JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

L. A. GEELHOED

14 päivänä syyskuuta 2006 1( )

Asia C-289/05

Länsstyrelsen i Norrbottens län

vastaan

Lapin liitto

(Rovaniemen hallinto-oikeuden esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Rovaniemen hallinto-oikeus – Neuvoston asetuksen (EY) N:o 1260/1999 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä rakennerahastoista yhteisrahoitettujen toimien tukikelpoisuuden osalta 28 päivänä heinäkuuta 2000 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1685/2000 liitteessä olevan 1 säännön 1.7 kohdan tulkinta – Yleiskustannusten vahvistaminen tukikelpoisiksi

I Johdanto

1. Yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään käsiteltävänä olevassa ennakkoratkaisupyynnössä tulkitsemaan lähemmin neuvoston asetuksen (EY) N:o 1260/1999 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä rakennerahastoista yhteisrahoitettujen toimien tukikelpoisuuden osalta 28 päivänä heinäkuuta 2000 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1685/2000( ) liitteessä olevan 1 säännön 1.7 kohtaa. Rovaniemen hallinto-oikeuden esittämä kysymys koskee niitä edellytyksiä, joilla osa yleiskustannuksista voidaan sellaisenaan hyväksyä sellaisen hankkeen kustannuksiksi, joka on yhteisrahoitettu rakennerahastoista.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

2. Oikeusriidan alkuperä on rakennerahastoja koskevassa yhteisön lainsäädännössä.( ) Rakennerahastoista rahoitetaan erilaisia tukimuotoja, joilla pyritään lujittamaan taloudellista ja sosiaalista yhteenkuuluvuutta ja erityisesti pienentämään eri alueiden välisiä kehityseroja ja muita heikommassa asemassa olevien alueiden jälkeenjääneisyyttä.( ) Tämä tuki myönnetään siten, että yhteisö osallistuu jäsenvaltioiden valitsemien erilaisten hankkeiden rahoittamiseen.

3. Ne oikeussäännöt, joita rakennerahastoista rahoitettuihin hankkeisiin sovelletaan, esitetään seuraavaksi pääpiirteissään.

4. Rakennerahastoja koskevista yleisistä säännöksistä 21 päivänä kesäkuuta 1999 annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1260/1999( ) asetetaan yhteisön rakennerahastoille kolme ensisijaista tavoitetta, jotka ovat seuraavat:

– Tavoite 1, joka koskee kehityksessä jälkeen jääneiden alueiden kehittämistä ja rakenteellisen mukauttamisen edistämistä. Tähän tavoitteeseen kuuluvien alueiden tulot asukasta kohti ovat vähemmän kuin 75 prosenttia yhteisön keskiarvosta. Näihin alueisiin kuuluvat lisäksi niin kutsutut syrjäisimmät alueet( ) ja tietyt harvaan asutut alueet Suomessa ja Ruotsissa.

– Tavoite 2, joka koskee alueita, joilla on rakenteellisia ongelmia ja joiden sosioekonomista uudelleenjärjestelyä on tuettava. Kyse on erityisesti taantuvista maaseutualueista, kalastuksesta riippuvaisista kriisialueista ja vaikeuksissa olevista kaupunkialueista.

– Tavoite 3, joka kattaa koulutus- ja työllistämistoiminnan mukauttamisen ja nykyaikaistamisen erityisesti pitkäaikaistyöttömyyden ja nuorisotyöttömyyden torjumiseksi ja heikommassa asemassa olevien ryhmien sisällyttämiseksi osaksi työmarkkinoita.

5. Tuen myöntäminen tapahtuu osallistumalla sellaisten ohjelmien rahoitukseen, joita toteutetaan edellä mainittujen tavoitteiden saavuttamiseksi. Tämän lisäksi eri rakennerahastot rahoittavat innovatiivisia toimia ja yhteisöaloitteita, kuten käsiteltävänä olevassa asiassa keskeistä Interreg-ohjelmaa.( )

6. Sellaisten toimenpiteiden konkreettiseen toteuttamiseen, jotka rahoitetaan osaksi rakennerahastoista, sovelletaan kolmea periaatetta. Ensimmäinen on täydentävyysperiaate. Yhteisön tointen tarkoituksena on täydentää jäsenvaltioiden toimia tai myötävaikuttaa tällaisiin toimiin.( ) Tämä sisältää kussakin tapauksessa olettaman siitä, että yhteisön rahoituksellista tukea täydennetään kansallisella, alueellisella tai jopa paikallisella tasolla.( ) Toinen periaate on yhteisön tukikehykseen liittyvä periaate. Asianomaiselle alueelle laaditaan nimettyjen kumppaneiden kanssa monivuotinen suunnitelma, jossa määritetään yksityiskohtaisesti kaikki hankkeet mahdollisine tekijöineen ja vaikutuksineen ja jonka perusteella rahoitus tämän jälkeen toteutetaan.( ) Kolmas periaate on kumppanuusperiaate. Kullakin hankkeeseen ja ohjelman rahoittamiseen osallistuvista osapuolista – toisin sanoen komissio ja jäsenvaltion toimivaltaiset alue- tai paikallisviranomaiset – on oma vastuualueensa, ja ne ovat toimenpiteiden toteuttamisessa velvollisia neuvottelemaan tiiviisti ja tekemään tiivistä yhteistyötä keskenään.( )

7. Asetuksessa N:o 1260/1999 pyritään laajan sääntelyn avulla varmistamaan myönnetyn tuen tehokkuus. Näin ollen yhteisön varainhoidon täytäntöönpanoon tältä osin osallistuvien tahojen – jäsenvaltioiden, niiden täytäntöönpanoviranomaisten ja komission – toimivaltuudet on määritetty yksityiskohtaisesti. Kyseisten säännösten tarkastelusta ilmenee, että asetuksella on hajautetulle hallinnolle tyypillinen rakenne.

8. Jäsenvaltioiden on taattava yhteisön varojen asianmukainen hallinnointi. Ne ovat ensisijaisessa vastuussa rahoituksen asianmukaisesta täytäntöönpanosta seuraavasti:

– hallintoviranomainen vastaa itselleen kuuluvan ohjelman hallinnon tehokkuudesta ja moitteettomuudesta( )

– maksuviranomainen todentaa menot( ) ja vastaa maksupyyntöjen laatimisesta ja välittämisestä sekä komission suorittamien maksujen vastaanottamisesta( )

– tukikelpoisiin menoihin sovelletaan asiaan liittyviä kansallisia sääntöjä silloin, kun yhteisön sääntöjä ei ole.( )

9. Tämän lisäksi ensisijaisesti jäsenvaltiot vastaavat tukitoimien varainhoidon valvonnasta.( ) Ne vastaavat varainhoidon hallinto- ja valvontajärjestelmän laadusta ja niiden käyttöön saatettujen varojen käytöstä.( ) Jäsenvaltioiden on tältä osin tehtävä yhteistyötä komission kanssa sen varmistamiseksi, että yhteisön varoja käytetään moitteettoman varainhoidon periaatteiden mukaisesti.( )

10. Komissio täyttää yhteisön varainhoidon täytäntöönpanoa koskevan velvollisuutensa valvomalla jäsenvaltioille uskottujen tehtävien asianmukaista täytäntöönpanoa. Tältä osin komissio

– tekee tarvittavat päätökset rakennerahastoista maksettavien tukien vahvistamisesta silloin, kun lakisääteiset edellytykset täyttyvät( )

– huolehtii siitä, että jäsenvaltioissa on moitteettomasti toimivat hallinto- ja valvontajärjestelmät, jotta yhteisön varoja käytetään tehokkaasti ja asianmukaisesti( )

– toteuttaa paikan päällä tarkastuksia muun muassa tutkintamenetelmiä käyttäen ja suorittaa varainhoitoa koskevia oikaisuja silloin kun todetaan väärinkäytöksiä ja puutteita eikä jäsenvaltio ole toteuttanut varainhoitoa koskevia oikaisuja.( )

11. Täyttääkseen tehtävänsä asianmukaisesti komissio voi vahvistaa valvontajärjestelmää koskevia vähimmäisedellytyksiä. Komissio voi laatia yhteisön sääntöjä silloin kun se vaikuttaa tarpeelliselta rakennerahastojen yhtenäisen ja oikeudenmukaisen soveltamisen takaamiseksi yhteisössä.( ) Komission tältä osin antamat soveltamissäännökset muodostavat yhtäältä sellaisten säännösten kokonaisuuden, joiden avulla komissio voi varmistautua siitä, että jäsenvaltioiden hallinto- ja valvontajärjestelmät ovat lainsäädännön mukaisia,( ) ja toisaalta sellaisten säännösten kokonaisuuden, jotka mahdollistavat rakennerahastoista yhteisrahoitettujen toimien tukikelpoisuutta koskevien edellytysten vahvistamisen.( )

12. Tätä taustaa vasten relevantteja ovat seuraavat säännökset.

13. Asetuksen N:o 1685/2000 liitteessä olevassa 1 säännössä säädetään seuraavaa:

”Sääntö 1. Tosiasiallisesti suoritetut maksut

1. Lopullisten edunsaajien maksut

1.1 Rakennerahastoja koskevista yleisistä säännöksistä annetun asetuksen (EY) N:o 1260/1999, jäljempänä ’yleisasetus’, 32 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan tarkoittamassa mielessä lopullisten edunsaajien suorittamien maksujen on oltava rahansiirtoja lukuun ottamatta 1.4 kohdassa tarkoitettuja poikkeuksia.

– –

1.4 Poistoja, luontoissuorituksia ja yleiskustannuksia voidaan 1.5–1.7 kohdassa tarkoitetuin edellytyksin pitää 1.1 kohdassa tarkoitettujen maksujen osina. Rakennerahastoista yhteisrahoituksen osuus toimen kustannuksista ei saa kuitenkaan ylittää tukikelpoista kokonaismäärää toimen päättyessä, luontoissuoritukset pois lukien.

– –

1.7 Yleiskustannukset ovat tukikelpoisia, jos ne perustuvat rakennerahastoista yhteisrahoitetun toimen kustannuksiin ja ne kohdennetaan toimeen perustellulla, oikeudenmukaisella ja tasapuolisella tavalla.

1.8 Edellä 1.4–1.7 kohdan määräyksiä sovelletaan 1.2 kohdassa tarkoitettuihin yksittäisiin saajiin perustamissopimuksen 87 artiklan mukaisten tukijärjestelmien sekä jäsenvaltioiden nimeämien yhteisöjen myöntämän tuen osalta.

1.9 Jäsenvaltiot voivat soveltaa tiukempia kansallisia sääntöjä 1.5–1.7 kohdan mukaisten tukikelpoisten menojen vahvistamiseksi.

2. Menojen osoittaminen

Pääsääntö on, että lopullinen edunsaaja liittää suorittamiensa maksujen kuitteihin alkuperäiset laskut. Jos tämä ei ole mahdollista, maksuihin on liitettävä kirjanpitotositteet, joilla on vastaava todistusarvo.”

III Pääasia

14. Pääasian valittaja Länsstyrelsen i Norrbottens län( ) haki vuoden 2002 lokakuussa pääasian vastapuolelta Lapin liitolta( ) tukea yhteisöaloitteessa, eli Interreg III A Pohjoinen -ohjelmassa, tarkoitetun teknisen tuen yleiskustannuksiin vuodelta 2001 yhteensä 95 880,72 Ruotsin kruunua.( )

15. Lapin liitto hylkäsi hakemuksen viitaten asetukseen N:o 1685/2000. Vaadittuja yleiskustannuksia ei ollut sen mukaan kohdennettu hankkeeseen perustellulla, oikeudenmukaisella ja tasapuolisella tavalla. Yleiskustannukset eivät myöskään perustuneet todellisiin kustannuksiin eikä suoritettuja maksuja ollut todennettu kuiteilla.

16. Länsstyrelsen i Norrbottens län haki vuoden 2003 syyskuussa uudelleen tukea yleiskustannuksiin vuodelta 2001 yhteensä 56 854 kruunua ja vuodelta 2002 yhteensä 186 982 kruunua.( ) Valittaja käytti kulujen laskemisessa uutta laskutapaa, jossa kunkin yhteisöhankkeeseen osallistuvan työntekijän osalta laskettiin osa yleiskustannuksista työajan mukaisessa suhteessa hankkeen kustannuksiksi.

17. Lapin liitto hylkäsi hakemuksen 24.11.2003, koska valittaja ei ollut kyennyt osoittamaan yleiskustannusten ja yhteisöhankkeen välistä yhteyttä.( )

18. Länsstyrelsen i Norrbottens län toimitti tämän jälkeen Lapin liitolle oikaisuvaatimuksen.

19. Lapin liitto hylkäsi 6.2.2004 tekemällään päätöksellä Länsstyrelsen i Norrbottens länin oikaisuvaatimuksen sillä perusteella, ettei valittaja ollut riittävän yksityiskohtaisesti osoittanut, mikä osa teknisen tuen kustannuksista oli kohdennettava hankkeeseen.

20. Valittaja vaatii hallinto-oikeudessa yleiskustannusten maksamista. Kansallinen tuomioistuin katsoi, että sen käsiteltäväksi saatetun asian ratkaiseminen edellytti asetuksen N:o 1685/2000 1 säännön 1.7 kohdan tulkintaa, joten se lykkäsi 15.7.2005 asian käsittelyä ja esitti yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön.

IV Asian käsittely

21. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee tällä ennakkoratkaisupyynnöllään erityisesti niitä edellytyksiä, joilla tietyn tuen osalta voidaan yhteisön oikeuden mukaan vahvistaa tukikelpoisten yleiskustannusten määrä.

22. Asetuksen N:o 1260/1999 32 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan ja asetuksen N:o 1685/2000 liitteessä olevan 1 säännön järjestelmästä ilmenee, että se perustuu kustannusten korvaamisen periaatteelle.( ) Tämä merkitsee sitä, että lopullisten edunsaajien on suoritettava maksut rahassa ja että näiden maksujen on liityttävä tosiasiallisiin kustannuksiin. Erityisissä tapauksissa myös poistot, luontoissuoritukset ja yleiskustannukset voivat muodostaa osan kyseisistä kustannuksista.( ) Yleiskustannusten korvaaminen sellaisenaan tukikelpoisina menoina on poikkeus, ja sitä on näin ollen tulkittava suppeasti sekä ulottuvuutensa että soveltamistapansa osalta (kohdentamisessa käytettävä laskutapa; ne tositteet, joilla kohdentamisen oikeellisuus todennetaan).

23. Ennen kuin tarkastelen sitä, missä tilanteissa kyseistä poikkeusta voidaan soveltaa, haluan huomauttaa, että jäsenvaltiot voivat soveltaa tiukempia kansallisia sääntöjä siitä, ovatko yleiskustannukset tukikelpoisia menoja. Jäsenvaltioille myönnetään tämä toimivalta asetuksen N:o 1685/2000 liitteessä olevan 1 säännön 1.9 kohdassa.( ) Tästä seuraa, että 1 säännön 1.7 kohdan perusteella voidaan esittää vaatimus ainoastaan niiltä osin kuin jäsenvaltiot eivät ole 1.9 kohdan mukaisesti antaneet tiukempia kansallisia säännöksiä sen osalta, mitkä menot voidaan vahvistaa tukikelpoisiksi.

24. Toisin sanoen voidaan todeta, että kuten edellä 2–13 kohdassa on esitetty, asetuksissa N:o 1260/1999, N:o 438/2001 ja N:o 1685/2000 on vahvistettu sellaiset vähimmäisedellytykset, joiden ainakin on täytyttävä, jos tietyt menot halutaan saattaa rahoituksen piiriin. Mikäli edellytykset täyttyvät, vastaavat kustannukset voidaan yhteisön oikeuden mukaan korvata. Tämä ei vaikuta siihen, että asiaa koskevan kansallisen lainsäädännön mukaan edellytykset sille, että tukea maksetaan yleiskustannusten osalta, voivat olla tiukemmat.

25. Sen määrittämiseksi, missä tapauksessa yleiskustannuksia voidaan yhteisön oikeuden mukaan pitää tukikelpoisina kustannuksina, on tutkittava 1 säännön 1.7 kohdan sanamuotoa ja kyseisten asetusten yleistä rakennetta. Tämän säännöksen perusteella yleiskustannusten on

– perustuttava todellisiin kustannuksiin

– liityttävä rakennerahastoista yhteisrahoitettuun toimeen

– kohdennuttava toimeen perustellulla, oikeudenmukaisella ja tasapuolisella tavalla.

26. Ensimmäisen edellytyksen osalta on viitattava asetuksen N:o 1260/1999 32 artiklan 1 kohdan ensimmäiseen alakohtaan ja kolmanteen alakohtaan, jossa säädetään seuraavaa:

” – – Välimaksut ja loppumaksut liittyvät tosiasiallisesti suoritettuihin maksuihin ja näiden on vastattava lopullisten edunsaajien suorittamia maksuja, joiden tueksi on esitettävä maksukuitit tai vastaavalla tavalla todistusvoimaiset kirjanpitoasiakirjat.”( )

Kuten komissio on perustellusti huomauttanut, teoreettisia kustannuksia ei voida vaatia korvattaviksi.

27. Toisen edellytyksen osalta Suomen hallitus on huomauttanut, että tukikelpoisten kustannusten suhteen on noudatettava aiheuttamisperiaatetta. Tämä merkitsee Suomen hallituksen mukaan sitä, että ainoastaan yhteisön toimesta tosiasiallisesti aiheutuvat kustannukset voivat olla tukikelpoisia kustannuksia. Kustannuksia, joilla ei ole yhteyttä toimeen, ei voida korvata.

28. Komission mukaan asianomaisen yhteisöhankkeen toteuttajan on kyettävä osoittamaan, että kyseiset yleiskustannukset olivat välttämättömiä hankkeen toteuttamiseksi.

29. Asetuksen N:o 1260/1999 30 artiklassa säädetään, että toimiin liittyvät kustannukset oikeuttavat rakennerahastojen tukeen vain, jos kyseiset toimet sisältyvät asianomaiseen tukitoimeen. Kustannusten täytyy toisin sanoen aiheutua Euroopan unionin rahoittamasta hankkeesta. On voitava osoittaa, että menot tosiasiallisesti liittyvät hankkeen toteuttamiseen eivätkä ole sellaisia menoja, jotka syntyvät tavanomaisessa toiminnassa ja hankkeen toteuttamisesta erillään.

30. Kolmas edellytys vaatii käsiteltävänä olevassa asiassa enemmän tarkastelua. Kyse on erityisesti siitä, onko se laskutapa, jota pääasian valittaja on käyttänyt yleiskustannusten laskemisessa, 1.7 kohdassa edellytetyn mukainen eli onko yleiskustannukset kohdennettu toimeen perustellulla, oikeudenmukaisella ja tasapuolisella tavalla.

31. Pääasian valittaja viittaa käyttämäänsä laskutapaan, jossa yleiskustannukset on jaettu koko organisaation kyseisen vuoden keskimääräisen henkilömäärän mukaan siten, että yleiskustannusten keskimäärä voidaan laskea vuotta ja kuukautta kohden. Tämän laskentaperusteen perusteella mainitut kustannukset jyvitetään hankkeen kustannuksiksi kunkin hankkeeseen osallistuvan henkilön työajan suhteessa. Valittajan mukaan kyseinen laskutapa on yhteensopiva 1.7 kohdan kanssa.

32. Ensiksi on esitettävä huomautus asetuksen N:o 1685/2000 liitteessä olevan 1 säännön 1.7 kohdan eri kieliversioista. Suomenkielisen version ja muiden kieliversioiden välillä on huomattava ero. Ranskan-, englannin-, tanskan-, espanjan-, portugalin- ja italiankielisissä versioissa käytetään ilmaisua ”pro rata” samoin kuin ruotsinkielisessä versiossa, jossa käytetään sanaa ”proportionellt” ja jossa ilmaisu ”pro rata” esiintyy sen jälkeen suluissa. Hollanninkielisessä versiossa käytetään sanaa ”verhoudingsgewijs” (suhteellisesti) ja saksankielisessä versiossa sanaa ”anteilig” (suhteellisesti). Suomenkielisessä kieliversiossa ei ylipäätään viitata kyseiseen käsitteeseen.( )

33. Jos yhteisön säädöksen eri kieliversioiden välillä on eroja, ei asianomaisten tekstien tarkastelu toisista kieliversioista erillään riitä, vaan niitä on epäselvissä tapauksissa tulkittava ja sovellettava ottaen huomioon muut todistusvoimaiset kieliversiot.( ) Tietty yksittäinen kieliversio ei missään tapauksessa voi mennä muiden kieliversioiden edelle silloin, kun kaikki viimeksi mainitut ovat tietystä ilmaisutavasta yksimielisiä.( )

34. Koska asetuksen N:o 1685/2000 liitteessä olevan 1 säännön 1.7 kohdan kaikki muut kieliversiot sisältävät – joskaan eivät täysin samanlaisin sanamuodoin – ilmaisun ”pro rata”, tai toisin ilmaistuna ”suhteellisesti”, kyseistä säännöstä on tulkittava mainitut sanamuodot huomioon ottaen.

35. Päättelen tämän perusteella, että yleiskustannusten laskemisessa voidaan käyttää prosenttiosuutta kaikista yleiskustannuksista, kunhan voidaan osoittaa, että kyseinen prosenttiosuus on oikeudenmukainen ja tasapuolinen ja että se on oikeassa suhteessa yhteisöhankkeen laajuuteen nähden. Tätä näkökantaa vahvistaa 7 artiklan toinen edellytys, sellaisena kuin siitä on säädetty asetuksen N:o 438/2001 liitteessä I, jossa todetaan seuraavaa:

”Yhteisrahoitettavaan toimeen vain osittain liittyvien menojen osalta on osoitettava, että menot jakautuvat asianmukaisesti yhteisrahoitettavan ja muiden toimien välillä. Sama koskee myös sellaisia menoja, jotka ovat tukikelpoisia tiettyyn määrään asti tai suhteessa muihin kustannuksiin.”

36. Se, että yleiskustannukset on kohdennettu hankkeeseen tasapuolisesti, voidaan osoittaa sellaisten ylimääräisten palkkakustannusten ja muiden ylimääräisten kustannusten, kuten huoneistokustannusten, perusteella, jotka voidaan järkevästi kohdentaa kyseiseen hankkeeseen. Tämän perusteella on sitten mahdollista vahvistaa yleiskustannusten prosenttiosuus. Kuten komissio on perustellusti todennut, yleiskustannusten laskemisessa ylimääräisten palkkakustannusten perusteella on otettava huomioon seuraavat tekijät: a) hankkeessa työskentelevien henkilöiden määrä, b) hankkeessa tehtyjen työtuntien määrä, c) hankkeessa maksettujen palkkojen määrä, d) organisaatiossa työskentelevien henkilöiden keskimäärä, e) kyseisten henkilöiden keskimääräinen työtuntimäärä ja f) maksettujen palkkojen keskimäärä. Jos yleiskustannusten laskeminen perustuu maksettuihin palkkoihin, on laskettava todelliset palkat eikä palkkojen keskiarvoa.

37. Lisäksi on todettava, ettei tämä ole ainoa mahdollinen asianmukainen laskutapa. Jo säännöksen sanamuodosta – perustellulla, oikeudenmukaisella ja tasapuolisella tavalla( ) – käy ilmi, että on mahdollista soveltaa erilaisia tapoja laskettaessa yhteisöhankkeeseen kohdennettavien yleiskustannusten määrää.

38. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on ratkaista, täyttyvätkö asetuksen N:o 1685/2000 liitteessä olevan 1 säännön 1.7 kohdassa asetetut edellytykset pääasiassa.

V Ratkaisuehdotus

39. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vastataan seuraavasti:

– Neuvoston asetuksen (EY) N:o 1260/1999 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä rakennerahastoista yhteisrahoitettujen toimien tukikelpoisuuden osalta 28 päivänä heinäkuuta 2000 annetun neuvoston asetuksen EY N:o 1685/2000 liitteessä olevan 1 säännön 1.7 kohtaa on tulkittava siten, että yleiskustannusten laskemisessa voidaan käyttää prosenttiosuutta kaikista yleiskustannuksista, kunhan voidaan osoittaa, että kyseinen prosenttiosuus on oikeudenmukainen ja tasapuolinen ja että se on oikeassa suhteessa yhteisöhankkeen laajuuteen nähden.

– Se, että yleiskustannukset on kohdennettu hankkeeseen tasapuolisesti, voidaan osoittaa sellaisten ylimääräisten palkkakustannusten ja muiden ylimääräisten kustannusten, kuten huoneistokustannusten, perusteella, jotka voidaan järkevästi kohdentaa kyseiseen hankkeeseen. Tämän perusteella on sitten mahdollista vahvistaa yleiskustannusten prosenttiosuus.

– Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on ratkaista, täyttyvätkö asetuksen N:o 1685/2000 liitteessä olevan 1 säännön 1.7 kohdassa asetetut edellytykset pääasiassa.