ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Vaikka asianomaiselle vastaisen toimenpiteen perusteluista on käytävä selvästi ja yksiselitteisesti ilmi toimielimen päättely, sen täyttymistä on arvioitava asian olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja tarve, joka niillä, joille toimi on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Lisäksi perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, sillä tutkittaessa sitä, ovatko päätöksen perustelut riittävät, on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös sen asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt. Erityisesti on todettava, että asianomaiselle vastainen toimi on riittävästi perusteltu silloin, kun se on toteutettu asianomaisen tuntemassa asiayhteydessä, jonka perusteella asianomainen voi ymmärtää häntä koskevan toimen merkityksen.

Tästä seuraa, että perustelut ovat riittävät, kun niissä esitetään tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joilla on olennainen merkitys päätöksen systematiikan kannalta, joten hallinnolla ei ole velvollisuutta ilmoittaa perusteita perusteilleen.

Joka tapauksessa toimenpiteen perusteluiden on oltava riittävät, mutta niiden ei tarvitse olla tyhjentäviä, ja riittää, että hallinto esittää tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joilla on päätöksen systematiikan kannalta olennainen merkitys. Näin ollen riitautetun toimenpiteen pätevyyteen ei vaikuta perusteluissa esitetyn seikan epätarkkuus kun se ei ole luonteeltaan ratkaiseva.

(ks. 38, 39 ja 41 kohta)

Yhteisöjen tuomioistuin: tuomio 25.11.1976, Küster v. parlamentti (123/75, EU:C:1976:162, 33 kohta) ja tuomio 22.12.2008, Régie Networks (C‑333/07, EU:C:2008:764, 70 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio 11.7.2007, Sison v. neuvosto (T‑47/03, EU:T:2007:207, 188 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)

Virkamiestuomioistuin: tuomio 29.9.2011, AJ v. komissio (F‑80/10, EU:F:2011:172, 117 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 6.3.2013, Scheefer v. parlamentti (F‑41/12, EU:F:2013:31, 30 kohta)
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS

(kolmas jaosto)

4 päivänä syyskuuta 2014

Olivier Prigent

vastaan

Euroopan komissio

”Henkilöstö — Avoin kilpailu — Avoimia kilpailuja EPSO/AD/230/12 (AD 5) ja EPSO/AD/231/12 (AD 7) koskevat ilmoitukset — Kilpailussa EPSO/AD/231/12 (AD 7) asetetun työkokemusta koskevan valintaperusteen täyttymättä jääminen — Hakijan siirtäminen kilpailuun EPSO/AD/230/12 (AD 5) — Hakijan nimen merkitseminen avoimen kilpailun EPSO/AD/230/12 (AD 5) varallaololuetteloon — Oikeussuojan tarve — Oikaisuvaatimuksen esittäminen myöhässä — Uudelleentutkimista koskevat peräkkäiset vaatimukset”

Aihe:

SEUT 270 artiklaan, jota sovelletaan Euratomin perustamissopimukseen sen 106 a artiklan nojalla, perustuva kanne, jossa Olivier Prigent vaatii virkamiestuomioistuinta muun muassa kumoamaan avoimen kilpailun EPSO/AD/231/12 (AD 7) valintalautakunnan päätöksen, joka annettiin hänelle tiedoksi Euroopan henkilöstövalintatoimiston (EPSO) 16.7.2012 päivätyllä kirjeellä, jossa hänet jätettiin kutsumatta arviointikeskukseen kyseistä kilpailua varten, mutta jossa ilmoitettiin, että hänet oli siirretty avoimeen kilpailuun EPSO/AD/230/12 (AD 5) ja kutsuttiin hänet arviointikeskukseen tätä viimeksi mainittua kilpailua varten.

Ratkaisu:

Kanne hylätään osin siksi, että sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat, ja osin siksi, että se on selvästi perusteeton. Oliver Prigent vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja hänet velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut

Tiivistelmä

Virkamiehet – Kilpailu – Tutkintoihin ja kokeisiin perustuva kilpailu – Osallistumisedellytykset – Perusteena olevat asiakirjat – Hakijoiden velvollisuus varmistaa, että ne ovat riittäviä

(Henkilöstösääntöjen liitteessä III oleva 2 artikla)

Kilpailun hakijan on lähtökohtaisesti toimitettava valintalautakunnalle kaikki hakemuksensa tutkinnan kannalta tarpeelliseksi katsomansa tiedot ja asiakirjat, jotta valintalautakunta voi tarkistaa, täyttääkö hän kilpailuilmoituksessa asetetut edellytykset, varsinkin jos sitä on nimenomaisesti ja virallisesti pyydetty. Kun valintalautakunta päättää hyväksyä tai olla hyväksymättä hakijoita kilpailuun, sillä on näin ollen oikeus rajoittaa tutkimuksensa pelkkiin hakemuksiin ja niihin liitettyihin asiakirjoihin.

(ks. 43 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: tuomio Belardinelli ym. v. yhteisöjen tuomioistuin (225/87, EU:C:1989:309, 24 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio Burban v. parlamentti (T‑133/89, EU:T:1990:36, 31 ja 34 kohta) ja tuomio Martínez Alarcón v. komissio (T‑357/00, T‑361/00, T‑363/00 ja T‑364/00, EU:T:2002:66, 76 kohta)

Virkamiestuomioistuin: tuomio Demeneix v. komissio (F‑96/12, EU:F:2013:52, 44 kohta)
Jotta päätös on ilmoitettu asianmukaisesti henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa tarkoitetulla tavalla, ei riitä, että se on annettu sen vastaanottajalle tiedoksi, vaan tällä on täytynyt olla mahdollisuus tutustua sen sisältöön.

Erityisesti tilanteessa, jossa asianomainen henkilö toimii työtehtävissä henkilöstösääntöjen 35 artiklan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla, on lähtökohtaisesti katsottava, että kun hallinto hyväksyy henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun hakemuksen jättämisen sähköpostitse, tässä tapauksessa hallinnon tämän henkilön käyttöön antamasta työsähköpostiosoitteesta, hallinto voi oikeutetusti tämän asianomaisen itse valitseman tiedottamistavan vuoksi menettelyjen samankaltaisuuden periaatteeen nojalla ilmoittaa vastauksensa asianomaiselle niin ikään sähköpostilla, joka lähetetään asianomaisen henkilön hakemuksen vastaanottajana olevan nimittävän viranomaisen sähköpostiosoitteesta virkamiehen työsähköpostiosoitteeseen.

Toimielin ei voi olettaa, että sähköpostitse lähetetty sisäinen tiedonanto, tässä tapauksessa sähköpostiviesti, jonka mukaan nimittävän viranomaisen päätös on olemassa ja saatavilla verkossa, saapuu vastaanottajalleen heti, kun tämä on fyysisesti läsnä työpaikallaan. Tällainen olettama voidaan sitä vastoin hyväksyä silloin, kun kyseinen toimielin ei tukeudu pelkkiin aihetodisteisiin vaan myös asianomaisen henkilön itsensä toimittamiin todisteisiin siitä, että hän on saanut työsähköpostiosoitteeseensa vastaanottajana sähköpostiviestin ja että hän on kaiken todennäköisyyden perusteella voinut avata sen ja avaamalla hyperlinkin tutustua asianmukaisesti päätökseen, jonka olemassaolosta oli siten ilmoitettu sähköpostitse.

Sillä, että hallinto ei ole pyytänyt asianomaiselta henkilöltä vahvistusta sähköpostiviestin lukemisesta, ei ole vaikutusta siihen päivämäärään, jona asianomaisella henkilöllä voidaan katsoa olleen mahdollisuus asianmukaisesti tutustua nimittävän viranomaisen päätökseen, kun otetaan huomioon, että kyseinen henkilö on lajitellut sähköpostiviestinsä sen mukaan, mitkä hän on katsonut tärkeiksi ja mihin hän on siten katsonut tarkoituksenmukaiseksi tutustua.

(ks. 39, 42–44, 46 ja 47 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: asia 5/76, Jänsch v. komissio, 15.6.1976, 10 kohta

Virkamiestuomioistuin: asia F‑71/06, Lebedef-Caponi v. komissio, 25.4.2007, 29–31 ja 34 kohta; asia F‑101/08, Pappas v. komissio, 7.10.2009, 43 kohta ja asia F‑25/10, AG v. parlamentti, 16.12.2010, 38 ja 39 kohta
Virkamiestuomioistuimen on korvattavia oikeudenkäyntikuluja vahvistaessaan otettava huomioon kaikki asian olosuhteet oikeudenkäyntikulujen vahvistamista koskevan määräyksen antamiseen asti, oikeudenkäyntikuluja koskevaan oikeudenkäyntiin liittyvät välttämättömät kustannukset mukaan lukien.

Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 105 artiklan c alakohdan mukaan korvattavat oikeudenkäyntikulut on rajattu yhtäältä kustannuksiin, jotka ovat aiheutuneet asian käsittelystä virkamiestuomioistuimessa ja toisaalta kustannuksiin, jotka ovat olleet asian käsittelyn kannalta välttämättömiä.

Unionin tuomioistuimilla ei ole toimivaltaa vahvistaa niiden palkkioiden määrää, joita asianosaisten on maksettava omille asianajajilleen, vaan ne määrittelevät enimmäismäärän, johon asti nämä palkkiot voidaan periä takaisin oikeudenkäyntikulujen maksamiseen velvoitetulta asianosaiselta. Oikeudenkäyntikulujen vahvistamista koskevasta vaatimuksesta lausuessaan unionin tuomioistuinten ei tarvitse ottaa huomioon asianajajien kansallisia palkkiosääntöjä eikä asianosaisen ja tämän asiamiesten tai avustajien mahdollista sopimusta asiasta.

Koska unionin oikeudessa ei ole tariffeja koskevia säännöksiä, unionin tuomioistuinten on arvioitava vapaasti asiaan liittyviä tietoja sekä otettava huomioon riidan kohde ja luonne, sen merkitys unionin oikeuden kannalta sekä asiaan liittyvät vaikeudet, sen työn laajuus, jota riita-asian käsittely on voinut edellyttää sen toimihenkilöiltä tai neuvonantajilta, jotka ovat osallistuneet siihen, ja taloudelliset intressit, joita riita on merkinnyt asianosaisille.

Jotta asian käsittelystä tosiasiallisesti aiheutuneiden kustannusten välttämättömyyttä voidaan arvioida näiden kriteerien perusteella, oikeudenkäyntikulujen korvaamista vaativan osapuolen on esitettävä täsmällisiä tietoja. Vastaavasti palkkion kiinteämääräisyys ei vaikuta virkamiestuomioistuimen arvioon korvattavien oikeudenkäyntikulujen määrästä, koska tuomioistuimen arvio perustuu tuomioistuinten vakiintuneisiin arviointiperusteisiin ja täsmällisiin tietoihin, joita asianosaisten on sille toimitettava. Vaikka näiden tietojen puuttuminen ei estä virkamiestuomioistuinta vahvistamasta korvattavien oikeudenkäyntikulujen määrää kohtuullisen arvion perusteella, siitä seuraa kuitenkin, että virkamiestuomioistuimen on välttämättä arvioitava esitettyjä vaatimuksia suppeasti.

(ks. 24, 25, 30 ja 34 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: määräys 17.2.2004, DAI v. ARAP ym. (C-321/99 P-DEP, EU:C:2004:103, 23 kohta)

Unionin yleinen tuomioistuin: määräys 31.3.2011, Tetra Laval v. komissio (T-5/02 DEP ja T-80/02 DEP, EU:T:2011:129, 68 kohta) ja määräys 28.5.2013, Marcuccio v. komissio (T-278/07 P-DEP, EU:T:2013:269, 16 kohta)

Virkamiestuomioistuin: määräys 10.11.2009, X v. parlamentti (F-14/08 DEP, EU:F:2009:149, 22 kohta); määräys 26.4.2010, Schönberger v. parlamentti (F-7/08 DEP, EU:F:2010:32, 24 kohta) ja määräys 27.9.2011, De Nicola v. EIP (F-55/08 DEP, EU:F:2011:155, 40 ja 41 kohta)
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS

(ensimmäinen jaosto)

16 päivänä joulukuuta 2013

CL

vastaan

Euroopan ympäristökeskus (EEA)

”Henkilöstö — Väliaikainen toimihenkilö — Sairausloma — Tehtäviin palaaminen — Huolenpitovelvollisuus — Työpaikkakiusaaminen”

Aihe:

SEUT 270 artiklaan perustuva kanne, jossa CL vaatii virkamiestuomioistuinta lähinnä kumoamaan 21.2.2012 päivätyn kirjeen, joka koskee hänen tehtäviinsä palaamista pitkän sairausloman jälkeen ja 20.9.2012 tehdyn päätöksen, jolla hylätään hänen mainitusta kirjeestä 21.5.2012 tekemänsä valitus sekä velvoittamaan Euroopan ympäristökeskuksen (EEA) maksamaan hänelle yhden vuoden palkkaa vastaavan summan korvauksena aiheutuneesta vahingosta.

Ratkaisu:

Kanne hylätään. CL vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja hänet velvoitetaan korvaamaan Euroopan ympäristökeskukselle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

Tiivistelmä

Virkamiehet – Hallinnolle kuuluva huolenpitovelvollisuus – Soveltamisala – Vahvistettu velvollisuus virkamiehen mielenterveyden häiriön tapauksessa

(Henkilöstösääntöjen 24 artikla)

Hallinnon huolenpitovelvollisuuden käsite heijastaa vastavuoroisten oikeuksien ja velvollisuuksien tasapainoa, joka henkilöstösäännöillä on luotu viranomaisen ja julkishallinnon työntekijöiden välisissä suhteissa. Tämä tasapaino merkitsee muun muassa sitä, että kun viranomainen antaa ratkaisun virkamiehen tilanteesta, se ottaa huomioon kaikki seikat, jotka saattavat vaikuttaa sen päätökseen, ja että näin menetellessään se ottaa huomioon yksikön edun lisäksi myös asianomaisen virkamiehen edun.

Kun on olemassa epäily siitä, johtuvatko vaikeudet, joita virkamies on kohdannut tehtäviensä hoitamisessa, lääketieteellisistä syistä, huolenpitovelvollisuus velvoittaa hallintoviranomaisen ryhtymään kaikkiin tarvittaviin toimenpiteisiin tämän epäilyn kumoamiseksi, ennen kuin tehdään päätös kyseisen virkamiehen irtisanomisesta. Hallinnolle huolenpitovelvollisuudesta aiheutuvat velvollisuudet vahvistuvat huomattavasti kun kyseessä on sellaisen virkamiehen erityinen tilanne, jonka mielenterveydestä ja näin ollen kyvystä puolustaa omia etujaan asianmukaisella tavalla, on olemassa epäilyjä. Näin ollen tässä erityisessä asiayhteydessä hallinnon tehtävänä on korostaa virkamiehelle täydentävään lääkärintarkastukseen osallistumisen merkitystä ja muun muassa vedota toimielimen oikeuteen saattaa virkamies 59 artiklan 1 kohdan 3 alakohdan nojalla neuvoa-antavan lääkärin tarkastettavaksi.

(ks. 45 ja 46 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: yhdistetyt asiat 33/79 ja 75/79, 28.5.1980, Kuhner v. komissio, 22 kohta ja asia C‑298/93 P, Klinke v. yhteisöjen tuomioistuin, 29.6.1994, 38 kohta

Virkamiestuomioistuin: asia F‑17/05, de Brito Sequeira Carvalho v. komissio, 13.12.2006, 72 kohta ja asia F‑92/09, U v. parlamentti, 28.10.2010, 65 ja 85 kohta
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 11 artiklan 2 kohdassa säädetyssä eläkeoikeuksien siirtämistä koskevassa menettelyssä virkamiehelle vastainen päätös, joka voi olla SEUT 270 artiklan ja henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan mukaisen kanteen kohteena, on tapauksen mukaan päätös, jonka joko nimittävä viranomainen tai työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen on tehnyt sen jälkeen, kun asianomaisen ennen unionin palveluksessa aloittamista saavuttamia eläkeoikeuksia edustavan pääoman siirto on suoritettu. Sitä vastoin eläkeoikeuksien hyvittämistä koskeva ehdotus, vaikka asianomainen on sen hyväksynyt, ei ole asianomaiselle vastainen toimi, josta voidaan nostaa SEUT 270 artiklan ja henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan mukainen kanne.

Palvelusvuosien hyvittäminen voidaan nimittäin myöntää vasta sitten, kun virkamies on antanut suostumuksensa sen menettelyn jatkamiselle, jossa asianomaisen kyseessä olevassa ulkopuolisessa eläkekassassa aiemmin saavuttamia eläkeoikeuksia edustava pääoma siirretään unionin eläkejärjestelmään; tämä suostumus perustuu tiedoille, jotka käyvät ilmi palvelusvuosien hyvittämistä koskevasta ehdotuksesta, jonka nimittävä viranomainen tai työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen on tehnyt asianomaisen kansallisen eläkekassan pääomasta ilmoittaman väliaikaisen summan perusteella.

Tältä osin eläkeoikeuksien hyvittämistä koskevan ehdotuksen vaiheessa asianomainen toimielin sitoutuu vain soveltamaan asianomaisen tilanteeseen asianmukaisella tavalla henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 11 artiklan 2 kohtaa ja yleisiä täytäntöönpanosäännöksiä. Tämä toimielimen velvollisuus johtuu suoraan kyseessä olevista henkilöstösääntöjen säännöksistä myös toimielimen nimenomaisen sitoumuksen puuttuessa.

Näin ollen tällaisesta hyvitettäviä palvelusvuosia koskevassa ehdotuksessa ilmaistusta sitoumuksesta ei seuraa kyseiselle toimielimelle kuuluvaa uutta velvollisuutta eikä sillä näin ollen muuteta asianomaisen oikeudellista tilannetta muun muassa sen vuoksi, että vaikka asianomainen on antanut suostumuksensa siihen, että hänen toisessa järjestelmässä saavuttamansa eläkeoikeudet siirretään unionin eläkejärjestelmään, ei ehdotuksen tehneellä toimielimellä ole tätä vastaavaa velvollisuutta, sen jälkeen kun kansallisen eläkekassan ilmoittama pääoma on siirretty, tunnustaa automaattisesti asianomaiselle sitä palvelusvuosien määrää, joka on mainittu alkuperäisessä ehdotuksessa, jonka perusteella virkamies vahvisti haluavansa siirtää kyseisen pääoman unionin eläkejärjestelmään.

(ks. 32–36 kohta)

Viittaukset:

Unionin yleinen tuomioistuin: tuomio 13.10.2015, komissio v. Verile ja Gjergji (T‑104/14 P, EU:T:2015:776, 50, 52, 53 ja 74 kohta); tuomio 13.10.2015, komissio v. Cocchi ja Falcione (T‑103/13 P, EU:T:2015:777, 66 kohta) ja tuomio 13.10.2015, Teughels v. komissio (T‑131/14 P, EU:T:2015:778, 37, 46, 48, 49, 58 ja 70 kohta)
Henkilöstöasian tiivistelmä



Henkilöstöasian tiivistelmä

Tiivistelmä

Oikeudenkäyntimenettely – Kannekirjelmä – Muotovaatimukset – Asianajajan omakätinen allekirjoitus – Olennainen määräys, jota on tulkittava tiukasti – Telekopiolaitteella toimitettu kannekirjelmä – Asianajajan allekirjoituksen merkitseminen leimalla tai muulla merkinnällä – Telekopion vastaanottamispäivän huomiotta jättäminen kanteen nostamisen määräajan noudattamista arvioitaessa – Asianmukaisesti allekirjoitetun kannekirjelmän toimittaminen määräajan jälkeen – Kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvä puuttuminen

(Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artikla; virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 34 artiklan 1 kohta; henkilöstösääntöjen 91 artiklan 3 kohta)

Vaatimuksella kannekirjelmän allekirjoituksesta, jonka voi merkitä ainoastaan virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 34 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettu asianosaisen edustaja, pyritään oikeusvarmuuden tavoitteen mukaisesti varmistamaan kannekirjelmän autenttisuus ja sulkemaan pois vaara siitä, että kannekirjelmää ei ole tosiasiassa laatinut henkilö, jolla on vaadittu kelpoisuus. Tätä vaatimusta on näin ollen pidettävä olennaisena muotomääräyksenä, ja sitä on tulkittava tiukasti, joten sen noudattamatta jättäminen johtaa kanteen tutkimatta jättämiseen. Välillinen ja mekaaninen tapa ”allekirjoittaa” merkitsemällä kantajan valtuuttaman asianajajan allekirjoituksen toisintava leima kannekirjelmään ei itsessään mahdollista sen toteamista, että asianajaja itse on välttämättä allekirjoittanut kyseessä olevan oikeudenkäyntiasiakirjan.

Näin ollen telekopiolla toimitetussa kannekirjelmässä, joka on allekirjoitettu asianajajan allekirjoituksen toisintavalla leimalla tai muulla merkinnällä, ei ole kantajan asianajajan alkuperäistä allekirjoitusta, toisin kuin virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 34 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa edellytetään, ja se on tästä syystä jätettävä tutkimatta.

Tästä seuraa, että tämän telekopiolla lähetetyn asiakirjan vastaanottamispäivää ei voida ottaa huomioon arvioitaessa, onko henkilöstösääntöjen 91 artiklan 3 kohdassa säädettyä kanteen nostamisen määräaikaa noudatettu, ja että ainoa kannekirjelmä, joka voidaan ottaa tältä osin huomioon, on virkamiestuomioistuimen kirjaamoon saapunut kirjelmä, jossa on kantajan asianajajan omakätinen allekirjoitus.

Kun tämä kannekirjelmä saapuu kirjaamoon kanteen nostamisen määräajan jälkeen, se on katsottava myöhässä nostetuksi, mikä johtaa kanteen tutkimatta jättämiseen.

(ks. 28, 29, 32 ja 33 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑223/06 P, parlamentti v. Eistrup, 23.5.2007, 50 kohta
Tilanteessa, jossa virkamies on allekirjoittanut päätöksiä komission nimissä ja valvonnassa, allekirjoitusvaltuutus on komission yksiköiden sisäistä organisaatiota koskeva toimenpide, joka on sen työjärjestyksen mukainen, ja se on normaali toimenpide, jolla komissio käyttää toimivaltuuksiaan.

Täytäntöönpanovaltuuksien delegoiminen on unionin oikeudessa sallittua, edellyttäen että sitä ei ole missään säädöksessä virallisesti kielletty. Tämän täytyy sitäkin suuremmalla syyllä koskea pelkkää allekirjoitusvaltuutusta.

(ks. 38 ja 39 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: asia 8/72, Vereeniging van Cementhandelaren v. komissio, 17.10.1972, 10–14 kohta; yhdistetyt asiat 43/82 ja 63/82, VBVB ja VBBB v. komissio, 17.1.1984, 14 kohta ja asia C‑200/89, FUNOC v. komissio, 11.10.1990, 13 ja 14 kohta

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑450/93, Lisrestal ym. v. komissio, 6.12.1994, 34 kohta; asia T‑338/94, Finnboard v. komissio, 14.5.1998, 82 kohta; asia T‑333/99, X v. EKP, 18.10.2001, 102 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T‑165/04, Vounakis v. komissio, 13.7.2006, 49 kohta
VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS (toinen jaosto)

17 päivänä maaliskuuta 2011

Asia F-107/10

AP

vastaan

Euroopan unionin tuomioistuin

Henkilöstö – Myöhästyminen – Tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvä puuttuminen

Aihe: SEUT 270 artiklaan, jota sovelletaan Euratomin perustamissopimukseen sen 106 a artiklan nojalla, perustuva kanne, jossa AP muun muassa vaatii virkamiestuomioistuinta kumoamaan unionin tuomioistuimen 17.12.2009 tekemän päätöksen, jossa hänelle myönnettiin oikeus kotitalouslisään 1.7.2009 alkaen mutta annettiin oikeus saada tätä lisää vasta 1.11.2009 alkaen, velvoittamaan kyseisen toimielimen maksamaan niitä kotitalouslisiä, jotka olisi pitänyt maksaa ajalla 1.7.2009–31.10.2009, vastaavan summan korkoineen sekä toissijaisesti velvoittamaan toimielimen korvaamaan kantajalle aiheutuneen taloudellisen ja aineettoman vahingon.

Ratkaisu: Kanne jätetään tutkimatta, koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat. Kantaja vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Tiivistelmä

Virkamiehet – Kanne – Edeltävä hallinnollinen valitus – Määräaikojen ehdottomuus

(Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artikla; virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 100 artiklan 3 kohta)

Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa valituksen tekemiselle ja kanteen nostamiselle säädetyt määräajat ovat ehdottomia prosessinedellytyksiä, eivätkä niistä voi päättää asianosaiset tai tuomari, jonka tehtäviin kuuluu vieläpä viran puolesta tarkastaa, onko niitä noudatettu.

Asianosaisten on osoitettava huolellisuutta noudattaakseen sovellettavissa säännöksissä asetettuja määräaikoja. Jos kantajalla näin ollen on oikeus käyttää koko henkilöstösääntöjen 91 artiklan 3 kohdassa kanteen nostamiselle säädettyä määräaikaa ja koko virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 100 artiklan 3 kohdassa säädettyä pitkien etäisyyksien vuoksi pidennettyä määräaikaa, tämä mahdollisuus merkitsee kuitenkin riskiä siitä, että hänen kanteensa jätetään tutkimatta, jos kannekirjelmän alkuperäiskappale on jätetty virkamiestuomioistuimelle asetetun määräajan jälkeen eikä tämä johdu ennalta arvaamattomista seikoista tai ylivoimaisesta esteestä.

(ks. 5 ja 9 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: asia C-154/99 P, Politi v. Euroopan koulutussäätiö, 29.6.2000, 15 kohta ja asia C-242/07 P, Belgia v. komissio, 8.11.2007, 17 kohta

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T-306/08 P, Braun-Neumann v. parlamentti, 15.1.2009, 36 kohta ja asia T-283/09 P, Aayhan ym. v. parlamentti, 12.10.2009, 19 kohta

Virkamiestuomioistuin: asia F-13/09, Peláez Jimeno v. parlamentti, 12.5.2010, 18 kohta
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan kolmannessa kohdassa vahvistettua sääntöä, jonka mukaan unionin tuomioistuinten käsiteltäväksi saatetuissa oikeusriidoissa asianosaisten edustajan on oltava asianajaja, sovelletaan paitsi henkilöstöasioita koskeviin pääasian oikeudenkäynteihin, myös liitännäisiin menettelyihin, kuten oikeudenkäyntikulujen vahvistamista koskevaan vaatimukseen.

Näissä olosuhteissa virkamiestuomioistuimen ei voida katsoa menetelleen moitittavalla tavalla, kun se on lähettänyt oikeudenkäyntikulujen vahvistamista koskevan vaatimuksen asianosaisen asianajajalle, joka on edustanut tätä asianosaista pääasian oikeudenkäynnissä. Koska tällä asianosaisella on siten ollut mahdollisuus esittää huomautuksensa virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 92 artiklan 1 kohdan mukaisesti, kontradiktorista periaatetta on noudatettu täysin.

(ks. 17 ja 18 kohta)