Tulkinnalla, jonka unionin tuomioistuin sille SEUT 267 artiklassa annettua toimivaltaa käyttäessään esittää unionin oikeudesta, selvennetään ja täsmennetään tarvittaessa kyseisen oikeuden merkitystä ja ulottuvuutta niin, että tästä tulkinnasta ilmenee, miten mainittua oikeutta täytyy tai olisi täytynyt tulkita ja soveltaa sen voimaantulosta lähtien. Tästä seuraa, että lukuun ottamatta täysin poikkeuksellisia olosuhteita, joista ei kuitenkaan ole väitetty olevan kyse nyt käsiteltävässä asiassa, tuomioistuinten on sovellettava näin tulkittua unionin oikeutta sellaisiinkin oikeussuhteisiin, jotka ovat syntyneet ja jotka on perustettu ennen tulkintapyynnöstä annettua tuomiota, jos edellytykset unionin oikeuden soveltamista koskevan asian käsittelylle toimivaltaisissa tuomioistuimissa muutoin täyttyvät (ks. mm. tuomio 29.9.2015, Gmina Wrocław, C 276/14 , EU:C:2015:635 , 44 ja 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 19.4.2016, DI, C 441/14 , EU:C:2016:278 , 40 kohta).

Näin ollen verovelvolliselta voidaan väärinkäytön kieltoa koskevaan periaatteeseen vedoten evätä muun muassa oikeus arvonlisäverovapautukseen, vaikka kansallisessa oikeudessa ei ole säännöksiä, joissa olisi säädetty tällaisesta epäämisestä (ks. vastaavasti tuomio 18.12.2014, Schoenimport Italmoda Mariano Previti ym., C-131/13, C 163/13 ja C 164/13 , EU:C:2014:2455 , 62 kohta).

Tähän on vielä syytä lisätä, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä on todettu, että oikeuden tai edun epääminen väärinkäytöksen tai petollisen menettelyn vuoksi on vain pelkkä seuraus siitä havainnosta, etteivät halutun edun saamiselle asetetut objektiiviset edellytykset todellisuudessa täyty petoksen tai oikeuden väärinkäytön tapauksessa, ja ettei tällaiselle epäämiselle tarvita erityistä oikeudellista perustaa (ks. vastaavasti tuomio 14.12.2000, Emsland-Stärke, C-110/99 , EU:C:2000:695 , 56 kohta; tuomio Halifax, 93 kohta ja tuomio 4.6.2009, Pometon, C-158/08 , EU:C:2009:349 , 28 kohta).

Väärinkäytön kieltoa koskevalla periaatteella, sellaisena kuin sitä on sovellettu arvonlisäverotuksen alalla tuomioon Halifax perustuvassa oikeuskäytännössä, on näin unionin yleisille oikeusperiaatteille tunnusomainen yleinen luonne (ks. analogisesti tuomio 15.10.2009, Audiolux ym., C-101/08 , EU:C:2009:626 , 50 kohta).

Väärinkäytön kieltoa koskevaa periaatetta on tulkittava siten, että kun 21.2.2006 annetun tuomion Halifax ym. (C-255/02, EU:C:2006:121) 75 kohdan nojalla määritetään, onko pääasiassa kyseessä olevien liiketoimien keskeisenä tarkoituksena ollut verotuksellisen edun saaminen, huomioon on otettava pääasiassa kyseessä olevia kiinteän omaisuuden myyntejä edeltävien vuokrasopimusten päämäärä, ja sitä on arvioitava muista toimista erillään.

Tässä suhteessa on syytä heti aluksi korostaa, että – toisin kuin pääasian valittajat unionin tuomioistuimelle jättämissään kirjallisissa huomautuksissa väittävät – tuomioon Halifax perustuvassa oikeuskäytännössä ei vaadita sen osoittamista, että kyseisten liiketoimien ainoana päämääränä olisi verotuksellisen edun saaminen. Vaikka yksinomaan tällaiseen päämäärään tähtäävät liiketoimet saattavat täyttää kyseiseen oikeuskäytäntöön perustuvan vaatimuksen, 21.2.2008 annetun tuomion Part Service (C 425/06, EU:C:2008:108) 45 kohdassa on todettu, että näin on myös silloin, kun kyseisten liiketoimien keskeisenä päämääränä on verotuksellisen edun saaminen.

Kun kansallinen tuomioistuin selvittää pääasiassa kyseessä olevien vuokrasopimusten todellista sisältöä ja merkitystä, se voi muun muassa ottaa huomioon näiden toimien täysin keinotekoisen luonteen sekä kyseisten toimijoiden oikeudelliset, taloudelliset ja/tai henkilölliset siteet (ks. vastaavasti tuomio Halifax, 75 ja 81 kohta). Nämä seikat voivat osoittaa, että verotuksellisen edun saaminen on tavoiteltu keskeinen päämäärä siitä huolimatta, että mahdollisesti tämän lisäksi olemassa on taloudellisia tavoitteita (tuomio 21.2.2008, Part Service, C 425/06, EU:C:2008:108, 62 kohta).

(ks. 53, 60 ja 62 sekä tuomiolauselma 3)