24

Riidanalainen päätös on seuraavanlainen: ”Viittaan seuraaviin valituksiin: 1. Valitukset, jotka on esitetty J. M. Cesbronin (JM C Automobiles, Luxemburg), Asia Motor Francen (Luxemburg), Monin Automobilesin (Bourg-de-Péage) ja EAS:n (Luxemburg) lukuun: — 18.11.1985 perustamissopimuksen 30 artiklan perusteella Ranskan viranomaisten moitittavista toimintatavoista; — 29.11.1988 perustamissopimuksen 85 artiklan perusteella viiden japanilaisen merkin eli Toyotan, Hondan, Nissanin, Mazdan ja Mitsubishin ranskalaisten maahantuojien menettelytavoista ja myös Ranskan viranomaisten toiminnasta perustamissopimuksen 30 artiklan perusteella, koska näiden menettelytapojen tarkoituksena oli estää se, että valittajayritykset harjoittaisivat ajoneuvojen, jotka ovat pääasiallisesti merkkejä Isuzu, Daihatsu, Suzuki ja Subaru ja jotka on hyväksytty vapaaseen vaihdantaan muissa jäsenvaltioissa ja erityisesti Belgiassa ja Luxemburgin suurherttuakunnassa, rinnakkaistuontia Ranskaan. 2. Lamentinissa sijaitsevan Somaco-yhtiön lukuun 5.6.1990 esitetty valitus sekä perustamissopimuksen 30 ja 36 että 85 artiklan perusteella seuraavien yhtiöiden toimintatavoista (kukin on suluissa nimen perässä mainitun japanilaisen merkin jälleenmyyjä ja maahantuoja Martiniquen saarella): CCIE (Toyota), SIGAM (Nissan), SAVA (Mazda), SIDA (Honda) ja AUTO GM (Mitsubishi), kaikkien kotipaikka Lamentin; valituksessa asetettiin kyseenalaiseksi myös Ranskan valtion toiminta, koska sen tavoitteena oli estää se, että valittaja voisi harjoittaa tiettyjä japanilaisia merkkejä sekä korealaista merkkiä Hyundai edustavien ajoneuvojen rinnakkaistuontia. Jäljempänä esitetyillä perusteilla ja ottaen huomioon 9.3.1994 päivätyssä kirjeessänne esittämänne seikat komissio on päättänyt pitää voimassa hylkäyspäätöksensä, joka annettiin Teille tiedoksi 5.12.1991 päivätyllä kirjeellä. Muistutan Teitä siitä, että tämä hylkääminen perustui ilmoittamienne seikkojen ajankohtana vallinneen tilanteen erityispiirteisiin. Kyseiset erityispiirteet ja komission niiden perusteella tekemät päätelmät tiivistettiin seuraavalla tavalla hylkäyspäätöksessä: ’— Perustamissopimuksen 85 artiklan mahdollisen soveltamisen osalta komission tekemissä tutkimuksissa on todettu, että kyseisten viiden maahantuojan menettely oli oleellinen osa japanilaisten autojen tuonnissa Ranskaan noudatettua Ranskan viranomaisten politiikkaa. Tältä osin on muistettava, että näitä tuonteja säännellään kansallisella tasolla. Tämän sääntelyn mukaan viranomaiset vahvistavat paitsi Ranskaan vuosittain hyväksyttävät ajoneuvojen kokonaismäärät myös näiden määrien jakoperusteet erityisesti varaten ne valituksen kohteena oleville maahantuojille. Näin Ranskan viranomaiset selvittivät komissiolle 28.11.1989 päivätyssä kirjeessään, jossa todettiin, että näiden viiden maahantuojan toiminta ’on sidoksissa viranomaisten haluamaan sääntelyn täytäntöönpanoon’, joten näillä maahantuojilla ’ei ole itsenäistä asemaa tässä sääntelyssä’. Näillä maahantuojilla ei siten ole minkäänlaista toimintavapautta tässä asiassa. Edellä esityn perusteella komissio arvioi, että Teidän etunne ja väitetyn 85 artiklan rikkomisen välillä ei ole yhteyttä, koska mahdollinen 85 artiklan soveltaminen ei auta tilanteessa, josta katsotte kärsivänne. Se, että viranomaiset päättävät kokonaismääristä, ei kuulu 85 artiklan soveltamisalaan, sillä tämän määräyksen soveltamisen perusteella yhtiötänne ei hyväksyttäisi maahantuojaksi. Ensinnäkin on vaikeata käsittää, miten Teidät voitaisiin hyväksyä osallistumaan kiintiöiden jakoon, jonka olette itse katsonut olevan lainvastainen yritysten välinen yhteisjärjestely. Toiseksi kansallisessa sääntelyjärjestelmässä ainoastaan kyseiset viisi maahantuojaa saavat osallistua jakoon, kuten edellä on todettu. Tässä tilanteessa se, että 85 artiklaa todettaisiin rikotun, ei muuttaisi mitenkään asemaanne suhteessa valituksen kohteena oleviin maahantuojiin. Sitä jäsenvaltioiden välisen kaupan estettä, joka mahdollisesti aiheutuu mahdottomuudesta tuoda Ranskaan korealaisia Hyundai-merkkisiä autoja, ei voida pitää tuntuvana, sillä tämän merkin asema yhteisössä on heikko. — Mahdollisen 30 artiklan soveltamisen osalta on todettava, että sitä ei voida soveltaa yhteisön yleisen edun puuttumisen takia ottaen huomioon yhteinen kauppapolitiikka. ’ Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi 29.6.1993 antamallaan tuomiolla edellä mainitun päätöksen siltä osin kuin se koskee perustamissopimuksen 85 artiklaa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kyseenalaisti komission päätelmät perustaen käsityksensä ennen kaikkea Martiniquen departementista saatuihin asiakirjoihin. Asiayhteydestään irrotettuina nämä asiakirjat saattoivat tosiaan olla ristiriidassa komission väitteen kanssa siitä, että kyseisten maahantuojien välinen yhteistoiminta ei ollut riittävää 85 artiklan kannalta. Näiden asiakirjojen ja tämän ilmeisen ristiriidan takia sekä Ranskan viranomaisille että Martiniquen maahantuojille siis osoitettiin uudet asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaiset tietojensaantipyynnöt; vastaukset olette voinut nähdä komission tiloissa. Olette myös voinut esittää kirjalliset vastineenne näihin vastauksiin ja komission niiden perusteella tekemiin päätelmiin, jotka ovat asetuksen N:o 99 6 artiklan mukaisessa 10.1.1994 tehdyssä ilmoituksessa: ’Vastausten tarkastelu vahvistaa sen, että Ranskan viranomaiset olivat jo vuonna 1977 perustaneet valtiollisen järjestelmän kolmansista maista tuotavia ajoneuvoja varten koko Ranskan tasavallan alueelle, joskin erityisellä tavalla Martiniquen departementille, ja tämä järjestelmä kuului autojen ulkomaankauppapolitiikkaan, jota tuohon aikaan hoidettiin kansallisella tasolla. Tässä tilanteessa teollisuusministeriö Pariisissa hyväksyi viisi maahantuojaa viiden merkin eli Hondan, Toyotan, Mazdan, Mitsubishin ja Nissanin yksinmyyjiksi. Ministeriö ilmoitti vuosittain kullekin niistä, kuinka monta kyseiselle yritykselle kuuluvaa merkkiä edustavaa ajoneuvoa se sai korkeintaan tuoda, ja valtion näin hyväksymä kokonaismäärä oli rajoitettu emämaa Ranskan osalta kolmeen prosenttiin ja Martiniquen departementin osalta 15 prosenttiin markkinoista. Kyseisten viiden maahantuojan velvollisuutena oli vuodesta 1981 alkaen ilmoittaa joka vuosi saman merkin edustajalle Martiniquella — tämän nimitti kyseinen japanilainen valmistaja—, kuinka monta kyseisen merkkistä ajoneuvoa kyseisessä departementissa voitiin myydä, ja toimittaa tälle täsmälleen vastaava määrä rekisteröintiä varten tarvittavia asiakirjoja. Asiaa koskevista asiakirjoista ilmenee, että kyseisten viiden merkin myynnin keskimääräinen osuus Martiniquella oli lähellä 30 prosenttia ennen tämän tuontijärjestelmän käyttöönottoa, minkä jälkeen se aleni progressiivisesti noin 15 prosenttiin vuonna 1984, ja että niiden, jotka katsoivat kärsineensä vahinkoa pakotetun liikevaihtonsa laskun takia, kaikki yritykset vastustaa tilannetta olivat turhia. Tässä tilanteessa Martiniquella todellakin pidettiin 19.10.1987 kokous, jonka perusteella tehtiin selonteko ja siihen liitetty esisopimus, jotka esitettiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle tämän asian aineellisiin perusteisiin liittyvinä asiakirjoina. Todellisuudessa tämä kokous kuitenkin pidettiin prefektin kutsusta, ja sen ainoana tarkoituksena oli ratkaista liitännäinen kysymys siitä, millä tavalla Toyotan paikallinen edustaja CCIE-yhtiö korvaisi sen, että se oli myynyt vuodesta 1982 lähtien 487 ajoneuvoa yli sen tuontimäärän, joka sille oli osoitettu; korvausta vaativat hallintoviranomaiset. CCIE ei nimittäin ollut vuoden 1986 loppuun mennessä vähentänyt myyntinsä määrää. Kokouksen ja mainitun esisopimuksen tarkoituksena oli juuri vahvistaa korvaustapa eikä paikallisten markkinoiden jakoperusteita; itse asiassa jos kyseisessä tapauksessa CCIE:n tarvitsisi korvata liian nopeasti 487 ajoneuvoa, se saattaisi joutua irtisanomaan työntekijöitään. Tässä tilanteessa valittajien esittämät ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen siteeraamat selonteko 19.10.1987 pidetystä kokouksesta ja esisopimus voivat tosin aiheuttaa hämmennystä, jos ne irrotetaan asiayhteydestään. Asiayhteyteensä palautettuina ne eivät muuta sitä, että sekä tässä asiassa keskipisteenä oleva maahantuontijärjestelmä että sen täytäntöönpanomenetelmät, joita erityisesti Asia Motorin valitus koskee, ovat luonteeltaan yksinomaan valtiollisia. Sama pätee teollisuusministeriön 1.7.1987 päivättyyn kirjeeseen ja 16.3.1990 annettuun tuomioon, joita ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lainasi vahvistuksena kannalleen: — ensimmäisessä ainoastaan vahvistetaan tosiasialliseen tilanteeseen perustuva yksinoikeus, joka valtiollisella järjestelmällä oli todellisuudessa perustettu ja jota lopulta valvottiin valituksitta kuten CCIE:n tapauksessa, sekä osapuolten haluttomuus järjestelmään; joka tapauksessa ilmaus ’teollisuusministeriö ei voi suostua tällaiseen pyyntöön’ ei jätä asiaa epäselväksi; — toisessa oletetaan kyseessä olevan yritysten välinen yhteisjärjestely, muttei esitetä vakuuttavia tai edes asiaankuuluvia tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja; erityisesti tuomiossa esitetyt arvioinnit perustuvat sellaiselle rakennelmalle, että yritysten välinen yhteisjärjestely on ollut olemassa ennen valtion viranomaisten puuttumista asiaan toisin kuin käsiteltävänä olevassa asiassa; joka tapauksessa kyseessä on pelkästään asian käsittelyn lykkäämistä koskeva päätös. Siten on riittävästi osoitettu, että kyseisillä ja erityisesti Martiniquen maahantuojilla ei ollut minkäänlaista toimintavapautta kyseistä tuontijärjestelmää täytäntöönpantaessa. Joka tapauksessa on myös selvää, että kiintiöiden jakoa koskevaa yritysten välistä yhteisjärjestelyä vastaan puhuu kaksi seikkaa: ensinnäkin tyyppihyväksynnän voivat saada ainoastaan edellä mainitut viisi merkkiä, minkä syynä ei ollut niiden maahantuojien toiminta vaan se, että muita merkkejä tai maahantuojia ei hyväksytty virallisesti; toisaalta valituksen kohteena olevilla yhtiöillä ei voinut olla intressiä sellaiseen tuonnin valvontaan, jolla niiden markkinoita pienennettiin 50 prosentilla.’ Uudet kirjalliset vastineenne 9.3.1994 päivätyssä kirjeessänne eivät muuta komission päätelmiä siitä, että kyseinen tuontijärjestelmä on luonteeltaan valtiollinen ja että maahantuojilla ei ole toimintavapautta jaettaessa markkinoita tavalla, jolla Teidän asiakkaanne suljettiin Ranskan markkinoilta. Pariisin kilpailuneuvosto taas totesi sillä välin 18.1.1994 tekemässään päätöksessä nro 94-D-05, että tässä asiassa on kyse ’julkisen vallan toteuttamasta kiintiöintipolitiikasta’. Päätöksensä toisessa osassa, joka koski markkinoiden jakamisen toteuttamista martiniquelaisten maahantuojien kesken, kilpailuneuvosto totesi muun muassa näin 8.11.1987 allekirjoitetusta esisopimuksesta, johon tekin olette viitanneet: ’Pääasia: Tuontikiintiöt: Ottaen erityisesti huomioon, että joskin jälleenmyyjien välillä 8.11.1987 allekirjoitettua esisopimusta voitaisiin pitää viitteenä näiden yritysten itsenäisestä toiminnasta, tämä sopimus on tehty niitä sitovia toimintaohjeita noudattaen, joita ovat antaneet erityisesti merentakaisten departementtien ja alueiden ministerin kabinetin tekninen neuvonantaja, merentakaisten departementtien ja alueiden ministeriön taloudellisten, sosiaalisten ja kulttuuriasioiden johtaja ja teollisuusministeriön investointihyödykkeiden yksikön apulaisjohtaja 19.10.1987 merentakaisten departementtien ja alueiden ministeriössä pidetyssä kokouksessa, eikä tällaista käsitystä tue mikään seikka, joka olisi riittävän vakuuttava sen osoittamiseksi, että kyseiset yritykset olisivat panneet järjestelyn toimeen itsenäisesti ilman Martiniquen paikallishallintoviranomaisten toimenpiteitä. ’ Tässä tilanteessa komissio pitää voimassa edellä esitetyn sanamuodon mukaisen hylkäämisensä valituksille, joita sille oli esitetty 18.11.1985 ja 29.11.1988 JMC Automobilesin, Asia Motorin, Monin Automobilesin ja EAS:n lukuun ja 5.6.1990 Somaco-yhtiön lukuun, siltä osin kuin niiden tarkoituksena oli sen toteaminen, että kyseessä on 85 artiklassa tarkoitettu yritysten välinen yhteisjärjestely.”