ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 (EYVL 1993, L 253, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 21.5.2003 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 881/2003 (EUVL 2003, L 134, s. 1) (jäljempänä soveltamisasetus), IX osaston, jonka otsikko on ”Yksinkertaistetut menettelyt”, 2 luvun, jonka otsikko on ”Vapaaseen liikkeeseen luovutusta koskeva ilmoitus”, 1 jaksossa säädetään epätäydellisiin ilmoituksiin sovellettavista säännöksistä. Soveltamisasetuksen 256 artiklan 1 kohdassa säädetään täten seuraavaa:

”Määräaika, jonka tulliviranomaiset myöntävät tavaranhaltijalle ilmoitusta vastaanotettaessa puuttuvien tietojen tai asiakirjojen toimittamiseksi, ei saa olla pitempi kuin yksi kuukausi ilmoituksen vastaanottopäivästä.

Jos kyseessä on asiakirja, jonka esittämisestä riippuu alennetun tuontitullin tai tullittomuuden soveltaminen, ja jos tulliviranomaisilla on pätevä syy uskoa, että tavaroille, joihin epätäydellinen ilmoitus liittyy, voidaan tosiasiallisesti myöntää alennettu tulli tai tullittomuus, voidaan tavaranhaltijan pyynnöstä myöntää ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua määräaikaa pitempi määräaika asiakirjan esittämistä varten, jos se vallitsevissa olosuhteissa on perusteltua. Tämä lisämääräaika ei saa olla pitempi kuin neljä kuukautta ilmoituksen vastaanottopäivästä. Sitä ei voida jatkaa.

Jos kyseessä on tullausarvoa koskevien puuttuvien tietojen tai asiakirjojen toimittaminen, tulliviranomaiset voivat, silloin kun se osoittautuu välttämättömäksi, asettaa pitemmän määräajan tai pidentää aikaisemmin asetettua määräaikaa. Kokonaismääräaikaa myönnettäessä on otettava huomioon voimassa olevat vanhentumismääräajat.”
22

Aluksi on todettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen Aníbal-tyyppinen pyörillä kulkeva sotilasajoneuvo kuuluu direktiivin 2009/103 1 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetun ajoneuvon käsitteen piiriin, koska se on ”moottoriajoneuvo, joka on tarkoitettu kulkemaan mekaanisella voimalla maata mutta ei raiteita pitkin”. Lisäksi on kiistatonta, että kyseisen ajoneuvon pysyvä kotipaikka on jäsenvaltion alueella eikä sitä koske tämän direktiivin 5 artiklan mukaisesti säädetty poikkeus.
4

Lugano II ‑yleissopimuksen II osaston 9 jakso, jonka otsikko on ”Vireilläolo ja samassa yhteydessä käsiteltävät kanteet”, sisältää kyseisen yleissopimuksen 27–30 artiklan. Sen 27 artiklan sanamuoto on seuraava: ”1. Jos tuomioistuimissa nostetaan samojen asianosaisten välillä samaa asiaa koskevia kanteita eri sopimusvaltioissa, muiden tuomioistuinten kuin sen, jossa kanne on ensin nostettu, on omasta aloitteestaan keskeytettävä asian käsittely, kunnes on ratkaistu, että tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen. 2. Kun on ratkaistu, että se tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen, tulee muiden tuomioistuinten tuon tuomioistuimen toimivallan vuoksi jättää asia tutkimatta.”
24

Tässä tilanteessa Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Jos työntekijän ja työnantajan välillä on riitaa siitä, onko työntekijällä direktiivin 2003/88 7 artiklan mukainen oikeus palkalliseen vuosilomaan, onko se, että työntekijän on ensin otettava loma ennen kuin hän on voi selvittää, onko hänellä oikeus saada palkkaa, yhteensoveltuvaa unionin oikeuden ja erityisesti tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan periaatteen kanssa? 2) Jos työntekijä ei ota kokonaan tai osittain sitä vuosilomaa, johon hänellä on oikeus, lomavuotena, jolloin oikeutta on käytettävä, tilanteessa, jossa hän olisi ottanut lomaa, jollei työnantaja olisi kieltäytynyt maksamasta hänelle palkkaa siitä lomasta, jonka hän ottaa, voiko työntekijä väittää, että häntä on estetty käyttämästä oikeuttaan palkalliseen lomaan, sillä seurauksella, että oikeus siirtyy siihen saakka, kun hänellä on tilaisuus käyttää kyseistä oikeutta? 3) Jos oikeus siirtyy, siirtyykö se loputtomasti, vai sovelletaanko sellaista aikarajaa, jonka kuluessa siirrettyä oikeutta on käytettävä, vastaavasti kuin sellaisia aikarajoja, joita sovelletaan siinä tapauksessa, ettei työntekijä voi käyttää oikeutta lomaan merkityksellisenä lomavuotena sairauden vuoksi? 4) Jos loman siirtämiselle varattua ajanjaksoa ei ole määritetty laissa tai sopimuksessa, onko tuomioistuin velvollinen rajoittamaan loman siirtämiselle varattua ajanjaksoa sen varmistamiseksi, että kansallisten säännösten soveltamisella ei vääristetä [direktiivin 2003/88] 7 artiklan taustalla olevaa tavoitetta? 5) Jos näin on, onko määräaika, joka on 18 kuukautta sen lomavuoden päättymisestä, jona loma on ansaittu, yhteensoveltuva [direktiivin 2003/88] 7 artiklaan perustuvan oikeuden kanssa?”
33

On kuitenkin niin, että silloin kun unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu ennakkoratkaisupyyntö tällaisen yhdenmukaistetun standardin tulkinnasta, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on unionin tuomioistuimen tulkinnan perusteella ja ne tosiseikat huomioon ottaen, jotka sillä on tiedossaan, määrittää, mitä teknistä standardia tiettyyn tuotteeseen sovelletaan (ks. analogisesti tariffiluokitusta koskevasta vakiintuneesta oikeuskäytännöstä tuomio 7.11.2002, Lohmann ja Medi Bayreuth, C-260/00–C-263/00, EU:C:2002:637, 26 kohta ja tuomio 28.4.2016, Oniors Bio, C-233/15, EU:C:2016:305, 28 kohta).
12

Vuonna 2010 AZ:n tuotteet luokiteltiin vuoden 2008 tilastollisesta tuoteluokituksesta annetussa kansallisessa lainsäädännössä tarkoitetuiksi ”näkkileiviksi ja kekseiksi, säilyviksi leivonnaisiksi ja kakuiksi”. Vuonna 2013 Varsovan tullikamarin johtaja (Puola) kuitenkin luokitteli kyseiset tuotteet tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 (EYVL 1987, L 256, s. 1) liitteessä I olevan yhdistetyn nimikkeistön, sellaisena kuin se on muutettuna 9.10.2012 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 927/2012 (EUVL 2012, L 304, s. 1; jäljempänä yhdistetty nimikkeistö), nimikkeeseen 1905 90 60, joka vastaa edellä mainitun kansallisen lainsäädännön toista luokittelua, joka on ”tuoreet konditoriatuotteet ja leivokset”.
35

Näin ollen Puolan lainsäätäjä on yhtäältä sulkenut pois kyseisen verovapauden piiristä – yhdistämällä ensimmäisen käyttöönoton käsitteen verollisen liiketoimen toteuttamiseen – sellaiset käyttöönotot, jotka eivät ole verollisia tai jotka eivät aiheuta verotettavia toimia, ja sen seurauksena arvonlisäverodirektiivin 135 artiklan 1 kohdan j alakohdassa tarkoitettua verosta vapautusta ei voida soveltaa sellaisen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen olemassa olevan rakennuksen siirtoon, jota sen omistaja on käyttänyt omiin kaupallisiin tarkoituksiinsa, sillä perusteella, että tätä käyttöä ei voida pitää ensimmäisenä käyttöönottona, koska tällaista verotettavaa liiketoimea ei ole. Toisaalta siltä osin kuin Puolan lainsäätäjä on ulottanut ensimmäisen käyttöönoton edellytyksen koskemaan kiinteistöjen muutostöitä, se on vahvistanut määrällisen edellytyksen, jonka mukaan muutostöistä aiheutuneiden kustannusten on oltava tietyn prosenttiosuuden suuruisia – eli nyt käsiteltävässä asiassa vähintään 30 prosenttia – kyseisen rakennuksen lähtöarvosta, jotta rakennuksen myynti olisi arvonlisäverollinen.
Niinpä esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että direktiiviä 2006/112 on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa verovelvolliselta evätään oikeus arvonlisäveron vähentämiseen sillä perusteella, että jäsenvaltion verohallinto on todennut laskua, jossa hinta ja arvonlisävero on ilmoitettu erikseen, vastaan palvelun tälle verovelvolliselle suorittaneen toimijan lopettaneen toimintansa, ja jonka mukaan tämä toiminnan lopettamista koskeva tieto on kyseisessä jäsenvaltiossa julkinen ja kaikkien verovelvollisten saatavissa internetissä, jos vähennysoikeuden epääminen on systemaattista ja lopullista ja jos siitä, että petosta ei ole tapahtunut eikä verotuloja ole menetetty, ei voida esittää näyttöä.
2)

Direktiivin 2006/126 2 artiklan 1 kohtaa sekä SEUT 21, SEUT 45, SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio määrää seuraamuksen direktiivissä säädetyt ajokortin myöntämisen edellytykset sinänsä täyttäneelle henkilölle, joka kuljettaa sen alueella moottoriajoneuvoa, vaikka hänellä ei ole direktiivissä säädetyn ajokorttimallin vaatimusten mukaista ajokorttia, ja joka, ennen kuin toinen jäsenvaltio luovuttaa hänelle tällaisen ajokortin, pystyy osoittamaan ainoastaan tämän toisen jäsenvaltion antamalla väliaikaisella todistuksella, että hänellä on ajo-oikeus tässä toisessa jäsenvaltiossa, edellyttäen kuitenkin, ettei tämä seuraamus ole suhteeton teon vakavuuteen nähden. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tältä osin otettava asianomaisen henkilön tekemän rangaistavan teon vakavuutta arvioidessaan ja hänelle määrättävän seuraamuksen ankaruudesta päättäessään huomioon mahdollisena lieventävänä seikkana se, että tämä henkilö on saanut toisen jäsenvaltion myöntämällä todistuksella osoitetun ajo-oikeuden tässä toisessa jäsenvaltiossa ja että todistus lähtökohtaisesti vaihdetaan asianomaisen henkilön hakemuksesta ennen sen voimassaolon päättymistä direktiivissä 2006/126 säädetyn ajokorttimallin vaatimusten mukaiseen ajokorttiin. Kyseisen tuomioistuimen on asiaa arvioidessaan otettava huomioon myös, millaista vaaraa asianomainen henkilö todella aiheutti liikenneturvallisuudelle tuomioistuinvaltion alueella.
6

Kyseisen asetuksen 27 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on otettava käyttöön valvontajärjestelmä ja nimettävä yksi tai useampi toimivaltainen viranomainen vastaamaan tarkastuksista, jotka liittyvät tässä asetuksessa vahvistettuihin asetuksen (EY) N:o 882/2004 mukaisiin velvoitteisiin. – – 13. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että perustetun valvontajärjestelmän avulla on [elintarvikelainsäädäntöä koskevista yleisistä periaatteista ja vaatimuksista, Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen perustamisesta sekä elintarvikkeiden turvallisuuteen liittyvistä menettelyistä 28.1.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] asetuksen (EY) N:o 178/2002 [(EYVL 2002, L 31, s. 1)] 18 artiklan mukaisesti mahdollista jäljittää jokainen tuote kaikissa tuotanto-, valmistus- ja jakeluvaiheissa, erityisesti jotta kuluttajille annetaan takeet siitä, että luonnonmukaiset tuotteet on tuotettu tässä asetuksessa esitettyjen vaatimusten mukaan. – –”
21

Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan on pyrittävä näiden direktiivien säännösten yhdenmukaiseen soveltamiseen Euroopan unionissa. Vaikka siis sen ratkaistavana oleva asia koskee liiketoimia, jotka on toteutettu näiden direktiivien alueellisen soveltamisalan ulkopuolella, herää kysymys siitä, onko aurinkosähköpaneelien ja aurinkovoimalla toimivien vedenlämmittimien myynti ja asennus rakennuksiin tai sähkön tai kuuman veden toimittamiseksi näihin rakennuksiin yhtenä kokonaisuutena pidettävä liiketoimi, joka on luonteeltaan näissä direktiiveissä tarkoitettu rakennustyö.
8

Direktiivin 30 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Edellä 27 artiklan 1 kohdan nojalla tehdyistä päätöksistä on ilmoitettava asianomaiselle henkilölle kirjallisesti siten, että hän ymmärtää päätöksen sisällön ja seuraukset. 2. Asianomaiselle henkilölle on ilmoitettava täsmällisesti ja täydellisinä ne yleiseen järjestykseen tai yleiseen turvallisuuteen taikka kansanterveyteen liittyvät seikat, joihin hänen tapauksessaan tehty päätös perustuu, jollei tämä ole vastoin valtion turvallisuusetuja. 3. Ilmoituksessa on mainittava, missä tuomioistuimessa tai miltä hallintoviranomaiselta asianomainen henkilö voi hakea päätökseen muutosta sekä missä ajassa tämä on tehtävä, ja tarvittaessa mainittava aika, jonka kuluessa henkilön on poistuttava jäsenvaltion alueelta. Asianmukaisesti perusteltuja kiireellisiä tapauksia lukuun ottamatta alueelta poistumiseen varatun ajan on oltava vähintään yksi kuukausi ilmoittamispäivästä lukien.”
8

Vuoden 2003 lain 2 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Työnantajan on neuvoteltava suunnitellusta joukkovähentämisestä yrityksessään työntekijöitä edustavien ammattijärjestöjen kanssa. 2. Edellä 1 momentissa tarkoitettu neuvottelu koskee erityisesti sitä, voidaanko joukkovähentäminen välttää tai voidaanko sen laajuutta rajoittaa, sekä irtisanomisesta työntekijöille aiheutuvia ongelmia, erityisesti mahdollisuuksia ammatilliseen uudelleensuuntautumiseen tai ‑koulutukseen sekä irtisanottujen työntekijöiden mahdollisuuksia löytää töitä muualta. 3. Työnantaja on velvollinen ilmoittamaan yrityksen ammattijärjestöille kirjallisesti suunnitellun joukkovähentämisen syyt, palveluksessa olevien työntekijöiden lukumäärän ja ammattiryhmät, joihin he kuuluvat, joukkovähentämisen kohteena olevien työntekijöiden ammattiryhmät, ajan, jonka kuluessa vähentäminen tapahtuu, perusteet, joilla joukkovähentämismenettelyyn otettavat työntekijät on esitetty valittavan, työntekijöiden irtisanomisjärjestyksen sekä ehdotukset suunnitellusta joukkovähentämisestä työntekijöille aiheutuvien ongelmien ratkaisemiseksi, ja jos näihin kuuluu rahaetuuksia, työnantajalla on lisäksi velvollisuus ilmoittaa, miten ne lasketaan. – –”
5

Mainitun direktiivin 2 artiklan, jonka otsikko on ”Sopimuksenmukaisuus”, 1 ja 5 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Myyjän on luovutettava kulutustavarat kuluttajalle kauppasopimuksen mukaisina. – – 5. Kulutustavaran virheellisestä asennuksesta johtuva virheellisyys rinnastetaan kulutustavaran virheeseen, jos asennus sisältyy kauppasopimukseen ja tavaran on asentanut myyjä tai se on asennettu myyjän vastuulla. Tämä koskee myös tapausta, jossa kuluttaja on asentanut tavaran, joka on tarkoitettu kuluttajan asennettavaksi, ja jossa virheellinen asennus johtuu asennusohjeiden puutteellisuudesta.”
60

Kolmanteen kysymykseen on näin ollen vastattava, että asetuksen N:o 207/2009 9 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että sen perusteella, että laajalti tunnettua EU-tavaramerkkiä ja merkkiä käytetään osassa Euroopan unionia rauhanomaisesti rinnakkain, ei voida katsoa, että unionin toisessa osassa, jossa kyseisiä merkkejä ei käytetä rauhanomaisesti rinnakkain, on olemassa perusteltu syy, jonka vuoksi kyseisen merkin käyttö on oikeutettua.
66

Kolmanneksi siitä, onko direktiiviä 2013/11 tulkittava niin, että se on esteenä sellaiselle kansallisen oikeuden säännökselle, jonka mukaan kuluttajat voivat vetäytyä sovittelumenettelystä vain siinä tapauksessa, että he osoittavat, että heillä on mainittuun päätökseen perusteltu syy, tai muuten heitä uhkaavat seuraamukset myöhemmässä oikeudenkäynnissä, on katsottava, että mainitunlainen rajoitus on omiaan rajoittamaan osapuolten oikeutta saattaa asia tuomioistuimen käsiteltäväksi, mikä on direktiivillä 2013/11 tavoitellun päämäärän, josta on muistutettu sen 1 artiklassa, vastaista. Kuluttajan mahdollisesta vetäytymisestä vaihtoehtoisesta riidanratkaisumenettelystä ei nimittäin saa olla hänelle epäedullisia vaikutuksia mainitun menettelyn kohteena ollutta riitaa tai sellaista riitaa, jonka olisi pitänyt olla mainitun menettelyn kohteena, koskevassa tuomioistuinkäsittelyssä.
65

Tältä osin – kuten julkisasiamies on muun muassa ratkaisuehdotuksensa 60 ja 61 kohdassa todennut – mainittu lainsäätäjä on valinnut yksilöllisen lähestymistavan ikäluokan 60–64 vuotta yhdistämisen osalta 65 vuoden ikärajaan, mikä – kun edellä esitetyt näkökohdat otetaan huomioon – on valinta, joka on vahvasti perustunut asiassa merkityksellisiin kansainvälisiin sääntöihin, jotka itsessään perustuvat asiaa koskevan lääketieteellisen asiantuntijatiedon nykytilaan.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Association française des entreprises privées (AFEP) ja 17 yhtiötä (jäljempänä AFEP ym.) ja toisaalta ministre des Finances et des Comptes publics (Ranskan valtiovarainministeri) ja jossa on kyse kanteesta, jossa vaaditaan kumoamaan hallintokäytäntö, joka koskee yhteisöveroon liittyvää lisäveroa, jonka kotimainen emoyhtiö on velvollinen maksamaan voitonjaon yhteydessä myös silloin, kun on kyse sen ulkomaisilta tytäryhtiöiltään saamista voitoista.
19

Direktiivin 2008/69 3 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan saksankielinen versio (”die sämtlich bis spätestens 31 Dezember 2008 in Anhang I der Richtlinie 91/414/EWG aufgeführt waren”), englanninkielinen versio (”all of which were listed in Annex I to Directive 91/414/EEC by 31 December 2008 at the latest”) ja ranskankielinen versio (”toutes inscrites à l’annexe I de la directive 91/414/CEE au plus tard le 31 décembre 2008”) johtavat sitä vastoin tulkintaan, jonka mukaan päivämäärä 31.12.2008 viittaa sallitun kasvinsuojeluaineen, jonka uudelleenarviointi jäsenvaltioiden on suoritettava kyseisen 3 artiklan 2 kohdan määräysten mukaisesti, sisältämien tehoaineiden sisällyttämiseen direktiivin 91/414 liitteeseen I. Sama koskee muun muassa tämän säännöksen kreikan-, italian- ja hollanninkielisiä versioita.
24

Ennakkoratkaisua pyytävä tuomioistuin haluaa selvittää kahdella kysymyksellään, jotka on tutkittava yhdessä, onko direktiivin 2005/29 7 artiklan 4 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että tiedot elinkeinonharjoittajan maantieteellisestä osoitteesta ja henkilöllisyydestä on esitettävä painetussa mediassa julkaistussa konkreettisia tuotteita koskevassa mainoksessa silloin, kun kuluttajat hankkivat nämä tuotteet sellaisen verkkosivuston kautta, joka on mainittu mainoksessa ja joka kuuluu mainoksen laatineelle yritykselle, ja nämä tiedot on saatavissa yksinkertaisesti tältä verkkosivustolta tai tämän verkkosivuston kautta.
76

Viimein unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi valituksenalaisen tuomion 99–102 kohdassa vapautussopimuksen alueellista soveltamisalaa ja totesi seuraavaa: ”99 [Wienin yleissopimuksen 31] artiklan mukaan on otettava huomioon erityisesti yhteys, jossa [vapautussopimuksen] kaltainen kansainvälinen sopimus on tehty. Kaikki edellä 77–87 kohdassa mainitut seikat kuuluvat tähän yhteyteen ja osoittavat, että unionin toimielimet olivat tietoisia siitä, että Marokon viranomaiset soveltavat – – assosiaatiosopimuksen määräyksiä myös Marokon kuningaskunnan hallitsemaan Länsi-Saharan osaan, eivätkä ne ole vastustaneet tätä soveltamista. Komissio on päinvastoin tehnyt jossain määrin yhteistyötä Marokon viranomaisten kanssa tässä soveltamisessa ja tunnustanut sen lopputuloksen sisällyttämällä Länsi-Saharaan sijoittautuneita yrityksiä edellä 74 kohdassa mainittuun luetteloon merkittyjen yritysten joukkoon. 100 On syytä todeta myös, että unionin ja Marokon kuningaskunnan kannat Länsi-Saharan kansainvälisestä asemasta eroavat toisistaan. Jos neuvosto ja komissio ovat tiivistäneet unionin kannan riittävästi ja asianmukaisesti (ks. edellä 74 ja 75 kohta), on selvää, että Marokon kuningaskunnalla on täysin eri käsitys asioista. Sen mukaan Länsi-Sahara on erottamaton osa sen aluetta. 101 Marokon viranomaiset saattoivat siten ymmärtää – – assosiaatiosopimuksen 94 artiklassa olevan viittauksen Marokon kuningaskunnan alueeseen siten, että se käsittää Länsi-Saharan tai ainakin Marokon kuningaskunnan hallitseman suurimman osan siitä. Vaikka unionin toimielimet olisivat olleet tietoisia tästä Marokon kuningaskunnan kannasta, kuten on esitetty, – – assosiaatiosopimukseen ei sisälly tulkintalauseketta tai muuta määräystä, jonka seurauksena Länsi-Sahara jäisi sen soveltamisalan ulkopuolelle. 102 On myös otettava huomioon, että [vapautussopimus] on tehty 12 vuotta – – assosiaatiosopimuksen hyväksymisen jälkeen, kun taas assosiaatiosopimus oli pantu täytäntöön koko tämän ajanjakson ajan. Jos unionin toimielimet olisivat halunneet vastustaa assosiaatiosopimuksen, sellaisena kuin se on muutettuna riidanalaisella päätöksellä, soveltamista Länsi-Saharaan, ne olisivat voineet vaatia, että [vapautussopimuksen] tekstiin sisällytetään lauseke, jonka mukaan tämä soveltaminen ei ole mahdollista. Tämä toimielinten toimimatta jättäminen tältä osin osoittaa niiden hyväksyvän ainakin implisiittisesti – – assosiaatiosopimuksen ja [vapautussopimuksen] tulkinnan, jonka mukaan näitä sopimuksia sovelletaan myös Marokon kuningaskunnan hallitsemaan Länsi-Saharan osaan.”
Yhteisön viisumisäännöstön laatimisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 810/2009 (viisumisäännöstö), sellaisena kuin se on muutettuna 26.6.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 610/2013, 1 artiklaa on tulkittava siten, että alueellisesti rajoitettua viisumia koskeva hakemus, jonka kolmannen maan kansalainen on tehnyt viisumisäännöstön 25 artiklan nojalla humanitaarisista syistä kohdejäsenvaltion edustustolle kolmannen maan alueella voidakseen tehdä heti kyseiseen jäsenvaltioon saavuttuaan kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen ja sitten oleskella tässä jäsenvaltiossa yli 90 päivää 180 päivän jakson aikana, ei kuulu viisumisäännöstön soveltamisalaan vaan unionin oikeuden nykytilassa yksinomaan kansallisen oikeuden soveltamisalaan.
Yhtäältä Turkin tasavallan ja toisaalta ETY:n ja sen jäsenvaltioiden Ankarassa 12.9.1963 allekirjoittaman Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisestä assosiaatiosta tehdyn sopimuksen, joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin yhteisön puolesta 23.12.1963 tehdyllä neuvoston päätöksellä 64/732/ETY, Brysselissä 23.11.1970 allekirjoitetun lisäpöytäkirjan, joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin yhteisön puolesta 19.12.1972 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2760/72, ja tulliliiton viimeisen vaiheen aloittamisesta 22.12.1995 tehdyn EY–Turkki-assosiointineuvoston päätöksen N:o 1/95 säännöksiä on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan tavaroiden maantiekuljetusta harjoittavat yritykset, joiden kotipaikka on Turkissa, saavat toteuttaa tällaisen kuljetuksen tähän jäsenvaltioon tai sen alueen kautta ainoastaan, jos niillä on todistuksia, jotka annetaan kyseisen jäsenvaltion ja Turkin tasavallan välisen kahdenvälisen sopimuksen nojalla tämäntyyppisiä kuljetuksia varten vahvistetun kiintiön rajoissa tai jos niille myönnetään lupa huomattavan yleisen edun perusteella, sillä edellytyksellä, että tässä lainsäädännössä ei säädetä mainitun lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta uudesta palvelujen tarjoamisen vapauden rajoituksesta, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava.

Tästä on huomautettava, että ETY-Turkki-assosiaatiosopimuksen 15 artiklasta ja lisäpöytäkirjan 42 artiklan 1 kohdasta käy ilmi, että assosiaationeuvosto voi laajentaa unionin oikeuden liikennettä koskevat määräykset ja säännökset ja niiden soveltamiseksi toteutetut toimet koskemaan Turkin tasavaltaa siten, että sen maantieteellinen asema otetaan huomioon. Assosiaationeuvosto ei kuitenkaan ole tähän mennessä toteuttanut mitään toimenpiteitä kuljetuspalveluihin sovellettavien unionin oikeuden määräysten tai säännösten laajentamiseksi koskemaan Turkin tasavaltaa, joten tämän kolmannen valtion ja unionin välisen assosiaation kehittämisen nykyvaiheessa tällä alalla ei ole voimassa mitään erityislainsäädäntöä. Näin ollen niin kauan kuin assosiaationeuvosto ei ole antanut kuljetuspalveluja koskevia oikeussääntöjä ETY–Turkki-assosiaatiosopimuksen 15 artiklan ja lisäpöytäkirjan 42 artiklan 1 kohdan mukaisesti, turkkilaisten liikenteenharjoittajien unionin kuljetusmarkkinoille pääsyn edellytyksiä säännellään edelleen jäsenvaltioiden kansallisilla lainsäädännöillä ja jäsenvaltioiden ja Turkin tasavallan kahdenvälisillä sopimuksilla.

(ks. 45–47 ja 58 kohta sekä tuomiolauselma)