ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely perustuu siihen, että objektiivisesti todetaan jäsenvaltion jättäneen noudattamatta yhteisön oikeuden mukaisia velvoitteitaan. Jäsenvaltio ei voi vedota luottamuksensuojan ja vilpittömän yhteistyön periaatteisiin estääkseen objektiivisen toteamuksen siitä, että se on jättänyt noudattamatta perustamissopimuksen mukaisia velvoitteitaan, sillä tällaisen perusteen hyväksyminen olisi EY 226 artiklan mukaisen menettelyn tarkoituksen vastaista. Se, että komissio on jättänyt nostamatta jäsenvaltiota vastaan kanteen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamiseksi, kun jäsenvaltio oli lopettanut väitetyn jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättymisen jälkeen, ei voi synnyttää tälle jäsenvaltiolle tai muille jäsenvaltioille perusteltua luottamusta, joka voisi vaikuttaa komission nostaman kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiin. Myöskään se, että komissio ei nosta EY 226 artiklan mukaista kannetta välittömästi perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättymisen jälkeen, ei voi synnyttää kyseessä olevalle jäsenvaltiolle perusteltua luottamusta siihen, että jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely olisi päätetty.

On totta, että oikeudenkäyntiä edeltäneen menettelyn kohtuuttoman pitkä kesto voi olla virhe, jonka vuoksi jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne on jätettävä tutkimatta. Tällainen päätelmä on kuitenkin tehtävä ainoastaan tapauksissa, joissa komission toiminta on tehnyt sen väitteiden vääräksi osoittamisen vaikeaksi ja komissio on loukannut siten asianosaisen jäsenvaltion puolustautumisoikeuksia, ja jäsenvaltion on esitettävä näyttö tällaisesta vaikeudesta.

(ks. 21 kohta)
Silloin kun sen jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmässä, jossa hoitoa tarvitseva henkilö, joka on vakuutettu asetuksessa N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97 ja sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1386/2001, tarkoitettuna palkatun työntekijän tai itsenäisen ammatinharjoittajan perheenjäsenenä, asuu, ei toisin kuin toimivaltaisen jäsenvaltion soveltamassa sosiaaliturvajärjestelmässä ole säädetty luontoisetuuksien antamisesta kyseisen henkilön tilanteen kaltaisissa tilanteissa, joissa on olemassa hoidon tarve, kyseisen asetuksen 19 artiklassa ja 22 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ei sellaisenaan edellytetä tällaisten etuuksien antamista toimivaltaisesta laitoksesta tai sen puolesta toimivaltaisen jäsenvaltion ulkopuolella.

Asetuksen N:o 1408/71 19 ja 22 artiklaa ei kuitenkaan voida tulkita sillä tavalla, että silloin, kun asutaan muussa jäsenvaltiossa kuin toimivaltaisessa valtiossa, sosiaaliturvavakuutetun oikeudesta luontoisetuuksiin säädettäisiin yksinomaan asuinvaltion lainsäädännössä siten, että tilanteessa, jossa tämän jälkimmäisen jäsenvaltion lainsäädännössä ei säädetä luontoisetuuksien myöntämisestä sen vakuutustapahtuman kattamiseksi, jonka osalta näitä etuuksia koskevaan oikeuteen vedotaan, näissä säännöksissä estettäisiin toimivaltaista laitosta myöntämästä tällaisia luontoisetuuksia. Asetuksen N:o 1408/71 tulkinta, jonka mukaan jäsenvaltio ei saa antaa työntekijöille ja heidän perheenjäsenilleen laajempaa sosiaaliturvaa kuin se, joka seuraa asetuksen itsensä soveltamisesta, ylittää kyseisen asetuksen tarkoituksen ja menee samalla EY 42 artiklan päämäärien ja siinä asetettujen rajojen ulkopuolelle.

(ks. 55–57 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-482/07

AHP Manufacturing BV

vastaan

Bureau voor de Industriële Eigendom

(Rechtbank ’s-Gravenhagen esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Patenttioikeus — Lääkevalmisteet — Asetus (ETY) N:o 1768/92 ja asetus (EY) N:o 1610/96 — Lääkkeiden lisäsuojatodistus — Edellytykset todistusten myöntämiselle kahdelle tai useammalle samaa tuotetta koskevan peruspatentin haltijalle — Vireillä olevien hakemusten olemassaoloa koskeva täsmennys”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 3.9.2009 I ‐ 7297

Tuomion tiivistelmä

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Yhtenäinen lainsäädäntö – Teollisoikeudet ja kaupalliset oikeudet – Patenttioikeus – Lääkkeiden lisäsuojatodistus

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1610/96 3 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1768/92 3 artiklan c alakohta)

Lääkkeiden lisäsuojatodistuksen aikaansaamisesta annetun asetuksen N:o 1768/92 3 artiklan c alakohtaa, jossa säädetään, että todistus annetaan, jos tuotteelle ei ole vielä hakemuspäivänä annettu todistusta jäsenvaltiossa, jossa hakemus jätetään, tarkasteltuna yhdessä kasvinsuojeluaineiden lisäsuojatodistuksen käyttöön ottamisesta annetun asetuksen N:o 1610/96 3 artiklan 2 kohdan toisen virkkeen kanssa, jonka mukaan on niin, että jos kuitenkin kaksi tai useampia hakemuksia on vireillä, samalle tuotteelle voidaan antaa kaksi tai useampia todistuksia kahdelle tai useammalle patentinhaltijalle, joilla on eri patentit tälle samalle tuotteelle, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että peruspatentin haltijalle annetaan sellaista tuotetta koskeva lisäsuojatodistus, jonka osalta on jo annettu yksi tai useampia lisäsuojatodistuksia yhden tai useamman muun peruspatentin yhdelle tai useammalle haltijalle silloin, kun lisäsuojatodistusta koskeva hakemus jätettiin.

(ks. 43 kohta ja tuomiolauselma)
Maataloustuotteiden kaupan osalta toteutettavista siirtymätoimenpiteistä Tšekin, Viron, Kyproksen, Latvian, Liettuan, Unkarin, Maltan, Puolan, Slovenian ja Slovakian liittymisen vuoksi annetun asetuksen N:o 1972/2003 4 artiklan 1 ja 2 kohta, sokerialalla sovellettavista siirtymätoimenpiteistä Tšekin, Viron, Kyproksen, Latvian, Liettuan, Unkarin, Maltan, Puolan, Slovenian ja Slovakian unioniin liittymisen vuoksi annetun asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 3 kohta ja sokerin, isoglukoosin ja fruktoosin ylijäämämäärien määrittämisestä Tšekin, Viron, Kyproksen, Latvian, Liettuan, Unkarin, Maltan, Puolan, Slovenian ja Slovakian osalta annettu asetus N:o 832/2005 eivät ole esteenä kansalliselle toimenpiteelle, jonka mukaan toimijan ylijäämävaraston määrä lasketaan vähentämällä 1.5.2004 tosiasiallisesti hallinnassa olleesta varastosta siirtovarasto, joka on määritelty 1. päivänä toukokuuta neljänä edeltävänä toimivuotena pidettyjen varastojen keskiarvoksi kerrottuna kyseisen jäsenvaltion maataloustuotteiden tuotannon kasvua samana ajanjaksona vastaavalla kertoimella 1,2.

Kun uudet jäsenvaltiot määrittävät maataloustuotteiden ylijäämävarastoja asetuksen N:o 1972/2003 mukaisesti ja sokerin varastoja asetusten N:o 60/2004 ja 832/2005 mukaisesti eikä tarkempia säännöksiä ole annettu, niillä on nimittäin harkintavaltaa merkityksellisen ajanjakson, käytettävissä olevien varastojen laskutavan ja järjestelmän, jolla voidaan tunnistaa ylijäämämäärät, määrittämiseksi kyseisten asetusten tavoitteiden ja yhteisön oikeuden yleisten periaatteiden mukaisesti.

(ks. 37, 38, 40 ja 51 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Ensimmäisen tavaramerkkidirektiivin 89/104 5 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää se, että kolmas käyttää vertailevassa mainonnassa, joka ei täytä kaikkia harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetun direktiivin 84/450, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/55, 3 a artiklan 1 kohdassa esitettyjä sallittavuuden edellytyksiä, tämän tavaramerkin kanssa samanlaista merkkiä samanlaisia tavaroita tai palveluja varten kuin ne tavarat tai palvelut, joita varten kyseinen tavaramerkki on rekisteröity, siinäkin tapauksessa, että tällä käytöllä ei voida vaarantaa tavaramerkin keskeistä tehtävää eli tavaroiden tai palvelujen alkuperän osoittamista, mikäli tällaisella käytöllä kuitenkin vaarannetaan tai voidaan vaarantaa jokin tavaramerkin muista tehtävistä.

Direktiivin 89/104 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on näet yksinoikeus tavaramerkkiin. Tämän direktiivin 5 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan tämä yksinoikeus oikeuttaa tavaramerkin haltijan kieltämään muita ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa merkkiä, joka on sama kuin tavaramerkki ja samoja tavaroita tai palveluja varten kuin ne tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkki on rekisteröity.

Direktiivin 89/104 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetty yksinoikeus on annettu siksi, että tavaramerkin haltija voisi suojella sillä tavaramerkin haltijana olevia erityisintressejään, eli yksinoikeus on annettu sen varmistamiseksi, että tavaramerkki pystyy täyttämään tehtävänsä, ja tätä oikeutta saadaan siksi käyttää ainoastaan niissä tilanteissa, joissa se, että kolmas käyttää merkkiä, aiheuttaa tai voi aiheuttaa vahinkoa tavaramerkin tehtäville. Näihin tehtäviin kuuluvat tavaramerkin keskeinen tehtävä eli tavaran tai palvelun alkuperän takaaminen kuluttajille mutta myös tavaran tai palvelun laadun takaaminen sekä tiedottamiseen, investointiin ja mainontaan liittyvät tehtävät.

(ks. 57, 58 ja 65 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Asia C-509/07

Luigi Scarpelli

vastaan

NEOS Banca SpA

(Tribunale di Bergamon esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Direktiivi 87/102/ETY — Kuluttajansuoja — Kulutusluotto — Kauppasopimusvelvoitteiden täyttämättä jättäminen”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 23.4.2009 I ‐ 3313

Tuomion tiivistelmä

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Kuluttajansuoja kulutusluottojen alalla – Direktiivi 87/102

(Neuvoston direktiivin 87/102 11 artiklan 2 kohta)

Kulutusluottoja koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä annetun direktiivin 87/102 11 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että luotonantajan ja myyjän välinen sopimus, jonka perusteella tällä luotonantajalla on yksinoikeus myöntää luottoa myyjän asiakkaille, ei ole edellytys sille, että nämä asiakkaat voivat luottosopimuksen purkamiseksi ja tämän seurauksena luotonantajalle suoritettujen summien palauttamiseksi vaatia oikeuksiensa täyttämistä luotonantajalta, kun myyjä on syyllistynyt sopimusrikkomukseen.

Mainitussa direktiivissä ei edellytetä, että tilanteessa, jossa kansallisessa sopimussuhteisiin sovellettavassa lainsäädännössä säädetään kuluttajan mahdollisuudesta vaatia oikeuksiensa täyttämistä luotonantajalta luottosopimuksen purkamiseksi ja luotonantajalle suoritettujen summien palauttamiseksi, tämän oikeuden käyttämisen edellytyksenä on kyseessä oleva yksinoikeus. Tämä voi kuitenkin olla edellytyksenä sellaisiin oikeuksiin vetoamiselle, joista ei ole säädetty kansallisessa sopimussuhteisiin sovellettavassa lainsäädännössä, kuten oikeus vaatia korvausta vahingosta, joka johtuu tavaran myyjän tai palvelun suorittajan sopimusvelvoitteiden täyttämättä jättämisestä.

Se, että kuluttajan oikeus vaatia oikeuksiensa täyttämistä luotonantajalta edellyttäisi, että luotonantaja ja myyjä olisivat sopineet yksinoikeutta koskevasta lausekkeesta, olisi vastoin direktiivillä 87/102 tavoiteltua päämäärää, joka on ennen kaikkea kuluttajan suojaaminen heikompana sopimuspuolena.

(ks. 29–31 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-504/07

Associação Nacional de Transportadores Rodoviários de Pesados de Passageiros (Antrop) ym.

vastaan

Conselho de Ministros ym.

(Supremo Tribunal Administrativon esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Asetus (ETY) N:o 1191/69 — Julkisen palvelun velvoitteet — Hyvitysten myöntäminen — Kaupunkien henkilöliikenteen ala”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 7.5.2009 I ‐ 3870

Tuomion tiivistelmä

Liikenne – Julkisen palvelun velvoitteita koskevat jäsenvaltioiden toimenpiteet – Asetus N:o 1191/69 – Kyseisen asetuksen soveltamisalaan kuuluvat tukitoimenpiteet – Yhteensoveltuvuutta yhteisön oikeuden kanssa on arvioitava tämän asetuksen säännösten valossa

Julkisten palvelujen käsitteeseen rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteessä olennaisesti kuuluvia velvoitteita koskevista jäsenvaltioiden toimenpiteistä annettua asetusta N:o 1191/69, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1893/91, on tulkittava siten, että siinä sallitaan jäsenvaltioiden asettavan julkisen palvelun velvoitteita sellaiselle julkiselle yritykselle, jonka tehtävänä on taata julkinen henkilöliikenne kunnassa, ja että siinä säädetään, että tällaisista velvoitteista aiheutuvista taloudellisista rasituksista on suoritettava hyvitystä, jonka suuruus on määrättävä kyseisen asetuksen säännösten mukaisesti. Koska hyvitysvelvoite liittyy asetuksen N:o 1191/69 nojalla välttämättä julkisen palvelun velvoitteiden täyttämiseen, yrityksellä, jonka katsotaan tarjoavan kunnassa julkisia henkilöliikennepalveluja ilman että sille on asetettu julkisen palvelun velvoitetta, ei ole oikeutta saada tällaista hyvitystä. (ks. 20 ja 21 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Julkisten palvelujen käsitteeseen rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteessä olennaisesti kuuluvia velvoitteita koskevista jäsenvaltioiden toimenpiteistä annettu asetus N:o 1191/69, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1893/91, on esteenä hyvityskorvausten myöntämiselle, jos ei voida määrittää niitä lisäkustannuksia, jotka aiheutuvat kyseisten yritysten toiminnasta niiden täyttäessä julkisen palvelun velvoitteita. Näin on sellaisen kuljetusyrityksen osalta, jolle on myönnetty julkista palvelua koskeva konsessio ja joka toimii sille kuuluvien julkisen palvelun velvoitteiden vuoksi yksinoikeudella tiettyjen taajama-alueiden sisällä, mutta joka samalla harjoittaa kilpailutilanteessa yksityisten toimijoiden kanssa kyseisen yksinoikeuden kohteena olevan alueen ulkopuolella toista toimintansa osaa, jonka osalta sillä ei ole samoja velvoitteita, jos yrityksen kirjanpitotiedoista ei voida tarkasti eritellä sen toiminnasta konsession kohteena olevalla alueella aiheutuneiden kustannusten ja vastaavasta toiminnasta saatujen tulojen välistä erotusta, eikä siten voida laskea niitä lisäkustannuksia, jotka aiheutuvat tämän yrityksen täyttämistä julkisen palvelun velvoitteista. (ks. 26 ja 29 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 29 artiklan 1 kohtaa ja 3 kohdan a alakohtaa sekä tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä annetun asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 444/2002, 145 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että silloin, kun tavaroissa on näiden tavaroiden vapaaseen liikkeeseen luovuttamisen jälkeen havaittuja sellaisia viallisuuksia, joiden on kuitenkin osoitettu olleen olemassa ennen sitä ja jotka johtavat sopimukseen perustuvan vastuuvelvollisuuden perusteella myyjä-valmistajan ostajan hyväksi myöhemmin suorittamiin korvauksiin, jotka vastaavat ostajan omien jälleenmyyjien ostajalta laskuttamia korjauskustannuksia, tällaiset korvaukset saattavat alentaa näiden tavaroiden kauppa-arvoa ja siten niiden tullausarvoa, joka ilmoitettiin myyjä-valmistajan sekä ostajan välillä alun perin sovitun hinnan perusteella.

Nimittäin ensinnäkin on niin, että jos ajoneuvon kaltaisen tavaran maahantuontiajankohdan jälkeen ilmenee, että se oli viallinen sitä maahantuotaessa, sen todellinen taloudellinen arvo on alhaisempi kuin sen vapaaseen liikkeeseen luovuttamisen aikaan ilmoitettu kauppa-arvo. Vaikkakaan tullikoodeksin 29 artiklan 1 ja 3 kohdassa ei yksilöidä niitä edellytyksiä, joiden mukaisesti tullausarvon laskemisen perustana olevan kauppa-arvon myöhempiä muutoksia on käsiteltävä, tosiasiallisesti maksettu tai maksettava hinta on tekijä, jota on mahdollisesti mukautettava silloin, kun mukauttaminen on tarpeen mielivaltaisen ja kuvitteellisen tullausarvon määrittämisen estämiseksi. Hintaa voidaan erityisesti alentaa sellaisen piilevän virheen, joka on ollut olemassa ennen tavaroiden vapaaseen liikkeeseen luovuttamista ja joka on johtanut myöhempiin korvauksiin sopimukseen perustuvan vastuuvelvollisuuden nojalla, takia suhteessa tavaroiden kaupallisen arvon alentumiseen sillä seurauksella, että näiden tavaroiden tullausarvo alentuu myöhemmin.

Toiseksi asetuksen N:o 2454/93 145 artiklan 2 kohdassa, jossa on tarkennettu tältä osin jo tullikoodeksin 29 artiklassa osoitettua ratkaisua, määritellään vastaavat edellytykset, joiden mukaan se muutos, jolla myyjä muuttaa ostajan hyväksi vapaaseen liikkeeseen luovutetusta tavarasta tosiasiallisesti maksettua hintaa, voidaan ottaa huomioon tullausarvoa määritettäessä. Lisäksi myyjän ostajalle sellaisen takuusopimuksen nojalla suorittamat maksut, jolla ostajalle korvataan sen omien jälleenmyyjien siltä laskuttamat korjauskustannukset, ovat tässä samassa säännöksessä tarkoitettu tosiasiallisesti maksetun tai maksettavan hinnan ”muutos”.

(ks. 22–24 ja 26–29 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968 tehdyn yleissopimuksen, sellaisena kuin tämä yleissopimus on muutettuna vuosien 1978, 1982, 1989 ja 1996 liittymissopimuksilla, 25 artiklassa tarkoitetaan erotuksetta kaikkia sopimusvaltioiden tuomioistuinten antamia ratkaisuja. Jotta tällaiset tuomioistuinten tuomiot voisivat kuulua mainitun yleissopimuksen soveltamisalaan, riittää, että niiden osalta on toteutettu tai on ollut mahdollisuus toteuttaa tuomiovaltiossa eri menettelytavoin kontradiktorinen käsittely ennen kuin näiden tuomioiden tunnustamista tai täytäntöönpanoa on pyydetty muussa kuin tuomiovaltiossa. Kun kansallinen tuomioistuin on antanut tuomionsa yksipuolisina tuomioina ja määräyksinä luonteeltaan periaatteessa kontradiktorisessa siviilioikeudenkäynnissä, annettujen tuomioiden luonnehdintaa ei voida asettaa kyseenalaiseksi pelkästään sen vuoksi, että tuomioistuin ratkaisi asian aivan kuin vastaaja, joka oli asianmukaisesti saapunut vastaamaan, olisi jäänyt oikeuteen saapumatta.

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968 tehdyn yleissopimuksen, sellaisena kuin tämä yleissopimus on muutettuna vuosien 1978, 1982, 1989 ja 1996 liittymissopimuksilla, 27 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että täytäntöönpanovaltion tuomioistuin voi tässä artiklassa olevan oikeusjärjestyksen perusteita koskevan määräyksen nojalla ottaa huomioon sen, että tuomiovaltion tuomioistuin on ratkaissut kantajan vaatimukset kuulematta vastaajaa, joka oli asianmukaisesti saapunut oikeuteen mutta joka oli määräyksellä suljettu oikeudenkäynnin ulkopuolelle siitä syystä, ettei hän ollut noudattanut hänelle samassa oikeudenkäynnissä aikaisemmin annetulla määräyksellä asetettuja velvollisuuksia, kun siitä tämän oikeudenkäynnin kokonaisarvioinnin päätteeksi ja kaikki seikat huomioon ottaen selvästi näyttää siltä, että vastaajan oikeutta tulla kuulluksi on tällä oikeudenkäynnin ulkopuolelle sulkemisella selvästi ja suhteettomasti loukattu. Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on tutkittava olosuhteet, joissa ne tuomiot, joiden täytäntöönpanoa on pyydetty, on annettu, minkä lisäksi sen on tutkittava myös olosuhteet, joissa määräykset aikaisemmassa vaiheessa annettiin, ja sen on erityisesti selvitettävä yhtäältä se, oliko vastaajan käytettävissä oikeussuojakeinoja, ja toisaalta se, oliko vastaajalla ollut mahdollisuus tulla kuulluksi näiden tuomioiden osalta kontradiktorista periaatetta noudattaen ja puolustautumisoikeuksiaan täysimääräisesti käyttäen.

(ks. 41, 46 ja 48 kohta sekä tuomiolauselma)
Valtion harjoittamaan valvontaan liittyvästä edellytyksestä on todettava, että liikkumavaran myöntäminen itsehallintojärjestelmässä toimiville ammatillisille vakuutuskassoille sellaisten seikkojen vahvistamiseksi, joiden perusteella vakuutusmaksut ja etuudet määräytyvät, ei sellaisenaan ole omiaan muuttamaan tällaisten vakuutuskassojen harjoittaman toiminnan luonnetta siltä osin kuin tästä liikkumavarasta on säädetty ja se on tarkasti rajattu laissa ja siltä osin kuin nämä vakuutuskassat ovat tämän liikkumavaran suhteen valtion valvonnan alaisia.

Ammatillinen vakuutuskassa, johon tietyn toimialan ja alueen yrityksillä on velvollisuus liittyä työtapaturma- ja ammattitautivakuutuksen osalta, ei ole EY 81 ja EY 82 artiklassa tarkoitettu yritys, vaan tällainen vakuutuslaitos täyttää luonteeltaan yksinomaan sosiaalisen tehtävän, kun se toimii sellaisen vakuutusjärjestelmän puitteissa, joka toteuttaa yhteisvastuuperiaatetta ja joka on valtion valvonnan alainen. Se seikka, että ammatillinen vakuutuskassa tarjoaa välittömästi vakuutuspalveluja, ei sellaisenaan vaikuta tällaisen toiminnan yksinomaisesti sosiaaliseen luonteeseen, mikäli tällä seikalla ei ole vaikutusta kyseisen järjestelmän yhteisvastuullisuuteen tai kyseistä järjestelmää koskevaan valtion harjoittamaan valvontaan.

Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään pakollisesta työtapaturma- ja ammattitautivakuutusjärjestelmästä, jolla on sosiaalinen päämäärä ja joka toimii sellaista menetelmää noudattaen, jossa toteutetaan yhteisvastuuperiaatetta ja joka on valtion valvonnan alainen, saattaa rajoittaa palvelujen tarjoamisen vapautta siltä osin kuin se haittaa sitä, että muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet vakuutusyhtiöt, jotka haluavat tarjota tällaiset riskit kattavia vakuutussopimuksia kyseisessä jäsenvaltiossa tai kyseiseen järjestelmään kuuluvia yrityksiä, jotka haluaisivat käyttää näiden vakuutusyhtiöiden palveluja, käyttävät tätä vapautta, tai tekee tämän käyttämisen vähemmän houkuttelevaksi ja jopa suoraan tai epäsuorasti estää sen. Tällainen rajoitus on kuitenkin perusteltu sellaisten yleistä etua koskevien pakottavien syiden vuoksi, joiden tavoitteena on sosiaaliturvajärjestelmän yhden osa-alueen taloudellinen tasapaino, koska liittymisvelvollisuus, joka kokoaa kaikki kyseiseen vakuutusjärjestelmään kuuluvat yritykset riskiryhmiin, mahdollistaa tällaisen vakuutusjärjestelmän, jolla toteutetaan yhteisvastuuperiaatetta. Näin ollen EY 49 ja EY 50 artikla eivät ole esteenä tällaiselle lainsäädännölle, mikäli tämä järjestelmä ei mene pidemmälle kuin on tarpeen sosiaaliturvajärjestelmän osa-alueen taloudellista tasapainoa koskevan päämäärän saavuttamiseksi, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava.

Tältä osin se seikka, että tämä järjestelmä tarjoaa vähimmäisvakuutusturvan ja siksi huolimatta sen sisältämästä liittymisvelvollisuudesta siihen kuuluvat yritykset voivat täydentää tätä vakuutusturvaa ottamalla lisävakuutuksia edellyttäen, että niitä on markkinoilla saatavissa, puhuu oikeasuhteisuuden puolesta.

(ks. 77 ja 82–89 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla annetun direktiivin 2002/22 31 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että se ei ole esteenä sellaiselle kansalliselle sääntelylle, jossa velvoitetaan kaapeliverkko-operaattori syöttämään analogiseen kaapeliverkkoonsa sellaisia televisiokanavia ja telepalveluja, joita lähetetään jo maanpäällisesti, mikä johtaa siihen, että yli puolet kyseisen verkon käytettävissä olevista kanavista käytetään, ja jossa säädetään, että siinä tapauksessa, että käytettävissä olevia kanavia ei ole riittävästi, hakijoista on laadittava etusijajärjestys, joka johtaa siihen, että kaikki kyseisen verkon käytettävissä olevat kanavat käytetään, siltä osin kuin kyseisistä velvollisuuksista ei aiheudu kohtuuttomia taloudellisia seurauksia, minkä tarkastaminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.

(ks. 56 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi annetun direktiivin 96/61, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1882/2003, liitteessä I olevassa 6.6 a kohdassa esiintyvää ”siipikarjan” käsitettä on tulkittava siten, että viiriäiset, peltopyyt ja kyyhkyset kuuluvat sen soveltamisalaan.

(ks. 34 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)