Tästä syystä riidan kohteen käsitettä, joka vastaa asianomaisen vaatimuksia, sekä riidan perusteen käsitettä, joka vastaa näiden vaatimusten oikeudellista ja tosiasiallista perustaa, ei pidä tulkita suppeasti. Riitauttamisen pelkän oikeudellisen perustan muuttuminen ei riitä tekemään sen perusteesta uutta. Näin ollen useilla oikeusperustoilla voidaan tukea yhtä ja samaa vaatimusta ja siten yhtä ja samaa perustetta. Toisin sanoen se, että kannekirjelmässä vedotaan tietyn säännöksen rikkomiseen, mihin ei ollut vedottu hallinnollisessa valituksessa, ei välttämättä merkitse sitä, että riidan perustetta olisi tästä syystä muutettu. Merkityksellisenä on nimittäin pidettävä kyseisen perusteen sisältöä eikä ainoastaan sen oikeusperustojen sanamuotoa, sillä unionin tuomioistuinten on tarkistettava, onko näiden perustojen välillä läheinen yhteys ja liittyvätkö ne olennaisesti samoihin vaatimuksiin.

Vaikka riidan kohteen ja perusteen muuttumattomuus valituksen ja kanteen välillä on välttämätöntä sovintojen mahdollistamiseksi, kun nimittävälle viranomaiselle ilmoitetaan jo valitusvaiheessa asianomaisen kyseenalaistamat seikat, näiden käsitteiden tulkinta ei voi johtaa niiden mahdollisuuksien rajoittamiseen, joita asianomaisella on hänelle vastaisen päätöksen tosiasialliseksi riitauttamiseksi.

Koska kuitenkin yhtäältä oikeudenkäyntiä edeltävä menettely on luonteeltaan vapaamuotoinen ja koska osapuolet toimivat yleensä tässä vaiheessa turvautumatta asianajajaan, hallinnon ei pidä tulkita valituksia suppeasti vaan sen on päinvastoin tutkittava niitä avoimin mielin. Toisaalta henkilöstösääntöjen 91 artiklan ja palvelussuhteen ehtojen vastaavien sääntöjen ja EKP:n henkilöstösääntöjen 8.1 artiklan vastaavien määräysten tarkoituksena ei ole rajata ehdottomalla ja lopullisella tavalla mahdollista oikeudenkäyntimenettelyä, kunhan kanteessa ei muuteta valituksen perustetta eikä kohdetta.

Kun kyse on virkamiesten nostamista kanteista, unionin tuomioistuimissa esitetyt vaatimukset voivat sisältää ainoastaan riitauttamisperusteita, jotka perustuvat samaan perusteeseen kuin se, johon on vedottu valituksessa, joskin näitä riitauttamisperusteita voi laajentaa unionin tuomioistuimissa esittämällä kanneperusteita ja perusteluja, jotka eivät välttämättä sisälly valitukseen mutta liittyvät siihen läheisesti.

Kantajalle vastaisen lopullisen toimen laillisuutta arvioidaan niiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen nojalla, jotka toimielimellä oli tiedossaan, kun se antoi tämän vastauksen nimenomaisesti tai implisiittisesti, eikä tällä ole vaikutusta siihen, että toimielin voi esittää lisää täsmennyksiä oikeudenkäynnin aikana. Valitusta ja sen jälkeen nostettua kannetta koskeva saman sisällön vaatimus edellyttää kanteen tutkimatta jättämisen uhalla, että unionin tuomioistuimille esitetty kanneperuste on jo esitetty oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä, jotta nimittävä viranomainen on saanut riittävän täsmällisesti tietää kantajan riidanalaista päätöstä koskevasta arvostelusta.

Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 2 kohdan tavoin Euroopan keskuspankin henkilöstön palvelussuhteen ehtojen 42 artiklassa ja Euroopan keskuspankin henkilöstösääntöjen 8.1 artiklassa määrätään, että Euroopan keskuspankin toimihenkilö voi nostaa kanteen tuomioistuimessa vasta sen jälkeen, kun hän on turvautunut oikeudenkäyntiä edeltävään menettelyyn, jossa on kaksi vaihetta eli vaatimus oikeudenkäyntiä edeltävästä tutkimisesta ja tämän jälkeen oikeudenkäyntiä edeltävä valitus.

SEUT 277 artiklan mukaan ainoastaan tuomioistuin on toimivaltainen toteamaan yleisesti sovellettavan toimen lainvastaisuuden ja tekemään siinä riitautetun yksittäistapausta koskevan toimen edellyttämät johtopäätökset siitä, ettei yleisesti sovellettavaa toimea ole sen lainvastaisuuden vuoksi sovellettava, eikä perussopimuksissa ole annettu tällaista toimivaltaa toimielimelle, jolle valitus on osoitettu.

Toimielin voi peruuttaa tai kumota itse toteuttamansa yleisesti sovellettavan toimen katsoessaan kyseisen toimen olevan lainvastainen, mutta tällainen peruuttaminen tai kumoaminen ei merkitse samaa kuin lainvastaisuuden toteaminen, jonka vain tuomioistuin voi tehdä SEUT 277 artiklan määräysten mukaisesti, siitä aiheutuvine vaikutuksineen. Näin ollen menettelyvaatimus, jonka mukaan yleisesti sovellettavaan toimeen kohdistuva lainvastaisuusväite on saatettava toimielimen tietoon valituksen yhteydessä sen uhalla, ettei samaa väitettä myöhemmin tutkita unionin tuomioistuimissa, on vastoin lainvastaisuusväitteen järjestelmää ja sen olemassaolon tarkoitusta.

Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan tarkoituksena ei ole muuttaa perussopimuksissa määrättyä tuomioistuinvalvontaa koskevaa järjestelmää eikä etenkään niitä sääntöjä, jotka koskevat unionin tuomioistuimissa suoraan nostettujen kanteiden tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä.

Mahdollisuus lainvastaisuusväitteen esittämiseen toimihenkilön ja toimielimen välisessä oikeudenkäynnissä edellyttää useiden tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymistä: koska kyse on liitännäisestä oikeussuojakeinosta, sen edellytyksenä on, että pääasiaa koskeva kanne on nostettu, että se on kohdistettu virkamiehelle vastaiseen päätökseen, että pääasiaa koskevan kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset täyttyvät, ettei toimihenkilöllä ole ollut mahdollisuutta vaatia hänelle vastaisen päätöksen perustana olevan yleisesti sovellettavan toimen kumoamista ja että yleisesti sovellettava toimi ja riitautettu yksittäistapausta koskeva päätös liittyvät toisiinsa riittävästi. Lainvastaisuusväitteen oikeudellinen järjestelmä ja erityisesti näkökohdat, jotka liittyvät siihen tosiseikkaan, että vain tuomioistuin on toimivaltainen toteamaan, ettei yleisesti sovellettavaa toimea ole sovellettava, pakottavat kuitenkin katsomaan, ettei lainvastaisuusväitteen esittäminen aikaisemmin valituksen yhteydessä voi olla tutkittavaksi ottamisen lisäedellytys.

Lainvastaisuusväitteen liitännäisyys ei tee mahdottomaksi sen esittämistä valitusmenettelyssä. Se, että toimihenkilöllä on oikeus lainvastaisuusväitteen esittämiseen valitusmenettelyssä, ei kuitenkaan merkitse sitä, että hän olisi siihen velvollinen sillä uhalla, ettei tällaista perustetta myöhemmin tutkita unionin tuomioistuimissa.

(ks. 49, 55, 56, 66–68 ja 70 kohta)