ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Yleisen sosiaaliturvalain (Ley General de la Seguridad Social), sellaisena kuin sen konsolidoitu versio on hyväksyttynä 30.10.2015 annetulla kuninkaan asetuksella 8/2015, jolla on hyväksytty yleisen sosiaaliturvalain uudelleen laadittu toisinto (Real Decreto Legislativo 8/2015 por el que se aprueba el texto refundido de la Ley General de la Seguridad Social; BOE nro 261, 31.10.2015, s. 103291), 60 §:ssä, jonka otsikko on ”Sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvan maksuperusteisen eläkkeen äitiyslisä”, säädetään seuraavaa: ”1. Eläkkeen lisä myönnetään sosiaaliturvaa edistävästä panoksesta väestönkasvuun naisille, joilla on biologisia tai adoptoituja lapsia ja jotka saavat maksuperusteista vanhuuseläkettä, leskeneläkettä tai pysyvän työkyvyttömyyden perusteella maksettavaa eläkettä mistä tahansa sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvasta järjestelmästä. Tämä lisä, joka on kaikilta oikeudellisilta vaikutuksiltaan maksuperusteinen yleinen eläke, koostuu summasta, joka saadaan soveltamalla edellä mainittujen eläkkeiden alkuperäiseen määrään tiettyä prosenttiosuutta, joka perustuu lasten määrään seuraavan laskukaavan mukaisesti: a) kaksi lasta: 5 prosenttia b) kolme lasta: 10 prosenttia c) vähintään neljä lasta: 15 prosenttia. Määritettäessä oikeutta lisään ja tämän lisän määrää otetaan huomioon vain lapset, jotka ovat syntyneet tai jotka on adoptoitu ennen kyseiseen eläkkeeseen oikeuttavaa tapahtumaa. 2. Jos alun perin myönnetyn eläkkeen määrä ylittää 57 §:ssä säädetyn enimmäismäärän ilman tätä lisää, eläkkeen ja lisän yhteismäärä ei voi olla suurempi kuin enimmäismäärä korotettuna 50 prosentilla lisän määrästä. Jos myönnetyn eläkkeen määrä saavuttaa 57 §:ssä säädetyn enimmäismäärän, kun lisä myönnetään vain osittain, asianomaisella on oikeus saada lisäksi 50 prosenttia lisän osasta, joka ylittää kunakin ajankohtana voimassa olevan enimmäismäärän. Jos yläraja voidaan lakien tai asetusten perusteella ylittää muista syistä, lisä lasketaan tämän momentin mukaisesti ottamalla eläkkeen alkuperäisenä määränä huomioon kunakin ajankohtana voimassa oleva yläraja. Jos eläke, jota täydennetään, muodostetaan laskemalla kansainvälisten sääntöjen nojalla vakuutuskaudet yhteen pro rata temporis, lisä lasketaan näin saadun teoreettisen eläkkeen perusteella, ja saatuun tulokseen sovelletaan vastaavaa vakuutuskausien suhdetta. – – 4. Eläkkeen lisää ei sovelleta, jos asianomainen jää 208 §:ssä säädetylle varhennetulle vanhuuseläkkeelle vapaaehtoisesti tai jos hän jää 215 §:ssä säädetylle osittaiselle vanhuuseläkkeelle. Sen estämättä mitä edellä säädetään, eläkkeen asianmukainen lisä myönnetään, kun osittaiselta vanhuuseläkkeeltä siirrytään täydelle vanhuuseläkkeelle, kun tapauskohtaisesti määräytyvä eläkeikä on saavutettu. – –”
35

Ensinnäkin siitä, ovatko tarkistetun puitesopimuksen mainitut lausekkeet esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa asetetaan vanhempainvapaaoikeuden myöntämisen edellytykseksi se, että vanhempi on työskennellyt työpaikassa vähintään 12 kuukauden yhtäjaksoisen ajanjakson ajan välittömästi ennen mainitun vanhempainvapaan alkamista, on huomattava, että tarkistetun puitesopimuksen 3 lausekkeen 1 kohdan b alakohdan sanamuodosta ilmenee, että jäsenvaltiot voivat asettaa vanhempainvapaan myöntämisedellytykseksi vanhempainvapaata edeltävän enintään vuoden työssäolon. Kun otetaan huomioon se, että mainitun b alakohdan ensimmäisessä lauseessa on käytetty sanaa ”työssäolo”, samoin kuin se, että viimeksi mainitun säännöksen toisessa lauseessa säädetään, että tätä jaksoa laskettaessa on otettava huomioon peräkkäisten määräaikaisten työsopimusten kesto yhteensä saman työnantajan palveluksessa, jäsenvaltiot voivat edellyttää, että mainittu jakso on yhtäjaksoinen. Lisäksi on niin, että koska hakija pyrkii vanhempainvapaata koskevalla hakemuksellaan työnteon keskeyttämiseen työsuhteessa (ks. vastaavasti tuomio 19.9.2013, Hliddal ja Bornand, C‑216/12 ja C‑217/12, EU:C:2013:568, 53 kohta), jäsenvaltiot voivat edellyttää, että vanhempainvapaata edeltävä työssäolo tapahtuu välittömästi ennen vanhempainvapaan alkamista. Näin ollen tarkistetun puitesopimuksen 1 lausekkeen 1 kohta, 1 lausekkeen 2 kohta, 2 lausekkeen 1 kohta ja 3 lausekkeen 1 kohdan b alakohta eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa asetetaan vanhempainvapaaoikeuden myöntämisen edellytykseksi se, että asianomainen vanhempi on työskennellyt työpaikassa vähintään 12 kuukauden yhtäjaksoisen ajanjakson ajan välittömästi ennen vanhempainvapaan alkamista.
2.

Muutoksenhaku – Kumoamisperusteet – Tosiseikkojen ja selvitysaineiston virheellinen arviointi – Tutkimatta jättäminen – Unionin tuomioistuimen harjoittama tosiseikkojen ja selvitysaineiston arvioinnin valvonta – Tutkimatta jättäminen selvitysaineiston vääristämistä lukuun ottamatta – Selvitysaineiston vääristämistä koskeva valitusperuste – Seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti, ja tähän vääristämiseen johtaneet analyysivirheet on osoitettava (SEUT 256 artiklan 1 kohdan toinen alakohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta) (ks. 59, 60, 69, 80, 82, 88 ja 89 kohta)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan saatavan täytäntöönpanoasiaa käsittelevän tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi on saatettu tämän täytäntöönpanon vastustaminen, ei ole viran puolesta tai kuluttajan pyynnöstä mahdollista tutkia, ovatko täytäntöönpanoperusteena olevan, kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välisen sopimuksen ehdot kohtuuttomia, koska pääasiamenettelyn tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi voidaan saattaa erillinen yleinen kanne sen tutkimiseksi, ovatko tällaisen sopimuksen ehdot mahdollisesti kohtuuttomia, voi keskeyttää täytäntöönpanomenettelyn siihen saakka, kunnes se ratkaisee pääsian, vain siinä tapauksessa, että maksetaan vakuus, joka on suuruudeltaan sellainen, että se on omiaan saamaan kuluttajan luopumaan tällaisen kanteen nostamisesta ja pysyttämisestä.
113

Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen valitusperusteen viides ja kuudes osa sekä viides valitusperuste on hyväksyttävä ja valituksenalainen tuomio on näin ollen kumottava ilman, että on tarpeen lausua ensimmäisen valitusperusteen muista osista ja muista valitusperusteista.
Elintarviketietojen antamisesta kuluttajille, Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusten (EY) N:o 1924/2006 ja (EY) N:o 1925/2006 muuttamisesta sekä komission direktiivin 87/250/ETY, neuvoston direktiivin 90/496/ETY, komission direktiivin 1999/10/EY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/13/EY, komission direktiivien 2002/67/EY ja 2008/5/EY sekä komission asetuksen (EY) N:o 608/2004 kumoamisesta 25.10.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1169/2011 liitteessä VII olevan E osan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että talouden toimija vapautetaan jäsenvaltion alueella kaupan pidettävien tuotteiden merkintöjen osalta velvollisuudesta luetella kaikki ne ainesosat, joista kyseisen asetuksen 2 artiklan 2 kohdan h alakohdassa tarkoitettu koostettu ainesosa koostuu, ainoastaan siinä tapauksessa, että kyseinen koostettu ainesosa, jolla on elintarvikkeena käytettävistä kaakao- ja suklaatuotteista 23.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/36/EY liitteessä I olevassa A osassa tarkoitettu myyntinimitys, ilmoitetaan ainesosaluettelossa kyseessä olevan jäsenvaltion kieliversiossa olevalla myyntinimityksellä.
89

Siitä, onko unionin yleinen tuomioistuin tehnyt – kuten komissio väittää – oikeudellisen virheen katsoessaan, että asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä asetettu velvollisuus esittää aloittamispäätöksessä lyhyesti tukitoimenpiteen soveltuvuutta sisämarkkinoille koskevan muodollisen tutkintamenettelyn kannalta asiaan liittyvät oikeudelliset seikat ja tosiseikat on SEUT 263 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettu olennainen menettelymääräys, kuten myös velvollisuus aloittaa tällainen menettely SEUT 108 artiklan 2 kohdan nojalla, on huomautettava heti alkuun unionin tuomioistuimen jo katsoneen, että SEUT 108 artiklan 2 kohdasta ja asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan h alakohdasta seuraa, että kun komissio päättää aloittaa muodollisen tutkintamenettelyn tukisuunnitelman osalta, sen on annettava asianomaisille osapuolille – joihin kuuluvat kyseessä oleva yritys tai yritykset – mahdollisuus esittää huomautuksensa, ja että kyseinen velvollisuus on luonteeltaan ”olennainen menettelymääräys” (ks. tuomio 11.12.2008, komissio v. Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, EU:C:2008:709, 55 kohta). Tämä perustuu siihen, että tällainen velvollisuus on olennainen edellytys menettelylle, joka liittyy erottamattomasti toimen toteuttajan tahdon asianmukaiseen muodostamiseen tai ilmaisemiseen.
95

Tässä yhteydessä, ja kun otetaan huomioon tämän tuomion 60 ja 61 kohdassa mainittu unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, on todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää alkuperäisessä ennakkoratkaisupyynnössä selvästi seikat, joiden vuoksi se on päättänyt esittää tämän kysymyksen, ja syyt, joiden vuoksi se on esittänyt ne. Kuten tämän tuomion 25–28 kohdasta ilmenee, pääasiassa on näet kyse vastaajan poissa ollessa käytävästä rikosoikeudellisesta menettelystä, joka on pantu vireille sellaista Turkissa syntynyttä Ruotsin kansalaista vastaan, jota syytetään ampuma-aseita ja ampumatarvikkeita koskevan Unkarin lainsäädännön rikkomisesta sellaisen tutkinnan päätteeksi, jossa poliisi on kuullut häntä ruotsin kielen tulkin välityksellä mutta jossa avustaja ei ole avustanut häntä, vaikka kyse on ollut kuulemistilaisuudesta, jossa hänelle on ilmoitettu siitä, että hänen epäillään rikkoneen tätä kansallista lainsäädäntöä. Pääasialla on siten selvä liittymä direktiivien 2010/64 ja 2012/13 säännöksiin, joita ensimmäinen kysymys koskee.
95

Mainitun seuraamuksen ankaruus on omiaan tukemaan analyysia, jonka mukaan se on perusoikeuskirjan 49 artiklassa tarkoitettu luonteeltaan rikosoikeudellinen seuraamus, minkä tarkastaminen on kuitenkin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä (ks. analogisesti tuomio 20.3.2018, Menci, C‑524/15, EU:C:2018:197, 33 kohta). Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee tältä osin, että pääasiassa kyseessä oleva hallinnollinen seuraamus on ZOPB:n 5 §:n mukaan muodoltaan sakko, joka siinä tapauksessa, että rikkoja on luonnollinen henkilö, on 25 prosenttia suoritetun maksun kokonaismäärästä ja rikkomisen toistuessa 50 prosenttia kyseisestä summasta sekä siinä tapauksessa, että rikkoja on oikeushenkilö, on 50 prosenttia suoritetun maksun kokonaismäärästä ja rikkomisen toistuessa 100 prosenttia kyseisestä summasta.
39

Lisäksi on riidatonta, että VA:lla on direktiivissä 2000/78 tarkoitettu ”vamma”, koska hän on menettänyt näkökykynsä pysyvästi; tällöin on täsmennettävä, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vammaisuuden käsitteen on ymmärrettävä tarkoittavan muun muassa pitkäaikaisista fyysisistä, henkisistä tai psyykkisistä vaurioista johtuvaa työkyvyn rajoitetta, joka vuorovaikutuksessa erilaisten esteiden kanssa voi estää asianomaisen henkilön täysimääräisen ja tehokkaan osallistumisen työelämään yhdenvertaisesti muiden työntekijöiden kanssa (ks. vastaavasti tuomio 11.9.2019, Nobel Plastiques Ibérica, C‑397/18, EU:C:2019:703, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
116

Nyt käsiteltävässä asiassa valittajan asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan h alakohdassa tarkoitettu asianomaisen osapuolen asema on jo tunnustettu tämän tuomion 67 kohdassa. Valittaja vetosi kanteensa tueksi yhdeksään kanneperusteeseen. Lukuun ottamatta seitsemättä kanneperustetta, johon on vedottu ensimmäisen riidanalaisen päätöksen kumoamisvaatimuksen tueksi, muihin kanneperusteisiin on vedottu toisen riidanalaisen päätöksen kumoamisvaatimuksen tueksi.
40

Kyseiseen päätökseen liitetyissä eettisissä ohjeissa (jäljempänä eettiset ohjeet) todetaan seuraavaa: ”– – 2.2. Tilintarkastustuomioistuimen resursseja on hallinnoitava laillisesti ja sääntöjenmukaisesti ja varainhoidon on oltava asianmukaista. Tilintarkastustuomioistuimen olisi näytettävä varainhoidossa esimerkkiä muille: resursseja on hallinnoitava täysin varainhoitoasetuksen ja muiden asiaankuuluvien sääntöjen mukaisesti; tavoitteet on saavutettava taloudellisesti, tehokkaasti ja vaikuttavasti. – – 3.3. Todellisia ja näennäisiä eturistiriitoja on vältettävä. Eturistiriitatilanteita saattaa syntyä esimerkiksi poliittisiin organisaatioihin liittyvän jäsenyyden, poliittisten virkavelvollisuuksien, lautakuntajäsenyyden ja tarkastuskohteeseen liittyvän taloudellisen edun takia. Näissä asioissa on osoitettava erityistä tarkkaavaisuutta; on myös kiinnitettävä huomiota siihen, missä valossa kolmannet osapuolet saattavat ne nähdä. 3.4. Tarkastuskohteeseen ei saa liittyä riippumattomuuteen haitallisesti vaikuttavia kytköksiä. Näitä ovat mm. tarkastustyön tuloksiin mahdollisesti vaikuttavat perhe- ja/tai henkilökohtaiset suhteet tarkastettavan organisaation henkilöstöön. Kyseisten suhteiden mahdolliset vaikutukset olisi arvioitava ennen tarkastustehtävän suorittamista, ja arvioinnin tuloksista olisi ilmoitettava esimiehelle. Tätä varten tilintarkastustuomioistuin on ottanut käyttöön vuotuisen vahvistusmenettelyn. – – 3.7. Toimielimen ulkopuolella toteutettavassa toiminnassa on noudatettava henkilöstösääntöjen määräyksiä ja pidettävä aina mielessä, että tilintarkastustuomioistuinta kohtaan on oltava lojaali. On pidättäydyttävä toiminnasta, joka voisi vahingoittaa tilintarkastustuomioistuimen mainetta, saisi epäilemään tilintarkastustuomioistuimen puolueettomuutta tai häiritsisi sen tekemää työtä. – –”
106

Koska riidanalaisten ohjeiden tarkoituksena on, kuten edellä tämän tuomion 86–92 kohdasta ilmenee, määrittää, miten kyseisten laitosten olisi sisällytettävä sisäisiin rakenteisiinsa ja menettelyihinsä tuotehallintamenettelyjä, joiden tarkoituksena on varmistaa, että tuotteissa otetaan huomioon kohdemarkkinoiden ja kuluttajien ominaispiirteet, on todettava, että kyseisissä ohjeissa vahvistetaan periaatteet, joiden tarkoituksena on taata direktiivin 2013/36 74 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut tehokkaat menettelyt riskien tunnistamiseksi, hallitsemiseksi ja seuraamiseksi ja riittävät sisäisen valvonnan menetelmät sen varmistamiseksi, että käytössä on kyseisessä säännöksessä edellytetty toimiva hallinnointi- ja ohjausjärjestelmä.
62

Koska tällaisten epäilyjen johdosta on aloitettava muodollinen tutkintamenettely, johon voivat osallistua asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan h alakohdassa mainitut asianomaiset osapuolet, on katsottava, että tällainen päätös koskee suoraan ja erikseen jokaista tässä viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitettua asianomaista osapuolta. Niillä, joiden hyväksi SEUT 108 artiklan 2 kohdassa määrätyt ja asetuksen N:o 659/1999 6 artiklan 1 kohdassa säädetyt menettelylliset takeet on annettu, on nimittäin mahdollisuus saada aikaan se, että näitä takeita noudatetaan, vain, jos ne voivat saattaa vastustamatta jättämistä koskevan päätöksen unionin tuomioistuinten tutkittavaksi (tuomio 24.5.2011, komissio v. Kronoply ja Kronotex, C‑83/09 P, EU:C:2011:341, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
92

Lisäksi on todettava, että kyseinen asetus, joka on yleisesti sovellettava, koska se sisältää sen 2, 3, 6 ja 7 artiklan kaltaisia säännöksiä, joissa kielletään henkilöryhmiä, joille päätös on osoitettu yleisesti ja abstraktisti, toteuttamasta tiettyjä toimia myös yleisesti ja abstraktisti mainittujen yksiköiden kanssa, ja jota ei voida pitää lainsäädäntötoimena, koska se on annettu SEUT 215 artiklan nojalla ja näin ollen viimeksi mainitussa määräyksessä tarkoitetussa muussa kuin lainsäätämisjärjestyksessä, on SEUT 263 artiklan neljännen kohdan kolmannessa osassa tarkoitettu sääntelytoimi (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. parlamentti ja neuvosto, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, 58–60 kohta). Koska Venezuelan bolivariaanisen tasavallan riitauttamat kyseisen asetuksen säännökset eivät myöskään edellytä täytäntöönpanotoimenpiteitä, kuten tämän tuomion 90 kohdassa esitetään, on todettava, että kyseisellä kolmannella valtiolla on asiavaltuus nostaa kanne niistä ilman, että sen tarvitsisi osoittaa, että kyseiset säännökset koskevat sitä erikseen.
22

Tältä osin erityisesti direktiivin 96/9 johdanto-osan 40 ja 41 perustelukappaleesta ilmenee, että tällä sui generis ‑oikeudella on tarkoitus taata tietokannan sisällön keräämiseen, varmistamiseen tai esittämiseen tehdyn investoinnin suoja oikeuden rajatuksi kestoajaksi antamalla tietokannan valmistajalle mahdollisuus estää tietokannan koko sisällön tai sen olennaisen osan luvaton kopiointi ja/tai uudelleenkäyttö. Unionin tuomioistuin on näet täsmentänyt, että direktiivin 96/9 7 artiklassa tarkoitetulla oikeudella on tarkoitus taata henkilölle, joka on ollut aloitteellinen ja ottanut riskin tekemällä henkilöstöön, tekniikkaan ja/tai rahoitukseen liittyvän olennaisen investoinnin tietokannan muodostamiseksi ja sen toimintaa varten, palkkio investoinnistaan antamalla hänelle suojaa kyseisestä investoinnista saatujen tulosten luvatonta hyödyntämistä vastaan (tuomio 19.12.2013, Innoweb, C-202/12, EU:C:2013:850, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
83

Kuten tämän tuomion 48 kohdassa on muistutettu, on niin, että vaadittavat perustelut määräytyvät asianomaisen toimen luonteen ja sen asiayhteyden mukaan, jossa se on annettu, ja arvioitaessa, ovatko perustelut riittävät, on otettava huomioon niiden sanamuodon lisäksi myös asiayhteys. Näin ollen ei erityisesti edellytetä, että perusteluissa vastataan yksityiskohtaisesti huomautuksiin, jotka asianomainen on esittänyt kuulemisensa yhteydessä ennen kyseessä olevan toimen antamista, erityisesti silloin, kun kyseinen toimi on annettu asianomaisen tuntemassa asiayhteydessä, jonka perusteella asianomainen voi ymmärtää häntä koskevan toimenpiteen ulottuvuuden.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Friends of the Irish Environment Ltd ja Commissioner for Environmental Information (ympäristötietoviranomainen, Irlanti) ja joka koskee oikeutta tutustua päättyneen tuomioistuinmenettelyn asiakirja-aineistoon.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Danske Bank A/S, Danmark, Sverige Filial, joka on tanskalaisen yhtiön Danske Bank A/S:n Ruotsissa oleva sivuliike, ja toisaalta Skatteverket (verohallinto, Ruotsi) ja jossa on kyse Skatterättsnämndenin (keskusverolautakunta, Ruotsi) antamasta arvonlisäverolakia (mervärdesskattelagen) (1994:200) koskevasta ennakkotiedosta.
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 13.7.2010 annetulla neuvoston direktiivillä 2010/45/EU, 167 ja 178 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan yhteisöhankintaa koskevan arvonlisäveron vähennysoikeuden käyttö samana verokautena, jona arvonlisävero on maksettava, edellyttää maksettavan arvonlisäveron mainitsemista veroilmoituksessa, joka on jätettävä kolmen kuukauden kuluessa sen kuukauden päättymisestä, jona hankittuja tavaroita koskeva verovelvollisuus on syntynyt.
42

Toiseksi komissio väittää toissijaisesti, että FITD on yksikkö, jolle Italian tasavalta on antanut direktiivin 94/19 nojalla erityisiä tehtäviä. Tätä konsortiota on komission mukaan mahdollista pitää Italian valtion ilmentymänä, kun otetaan huomioon direktiivien, joita ei ole saatettu tai joita ei ole saatettu asianmukaisesti osaksi kansallista oikeutta, välitöntä oikeusvaikutusta koskeva unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö ja erityisesti 10.10.2017 annettu tuomio Farrell (C-413/15, EU:C:2017:745). Tästä syystä on niin, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin ei olisi tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan, että siinä tapauksessa, että tukitoimenpiteet toteuttava yksikkö on yksityinen yksikkö, on edellytettävä ankarampaa näyttökynnystä, se on tehnyt valituksenalaisessa tuomiossa kuitenkin oikeudellisen virheen, kun se on tuen johtumista valtiosta ja tuen myöntämistä valtion varoista koskevien edellytysten osalta soveltanut FITD:hen yksityisten ja julkisten yksikköjen välistä erottelua.
66

Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että varallaolojärjestelmän mukainen päivystysjakso, jonka kuluessa työntekijän on pelkästään oltava tavoitettavissa puhelimitse ja tarvittaessa kyettävä saapumaan työpaikalleen yhdessä tunnissa, kun hän voi oleskella työnantajansa hänen käyttöönsä asettamassa, tällä työpaikalla sijaitsevassa työsuhdeasunnossa, mutta hän ei ole velvollinen pysymään siellä, on kokonaisuudessaan tässä säännöksessä tarkoitettua työaikaa vain, jos kaikkien yksittäistapaukseen liittyvien seikkojen, erityisesti tämän valmiusajan seurausten ja tarvittaessa tämän ajanjakson kuluessa edellytettyjen interventioiden keskimääräisen lukumäärän, kokonaisvaltaisesta arvioinnista seuraa, että kyseiselle työntekijälle mainitun ajanjakson kuluessa asetetut velvoitteet ovat luonteeltaan sellaisia, että ne vaikuttavat objektiivisesti ja erittäin huomattavasti hänen mahdollisuuteensa käyttää vapaasti tämän jakson aikana se aika, jolloin häneltä ei edellytetä työtehtävien suorittamista, ja käyttää tämä aika omiin asioihinsa. Sillä, että kyseisen paikan välitön ympäristö ei sovellu hyvin vapaa-ajantoimintaan, ei ole merkitystä tässä arvioinnissa.
62

Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että – jollei niistä tarkastuksista, jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on suoritettava, muuta johdu – direktiivin 2005/29 liitteessä I olevassa 29 kohdassa tarkoitettua toimituksen, jota ei ole tilattu, käsitettä on tulkittava siten, että se ei kata juomavettä toimittavan vesilaitoksen kaupallista menettelyä, jossa liittymä julkiseen vesijohtoverkkoon säilytetään kuluttajan muuttaessa aikaisemmin käytössä olleeseen asuntoon, siltä osin kuin kyseinen kuluttaja ei voi valita tämän palvelun tarjoajaa, palvelun tarjoaja laskuttaa vedenkulutuksen perusteella taksat, jotka kattavat kulut ja ovat avoimia ja syrjimättömiä, ja kuluttaja tietää, että kyseinen asunto on liitetty julkiseen vesijohtoverkkoon ja että veden toimitus on maksullista.