ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Niiden perusteiden ja menettelyjen vahvistamisesta, joiden mukaisesti määritetään kolmannen maan kansalaisen johonkin jäsenvaltioon jättämän turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio, annetun asetuksen N:o 343/2003 3 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että sen nojalla jäsenvaltio, joka ei ole asetuksen III luvussa esitettyjen perusteiden mukaisesti vastuussa turvapaikkahakemuksen käsittelystä, voi tutkia hakemuksen, vaikka asiassa ei ole kyse mistään niistä olosuhteista, joiden perusteella asetuksen 15 artiklassa olevaa humanitaarista lauseketta voitaisiin soveltaa. Tämä mahdollisuus ei riipu siitä, onko mainittujen perusteiden mukaisesti turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio vastannut turvapaikanhakijan takaisin ottamista koskevaan pyyntöön.

Jäsenvaltio, jossa turvapaikanhakija on, ei ole velvollinen sen menettelyn aikana, jossa määritetään turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio, pyytämään Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisasiain päävaltuutetun (UNHCR) lausuntoa silloin, kun mainitun viranomaisen asiakirjoista käy ilmi, että jäsenvaltio, joka on niiden perusteiden ja menettelyjen vahvistamisesta, joiden mukaisesti määritetään kolmannen maan kansalaisen johonkin jäsenvaltioon jättämän turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio, annetun asetuksen N:o 343/2003 III luvussa esitettyjen perusteiden mukaisesti vastuussa hakemuksen käsittelystä, rikkoo turvapaikka-asioita koskevia unionin oikeussääntöjä.

Vaikka pakolaisaseman myöntämistä tai poistamista koskevissa menettelyissä jäsenvaltioissa sovellettavista vähimmäisvaatimuksista annetun direktiiviin 2005/85 8 artiklan 2 kohdan b alakohdassa ja 21 artiklassa säädetään UNHCR:n ja jäsenvaltioiden välisistä yhteistyömuodoista niitä tilanteita varten, joissa jäsenvaltio käsittelee turvapaikkahakemusta, näitä sääntöjä ei sovelleta menettelyssä, jossa määritetään turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio ja josta säädetään asetuksessa N:o 343/2003, kuten direktiivin 2005/85 johdanto-osan 29 perustelukappaleessa on todettu. Mikään ei kuitenkaan estä jäsenvaltiota pyytämästä UNHCR:n lausuntoa, jos se katsoo tämän tarpeelliseksi.

(ks. 45–47 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Talouden toimija, joka on televisiotoimintaa koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta annetun direktiivin 89/552 muuttamisesta annetun direktiivin 2007/65 voimaantuloajankohdan eli 19.12.2007 jälkeen sopimuksella hankkinut lähettämistä koskevat yksinoikeudet, ei kuitenkaan voi vaatia unionin oikeuden perusteella oikeutta vedota saavutettuun oikeusasemaan vaatiakseen direktiivin 2007/65 pakottavan sisällön vastaisesti korvausta, joka ylittää signaalin käyttöön antamisesta suoraan aiheutuvat lisäkustannukset. Jäsenvaltioilla oli nimittäin jo silloin velvollisuus huolehtia kyseisen direktiivin täytäntöönpanosta, joka saattoi tapahtua milloin tahansa mutta joka oli joka tapauksessa toteutettava viimeistään 19.12.2009.

Euroopan unionin perusoikeuskirjan 16 artikla ei vaikuta audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoamista koskevien jäsenvaltioiden tiettyjen lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2010/13 15 artiklan 6 kohdan, jonka mukaan lähettämistä koskevien yksinoikeuksien haltijan on sallittava se, että muut unioniin sijoittautuneet televisiolähetystoiminnan harjoittajat laativat lyhyitä uutisraportteja, voimatta vaatia korvausta, joka ylittäisi signaalin käyttöön antamisesta suoraan aiheutuvat lisäkustannukset, pätevyyteen.

On totta, että 15 artiklan 6 kohta merkitsee lähettämistä koskevien yksinoikeuksien haltijoiden elinkeinovapauteen puuttumista.

Elinkeinovapaus ei kuitenkaan ole ehdoton, vaan sitä on arvioitava sen tehtävän perusteella, joka sillä on yhteiskunnassa. Siihen voidaan puuttua moninaisilla julkisen vallan toimilla, joilla voidaan yleisen edun nimissä rajoittaa taloudellisen toiminnan harjoittamista. Tämä ilmenee muun muassa tavasta, jolla perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaan suhteellisuusperiaatetta on sovellettava.

Tässä yhteydessä on todettava, että kun otetaan huomioon yhtäältä perusoikeuskirjan 11 artiklassa taattujen tiedonsaantia koskevan perusoikeuden sekä tiedotusvälineiden vapauden ja moniarvoisuuden turvaamisen ja toisaalta sen 16 artiklassa tarkoitetun elinkeinovapauden suojaamisen merkitys, unionin lainsäätäjän oli perusteltua antaa direktiivin 2010/13 15 artiklassa säädetyn kaltaisia sääntöjä, jotka sisältävät elinkeinovapauden rajoituksia mutta joissa yleisön tiedonsaanti asetetaan kyseessä olevien oikeuksien ja etujen välttämättömässä punninnassa etusijalle sopimusvapauteen nähden.

Tässä tilanteessa unionin lainsäätäjä saattoi perustellusti asettaa lähettämistä koskevien yksinoikeuksien haltijoille direktiivin 2010/13 15 artiklan 6 kohdan sisältämiä elinkeinovapauden rajoituksia ja katsoa, etteivät kyseisestä säännöksestä seuraavat haitat ole suhteettomia sillä tavoiteltuihin päämääriin nähden ja että niillä voidaan saattaa kyseessä olevat eri perusoikeudet ja -vapaudet oikeaan tasapainoon.

(ks. 44–47 ja 66–68 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 167 ja 168 artiklaa on tulkittava siten, että yhtiöllä, joka on hankkinut maa-alueen ja sillä olevat rakennukset siinä tarkoituksessa, että rakennukset puretaan ja tällä maa-alueella toteutetaan asuntorakentamishanke, on oikeus vähentää rakennusten hankintaan liittyvä arvonlisävero, koska suorittaessaan tämän hankinnan mainittu yhtiö harjoittaa verovelvollisen ominaisuudessa liiketoimintaa ja koska se ilmoitti mainittua maa-aluetta ja rakennuksia ostaessaan, että sen tarkoituksena oli purkaa rakennukset voidakseen toteuttaa tällä maa-alueella asuntorakentamishankkeen.

Koska rakennukset ostettiin yhdessä sen maa-alueen kanssa, jolle ne oli rakennettu, ja koska yhtiö käyttää tuota maa-aluetta yhä verollisiin liiketoimiinsa, sillä, että kuluneet rakenteet korvataan nykyaikaisemmilla rakenteilla ja että tämän seurauksena uusia rakenteita käytetään myöhemmässä vaihdannan vaiheessa verotettavia liiketoimia toteutettaessa, ei millään tavoin rikota yhtäältä aikaisemmin hankittujen arvonlisäverollisten rakennusten ja toisaalta verovelvollisen tämän jälkeen toteuttamien liiketoimien välistä välitöntä yhteyttä. Kyseisten kiinteistöjen hankintaa ja sen jälkeen purkamista nykyaikaisempien rakennusten rakentamiseksi voidaan siis pitää toisiinsa sidoksissa olevina liiketoimina, joilla pyritään verotettavien liiketoimien toteuttamiseen samalla tavoin kuin uusien kiinteistöjen ostamisella ja niiden välittömällä käyttämiselläkin.

(ks. 31–33, 35 ja 36 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Viinikaupan yhteisestä järjestämisestä annetulla asetuksella N:o 822/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2253/88, käyttöön otetusta rypälemehujen yksityisen varastoinnin tukijärjestelmästä on todettava, että kun sen seurauksena, ettei rypälemehujen myyjänä pidettyä yhtiötä ole ollut olemassa, näiden rypälemehujen ei voida osoittaa olleen peräisin yhteisöstä, kyseiset rypälemehut mainitulta yhtiöltä hankkinut tuottaja ei missään tapauksessa voi saada varastointitukea asetuksen N:o 822/87 nojalla.

Velvollisuuden, jonka mukaan rypälemehujen on oltava peräisin yhteisöstä, noudattamatta jättäminen viinikaupan yhteisestä järjestämisestä annetulla asetuksella N:o 822/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2253/88, käyttöön otetun rypälemehujen yksityisen varastoinnin tukijärjestelmän yhteydessä kuuluu Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta annetun asetuksen N:o 2988/95 1 artiklassa tarkoitettuun väärinkäytöksen käsitteeseen. Tällainen rikkominen merkitsee unionin oikeuden säännösten tai määräysten rikkomista, joka vahingoittaa unionin talousarviota aiheuttamalla perusteettoman menon. Lisäksi kukin mainitussa artiklassa tarkoitettu väärinkäytös johtaa hallinnollisten toimenpiteiden ja seuraamusten soveltamiseen.

Tässä yhteydessä pöytäviinin, rypälemehun, tiivistetyn rypälemehun ja puhdistetun tiivistetyn rypälemehun varastointisopimuksista annetun asetuksen N:o 1059/83, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2646/1999, 17 artiklan 1 kohdan b alakohta ei voi olla oikeusperusta seuraamusten määräämiselle yhteisöalkuperää koskevan velvollisuuden rikkomisesta. Tätä säännöstä nimittäin voidaan soveltaa väärinkäytöksiin, jotka koskevat varastointisopimuksen toteuttamisedellytyksiä ja jotka eivät ole yhtä vakavia kuin kyseisen 17 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetut väärinkäytökset. Mainitun asetuksen 17 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ei sitä vastoin voida soveltaa seuraamusten määräämiseen vakavista virheistä, jotka vaikuttavat varastointitukihakemuksen tueksi esitetyn varastointisopimuksen pätevyyteen ja jotka kyseenalaistavat suoraan tuottajan kelpoisuuden saada varastointitukia.

Kun sovellettavassa alakohtaisessa säännöstössä ja kansallisessa säännöstössä ei säädetä seuraamuksesta, kyseiseen väärinkäytökseen ei voida kohdistaa asetuksen N:o 2988/95 5 artiklassa tarkoitettua ”seuraamusta”.

On kuitenkin niin, että olosuhteissa, joissa todettujen väärinkäytösten seurauksena varastointisopimusten, joiden perusteella varastointituet oli maksettu, ei voitu katsoa tehdyn pätevästi näiden tukien saamiseksi, kansallisten viranomaisten on sovellettava asetuksen N:o 2988/95 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettua hallinnollista toimenpidettä, jossa on kyse siitä, että kyseiset perusteettomasti saadut tuet vaaditaan palautettaviksi.

(ks. 45, 52, 58, 62, 67 ja 72 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Yhteisön kasvinjalostajanoikeuksista annetun asetuksen N:o 2100/94 14 artiklan 3 kohdassa säädetyn maataloutta koskevan vapautuksen soveltamista koskevista säännöistä annetun asetuksen N:o 1768/95, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2605/98, 9 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että lisäysaineiston kunnostajan suojattuja lajikkeita koskeva tietojenantovelvollisuus on alkanut, kun tiettyyn markkinointivuoteen liittyvä tietojensaantipyyntö on esitetty ennen mainitun markkinointivuoden päättymistä. Tällainen velvollisuus voi kuitenkin koskea kuluvaa vuotta edeltäviin kolmeen markkinointivuoteen liittyviä tietoja, jos yhteisön kasvinjalostajanoikeuden omistaja on esittänyt ensimmäisen pyynnön, joka koskee samoja lajikkeita, samalle kunnostajalle tietojensaantipyynnössä tarkoitetuista edeltävistä markkinointivuosista ensimmäisen aikana.

Yhteisön kasvinjalostusoikeuksista annetun asetuksen N:o 2100/94 14 artiklan 3 kohdan kuudetta luetelmakohtaa ja asetuksen N:o 1768/95, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2605/98, 9 artiklaa on tulkittava siten, että yhteisön kasvinjalostajanoikeuden omistajan lisäysaineiston kunnostajalle osoittaman tietojensaantipyynnön ei tarvitse sisältää siinä esitettyjä viitteitä tukevaa näyttöä. Lisäksi se seikka, että viljelijä sopimusviljelee suojattua lajiketta, ei yksin voi olla viite siitä, että lisäysaineiston kunnostaja on kunnostanut tai aikoo kunnostaa korjattua tuotetta, joka on saatu mainitun lajikkeen lisäysaineistoa istuttamalla, sen istutusta varten. Tällainen seikka voi kuitenkin asian muiden olosuhteiden perusteella mahdollistaa sellaisen päätelmän, että kyse on tällaisesta viitteestä, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava.

(ks. 42 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Rautatieliikenteen matkustajien oikeuksista ja velvollisuuksista annetun asetuksen N:o 1371/2007 8 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä liitteessä II olevan II osan kanssa, on tulkittava siten, että tärkeimpiä junayhteyksiä koskevien tietojen on aikataulun mukaisten lähtöaikojen lisäksi katettava myös tällaisten junayhteyksien viivästymisiä tai peruuttamisia koskevat tiedot riippumatta siitä, mikä rautatieyritys tarjoaa junayhteydet.

Rautatieliikenteen matkustajien oikeuksista ja velvollisuuksista annetun asetuksen 8 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä liitteessä II olevan II osan kanssa, sekä rautateiden infrastruktuurikapasiteetin käyttöoikeuden myöntämisestä ja rautateiden infrastruktuurin käyttömaksujen perimisestä annetun direktiivin 2001/14, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/49, 5 artiklaa luettuna yhdessä liitteen II kanssa, on tulkittava siten, että rataverkon haltija on velvollinen asettamaan ketään syrjimättömällä tavalla rautatieyritysten saataville muiden rautatieyritysten junia koskevia reaaliaikaisia tietoja siltä osin kuin tällaiset junat ovat asetuksen N:o 1371/2007 liitteessä II olevassa II osassa tarkoitettuja tärkeimpiä junayhteyksiä.

Nämä tiedot ovat nimittäin tarpeellisia kaikille rautatieyrityksille, jotta ne voivat täyttää asetuksen N:o 1371/2007 mukaiset velvollisuutensa.

Reilun kilpailun takaamiseksi matkustajien rautatiekuljetuksissa ja jotta ei toimittaisi vastoin yhtäältä direktiivin 2001/14 johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa mainittua rautatiealan tiiviimmän yhdentämisen mahdollistamisen tavoitetta ja toisaalta velvollisuutta antaa tietoja matkustajille, on taattava, että kaikki rautatieyritykset kykenevät tarjoamaan matkustajille laadultaan verrattavissa olevia palveluja riippumatta niiden käytettävissä olevan rataverkon koosta.

(ks. 46, 47 ja 50 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 95/7, 5 artiklan 7 kohdan a alakohta antaa jäsenvaltioille mahdollisuuden järjestää verolainsäädäntönsä siten, etteivät yritykset, jotka eivät harjoittamansa arvonlisäverosta vapautetun toiminnan vuoksi voi vähentää arvonlisäveroa, jonka ne ovat maksaneet liiketoimintaansa varten hankkimistaan tavaroista, joutuisi epäsuotuisaan asemaan suhteessa niihin kilpailijoihinsa, jotka harjoittavat samaa toimintaa tavaroilla, jotka ne ovat saaneet arvonlisäveroa maksamatta valmistamalla tavarat itse tai yleisemmin ”yrityksestään”. Jotta tällaisiin kilpailijoihin kohdistuisi sama verorasitus kuin niihin yrityksiin, jotka ovat ostaneet tavarat kolmannelta, kuudennen direktiivin 5 artiklan 7 kohdan a alakohdassa annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus rinnastaa yrityksestä saatujen tavaroiden käyttö yrityksen verosta vapautettuun toimintaan direktiivin 2 artiklan 1 alakohdassa ja 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun vastikkeellisen tavaroiden luovutukseen ja kantaa näin mainitusta käytöstä arvonlisävero.

Jotta tätä mahdollisuutta, joka on otettu yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 18 artiklaan, voitaisiin käyttää tavalla, joka tosiasiallisesti poistaa kaiken eriarvoisuuden niiden verovelvollisten, jotka ovat hankkineet tavaransa toiselta verovelvolliselta, ja niiden verovelvollisten väliltä, jotka ovat saaneet ne yrityksestään, kyseisessä säännöksessä tehty viittaus yrityksen tuottamiin, rakentamiin, talteen ottamiin ja jalostamiin tavaroihin on ymmärrettävä siten, että ne kattavat sekä ne tavarat, jotka asianomainen yritys on tuottanut, rakentanut, ottanut talteen tai jalostanut kokonaan itse, että ne tavarat, jotka kolmas on tuottanut, rakentanut, ottanut talteen tai jalostanut mainitun yrityksen sille antamia materiaaleja käyttämällä.

Jotta tällaiseen verovelvolliseen kohdistuisi 5 artiklan 7 kohdan a alakohdan tavoitteen mukaisesti sama verorasitus kuin sen kilpailijoihin, jotka harjoittavat samaa arvonlisäverosta vapautettua liiketoimintaa tavaroilla, jotka ne ovat kokonaan hankkineet kolmannelta, säännöksessä tarkoitettu rinnastus on voitava ulottaa niihin tavaroihin kokonaisuudessaan, jotka kolmas on viimeistellyt tai joihin kolmas on tehnyt parannustöitä, ja sen on johdettava arvonlisäverotukseen, jonka perustana on mainittujen tavaroiden koko arvo.

(ks. 26–28 kohta)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1719/2005, olevaa yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava niin, että vauvoille tarkoitetut potkupussit on luokiteltava alanimikkeeseen 6209 20 00, koska ne ovat ”vauvanvaatteita ja -vaatetustarvikkeita, puuvillaa”, jos ne kokonsa vuoksi sopivat enintään 86 cm:n pituisille lapsille. Ellei näin ole, nämä tuotteet on luokiteltava alanimikkeeseen 6211 42 90, koska ne ovat ”muita naisten ja tyttöjen vaatteita, puuvillaa”.

(ks. 35 kohta ja tuomiolauselma)
Yhteisön tullittomuusjärjestelmän luomisesta annetun asetuksen N:o 918/83 2 artiklaa ja 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kolmannesta valtiosta voidaan tuoda Euroopan unionin tullialueelle tuontitullittomasti yksityiskäyttöön tarkoitettu moottoriajoneuvo, jos tuoja on tosiasiallisesti muuttanut vakituisen asuinpaikkansa Euroopan unionin tullialueelle, mistä varmistuminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävänä. Moottoriajoneuvoa, jota käyttää vastikkeetta tuojan perheenjäsen, eli hänen kanssaan samassa taloudessa asuva tai hänestä pääasiallisesti riippuvainen henkilö, mistä varmistuminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävänä, pidetään tuojan kotitalouteen tarkoitettuna, eikä tuontitullittomuutta menetetä tämän käytön johdosta.

(ks. 39 kohta ja tuomiolauselma)
Aineellisen omaisuuden tuoton myyntiä, kuten yksityisestä metsästä peräisin olevan puun myyntiä, on pidettävä tämän omaisuuden ”hyödyntämisenä” yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2006/138, 9 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetulla tavalla.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2006/138, 9 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että puunluovutukset, jotka luonnollinen henkilö suorittaa force majeure -tapauksen seurausten kompensoimiseksi, kuuluvat aineellisen omaisuuden hyödyntämiseen, jota on pidettävä mainitussa säännöksessä tarkoitettuna liiketoimintana silloin, kun kyseiset luovutukset suoritetaan jatkuvaluonteisessa tulonsaantitarkoituksessa. Kansallisen tuomioistuimen asiana on arvioida kaikki käsiteltävää asiaa koskevat seikat sen selvittämiseksi, hyödynnetäänkö metsän kaltaista aineellista omaisuutta jatkuvaluonteisessa tulonsaantitarkoituksessa.

Se, että omaisuus soveltuu hyödynnettäväksi ainoastaan liiketoiminnan luonteisessa toiminnassa, riittää yleensä sen osoittamiseen, että omistaja hyödyntää sitä liiketoiminnan tarpeisiin ja siis jatkuvaluonteisessa tulonsaantitarkoituksessa. Sen sijaan silloin, kun omaisuutta voidaan sen luonteen vuoksi käyttää sekä liiketoimintaa varten että yksityisiin tarkoituksiin, on tutkittava omaisuuden hyödyntämisen olosuhteet kokonaisuudessaan sen ratkaisemiseksi, käytetäänkö sitä todellakin jatkuvaluonteisessa tulonsaantitarkoituksessa. Viimeksi mainitussa tapauksessa vertailu yhtäältä niiden olosuhteiden, joissa asianomainen tosiasiallisesti hyödyntää omaisuutta, ja toisaalta niiden olosuhteiden, joissa vastaavaa liiketoimintaa yleensä harjoitetaan, välillä voi olla yksi menetelmistä, joiden avulla voidaan tutkia, harjoitetaanko kyseistä toimintaa jatkuvaluonteisessa tulonsaantitarkoituksessa. Näin ollen silloin, kun asianomainen taho ryhtyy aktiivisiin metsänhoitotoimiin käyttämällä samankaltaisia keinoja kuin ne, joita direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettu tuottaja, kauppias tai palvelujen suorittaja käyttää, kyseessä olevaa toimintaa on pidettävä mainitussa säännöksessä tarkoitettuna liiketoimintana.

Lisäksi se, että kyseiset puunluovutukset väitetään suoritetun force majeure -tapauksen seurausten kompensoimiseksi, ei voi sellaisenaan johtaa päätelmään, jonka mukaan nämä luovutukset suoritettiin satunnaisesti eikä direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa jatkuvaluonteisessa tulonsaantitarkoituksessa.

(ks. 34–37 ja 40 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista annetun direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sellaisille kansallisille säännöksille, joiden mukaan työntekijä, joka on tullut tilapäisesti työkyvyttömäksi palkallisen vuosilomansa aikana, ei saa myöhemmin pitää sitä osaa vuosilomastaan, joka osuu kyseiselle työkyvyttömyysjaksolle.

(ks. 24 kohta ja tuomiolauselma)
Niiden tietojen osalta, jotka on toimitettava unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä, on niin, että paitsi että unionin tuomioistuimen on voitava antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllisiä vastauksia näiden tietojen perusteella, niiden on myös mahdollistettava se, että jäsenvaltioiden hallitukset sekä muut tahot, joita asia koskee, voivat esittää huomautuksia Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti. Tätä varten on tarpeen, että kansallinen tuomioistuin määrittää esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostaa ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat.

Jos kansallisen tuomioistuimen esittämät tiedot riittävät yksilöimään pääasian kohteen ja unionin oikeusjärjestyksen kannalta merkityksellisimmät seikat ja jos niiden perusteella jäsenvaltiot voivat esittää huomautuksensa Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti ja osallistua tehokkaasti menettelyyn unionin tuomioistuimessa sekä unionin tuomioistuin antaa hyödyllisen vastauksen kansalliselle tuomioistuimelle, ennakkoratkaisupyyntö on näin ollen otettava tutkittavaksi.

(ks. 30 ja 31 kohta)
126

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan toisessa kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteeton tai jos valitus hyväksytään ja unionin tuomioistuin itse ratkaisee riidan lopullisesti, se tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Kyseisen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Sveitsin valaliiton velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska Sveitsin valaliitto on hävinnyt asian, sen on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se on velvoitettava korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että muutoksenhaussa.
42

Komissio esitti kantajan vastauksessaan vielä, että liikenteen häiriötilanteessa rataverkon haltijan tehtävänä on jakaa reitit uudelleen. Komissio viittasi tässä yhteydessä Slovenian tasavallan rautatieverkkoa koskevaan vuoden 2011 suunnitelmaan, jonka mukaan ”rataverkon haltija voi tarvittaessa, tai jos infrastruktuuri on tilapäisesti poissa käytöstä, kieltää jaettujen reittien käytön tilapäisesti siksi aikaa, kunnes järjestelmä on saatu palautettua käyttöön”. Samassa suunnitelmassa todetaan myös, että ”poikkeusolosuhteissa, jotka aiheuttavat poikkeaman jaetuilla reiteillä, rataverkon haltijalla on liikenteenharjoittajaa kuultuaan oikeus mukauttaa reittejä siten, että alun perin määritellyt yhteydet voidaan taata mahdollisimman hyvin”.
35

Jotta tällainen epäedullinen kohtelu soveltuisi yhteen pääomien vapaata liikkuvuutta koskevien EUT-sopimuksen määräysten kanssa, sen on koskettava tilanteita, jotka eivät ole objektiivisesti arvioituina toisiinsa rinnastettavissa, tai sen on oltava oikeutettua yleistä etua koskevan pakottavan syyn johdosta (ks. mm. asia C-446/04, Test Claimants in the FII Group Litigation, tuomio 12.12.2006, Kok., s. I-11753, 167 kohta ja asia C-436/06, Grønfeldt, tuomio 18.12.2007, Kok., s. I-12357, 16 kohta).
132

Tältä osin Espanjan kuningaskunnan väitettä, jonka mukaan maksukyvyn on nyt käsiteltävässä asiassa heijastettava Baskimaan itsehallintoalueen maksukykyä eikä jäsenvaltion maksukykyä sellaisenaan, ei voida hyväksyä. Tästä on muistutettava, että sillä, että jäsenvaltio on antanut sääntöjenvastaisen ja yhteismarkkinoille soveltumattoman tuen takaisinperinnän toteuttamisen hallintoalueidensa tehtäväksi, ei voi olla vaikutusta SEUT 260 artiklan soveltamisen kannalta. Vaikka jokaisella jäsenvaltiolla on oikeus parhaaksi katsomallaan tavalla jakaa sisäisesti keskushallinnon ja aluehallinnon toimivalta, jäsenvaltio on kuitenkin kyseisen määräyksen nojalla unioniin nähden yksin vastuussa siitä, että unionin oikeudessa asetettuja velvoitteita noudatetaan (ks. EY 226 artiklasta asia C-87/02, komissio v. Italia, tuomio 10.6.2004, Kok., s. I-5975, 38 kohta).