ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11

Arvonlisäverolain, sellaisena kuin se oli voimassa 22.8.2005 alkaen, 86 §:n 3 ja 4 momentissa säädetään seuraavaa: ”3. Hankittaessa henkilöauto tai muu moottoriajoneuvo, jonka suurin sallittu massa on enintään 3,5 tonnia, vero on 60 prosenttia laskussa ilmoitetusta veron määrästä tai veron määrästä tavaroiden yhteisöhankinnassa tai veron määrästä luovutettaessa tavaroita, jotka verovelvollinen on hankkinut, kuitenkin enintään 6000 zlotya. 4. Tämän pykälän 3 momentti ei koske 1. moottoriajoneuvoja, joissa on ainoastaan yksi istuinrivi, joka on erotettu lastien kuljettamiseen tarkoitetusta osasta seinällä tai pysyvällä esteellä, ja jotka kuuluvat tieliikennelainsäädännön mukaan alaluokkaan ’monitoimiajoneuvo, pakettiauto’; 2. moottoriajoneuvoja, joissa on useampi istuinrivi, jotka on erotettu lastin kuljettamiseen tarkoitetusta osasta seinällä tai pysyvällä esteellä, ja joissa lastien kuljettamiseen tarkoitetun osan pituus – mitattuna siitä lattian kaikkein etummaisimpana olevasta kohdasta, johon pystysuora seinä tai pysyvä este lattian ja katon välillä voidaan asettaa, lattian takareunaan – ylittää 50 prosenttia ajoneuvon pituudesta; määriteltäessä ensimmäisessä lauseessa mainittuja seikkoja, ajoneuvon pituutena pidetään ajoneuvon tuulilasin alareunan ja lastien kuljettamiseen tarkoitetun osan lattian takareunan välistä etäisyyttä, mitattuna vaakasuorassa linjassa ajoneuvoa pitkin tuulilasin alareunan ja sen kohdan välillä, johon tämä linja osuu kohtisuorasti lastin kuljettamiseen tarkoitetun osan lattian takareunasta johdetusta linjasta; 3. moottoriajoneuvoja, joissa on lastien kuljettamiseen tarkoitettu avoin osa; 4. moottoriajoneuvoja, joissa on kuljettamo ja lastin kuljettamiseen tarkoitettu osa rakenteen perusteella erotettuina ajoneuvon kiinteinä osina; 5. moottoriajoneuvoja, joiden osalta on kyse tieliikennelainsäädännön säännöksissä tarkoitetuista erityisajoneuvoista, joita käytetään tämän lain liitteessä 9 mainittuihin tarkoituksiin; 6. moottoriajoneuvoja, jotka on rakenteen perusteella tarkoitettu vähintään kymmenen henkilön, kuljettaja mukaan lukien, kuljettamiseen siltä osin kuin tämä tarkoitus ilmenee tieliikennelainsäädännön mukaan annetuista asiakirjoista; 7. tapaukset, joissa verovelvollisen toiminnan kohteena on: a) tällaisten (moottori)ajoneuvojen jälleenmyynti tai b) tällaisten (moottori)ajoneuvojen luovutus vastikkeelliseen käyttöön vuokra- tai leasing-sopimuksen perusteella tai muun vastaavan sopimuksen perusteella, kun verovelvollisen on tarkoitus käyttää kyseistä (moottori)ajoneuvoa vähintään kuuden kuukauden ajan yksinomaan tällaiseen tarkoitukseen.”
3

Direktiivin 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Aikaisempien oikeuksien etuoikeutta koskevat rekisteröinnin esteet ja mitättömyysperusteet”, säädetään seuraavaa: ”1. Tavaramerkkiä ei saa rekisteröidä tai, jos se on rekisteröity, se on julistettava mitättömäksi: a) jos se on sama kuin aikaisempi tavaramerkki ja jos tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkkiä haetaan tai tavaramerkki on rekisteröity, ovat samoja kuin tavarat tai palvelut, joita varten aikaisempaa tavaramerkkiä suojataan; b) jos sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi, samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, yleisön keskuudessa on sekaannusvaara, joka sisältää vaaran tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Edellä 1 kohdassa aikaisemmalla tavaramerkillä tarkoitetaan: a) seuraavia tavaramerkkejä, joiden rekisteröimiseksi hakemus on tehty ennen tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekopäivää, ottaen huomioon mahdolliset vaatimukset niiden etuoikeudesta: – – ii) jäsenvaltiossa rekisteröidyt tavaramerkit – – – – – – 4. Jäsenvaltio voi lisäksi säätää, että tavaramerkkiä ei saa rekisteröidä tai, jos se on rekisteröity, että se on julistettava mitättömäksi, mikäli: a) tavaramerkki on sama tai samankaltainen kuin 2 kohdan mukaan aikaisempi kansallinen tavaramerkki ja se rekisteröitäisiin tai on rekisteröity sellaisia tavaroita tai palveluja varten, jotka eivät ole samankaltaisia kuin tavarat tai palvelut, joita varten aikaisempi tavaramerkki on rekisteröity, milloin tavaramerkki on kyseisessä jäsenvaltiossa laajalti tunnettu ja myöhemmän tavaramerkin käyttö merkitsisi aikaisemman tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka olisi haitaksi aikaisemman tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle; – –”
7

Yleissopimuksen 57 artiklan 1 ja 2 kohdassa määrätään seuraavaa: ”1. Jos sopimuspuoli syyttää henkilöä rikoksesta ja jos tämän sopimuspuolen toimivaltaisilla viranomaisilla on syytä epäillä, että syyte koskee samaa tekoa, josta toinen sopimuspuoli on hänet jo kerran lainvoimaisesti tuominnut, näiden viranomaisten on tarpeelliseksi katsoessaan pyydettävä asianomaiset tiedot sen sopimuspuolen toimivaltaisilta viranomaisilta, jonka alueella tuomio on annettu. 2. Pyydetyt tiedot on annettava mahdollisimman pikaisesti, ja ne on otettava huomioon päätettäessä meneillään olevan käsittelyn jatkamisesta.”
61

Edellä esitetyt seikat huomioon ottaen esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I olevaa yhdistettyä nimikkeistöä, sellaisena kuin sitä sovellettiin vuonna 2001 eli sellaisena kuin se oli asetuksen N:o 2388/2000 mukaisessa versiossaan, on tulkittava niin, että ”ainoastaan sintratut” volframi- ja molybdeenitangot kuuluvat vastaavasti alanimikkeisiin 81019110 ja 81029110. Tällaisia tankoja, jotka ovat kyseessä olevien metallien muokkaamatonta muotoa eivätkä näistä metalleista valmistettuja tavaroita, ei voida murskaamalla tai rikkomalla valmistaa romuksi, joka kuuluu vastaavasti mainitun yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeisiin 81019190 ja 81029190.
53

Tältä osin on syytä huomauttaa, että vakiintuneessa oikeuskäytännössä on todettu, että kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on määrittänyt asian tosiseikaston tai arvioinut sitä, yhteisöjen tuomioistuin on EY 225 artiklan nojalla toimivaltainen harjoittamaan tämän tosiseikaston oikeudelliseen luonnehdintaan ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen sen pohjalta tekemiin oikeudellisiin päätelmiin kohdistuvaa valvontaa (ks. asia C-551/03 P, General Motors v. komissio, tuomio 6.4.2006, Kok. 2006, s. I-3173, 51 kohta ja asia C-266/06 P, Degussa v. komissio ja neuvosto, tuomio 22.5.2008, 72 kohta).
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat Finanzamt für Körperschaften III in Berlin (jäljempänä Finanzamt) ja Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt GmbH (jäljempänä KR Wannsee) ja jossa on kyse KR Wannseelle kuuluvan ja Itävallassa sijaitsevan kiinteän toimipaikan tappioiden verokohtelusta Saksassa.
8

Televiestintälain (Telekommunikationsgesetz), joka on annettu 25.7.1996 (BGBl. 1996 I, s. 1120; jäljempänä vuoden 1996 TKG), sellaisena kuin se on muutettuna ensimmäisellä televiestintälain muuttamisesta (Erste Gesetz zur Änderung des Telekommunikationsgesetzes) 21.10.2002 annetulla lailla (BGBl. 2002 I, s. 4186), 43 §:n 6 momentissa säädetään seuraavaa: ”Sellaisten yleisten televiestintäverkkojen operaattoreiden, joilla on kilpailunrajoituslain [(Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen)] 19 §:ssä tarkoitettu määräävä markkina-asema, on kolmannen virkkeen mukaan taattava verkoissaan se, että kullakin käyttäjällä on mahdollisuus valita kaikkien yleisten televiestintäverkkojen operaattoreiden, jotka on kytketty suoraan toisiinsa, televiestintäpalveluja sekä valitsemalla operaattori yksilöllisen valintamenettelyn mukaan valitsemalla tietty numerotunnus että valitsemalla operaattori ennalta; viimeksi mainitussa tapauksessa on kuitenkin oltava mahdollisuus ohittaa vahvistettu ennaltavalinta valitsemalla jonkin toisen operaattorin numerotunnus. Käyttäjän on myös voitava suorittaa useita eri esiasetuksia paikallis- ja kaukopuheluille. Verkkojen yhteenliittämisen toteuttamisessa, joka on suoritettava tämän velvollisuuden noudattamiseksi, on varmistettava, että kun tämän lain kolmatta, neljättä ja kuudetta osaa koskevia päätöksiä tehdään, ei poisteta houkutinta tehokkaisiin investointeihin sellaiseen infrastruktuuriin, joka takaa kovemman kilpailun pitkällä aikavälillä, ja on varmistettava myös se, että olemassa olevaa verkkoa käytetään tehokkaasti lähikytkentöjen kautta. Kun näin tehdään, on erityisesti varmistettava se, että käyttäjän valitsema verkko-operaattori osallistuu asianmukaisesti käyttäjälle tarjotun yhteysmahdollisuuden kustannuksiin. Sääntelyviranomainen voi kokonaan tai osittain olla soveltamatta ensimmäisessä virkkeessä säädettyä velvollisuutta, niin kauan ja siltä osin kuin se on teknisesti perusteltua. Velvollisuus sallia operaattorin valinta tai ennaltavalinta ei toistaiseksi koske matkapuhelinverkkojen operaattoreita. Kyseistä velvollisuutta tarkastellaan uudelleen yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla [(yleispalveludirektiivi)] 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (EYVL L 108, s. 51) 19 artiklan 2 kohdan vaatimusten täytäntöönpanon yhteydessä.”
11

Direktiivin 2000/76 6 artiklan 1–3 ja 6 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Polttolaitoksia käytettäessä on saavutettava sellainen polttotaso, että kuonassa ja pohjatuhkassa olevan orgaanisen hiilen kokonaismäärä on alle kolme prosenttia tai niiden polttohävikki alle 5 prosenttia aineen kuivapainosta. Tarvittaessa on käytettävä sopivia jätteen esikäsittelymenetelmiä. Polttolaitokset on suunniteltava, varustettava ja rakennettava ja niitä on käytettävä siten, että prosessista syntyvän kaasun lämpötila nostetaan polttoilman viimeisen syötön jälkeen valvotusti ja homogeenisesti kaikkein epäedullisimmissakin olosuhteissa kahdeksi sekunniksi 850 °C:een mitattuna uunin sisäseinän läheisyydestä tai muusta toimivaltaisen viranomaisen hyväksymästä palamiskammion edustavasta kohdasta. Jos vaarallisen jätteen sisältämien halogenoitujen orgaanisten aineiden pitoisuus on enemmän kuin yksi prosentti kloorina ilmaistuna, lämpötila on nostettava 1100 °C:een vähintään kahdeksi sekunniksi. Polttolaitoksen kukin linja on varustettava vähintään yhdellä lisäpolttimella. Tämän polttimen on kytkeydyttävä toimintaan automaattisesti, kun palamiskaasujen lämpötila laskee polttoilman viimeisen syötön jälkeen alle 850 tai 1100 °C:n. Sitä on käytettävä myös laitoksen käynnistys- ja pysäytystoimien aikana sen varmistamiseksi, että 850 tai 1100 °C:n lämpötilaa pidetään yllä kaiken aikaa näiden toimien aikana ja niin kauan kuin palamiskammiossa on polttamatonta jätettä. Käynnistyksen ja pysäytyksen aikana tai kun palamiskaasun lämpötila laskee alle 850 tai 1100 °C:n, lisäpolttimeen ei saa syöttää polttoaineita, jotka voivat aiheuttaa suurempia päästöjä kuin mitä aiheutuu [tiettyjen nestemäisten polttoaineiden rikkipitoisuutta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 24.11.1975 annetun] neuvoston direktiivin 75/716/ETY [(EYVL L 307, s. 22)] 1 artiklan 1 kohdassa määritellyn kaasuöljyn poltosta taikka nestekaasun tai maakaasun poltosta. 2. Rinnakkaispolttolaitokset on suunniteltava, varustettava ja rakennettava ja niitä on käytettävä siten, että jätteen rinnakkaispoltosta syntyvän kaasun lämpötila nostetaan valvotusti ja homogeenisesti kaikkein epäedullisimmissakin olosuhteissa kahdeksi sekunniksi 850 °C:een. Jos rinnakkaispoltetaan vaarallista jätettä, jonka sisältämien halogenoitujen orgaanisten aineiden pitoisuus on enemmän kuin yksi prosentti kloorina ilmaistuna, lämpötila on nostettava 1100 °C:een. 3. Poltto- ja rinnakkaispolttolaitoksissa on oltava käytössä automaattinen järjestelmä, joka estää jätteen syötön a) käynnistyksen aikana, kunnes 850° tai 1100 °C:n taikka 4 kohdan mukaisesti määritetty lämpötila on saavutettu; b) aina, kun lämpötila alittaa 850 tai 1100 °C:n taikka 4 kohdan mukaisesti määritetyn lämpötilan; c) aina, kun tässä direktiivissä edellytetyt jatkuvat mittaukset osoittavat, että jokin päästörajoista ylittyy puhdistuslaitteiden häiriöiden tai vikojen vuoksi. – – 6. Poltto- tai rinnakkaispolttoprosessin aikana syntyvä lämpö on hyödynnettävä niin hyvin kuin se on käytännössä mahdollista.”
2

Rikosprosessilain (code de procédure pénale) 706-3 §:ssä säädetään seuraavaa: ”Jokainen, joka on kärsinyt vahinkoa sellaisesta tahallisesta tai tahattomasta teosta, joka täyttää jonkin rikoksen tunnusmerkistön, voi saada täyden korvauksen vahingosta, joka aiheutuu henkilöön kohdistuvasta loukkauksesta, kun seuraavat edellytykset täyttyvät: 1. Loukkaukset eivät kuulu vuoden 2001 sosiaaliturvan rahoituksesta annetun lain (loi de financement de la sécurité sociale pour 2001) (nro 2000-1257, annettu 23.12.2000) 53 §:n, vakuutuslain (code des assurances) L 126-1 §:n eivätkä liikenneonnettomuuksien uhrien tilanteen parantamisesta ja vahingonkorvausmenettelyn nopeuttamisesta 5.7.1985 annetun lain nro 85-677 (loi no 85-677 du 5 juillet 1985 tendant à l’amélioration de la situation des victimes d’accidents de la circulation et à l’accélération des procédures d’indemnisation) 1 luvun soveltamisalaan, eivätkä ne ole tapahtuneet metsästyksen tai tuholaiseläinten hävittämisen yhteydessä. 2. Teoista — joko on seurannut kuolema tai täysi työkyvyttömyys, joka on joko pysyvä tai vähintään kuukauden kestävä — tai ne ovat rikoslain 222-22–222-30, 225-4-1–225-4-5 ja 227-25–227-27 §:ssä kiellettyjä ja rangaistavaksi säädettyjä. 3. Vahingon kärsinyt on Ranskan kansalainen tai jollei näin ole, teko tehtiin Ranskassa ja vahingon kärsinyt — joko on jonkin Euroopan yhteisöjen jäsenvaltion kansalainen — tai oleskelee teon tapahtumisen tai hakemuksen jättämisen ajankohtana laillisesti Ranskassa, jollei kansainvälisistä sopimuksista muuta johdu. Vahingonkorvausvaatimus voidaan hylätä tai korvauksen määrää voidaan vähentää uhrin oman myötävaikutuksen perusteella.”
22

Tältä osin on todettava, että, kuten yhteisöjen tuomioistuin on täsmentänyt, jäsenvaltioilla on oikeutettu intressi ryhtyä asianmukaisiin toimiin taloudellisten etujensa suojaamiseksi ja että veropetosten, veronkierron ja mahdollisten väärinkäytösten estäminen on päämäärä, joka on kuudennessa arvonlisäverodirektiivissä tunnustettu ja johon siinä rohkaistaan (ks. vastaavasti em. yhdistetyt asiat Molenheide ym., tuomion 47 kohta; asia C-255/02, Halifax ym., tuomio 21.2.2006, Kok. 2006, s. I-1609, 71 kohta ja yhdistetyt asiat C-439/04 ja C-440/04, Kittel ja Recolta Recycling, tuomio 6.7.2006, Kok. 2006, s. I-6161, 54 kohta).
8

Verovelvollisen tietyistä velvoitteista säädetään kuudennen direktiivin 22 artiklassa, sellaisena kuin se on sen 28 h artiklan mukaan. Näihin velvoitteisiin kuuluu tämän 22 artiklan 2 kohdan a alakohdassa mainittu velvoite siitä, että verovelvollisen on pidettävä riittävän yksityiskohtaista kirjanpitoa arvonlisäveron soveltamisen ja veroviranomaisen suorittaman tarkastuksen mahdollistamiseksi, sekä tämän saman artiklan 4 kohdan a ja b alakohdassa mainittu velvoite, jonka mukaan verovelvollisen on tehtävä määräajassa ilmoitus, jossa on esitettävä kaikki tiedot, jotka ovat tarpeen syntyneen verosaatavan määrän ja suoritettavien vähennysten määrän toteamiseksi.
2)

Direktiivin 85/337 alkuperäisversion liitteessä II olevan 12 kohdan säännökset, kun niitä luetaan yhdessä kyseisen direktiivin liitteessä I olevan 7 kohdan säännösten kanssa, koskevat myös muutostöitä, jotka kohdistuvat jo olemassa olevan lentokentän infrastruktuuriin ilman, että nousu- ja laskukiitorataa pidennetään, koska niitä voidaan erityisesti niiden luonteen, merkityksen ja ominaispiirteiden vuoksi pitää itse lentokentän muuttamisena. Näin on erityisesti sellaisten töiden osalta, joilla on tarkoitus lisätä huomattavasti lentokentän toimintaa ja lentoliikenteen määrää. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on varmistua siitä, että toimivaltaiset viranomaiset ovat arvioineet oikein sen, onko pääasiassa kysymyksessä olevien töiden ympäristövaikutukset arvioitava.
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Kansainväliset sopimukset – ETY:n ja Turkin välinen assosiaatiosopimus – ETY–Turkki-assosiaatiosopimuksella perustettu assosiaationeuvosto – Työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskeva päätös – Perheiden yhdistäminen

(ETY–Turkki-assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäinen luetelmakohta)

Tiivistelmä

ETY–Turkki-assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäistä luetelmakohtaa on tulkittava siten, että

– tämä määräys on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan perheenjäsen, jolle on asianmukaisesti annettu lupa muuttaa kyseisen valtion laillisille työmarkkinoille jo kuuluvan turkkilaisen siirtotyöläisen luokse, menettää saman määräyksen nojalla perheen yhdistämiseen perustuvat oikeudet pelkästään siksi, että hän täysi-ikäiseksi tultuaan solmii avioliiton, vaikka hän jatkaa asumistaan mainitun työntekijän kanssa kolme ensimmäistä vuotta oleskelustaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa

– Turkin kansalainen, joka kuuluu kyseisen määräyksen soveltamisalaan, voi pätevästi sen nojalla vaatia oleskeluoikeutta vastaanottavassa jäsenvaltiossa siitä huolimatta, että hän on solminut avioliiton ennen kyseisessä ensimmäisen kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa määrätyn kolmen vuoden ajanjakson päättymistä, silloin kun hän on koko tämän ajanjakson asunut tosiasiallisesti turkkilaisen siirtotyöläisen, jonka välityksellä hänelle on annettu lupa tulla kyseisen jäsenvaltion alueelle perheen yhdistämisen nojalla, kanssa.

Niin unionin oikeuden ensisijaisuudesta kuin päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan kaltaisen määräyksen välittömästä oikeusvaikutuksestakin nimittäin seuraa, etteivät jäsenvaltiot voi yksipuolisesti muuttaa järjestelmän, jossa on kyse Turkin kansalaisten asteittaisesta integroimisesta vastaanottavaan jäsenvaltioon, sisältöä eikä niillä ole oikeutta toteuttaa toimenpiteitä, jotka voivat haitata Turkin kansalaisille ETY–Turkki-assosiaatiosta annetuissa oikeussäännöissä nimenomaisesti tunnustettua oikeusasemaa. Niinpä mainitussa 7 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätyt edellytykset täyttävä turkkilaisen työntekijän perheenjäsen voi menettää hänelle kyseisessä määräyksessä annetut oikeudet vain kahdessa tapauksessa eli joko silloin, kun turkkilaisen siirtolaisen oleskelu vastaanottavan jäsenvaltion alueella merkitsee hänen oman käyttäytymisensä vuoksi todellista ja vakavaa vaaraa yleiselle järjestykselle, turvallisuudelle tai kansanterveydelle saman päätöksen 14 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, tai silloin, kun asianomainen on poistunut kyseisen valtion alueelta merkittäväksi ajaksi ilman perusteltua syytä.

(ks. 56, 62 ja 66 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhdyskuntajätevesien käsittelystä annetun direktiivin 91/271, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/15, 5 artiklan 2 kohdasta käy ilmi, että kaikki yli 10000 asukasvastineluvun taajamien yhdyskuntajätevedet, jotka virtaavat haavoittumiselle alttiisiin vesistöihin, on käsiteltävä kyseisen direktiivin 4 artiklassa säädettyä tehokkaammin viimeistään 31.12.1998 alkaen. Tältä osin on merkityksetöntä, virtaavatko nämä jätevedet suoraan vai välillisesti haavoittumiselle alttiille alueelle. Tämä vastaa EY 174 artiklan 2 kohdassa määritettyä yhteisön ympäristöpolitiikan korkeaa suojelutasoa.

(ks. 28 ja 29 kohta)
Asia C-489/07

Pia Messner

vastaan

Firma Stefan Krüger

(Amtsgericht Lahrin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Direktiivi 97/7/EY — Kuluttajansuoja — Etäsopimukset — Kuluttajan peruutusoikeuden käyttäminen — Myyjälle maksettava käyttökorvaus”

Julkisasiamies V. Trstenjakin ratkaisuehdotus 18.2.2009 I ‐ 7317

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 3.9.2009 I ‐ 7356

Tuomion tiivistelmä

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Kuluttajansuoja etäsopimuksissa – Direktiivi 97/7

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7 6 artiklan 1 kohdan toinen virke ja 6 artiklan 2 kohta)

Kuluttajansuojasta etäsopimuksissa annetun direktiivin 97/7 6 artiklan 1 kohdan toista virkettä ja 6 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että niiden vastaisena on pidettävä kansallista lainsäädäntöä, jonka mukaan myyjällä on yleisesti mahdollisuus vaatia korvausta etäsopimuksella hankitun tavaran käytöstä, kun kuluttaja on peruuttanut kaupan säädetyssä määräajassa. Jos kuluttaja joutuisi nimittäin maksamaan tällaisen korvauksen ainoastaan siitä syystä, että kuluttajalla on ollut mahdollisuus käyttää tavaraa sen ollessa hänen hallussaan, hän voi käyttää peruutusoikeuttaan ainoastaan sanottua korvausta vastaan. Tällainen seuraus on selvästi direktiivin 97/7 ja 6 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen ja 2 kohdan sanamuodon ja tarkoituksen vastainen, ja ennen kaikkea se veisi kuluttajalta mahdollisuuden käyttää vapaasti ja ilman painostusta harkinta-aikansa, joka hänelle on kyseisessä direktiivissä myönnetty. Lisäksi tosiasiallinen ja tehokas peruutusoikeus on vaarassa, jos kuluttajalla on velvollisuus maksaa korvaus siitä yksinkertaisesta syystä, että hän on tutkinut ja kokeillut tavaraa. Siltä osin kuin peruutusoikeuden nimenomaisena tarkoituksena on antaa tämä mahdollisuus kuluttajalle, tämän mahdollisuuden käyttäminen ei saa johtaa siihen, että kuluttaja voi käyttää kyseistä oikeuttaan ainoastaan korvauksen maksua vastaan.

Nämä säännökset eivät kuitenkaan estä sitä, että kuluttajalle asetetaan velvollisuus maksaa korvaus tavaran käytöstä siinä tapauksessa, että hän on käyttänyt tavaraa sellaisten siviilioikeudellisten periaatteiden kuin vilpittömän mielen tai perusteettoman edun vastaisesti sillä edellytyksellä, että korvauksen maksaminen ei vaaranna sanotun direktiivin tavoitteita eikä erityisesti tosiasiallista ja tehokasta peruutusoikeutta, ja kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia nämä seikat.

(ks. 23, 24 ja 29 kohta sekä tuomiolauselma)
Direktiiveissä 89/662, 90/425, 90/675 ja 91/496 tarkoitettujen eläinlääkärintarkastusten ja -valvonnan rahoittamisesta annetussa direktiivissä 85/73, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/79, tarkoitettu maksu ei saa ylittää tosiasiallisesti aiheutuneiden tarkastus- ja valvontakustannusten määrää, ja siinä on otettava huomioon kaikki kustannukset mitään kustannuksia sivuuttamatta. Se ei siis voi olla ”kiinteämääräinen” maksu, sillä kiinteämääräisesti vahvistetulle maksulle on olennaista juuri se, että se tietyissä tapauksissa ylittää ja toisissa tapauksissa alittaa sillä rahoitettavien toimenpiteiden todelliset kustannukset.

Sitä vastoin se seikka, että kyseisen säännöksen perusteella kannettava maksu koostuu kustannusten eri osista, ei siis sinänsä tee tästä maksusta yhteensoveltumatonta tämän säännöksen kanssa.

Avoimuustavoite ei estä tällaisen maksun kantamista edellyttäen, että se osoittaa selvästi ja yksityiskohtaisesti, millaisista eri osista se muodostuu, siten että velallisten on mahdollista tuntea maksun yhteismäärän tarkka koostumus.

Koska tämä maksu ei kata muita kuin yhteisön säännöksissä säädetyt kustannukset ja koska se ei ylitä tosiasiallisesti aiheutuneita kustannuksia, sillä ei vaaranneta direktiivin 85/73 tavoitteena olevaa kilpailun vääristymien torjumista.

(ks. 32, 37, 41 ja 43 kohta)