ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Vastikkeena tavaroiden luovutuksesta voi olla palveluiden suoritus ja tällainen suoritus voi olla arvonlisäverodirektiivin 73 artiklassa tarkoitettuna veron perusteena, kunhan tavaroiden luovutuksen ja palveluiden suorituksen välillä on suora yhteys ja palveluiden suorituksen arvo voidaan ilmaista rahana. Sama pätee silloin, kun palveluiden suoritus vaihdetaan toiseen palveluiden suoritukseen, jos samat edellytykset täyttyvät. Tämän vuoksi vaihtosopimukset, joissa vastike on jo määritelmän mukaisesti luontoissuoritus, ja liiketoimet, joiden vastike on rahaa, ovat liiketaloudelliselta kannalta täysin samanlaisia tilanteita.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 2 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että huoneiston kunnostus- ja kalustamispalvelut on katsottava suoritetuiksi vastikkeellisesti, kun huoneiston omistajan kanssa tekemänsä sopimuksen mukaan mainittujen palvelujen suorittaja yhtäältä sitoutuu suorittamaan kyseiset palvelut omalla kustannuksellaan ja toisaalta saa oikeuden määrätä huoneistosta käyttääkseen sitä liiketoiminnassaan sopimuksen voimassaoloaikana ilman, että sen on maksettava vuokraa, ja kun omistaja ottaa kunnostetun huoneiston haltuunsa sopimuksen voimassaolon päätyttyä.

Sillä, että kyseinen palvelujen suoritus hyödyttää huoneiston omistajaa vasta sopimuksen voimassaolon päätyttyä, ei ole vaikutusta, koska sopimuksen tekohetkestä lähtien sopimuspuolet sitoutuvat tällaisella synallagmaattisella sopimuksella suorittamaan toisilleen vastavuoroisia palveluja.

(ks. 41 ja 42 kohta sekä tuomiolauselma)
EY 56 artiklaa on tulkittava siten, että sen vastainen on jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa ei sallita maassa asuvan yhtiön luotonantajana olevalle yhtiölle, joka on sijoittautunut kolmanteen maahan ja johon sillä on erityissuhde, maksamien korkojen, jotka liittyvät sellaiseen velan osaan, jota pidetään ylivelkaantumisena, vähentämistä kuluna verotettavaa voittoa määritettäessä mutta jossa sallitaan tällaisten korkojen vähentäminen, kun ne maksetaan maassa asuvalle luotonantajana olevalle yhtiölle, johon luotonottajana olevalla yhtiöllä on erityissuhde, kun tilanteessa, jossa kolmanteen maahan sijoittautunut luotonantajana oleva yhtiö ei omista osuutta maassa asuvan luotonottajana olevan yhtiön pääomasta, tässä lainsäädännössä oletetaan kuitenkin, että kaikki viimeksi mainitun yhtiön velat kuuluvat järjestelyyn, jolla pyritään kiertämään vero, joka olisi normaalisti maksettava, tai kun kyseisen lainsäädännön perusteella ei voida määrittää etukäteen ja riittävän täsmällisesti sen soveltamisalaa.

Tällainen lainsäädäntö voi olla oikeutettu silloin, kun se koskee erityisesti täysin keinotekoisia järjestelyjä, joilla ei ole taloudellista todellisuuspohjaa ja jotka on toteutettu ainoastaan sen veron kiertämiseksi, joka olisi normaalisti maksettava kyseisen jäsenvaltion alueella harjoitetusta toiminnasta syntyneistä voitoista.

Jos kyseisen lainsäädännön perusteella ei voida määrittää etukäteen ja riittävän täsmällisesti sen soveltamisalaa, se ei kuitenkaan täytä oikeusvarmuudelle asetettuja vaatimuksia, joiden mukaan oikeussääntöjen on oltava selviä, täsmällisiä ja vaikutuksiltaan ennakoitavia erityisesti silloin, kun ne saattavat aiheuttaa yksityishenkilöiden ja yhtiöiden kannalta epäedullisia seurauksia.

Näin ollen tällä lainsäädännöllä ylitetään se, mikä on tarpeen sen tavoitteen saavuttamiseksi.

(ks. 34, 40, 44 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)
Valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta annetun direktiivin 92/12, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 92/108, 7–9 artiklaa ja lähtöjäsenvaltiossa kulutukseen luovutettujen yhteisön sisällä liikkuvien valmisteveron alaisten tuotteiden yksinkertaistetusta saateasiakirjasta annetun asetuksen N:o 3649/92 1 ja 4 artiklaa on tulkittava siten, ettei niissä aseteta elinkeinonharjoittajalle velvollisuutta tarkastaa, aikovatko muista jäsenvaltioista tulevat ostajat maahantuoda toiseen jäsenvaltioon valmisteveron alaisia tuotteita, ja tarvittaessa, ovatko tällaisen tuonnin tarkoitukset yksityisiä vai kaupallisia.

Asetuksen N:o 3649/92 1 artiklassa nimittäin säädetään, että jos valmisteveron alaiset tuotteet, jotka on jo luovutettu kulutukseen jäsenvaltiossa, on tarkoitus käyttää toisessa jäsenvaltiossa direktiivin 92/12 7 artiklassa säädettyihin tarkoituksiin, on yhteisön sisällä liikkumisesta vastaavan henkilön laadittava yksinkertaistettu saateasiakirja. Näiden säännösten perusteella ei kuitenkaan voida katsoa, että tavarantoimittajan, erityisesti, kun se ei itse ole ”yhteisön sisällä liikkumisesta vastaava henkilö” asetuksen N:o 3649/92 1 artiklan nojalla, olisi tarkastettava, täyttyvätkö edellytykset, jotta vastaava henkilö laatii ja toimittaa sille mainitun yksinkertaistetun saateasiakirjan, jotta se voisi säilyttää sen.

Lisäksi direktiivin 92/12 7 artiklan 3 kohdan mukaan valmistevero on kannettava tapauksen mukaan henkilöltä, joka luovuttaa tuotteet tai pitää hallussaan luovutettaviksi tarkoitettuja tuotteita, taikka henkilöltä, jolle tuotteet osoitetaan muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa tuotteet on jo luovutettu kulutukseen, taikka ansiotoimintaa harjoittavalta elinkeinonharjoittajalta tai julkisoikeudelliselta laitokselta. Tästä johtuu ensiksi, ettei sellaista toimijaa, kuten Metro tavarantoimittajana, joka ei huolehdi myytyjen tuotteiden luovutuksesta, voida katsoa mainitun 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuksi ”henkilöksi”, joka luovuttaa tuotteet. Tällaista toimijaa ei myöskään voida katsoa mainitun 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuksi henkilöksi, joka ”pitää hallussaan luovutukseen tarkoitettuja tavaroita”, koska se ei voi noutotukkukauppatoiminnassaan taata toisen jäsenvaltion asiakkaille myytyjen tuotteiden kaupallista käyttöä tai näiden tuotteiden todellista toimittamista tähän toiseen jäsenvaltioon.

(ks. 25, 28, 30, 32, 33 ja 38 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen kannustamiseksi työssä annettua direktiiviä 92/85 sekä miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta mahdollisuuksissa työhön, ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työoloissa annettua direktiiviä 76/207 on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle toimenpiteelle, jonka mukaan lapsen isä, jolla on palkatun työntekijän asema, voi äidin, jolla on samoin palkatun työntekijän asema, suostumuksella saada oikeuden äitiyslomaan sen ajanjakson osalta, joka seuraa äidin synnytyksenjälkeistä pakollista kuuden viikon lepoaikaa, lukuun ottamatta tapauksia, joissa äidin terveydelle aiheutuu vaaraa, kun taas lapsen isä, jolla on palkatun työntekijän asema, ei voi saada tällaista oikeutta lomaan, jos hänen lapsensa äidillä ei ole palkatun työntekijän asemaa eikä tämä kuulu julkiseen sosiaaliturvajärjestelmään.

Direktiivistä 76/207 on todettava, että vaikka tällainen kansallinen toimenpide merkitsee kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua sukupuoleen perustuvaa erilaista kohtelua, toimenpiteen tarkoituksena on kuitenkin suojella naisen raskaudenaikaista ja -jälkeistä biologista tilaa ja se on siis perusteltu tuon saman direktiivin 2 artiklan 3 kohdan nojalla.

(ks. 60, 61, 63 ja 66 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Verovelvolliset – Taloudellinen toiminta – Käsite – Asuinkäyttöön tarkoitetun omakotitalon katolle sijoitetun aurinkosähkölaitteiston käyttö siten, että sähkö voidaan syöttää verkkoon jatkuvaluonteisia tuloja vastaan, kuuluu käsitteen alaan

(Neuvoston direktiivin 77/388 4 artiklan 1 ja 2 kohta)

Tiivistelmä

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 4 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että asuinkäyttöön tarkoitetun omakotitalon katolle tai viereen sijoitetun aurinkosähkölaitteiston, joka on suunniteltu siten, että yhtäältä tuotettu sähkömäärä on aina alhaisempi kuin laitteiston omistajan yksityisiin tarkoituksiin kuluttaman sähkön kokonaismäärä ja että toisaalta tuotettu sähkömäärä syötetään verkkoon jatkuvaluonteisia tuloja vastaan, käyttö kuuluu kyseisessä artiklassa tarkoitetun taloudellisen toiminnan käsitteen alaan.

(ks. 37 kohta ja tuomiolauselma)
Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 203 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tullivarastointimenettelyyn asetettujen tavaroiden varastamista on pidettävä tässä säännöksessä tarkoitettuna tuontitullivelan syntymiseen johtavana tavaroiden siirtämisenä pois tullivalvonnasta. Edellä mainitun asetuksen 206 artiklaa voidaan soveltaa ainoastaan sellaisissa tilanteissa, joissa tullivelka saattaa syntyä saman asetuksen 202 artiklan ja 204 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla.

Asetuksen N:o 2913/92 203 artiklan 1 kohtaan sisältyvän tullivalvonnasta poissiirtämisen käsitteen on nimittäin katsottava käsittävän kaikki toimenpiteet tai laiminlyönnit, joiden seurauksena toimivaltainen tulliviranomainen hetkellisestikin estyy pääsemästä käsiksi tullivalvonnan alaiseen tavaraan ja toteuttamasta tullisäännösten mukaisia tarkastustoimia. Näin on silloin, kun suspensiomenettelyyn asetetut tavarat on varastettu.

(29, 30 ja 36 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 94/5, säännöksiä on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka perusteella arvonlisäveron vähennysoikeus voidaan evätä verovelvollisilta palvelujen vastaanottajilta, joilla on hallussaan epätäydellisiä laskuja, vaikka laskut täydennettäisiin tällaisen epäämispäätöksen tekemisen jälkeen toimittamalla tietoja, joiden tarkoitus on osoittaa, että laskutetut liiketoimet ovat olleet todellisia, sekä niiden luonne ja hinta.

Verotuksen neutraalisuuden periaate ei ole esteenä sille, että veroviranomainen kieltäytyy palauttamasta palveluja suorittaneen yhtiön maksamaa arvonlisäveroa, vaikka nämä palvelut vastaanottaneilta yhtiöiltä on palvelut suorittaneen yhtiön laatimissa laskuissa todettujen sääntöjenvastaisuuksien vuoksi evätty oikeus vähentää kyseisiin palveluihin kohdistuva arvonlisävero. Kun asiassa on vahvistettu, että arvonlisäverolliset palvelut on todella suoritettu, näitä liiketoimia koskevan arvonlisäveron maksuvelvollisuus on syntynyt ja vero on maksettu verohallinnolle oikeusjärjestyksen mukaisesti. Muunlaisilla tulkinnoilla suosittaisiin tilanteita, jotka saattaisivat estää arvonlisäveron kannon oikean toimittamisen, ja jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 94/5, 22 artiklan tarkoituksena on nimenomaan tämän välttäminen.

(ks. 43 ja 44 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
111

Tässä yhteydessä on riittävää todeta, että kyseisen säännöstön tavoitteena on, että ne käyttäjät, jotka ovat jo ilmoittaneet käytöstä direktiivin 2009/41 6 artiklan mukaisesti, voivat aloittaa seuraavan suljetun käytön välittömästi odottamatta toimivaltaisen viranomaisen uutta lupaa. Niinpä sekä kyseisen direktiivin 7 artiklan toinen virke, jossa säädetään, että geneettisesti muunnettujen mikro-organismien käyttäjien on luokkaan 1 kuuluvan suljetun käytön osalta pidettävä kirjaa kaikista mainitun direktiivin 4 artiklan 6 kohdassa tarkoitetuista arvioinneista, joita koskevat tiedot on pyynnöstä toimitettava toimivaltaiselle viranomaiselle, että saman direktiivin 8 artiklan 2 kohta, jossa säädetään, että jos luokkaan 2 tai sitä ylempään luokkaan kuuluvaa suljettua käyttöä varten tarkoitetuista tiloista on aiemmin tehty ilmoitus ja jos siihen liittyvät lupavaatimukset on täytetty, luokkaan 2 kuuluva suljettu käyttö voidaan aloittaa välittömästi uuden ilmoituksen jättämisen jälkeen, koskevat käyttäjiä.
31

Aluksi on syytä todeta, että tämän säännöksen eri kieliversioiden välillä on joitakin eroavuuksia, kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 36 kohdassa. Termi ”henkilökohtainen” on tosin kaikissa kieliversioissa käsitteen ”väline” ominaisuutta ilmaiseva määre. Ranskankielisessä versiossa (”tout dispositif personnalisé et/ou ensemble de procédures”), joka on yhdenmukainen muun muassa espanjan-, italian-, unkarin-, portugalin- ja romaniankielisten versioiden kanssa, määre ”henkilökohtainen” ei kuitenkaan liity käsitteeseen ”menettelytavat”. Sitä vastoin saksankielisessä versiossa (”jedes personalisierte Instrument und/oder jeden personalisierten Verfahrensablauf”) määre ”henkilökohtainen” liittyy käsitteeseen ”menettelytavat”. Englanninkielistä versiota (”any personalised device(s) and/or set of procedures”), joka on yhdenmukainen muun muassa tanskan-, kreikan-, hollannin-, suomen- ja ruotsinkielisten versioiden kanssa, on mahdollista tulkita kahdella tavalla.
5

Direktiivin 2001/14 30 artiklan otsikko on ”Sääntelyelin”, ja siinä säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on perustettava sääntelyelin, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 21 artiklan 6 kohdan soveltamista. Elimen, joka voi olla liikenneasioista vastaava ministeriö tai jokin muu elin, on oltava organisaatioltaan, rahoituspäätöksiltään, oikeudelliselta rakenteeltaan ja päätöksenteoltaan [rataverkon haltijoista], hinnoitteluelimistä, käyttöoikeuksia myöntävistä elimistä sekä hakijoista riippumaton. Sen on lisäksi oltava toiminnallisesti riippumaton kaikista toimivaltaisista viranomaisista, jotka osallistuvat julkista palveluhankintaa koskevan sopimuksen tekemiseen. Elimen on toimittava tässä artiklassa esitettyjen periaatteiden mukaisesti, joiden mukaan muutoksenhaku- ja lainsäädäntötehtävät voidaan antaa erillisten elinten tehtäväksi. – – 3. Sääntelyelimen on varmistettava, että [rataverkon haltijan] määräämät maksut ovat II luvun mukaisia ja ketään syrjimättömiä. Infrastruktuurimaksujen tasoa koskevat neuvottelut hakijoiden ja [rataverkon haltijan] välillä sallitaan ainoastaan, jos ne käydään sääntelyelimen johdolla. Sääntelyelimen on puututtava asiaan, jos neuvottelut saattavat rikkoa tässä direktiivissä säädettyjä vaatimuksia.”
19

Lopuksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen määräyksen 38 kohdassa kantajien väitteen, jonka mukaan se, että kyseisen tuomioistuimen työjärjestyksen 102 artiklan 1 kohtaa ei sovelleta unionin oikeudessa säädettyyn julkaisemiseen yksinomaan internetissä, merkitsee sitä, että niitä syrjittäisiin tai kohdeltaisiin mielivaltaisesti. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että se tosiasiallinen ja oikeudellinen tilanne, jossa tietty henkilö on sen jälkeen kun tietty toimi on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä, ei ole verrattavissa tilanteeseen, jossa tämä henkilö on sen jälkeen kun tietty toimi on julkaistu yksinomaan internetissä. Lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen mukaan se, että kemikaaliviraston verkkosivuilla julkaistun riidanalaisen päätöksen julkaisemispäivä on otettu huomioon SEUT 263 artiklan kuudennessa kohdassa tarkoitettuna julkaisemispäivänä, takaa yhdenvertaisen kohtelun kaikille niille, joita asia koskee, koska näin varmistetaan, että aika, jonka kuluessa kanne kyseisestä päätöksestä on nostettava, laskettiin kaikkien osalta samalla tavalla. Unionin yleinen tuomioistuin lisäsi, että kanteen nostamisen määräajan laskemisessa esiintyvät erot, jotka riippuivat siitä, tapahtuko julkaiseminen Euroopan unionin virallisessa lehdessä vai internetissä, on joka tapauksessa myös perusteltuja internetissä julkaisemiseen liittyvien ominaispiirteiden vuoksi.
29

Mainitun tuomioistuimen mukaan sen käsiteltäväksi saatetun asian lopputulos riippuu siitä, koskiko Daiichi Sankyon lisäsuojatodistus ainoastaan vaikuttavan aineen levofloksasiinihemihydraatti valmistusmenetelmää vai myös kyseistä vaikuttavaa ainetta sellaisenaan. Jos kyse on asetuksessa N:o 1768/92 tarkoitetun ”tuotteen” suojasta, Daiichi Sankyon tarvitsee kyseisen tuomioistuimen mukaan sen toteamiseksi, että DEMO on loukannut sen patenttioikeuksia, vain osoittaa, että Tavanicilla ja Talerinilla on sama vaikuttava aine. Jos lisäsuojatodistuksella annettu suoja sen sijaan ulottuu vain valmistusmenetelmään, se, että Tavanicin ja Talerinin vaikuttava aine on sama, johtaa ainoastaan olettamaan, että geneerinen lääke on valmistettu mainitulla lisäsuojatodistuksella suojatulla valmistusmenetelmällä. Tällöin DEMO voisi kumota tällaisen olettaman jo osoittamalla, että mainittu lääke on valmistettu eri valmistusmenetelmällä.
14

Italian hallitus on antanut 18.10.2010 ministeriön asetuksen nro 180, sellaisena kuin se on muutettuna 6.7.2011 annetulla ministeriön asetuksella nro 145 (jäljempänä ministeriön asetus nro 180/2010). Nyt käsiteltävässä asiassa on merkityksellinen ministeriön asetuksen nro 180/2010 16 §, jossa säädetään seuraavaa: ”1. Korvaus käsittää menettelyn aloittamiskulut ja sovittelukulut. 2. Kokonaiskorvaukseen sisältyvinä aloittamiskuluina kunkin asianosaisen on maksettava 40,00 euroa; hakija maksaa tämän määrän sovitteluhakemuksen toimittamisen yhteydessä, sovitteluun kutsuttu puolestaan liittyessään menettelyyn. 3. Sovittelukuluina kunkin asianosaisen on maksettava tämän asetuksen liitteenä olevassa taulukossa A ilmoitettu määrä. 4. Sovittelukulujen enimmäismäärää kussakin taulukossa A määritetyssä luokassa a) voidaan asian erityisen tärkeyden, monimutkaisuuden tai vaikeuden perusteella korottaa enintään viidenneksellä b) on korotettava enintään neljänneksellä, jos sovittelu johtaa tulokseen c) on korotettava viidenneksellä, jos asetuksen [nro 28/2010] 11 §:ssä tarkoitettu esitys on laadittu d) on asetuksen [nro 28/2010] 5 §:n 1 momentissa tarkoitetuilla aloilla ensimmäisissä kuudessa luokassa alennettava kolmanneksella ja lopuissa luokissa alennettava puoleen, lukuun ottamatta tämän momentin e kohdassa tarkoitettua alennusta, eikä näihin sovelleta mitään muuta tässä pykälässä säädetyistä korotuksista, lukuun ottamatta tämän momentin b kohdassa tarkoitettua korotusta e) on alennettava 40 euroon ensimmäisessä luokassa ja 50 euroon kaikissa muissa luokissa, sanotun rajoittamatta tämän momentin c kohdan soveltamista, ellei mikään sovittelumenettelyn käynnistäneen asianosaisen vastapuolista osallistu menettelyyn. – – 14. Tämän asetuksen liitteenä olevassa taulukossa A määritetyistä kutakin luokkaa koskevien vähimmäiskorvausten määristä on mahdollista poiketa.”
80

Perustelujen korvaamista koskevan vaatimuksensa lisäksi komissio korostaa aluksi, että markkinoiden hypoteettisen koon määrittämisestä – joka on tarpeen, jotta kartellin osallistujilla oleva markkinaosuus voisi jäädä viiden prosentin raja-arvon alapuolelle – on keskusteltu suullisessa käsittelyssä ja että se on toimittanut laskentaan liittyvät seikat 22.3.2010 päivätyssä vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin. Se, että merkityksellisten markkinoiden kooksi arvioidaan 880 miljoonaa euroa, on esitetty ensimmäisen kerran unionin tuomioistuimessa, ja kyseinen arvio on tuulesta temmattu. Komissio huomauttaa lisäksi Zieglerin arvostelevan sitä, että kyseisten markkinoiden koko on arvioitu liian suureksi tutkittaessa 40 miljoonan euron raja-arvoa, mutta väittävän, että markkinoiden koko on arvioitu liian pieniksi silloin, kun on kyse markkinaosuutta koskevan viiden prosentin raja-arvon tutkimisesta. Komissio toteaa lopuksi, että viiden prosentin raja-arvo on joka tapauksessa selvästi ylitetty. Ziegler ei näet kiistä unionin yleisen tuomioistuimen muun muassa valituksenalaisen tuomion 70 kohdassa vahvistamaa aritmeettista päättelyä. Unionin yleisen tuomioistuimen esittämä selitys on lisäksi täysin riittävä, jotta sen päättely voidaan ymmärtää. Myös perusteluvelvollisuutta on siis noudatettu.
2)

Turvapaikanhakijoiden vastaanottoa jäsenvaltioissa koskevista vähimmäisvaatimuksista 27.1.2003 annettu neuvoston direktiivi 2003/9/EY ja direktiivi 2005/85 eivät ole esteenä sille, että kolmannen maan kansalaisen, joka on tehnyt direktiivissä 2005/85 tarkoitettua kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen sen jälkeen, kun hänet on otettu säilöön direktiivin 2008/115 15 artiklan nojalla, säilöönottoa jatketaan kansallisen oikeuden säännöksen perusteella, kun kaikkien merkityksellisten seikkojen tapauskohtaisen tarkastelun jälkeen on ilmeistä, että hakemus on tehty ainoastaan palauttamispäätöksen täytäntöönpanon viivästyttämiseksi tai vaarantamiseksi ja että säilöönoton jatkaminen on objektiivisesti tarpeen sen estämiseksi, että asianomainen välttyy lopullisesti palauttamiselta.
Asetuksen N:o 883/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 988/2009, 87 artiklan 8 kohdan säännöksiä on sovellettava sellaisiin kokonaan työttömiin rajatyöntekijöihin, jotka viimeiseen työskentelyjäsenvaltioonsa säilyttämänsä siteet huomioon ottaen saavat sieltä työttömyyskorvauksia tämän jäsenvaltion lainsäädännön perusteella sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 17.6.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 592/2008, 71 artiklan mukaisesti.

Asetuksen N:o 883/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 988/2009, 87 artiklan 8 kohdassa tarkoitettua käsitettä ”tilanne säilyy muuttumattomana” on arvioitava kansallisen sosiaaliturvalainsäädännön kannalta. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on selvittää, täyttävätkö Peetersin ja Arnoldin kaltaiset työntekijät tässä lainsäädännössä säädetyt edellytykset voidakseen hakea heille kyseisen lainsäädännön nojalla asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 592/2008, 71 artiklan mukaisesti maksettujen työttömyyskorvausten maksamisen jatkamista.
Oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa (asiakirjojen tiedoksianto) ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1348/2000 kumoamisesta 13.11.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1393/2007 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan sellaisen oikeudenkäynnin osapuolen, jonka vakituinen asuinpaikka tai tavanomainen oleskelupaikka on toisessa jäsenvaltiossa ja joka ei ole nimennyt tiedoksiannot vastaanottamaan valtuutettua edustajaa, joka asuu oikeudenkäyntijäsenvaltiossa, voidaan katsoa saaneen tiedoksi hänelle tarkoitetut oikeudenkäyntiasiakirjat, kun ne on liitetty käsiteltävän asian asiakirja-aineistoon.
18

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että sen oman oikeuskäytännön mukaan liikevaihtoverolain 11 §:n 4 momentin a kohtaa on tulkittava siten, että kun rakennus puretaan kokonaan, näin vapautuva maa voidaan katsoa rakennusmaaksi vasta sitten, kun tontilla on rakennuksen purkamisen jälkeen toteutettu toimenpiteitä uusien rakennusten rakentamista varten. Se esittää tämän oikeuskäytännön mukaisesti, että purkamista ei voida pitää lain 11 §:n 4 momentin a kohdassa tarkoitettuina rakennustöinä silloinkaan, kun purkaminen on suoritettu, jotta näin vapautuvalle maapohjalle voitaisiin myöhemmin rakentaa rakennuksia. Se huomauttaa, että siitä huolimatta, että sopimuspuolten tarkoituksena on ollut käyttää tonttia uudisrakentamiseen, purkutyöt eivät sellaisenaan oikeuta katsomaan kyseistä tonttia ”rakennusmaaksi”.