ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (EY) N:o 1290/2005, (EY) N:o 247/2006, (EY) N:o 378/2007 muuttamisesta ja asetuksen (EY) N:o 1782/2003 kumoamisesta 19.1.2009 annettua neuvoston asetusta (EY) N:o 73/2009, sellaisena kuin se on muutettuna 17.12.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1310/2013, ja asetuksen N:o 73/2009 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä mainitussa asetuksessa säädettyjen viljelijöiden suorien tukien järjestelmien mukaisten täydentävien ehtojen, tuen mukauttamisen ja yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän osalta sekä neuvoston asetuksen (EY) N:o 1234/2007 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä viinialalle säädetyn tukijärjestelmän mukaisten täydentävien ehtojen osalta 30.11.2009 annettua komission asetusta (EY) N:o 1122/2009 on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa asetetaan yhtenäisen pinta-alatuen järjestelmän mukaisen tuen saamisen edellytykseksi hakijan velvollisuus osoittaa, että hänellä on kyseisen hakemuksen kohteena olevan maatalousmaan ”käyttöoikeus”, kunhan asianomaisella unionin säännöstöllä tavoiteltuja tavoitteita sekä unionin oikeuden yleisiä periaatteita ja etenkin suhteellisuusperiaatetta noudatetaan.
1)

Sisäpiirikaupoista ja markkinoiden manipuloinnista (markkinoiden väärinkäyttö) 28.1.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/6/EY 1 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että sisäpiiritietoa luonnehdittaessa kyseisessä säännöksessä ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/6/EY täytäntöönpanosta sisäpiiritiedon määritelmän ja julkistamisen sekä markkinoiden manipuloinnin määritelmän osalta 22.12.2003 annetun komission direktiivin 2003/124/EY 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna ”täsmällisenä” tietona voidaan pitää tietoa, joka koskee rahoitusvälineiden liikkeeseenlaskijaan liittyvää markkinahuhua käsittelevän lehtiartikkelin tulevaa julkaisemista, ja tätä täsmällisyyttä arvioitaessa merkitystä on sillä, että tässä lehtiartikkelissa mainitaan hinta, jolla tämän liikkeeseenlaskijan arvopaperit ostettaisiin mahdollisen julkisen ostotarjouksen yhteydessä, ja sillä, kuka toimittaja mainitun lehtiartikkelin on kirjoittanut ja mikä tiedotusväline on vastannut sen julkaisemisesta, kunhan nämä tiedot on ilmoitettu ennen julkaisemista. Vaikka julkaisemisen tosiasiallinen vaikutus niiden arvopapereiden hintaan, joihin se liittyy, voi olla ex post todiste mainitun tiedon täsmällisyydestä, se ei riitä yksinään osoittamaan tiedon olleen täsmällistä, jollei muita ennen kyseistä julkaisemista tiedossa olleita tai ilmaistuja seikkoja tutkita.
13

Direktiivin 2001/14 30 artiklassa, jonka otsikko on ”Sääntelyelin”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on perustettava sääntelyelin, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 21 artiklan 6 kohdan soveltamista. Elimen, joka voi olla liikenneasioista vastaava ministeriö tai jokin muu elin, on oltava organisaatioltaan, rahoituspäätöksiltään, oikeudelliselta rakenteeltaan ja päätöksenteoltaan infrastruktuurin hallinnoista, hinnoitteluelimistä, käyttöoikeuksia myöntävistä elimistä sekä hakijoista riippumaton. Sen on lisäksi oltava toiminnallisesti riippumaton kaikista toimivaltaisista viranomaisista, jotka osallistuvat julkista palveluhankintaa koskevan sopimuksen tekemiseen. Elimen on toimittava tässä artiklassa esitettyjen periaatteiden mukaisesti, joiden mukaan muutoksenhaku- ja lainsäädäntötehtävät voidaan antaa erillisten elinten tehtäväksi. 2. Hakijalla on oikeus vedota sääntelyelimeen, jos se katsoo tulleensa kohdelluksi epäoikeudenmukaisesti, syrjityksi tai muulla tavalla loukatuksi erityisesti infrastruktuurin hallinnon tai tapauskohtaisesti rautatieyrityksen tekemissä päätöksissä, jotka koskevat: – – d) hinnoittelujärjestelmää; e) hakijalta perittävien tai perittäväksi tarkoitettujen infrastruktuurimaksujen suuruutta tai määräytymisperusteita; – – 3. Sääntelyelimen on varmistettava, että infrastruktuurin hallinnon määräämät maksut ovat II luvun mukaisia ja ketään syrjimättömiä. Infrastruktuurimaksujen tasoa koskevat neuvottelut hakijoiden ja infrastruktuurin hallinnon välillä sallitaan ainoastaan, jos ne käydään sääntelyelimen johdolla. Sääntelyelimen on puututtava asiaan, jos neuvottelut saattavat rikkoa tässä direktiivissä säädettyjä vaatimuksia. 4. Sääntelyelimellä on oikeus pyytää infrastruktuurin hallinnolta, hakijoilta ja muulta kyseisessä jäsenvaltiossa sijaitsevalta kolmannelta osapuolelta asiaa koskevia tietoja, jotka on toimitettava viipymättä. 5. Sääntelyelimen on ratkaistava valitukset ja toteutettava toimet tilanteen korjaamiseksi kahden kuukauden kuluessa tietojen vastaanottamisesta. Sen estämättä, mitä 6 kohdassa säädetään, sääntelyelimen tekemä päätös sitoo kaikkia niitä, jotka kuuluvat päätöksen soveltamisalaan. Jos muutoksenhaku koskee kieltäytymistä infrastruktuurikapasiteetin myöntämisestä tai kapasiteetin tarjoamiseen liittyviä ehtoja, sääntelyelimen on joko vahvistettava, ettei infrastruktuurin hallinnon tekemää päätöstä tarvitse muuttaa, tai vaadittava päätöksen muuttamista sääntelyelimen antamien suuntaviivojen mukaisesti. 6. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että sääntelyelimen päätökset voidaan saattaa tuomioistuimen tutkittavaksi.”
51

Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että asetuksen N:o 6/2002 88 artiklan 2 kohtaa ja 89 artiklan 1 kohdan d alakohtaa sekä asetuksen N:o 864/2007 8 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että yhteisömalleja käsittelevän tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi on saatettu asetuksen N:o 6/2002 82 artiklan 5 kohdan nojalla loukkauskanne, joka koskee loukkaustoimia, jotka ovat tapahtuneet tai uhkaavat tapahtua yhden ainoan jäsenvaltion alueella, on tutkittava tämän kanteen liitännäisvaatimukset, joissa vaaditaan vahingonkorvauksen maksamista, tietojen antamista, tositteiden toimittamista, kirjanpidon esittämistä ja tavaroiden luovuttamista niiden hävittämistä varten, sen jäsenvaltion oikeuden perusteella, jonka alueella kyseiselle yhteisömallille väitetysti vahinkoa aiheuttaneet toimet ovat tapahtuneet tai uhkaavat tapahtua, eli kun kanne on nostettu mainitun 82 artiklan 5 kohdan nojalla, sen jäsenvaltion oikeuden perusteella, jossa tämä tuomioistuin sijaitsee.
29

Unionin tuomioistuin on lisäksi todennut 4.10.2018 antamansa tuomion Kamenova (C‑105/17, EU:C:2018:808) 28 ja 29 kohdassa, että elinkeinonharjoittajan käsitettä, sellaisena kuin se on määritelty direktiiveissä 2011/83 ja 2005/29, on tulkittava yhtenäisesti, koska nämä direktiivit perustuvat SEUT 114 artiklaan ja niillä on siten samat tavoitteet eli sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan tukeminen ja korkeatasoisen kuluttajansuojan takaaminen siinä lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten muodostamassa kehyksessä, jonka ne kattavat. Se on katsonut saman tuomion 32, 33 ja 36 kohdassa, että direktiivin 2011/83 2 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetun kuluttajan käsitteen joka tarkoittaa luonnollista henkilöä, joka ei harjoita elinkeino‑ tai ammattitoimintaa, vastakkaisena käsitteenä elinkeinonharjoittajan käsite edellyttää, että kyseisen henkilön on toimittava tarkoituksessa, joka liittyy hänen elinkeino‑, liike‑, käsiteollisuus‑ tai ammattitoimintaansa, tai toimittava elinkeinonharjoittajan nimissä tai puolesta.
45

Lopuksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ennakkoratkaisukysymyksissään esittämästä viittauksesta edellytyksiin, joiden mukaan maksun on tosiasiallisesti tapahduttava tavarantoimittajalle ja että verovapautuksen kohteena olevien tavaroiden todellisten vastaanottajien on täytynyt suorittaa se, on todettava, että vaikka ei ole epäilystä siitä, että valmisteveroja koskevaa vapautusta voidaan soveltaa ainoastaan tavaroihin, jotka on tosiasiallisesti myyty verovapautukseen oikeutetuille ostajille, minkä verovapautustodistus ja maksettu lasku tai kassakuitti osoittavat riittävästi, unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ja valmisteverolain 20 §:n 5 momentista ei ilmene, että Latvian lainsäädännössä edellytetään, että asiakas suorittaa maksun suoraan tavarantoimittajalle.
46

Pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen, joka on viettänyt muutamia päiviä vuodessa unionin alueella eikä siten ole ollut poissa sieltä kahtatoista kuukautta yhtäjaksoisesti, tilanne on kuitenkin erotettava tilanteesta, jossa olisi viitteitä siitä, että tällainen kansalainen on syyllistynyt oikeuden väärinkäyttöön. Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen käytettävissä olevassa asiakirja-aineistossa ei ole mitään seikkaa, jonka perusteella voitaisiin katsoa, että kyse olisi tällaisesta oikeuden väärinkäytöstä.
Yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta, hallinnoinnista ja seurannasta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 352/78, (EY) N:o 165/94, (EY) N:o 2799/98, (EY) N:o 814/2000, (EY) N:o 1290/2005 ja (EY) N:o 485/2008 kumoamisesta 17.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1306/2013 (EUVL 2013, L 347, s. 549, oikaisu EUVL 2016, L 130, s. 13) 63 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:

”1. Jos todetaan, ettei tuensaaja täytä alakohtaisessa maatalouslainsäädännössä säädettyjä tukikelpoisuusperusteita, tuen tai palkkion myöntämisen edellytyksiin liittyviä sitoumuksia tai muita velvoitteita, tukea ei makseta tai tuki peruutetaan kokonaan tai osittain, ja tapauksen mukaan [yhteisen maatalouspolitiikan tukijärjestelmissä viljelijöille myönnettäviä suoria tukia koskevista säännöistä ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 637/2008 ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 73/2009 kumoamisesta 17.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] asetuksen (EU) N:o 1307/2013 [(EUVL 2013, L 347, s. 608)] 21 artiklassa tarkoitettuja vastaavia tukioikeuksia ei myönnetä tai ne peruutetaan.

2. Lisäksi, jos alakohtaisessa maatalouslainsäädännössä niin säädetään, jäsenvaltioiden on määrättävä myös hallinnollisia seuraamuksia – –”
Mainitun direktiivin 2 a artiklassa, jonka otsikko on ”Odotusaika”, säädetään seuraavaa:

”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuilla henkilöillä on käytössä tarpeeksi aikaa hakea tehokkaasti muutosta hankintaviranomaisten hankintaa koskeviin päätöksiin, antamalla tarvittavat säännökset tämän artiklan 2 kohdassa sekä 2 c artiklassa vahvistettujen vähimmäisedellytysten mukaisesti.

2. Direktiivin [2014/24] tai direktiivin [2014/23] soveltamisalaan kuuluvaa hankintapäätöksestä johtuvaa sopimusta ei saa tehdä, ennen kuin vähintään 10 kalenteripäivää on kulunut sitä päivää seuraavasta päivästä, jona hankintasopimuksen tekopäätös on lähetetty asianomaisille tarjoajille ja ehdokkaille faksilla tai sähköisessä muodossa, tai käytettäessä muita viestintätapoja vähintään 15 kalenteripäivää on kulunut sitä päivää seuraavasta päivästä, jona hankintasopimuksen tekopäätös on lähetetty asianomaisille tarjoajille ja ehdokkaille, tai ennen kuin vähintään 10 kalenteripäivää on kulunut sitä päivää seuraavasta päivästä, jona hankintasopimuksen tekopäätös on vastaanotettu.

Tarjoajat on katsottava asianomaisiksi, jos tarjoajia ei ole vielä lopullisesti suljettu pois. Poissulkeminen on lopullista, jos siitä on ilmoitettu asianomaiselle tarjoajalle ja jos riippumaton muutoksenhakuelin on todennut poissulkemisen lailliseksi tai jos poissulkemiseen ei voida enää hakea muutosta.

Ehdokkaat on katsottava asianomaisiksi, ellei hankintaviranomainen ole antanut tietoa heidän ehdokkuutensa hylkäämisestä, ennen kuin tarjoajille on ilmoitettu hankintaa koskevasta päätöksestä.

Kullekin asianomaiselle tarjoajalle ja ehdokkaalle lähetettävässä ilmoituksessa hankintaa koskevasta päätöksestä on oltava liitteenä seuraavat:

– yhteenveto – – perusteista ja
5

Mainitun direktiivin 62 artiklan, jonka otsikko on ”Sovellettavat palvelumaksut”, 3–5 kohdassa säädetään seuraavaa: ”3. Maksupalveluntarjoaja ei saa estää maksunsaajaa veloittamasta maksajalta palvelumaksua tai tarjoamasta alennusta tietyn maksuvälineen käytöstä tai ohjaamasta häntä muutoin tietyn maksuvälineen käyttöön. Veloitettavat palvelumaksut eivät saa ylittää suoria kustannuksia, joita maksunsaajalle on aiheutunut tietyn maksuvälineen käytöstä. 4. Jäsenvaltioiden on joka tapauksessa varmistettava, ettei maksunsaaja veloita palvelumaksuja sellaisten maksuvälineiden käytöstä, joiden osalta siirtohintoja säännellään asetuksen (EU) 2015/751 II luvun nojalla, eikä maksupalveluista, joihin sovelletaan [euromääräisiä tilisiirtoja ja suoraveloituksia koskevista teknisistä ja liiketoimintaa koskevista vaatimuksista sekä asetuksen (EY) N:o 924/2009 muuttamisesta 14.3.2012 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston] asetusta (EU) N:o 260/2012 [(EUVL 2012, L 94, s. 22)]. 5. Jäsenvaltiot voivat kieltää maksunsaajan oikeuden veloittaa palvelumaksuja tai rajoittaa tätä oikeutta, ottaen huomioon tarpeen edistää kilpailua ja tehokkaiden maksuvälineiden käyttöä.”
5

Alkoholi- ja alkoholijuomaverosta annetun lain (1471/1994) (jäljempänä alkoholi- ja alkoholijuomaverolaki), sellaisena kuin sitä sovellettiin 31.12.2014 saakka, 9 §:n 1 ja 3 momentin sanamuoto on seuraava: ”Jos verovelvollinen esittää luotettavan selvityksen siitä, että olut on tuotettu oikeudellisesti ja taloudellisesti muista saman toimialan yrityksistä riippumattomassa yrityksessä, jonka kalenterivuoden aikana tuottaman oluen määrä on enintään 10000000 litraa, oluesta suoritettavaa alkoholijuomaveroa alennetaan: 1) 50 prosentilla siltä osin kuin yrityksen kalenterivuoden aikana tuottaman oluen määrä on enintään 200000 litraa; 2) 30 prosentilla siltä osin kuin yrityksen kalenterivuoden aikana tuottaman oluen määrä on yli 200000 mutta enintään 3000000 litraa; 3) 20 prosentilla siltä osin kuin yrityksen kalenterivuoden aikana tuottaman oluen määrä on yli 3000000 mutta enintään 5500000 litraa; 4) 10 prosentilla siltä osin kuin yrityksen kalenterivuoden aikana tuottaman oluen määrä on yli 5500000 mutta enintään 10000000 litraa. – – Jos kaksi 1 momentissa tarkoitettua yritystä tai useampi tällainen yritys harjoittaa keskenään tuotannollista tai toiminnallista yhteistyötä, sen ei katsota merkitsevän, että yritysten välillä on oikeudellinen tai taloudellinen riippuvuussuhde. Tuotannolliseksi ja toiminnalliseksi yhteistyöksi katsotaan oluen valmistuksessa tarvittavien raaka-aineiden ja tarvikkeiden hankinta sekä oluen pakkaaminen, markkinointi ja jakelu. Tätä momenttia sovellettaessa edellytyksenä kuitenkin on, että yritysten kalenterivuoden aikana tuottaman oluen yhteismäärä on enintään 10000000 litraa.”
9

Direktiivin 2008/98 16 artiklassa, jonka otsikko on ”Omavaraisuus- ja läheisyysperiaatteet”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on toteuttava asiamukaiset toimenpiteet, yhteistyössä muiden jäsenvaltioiden kanssa silloin kun tämä on tarpeen tai suositeltavaa, perustaakseen yhtenäisen ja riittävän jätteiden loppukäsittelylaitosten sekä yksityisistä kotitalouksista kerätyn ja muilta tuottajilta samaan kuljetukseen kerätyn sekalaisen yhdyskuntajätteen hyödyntämistä suorittavien laitosten verkoston. Laitosverkostoa perustettaessa on otettava huomioon paras käytettävissä oleva tekniikka. Asetuksesta (EY) N:o 1013/2006 poiketen jäsenvaltiot voivat verkostoaan suojellakseen rajoittaa jätteen siirtoja maahan käsiteltäväksi hyödyntämislaitoksiksi katsottavissa jätteenpolttolaitoksissa, jos on osoitettu, että tällaisten siirtojen seurauksena kotimaista jätettä olisi loppukäsiteltävä tai että jätettä olisi käsiteltävä tavalla, joka ei ole yhdenmukainen jäsenvaltioiden jätehuoltosuunnitelmien kanssa. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava tällaisista päätöksistä komissiolle. Jäsenvaltiot voivat myös rajoittaa lähtevien jätteiden siirtoja asetuksessa (EY) N:o 1013/2006 säädetyistä ympäristönsuojelusyistä. 2. Verkoston on oltava siten suunniteltu, että yhteisö tulee kokonaisuudessaan omavaraiseksi jätteen loppukäsittelyn sekä 1 kohdassa tarkoitetun jätteen hyödyntämisen suhteen ja että jäsenvaltiot voivat kukin erikseen päästä lähemmäksi mainittua tavoitetta ottaen kuitenkin huomioon maantieteelliset olosuhteet tai tiettyihin jätelajeihin erikoistuneiden laitosten tarpeen. 3. Verkoston avulla on oltava myös mahdollista loppukäsitellä jätteitä tai hyödyntää 1 kohdassa tarkoitetut jätteet jossakin lähimmistä asianmukaisista laitoksista sopivimpien menetelmien ja teknologioiden avulla siten, että varmistetaan korkeatasoinen ympäristön ja kansanterveyden suojelu. 4. Läheisyys- ja omavaraisuusperiaate eivät tarkoita sitä, että kullakin jäsenvaltiolla olisi oltava kaiken tyyppisiä lopulliseen hyödyntämiseen tarkoitettuja laitoksia alueellaan.”
14

Moottoriajoneuvoista 23.6.1967 annetun vuoden 1967 lain (Bundesgesetz vom 23. Juni 1967 über das Kraftfahrwesen (Kraftfahrgesetz 1967 – KFG. 1967)) (BGBl. nro. 267/1967), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian tosiseikkoihin (jäljempänä KFG 1967), 103 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa: ”Viranomainen voi pyytää tietoja sen henkilön henkilöllisyydestä, joka tiettynä ajankohtana on kuljettanut rekisterinumeron perusteella tunnistettua ajoneuvoa tai joka on käyttänyt rekisterinumeron perusteella tunnistettua perävaunua taikka joka on viimeksi pysäköinyt ajoneuvon tai perävaunun tiettyyn paikkaan tiettynä ajankohtana. Näiden tietojen on sisällettävä asianomaisen henkilön nimi ja osoite, ja rekisteröinnin haltijan on toimitettava ne – koeajojen tai ajoneuvon siirtämiseen liittyvien ajojen tapauksessa luvanhaltijan; jos kyseinen haltija ei kykene toimittamaan kyseisiä tietoja, hänen on nimettävä henkilö, joka voi sen tehdä ja jolle ilmoittamisvelvoite tällöin kuuluu; sen henkilön, jolle tämä ilmoittamisvelvoite kuuluu, ilmoittamat tiedot eivät vapauta viranomaista tarkistamasta kyseisiä tietoja, mikäli se vaikuttaa olevan tarpeen käsiteltävän asian olosuhteissa. Tiedot on toimitettava välittömästi, ja jos pyyntö on esitetty kirjallisesti, se on tehtävä kahden viikon kuluessa tiedoksiannosta; jos näitä tietoja ei voida antaa ilman vastaavia rekisteröintejä, ne on tehtävä. Viranomaisen toimivalta vaatia tällaisia tietoja on ensisijainen vaikenemisoikeuteen nähden.”
10

Itävallan siviililain (Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch), sellaisena kuin sitä sovelletaan nyt käsiteltävässä asiassa, 956 §:ssä säädetään seuraavaa: ”Lahja, joka on tarkoitus panna täytäntöön vasta lahjanantajan kuoleman jälkeen, on pätevä erityisjälkisäädöksenä, kun säädettyjä muodollisuuksia on noudatettu. Sitä on pidettävä sopimuksena vain, jos lahjansaaja on ottanut lahjan vastaan, lahjanantaja on nimenomaisesti luopunut oikeudesta peruuttaa lahja ja lahjansaajalle on annettu lahjaa koskeva kirjallinen asiakirja.”
51

Sitä vastoin silloin, kun verovelvollisen hankkimilla tavaroilla tai palveluilla on yhteys verosta vapautettuihin tai arvonlisäveron soveltamisalaan kuulumattomiin liiketoimiin, veroa ei suoriteta myynneistä eikä ostoihin sisältyvää veroa voida vähentää (ks. vastaavasti tuomio 14.9.2017, Iberdrola Inmobiliaria Real Estate Investments, C-132/16, EU:C:2017:683, 30 kohta ja tuomio 3.7.2019, The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge, C-316/18, EU:C:2019:559, 24 kohta).
6

Yhdistetty nimikkeistö perustuu harmonoituun (ts. harmonisoituun) tavarankuvaus- ja tavarankoodausjärjestelmään, jonka on laatinut sittemmin Maailman tullijärjestöksi muuttunut tulliyhteistyöneuvosto ja joka on otettu käyttöön harmonisoidusta tavarankuvaus- ja koodausjärjestelmästä Brysselissä 14.6.1983 tehdyllä kansainvälisellä yleissopimuksella. Kyseinen yleissopimus on yhdessä sen 24.6.1986 tehdyn muutospöytäkirjan kanssa hyväksytty Euroopan talousyhteisön puolesta 7.4.1987 tehdyllä neuvoston päätöksellä 87/369/ETY (EYVL 1987, L 198, s. 1). Asetuksen N:o 2658/87 3 artiklan 1 kohdan mukaan yhdistetyssä nimikkeistössä toistetaan harmonoidun tavarankuvaus- ja koodausjärjestelmän nimikkeet ja kuusinumeroiset alanimikkeet, ja ainoastaan seitsemäs ja kahdeksas numero muodostavat yhdistetyn nimikkeistön oman alajaon.
23

On muistettava, että tällainen rajoitus on kielletty, paitsi jos se kuuluu päätöksen N:o 1/80 14 artiklassa tarkoitettujen rajoitusten alaan tai se on perusteltavissa yleistä etua koskevalla pakottavalla syyllä, sillä voidaan taata laillisesti tavoitellun päämäärän toteutuminen eikä sillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen kyseisen päämäärän saavuttamiseksi (tuomio 10.7.2019, A, C‑89/18, EU:C:2019:580, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna 6.10.2016 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) 2016/1821, olevaa yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että ”bambumukeiksi” kuvaillut tavarat, joiden koostumus on 72,33 prosenttia kasvikuituja ja 25,2 prosenttia melamiinihartsia, on luokiteltava kyseisen nimikkeistön nimikkeeseen 3924 ja erityisesti sen alanimikkeeseen 39241000, jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käytettävissään olevien kaikkien tosiseikkojen perusteella suorittamasta arvioinnista muuta johdu.
11

K laskutti rahoitusyhtiöille suorittamansa palvelut ilman arvonlisäveroa. K väittää, että kyseiset palvelut kuuluvat arvonlisäverodirektiivin 135 artiklan 1 kohdan g alakohdassa säädetyn erityisten sijoitusrahastojen hallinnointia koskevan vapautuksen piiriin, koska ne täyttävät unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä vahvistetut edellytykset ja erityisesti ne edellytykset, jotka mainitaan 4.5.2006 annetun tuomion Abbey National (C-169/04, EU:C:2006:289) 72 kohdassa, jonka mukaan kolmannen osapuolen suorittamien palvelujen on kokonaisuutena arvioiden muodostettava erillinen kokonaisuus ja niiden on oltava erityisiä ja olennaisia erityisten sijoitusrahastojen hallinnoinnille, jotta ne kuuluisivat kyseisen vapautuksen piiriin. K:n mukaan sen vastuulla olevia rahastojen osuudenhaltijoiden tuloverotuksen kannalta merkityksellisiä arvonlaskentapalveluja esiintyy ainoastaan erityisten sijoitusrahastojen alalla, joten kyse on näiden rahastojen hallinnoinnin kannalta erityisistä ja olennaisista hallinnointipalveluista. Lisäksi K katsoo, että vapautuksen piiriin kuulumiseksi ei vaadita, että kaikki hallinnointipalvelut on ulkoistettu.
24

Aluksi on palautettava mieleen, että tullausarvon määrityksestä annettujen unionin oikeuden säännösten tavoitteena on saada aikaan oikeudenmukainen, yhtenäinen ja neutraali järjestelmä, jossa ei käytetä mielivaltaisia eikä kuvitteellisia tullausarvoja. Tullausarvon on näin ollen ilmennettävä maahantuodun tavaran todellista taloudellista arvoa, ja siinä on näin ollen otettava huomioon tavaran kaikki ne tekijät, joilla on taloudellista arvoa. Vaikka tavaroista tosiasiallisesti maksettu hinta muodostaa pääsääntöisesti tullausarvon laskentaperustan, mainittu hinta on tekijä, jota saatetaan joutua tarkistamaan silloin, kun tämä on tarpeen mielivaltaisen ja kuvitteellisen tullausarvon määrittämisen estämiseksi (tuomio 20.6.2019, Oribalt Rīga, C‑1/18, EU:C:2019:519, 22 ja 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).