Yhdistetyt asiat C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja

C-213/02 P

Dansk Rørindustri ym.

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Muutoksenhaku – Kilpailu – Kaukolämmitysputket (esieristetyt putket) – EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) – Kartelli tai muu yhteisjärjestely – Boikotti – Sakot – Sakkojen laskemista koskevat suuntaviivat – Taannehtivuuskielto – Perusteltu luottamus – Laillisuus – Yhteistyötiedonanto – Perusteluvelvollisuus

Julkisasiamies A. Tizzanon ratkaisuehdotus 8.7.2004

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 28.6.2005

Tuomion tiivistelmä

1. Oikeudenkäyntimenettely – Asian selvittämistoimet – Todistajien kuuleminen – Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen harkintavalta – Oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin koskevan yhteisön oikeuden yleisen periaatteen merkitys

(Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 68 artiklan 1 kohta)

2. Oikeudenkäyntimenettely – Kannekirjelmä – Muotovaatimukset – Yhteenveto kanneperusteista – Oikeudelliset perusteet, joita ei ole esitetty kannekirjelmässä – Viittaaminen liitteessä esitettyihin seikkoihin ei ole mahdollista

(Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohta)

3. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Yritys – Käsite

(EY:n perustamissopimuksen 85 ja 86 artikla (joista on tullut EY 81 ja EY 82 artikla))

4. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Yrityksen toteuttama oikeussääntöjen rikkominen – Lukeminen toisen yrityksen syyksi näitä yrityksiä yhdistävien taloudellisten ja oikeudellisten suhteiden vuoksi – Edellytykset – Se, että sama taho omistaa yhtiöpääoman, ei riitä

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta))

5. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Yrityksen osallistuminen kilpailua rajoittavaan aloitteeseen – Kielletyn aloitteen hiljainen hyväksyminen ilman julkista irtisanoutumista siitä tai sen ilmoittamista toimivaltaisille viranomaisille on riittävää yrityksen vastuun syntymiseksi

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta))

6. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Vaikutus kilpailuun – Arviointiperusteet – Kilpailua rajoittavan tarkoituksen toteaminen riittää

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta))

7. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Perustetta, joka esitetään ensimmäistä kertaa muutoksenhaun yhteydessä, ei voida hyväksyä

(Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 51 artikla)

8. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Oikeussääntöjen rikkominen – Sakot – Määrittäminen – Arviointiperusteet – Sakkojen yleisen tason korottaminen – Hyväksyttävyys – Edellytykset

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta); neuvoston asetus N:o 17)

9. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Luottamuksensuoja – Rajat – Seuraamusten määrääminen kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi – Sakkojen määrän määrittäminen – Sakkojen laskentatapa – Toimielinten harkintavalta – Yhteistyötiedonanto ei vaikuta toimielinten harkintavaltaan

(Komission tiedonanto 96/C 207/04)

10. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät olosuhteet – Komissiolla ei ole velvollisuutta pitäytyä aiemmassa päätöskäytännössään

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

11. Yhteisön oikeus – Yleiset oikeusperiaatteet – Kielto soveltaa rikoslainsäädäntöä taannehtivasti – Soveltamisala – Kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi määrättävät sakot kuuluvat tämän kiellon soveltamisalaan – Tämän kiellon mahdollinen rikkominen sen vuoksi, että sakkoja laskettaessa suuntaviivoja on sovellettu kilpailusääntöjen rikkomiseen, joka on tapahtunut ennen niiden antamista – Suuntaviivoissa tehtyjen muutosten ennakoitavuus – Kieltoa ei ole rikottu

(Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla; komission tiedonanto 98/C 9/03)

12. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi määrättävien sakkojen laskentaa koskevat suuntaviivat – Yleisesti sovellettava säädös – Oikeusvaikutukset

(Komission tiedonanto 98/C 9/03)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet –Kyseessä olevan yrityksen kokonaisliikevaihto – Liikevaihto, joka tulee kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevista tavaroista – Liikevaihdon huomioon ottamisen rajat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

14. Muutoksenhaku – Yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta – Yrityksille määrättyjen sakkojen määrää koskevan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arvioinnin valvonta kohtuullisuussyistä ei kuulu yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaan – Valvonta rajoittuu sen tarkistamiseen, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ottanut huomioon tekijät, jotka ovat olennaisia arvioitaessa rikkomisen vakavuutta, ja kaikki sakkoa vastaan esitetyt väitteet

(EY:n perustamissopimuksen 85 artikla (josta on tullut EY 81 artikla); yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 51 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

15. Kilpailu – Sakkojen laskentaa koskevat suuntaviivat – Laskentatapa, jossa otetaan huomioon useita joustavia osatekijöitä aiemmin suositun yrityksen liikevaihdon sijasta – Yhteensopivuus asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan kanssa

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

16. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Enimmäismäärä – Laskenta – Sakon lopullisen määrän ja väliaikaisen määrän erottaminen toisistaan – Vaikutukset

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

17. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kyseessä olevan yrityksen taloudellista tilannetta ei ole otettava huomioon

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

18. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakon määrän alentaminen vastineena epäillyn yrityksen yhteistyöstä – Edellytykset – Komission harkintavalta

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 96/C 207/04 D luvun 1 ja 2 kohta)

19. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Väitetiedoksianto – Välttämätön sisältö – Suunnitellun sakon laskentaperusteisiin liittyvät tiedot – Ennakkotiedot – Komissio ei ole velvollinen ilmoittamaan mahdollisesta politiikan muuttamisesta sakkojen tason osalta

(Neuvoston asetus N:o 17)

20. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Perustelujen puutteellisuus – Yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta – Yhteisöjen tuomioistuimen on otettava huomioon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamat tosiseikat

(EY:n perustamissopimuksen 190 artikla (josta on tullut EY 253 artikla))

21. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Perustelut – Perusteluvelvollisuuden laajuus – Päätökset – Perustelujen puuttumista ei voida korjata oikeudenkäyntimenettelyn aikana

(EY:n perustamissopimuksen 190 artikla (josta on tullut EY 253 artikla))

1. Vaikka kannekirjelmässä tehdyssä pyynnössä todistajan kuulemiseksi on ilmoitettu täsmällisesti, mistä seikoista ja minkä vuoksi todistajaa tai todistajia on tarpeen kuulla, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiana on arvioida, onko pyyntö hyväksyttävä, kun huomioon otetaan riidan kohde ja tarve kuulla nimettyjä todistajia.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen harkintavaltaa tältä osin ei voida riitauttaa vetoamalla yhteisön oikeuden yleiseen periaatteeseen, joka on saanut vaikutteita Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kohdasta, jonka mukaan jokaisella on oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, ja erityisesti tämän oikeuden erityisen osan muodostavaan periaatteeseen, joka ilmenee kyseisen artiklan 3 kohdan d alakohdasta, jonka mukaan jokaisella rikoksesta syytetyllä on muun muassa oikeus saada hänen puolestaan esiintyvät todistajat kutsutuiksi ja kuulustelluiksi samoissa olosuhteissa kuin häntä vastaan todistamaan kutsutut todistajat.

Viimeksi mainitulla säännöksellä rikoksesta syytetylle ei myönnetä absoluuttista oikeutta siihen, että todistajia kuullaan tuomioistuimessa, ja lähtökohtaisesti kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää todistajan nimeämisen tarpeellisuudesta tai asianmukaisuudesta.

Edellä mainitussa 6 artiklan 3 kohdassa ei näin ollen edellytetä kaikkien todistajien kutsumista, vaan sillä pyritään asianosaisten täysimääräiseen menettelylliseen yhdenvertaisuuteen, jolla taataan se, että riidanalaisessa menettelyssä kokonaisuutena tarkasteltuna syytetylle on annettu asianmukainen ja riittävä mahdollisuus kiistää sitä vastaan esitetyt epäilyt.

(ks. 68–71 kohta)

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdasta seuraa, että itse kannekirjelmässä on mainittava vähintään yhteenvedonomaisesti ne oikeudelliset seikat ja tosiseikat, joihin kanne perustuu, eikä näin ollen ole riittävää, että kannekirjelmässä viitataan sen liitteessä esiintyviin tällaisiin seikkoihin.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiana ei ole myöskään etsiä ja tunnistaa liitteistä kanneperusteita, joihin kanteen voitaisiin katsoa perustuvan, koska liitteillä on puhtaasti todistuksellinen ja täydentävä tehtävä.

(ks. 94, 97 ja 100 kohta)

3. Kilpailuoikeudelliseen yrityksen käsitteeseen kuuluvat kaikki taloudellista toimintaa harjoittavat yksiköt riippumatta niiden oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta. Yrityksen käsite ei edellytä sitä, että kyseinen taloudellinen yksikkö olisi oikeushenkilö.

(ks. 112 ja 113 kohta)

4. Yrityksen voidaan katsoa olevan vastuussa toisen yrityksen kilpailunvastaisesta käyttäytymisestä, jos tämä toinen yritys ei ole päättänyt markkinakäyttäytymisestään itsenäisesti vaan on pääasiallisesti noudattanut ensin mainitun yrityksen antamia ohjeita erityisesti näitä yrityksiä yhdistävien taloudellisten ja oikeudellisten suhteiden vuoksi.

Pelkästään se, että kahden eri liikeyhtiön yhtiöpääoman omistaa sama henkilö tai perhe, ei riitä osoittamaan näiden yhtiöiden olevan taloudellinen yksikkö, minkä seurauksena yhteisön kilpailuoikeuden mukaan on se, että yhden yhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa toisen yhtiön toiminnasta ja että yksi yhtiö voidaan velvoittaa maksamaan toiselle määrätty sakko.

(ks. 117 ja 118 kohta)

5. On riittävää, että komissio osoittaa yrityksen osallistuneen kokouksiin, joiden aikana on tehty kilpailua rajoittavia sopimuksia, ilman että kyseinen yritys olisi selvästi vastustanut niitä, jotta komissio voi osoittaa riittävällä tavalla kyseisen yrityksen osallistuneen kartelliin. Jos osallistuminen tällaisiin kokouksiin on näytetty toteen, kyseisen yrityksen on esitettävä selvitystä siitä, että se ei osallistunut kyseisiin kokouksiin rajoittaakseen kilpailua, ja osoitettava ilmoittaneensa kilpailijoilleen, että se osallistui näihin kokouksiin eri tarkoituksessa kuin ne.

Tältä osin kielletyn aloitteen hiljainen hyväksyminen ilman julkista irtisanoutumista sen sisällöstä tai sen ilmoittamista hallintoviranomaisille rohkaisee muita jatkamaan kilpailusääntöjen rikkomista ja vaarantaa sen paljastumisen. Tämä kumppanuus merkitsee passiivista osallistumista kilpailusääntöjen rikkomiseen ja saattaa näin ollen johtaa siihen, että yritys joutuu vastuuseen, kun kyseessä on yksi ainoa sopimus.

Myöskään se, että yritys ei noudata kokouksessa, jonka tarkoitus oli kilpailun rajoittaminen, sovittua, ei poista sen vastuuta kartelliin osallistumisesta, ellei se ole julkisesti sanoutunut irti siitä, mitä kokouksessa on sovittu.

(ks. 142–144 kohta)

6. Perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) soveltamiseksi riittää, että sopimuksen tarkoituksena on rajoittaa, estää tai vääristää kilpailua, eikä sopimuksen konkreettisilla vaikutuksilla ole tällöin merkitystä. Niinpä silloin, kun keskenään kilpailevien yritysten kokouksissa tehdään sopimuksia, tätä määräystä rikotaan, kun näillä kokouksilla on tällainen tarkoitus ja kun niissä siten pyritään keinotekoisesti järjestämään markkinoiden toimintaa. Tällöin tietyn yrityksen voidaan pätevästi katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, kun kyseinen yritys on osallistunut näihin kokouksiin tietoisena niiden tarkoituksesta, vaikka yritys ei tämän jälkeen olisikaan toimeenpannut tiettyä näissä kokouksissa sovittua toimenpidettä.

Sillä seikalla, että yritykset osallistuvat määräävässä tai erityisen vahvassa asemassa olevien sellaisten yritysten kartelliin, jotka voivat toteuttaa vastatoimia muita, selvästi heikommassa asemassa olevia osapuolia kohtaan, jos viimeksi mainitut irtisanoutuvat julkisesti sellaisten kokousten sisällöstä, joiden tarkoituksena oli kilpailun rajoittaminen; sillä, kuinka säännöllisesti yritys on osallistunut kokouksiin, tai sillä, kuinka täysimääräisesti se on toimeenpannut sovitut toimenpiteet, ei ole vaikutusta sen vastuun syntymiseen vaan vastuun laajuuteen ja näin ollen seuraamusten tasoon.

(ks. 145 ja 150 kohta)

7. Jos asianosaisella olisi oikeus esittää ensi kertaa vasta yhteisöjen tuomioistuimessa perusteita, joihin hän ei ole ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa vedonnut, asianosaisella olisi oikeus saattaa yhteisöjen tuomioistuimen, jonka toimivalta muutoksenhakuasioissa on rajoitettu, käsiteltäväksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käsiteltyyn asiaan nähden laajempi asia. Yhteisöjen tuomioistuin on näin ollen valitusasioissa toimivaltainen tutkimaan ainoastaan arvioinnit, jotka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista.

(ks. 165 kohta)

8. Se, että komissio on aikaisemmin soveltanut tietyntasoisia sakkoja tietynlaisiin rikkomuksiin, ei voi merkitä sitä, etteikö se voisi nostaa tätä sakkojen tasoa asetuksessa N:o 17 ilmoitetuissa rajoissa, jos tämä on tarpeen yhteisön kilpailupolitiikan toteuttamiseksi; yhteisön kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen edellyttää päinvastoin sitä, että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi.

EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa ja 86 artiklassa (joista on tullut EY 81 artiklan 1 kohta ja EY 82 artikla) komissiolle myönnettyyn valvontatehtävään kuuluu yksittäisten kilpailusääntöjen rikkomisten tutkiminen ja seuraamusten määrääminen niistä, mutta siihen kuuluu myös velvollisuus harjoittaa sellaista yleistä politiikkaa, jolla pyritään kilpailuasioiden osalta noudattamaan perustamissopimuksessa vahvistettuja periaatteita ja ohjaamaan yritysten käyttäytymistä näiden periaatteiden mukaisesti.

(ks. 169, 170 ja 227 kohta)

9. Talouden toimijat eivät voi perustaa perusteltua luottamusta sellaiseen vallitsevaan tilanteeseen, jota komissio voi harkintavaltansa puitteissa muuttaa. Tätä periaatetta selvästikin sovelletaan kilpailupolitiikan alalla, jolle on ominaista komission laaja harkintavalta erityisesti sakkojen määrän määrittämisen osalta.

Sellaiseen hallinnolliseen menettelyyn osallistuvat yritykset, jonka päätteeksi voidaan määrätä sakkoja, eivät voi näin ollen saavuttaa perusteltua luottamusta siihen, ettei komissio ylitä aiemmin käytettyä sakkojen tasoa. Tästä seuraa, ettei myöskään sakkojen laskentatapaan voida perustellusti luottaa.

Lisäksi perusteltu luottamus, jonka toimijat voivat perustaa yhteistyötiedonantoon, rajoittuu tietoon siitä, että ne voivat hyötyä tietystä alennusprosentista, mutta ei ulotu sakkojen laskentatapaan eikä varsinkaan sakon tiettyyn tasoon, joka voitaisiin laskea silloin, kun toimija päättää konkretisoida aikomuksensa toimia yhteistyössä komission kanssa.

(ks. 171–173, 187, 188 ja 228 kohta)

10. Määritettäessä kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi määrättävän sakon määrää pelkästään se seikka, että komissio on aiemmassa päätöskäytännössään myöntänyt tietyn alennuksen tietynlaisen käyttäytymisen vuoksi, ei merkitse, että sillä olisi velvollisuus tehdä samanlainen suhteellinen alennus arvioidessaan vastaavanlaista käyttäytymistä jossain myöhemmässä hallinnollisessa menettelyssä.

(ks. 192 kohta)

11. Rikoslakien taannehtivuuskiellon periaate, jota on Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklassa pidetty perusoikeutena, muodostaa yhteisön oikeuden yleisen periaatteen, jota on kunnioitettava, kun kilpailusääntöjen rikkomisesta määrätään sakkoja, ja tämä periaate edellyttää, että teosta määrätyt seuraamukset vastaavat rikkomisen tapahtumishetkellä lainsäädännössä säädettyjä seuraamuksia.

Kyseisessä 7 artiklan 1 kappaleessa tarkoitettu ”lainsäädännön ja oikeuden” käsite vastaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen muissa määräyksissä käytettyä käsitettä ”laki” ja sisältää sekä lainsäädännöstä että oikeuskäytännöstä johtuvan oikeuden. Vaikka tätä määräystä, jossa vahvistetaan erityisesti rikosten ja rangaistusten lainalaisuusperiaate (nullum crimen, nulla poena sine lege), ei voida tulkita siten, että siinä kiellettäisiin rikosoikeudellista vastuuta koskevien säännösten asteittainen selkeyttäminen, sen vastaista voi olla se, että sellaisen säännöksen, jossa teko säädetään rikokseksi, uutta tulkintaa sovelletaan taannehtivasti. Tämä pätee erityisesti, jos kyseessä on oikeuskäytännössä esitetty tulkinta, jonka tulos ei ollut kohtuullisesti ennakoitavissa kilpailusääntöjen rikkomishetkellä, kun otetaan huomioon erityisesti oikeuskäytännössä tuolloin vahvistettu kyseisen oikeussäännön tulkinta.

Tämän oikeuskäytännön kehitykseen liittyvän oikeuskäytännön tapaan seuraamuskäytännön, tässä tapauksessa komission sakkoja koskevan yleisen kilpailupolitiikan, muuttamisella voi olla seurauksia taannehtivuuskiellon periaatteen kannalta, varsinkin jos se toteutetaan antamalla asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskentaa koskevien komission suuntaviivojen kaltaisia käytännesääntöjä. Kun otetaan huomioon tällaisten käytännesääntöjen oikeusvaikutukset ja yleinen sisältö, ne kuuluvat lähtökohtaisesti Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleessa tarkoitetun ”lainsäädännön ja oikeuden” käsitteen alaan.

Taannehtivuuskiellon periaatteen noudattamisen valvomiseksi on tutkittava, oliko kyseinen muutos kohtuullisesti ennakoitavissa silloin, kun kyseessä olevat kilpailusääntöjen rikkomiset tapahtuivat. Ennakoitavuuden käsitteen sisältö riippuu suuresti kyseessä olevan tekstin sisällöstä, sen kattamasta alasta ja sen adressaattien lukumäärästä ja laadusta. Lain ennakoitavuuden vastaista ei ole se, että kyseessä olevan henkilön on käytettävä valistuneita neuvonantajia arvioidakseen asianmukaisesti tietyn teon mahdollisia seurauksia asian olosuhteissa. Tämä koskee erityisesti ammattilaisia, jotka ovat tottuneet harjoittamaan ammattiaan huolellisesti. Heidän voidaan lisäksi edellyttää arvioivan toiminnan riskejä huolellisesti.

Kun otetaan huomioon se, että yhteisön kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen edellyttää sitä, että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa asetuksessa N:o 17 ilmoitetuissa rajoissa yhteisön kilpailupolitiikan tarpeita vastaavaksi ja että se voi tämän vuoksi korottaa sakkojen tasoa aiemmin soveltamastaan tasosta, ei ainoastaan korottamalla sakkojen tasoa määrätessään sakkoja yksittäistapauksissa, vaan myös silloin, kun se toteuttaa tämän korotuksen soveltamalla yksittäistapauksiin suuntaviivojen kaltaisia yleisesti sovellettavia käytännesääntöjä, tästä seuraa, että suuntaviivat ja erityisesti niiden sisältämä sakkojen uusi laskentatapa, jos oletetaan, että niillä korotettiin määrättävien sakkojen tasoa, olivat kohtuullisesti yritysten ennakoitavissa rikkomisten toteuttamishetkellä ennen suuntaviivojen antamista.

(ks. 202, 216–219, 222–224 ja 227–231 kohta)

12. Kun komissio antaa käytännesääntöjä, joilla on tarkoitettu olevan vaikutuksia hallinnon ulkopuolella, mikä pätee taloudellisia toimijoita koskeviin suuntaviivoihin, ja ne julkaisemalla ilmoittaa, että niitä sovelletaan tuosta hetkestä lähtien niissä tarkoitettuihin tilanteisiin, se rajoittaa oman harkintavaltansa käyttämistä eikä voi poiketa näistä säännöistä sillä uhalla, että sen mahdollisesti katsottaisiin loukanneen yleisiä oikeusperiaatteita, kuten yhdenvertaisen kohtelun periaatetta tai luottamuksensuojan periaatetta. Näin ollen ei voi olla poissuljettua, että tietyillä edellytyksillä ja niiden sisällön mukaisesti tällaisilla yleisesti sovellettavilla käytännesäännöillä voi olla oikeusvaikutuksia.

Vaikka asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskentaa koskevat komission suuntaviivat eivät muodosta päätöksen, jolla talouden toimijalle määrätään sakkoa, oikeudellista perustaa, sillä riidanalainen päätös perustuu asetuksen N:o 17 3 artiklaan ja 15 artiklan 2 kohtaan, niissä määritetään yleisesti ja abstraktisti menettelysäännöt, jotka komissio on asettanut itselleen tässä päätöksessä määrättyjen sakkojen määrän vahvistamiseksi, ja taataan näin ollen yritysten oikeusvarmuus.

(ks. 210–213 kohta)

13. Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asian ominaispiirteiden, asiayhteyden ja sakkojen ennalta ehkäisevän vaikutuksen perusteella, vaikka huomioon otettavista arviointiperusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa.

Tekijöitä, jotka voivat vaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuuden arviointiin, ovat kunkin yrityksen käyttäytyminen, kunkin yrityksen osuus yhdenmukaistettujen menettelytapojen luomisessa, se hyöty, jonka ne ovat saaneet näistä menettelytavoista, yritysten koko, kyseisten tavaroiden arvo sekä se vaara, joka tällaisista kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuu yhteisön tavoitteiden toteuttamiselle

Tästä seuraa, että yhtäältä on sakon määrän määräämiseksi sallittua ottaa huomioon yhtä hyvin yrityksen kokonaisliikevaihto, joka kertoo – vaikkakin vain likimääräisesti ja epätäydellisesti – jotain yrityksen koosta ja sen taloudellisesta vallasta, sekä se osa liikevaihdosta, joka tulee kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevista tavaroista ja joka näin ollen on omiaan osoittamaan rikkomisen laajuutta. Tästä seuraa toisaalta, ettei kummallekaan näistä luvuista pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton muihin arviointiperusteisiin nähden, ja että sopivan sakon määrääminen ei näin ollen voi olla pelkän kokonaisliikevaihtoon perustuvan laskelman tulos. Näin on erityisesti silloin, kun kyseiset tavarat muodostavat ainoastaan vähäisen osan kokonaisliikevaihdosta.

(ks. 241–243, 257, 292 ja 312 kohta)

14. Muutoksenhaun yhteydessä yhteisöjen tuomioistuin valvoo ensinnäkin sitä, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ottanut oikeudellisesti asianmukaisella tavalla huomioon kaikki ne tekijät, jotka ovat olennaisia arvioitaessa sitä, miten vakavana tiettyä menettelytapaa on pidettävä perustamissopimuksen 85 artiklan (josta on tullut EY 81 artikla) ja asetuksen N:o 17 15 artiklan valossa, ja toiseksi yhteisöjen tuomioistuin tutkii, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin käsitellyt oikeudellisesti riittävällä tavalla kaikkia kantajan esittämiä väitteitä, joilla pyritään sakon poistamiseen tai alentamiseen.

Sen sijaan silloin kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ratkaissut täyden tuomiovaltansa nojalla yhteisön oikeuden rikkomisesta yrityksille määrättyjen sakkojen suuruuden, yhteisöjen tuomioistuimen asiana ei ole korvata kohtuullisuussyistä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen harkintaa omallaan, kun se käsittelee oikeuskysymyksiä valituksen yhteydessä.

(ks. 244, 245 ja 303 kohta)

15. Kun komissio on suuntaviivoissa ilmoittanut, millä tavalla se aikoo laskea asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan mukaisesti määrättävät sakot, se on toiminut tämän säännöksen oikeudellisissa puitteissa eikä ole millään lailla ylittänyt lainsäätäjän sille myöntämää harkintavaltaa.

Vaikka tämä laskentatapa poikkeaa komission aiemmasta käytännöstä, jossa suurempi painoarvo annettiin sakotettujen yritysten liikevaihdolle, se ei ole millään lailla kyseisen artiklan säännösten vastainen, sellaisena kuin niitä on tulkittu oikeuskäytännössä, sillä niissä ei edellytetä sakkojen laskemista kyseessä olevien yritysten liikevaihtoon perustuvien määrien perusteella. Koska suuntaviivoissa esitetyn laskentatavan mukaan rikkomisen vakavuutta arvioitaessa sakkojen määrän vahvistamiseksi huomioon otetaan useita seikkoja, joita ovat erityisesti kilpailusääntöjen rikkomisella saavutettu hyöty tai sakkojen ennalta ehkäisevän vaikutuksen takaaminen, eikä liikevaihdon huomioon ottamista suljeta millään tavalla pois, ja koska siihen näin ollen sisältyy joustavia osatekijöitä, tämän laskentatavan perusteella komissiolla on päinvastoin mahdollisuus käyttää harkintavaltaansa täysin kyseisten säännösten mukaisesti.

(ks. 252, 254, 258, 260, 261 ja 267 kohta)

16. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu sakon enimmäismäärä on ymmärrettävä siten, että yritykselle lopulta määrätyn sakon määrä ei voi ylittää tätä enimmäismäärää. Tässä säännöksessä ei näin ollen kielletä komissiota viittaamasta sakon laskemista varten väliaikaiseen määrään, joka ylittää tämän enimmäismäärän. Siinä ei myöskään kielletä sitä, että väliaikaiset laskutoimitukset, joissa otetaan huomioon rikkomisen vakavuus ja kesto, toteutetaan kyseistä enimmäismäärää suuremman määrän osalta. Jos laskemisen jälkeen ilmenee, että sakon lopullista määrää on alennettava kyseisen enimmäismäärän ylittävän määrän osalta, se, että tietyt tämän ylimenevän määrän osatekijät kuten rikkomisen vakavuus ja kesto eivät vaikuta tosiasiallisesti sakon määrään, on pelkästään seuraus siitä, että tätä enimmäismäärää sovelletaan kyseiseen lopulliseen määrään.

Kyseisen enimmäismäärän tarkoituksena on estää se, että yrityksille määrättäisiin sakkoja, joiden osalta on ennakoitavissa, etteivät yritykset pysty niitä maksamaan, kun otetaan huomioon niiden koko, josta kertoo – vaikkakin vain likimääräisesti ja epätäydellisesti – niiden kokonaisliikevaihto. Kyseessä on näin ollen kaikkiin yrityksiin yhdenmukaisesti sovellettava ja niiden koon perusteella määräytyvä enimmäismäärä, jonka tarkoituksena on estää se, että sakot olisivat kohtuuttoman suuria ja suhteettomia. Tällä enimmäismäärällä on siis rikkomuksen vakavuuteen ja kestoon liittyvien arviointiperusteiden tavoitteeseen nähden erillinen ja itsenäinen tavoite. Tämän enimmäismäärän ainoana mahdollisena seurauksena on se, että näiden arviointiperusteiden perusteella laskettua sakon määrää alennetaan korkeimmalle sallitulle tasolle. Sen soveltaminen merkitsee sitä, että kyseessä oleva yritys ei maksa sakkoa, joka näiden arviointiperusteiden perusteella toteutetusta arvioinnista lähtökohtaisesti seuraisi.

(ks. 277–283 ja 323 kohta)

17. Komissio ei ole velvollinen ottamaan sakon suuruutta määrittäessään huomioon kyseessä olevan yrityksen rahoitusvajetta, sillä se merkitsisi perusteettoman kilpailuedun antamista niille yrityksille, jotka ovat vähiten sopeutuneita markkinatilanteeseen.

(ks. 327 kohta)

18. Komissiolla on valta katsoa, että yrityksen toimittamien tietojen perusteella, joista voi lähtökohtaisesti ilmetä seikkoja, joiden vuoksi sakon määrää voidaan alentaa yhteistyötiedonannon D kohdan 2 kohdan nojalla, ei välttämättä tarvitse myöntää tälle yritykselle alennusta tämän tiedonannon nojalla.

Lisäksi alennus yhteistyötiedonannon nojalla on perusteltu ainoastaan, kun toimitettujen tietojen ja kyseessä olevan yrityksen käyttäytymisen yleisemminkin voidaan katsoa osoittavan, että yritys on harjoittanut todellista yhteistyötä. Kuten yhteistyön käsitteestä, sellaisena kuin sitä on selitetty yhteistyötiedonannossa ja erityisesti tämän tiedonannon johdannossa ja D kohdan 1 kohdassa, seuraa, alennus voidaan myöntää kyseisen tiedonannon perusteella yksinomaan, jos kyseessä olevan yrityksen käyttäytyminen ilmentää tällaista yhteistyöhenkeä.

Näin ollen yritys, joka on toimittanut puutteellisia ja osittain virheellisiä tietoja, ei voi vedota tällaiseen käyttäytymiseen.

(ks. 393–397 kohta)

19. Silloin, kun komissio väitetiedoksiannossaan nimenomaisesti ilmoittaa aikovansa tutkia, onko yrityksille määrättävä sakkoja, ja kun se myös ilmoittaa ne tärkeimmät tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka voivat johtaa sakon määräämiseen, kuten oletetun rikkomuksen vakavuuden ja keston sekä sen, että rikkomukseen on syyllistytty ”tahallaan tai tuottamuksesta”, se täyttää velvoitteensa kunnioittaa yritysten oikeutta tulla kuulluiksi. Tällöin se antaa yrityksille tiedot, jotka ovat tarpeen, jotta ne voivat puolustautua paitsi sitä vastaan, että niiden vahvistetaan rikkoneen kilpailusääntöjä, myös sakkojen määräämistä vastaan.

Kuitenkin se, että määrättäväksi aiottujen sakkojen suuruudesta ilmoitettaisiin ennen kuin yritykset ovat voineet esittää huomautuksensa niitä vastaan esitettyjen väitteiden johdosta, merkitsisi sitä, että komission päätöstä ennakoitaisiin epäasianmukaisella tavalla.

Komissio ei myöskään ole väitetiedoksiannossa velvollinen ilmoittamaan siitä, että se mahdollisesti muuttaa politiikkaansa sakkojen tason osalta, koska tällainen mahdollisuus on sidoksissa kilpailupolitiikan yleisiin näkökohtiin, joilla ei ole suoraa yhteyttä kysymyksessä olevien asioiden erityisolosuhteisiin.

(ks. 428, 434 ja 435 kohta)

20. Perusteluvelvollisuuden laajuutta koskeva kysymys on oikeudellinen kysymys, joka muutoksenhaun yhteydessä kuuluu yhteisöjen tuomioistuimen valvontavallan alaisuuteen, koska päätöksen laillisuusvalvonnassa, jota yhteisöjen tuomioistuin tässä yhteydessä harjoittaa, on välttämättä otettava huomioon ne tosiseikat, joihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustanut johtopäätöksensä siitä, ovatko perustelut riittävät vai puutteelliset.

(ks. 453 kohta)

21. Velvollisuudella perustella yksittäistapausta koskeva päätös on tarkoitus antaa yhteisöjen tuomioistuimelle mahdollisuus tutkia päätöksen laillisuus sekä antaa asianosaiselle riittävät tiedot sen arvioimiseksi, onko päätös asianmukainen vai onko se mahdollisesti virheellinen, jolloin sen pätevyys voidaan riitauttaa.

Perustelut on näin ollen ilmoitettava asianosaiselle samaan aikaan kuin sille vastainen päätös. Perustelujen puuttumista ei voida korjata sillä, että asianosainen saa päätöksen perustelut tietoonsa yhteisöjen tuomioistuimessa käytävän oikeudenkäyntimenettelyn aikana.

(ks. 462 ja 463 kohta)

YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (suuri jaosto)

28 päivänä kesäkuuta 2005 ( )

Sisällys

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yleissopimus ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi

Asetus N:o 17

Suuntaviivat

Yhteistyötiedonanto

II Oikeusriitojen taustalla olevat tosiseikat

III Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostetut kanteet ja valituksenalaiset tuomiot

IV Valittajien vaatimukset

V Valituksenalaisten tuomioiden kumoamisperusteet

VI Valitusten arviointi

A Menettelyä koskevat perusteet

1. Peruste, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 68 artiklan 1 kohtaa on rikottu siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hylännyt Henss/Isoplus-konsernin pyynnön tiettyjen todistajien kuulemiseksi asian selvitystoimena

2. ABB:n kumoamisperuste, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ja 48 artiklan 2 kohtaa on rikottu, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei hyväksynyt vastauskirjelmään liitetyn oikeudellisen lausunnon esittämistä

B Aineellisia kysymyksiä koskevat kumoamisperusteet, jotka liittyvät vastuuseen joutumiseen kilpailusääntöjen rikkomisesta

1. Kumoamisperuste, jonka mukaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa on rikottu, koska tiettyjen yritysten on katsottu kuuluvan Henss/Isoplus-konserniin ja tämän konsernin on katsottu olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta tässä määräyksessä tarkoitettuna ”yrityksenä”

2. Kumoamisperusteet, joiden mukaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa on rikottu, koska Henss/Isoplus-konsernin ja Bruggin on katsottu olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta sen vuoksi, että ne ovat osallistuneet kokoukseen, jonka tarkoituksena oli kilpailun rajoittaminen.

C Aineelliset kumoamisperusteet, jotka liittyvät sakkojen määrän määrittämiseen

1. Kumoamisperusteet, joiden mukaan luottamuksensuojan periaatetta ja taannehtivuuskiellon periaatetta on loukattu, kun kyseessä oleviin kilpailusääntöjen rikkomisiin on sovellettu suuntaviivoja

a) Kumoamisperusteet, joiden mukaan luottamuksensuojan periaatetta on loukattu

b) Kumoamisperusteet, joiden mukaan taannehtivuuskiellon periaatetta on loukattu

2. Kumoamisperusteet, jotka liittyvät suuntaviivoissa vahvistetun tai riidanalaisessa päätöksessä käytetyn sakkojen laskentatavan lainmukaisuuteen

a) Kumoamisperusteet, joiden mukaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa on rikottu, kun riidanalaisessa päätöksessä sakot on määritetty suuntaviivoissa tarkoitetun laskentatavan mukaisesti

b) Kumoamisperusteet, joiden mukaan suhteellisuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu, kun riidanalaisessa päätöksessä sakon määrä on määritetty suuntaviivoissa esitetyn laskentatavan mukaisesti

c) Henss/Isoplus-konsernin esittämät kumoamisperusteet, joiden mukaan puolustautumisoikeuksia on loukattu raskauttavia olosuhteita arvioitaessa

d) LR A/S:n esittämä kumoamisperuste, jonka mukaan lieventäviä olosuhteita ei ole otettu huomioon

e) Henss/Isoplus-konsernin ja LR A/S:n esittämät kumoamisperusteet, joiden mukaan niiden yhteistyötä hallinnollisen menettelyn aikana ei ole otettu huomioon tai se on otettu huomioon riittämättömällä tavalla

D Kumoamisperusteet, jotka koskevat oikeutta tulla kuulluksi ja perusteluvelvollisuutta

1. Kumoamisperusteet, joiden mukaan oikeutta tulla kuulluksi on loukattu

2. Kumoamisperusteet, joiden mukaan perusteluvelvollisuutta on laiminlyöty sakkojen laskemisen osalta

VII Oikeudenkäyntikulut

Muutoksenhaku – Kilpailu – Kaukolämmitysputket (esieristetyt putket) – EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) – Kartelli tai muu yhteisjärjestely – Boikotti – Sakot – Sakkojen laskemista koskevat suuntaviivat – Taannehtivuuskielto – Perusteltu luottamus – Laillisuus – Yhteistyötiedonanto – Perusteluvelvollisuus

Yhdistetyissä asioissa C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P,

joissa on kyse yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 49 artiklan nojalla tehdyistä valituksista, joista valitus ensimmäisessä asiassa on tehty 17.5.2002, toisessa asiassa 29.5.2002, neljässä seuraavassa 3.6.2002 ja viimeisessä 5.6.2002,

Dansk Rørindustri A/S, kotipaikka Fredericia (Tanska), edustajinaan advokat K. Dyekjær-Hansen ja advokat K. Høegh (C‑189/02 P),

Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH, kotipaikka Rosenheim (Saksa),

Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH, kotipaikka Hohenberg (Itävalta),

Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, kotipaikka Sondershausen (Saksa),

edustajanaan Rechtsanwalt P. Krömer, prosessiosoite Luxemburgissa (C‑202/02 P),

KE KELIT Kunststoffwerk GmbH, kotipaikka Linz (Itävalta), edustajinaan Rechtsanwalt W. Löble, prosessiosoite Luxemburgissa (C‑205/02 P),

LR af 1998 A/S, aiemmin Løgstør Rør A/S, kotipaikka Løgstør (Tanska), edustajinaan avocat D. Waelbroeck ja advokat H. Peytz (C‑206/02 P),

Brugg Rohrsysteme GmbH, kotipaikka Wunstorf (Saksa), edustajinaan Rechtsanwalt T. Jestaedt, Rechtsanwalt H.‑C. Salger ja Rechtsanwalt M. Sura, prosessiosoite Luxemburgissa (C‑207/02 P),

LR af 1998 (Deutschland) GmbH, aiemmin Lögstör Rör (Deutschland) GmbH, kotipaikka Fulda (Saksa), edustajanaan Rechtsanwalt H.‑J. Hellmann, prosessiosoite Luxemburgissa (C‑208/02 P), ja

ABB Asea Brown Boveri Ltd, kotipaikka Zürich (Sveitsi), edustajinaan Rechtsanwalt A. Weitbrecht, abogado J. Ruiz Calzado ja avvocato M. Bay, prosessiosoite Luxemburgissa (C‑213/02 P),

valittajina,

ja joissa valittajien vastapuolina ja muina osapuolina ovat

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään W. Mölls, P. Oliver ja H. Støvlbæk, avustajanaan Rechtsanwalt A. Böhlke, (C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P ja C‑208/02 P) ja R. Thompson, QC (C‑206/02 P ja C‑213/02 P), prosessiosoite Luxemburgissa,

vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa,

HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG,

HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft,

edustajanaan Rechtsanwalt P. Krömer, prosessiosoite Luxemburgissa (C‑202/02 P),

kantajina ensimmäisessä oikeusasteessa,

YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (suuri jaosto),

toimien kokoonpanossa: presidentti V. Skouris, jaostojen puheenjohtajat P. Jann, C. W. A. Timmermans (esittelevä tuomari) ja R. Silva de Lapuerta sekä tuomarit C. Gulmann, R. Schintgen, N. Colneric, S. von Bahr ja J. N. Cunha Rodrigues,

julkisasiamies: A. Tizzano,

kirjaajat: apulaiskirjaaja H. von Holstein ja johtava hallintovirkamies M.‑F. Contet,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 16.3.2004 pidetyssä istunnossa esitetyn,

kuultuaan julkisasiamiehen 8.7.2004 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,

on antanut seuraavan

tuomion

1 Seuraavat yritykset ovat tehneet käsiteltävänä olevat valitukset: Dansk Rørindustri A/S (jäljempänä Dansk Rørindustri) (C‑189/02 P), Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH, Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH ja Isoplus Fernwärmetechnik GmbH (jäljempänä yhteisesti Henss/Isoplus-konserni) (C‑202/02 P), KE KELIT Kunststoffwerk GmbH (jäljempänä KE KELIT) (C‑205/02 P), LR af 1998 A/S, aiemmin Løgstør Rør A/S (jäljempänä LR A/S) (C‑206/02 P), Brugg Rohrsysteme GmbH (jäljempänä Brugg) (C‑207/02 P), LR af 1998 (Deutschland) GmbH, aiemmin Lögstör Rör (Deutschland) GmbH (jäljempänä LR GmbH) (C‑208/02 P) ja ABB Asea Brown Boveri Ltd (jäljempänä ABB) (C‑213/02 P).

2 Valituksissaan nämä yritykset ovat vaatineet yhteisöjen tuomioistuinta kumoamaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 20.3.2002 antamat tuomiot itseään koskevassa asiassa eli asiassa T‑21/99, Dansk Rørindustri vastaan komissio (Kok. 2002, s. II‑1681), asiassa T‑9/99, HFB ym. vastaan komissio (Kok. 2002, s. II‑1487), asiassa T‑17/99, KE KELIT vastaan komissio (Kok. 2002, s. II‑1647), asiassa T‑23/99, LR AF 1998 vastaan komissio (Kok. 2002, s. II‑1705), asiassa T‑15/99, Brugg Rohrsysteme vastaan komissio (Kok. 2002, s. II‑1613), asiassa T‑16/99, Lögstör Rör vastaan komissio (Kok. 2002, s. II‑1633), ja asiassa T‑31/99, ABB Asea Brown Boveri vastaan komissio (Kok. 2002, s. II‑1881) (jäljempänä viitattaessa johonkin näistä asioista annettuun tuomioon esimerkiksi ”asiassa Dansk Rørindustri vastaan komissio annettu valituksenalainen tuomio” ja viitattaessa kaikkiin näissä asioissa annettuihin tuomioihin ”valituksenalaiset tuomiot”).

3 Valituksenalaisissa tuomioissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muun muassa alensi ABB:lle Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamismenettelyssä (asia N:o IV/35.691/E‑4: Esieristettyjen kaukolämmitysputkien alan kartelli) 21 päivänä lokakuuta 1998 tehdyllä komission päätöksellä 1999/60/EY (EYVL 1999, L 24, s. 1; jäljempänä riidanalainen päätös) määrätyn sakon määrää ja hylkäsi tästä päätöksestä nostetut kumoamiskanteet olennaisilta osiltaan.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yleissopimus ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi

4 Roomassa 4.11.1950 ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus tai EIOS) 7 artiklan otsikkona on ”Ei rangaistusta ilman lakia”, ja tämän artiklan 1 kappaleessa määrätään seuraavaa:

”Ketään ei ole pidätettävä syypäänä rikokseen sellaisen teon tai laiminlyönnin perusteella, joka ei ollut tekohetkellä kansallisen lainsäädännön tai kansainvälisen oikeuden mukaan rikos. Rikoksen tekohetkellä sovellettavissa ollutta rangaistusta ankarampaa rangaistusta ei saa määrätä.”

Asetus N:o 17

5 Perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäisen täytäntöönpanoasetuksen eli 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (EYVL 1962, 13, s. 204) 15 artiklassa säädetään seuraavaa:

”1. Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille vähintään 100 ja enintään 5 000 laskentayksikön sakon, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:

– –

b) antavat virheellisiä tietoja vastatessaan 11 artiklan 3 tai 5 kohdan tai 12 artiklan nojalla tehtyyn tietojensaantipyyntöön

– –

2. Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka on vähintään 1 000 ja enintään 1 000 000 laskentayksikköä taikka tätä suurempi mutta enintään 10 prosenttia kunkin rikkomukseen osallisen yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:

a) rikkovat perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa tai 86 artiklaa; – –

– –

Sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto.”

Suuntaviivat

6 Komission tiedonannon, jonka otsikkona on ”Suuntaviivat asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa” ja joka on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä 14.1.1998 (EYVL C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat), johdanto-osassa todetaan seuraavaa:

” – – suuntaviivoissa esitettyjen periaatteiden tarkoituksena on varmistaa komission päätösten avoimuus ja objektiivisuus suhteessa yrityksiin kuin myös yhteisöjen tuomioistuimeen; samalla vahvistetaan lainsäätäjän komissiolle jättämä liikkumavara harkintavallalle, jonka perusteella komissio voi määrätä sakoksi enintään 10 prosenttia yrityksen kokonaisliikevaihdosta. Tätä liikkumavaraa on kuitenkin sovellettava yhtenäisen ja syrjimättömän politiikan linjan mukaisesti, joka vastaa kilpailusääntöjen rikkomisen estämiselle asetettuja tavoitteita.

Sakon uusi laskutapa perustuu tästedes jäljempänä esitettyyn kaavaan, joka pohjautuu perusmäärään, jota korotetaan raskauttavien olosuhteiden perusteella ja alennetaan lieventävien olosuhteiden perusteella.”

Yhteistyötiedonanto

7 Komissio määritteli sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa antamassaan tiedonannossa, joka julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä 18.7.1996 (EYVL C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto) ja jonka luonnos julkaistiin samassa lehdessä 19.12.1995 (EYVL C 341, s. 13; jäljempänä yhteistyötiedonantoluonnos), ne edellytykset, joilla komission kanssa kartelleja koskevissa tutkimuksissa yhteistyössä oleville yrityksille voidaan jättää määräämättä sakkoja tai niille muussa tapauksessa määrättyjä sakkoja lievennetään, kuten tämän tiedonannon A luvun 3 kohdasta ilmenee.

8 Yhteistyötiedonannon A luvun 5 kohdassa todetaan seuraavaa:

”Yritysten yhteistyö komission kanssa on vain yksi monista tekijöistä, jotka komissio ottaa huomioon sakon määrän vahvistaessaan. – – ”

9 Kyseisen tiedonannon E luvun 3 kohdassa, joka koskee menettelyä, todetaan erityisesti seuraavaa:

”Komissio on tietoinen siitä, että tämä ilmoitus johtaa oikeutettuihin odotuksiin, joihin yritykset voivat turvautua paljastaessaan kartellin komissiolle.”

II Oikeusriitojen taustalla olevat tosiseikat

10 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsittelemien kanteiden taustalla olevat tosiseikat, sellaisina kuin ne on esitetty valituksenalaisissa tuomioissa, voidaan tätä tuomiota varten esittää seuraavana yhteenvetona.

11 Kantajat ovat kaukolämmityksen alalla toimivia yrityksiä. Ne valmistavat ja myyvät tällä alalla käytettäviä esieristettyjä putkia.

12 Ruotsalaisen Powerpipe AB ‑nimisen yrityksen (jäljempänä Powerpipe) 18.1.1995 tekemän kantelun johdosta komissio ja kyseessä olevien jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten edustajat tekivät asetuksen N:o 17 14 artiklan nojalla 28.6.1995 tarkastuksia kymmenessä kaukolämmitysalalla toimivassa yrityksessä tai järjestössä, joiden joukossa olivat valittajat ja tietyt niille kuuluvat liikkeet.

13 Komissio osoitti asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla tietojensaantipyyntöjä suurimmalle osalle niistä yrityksistä, joita riidanalaiset tosiseikat koskivat.

14 Komissio osoitti tietyille valittajille ja muille yrityksille, joita asia koskee, neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetyistä kuulemisista 25 päivänä heinäkuuta 1963 annetun komission asetuksen N:o 99/63/ETY (EYVL 1963, 127, s. 2268) 2 artiklan 1 kohdan mukaisen väitetiedoksiannon.

15 Yrityksiä kuultiin 24. ja 25.11.1997.

16 Komissio teki 21.10.1998 riidanalaisen päätöksen, jossa se totesi useiden yritysten, muun muassa osan valittajista, osallistuneen EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) tarkoitettujen sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen (jäljempänä kartelli).

17 Kyseisen päätöksen mukaan neljä tanskalaista kaukolämmitysputkien valmistajaa tekivät vuoden 1990 lopulla sopimuksen periaatteesta, joka koskee yleistä yhteistyötä kotimaan markkinoilla. Päätöksen mukaan sopimuksen tekivät ABB:n tanskalainen tytäryhtiö ABB IC Møller A/S, Dansk Rørindustri, joka tunnettiin myös nimellä Starpipe, LR A/S ja Tarco Energi A/S (jäljempänä Tarco ja kaikki neljä yhtiötä yhteisesti ”tanskalaiset valmistajat”).

18 Ensimmäisiä toimenpiteitä oli hinnankorotuksen yhteensovittaminen sekä Tanskan markkinoilla että vientimarkkinoilla. Kyseessä olevien yritysten myyntijohtajista muodostunut yhteysryhmä vahvisti, sovelsi ja valvoi kiintiöitä tarkoituksenaan jakaa Tanskan markkinat.

19 Riidanalaisen päätöksen mukaan kaksi saksalaista valmistajaa, Henss/Isoplus-konserni ja Pan-Isovit GmbH (josta sittemmin tuli Lögstör Rör (Deutschland) GmbH ja tämän jälkeen LR GmbH), osallistuivat vuoden 1991 syksystä lähtien tanskalaisten valmistajien säännöllisiin kokouksiin. Näissä kokouksissa neuvoteltiin Saksan markkinoiden jakamisesta. Kokouksissa päädyttiin vuoden 1993 elokuussa sopimuksiin, joissa vahvistettiin myyntikiintiöt kullekin osallistujayritykselle.

20 Riidanalaisen päätöksen mukaan vuonna 1994 nämä valmistajat sopivat kiintiöiden vahvistamisesta koko Euroopan markkinoille. Tämän yhteisönlaajuisen kartellin rakenne oli kaksitasoinen. Kartelliin osallistuneiden valmistajien pääjohtajista tai toimitusjohtajista koostuva johtajien klubi oli päättänyt kunkin yrityksen kiintiöistä sekä euroopanlaajuisilla markkinoilla että eri kansallisilla markkinoilla, eli Tanskan, Saksan, Italian, Alankomaiden, Itävallan, Suomen ja Ruotsin markkinoilla. Tiettyjen kansallisten markkinoiden osalta perustettiin paikallisista myyntijohtajista koostuva yhteysryhmä, jolle annettiin tehtäväksi hallinnoida hankkeiden jakamista koskevia sopimuksia ja koordinoida vastauksia tarjousmenettelyihin.

21 Saksan markkinoiden osalta riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että Saksan yhteysryhmän ensimmäinen kokous pidettiin 7.10.1994 sen jälkeen, kun kuusi suurinta eurooppalaista valmistajaa, eli ABB, Dansk Rørindustri, Henss/Isoplus-konserni, LR A/S, LR GmbH ja Tarco sekä Brugg olivat kokoontuneet 18.8.1994. Saksan yhteysryhmän kokoukset jatkuivat pitkän aikaa sen jälkeen, kun komissio oli toteuttanut tarkastuksensa vuoden 1995 kesäkuun lopussa, vaikkakin tuon ajankohdan jälkeen kokoukset pidettiin Euroopan unionin ulkopuolella Zürichissä (Sveitsi). Zürichin kokouksia jatkettiin 25.3.1996 asti, toisin sanoen muutama päivä sen jälkeen, kun tietyt näistä yrityksistä olivat vastaanottaneet komissiolta tietojensaantipyyntöjä.

22 Riidanalaisessa päätöksessä mainitaan yhtenä kartellin osana erityisesti sellaisten yhdenmukaistettujen menettelytapojen hyväksyminen ja täytäntöönpano, joilla pyrittiin eliminoimaan ainoa merkittävä kartellin ulkopuolinen yritys, Powerpipe. Komissio täsmentää, että tietyt kartelliin osallistuneet yritykset ovat palkanneet Powerpipen ”avainhenkilöstöä” ja ovat antaneet sen ymmärtää, että sen pitäisi poistua Saksan markkinoilta.

23 Sen jälkeen, kun Powerpipelle myönnettiin vuoden 1995 maaliskuussa suuri saksalainen urakka, Düsseldorfissa (Saksa) pidettiin kokous, johon osallistuivat 18.8.1994 pidettyyn kokoukseen osallistuneet seitsemän yritystä. Tässä kokouksessa päätettiin Powerpipen asiakkaisiin ja tavarantoimittajiin kohdistuvasta kollektiivisesta boikotista. Tämä boikotti pantiin tämän jälkeen täytäntöön.

24 Komissio esittää riidanalaisessa päätöksessä perusteluja, joilla tanskalaisten valmistajien vuoden 1990 lopussa sopiman, markkinoiden jakamista koskevan nimenomaisen järjestelyn lisäksi myös niiden vuoden 1991 lokakuusta alkaen sopimien järjestelyjen voidaan yhteisesti katsoa muodostavan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa kielletyn sopimuksen.

25 Komissio korostaa lisäksi, että Tanskan kartelli ja yhteisönlaajuinen kartelli merkitsevät molemmat yhtä ja samaa kartellia, joka on aloitettu Tanskassa, mutta jonka pitkän aikavälin tavoitteena oli alusta lähtien ollut laajentaa osallistujien valvonta koko yhteismarkkinoille. Komission mukaan valmistajien välisellä jatketulla sopimuksella on ollut merkittävä vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.

26 Valituksenalaisissa tuomioissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi olevan riidatonta, että riidanalaisessa päätöksessä sakkojen määrät on laskettu suuntaviivojen mukaisella menetelmällä, mikä ilmenee erityisesti asiassa LR AF 1998 vastaan komissio annetun valituksenalaisen tuomion 222 ja 275 kohdasta.

27 Lisäksi on kiistatonta, että riidanalaisessa päätöksessä ei viitata lainkaan suuntaviivoihin; että yrityksille ei ole ilmoitettu hallinnollisen menettelyn aikana, että niihin tultaisiin soveltamaan suuntaviivoissa tarkoitettua menetelmää; ja että kyseistä menetelmää ei ole mainittu väitetiedoksiannossa eikä yritysten kuulemisten yhteydessä.

28 On myös todettava, että komissio on alentanut yhteistyötiedonannon nojalla kaikille muille riidanalaisen päätöksen kohteena oleville yrityksille kuin Henss/Isoplus-konsernille määrättävää sakkoa. Tämä alennus, joka lasketaan prosenttiosuutena lähtökohtaisesti määrättävästä sakosta, myönnettiin niille vastikkeena niiden yhteistyöstä hallinnollisen menettelyn aikana. Tähän yhteistyöhön sisältyi se, etteivät yritykset kiistäneet kilpailusääntöjen rikkomisiin liittyviä olennaisia tosiseikkoja, ja se, että ne avustivat eri tavoin rikkomista koskevan näytön hankkimisessa.

29 Riidanalainen päätös sisältää seuraavat säännökset:

”1 artikla

ABB – – , Brugg – – , Dansk Rørindustri – – , Henss/Isoplus Group, [KE-KELIT], Oy KWH Tech Ab, Løgstør Rør A/S, Pan-Isovit GmbH, Sigma Tecnologie di rivestimento Srl ja Tarco – – ovat rikkoneet perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa perusteluosassa kuvatulla tavalla ja siinä kuvatussa laajuudessa osallistumalla esieristettyjen kaukolämmitysputkien alalla sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen, joka sai alkunsa noin marras-joulukuussa 1990 neljän tanskalaisvalmistajan välisenä, laajeni sitten muille kansallisille markkinoille ja koskemaan Pan-Isovitia ja Henss/Isoplusia sekä muodosti vuoden 1994 lopulla laajan, koko yhteismarkkinat kattavan kartellin.

Rikkominen kesti seuraavasti:

– ABB, Dansk Rør[industri], Løgstør, Pan-Isovit – – noin marras–joulukuusta 1990 ainakin maalis‑ tai huhtikuuhun 1996,

– Henss/Isoplus[‑konserni] noin lokakuusta 1991 samaan ajankohtaan saakka,

– Brugg noin elokuusta 1994 samaan ajankohtaan saakka,

– [KE KELIT] noin tammikuusta 1995 samaan ajankohtaan saakka,

– –

Rikkomisen pääpiirteet olivat seuraavat:

– kansallisten markkinoiden ja lopulta koko Euroopan markkinoiden jakaminen osallistujien kesken kiintiöiden pohjalta,

– kansallisten markkinoiden osoittaminen tietyille valmistajille ja sen järjestäminen, että muut valmistajat vetäytyvät markkinoilta,

– tuotteen ja yksittäisten hankkeiden hintojen sopiminen,

– yksittäisten hankkeiden osoittaminen määrätyille valmistajille ja tarjousmenettelyn ohjaileminen näiden hankkeiden osalta tarkoituksena varmistaa, että kartellin määräämä valmistaja sai kyseisen urakan,

– yhdenmukaistettujen toimintatapojen sopiminen ja toteuttaminen kartellin suojaamiseksi ainoan sen ulkopuolisen merkittävän toimijan Powerpipe – –:n kilpailulta ja kilpailijan kaupallisen toiminnan estämiseksi, sen liiketoiminnan vahingoittamiseksi tai sen poistamiseksi kokonaan markkinoilta.

– –

3 artikla

Edellä 1 artiklassa mainituille yrityksille määrätään siinä todettujen rikkomisten vuoksi seuraavat sakot:

a) ABB – – , sakkoa 70 000 000 ecua;

b) Brugg – – , sakkoa 925 000 ecua;

c) Dansk Rørindustri – – , sakkoa 1 475 000 ecua;

d) Henss/Isoplus-konserni, sakkoa 4 950 000 ecua,

josta vastaavat seuraavat yhtiöt yhdessä ja erikseen:

– HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG,

– HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft,

– Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH (entinen Dipl.‑Kfm. Walter Henss GmbH Rosenheim),

– Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, Sondershausen,

– Isoplus Fernwärmetechnik Ges. mbH – stille Gesellschaft,

– Isoplus Fernwärmetechnik Ges. mbH, Hohenberg,

e) [KE KELIT], sakkoa 360 000 ecua;

– –

g) Løgstør Rør A/S, sakkoa 8 900 000 ecua;

h) Pan-Isovit GmbH, sakkoa 1 500 000 ecua;

– – ”

III Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostetut kanteet ja valituksenalaiset tuomiot

30 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon toimitetuilla kannekirjelmillä kahdeksan kymmenestä riidanalaisen päätöksen kohteena olleesta yrityksestä, joiden joukossa olivat seitsemän käsiteltävänä olevan valituksen tehnyttä yritystä, nostivat kanteet, joissa kaikissa vaadittiin kyseisen päätöksen kumoamista osittain tai kokonaan ja toissijaisesti niille määrätyn sakon kumoamista tai sen määrän alentamista.

31 Asiassa Dansk Rørindustri vastaan komissio antamassaan valituksenalaisessa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumosi kyseisen päätöksen 1 artiklan siltä osin kuin siinä todetaan Dansk Rørindustrin osallistuneen moitittuun rikkomiseen ajanjaksolla huhti–elokuu 1994

– hylkäsi kanteen muilta osin

– velvoitti Dansk Rørindustrin vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan 90 prosenttia komission oikeudenkäyntikuluista

– velvoitti komission vastaamaan 10 prosentista omista oikeudenkäyntikuluistaan.

32 Asiassa HFB ym. vastaan komissio antamassaan valituksenalaisessa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumosi riidanalaisen päätöksen 3 artiklan d alakohdan ja 5 artiklan d alakohdan HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG:n ja HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaftin osalta

– hylkäsi kanteen muilta osin

– velvoitti kyseisen konsernin muodostavat yritykset vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan, välitoimimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut mukaan lukien, ja korvaamaan 80 prosenttia komission oikeudenkäyntikuluista, välitoimimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut mukaan lukien

– velvoitti komission vastaamaan 20 prosentista omista oikeudenkäyntikuluistaan, välitoimimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut mukaan lukien.

33 Asiassa KE KELIT vastaan komissio, asiassa LR AF 1998 vastaan komissio, asiassa Brugg Rohrsysteme vastaan komissio ja asiassa Lögstör Rör vastaan komissio antamissaan valituksenalaisissa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– hylkäsi kanteet

– velvoitti kyseiset kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

34 Asiassa ABB Asea Brown Boveri vastaan komissio antamassaan valituksenalaisessa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– muutti riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa ABB:lle määrätyn sakon määräksi 65 miljoonaa euroa

– hylkäsi kanteen muilta osin

– velvoitti kyseisen kantajan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan 90 prosenttia komission oikeudenkäyntikuluista

– velvoitti komission vastaamaan 10 prosentista omista oikeudenkäyntikuluistaan.

IV Valittajien vaatimukset

35 Dansk Rørindustri vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

– alentaa riidanalaisella päätöksellä sille määrätyn sakon määrää

– toissijaisesti kumoaa asiassa Dansk Rørindustri vastaan komissio annetun valituksenalaisen tuomion ja palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen, jotta tämä lausuisi uudelleen sakon määrästä

– velvoittaa komission korvaamaan sille ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja yhteisöjen tuomioistuimessa käytyjen oikeudenkäyntimenettelyjen yhteydessä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

36 Henss/Isoplus-konserni vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

– kumoaa asiassa HFB ym. vastaan komissio annetun valituksenalaisen tuomion, lukuun ottamatta tuomiolauselman ensimmäistä kohtaa, sekä riidanalaisen päätöksen

– toissijaisesti kumoaa kyseisen tuomion, lukuun ottamatta tuomiolauselman ensimmäistä kohtaa, ja palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen, jotta tämä saattaisi oikeudenkäyntimenettelyn päätökseen ja antaisi uuden tuomion

– vaihtoehtoisesti kumoaa valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman toisen kohdan ja alentaa kyseisen konsernin muodostaville yrityksille riidanalaisella päätöksellä määrätyn sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan näille yrityksille ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja yhteisöjen tuomioistuimessa käytyjen oikeudenkäyntimenettelyjen yhteydessä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

37 KE KELIT vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

– kumoaa asiassa KE KELIT vastaan komissio annetun valituksenalaisen tuomion

– toissijaisesti kumoaa kyseisen tuomion ja palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen uudelleen tutkittavaksi

– vaihtoehtoisesti alentaa sille riidanalaisella päätöksellä määrätyn sakon määrää

– joka tapauksessa velvoittaa komission korvaamaan sille ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja yhteisöjen tuomioistuimessa käytyjen oikeudenkäyntimenettelyjen yhteydessä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

38 LR A/S vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

– kumoaa asiassa LR AF 1998 vastaan komissio annetun valituksenalaisen tuomion

– kumoaa riidanalaisen päätöksen, jolla sille määrätään sakkoa, tai ainakin alentaa sen määrää huomattavasti, tai toissijaisesti palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen

– toteaa EY:n perustamissopimuksen 184 artiklan (josta on tullut EY 241 artikla) nojalla, että suuntaviivat ovat lainvastaiset

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

39 Brugg vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

– kumoaa asiassa Brugg Rohrsysteme vastaan komissio annetun valituksenalaisen tuomion sekä riidanalaisen päätöksen 1 ja 3 artiklan

– toissijaisesti alentaa sille kyseisellä päätöksellä määrätyn sakon määrää

– joka tapauksessa velvoittaa komission korvaamaan sille ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja yhteisöjen tuomioistuimessa käytyjen oikeudenkäyntimenettelyjen yhteydessä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

40 LR GmbH vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

– kumoaa asiassa Lögstör Rör vastaan komissio annetun valituksenalaisen tuomion ja lausuu lopullisesti seuraavaa: kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin se koskee kyseistä valittajaa tai toissijaisesti alentaa sakon määrää ja velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut

– toissijaisesti kumoaa kyseisen valituksenalaisen tuomion ja palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ratkaistavaksi.

41 ABB vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

– kumoaa asiassa ABB Asea Brown Boveri vastaan komissio annetun valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 2 ja 3 kohdan

– kumoaa riidanalaisen päätöksen 3 artiklan siltä osin kuin se koskee kyseistä valittajaa

– alentaa tällä päätöksellä sille määrätyn sakon määrää entisestään

– toissijaisesti palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen, jotta tämä ratkaisisi asian yhteisöjen tuomioistuimen tuomion mukaisesti

– velvoittaa komission korvaamaan kaikissa oikeudenkäyntimenettelyissä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut, ABB:lle muutoksenhakumenettelyssä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut mukaan lukien.

42 Komissio vaatii kaikissa käsiteltävänä olevissa asioissa, että yhteisöjen tuomioistuin

– pysyttää valituksenalaiset tuomiot

– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

V Valituksenalaisten tuomioiden kumoamisperusteet

43 Dansk Rørindustri esittää kolme kumoamisperustetta:

– asetusta N:o 17 on rikottu sekä suhteellisuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu, kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole todennut lainvastaiseksi sitä, että valittajalle määrätyn sakon määrä on kohtuuton toteutettuun rikkomiseen nähden

– asetusta N:o 17 on rikottu sekä oikeusvarmuuden periaatetta ja taannehtivuuskiellon periaatetta on loukattu, kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole todennut lainvastaiseksi sitä, että kyseiselle valittajalle määrätyn sakon määrä on vahvistettu suuntaviivojen periaatteiden perusteella, vaikka nämä suuntaviivat eroavat huomattavasti periaatteista, jotka olivat voimassa kiellettyjen toimenpiteiden toteuttamisajankohtana, väitetiedoksiannon antamisajankohtana ja kuulemistilaisuuden järjestämisajankohtana

– puolustautumisoikeuksia on loukattu, kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole todennut lainvastaiseksi sitä, että Dansk Rørindustrille ei ole hallinnollisessa menettelyssä annettu mahdollisuutta ilmaista näkemystään muutoksista, joita suuntaviivoilla on tehty kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon määrittämistä koskevaan komission päätöskäytäntöön.

44 Henss/Isoplus-konserni esittää seitsemän kumoamisperustetta, joista eräät jakautuvat useampaan osaan:

– suuntaviivat ovat lainvastaiset seuraavista syistä:

– komissiolla ei ollut toimivaltaa

– yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu

– puolustautumisoikeuksia on loukattu

– taannehtivuuskiellon periaatetta on loukattu

– oikeutta tulla kuulluksi on loukattu siltä osin kuin kyse on suuntaviivojen soveltamisesta sakkojen määrää vahvistettaessa

– asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa on rikottu sakkojen määrää vahvistettaessa seuraavista syistä:

– yhteistyötiedonantoa ei ole sovellettu kyseessä oleviin yrityksiin

– puolustautumisoikeuksia, jotka ovat perusoikeuksia, on loukattu raskauttavia olosuhteita arvioitaessa

– perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa on rikottu niiden seurausten vuoksi, joita katsottiin olevan sillä, että kyseessä olevat yritykset osallistuivat kokoukseen, jonka tarkoituksena oli kilpailun rajoittaminen

– perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa on rikottu, koska kyseessä olevien yritysten katsottiin kuuluvan Henss/Isoplus-konserniin ja tämän konsernin katsottiin olevan ”yrityksenä” vastuussa rikkomisesta

– menettely on ollut virheellinen, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei määrännyt todistajien kuulemisesta kantajan pyytämänä selvittämistoimena

– menettely on ollut virheellinen, koska valituksenalainen tuomio on tietyiltä osin ristiriidassa asian asiakirjojen kanssa.

45 KE KELIT esittää viisi kumoamisperustetta:

– yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja luottamuksensuojan periaatetta on loukattu, koska sakko on määritetty suuntaviivojen mukaisesti

– yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu rikkomisen keston osalta

– taannehtivuuskiellon periaatetta on loukattu

– puolustautumisoikeuksia on loukattu

– perusteluvelvollisuutta on laiminlyöty.

46 LR A/S esittää neljä kumoamisperustetta:

– suhteellisuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu ja asetusta N:o 17 on rikottu, koska sakko on kohtuuttoman suuri ja syrjivä, ja toissijaisesti suuntaviivat ovat lainvastaiset

– luottamuksensuojan periaatetta ja taannehtivuuskiellon periaatetta on loukattu ja EY:n perustamissopimuksen 190 artiklaa (josta on tullut EY 253 artikla) on rikottu, kun komissio on virheellisesti poikennut aiemmasta yhteistyötä koskevasta päätöskäytännöstään ja soveltanut taannehtivasti suuntaviivoja ja yhteistyötä koskevia tiukempia sääntöjä, ja ainakaan tällaista taannehtivaa soveltamista ei ole perusteltu

– siihen sovellettavat lieventävät olosuhteet on otettu huomioon riittämättömällä tavalla

– sen yhteistyö on otettu huomioon riittämättömällä tavalla.

47 Brugg esittää viisi kumoamisperustetta:

– taannehtivuuskiellon periaatetta, luottamuksensuojan periaatetta ja hyvän hallinnon periaatetta on loukattu, koska sakon määrää määritettäessä on sovellettu suuntaviivoja

– luottamuksensuojan periaatetta on loukattu, koska sakon laskentatapaa on muutettu sen jälkeen, kun kyseinen valittaja harjoitti yhteistyötä

– puolustautumisoikeuksia on loukattu, koska suuntaviivoja on sovellettu ilman, että sitä olisi kuultu

– yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu, kun Bruggin sakkoa vahvistettaessa sakon perusmäärää ei alennettu

– perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa on sovellettu virheellisesti siltä osin kuin kyse on kyseisen valittajan osallistumisesta Powerpipen boikotoimiseen.

48 LR GmbH esittää neljä kumoamisperustetta:

– taannehtivuuskiellon periaatetta ja luottamuksensuojan periaatetta on loukattu, koska suuntaviivoja on sovellettu taannehtivasti

– asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa on rikottu ja hallinnollisen toiminnan laillisuusperiaatetta on loukattu, koska komissio ei harkintavaltaansa käyttäessään noudattanut kyseisen säännöksen mukaisia harkintavaltansa rajoja ja koska se käytti tätä valtaa väärin soveltaessaan tätä säännöstä käsiteltävänä olevassa asiassa, kun se loukkasi suhteellisuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta LR GmbH:n vahingoksi

– perustamissopimuksen 190 artiklassa tarkoitettua perusteluvelvollisuutta on laiminlyöty siltä osin kuin riidanalaisessa päätöksessä ei esitetä perusteluja suuntaviivojen taannehtivan soveltamisen osalta

– puolustautumisoikeuksia on loukattu, koska komissio ei kunnioittanut sen oikeutta tulla kuulluksi tällaisen taannehtivan soveltamisen osalta.

49 ABB esittää kolme kumoamisperustetta:

– ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ja 48 artiklan 2 kohtaa on rikottu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen sen päätöksen osalta, jolla vastauskirjelmään liitetty oikeudellinen lausunto jätettiin tutkimatta

– luottamuksensuojan periaatetta on loukattu siltä osin kuin se saattoi erityisesti yhteistyötiedonannon valossa luottaa komission vakiintuneeseen käytäntöön sakon määrän laskemisen osalta, minkä vuoksi komissio ei voinut poiketa tällaisesta käytännöstä mielivaltaisesti

– asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa on rikottu siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi sen, että komissio määritteli ABB:n rikkomisen vakavuuden ottamatta huomioon sen liikevaihtoa relevanteilla markkinoilla.

VI Valitusten arviointi

50 Käsiteltävänä olevat asiat on niiden asiayhteyden vuoksi yhdistettävä tuomion antamista varten yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 43 artiklan mukaisesti, ja asianosaisia ja julkisasiamiestä on kuultu tältä osin.

A Menettelyä koskevat perusteet

51 Ensimmäiseksi on käsiteltävä Henss/Isoplus-konsernin ja ABB:n esittämät perusteet, jotka koskevat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen rikkomista tietyiltä osin.

1. Peruste, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 68 artiklan 1 kohtaa on rikottu siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hylännyt Henss/Isoplus-konsernin pyynnön tiettyjen todistajien kuulemiseksi asian selvitystoimena

52 Kuudennessa kumoamisperusteessaan Henss/Isoplus-konserni väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi asiassa HFB ym. vastaan komissio antamansa valituksenalaisen tuomion 36–38 kohdassa sen pyynnön Boysenin, B. Hansenin, N. Hansenin, Hybschmannin, Jespersenin ja Volandtin kuulemisesta todistajina ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 68 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Näitä kohtia rasittaa sen mukaan menettelyvirhe.

53 Toisin kuin kyseisen valituksenalaisen tuomion 37 kohdassa todetaan, kyseisten kuuden henkilön kuulemista koskevassa pyynnössä Henss/Isoplus-konsernin mukaan ilmoitettiin, mistä seikoista todistajat olisi määrättävä kuultaviksi. Henss/Isoplus-konsernin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen toimittaman kannekirjelmän 72 kohdassa todettiin, että tämä pyyntö oli tehty sen osoittamiseksi, että kyseisen konsernin yritykset eivät olleet osallistuneet kartelliin ennen vuoden 1994 lokakuuta.

54 Tämä peruste on hylättävä.

55 Kyseisen valituksenalaisen tuomion 34 kohdasta nimittäin ilmenee, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ottanut huomioon sen, että tätä kuulemista pyydettiin ”sen osoittamiseksi, etteivät kantajat tai Henss/Isoplus-konserni ole osallistuneet ennen lokakuuta 1994 – – perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun laittomaan toimintaan tai tällaisen toiminnan toteuttamiseen taikka muuhun tämänkaltaiseen toimintaan”.

56 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti kuitenkin kyseisen tuomion 36 kohdassa, että työjärjestyksensä 68 artiklan 1 kohdan viimeisen alakohdan mukaan asianosaisen pyynnössä todistajan kuulemiseksi on ilmoitettava täsmällisesti, mistä seikoista ja minkä vuoksi todistajaa on tarpeen kuulla.

57 Kyseisen tuomion seuraavassa kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että erityisesti kannekirjelmän 20, 40, 50, 66, 67, 68, 69, 70, 71, 94, 96, 125 ja 142 kohdassa mainittiin joitakin henkilöitä, jotka voisivat antaa todistajanlausuntonsa kyseisissä kohdissa esitetyistä seikoista, mutta että näiden kuuden henkilön, joiden kuulemista todistajana ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa on nimenomaisesti pyydetty, nimiä ei ole mainittu kyseisissä kohdissa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi näin ollen, että Henss/Isoplus-konserni ei ole näiden kuuden henkilön osalta millään tavoin ilmoittanut täsmällisesti, mistä seikoista todistajanlausunnot olisi määrättävä annettaviksi.

58 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 38 kohdassa tämän vuoksi ja ilman, että oli tarpeen tarkastella kyseisten kuuden henkilön kuulemisen tarkoituksenmukaisuutta, ettei ollut aiheellista hyväksyä todistajien kuulemista koskevaa pyyntöä.

59 On todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle oli esitetty yhtäältä huomattava määrä täsmällisiä tosiseikkoja, joista Henss/Isoplus-konserni mainitsi kannekirjelmässään voivansa esittää näyttöä tiettyjen henkilöiden mahdollisen kuulemisen avulla, ja toisaalta myös tässä kannekirjelmässä esitetty muodollinen pyyntö, joka koski kuuden muun henkilön kuulemista todistajina ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 68 artiklan 1 kohdan mukaisesti yleisesti sen osoittamiseksi, että kyseisen konsernin kyseessä olevat yritykset eivät olleet osallistuneet kartelliin ennen vuoden 1994 lokakuuta; kyseisessä kannekirjelmässä ei kuitenkaan viitattu täsmällisesti niihin tosiseikkoihin, joiden osalta näyttöä oli mainittu voitavan esittää.

60 Koska muutoin kattava kannekirjelmä ei ilmiselvästi ollut tältä osin riittävän selvä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi oikeutetusti, että kyseisten kuuden henkilön kuulemista koskevassa pyynnössä ei ilmoitettu täsmällisesti, mistä seikoista näitä henkilöitä olisi pitänyt kuulla todistajina.

61 Henss/Isoplus-konserni väittää lisäksi, että muiden kuin kyseisten kuuden henkilön kuulemista ei olisi pidettävä pelkkänä mainintana näytön esittämisestä, vaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 68 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna pyyntönä todistajien kuulemiseksi.

62 Tällä kumoamisperusteella Henss/Isoplus-konserni moittii näin ollen sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tältä osin ottanut sen kannekirjelmän sisällön huomioon vääristyneellä tavalla.

63 Tämä kumoamisperuste ei ole perusteltu.

64 Tästä kannekirjelmästä, ja erityisesti sen 145 kohdasta, johon kyseinen valittaja lisäksi nimenomaisesti viittaa, ilmenee nimittäin, että se on itse erottanut toisistaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua näytön esittämistä koskevat mainintansa ja esittämänsä muodollisen pyynnön, joka koskee työjärjestyksen 68 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua kuuden muun henkilön kuulemista todistajina, joka muodostaa asian selvitystoimen. Näin ollen ei ole osoitettu, että kannekirjelmän sisältö olisi otettu huomioon vääristyneellä tavalla.

65 Toissijaisesti Henss/Isoplus-konserni väittää, että vaikka oletettaisiin, että sen pyyntöä kyseessä olevien henkilöiden kuulemiseksi todistajina ei ollut tehty kyseisen 68 artiklan 1 kohdan mukaisesti, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen piti joka tapauksessa määrätä tästä kuulemisesta viran puolesta.

66 Koska kilpailuoikeuden nojalla määrättyjä sakkoja on pidettävä EIOS:n 6 artiklassa tarkoitettuina ”rikosoikeudellisina” seuraamuksina, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on Henss/Isoplus-konsernin mukaan joka tapauksessa kyseisen säännöksen 3 kohdan ja oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan yhteisön oikeuden yleisen periaatteen mukaisesti kutsuttava ja kuulusteltava syytetyn nimenomaisesti nimeämiä ja hänen puolestaan esiintyviä todistajia.

67 Tältä osin on huomautettava, että on yksinomaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiana arvioida, onko sen ratkaistavana olevissa asioissa käytettävissä olevia tietoja tarpeen täydentää (ks. mm. yhdistetyt asiat C‑57/00 P ja C‑61/00 P, Freistaat Sachsen ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok. 2003, s. I‑9975, 47 kohta ja asia C‑136/02 P, Mag Instrument v. SMHV, tuomio 7.10.2004, 76 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

68 Lisäksi kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut eräässä kilpailuoikeutta koskevassa asiassa, vaikka kannekirjelmässä tehdyssä pyynnössä todistajan kuulemiseksi on ilmoitettu täsmällisesti, mistä seikoista ja minkä vuoksi todistajaa tai todistajia on tarpeen kuulla, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiana on arvioida, onko pyyntö hyväksyttävä, kun huomioon otetaan riidan kohde ja tarve kuulla nimettyjä todistajia (asia C‑185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok. 1998, s. I‑8417, 70 kohta).

69 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen harkintavaltaa tältä osin ei voida riitauttaa, kuten Henss/Isoplus-konserni tekee, vetoamalla yhteisön oikeuden yleiseen periaatteeseen, joka on saanut vaikutteita EIOS:n 6 artiklan 1 kohdasta, jonka mukaan jokaisella on oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, ja erityisesti tämän oikeuden erityisen osan muodostavaan periaatteeseen, joka ilmenee kyseisen artiklan 3 kohdan d alakohdasta, jonka mukaan jokaisella rikoksesta syytetyllä on muun muassa oikeus saada hänen puolestaan esiintyvät todistajat kutsutuiksi ja kuulustelluiksi samoissa olosuhteissa kuin häntä vastaan todistamaan kutsutut todistajat.

70 Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että viimeksi mainitulla säännöksellä rikoksesta syytetylle ei myönnetä absoluuttista oikeutta siihen, että todistajia kuullaan tuomioistuimessa, ja että lähtökohtaisesti kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää todistajan nimeämisen tarpeellisuudesta tai asianmukaisuudesta (ks. mm. asia Pisano v. Italia, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 27.7.2000, 21 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa; asia S.N. v. Ruotsi, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 2.7.2002, 43 kohta, oikeustapauskokoelma 2002‑V ja asia Destrehem v. Ranska, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 18.5.2004, 39 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

71 Tämän oikeuskäytännön mukaan EIOS:n 6 artiklan 3 kohdassa ei edellytetä kaikkien todistajien kutsumista, vaan sillä pyritään asianosaisten täysimääräiseen menettelylliseen yhdenvertaisuuteen, jolla taataan se, että riidanalaisessa menettelyssä kokonaisuutena tarkasteltuna syytetylle on annettu asianmukainen ja riittävä mahdollisuus kiistää sitä vastaan esitetyt epäilyt (ks. mm. em. asia Pisano v. Italia, tuomion 21 kohta).

72 Käsiteltävänä olevassa asiassa on riidatonta, kuten asiassa HFB ym. vastaan komissio annetun valituksenalaisen tuomion 21 kohdasta ilmenee, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pyysi prosessinjohtotoimenpiteenä Henss/Isoplus-konsernia vastaamaan kirjallisiin kysymyksiin ja toimittamaan tiettyjä asiakirjoja ja että asianosaiset ovat noudattaneet näitä pyyntöjä. Näin ollen ei voida väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi lyönyt laimin selvittämisvelvollisuutensa (ks. vastaavasti em. asia Baustahlgewebe v. komissio, tuomion 76 kohta).

73 On todettava lisäksi, että kyseisen valituksenalaisen tuomion 137–181 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tarkasteli lukuisia sille toimitettuja asiakirjoja ja totesi niiden perusteella, että komissio saattoi oikeutetusti väittää, että Henss/Isoplus-konserni osallistui kartelliin vuoden 1991 lokakuusta vuoden 1994 lokakuuhun.

74 Tästä seuraa, että kyseisellä valittajalla on ollut riittävä tilaisuus osoittaa se, että sen muodostavat yritykset eivät ole osallistuneet kartelliin ennen vuoden 1994 lokakuuta.

75 Toisin kuin tämä valittaja väittää, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella ei tämän vuoksi ollut velvollisuutta määrätä viran puolesta kyseessä olevien syytetyn puolesta esiintyvien todistajien kuulemista.

76 Edellä esitetyn perusteella tarkasteltu kumoamisperuste on hylättävä.

2. ABB:n kumoamisperuste, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ja 48 artiklan 2 kohtaa on rikottu, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei hyväksynyt vastauskirjelmään liitetyn oikeudellisen lausunnon esittämistä

77 Ensimmäisessä kumoamisperusteessaan ABB väittää, että kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi asiassa ABB Asea Brown Boveri vastaan komissio antamansa valituksenalaisen tuomion 112–114 kohdassa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen toimitettuun ABB:n vastauskirjelmään liitettyä professori J. Schwarzen oikeudellista lausuntoa ei voitu ottaa huomioon kokonaan tai osittain, se rikkoi työjärjestyksensä 44 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ja 48 artiklan 2 kohtaa.

78 Tämän kumoamisperusteen ensimmäisessä osassa ABB väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on kyseisen valituksenalaisen tuomion 112 kohdassa todennut, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan mukaisesti oikeudellisen lausunnon esittämistä ei voida hyväksyä siltä osin kuin tämä lausunto sisältää tiettyjä yleisiä periaatteita, joilla perustellaan kanneperusteita, joita ei ole mainittu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen toimitetussa kannekirjelmässä.

79 Koska kyseisen tuomion 115–136 kohta koskee ainoastaan luottamuksensuojan periaatetta, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lähti tältä osin olettamasta, jonka mukaan kyseinen kanneperuste koskee ainoastaan tätä periaatetta, jolloin muut oikeudellisessa lausunnossa tarkastellut hallinto-oikeuden periaatteet muodostavat uuden kanneperusteen, jota ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan mukaisesti ei tämän vuoksi voida ottaa tutkittavaksi.

80 Oikeudellisessa lausunnossa, jossa viitataan erityisesti tiettyihin hallinto-oikeuden periaatteisiin, kehitellään kuitenkin ABB:n mukaan ainoastaan perusteluja, joilla selvennetään tiettyä oikeudellista perustaa ja erityisesti luottamuksensuojan periaatteen sisältöä. Näillä perusteluilla pyritään lähinnä osoittamaan, että komission harkintavalta sakon määrää vahvistaessaan oli käsiteltävänä olevien asioiden olosuhteissa rajoitettu.

81 ABB:n mukaan oikeudellinen lausunto sisältää näin ollen ainoastaan perusteluja, jotka on esitetty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen toimitetussa kannekirjelmässä jo mainitun kanneperusteen tueksi, eikä uutta kanneperustetta.

82 Tältä osin on todettava, että kyseisessä oikeudellisessa lausunnossa, joka sisältää yhteensä 101 kappaletta, käsitellään erityisesti kuutta yhteisön oikeuden periaatetta eli luottamuksensuojan periaatetta, periaatetta, jonka mukaan hallintoelimen toimet sitovat sitä itseään, estoppel-periaatetta, oikeudenmukaisen hallinnon periaatetta, venire contra factum proprium ‑periaatetta ja oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin tai puolustautumisoikeuksien kunnioittamista.

83 Oikeudellisen lausunnon 19 kappaleesta ilmenee, että näitä periaatteita tutkitaan sen määrittämiseksi, sisältääkö yhteisön oikeus määräyksiä, joilla rajoitetaan komission harkintavaltaa määrätä sakkoja kilpailuoikeuden alalla ja joiden vastaista on se, että komissio muuttaa sakkojen määrän määrittämistä koskevaa vakiintunutta käytäntöään ja soveltaa uutta käytäntöään käsiteltävänä olevan asian kaltaisessa tilanteessa.

84 Kyseisen lausunnon 43 kappaleessa todetaan, että kukin näistä periaatteista voi eri tavoin ja mahdollisesti eri laajuudessa rajoittaa kyseistä komission harkintavaltaa.

85 Oikeudellisen lausunnon 44–96 kappaleessa kutakin mainituista periaatteista analysoidaan erikseen ja sovelletaan käsiteltävänä olevaan tilanteeseen.

86 Kyseisen lausunnon 97–101 kappaleessa päätellään tämän perusteella, että käsiteltävänä olevassa asiassa komission harkintavalta oli todellakin rajoitettu siltä osin, että komissio ei voinut poiketa aiemmasta käytännöstään.

87 Kyseisen lausunnon 98 kappaleessa todetaan, että siltä osin kuin nämä periaatteet ovat sitovia, ne ovat samankaltaisia.

88 Oikeudellisen lausunnon rakenteesta ja sisällöstä seuraa, että vaikka tässä lausunnossa esitetyt hallinto-oikeuden periaatteet ja kannekirjelmässä esitetyt kanneperusteet ovat tietyiltä osin samankaltaisia, kyseisessä lausunnossa ei selvästikään pelkästään esitetä luottamuksensuojan periaatteeseen liittyvää kanneperustetta täsmentäviä tai täydentäviä perusteita, kuten ABB väittää, vaan käsitellään tiettyjä itsenäisiä periaatteita, joilla pyritään osoittamaan, että käsiteltävänä olevassa asiassa komissio ei voinut poiketa sakkojen määrän määrittämistä koskevasta aiemmasta käytännöstään. Tältä osin on todettava, että luottamuksensuojan periaate on ainoastaan yksi tältä osin käsitellyistä kuudesta periaatteesta.

89 Kuten komissio väittää, oikeudellisen lausunnon sanamuodosta ilmenee, että siinä oli tarkoitus käsitellä ensimmäistä kertaa tiettyjä periaatteita, joita ei mainittu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen toimitetussa kannekirjelmässä.

90 Edellä esitetyn perusteella ABB:n esittämän ensimmäisen kumoamisperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.

91 Ensimmäisen kumoamisperusteensa toisessa osassa ABB väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on asiassa ABB Asea Brown Boveri vastaan komissio antamansa valituksenalaisen tuomion 113 kohdassa todennut, että oikeudellista lausuntoa ei voida ottaa huomioon kokonaan tai osittain, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla kanteessa on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista.

92 ABB:n mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei havainnut kannekirjelmässä tai vastauskirjelmässä mitään virhettä, joka olisi oikeuttanut kyseisen säännöksen soveltamisen. Tämän vuoksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi virheellisesti, että ABB pyrki kompensoimaan riittämätöntä kanneperustetta viittaamalla yleisesti oikeudelliseen lausuntoon. ABB:n mukaan ei ollut myöskään mitään perustetta vedota analogisesti kyseiseen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen säännökseen, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki valituksenalaisen tuomion kyseisessä kohdassa.

93 Tältä osin on palautettava mieliin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa ABB Asea Brown Boveri vastaan komissio antamansa valituksenalaisen tuomion 113 kohdassa esittämät perustelut.

94 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti, että työjärjestyksensä 44 artiklan 1 kohdan c alakohdasta seuraa, että itse kannekirjelmässä on mainittava vähintään yhteenvedonomaisesti ne oikeudelliset seikat ja tosiseikat, joihin kanne perustuu, eikä näin ollen ole riittävää, että kannekirjelmässä viitataan sen liitteessä esiintyviin tällaisiin seikkoihin.

95 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin mainitsi erityisesti yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön, jonka mukaan komission on kaikissa EY 226 artiklan nojalla nostamissaan kanteissa ilmoitettava ne täsmälliset väitteet, joista yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään lausumaan, sekä vähintään yhteenvedonomaisesti muun muassa ne oikeudelliset seikat, joihin väitteet perustuvat.

96 Tältä osin tästä oikeuskäytännöstä ilmenee todellakin, että tätä velvollisuutta ei ole täytetty, jos komission väitteet on kannekirjelmässä esitetty pelkkinä viittauksina perusteluihin, jotka on ilmoitettu virallisessa huomautuksessa ja perustellussa lausunnossa tai sellaisessa kannekirjelmän osassa, joka koskee asiaa koskevia oikeussääntöjä (ks. vastaavasti mm. asia C‑52/90, komissio v. Tanska, tuomio 31.3.1992, Kok. 1992, s. I‑2187, 17 ja 18 kohta; asia C‑375/95, komissio v. Kreikka, tuomio 23.10.1997, Kok. 1997, s. I‑5981, 35 kohta ja asia C‑202/99, komissio v. Italia, tuomio 29.11.2001, Kok. 2001, s. I‑9319, 20 ja 21 kohta).

97 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti myös, ettei sen asiana ole etsiä ja tunnistaa liitteistä kanneperusteita, joihin kanteen voitaisiin katsoa perustuvan, koska liitteillä on puhtaasti todistuksellinen ja täydentävä tehtävä.

98 Näiden seikkojen valossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, ettei sen asiana ole todellakaan – kun otetaan huomioon se, ettei osaa oikeudellisesta lausunnosta voida ottaa huomioon – myöskään etsiä ja tunnistaa tästä lausunnosta osia, jotka voitaisiin ottaa huomioon liitteinä, jotka tukevat ja täydentävät ABB:n kirjelmiä tiettyjen kysymysten osalta.

99 Edellä esitettyjen perusteiden valossa tämä toteamus on ymmärrettävä siten, että liitteiden puhtaasti todistuksellinen ja täydentävä tehtävä merkitsee sitä, että siltä osin kuin oikeudellinen lausunto sisältää uusien kanneperusteiden, joita ei siis voida tutkia, lisäksi oikeudellisia seikkoja, joihin tietyt kannekirjelmässä mainitut kanneperusteet perustuvat, tällaiset seikat on mainittava itse sen vastauskirjelmän tekstissä, johon tämä lausunto on liitetty, tai ainakin ne on yksilöitävä riittävällä tavalla tässä vastauskirjelmässä.

100 Kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ottanut huomioon nämä edellytykset ja todennut, että käsiteltävänä olevassa asiassa ne eivät ole täyttyneet, se ei ole tehnyt minkäänlaista oikeudellista virhettä.

101 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tältä osin myöskään ottanut vääristyneellä tavalla huomioon sille toimitetun vastauskirjelmän sisältöä. On nimittäin todettava, että kyseisen vastauskirjelmän 31 kohdassa ainoastaan viitataan yleisesti oikeudelliseen lausuntoon. Lisäksi se ABB:n mainitsema seikka, että tämän vastauskirjelmän tiettyjen kohtien alaviitteissä viitataan tiettyihin oikeudellisen lausunnon kohtiin, ei ole omiaan saattamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tätä koskevaa toteamusta kyseenalaiseksi.

102 Näissä olosuhteissa tämä kumoamisperuste on hylättävä.

B Aineellisia kysymyksiä koskevat kumoamisperusteet, jotka liittyvät vastuuseen joutumiseen kilpailusääntöjen rikkomisesta

103 Toiseksi on tutkittava Henss/Isoplus-konsernin ja Bruggin esittämiä aineellisia kysymyksiä koskevia kumoamisperusteita, joissa nämä valittajat riitauttavat valituksenalaiset tuomiot, jotka koskevat niitä, siltä osin kuin kyse on vastuuseen joutumisesta sellaisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon niiden on riidanalaisessa päätöksessä katsottu syyllistyneen ja jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on vahvistanut.

1. Kumoamisperuste, jonka mukaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa on rikottu, koska tiettyjen yritysten on katsottu kuuluvan Henss/Isoplus-konserniin ja tämän konsernin on katsottu olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta tässä määräyksessä tarkoitettuna ”yrityksenä”

104 Viidennellä kumoamisperusteellaan Henss/Isoplus-konserni arvostelee sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut asiassa HFB ym. vastaan komissio antamansa valituksenalaisen tuomion 54–68 kohdassa, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä katsonut oikeutetusti tiettyjen yritysten kuuluvan Henss/Isoplus-konserniin ja tämän konsernin olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta.

105 Kyseinen valittaja väittää aluksi, että kyseisen valituksenalaisen tuomion 66 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on hylännyt väitteen, jonka mukaan perustamissopimuksen kilpailumääräyksissä tarkoitetun yrityksen on välttämättä oltava oikeushenkilö.

106 Valittajan mukaan tilanne ei ole tämä Henss/Isoplus-konsernin osalta, vaikka sen oletettaisiin muodostavan taloudellisen yksikön, eikä Henssin osalta henkilönä, jolla kyseisen valituksenalaisen tuomion mukaan on määräysvalta kyseiseen konserniin kuuluvissa eri yrityksissä.

107 Henss/Isoplus-konserni väittää, että sen väite saa tukea Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen (EYVL 1994, L 1, s. 3) 22 pöytäkirjan 1 artiklasta, josta sen mukaan seuraa, että perustamissopimuksen kilpailumääräyksissä tarkoitetulla ”yrityksen” käsitteellä tarkoitetaan jokaista kaupallista tai taloudellista toimintaa harjoittavaa oikeussubjektia (saksaksi ”Rechtssubjekt”).

108 Tämä on Henss/Isoplus-konsernin mukaan vahvistettu erityisesti yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä, joka koskee EHTY:n perustamissopimuksen kilpailumääräyksiä (yhdistetyt asiat 17/61 ja 20/61, Klöckner-Werke ja Hoesch v. korkea viranomainen, tuomio 13.7.1962, Kok. 1962, s. 617 ja asia 19/61, Mannesmann v. korkea viranomainen, tuomio 13.7.1962, Kok. 1962, s. 675).

109 Eräissä muissa asioissa, ja erityisesti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kyseisen valituksenalaisen tuomion 66 kohdassa mainitsemissa asioissa yhteisöjen tuomioistuin ei ollut vielä lopullisesti ratkaissut periaatteellista kysymystä siitä, edellyttääkö kilpailuoikeuden mukainen yrityksen määritelmä kaikissa olosuhteissa sitä, että kyseinen yksikkö on oikeushenkilö (asia 48/69, ICI v. komissio, tuomio 14.7.1972, Kok. 1972, s. 619, Kok. Ep. II, s. 25; asia 6/72, Europemballage ja Continental Can v. komissio, tuomio 21.2.1973, Kok. 1973, s. 215, Kok. Ep. II, s. 89; asia 170/83, Hydrotherm, tuomio 12.7.1984, Kok. 1984, s. 2999 ja asia C-41/90, Höfner ja Elser, tuomio 23.4.1991, Kok. 1991, s. I-1979, Kok. Ep. XI, s. I-147).

110 Vaikka yrityksen, joka on erillinen oikeushenkilö, toteuttama kilpailusääntöjen rikkominen voidaan lukea sen emoyhtiönä olevan holding-yhtiön syyksi, kun viimeksi mainitulla on siinä määräysvalta ja kun kyseessä on näin ollen sama taloudellinen yksikkö (ks. erityisesti em. asia ICI v. komissio sekä asia Europemballage ja Continental Can v. komissio), tällainen syyksi lukeminen edellyttää kuitenkin kyseisen valittajan mukaan sitä, että määräysvallan omaava yksikkö on itse oikeushenkilö.

111 Luonnollista henkilöä, kuten käsiteltävänä olevassa asiassa Henssiä, ei kyseisen valittajan mukaan voida pelkästään yhtiökumppanin tai osuuksienomistajan ominaisuudessa pitää perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna ”yrityksenä”. Tämän vuoksi tällä oikeuskäytännöllä ei kyseisen valittajan mukaan ole merkitystä käsiteltävänä olevassa asiassa.

112 Tältä osin on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kilpailuoikeudelliseen yrityksen käsitteeseen kuuluvat kaikki taloudellista toimintaa harjoittavat yksiköt riippumatta niiden oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta (ks. erityisesti asia C‑309/99, Wouters ym., tuomio 19.2.2002, Kok. 2002, s. I‑1577, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

113 Tästä oikeuskäytännöstä ilmenee selvästi, että perustamissopimuksen kilpailumääräyksissä tarkoitettu yrityksen käsite ei edellytä sitä, että kyseinen taloudellinen yksikkö olisi oikeushenkilö. Toisin kuin Henss/Isoplus-konserni väittää, kyse ei ole myöskään tulkinnasta, joka rajoittuisi ainoastaan tilanteisiin, joita yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainituissa asioissa Hydrotherm tai Höfner ja Elser antamat tuomiot koskivat, vaan yleisluonteisesta tulkinnasta.

114 Tätä tulkintaa ei voida saattaa kyseenalaiseksi väitteellä, joka koskee Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen 22 pöytäkirjan 1 artiklan saksankielistä versiota ja erityisesti siinä esiintyvää käsitettä ”oikeussubjekti” (”Rechtssubjekt”).

115 Käsite ”oikeussubjekti” ei sulje välttämättä pois luonnollisia henkilöitä. Joka tapauksessa tällaista käsitettä ei esiinny muissa kieliversioissa, jotka sisältävät ainoastaan käsitteen ”yksikkö”.

116 Henss/Isoplus-konserni väittää tämän jälkeen, että yrityksistä, jotka eivät ole keskenään sidoksissa yhtiöpääoman näkökulmasta tai yhtiöoikeuden kannalta ja jotka tämän vuoksi eivät ole riippuvaisia määräysvallan omaavasta yrityksestä, ei voi tulla konsernia pelkästään luonnollisten henkilöiden – jotka eivät ole yrityksiä – välisten mahdollisten yhteyksien vuoksi.

117 Tältä osin on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yrityksen voidaan katsoa olevan vastuussa toisen yrityksen kilpailunvastaisesta käyttäytymisestä, jos tämä toinen yritys ei ole päättänyt markkinakäyttäytymisestään itsenäisesti vaan on pääasiallisesti noudattanut ensin mainitun yrityksen antamia ohjeita erityisesti näitä yrityksiä yhdistävien taloudellisten ja oikeudellisten suhteiden vuoksi (ks. mm. asia C‑294/98 P, Metsä‑Serla v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok. 2000, s. I‑10065, 27 kohta).

118 On totta, että pelkästään se, että kahden eri liikeyhtiön yhtiöpääoman omistaa sama henkilö tai perhe, ei riitä osoittamaan näiden yhtiöiden olevan taloudellinen yksikkö, minkä seurauksena yhteisön kilpailuoikeuden mukaan on se, että yhden yhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa toisen yhtiön toiminnasta ja että yksi yhtiö voidaan velvoittaa maksamaan toiselle määrätty sakko (ks. asia C‑196/99 P, Aristrain v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok. 2003, s. I‑11005, 99 kohta).

119 Käsiteltävänä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole kuitenkaan todennut, että olisi olemassa Henss/Isoplus-konsernin muodostava taloudellinen yksikkö, pelkästään sen perusteella, että kyseisten yritysten määräysvalta oli yhtiöpääoman näkökulmasta yhdellä henkilöllä eli käsiteltävänä olevassa asiassa Henssillä.

120 Asiassa HFB ym. vastaan komissio annetun valituksenalaisen tuomion 56–64 kohdasta nimittäin ilmenee, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi kyseisen taloudellisen yksikön olemassaolon niiden seikkojen kokonaisuuden perusteella, joilla osoitetaan Henssin määräysvalta kyseessä olevissa yrityksissä ja joita ovat sen lisäksi, että Henss tai hänen vaimonsa omistavat suoraan tai välillisesti kaikki tai lähes kaikki osuudet, se, että Henss on näiden yhtiöiden hallintoelinten avaintehtävissä, ja se, että Henss edusti tämän tuomion 20 kohdassa mainitun johtajien klubin kokouksissa eri yrityksiä ja että kartelli myönsi näille yrityksille yhden ainoan kiintiön.

121 Lopuksi Henss/Isoplus-konserni väittää toissijaisesti, että komission ryhmittämät eri yritykset eivät kuuluneet samaan taloudelliseen yksikköön, koska ne eivät olleet epäitsenäisiä eivätkä olleet riippuvaisia ulkoisista ohjeista. Tällä väitteellään kantaja kiistää sen, että kyseessä olevat yritykset olisivat olleet jollain tavalla Henssin määräysvallan alaisia.

122 Tältä osin on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa HFB ym. vastaan komissio antamansa valituksenalaisen tuomion 56–64 kohdassa esittämät toteamukset, jotka koskevat taloudellisen yksikön olemassaoloa, perustuvat useisiin tosiseikkoja koskeviin toteamuksiin, joita ei voida käsitellä muutoksenhaun yhteydessä, paitsi jos ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle esitetyt merkitykselliset tosiseikat tai todisteet on otettu huomioon vääristyneellä tavalla tai jos ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamusten paikkansapitämättömyys käy ilmi oikeudenkäyntiasiakirjoista (ks. vastaavasti em. asia Metsä-Serla v. komissio, tuomion 37 kohta ja em. asia Mag Instrument v. SMHV, tuomion 39 ja 76 kohta).

123 Kyseisen valituksenalaisen tuomion 57 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei todennut, kuten Henss/Isoplus-konserni väittää, että viitejakson eli komission toteaman, vuoden 1991 lokakuusta vuoden 1996 maalis/huhtikuuhun ulottuvan rikkomisajanjakson aikana Henss ei olisi ollut ainoastaan Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH:n toimitusjohtaja vaan myös sen osuuksienomistaja. Tämä ei ole mitenkään ristiriidassa oikeudenkäyntiasiakirjojen kanssa, joten kyseisen valittajan seitsemännen kumoamisperusteensa osana esittämä väite menettelyvirheestä tältä osin on hylättävä.

124 Kyseisen valituksenalaisen tuomion 58 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei myöskään todennut, kuten Henss/Isoplus-konserni väittää, että viitejakson aikana Henss olisi omistanut suurimman osan Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH:n osuuksista väliyhtiöiden välityksellä, mutta ei olisi koskaan toiminut toimitusjohtajana.

125 Näin ollen on todettava, että kyseistä 57 ja 58 kohtaa koskeva erityinen arvostelu ei osoita lainkaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi ottanut merkitykselliset tosiseikat tai todisteet huomioon vääristyneellä tavalla, eikä paljasta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamusten paikkansapitämättömyyttä, joka kävisi ilmi oikeudenkäyntiasiakirjoista.

126 Isoplus Fernwärmetechnik GmbH:n osalta Henss/Isoplus-konserni väittää, että Henss tai Papsdorfin pariskunta eivät ole koskaan olleet toimitusjohtajia ja että viitejaksolla tämän yhtiön osuuksista kolmasosa oli Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH:n nimissä, kolmasosan omistivat Papsdorfit viimeksi mainitun, väliyhtiönä toimineen yhtiön välityksellä ja kolmasosan omistivat muut luonnolliset henkilöt myös kyseisen väliyhtiön välityksellä.

127 Nämä tosiseikat ovat samat kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kyseisen valituksenalaisen tuomion 59 kohdassa mainitsemat tosiseikat, joten tämänkään kohdan osalta ei ole osoitettu, että merkitykselliset tosiseikat tai todisteet olisi otettu huomioon vääristyneellä tavalla. Myöskään oikeudenkäyntiasiakirjoista ei käy ilmi minkäänlaista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamusten paikkansapitämättömyyttä.

128 Henss/Isoplus-konserni lisää, että näistä tosiseikoista seuraa, ettei Isoplus Fernwärmetechnik GmbH ollut Henssin eikä Papsdorfien vaikutuspiirissä.

129 Tämä kumoamisperuste on jätettävä tutkimatta, koska se koskee sitä, täyttyivätkö taloudellisen yksikön olemassaolon edellytykset käsiteltävänä olevassa asiassa. Muutoksenhakumenettelyssä ei voida riitauttaa sellaisenaan tällaista tarkastelua, joka perustuu tosiseikkojen arviointiin (ks. em. asia Metsä-Serla ym. v. komissio, tuomion 30 kohta).

130 Näissä olosuhteissa ei voida arvostella sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tosiseikkojen muodostaman kokonaisuuden kattavan ja lähtökohtaisesti vapaan arvioinnin perusteella, että Henss/Isoplus-konsernin muodostavien eri yritysten oli tämän vuoksi katsottava muodostavan yhden ainoan taloudellisen yksikön.

131 Tämän vuoksi tämä kumoamisperuste on hylättävä

2. Kumoamisperusteet, joiden mukaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa on rikottu, koska Henss/Isoplus-konsernin ja Bruggin on katsottu olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta sen vuoksi, että ne ovat osallistuneet kokoukseen, jonka tarkoituksena oli kilpailun rajoittaminen.

132 Henss/Isoplus-konserni moittii neljännessä kumoamisperusteessaan ja Brugg viidennessä kumoamisperusteessaan omalta osaltaan sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut asiassa HFB ym. vastaan komissio antamansa valituksenalaisen tuomion 223–227 kohdassa ja asiassa Brugg Rohrsysteme vastaan komissio antamansa valituksenalaisen tuomion 52–66 kohdassa, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä katsonut oikeutetusti niiden olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta kokonaan tai osittain, koska ne olivat osallistuneet kokouksiin, joiden tarkoituksena oli kilpailun rajoittaminen.

133 Henss/Isoplus-konserni riitauttaa erityisesti sen, että sillä seikalla, että Henss osallistui kokouksi