ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Puitedirektiivin johdanto-osan viidennestä perustelukappaleesta ilmenee selkeästi, että on välttämätöntä, että siirron sääntely erotetaan sisällön sääntelystä, ja että yhteinen sääntelyjärjestelmä, johon yleispalveludirektiivi kuuluu, ei koske sähköisissä viestintäverkoissa sähköisten viestintäpalvelujen avulla tarjottujen palvelujen sisältöä (ks. vastaavasti tuomio 7.11.2013, UPC Nederland, C-518/11 , EU:C:2013:709 , 38 kohta).

Yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla (yleispalveludirektiivi) 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/136/EY, 31 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että yritystä, joka tarjoaa mahdollisuutta katsella televisio-ohjelmia suoratoistona ja suorana lähetyksenä internetissä, ei ole pidettävä pelkästään tästä syystä yrityksenä, joka tarjoaa radio- ja televisiokanavien yleisölle lähettämiseen tarkoitettua sähköistä viestintäverkkoa.

Direktiivin 2002/22, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/136, säännöksiä on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio asettaa pääasian kaltaisessa tilanteessa siirtovelvoitteen yrityksille, jotka sähköisiä viestintäverkkoja tarjoamatta tarjoavat mahdollisuutta katsella televisio-ohjelmia suoratoistona ja suorana lähetyksenä internetissä.

Tässä yhteydessä on mainittava, että puitedirektiivin 1 artiklan 3 kohdassa säädetään, ettei yhteiseen sääntelyjärjestelmään kuuluvilla direktiiveillä rajoiteta kansallisella tasolla unionin oikeuden mukaisesti toteutettavia toimenpiteitä, joilla pyritään yleisen edun mukaisiin, erityisesti sisällön sääntelyyn ja audiovisuaalialan politiikkaan liittyviin tavoitteisiin. Niinpä yleispalveludirektiivissä jätetään jäsenvaltiolle vapaus asettaa siirtovelvoitteita kyseisen direktiivin 31 artiklan 1 kohdassa säädettyjen velvoitteiden lisäksi erityisesti yrityksille, jotka sähköisiä viestintäverkkoja tarjoamatta tarjoavat mahdollisuutta katsella televisio-ohjelmia suoratoistona ja suorana lähetyksenä internetissä. On totta, että kun jäsenvaltiot asettavat siirtovelvoitteita yrityksille, jotka eivät kuulu yleispalveludirektiivin 31 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, niiden on noudatettava unionin oikeutta, erityisesti SEUT 56 artiklassa vahvistettua palvelujen tarjoamisen vapautta koskevia säännöksiä.

(ks. 25, 27, 29 ja 36 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
SEUT 67 artiklan 2 kohtaa ja henkilöiden liikkumista rajojen yli koskevasta yhteisön säännöstöstä (Schengenin rajasäännöstö) 15.3.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 562/2006, sellaisena kuin se on muutettuna 26.6.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 610/2013, 21 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan jokainen linja-autoyritys, joka harjoittaa Schengen-alueen sisällä säännöllistä rajatylittävää liikennettä kyseisen jäsenvaltion alueelle, on velvollinen tarkastamaan matkustajien passin ja oleskeluluvan ennen sisärajan ylittämistä, jotta estetään sellaisten kolmannen maan kansalaisten kuljettaminen kyseisen jäsenvaltion alueelle, joilla ei ole näitä matkustusasiakirjoja, ja jonka mukaan kyseisen tarkastusvelvoitteen noudattamisen varmistamiseksi poliisiviranomaiset voivat antaa tällaisten kuljetusten kieltämistä koskevan määräyksen, johon on liitetty uhkasakko, kuljetusyrityksille, joiden osalta on todettu, että ne ovat kuljettaneet kyseiselle alueelle kolmannen maan kansalaisia, joilla ei ole mainittuja matkustusasiakirjoja. Se, että nyt käsiteltävässä tapauksessa pääasiassa kyseessä oleville tarkastuksille on ominaista se, että ne liittyvät erityisen läheisesti sisärajan ylittämiseen, koska juuri se muodostaa näiden tarkastusten perustana olevan tapahtuman, paljastaa erityisen selvästi asetuksen N:o 562/2006 21 artiklan a alakohdassa tarkoitetun rajatarkastuksilla olevaa vaikutusta vastaavan vaikutuksen.

(ks. 68 ja 73 kohta sekä tuomiolauselma)
3.

EU-tavaramerkki – EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä – Kuviomerkki SO’BiO ētic ja sana- ja kuviomerkit SO..? (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 39–43, 48, 51 ja 52 kohta)
Suhteellisuusperiaate velvoittaa jäsenvaltiot toteuttamaan tavoitteiden toteuttamiseksi asianmukaiset toimenpiteet, joilla ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen niiden saavuttamiseksi (ks. vastaavasti tuomio 17.4.2018, Egenberger, C-414/16, EU:C:2018:257, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tämä periaate, joka myös taataan Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 49 artiklan 3 kohdassa, jossa määrätään, että rangaistus ei saa olla epäsuhteessa rikoksen vakavuuteen, velvoittaa jäsenvaltioita, kun ne soveltavat unionin oikeutta perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Siten seuraamuksen ankaruuden on vastattava kyseisen rikkomisen vakavuutta, ja mainittu edellytys johtuu sekä perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdasta että perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan mukaisesta periaatteesta, jonka mukaan rangaistuksen on oltava oikeassa suhteessa rikoksen vakavuuteen (ks. vastaavasti tuomio 20.3.2018, Garlsson Real Estate ym., C-537/16, EU:C:2018:193, 56 kohta). Tästä johtuu, että suhteellisuusperiaate edellyttää yhtäältä, että määrätty seuraamus vastaa rikkomisen vakavuutta, ja toisaalta, että seuraamuksen määrittämisessä ja sakon määrän vahvistamisessa otetaan huomioon kunkin yksittäistapauksen olosuhteet.

(ks. 40-42 ja 45 kohta)
Sekä julkisia tavaranhankintoja ja rakennusurakoita koskeviin sopimuksiin liittyvien muutoksenhakumenettelyjen soveltamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 21.12.1989 annetun neuvoston direktiivin 89/665, sellaisena kuin se on muutettuna 11.12.2007 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2007/66/EY, 1 artiklan 3 kohtaa että vesi- ja energiahuollon, liikenteen ja teletoiminnan alalla toimivien yksiköiden hankintamenettelyjä koskevien yhteisön sääntöjen soveltamiseen liittyvien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 25.2.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/13/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2007/66/EY, 1 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan talouden toimijat eivät voi hakea muutosta hankintaviranomaisen päätöksiin, jotka liittyvät tarjouspyyntömenettelyyn, johon ne ovat päättäneet olla osallistumatta sillä perusteella, että tähän menettelyyn sovellettavan sääntelyn vuoksi oli erittäin epätodennäköistä, että ne valittaisiin kyseessä olevan sopimuksen sopimuspuoleksi.

Toimivaltaisen kansallisen tuomioistuimen asiana on kuitenkin arvioida yksityiskohtaisesti ja ottaen huomioon kaikki sen käsiteltävänä olevan asian asiayhteyden muodostavat merkitykselliset seikat, voiko tämän lainsäädännön konkreettinen soveltaminen vaikuttaa kyseessä olevien talouden toimijoiden oikeuteen saada tehokasta oikeussuojaa.

(ks. 58 kohta ja tuomiolauselma)
Maksukyvyttömyysmenettelyistä 29.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1346/2000 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen jäsenvaltion, jonka alueella maksukyvyttömyysmenettely on aloitettu, tuomioistuimilla oleva toimivalta tutkia maksukyvyttömyyteen perustuva takaisinsaantikanne, joka on nostettu sellaista vastaajaa vastaan, jonka kotipaikka on muussa jäsenvaltiossa, on yksinomainen.

(ks. 43 kohta ja tuomiolauselma)
1.

Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Tosiseikkojen virheellinen arviointi – Tutkimatta jättäminen – Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu unionin yleiselle tuomioistuimelle esitettyjen tosiseikkojen arviointi – Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu selvitysaineiston arviointi, paitsi jos se on otettu huomioon vääristyneellä tavalla – Valitusperuste, joka koskee selvitysaineiston ottamista huomioon vääristyneellä tavalla – Seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti, ja tähän vääristämiseen johtaneet analyysivirheet on osoitettava (SEUT 256 artiklan 1 kohdan toinen alakohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta) (ks. 23, 24 ja 32 kohta)
Luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta 21.5.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/43/ETY 6 artiklaa on tulkittava siten, että kun hanke aiotaan toteuttaa lajin suojelemiseen ja säilyttämiseen osoitetulla alueella, jolla suojellun lajin tarpeisiin soveltuva alue vaihtelee ajan myötä, ja kun tällaisen hankkeen vaikutuksena on, etteivät tämän alueen tietyt osat enää voi väliaikaisesti tai lopullisesti soveltua kyseisen lajin elinympäristöksi, sitä seikkaa, että tämä hanke sisältää toimenpiteitä, joilla pyritään varmistamaan hankkeen vaikutusten asianmukaisen arvioinnin suorittamisen jälkeen ja hankkeen keston aikana, että tämän alueen osaa, joka voi konkreettisesti soveltua elinympäristöksi, ei supisteta ja sitä voidaan itse asiassa kasvattaa, ei voida ottaa huomioon tämän artiklan 3 kohdan mukaisesti tehtävässä arvioinnissa, jolla pyritään varmistamaan, ettei kyseinen hanke vaikuta haitallisesti kyseisen alueen koskemattomuuteen, vaan se kuuluu mahdollisesti mainitun artiklan 4 kohdan soveltamisalaan.

Tältä osin unionin tuomioistuin on jo todennut, että hankkeessa suunniteltuja toimenpiteitä, joilla pyritään korvaamaan sen haitalliset vaikutukset, ei voida ottaa huomioon mainitun hankkeen vaikutusten arvioinnissa, josta säädetään luontodirektiivin 6 artiklan 3 kohdassa (tuomio 15.5.2014, Briels ym., C-521/12, EU:C:2014:330, 29 kohta ja tuomio 21.7.2016, Orleans ym., C-387/15 ja C-388/15, EU:C:2016:583, 48 kohta).

Vain silloin, kun on riittävä varmuus siitä, että toimenpide auttaa tehokkaasti välttämään haitan takaamalla, ettei ole mitään perusteltua epäilyä siitä, ettei kyseinen hanke vaikuta alueen koskemattomuuteen, tällainen toimenpide voidaan ottaa huomioon asianmukaisessa arvioinnissa (ks. vastaavasti tuomio 26.4.2017, komissio v. Saksa, C-142/16, EU:C:2017:301, 38 kohta).

Pääsääntöisesti sellaisen uuden elinympäristön myöhemmän kehityksen mahdolliset myönteiset vaikutuksen, jonka tarkoituksena on korvata tämän saman luontotyypin pinta-alan ja laadun menettäminen suojellulla alueella, ovat vain vaikeasti ennakoitavissa tai ne havaitaan vasta myöhemmin (ks. vastaavasti tuomio 21.7.2016, Orleans ym., C-387/15 ja C-388/15, EU:C:2016:583, 52 ja 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

On syytä korostaa, ettei epävarmuutta aiheuta se seikka, että pääasiassa kyseessä oleva elinympäristö on jatkuvassa muutoksessa ja että tämä alue tarvitsee ”dynaamista” käyttöä. Tällainen epävarmuus johtuu sitä vastoin todetuista varmoista tai mahdollisista haitoista kyseisen alueen koskemattomuudelle elinympäristönä ja ruoanhankinta-alueena ja näin ollen yhdelle tämän alan ominaispiirteistä sekä sellaisten tulevien hyötyjen sisällyttämisestä ympäristövaikutusten arviointiin, jotka seuraisivat hyväksytyistä toimenpiteistä ja jotka ovat tässä arviointivaiheessa pelkästään mahdollisia, koska toimenpiteiden täytäntöönpano on vielä kesken. Tämän vuoksi ja ellei tarkastuksista, jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on suoritettava, muuta johdu, kyseisiä hyötyjä ei voitu ennustaa riittävällä varmuudella ajankohtana, jona viranomaiset ovat antaneet luvan kyseiselle hankkeelle.

(ks. 50–53 ja 57 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta, hallinnoinnista ja seurannasta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 352/78, (EY) N:o 165/94, (EY) N:o 2799/98, (EY) N:o 814/2000, (EY) N:o 1290/2005 ja (EY) N:o 485/2008 kumoamisesta 17.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1306/2013 93 artiklan 1 kohtaa, 94 artiklaa ja liitettä II on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että jäsenvaltio säätää yhdeksi kyseisessä liitteessä II tarkoitetuksi hyvää maatalous- ja ympäristökuntoa koskevaksi toimenpidevaatimukseksi sen, että maatalousmaalla on säilytettävä kivikalmistoja, joiden siirtäminen merkitsee tällaisen vaatimuksen noudattamatta jättämistä ja johtaa siten asianomaiselle maanviljelijälle suoritettavien tukien määrän vähentämiseen.

Vastaavasti kuin mitä asetuksen N:o 1782/2003 liitteessä IV säädettiin, asetuksen N:o 1306/2013 liitteessä II oleva toimenpidevaatimus 7, jonka otsikko on ”Maisema; ylläpidon vähimmäistaso”, sisältää noudatettavien vaatimusten ja toimenpidevaatimusten joukossa maisemapiirteiden säilyttämisen. Viimeksi mainitun asetuksen liitteessä II tarkoitettuihin maisemapiirteisiin kuuluvat pensasaidat, lammikot, ojat ja linjassa, ryhmissä tai yksinään olevat puut sekä pellonpientareet ja pengermät. Koska maisemapiirteiden käsitettä ei ole määritelty asetuksessa N:o 1306/2013, sitä on tulkittava, kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 26 kohdassa, siten, että huomioon otetaan kyseisen käsitteen tavanomainen merkitys ja asiayhteys, jossa käsitettä yleensä käytetään (ks. vastaavasti tuomio 16.7.2009, Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, 34 kohta).

Tältä osin on todettava, että ”maisemapiirteiden” käsitteen suppea tulkinta, jossa muun muassa jätettäisiin tämän käsitteen ulkopuolelle ominaisuudet, jotka ovat ihmisen toiminnan tulosta, olisi vastoin sitä harkintavaltaa, jota jäsenvaltioilla on niiden määrittäessä hyvän maatalous- ja ympäristökunnon vähimmäisvaatimuksia (ks. vastaavasti tuomio 16.7.2009, Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, 37 kohta). Unionin tuomioistuin on todennut tältä osin, että maisemapiirteet ovat ympäristön fyysisiä osatekijöitä ja että näiden piirteiden säilyttämistä koskevilla vaatimuksilla on osaltaan vaikutettava näiden piirteiden säilyttämiseen fyysisinä osatekijöinä (tuomio 16.7.2009, Horvath, C‑428/07, EU:C:2009:458, 41 kohta). Kivikalmistojen säilyttäminen vaikuttaa osaltaan jäsenvaltion kulttuurisen ja historiallisen perimän suojelemiseen ympäristön fyysisinä osatekijöinä.

(ks. 41 ja 43–47 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-445/17

Agenzia delle Dogane e dei Monopoli

vastaan

Pilato SpA

(Commissione Tributaria Regionale del Lazion esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Yhteinen tullitariffi – Yhdistetty nimikkeistö – Tariffiluokittelu – Nimikkeet 8703, 8704 ja 8705 – Ruumisautot

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kymmenes jaosto) 25.7.2018

Tulliliitto – Yhteinen tullitariffi – Tullinimikkeet – Ruumisautot – Luokittelu yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 8703

(Neuvoston asetuksen N:o 2658/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 927/2012, liite I)

Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna 9.10.2012 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 927/2012, olevaa yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että sellaiset ruumisautot, joista on kyse pääasiassa, on luokiteltava kyseisen yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 8703.

(ks. 41 kohta ja tuomiolauselma)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1215/2012 8 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan, vaikkakaan ei yksinomaisena sääntönä, tilanteessa, jossa tuomioistuin, jolla on toimivalta käsitellä väite kantajan persoonallisuusoikeuksien loukkaamisesta valokuvilla ja videotallenteilla, jotka on otettu hänen tietämättään, saa käsiteltäväkseen vastakanteen, jolla vastaaja vaatii sopimukseen perustumattoman vastuun perusteella kantajalta vahingonkorvausta muun muassa siitä, että tämä on rajoittanut vastaajan henkistä työtä, josta pääkanteessa oli kyse, silloin kun vastakanteen tutkiminen edellyttää, että tuomioistuin arvioi niiden tekojen lainmukaisuuden, joihin kantaja on perustanut omat vaatimuksensa.

(ks. 29 kohta ja tuomiolauselma)
SEUT 56 ja SEUT 57 artiklaa ja Kroatian tasavallan liittymisehdoista sekä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen, Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja Euroopan atomienergiayhteisön perustamissopimuksen mukautuksista tehdyn asiakirjan liitteessä V olevan 2 luvun 2 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltiolla on oikeus rajoittaa Kroatiaan sijoittautuneen yrityksen kroatialaisten työntekijöiden työhön lähettämistä vaatimalla työlupaa, kun työhön lähettäminen tapahtuu näiden työntekijöiden siirtämisenä toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen yritykseen palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon 16.12.1996 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 96/71/EY 1 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla siinä tarkoituksessa, että viimeksi mainittu yritys suorittaa palvelun mainituista jäsenvaltioista ensimmäisessä.

Tässä tapauksessa on todettava, että jäsenvaltion säännöstö, jossa Kroatian liittymisasiakirjan liitteessä V olevan 2 luvun 2 kohdassa määrätyn siirtymäajan aikana edelleen edellytetään, että lähetettäessä direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla tämän jäsenvaltion alueelle työntekijöitä, jotka ovat Kroatian kansalaisia, on hankittava työlupa, on Kroatian liittymisasiakirjan liitteessä V olevan 2 luvun 2 kohdassa tarkoitettuna toimenpiteenä, jolla säännellään Kroatian kansalaisten pääsyä kyseisen jäsenvaltion työmarkkinoille, yhteensopiva SEUT 56 ja SEUT 57 artiklan kanssa (ks. analogisesti tuomio 10.2.2011, Vicoplus ym., C-307/09–C-309/09, EU:C:2011:64, 32 ja 33 kohta).

(ks. 36 ja 38 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Tekstiilikuitujen nimityksistä ja niitä vastaavista tekstiilituotteiden kuitukoostumuksen selosteista ja merkinnöistä sekä neuvoston direktiivin 73/44/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 96/73/EY ja 2008/121/EY kumoamisesta annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 1007/2011 4 artiklaa ja 14 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa, luettuina yhdessä kyseisen asetuksen kymmenennen perustelukappaleen kanssa, on tulkittava siten, että niissä säädetään yleisestä velvollisuudesta, joka koskee kaikkien tekstiilituotteiden selosteita ja merkintöjä niiden kuitukoostumuksen ilmoittamiseksi, mukaan lukien mainitun asetuksen 7 artiklassa määritellyt tekstiilituotteet.

Unionin tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta ei myöskään ilmene, että sellainen menettely, josta on kyse pääasiassa, merkitsisi sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2005/29/EY ( EUVL 2005, L 149, s. 22 ) kiellettyä sopimatonta tai harhaanjohtavaa kaupallista menettelyä.

Asetuksen N:o 1007/2011 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei siinä säädetä velvollisuudesta käyttää puhtaan tekstiilituotteen selosteessa tai merkinnöissä yhtä kyseisessä säännöksessä tarkoitetuista maininnoista, eli ”100-prosenttinen”, ”puhdas” tai ”täys-”. Silloin, kun kyseisiä mainintoja käytetään, niitä voidaan käyttää yhdessä.

Asetuksen N:o 1007/2011 9 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei velvollisuutta ilmoittaa selosteessa tai merkinnässä kaikkien kyseisessä tekstiilituotteessa käytettyjen kuitujen nimitys ja niiden painoprosenttiosuudet sovelleta puhtaaseen tekstiilituotteeseen.

Tästä on todettava, että asetuksen N:o 1007/2011 9 artiklaa sovelletaan ”monikuituisiin tekstiilituotteisiin”, kun taas kyseisen asetuksen 7 artikla koskee ”puhtaita tekstiilituotteita”. Kummassakin artiklassa rajataan näin ollen kyseisen artiklan soveltamisala tekstiilituotteiden nimenomaiseen luokkaan. Tästä seuraa, etteivät puhtaat tekstiilituotteet voi kuulua mainitun asetuksen 9 artiklan soveltamisalaan, joten kyseisen artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja vaatimuksia ei voida soveltaa tällaisiin tuotteisiin. Lisäksi on todettava, että koska puhtaassa tekstiilituotteessa on jo määritelmällisestikin vain yhtä kuitulajia, velvollisuutta ilmoittaa ”kaikkien kuitujen” painoprosenttiosuudet ”alenevassa järjestyksessä” ei voida soveltaa tällaiseen tuotteeseen.

(ks. 45, 46 ja 50 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)
Vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/95/EU 17 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan toissijaista suojelua hakevan katsotaan ”tehneen” tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla ”törkeän rikoksen”, joka voi sulkea pois oikeuden toissijaiseen suojeluun, yksinomaan tietystä rikoksesta kyseisen jäsenvaltion oikeudessa säädetyn rangaistuksen perusteella. Toimivaltaisen kansallisen viranomaisen tai tuomioistuimen, joka antaa ratkaisun toissijaista suojelua koskevasta hakemuksesta, on arvioitava kyseessä olevan lainvastaisen teon vakavuusaste tutkimalla kattavasti kaikki kullekin yksittäistapaukselle ominaiset olosuhteet.

Tämän osalta on korostettava, että vaikka asianomaisen jäsenvaltion rikoslainsäädännössä teosta säädettyyn seuraamukseen perustuva arviointiperuste on erityisen tärkeä arvioitaessa sellaisen rikoksen vakavuutta, joka oikeuttaa toissijaisen suojeluaseman myöntämättä jättämiseen direktiivin 2011/95 17 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla, asianomaisen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen voi vedota tässä säännöksessä säädettyyn poissulkemisperusteeseen vasta sen jälkeen, kun se on arvioinut kussakin yksittäistapauksessa sen tiedossa olevat täsmälliset tosiseikat sen ratkaisemiseksi, onko olemassa vakavaa aihetta olettaa, että haetun aseman saamisen edellytykset muuten täyttävän henkilön tekemät teot kuuluvat mainitun poissulkemisperusteen alaan (ks. analogisesti tuomio 9.11.2010, B ja D, C 57/09 ja C 101/09, EU:C:2010:661, 87 kohta ja tuomio 31.1.2017, Lounani, C 573/14, EU:C:2017:71, 72 kohta).

(ks. 55 ja 58 kohta sekä tuomiolauselma)