ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 102 artiklan 1 kohdasta, jonka mukaan määräaika, jota sovelletaan toimielinten antamia säädöksiä vastaan nostettaviin kanteisiin, alkaa kulua säädöksen julkaisemista Euroopan unionin virallisessa lehdessä seuraavan neljännentoista päivän päätyttyä, ei käy ilmi, että tätä määräystä sovellettaisiin ainoastaan kyseisessä virallisessa lehdessä julkaistuihin säädöksiin.

Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 102 artiklan 1 kohdan muodostavan virkkeen alkuosan sanamuoto näyttää nimittäin SEUT 263 artiklan kuudennen kohdan tavoin koskevan toimien julkaisemista yleensä. Viittaus Euroopan unionin virallisessa lehdessä julkaisemiseen virkkeen loppuosassa voidaan siis selittää sillä yksinkertaisella seikalla, että työjärjestyksestä määrättäessä Euroopan unionin virallisessa lehdessä julkaiseminen oli ainoa mahdollinen julkaisumuoto. Näin ollen ei ole suljettu pois, että unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 102 artiklan 1 kohdassa olevaa määräystä sovelletaan Euroopan kemikaaliviraston tekemän päätöksen, joka koskee jonkin aineen sisällyttämistä luetteloon, joka koskee sellaisia aineita, jotka täyttävät kemikaalien rekisteröinnistä, arvioinnista, lupamenettelyistä ja rajoituksista annetun asetuksen N:o 1907/2006 (REACH) 57 artiklan mukaiset kriteerit ja joka on julkaistu tämän asetuksen 59 artiklan 10 kohdan mukaisesti, kaltaiseen päätökseen.

Lisäksi on niin, että kun määräyksen tai säännöksen sanamuoto on epäselvä, on otettava huomioon tämän määräyksen tai säännöksen asiayhteys ja sillä tavoitellut päämäärät. Tästä on todettava, että mainitun 102 artiklan 1 kohdassa määrätyn 14 päivän pituisen määräajan tavoite on taata niille, joita asia koskee, riittävä ajanjakso kanteen nostamiseksi julkaistuista toimista ja näin ollen tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden noudattaminen sellaisena kuin tästä oikeudesta on nykyään määrätty Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa. Siltä osin kuin unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 102 artiklan 1 kohtaa on mahdollista tulkita siten, että sitä sovelletaan kaikkiin julkaistuihin toimiin julkaisumuodosta riippumatta, tätä määräystä onkin syytä tulkita näin, jotta vältettäisiin se, että niiltä, joita asia koskee ja jotka luottavat 14 päivän ylimääräiseen ajanjaksoon kanteen nostamista varten, viedään tehokas oikeussuoja.

(ks. 29–32 ja 34–36 kohta)
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 72/166 3 artiklan 1 kohtaa, luettuna moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 84/5 1 artiklan 4 kohdan valossa, on tulkittava siten, ettei siinä jäsenvaltioille asetettuihin velvollisuuksiin kuulu velvollisuutta perustaa elin, joka takaa korvauksen suorittamisen liikenneonnettomuuksien uhreille tilanteessa, jossa vahingoista vastuussa olevat henkilöt olivat ottaneet moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta liikennevakuutuksen mutta vakuutuksenantajasta on tullut maksukyvytön. Tällaisen kansallisen elimen suorittama korvaus on tarkoitettu viimesijaiseksi vaihtoehdoksi, josta on säädetty yksinomaan niiden tilanteiden varalta, joissa vahingon on aiheuttanut tuntematon ajoneuvo tai ajoneuvo, jonka osalta ei ole täytetty direktiivin 72/166 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua vakuuttamisvelvollisuutta. Vakuutuksenottajan mahdollinen maksukyvyttömyys ei kuitenkaan kuulu näihin selvästi yksilöityihin erityistapauksiin.

(ks. 30, 32, 33 ja 35 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 260 artiklan mukaan kiinteämääräisen hyvityksen määräämistä koskevan periaatteen taustalla on ennen kaikkea niiden seurausten arviointi, joita asianomaisen jäsenvaltion velvoitteiden täytäntöönpanon laiminlyönnistä aiheutuu yksityisille ja julkisille eduille, erityisesti silloin, kun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen on jatkunut pitkään sen tuomion jälkeen, jossa se alun perin todettiin.

SEUT 260 artiklan 2 kohdan mukaisessa menettelyssä kiinteämääräisestä hyvityksestä on määrättävä kussakin yksittäistapauksessa kaikkien niiden asian kannalta merkityksellisten seikkojen perusteella, jotka liittyvät sekä todetun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen ominaispiirteisiin että kyseessä olevan jäsenvaltion omaksumaan asenteeseen. Kyseisellä määräyksellä annetaan unionin tuomioistuimelle laaja harkintavalta päättää tällaisen seuraamuksen määräämisestä. Näin ollen komission esitykset eivät sido unionin tuomioistuinta, ja niitä on pidettävä vain hyödyllisenä viitelähtökohtana. Vastaavasti komission tiedonannoissaan vahvistamien kaltaiset suuntaviivat eivät sido unionin tuomioistuinta, vaan ne palvelevat avoimuuden, ennustettavuuden ja oikeusvarmuuden toteutumista komission toiminnassa.

SEUT 260 artiklan 2 kohdan mukaisessa menettelyssä unionin tuomioistuimen on vahvistettava kiinteämääräinen hyvitys siten, että se on yhtäältä asianmukainen olosuhteiden kannalta ja toisaalta oikeassa suhteessa sekä todettuun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämiseen että asianomaisen jäsenvaltion maksukykyyn nähden. Merkityksellisiin tekijöihin kuuluvat tältä osin muun muassa rikkomisen vakavuus ja ajanjakso, jonka ajan kyseinen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen on jatkunut sen tuomion jälkeen, jolla se todettiin.

(ks. 45 ja 46 kohta)
Niiden perusteiden ja menettelyjen vahvistamisesta, joiden mukaisesti määritetään kolmannen maan kansalaisen johonkin jäsenvaltioon jättämän turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio, annetun asetuksen N:o 343/2003 6 artiklan toista kohtaa on tulkittava siten, että olosuhteissa, joissa ilman huoltajaa tuleva alaikäinen, jolla ei ole laillisesti oleskelevia perheenjäseniä minkään jäsenvaltion alueella, on hakenut turvapaikkaa useammasta kuin yhdestä jäsenvaltiosta, mainitun säännöksen mukaan ”vastuussa olevana jäsenvaltiona” on jäsenvaltio, jossa alaikäinen oleskelee siellä turvapaikkahakemuksen tehtyään.

Tässä yhteydessä kyseiseen säännökseen sisältyvää ilmausta ”jäsenvaltio, jossa alaikäinen on tehnyt turvapaikkahakemuksensa”, ei voida ymmärtää niin, että sillä tarkoitettaisiin ensimmäistä jäsenvaltiota, jossa alaikäinen on tehnyt turvapaikkahakemuksensa. On nimittäin niin, että koska ilman huoltajaa tulevat alaikäiset muodostavat erityisen haavoittuvien henkilöiden kategorian, vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämismenettelyä ei saa pitkittää enempää kuin on ehdottomasti tarpeen vaan heille on taattava nopea pääsy pakolaisaseman määrittämismenettelyihin. On siis niin, että vaikka alaikäisen etu mainitaan nimenomaisesti vain kyseisen asetuksen 6 artiklan ensimmäisessä kohdassa, perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdasta, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdan kanssa, seuraa, että myös kaikissa päätöksissä, jotka jäsenvaltiot tekevät kyseisen 6 artiklan toisen kohdan nojalla, lapsen etu on otettava ensisijaisesti huomioon. Tästä seuraa, että jäsenvaltiosta turvapaikkaa hakeneita ilman huoltajaa tulevia alaikäisiä ei lähtökohtaisesti saa siirtää toiseen jäsenvaltioon, josta he ovat ensin hakeneet turvapaikkaa.

(ks. 53, 55, 59, 61 ja 66 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteinen kauppapolitiikka – Polkumyynniltä suojautuminen – Lopullisten polkumyyntitullien käyttöön ottaminen – Asetukset N:o 1470/2001 ja N:o 1205/2007 – Soveltamisala – Tarkasteltavana oleva tuote – Vaihtovirralla toimivat pienloistelamput, jotka kuuluvat yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen ex 8539 31 90 – Hämäräkytkimen lisääminen – Kuuluminen tähän alanimikkeeseen – Asian arvioimisen kuuluminen kansalliselle tuomioistuimelle

(Neuvoston asetuksen N:o 2658/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 254/2000, liitteessä I oleva alanimike ex 8539 31 90; neuvoston asetuksen N:o 384/96 11 artiklan 2 kohta; neuvoston asetus N:o 1470/2001, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1322/2006, ja neuvoston asetus N:o 1205/2007)
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 13 artiklan B kohdan d alakohdan 6 alakohtaa on tulkittava siten, että ulkopuolisen henkilön pääomasijoitusyhtiölle, joka on erityisen sijoitusrahaston hallinnoija, tarjoamat arvopaperisijoittamista koskevat neuvontapalvelut kuuluvat käsitteen ”erityisten sijoitusrahastojen hallinnointi” alaan, jolloin voidaan soveltaa mainitussa säännöksessä säädettyä vapautusta, vaikka ulkopuolisen henkilön toimeksianto ei perustukaan tehtävien siirtoon arvopapereihin kohdistuvaa yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavia yrityksiä (yhteissijoitusyritykset) koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta annetun direktiivin 85/611, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2001/107, 5 g artiklan nojalla.

Jotta tässä yhteydessä ulkopuolisen hallinnoijan suorittamia hallinnointipalveluja voitaisiin pitää kuudennen direktiivin 13 artiklan B kohdan d alakohdan 6 alakohdassa tarkoitettuina ”verosta vapautettuina liiketoimina”, niiden on kokonaisuutena arvioiden muodostettava erillinen kokonaisuus ja niiden on oltava erityisiä ja olennaisia osatekijöitä erityisten sijoitusrahastojen hallinnoinnille.

(ks. 21 ja 33 kohta sekä tuomiolauselma)
Julkisen velkojan yritykselle myöntämät maksuhelpotukset velasta, joka tämän on sille maksettava, eivät kuulu SEUT 107 artiklassa tarkoitetun valtiontuen käsitteen piiriin, jos tukea saanut yritys saattaa saada saman edun kuin etu, joka sille annettiin valtion varoista, olosuhteissa, jotka vastaavat tavanomaisia markkinaedellytyksiä. Kun tätä yksityisen velkojan arviointiperustetta voidaan soveltaa, se kuuluu niihin seikkoihin, jotka komission on otettava huomioon vahvistaessaan tällaisen valtiontuen olemassaolon. Komission on siis tehtävä kokonaisarviointi, jossa se ottaa huomioon kaikki tilanteessa merkitykselliset seikat, joiden perusteella se voi määrittää, ettei tuen saanut yritys olisi ilmeisestikään voinut saada vastaavia maksuhelpotuksia yksityiseltä velkojalta. Tässä yhteydessä merkityksellisenä on pidettävä kaikkea sellaista tietoa, joka voi huomattavalla tavalla vaikuttaa sellaisen yksityisen velkojan päätösprosessiin, jota on pidettävä tavanomaisen varovaisena ja huolellisena ja jonka tilanne on mahdollisimman lähellä julkisen velkojan tilannetta ja joka pyrkii saamaan maksun summista, jonka maksuvaikeuksissa oleva velallinen on sille velkaa.

Arvioidessaan velkasaneerauksessa olevan yrityksen verovelan kumoamistoimenpidettä komission on katsottava, että tavanomaisen varovaisen ja huolellisen yksityisen velkojan, jonka tilanne on mahdollisimman lähellä paikallisen veroviranomaisen tilannetta, on saadakseen maksun saatavistaan tehtävä valinta muun muassa kantajana olevan yhtiön velkasaneerausehdotuksen ja konkurssimenettelyn välillä. Tästä seuraa, että tunnistaakseen näistä menettelyistä edullisimman vaihtoehdon tällaisen velkojan on arvioitava kummankin menettelyn edut ja haitat. Koska velkasaneerausmenettely ja konkurssimenettely lykkäävät erääntyneiden saatavien maksamista ja voivat näin vaikuttaa saatavien arvoon, ne ovat seikkoja, jotka voivat huomattavasti vaikuttaa mainitun yksityisen velkojan päätösprosessiin.

Komissiolla on näin ollen velvollisuus arvioidessaan tällaisia toimenpiteitä yksityisen velkojan kriteeriin nähden ottaa huomioon käytettävissä olleet tiedot, jotka koskevat muun muassa konkurssimenettelyn kestoa.

(ks. 70, 71, 73, 78–82, 86 ja 100 kohta)
Krajowa Izba Odwoławczaa, joka on Puolan hankintalailla perustettu elin ja jolla on yksinomainen toimivalta käsitellä ensimmäisenä oikeusasteena taloudellisten toimijoiden ja hankintaviranomaisten välisiä oikeusriitoja, on pidettävä SEUT 267 artiklassa tarkoitettuna tuomioistuimena silloin, kun se käyttää tämän lain säännöksiin perustuvaa toimivaltaansa. Sillä seikalla, että kyseiselle elimelle mahdollisesti joidenkin muiden säännösten nojalla kuuluu neuvoa-antavia tehtäviä, ei tältä osin ole vaikutusta.

Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18 45 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan sellaiseksi vakavaksi virheeksi ammattitoiminnassa, joka johtaa taloudellisen toimijan automaattiseen poissulkemiseen meneillään olevasta hankintamenettelystä, katsotaan se, että hankintaviranomainen on taloudellisen toimijan vastuulle kuuluvasta syystä purkanut tai irtisanonut tämän kanssa tekemänsä aikaisemman hankintasopimuksen tai vetäytynyt tällaisesta sopimuksesta, sopimus on purettu tai irtisanottu tai siitä on vetäydytty hankintamenettelyn aloittamista edeltäneiden kolmen vuoden aikana ja täyttämättä jätetyn sopimuksen osan arvo on vähintään 5 prosenttia koko sopimuksen arvosta.

Käsite ”vakava virhe” on nimittäin ymmärrettävä siten, että se viittaa tavallisesti taloudellisen toimijan menettelyyn, joka ilmentää toimijan tietyn vakavuusasteen tuottamusta tai huolimattomuutta. Mikä tahansa sopimuksen tai sopimuksen osan virheellinen, epätäsmällinen tai puutteellinen täyttäminen taloudellisen toimijan puolelta voi siis mahdollisesti osoittaa tämän ammatillisen pätevyyden puutteita muttei merkitse automaattisesti vakavaa virhettä. ”Vakavan virheen” olemassaolon toteaminen edellyttää lähtökohtaisesti kyseisen taloudellisen toimijan asenteen konkreettista ja yksilökohtaista arviointia. ”Vakavan virheen” käsitettä ei siten voida korvata käsitteellä taloudellisen toimijan ”vastuulle kuuluva syy”.

Tästä seuraa, että koska kansallisessa lainsäädännössä ei ainoastaan määritellä yleistä kehystä direktiivin 2004/18 45 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan d alakohdan soveltamiselle vaan asetetaan tältä osin hankintaviranomaisille pakottavia edellytyksiä ja säädetään päätelmistä, joita hankintaviranomaisten on tietyissä olosuhteissa tehtävä automaattisesti ilman, että siinä annetaan hankintaviranomaiselle mahdollisuutta arvioida tapauskohtaisesti toimijan väitetysti virheellisen menettelyn vakavuutta jo tehdyn hankintasopimuksen täyttämisen yhteydessä, kyseisellä lainsäädännöllä ylitetään sen harkintavallan rajat, joka jäsenvaltioille kuuluu kyseisen direktiivin 45 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan nojalla niiden täsmentäessä saman artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan d alakohdassa säädetyn poissulkemisperusteen soveltamisen edellytykset unionin lainsäädännön huomioon ottaen.

(ks. 30, 31 ja 33–36 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen asteittaisesta toteuttamisesta sosiaaliturvaa koskevissa kysymyksissä annetun direktiivin 79/7 4 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jossa osa-aikaisilta työntekijöiltä, joista valtaosa on naisia, edellytetään kokopäiväisiin työntekijöihin verrattuna suhteellisesti pidempää maksukautta, jotta he voisivat tapauksen mukaan saada maksuperusteisen vanhuuseläkkeen, jonka määrää on pienennetty suhteessa heidän lyhyemmän työaikansa pituuteen.

Tällä säännöstöllä näet kohdellaan epäedullisemmin sellaisia osa-aikaisia työntekijöitä, joiden enemmistö on tilastotietojen mukaan naisia ja jotka ovat tehneet pitkään vähäistä osa-aikatyötä, jos tällä säännöstöllä vanhuuseläkkeen saamiseksi edellytetyn maksukauden laskemisessa käytetyn menetelmän vuoksi käytännössä suljetaan pois näiltä työntekijöiltä kaikki mahdollisuudet saada tällainen eläke.

Tätä säännöstöä ei voida myöskään oikeuttaa tarpeella taata sosiaaliturvajärjestelmän taloudellinen tasapaino, jos kyseiset osa-aikaiset työntekijät ovat maksaneet maksuja, joilla on tarkoitus muun muassa rahoittaa eläkejärjestelmää, ja jos on kiistatonta, että jos he saisivat eläkettä, sen määrää pienennettäisiin suhteessa heidän työaikansa pituuteen ja suoritettuihin maksuihin.

(ks. 30–34 ja 38 kohta sekä tuomiolauselma)
Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä tehdyn puitepäätöksen 2002/584 4 artiklan 6 alakohtaa ja SEUT 18 artiklaa on tulkittava siten, että vaikka jäsenvaltio voi saattaessaan mainitun 4 artiklan 6 alakohdan osaksi kansallista oikeusjärjestystään päättää rajoittaa tilanteita, joissa kansallinen täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen voi kieltäytyä luovuttamasta tämän säännöksen soveltamisalaan kuuluvaa henkilöä, se ei voi sulkea ehdottomasti ja automaattisesti soveltamisalan ulkopuolelle sen alueella oleskelevia tai vakinaisesti asuvia muiden jäsenvaltioiden kansalaisia riippumatta heidän siteistään kyseiseen valtioon.

Tästä ei seuraa, että täytäntöönpanojäsenvaltion on välttämättä kieltäydyttävä panemasta täytäntöön sellaista henkilöä koskeva eurooppalainen pidätysmääräys, joka asuu vakinaisesti tai oleskelee tässä jäsenvaltiossa. Jos tällainen henkilö on kuitenkin integroitunut mainitun jäsenvaltion yhteiskuntaan sen kansalaiseen rinnastettavalla tavalla, täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on voitava harkita, onko olemassa legitiimi intressi, jonka perusteella pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa tuomittu rangaistus olisi pantava täytäntöön täytäntöönpanojäsenvaltion alueella.

(ks. 51 ja 59 kohta sekä tuomiolauselma)
Tätä päättelyä sovelletaan samalla tavoin tilanteessa, jossa oikeudellisten neuvonantajien työnantaja on yksikkö, joka on sidoksissa heidän edustamaansa asianosaiseen. Heidän palvelussuhteensa tällaiseen yksikköön voi nimittäin vaikuttaa heidän riippumattomuuteensa, vaikka tämä onkin muodollisesti erillään asianosaisesta, koska kyseisen yksikön ja asianosaisen intressit ovat pääosin samat. On siis olemassa vaara siitä, että kyseisten neuvonantajien ammatillinen toimintaympäristö vaikuttaa ainakin osittain heidän ammatilliseen mielipiteeseensä.

Perusteluvelvollisuus ei velvoita unionin yleistä tuomioistuinta esittämään selvitystä, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan asianosaisten esittämiä päätelmiä, joten perustelut voivat olla implisiittisiä, kunhan asianosaiset saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin ei ole hyväksynyt asianosaisten argumentteja, ja unionin tuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee harjoittamaan laillisuusvalvontaansa.

Kun on kyse muiden kuin etuoikeutettujen asianosaisten edustamista unionin tuomioistuimissa koskevista määräyksistä, unionin yleinen tuomioistuin voi katsoa perustellusti, että kyseisiä määräyksiä on tulkittava mahdollisuuksien mukaan itsenäisesti ja viittaamatta kansalliseen oikeuteen. Asianosaisen oikeudellisten neuvonantajien, joiden työnantaja on yksikkö, joka on sidoksissa kyseiseen asianosaiseen, nostaman kanteen tutkimatta jättämiseksi unionin yleisen tuomioistuimen velvollisuutena ei siis suinkaan ole analysoida oikeudellisten neuvonantajien palvelussuhteen erityistä muotoa asianomaisessa jäsenvaltiossa, heidän riippumattomuutensa eri asteita eikä myöskään kansallisen oikeuden säännöksiä, joilla säännellään heidän toimintaansa.

(ks. 48 ja 49 kohta)
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/80, 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että kun bingokortteja myydään, arvonlisäveron peruste ei käsitä sitä kyseisten bingokorttien hinnan osaa, joka on vahvistettu etukäteen laissa ja tarkoitettu pelaajien voittojen maksamiseen.

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/80, 17 artiklan 5 kohtaa ja 19 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltiot eivät voi säätää, että kun arvonlisäveron vähennyksen suhdelukua lasketaan, se laissa etukäteen vahvistettu osa bingokorttien myyntihinnasta, joka on käytettävä voittojen maksamiseen pelaajille, on osa liikevaihtoa, joka on sisällytettävä kyseisen 19 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun murtoluvun nimittäjään.

Ensinnäkään jäsenvaltio ei voi lähtökohtaisesti soveltaa tiettyihin liiketoimiin veron perusteen määrittämisessä muuta sääntöä kuin direktiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdassa säädettyä yleissääntöä. Toiseksi kyseistä osaa ei tule sisällyttää veron perusteeseen ja sen ei näin ollen voida katsoa olevan osa pelin järjestäjän liikevaihtoa.

(ks. 37–39 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Tietokoneohjelmien oikeudellisesta suojasta annetun direktiivin 2009/24 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että tietokoneohjelman kappaleen levitysoikeus raukeaa, jos tekijänoikeuden haltija, joka on sallinut – jopa ilmaiseksi – tämän kappaleen lataamisen internetistä tallennusalustalle, on myöntänyt myös kyseisen kappaleen käyttöoikeuden rajoittamattomaksi ajaksi sellaista vastiketta vastaan, jolla se voi saada omistamansa teoksen kappaleen taloudellista arvoa vastaavan korvauksen.

Tietokoneohjelman kappaleen lataaminen ja siihen liittyvän käyttöoikeuslisenssiä koskevan sopimuksen tekeminen muodostavat jakamattoman kokonaisuuden. Tietokoneohjelman kappaleen lataaminen ei nimittäin ole hyödyllistä, jollei sen haltija voi käyttää tätä kappaletta. Näitä kahta toimenpidettä on näin ollen tutkittava kokonaisuutena, kun niitä luonnehditaan oikeudellisesti.

Kyseessä oleviin liiketoimiin sisältyy kyseessä olevan tietokoneohjelman kappaleen omistusoikeuden siirtyminen, koska sen, että tekijänoikeuden haltija saattaa tietokoneohjelmansa kappaleen saataville ja tekee siihen liittyvän käyttöoikeuslisenssiä koskevan sopimuksen, tarkoituksena on kyseisen kappaleen saattaminen asiakkaidensa käytettäväksi pysyvästi sellaista vastiketta vastaan, jolla tekijänoikeuden haltija voi saada omistamansa teoksen kappaleen taloudellista arvoa vastaavan korvauksen. Tässä yhteydessä merkitystä ei ole sillä, onko kyseisen oikeuden haltija saattanut tietokoneohjelman kappaleen asiakkaan saataville oikeudenhaltijan internetsivulta toteutettavan lataamisen vai CD-ROMin tai DVD:n kaltaisen aineellisen alustan avulla.

(ks. 44–47 ja 72 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Bulgarian tasavallan ja Romanian Euroopan unioniin liittymistä koskevista ehdoista ja menettelyistä tehdyn pöytäkirjan liitteessä VI olevan 1 osan 14 kohtaa on tulkittava siten, että bulgarialaisten opiskelijoiden työmarkkinoille pääsyä koskevat edellytykset eivät voi olla 12.1.2007 alkaen ja samassa liitteessä VI olevan 1 osan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määrätyn siirtymäkauden päättymiseen saakka tiukempia kuin kolmansien maiden kansalaisten opiskelua, opiskelijavaihtoa, palkatonta harjoittelua tai vapaaehtoistyötä varten tapahtuvan maahanpääsyn edellytyksistä annetussa direktiivissä 2004/114 asetetut edellytykset.

Bulgarian kansalaisilla on nimittäin ollut jäsenvaltioille direktiivin 2004/114 täytäntöön panemiseksi asetetun määräajan päättymisen jälkeen, eli 12.1.2007 lähtien, oikeus päästä työmarkkinoille edellytyksin, jotka eivät ole tiukempia kuin direktiivissä 2004/114 kolmansien maiden kansalaisille asetetut edellytykset. Jos opiskelijalle, joka on kolmannen maan kansalainen, on annettava mahdollisuus päästä jäsenvaltion työmarkkinoille direktiivissä 2004/114 säädettyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti, tällainen mahdollisuus päästä työmarkkinoille on näin ollen annettava bulgarialaiselle opiskelijalle vähintään yhtä edullisin ehdoin, ja lisäksi viimeksi mainitulle on annettava etusija sellaiseen opiskelijaan nähden, joka on kolmannen maan kansalainen.

(ks. 31, 35 ja 36 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Rahoitusvälineiden markkinoista sekä direktiivien 85/611, 93/6 ja 2000/12 muuttamisesta ja direktiivin 93/22 kumoamisesta annetun direktiivin 2004/39, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2007/44, 4 artiklan 1 kohdan 14 alakohtaa on tulkittava siten, että rahoitusvälineiden markkinat, jotka eivät täytä kyseisen direktiivin III osaston vaatimuksia, eivät kuulu mainitussa alakohdassa määritellyn säänneltyjen markkinoiden käsitteen piiriin, vaikka markkinoiden ylläpitäjä on fuusioitunut tällaisten säänneltyjen markkinoiden ylläpitäjän kanssa. Direktiivin III osastossa tai missään muussakaan osastossa ei nimittäin säädetä mahdollisuudesta luokitella markkinat säännellyiksi markkinoiksi tällaisen fuusion johdosta.

(ks. 44 ja 49 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)