Yhdistetyt asiat C‑247/11 P ja C‑253/11 P

Areva SA

ja

Alstom SA ym.

vastaan

Euroopan komissio

”Muutoksenhaku — Kilpailu — Kartelli — Kaasueristeisten kytkinlaitehankkeiden markkinat — Emoyhtiöiden vastuuseen joutuminen niiden tytäryhtiöiden kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta — Perusteluvelvollisuus — Yhteisvastuu sakon maksamisesta — Yrityksen käsite — Niin kutsuttu ”tosiasiallinen” yhteisvastuu — Oikeusvarmuuden sekä rangaistusten ja seuraamusten yksilökohtaisen määräämisen periaatteet — Suhteellisuusperiaate ja yhdenvertaisen kohtelun periaate”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 10.4.2014

Ks. tuomion teksti. (ks. 30–33, 79–81 ja 91–93 kohta)

Silloin, kun kilpailuoikeutta koskevien unionin sääntöjen soveltamispäätös koskee useita adressaatteja ja sitä, kuka on vastuussa mainittujen sääntöjen rikkomisesta, siihen on sisällyttävä riittävät perustelut kunkin adressaatin ja erityisesti niiden adressaattien osalta, joiden tämän päätöksen mukaan on katsottava olevan rikkomisesta vastuussa. Tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuussa olevaksi katsotun emoyhtiön osalta tällaisen päätöksen on siis lähtökohtaisesti sisällettävä perustelut, joiden nojalla tämän yhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta. Komission päätöksestä, jossa emoyhtiön vastuuseen joutuminen kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon sen tytäryhtiö on syyllistynyt, perustetaan menetelmään, joka sisältää kaksinkertaisen perustan ja jossa emoyhtiön ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallista käyttämistä kokonaan omistettuun tytäryhtiöön koskeva olettama yhdistetään kyseisessä päätöksessä yksityiskohtaisesti esitettyihin todisteisiin, on todettava, että kokonaisvaltainen arviointi emoyhtiön väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa esittämistä väitteistä vastaa lähtökohtaisesti komissiolle kuuluvan perusteluvelvollisuuden tasoa, koska sen avulla emoyhtiö saa selville syyt, joiden vuoksi komissio on päättänyt saattaa sen vastuuseen kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon sen tytäryhtiö on syyllistynyt. (ks. 34, 41 ja 42 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 47–52 kohta)

Valvoessaan laillisuutta SEUT 263 artiklassa tarkoitetulla tavalla unionin tuomioistuimet eivät missään tapauksessa voi korvata riidanalaisen toimenpiteen toteuttajan perusteluja omillaan. Unionin yleistä tuomioistuinta ei kuitenkaan voida arvostella siitä, että se olisi korvannut – siltä osin kuin on kyse emoyhtiön joutumisesta vastuuseen kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon sen tytäryhtiö on syyllistynyt – komission perustelut omilla perusteluillaan, jos kyseessä olevan tuomion perustelut koskevat kantajien unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämiä seikkoja, joilla pyrittiin kumoamaan ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallista käyttämistä koskeva olettama ja jotka unionin yleisen tuomioistuimen on tutkittava valvoessaan riidanalaisen päätöksen laillisuutta. Kyse ei ole myöskään yhdenkään kantajan puolustautumisoikeuksien loukkaamisesta silloin, kun unionin yleinen tuomioistuin esittää riidanalaista päätöstä koskevat perustelut vastauksena samaan yrityskonserniin kuuluvien kantajien esittämiin väitteisiin. (ks. 56, 57 ja 78 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 113–117 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 118 kohta)

Määritettäessä ulkoista yhteisvastuusuhdetta sellaisen sakon maksamisesta, joka on määrätty maksettavaksi yhteisvastuullisesti useille oikeussubjekteille sen vuoksi, että ne kuuluvat yhteen ja samaan yritykseen, jota unionin kilpailuoikeuden sääntöjen rikkomisesta voidaan moittia, komissiota sitovat tietyt rajoitukset. Komission on siten noudatettava periaatetta, jonka mukaan rangaistukset ja seuraamukset määrätään yksilökohtaisesti ja joka edellyttää, että yhteisvastuullisesti maksettavan sakon suuruus määritetään asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan mukaisesti sen rikkomisen, johon asianomaisen yrityksen itsensä katsotaan syyllistyneen, vakavuuden ja sen keston perusteella. Kun komissio aikoo määrätä rikkomiseen syyllistyneen tytäryhtiön maksamaan seuraamuksen yhteisvastuullisesti kaikkien niiden emoyhtiöiden kanssa, joiden kanssa se on muodostanut peräkkäin erillisen yrityksen rikkomisajanjakson aikana, kyseinen periaate edellyttää siis sitä, että komissio vahvistaa erikseen kunkin kyseessä olevan yrityksen osalta sakon määrän, joka siihen kuuluvien yhtiöiden on maksettava yhteisvastuullisesti, sen rikkomisen, johon kunkin asianomaisen yrityksen itsensä katsotaan syyllistyneen, vakavuuden ja keston perusteella. Tässä samassa yhteydessä komission on myös noudatettava oikeusvarmuuden periaatetta, joka edellyttää, että kaikki unionin toimielinten toteuttamat toimet ovat selkeitä ja täsmällisiä, jotta ne henkilöt, joita asia koskee, voivat saada selville tarkasti niistä johtuvat oikeudet ja velvollisuudet sekä ryhtyä niiden johdosta asianmukaisiin toimenpiteisiin. Tässä yhteydessä oikeusvarmuuden periaatetta on todettava loukatun siltä osin kuin kyseiset emoyhtiöt eivät voi sen menetelmän perusteella, jonka komissio on valinnut määrittääkseen yhteisvastuun kilpailuoikeuden rikkomiseen syyllistyneen tytäryhtiön ja sen peräkkäisten emoyhtiöiden välillä, saada tarkasti selville sen sakon määrää, joka niiden on maksettava sen ajanjakson osalta, jonka perusteella niiden katsotaan olevan rikkomisesta yhteisvastuussa niiden tytäryhtiöiden kanssa. (ks. 120, 126–128, 133 ja 139 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 148 kohta)

Komissiolla asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla oleva toimivalta määrätä sakko, joka useamman yhteen ainoaan yritykseen kuuluvan oikeussubjektin on maksettava yhteisvastuullisesti, rajoittuu sen sakon suuruuden määrittämiseen, josta mainittujen oikeussubjektien katsotaan olevan yhteisvastuussa, eli ulkoiseen yhteisvastuusuhteeseen, mutta se ei ulotu toimivaltaan määrittää se osuus kyseisestä määrästä, josta yhteisvastuullisten yhteisvelallisten on vastattava sisäisessä yhteisvastuusuhteessa. Silloin, kun yhteisvelallisten osuuksia niille yhteisvastuullisesti maksettavaksi määrätystä sakosta ei ole vahvistettu sopimuksella, kansallisten tuomioistuimien on sitä vastoin määritettävä kyseiset osuudet unionin oikeuden mukaisesti kansallista oikeutta soveltamalla. Tästä ilmenee, ettei voida vaatia, että kunkin yhtiön olisi voitava päätellä päätöksestä, jolla sille määrätään sakko, joka on maksettava yhteisvastuullisesti yhden tai useamman toisen yhtiön kanssa, sen vastattavaksi kuuluva osuus suhteessa sen yhteisvastuullisiin yhteisvelallisiin sen jälkeen, kun komissio on saanut suorituksen. Se, ettei kyseistä osuutta ole määritetty komission päätöksessä, joka koskee sakon määräämistä maksettavaksi yhteisvastuullisesti, ei siis voi sinänsä merkitä oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista. Lisäksi koska toimivalta jakaa yhteisvastuullisesti maksettavan sakon määrä sisäisesti kuuluu kansalliselle tuomioistuimelle tai välimiehelle eikä komissiolle, komissiota ei missään tapauksessa voida moittia siitä, että se on lainvastaisesti siirtänyt tällaisen toimivallan, kun se on riidanalaisessa päätöksessä jättänyt määrittämättä yhteisvastuullisten yhteisvelallisten osuudet niiden sisäisessä suhteessa. (ks. 149, 151, 152, 157 ja 158 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 171–176 kohta)