassa järjestettävän harjoittelun kaltaiseen käytännön harjoittelujaksoon voidakseen ryhtyä myöhemmin harjoittamaan säänneltyä ammattia, kyseisessä artiklassa ei sinällään edellytetä, että nämä viranomaiset vaativat hakijalta unionin oikeudessa edellytetyn vastaavuuden tutkinnan yhteydessä vain sellaista oikeustieteen tietojen tasoa, joka on alempi kuin kyseisessä jäsenvaltiossa vaaditun pätevyyden osoittamien tietojen taso, tällaiseen käytännön harjoittelujaksoon osallistumiseksi. On kuitenkin täsmennettävä, että yhtäältä mainittu artikla ei estä myöskään joustamista vaaditusta pätevyydestä, ja että toisaalta mahdollisuus asianomaisen henkilön todistamalla pätevyydellä osoitettujen tietojen osittaiseen tunnustamiseen ei saa olla pelkästään fiktiivinen, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava.

(ks. 65 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Kun kyse on sopimuksentekomenettelystä, joka on yhä vireillä direktiivin täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättyessä, olisi vastoin oikeusvarmuuden periaatetta määrittää pääasiassa sovellettava oikeus käyttämällä hankintamenettelyn ratkaisemisen ajankohtaa, vaikka se päätös, jolla väitetään rikottavan yhteisön oikeutta, on tehty ennen tätä ajankohtaa.

Julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 93/37, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/52, 22 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että silloin kun hankintasopimus tehdään neuvottelumenettelyssä ja kun sopivien ehdokkaiden lukumäärä ei saavuta tälle menettelylle asetettua vähimmäismäärää, hankintaviranomainen voi silti jatkaa menettelyä kutsumalla sopivan ehdokkaan tai sopivat ehdokkaat neuvottelemaan hankintasopimuksen ehdoista.

Julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annettua direktiiviä 93/37, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/52, on tulkittava siten, että hankintaviranomainen on noudattanut velvollisuuttaan todellisen kilpailun varmistamiseen, kun se käyttää neuvottelumenettelyä kyseisen direktiivin 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa.

Direktiivin 93/37 22 artiklan 3 kohdassa säädetään, että hankintaviranomaisen on hankintasopimuksen neuvotteluvaiheessa kutsuttava riittävä määrä ehdokkaita osallistumaan tähän vaiheeseen. Päätettäessä, onko tämä määrä riittävä varmistamaan todellisen kilpailun vai ei, on otettava huomioon kyseisen hankintasopimuksen ominaispiirteet ja tarkoitus.

Jos tällaisessa menettelyssä sopivien ehdokkaiden lukumäärä ei saavuta tälle menettelylle vahvistettua vähimmäismäärää – joka direktiivin 93/37 mukaan ei voi olla vähempää kuin kolme –, on todettava, että kunhan tälle menettelylle ominaiset taloudelliset ja tekniset edellytykset on asianmukaisesti vahvistettu ja niitä on asianmukaisesti sovellettu, hankintaviranomainen on joka tapauksessa varmistanut todellisen kilpailun.

(ks. 52–54 kohta ja tuomiolauselman 3 kohta)
Moottoriajoneuvojen ja niiden perävaunujen katsastusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 96/96 2 artiklan mukaan jäsenvaltio valvoo edelleen suoraan katsastuslaitosten toimintaa, vaikka se antaa niiden hallinnoimisen yksityisille elimille. Kyseisen artiklan ensimmäisen virkkeen perusteella on nimittäin jäsenvaltion asiana nimetä toimivaltaiset laitokset, järjestää valtuutusmenettelyt ja valvoa kyseisiä laitoksia suoraan. Saman artiklan toisessa virkkeessä mainitaan varotoimista, joihin on ryhdyttävä ajoneuvojen katsastustoiminnan ja korjaustoiminnan välisten eturistiriitojen tapauksessa, ja virkkeen sanamuodon mukaan jäsenvaltioiden on ”erityisesti” huolehdittava, että katsastusten puolueettomuus ja korkea laatu säilytetään. Ilmaisun ”erityisesti” käyttäminen merkitsee sitä, että direktiivin 96/96 tarkoituksena on, että valtio toteuttaa tinkimättömästi nämä molemmat konkreettiset laatutavoitteet, nimittäin ajoneuvojen katsastuksen puolueettomuuden ja korkean laadun, eturistiriitojen ilmetessä mutta sitäkin suuremmalla syyllä myös täyttäessään direktiivin 96/96 2 artiklan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettua ajoneuvojen katsastuksia suorittavien yksityisten laitosten ohjaustehtäväänsä. Sen vuoksi ja kun yksityiset laitokset harjoittavat toimintaansa toimivaltaisen viranomaisen aktiivisessa valvonnassa ja tämä viranomainen on viime kädessä vastuussa kyseisten laitosten tekemistä tarkastuksista ja päätöksistä eikä niiden siksi voida katsoa osallistuvan EY 45 artiklassa tarkoitetulla tavalla välittömästi ja nimenomaisesti julkisen vallan käyttöön, ajoneuvoja katsastavien yksityisten elinten toiminta ei kuulu EY 45 artiklassa määrätyn poikkeuksen piiriin.

(ks. 37, 42, 43 ja 45 kohta)