ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

Direktiivin 2003/54 3 artiklassa säädetään seuraavaa: ”– – 2. Ottaen täysin huomioon perustamissopimuksen asiaa koskevat määräykset – – jäsenvaltiot voivat yleisen taloudellisen edun nimissä asettaa sähköalalla toimiville yrityksille julkisen palvelun velvoitteita, jotka voivat koskea turvallisuutta, toimitusvarmuus mukaan luettuna, toimitusten säännöllisyyttä, laatua ja hintaa – –. Näiden velvoitteiden on oltava selkeästi määriteltyjä, avoimia, syrjimättömiä ja todennettavia – – 3. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaikilla kotitalousasiakkailla – – on niiden alueella oikeus saada yleispalvelua eli määrätynlaatuisia sähköntoimituksia kohtuullisin, helposti ja selkeästi verrattavin sekä avoimin hinnoin. Yleispalvelun varmistamista varten jäsenvaltiot voivat nimetä toimituksista viime kädessä vastaavan tahon. – – – – 5. Jäsenvaltioiden on toteutettava asianmukaiset toimenpiteet loppukäyttäjien suojelemiseksi ja varmistettava erityisesti, että heikossa asemassa olevia asiakkaita suojellaan asianmukaisilla toimenpiteillä, jotta he muun muassa välttyisivät verkosta kytkemiseltä. Tässä yhteydessä jäsenvaltiot voivat toteuttaa toimenpiteitä syrjäseuduilla asuvien loppukäyttäjien suojelemiseksi. Niiden on varmistettava kuluttajansuojan korkea taso erityisesti sopimusehtojen, yleisen tiedottamisen ja riitojenratkaisumenettelyjen avoimuuden osalta. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että vaatimukset täyttävät asiakkaat voivat tosiasiallisesti vaihtaa toimittajaa. Ainakin kotitalousasiakkaiden osalta näihin toimenpiteisiin on kuuluttava liitteessä A esitetyt toimenpiteet. – –”
11

Ottica New Line on valittanut Tribunale amministrativo regionale per la Sicilian ratkaisusta ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen. Tämä tuomioistuin pohtii, onko optikkoliikkeiden perustamishakemuksiin sovellettava periaatteita, jotka unionin tuomioistuin on esittänyt yhdistetyissä asioissa C-570/07 ja C-571/07, Blanco Pérez ja Chao Gómez, 1.6.2010 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I-4629). Unionin tuomioistuin nimittäin on katsonut mainitussa tuomiossa, että unionin oikeus ei lähtökohtaisesti ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa uusien apteekkien perustamiselle asetetaan väestötiheyttä ja apteekkien välistä etäisyyttä koskevia rajoja, koska tällaisilla rajoilla apteekit voidaan jakaa tasapainoisesti jäsenvaltion alueella ja niillä voidaan siten taata koko väestölle apteekkipalvelun asianmukainen saatavuus ja siis parantaa väestön lääkehuollon varmuutta ja laatua.
7

Mainitun direktiivin 5 artiklan, jonka otsikko on ”Sopimattomien kaupallisten menettelyjen kieltäminen”, sanamuoto on seuraava: ”1. Sopimattomat kaupalliset menettelyt ovat kiellettyjä. 2. Kaupallinen menettely on sopimaton, mikäli: a) se on huolellisen ammatinharjoittamisen vaatimusten vastainen; ja b) se vääristää olennaisesti tai on omiaan vääristämään olennaisesti menettelyn saavutettavissa tai kohteena olevan keskivertokuluttajan tai, kun kaupallinen menettely on suunnattu tietylle kuluttajaryhmälle, ryhmään kuuluvan keskivertohenkilön taloudellista käyttäytymistä tuotteeseen nähden. – – 4. Sopimattomia ovat erityisesti kaupalliset menettelyt, jotka ovat: a) harhaanjohtavia 6 ja 7 artiklassa esitetyn mukaisesti; tai b) aggressiivisia 8 ja 9 artiklassa esitetyn mukaisesti. 5. Liitteessä I on luettelo niistä kaupallisista menettelyistä, joita pidetään kaikissa olosuhteissa sopimattomina. Samaa luetteloa on sovellettava kaikissa jäsenvaltioissa, ja sitä voidaan muuttaa ainoastaan muuttamalla tätä direktiiviä.”
7

UrhG:n 42b §:ssä säädetään seuraavaa: ”(1) Jos teoksesta, joka on lähetetty yleisradion kautta, asetettu käyttöön julkisesti tai tallennettu kaupallisessa tarkoituksessa valmistetulle kuvan- tai äänentallennusvälineelle, on sen luonteen vuoksi odotettava, että siitä valmistetaan kappaleita henkilökohtaiseen tai yksityiseen käyttöön 42 §:n 2–7 momentin nojalla tallentamalla se kuvan- tai äänentallennusvälineelle, tekijällä on oikeus asianmukaiseen korvaukseen (tyhjiä kasetteja koskeva korvaus), kun tallennusvälineet saatetaan markkinoille Itävallassa kaupallisessa tarkoituksessa vastikkeellisesti; tallennusvälineinä pidetään tyhjiä kuvan- tai äänentallennusvälineitä, jotka soveltuvat tällaiseen kappaleen valmistamiseen, tai muita kuvan- tai äänentallennusvälineitä, jotka on tarkoitettu tähän käyttöön. – – (3) Korvauksen ovat velvollisia maksamaan seuraavat henkilöt: 1. tyhjiä kasetteja koskevan korvauksen ja laitteita koskevan korvauksen osalta se, joka Itävallassa on ensimmäisenä saattanut markkinoille kaupallisessa tarkoituksessa vastikkeellisesti tallennusvälineet tai kappaleen valmistamiseen käytettävän laitteen; – – (5) Ainoastaan yhteisvalvontajärjestöt voivat vedota 1 ja 2 momentissa tarkoitettuun korvausoikeuteen. (6) Yhteisvalvontajärjestö on velvollinen maksamaan takaisin asianmukaisen korvauksen 1. sille, joka vie ulkomaille tallennusvälineitä tai kappaleen valmistamiseen käytettävän laitteen ennen sen myymistä loppukuluttajalle 2. sille, joka käyttää tallennusvälineitä kappaleen valmistamiseen oikeudenhaltijan suostumuksella; on riittävää tehdä uskottavaksi, että suostumus on annettu.”
18

Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága (Unkarin tasavallan ylimmän oikeusasteen tuomioistuin), jossa on vireillä kyseisten viranomaisten tuosta tuomiosta tekemä kassaatiovalitus, on päättänyt lykätä asian käsittelyä, koska se katsoo, että asiassa annettava ratkaisu riippuu asetuksen N:o 1931/2006 tulkinnasta, ja se on päättänyt esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko asetuksen – – N:o 1931/2006 5 artiklan säännöstä, jossa sallitaan enintään kolmen kuukauden keskeytymätön oleskelu, tulkittava yhdessä sen 2 artiklan a alakohdan ja 3 artiklan 3 alakohdan kanssa siten, että siinä sallitaan saman asetuksen 13 artiklassa tarkoitettujen jäsenvaltioiden ja niiden naapureina sijaitsevien kolmansien maiden välillä tehtyjen kahdenvälisten sopimusten perusteella useita maahantuloja ja maastapoistumisia ja enintään kolmen kuukauden pituinen keskeytymätön oleskelu siten, että raja-alueen asukas, jolla on paikallinen rajanylityslupa, voi ennen oleskelulle asetetun kolmen kuukauden määräajan päättymistä keskeyttää keskeytymättömän oleskelunsa ja että hänellä on tämän jälkeen rajan uudelleen ylitettyään taas kolmen kuukauden keskeytymätön oleskeluoikeus? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, voidaanko asetuksen N:o 1931/2006 5 artiklassa tarkoitetun keskeytymättömän oleskelun katsoa keskeytyvän, jos maahantulo ja maastapoistuminen tapahtuvat samana päivänä tai peräkkäisinä päivinä? 3) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi mutta toiseen kysymykseen kieltävästi, mikä aikaväli tai mikä muu arviointiperuste on tarpeen ottaa huomioon sen toteamiseksi, onko asetuksen N:o 1931/2006 5 artiklassa tarkoitettu keskeytymätön oleskelu keskeytynyt? 4) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, voidaanko asetuksen N:o 1931/2006 5 artiklan säännöstä, jossa sallitaan enintään kolmen kuukauden keskeytymätön oleskelu, tulkita siten, että useiden maahantulojen ja maastapoistumisten aikana täyttyneet oleskeluajat on laskettava yhteen ja että jos näin yhteenlaskettujen päivien määrä saavuttaa 93 päivää (kolme kuukautta), Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 20 artiklan 1 kohdan tai minkä tahansa muun Schengenin säännöstön säännön mukaan on katsottava, että oleskeluoikeutta ei enää voida perustaa paikalliseen rajanylityslupaan ensimmäisen maahantulopäivän jälkeisen kuuden kuukauden aikana? 5) Jos neljänteen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko tässä yhteenlaskennassa otettava huomioon samana päivänä tapahtuneet useat maahantulot ja maastapoistumiset tai samana päivänä tapahtunut yksi ainoa maahantulo ja maastapoistuminen, ja mikä on näiden laskentatapa?”
13

Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin täsmentää, että ainoa kansallinen toimenpide, joka on toteutettu nimenomaisesti työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.10.1980 annetun neuvoston direktiivin 80/987/ETY (EYVL L 283, s. 23) 8 artiklan, josta on tullut direktiivin 2008/94 8 artikla, täytäntöönpanemiseksi, on työntekijöiden suojasta työnantajien maksukyvyttömyystilanteessa vuonna 1984 annetun lain (Protection of Employees (Employers’ Insolvency) Act 1984) 7 §, jossa säädetään, että maksut, jotka työnantaja on pidättänyt tai jotka sen on maksettava maksukyvyttömyyttä edeltävinä 12 kuukautena, on maksettava ammatilliseen lisäeläkejärjestelmään.
8

Verokoodeksin soveltamista koskevien täytäntöönpanosääntöjen, jotka hyväksyttiin Romanian valtioneuvoston päätöksellä nro 44/2004, verokoodeksin 1926 §:ää koskevan 184 kohdan (jäljempänä täytäntöönpanosääntöjen 184 kohta) sanamuoto on seuraava: ”1. Lähettäjänä toimivan elinkeinonharjoittajan, joka aikoo pyytää toiseen jäsenvaltioon kulutettaviksi lähetetyistä tuotteista maksetun valmisteveron palauttamista, on ennen tuotteiden lähettämistä tehtävä liitteessä 11 olevan mallin mukainen palautuspyyntö sen alueen veroviranomaiselle, jossa se on rekisteröity verovelvolliseksi, ja osoitettava, että näistä tuotteista on maksettu valmistevero. 2. Sen jälkeen kun vastaanottaja on ottanut tuotteet vastaan ja valmistevero on maksettu määräjäsenvaltiossa, lähettäjänä toimivan elinkeinonharjoittajan on saadakseen valmisteveron palautetuksi annettava sen alueen veroviranomaiselle, jossa se on rekisteröity verovelvolliseksi, verokoodeksin 1926 §:n 1 momentin c alakohdassa tarkoitetut asiakirjat. 3. Palautettavan valmisteveron määrä vastaa lähetettyä ja todellisuudessa vastaanotettua määrää. 4. Valmistevero palautetaan verotusmenettelyä koskevan lain säännösten mukaisesti. 5. Jos valmisteveron alaiset tuotteet on varustettu veromerkillä tai tunnistemerkillä ja luovutettu kulutukseen Romaniassa ja jos ne on tarkoitus luovuttaa kulutettaviksi toisessa jäsenvaltiossa, alueen veroviranomainen voi palauttaa valmisteverosta vain määrän, joka vastaa lähetettyjen tuotteiden määrästä kannettavaa valmisteveroa. Veromerkit ja tunnistemerkit poistetaan veroviranomaisten valvonnassa ja lähettäjänä toimivan elinkeinonharjoittajan pyynnöstä. 6. Romanialaisen elinkeinonharjoittajan, joka aikoo vastaanottaa toisessa jäsenvaltiossa kulutukseen luovutettuja valmisteveron alaisia tuotteita, on tehtävä tästä ilmoitus alueen veroviranomaiselle ennen kuin tavarantoimittaja lähettää kyseiset tuotteet. Alueen veroviranomainen päättää kyseisen ilmoituksen perusteella toteutettavasta toimenpiteestä, jonka seurauksena valmisteverosaatava syntyy tuotteiden vastaanottamisen ajankohtana, ja se määrää maksun eräpäiväksi tuotteiden vastaanottamista välittömästi seuraavan työpäivän.”
19

On todettava, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 19 kohdassa, ettei pääasian kantajan nostaman kanteen oikeudellinen luonnehdinta kuulu unionin tuomioistuimen tehtäviin. Pääasian kantajan on täsmennettävä kanteensa luonne ja perusta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen valvonnassa (ks. analogisesti asia C-524/04, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, tuomio 13.3.2007, Kok., s. I-2107, 109 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
1

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 5.6.2001 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1386/2001 (EYVL L 187, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1408/71), 46 a artiklan sekä SEU 4 artiklan 3 kohdan ja SEUT 45–SEUT 48 artiklan tulkintaa.
51

Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että SEUT 101 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kahdenvälisten sopimusten, joilla autovakuutusyhtiöt sopivat joko autokorjaamoina toimivien autojen valtuutettujen jälleenmyyjien tai viimeksi mainittuja edustavan yhdistyksen kanssa tuntihinnasta, jonka vakuutusyhtiö maksaa vakuuttamiensa ajoneuvojen korjauksesta, ja joiden mukaan tämä hinta riippuu muun muassa siitä, kuinka monta vakuutussopimusta jälleenmyyjä on tehnyt tämän vakuutusyhtiön puolesta vakuutuksenvälittäjänä ja mikä on niiden prosenttiosuus tehdyistä sopimuksista, voidaan katsoa olevan tässä määräyksessä tarkoitettuja ”tarkoitukseen perustuvia” kilpailunrajoituksia, jos näiden sopimusten sisällön ja tavoitteiden sekä niiden taloudellisen ja oikeudellisen asiayhteyden tapauskohtaisesta ja konkreettisesta tarkastelusta ilmenee, että nämä sopimukset haittaavat jo luonteensa puolesta kilpailun normaalia toimintaa toisella näistä markkinoista.
63

Direktiivin 2010/13 johdanto-osan 55 perustelukappaleen ja 15 artiklan 6 kohdan mukaan on lisäksi niin, että jäsenvaltioiden on määritettävä signaalin otteiden käyttöön antamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt ja ehdot siten, että niissä otetaan asianmukaisesti huomioon lähettämistä koskevat yksinoikeudet. Kyseisen artiklan 3, 5 ja 6 kohdasta sekä johdanto-osan 55 perustelukappaleesta ilmenee tästä, että tällaisten otteiden on muun muassa oltava lyhyitä ja ettei niiden enimmäispituus saa ylittää 90:tä sekuntia. Jäsenvaltioiden on samoin määritettävä kyseisten otteiden lähettämistä koskevat aikarajat. Lyhyitä uutisraportteja laativien lähetystoiminnan harjoittajien on vielä saman 3 kohdan mukaan ilmoitettava uutisraporteissa käytettyjen lyhyiden otteiden lähde, millä voi olla kyseessä olevien lähettämistä koskevien yksinoikeuksien haltijan kannalta myönteinen mainontavaikutus.
2) Pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa — pöytäviinin, rypälemehun, tiivistetyn rypälemehun ja puhdistetun tiivistetyn rypälemehun varastointisopimuksista 29.4.1983 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 1059/83, sellaisena kuin se on muutettuna 15.12.1999 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2646/1999, 17 artiklan 1 kohdan b alakohta ei voi olla oikeusperusta seuraamusten määräämiselle siitä, että tuottaja on rikkonut asetuksessa N:o 822/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2253/88, säädettyä velvoitetta, jonka mukaan rypälemehujen, jotka voivat oikeuttaa varastointitukeen, on oltava peräisin yhteisöstä — kyseessä oleviin väärinkäytöksiin ei voida kohdistaa Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta 18.12.1995 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 2988/95 5 artiklassa tarkoitettua ”seuraamusta” silloin, kun niin alakohtaisessa säännöstössä kuin kansallisessakaan säännöstössä ei säädetä seuraamuksen soveltamisesta, ja — kansallisten viranomaisten on sovellettava asetuksen N:o 2988/95 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettua hallinnollista toimenpidettä, jossa on kyse siitä, että kaikki perusteettomasti saadut tuet vaaditaan palautettaviksi, kunhan osoitetaan, minkä tarkistaminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä, että kumpikin pääasiassa kyseessä olevista varastointisopimuksista koski osittain tai kokonaan rypälemehuja, joiden ei voida katsoa olevan peräisin yhteisöstä ja jotka on tiivistämis- ja varastointitoimenpiteiden yhteydessä yhdistetty yhteisöstä peräisin oleviin rypälemehuihin.
16

Mainitun direktiivin 22 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jos liitteessä XI eriteltyjä määräaikoja ei voida saavuttaa tietyllä alueella tai tietyssä taajamassa typpidioksidin tai bentseenin raja-arvojen osalta, jäsenvaltio voi pidentää näitä määräaikoja enintään viidellä vuodella kyseisen alueen tai taajaman osalta sillä edellytyksellä, että laaditaan ilmanlaatusuunnitelma 23 artiklan mukaisesti sitä aluetta tai taajamaa varten, jota määräajan pidennys koskisi; kyseistä ilmanlaatusuunnitelmaa on täydennettävä liitteessä XV olevassa B jaksossa luetelluilla, kyseisiin epäpuhtauksiin liittyvillä tiedoilla ja siinä on osoitettava, että raja-arvoja noudatetaan ennen uuden määräajan päättymistä. 2. Jos PM10-hiukkasille liitteessä XI vahvistettuja raja-arvoja ei voida saavuttaa tietyllä alueella tai tietyssä taajamassa paikkakohtaisten leviämisolosuhteiden, epäsuotuisien ilmasto-olosuhteiden tai rajat ylittävien päästöjen johdosta, jäsenvaltio vapautetaan velvoitteesta soveltaa näitä raja-arvoja 11 päivään kesäkuuta 2011 asti edellyttäen, että 1 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät ja että jäsenvaltio osoittaa, että se on määräaikoja noudattaakseen toteuttanut kansallisella, alueellisella ja paikallisella tasolla kaikki asianmukaiset toimenpiteet. – – 4. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle, jos ne katsovat, että niiden olisi sovellettava 1 ja 2 kohtaa, ja toimitettava 1 kohdassa tarkoitettu ilmanlaatusuunnitelma kaikkine tarvittavine tietoineen, jotta komissio voi arvioida asetettujen edellytysten täyttymistä. Arviossaan komission on otettava huomioon jäsenvaltioiden toteuttamien toimenpiteiden arvioidut vaikutukset ilmanlaatuun jäsenvaltioissa nyt ja tulevaisuudessa sekä nykyisten yhteisön toimien ja sellaisten suunnitteilla olevien yhteisön toimien arvioidut vaikutukset ilmanlaatuun, joita komission on määrä ehdottaa. Jos komissio ei ole ottanut kielteistä kantaa ilmoitukseen yhdeksän kuukauden kuluessa sen vastaanottamisesta, katsotaan 1 tai 2 kohdan edellytysten täyttyvän. Jos komissio on ottanut ilmoitukseen kielteisen kannan, se voi vaatia jäsenvaltioita mukauttamaan ilmanlaatusuunnitelmiaan taikka laatimaan uudet ilmanlaatusuunnitelmat.”
52

Tästä on todettava yhtäältä, että sosiaalisuunnitelman 6 §:n 1.5 kohdassa määrätään, että kyseessä olevalle työntekijälle myönnetty korvaus vastaa joko vakiokaavan tai erityiskaavan mukaisesti laskettua sitä määrää, joka on pienempi, ja korvauksen saajalla on joka tapauksessa takuu siitä, että hänelle maksettava määrä on vähintään puolet vakiokaavan mukaisesti maksettavasta määrästä. Lisäksi tämän tuomion 14 kohdassa esitetystä taulukosta ilmenee, että ikäkerroin, joka on toinen vakiokaavan ja erityiskaavan korjauskertoimista, nousee progressiivisesti 18 vuoden iästä lähtien (0,35) aina 57 vuoden ikään asti (1,70). Tämä kerroin laskee vasta 59 vuoden iässä (1,50), ja se saavuttaa vähimmäistasonsa 64 vuoden iässä (0,30). Kuten kyseisen määräyksen kolmannessa alakohdassa toisaalta todetaan, toisaalta on niin, että vaikka erityiskaavan soveltaminen johtaisikin nollatulokseen, kyseessä olevalla työntekijällä on oikeus korvaukseen, joka on puolet vakiokaavan mukaisesti lasketusta korvauksesta.
32

Tästä on todettava, että työntekijöillä, joiden työaikaa on lyhennetty, on tosin muodolliselta kannalta katsottuna kokoaikainen työsopimus. Kuten tämän tuomion 13 ja 28 kohdassa todetaan, työajan lyhennyksen keston aikana työnantajan ja palkansaajan vastavuoroiset velvollisuudet on kuitenkin pidätetty työajan lyhennyksen perusteella tai ne on poistettu kokonaan. Tästä seuraa, että työntekijät, joiden työaikaa on lyhennetty, on luokiteltava ”tilapäisesti osa-aikatyötä tekeviksi työntekijöiksi”, koska heidän tilanteensa on tosiasiassa verrattavissa osa-aikaisten työntekijöiden tilanteeseen.
62

Kolmanneksi Unkarin hallitus on riitauttanut ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisen vetoamalla siihen, että on selvää, ettei direktiivillä 2004/48 ole merkitystä käsiteltävän pääasian ratkaisun kannalta, koska direktiivillä on tarkoitus vain yhdenmukaistaa ne yksityisoikeudelliset ja hallinnolliset toimenpiteet, joihin voidaan ryhtyä teollis- ja tekijänoikeuksien loukkaustapauksissa. Käsiteltävässä asiassa vireillä olevassa menettelyssä on kuitenkin kyse hyödyllisyysmallioikeuden pätevyydestä eikä teollis- ja tekijänoikeuksien loukkauksesta.
64

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Tšekin tasavalta on hävinnyt asian ja komissio on vaatinut sen velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
15

Puolan hallitus puolestaan väittää, että jos itse suoritettu kuljetuspalvelu on matkailupalvelujen suorittamisen kannalta välttämätön, sitä on pidettävä liitännäisenä suhteessa matkailupalveluun, joka on yhtenä kokonaisuutena pidettävä pääsuoritus ja johon sovelletaan arvonlisäverodirektiivin 306–310 artiklan mukaista erityistä arvonlisäverojärjestelmää. Kuljetuspalvelua on näin ollen kohdeltava samoin kuin pääsuoritusta ja siihen on sovellettava mainittujen artiklojen mukaista erityistä arvonlisäverojärjestelmää verotuspaikan ja verokannan osalta, kun taas veron perusteen ja vähennysoikeuden osalta sovelletaan yleistä arvonlisäverojärjestelmää, sillä kyseisen direktiivin 308 artiklaa ei voida soveltaa itse suoritettuihin palveluihin.
2)

Unionin oikeutta on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka perusteella hallinnollinen menettely, joka on johtanut pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen alueelta poistumista koskevaan kieltoon, josta on tullut lainvoimainen ja jota ei ole riitautettu tuomioistuimessa, voidaan aloittaa uudelleen vain hallintomenettelylain (Administrativnoprotsesualen kodeks) 99 §:ssä tyhjentävästi mainittujen edellytysten täyttyessä, jos tämä kielto on selvästi ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, huolimatta siitä, että tällaisella kiellolla on edelleen oikeusvaikutuksia sen adressaattiin nähden.
8

A omistaa 4 093 osaketta suomalaisen C Oy:n (jäljempänä C) yhteensä 20743 osakkeesta, mikä vastaa noin 19,7 prosentin omistusosuutta. C:n toisena omistajana on noin 80,3 prosentin omistusosuudella norjalainen B AS (jäljempänä B). Pääasiassa kyseessä olevan järjestelyn tarkoituksena oli toteuttaa elinkeinoverolain 52 f §:ssä tarkoitettu osakevaihto siten, että A luovuttaa omistamansa C:n osakkeet B:lle ja saa vastikkeena B:n liikkeeseen laskemia uusia osakkeita noin kuuden prosentin edestä B:n osakepääomasta. Järjestelyn seurauksena B omistaisi 100 prosenttia C:n osakekannasta.
1) Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 3 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että — jäsenvaltiot eivät ole velvollisia hyväksymään jokaista sellaista maahanpääsyä ja maassa oleskelua koskevaa hakemusta, jonka esittää unionin kansalaisen perheenjäsen, joka ei kuulu direktiivin 2 artiklan 2 kohtaan sisältyvän määritelmän alaan, vaikka hän osoittaa direktiivin 10 artiklan 2 kohdan mukaisesti olevansa kyseisestä unionin kansalaisesta riippuvainen — jäsenvaltioiden on kuitenkin huolehdittava siitä, että niiden lainsäädäntöön sisältyvät perusteet, joiden nojalla kyseiset henkilöt voivat saada maahanpääsyä ja siellä oleskelua koskevasta hakemuksestaan päätöksen, joka perustuu heidän olosuhteidensa tutkimiseen laajasti, ja kielteinen päätös on perusteltava — jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta näiden perusteiden valinnassa, mutta perusteiden on kuitenkin oltava yhteensopivia ilmaisun ”helpottaa” sekä direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa käytettyjen riippuvaisuutta koskevien ilmaisujen tavanomaisen merkityksen kanssa eikä niillä pidä viedä säännökseltä sen tehokasta vaikutusta ja — jokaisella hakijalla on oikeus saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi kysymys siitä, täyttävätkö kansallinen lainsäädäntö ja tapa, jolla sitä sovelletaan, nämä edellytykset.