Asia T-279/02

Degussa AG

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Kilpailu – EY 81 artikla – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Metioniinimarkkinat – Yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen – Sakko – Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat – Rikkomisen vakavuus ja kesto – Yhteistyö hallinnollisessa menettelyssä – Asetuksen N:o 17/62 15 artiklan 2 kohta – Syyttömyysolettama

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 5.4.2006

Tuomion tiivistelmä

1. Yhteisön oikeus – Yleiset oikeusperiaatteet – Oikeusvarmuus – Seuraamusten lakisidonnaisuus

2. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

3. Kilpailu – Sakot

(EY 81 artikla, EY 82 artikla, EY 83 artiklan 1 kohta ja 2 kohdan a ja d alakohta, EY 202 artiklan kolmas luetelmakohta ja EY 211 artiklan ensimmäinen luetelmakohta; neuvoston asetus N:o 17)

4. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jolla kilpailusääntöjen rikkominen todetaan

5. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Perusoikeudet – Syyttömyysolettama

(Euroopan yhtenäisasiakirjan johdanto-osa; Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 6 artiklan 2 kohta; Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla)

6. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Yhdenmukaistettu menettelytapa – Käsite

(EY 81 artiklan 1 kohta)

7. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Kielto – Kilpailusääntöjen rikkomiset

(EY 81 artiklan 1 kohta)

8. Kilpailu – Sakot – Päätös, jolla määrätään sakkoja

(EY 253 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

9. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

10. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

11. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakon ehkäisevä luonne

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohdan neljäs, viides ja kuudes alakohta)

12. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohdan kuudes alakohta)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus – Lieventävät asianhaarat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

14. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen

(EY 18 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

15. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Sakon määräämättä jättäminen tai sen alentaminen vastikkeeksi kilpailusääntöjen rikkomisesta syytetyn yrityksen yhteistyöstä

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 96/C 207/04 D jakson 1 kohta)

16. Yhteisön oikeus – Yleiset oikeusperiaatteet – Kielto soveltaa rikoslainsäädäntöä taannehtivasti

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla; komission tiedonanto 98/C 9/03)

17. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Salassapitovelvollisuus

(EY 287 artikla)

1. Seuraamusten lakisidonnaisuuden periaate liittyy erottamattomasti oikeusvarmuuden periaatteeseen, joka on yhteisön oikeuden yleinen periaate, jonka mukaan muun muassa kaiken yhteisön lainsäädännön on oltava selvää ja täsmällistä erityisesti, kun siinä asetetaan tai sen perusteella voidaan asettaa seuraamuksia, jotta ne, joita asia koskee, voivat tuntea ilman epäselvyyttä siihen perustuvat oikeudet ja velvollisuudet ja ryhtyä tilanteen edellyttämiin toimiin. Tämä periaate, joka on osa jäsenvaltioiden yhteistä valtiosääntöperinnettä ja joka on vahvistettu eri kansainvälisissä sopimuksissa ja muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklassa, koskee sekä luonteeltaan rikosoikeudellisia normeja että erityisiä hallinnollisia keinoja, joilla määrätään tai voidaan määrätä hallinnollisia seuraamuksia. Sitä sovelletaan sekä normeihin, joissa vahvistetaan rikkomisen muodostavat tekijät, että normeihin, joissa määritellään ensiksi mainittujen normien rikkomisen seuraukset. Tältä osin edellä mainitun yleissopimuksen 7 artiklan 1 kappaleesta seuraa, että laissa on määriteltävä selvästi rikokset ja rangaistukset, jotka niistä määrätään. Tämä edellytys täyttyy, kun yksityinen oikeussubjekti voi tietää kyseessä olevan säännöksen tai määräyksen sanamuodon ja tarvittaessa tuomioistuinten siitä tekemän tulkinnan perusteella, mitkä toimet tai laiminlyönnit synnyttävät sen rikosoikeudellisen vastuun.

Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että tämän määräyksen vaatimusten täyttämiseksi ei edellytetä, että niiden säännösten sanamuoto, joiden nojalla nämä seuraamukset määrätään, on niin täsmällinen, että näiden säännösten rikkomisen mahdolliset seuraukset olisivat ennakoitavissa täysin varmasti. Sen mukaan säännöksen epämääräinen sanamuoto ei välttämättä merkitse Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan rikkomista ja se, että laissa annetaan harkintavaltaa, ei itsessään ole ristiriidassa ennakoitavuuden vaatimuksen kanssa edellyttäen, että tällaisen harkintavallan laajuus ja sen käyttämistapa määritellään riittävän selvästi, kun otetaan huomioon kyseessä oleva hyväksytty tavoite, jotta oikeussubjektia suojataan riittävästi omavaltaisilta toimilta. Tässä yhteydessä Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ottaa huomioon paitsi lain sanamuodon myös sen, onko käytettyjä epämääräisiä käsitteitä täsmennetty vakiintuneessa ja julkaistussa oikeuskäytännössä. Jäsenvaltioiden yhteisen valtiosääntöperinteen huomioon ottaminen ei lisäksi aiheuta sitä, että yhteisön oikeuden yleiselle periaatteelle, joka seuraamusten lakisidonnaisuuden periaate on, annettaisiin erilainen tulkinta.

(ks. 66–69 ja 71–73 kohta)

2. Olettaen, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaletta sovelletaan komission määräämiin seuraamuksiin yhteisön kilpailusääntöjen rikkomistapauksessa, asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta, joka koskee sakkojen määräämistä yrityksille, jotka ovat rikkoneet yhteisön kilpailusääntöjä, ei ole ristiriidassa seuraamusten lakisidonnaisuuden periaatteen kanssa, kun otetaan huomioon seuraavat seikat:

– komissiolla ei ole rajatonta harkintavaltaa sakkojen vahvistamiseksi, koska sen on noudatettava ylärajaa, joka on vahvistettu kyseessä olevien yritysten liikevaihdon mukaan, ja otettava huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus ja kesto

– kun komissio vahvistaa sakkojen määrää, sen on noudatettava yleisiä oikeusperiaatteita ja erityisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta

– näitä samoja rajoituksia sovelletaan, kun komissio käyttää harkintavaltaansa sen osalta, onko sakko määrättävä vai ei

– yhteisöjen tuomioistuinten harjoittama valvonta on mahdollistanut asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa mahdollisesti esiintyneiden epämääräisten käsitteiden täsmentämisen vakiintuneella ja julkaistulla oikeuskäytännöllä

– komissio on kehittänyt hallinnollisen käytännön, joka on tunnettu, johon on mahdollista tutustua ja joka voi olla viitteenä, kun on kyse yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattamisesta, vaikka se ei olekaan oikeudellinen kehys määrättäville sakoille, koska sakkojen tason korottaminen edellä mainitussa 15 artiklan 2 kohdassa vahvistetuissa rajoissa on aina mahdollista, jos yhteisön kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen tätä edellyttää

– komissio on antanut sakkojen vahvistamista koskevat suuntaviivat, joten se on rajoittanut harkintavaltansa käyttöä myötävaikuttaen täten oikeusvarmuuden takaamiseen, ja sen on noudatettava yhdenvertaisen kohtelun ja luottamuksensuojan periaatteita

– komission on EY 253 artiklan nojalla perusteltava päätöksensä, joilla määrätään sakko.

(ks. 71 ja 74–84 kohta)

3. Ei voida katsoa, että toimivalta määrätä sakkoja EY 81 ja EY 82 artiklan rikkomistapauksessa olisi alkujaan kuulunut neuvostolle, joka olisi siirtänyt sen tai sen täytäntöönpanon komissiolle EY 202 artiklan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitetulla tavalla. EY 83 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan a ja d alakohdan ja EY 211 artiklan ensimmäisen luetelmakohdan mukaisesti tämä toimivalta kuuluu itse asiassa komission itsenäiseen tehtävään huolehtia siitä, että yhteisön lainsäädäntöä noudatetaan, koska tämä tehtävä on täsmennetty, rajoitettu ja vahvistettu muodollisesti EY 81 ja EY 82 artiklan soveltamisen osalta asetuksella N:o 17. Komissiolle tässä asetuksessa annettu toimivalta määrätä sakkoja perustuu siis itse perustamissopimuksen määräyksiin, ja sillä pyritään siihen, että kyseisissä artikloissa määrättyjä kieltoja voidaan soveltaa tehokkaasti.

(ks. 86 ja 87 kohta)

4. Oikeusvarmuuden, joka taloudellisilla toimijoilla on oltava, vaatimus merkitsee sitä, että kilpailusääntöjen rikkomista koskevassa oikeudenkäynnissä komissio, jolla on todistustaakka toteamiensa rikkomisten osalta, esittää asianmukaisen näytön, jolla osoitetaan oikeudellisesti riittävällä tavalla rikkomisen muodostavien tosiseikkojen olemassaolo. Rikkomisen väitetyn keston osalta sama oikeusvarmuuden periaate edellyttää sitä, että jos ei ole olemassa näyttöä, jolla voidaan osoittaa suoraan rikkomisen kesto, komissio esittää ainakin näyttöä, joka liittyy ajallisesti riittävän lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin, joiden perusteella voidaan kohtuudella päätellä, että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä tiettyjen kahden ajankohdan välillä.

(ks. 114 ja 153 kohta)

5. Syyttömyysolettama, sellaisena kuin se ilmenee muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 2 kappaleesta, on yksi perusoikeuksista, jotka yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön – jota Euroopan yhtenäisasiakirjan johdanto-osa ja Euroopan unionin perustamissopimuksen 6 artiklan 2 kohta sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla sitä paitsi tukevat – mukaan tunnustetaan yhteisön oikeusjärjestyksessä. Kun otetaan huomioon kyseessä olevien rikkomisten luonne sekä niihin liittyvien seuraamusten luonne ja ankaruus, syyttömyysolettaman periaate soveltuu erityisesti yrityksiä koskevien kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen.

(ks. 115 kohta)

6. ”Yhdenmukaistetun menettelytavan” käsite muodostuu sellaisesta yritysten välisen yhteistoiminnan muodosta, jolla korvataan tietoisesti kilpailun riskit yritysten välisellä käytännön yhteistyöllä ilman, että tehtäisiin varsinaista sopimusta. Kyseessä olevat yhteensovittamisen ja yhteistyön kriteerit eivät edellytä todellisen ”suunnitelman” laatimista, vaan niitä on tulkittava perustamissopimuksen kilpailua koskeviin määräyksiin kuuluvan sellaisen ajatuksen valossa, jonka mukaan jokaisen taloudellisen toimijan on määriteltävä itsenäisesti se toimintatapa, jota se aikoo noudattaa yhteismarkkinoilla. Vaikka on totta, että tämä itsenäisyyden edellytys ei sulje pois taloudellisten toimijoiden oikeutta sopeutua järkevästi kilpailijoidensa todettuun tai niiltä odotettuun käyttäytymiseen, se on kuitenkin jyrkästi ristiriidassa sen kanssa, että tällaisten toimijoiden välillä olisi suoria tai epäsuoria kontakteja, joiden tarkoituksena on joko vaikuttaa jonkin tosiasiallisen tai mahdollisen kilpailijan markkinakäyttäytymiseen tai paljastaa tällaiselle kilpailijalle se, kuinka yritys itse on päättänyt käyttäytyä tai kuinka se aikoo itse käyttäytyä markkinoilla, tai joilla on tällaisia vaikutuksia.

Yhdenmukaistetun menettelytavan toteen näyttämiseksi ei siis ole välttämätöntä osoittaa, että tietty kilpailija on muodollisesti sitoutunut harjoittamaan tietynlaista toimintaa yhtä tai useampaa muuta kilpailijaa kohtaan tai että kilpailijat ovat vahvistaneet yhdessä tulevan toimintansa markkinoilla. Riittävää on se, että aikeistaan ilmoittaessaan kilpailija on poistanut tai ainakin selvästi vähentänyt epätietoisuutta omasta odotettavissa olevasta markkinakäyttäytymisestään. Lisäksi vaikka se, että kartellin osallistujat vastavuoroisesti ilmoittavat aikomuksestaan päättää kartelli, ei ole sen päättämisen edellytys, on kuitenkin niin, että kun yritys osallistuu – vaikkei osallistuminen ole aktiivista – yritysten välisiin kokouksiin, joiden tarkoitus on kilpailunvastainen, ilmoittamatta julkisesti olevansa sitoutumatta niissä sovittuihin asioihin, ja kun se on antanut muiden osanottajien näin ymmärtää, että se on hyväksynyt kokousten tulokset ja toimii niiden mukaisesti, voidaan katsoa osoitetun, että se osallistuu näiden kokousten tuloksena olevaan kartelliin.

Vaikka EY 81 artiklan 1 kohdan sanamuodosta ilmenee lisäksi, että yhdenmukaistettu menettelytapa merkitsee paitsi yritysten välistä yhteistoimintaa myös tietynlaista markkinakäyttäytymistä tämän yhteistoiminnan jälkeen ja syy‑yhteyttä näiden kahden tekijän välillä, on oletettava, elleivät asianomaiset toimijat esitä niille kuuluvan näyttövelvollisuuden mukaisesti vastakkaista näyttöä, että yhteistoimintaan osallistuvat ja edelleen markkinoilla toimivat yritykset ottavat markkinakäyttäytymisessään huomioon kilpailijoidensa kanssa vaihdetut tiedot. Näin on etenkin siinä tapauksessa, että yhteistoiminta jatkuu pitkän ajanjakson kuluessa säännöllisenä.

(ks. 132–134 ja 136 kohta)

7. EY 81 artiklan 1 kohdan rikkominen voi perustua paitsi yksittäiseen toimenpiteeseen myös useiden toimenpiteiden kokonaisuuteen taikka jatkuvaan toimintaan. Tätä tulkintaa ei voida kyseenalaistaa sillä perusteella, että tällaisten useiden toimenpiteiden tai tällaisen jatkuvan toiminnan yhtä tai useampaa osa-aluetta voitaisiin itsessään ja yksin tarkasteltuna pitää kyseisen määräyksen rikkomisena. Kun eri toimenpiteet kuuluvat ”kokonaissuunnitelmaan”, koska niiden yhteisenä tavoitteena on kilpailun vääristäminen yhteismarkkinoiden sisällä, komissiolla on oikeus kohdistaa vastuu näistä toimenpiteistä sen mukaan, miten yritykset ovat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen, kun rikkomista arvioidaan kokonaisuutena.

(ks. 155 kohta)

8. Erityisesti niiden sakkojen määrän laskemisen osalta, jotka komissio määrää yhteisön kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi, olennaiset menettelymääräykset, joihin perusteluvelvollisuus kuuluu, täyttyvät, jos komissio ilmoittaa päätöksessään arviointiperusteet, joiden perusteella se on voinut määrittää kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston. Perusteluvelvollisuuden laajuus on lisäksi määriteltävä ottaen huomioon se, että rikkomisten vakavuus on osoitettava erittäin monien seikkojen perusteella, vaikka huomioon otettavista kriteereistä ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa. Lisäksi perusteluvelvollisuus ei edellytä, että komission olisi mainittava päätöksessään numerotiedot, jotka liittyvät sakkojen laskentatapaan, vaan se edellyttää komission mainitsevan yksinomaan arviointiperusteet, joiden avulla se on määrittänyt rikkomisen vakavuuden ja keston.

(ks. 193 ja 194 kohta)

9. Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta määritettäessä on otettava huomioon muun muassa moititun käyttäytymisen normatiivinen ja taloudellinen asiayhteys. Sen arvioimiseksi, mitkä kilpailusääntöjen rikkomisen konkreettiset vaikutukset markkinoihin ovat, mikä komission on tehtävä aina kun tämä on mahdollista, sen on käytettävä vertailukohtana kilpailutilannetta, joka olisi normaalisti vallinnut ilman kilpailusääntöjen rikkomista. Tästä seuraa, että hintakartellien tapauksessa komission toteamus, jonka mukaan nämä sopimukset todella mahdollistivat sen, että kyseiset yritykset saavuttivat myyntihinnat, jotka ylittivät hinnat, jotka olisivat vallinneet ilman kartellia, sallii komission ottaa huomioon sakon suuruutta määrittäessään kilpailusääntöjen rikkomisen markkinoille aiheuttamien vahingollisten vaikutusten merkityksen ja näin ollen vahvistaa sakon suuruus rikkomisen vakavuuden perusteella korkeammalle tasolle kuin mille se olisi vahvistettu ilman tällaista toteamusta. Tämän arvioinnin yhteydessä komission on otettava huomioon kyseisten markkinoiden objektiivinen tilanne vallitsevan taloudellisen ja mahdollisesti normatiivisen asiayhteyden osalta. Tarvittaessa on otettava huomioon ”objektiivisten taloudellisten tekijöiden” olemassaolo, joista ilmenee, että ”vapaan kilpailun” vallitessa hintataso ei olisi kehittynyt samalla tavalla kuin noudatettujen hintojen tapauksessa.

(ks. 216 ja 222–224 kohta)

10. Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus voidaan osoittaa viittaamalla lainvastaisten menettelytapojen luonteeseen ja tarkoitukseen. Menettelytavan tarkoitusta koskevilla seikoilla voi olla suurempi merkitys sakon määrää vahvistettaessa kuin sen vaikutuksia koskevilla seikoilla. Kilpailunvastaisen menettelytavan vaikutus ei ole ratkaiseva kriteeri sakon asianmukaista määrää arvioitaessa. Menettelytavan suunnitelmallisuuteen liittyvillä seikoilla voi olla suurempi merkitys kuin kyseisiin vaikutuksiin liittyvillä seikoilla erityisesti, kun on kyse itsessään vakavista rikkomisista, joita ovat esimerkiksi hintojen vahvistaminen ja markkinoiden jakaminen. Lisäksi hintojen vahvistamista koskevien horisontaalisten kartellien on aina katsottu kuuluvan yhteisön kilpailuoikeuden vakavimpiin rikkomisiin.

(ks. 250–252 kohta)

11. Kun komissio määrittää sakkojen suuruutta yhteisön kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi, sen on otettava huomioon paitsi rikkomisen vakavuus ja asian erityisolosuhteet myös se asiayhteys, johon kyseinen rikkominen sijoittuu, ja huolehdittava siitä, että sen toiminnalla on ehkäisevä vaikutus erityisesti, kun on kyse rikkomisista, jotka ovat erityisen haitallisia yhteisön tavoitteiden toteuttamisen kannalta.

Tämän osalta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa vahvistetaan sitä paitsi, että rikkomisen laadun, sen todellisen vaikutuksen markkinoihin ja markkinoiden maantieteellisen laajuuden ohella on otettava huomioon rikkomiseen syyllistyneiden todellinen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa huomattavaa vahinkoa muille toimijoille ja erityisesti kuluttajille ja määritettävä sakon suuruus tasolle, joka on riittävän varoittava (1 A kohdan neljäs alakohta). Komissio voi myös ottaa huomioon sen, että suuret yritykset kykenevät paremmin arvioimaan itse toimintaansa mahdollisesti liittyviä rikkomisia ja niistä aiheutuvia seurauksia (1 A kohdan viides alakohta).

Kun on kyse ensimmäisestä näistä seikoista, ehkäisevän vaikutuksen tavoitteella, johon komissio voi pyrkiä vahvistaessaan sakon suuruutta, pyritään varmistamaan se, että yritykset noudattavat perustamissopimuksessa vahvistettuja kilpailusääntöjä, jotka koskevat niiden toimintaa yhteisössä tai Euroopan talousalueella. Tämä tavoite voidaan saavuttaa asianmukaisesti vain, kun otetaan huomioon yrityksen tilanne sakon määräämispäivänä. On itse asiassa tehtävä ero yhtäältä sen, miten laajasti rikkominen vaikuttaa markkinoihin ja mikä kunkin kartelliin osallistuneen vastuu siitä on (minkä suuntaviivojen 1 A kohdan neljäs ja kuudes alakohta kattavat), ja toisaalta sen välillä, mikä sakon määräämisen ehkäisevän vaikutuksen on oltava.

Sen osalta, miten laajasti rikkominen vaikuttaa markkinoihin ja mikä kunkin kartelliin osallistuneen vastuu rikkomisesta on, tavaroista, joita rikkominen koskee, saatava liikevaihto voi osoittaa asianmukaisesti sen, miten laajasti rikkominen vaikuttaa markkinoihin. Kilpailunrajoitusten kohteena olevista tavaroista saatu liikevaihto on objektiivinen peruste, jolla tämän menettelyn haitallinen vaikutus tavanomaiseen kilpailuun saadaan täsmällisesti mitatuksi.

Tarve varmistaa sakon riittävän ehkäisevä vaikutus, kun sillä ei perustella sakkojen yleisen tason korottamista kilpailupolitiikan täytäntöönpanon yhteydessä, edellyttää kuitenkin, että sakon määrää mukautetaan niin, että voidaan ottaa huomioon sakon tavoiteltu vaikutus sen kohteena olevalle yritykselle, jotta sakko ei ole merkityksetön tai päinvastoin liiallinen muun muassa kyseisen yrityksen taloudelliseen kykyyn nähden, niiden vaatimusten mukaisesti, jotka perustuvat yhtäältä tarpeeseen varmistaa sakon tehokkuus ja toisaalta suhteellisuusperiaatteen noudattamiseen. Juuri muun muassa yritysten luovuttamis‑ tai keskittymätoimien vuoksi yrityksen kokonaisresurssit voivat vaihdella vähentyen tai lisääntyen huomattavasti suhteellisen lyhyen ajan kuluessa erityisesti rikkomisen päättymisen ja sakkoa koskevan päätöksen tekemisen välillä.

Tästä seuraa, että kyseiset resurssit on arvioitava sakon määräämispäivänä, jotta saavutetaan asianmukaisesti ehkäisevä tavoite, ja tämä on tehtävä suhteellisuusperiaatetta noudattaen. Tämän osalta on samoista syistä todettava, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan puitteissa sakon yläraja, joksi on vahvistettu 10 prosenttia kyseisen yrityksen liikevaihdosta, määritetään sen kokonaisliikevaihdon mukaan, joka on saatu koko maailmassa päätöstä edeltävän tilikauden aikana. Sakon sellaisen mahdollisen korotuksen määrittämiseksi, jolla on tarkoitus varmistaa sakon ehkäisevä vaikutus, on otettava huomioon yrityksen taloudellinen kyky ja todelliset resurssit sillä hetkellä, jona sille määrätään sakko, eikä sen taseeseen kirjattua pro forma -arviointia, joka on luonteeltaan kuvitteellinen ja joka perustuu sellaisten tilinpidon sääntöjen soveltamiseen, jotka asianomainen yritys on itselleen asettanut.

Mitä tulee toiseen seikkaan eli yrityksillä oleviin lainopillisiin ja taloudellisiin rakenteisiin, joiden avulla niiden on helpompi havaita, jos niiden toiminta muodostaa rikkomisen, sillä pyritään rankaisemaan enemmän suuria yrityksiä, joiden osalta oletetaan, että niillä on riittävät tiedot ja rakenteelliset keinot tiedostaa käyttäytymisensä kilpailunvastainen luonne ja arvioida sen mahdollisia etuja. Tämän osalta liikevaihdon, jonka perusteella komissio määrittää kyseisten yritysten koon ja siis niiden kyvyn määrittää käyttäytymisensä luonne ja seuraukset, on liityttävä niiden tilanteeseen kilpailusääntöjen rikkomishetkellä.

(ks. 95, 96, 272–274, 278–280, 283, 285, 289, 290 ja 302 kohta)

12. Kun on kyse kartellin eri osallistujille määrättävien sakkojen määrän vahvistamisesta, lähestymistapaa, jossa kartellin jäsenet jaetaan useisiin luokkiin, mikä merkitsee sitä, että samaan luokkaan kuuluville yrityksille vahvistetaan kiinteämääräinen perusmäärä, ei periaatteessa voida arvostella, vaikka siinä jätetään huomiotta samaan luokkaan kuuluvien yritysten kokoerot. Kun sakot määrätään useille yrityksille, jotka ovat syyllistyneet samaan rikkomiseen, komission ei itse asiassa tarvitse varmistaa sakkojen määrää vahvistaessaan, että sakkojen lopulliset määrät kuvastavat kaikkia kyseessä olevien yritysten välisiä eroavaisuuksia niiden kokonaisliikevaihdon osalta.

Tällaisessa luokkiin jaossa on kuitenkin noudatettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, jonka mukaan toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei saa kohdella eri tavalla ja erilaisia tapauksia samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella. Tästä samasta näkökulmasta käsin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 1 A kohdan kuudennessa alakohdassa todetaan, että sitä, että samantyyppiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneet yritykset ovat ”huomattavan” erikokoisia, voidaan käyttää perusteena sille, että ne erotellaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa. Lisäksi sakkojen suuruuden on ainakin oltava oikeassa suhteessa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arviointiin vaikuttaviin seikkoihin. Niinpä silloin, kun komissio jakaa kyseiset yritykset eri luokkiin sakkojen suuruuden määrittämiseksi, kuhunkin tällä tavoin yksilöityyn luokkaan sovellettavan kynnysluvun on oltava johdonmukainen ja objektiivisesti perusteltu.

Kun otetaan huomioon perusmäärän korotusprosentin vahvistamisen, jolla pyritään varmistamaan sakon riittävän ehkäisevä vaikutus, tavoite eli sakon suuruuden mukauttaminen sen mukaan, mitkä yrityksen kokonaisresurssit ovat ja mikä sen kyky hankkia tarvittavat varat kyseisen sakon maksamiseen ovat, sillä pyritään pikemminkin takaamaan sakon tehokkuus kuin ottamaan huomioon rikkomisen vahingollisuus tavanomaiselle kilpailulle ja siis kyseisen rikkomisen vakavuus. Tästä seuraa, että vaatimusta, joka koskee yritysten luokkiin jaottelua koskevan menetelmän objektiivista perusteltavuutta, on tulkittava tiukemmin tilanteessa, jossa tätä luokittelua ei tehdä sakon suuruuden määrittämiseksi rikkomisen vakavuuden perusteella vaan perusmäärän korottamisen määrittämiseksi tarkoituksena varmistaa, että määrätyllä sakolla on riittävän ehkäisevä vaikutus.

Vaikka tiettyihin yrityksiin sovelletaan sakon suuruutta rikkomisen vakavuuden perusteella määritettäessä niiden luokkiin jakamisen vuoksi samaa perusmäärää niiden kokoeroista huolimatta, kyseinen erilainen kohtelu voidaan perustella objektiivisesti sillä, että kilpailusääntöjen rikkomisen luonteelle on annettu etusija yritysten kokoon nähden kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa. Tätä perustelua ei kuitenkaan sovelleta sakon korotusprosentin määrittämiseen tarkoituksena varmistaa, että sakolla on riittävän ehkäisevä vaikutus, kun otetaan huomioon, että tämä korotus perustuu lähinnä ja objektiivisesti yritysten kokoon ja resursseihin eikä rikkomisen luonteeseen.

(ks. 323–325 ja 328–331 kohta)

13. Määritettäessä kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi määrätyn sakon määrää on tietenkin tärkeää, että yritys on toteuttanut toimenpiteitä estääkseen sen, että sen työntekijät rikkovat jatkossa uudelleen yhteisön kilpailusääntöjä, mutta tämä ei muuta millään tavalla sitä, että kilpailusääntöjen rikkominen on todella tapahtunut. Tästä seuraa, että pelkästään se, että komissio on aikaisemmassa päätöskäytännössään eräissä tapauksissa ottanut lieventävänä seikkana huomioon kilpailusääntöjen noudattamisohjelman käyttöön ottamisen, ei merkitse, että komissiolla olisi velvollisuus toimia samoin jossain toisessa tapauksessa. Komissiolla ei siis ole velvollisuutta ottaa tällaista seikkaa lieventävänä seikkana huomioon, kunhan se noudattaa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, mikä edellyttää sitä, että se ei arvioi tätä seikkaa eri tavoin saman päätöksen adressaatteina olevien eri yritysten osalta.

Lisäksi ei ole epäilystäkään siitä, että pelkästään sillä, että yritys hyväksyy ohjelman toimintansa saattamiseksi kilpailulainsäädännön mukaiseksi, ei voida taata asianmukaisesti ja varmasti sitä, että se noudattaa jatkossa pysyvästi kyseistä lainsäädäntöä, joten komissio ei ole tällaisen ohjelman vuoksi velvollinen alentamaan sakkoa siksi, että sillä oleva ehkäisevä tavoite on jo ainakin osittain saavutettu.

(ks. 350, 351 ja 361 kohta)

14. Yleisestävyyteen perustuvien syiden kieltoa sovelletaan siihen erityistilanteeseen, joka koskee jäsenvaltioiden yleisen järjestyksen vuoksi toteuttamia poikkeustoimenpiteitä unionin kansalaisten vapaan liikkuvuuden periaatteeseen, joka vahvistetaan EY 18 artiklan 1 kohdassa, eikä se suinkaan ole yleisperiaate, joten on ilmeistä, että sitä ei voida siirtää sellaisenaan ja yksinkertaisesti tilanteeseen, jossa komissio määrää sakkoja yrityksille yhteisön kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi. Komissio voi päinvastoin vapaasti ottaa huomioon sen, että vaikka kilpailunvastaiset käytännöt on säädetty lainvastaisiksi jo yhteisön kilpailupolitiikan alussa, ne ovat vielä suhteellisen yleisiä sen vuoksi, että tietyt yritykset voivat saada niiden avulla hyötyä, ja siis katsoa, että sakkojen tasoa on syytä nostaa niiden ehkäisevän vaikutuksen lisäämiseksi, mikä vastaa ainakin osittain tarpeeseen, jonka mukaan sakoilla on oltava ehkäisevä vaikutus myös muihin kuin niihin yrityksiin nähden, joille sakot määrätään.

(ks. 359 ja 360 kohta)

15. Sakkojen alentaminen yhteisön kilpailulainsäädännön rikkomiseen osallistuneiden yritysten tehdessä yhteistyötä komission kanssa perustuu näkemykseen siitä, että tällainen yhteistyö helpottaa komission tehtävää.

Tämän osalta yritys, joka on tyytynyt hallinnollisessa menettelyssä olemaan ottamatta kantaa tosiseikkoja koskeviin komission väitteisiin eli ei siis ole tunnustanut niitä oikeiksi, ei todellisuudessa helpota komission työtä. Ei myöskään riitä, että yritys yleisesti ilmoittaa jättävänsä kartelliasioita koskevan yhteistyötiedonannon mukaisesti kiistämättä esitetyt tosiseikat, jos tällaisesta ilmoituksesta ei ole käsiteltävänä olevan asian tilanteessa komissiolle mitään hyötyä. Lopuksi alennus yhteistyötiedonannon nojalla on perusteltu ainoastaan, kun toimitettujen tietojen ja kyseessä olevan yrityksen käyttäytymisen yleisemminkin voidaan katsoa osoittavan, että yritys on harjoittanut todellista yhteistyötä. Kuten yhteistyön käsitteestä, sellaisena kuin sitä on selitetty yhteistyötiedonannossa ja erityisesti tämän tiedonannon johdannossa ja D jakson 1 kohdassa, seuraa, alennus voidaan myöntää kyseisen tiedonannon perusteella yksinomaan, jos kyseessä olevan yrityksen käyttäytyminen ilmentää tällaista yhteistyöhenkeä.

(ks. 380–383 kohta)

16. Taannehtivuuskiellon periaatteen noudattamisen valvomiseksi on selvitettävä, oliko sakkojen alalla tapahtunut komission yleisen kilpailupolitiikan muuttaminen, joka perustui muun muassa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettuihin suuntaviivoihin, kohtuudella ennakoitavissa asianomaisten rikkomisten tapahtuma-aikana.

Tämän osalta suuntaviivojen tärkein uutuus on se, että niissä otetaan laskemisen lähtökohdaksi perusmäärä, joka määritetään tämän osalta vahvistetuista haarukoista käsin, ja nämä haarukat kuvastavat rikkomisten eri vakavuusasteita, mutta ne eivät sellaisinaan liity mitenkään asianmukaiseen liikevaihtoon. Tämä menetelmä perustuu siis lähinnä sakkojen – vaikkakin suhteelliseen ja joustavaan – taksoittamiseen. On siis selvitettävä, oliko tämä uusi sakkojen laskentatapa yritysten kohtuudella ennakoitavissa kyseessä olevien rikkomisten tapahtuma-aikana, jos oletetaan, että se vaikutti raskauttavasti määrättyjen sakkojen tasoon. Se, että komissio on aikaisemmin soveltanut tietyntasoisia sakkoja tietyntyyppisiin rikkomisiin, ei voi merkitä sitä, etteikö se voisi nostaa tätä sakkojen tasoa asetuksessa N:o 17 vahvistetuissa rajoissa, jos tämä on tarpeen yhteisön kilpailupolitiikan täytäntöönpanon varmistamiseksi, vaan yhteisön kilpailulainsäädännön tehokas soveltaminen edellyttää päinvastoin sitä, että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi.

Tästä seuraa, että yritykset, joita mahdollisesti sakkoon johtava hallinnollinen menettely koskee, eivät voi perustellusti luottaa siihen, että komissio ei ylitä aikaisemmin käyttämäänsä sakkojen tasoa tai että se käyttää tiettyä sakkojen laskentatapaa. Näin ollen kyseisten yritysten on otettava huomioon se mahdollisuus, että komissio päättää milloin tahansa niitä normeja noudattaen, jotka ohjaavat sen toimintaa, korottaa sakkojen tasoa suhteessa siihen, jota on sovellettu aiemmin. Tämä ei päde ainoastaan tilanteessa, jossa komissio korottaa sakkojen tasoa määrätessään sakkoja yksittäistapausta koskevissa päätöksissä, vaan myös tilanteissa, joissa tämä korotus toteutetaan soveltamalla yksittäistapauksiin suuntaviivojen kaltaisia soveltamisalaltaan yleisiä käytännesääntöjä. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee sitä paitsi, että lain ennakoitavuuden vastaista ei ole se, että asianomaisen henkilön on käytettävä asiantuntevia neuvonantajia arvioidakseen tietyn teon mahdollisia seurauksia asian olosuhteissa kohtuullisessa määrin. Tämä koskee erityisesti ammattilaisia, jotka ovat tottuneet harjoittamaan ammattiaan erittäin huolellisesti. Heidän voidaan näin ollen edellyttää arvioivan toimintansa riskejä erityisen huolellisesti.

Tästä on pääteltävä, että suuntaviivat ja erityisesti niiden sisältämä uusi sakkojen laskentatapa – jos oletetaan, että se vaikutti raskauttavasti määrättyjen sakkojen tasoon – olivat yritysten kohtuudella ennakoitavissa asianomaisen rikkomisen tapahtuma-aikana.

(ks. 388–396 kohta)

17. EY 287 artiklassa määrätään, että yhteisön toimielinten jäsenet, virkamiehet ja toimihenkilöt eivät saa ”ilmaista salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluvia tietoja eikä varsinkaan tietoja yrityksistä taikka niiden liikesuhteista tai kustannustekijöistä”. Vaikka määräys tarkoittaakin ennen kaikkea yrityksiltä kerättyjä tietoja, adverbi ”varsinkaan” osoittaa, että kyseessä on yleisperiaate, jota sovelletaan myös muihin luottamuksellisiin tietoihin. Kontradiktorisissa menettelyissä, joissa saatetaan määrätä seuraamuksia, ehdotetun rangaistuksen luonne ja määrä kuuluvat kuitenkin lähtökohtaisesti salassapitovelvollisuuden piiriin siihen saakka, kun seuraamuksesta on lopullisesti päätetty ja se on julistettu. Tämä periaate perustuu muun muassa tarpeeseen varjella asianomaisen mainetta ja kunniaa, kun tätä ei ole tuomittu.

Näin ollen komission velvollisuus olla paljastamatta lehdistölle tietoja, jotka koskevat täsmällistä suunniteltua seuraamusta, ei liity ainoastaan sen velvollisuuteen noudattaa salassapitovelvollisuutta vaan myös sen hyvää hallintotapaa koskevaan velvollisuuteen. Lopuksi syyttömyysolettaman periaatetta sovelletaan yritysten kilpailusääntöjen rikkomista koskeviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen. On ilmeistä, että komissio ei ole noudattanut tätä olettamaa, kun se on ennen kuin yritys, jota se syyttää, on virallisesti katsottu syylliseksi, toimittanut lehdistölle päätösehdotuksensa, joka on esitetty neuvoa-antavalle komitealle sen lausuntoa varten ja komission jäsenten kollegion hyväksyttäväksi.

Yhtäältä rikkomisen paikkansapitävyyttä, joka on todellakin osoitettu hallinnollisen menettelyn päätteeksi, ei kuitenkaan voida kyseenalaistaa näytöllä siitä, että komissio on ennenaikaisesti ilmaissut uskovansa rikkomisen olemassaoloon ja maininnut tämän seurauksena yritykselle määrättäväksi suunnittelemansa sakon määrän. Ei lisäksi voida väittää, että se, että komissio paljastaa päätöksen sisällön hallinnollisen menettelyn jälkeen ja sen muodollisen tekemisen aattona, osoittaisi yksinään, että se olisi tehnyt ennalta päätöksen asiassa tai suorittanut tutkimukset puolueellisesti.

Toisaalta vaikka tämänkaltainen sääntöjenvastaisuus voi merkitä kyseisen päätöksen kumoamista, tämä edellyttää, että on osoitettu, että mikäli tällaista sääntöjenvastaisuutta ei olisi tapahtunut, kyseisen päätöksen sisältö olisi ollut erilainen.

Tätä jälkimmäistä edellytystä ei voida pitää loukkauksena yksityisten oikeuteen saada tehokasta oikeussuojaa niille yhteisön oikeusjärjestyksen mukaan kuuluvien oikeuksien osalta; tämä oikeus on yksi jäsenvaltioiden yhteisestä valtiosääntöperinteestä johtuvista yleisistä oikeusperiaatteista, ja se on myös vahvistettu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 ja 13 artiklassa. Tämä suoja on kuitenkin sovitettava yhteen oikeusvarmuuden periaatteen ja yhteisön toimielinten toimia koskevan lainmukaisuusolettaman kanssa.

(ks. 409–411, 414–416 ja 421–423 kohta)

YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kolmas jaosto)

5 päivänä huhtikuuta 2006 ?( )

Kilpailu – EY 81 artikla – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Metioniinimarkkinat – Yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen – Sakko – Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat – Rikkomisen vakavuus ja kesto – Yhteistyö hallinnollisessa menettelyssä – Asetuksen N:o 17/62 15 artiklan 2 kohta – Syyttömyysolettama

Asiassa T‑279/02,

Degussa AG, kotipaikka Düsseldorf (Saksa), edustajinaan asianajajat R. Bechtold, M. Karl ja C. Steinle,

kantajana,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään A. Bouquet ja W. Mölls, avustajanaan asianajaja H.‑J. Freund, prosessiosoite Luxemburgissa,

vastaajana,

jota tukee

Euroopan unionin neuvosto, asiamiehinään E. Karlsson ja S. Marquardt,

väliintulijana,

jossa vaaditaan ensisijaisesti EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia C.37.519 − Metioniini) 2 päivänä heinäkuuta 2002 tehdyn komission päätöksen 2003/674/EY (EUVL 2003, L 255, s. 1) kumoamista ja toissijaisesti tällä päätöksellä kantajalle määrätyn sakon alentamista,

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Jaeger sekä tuomarit V. Tiili ja O. Czúcz,

kirjaaja: hallintovirkamies K. Andová,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 27.4.2005 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Tosiseikat

1 Degussa AG (Düsseldorf) on vuonna 2000 SKW Trostbergin ja Degussa-Hülsin, joka syntyi saksalaisten kemianteollisuuden yritysten Degussa AG:n (Frankfurt-am-Main) ja Hüls AG:n (Marl) sulautumisen tuloksena vuonna 1998, yhdistymisellä perustettu saksalaisyhtiö (jäljempänä Degussa tai kantaja). Se toimii muun muassa eläinrehujen alalla ja on ainoa yritys, joka valmistaa kaikkia kolmea tärkeintä välttämätöntä aminohappoa: metioniinia, lysiiniä ja treoniinia.

2 Välttämättömät aminohapot ovat aminohappoja, joita elimistö ei voi tuottaa luonnollisesti ja jotka on näin ollen lisättävä ravintoaineisiin. Ensimmäistä aminohappoa, jonka puuttuminen keskeyttää muiden aminohappojen proteiinisynteesin, kutsutaan ”ensimmäiseksi rajoittavaksi aminohapoksi”. Metioniini on välttämätön aminohappo, jota lisätään eri eläinlajeille tarkoitettuihin yhdistelmärehuihin ja esiseoksiin. Sitä käytetään pääasiassa siipikarjan (joille se on ensimmäinen rajoittava aminohappo) rehussa sekä enenevissä määrin sikojen rehussa ja eläinten erikoisrehuissa.

3 Kaksi tärkeintä muotoa, joissa metioniini esiintyy, ovat DL-metioniini (jäljempänä DLM) ja metioniinin hydroksianalogi (jäljempänä MHA). DL tuotetaan kiteisessä muodossa, jonka aktiivisisältö on lähes 100 prosenttia. Novus International Inc:n 80-luvulla toimineen edeltäjän Monsanto-nimisen valmistajan markkinoille tuoman MHA:n nimellinen aktiivisisältö on 88 prosenttia. Vuonna 2002 sen osuus maailman metioniinimyynnistä oli noin 50 prosenttia.

4 Tosiseikkojen tapahtumahetkellä maailman kolme tärkeintä metioniinin valmistajaa olivat Rhône-Poulenc (nykyään Aventis SA), jonka metioniinin valmistuksesta vastannut tytäryhtiö oli Rhône-Poulenc Animal Nutrition (nykyään Aventis Animal Nutrition SA), Degussa ja Novus. Rhône-Poulenc valmisti metioniinia sen kahdessa muodossa, kun taas Degussa valmisti yksinomaan DLM:ää ja Novus MHA:ta.

5 Rhône-Poulenc toimitti 26.5.1999 komissiolle lausuman, jossa se myönsi osallistuneensa metioniinin hintojen vahvistamista ja kiintiöiden jakamista koskeneeseen kartelliin ja vetosi sakkojen määräämättä jättämistä tai lieventämistä kartelleja koskevissa asioissa koskevaan komission tiedonantoon (EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto).

6 Komission ja Saksan Bundeskartellamtin (liittovaltion kartellivirasto) virkamiehet tekivät 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204), joka oli tällöin voimassa, 14 artiklan 3 kohdan mukaisesti 16.6.1999 tarkastuksen Degussa-Hülsin tiloissa Frankfurt-am-Mainissa.

7 Tarkastuksen jälkeen komissio esitti 27.7.1999 Degussa-Hülsille asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaisen tietopyynnön yrityksen tiloista saatujen asiakirjojen johdosta. Degussa-Hüls vastasi tähän pyyntöön 9.9.1999.

8 Komissio esitti 7.12.1999 myös Nippon Soda Co. Ltd:lle (jäljempänä Nippon Soda), Novus International Inc:lle (jäljempänä Novus) ja Sumitomo Chemical Co. Ltd:lle (jäljempänä Sumitomo) ja 10.12.1999 Mitsui & Co. Ltd:lle tietopyynnöt. Nämä yritykset vastasivat helmikuussa 2000. Nippon Soda toimitti täydentävän lausuman 16.5.2000.

9 Komissio antoi 1.10.2001 väitetiedoksiannon viidelle metioniinin valmistajalle, joihin kantaja kuului. Sama väitetiedoksianto lähetettiin Aventis Animal Nutritionille (jäljempänä AAN), joka on Aventiksen kokonaan omistama tytäryhtiö.

10 Väitetiedoksiannoissaan komissio moitti kyseisiä yrityksiä siitä, että ne olivat osallistuneet vuodesta 1986 useimmissa tapauksissa vuoden 1999 alkuun saakka jatkettuun sopimukseen, jolla rikottiin EY 81 artiklaa ja Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen (jäljempänä ETA-sopimus) 53 artiklaa ja joka koski koko ETA:ta. Komission mukaan kyseessä ollut jatkettu sopimus muodostui metioniinin hintojen vahvistamisesta, hinnankorotusmekanismin täytäntöönpanosta, kansallisten markkinoiden ja markkinaosuuskiintiöiden jakamisesta ja näiden sopimusten valvonta‑ ja täytäntöönpanomekanismista.

11 Kaikki osapuolet esittivät kirjallisia huomautuksia vastauksena komission väitetiedoksiantoon, mutta Aventis ja AAN ilmoittivat kuitenkin komissiolle, että ne esittäisivät yhden ainoan vastauksen näiden kahden yhtiön nimissä.

12 Komissio sai nämä vastaukset 10.−18.1.2002. Aventis, AAN (jäljempänä yhdessä Aventis/AAN) ja Nippon Soda myönsivät kilpailusääntöjen rikkomisen ja kaikkien tosiseikkojen paikkansapitävyyden. Degussa myönsi niin ikään rikkomisen, mutta ainoastaan ajanjakson 1992−1997 osalta. Kyseessä olevia yrityksiä kuultiin 25.1.2002.

13 Komissio teki menettelyn päätteeksi 2.7.2002 EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia C.37.519 − Metioniini) päätöksen 2003/674/EY (EUVL 2003, L 255, s. 1; jäljempänä päätös), koska se katsoi, että Aventis/AAN, Degussa ja Nippon Soda olivat osallistuneet jatkettuun sopimukseen ja/tai yhdenmukaistettuun menettelytapaan, joka koski koko ETA:ta ja jonka puitteissa ne olivat sopineet tuotteen tavoitehinnoista, vahvistaneet ja panneet täytäntöön hinnankorotusmekanismin, vaihtaneet myyntiä ja markkinaosuuksia koskevia tietoja sekä valvoneet sopimuksia ja panneet ne täytäntöön.

14 Päätöksen 63−81 perustelukappaleessa komissio kuvaili kartellia siten, että sen tarkoituksena oli hintahaarukoiden ja ”vähimmäishintojen” vahvistaminen. Komission mukaan osallistujat olivat yksimielisiä siitä, että niiden hintoja oli tarpeen korottaa, ja ne selvittivät, mitä markkinat saattoivat hyväksyä. Hinnankorotukset toteutettiin tämän jälkeen usein peräkkäisin ”kampanjoin”, joiden täytäntöönpanoa tarkasteltiin kartelliin osallistuneiden myöhemmissä kokouksissa. Osallistujat vaihtoivat lisäksi komission mukaan myyntiä ja tuotantokapasiteettia sekä kokonaismarkkina-arvioita koskevia tietoja.

15 Hintatavoitteiden täytäntöönpanon osalta komissio totesi, että osallistujat valvoivat myyntiä, koska vaihdettuja lukuja koottiin yhteen ja tarkasteltiin säännöllisissä kokouksissa, mutta kompensaatiojärjestelyillä tuettua volyymin valvontajärjestelmää ei kuitenkaan ollut olemassa, vaikka Degussa tätä ehdotti. Säännönmukaisesti järjestetyt monenväliset kokoukset (yli 25 vuosina 1986–1999) ja kahdenväliset kokoukset olivat komission mukaan olennaisia kartellin toteuttamiseksi. Ne toteutettiin sen mukaan sekä ”ylimmän johdon tasolla” että henkilöstön tasolla, kun oli kyse teknisemmistä kokouksista.

16 Komission mukaan kartellin toiminnassa oli kolme erillistä vaihetta. Ensimmäinen vaihe, jonka aikana hinnat olivat nousussa, kesti vuoden 1986 helmikuusta vuoteen 1989, ja se päättyi, kun Sumitomo vetäytyi kartellista ja Monsanto ja MHA tulivat markkinoille. Toisen vaiheen, joka ajoittui vuosiin 1989–1991, kuluessa hinnat alkoivat laskea jyrkästi. Kartellin jäsenet pohtivat tällöin, miten tähän uuteen tilanteeseen olisi reagoitava (markkinaosuuksien takaisin saaminen vai hintoihin keskittyminen) ja päättivät useiden vuosina 1989 ja 1990 pidettyjen kokouksien jälkeen keskittyä hintojen korottamiseen. Kolmannen ja viimeisen vaiheen, joka kesti vuodesta 1991 vuoden 1999 helmikuuhun, aikana Monsanton (Novus vuodesta 1991) valmistaman MHA:n myynnin kasvu sai kartellin jäsenet ennen kaikkea tukemaan hintatasoa.

17 Päätöksessä on muun muassa seuraavat artiklat:

”1 artikla

Aventis − − ja [AAN], yhteisvastuullisina, Degussa − − ja Nippon Soda − − ovat rikkoneet EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaa osallistumalla näissä perusteluissa esitetyllä tavalla ja niissä esitetyssä laajuudessa metioniinialalla toteutettuihin sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin.

Rikkominen on kestänyt:

– helmikuusta 1986 helmikuuhun 1999.

− −

3 artikla

Edellä 1 artiklassa mainituille yrityksille määrätään siinä todettujen rikkomisten vuoksi seuraavat sakot:

– Degussa − − , sakkoa 118 125 000 euroa,

– Nippon Soda − − , sakkoa 9 000 000 euroa

− − ”

18 Sakon laskemiseksi komissio sovelsi nimenomaisesti tätä mainitsematta menetelmää, joka esitetään asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat), sekä yhteistyötiedonantoa.

19 Sakon perusmäärän vahvistamiseksi komissio tarkasteli ensinnäkin rikkomisen vakavuutta. Se totesi, että kun otetaan huomioon kyseessä olevan käyttäytymisen luonne, sen vaikutus metioniinimarkkinoihin ja kyseessä olevien maantieteellisten markkinoiden laajuus, päätöksessä tarkoitetut yritykset olivat syyllistyneet erittäin vakavaan EY 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan rikkomiseen (270−293 perustelukappale).

20 Komissio katsoi lisäksi, että oli syytä soveltaa eriytettyä kohtelua, jossa otetaan huomioon yritysten todellinen taloudellinen kyky aiheuttaa huomattavaa vahinkoa kilpailulle, ja vahvistaa sakko sellaiselle tasolle, joka takaa riittävän ehkäisevän vaikutuksen, ja totesi, että koska yritykset olivat hyvin erikokoisia, perustaksi oli syytä ottaa yritysten markkinaosuudet metioniinin maailmanmarkkinoilla ja että Rhône-Poulenc ja Degussa muodostivat näin ollen ensimmäisen yritysten luokan ja Nippon Soda yksinään toisen. Komissio vahvisti näin ollen Aventiksen/AAN:n ja Degussan sakkojen perusmääräksi 35 miljoonaa euroa ja Nippon Sodan sakkojen perusmääräksi 8 miljoonaa euroa (294−302 perustelukappale).

21 Riittävän ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseksi ja sen huomioon ottamiseksi, että suurilla yrityksillä on oikeudellista ja taloudellista tietämystä ja infrastruktuureja, joiden vuoksi niiden on helpompi tiedostaa käyttäytymisensä kilpailunvastainen luonne ja sen kilpailuoikeuden mukaiset seuraukset, komissio katsoi lopuksi, että Aventis/AAN:lle ja Degussalle määrättyjen sakkojen perusmäärää, joka oli laskettu sen mukaan, mikä yrityksen suhteellinen merkitys kyseessä olevilla markkinoilla oli, oli korotettava näiden kahden yrityksen koon ja niiden kokonaisresurssien huomioon ottamiseksi. Komissio päätti näin ollen, että Aventis/AAN:n ja Degussan sakkojen perusmäärää oli korotettava 100 prosentilla 70 miljoonaan euroon (303−305 perustelukappale).

22 Toiseksi kilpailusääntöjen rikkomisen keston osalta komissio katsoi, että Aventis/AAN, Degussa ja Nippon Soda olivat syyllistyneet kilpailusääntöjen jatkuvaan rikkomiseen vuoden 1986 helmikuusta vuoden 1999 helmikuuhun saakka eli 12 vuoden ja kymmenen kuukauden ajan. Sakkojen perusmääriä, jotka määriteltiin rikkomisen vakavuuden mukaan, korotettiin näin ollen 10 prosenttia vuotta kohden ja 5 prosenttia puolta vuotta kohden eli 125 prosentilla. Sakkojen perusmääräksi vahvistettiin siis 157,5 miljoonaa euroa Aventiksen/AAN:n ja Degussan osalta, ja 18 miljoonaa euroa Nippon Sodan osalta (306−312 perustelukappale).

23 Komissio katsoi kolmanneksi, että rikkomiseen osallistuneiden yritysten osalta ei voitu ottaa huomioon raskauttavia eikä lieventäviä seikkoja (313−331 perustelukappale).

24 Neljänneksi ja viimeiseksi komissio alensi yhteistyötiedonantoa soveltamalla Aventis/AAN:n sakkoa 100 prosentilla kyseisen tiedonannon B kohdan perusteella. Se katsoi sitä vastoin, että Nippon Soda ja Degussa eivät täyttäneet sakkojen määrän hyvin huomattavan alentamisen edellytyksiä yhteistyötiedonannon B jakson perusteella eivätkä sakkojen määrän huomattavan alentamisen edellytyksiä sen C jakson perusteella. Se myönsi kuitenkin, että Nippon Soda täytti kyseisen tiedonannon D jakson 2 kohdan ensimmäisessä ja toisessa luetelmakohdassa vahvistetut edellytykset ja että Degussa täytti sen D jakson 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa vahvistetut edellytykset, ja alensi näin ollen näille yrityksille määrättyjen sakkojen määrää ensimmäisen yrityksen osalta 50 prosentilla ja toisen yrityksen osalta 25 prosentilla (332−355 perustelukappale).

Menettely ja asianosaisten vaatimukset

25 Kantaja nosti esillä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 16.9.2002 toimittamallaan kannekirjelmällä.

26 Neuvosto pyysi 13.12.2002 saada osallistua asian käsittelyyn väliintulijana. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen neljännen jaoston puheenjohtaja hyväksyi 13.2.2003 antamallaan määräyksellä neuvoston väliintulijaksi tukemaan komission vaatimuksia.

27 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemällä päätöksellä esittelevä tuomari siirrettiin kolmanteen jaostoon, jonka käsiteltäväksi tämä asia näin ollen saatettiin.

28 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklassa tarkoitettuna prosessinjohtotoimena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pyysi asianosaisia vastaamaan tiettyihin kysymyksiin ja esittämään tiettyjä asiakirjoja. Asianosaiset noudattivat tätä pyyntöä.

29 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn. Asianosaisten lausumat ja niiden vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 27.4.2005 pidetyssä istunnossa.

30 Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa päätöksen

– toissijaisesti alentaa kantajalle määrätyn sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

31 Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

32 Neuvosto vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– lausuu oikeudenkäyntikuluista asiaa koskevien sääntöjen mukaisesti.

Oikeudellinen arviointi

33 Kantaja vetoaa kanteensa tueksi neljään kanneperusteeseen. Ensimmäinen kanneperuste, jonka yhteydessä kantaja esittää väitteen asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan lainvastaisuudesta, koskee seuraamusten lakisidonnaisuuden periaatteen loukkaamista. Toinen kanneperuste koskee arviointivirhettä sen rikkomisen, johon kantaja syyllistyi, yhtenä kokonaisuutena ja jatkettuna pidetyn luonteen sekä keston osalta. Kolmas kanneperuste koskee arviointivirheitä, oikeudellisia virheitä, tosiseikkoja koskevia virheitä sekä suhteellisuusperiaatteen, rangaistusten taannehtivuuskiellon periaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista sekä perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä sakkojen suuruuden määrittämisessä. Neljäs kanneperuste koskee lopuksi ”liikesalaisuuden suojaamisen”, hyvän hallintotavan ja syyttömyysolettaman periaatteiden loukkaamista.

I Seuraamusten lakisidonnaisuuden periaatteen loukkaamista koskeva ensimmäinen kanneperuste

A Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan lainvastaisuutta koskeva väite

1. Asianosaisten lausumat

34 Kantaja esittää EY 241 artiklassa tarkoitetun lainvastaisuusväitteen ja väittää, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdalla, joka on säännös, jossa komissiolle annetaan toimivalta määrätä sakkoja yhteisön kilpailuoikeuden rikkomisesta, loukataan seuraamusten lakisidonnaisuuden periaatetta, joka liittyy erottamattomasti oikeusvarmuuden periaatteeseen, joka on yhteisön oikeuden yleinen periaate, kun otetaan huomioon, että tässä säännöksessä ei sen mukaan ennakolta aseteta riittävästi rajoja komission päätöskäytännölle.

35 Kantaja muistuttaa aluksi, että seuraamusten lakisidonnaisuuden periaate vahvistetaan ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 7 artiklan 1 kappaleessa, jossa määrätään, että ”rikoksen tekohetkellä sovellettavissa ollutta rangaistusta ankarampaa rangaistusta ei saa määrätä”. Kantaja lisää, että tämä sama periaate (nulla poena sine lege) vahvistetaan niin ikään Nizzassa 7.12.2000 tehdyn Euroopan unionin perusoikeuskirjan (EYVL C 364, s. 1) (jäljempänä perusoikeuskirja) 49 artiklan 1 kohdassa ja se on erottamaton osa jäsenvaltioiden valtiosääntöperinnettä (ks. esim. Saksan perustuslain 103 §:n 2 momentti). Sekä taannehtivuuskiellon periaate että seuraamusten lakisidonnaisuuden periaate perustuvat Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ja yhteisöjen tuomioistuimen tulkinnan mukaan tähän Euroopan ihmisoikeussopimuksessa vahvistettuun periaatteeseen (ks. mm. asia S. W. v. Yhdistynyt kuningaskunta, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 22.11.1995, A‑sarja, nro 335, 35 kohta ja yhdistetyt asiat C‑74/95 ja C‑129/95, X, tuomio 12.12.1996, Kok. 1996, s. I‑6609, 25 kohta). Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan seuraamusten lakisidonnaisuuden periaate on oikeusvarmuuden periaatteen, joka on yhteisön oikeuden yleinen periaate, ilmentymä (yhdistetyt asiat 212/80−217/80, Salumi ym., tuomio 12.11.1981, Kok. 1981, s. 2735, 10 kohta ja asia 70/83, Kloppenburg, tuomio 22.2.1984, Kok. 1984, s. 1075, Kok. Ep. VII, s. 513, 11 kohta), ja se edellyttää muun muassa, että yhteisön lainsäädännön on oltava yksiselitteistä ja yksityisten on voitava ennakoida sen soveltaminen ja että kun on kysymys sääntelystä, jolla saattaa olla taloudellisia seurauksia, luotettavuuden ja ennakoitavuuden vaatimus on edellytys, joka on erityisen ehdoton, jotta ne, joita asia koskee, voivat saada selville tarkasti, minkä laajuisia heille tällä tavoin asetetut velvollisuudet ovat (ks. asia C‑30/89, komissio v. Ranska, tuomio 13.3.1990, Kok. 1990, s. I‑691, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

36 Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleessa tarkoitetun ”lainsäädännön” riittävän luotettavuuden ja ennakoitavuuden arviointikriteerien osalta kantaja muistuttaa, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin edellyttää, että ne, joita asia koskee, voivat tutustua lainsäädäntöön ja että se on muotoiltu riittävän täsmällisesti, jotta nämä voivat − turvautuen tarvittaessa asiantunteviin neuvoihin − ennakoida kohtuullisissa määrin kyseessä olevissa olosuhteissa tietyn toimen mahdolliset seuraukset. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen mukaan laki, jossa annetaan harkintavaltaa, ei kuitenkaan itsessään ole ristiriidassa tämän vaatimuksen kanssa edellyttäen, että tällaisen harkintavallan laajuus ja sen käyttämistapa määritellään riittävän selvästi, kun otetaan huomioon kyseessä oleva hyväksyttävä tavoite, jotta oikeussubjektia suojataan riittävästi mielivaltaisuudelta (asia Margareta ja Roger Andersson v. Ruotsi, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 25.2.1992, A‑sarja, nro 226, 75 kohta ja asia Malone v. Yhdistynyt kuningaskunta, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 2.8.1984, A‑sarja, nro 82, 66 kohta).

37 Kantaja väittää, että seuraamusten lakisidonnaisuuden periaatetta sovelletaan sekä rikosoikeudellisiin seuraamuksiin että seuraamuksiin, jotka eivät ole suppeassa mielessä luonteeltaan rikosoikeudellisia, ja siis myös asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaan niiden sakkojen oikeudellisesta luonteesta riippumatta, jotka komissio tämän säännöksen perusteella määrää. Kantajan mukaan yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että ”myös muu kuin rikosoikeudellinen seuraamus voidaan määrätä ainoastaan siinä tapauksessa, että sillä on selvä ja yksiselitteinen oikeudellinen perusta” (asia 117/83, Könecke, tuomio 25.9.1984, Kok. 1984, s. 3291, 11 kohta ja asia 137/85, Maizena, 18.11.1987, Kok. 1987, s. 4587, 15 kohta). Toteamuksella, joka esiintyy asetuksen N:o 17 4 kohdassa ja jonka mukaan komission päätökset, joissa määrätään sakkoja yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisista, ”eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia”, ei kantajan mukaan ole tältä osin merkitystä, koska oikeustoimen nimitys ei ole ratkaisevaa sen arvioinnissa (asia Engel ym. v. Alankomaat, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 8.6.1976, A‑sarja, nro 22, 81 kohta). Määrättyjen sakkojen suuruudesta ja niiden repressiivisestä ja preventiivisestä tehtävästä seuraa kantajan mukaan päinvastoin, että ne ovat luonteeltaan lähes rikosoikeudellisia ja jopa rikosoikeudellisia laajassa mielessä.

38 Tämä tulkinta vastaa kantajan mukaan lisäksi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen rikossyytteen käsitteestä tekemää tulkintaa (asia Belilos v. Sveitsi, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 29.4.1988, A‑sarja, nro 132, 62 ja 68 kohta, asia Öztürk v. Saksa, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 21.2.1984, A‑sarja, nro 73, 46 kohta ja sitä seuraavat kohdat ja edellä 37 kohdassa mainittu asia Engel ym. v. Alankomaat, tuomion 80 kohta ja sitä seuraavat kohdat), jonka mukaan jopa sakot, joiden määrä on alhainen ja jotka on määrätty hallinnollisissa menettelyissä, ovat luonteeltaan rikosoikeudellisia. Kantaja katsoo, että näin on sitäkin suuremmalla syyllä tapauksissa, joissa komissio määrää sakkoja yhteisön oikeuden rikkomisen vuoksi, koska nämä sakot ovat suuria.

39 Kantaja muistuttaa, että yhteisöjen tuomioistuimen mukaan oikeudellisen selvyyden vaatimus on ”erityisen ehdoton alalla, jolla kaikenlainen epävarmuus voi johtaa – – erityisen vakavien seuraamusten soveltamiseen” (asia 32/79, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 10.7.1980, Kok. 1980, s. 2403, Kok. Ep. V, s. 285, 46 kohta), mistä kantajan mukaan on kyse asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan perusteella määrättyjen sakkojen tapauksessa.

40 Kantaja korostaa myös, että EY 83 ja EY 85 artiklassa määrätystä toimivallan jaosta neuvoston ja komission välillä seuraa, että ainoastaan neuvostolla on toimivalta antaa tarkoituksenmukaisia asetuksia ja direktiivejä EY 81 ja EY 82 artiklassa mainittujen periaatteiden soveltamiseksi. Seuraamusten lakisidonnaisuuden periaatteesta johtuvat vaatimukset merkitsevät kantajan mukaan näin ollen, että neuvostolla ei ole oikeutta siirtää sakkojen määräämistoimivaltaa komissiolle, kun riittävästi määriteltyä järjestelmää tähän ei ole.

41 Kantaja väittää, että komissiolla on samanaikaisesti sekä tutkimus‑, syyte‑ että tuomiovaltuudet. Tällaisille valtuuksille, jotka eivät ole jäsenvaltioiden valtiosääntöperinteiden mukaisia, on kantajan mukaan asetettava selvät ja yksiselitteiset säännöt. Kantaja katsoo näin ollen, että EY 81 ja EY 82 artiklan soveltamisasetuksessa tulisi määritellä täsmällisesti seuraamusten sisältö, tavoite ja ankaruus. Seuraamusten lakisidonnaisuuden periaate edellyttää sen mukaan myös, että vahvistetaan yläraja, joka ei saa olla suhteettoman korkea, jotta sakosta ei tule luonteeltaan rikosoikeudellista. Jos sakko voi olla rajaton, neuvosto ei kantajan mukaan päätä siitä lopullisesti ennakolta, vaan komissio määrää sen täytäntöönpanoviranomaisena.

42 Kantaja katsoo, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta ei täytä vaatimuksia, jotka perustuvat edellä kuvattuun seuraamusten lakisidonnaisuudenperiaatteeseen.

43 Se väittää ensinnäkin, että asetuksessa N:o 17 ei säädetä tapauksista, joissa EY 81 ja EY 82 artiklan rikkomisesta on määrättävä sakko, joten siinä jätetään komissiolle harkintavalta päättää sakon tarkoituksenmukaisuudesta. Se viittaa tämän osalta yhdistetyissä asioissa 32/78, 36/78–82/78, BMW Belgium ym. vastaan komissio, 12.7.1979 annettuun tuomioon (Kok. 1979, s. 2435, 53 kohta), jonka mukaan komissiolla on täysi vapaus sen käyttäessä harkintavaltaa, joka sillä on sakon määräämisen tai määräämättä jättämisen osalta.

44 Kantaja väittää toiseksi, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ei ole numeerista rajaa. Kantaja katsoo näin ollen, että nämä puitteet eivät ole seuraamusten lakisidonnaisuuden periaatteen mukaiset ja että ne muodostavat perustamissopimuksen mukaan neuvostolle kuuluvan toimivallan siirron komissiolle. Tosiasiassa sakon määrää ei kantajan mukaan määritellä ennakolta asetuksella, vaan tämän tekee yksinomaan komissio tavalla, joka ei ole ennakoitavissa eikä todennettavissa (ks. edellä 35 kohdassa mainittu asia komissio v. Ranska, tuomion 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Sakkojen ehkäisevän vaikutuksen varmistamisen tarpeella ei kantajan mukaan voida perustella tätä ehdottoman ylärajan puuttumista, koska tämä vaatimus on sovitettava yhteen seuraamusten lakisidonnaisuuden periaatteen kanssa, joka on oikeudelliselta merkitykseltään ylemmäntasoinen yhteisön oikeuden perusperiaate (edellä 35 kohdassa mainittu asia Kloppenburg, tuomion 11 kohta ja edellä 35 kohdassa mainittu asia Salumi ym., tuomion 10 kohta).

45 Kantaja huomauttaa kolmanneksi, että kriteerejä, jotka lainsäätäjä olisi asettanut sakon määrän vahvistamiseksi, ei ole olemassa rikkomisen vakavuutta ja kestoa lukuun ottamatta. Nämä kaksi kriteeriä eivät sen mukaan kuitenkaan käytännössä rajoita komission harkintavaltaa millään tavoin. Kantajan mukaan yhtäältä kriteereistä, jotka komission olisi välttämättä otettava huomioon, ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa (asia C‑137/95 P, SPO ym. v. komissio, määräys 25.3.1996, Kok. 1996, s. I‑1611, 54 kohta; asia C‑219/95 P, Ferriere Nord v. komissio, tuomio 17.7.1997, Kok. 1997, s. I‑4411, 33 kohta ja asia T‑9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1487, 443 kohta), ja toisaalta komissio ottaa sen mukaan huomioon useita raskauttavia tai lieventäviä seikkoja, joita yksityiset oikeussubjektit eivät voi tuntea ennalta.

46 Yhdenvertaisen kohtelun periaatetta koskevilla vaatimuksilla ei lisäksi voida kantajan mukaan kompensoida tätä epäselvyyttä, kun otetaan huomioon se, että oikeuskäytännön mukaan komission ei tarvitse huolehtia siitä, että sakon lopulliset määrät kuvastaisivat kaikkia eroavaisuuksia kyseisten yritysten liikevaihdon välillä (asia T‑23/99, LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1705, 278 kohta).

47 Kantajan mukaan sen näkemystä tukee Bundesverfassungsgerichtin (Saksan perustuslakituomioistuin) tuomio, jonka mukaan rikosoikeudellinen normi, jossa sakon ylärajaksi vahvistetaan tuomitun omaisuus, on kumottava seuraamusten lakisidonnaisuuden periaatteen vastaisena (asia BvR 794/95, tuomio 20.3.2002, NJW 2002, s. 1779). Toisin kuin neuvosto väittää, kantajan mukaan Saksan kilpailunrajoituslaki (Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen; jäljempänä GWB) ei sisällä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa vastaavaa säännöstä, koska lainsäätäjä luopui vapaaehtoisesti tällaisesta säännöksestä.

48 Kantaja toteaa neljänneksi, että komission päätöskäytäntö osoittaa kantajan näkemyksen perusteltavuuden. Tälle käytännölle on kantajan mukaan tyypillistä huomattavat erot määrättyjen sakkojen määrien välillä sekä kyseisten määrien raju ja äskettäinen kasvu. Se toteaa täten muun muassa, että kahdeksan kymmenestä huomattavimmasta sakosta on määrätty vuoden 1998 jälkeen ja että vitamiiniasiassa määrättiin vuonna 2001 ennätyssuuri sakko eli 855,23 miljoonaa euroa, josta 462 miljoonaa yhdelle ainoalle yritykselle (komission päätös K(2001) 3695 lopullinen, 21.11.2001, asia COMP/E‑1/37.512). Tämä viimeksi mainittu summa on sen mukaan 15 kertaa suurempi kuin vuosina 1994–2000 määrättyjen sakkojen keskiarvo, ja toiseksi korkeinkin sakko vuonna 2001 (komission päätös K(2001) 4573 lopullinen, COMP/E‑1/36.212 – Itsejäljentävä paperi) oli sen mukaan vielä kuusinkertainen keskiarvoon verrattuna.

49 Kantaja katsoo viidenneksi, että olemassa olevaa järjestelmää ei voida perustella sen ehkäisevän vaikutuksen tarpeella, joka sakoilla on yrityksiin nähden oltava. Kantaja myöntää yhtäältä, että vaikka sakon tarkan määrän ei pidä olla määritettävissä ennakolta, ehkäisevän vaikutuksen tavoite ei kuitenkaan anna neuvostolle lupaa olla ”osoittamatta selvästi komissiolle annetun toimivallan rajoja”. Se huomauttaa toisaalta, että se, että sakoilta puuttuu vähimmäisennakoitavuus, on tosiasiassa saanut yritykset pidättäytymään tekemästä yhteistyötä komission kanssa. Se, että käyttäytymisen mahdolliset seuraukset olisivat edes suunnilleen arvioitavissa, varmistaisi kantajan mukaan päinvastoin paljon paremmin tavoitellun ehkäisevän vaikutuksen kansallisten rikoslakien tavoin.

50 Kantaja väittää kuudenneksi, että ei voida katsoa, että suuntaviivoilla korjattaisiin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan lainvastaisuus. Kyseiset suuntaviivat eivät yhtäältä sen mukaan ole EY 249 artiklassa tarkoitettu säädös ja toisaalta ainoastaan neuvostolla on sen mukaan EY 83 artiklan mukaisesti toimivalta antaa asiaa koskevia säädöksiä. Se katsoo, että neuvoston on näin ollen noudatettava seuraamusten lakisidonnaisuuden periaatetta. Samasta syystä täysi harkintavalta, joka yhteisöjen tuomioistuimelle annetaan asetuksen N:o 17 17 artiklassa, ei sen mukaan voi kompensoida saman asetuksen 15 artiklan 2 kohdan lainvastaisuutta. Kantaja muistuttaa, että tästä toimivallasta huolimatta on ensisijaisesti komission tehtävänä määrittää sakon määrä ja esittää tosiseikat hallinnollisen menettelyn kuluessa. Kantaja muistuttaa lisäksi, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan epätäsmällisyys ja valvontakriteerien puuttuminen merkitsevät sitä, että yhteisöjen tuomioistuimille myönnetyllä täydellä harkintavallalla ei ole merkitystä. Kantaja toteaa lopuksi, että yksityisiltä oikeussubjekteilta ei voida edellyttää, että nämä saattaisivat asian järjestelmällisesti tuomioistuimen käsiteltäväksi sillä perusteella, että sakkojen määräämistä koskevat oikeussäännöt on määritelty riittämättömästi. Se lisää, että se, että yhteisöjen tuomioistuimet kompensoivat lainsäätäjän tekemät virheet, ylittää oikeuskäytännölle kuuluvat tehtävät, minkä vuoksi se on kyseenalaista, kun otetaan huomioon EY 7 artiklan 1 kohta.

51 Komissio katsoo, että kantajan väitteet ovat perusteettomia.

52 Se korostaa, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta on selvä ja yksiselitteinen oikeudellinen perusta, jonka perusteella yritykset voivat ennakoida toimiensa mahdolliset seuraukset riittävän täsmällisesti.

53 Se muistuttaa myös, että sillä olevaa harkintavaltaa on käytettävä tässä artiklassa asetettuja rikkomisen vakavuuden ja keston kriteerejä, yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita ja erityisesti suhteellisuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta sekä yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä noudattaen. Komissio väittää näin ollen, että sen on noudatettava näitä periaatteita aina, kun se käyttää harkintavaltaansa (ks. yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattamisen osalta asia T‑15/99, Brugg Rohrsysteme v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1613, 149 kohta ja sitä seuraavat kohdat; asia T‑224/00, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok. 2003, s. II‑2597, 69, 207, 281 ja 308 kohta ja julkisasiamies Ruiz Jarabo Colomerin yhdistetyissä asioissa C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, (tuomio 7.1.2004, Kok. 2004, s. I‑123, s. I‑133) antaman ratkaisuehdotuksen 96 kohta ja sitä seuraavat kohdat).

54 Toisin kuin kantaja väittää, edellä 43 kohdassa mainitussa asiassa BMW Belgium ym. vastaan komissio annetusta tuomiosta ei komission mukaan voida päätellä, että tämä valvonta ei ulottuisi päätökseen määrätä tai olla määräämättä sakko. Kyseisessä asiassa se, että yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että komissio saattoi määrätä sakon jälleenmyyjille, vaikka se ei ollut tehnyt tätä aikaisemmissa asioissa, ei komission mukaan merkitse sitä, että komission toimivalta määrätä tai olla määräämättä sakkoja olisi rajaton, koska sitä on käytettävä sellaisten objektiivisten syiden perusteella, jotka vastaavat sen säännöksen päämäärää, jossa tämä toimivalta komissiolle annetaan.

55 Komission mukaan kantajan ei ole perusteltua vedota siihen, että päätös olisi ”yllätyspäätös”, koska sakon ehkäisevä tehtävä edellyttää sitä, että yritykset eivät voi laskea sakkoa ennakolta ja verrata sitä oletettuun voittoon. Komissio muistuttaa, että kantajan ei missään tapauksessa ollut perusteltua asettaa perusteltua luottamustaan siihen, että sille ei määrättäisi suurempaa sakkoa kuin rikkomisen kuluessa määrätyt suurimmat sakot (edellä 46 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 241 kohta ja edellä 53 kohdassa mainittu asia Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomion 63 ja 64 kohta).

56 Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen täysi harkintavalta sekä suuntaviivojen, jotka on todettu asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan mukaisiksi, antaminen vuoden 1998 tammikuussa ovat komission mielestä ristiriidassa kantajan sen näkemyksen kanssa, jonka mukaan sakon määrittäminen olisi omavaltaista ja läpinäkymätöntä.

57 Komission mukaan neuvostoa ei myöskään voida moittia siitä, että se olisi suorittanut toimivallan siirron komissiolle perustamissopimuksen vastaisesti, koska asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta on siinä mainittujen kriteerien, sellaisina kuin yhteisöjen tuomioistuimet ovat niitä tulkinneet, sekä yhteisön oikeuden yleisten periaatteiden noudattamisvaatimuksen vuoksi riittävästi määritelty oikeudellinen perusta, kun otetaan huomioon tavoite, johon sakkojen määräämisellä pyritään. Väite, joka perustuu siihen, että suuntaviivoilla ei voida korjata tämän säännöksen yksityiskohtaisuuden puuttumista, on siis komission mukaan perusteeton. Suuntaviivat ovat komission mukaan lisäksi parantaneet päätösmenettelyn oikeusvarmuutta ja läpinäkyvyyttä.

58 Sakkojen määrän viime vuosina tapahtuneen korottamisen osalta komissio toteaa yhtäältä, että komissiolle riidanalaisessa säännöksessä jätetty harkintavalta on perusteltua jo siksi, että yritysten liikevaihto on kasvanut 1960‑luvulta lähtien, ja toisaalta, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan (yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok. 1983, s. 1825, Kok. Ep VII, s. 133, 108 ja 109 kohta; edellä 46 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 237 kohta ja yhdistetyt asiat T‑202/98, T‑204/98 ja T‑207/98, Tate & Lyle ym. v. komissio, tuomio 12.7.2001, Kok. 2001, s. II‑2035, 144 ja 145 kohta) komission on voitava korottaa sakkojen tasoa niiden ehkäisevän vaikutuksen vahvistamiseksi. Tämä harkintavalta ei kuitenkaan ole rajaton, koska yhteisöjen tuomioistuin ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin selvittävät, ovatko komission päättämät korotukset perusteltuja väitetyn intressin perusteella (asia T‑334/94, Sarrió v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II‑1439, 323–335 kohta ja asia T‑16/99, Lögstör Rör v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1633, 251 kohta). Se toteaa lopuksi, että tästä sakkojen tason korottamisesta huolimatta ilmeiset, vakavat ja pitkäkestoiset rikkomiset ovat sangen yleisiä.

59 Väliintulijana asiassa oleva neuvosto katsoo, että väite asetuksen N:o 17 15 artiklan lainvastaisuudesta on hylättävä perusteettomana. Neuvosto myöntää, että vaikka sakko ei ole luonteeltaan rikosoikeudellinen seuraamus, sillä on oltava selvä ja yksiselitteinen oikeudellinen perusta. Se katsoo kuitenkin, että asetuksen N:o 17 15 artikla täyttää tämän vaatimuksen. Se muistuttaa lisäksi, että nulla poena sine lege ‑periaatetta sovelletaan vain rikosoikeudellisiin seuraamuksiin, mitä sen mukaan sakot, jotka on määrätty asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan perusteella, eivät saman artiklan 4 kohdan mukaisesti ole. Tähän periaatteeseen perustuvia vaatimuksia ei näin ollen voida neuvoston mukaan soveltaa käsiteltävänä olevassa asiassa (edellä 37 kohdassa mainittu asia Maizena, tuomion 14 kohta ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen asiassa Welch v. Yhdistynyt kuningaskunta 9.2.1995 antama tuomio, A‑sarja, nro 307).

60 Neuvosto katsoo lisäksi, että seuraamuksen suuruus on riittävästi määritelty, koska asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetään sakon yläraja kyseisen yrityksen liikevaihdon mukaan. Sen mukaan ehdotonta ylärajaa ei voida vahvistaa, koska komission päätökset koskevat yksittäistapauksia. Komission harkintavalta ei neuvoston mukaan suinkaan ole rajaton, vaan sitä rajoittaa se, että kyseisessä artiklassa säädetyt rikkomisen keston ja vakavuuden kriteerit on otettava huomioon. Komission on neuvoston mukaan niin ikään noudatettava suhteellisuusperiaatetta ja syrjintäkiellon periaatetta.

61 Neuvosto katsoo, että olisi vaikeaa määritellä rajoittavammat oikeussäännöt, joiden perusteella voitaisiin ottaa huomioon kunkin rikkomisen ominaispiirteet ja varmistaa riittävä ehkäisevä vaikutus. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei sitä paitsi ole neuvoston mukaan milloinkaan kyseenalaistanut asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan pätevyyttä, vaan on pikemminkin vahvistanut sen (edellä 58 kohdassa mainittu asia Tale & Lyle ym. v. komissio, tuomion 98–101 kohta).

62 Kantajan sen väitteen osalta, jonka mukaan komission käytännölle olisi ominaista huomattavat erot määrättyjen sakkojen suuruuden osalta sekä sakkojen jyrkkä ja äskettäinen kasvu, neuvosto toteaa, että nämä toteamukset yksinomaan kuvastavat sitä, että kyseisten yritysten liikevaihdot ovat erisuuruisia ja että niiden koko kasvaa.

63 Neuvoston mukaan on myös virheellistä väittää, että komissio hoitaa samanaikaisesti tutkimusviranomaisen, syyttäjän ja tuomarin tehtäviä, koska se on täyden harkintavallan valvonnan alainen, minkä vuoksi sen ei voida katsoa toimivan tuomarina omassa asiassaan.

64 Tämä koskee neuvoston mukaan myös väitettä, jonka mukaan neuvosto olisi siirtänyt komissiolle sakkojen määräämistä koskevan toimivaltansa. Neuvosto muistuttaa, että komissiolle suoritettu siirto koskee yksinomaan toimivaltaa tehdä päätöksiä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan perusteella, ja tämä asetus ilmaisee neuvoston toimivallan. Neuvoston mukaan tämä on EY 202 artiklan kolmannen luetelmakohdan mukaista.

65 Neuvosto huomauttaa lopuksi, että toisin kuin kantaja väittää, jäsenvaltioissa eli muun muassa Ruotsissa ja Saksassa on vastaavia sääntöjä.

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

66 On muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan seuraamusten lakisidonnaisuuden periaate liittyy erottamattomasti oikeusvarmuuden periaatteeseen, joka on puolestaan yhteisön oikeuden yleinen periaate, jonka mukaan muun muassa kaiken yhteisön lainsäädännön on oltava selvää ja täsmällistä erityisesti, kun siinä asetetaan tai sen perusteella voidaan asettaa seuraamuksia, jotta ne, joita asia koskee, voivat tuntea ilman epäselvyyttä siihen perustuvat oikeudet ja velvollisuudet ja ryhtyä tilanteen edellyttämiin toimiin (ks. vastaavasti asia 169/80, Gondrand Frères ja Garancini, tuomio 9.7.1981, Kok. 1981, s. 1931, 17 kohta; edellä 37 kohdassa mainittu asia Maizena, tuomion 15 kohta; asia C‑143/93, Es Douane Agenten, tuomio 13.2.1996, Kok. 1996, s. I‑431, 27 kohta ja edellä 35 kohdassa mainittu asia X, tuomion 25 kohta).

67 Tämä periaate, joka on osa jäsenvaltioiden yhteistä valtiosääntöperinnettä ja joka on vahvistettu eri kansainvälisissä sopimuksissa ja muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklassa, koskee sekä luonteeltaan rikosoikeudellisia normeja että erityisiä hallinnollisia keinoja, joilla määrätään tai voidaan määrätä hallinnollisia seuraamuksia (ks. edellä 37 kohdassa mainittu asia Maizena, tuomion 14 ja 15 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Sitä sovelletaan sekä normeihin, joissa vahvistetaan rikkomisen muodostavat tekijät, että normeihin, joissa määritellään ensiksi mainittujen normien rikkomisen seuraukset (ks. vastaavasti edellä 35 kohdassa mainittu asia X, tuomion 22 ja 25 kohta).

68 Tämän osalta on todettava, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleessa määrätään seuraavaa:

”Ketään ei ole pidettävä syypäänä rikokseen sellaisen teon tai laiminlyönnin perusteella, joka ei ollut tekohetkellä kansallisen lainsäädännön tai kansainvälisen oikeuden mukainen rikos. Rikoksen tekohetkellä sovellettavissa ollutta rangaistusta ankarampaa rangaistusta ei saa määrätä.”

69 Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen mukaan tästä määräyksestä seuraa, että laissa on määriteltävä selvästi rikokset ja rangaistukset, jotka niistä määrätään. Tämä edellytys täyttyy, kun yksityinen oikeussubjekti voi tietää kyseessä olevan säännöksen tai määräyksen sanamuodon ja tarvittaessa tuomioistuinten siitä tekemän tulkinnan perusteella, mitkä toimet tai laiminlyönnit synnyttävät sen rikosoikeudellisen vastuun (asia Coëme v. Belgia, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 22.6.2000, Recueil des arrêts et décisions, 2000‑VII, 145 kohta).

70 Neuvosto väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voi ottaa vaikutteita Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleesta eikä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tätä artiklaa koskevasta oikeuskäytännöstä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan laillisuuden arvioimiseksi, koska asetuksen N:o 17 15 artiklan 4 kohdassa säädetään, että komission muun muassa tämän säännöksen 2 kohdan perusteella tekemät päätökset eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia.

71 Tarvitsematta lausua siitä, sovelletaanko Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaletta komission asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan perusteella määräämiin sakkoihin muun muassa tällaisten seuraamusten luonteen ja ankaruuden vuoksi, riittää, kun todetaan, että vaikka Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleen katsottaisiin olevan sovellettavissa tällaisiin seuraamuksiin, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että tämän määräyksen vaatimusten täyttämiseksi ei edellytetä, että niiden säännösten sanamuoto, joiden nojalla nämä seuraamukset määrätään, ovat niin täsmällisiä, että näiden säännösten rikkomisen mahdolliset seuraukset olisivat ennakoitavissa täysin varmasti.

72 Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan säännöksen epämääräinen sanamuoto ei välttämättä merkitse Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan rikkomista ja se, että laissa annetaan harkintavaltaa, ei itsessään ole ristiriidassa ennakoitavuuden vaatimuksen kanssa edellyttäen, että tällaisen harkintavallan laajuus ja sen käyttämistapa määritellään riittävän selvästi, kun otetaan huomioon kyseessä oleva hyväksytty tavoite, jotta oikeussubjektia suojataan riittävästi omavaltaisilta toimilta (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen edellä 36 kohdassa mainitussa asiassa Margareta ja Roger Andersson v. Ruotsi antaman tuomion 75 kohta). Tässä yhteydessä Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ottaa huomioon paitsi lain sanamuodon myös sen, onko käytettyjä epämääräisiä käsitteitä täsmennetty vakiintuneessa ja julkaistussa oikeuskäytännössä (asia G. v. Ranska, tuomio 27.9.1995, A‑sarja, nro 325‑B, 25 kohta).

73 Jäsenvaltioiden yhteisen valtiosääntöperinteen huomioon ottaminen ei lisäksi aiheuta sitä, että yhteisön oikeuden yleiselle periaatteelle, joka seuraamusten lakisidonnaisuuden periaate on, annettaisiin erilainen tulkinta. Bundesverfassungsgerichtin 20.3.2002 antamaan tuomioon (edellä 47 kohta) perustuvien kantajan väitteiden osalta on todettava, että jopa olettaen, että tämä tuomio voisi osoittautua merkitykselliseksi yrityksille kilpailusääntöjen ja GWB:n, jossa ei ole asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa vastaavaa säännöstä, 81 §:n 2 momentin rikkomisen vuoksi määrättyjen sakkojen yhteydessä, on korostettava, että jäsenvaltioiden yhteistä valtiosääntöperinnettä ei voida johtaa yhden ainoan jäsenvaltion oikeudellisesta tilanteesta. Tämän osalta on päinvastoin todettava, kuten neuvosto kantajan sitä tältä osin kiistämättä huomauttaa, että muiden jäsenvaltioiden asianomaisessa lainsäädännössä on kansallisten kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättyjen hallinnollisten seuraamusten kaltaisten seuraamusten osalta vastaavantasoinen rajoitus kuin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja jopa samankaltaisia tai samanlaisia kriteerejä kuin tässä yhteisön säännöksessä vahvistetut kriteerit, ja neuvosto mainitsee tältä osin esimerkkinä Ruotsin kuningaskunnan.

74 Kun on kyse asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan pätevyydestä seuraamusten lakisidonnaisuuden periaatteen valossa, sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuimet ovat tämän periaatteen tunnustaneet Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen esittämien toteamusten ja jäsenvaltioiden yhteisen valtiosääntöperinteen mukaisesti, on todettava, että toisin kuin kantaja väittää, komissiolla ei ole rajatonta harkintavaltaa kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättyjen sakkojen vahvistamisessa.

75 Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta rajoittaa itsessään komission harkintavaltaa. Yhtäältä kun siinä täsmennetään, että ”komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka on vähintään 1 000 ja enintään 1 000 000 [euroa] taikka tätä suurempi mutta enintään 10 prosenttia kunkin rikkomukseen osallisen yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta, jos – – ”, siinä säädetään sakkojen yläraja kyseisten yritysten liikevaihdon eli objektiivisen kriteerin mukaan. Näin ollen vaikka kaikkiin kilpailusääntöjen rikkomisiin sovellettavaa ehdotonta ylärajaa ei ole olemassa, kuten kantaja toteaa, määrättävissä olevalla sakolla on kuitenkin laskettavissa oleva ja ehdoton yläraja, joka lasketaan kullekin yritykselle kunkin rikkomistapauksen osalta siten, että yritykselle määrättävissä olevan sakon enimmäismäärä on määriteltävissä ennakolta. Toisaalta tämän säännöksen mukaan komission on vahvistettava sakot kussakin yksittäistapauksessa ”ottaen huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto”.

76 Vaikka on totta, että nämä kaksi kriteeriä jättävät komissiolle runsaasti harkintavaltaa, on kuitenkin niin, että on kyse kriteereistä, jotka muut lainsäätäjät ovat hyväksyneet samankaltaisten säännösten osalta, ja komissio voi niiden perusteella määrätä seuraamuksia ottaen huomioon kyseessä olevan käyttäytymisen lainvastaisuuden asteen. Tässä vaiheessa on näin ollen katsottava, että vaikka asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa jätetään komissiolle tiettyä harkintavaltaa, siinä määritellään ne kriteerit ja rajat, joita komission on noudatettava, kun se käyttää harkintavaltansa sakkojen alalla.

77 On lisäksi huomattava, että kun komissio vahvistaa sakkoja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan perusteella, sen on noudatettava yleisiä oikeusperiaatteita ja erityisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta sellaisina, kuin niitä on kehitelty yhteisöjen tuomioistuinten oikeuskäytännössä.

78 Toisin kuin kantaja väittää, edellä kuvailtuja komission harkintavallan rajoja sovelletaan myös päätökseen määrätä tai olla määräämättä sakko muun muassa, kun komissio soveltaa yhteistyötiedonantoa, jonka pätevyyttä ei sitä paitsi ole kiistetty. Tämän osalta se, että yhteisöjen tuomioistuin katsoi kantajan mainitsemassa tuomiossa (edellä 43 kohdassa mainittu asia BMW Belgium ym. v. komissio, tuomion 53 kohta), että se, että samankaltaisissa aikaisemmissa asioissa komissio ei ollut katsonut, että tietyille talouden toimijoille oli syytä määrätä sakko, ei poista siltä tätä asetuksella N:o 17 nimenomaisesti tunnustettua valtaa, kun sen käyttämisedellytykset täyttyvät, ei voi merkitä, että komissiolla on harkintavaltaa olla määräämättä sakkoa ilman, että sen on tämän osalta yhtäältä itse rajoitettava suuntaviivoihin ja yhteistyötiedonantoon perustuvan harkintavaltansa käyttöä ja ennen kaikkea toisaalta noudatettava yleisiä oikeusperiaatteita ja erityisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta sekä yleisesti EY 81 ja EY 82 artiklan tehokasta vaikutusta ja EY 4 artiklan 1 kohtaan perustuvaa vapaata kilpailua koskevaa periaatetta.

79 On myös lisättävä, että EY 229 artiklan ja asetuksen N:o 17 17 artiklan perusteella yhteisöjen tuomioistuimilla on täysi harkintavalta, kun ne tutkivat kanteet tai valitukset päätöksistä, joilla komissio on määrännyt sakkoja, joten ne voivat paitsi kumota komission tekemät päätökset myös poistaa määrätyt sakot tai alentaa tai korottaa niiden määrää. Komission hallinnolliseen käytäntöön kohdistuu näin ollen yhteisöjen tuomioistuinten harjoittama täysi tuomioistuinvalvonta. Toisin kuin kantaja väittää, tämä valvonta ei merkitse sitä, että yhteisöjen tuomioistuimet ylittäisivät toimivaltansa EY 7 artiklan 1 kohdan vastaisesti, kun otetaan huomioon, että yhtäältä edellä mainituissa säännöksissä, joiden pätevyyttä ei ole kiistetty, säädetään nimenomaisesti tällaisesta valvonnasta, ja toisaalta yhteisöjen tuomioistuimet harjoittavat tätä valvontaa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädettyjä kriteerejä noudattaen. Näin ollen yhteisöjen tuomioistuinten harjoittama valvonta on nimenomaan mahdollistanut asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa mahdollisesti esiintyvien epämääräisten käsitteiden täsmentämisen vakiintuneella ja julkaistulla oikeuskäytännöllä.

80 Lisäksi niiden kriteerien perusteella, jotka asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa mainitaan ja joita täsmennetään yhteisöjen tuomioistuinten oikeuskäytännössä, komissio on itse kehittänyt hallinnollisen käytännön, joka on tunnettu ja johon on mahdollista tutustua. Vaikka komission päätöskäytäntö ei itsessään ole oikeudellinen kehys kilpailun alalla määrättäville sakoille (ks. asia T‑241/01, Scandinavian Airlines System v. komissio, tuomio 18.7.2005, 87 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), on kuitenkin niin, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen perusteella komissio ei voi kohdella toisiinsa rinnastettavia tapauksia eri tavalla tai erilaisia tapauksia samanlaisella tavalla, ellei tällaista eroa voida objektiivisesti perustella (asia 106/83, Sermide, tuomio 13.12.1984, Kok. 1984, s. 4209, 28 kohta ja asia T‑311/94, BPB de Eendracht v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II‑1129, 309 kohta).

81 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissio voi lisäksi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa, jos yhteisön kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen tätä edellyttää (edellä 58 kohdassa mainittu asia Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomion 109 kohta ja edellä 46 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 236 ja 237 kohta), koska tällaista hallinnollisen käytännön muuttamista voidaan tässä tilanteessa pitää objektiivisesti perusteltuna sen tavoitteen nojalla, joka koskee yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisten yleistä ehkäisemistä. Kantajan väittämää ja riitauttamaa sakkojen tason äskettäistä korottamista ei näin ollen voida itsessään pitää lainvastaisena, kun otetaan huomioon seuraamusten lakisidonnaisuuden periaate, koska se pysyy asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa määritellyissä oikeudellisissa puitteissa, sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuimet ovat niitä tulkinneet.

82 On lisäksi otettava huomioon se, että avoimuuden vuoksi ja kyseessä olevien yritysten oikeusvarmuuden lisäämiseksi komissio on julkaissut suuntaviivat, joissa se vahvistaa laskentatavan, jota se tulee käyttämään kussakin tapauksessa. Yhteisöjen tuomioistuin on tämän osalta sitä paitsi katsonut, että kun komissio on ottanut käyttöön tällaiset käytännesäännöt ja ilmoittanut ne julkaisemalla, että se soveltaa niitä tästä lähtien tapauksiin, joita ne koskevat, se on rajoittanut harkintavaltansa käyttöä, eikä se voi poiketa näistä säännöistä ilman, että sen mahdollisesti katsottaisiin syyllistyneen yhdenvertaisen kohtelun ja luottamuksensuojan periaatteen kaltaisten yleisten oikeusperiaatteiden loukkaamiseen. Lisäksi vaikka suuntaviivat eivät olekaan päätöksen oikeudellinen perusta, niissä määritellään yleisesti ja abstraktisti menetelmät, jotka komissio on itselleen asettanut kyseisellä päätöksellä määrättyjen sakkojen määrän vahvistamiseksi, joten niillä varmistetaan yritysten oikeusvarmuus (yhdistetyt asiat C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, 211 ja 213 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Tästä seuraa, että toisin kuin kantaja väittää, sitä, että komissio antoi suuntaviivat, ei voida pitää toimivallan ylittämisenä, sikäli kuin se on pitäytynyt asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa vahvistetuissa oikeudellisissa puitteissa, ja niiden antamisella on yksinomaan myötävaikutettu tähän säännökseen jo perustuvaan komission harkintavallan rajojen täsmentämiseen.

83 Edellä esitetyt eri seikat huomioon ottaen asiantunteva toimija voi näin ollen tarvittaessa oikeudelliseen neuvonantajaan turvautuen ennakoida riittävän täsmällisesti sille tietystä käyttäytymisestä määrättävien sakkojen laskentatavan ja suuruuden. Se, että toimija ei voi tietää etukäteen täsmällisesti komission kussakin tapauksessa määräämien sakkojen tasoa, ei voi olla seuraamusten lakisidonnaisuuden periaatteen vastaista, koska kun otetaan huomioon niiden rikkomisten vakavuus, joista komission on määrättävä seuraamuksia, repressiivisen ja preventiivisen tavoitteen vuoksi on perusteltua, että yritykset eivät voi arvioida etua, jonka ne saavat osallistumisestaan rikkomiseen, ottamalla ennakolta huomioon sen sakon määrän, joka niille tämän lainvastaisen käyttäytymisen vuoksi määrätään.

84 Vaikka yritykset eivät voi ennakolta tietää täsmällisesti komission kussakin yksittäistapauksessa määräämien sakkojen tasoa, tämän osalta on todettava, että EY 253 artiklan mukaisesti päätöksessä sakon määräämisestä komission on päätöksen yleisesti tunnetusta asiayhteydestä huolimatta esitettävä muun muassa määrätyn sakon suuruutta ja valittua laskentatapaa koskevat perustelut. Näistä perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä komission päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, jotta ne voivat arvioida, onko tarkoituksenmukaista saattaa asia yhteisöjen tuomioistuinten käsiteltäväksi, ja jotta nämä voivat tarvittaessa tutkia sen laillisuuden.

85 Lopuksi väite, jonka mukaan neuvosto olisi asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan säännösten mukaisesti sakon puitteita määritellessään todellisuudessa siirtänyt komissiolle perustamissopimuksen mukaan neuvostolle kuuluvaa toimivaltaa EY 83 ja EY 229 artiklan vastaisesti, on katsottava perusteettomaksi.

86 Yhtäältä kuten edellä on esitetty, vaikka asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa jätetään komissiolle laaja harkintavalta, siinä kuitenkin rajoittaan sen käyttämistä vahvistamalla objektiivisia kriteerejä, joita komission on noudatettava. Toisaalta on muistutettava, kuten neuvosto suullisessa käsittelyssä huomautti, että asetus N:o 17 annettiin EY 83 artiklan 1 kohdan perusteella, ja tässä määräyksessä määrätään, että ”neuvosto antaa – – komission ehdotuksesta ja Euroopan parlamenttia kuultuaan aiheelliset asetukset ja direktiivit [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa tarkoitettujen periaatteiden soveltamiseksi”. EY 83 artiklan 2 kohdan a ja d alakohdan mukaan näiden asetusten tai direktiivien tavoitteena on erityisesti ”ottamalla käyttöön sakot ja uhkasakot varmistaa, että [EY] 81 artiklan 1 kohdassa ja [EY] 82 artiklassa tarkoitettuja kieltoja noudatetaan” ja ”määritellä komission ja yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänjako tämän kohdan määräysten soveltamisessa”. On lisäksi muistutettava, että EY 211 artiklan ensimmäisen luetelmakohdan perusteella komissio ”huolehtii siitä, että tämän sopimuksen määräyksiä sekä toimielinten sen nojalla antamia säännöksiä ja määräyksiä noudatetaan” ja että sillä on tämän saman artiklan kolmannen luetelmakohdan perusteella ”itsenäistä päätösvaltaa”.

87 Tästä seuraa, että ei voida katsoa, että toimivalta määrätä sakkoja EY 81 ja EY 82 artiklan rikkomistapauksessa olisi alkujaan kuulunut neuvostolle, joka olisi siirtänyt sen tai sen täytäntöönpanon komissiolle EY 202 artiklan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitetulla tavalla. Edellä mainittujen perustamissopimuksen määräysten mukaisesti tämä toimivalta kuuluu itse asiassa komission itsenäiseen tehtävään huolehtia siitä, että yhteisön lainsäädäntöä noudatetaan, koska tämä tehtävä on täsmennetty, rajoitettu ja vahvistettu muodollisesti EY 81 ja EY 82 artiklan soveltamisen osalta asetuksella N:o 17. Komissiolle tässä asetuksessa annettu toimivalta määrätä sakkoja perustuu itse perustamissopimuksen määräyksiin, ja sillä pyritään siihen, että kyseisissä artikloissa määrättyjä kieltoja voidaan soveltaa tehokkaasti (ks. vastaavasti edellä 58 kohdassa mainittu asia Tate & Lyle ym. v. komissio, tuomion 133 kohta). Kantajan väite on näin ollen hylättävä.

88 Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan lainvastaisuutta koskeva väite on hylättävä perusteettomana.

B Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan tulkinta seuraamusten lakisidonnaisuuden periaatteen valossa

89 Jos ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei katso, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta on pätemätön, kantaja väittää toissijaisesti, että komission päätöskäytännön ja EY 81 ja EY 82 artiklaa koskevan oikeuskäytännön tavoin tämä säännös olisi konkretisoitava ja tulkittava tiukasti seuraamusten lakisidonnaisuuden periaatteen valossa. Se esittää tämän osalta tiettyjä ehdotuksia, joiden tarkoituksena on mahdollistaa sakon riittävä ennakoitavuus, ja vaatii päätöksen kumoamista.

90 Komissio ja neuvosto katsovat, että nämä väitteet ovat perusteettomia.

91 Tämän osalta on riittävää todeta ensiksi, että kantajan kanneperusteensa, joka koskee seuraamusten lakisidonnaisuuden periaatteen loukkaamista, toissijaisesti esittämän toisen osan yhteydessä esittämillä väitteillä yksinomaan toistetaan osittain tietyt tämän saman kanneperusteen ensimmäisen osan yhteydessä jo kehitellyt väitteet suuntaamalla ne suuntaviivojen soveltamiseen perustuvaa komission päätöskäytäntöä ja päätöstä – tämän käytännön esimerkkinä – vastaan. Paitsi että komission päätöskäytäntö ei voi olla kumoamiskanteen kohteena, on syytä muistuttaa, kuten edellä on esitetty, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdalla ei loukata seuraamusten lakisidonnaisuuden periaatetta ja että komission päätöskäytäntö ja suuntaviivat ovat yhteisöjen tuomioistuinten valvonnan alaisina nimenomaisesti myötävaikuttaneet yritysten oikeusvarmuuden lisäämiseen. Päätöstä ei näin ollen voida pitää lainvastaisena pelkästään siksi, että se on komission sakkojen alan väitetysti lainvastaisen päätöskäytännön sovellus. Nämä väitteet on siis hylättävä.

92 Lisäksi sikäli kuin kantaja esittää kanneperusteen tämän osan yhteydessä väitteitä, jotka liittyvät päätöksen puutteellisiin perusteluihin erityisesti, kun on kyse perusmäärän määrittämisestä, rikkomisen todellisesta vaikutuksesta markkinoihin ja sakon määrän korotuksesta sen varmistamiseksi, että sillä on riittävä ehkäisevä vaikutus, on todettava, että nämä väitteet kuuluvat lähinnä kolmannen kanneperusteen piiriin, sillä se koskee nimenomaisesti päätöksen perusteluja, joten niitä on tarkasteltava siinä yhteydessä.

93 Kantajan muut väitteet muodostuvat lopuksi yleisistä ja teoreettisista näkemyksistä, jotka koskevat komission päätöskäytäntöä, jonka pitäisi kantajan mukaan ohjata komissiota, uusia säännöksiä, jotka neuvoston pitäisi antaa, sekä oikeuskäytännön kehitystä, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen pitäisi kantajan mukaan ryhtyä, eikä niissä näin ollen esitetä mitään oikeudellista väitettä päätöstä vastaan, joten ne on hylättävä.

94 Vastauskirjelmässä ja suullisen käsittelyn aikana kantaja sitä paitsi lisäsi, että liikevaihdoksi, joka liittyy sakon enimmäismäärään ja joka on vahvistettu 10 prosentiksi sakon määräävää päätöstä edeltävän tilikauden liikevaihdosta, olisi katsottava kyseisillä markkinoilla saatu liikevaihto eikä kokonaisliikevaihto.

95 Siltä osin kuin tästä väitteestä voitaisiin päätellä, että kantaja aikoo riitauttaa päätöksen sikäli kuin siinä määrättiin sille sakko, joka oli suurempi kuin 10 prosenttia liikevaihdosta, jonka se oli saanut metioniinimarkkinoilla päätöstä edeltäneenä tilikautena, riittää, kun muistutetaan, tarvitsematta selvittää tämän väitteen tutkittavaksi ottamista työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan valossa ja muun muassa tämän väitteen ja kannekirjelmässä esiintyvien kanneperusteiden läheistä yhteyttä, että asetuksessa N:o 17, oikeuskäytännössä tai suuntaviivoissa ei vahvisteta, että sakkojen määrä olisi vahvistettava suoraan sellaisten markkinoiden, joihin rikkominen on vaikuttanut, koon mukaan, koska tämä tekijä on vain yksi merkityksellinen seikka muiden joukossa. Asetuksen N:o 17 mukaisesti, sellaisena kuin sitä on oikeuskäytännössä tulkittu, kilpailun alalla tapahtuneen rikkomisen vuoksi yritykselle määrätyn sakon määrän on oltava oikeassa suhteessa rikkomiseen, jota on arvioitava kokonaisuutena ja ottaen muun muassa huomioon rikkomisen vakavuus (ks. vastaavasti asia T‑83/91, Tetra Pak v. komissio, tuomio 6.10.1994, Kok. 1994, s. II‑755, Kok. Ep. XVI, s. II–1, 240 kohta ja asia analogiaa käyttäen T‑229/94, Deutsche Bahn v. komissio, tuomio 21.10.1997, Kok. 1997, s. II‑1689, 127 kohta). Kuten yhteisöjen tuomioistuin vahvisti edellä 58 kohdassa mainitussa asiassa Musique diffusion française ym. vastaan komissio antamansa tuomion 120 kohdassa, rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi on otettava huomioon monia seikkoja, joiden luonne ja tärkeys vaihtelevat kyseessä olevan rikkomistyypin ja sille tyypillisten olosuhteiden mukaan (yhdistetyt asiat T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja T‑78/00, JFE Engineering v. komissio, tuomio 8.7.2004, 532 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

96 Tämän osalta on myös todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ainoa nimenomainen viittaus kyseisen yrityksen liikevaihtoon eli asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa sakkojen vahvistamista varten asetettu enimmäismäärä, joka on 10 prosenttia liikevaihdosta, koskee yrityksen maailmanlaajuista kokonaisliikevaihtoa (ks. vastaavasti edellä 58 kohdassa mainittu asia Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomion 119 kohta) eikä yrityksen liikevaihtoa markkinoilla, joihin seuraamuksiin johtanut kilpailunvastainen käyttäytyminen vaikutti. Kyseisen tuomion samasta kohdasta nimittäin ilmenee, että tämän enimmäismäärän tarkoituksena on välttää se, että sakot olisivat suhteettomia kokonaisuutena arvioidun yrityksen painoarvoon verrattuna (edellä 95 kohdassa mainittu asia JFE Engineering v. komissio, tuomion 533 kohta).

97 Tästä seuraa, että ensimmäisen kanneperusteen toinen osa on hylättävä.

98 Näin ollen ensimmäinen kanneperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.

II Toinen kanneperuste, joka koskee arviointivirhettä sen suhteen, että kilpailusääntöjen rikkomista on pidetty yhtenä kokonaisuutena ja jatkettuna, sekä sen keston suhteen

99 Kantaja kiistää ensisijaisesti osallistuneensa yhtenä kokonaisuutena pidettyyn ja jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen helmikuun 1986 ja helmikuun 1999 välillä. Se myöntää osallistuneensa rikkomiseen 1986–1988 ja vuoden 1992 jälkeen, mutta väittää yhtäältä, että kilpailunvastainen käyttäytyminen keskeytettiin 1988–1992, ja toisaalta, että se päättyi lopullisesti vuonna 1997. Se katsoo toissijaisesti, että komission olisi joka tapauksessa pitänyt ottaa huomioon se, että sopimusten soveltaminen ainakin keskeytettiin 1988–1992 ja vuoden 1997 jälkeen.

A Kilpailusääntöjen rikkomisen keskeyttäminen 1988–1992

1. Asianosaisten lausumat

100 Kantajan mukaan Sumitomon vetäydyttyä kartellista ”ylimmän johdon tason” tapaamiset ja kilpailunvastaiset sopimukset keskeytettiin vuonna 1988 ja niitä jatkettiin vasta vuonna 1992.

101 Se katsoo ensiksi, että kun päätöksen 212 perustelukappaleessa väitettiin, että koska kartellin jäsenet eivät olleet ilmaisseet aikomustaan muuttaa sopimuksia tai luopua niistä, ei voitu katsoa osoitetuksi, että kartelli olisi keskeytetty vuosiksi 1988–1992, ja kun päätöksen 251 perustelukappaleessa ja sitä seuraavissa perustelukappaleissa katsottiin, että koska kartellin jäsenet eivät olleet milloinkaan ilmoittaneet vastavuoroisesti aikomuksestaan päättää sopimukset, tästä oli pääteltävä, että uutta kartellia ei ollut muodostettu vaan monitahoisen kartellin rakennetta oli kehitetty, komissio myönsi implisiittisesti, että sillä ei ollut suoraa näyttöä kartellin olemassaolosta vuosina 1988–1992. Komissio tukeutui näin ollen väistämättömiksi katsomiinsa olettamiin ja käyttäytymistapoihin