Väliaikainen versio

JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

MACIEJ SZPUNAR

9 päivänä joulukuuta 2021 ( )

Asia C-530/20

SIA EUROAPTIEKA,

muuna osapuolena

Ministru kabinets

(Ennakkoratkaisupyyntö – Latvijas Republikas Satversmes tiesa (perustuslakituomioistuin, Latvia))

Ennakkoratkaisumenettely – Ihmisille tarkoitetut lääkkeet – Lääkemainonta – Mainonta, jolla kannustetaan lääkkeiden ostamiseen vetoamalla niiden hintaan – Lääkkeiden myynti erikoistarjouksessa tai myynti yhdessä muiden lääkkeiden kanssa, myös alennettuun hintaan, tai yhdessä muiden tuotteiden kanssa





I Johdanto

1. Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuinta tulkitsemaan direktiivin 2001/83/EY( ) säännöksiä sen selvittämiseksi, voiko jäsenvaltio kyseisellä direktiivillä toteutetun yhdenmukaistamisen luonteen ja laajuuden huomioon ottaen kieltää levittämästä tietoja, joissa kannustetaan lääkkeiden ostamiseen, eikä vain silloin, kun nämä tiedot koskevat jotain tiettyä lääkettä, vaan myös silloin, kun ne koskevat yleisesti lääkkeitä, joista ei edellytetä lääkemääräystä.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

2. Direktiivin 2001/83 86–100 artikla, jotka koskevat lääkkeiden mainontaa, sisältyvät kyseisen direktiivin VIII ja VIII a osastoon, joiden otsikot ovat ”Lääkemainonta” ja ”Tiedottaminen ja mainonta”.

3. Kyseisen direktiivin 86 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Tässä osastossa ’lääkemainonnalla’ tarkoitetaan kaikenlaista ovelta ovelle tiedottamista, asiakkaitten hankintaa tai kannustimia, joiden tarkoituksena on edistää lääkkeiden määräämistä, luovutusta, myyntiä tai kulutusta; siihen sisältyvät erityisesti:

– yleinen lääkemainonta,

– –”

4. Kyseisen direktiivin 87 artiklan 3 kohdassa säädetään muun muassa, että ”lääkemainonnan – – on kannustettava lääkkeen järkevään käyttöön esittelemällä se asiallisesti ja liioittelematta sen ominaisuuksia”.

5. Kyseisen direktiivin 90 artiklassa on luettelo aineistosta, jota yleinen lääkemainonta ei saa sisältää.

B Latvian oikeus

6. Lääkemainontaa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä ja yksityiskohtaisista säännöistä, joita noudattaen lääkevalmistaja voi tarjota lääkäreille maksuttomia lääkenäytteitä, 17.5.2011 annetun ministerineuvoston asetuksen nro 378 (Ministru kabineta 2011. gada 17. maija noteikumi Nr. 378 ”Zāļu reklamēšanas kārtība un kārtība, kādā zāļu ražotājs ir tiesīgs nodot ārstiem bezmaksas zāļu paraugus”; Latvijas Vēstnesis, 2011, nro 78) 18.12 kohdassa (jäljempänä riidanalainen säännös) säädetään seuraavaa:

”Yleinen lääkemainonta ei saa sisältää tietoja, joissa kannustetaan lääkkeen ostamiseen perustelemalla lääkkeen ostotarvetta sen hinnalla taikka ilmoittamalla erikoistarjouksesta tai siitä, että lääke myydään yhdessä muiden lääkkeiden kanssa (mahdollisesti alennettuun hintaan) tai yhdessä muiden tuotteiden kanssa.”

III Pääasian tosiseikat, asian käsittely unionin tuomioistuimessa ja ennakkoratkaisukysymykset

7. SIA EUROAPTIEKA on Latviaan sijoittautunut yhtiö, joka harjoittaa apteekkitoimintaa ja kuuluu konserniin, jolla on apteekkien ja lääkkeiden vähittäiskauppaa harjoittavien yritysten verkosto Latviassa. Latvian oikeuden mukaan apteekeilla on lupa myydä myös muita tuotteita kuin lääkkeitä.

8. EUROAPTIEKA julkaisi maaliskuussa 2016 internetsivustollaan ja kuukausittain ilmestyvässä asiakaslehdessään markkinointikampanjan, jossa se tarjosi 15 prosentin alennusta minkä tahansa lääkkeen ostohinnasta, kun asiakas ostaisi vähintään kolme tuotetta.

9. Veselības inspekcijas Zāļu kontroles nodaļa (Latvian terveysviraston lääkevalvontayksikkö) päätti 1.4.2016 riidanalaisen säännöksen perusteella kieltää EUROAPTIEKAa mainostamasta kyseistä kampanjaa (jäljempänä 1.4.2016 tehty päätös).

10. EUROAPTIEKA nosti ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa perustuslainvastaisuutta koskevan kanteen, joka koski riidanalainen säännöksen yhteensopivuutta yhtäältä Latvian perustuslain 100 ja 105 §:n, joissa taataan sananvapaus ja omaisuudensuoja, ja toisaalta SEUT 288 artiklan kolmannen kohdan kanssa ja jonka käsittely aloitettiin vuonna 2020.

11. Kanteensa tueksi EUROAPTIEKA väittää yhtäältä, että riidanalaista säännöstä ei sovelleta ainoastaan jonkin tietyn lääkkeen mainontaan, vaan sitä sovelletaan lääkkeiden mainontaan yleensä. Näin ollen riidanalaisella säännöksellä rajoitetaan kantajan oikeutta markkinoida liikemerkkiään ja lisätä sen tunnettuutta yleisellä mainonnalla ja kielletään kantajaa tiedottamasta kuluttajille tarjolla olevien tuotteiden myyntiä koskevista sopimusehdoista. Kyseisellä säännöksellä on siten kavennettu kantajan apteekkien tavanomaista asiakaskuntaa ja loukattu sen omistusoikeutta, koska asiakaskuntaa on pidettävä Roomassa 4.11.1950 ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen ensimmäisen pöytäkirjan 1 artiklassa tarkoitettuna omaisuutena.

12. Toisaalta ja siltä osin kuin on kyse ennakkoratkaisukysymysten taustalla olevasta kanteen osasta EUROAPTIEKA totesi, ettei lainsäätäjä ole antanut ministerineuvostolle valtuuksia säätää riidanalaisen säännöksen kaltaisia oikeussääntöjä direktiivin 2001/83 täytäntöön panemiseksi. Kyseistä direktiiviä sovelletaan ainoastaan jonkin tietyn lääkkeen mainontaan eikä mihin tahansa mainontaan, joka liittyy apteekkialaan tai lääkkeisiin yleensä. Lisäksi direktiivillä 2001/83 yhdenmukaistetaan täysin lääkemainonnan ala, eikä siinä anneta jäsenvaltioille lupaa asettaa lainsäädännössään lisävaatimuksia. Antaessaan riidanalaisen säännöksen ministerineuvosto on laajentanut direktiivin 90 artiklassa olevaa kiellettyjen mainontamuotojen luetteloa ja siten rikkonut SEUT 288 artiklan kolmatta kohtaa.

13. Ministerineuvosto väittää, että sillä, että riidanalaisessa säännöksessä asetetaan tiukempia vaatimuksia lääkemainonnalle, ei ylitetä lainsäätäjän ministerineuvostolle antamaa toimivaltaa panna täytäntöön direktiivin 2001/83 säännökset. Kyseisessä direktiivissä käytettyä lääkemainonnan käsitettä on nimittäin tulkittava laajasti. Lisäksi direktiivin 87 artiklan 3 kohdassa kielletään kaikenlainen lääkkeen epätarkoituksenmukaiseen käyttöön kannustava mainonta, ja tämä kielto koskee kaikkien lääkkeiden käyttöä.

14. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tuomioon Gintec( )viitaten, että unionin tuomioistuin on katsonut, että lääkemainonnan ala on yhdenmukaistettu kokonaan direktiivillä 2001/83, ja luetellut nimenomaisesti tilanteet, joissa jäsenvaltioilla on lupa antaa kyseisellä direktiivillä vahvistetuista säännöistä poikkeavia säännöksiä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pitää riidanalaista säännöstä direktiivissä tarkoitettuna lääkemainontaa koskevana oikeussääntönä. Sen mukaan direktiivi ei ole esteenä riidanalaiselle säännökselle edellyttäen, että siinä säädetty kielto on direktiivin 2001/83 tavoitteiden mukainen.

15. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kuitenkin epävarma siitä, miten direktiivin 2001/83 86 artiklan 1 kohtaa sekä 87 ja 90 artiklaa on tulkittava.

16. Ensinnäkin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että direktiivin 2001/83 89 artiklan 1 kohdan b alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaan kaiken yleisen lääkemainonnan on sisällettävä lääkkeen nimi ja tarvittaessa yleisnimi. Tästä voitaisiin päätellä, että ainoastaan yksilöitävissä olevien lääkkeiden mainonta on direktiivissä tarkoitettua lääkemainontaa.

17. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, ettei riidanalaisessa säännöksessä edellytetä, että yleisen lääkemainonnan on sisällettävä tietoja joistakin tietyistä lääkkeistä, kuten niiden nimet, vaan siinä kielletään mainitsemasta lääkemainonnassa tiettyjä tietoja, kuten lääkkeen hintaa. Koska riidanalaisessa säännöksessä ei säädetä itse lääkkeitä ja niiden nimiä koskevista tiedoista, vaan siinä säädetään lääkkeiden hintaa koskevista tiedoista, kyseisessä säännöksessä tarkoitettua toimintaa on pidettävä tiedottamisena eikä direktiivissä 2011/83 tarkoitettuna mainontana, joten kyseinen säännös ei kuulu tämän direktiivin soveltamisalaan.

18. Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että riidanalaisessa säännöksessä säädetty kielto ei vastaa yhtäkään direktiivin 2001/83 90 artiklassa luetelluista kielletyistä mainontamuodoista. Näin ollen on kysyttävä, onko jäsenvaltiolla oikeus laajentaa mainitussa 90 artiklassa olevaa kiellettyjen mainontamuotojen luetteloa. Se huomauttaa, että erityisesti kyseisen direktiivin 87 artiklan 3 kohtaa, luettuna yhdessä sen johdanto-osan 45 perustelukappaleen kanssa, voitaisiin tulkita siten, että siinä annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus kieltää kaikenlainen lääkemainonta, jota pidetään ilmeisen liiallisena tai harkitsemattomana ja joka voisi vaikuttaa kansanterveyteen.

19. Tässä tilanteessa Latvijas Republikas Satversmes tiesa (perustuslakituomioistuin, Latvia) on 6.10.2020 antamallaan välipäätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimeen 20.10.2020, päättänyt esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:

”1) Onko riidanalaisessa säännöksessä tarkoitettua toimintaa pidettävä direktiivin 2001/83 VIII osastossa (’Lääkemainonta’) tarkoitettuna lääkemainontana?

2) Onko direktiivin 2001/83 90 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa laajennetaan kiellettyjen mainontamenetelmien luetteloa ja asetetaan tiukempia rajoituksia kuin ne, joista mainitun direktiivin 90 artiklassa nimenomaisesti säädetään?

3) Onko pääasiassa riitautetun säännöksen katsottava rajoittavan lääkemainontaa lääkkeiden järkevään käyttöön kannustamiseksi direktiivin 2001/83 87 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla?”

20. Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet EUROAPTIEKA, Latvian, Kreikan ja Puolan hallitukset sekä Euroopan komissio. Istuntoa asianosaisten kuulemiseksi ei pidetty.

IV Asian tarkastelu

A Pääasian kohde

21. Osapuolten esittämistä huomautuksista voi paikoitellen saada sen käsityksen, että pääasia koskee 1.4.2016 tehdyn päätöksen, jolla EUROAPTIEKAa kiellettiin levittämästä pääasiassa kyseessä olevaa mainosta, laillisuutta Latvian perustuslain ja unionin oikeuden kannalta.

22. EUROAPTIEKAn ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa nostama kanne ei kuitenkaan näytä koskevan tämän päätöksen laillisuutta.

23. Kyseisessä kanteessa, joka nostettiin useita vuosia riidanalaisen säännöksen perusteella 1.4.2016 tehdyn päätöksen jälkeen, EUROAPTIEKA nimittäin kyseenalaistaa sen, voidaanko riidanalaista säännöstä pitää Latvian perustuslain ja unionin oikeuden mukaisena.( )

24. Näin ollen direktiiviä 2001/83 ei pidä tulkita EUROAPTIEKAn toiminnan kannalta, vaan sitä on tulkittava riidanalaisen säännöksen normatiivisen sisällön kannalta.

25. Siltä osin kuin on kyse selvennyksistä, joita ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle on annettava, jotta se voi ratkaista, onko riidanalainen säännös unionin oikeuden mukainen, on ensinnäkin määritettävä – ottaen huomioon ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen selostus syistä, joiden vuoksi se on ryhtynyt tarkastelemaan kysymystä direktiivin 2001/83 tulkinnasta, ja EUROAPTIEKAn ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa nostamassaan kanteessa esittämät väitteet – kuuluuko riidanalaisessa säännöksessä tarkoitettu toiminta kyseisen direktiivin 86 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun lääkemainonnan käsitteen alaan (ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys). Jos näin on, ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle on toiseksi annettava selvennyksiä, joiden avulla se voi tarkastaa, onko Latvian lainsäätäjä pannut kyseisen direktiivin täytäntöön asianmukaisesti, kun otetaan huomioon harkintavalta, joka jäsenvaltiolla on tämän direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöään (toinen ja kolmas ennakkoratkaisukysymys).

B Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys

26. Ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa selvittää, onko direktiivin 2001/83 86 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sellaisten tietojen levittäminen, joissa kannustetaan lääkkeen ostamiseen perustelemalla lääkkeen ostotarvetta sen hinnalla taikka ilmoittamalla erikoistarjouksesta tai siitä, että lääke myydään yhdessä muiden lääkkeiden kanssa (mahdollisesti alennettuun hintaan) tai yhdessä muiden tuotteiden kanssa, kuuluu kyseisessä säännöksessä tarkoitetun lääkemainonnan käsitteen alaan silloinkin, kun nämä tiedot eivät koske mitään tiettyä lääkettä vaan ne koskevat yleisesti lääkkeitä, joista ei edellytetä lääkemääräystä.

27. Ensinnäkin on nimittäin niin, että vaikka ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä viitataan direktiivin 2001/83 VIII osastoon, jonka otsikko on ”Mainonta”, sen 86 artiklan 1 kohtaan sisältyvä lääkemainonnan määritelmä pätee kaikkiin kyseisen osaston säännöksiin (”Tässä osastossa – – tarkoitetaan – –”). Tähän kysymykseen vastaamiseksi on siten tulkittava ensisijaisesti kyseistä säännöstä.

28. Pitää paikkansa, että myös direktiivin 2001/83 VIII a osasto koskee lääkemainonnan alaa. Kyseisessä osastossa olevissa 88–90 artiklassa annetaan muun muassa yleistä lääkemainontaa koskevia erityissäännöksiä.( ) Yleinen mainonta on kuitenkin yksi direktiivin 86 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun lääkemainonnan lajeista.

29. Toiseksi on huomattava, että koska riidanalaisessa säännöksessä viitataan edellä tämän ratkaisuehdotuksen 26 kohdassa mainittuihin kolmeen tapaukseen, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa selvittää, kuuluvatko nämä tapaukset direktiivin 2001/83 86 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan vai jäävätkö ne sen ulkopuolelle kaikille kolmelle tilanteelle yhteisistä syistä.

30. Vaikka nämä kolme tapausta voidaan mielestäni tutkia erikseen toisen ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen yhteydessä, ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen yhteydessä on kuitenkin selvitettävä, jääkö riidanalaisessa säännöksessä tarkoitettu toiminta direktiivin 2001/83 soveltamisalan ulkopuolelle, kun se koskee yleisesti lääkkeitä, joista ei edellytetä lääkemääräystä.

31. Lisäksi on huomautettava, että ennakkoratkaisupyynnön sisällön ja Latvian hallituksen toimittamien tietojen mukaan riidanalaisessa säännöksessä tarkoitettu toiminta liittyy lääkkeisiin, jotka ovat saaneet myyntiluvan Latviassa ja joista ei edellytetä lääkemääräystä kyseisessä jäsenvaltiossa. Unionin oikeudessa nimittäin kielletään mainostamasta lääkkeitä, joilla ei ole myyntilupaa,( ) ja lääkkeitä, joista edellytetään lääkemääräys.( )

32. Tarkastelen siten ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä aluksi direktiivin 2001/83 86 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaisen, systemaattisen ja teleologisen tulkinnan kannalta, minkä jälkeen vertaan tämän tarkastelun tulosta päätelmiin, joita voidaan tehdä unionin tuomioistuimen viimeaikaisista tuomioista, erityisesti tuomiosta A (Lääkkeiden mainonta ja myynti verkossa)( ) ja tuomiosta DocMorris,( ) joihin osapuolet viittaavat kirjallisissa huomautuksissaan ja unionin tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin antamissaan vastauksissa.

1. Sananmukainen tulkinta

33. Direktiivin 2001/83 86 artiklan 1 kohdan mukaan ”lääkemainonnalla” tarkoitetaan ”kaikenlaista ovelta ovelle tiedottamista, asiakkaitten hankintaa tai kannustimia, joiden tarkoituksena on edistää lääkkeiden määräämistä, luovutusta, myyntiä tai kulutusta”.

34. Ensinnäkin on huomautettava, että kyseisessä säännöksessä yhtäältä viitataan lääkkeisiin monikossa ja toisaalta tarkoitetaan ”kaikenlaista” mainontaa.

35. Toiseksi, kun otetaan huomioon riidanalaisen säännöksen normatiivinen sisältö, on korostettava, että lääkemainonnan käsitteeseen sisältyy muun muassa yleinen lääkemainonta. Lähtökohtaisesti riidanalaisessa säännöksessä tarkoitettu toiminta näyttää sopivan täydellisesti tähän määritelmään.

36. Kolmanneksi unionin tuomioistuin on jo todennut direktiivin 2001/83 86 artiklan 1 kohdan sanamuodosta, että viestin päämäärä on kyseisessä säännöksessä tarkoitetun mainonnan perustavanlaatuinen ominaisuus ja määräävä tekijä mainonnan ja tavallisen tiedon erottamisessa toisistaan.( )

37. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, kansallisen tuomioistuimen tehtävä on määrittää, tapahtuuko tiedon jakaminen mainostarkoituksessa vai ei, tutkimalla konkreettisesti kyseisen tapauksen kaikki merkitykselliset olosuhteet.( ) Unionin tuomioistuin on kuitenkin laatinut ei-tyhjentävän luettelon perusteista ja seikoista, jotka ovat merkityksellisiä arvioitaessa, onko pääasiassa kyseessä oleva tiedotus katsottava mainonnaksi, ja joita ovat tiedon jakaja, tiedotuksen tarkoitus ja sisältö, tiedotuksen kohderyhmä ja käytetty tiedotusväline.( )

38. Ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessään kansallinen tuomioistuin ainoastaan pyytää selvennyksiä, joiden avulla se voisi arvioida, tarkoittaako se, ettei tietojen levittäminen liity mihinkään tiettyihin lääkkeisiin vaan se liittyy lääkkeisiin yleensä, sitä, että tämä toiminta ei kuulu direktiivin 2001/83 86 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun lääkemainonnan käsitteen alaan.

39. Kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen 33 kohdasta ilmenee, sellaisen tiedotuksen, jonka tarkoituksena on edistää ”lääkkeiden määräämistä, luovutusta, myyntiä tai kulutusta”, on katsottava kuuluvan tämän käsitteen alaan.

40. Koska lääkemainonnan käsitteen määritelmässä käytetään ilmausta ”tai” (”lääkkeiden määrääminen, luovutus, myynti tai kulutus”) lueteltaessa kyseiselle mainonnalle asetettuja tavoitteita, jo se, että tietojen levittämisen tarkoituksena on edistää lääkkeiden myyntiä – eikä välttämättä niiden kulutusta, jota on toisinaan vaikea yksilöidä –, riittää osoittamaan, että tämä levittäminen kuuluu kyseisen käsitteen alaan.

41. Kuten kaikki osapuolet EUROAPTIEKAa lukuun ottamatta toteavat, katson, että tietojen levittäminen lääkkeistä, joista ei edellytetä lääkemääräystä, on lähtökohtaisesti omiaan vaikuttamaan kuluttajan ostopäätökseen. Ratkaisevaa ei ole se, minkä lääkkeen kuluttaja ostaa, vaan se, että tietojen levittämisellä kannustetaan kuluttajaa ostamaan tuote, joka kuuluu sellaisten lääkkeiden, joista ei edellytetä lääkemääräystä, laajaan tuoteryhmään. Jos sitä paitsi katsottaisiin, että tietojen levittäminen lääkkeistä yleensä ei ole mainontaa, direktiivin 2001/83 VIII ja VIII a osaston soveltamisalan ulkopuolelle olisi jätettävä myös tietojen levittäminen tietyn sairauden hoitoon tarkoitetusta yksittäisestä lääkeryhmästä. Ei sitä paitsi ole poissuljettua, että kuluttajat yhdistävät tällaisen lääkeryhmän automaattisesti johonkin tiettyyn lääkkeeseen, vaikkei tiedoissa mainittaisikaan sen nimeä.

42. Ennen muuta riidanalaisessa säännöksessä kielletään, kuten sen sanamuodosta ilmenee, levittämästä tietoja, joissa kannustetaan lääkkeiden ostamiseen. Vaikuttaa siten siltä, että jotta tällainen tietojen levittäminen voisi kuulua kyseisen kiellon soveltamisalaan, sen on edistettävä (”kannustettava”) lääkkeiden myyntiä (”ostamista”). Jollei siis ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tekemistä selvityksistä muuta johdu, toiminnan mainonnallinen tarkoitus on ennakkoedellytys riidanalaisen säännöksen soveltamiselle ja määrittää sen soveltamisalan. Kyseisen säännöksen on siten katsottava kuuluvan direktiivin 2001/83 soveltamisalaan, koska lääkemainonnan ala on yhdenmukaistettu tämän direktiivin VIII ja VIII a osastossa.( )

43. Direktiivin 2001/83 systemaattinen tulkinta tukee tätä päätelmää.

2. Systemaattinen tulkinta

44. Tulkitessaan lääkemainonnan käsitettä unionin tuomioistuin on todennut, että direktiivin 2001/83 86 artiklan 1 kohta on yleinen sääntö, jota sovelletaan kaikissa tapauksissa, joissa on välttämätöntä ratkaista, onko toiminnalla lääkemainonnan ominaispiirteet.( ) Lisäksi unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että kyseisen direktiivin 87 artikla sisältää yleiset periaatteet, joita sovelletaan lääkemainonnan kaikkiin lajeihin ja osiin.( ) Kyseisen direktiivin 88 artiklassa vahvistetaan tällaisia yleisiä periaatteita myös siltä osin kuin on kyse erityisesti yleisestä lääkemainonnasta.

45. Ensinnäkin lääkemainonnan käsite on siis määriteltävä laajasti, jotta siihen voi sisältyä myös tilanteita, joiden kuuluminen direktiivin soveltamisalaan on vähemmän ilmeistä.

46. Tässä yhteydessä se, että direktiivin 2001/83 VIII a osastossa olevan 89 artiklan 1 kohdan b alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädetään, että kaiken yleisen lääkemainonnan on sisällettävä lääkkeen nimi, ei vaikuta tässä ratkaisevalta, koska kyseessä on vain yksi direktiivin 86 artiklan 1 kohdassa mainittuun yleiskäsitteeseen sisältyvistä lääkemainonnan lajeista. Vaikka, kuten Puolan hallitus väittää, lääkemainonta voisi koskea vain jotakin tiettyä valmistetta, velvollisuus varmistaa, että valmiste tunnistetaan selvästi lääkkeeksi, ei sittenkään sisältyisi tiettyjä mainontamuotoja koskeviin erityisiin säännöksiin, vaan se sisältyisi kyseisen direktiivin lääkemainontaa koskeviin yleisiin säännöksiin.

47. Toiseksi unionin tuomioistuimen näkemys, jonka mukaan direktiivin 2001/83 86 artiklan 1 kohtaa sovelletaan kaikissa tapauksissa, joissa on välttämätöntä ratkaista, onko toiminnalla lääkemainonnan ominaispiirteet, on mielestäni ymmärrettävä siten, että unionin lainsäätäjä on, siltä osin kuin on kyse sääntelykehyksestä, jonka perusteella lääkemainonnan yhteensoveltuvuutta unionin oikeuden kanssa on arvioitava, tahtonut asettaa etusijalle primaarioikeuden määräysten sijasta kyseisen direktiivin säännökset.

48. Se, että katsottaisin, ettei pääasiassa kyseessä olevan kaltainen säännös kuulu direktiivin 2001/83 86 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, tarkoittaisi ainakin rajat ylittävissä tilanteissa sitä, että kyseisen säännöksen normatiivinen sisältö ja sen vaikutukset sisämarkkinoihin olisi tutkittava primaarioikeuden ja tarkemmin sanottuna EUT-sopimuksessa vahvistettujen perusvapauksien kannalta.

49. Kuten käy ilmi osapuolten välisestä keskustelusta, jonka yhteydessä EUROAPTIEKA väittää, ettei riidanalainen säännös koske apteekissa myytäviä lääkkeitä vaan se koskee ainoastaan apteekkitoiminnan harjoittamista, on mahdollista, että kansallinen säännös, jossa asetetaan kieltoja lääkkeiden mainonnalle yleensä, voi rajat ylittävässä tilanteessa liittyä sekä tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen että palvelujen tarjoamisen vapauteen. Unionin tuomioistuin tutkii tällaisen kansallisen säännöksen pääsääntöisesti ainoastaan yhden perusvapauden osalta, jos toinen näistä perusvapauksista on toissijainen ensimmäiseen perusvapauteen nähden ja voidaan liittää siihen.

50. Käsiteltävässä asiassa riidanalainen säännös ei koske apteekkitoiminnan harjoittamista tai myyntitoimintaa sellaisenaan, vaan sillä säännellään tiettyä mainonnan muotoa myytäväksi tarjottujen lääkkeiden osalta.( )

51. Siltä osin kuin on kyse tavaroiden vapaasta liikkuvuudesta, riidanalaisen säännöksen on katsottava ”koskevan myyntijärjestelyjä” unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla ja täyttävän tuomioon Keck ja Mithouard( ) perustuvassa oikeuskäytännössä vahvistetut kaksi edellytystä, joten se jää SEUT 34 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle.( )

52. Näin ollen jäsenvaltiot voivat vapaasti kieltää riidanalaisessa säännöksessä kyseessä olevan kaltaisen toiminnan, eikä sitä, ovatko tällaiset kiellot direktiivin 2001/83 ja/tai EUT-sopimuksessa taattujen perusvapauksien mukaisia, lähtökohtaisesti valvota millään tavalla. Samalla jäsenvaltioilla ei kuitenkaan ole mitään velvollisuutta asettaa tällaisia kieltoja, vaikka kyseinen toiminta on omiaan vaikuttamaan kuluttajien käyttäytymiseen.( ) Nähdäkseni nämä ovat ne syyt, joiden vuoksi, kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen 47 kohdassa jo mainitsin, unionin lainsäätäjä on asettanut etusijalle direktiivin 2001/83 siltä osin kuin on kyse sääntelykehyksestä, jonka perusteella lääkemainonnan yhteensoveltuvuutta unionin oikeuden kanssa on arvioitava.

53. Näissä olosuhteissa se, että direktiivin 2001/83 86 artiklan 1 kohtaa pidetään yleisenä sääntönä, puoltaa tulkintaa, jonka mukaan riidanalaisessa säännöksessä tarkoitetun kaltainen mainonta, joka koskee lääkkeitä yleensä, kuuluu ensin mainitussa säännöksessä tarkoitetun lääkemainonnan käsitteen alaan. Myös direktiivin teleologinen tulkinta tukee tätä päätelmää.

3. Teleologinen tulkinta

54. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön tarkastelun perusteella voidaan katsoa, että teleologisen tulkinnan kannalta direktiivin 2001/83 86 artiklassa tarkoitettu lääkemainonnan käsite on määriteltävä siten, että siihen sisältyy kaikenlainen tiedottaminen, asiakashankinta tai kannustimet, jotka voivat vahingoittaa kansanterveyttä.

55. Kansanterveyden turvaaminen on nimittäin direktiivin 2001/83 ensisijainen tarkoitus. Lääkkeiden terapeuttiset vaikutukset erottavat lääkkeet olennaisesti muista tavaroista. Näistä terapeuttisista vaikutuksista seuraa, että jos lääkkeitä käytetään tarpeettomasti tai väärin, ne voivat vakavasti vahingoittaa terveyttä ilman, että potilas kykenee tiedostamaan sen niitä ottaessaan.( )

56. Kuten unionin tuomioistuin on jo todennut, ei voida sulkea pois sitä, että myös ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden käyttöön liittyy tiettyjä riskejä.( ) Latvian hallituksen mukaan nämä riskit kohdistuvat erityisesti henkilöihin, jotka käyttävät erilaisia lääkkeitä kysymättä neuvoa lääkäriltä. Kyseisen hallituksen mukaan myös lähtökohtaisesti vaarattomilla lääkkeillä voi olla epätoivottuja sivuvaikutuksia, kun niitä käytetään yhdessä muiden lääkkeiden kanssa. Lisäksi useiden samaa ainesosaa sisältävien lääkkeiden ottaminen voi aiheuttaa merkittävän yliannostuksen.

57. Unionin lainsäätäjä tunnusti nämä riskit ja vahvisti direktiivin 2001/83 88 artiklan 1 ja 2 kohdassa sekä 89 ja 90 artiklassa, jotka sisältyvät kyseisen direktiivin VIII a osastoon – kun niitä luetaan yhdessä direktiivin johdanto-osan 45 perustelukappaleen kanssa –, että sellaisten lääkkeiden yleinen mainonta, joista ei edellytetä lääkemääräystä, ei ole kiellettyä vaan sallittua, jollei mainitussa direktiivissä säädetyistä edellytyksistä ja rajoituksista muuta johdu.( )

58. Näihin rajoituksiin kuuluu direktiivin 2001/83 87 artiklan 3 kohdassa säädetty yleinen rajoitus, jonka mukaan lääkemainonnan on kannustettava lääkkeen järkevään käyttöön esittelemällä se asiallisesti ja liioittelematta sen ominaisuuksia. Mielestäni tällä säännöksellä ei pyritä estämään minkään tietyn lääkkeen mainontaa vaan mainontaa, joka on omiaan kannustamaan lääkkeiden epätarkoituksenmukaiseen käyttöön.

59. Nähdäkseni unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä myös ilmenee, että tulkitessaan lääkemainonnan käsitettä unionin tuomioistuin on pyrkinyt ottamaan huomioon kansanterveyden turvaamista koskevan tavoitteen tärkeyden, sillä sen antamalla tulkinnalla voidaan saavuttaa tämä tavoite.( )

60. Kuten edellä jo totesin, yleinen lääkemainonta voi vaikuttaa kuluttajien käyttäytymiseen,( ) mikä on vastoin tätä kansanterveyden suojelua koskevaa tavoitetta ja voi aiheuttaa terveysriskejä.( )

61. Tästä seuraa, että sanamuodon mukaisen ja systemaattisen tulkinnan tapaan lääkemainonnan käsitteen teleologinen tulkinta puoltaa sitä, että ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan myöntävästi. Näihin tulkintoihin perustuvia näkemyksiä ei voida kyseenalaistaa tuomiosta A (Lääkkeiden mainonta ja myynti verkossa)( ) ja tuomiosta DocMorris( )tehtävillä päätelmillä, koska niitä ei voida soveltaa käsiteltävään asiaan.

4. Tuomio A (Lääkkeiden mainonta ja myynti verkossa)

62. Muistutan, että unionin tuomioistuin totesi tuomion A (Lääkkeiden mainonta ja myynti verkossa)( ) 50 kohdassa, että direktiivin 2001/83 86–100 artiklalla, jotka sisältyvät sen VIII ja VIII a osastoon, säännellään mainoksen sisältöä ja tiettyjen lääkkeiden mainontaa koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, mutta niillä ei säännellä lääkkeiden verkkomyyntipalveluja koskevaa mainontaa. Unionin tuomioistuimen mukaan näitä säännöksiä ei siten tarvitse ottaa huomioon etenkään tutkittaessa, onko unionin oikeus esteenä sellaisen kansallisen lainsäädännön soveltamiselle, jossa kielletään näitä apteekkeja tekemästä myynninedistämistarjouksia, joissa luvataan myöntää alennus lääketilauksen kokonaishinnasta, jos hinta ylittää tietyn summan.

63. Tuomiossa A (Lääkkeiden mainonta ja myynti verkossa)( ) kyseessä ollut mainonta vaikuttaa lähtökohtaisesti olleen samankaltaista kuin se, joka käsiteltävässä asiassa kiellettiin riidanalaisella säännöksellä. Tästä samankaltaisuudesta voisi saada sen käsityksen, että kyseistä tuomiota sovelletaan käsiteltävään asiaan, jolloin direktiivillä 2001/83 ei olisi merkitystä ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastaamisen kannalta.

64. Tuomion A (Lääkkeiden mainonta ja myynti verkossa)( ) taustalla ollut tilanne oli kuitenkin aivan erilainen kuin käsiteltävän asian taustalla oleva tilanne.

65. Ensin mainitussa asiassa kyseessä ollut kansallinen lainsäädäntö, jossa kiellettiin apteekkeja tekemästä myynninedistämistarjouksia, joissa luvataan myöntää alennus lääketilauksen kokonaishinnasta, koski nimittäin lääkkeitä ja niiden mainontaa ainoastaan välillisesti,( ) kun taas riidanalainen säännös koskee nimenomaisesti ja suoraan yleistä lääkemainontaa.

66. Ennen muuta tuomiossa A (Lääkkeiden mainonta ja myynti verkossa)( ) kyseessä olleessa asiassa esitetty ennakkoratkaisukysymys koski, kuten kysymyksen sanamuodosta ja mainitun tuomion 28 kohdasta ilmenee, lähinnä sitä, onko sellainen kansallinen lainsäädäntö, jota vastaanottava jäsenvaltio soveltaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen palveluntarjoajaan, joka tarjoaa ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden verkkomyyntipalvelua, yhteensopiva unionin oikeuden kanssa. Tarkemmin sanottuna kyseisessä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin halusi arvioida tätä kansallista lainsäädäntöä SEUT 34 artiklan, direktiivin 2001/83 85 c artiklan ja/tai direktiivin 2000/31/EY( ) 3 artiklan kannalta.

67. Unionin tuomioistuin totesi ensin, että lääkkeiden verkkomyyntipalvelut eivät jää direktiivin 2000/31 soveltamisalan ulkopuolelle( ) ja että direktiivin 2001/83 85 c artiklassa viitataan muun muassa direktiivin 2000/31 säännöksiin, ja tutki tämän jälkeen ennakkoratkaisukysymyksen direktiivin 2000/31 kannalta. Direktiivin 2000/31 taustalla olevan logiikan mukaan tietoyhteiskunnan palvelun tarjoajaan sovelletaan nimittäin pääsääntöisesti sen jäsenvaltion lainsäädäntöä, johon se on sijoittautunut (alkuperämaa). Yhteensovitettuun alaan kuuluvia tietoyhteiskunnan palveluja koskevat vaatimukset voivat olla alkuperäjäsenvaltion tai – direktiivin 2000/31 3 artiklan 4 kohdassa asetetuissa rajoissa – muiden jäsenvaltioiden asettamia. Käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva lainsäädäntö on sen jäsenvaltion antamaa, johon palvelun tarjoaja on sijoittautunut.

5. Tuomio DocMorris

68. Tuomiossa DocMorris,( ) joka julistettiin käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön esittämisen jälkeen, unionin tuomioistuimen käsiteltävänä oli kysymys siitä, ovatko direktiivin 2001/83 VIII osastoon ja erityisesti sen 87 artiklan 3 kohtaan sisältyvät säännökset esteenä sellaiselle kansalliselle säännöstölle, jolla apteekkia, joka myy lääkkeitä postitse, kielletään järjestämästä mainoskampanjaa sellaisen arvonnan muodossa, jossa osallistujat voivat voittaa muita arjen tavaroita kuin lääkkeitä, ja tähän arvontaan osallistuminen edellyttää ihmisille tarkoitettua reseptilääkettä koskevan tilauksen ja kyseisen reseptin lähettämistä.

69. Kyseisessä tuomiossa unionin tuomioistuin katsoi, ettei tällainen mainoskampanja kuulunut direktiivin 2001/83 VIII osaston säännösten soveltamisalaan.

70. Tarkemmin sanottuna unionin tuomioistuin totesi, että kyseinen mainonta ei kohdistunut tiettyyn lääkkeeseen vaan reseptilääkkeiden koko siihen valikoimaan, jota kysymyksessä ollut apteekki tarjosi myytäväksi. Ennen tämän päätelmän tekemistä unionin tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 21 kohdassa, että tällä mainoskampanjalla ei toisin sanoen pyritty vaikuttamaan siihen, että asiakas valitsee tietyn tuotteen, vaan siihen, että hän valitsee apteekin, josta hän ostaa kyseisen lääkkeen, ja tämä valinta tehdään ennen lääkkeen valitsemista.

71. Teleologisen tulkinnan kannalta merkityksellistä on nimittäin se, että toisin kuin riidanalaisessa säännöksessä kyseessä oleva toiminta, kyseinen mainoskampanja ei ollut omiaan kannustamaan lääkkeiden epätarkoituksenmukaiseen käyttöön. Lääkkeiden ostaminen nimittäin edellytti lääkemääräyksen saamista sen antamiseen valtuutetulta henkilöltä.

72. Sitä vastoin riidanalaisessa säännöksessä tarkoitettu toiminta on edellä tämän ratkaisuehdotuksen 41 kohdassa esitetyistä syistä omiaan kannustamaan kuluttajia ostamaan enemmän lääkkeitä silloinkin, kun tämä toiminta koskee yleisesti lääkkeitä, joista ei edellytetä lääkemääräystä. Jos nimittäin kyseisessä kansallisessa lainsäädännössä mainitaan selvästi, kuten nyt käsiteltävässä asiassa, että mainonta koskee lääkkeitä, mainontaa koskevia oikeussääntöjä on sovellettava, vaikka mainonnassa ei nimenomaisesti mainita mitään tiettyä lääkettä.

6. Ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä koskeva päätelmä

73. Kun otetaan huomioon direktiivin 2001/83 86 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaisesta, systemaattisesta ja teleologisesta tulkinnasta tehtävät yhtäpitävät päätelmät, kyseistä säännöstä on tulkittava siten, että sellaisten tietojen levittäminen, joissa kannustetaan lääkkeen ostamiseen perustelemalla lääkkeen ostotarvetta sen hinnalla taikka ilmoittamalla erikoistarjouksesta tai siitä, että lääke myydään yhdessä muiden lääkkeiden kanssa (mahdollisesti alennettuun hintaan) tai yhdessä muiden tuotteiden kanssa, voi kuulua kyseisessä säännöksessä tarkoitetun lääkemainonnan käsitteen alaan silloinkin, kun nämä tiedot eivät koske mitään tiettyä lääkettä vaan ne koskevat yleisesti lääkkeitä, joista ei edellytetä lääkemääräystä.

C Toinen ja kolmas ennakkoratkaisukysymys

74. Toisella ja kolmannella ennakkoratkaisukysymyksellään, jotka on tutkittava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa selvittää ensinnäkin, onko direktiivin 2001/83 87 artiklan 3 kohtaa ja 90 artiklaa tulkittava siten, että nämä säännökset ovat esteenä sille, että jäsenvaltio asettaa kyseisen direktiivin 90 artiklasta poikkeavia kieltoja, kun nämä kiellot kohdistuvat mainontaan, jolla kannustetaan lääkkeiden epätarkoituksenmukaiseen käyttöön (toisen ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäinen osa), ja toiseksi, asetetaanko riidanalaisessa säännöksessä tällaisia kieltoja (toisen ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen toinen osa).

75. Yhtäältä on huomautettava, että vaikka toinen ennakkoratkaisukysymys, sellaisena kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on sen muotoillut, näyttää perustuvan siihen oletukseen, että direktiivin 2001/83 90 artikla koskee kiellettyjä mainontamuotoja, on kuitenkin niin, että kyseisessä säännöksessä asetetaan yleisen lääkemainonnan sisältöä koskevia kieltoja.( ) Toisaalta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että riidanalaisessa säännöksessä säädetyt kiellot eivät missään tapauksessa vastaa direktiivin 2001/83 90 artiklassa säädettyjä kieltoja.

1. Tutkittavaksi ottaminen

76. Ennen näiden kysymysten tarkastelua on mainittava, että EUROAPTIEKA väittää kirjallisissa huomautuksissaan, vaikkakin implisiittisesti, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toinen ja kolmas ennakkoratkaisukysymys eivät täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä. Sen mukaan nämä kysymykset eivät ole merkityksellisiä käsiteltävän asian ratkaisemisen kannalta, koska ne koskevat direktiivin 2001/83 säännösten tulkintaa ja koska riidanalainen säännös ei kuulu kyseisen direktiivin soveltamisalaan.

77. On todettava, että ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa lähinnä selvittää, kuuluuko riidanalainen säännös direktiivin 2001/83 soveltamisalaan, ja että toinen ja kolmas ennakkoratkaisukysymys on tutkittava vain, jos ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan myöntävästi. Kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen antamani myöntävä vastaus, minulla ei ole mitään perusteita katsoa, että toinen ja kolmas kysymys eivät selvästikään ole merkityksellisiä pääasian ratkaisun kannalta. Mielestäni nämä kysymykset on siten otettava tutkittavaksi.

2. Asiakysymys

78. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että toisen ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäiseen osaan on vastattava kieltävästi.

79. Nämä kaksi kysymystä yhdessä luettuina perustuvat nimittäin sellaiseen direktiivin 2001/83 tulkintaan, jonka mukaan sen 90 artiklassa on tyhjentävä luettelo yleisen lääkemainonnan sisältöön kohdistuvista kielloista, vaikka kyseisen direktiivin 87 artiklan 3 kohdassa sallitaan jäsenvaltioiden asettaa muitakin kieltoja, kun ne kannustavat lääkkeiden järkevään käyttöön.

80. Tällainen tulkinta direktiivistä 2001/83 annettiin tuomiossa Gintec,( ) johon ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa.

81. Kyseisessä tuomiossa lausuttiin erityisesti siitä, onko lääkkeiden mainostaminen arvonnalla direktiivin 2001/83 87 artiklan 3 kohdan mukaan sallittua vai kiellettyä, kun sitä ei ole nimenomaisesti kielletty kyseisessä direktiivissä( )

82. Tältä osin mainitussa tuomiossa todettiin, että vaikka direktiivissä 2001/83 ei ole erityissäännöksiä lääkkeiden mainostamisesta arvonnalla, erityisesti kyseisen direktiivin 87 artiklan 3 kohdassa kielletään tällainen mainostaminen, koska se kannustaa kyseisen lääkkeen epätarkoituksenmukaiseen käyttöön ja koska se on lääkkeen suoraa jakelua väestölle sekä ilmaisnäytteiden jakelua.

83. Ennen tämän päätelmän tekemistä tuomiossa todettiin aluksi, että tällaista mainostamista on vaikea hyväksyä, kun otetaan huomioon tarve estää liiallinen ja harkitsematon mainonta, joka voisi vaikuttaa kansanterveyteen. Tämän jälkeen siinä todettiin, että direktiivin 2001/83 87 artiklan 3 kohdassa toistetaan tämä tarve, kun siinä edellytetään, että lääkemainonta kannustaa lääkkeen järkevään käyttöön.( ) Lopuksi tuomiossa todettiin tiettyjen hallitusten ilmaiseman kannan mukaisesti, että lääkkeen mainostaminen arvonnoilla kannustaa kyseisen lääkkeen epätarkoituksenmukaiseen ja liialliseen käyttöön, koska siinä lääke esitetään lahjana tai palkintona ja siten suunnataan kuluttajan huomio pois lääkkeen käyttötarpeen objektiivisesta arvioinnista.( )

84. Näin ollen toisen ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäisestä osasta on todettava, että direktiivin 2001/83 87 artiklan 3 kohtaa ja 90 artiklaa on tulkittava siten, että nämä säännökset eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio asettaa tämän direktiivin 90 artiklasta poikkeavia kieltoja, jos nämä kiellot kohdistuvat mainontaan, jolla kannustetaan lääkkeiden epätarkoituksenmukaiseen käyttöön.

85. Näiden ennakkoratkaisukysymysten toisesta osasta on todettava, ettei riidanalaisessa säännöksessä suinkaan kielletä levittämästä tavallista tietoa lääkkeiden hinnoista. Riidanalainen säännös ei myöskään koske velvollisuutta asettaa lääkkeille tietty hinta. Sitä vastoin kyseisessä säännöksessä kielletään levittämästä tietoa, jolla kannustetaan lääkkeen ostamiseen perustelemalla lääkkeen ostotarvetta sen hinnalla taikka ilmoittamalla erikoistarjouksesta tai siitä, että lääke myydään yhdessä muiden lääkkeiden kanssa, mahdollisesti alennettuun hintaan, tai yhdessä muiden tuotteiden kanssa.

86. Kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen 72 kohdassa jo totesin, kyseinen säännös koskee siten toimintaa, joka on omiaan kannustamaan kuluttajia ostamaan enemmän lääkkeitä pyrkimättä välttämättä siihen, että näistä ostoksista on heille terveydellistä hyötyä.

87. Tällaisessa tilanteessa, kuten komissio unionin tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin antamissaan vastauksissa huomauttaa, hinta vaikuttaa aina kuluttajien ostopäätöksiin, ja erikoistarjoukset tai -alennukset voivat kannustaa heitä ostamaan enemmän kuin on tarpeen. Tilanteessa, jossa kuluttajat ostavat lääkkeitä, on asetettava etusijalle kuluttajille koituva terveydellinen hyöty (sairauden ennaltaehkäisy tai hoito) eikä mahdollisia taloudellisia intressejä ja rahallisia etuja, jotka liittyvät lääkkeiden ostamiseen erikoistarjouksesta tai yhteispakkauksessa muiden lääkkeiden tai muiden tuotteiden kanssa.

88. Lääkkeiden ostaminen muussa tarkoituksessa kuin terveydellisen hyödyn saavuttamiseksi voi johtaa lääkkeiden kuluttamiseen viimeksi mainitusta tarkoituksesta piittaamatta, mikä nimenomaan merkitsee lääkkeiden epätarkoituksenmukaista käyttöä, Latvian hallituksen mainitsemista riskeistä puhumattakaan.( )

89. Se, että ihmisten terveyden ja elämän tehokas suojelu edellyttää muun muassa sitä, että lääkkeet myydään kohtuulliseen hintaan( ) ei sitä paitsi poista direktiivin 2001/83 johdanto-osan 45 perustelukappaleessa ilmaistua tarvetta estää liiallinen ja harkitsematon mainonta, joka voi vaikuttaa kansanterveyteen. Kuten unionin tuomioistuin vahvisti tuomiossa Gintec,( ) tämä vaatimus on heijastunut direktiivin 87 artiklan 3 kohtaan, jonka mukaan lääkemainonnan on kannustettava lääkkeiden järkevään käyttöön.

90. Näin ollen toisen ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen toiseen osaan on vastattava siten, että kiellot, jotka koskevat mainontaa, jossa kannustetaan lääkkeen ostamiseen perustelemalla lääkkeen ostotarvetta sen hinnalla taikka ilmoittamalla erikoistarjouksesta tai siitä, että lääke myydään yhdessä muiden lääkkeiden kanssa (mahdollisesti alennettuun hintaan) tai yhdessä muiden tuotteiden kanssa, kohdistuvat mainontaan, joka kannustaa lääkkeiden epätarkoituksenmukaiseen käyttöön.

V Ratkaisuehdotus

91. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Latvijas Republikas Satversmes tiesan esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:

1) Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä 6.11.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/83/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 31.3.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2004/27/EY, 86 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sellaisten tietojen levittäminen, joissa kannustetaan lääkkeen ostamiseen perustelemalla lääkkeen ostotarvetta sen hinnalla taikka ilmoittamalla erikoistarjouksesta tai siitä, että lääke myydään yhdessä muiden lääkkeiden kanssa (mahdollisesti alennettuun hintaan) tai yhdessä muiden tuotteiden kanssa, voi kuulua kyseisessä säännöksessä tarkoitetun lääkemainonnan käsitteen alaan silloinkin, kun nämä tiedot eivät koske mitään tiettyä lääkettä vaan ne koskevat yleisesti lääkkeitä, joista ei edellytetä lääkemääräystä.

2) Direktiivin 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/27, 87 artiklan 3 kohtaa ja 90 artiklaa on tulkittava siten, että nämä säännökset eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio säätää kyseisen direktiivin 90 artiklasta poikkeavia kieltoja, jos nämä kiellot kohdistuvat mainontaan, joka kannustaa lääkkeiden epätarkoituksenmukaiseen käyttöön.

Kiellot, jotka koskevat mainontaa, jossa kannustetaan lääkkeen ostamiseen perustelemalla lääkkeen ostotarvetta sen hinnalla taikka ilmoittamalla erikoistarjouksesta tai siitä, että lääke myydään yhdessä muiden lääkkeiden kanssa (mahdollisesti alennettuun hintaan) tai yhdessä muiden tuotteiden kanssa, kohdistuvat mainontaan, joka kannustaa lääkkeiden epätarkoituksenmukaiseen käyttöön.