ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SEUT 45 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion liittovaltiorakenteeseen kuuluvan yksikön lainsäädännölle, jonka mukaan jokaisen työnantajan, jolla on toimipaikka kyseisen yksikön alueella, on laadittava luonteeltaan rajat ylittävät työsopimukset yksinomaan kyseisen liittovaltiorakenteeseen kuuluvan yksikön virallisella kielellä uhalla, että muutoin tuomioistuin viran puolesta toteaa sopimukset pätemättömiksi.

Tällaista lainsäädäntöä ei voida pitää oikeasuhteisena, koska sillä ylitetään se, mikä on ehdottomasti tarpeen hyväksyttävien tavoitteiden saavuttamiseksi, kuten sen, että edistetään ja kannustetaan asianomaisen jäsenvaltion virallisista kielistä yhden käyttöä, toiseksi sen, että taataan työntekijöiden suojelu siten, että he voivat saada tietoonsa työsuhteeseen liittyvät asiakirjat omalla kielellään ja saada tehokasta suojaa niiltä työntekijöitä edustavilta elimiltä, hallintoviranomaisilta ja oikeusviranomaisilta, joiden on perehdyttävä näihin asiakirjoihin, ja lopuksi sen, että taataan työsuojelutarkastusten ja -valvonnan tehokkuus.

(ks. 24, 33 ja 34 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 101 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kahdenvälisten sopimusten, joilla autovakuutusyhtiöt sopivat joko autokorjaamoina toimivien autojen valtuutettujen jälleenmyyjien tai viimeksi mainittuja edustavan yhdistyksen kanssa tuntihinnasta, jonka vakuutusyhtiö maksaa vakuuttamiensa ajoneuvojen korjauksesta, ja joiden mukaan tämä hinta riippuu muun muassa siitä, kuinka monta vakuutussopimusta jälleenmyyjä on tehnyt tämän vakuutusyhtiön puolesta vakuutuksenvälittäjänä ja mikä on niiden prosenttiosuus tehdyistä sopimuksista, voidaan katsoa olevan tässä määräyksessä tarkoitettuja ”tarkoitukseen perustuvia” kilpailunrajoituksia, jos näiden sopimusten sisällön ja tavoitteiden sekä niiden taloudellisen ja oikeudellisen asiayhteyden tapauskohtaisesta ja konkreettisesta tarkastelusta ilmenee, että nämä sopimukset haittaavat jo luonteensa puolesta kilpailun normaalia toimintaa toisella näistä markkinoista.

(ks. 51 kohta ja tuomiolauselma)
Koska alkuperäisissä pienissä lasipulloissa olevien nestemäisten lääkeaineiden, jotka on saatettu markkinoille unionissa ja joilla on yhteisön ihmisille ja eläimille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön lupa- ja valvontamenettelyistä ja Euroopan lääkeviraston perustamisesta annetun asetuksen N:o 726/2004 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti myöntämä myyntilupa lääkkeinä, jotka on ”kehitetty” kyseisen asetuksen liitteessä olevassa 1 kohdassa mainitulla bioteknologisella menetelmällä, poistamisessa ja siirtämisessä käyttövalmiisiin lääkeruiskuihin ei käytetä kyseisessä liitteessä olevassa 1 kohdassa lueteltuja bioteknologisia menetelmiä, siltä osin kuin asianomaiset toimet eivät johda asianomaisen lääkinnällisen tuotteen muuttamiseen ja ne toteutetaan yksinomaan sellaisten yksittäisten lääkemääräysten perusteella, joissa määrätään tällaisista toimista, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on varmistettava, ne eivät edellytä myyntiluvan saamista kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti, mutta niitä säännellään joka tapauksessa ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetun direktiivin 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2010/84, säännöksillä.

Kyseessä ovat itse asiassa toimet, jotka lääkemääräyksen antaneet lääkärit voisivat tehdä omalla vastuullaan tai ne voitaisiin tehdä jopa apteekeissa tai vieläpä sairaaloissa, ja tämä toiminta tapahtuu lääkkeiden, joilla on myyntilupa, markkinoille saattamisen jälkeen.

Direktiivin 2001/83 soveltamisesta on todettava yhtäältä, ettei voida sulkea pois sitä, että sen 5 artiklan 1 kohtaan, jossa suljetaan erityistarpeiden täyttämiseksi pois kyseisen direktiivin soveltamisalalta lääkkeet, jotka toimitetaan vilpittömässä mielessä omasta aloitteesta tehtyä tilausta vastaan ja jotka on valmistettu laillistetun terveydenhuollon ammattihenkilön antamien ohjeiden mukaisesti ja tarkoitettu hänen välittömällä henkilökohtaisella vastuullaan yksittäiselle potilaalle, voitaisiin vedota, kun on kyse luvan saaneen lääkkeen käyttöön saattamisesta myyntiluvan ulkopuolisiin terapeuttisiin käyttötarkoituksiin, kun tällainen valmistaminen tehdään laillistetun terveydenhuollon ammattilaisen antamien ohjeiden mukaisesti erityistarpeiden täyttämiseksi ja kun se on tarkoitettu hänen välittömällä henkilökohtaisella vastuullaan yksittäiselle potilaalle. On toisaalta todettava, että nestemäisten lääkeaineiden poistamista säännellään joka tapauksessa direktiivin 2001/83 40 artiklan 2 kohdalla.

(ks. 40‐43, 45, 48, 51 ja 54 kohta sekä tuomiolauselma)
—

vaikka tilaajat ovat kyseisen maanpäällisen televisiolähetyksen peittoalueella ja voivat vastaanottaa sen laillisesti televisiovastaanottimeen. Teosten saattaminen käyttöön maanpäällisen televisiolähetyksen internetin välityksellä tapahtuvalla edelleen lähettämisellä tehdään nimittäin sellaista erityistä tekniikkaa käyttäen, joka poikkeaa alkuperäisvälityksen tekniikasta. Sitä on näin ollen pidettävä direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna ”välittämisenä”. Tällaista edelleen lähettämistä ei voida pitää pelkkänä teknisenä keinona alkuperäisen lähetyksen vastaanoton takaamiseksi tai parantamiseksi sen peittoalueella. Se edellyttää näin ollen edelleen lähetettyjen teosten tekijöiden lupaa, kun ne välitetään yleisölle. Direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa mainitun yleisön käsitteellä tarkoitetaan rajoittamatonta määrää potentiaalisia vastaanottajia, ja se merkitsee lisäksi sitä, että henkilöitä on oltava varsin huomattava määrä. Tästä jälkimmäisestä kriteeristä on täsmällisemmin todettava, että on otettava huomioon kumulatiivinen vaikutus, joka teosten saattamisella potentiaalisten vastaanottajien saataville on. Tässä yhteydessä on merkityksetöntä selvittää, pääsevätkö potentiaaliset vastaanottajat tutustumaan välitettyihin teoksiin kahdenvälisen yhteyden välityksellä. Kyseinen tekniikka ei nimittäin estä sitä, että monet henkilöt voivat tutustua samanaikaisesti samaan teokseen. ”Uuden yleisön” edellytyksellä ei myöskään ole merkitystä, kun internetissä saatetaan samanaikaisesti käyttöön teoksia, jotka sisältyvät maanpäälliseen televisiolähetykseen. Tässä tapauksessa asianomaisten tekijöiden on nimittäin annettava lupa kumpaankin tällaiseen siirtomuotoon yksilöllisesti ja erikseen, koska kumpikin toteutetaan erityisissä teknisissä olosuhteissa suojattujen teosten eri siirtotapaa noudattaen ja koska kumpikin on tarkoitettu yleisölle. Direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdan tähän tulkintaan ei vaikuta se, että tällainen edelleen lähettäminen rahoitetaan mainonnalla ja sillä näin ollen tavoitellaan voittoa, eikä se, että siitä vastaa yhteisö, joka kilpailee suoraan alkuperäisen lähetystoiminnan harjoittajan kanssa. Voiton tavoittelu ei nimittäin ole ratkaiseva tekijä tällaisen edelleenlähetyksen luokittelemisessa direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi välittämiseksi.
EY 43 ja EY 49 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jolla onnenpelien toteuttamista, hallinnointia, järjestämistä ja toimintaa koskeva yksinoikeus annetaan yhdelle ainoalle yritykselle, jos säännöstö ei todella vastaa tavoitteeseen rajoittaa pelitilaisuuksia ja tämän alan toimintaa johdonmukaisesti ja järjestelmällisesti ja jos onnenpelialan laajenemisen tiukkaa viranomaisvalvontaa ei ole toteutettu niin, että laajeneminen on sallittu vain siinä määrin kuin on tarpeen näihin peleihin liittyvän rikollisuuden torjumiseksi, minkä varmistaminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.

(ks. 36 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Pakolaisaseman myöntämistä tai poistamista koskevissa menettelyissä jäsenvaltioissa sovellettavista vähimmäisvaatimuksista annetun direktiivin 2005/85 23 artiklan 3 ja 4 kohtaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että jäsenvaltio käsittelee saman direktiivin II luvussa tarkoitettuja perusperiaatteita ja takeita noudattaen tietyt hakijan kansalaisuutta tai alkuperämaata koskevan kriteerin perusteella määritellyt turvapaikkahakemusluokat etusijamenettelyssä tai nopeutetussa menettelyssä.

Jäsenvaltioilla nimittäin on harkintavaltaa direktiivin 2005/85 säännösten panemiseksi täytäntöön ottamalla huomioon kansallisen oikeutensa erityispiirteet ja niillä on harkintavaltaa myös pakolaisaseman myöntämistä ja poistamista koskevan menettelyn täytäntöönpanossa. Yhtäältä direktiivin 23 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat asettaa etusijalle minkä tahansa tutkinnan tai nopeuttaa sitä, mukaan lukien tapaukset, joissa hakemus on todennäköisesti perusteltu tai joissa hakijalla on erityistarpeita. Toisaalta 23 artiklan 4 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat soveltaa etusijamenettelyä tai nopeutettua menettelyä 15 erityisperusteella, jotka oikeuttavat tällaisen menettelyn täytäntöönpanon. Näistä säännöksistä ilmenee, että luettelo hakemuksista, jotka voivat olla etusijalle asetetun tai nopeutetun tutkinnan kohteena, on ohjeellinen eikä tyhjentävä ja että jäsenvaltiot voivat siis päättää tutkia etusijamenettelyssä tai nopeutetussa menettelyssä hakemuksia, jotka eivät kuulu yhteenkään kyseisessä 4 kohdassa mainituista luokista, kunhan ne noudattavat direktiivin II luvussa tarkoitettuja perusperiaatteita ja takeita.

Syrjintäkiellon periaatteesta on todettava, että direktiivillä säädetyssä järjestelmässä hakijan alkuperämaa ja kansalaisuus ovat ratkaisevassa asemassa. Direktiivin 8 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaan nimittäin hakijan alkuperämaa vaikuttaa määrittävän viranomaisen päätökseen, koska viimeksi mainitulla on velvollisuus hankkia tietoja kyseisessä maassa vallitsevasta yleisestä tilanteesta voidakseen selvittää, onko turvapaikanhakija vaarassa vai ei ja tarvitseeko hän mahdollisesti kansainvälistä suojelua.

On kuitenkin niin, että tietystä kolmannesta maasta tulevien turvapaikanhakijoiden, joiden hakemukset käsiteltäisiin etusijamenettelyssä, ja muiden kolmansien maiden kansalaisten, joiden hakemukset käsiteltäisiin tavallisessa menettelyssä, välisen syrjinnän välttämiseksi etusijamenettelyssä ei saada evätä ensin mainittuun luokkaan kuuluvilta hakijoilta direktiivin 2005/85 23 artiklassa edellytettyjä takeita, joita sovelletaan kaikenmuotoisiin menettelyihin.

(ks. 63, 64, 67, 69–71, 73, 74 ja 77 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Kun useat viranomaiset perustavat hankintaviranomaisen ominaisuudessaan yhdessä yksikön, jonka tehtäväksi annetaan näille viranomaisille kuuluva julkisen palvelun tehtävä, tai kun viranomainen liittyy tällaiseen yksikköön, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä asetettu edellytys, jonka mukaan näiden viranomaisten, jotta ne vapautetaan velvollisuudestaan aloittaa unionin oikeussääntöjen mukainen julkisia hankintasopimuksia koskeva tekomenettely, on yhdessä käytettävä tähän yksikköön vastaavaa määräysvaltaa kuin ne käyttävät omiin yksikköihinsä, täyttyy, kun jokainen näistä viranomaisista omistaa osan kyseisestä yksiköstä ja osallistuu sen johtaviin elimiin.

Kyse on nimittäin ”vastaavasta määräysvallasta”, kun kyseessä olevaan yksikköön käytetään sellaista määräysvaltaa, että hankintaviranomainen voi vaikuttaa sen päätöksiin. Kyseessä on oltava mahdollisuus vaikuttaa ratkaisevasti sekä kyseisen yksikön strategisiin tavoitteisiin että sen tärkeisiin päätöksiin. Toisin sanoen hankintaviranomaisella on oltava mahdollisuus käyttää tähän yksikköön rakenteellista ja toiminnallista määräysvaltaa. Tämän määräysvallan on myös oltava todellista. Jos käytetään usean viranomaisen yhdessä omistamaa yksikköä, nämä viranomaiset voivat yhdessä käyttää vastaavaa määräysvaltaa ilman, että on välttämätöntä, että jokainen niistä käyttää tätä määräysvaltaa yksin. Tästä seuraa, että jos viranomainen tulee vähemmistöosakkaaksi julkisyhteisöjen omistuksessa täysin olevaan osakeyhtiöön voidakseen antaa tietyn julkisen palvelun hoitamisen kyseisen yhtiön tehtäväksi, tämän yhtiön osakkaina olevien viranomaisten määräysvalta yhtiöön voidaan luokitella sitä määräysvaltaa vastaavaksi, joka niillä on omiin yksikköihinsä, kun näillä viranomaisilla on tämä määräysvalta yhdessä. Vaikka silloin kun useat viranomaiset antavat julkisen palvelun yhteisen tehtävän yhteisen yksikön hoidettavaksi ei tosin ole välttämätöntä, että jokainen näistä viranomaisista yksin käyttää tähän yksikköön erillistä määräysvaltaa, on näin ollen kuitenkin niin, ettei määräysvalta tähän yksikköön voi perustua vain sille viranomaiselle, joka omistaa enemmistöosuuden kyseessä olevasta yksiköstä, kuuluvaan määräysvaltaan, sillä muuten yhteisen määräysvallan käsite tehdään tyhjäksi. Jos hankintaviranomaisella olisi yhteisomistuksessa olevassa sopimuspuoleksi valitussa yksikössä asema, joka ei takaisi sille vähäisintäkään mahdollisuutta osallistua tähän yksikköön kohdistuvan määräysvallan käyttämiseen, avautuisi nimittäin mahdollisuus julkisia hankintasopimuksia tai palvelukonsessioita koskevien unionin oikeussääntöjen kiertämiseen, jos puhtaasti muodollinen osallistuminen tällaiseen yksikköön tai sen johtamisesta vastaavaan yhteiselimeen vapauttaisi hankintaviranomaisen velvollisuudesta aloittaa tarjouspyyntömenettely unionin oikeussääntöjen mukaisesti, vaikka tämä viimeksi mainittu ei millään tavoin osallistuisi tähän yksikköön kohdistuvan vastaavan määräysvallan käyttämiseen.

(ks. 27-31 ja 33 kohta sekä tuomiolauselma)
Maataloustuotteiden vientitukien järjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 3665/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2945/94 ja asetuksella N:o 495/97, 11 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jollei 1 kohdan kolmannessa alakohdassa säädetyistä vapauttamisperusteista muuta johdu, kyseisen 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa tarkoitettua vähennystä on sovellettava muun muassa silloin, kun osoittautuu, että tavara, jonka viennille on haettu tukea, ei ollut laadultaan virheetöntä, kunnollista ja myyntikelpoista, ja näin on siitä huolimatta, että viejä oli vilpittömässä mielessä ja oli kuvannut kyseisen tavaran luonteen ja alkuperän oikein.

Vähennysmekanismissa nimittäin määrätään maksettavaksi rahamääräinen seuraamus, jonka määrä vahvistetaan suhteessa siihen summaan, jonka viejä olisi perusteettomasti saanut, jos haettu tuki olisi myönnetty. Seuraamus on siis olennainen osa vientitukien järjestelmää, eikä se ole luonteeltaan rikosoikeudellinen. Vastuu, johon kyseinen seuraamus perustuu, on luonteeltaan pääasiallisesti objektiivinen. Tästä seuraa, että vähennystä on sovellettava myös, vaikkei viejä olisi toiminut tuottamuksellisesti ja oli vilpittömässä mielessä ja antoi kyseisten tavaroiden luonteesta ja alkuperästä paikkansapitävän kuvauksen vienti-ilmoituksissaan.

(ks. 25, 26, 28 ja 37 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 296 artiklassa edellytetyistä perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimen antaneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimi koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi käyttää valvontavaltaansa. Koska SEUT 296 artiklan mukainen perusteluvelvollisuus määräytyy kuitenkin kyseisen toimenpiteen luonteen ja sen asiayhteyden mukaan, jossa se on annettu, asianomaiselle vastainen toimi on riittävästi perusteltu silloin, kun se on annettu asianomaiselle tutussa asiayhteydessä, minkä vuoksi hän pystyy ymmärtämään itseensä kohdistuvan toimenpiteen ulottuvuuden.

Kun on siis kyse varojen jäädyttämistä koskevasta alkuperäisestä päätöksestä, on niin, että koska asianomaisella ei ole oikeutta tulla kuulluksi ennen päätöksen tekemistä, perusteluvelvollisuuden noudattaminen on sitäkin tärkeämpää, koska se on asianomaisen ainoa tae siitä, että hän voi ainakin kyseisen päätöksen tekemisen jälkeen käyttää tehokkaasti käytettävissään olevia oikeussuojakeinoja riitauttaakseen mainitun päätöksen laillisuuden.

Tältä osin tilanteessa, jossa asianomaisen nimi on sisällytetty niiden henkilöiden joukkoon, joihin sovelletaan rajoittavana toimenpiteenä varojen jäädyttämistä, sen vuoksi, että hän on väitetysti sanomalehden väitettynä johtajana vastuussa yllyttämisestä julkisesti vihaan ja väkivaltaan ja väärien tietojen levittämiskampanjoista, perusteluvelvollisuus täyttyy, jos kyseisen päätöksen tekijä ilmoittaa varojen jäädyttämistä koskevan päätöksen perusteluissa seikat, joiden perusteella on mahdollista ymmärtää, mitä päätöksentekijä on pitänyt sinä erityisenä ja konkreettisena syynä, jonka vuoksi se on määrännyt asianomaista koskevista rajoittavista toimista. Näin on silloin, kun päätöksessä yksilöidään erityiset ja konkreettiset seikat ammatillisen tehtävän, julkaisevan ryhmän, sanomalehden ja tarkoitettujen toimien tyyppien ja sanomalehtikampanjoiden osalta. Näiden tietojen perusteella asianomaisella on mahdollisuus riitauttaa päätöksen perusteltavuus. Kyseisten tietojen perusteella on mahdollista tarvittaessa riitauttaa päätöksessä mainittujen tosiseikkojen paikkansapitävyys tai kaikkien näiden tai osan näistä tosiseikoista merkitys tai niiden luokittelu.

(ks. 50, 51, 53, 54, 56, 57 ja 59 kohta)
Määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen, joka on Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70 liitteenä, 4 lauseketta on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisille kansallisille säännöksille, joiden mukaan palvelusaikaa, joka on kertynyt julkishallinnon määräaikaiselle työntekijälle, ei oteta lainkaan huomioon työntekijän virkaikää määritettäessä silloin, kun hänet otetaan tämän saman julkishallinnon palvelukseen toistaiseksi voimassa olevaan vakinaiseen virkasuhteeseen hänen työsuhteensa vakinaistamiseen tähtäävässä erityismenettelyssä, ellei palvelusajan sivuuttamista voida perustella mainitun lausekkeen 1 ja/tai 4 kohdassa tarkoitetuilla ”asiallisilla syillä”. Ainoastaan se, että määräaikainen työntekijä on suorittanut tällaisen palvelusajan määräaikaisen työsopimuksen tai työsuhteen nojalla, ei ole tällainen asiallinen syy.

Vaikka tavoite, jonka mukaan on ehkäistävä käänteinen syrjintä niiden vakinaisten virkamiesten vahingoksi, jotka on otettu palvelukseen avoimen kilpailun läpäisemisen perusteella, voi olla puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 ja/tai 4 kohdassa tarkoitettu ”asiallinen syy”, se ei kuitenkaan missään tapauksessa voi oikeuttaa suhteetonta kansallista lainsäädäntöä, joka estää otettaessa työntekijöitä palvelukseen toistaiseksi ja heille siinä yhteydessä virkaikää ja sen perusteella palkkauksen suuruutta vahvistettaessa täysin ja kaikissa olosuhteissa sen palvelusajan huomioon ottamisen, joka työntekijöille on kertynyt määräaikaisten työsopimusten nojalla. Tällainen täysi ja absoluuttinen huomiotta jättäminen perustuu olennaisesti yleiseen olettamukseen siitä, että tiettyjen julkisen sektorin toimihenkilöiden työsuhteen vakinaisuus oikeuttaa sellaisenaan määräaikaisesti palvelukseen otettujen julkisen sektorin toimihenkilöiden erilaiseen kohteluun, ja tekee näin direktiivin 1999/70 ja puitesopimuksen tavoitteet sisällöllisesti tyhjiksi.

Mitä tulee siihen, että vakinaistamismenettely synnyttää kansallisen oikeuden mukaan uuden työsuhteen, puitesopimuksen 4 lausekkeessa olevasta syrjintäkiellon periaatteesta tulisi täysin sisällötön, jos tällainen seikka voisi yksinään olla lausekkeessa tarkoitettu asiallinen syy, jolla erilainen kohtelu, joka kohdistuu siihen, millä tavoin julkishallinnon yksikkö ottaessaan määräaikaisia työntekijöitä palvelukseensa toistaiseksi, ottaa huomioon palvelusajan, joka näille työntekijöille on kertynyt kyseisen yksikön palveluksessa määräaikaisten työsopimustensa nojalla, voitaisiin perustella.

(ks. 62, 63, 65 ja 71 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annettua direktiiviä 2006/112 ja verotuksen neutraalisuuden periaatetta on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että veroviranomainen epää verovelvolliselta oikeuden vähentää sille suoritetuista palveluista maksettavan tai maksetun arvonlisäveron yksinomaan sillä perusteella, että laskun laatineen yksityisen elinkeinonharjoittajan toimilupa on peruutettu ennen kyseisten palvelujen suorittamista tai niitä vastaavan laskun laatimista, mikäli lasku sisältää kaikki direktiivin 226 artiklassa edellytetyt tiedot ja erityisesti tiedot, jotka ovat tarpeen kyseisen laskun laatineen henkilön ja kyseisten palvelujen luonteen yksilöimiseksi.

On nimittäin niin, että vaikka direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa säädetty verovelvollisen käsite on määritelty laajasti ja se perustuu tosiseikkoihin, tästä artiklasta ei sitä vastoin ilmene, että verovelvollisen asema riippuisi minkäänlaisesta hallintoviranomaisen myöntämästä hyväksynnästä tai luvasta liiketoiminnan harjoittamiseksi. Direktiivin 213 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa kyllä säädetään, että verovelvollisen on ilmoitettava verovelvollisena harjoittamansa toiminnan alkamisesta, muuttumisesta ja loppumisesta. Vaikka tällainen ilmoitus on tärkeä arvonlisäverojärjestelmän moitteettoman toiminnan takaamiseksi, se ei kuitenkaan voi olla lisäedellytys verovelvollisen aseman tunnustamiseksi direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, koska tämä 213 artikla sisältyy direktiivin XI osastoon kuuluvaan 2 lukuun, jonka otsikko on ”Rekisteröinti”.

(ks. 30, 31 ja 34 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Palvelujen tarjoamisen vapaus – Rajoitukset – Verolainsäädäntö – Kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan veronhyvitys voidaan myöntää tuloille, jotka saadaan tietyille yhtiöille kotimaassa käytettyjen uusien hyödykkeiden hankkimiseksi myönnetyistä lainoista

(EY 49 artikla)

Tiivistelmä

EY 49 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännökselle, jonka mukaan veronhyvitys voidaan myöntää tuloille, jotka saadaan tietyille yhtiöille kotimaassa käytettyjen uusien hyödykkeiden hankkimiseksi myönnetyistä lainoista, jos kyseisen hyödykkeen veronhyvitykseen oikeuttavalla lainalla hankkinut yhtiö tai mikään muukaan samaan konserniin kuuluva yhtiö ei siirrä hyödykkeen käyttöoikeutta muille kolmansille osapuolille kuin tähän jäsenvaltioon sijoittautuneille kyseisen konsernin jäsenille.

Tällainen säännös on nimittäin omiaan estämään yrityksiä, jotka voivat vaatia tätä veroetua, tarjoamasta palveluja, jotka on tarkoitettu sellaisen hyödykkeen hankinnan rahoittamiseen, jonka käyttöoikeus on tarkoitus siirtää muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneille talouden toimijoille. Kun lisäksi otetaan huomioon veroedun mahdollinen jälkiseuraus lainanottajan lainakuluihin, tällainen säännös on omiaan estämään yrityksiä, jotka haluavat hankkia hyödykkeen lainalla, tarjoamasta muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneille talouden toimijoille palveluja, joihin liittyy kyseisen hyödykkeen käyttöoikeuden luovutus, kuten vuokrauspalveluja. Jos lisäksi paitsi yritys, joka hankkii hyödykkeen veroetuun oikeuttavalla lainalla, myöskään mikään muu tämän kanssa samaan konserniin kuuluva yhtiö ei voi siirtää käyttöoikeutta tällaisille talouden toimijoille, säännös on omiaan estämään myös näitä yhtiöitä harjoittamasta sellaista rajat ylittävää toimintaa, johon liittyy kyseisen käyttöoikeuden luovutus.

(ks. 23–25 ja 29 kohta sekä tuomiolauselma)