ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
60

Koska nyt käsiteltävässä asiassa on kyse asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 5 kohdan ulottuvuudesta kyseiseen toimielimeen nähden, on palautettava mieliin, että yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut edellä mainitussa asiassa Ruotsi vastaan komissio antamansa tuomion 94 kohdassa, että hakijan kannalta kyseisen jäsenvaltion asiaan puuttumisesta huolimatta kyseessä on unionin päätös, jonka toimielin tämän jälkeen osoittaa hakijalle vastauksena tutustumispyyntöön, joka on esitetty toimielimelle sen hallussa olevan asiakirjan osalta.
51

Kun kaikki edellä esitetty otetaan huomioon, esitettyyn kysymykseen on vastattava, että direktiivin 97/7 5 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että liiketoimintakäytäntö, joka muodostuu siitä, että kyseisessä säännöksessä säädetyt tiedot ovat saatavilla yksinomaan asianomaisen yrityksen internetsivustolle johtavan hyperlinkin kautta, ei täytä kyseisen säännöksen vaatimuksia, koska kyseinen yritys ei ”toimita” näitä tietoja eikä kuluttaja ”saa” niitä samassa säännöksessä tarkoitetulla tavalla, ja siten, ettei voida katsoa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen internetsivusto on direktiivin 97/7 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ”pysyvä tapa”.
Lisäksi kolmannesta kanneperusteesta, joka esitettiin oliiviöljyalan menoihin sovellettavan rahoitusoikaisun yhteydessä ja joka koskee asetuksen N:o 1258/1999 7 artiklan 4 kohdassa säädetyn 24 kuukauden ajan noudattamatta jättämistä, unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 118–123 kohdassa seuraavaa:

”118 Asetuksen N:o 1258/1999 7 artiklan 4 kohdan viidennessä alakohdassa säädetään, että ’rahoituksesta ei voida kieltäytyä, kun on kyse – – menoista, jotka on toteutettu 24:ää kuukautta ennen komission asianomaiselle jäsenvaltiolle toimittamaa tarkastusten tuloksia koskevaa kirjallista tiedoksiantoa’.

119 Käsiteltävässä asiassa ei ole enää erimielisyyttä siitä, että oikeuskäytännössä ilmaistujen sääntöjen mukaisesti – – komissio antoi tarkastusten tulokset tiedoksi asetuksen N:o 1663/95 8 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla lähetetyllä kirjeellä AGR 16844.

120 On myös riidatonta, että tämä tutkimusta HO/2002/01/ES koskeva kirje annettiin Espanjan kuningaskunnalle tiedoksi 15.7.2002.

121 On siis ainoastaan määritettävä, mikä on asetuksen N:o 1258/1999 7 artiklan 4 kohdan viidennessä alakohdassa tarkoitetun 24 kuukauden ajan päättymispäivä (dies ad quem) eli mitä päivää on pidettävä riidanalaisen tuen tosiasiallisena maksupäivänä.

122 Koska merkityksellisessä lainsäädännössä ei ole tästä mitään täsmennystä, on viitattava asiaa koskevaan oikeuskäytäntöön ja erityisesti siihen, mitä asiassa C-329/00, Espanja vastaan komissio, 19.6.2003 annetussa tuomiossa (Kok., s. I-6103, 43 kohta) on todettu. Banaanialan tukimenojen osalta yhteisöjen tuomioistuin nimittäin katsoi, että asetuksen N:o 729/70 5 artiklan 2 kohdan c alakohdassa (jonka normatiivinen sisältö vastaa pääosin asetuksen N:o 1258/1999 7 artiklan 4 kohdan viidettä alakohtaa) tarkoitetun 24 kuukauden ajan soveltamisen kannalta ratkaiseva päivä oli se, jona tasaustuen lopullinen määrä vahvistetaan ja jona loppuosa suoritetaan. Vaikka edellisen vuoden aikana maksetut määrät saattoivat esiintyä tilien tarkastamisesta ja hyväksymisestä tehdyssä päätöksessä, ne olivat ainoastaan väliaikaisia suorituksia, jotka edellyttivät vakuuden asettamista, eikä niillä näin ollen ollut merkitystä määritettäessä päivää, jona tukimaksu on suoritettu, 24 kuukauden ajan soveltamista varten.

123 Samoin kuin mainitussa tuomiossa kyseessä olleesta banaanialan tukiohjelmasta, myös käsiteltävässä asiassa asetuksen N:o 2261/84 12 artiklasta, luettuna yhdessä asetuksen N:o 2366/98 16 artiklan kanssa, ilmenee, että oliiviöljyn tuottajat saavat ennakkomaksun haetun tuen määrästä maatalousvuoden alussa. Jäsenvaltio maksaa loppuosan tätä tarkoitusta varten säädettyjen tarkastusten suorittamisen jälkeen ja kyseisten tarkastusten tulokset huomioon ottaen. Tällaisessa tilanteessa maksujen loppuosan maksamispäivä on ratkaiseva ajankohta 24 kuukauden ajan laskemisen kannalta.”
23

Edellä mainitussa asiassa Pontina Ambiente antamassaan tuomiossa unionin tuomioistuin on katsonut, että direktiivin 1999/31 10 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä pääasiassa kysymyksessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka nojalla kaatopaikan pitäjällä on velvollisuus maksaa maksu, joka jätteitä kaatopaikalle sijoittaneen paikallisviranomaisen on korvattava sille, ja jossa säädetään kaatopaikan pitäjään kohdistuvista rahamääräisistä seuraamuksista silloin, kun maksu suoritetaan viivästyneenä; näin on kuitenkin sillä edellytyksellä, että kyseisen lainsäädännön lisäksi toteutetaan toimenpiteitä sen varmistamiseksi, että maksu korvataan tosiasiallisesti ja lyhyessä määräajassa ja että kaikki maksun perintäkustannukset ja erityisesti kustannukset, jotka johtuvat siitä, että kyseinen paikallisviranomainen on maksanut kaatopaikan pitäjälle nämä summat viivästyneenä – mukaan lukien kaatopaikan pitäjälle maksun viivästymisen vuoksi mahdollisesti määrätyt rahamääräiset seuraamukset –, vyörytetään hintaan, joka tämän viranomaisen on maksettava kaatopaikan pitäjälle. Unionin tuomioistuin on katsonut, että kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia, täyttyvätkö nämä edellytykset.
21

Näissä olosuhteissa kansallisella tuomioistuimella on epäilyksiä siitä, kuuluuko pääasiassa kyseessä oleva sopimus direktiivin 85/577 soveltamisalaan, vaikka vakuutussopimukset on kyseisen direktiivin 3 artiklan 2 kohdan d alakohdan ja vastaavasti lain 26/1991 2 §:n 1 momentin 3 kohdan mukaan jätetty kyseisten säädösten soveltamisalan ulkopuolelle. Mainitun tuomioistuimen mukaan kyseinen tulkinta saattaisi nimittäin olla perusteltu, kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, jossa on useita kertoja korostettu, että direktiivin 85/577 3 artiklassa säädettyjä poikkeuksia on tulkittava suppeasti.
6.

Kilpailu — Sakot — Sakkojen määrä — Sakkojen suuruuden määrittäminen — Kyseisten yritysten jakaminen luokkiin, joiden erityinen lähtökohta on sama, on sallittua — Edellytykset — Tuomioistuinvalvonta (Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohta) (ks. 91, 92, 94 ja 98 kohta)
1)

Koska Italian tasavalta ei ole asetetussa määräajassa toteuttanut kaikkia Gardannen alueella, Shannonin alueella ja Sardiniassa alumiinioksidin valmistuksessa polttoaineena käytettävien kivennäisöljyjen vapauttamisesta valmisteverosta, jonka Ranska, Irlanti ja Italia ovat panneet täytäntöön, 7.12.2005 annetussa komission päätöksessä 2006/323/EY eikä Gardannen alueella, Shannonin alueella ja Sardiniassa alumiinioksidin valmistuksessa polttoaineena käytettävien kivennäisöljyjen valmisteverovapautuksesta, jonka Ranska, Irlanti ja Italia ovat myöntäneet, 7.2.2007 annetussa komission päätöksessä 2007/375/EY (C 78/2001 (ex NN 22/01), C 79/2001 (ex NN 23/01), C 80/2001 (ex NN 26/01)) lainvastaiseksi ja yhteismarkkinoille soveltumattomaksi katsotun valtiontuen takaisin perimisen edellyttämiä toimenpiteitä, se on jättänyt noudattamatta päätöksen 2006/323 5 artiklaan ja päätöksen 2007/375 4 artiklaan sekä EY 249 artiklan neljänteen kohtaan perustuvia velvoitteitaan.
Jäsenvaltio, joka ei takaa rataverkon haltijan riippumattomuutta infrastruktuurin käyttöoikeuden hinnoittelussa ja rautateiden infrastruktuurikapasiteetin käyttöoikeuksien myöntämisessä, ei noudata rautateiden infrastruktuurikapasiteetin käyttöoikeuden myöntämisestä ja rautateiden infrastruktuurin käyttömaksujen perimisestä annetun direktiivin 2001/14 4 artiklan 1 kohdan ja 30 artiklan 3 kohdan mukaisia velvoitteitaan.

Jäsenvaltioiden on mainitun direktiivin 4 artiklan 1 kohdan nojalla vahvistettava hinnoitteluperiaatteet, ja ne voivat rataverkon haltijan hallinnon riippumattomuuden huomioon ottaen myös vahvistaa hinnoittelun erityissääntöjä. Säännöksen mukaan rataverkon haltija vastaa yhtäältä infrastruktuurin käyttömaksujen määrittelystä ja toisaalta niiden perimisestä.

Tässä yhteydessä on todettava, että hinnoittelujärjestelmien ja kapasiteetin käyttöoikeuden myöntämisjärjestelmien on kannustettava rautateiden rataverkkojen haltijoita optimoimaan infrastruktuurin käyttö jäsenvaltioiden asettamissa puitteissa. Jos kyseisten rataverkon haltijoiden tehtävän pitäisi rajoittua ainoastaan käyttömaksujen määrän laskemiseen kussakin yksittäistapauksessa ministeriön määräyksellä etukäteen vahvistettua kaavaa soveltamalla, ne eivät kuitenkaan voi saavuttaa tällaista optimointia hinnoittelu järjestelmillä. Rataverkon haltijoilla on siis oltava tiettyä joustavuutta käyttömaksujen määrän määräämisessä.

(ks. 41, 43 ja 70 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Teollis- ja tekijänoikeuksien kauppaan liittyvistä näkökohdista tehdyn sopimuksen (TRIPS-sopimus), joka on Maailman kauppajärjestön (WTO) perustamisesta tehdyn sopimuksen, joka on hyväksytty Uruguayn kierroksen monenvälisissä kauppaneuvotteluissa laadittujen sopimusten tekemisestä Euroopan yhteisön puolesta yhteisön toimivaltaan kuuluvissa asioissa tehdyllä päätöksellä 94/800, liitteessä 1 C, 27 artikla kuuluu yhteisen kauppapolitiikan alaan.

SEUT 207 artiklan 1 kohta eroaa niin selvästi määräyksistä, jotka sillä olennaisilta osin korvattiin, että nykyisin voimassa olevaan perussopimukseen perustuvaa toimivallan jakoa unionin ja jäsenvaltioiden välillä voidaan tarkastella ainoastaan nykyisin voimassa olevan perussopimuksen perusteella.

Tässä yhteydessä on todettava yhtäältä, että SEUT 207 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että yhteinen kauppapolitiikka kuuluu unionin yksinomaiseen toimivaltaan ja käsittää muun muassa teollis- ja tekijänoikeuksien kaupalliset näkökohdat. Pelkästään se, että unionin toimella, kuten sen tekemällä sopimuksella, voi olla tiettyjä vaikutuksia kansainväliseen vaihdantaan, ei riitä sen toteamiseksi, että kyseinen toimi on luokiteltava yhteisen kauppapolitiikan alaan kuuluvien toimien luokkaan, vaan se sen sijaan kuuluu yhteisen kauppapolitiikan alaan siinä tapauksessa, että se koskee erityisesti kansainvälistä vaihdantaa, koska sillä pyritään olennaisesti vaihdannan edistämiseen, helpottamiseen tai sääntelyyn ja sillä on suoria ja välittömiä vaikutuksia vaihdantaan. Tästä seuraa, että unionin hyväksymistä teollis- ja tekijänoikeuden alan oikeussäännöistä vain ne, joilla on erityinen yhteys kansainväliseen vaihdantaan, voivat kuulua SEUT 207 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”teollis- ja tekijänoikeuksien kaupalliset näkökohdat” piiriin ja näin ollen yhteisen kauppapolitiikan alaan.

Toisaalta näkemys, jonka mukaan TRIPS-sopimuksen 27 artiklan määräykset patentin kohteesta kuuluvat yhteisen kauppapolitiikan eikä sisämarkkinoiden alaan, ilmentää asianmukaisesti sitä, että kyseiset määräykset liittyvät kansainvälisen vaihdannan vapauttamiseen eikä unionin jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen yhdenmukaistamiseen.

(ks. 46, 48, 49, 51, 52, 60 ja 61 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Vaikka kilpailuoikeuden alalla merkityksellisten markkinoiden määritteleminen EY 81 artiklassa tarkoitetun jäsenvaltioiden väliseen kauppaan kohdistuvan tuntuvan vaikutuksen toteamiseksi on tarpeetonta tietyissä olosuhteissa eli silloin, kun myös tällaisen määritelmän puuttuessa on mahdollista todeta, että kyseinen yhteistoimintajärjestely voi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja sen tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai sillä on tällainen vaikutus, markkinaosuutta koskevan raja-arvon ylittymisen tarkastamista ei määritelmän mukaan voida suorittaa ilman minkäänlaista kyseisten markkinoiden määritelmää. Perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa tarkoitettua kauppaan kohdistuvan vaikutuksen käsitettä koskevien suuntaviivojen 55 kohdassa todetaan tässä yhteydessä johdonmukaisesti, että markkinaosuutta koskevan raja-arvon soveltamiseksi on välttämätöntä määritellä merkitykselliset markkinat, ja viitataan saman 55 kohdan alaviitteessä tarkoitettuun markkinoiden määrittelyä koskevaan tiedonantoon. Komissio on siis kyseisten suuntaviivojen yhteydessä velvollinen määrittelemään merkitykselliset markkinat.

(ks. 63 ja 64 kohta)
Näin ollen on todettava, että edellä mainitun direktiivin 2002/20 mukaan radiotaajuuksia koskevien käyttöoikeuksien jakamismenettelyyn ja mainittujen oikeuksien uudistamismenettelyyn sovelletaan samaa järjestelmää. Näin ollen mainitun direktiivin 13 artiklaa on sovellettava samalla tavalla kumpaankin menettelyyn.

Kertamaksun määräämisestä on televiestintäalalla todettava, että sähköisiä viestintäverkkoja ja -palveluja koskevista valtuutuksista annettu direktiivi 2002/20 koskee ainoastaan radiotaajuuksien käyttöoikeuksien jakamismenettelyä eikä siihen sisälly erityissäännöksiä jo jaettujen radiotaajuuksien käyttöoikeuksien uudistamismenettelyyn liittyvistä edellytyksistä. Koska jäsenvaltio myöntää yksittäiset käyttöoikeudet määräajaksi, tällaisen valtuutuksen uudistamista on kuitenkin pidettävä uusien oikeuksien myöntämisenä uudelle ajanjaksolle.

Sähköisiä viestintäverkkoja ja -palveluja koskevista valtuutuksista annetun direktiivin 2002/20 12 ja 13 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että jäsenvaltio velvoittaa matkapuhelinoperaattorit, jotka ovat radiotaajuuksien käyttöoikeuksien haltijoita, maksamaan sekä uudesta radiotaajuuksien käyttöoikeuksien hankinnasta että niiden uudistamisesta kertamaksun, joka täydentää taajuuksien jakamisesta suoritettavaa vuosittaista maksua, jolla pyritään edistämään voimavarojen mahdollisimman tehokasta käyttöä, ja maksua, jolla katetaan valtuutuksen hallinnointikulut, jos kyseisillä maksuilla pyritään tosiasiallisesti varmistamaan kyseessä olevien radiotaajuuksien merkitsemien voimavarojen mahdollisimman tehokas käyttö, jos ne ovat objektiivisesti perusteltavissa, avoimia, syrjimättömiä ja tavoitteeseensa nähden oikeasuhteisia ja jos niissä otetaan huomioon sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä annetun direktiivin 2002/21 8 artiklassa esitetyt tavoitteet, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava.

Sähköisiä viestintäverkkoja ja -palveluja koskevista valtuutuksista annetun direktiivin 2002/20 14 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että jäsenvaltio velvoittaa matkapuhelinoperaattorin maksamaan sekä uudesta radiotaajuuksien käyttöoikeuksien hankinnasta että niiden uudistamisesta kertamaksun, joka täydentää taajuuksien jakamisesta suoritettavaa vuosittaista maksua, jolla pyritään edistämään voimavarojen mahdollisimman tehokasta käyttöä, ja maksua, jolla katetaan valtuutuksen hallinnointikulut, jos tällainen muutos on objektiivisesti perusteltu ja oikeasuhteinen ja siitä on ilmoitettu etukäteen kaikille asianomaisille osapuolille, jotta nämä voivat ilmaista näkemyksensä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava.

(ks. 60 ja 62 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettua direktiiviä 93/13 on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa ei säädetä kiinteistön ulosmittausmenettelyssä sovellettavista, ulosmittausperusteena olevan sopimusehdon kohtuuttomuuteen perustuvista vastustamisperusteista ja jonka mukaan pääasiamenettelyn tuomioistuin, joka on toimivaltainen arvioimaan tällaisen ehdon kohtuuttomuutta, ei voi määrätä turvaamistoimista, kuten muun muassa mainitun ulosmittausmenettelyn keskeyttämisestä, vaikka tällaisista toimista määrääminen olisi tarpeen sen lopullisen ratkaisun täyden tehokkuuden takaamiseksi.

Ilman tätä mahdollisuutta nimittäin kaikissa sellaisissa tapauksissa, joissa kiinnitetty kiinteistö on ulosmitattu ennen pääasiamenettelyn tuomioistuimen ratkaisua, jossa kiinnityksen taustalla oleva sopimusehto todetaan kohtuuttomaksi ja ulosmittausmenettely näin ollen pätemättömäksi, tällaisella ratkaisulla voitaisiin turvata mainitulle kuluttajalle vain jälkikäteinen suoja pelkän korvauksen muodossa, jota olisi pidettävä puutteellisena ja riittämättömänä sekä direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdan vastaisena sen vuoksi, ettei se olisi riittävä ja tehokas keino saman ehdon käytön lopettamiseksi. Näin on varsinkin, kun kiinnitetty kiinteistö on vahinkoa kärsineen kuluttajan ja hänen perheensä asunto, koska kyseisen vahingonkorvaukseen rajoittuvan kuluttajien suojaamiskeinon avulla ei voida estää mainitun asunnon lopullista ja peruuttamatonta menettämistä. Tällainen menettelyllinen järjestelmä voi heikentää direktiivillä annettavan suojan tehokkuutta.

(ks. 59–61 ja 64 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Unionin tuomioistuin voi tutkia viran puolesta, ovatko SEUT 258 artiklassa määrätyt edellytykset jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen nostamiselle täyttyneet.

Kuten erityisesti unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 38 artiklan 1 kohdan c alakohdasta käy ilmi, kannekirjelmässä on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista, ja näiden mainintojen on oltava riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa. Tästä johtuu, että niiden oleellisten tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen, joihin kanne perustuu, on ilmettävä johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi itse kannekirjelmän tekstistä ja että kannekirjelmässä esitetyt vaatimukset on muotoiltava yksiselitteisesti, jottei unionin tuomioistuin lausuisi kanteen ulkopuolelta tai jättäisi lausumatta jostakin perusteesta.

Kumoamiskanteen osalta se, että kannekirjelmässä ei ole ilmoitettu kanteen sisällölle välttämätöntä seikkaa, kuten ajanjaksoa, jona komissio väittää jäsenvaltion rikkoneen unionin oikeutta, ei vastaa johdonmukaisuutta, selkeyttä ja täsmällisyyttä koskevia vaatimuksia. Tällaisessa tapauksessa komissio ei voi tyytyä väittämään, että kyseessä on jäsenyysvelvoitteiden nykyinen noudattamatta jättäminen ja että unionin tuomioistuimen ratkaisun on koskettava nykyhetkeä eikä menneisyyttä, täsmentämättä kuitenkaan tarkemmin kyseessä olevaa ajanjaksoa.

(ks. 49–54 kohta)
Komissiolla, joka toimii yhteistyössä jäsenvaltioiden tulliasiantuntijoiden kanssa, on laaja harkintavalta tarkentaa tullinimikkeiden sisältöä tietyn tavaran luokittelemiseksi. Komission toimivalta toteuttaa tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 9 artiklan 1 kohdan a, b, d ja e alakohdassa tarkoitettuja toimenpiteitä, kuten antaa lisähuomautuksia, ei kuitenkaan oikeuta sitä muuttamaan itsenäisesti sellaisten tullinimikkeiden sisältöä, jotka on otettu käyttöön harmonoidun tavarankuvaus- ja tavarankoodausjärjestelmän, jonka on laatinut sittemmin Maailman tullijärjestöksi muuttunut tulliyhteistyöneuvosto ja joka on otettu käyttöön harmonisoitua tavarankuvaus- ja -koodausjärjestelmää koskevalla yleissopimuksella, perusteella.

Sen määrittämiseksi, ylittikö komissio tullinimikkeen sisältöä muuttaessaan harkintavaltansa rajat, on tarkasteltava kyseisten tavaroiden luokittelua mainitun luokittelua koskevan muutoksen voimaantulohetkellä. Tästä on todettava, ettei komissio ylittänyt sille asetuksen N:o 2658/87 9 artiklassa annetun toimivallan rajoja, kun se luokitteli asetuksen N:o 2658/87 liitteen I muuttamisesta annetulla asetuksella N:o 1031/2008 monitoimitulostimet yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 8443 31 91, johon sovelletaan 6 prosentin tullia. Kyseiset lasertulostinmoduulin ja skannausmoduulin yhdistelmästä koostuvat monitoimitulostimet, jotka on varustettu kopiointitoiminnolla, kuuluivat nimittäin ennen asetuksen N:o 1031/2008 voimaantuloa yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 9009 12 00, ja niihin sovellettiin samaa tullia.

(ks. 39, 40, 49 ja 50 kohta)
SEUT 45 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa yli 45-vuotiaiden työttömien työllistämistuen työnantajalle myöntämisen edellytykseksi asetetaan se, että palvelukseen otettu työtön on rekisteröitynyt työnhakijaksi tässä samassa jäsenvaltiossa, kun rekisteröinti edellyttää asumista kyseisen valtion alueella, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava.

Niiden oikeuksien loukkaamista, jotka yksityiset henkilöt saavat perusvapauksia koskevien perustamissopimusten määräysten perusteella, ei voida perustella jäsenvaltioilla sosiaalipolitiikan alalla olevalla harkintavallalla.

Tältä osin asumisedellytys ei ole siirtotyöläisten ja rajatyöntekijöiden kannalta lähtökohtaisesti asianmukainen, koska se, että he ovat päässeet jäsenvaltion työmarkkinoille, luo lähtökohtaisesti riittävän integroitumista koskevan yhteyden kyseisen jäsenvaltion yhteiskuntaan ja mahdollistaa sen, että heihin voidaan soveltaa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta kotimaisiin työntekijöihin ja maassa asuviin työntekijöihin nähden. Integroitumista koskeva yhteys seuraa muun muassa siitä, että niillä veroilla ja maksuilla, joita siirtotyöläiset ja rajatyöntekijät maksavat vastaanottavassa jäsenvaltiossa tekemänsä palkkatyön perusteella, he osallistuvat myös kyseisen valtion sosiaalipolitiikan rahoitukseen.

(ks. 42, 52, 53 ja 55 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Eräiden kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä Montrealissa 28.5.1999 tehdyn yleissopimuksen 22 artiklan 2 kappaletta, luettuna yhdessä sen 3 artiklan 3 kappaleen kanssa, on tulkittava siten, että oikeutta korvaukseen ja rahdinkuljettajan vastuun rajoitusta sovelletaan matkatavaroiden katoamistapauksessa myös matkustajaan, joka vaatii korvausta toisen matkustajan nimissä kirjatun matkatavaran katoamisen perusteella, jos kadonnut matkatavara todella sisälsi ensimmäiselle matkustajalle kuuluvat esineet.

Tästä seuraa, että paitsi henkilökohtaisesti oman matkatavaransa kirjanneelle matkustajalle myös matkustajalle, jolle kuuluvat esineet olivat toisen samalla lennolla olleen matkustajan kirjaamassa matkalaukussa, tunnustetaan Montrealin yleissopimuksessa tällaisten tavaroiden katoamistapauksessa henkilökohtainen oikeus korvaukseen kyseisen yleissopimuksen 17 artiklan 2 kappaleen ensimmäisen virkkeen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti ja sen 22 artiklan 2 kappaleen mukaisissa rajoissa.

Mainitun 22 artiklan 2 kappaleen mukaisen korvauksen saamiseksi kyseessä olevien matkustajien on kuitenkin kansallisten tuomioistuinten valvonnassa osoitettava oikeudellisesti riittävällä tavalla kadonneen matkalaukun sisältö sekä se, että toisen matkustajan nimissä kirjattu matkatavara todella sisälsi toiselle samalla lennolla olleelle matkustajalle kuuluvat esineet. Kansallinen tuomioistuin voi tässä yhteydessä ottaa huomioon sen, että matkustajat ovat saman perheen jäseniä, että he ovat ostaneet lippunsa yhdessä tai että he ovat suorittaneet lähtöselvityksen samanaikaisesti.

(ks. 27, 35 ja 36 kohta sekä tuomiolauselma)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että negatiivinen vahvistuskanne, jossa vaaditaan sen toteamista, että sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausvastuuta ei ole, kuuluu tämän säännöksen soveltamisalaan.

Pitää paikkansa, että tähän kanteeseen liittyy se, että oikeudenvastaiseen menettelyyn perustuvissa asioissa tavanomaiset roolit ovat käänteiset, koska kantaja on oikeudenvastaiseen menettelyyn perustuvan saamisen mahdollinen velallinen, kun taas vastaaja on tämän menettelyn väitetty uhri, mutta tämä roolien käänteisyys ei kuitenkaan ole omiaan sulkemaan negatiivista vahvistuskannetta asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohdan soveltamisalan ulkopuolelle. Kyseisellä säännöksellä tavoitellut tuomioistuimen toimivaltaisuutta koskevien sääntöjen ennakoitavuutta ja oikeusvarmuutta koskevat tavoitteet eivät liity kantajan ja vastaajan roolien jakautumiseen eivätkä kummankaan näistä suojeluun. On lisäksi niin, että vaikka negatiivisen vahvistuskanteen nostaneen kantajan intressit ja sen intressit, joka on nostanut kanteen, jossa vaaditaan toteamaan, että vastaaja on vastuussa vahingosta ja velvoitettava suorittamaan vahingonkorvausta, ovat erilaiset, kummassakin tapauksessa kuitenkin sen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, suorittama tarkastelu koskee pääasiallisesti samoja tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja.

(ks. 43–45, 48 ja 55 kohta sekä tuomiolauselma)