YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)

15 päivänä heinäkuuta 1997

Asia T-187/95

R

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Henkilöstö — Sairausvakuutusjärjestelmä — ammattitauti — Riskin käsite — Lääketieteellisen lautakunnan antaman lausunnon sääntöjenvastaisuus”

Täydellinen teksti ranskan kielellä II-729

Aihe:

Kanne, jossa kantaja vaatii sen komission 14.12.1994 tekemän päätöksen kumoamista, jolla hylättiin kantajan vaatimus hänen puolisonsa kuoleman aiheuttaneen sairauden työperäisyyden tunnustamisesta, ja viivästyskorkoa sekä vahingonkorvausta.

Lopputulos:

Kumoaminen.

Tuomion lyhennelmä

Kantajan aviomies (jäljempänä R:n puoliso) työskenteli yhteisöjen toimielinten palveluksessa kemistinä vuodesta 1958 vuoteen 1986, jolloin hän kuoli. Hän työskenteli useissa eri ydintutkimuskeskuksissa.

Vuonna 1979 lääkärit havaitsivat R:n puolisossa hepatiitti B -viruksen aiheuttaman infektion. Vaikka tautia hoidettiin, se muuttui krooniseksi vuodesta 1981. R:n puolison terveydentila huononi jatkuvasti, kunnes hän kuoli 21.6.1986.

Kantaja pyysi 8.10.1986 päivätyllä kujeellaan vastaajaa tunnustamaan kantajan puolison sairauden työperäisyyden, ja vaati Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 73 artiklan 2 kohdan soveltamista, koska artikla koskee virkamiehen kuolemaa ammattitautiin.

Nimittävän viranomaisen lääkärin antaman lääkärinlausunnon ja Université catholique de Louvainin (Belgia) radiologin suorittaman lisätutkimuksen perusteella vastaaja ilmoitti 19.3.1990 päivätyllä kirjeellä katsovansa, ettei R:n puolison työtehtävissään mahdollisesti saaman säteilyn ja hänen kuolemansa aiheuttaneen sairauden välillä ollut syy-yhteyttä.

Kantaja vaati 28.10.1991 päivätyllä kirjeellään, että asia on saatettava Euroopan yhteisöjen virkamiesten tapaturma- ja ammattitautivakuutusta koskevien määräysten (jäljempänä vakuutusmääräykset) 23 artiklan mukaisen lääketieteellisen lautakunnan käsiteltäväksi.

Nimittävä viranomainen pyysi lääketieteellistä lautakuntaa selvittämään, sellaisena kuin toimeksianto on viimeisessä muodossaan,

— oliko R:n puolison kuoleman aiheuttanut sairaus ammattitauteja koskevassa eurooppalaisessa luettelossa;

— oliko R:n puolison kuoleman aiheuttaneen sairauden merkittävä tai ratkaiseva syy työtehtävien hoitaminen tai oliko tämä voinut myötävaikuttaa aikaisemmin todetun sairauden pahenemiseen.

Lääketieteellinen lautakunta katsoi 8.12.1993, että R:n puolison ammatin ja hepatiitti B -tartunnan välillä ei ollut syy-yhteyttä.

Koska tässä päätelmässä ei toisaalta ollut nimenomaisesti täsmennetty, oliko R:n puolison kuoleman aiheuttanut sairaus mainittu ammattitauteja koskevassa eurooppalaisessa luettelossa, ja koska päätelmät eivät toisaalta kattaneet R:n puolison työskentelyä Bolognassa, vastaaja oli pyytänyt lääketieteellistä lautakuntaa laatimaan täydentävän kertomuksen, jossa se selvästi lausuu näistä kahdesta seikasta.

Täydentävässä kertomuksessaan, joka oli päivätty 2.5.1994 ja jonka oli allekirjoittanut kaksi lautakunnan kolmesta jäsenestä, lääketieteellinen lautakunta katsoi, että ”liialliselle ionisoivalle säteilylle altistumista työtehtävien aikana ei ole voitu havaita [R:n puolison] koko työuran aikana”.

Vastaaja ilmoitti 14.12.1994 kantajalle yhtyvänsä lääketieteellisen lautakunnan lausuntoon, joten se ei voi hyväksyä vaatimusta, että R:n puolison sairaus on katsottava työperäiseksi.

Kumoamisvaatimukset

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee menettelyn sääntöjenvastaisuutta

Kantaja väittää vastaajan rikkoneen menettelysääntöjä neljällä eri tavalla. Ensinnäkin vastaaja on johtanut menettelyn harhaan laatimalla lääketieteellisen lautakunnan toimeksiannon huonosti ja ohjaamalla lääketieteellisten seikkojen tutkimista virheellisesti. Toiseksi vastaaja ei ole toimittanut lääketieteelliselle lautakunnalle kaikkia asian kannalta merkityksellisiä tietoja. Kolmanneksi menettely on kestänyt liian pitkään. Neljänneksi nimittävä viranomainen on toiminut virheellisesti, loin se ei ole virallisesti antanut lääketieteelliselle lautakunnalle toista toimeksiantoa ensimmäinen lääkärinlausunnon antamisen jälkeen.

Menettelyn väitetty virheellinen suuntaaminen

Lääketieteellisen lautakunnan esittämien varsinaisten lääketieteellisten arviointien on katsottava olevan lopullisia silloin, lom ne on annettu sääntöjenmukaisissa olosuhteissa. Yhteisöjen tuomioistuinten harjoittaman valvonnan on rajoituttava tällaisen lautakunnan kokoonpanon, toiminnan sekä sen esittämän lausunnon sääntöjenmukaisuuden tarkistamiseen (35 kohta).

Viittaukset: asia T-64/94, Benecos v komissio, 23.11.1995 (Kok H. 1995. s II-769,42 kohta); asia T-376/94, Otten v. komissio, 21.3.1996 (Kok. H 1996, s. II-401, 47 kohta) ja asia T-10/95, Chehabv komissio, 21 3.1996 (Kok. H. 1996, s. II-419,41 kohta)

Jotta lääketieteellinen lautakunta voisi pätevästi antaa lääketieteellisen lausunnon, edellytetään muun muassa, että sen toimeksianto kattaa kaikki ne kysymykset, jotka sen on tutkittava, jotta asiaa koskevia vakuutusmääräyksiä voidaan soveltaa (36 kohta).

Sen arvioimiseksi, oliko lääketieteellisen lautakunnan toimeksianto tässä asiassa laadittu oikein, on ensin selvitettävä, mitkä lääketieteelliset seikat olisi pitänyt tutkia asian kannalta merkityksellisten määräysten soveltamiseksi (37 kohta).

Tässä merkityksellisenä on pidettävä vakuutusmääräysten 3 artiklaa. Vakuutusmääräysten 3 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisessa järjestelmässä keskeinen peruste on se, onko kyseinen tauti mainittu ammattitauteja koskevassa eurooppalaisessa luettelossa. Tässä luettelossa mainittua tautia pidetään työperäisenä, kun on näytetty toteen, että virkamies on altistunut vaaralle sairastua tähän tautiin hoitaessaan tehtäviään (1 kohta). Jos tautia ei ole mainittu tässä luettelossa, sitä voidaan pitää työperäisenä vain, jos voidaan riittävän selvästi osoittaa, että se on saanut alkunsa henkilön hoitaessa tehtäviään yhteisöjen palveluksessa tai näiden tehtävien vuoksi (2 kohta) (38 kohta).

Näihin kahteen tilanteeseen sovellettavien järjestelmien välinen ero perustuu yhteisön lainsäätäjän tavoitteeseen työperäisyyttä koskevaa näyttövaatimusta lieventämällä parantaa niiden työntekijöiden suojaa, joiden tehtävät myötävaikuttavat tiettyjen tautien ilmenemiseen (39 kohta).

Se, että kyseinen henkilö on tehtäviään hoitaessaan altistunut sairastumisvaaralle, on osoitus sairauden ja ammatin välisestä - vaikka vain mahdollisestakin — yhteydestä. Jos virkamiehen kuoleman aiheuttanut sairaus on ammattitauteja koskevassa eurooppalaisessa luettelossa, oikeudenomistajien ei tarvitse näyttää, että tehtävien hoitaminen on todella ollut taudin syy, vaan että on todennäköistä, että virkamies on sairastunut tautiin tehtävien hoitamisen vuoksi, eli että on mahdollista, että tauti on saanut alkunsa henkilön hoitaessa tehtäviään (40 kohta).

Tästä seuraa, että nimittävän viranomaisen on sen toteamiseksi, ovatko vakuutusmääräysten 3 artiklan 1 kohdan edellytykset täyttyneet, pyydettävä lääketieteellistä lautakuntaa tutkimaan, onko kyseinen henkilö yhteisöjen palveluksessa tehtäviään hoitaessaan altistunut vaaralle sairastua johonkin ammattitauteja koskevassa eurooppalaisessa luettelossa mainittuun tautiin (41 kohta).

Vaikka lääketieteelliselle lautakunnalle annettu toimeksianto olikin puutteellinen, lautakunta on tässä asiassa tutkinut kaikki ne lääketieteelliset seikat, jotka oli selvitettävä vakuutussääntöjen 3 artiklan 1 kohdan soveltamiseksi (44 kohta).

Lääketieteelliselle lautakunnalle toimitettujen asiakirjojen väitetty puutteellisuus

Jotta lääketieteellinen lautakunta voisi pätevästi antaa lääketieteellisen lausunnon, sillä on pitänyt olla mahdollisuus saada tieto kaikista asiakirjoista, joilla voi olla merkitystä sen suorittaessa arviointia (49 kohta).

Vastaajan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 7.3.1997 esittämiin kysymyksiin antamista kirjallista vastauksista ja R:n puolison sairauskertomuksesta ilmenee tässä asiassa, että lääketieteellisellä lautakunnalla ei ollut käytettävissään R:n puolison koko sairauskertomusta (50 kohta).

Koska lautakunnalle ei ollut annettu täydellistä asiakirja-aineistoa, se on toiminut sääntöjenvastaisesti, joten sen lausunto on virheellinen.

Kun otetaan huomioon, mistä taudista on kysymys, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että tulokset muun muassa R:n puolison virtsa-ja verikokeista, joista noin 30 koski radioaktiivisten aineiden jäämiä ja joita ei annettu lääketieteelliselle lautakunnalle, ovat sellaisia, että niillä voi olla merkitystä lääketieteellisen lautakunnan arvioinnille. Ei siis ole poissuljettua, että lautakunnan lausunnossa tehdyt päätelmät olisivat olleet erilaisia, jos se olisi saanut nämä tiedot.

Koska lääketieteellisen lautakunnan lausunto on riidanalaisen päätöksen ainoa perusta, myös tämä päätös on virheellinen.

Vahingonkorvausvaatimus

Siitä vaatimuksesta, että vastaaja on velvoitettava maksamaan kantajalle yhden ecun vertauskuvallinen vahingonkorvaus henkisestä kärsimyksestä, on todettava, että virkamiehen kanteen kohteena olevan toimen kumoaminen on itsessään tarkoituksenmukainen ja periaatteessa riittävä korvaus vahingosta, jónica virkamies on saattanut kärsiä (61 kohta).

Viittaukset: asia T-52/90, Volger v. parlamentti, 12.2.1992 (Kok. 1992, s. II-121, 46 kohta) ja em. asia Otten v. komissio (tuomion 55 kohta).

Viivästyskorkovaatimus

Viivästyskorkojen määrääminen on mahdollista vain siinä tapauksessa, että pääsaatavan määrä on lopullisesti vahvistettu tai että pääsaatava voidaan ainakin määritellä objektiivisten kriteerien perusteella, ja että korvauksen suorittaminen on aiheettomasti myöhästynyt hallinnosta johtuvasta syystä (66 kohta).

Viittaukset: asia T-361/94, Weir v. komissio, 12.3.1996 (Kok. H. 1996, s. II-381, 52 kohtaja siinä mainittu oikeuskäytäntö).

Koska kumoamisvaatimus on hyväksytty lääketieteellisen lautakunnan työskentelyä rasittaneen muotovirheen perusteella, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voi lausua sellaisen saatavan syntyperusteesta, joka kantajalla voi olla vastaajaa kohtaan henkilöstösääntöjen 73 artiklan perusteella, ja vielä vähemmän tällaisen saatavan määrästä. Näin ollen on katsottava, että näistä seikoista ei tässä asiassa ole esitetty riittävää näyttöä (67 kohta).

Ratkaisu:

Kumotaan komission 14.12.1994 tekemä päätös, jolla hylättiin vaatimus kantajan kuolleen puolison sairauden työperäisyyden tunnustamisesta.

Vahingonkorvausvaatimukset hylätään.

Lausunnon antaminen viivästyskorkovaatimuksesta raukeaa.