Julkisasiamiehen raikaisuehdotus Jacobs 28 päivänä tammikuuta 1999. - Albany International BV vastaan Stichting Bedrijfspensioenfonds Textielindustrie. - Ennakkoratkaisupyyntö: Kantongerecht Arnhem - Alankomaat. - Asia C-67/96. - Brentjens' Handelsonderneming BV vastaan Stichting Bedrijfspensioenfonds voor de Handel in Bouwmaterialen. - Ennakkoratkaisupyyntö: Kantongerecht Roermond - Alankomaat. - Yhdistetyt asiat C-115/97 saakka C-117/97. - Maatschappij Drijvende Bokken BV vastaan Stichting Pensioenfonds voor de Vervoer- en Havenbedrijven. - Ennakkoratkaisupyyntö: Hoge Raad - Alankomaat. - Asia C-219/97. - Pakollinen kuuluminen toimialakohtaiseen eläkejärjestelmään - Yhteensoveltuvuus kilpailusääntöjen kanssa - Toimialakohtaisen eläkekassan määrittely yritykseksi.



Oikeustapauskokoelma 1999 sivu I-05751



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

I Johdanto

1 Hoge Raad der Nederlanden, Kantongerecht te Roermond ja Kantongerecht te Arnhem ovat saattaneet nämä asiat yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi saadakseen vastauksen useisiin kysymyksiin, jotka koskevat sitä, onko järjestelmä, jossa toimialakohtaisiin eläkekassoihin kuuluminen on pakollista, yhteensoveltuva perustamissopimuksen kilpailusääntöjen kanssa. Kysymykset ovat tulleet esiin kolmen yrityksen vireille panemissa oikeudenkäynneissä, joissa ne ovat vastustaneet toimialakohtaisten eläkekassojen niille antamia määräyksiä maksaa vakuutusmaksuja kyseisten eläkekassojen hallinnoimiin järjestelmiin.

2 Näihin asioihin liittyy useita yleisesti merkittäviä seikkoja, joita on tarkasteltava ennen kuin voidaan siirtyä käsittelemään varsinaisia asiakysymyksiä. Kaikissa kolmessa asiassa on kysymys siitä, onko kansallinen järjestelmä, jossa jonkin toimialan työnantajien ja työntekijöiden etujärjestöjen pyynnöstä määrätään, että kaikkien kyseisen alan yritysten on pakko kuulua toimialakohtaiseen eläkekassaan, joko perustamissopimuksen 5 artiklan ja 85 artiklan vastainen tai perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdan ja 86 artiklan vastainen. Asioissa on perustamissopimuksen 5 ja 85 artiklan osalta kysymys myös siitä, kuuluuko määrätyn toimialan työnantajien ja työntekijöiden tekemä kollektiivinen sopimus toimialakohtaisen eläkejärjestelmän perustamisesta perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Yhteisöjen tuomioistuimelta pyydetään näin ollen ensimmäistä kertaa ratkaisua siitä, millainen suhde on perustamissopimuksen kilpailusääntöjen ja työmarkkinaosapuolten keskinäisissä kollektiivisissa neuvotteluissa tehtyjen sopimusten välillä. Asioissa on kysymys myös siitä perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdan ja 86 artiklan soveltamisen kannalta merkittävästä seikasta, ovatko Alankomaiden toimialakohtaiset eläkekassat, joiden toiminta nojautuu toimialakohtaisten eläkekassojen pakkojäsenyyttä koskeviin sääntöihin, perustamissopimuksen kilpailusäännöissä tarkoitettuja yrityksiä.

II Kansallinen lainsäädäntö

3 Alankomaiden eläkejärjestelmä muodostuu seuraavista kolmesta osasta:

- Ensimmäisen osan muodostaa lakisääteinen peruseläke, jonka valtio myöntää Algemene Ouderdomswetin(1) (yleinen vanhuuseläkelaki; jäljempänä AOW) ja Algemene Nabestaandenwetin (yleinen perhe-eläkelaki) mukaisesti ja jonka perusteella kaikilla on oikeus kiinteämääräiseen eläkkeeseen, joka on tietty prosenttiosuus vähimmäispalkasta. Eläkettä pienennetään jokaiselta vuodelta, jona henkilö ei ole ollut vakuutettu. Eläkejärjestelmään kuuluminen on pakollista.

- Useimmissa tapauksissa peruseläkettä täydennetään järjestelmän toisella osalla eli lisäeläkkeillä, joita myönnetään palkkatyön tai itsenäisen ammatinharjoittamisen perusteella. Näitä lisäeläkkeitä hallinnoidaan yleensä sellaisten kollektiivisten järjestelmien mukaisesti, joita sovelletaan tiettyyn toimialaan, ammattialaan tai tietyn yrityksen työntekijöihin.

- Kolmannen osan muodostavat yksilölliset eläke- tai henkivakuutussopimukset, joiden tekeminen on vapaaehtoista.

4 Kaikissa nyt käsiteltävinä olevissa asioissa on kysymys järjestelmän toiseen osaan kuuluvista toimialakohtaisista eläkejärjestelmistä, jotka myöntävät lisäeläkkeitä työntekijöille. Tässä suhteessa nämä järjestelmät poikkeavat yhdistetyissä asioissa Van Schijndel ja Van Veen(2) kyseessä olleesta lisäeläkejärjestelmästä, joka myönsi eläkkeitä tiettyyn ammattikuntaan kuuluville.

5 Alankomaiden lainsäädännön mukaan työnantajalla on pääsääntöisesti vapaus päättää, tarjoaako se työntekijöilleen lisäeläkkeen. Jos työnantaja haluaa tarjota tällaisen eläkkeen, se voi toteuttaa yrityskohtaisen eläkejärjestelmän joko perustamalla yrityskohtaisen eläkekassan tai ottamalla ryhmäeläkevakuutuksen vakuutusyhtiöstä. Työnantaja voi myös perustaa toimialakohtaisen eläkejärjestelmän yhdessä muiden työnantajien kanssa tai liittyä olemassa olevaan toimialakohtaiseen järjestelmään.

6 Käytännössä työnantajilla on kuitenkin usein velvollisuus vakuuttaa työntekijänsä pakollisessa toimialakohtaisessa eläkekassassa. Tällaiset eläkekassat perustetaan jonkin toimialan työmarkkinaosapuolten kollektiivisella sopimuksella. Tämän jälkeen valtio tekee näiden eläkekassojen tarjoamiin järjestelmiin kuulumisesta pakollista.

7 Ensimmäiset tällaisiin järjestelmiin sovellettavat säännökset on annettu 17.3.1949 Wet betreffende verplichte deelneming in een bedrijfspensioenfondsissa(3) (laki pakollisesta kuulumisesta toimialakohtaiseen eläkekassaan, sellaisena kuin se on useaan kertaan muutettuna, jäljempänä BPW).

8 Tämän lain keskeinen säännös on 3 §:n 1 momentti. Sen mukaan sosiaali- ja työministeri voi riittävän edustavana pitämänsä työnantajien etujärjestöjen ja ammattiliittojen ryhmän hakemuksesta tehdä päätöksen, jolla määrätään toimialakohtaiseen eläkekassaan kuuluminen pakolliseksi kaikille tietyllä toimialalla työskenteleville henkilöille. Ministerillä on toimivalta tehdä tällainen päätös vain, jos sitä on nimenomaisesti pyydetty. Ennen päätöksen tekemistä toimivaltaisen ministerin on kuultava muun muassa Sociaal-Economische Raadia (sosiaali- ja talousasioiden neuvosto) ja Verzekeringskameria (vakuutuslautakunta), joka valvoo vakuutus- ja eläkekassoja.

9 BPW:n 3 §:n 2 momentin mukaan kaikkien ministerin päätöksen soveltamisalaan kuuluvien henkilöiden ja heidän työnantajiensa on noudatettava kyseisen toimialakohtaisen eläkekassan sääntöjä. Sääntöihin perustuvat velvollisuudet, joihin kuuluu myös velvollisuus maksaa vakuutusmaksut, voidaan panna täytäntöön suoraan lain perusteella. BPW:n 18 §:n mukaan eläkekassalla on toimivalta antaa täytäntöönpanokelpoinen määräys maksamattomien vakuutusmaksujen perimiseksi.

10 BPW:n antamiseen johtaneessa eduskuntakäsittelyssä hallitus antoi seuraavan selvityksen niistä tavoitteista, joihin liittymispakkoa koskevilla säännöillä pyritään:(4)

" - - Tässä lakiesityksessä on tarkoitus antaa yksityisistä eläkejärjestelyistä säännöt, jotka vastaavat Wet op het Algemeen Verbindend Verklaren van Bepalingen van Collectieve Arbeidsovereenkomstenin (laki työehtosopimusten määräysten yleissitovuudesta) säännöksiä työehdoista. Lakiesityksellä pyritään näin ollen estämään se, että toimialan jotkin työnantajat saisivat etua muihin saman toimialan työnantajiin nähden olemalla myöntämättä eläkkeitä - - ."

Tuolloinen sosiaali- ja työministeri totesi seuraavaa:(5)

" - - tämän lakiesityksen mukainen työeläkejärjestelmä on erityisen tarkoituksenmukainen, koska se perustuu ajatukseen kollektiivisesta vakuutuksesta eli siihen, että jollakin toimialalla toimivien, erityisesti työnantajien ja työntekijöiden - - olisi kollektiivisesti otettava vastuu tarvittavien varojen keräämisestä sen varmistamiseksi, että kaikki riittävän monta vuotta kyseisellä alalla työskennelleet ja tietyn iän saavuttaneet henkilöt voisivat saada tarvitsemansa etuudet. Jos tämä tapahtuu työntekijäkohtaisesti - niin kuin joissakin tapauksissa - ja asia jätetään sen varaan, edullisimmassa asemassa olevat henkilöt pystyvät hankkimaan itselleen vakuutuksen suhteellisen helposti, toisin kuin huonommassa asemassa olevat."

11 BPW:n 5 §:n 2 momentin mukaan ministeri voi tehdä liittymisestä pakollista vain, jos tietyt edellytykset täyttyvät. Esimerkiksi 5 §:n 2 momentin IV kohdan mukaan työnantajilla ja työntekijöillä on oltava yhtä suuri edustus eläkekassan hallituksessa, ja V kohdan mukaan eläkekassan on oltava oikeushenkilö.

12 BPW:n 5 §:n 2 momentin II kohdassa luetellaan eräitä seikkoja, joista on määrättävä eläkekassan perustamiskirjassa ja säännöissä. BPW:n 5 §:n 2 momentin II kohdan 1 alakohdassa määrätään yksityiskohtaisemmin, että eläkekassan perustamiskirjassa ja säännöissä on määrättävä, että velvollisuudesta kuulua eläkekassaan tai ainakin joistakin eläkekassaan kuulumisesta aiheutuvista velvoitteista on tietyissä olosuhteissa mahdollista saada vapautus.

13 BPW:n 5 §:n 3 momentissa annetaan sosiaali- ja työministerille toimivalta antaa ohjeet (richtlinjen), jotka koskevat vapautusta velvollisuudesta kuulua eläkekassaan. Toimivaltainen ministeri on tämän säännöksen nojalla tehnyt päätöksen, jonka nimenä on Beschikking van 29 december 1952 betreffende de vaststelling van de richtlijnen voor de vrijstelling van deelneming in een bedrijfspensioenfonds wegens een bijzondere pensioenvoorziening(6) (29.12.1952 tehty päätös niistä ohjeista, jotka koskevat erityiseen eläkejärjestelmään kuulumisen vuoksi myönnettävää vapautusta velvollisuudesta kuulua toimialakohtaiseen eläkekassaan; jäljempänä vapautusta koskevat soveltamisohjeet tai soveltamisohjeet) ja jota on useaan kertaan muutettu.

14 Soveltamisohjeiden 1 §:n mukaan, sellaisena kuin sitä sovellettiin pääasioiden tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, vapautuksista päättää toimialakohtainen eläkekassa itse. Vapautushakemuksen voi tehdä joko työntekijä omasta puolestaan tai - kuten nyt kyseessä olevissa asioissa - työnantaja kaikkien työntekijöidensä puolesta.

15 Soveltamisohjeiden 1 §:n mukaan eläkekassa voi harkintansa mukaan myöntää vapautuksen velvollisuudesta kuulua eläkekassaan, jos kyseisellä yrityksellä on oma eläkejärjestely ja jos soveltamisohjeiden 1 §:n a-d kohdassa asetetut edellytykset täyttyvät. Soveltamisohjeiden 1 §:n a kohdassa luetellaan hyväksyttävät vaihtoehtoiset eläkejärjestelyt, joita ovat yrityskohtainen eläkekassa, toinen toimialakohtainen eläkekassa tai yksityisen vakuutuslaitoksen kanssa tehty sopimus ryhmävakuutuksesta. Soveltamisohjeiden 1 §:n b kohdassa määrätään, että yrityksen erityisistä eläkejärjestelyistä saatavien etujen on vähintäänkin vastattava toimialakohtaisesta eläkekassasta saatavia etuuksia. Soveltamisohjeiden 1 §:n c kohdassa vaaditaan, että vaihtoehtoisen järjestelmän on tarjottava riittävät takeet eläkevelvoitteidensa suorittamisesta. Soveltamisohjeiden 1 §:n d kohdassa määrätään, että jos vapautus johtaa työntekijöiden eroamiseen eläkekassasta, kassalle on maksettava kohtuullinen korvaus vakuutusteknisestä haitasta.

16 Soveltamisohjeiden 5 §:n mukaan eläkekassan on myönnettävä vapautus, jos kyseessä olevan yrityksen erityinen eläkejärjestely täyttää kolme ensimmäistä edellä mainituista edellytyksistä ja jos järjestely oli voimassa vähintään kuusi kuukautta ennen sen hakemuksen tekemistä, jonka johdosta toimialakohtaiseen eläkekassaan kuuluminen on tehty pakolliseksi.

17 Soveltamisohjeiden 8 §:n mukaan kaikki vapautushakemuksia koskevat päätökset on perusteltava ja niistä on lähetettävä jäljennös Verzekeringskameriin.

18 Soveltamisohjeiden 9 §:ssä säädetään mahdollisuudesta tehdä oikaisuvaatimus (bezwaar) eläkekassan päätöksestä, jolla vapautus on evätty. Vaatimukset käsittelee Verzekeringskamer. Alankomaiden hallituksen mukaan Verzekeringskamerin päätös on ainoastaan sovintoesitys, eikä se ole oikeudellisesti sitova. Verzekeringskamerin päätökseen ei voida hakea muutosta.

19 Alankomaiden hallituksen mukaan vapautus on aikaisemmin saatettu myöntää, jos konserniin kuuluva yritys noudatti työehtojen osalta omaa toimintalinjaa tai jos velvollisuus kuulua eläkekassaan koski työnantajaa vain tilapäisesti. Pääasioiden asianosaisina olevat työnantajat ovat sitä vastoin väittäneet suullisessa käsittelyssä, että vapautuksia ei käytännössä myönnetty koskaan tai niitä myönnettiin erittäin harvoin. Tarkastelen vapautuksia koskevia äskettäisiä muutoksia jäljempänä.

20 BPW:n 3 §:n 4 momentin mukaan toimivaltainen ministeri voi lakkauttaa velvollisuuden kuulua eläkekassaan koko toimialan osalta. BPW:n 3 §:n 5 momentin mukaan toimivaltaisen ministerin on lakkautettava velvollisuus kuulua eläkekassaan aina, kun eläkekassan toimintaa ohjaavia sääntöjä muutetaan, paitsi jos hän ilmoittaa, että hän ei vastusta muutoksia.

21 Toinen eläkekassoihin sovellettava sääntökokonaisuus sisältyy Wet van 15 mei 1962 houdende regelen betreffende pensioen- en spaarvoorzieningeniin (eläke- ja säästökassoista 15.5.1962 annettu laki, sellaisena kuin se on myöhemmin useaan kertaan muutettuna; jäljempänä PSW). Tässä laissa annetaan kaikenlaisia eläke- ja säästökassoja koskevat yleiset säännökset. PSW:llä pyritään suojelemaan työnantajan toimesta vakuutettuja henkilöitä varmistamalla, että eläkkeisiin tarkoitetut varat todella käytetään tähän tarkoitukseen.

22 Tämän tavoitteen saavuttamiseksi PSW:n 2 §:n 1 momentissa asetetaan työnantajille velvollisuus valita yksi niistä kolmesta järjestelmästä, joilla pyritään erottamaan eläkkeitä varten kerätyt varat yrityksen muista varoista. Työnantaja voi liittyä toimialakohtaiseen eläkekassaan, perustaa yrityskohtaisen eläkekassan tai ottaa yksilöllisiä tai ryhmähenkivakuutuksia jostain vakuutusyhtiöstä.

23 PSW:n 1 §:n 6 momentissa täsmennetään, että PSW:tä sovelletaan myös sellaisiin toimialakohtaisiin eläkekassoihin, joihin kuulumisesta on tehty BPW:n mukaisesti pakollista.

24 PSW:hen vuonna 1990 lisätyissä 6 a ja 6 b §:ssä säädetään, että jos tietty määrä kassaan kuuluvia henkilöitä sitä pyytää, kassan hallituksen on perustettava jäsenneuvosto (deelnemersrad), jolla on neuvoa-antava tehtävä kassan hallinnon osalta.

25 Eläkejärjestelmään kuuluvien henkilöiden etujen turvaamiseksi PSW:n 9 ja 10 §:ssä säädetään siitä, miten kerättyjä varoja on hallinnoitava. Tätä koskeva yleissäännös sisältyy 9 §:ään, jonka mukaan eläkekassan on siirrettävä eläkesitoumuksiin liittyvä riski tai jälleenvakuutettava se. Varojen huonosta hoidosta tai epäonnistuneista sijoituksista aiheutuvan riskin välttämiseksi eläkekassa saa siten käyttää kerättyjä varoja ainoastaan tehdäkseen sopimuksia vakuutusyhtiöiden kanssa.

26 PSW:n 10 §:ssä säädetään poikkeuksena tästä säännöstä, että eläkekassat voivat itse omalla vastuullaan hallinnoida kerättyjä varoja ja sijoittaa ne. Voidakseen tehdä näin eläkekassan on esitettävä toimivaltaisille viranomaisille toimintasuunnitelma, jossa on yksityiskohtainen selvitys siitä, miten eläkekassa aikoo hallita vakuutusriskin ja taloudellisen riskin. Tälle suunnitelmalle on saatava Verzekeringskamerin hyväksyntä. Lisäksi eläkekassojen toimintaa valvotaan jatkuvasti. Verzekeringkamerin hyväksyttäväksi on säännöllisesti esitettävä kyseisen vakuutusjärjestelmän tappioita ja voittoja koskeva kirjanpito. Näyttää siltä, että käytännössä kaikki olemassa olevat toimialakohtaiset eläkekassat hallinnoivat kerättyjä vakuutusmaksuja itse omalla riskillään ja että poikkeuksesta on näin ollen tullut sääntö.(7)

27 PSW:n 13-16 §:ssä on säännökset kerättyjen varojen sijoittamisesta. PSW:n 13 §:n mukaan eläkejärjestelmän varojen ja odotettavissa olevien tulojen on yhdessä riitettävä eläkesitoumusten kattamiseen. PSW:n 14 §:ssä säädetään, että varat on sijoitettava turvaavasti (op solide wijze).

28 Myös Alankomaiden verolainsäädännöllä on tietty merkitys nyt käsiteltävinä olevissa asioissa. Komissio toteaa, että Alankomaiden lainsäädännön mukaan eläkkeisiin liittyvät veroedut koskevat vain tapauksia, joissa kokonaiseläke ei ylitä "kohtuullista" määrää. Käytännössä tämä raja on 40 vuotta kestäneen työuran jälkeen 70 prosenttia henkilölle työuran päättymisajankohtana maksetusta palkasta. Säännöt siis käytännössä rajoittavat eläkejärjestelmistä saatavien etuuksien määrää.

29 Alankomaiden hallituksen mukaan Alankomaissa on tällä hetkellä 81 toimialakohtaista eläkekassaa, joista 66 on sellaisia, joihin kuuluminen on pakollista. Vastaajina olevien eläkekassojen mukaan 91,6 prosenttia toimialakohtaisissa eläkekassoissa vakuutetuista henkilöistä kuuluu sellaiseen kassaan, johon kuuluminen on pakollista. Alankomaissa työskentelevistä henkilöistä 80 prosenttia kuuluu liittymispakon perusteella johonkin toimialakohtaiseen eläkekassaan.

30 Niistä 15 toimialakohtaisesta eläkekassasta, joihin kuulumista valtio ei ole määrännyt pakolliseksi, Alankomaiden hallitus toteaa, että tällainen valtion toimenpide ei ole useimmissa tapauksissa tarpeen joko sen vuoksi, että on olemassa kollektiivinen sopimus, joka tosiasiallisesti velvoittaa kaikki alalla toimivat työnantajat vakuuttamaan työntekijänsä kyseisissä eläkekassoissa, tai sen vuoksi, että alalla on vain joitakin suuria työnantajia, jotka joka tapauksessa haluavat vakuuttaa työntekijänsä kyseisen alan toimialakohtaisessa eläkekassassa. Alankomaiden hallitus toteaa, että ne muut toimialakohtaiset kassat, joihin kuuluminen on vapaaehtoista, koskevat vain vähäistä määrää pieniä aloja tai aloja, joilla ei enää ole merkittävää liiketoimintaa.

III Pääasioiden tosiseikat

A Asia C-67/96: Albany International NV vastaan Stichting Bedrijfspensioenfonds Textielindustrie

31 Pääasian vastaaja Stichting Bedrijfspensioenfonds Textielindustrie (jäljempänä tekstiiliteollisuuden eläkekassa tai eläkekassa) on BPW:ssä tarkoitettu toimialakohtainen eläkekassa, joka kattaa tekstiiliteollisuusalan. Pääasian kantaja Albany International BV (jäljempänä Albany) on muun muassa tekstiiliteollisuusalalla toimiva yritys.

32 Pääasian asianosaisten ja Alankomaiden hallituksen mukaan vuonna 1952 tehtiin työnantajien ja työntekijöiden etujärjestöjen pyynnöstä päätös, jossa useisiin, tekstiiliteollisuuden eri osia kattaviin eläkekassoihin kuulumisesta tehtiin pakollista. Eläkekassoissa tapahtui useita sulautumisia, ja kun kaksi viimeistä näistä tekstiilialan eläkekassoista vuonna 1975 sulautui ja koko toimialaa varten perustettiin yksi eläkekassa, oli tehtävä uusi päätös, jolla kuuluminen vastaajana olevaan eläkekassaan tehtiin pakolliseksi. Albany on vuodesta 1975 alkaen noudattanut velvollisuuttaan kuulua tähän järjestelmään.

33 Eläkekassa toimi vuodesta 1975 alkaen niin sanotulla kiinteämääräisen eläkkeen periaatteella. Eläke-etuus ei riippunut palkan määrästä, vaan se oli tietty kiinteä määrä kutakin palvelusvuotta kohti. Albanyn mukaan suurin eläke, jota työntekijä saattoi odottaa 50 palvelusvuoden jälkeen, oli vain 200 Alankomaiden guldenia (NLG) kuukaudessa.

34 Tämän vuoksi Albany otti vuonna 1981 käyttöön lisäeläkejärjestelmän, jota hoiti eräs vakuutusyhtiö. Albanyn työntekijöiden tästä järjestelmästä saamat edut yhdessä AOW:n mukaisen peruseläkkeen ja eläkekassasta saatavan lisäeläkkeen kanssa merkitsivät, että kokonaiseläke 40 palvelusvuoden jälkeen oli 70 prosenttia työntekijän viimeisestä palkasta.

35 Työmarkkinaosapuolten käymien neuvottelujen jälkeen eläkekassa muutti lisäeläkejärjestelmää koskevia sääntöjään 1.1.1989 alkavin vaikutuksin ja otti käyttöön palkkasidonnaisen eläkejärjestelmän. Tällä järjestelmällä pyritään samaan tavoitteeseen kuin Albanyn lisäeläkejärjestelmällä eli siihen, että työntekijöiden kokonaiseläke 40 palvelusvuoden jälkeen olisi 70 prosenttia viimeisestä palkasta.

36 Albany katsoi, että sen oma eläkejärjestely edelleen oli parempi kuin uusi järjestelmä ja että ne muutokset sen omaan järjestelmään, jotka olivat tulleet välttämättömiksi pakollisen toimialakohtaisen järjestelmän muuttumisen vuoksi, olivat liian kalliita ja suhteettomia. Tämän vuoksi se pyysi eläkekassalta vapautusta velvollisuudesta kuulua sen järjestelmään.

37 Eläkekassa hylkäsi tämän hakemuksen 28.12.1990. Se väitti muun muassa, että sillä ei vapautuksia koskevien soveltamisohjeiden mukaan ollut velvollisuutta myöntää vapautusta, koska Albanyn erityinen eläkejärjestely ei ollut ollut voimassa vähintään kuutta kuukautta ennen kuin eläkejärjestelmään kuulumisen pakolliseksi määräämistä koskeva hakemus tehtiin. Eläkekassan mukaan Albanyllä olisi näin ollen ollut oikeus saada vapautus vain, jos se olisi ottanut oman järjestelmänsä käyttöön ennen vuotta 1975.

38 Albany saattoi eläkekassan päätöksen Verzekeringskamerin käsiteltäväksi. Verzekeringskamer ilmoitti asianosaisille 18.3.1992 päivätyssä kirjeessään, että vapautuksia koskevien soveltamisohjeiden mukaan eläkekassa oli ollut oikeassa katsoessaan, että sillä ei ollut velvollisuutta myöntää vapautusta.

39 Verzekeringskamer kuitenkin totesi vielä seuraavaa:

"Silloin kun tämä muutos tuli voimaan (1.1.1989), valittaja oli jo usean vuoden ajan soveltanut työntekijöihinsä lisäeläkejärjestelmää, joka vähintäänkin vastasi eläkekassan tuona päivämääränä käyttöön ottamaa järjestelmää, joten Verzekeringskamer katsoo olevan syytä pyytää, että eläkekassa käyttäisi toimivaltaansa vapautusten myöntämiseen tai ainakin ottaisi huomioon irtisanomisajan, jos se voi osoittaa Verzekeringskamerille, että tässä tapauksessa ei ole syytä joustaa, mitä se ei vielä ole osoittanut."

40 Tästä päätöksestä huolimatta eläkekassa ei muuttanut päätöstään, ja Albanylle annettiin 11.11.1992 tiedoksi eläkekassan hakemuksesta annettu maksamismääräys, jossa Albany velvoitettiin BPW:n 18 §:n perusteella maksamaan säädetyt vakuutusmaksut vuodelta 1989 korkoineen ja perintäkuluineen.

41 Albany on vastustanut tätä määräystä Kantongerecht te Arnhemissa väittäen muun muassa, että Alankomaissa käytössä oleva järjestelmä, jossa eläkekassaan kuuluminen on pakollista, on ristiriidassa perustamissopimuksen kilpailusääntöjen kanssa.

42 Kantongerecht on yhtynyt Verzekeringskamerin näkemykseen, jonka mukaan Albanyn järjestelmä vähintäänkin vastasi eläkekassan 1.1.1989 käyttöön ottamaa järjestelmää. Kantongerecht on lisäksi katsonut, että eläkekassan ja kassaan kuuluvan oikeussubjektin välisiin suhteisiin sovelletaan "kohtuusperiaatetta tai hyvän hallinnon periaatetta tai molempia". Kun toimialakohtainen eläkekassa päättää, myöntääkö se vapautuksen, sen pitäisi näin ollen tarkkaan ottaa huomioon Verzekeringskamerin kaltaisen lakisääteisen ja riippumattoman elimen kanta.

43 Yhteisön oikeuden rikkomista koskevan väitteen osalta Kantongerecht päätti 4.3.1996 pyytää ennakkoratkaisua seuraaviin kysymyksiin:

"1. Onko [BPW:n] 1 §:n 1 momentin b alakohdan mukainen toimialakohtainen eläkekassa EY:n perustamissopimuksen 85, 86 tai 90 artiklassa tarkoitettu yritys?

2. Jos vastaus ensimmäiseen kysymykseen on myöntävä, onko päätös siitä, että teollisuusyritysten on kuuluttava eläkekassaan, sellainen jäsenvaltion toimenpide, joka estää yrityksiin sovellettavien kilpailusääntöjen tehokkaan vaikutuksen?

3. Jos toiseen kysymykseen on vastattava kieltävästi, voiko pakollinen kuuluminen olla ristiriidassa perustamissopimuksen 90 artiklan kanssa muiden olosuhteiden perusteella, ja jos näin on, mitä tällaiset olosuhteet ovat?"

B Yhdistetyt asiat C-115/97, C-116/97 ja C-117/97, Brentjens' Handelsonderneming BV vastaan Stichting Bedrijfspensioenfonds voor de Handel in Bouwmaterialen

44 Rakennustarvikekaupan työnantajien ja työntekijöiden etujärjestöjen 8.3.1958 jättämän hakemuksen johdosta sosiaaliministeriön valtiosihteeri teki 28.6.1958 päätöksen (jäljempänä vuoden 1958 päätös tai päätös), jolla Stichting Bedrijfspensioenfonds voor de Handel in Bouwmaterialeniin (jäljempänä rakennustarvikekaupan eläkekassa tai eläkekassa) kuuluminen määrättiin pakolliseksi. Tätä BPW:hen perustuvaa päätöstä on sittemmin muutettu useaan kertaan. Päätöksen mukaan eläkekassaan kuuluminen on pakollista 23-64-vuotiaille työntekijöille, jotka työskentelevät sellaisessa yrityksessä, jonka yksinomaisena tai pääasiallisena toimialana on rakennustarvikkeiden tukkumyynti.

45 Pääasian asianosaisten mukaan eläkekassa soveltaa kiinteämääräisten eläkkeiden järjestelmää. Myönnetyt eläke-etuudet eivät riipu palkasta, vaan eläkettä kertyy kutakin palvelusvuotta kohti tietty kiinteä määrä, joka on sama kaikille työntekijöille. Eläkekassan mukaan enimmäiseläke on palvelusajasta riippuen 5 300 NLG vuodessa. Suurimmalle osalle alan työntekijöistä kokonaiseläke on 70 prosenttia viimeisestä palkasta.

46 Brentjens' Handelsonderneming BV (jäljempänä Brentjens) aloitti liiketoiminnan vuonna 1963. Brentjens otti 1.1.1968 työntekijöilleen eläkevakuutuksen Wet toezicht verzekeringsbedrijf 1993:n (vuoden 1993 laki vakuutuslaitosten valvonnasta) soveltamisalaan kuuluvasta alankomaalaisesta De NV Levensverzekerings Maatschappij de Nederlanden van 1870 -yhtiöstä, josta on sittemmin tullut Generali Levensverzekeringsmaatschappij n.v. (jäljempänä Generali), joka kuuluu italialaiseen Assicurazioni Generali -konserniin.

47 Saatuaan vuonna 1989 tietää Brentjensin olemassaolosta eläkekassa liitti sen eläkejärjestelmäänsä 1.1.1990 lukien ja antoi Brentjensille vapautuksen vakuutusmaksujen maksamisesta liittymistä edeltävältä ajalta. Näin ollen eläkekassa hyväksyi vuodesta 1963 lähtien 1.1.1990 asti Brentjensin osalta sovelletun eläkejärjestelmän.

48 Brentjens piti Generalin kanssa sovittua järjestelmää edullisempana kuin eläkekassan tarjoamaa järjestelmää sekä vakuutusmaksujen että etuuksien osalta, minkä vuoksi se pyysi vapautusta velvollisuudesta kuulua eläkekassaan. Eläkekassa hylkäsi Brentjensin pyynnön 23.8.1994 tekemällään päätöksellä. Brentjens saattoi tämän päätöksen Verzekeringskamerin käsiteltäväksi. Verzekeringskamer ei hyväksynyt Brentjensin väitteitä ja katsoi 18.5.1995 tekemässään päätöksessä, että eläkekassan päätös oli oikea.

49 Eläkekassa esitti 13.5.1996 Brentjensille kolme erillistä maksamismääräystä vakuutusmaksuista, jotka koskivat eläkejärjestelyjä vuosilta 1990-1994, vuodelta 1995 ja vuodelta 1996.

50 Brentjens pani Kantongerecht te Roermondissa vireille kolme oikeudenkäyntiä, joissa se vaati maksamismääräysten kumoamista. Lisäksi Brentjens ja Generali ovat samaan aikaan yhdessä kannelleet komissiolle siitä, että Alankomaat ja eläkekassa rikkovat EY:n perustamissopimuksen 3 artiklan g alakohtaa, 5 ja 85 artiklaa, 90 ja 86 artiklaa sekä 52 ja 59 artiklaa.

51 Kantongerecht antoi 18.3.1997 kolme samansisältöistä tuomiota, joissa se hylkäsi kolme Brentjensin neljästä kanneperusteesta. Brentjensin neljännen kanneperusteen osalta, jonka mukaan velvollisuus kuulua eläkekassaan on ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa, Kantongerecht päätti esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat kysymykset:

"1. Onko EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että kyseessä on EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kilpailua rajoittava tai jäsenvaltioiden väliseen kauppaan vaikuttava yritysten välinen sopimus tai yritysten yhteenliittymän päätös, kun määrätyn alan työmarkkinaosapuolet sopivat eläkkeistä siten, että koko tätä alaa varten perustetaan yksi toimialakohtainen eläkekassa, jossa on vakuutettava periaatteessa kaikki tällä alalla toimivat työntekijät, ja kun tälle eläkelaitokselle myönnetään yksinoikeus hallinnoida kaikkia kyseisellä alalla kerättyjä eläkevaroja?

2. Onko EY:n perustamissopimuksen 3 artiklan g alakohtaa, 5 artiklaa ja 85 artiklaa tulkittava siten, että näiden artiklojen vastaista niitä yhdessä tulkittaessa on se, että viranomaiset velvoittavat määrätyn alan yritykset liittymään ensimmäisessä kysymyksessä kuvatun kaltaiseen toimialakohtaiseen eläkekassaan?

3. Onko EY:n perustamissopimuksen kilpailusäännöissä (EY:n perustamissopimuksen 85-94 artikla) tarkoitettua yrityksen käsitettä tulkittava siten, että sen piiriin kuuluu pakollisesta kuulumisesta toimialakohtaiseen eläkekassaan annetussa laissa (Wet betreffende verplichte deelneming in een bedrijfspensioenfonds) tarkoitettu toimialakohtainen eläkekassa?

4. Onko EY:n perustamissopimuksen 86 ja 90 artiklaa tulkittava siten, että näiden artiklojen vastaista niitä yhdessä tulkittaessa on, että viranomainen myöntää jollekin toimialakohtaiselle eläkekassalle yksinoikeuden, mikä saa aikaan sen, että vapautta tehdä eläkesopimus yksityisen vakuutuksenantajan kanssa rajoitetaan olennaisesti?"

C Asia C-219/97, Maatschappij Drijvende Bokken BV vastaan Stichting Pensioenfonds voor de Vervoer- en Havenbedrijven

52 Pääasian muutoksenhakija Maatschappij Drijvende Bokken BV (jäljempänä Drijvende Bokken) vuokraa uivia nostureita joko sellaisenaan tai usein hinausaluksen kanssa käytettäväksi meriteknisessä teollisuudessa, rakennus- ja pystytystöissä, laivanrakennuksessa ja laivojen korjauksessa, kemianteollisuudessa sekä raskaiden kuormien nostamisessa ponttoneille ja laivoihin.

53 Pääasian vastapuoli Stichting Pensioenfonds voor de Vervoer- en Havenbedrijven (jäljempänä satama-alan eläkekassa tai eläkekassa) on BPW:ssä tarkoitettu toimialakohtainen eläkekassa. Sosiaali- ja terveysministerin puolesta toiminut asianomaisen ministeriön valtiosihteeri teki 9.9.1959 päätöksen (jäljempänä vuoden 1959 päätös tai päätös), jolla eläkekassaan kuuluminen tehtiin pakolliseksi kaikille 18 vuotta täyttäneille miespuolisille työntekijöille, jotka työskentelevät Rotterdamin satama-alueella toimivissa satama-alan yrityksissä. Tämän päätöksen soveltamisalaa on laajennettu 17.12.1991 tehdyllä päätöksellä niin, että se kattaa kaikki satama-alan yrityksissä tai vastaavissa yrityksissä säännönmukaisesti työskentelevät työntekijät.

54 Drijvende Bokkenin mukaan eläkekassa soveltaa kiinteämääräisten eläkkeiden järjestelmää, jossa eläke-etuudet eivät riipu palkasta.

55 Drijvende Bokken katsoi, ettei se kuulunut päätöksen soveltamisalaan, ja liittyi sen vuoksi erääseen toiseen eläkekassaan. Kun päätöksen soveltamisalaa oli laajennettu vuonna 1991, eläkekassa väitti, että Drijvende Bokken kuului päätöksen soveltamisalaan ja että Drijvende Bokkenin työntekijät oli pakko vakuuttaa tässä eläkekassassa. Tämän vuoksi eläkekassa esitti Drijvende Bokkenille maksamismääräyksen, jonka mukaan Drijvende Bokkenin oli maksettava sille 132 000 NLG vakuutusmaksuja sekä lisäksi korkoja ja kuluja.

56 Drijvende Bokken vastusti tätä maksamismääräystä Kantongerechtissä. Se väitti ensinnäkin, ettei se kuulunut päätöksen soveltamisalaan, ja toiseksi, että velvollisuus kuulua eläkekassaan on ristiriidassa yhteisön kilpailusääntöjen kanssa.

57 Kantongerecht katsoi, että Drijvende Bokkenin työntekijät eivät työskennelleet satama-alan yrityksessä siten kuin päätöksessä tarkoitettiin ja että Drijvende Bokkenin vaatimus oli näin ollen perusteltu.

58 Eläkekassa valitti Kantongerechtin tuomiosta Arrondissementsrechtbankiin, joka katsoi, että Drijvende Bokkenin työntekijät työskentelevät satama-alan yrityksessä tai vastaavassa yrityksessä, joten he kuuluvat päätöksen soveltamisalaan. Arrondissementsrechtbank hylkäsi myös sen Drijvende Bokkenin väitteen, jonka mukaan pakollinen kuuluminen eläkekassaan on ristiriidassa yhteisön kilpailusääntöjen kanssa. Arrondissementsrechtbankin mukaan eläkekassaa ei voida pitää perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklassa tarkoitettuna yrityksenä vaan pikemminkin sosiaaliturvalaitoksena.

59 Drijvende Bokken on Hoge Raadille tekemässään valituksessa vedonnut pelkästään siihen perusteeseen, että velvollisuus kuulua eläkekassaan on ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa. Hoge Raad on päättänyt esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:

"1. Onko [pääasian asianosaisena olevan eläkekassan] kaltainen toimialakohtainen eläkekassa, johon kuuluminen on [BPW:n] nojalla ja mukaisesti tehdyn päätöksen mukaan pakollista kaikille tietyn toimialan työntekijöille tai yhdelle tai useammalle työntekijäryhmälle, katsottava EY:n perustamissopimuksen 85, 86 tai 90 artiklassa tarkoitetuksi yritykseksi?

2. Kun tietyt sellaiset järjestöt, jotka ministerin mukaan edustavat kattavasti kyseisen toimialan työnantajia ja työntekijöitä [BPW:n] 3 §:n 1 momentissa tarkoitetulla tavalla, vaativat tämän säännöksen perusteella ministeriä määräämään tässä laissa tarkoitettuun tiettyyn eläkekassaan liittymisen pakolliseksi, onko tällainen järjestöjen yhteinen toiminta katsottava EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi yritysten väliseksi sopimukseksi, yritysten yhteenliittymien päätökseksi tai yritysten yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi, joka perustamissopimuksen tässä määräyksessä tarkoitetulla tavalla a) on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja b) jonka tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai josta seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla?

3. Onko edellä mainittu päätös pakollisesta kuulumisesta eläkekassaan katsottava toimenpiteeksi, joka voi poistaa yrityksiin sovellettavien kilpailusääntöjen tehokkaan vaikutuksen, tai ainakin toimenpiteeksi, jolla jäsenvaltio määrää yritykset tekemään perustamissopimuksen 85 artiklan vastaisen sopimuksen tai edistää tällaisen sopimuksen tekemistä taikka vahvistaa tällaisen sopimuksen vaikutuksia, vai onko näin vain tiettyjen olosuhteiden vallitessa, ja jos on, mitkä nämä olosuhteet ovat?

4. Jos edelliseen kysymykseen vastataan kieltävästi, voivatko muut olosuhteet aiheuttaa sen, että pakollinen kuuluminen eläkekassaan on ristiriidassa EY:n perustamissopimuksen 90 artiklan kanssa, ja jos näin on, mitkä nämä olosuhteet ovat?

5. Voidaanko päätöksellä pakollisesta kuulumisesta eläkekassaan katsoa myönnettävän toimialakohtaiselle eläkekassalle EY:n perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yksinoikeus, ja saako tällainen eläkekassa täten määräävän aseman, jonka väärinkäyttöön se syyllistyy pelkästään käyttämällä sille myönnettyä yksinoikeutta erityisesti siksi, että pakollinen kuuluminen eläkekassaan on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja että palvelujen tarjoamista rajoitetaan 86 artiklan toisen kohdan b alakohdan vastaisella tavalla liittymisvelvollisten yritysten tai niiden työntekijöiden vahingoksi? Vai voiko päätös pakollisesta kuulumisesta eläkekassaan johtaa sellaiseen tilanteeseen, jossa eläkekassa johdetaan tosiasiallisesti käyttämään määräävää asemaa tällä tavalla väärin tai se ainakin saatetaan sellaiseen asemaan, johon se ei voisi itse 86 artiklaa rikkomatta päästä, eli voiko päätös joka tapauksessa johtaa tilanteeseen, jossa vääristymättömän kilpailun toteutumista ei voida taata?

6. Jos päätös pakollisesta kuulumisesta eläkekassaan on ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa, onko pakollista kuulumista pidettävä pätemättömänä?"

IV Tutkittavaksi ottaminen

60 Asiassa C-67/96, Albany, Ranskan ja Alankomaiden hallitukset huomauttavat viitaten asiassa Meilicke 16.7.1992 annettuun tuomioon,(8) yhdistetyissä asioissa Telemarsicabruzzo ym. 26.1.1993 annettuun tuomioon(9) ja asiassa Max Mara 21.12.1995 annettuun määräykseen,(10) että kysymyksiä ei ehkä voida ottaa tutkittaviksi, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole esittänyt riittävää selvitystä kysymysten taustalla olevista tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista. Myös komissio on tuonut esiin tätä koskevat epäilyksensä. Ranskan hallitus on esittänyt vastaavan väitteen myös yhdistetyissä asioissa C-115/97-C-117/97, Brentjens.

61 Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että ennakkoratkaisupyyntöihin sisältyvää selvitystä tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista tarvitaan kahteen tarkoitukseen.

62 Ensinnäkin selvitys mahdollistaa sen, että yhteisöjen tuomioistuin voi tulkita yhteisön oikeutta siten, että tulkinnasta on hyötyä kansalliselle tuomioistuimelle.(11) Yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että riittävät tiedot ovat erityisen välttämättömiä kilpailuoikeuden alalla, jolle on luonteenomaista tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen monimutkaisuus.(12) Pääasioiden asianosaiset, Alankomaiden hallitus ja komissio ovat kirjallisissa huomautuksissaan esittäneet tältä osin yhteisöjen tuomioistuimelle huomattavan määrän taustatietoa niistä tosiasiallisista olosuhteista, joissa oikeusriidat ovat saaneet alkunsa, ja Alankomaiden lainsäädännöstä. Tämän vuoksi olen sitä mieltä, että yhteisöjen tuomioistuin pystyy ennakkoratkaisua pyytäneiden tuomioistuinten päätöksissä olevista mahdollisista puutteista huolimatta antamaan hyödyllisen vastauksen kansallisten tuomioistuinten kysymyksiin.

63 Vaatimuksella, että asiaan liittyvistä tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista on esitettävä riittävä selvitys, on myös toinen tarkoitus eli antaa jäsenvaltioiden hallituksille ja muille osapuolille mahdollisuus esittää huomautuksensa EY:n tuomioistuimen perussäännön 20 kohdan mukaisesti. Yhteisöjen tuomioistuimen on huolehdittava siitä, että tätä mahdollisuutta voidaan käyttää.(13) Tässä yhteydessä on muistettava, että ainoastaan ennakkoratkaisupyynnöt annetaan tiedoksi näille osapuolille.(14)

64 Ensinnäkin olen edellä mainittujen kahden hallituksen ja komission tavoin sitä mieltä, että Kantongerecht on asiassa Albany esittänyt melko vähän selvitystä oikeudellisista seikoista. Se ainoastaan mainitsee joitakin tapaukseen sovellettavia BPW:n säännöksiä. Yhdistetyissä asioissa Brentjens ja asiassa Drijvende Bokken samaan aikaan esitetyt ennakkoratkaisupyynnöt kuitenkin annettiin tiedoksi hallituksille ja komissiolle joko neljä tai kolme kuukautta aikaisemmin kuin kirjallinen käsittely asiassa Albany päättyi, koska asian Albany käsittelyä oli lykätty tämän vuoksi. Erityisesti Hoge Raadin asiassa Drijvende Bokken esittämässä ennakkoratkaisupyynnössä on yksityiskohtainen selvitys Alankomaiden lainsäädännöstä. Ranskan ja Alankomaiden hallitukset ja komissio esittivät kirjalliset huomautuksensa asiassa Albany myöhemmin kuin yhdistetyissä asioissa Brentjens ja samaan aikaan kuin asiassa Drijvende Bokken. Niiden asiassa Albany esittämistä huomautuksista ilmenee, että ne tiesivät kahdesta muusta ennakkoratkaisupyynnöstä. Näissä olosuhteissa on näin ollen selvää, että niillä, jotka halusivat esittää huomautuksensa, oli asiaa koskevasta Alankomaiden lainsäädännöstä niin riittävät tiedot, että ne pystyivät ottamaan kantaa esiin tulleisiin kysymyksiin.

65 Tosiseikkojen osalta on todettava, että en voi yhtyä väitteisiin, joiden mukaan asiassa Albany ja yhdistetyissä asioissa Brentjens esitetyt ennakkoratkaisupyynnöt eivät ole riittävän selviä. Ennakkoratkaisupyynnöissä esitetään selvästi, miksi ennakkoratkaisua pyytäneet tuomioistuimet tarvitsevat yhteisön oikeuden tulkintaa pystyäkseen ratkaisemaan käsiteltävinään olevat asiat, ja niissä esitetään kysymysten tueksi perusteluja.

66 Tämän vuoksi katson, että kaikissa kolmessa asiassa esitetyt kysymykset voidaan ottaa tutkittaviksi.

V Kysymysten ala

67 Olen komission kanssa samaa mieltä siitä, että ennakkoratkaisua pyytäneiden tuomioistuinten kysymykset koskevat seuraavia viittä erillistä seikkaa.

68 Kysymykset koskevat ensinnäkin sitä, rikotaanko perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa, kun määrätyn toimialan työnantajien ja työntekijöiden etujärjestöt sopivat kollektiivisesti, että perustetaan yksi toimialakohtainen eläkekassa, jolla on yksinoikeus hallinnoida kerättyjä vakuutusmaksuja, ja kun ne yhdessä pyytävät valtiovaltaa määräämään, että kaikkien tällä alalla toimivien henkilöiden on kuuluttava tähän eläkekassaan.(15) Toiseksi kansalliset tuomioistuimet kysyvät, rikkooko jäsenvaltio perustamissopimuksen 5 ja 85 artiklaa yhdessä tulkittuina, jos se työnantajien ja työntekijöiden etujärjestöjen pyynnöstä määrää, että kaikkien tietyllä alalla toimivien yritysten on pakko kuulua kyseisen alan toimialakohtaiseen eläkekassaan.(16) Kolmanneksi kysymykset koskevat sitä, ovatko Alankomaiden toimialakohtaiset eläkekassat perustamissopimuksen kilpailusäännöissä tarkoitettuja yrityksiä.(17) Neljänneksi kansalliset tuomioistuimet kysyvät, rikkooko jäsenvaltio perustamissopimuksen 86 ja 90 artiklaa yhdessä tulkittuina, jos se määrää toimialakohtaiseen eläkekassaan kuulumisen pakolliseksi ja antaa eläkekassalle yksinoikeuden hallinnoida kerättyjä vakuutusmaksuja.(18) Viidenneksi kysytään, että jos pakollisen kuulumisen todetaan olevan ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa, mitä oikeudellisia vaikutuksia tällaisella päätöksellä on.(19)

69 Albany, Brentjens ja Drijvende Bokken pyytävät, että yhteisöjen tuomioistuin tutkisi kuudentena kysymyksenä vielä sen, onko Alankomaiden lainsäädäntö yhteensoveltuva perustamissopimuksen 90 artiklan kanssa, kun tätä artiklaa tulkitaan yhdessä perustamissopimuksen 52 tai 59 artiklan kanssa. Niiden mukaan Kantongerecht te Arnhem viittaa asiassa Albany esittämässään kolmannessa kysymyksessä epäsuorasti tähän seikkaan kysyessään, voiko pakollinen kuuluminen olla ristiriidassa perustamissopimuksen 90 artiklan kanssa "muiden olosuhteiden" perusteella.

70 Asiassa Albany esitetystä ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee selvästi, että Kantongerecht on kysymyksiä muotoillessaan käyttänyt mallina Hoge Raadin edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Van Schijndel ja Van Veen(20) esittämiä kolmea viimeistä kysymystä, joihin yhteisöjen tuomioistuimen ei prosessuaalisista syistä tarvinnut vastata. On samaten selvää, että Kantongerecht on ymmärtänyt näiden kolmen kysymyksen liittyvän yksinomaan yhteisön kilpailusääntöihin. Asiakirja-aineistossa ei ole mitään sellaista, mikä osoittaisi asianosaisten tai kansallisen tuomioistuimen pohtineen, onko asiassa sovellettava perustamissopimuksen 52 tai 59 artiklaa, joissa edellytetään sellaisten rajoitusten poistamista, jotka koskevat vapautta sijoittautua ja tarjota palveluja yhteisössä. Toisin kuin yhdistetyissä asioissa Brentjens, johon liittyy alankomaalaisen tytäryhtiönsä välityksellä toimiva ulkomainen vakuutusyhtiö, asiaan Albany ei näyttäisi liittyvän mitään jäsenvaltioiden rajat ylittävää tekijää. Sen vuoksi katson, että Kantongerechtin kysymystä ei sen ilmeisen laajasta sanamuodosta huolimatta voida tulkita niin, että se koskisi myös perustamissopimuksen 52 tai 59 artiklan soveltamista.

VI Perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta

71 Seuraavaksi tarkastelen ensimmäistä kysymystä, joka koskee sitä, rikotaanko perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa, kun määrätyn toimialan työnantajien ja työntekijöiden etujärjestöt sopivat kollektiivisesti, että perustetaan yksi toimialakohtainen eläkekassa, jolla on yksinoikeus hallinnoida kerättyjä vakuutusmaksuja, ja kun ne yhdessä pyytävät valtiovaltaa määräämään, että kaikkien tällä alalla toimivien henkilöiden on kuuluttava tähän eläkekassaan.

72 Albany, Brentjens ja Drijvende Bokken väittävät, että näissä olosuhteissa kyseisen alan työnantajat rikkovat perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa. Ne perustelevat väitettään seuraavasti.

73 Albany, Brentjens ja Drijvende Bokken katsovat ensinnäkin, että kyse on perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista "yritysten välisistä sopimuksista". Työnantajien ja työntekijöiden etujärjestöjen välisten kollektiivisten sopimusten taustalla on aina työnantajien keskinäinen sopimus siitä, että ne neuvottelevat yhdessä ja että sopimusneuvottelujen tulokset sitovat niitä. Nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa kaikki työnantajat ovat sitoutuneet vakuuttamaan työntekijänsä yhdessä eläkekassassa ja noudattamaan eläkekassan sääntöjä.

74 Toiseksi Albanyn, Brentjensin ja Drijvende Bokkenin mukaan sopimukset "rajoittavat kilpailua". Työnantajayritysten keskinäinen kilpailu rajoittuu, koska eräs tärkeä kustannustekijä yhdenmukaistetaan koko alalla, koska vapautta valita edullisin eläkejärjestelmä rajoitetaan ja koska työnantajat eivät voi houkutella työntekijöitä paremmilla eläkejärjestelyillä. Henkivakuutusalalla kilpailu rajoittuu, koska vakuutusyhtiöt suljetaan pois merkittävältä osalta markkinoita.

75 Kolmanneksi ne katsovat, että sopimukset myös "ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan". Kyseessä olevilla työnantajilla on rajat ylittävää toimintaa. Lisäksi ulkomaisia vakuutusyhtiöitä tosiasiallisesti estetään tarjoamasta rajat ylittäviä palveluja tai sijoittautumasta Alankomaihin tytäryhtiöiden välityksellä.

76 Lopuksi Albany, Brentjens ja Drijvende Bokken toteavat, että sopimuksilla on tuntuva vaikutus kilpailuun ja kauppaan jäsenvaltioiden välillä. Kukin eläkekassa kattaa kokonaisen toimialan. Koska tällaisia sopimuksia on Alankomaissa käytännöllisesti katsoen kaikilla toimialoilla, huomioon on lisäksi otettava niiden yhteisvaikutus.

77 Komissio, yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksia tästä seikasta esittäneet kolme hallitusta ja pääasioiden asianosaisina olevat eläkekassat ovat kaikki sitä mieltä, että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa ei rikota. Ne esittävät tämän käsityksen tueksi joukon erilaisia perusteluja.

78 Ensinnäkin ne väittävät, että työnantajien ja työntekijöiden etujärjestöjen kollektiiviset sopimukset eivät kuulu perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan asialliseen soveltamisalaan. Tämän sanotaan johtuvan siitä, että nämä sopimukset eivät ole "yritysten" välisiä sopimuksia, että niillä ei rajoiteta kilpailua, että ne eivät vaikuta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan tai että de minimis -säännön mukaan nämä sopimukset eivät kuulu perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, koska niiden vaikutus kilpailuun tai kauppaan on erittäin vähäinen.

79 Näissä väitteissä ja perusteluissa tulee esiin perustavanlaatuinen kysymys perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaan sisältyvän kiellon ja työnantajien ja työntekijöiden etujärjestöjen kollektiivisten sopimusten suhteesta, mitä seikkaa yhteisöjen tuomioistuin ei vielä ole saanut käsiteltäväkseen.(21) Koska kysymys on suhteellisen uusi ja yhteisöjen tuomioistuimen vastauksella saattaa olla kauaskantoisia vaikutuksia, voi olla hyödyllistä tutkia, miten ongelmaan suhtaudutaan eri jäsenvaltioiden ja Yhdysvaltojen kilpailuoikeudessa.

A Vertaileva katsaus

80 Ranskassa kartelleja koskevaa kieltoa(22) voidaan soveltaa työmarkkinaosapuolten kollektiivisiin sopimuksiin. Conseil de la concurrencen (kilpailuneuvosto) mukaan kollektiivisten sopimusten luonne ei estä niitä kuulumasta kilpailusääntöjen asialliseen soveltamisalaan. Kollektiivisen sopimisen vapautta pidetään ainoastaan yhtenä sopimusvapauden muotona, ja sitä koskevat samat yleiset rajoitukset, kartellikielto mukaan lukien.(23) Ammattiliittoja pidetään talouden toimijoina, jotka yhdessä työnantajapuolen kanssa voivat vaikuttaa kilpailuun.(24) On kuitenkin huomattava, että sen jälkeen kun Conseil de la concurrence on tutkinut käsiteltäväkseen saatettujen sopimusmääräysten rajoittavia vaikutuksia tai vertaillut niiden kilpailua rajoittavia piirteitä ja niistä saatavaa sosiaalista hyötyä, se on pitänyt suurinta osaa näistä sopimusmääräyksistä yhteensoveltuvina Ranskan kilpailusääntöjen kanssa.(25)

81 Hyvä esimerkki tämäntyyppisestä päättelystä on Conseil de la concurrencen lausunto nyt käsiteltävinä olevia asioita vastaavassa tapauksessa, joka koski Ranskassa sovellettavaa prévoyance collective -järjestelmää (keskinäisten avustuskassojen järjestelmää).(26) Tämä järjestelmä tarjoaa valtion sosiaaliturvajärjestelmää täydentäviä sosiaalietuuksia. Se kattaa kolmentyyppisiä riskejä, joita ovat ensinnäkin sairaus ja äitiys, toiseksi työkyvyttömyys ja invaliditeetti sekä kolmanneksi kuolema. Järjestelmä on perustettu - ainakin osaksi - työmarkkinaosapuolten välisillä toimialakohtaisilla kollektiivisilla sopimuksilla. Näissä sopimuksissa nimetään muun muassa organisme de prévoyance (avustuskassaelin), jolle sopimuksella myönnetään yksinoikeus hallinnoida varoja. Useissa tapauksissa toimivaltainen ministeri määrää työmarkkinaosapuolten yhteisen hakemuksen johdosta, että järjestelmään kuuluminen on pakollista koko alalla.

82 Vakuutusvälittäjien yhdistys, joka halusi tarjota palveluja avustuskassamarkkinoilla, kanteli Conseil de la concurrencelle kahdesta viimeisestä niistä järjestelmän piirteistä, jotka on mainittu edellä, eli avustuskassatoiminnan hoitajan yksinoikeudesta ja siitä, että niiden työnantajien, jotka eivät olleet osallistuneet kollektiivisiin sopimusneuvotteluihin, on pakko kuulua järjestelmään. Conseil de la concurrence katsoi, että avustuskassaelimet tarjoavat palveluja ja että ne sen vuoksi kuuluvat kilpailusääntöjen soveltamisalaan. Myös työnantajat ja työntekijät kuuluvat joko suoraan tai välillisesti edustajiensa kautta kilpailusääntöjen soveltamisalaan siltä osin kuin on kyse niiden tekemien kollektiivisten sopimusten sisällöstä. Conseil de la concurrence kuitenkin katsoi, että kun työnantajien ja työntekijöiden etujärjestöt nimeävät sen sopimuskumppanin, jolle myönnetään yksinoikeus, ne ainoastaan käyttävät tavanomaista oikeuttaan valita, minkä palvelujen tarjoajan kanssa sopimus tehdään. Siitä, että sopimus ulotetaan koskemaan koko toimialaa, Conseil de la concurrence totesi, että se ensinnäkin auttaa tasoittamaan kilpailuolosuhteita kyseisellä alalla ja toiseksi edistää taloudellista ja sosiaalista kehitystä. Kilpailusääntöjä ei näin ollen rikottu.

83 Suomen osalta on todettava, että kilpailunrajoituksista annetun lain 480/1992 2 §:n 1 momentin mukaan lakia ei sovelleta työmarkkinoita koskeviin sopimuksiin. Lain esitöiden mukaan työehtosopimuksiin ei näin ollen sovelleta kilpailusääntöjä. Kilpailusääntöjä voidaan kuitenkin soveltaa sellaisiin työehtosopimuksiin, jotka eivät koske työsuhteen ehtoja vaan esimerkiksi työnantajan asiakassuhteita.(27)

84 Korkein hallinto-oikeus on antanut tämän poikkeussäännöksen soveltamisalaa koskevan ratkaisun asiassa,(28) joka koski paperialan työehtosopimusta, jossa rajoitettiin työnantajien mahdollisuutta käyttää ulkopuolisia palvelujen tarjoajia tietyissä tehtävissä (kuten siivouksessa), joita työnantajan omat työntekijät olivat perinteisesti hoitaneet. Korkein hallinto-oikeus katsoi, että kartelleja koskevan kiellon soveltamisalan ulkopuolelle jäävät ainoastaan suoraan työehtoja, kuten palkkoja, työaikaa ja irtisanomissuojaa, koskevat sopimusmääräykset. Tämän vuoksi poikkeussäännös ei koskenut kyseessä olleita rajoituksia. Korkeimman hallinto-oikeuden mukaan määräys, jonka mukaan työntekijöitä ei saa irtisanoa ulkopuolisen työvoiman käytön johdosta tai seurauksena, turvaa työntekijöiden aseman riittävän hyvin.

85 Tanskassa äskettäin annetun kilpailulain(29) 2 §:n 1 momentin mukaan lakia sovelletaan kaikkeen taloudelliseen toimintaan. Lain esitöiden mukaan taloudellisen toiminnan käsitettä on tulkittava laajasti, ja se kattaa kaikenlaisen taloudellisen toiminnan tavara- ja palvelumarkkinoilla. Lain soveltaminen ei edellytä, että toiminnalla tavoiteltaisiin voittoa tai että sitä harjoitettaisiin tietyssä oikeudellisessa muodossa.

86 Kilpailulakia ei sen 3 §:n mukaan sovelleta palkkoihin ja työehtoihin. Lain esitöiden mukaan tämä poikkeus koskee ainoastaan työnantajien ja työntekijöiden välisiä suhteita.

87 Lain esitöistä ilmenee myös, että tässä uudessa laissa säädettyä poikkeusta on tulkittava samalla tavalla kuin monopoleja koskeneita aikaisempia lakeja. Højesteretin (korkein oikeus) vuonna 1965 antama tuomio(30) ei siis ole menettänyt merkitystään. Tuomio koski kollektiivisen sopimuksen määräyksiä, joilla tiettyjä kuluttajaryhmiä estettiin saamasta halvemmalla tuotettuja vaatteita. Højesteretin mukaan poikkeussäännöstä ei voitu soveltaa, koska sopimus koski muita asioita kuin pelkkiä palkkoja ja työehtoja. Se katsoi myös, että "työmarkkinaosapuolet" kuuluvat lain henkilölliseen soveltamisalaan sopiessaan "tällaisista taloudellisista intresseistä". Tanskassa säädettyä kartellikieltoa voidaan näin ollen soveltaa sellaisiin kollektiivisten sopimusten määräyksiin, jotka "koskevat taloudellista toimintaa" ja jotka "eivät koske palkkoja tai työehtoja".

88 Saksassa sovellettavassa Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungenissa (kilpailunrajoitusten kieltämisestä annettu liittovaltion laki; jäljempänä GWB) jätetään eräät talouden alat ja eräät sopimukset lain asiallisen soveltamisalan ulkopuolelle. Laissa ei kuitenkaan ole nimenomaisesti mainittu sen enempää työmarkkinoita kuin kollektiivisia sopimuksiakaan.

89 Yleinen kartellikielto koskee ainoastaan sopimuksia, jotka "ovat omiaan vaikuttamaan tavaroiden tai elinkeinotoimintana tarjottavien palvelujen - - kaupan markkinaolosuhteisiin rajoittamalla kilpailua".(31) Lain esitöiden mukaan palkkatyötä ei voida pitää "elinkeinotoimintana tarjottavana palveluna". Työmarkkinaosapuolten kollektiiviset sopimukset palkoista ja työehdoista jäävät näin ollen kartellikiellon ulkopuolelle.

90 Tuomioistuimet ja Bundeskartellamt (liittovaltion kartellivirasto) ovat useaan kertaan joutuneet pohtimaan työmarkkinaosapuolten sellaisten kollektiivisten sopimusten lainmukaisuutta, joilla on tietyillä aloilla säännelty liikkeiden aukioloaikoja ja yleisemmin aukioloaikojen pituutta joko suoraan tai välillisesti työaikoja koskevien määräysten avulla.(32)

91 Bundesarbeitsgericht (liittovaltion työtuomioistuin) on katsonut, että työmarkkinaosapuolten kollektiiviset sopimukset pääsääntöisesti jäävät kilpailusääntöjen asiallisen soveltamisalan ulkopuolelle.(33) Sen mukaan tähän on useita syitä. Bundesarbeitsgericht totesi ensiksi johdantona, että työehtosopimusneuvottelujen käyminen kuuluu Grundgesetzin (Saksan perustuslaki) 9 §:n 3 momentissa säädettyjen perusoikeuksien suojaamiin toimintoihin. Toiseksi se huomautti, että työmarkkinat ovat erityisasemassa (ordnungspolitische Sonderstellung). Kolmanneksi Bundesarbeitsgericht totesi, että GWB:n 1 §:n soveltamisen edellytykset eivät täyty, koska ammattiliittoja ei voida pitää kilpailulainsäädännössä tarkoitettuina yrityksinä, koska ne eivät toimi tavara- tai palvelumarkkinoilla. Kollektiiviset sopimukset eivät siis ole yritysten välisiä sopimuksia. Myös tällaisten sopimusten välttämättömän edellytyksen eli työnantajien päätöksen neuvotella yhdessä oli tämän vuoksi jäätävä kartellilainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle. Neljänneksi Bundesarbeitsgericht katsoi, että kyseessä olevien intressien vertailu ei ollut mahdollinen, koska käytettävissä ei ollut selviä, lainsäädäntöön perustuvia arviointiperusteita. Viidenneksi se totesi, että kartelleja koskevaa kieltoa sovellettaisiin ainoastaan siinä tapauksessa, että työnantajat olisivat harjoittaneet väärinkäytösmielessä yhteistyötä siten, että ne olisivat tarkoituksellisesti käyttäneet kollektiivisten sopimusten järjestelmää peittääkseen kilpailua rajoittavan kartellin tavara- tai palvelumarkkinoilla.

92 Bundeskartellamt on päätynyt toisenlaiseen ratkaisuun. Lausunnossaan, joka koski kollektiivista sopimusta, jolla suoraan yhdenmukaistettiin liiketoiminnan päättymisaika tukkukaupassa lauantaisin ja lomakausina,(34) Bundeskartellamt totesi, että tällaisilla sopimuksilla vaikutetaan suoraan tavaroiden ja elinkeinotoimintana tarjottavien palvelujen markkinoihin, joten sopimukset eivät lähtökohtaisesti jää GWB:n 1 §:n soveltamisalan ulkopuolelle. Bundeskartellamt erotti toisistaan tällaiset sopimukset ja sopimukset, joilla pelkästään säännellään työaikoja.

93 Eräässä toisessa tapauksessa Bundeskartellamt on mennyt vieläkin pidemmälle.(35) Vähittäiskaupan työmarkkinaosapuolet olivat sopineet yhdenmukaistetuista työajoista, joilla välillisesti estettiin kauppiaita pitämästä liikkeitään auki tietyn kellonajan jälkeen. Bundeskartellamt piti sitä, että työaikoja säännellään kollektiivisissa sopimusneuvotteluissa, erityistapauksena sen kaksinaisen luonteen vuoksi. Se totesi yhtäältä, että aukioloajat ovat vähittäiskaupassa merkittävä kilpailutekijä. Ammattiliitot ja työnantajat vaikuttivat välillisesti mutta tehokkaasti työnantajayritysten toimintaan tavara- ja palvelumarkkinoilla, joten ne harjoittivat taloudellista toimintaa. Toisaalta perusoikeuksilla suojataan kollektiivisia neuvotteluja sikäli kuin ne koskevat työehtoja. Bundeskartellamtin mukaan tällaisessa erityislaatuisessa ja poikkeuksellisessa konfliktitilanteessa käyttökelpoiseen ratkaisuun voidaan päästä ainoastaan vertailemalla kyseessä olevia intressejä. Kyseisessä tapauksessa kilpailuintressi oli asetettava etusijalle.

94 Kammergericht Berlin (alueellinen muutoksenhakutuomioistuin), joka käsitteli muutoksenhakuasteena(36) niitä samoja työaikamääräyksiä, joista Bundeskartellamt oli esittänyt huomautuksensa,(37) ratkaisi asian kolmannella tavalla. Sen mukaan sen enempää kollektiiviset sopimukset kuin tällaisten sopimusten sopimuspuoletkaan eivät lähtökohtaisesti jääneet Saksan kartellilainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle. Työehtoja ja palkkoja koskevat kollektiiviset sopimukset ovat kuitenkin yleensä lainmukaisia GWB:n 1 §:n perusteella, koska ne eivät ole omiaan vaikuttamaan "tavaroiden tai elinkeinotoimintana tarjottavien palvelujen - - kaupan markkinaolosuhteisiin". Kammergericht totesi juuri tuossa tapauksessa kyseessä olleista kollektiivisista sopimuksista, että niillä periaatteessa rikottiin kartellikieltoa, koska niillä välillisesti mutta tehokkaasti rajoitettiin kauppojen aukioloaikoja tavaramarkkinoilla. Kammergericht kuitenkin katsoi, että työaikaa koskevat sopimukset kuuluvat Saksassa perusoikeuksiin kuuluvan kollektiivisen neuvotteluoikeuden ydinalueeseen (im Kernbereich). Kammergerichtin mukaan tällaiset sopimukset jäävät täysin tavanomaisissa laeissa säädettyjen kieltojen soveltamisalan ulkopuolelle.

95 Yhdistyneessä kuningaskunnassa ministerillä on Fair Trading Act 1973:n nojalla toimivalta saattaa rajoittavat työmarkkinakäytännöt Monopolies and Mergers Commissionin (monopoleja ja yrityskauppoja käsittelevä viranomainen) käsiteltäviksi, jotta tämä tutkisi, miten ne vaikuttavat yleiseen etuun. Tähän säännökseen on turvauduttu vasta äskettäin, sillä Yhdistyneessä kuningaskunnassa kilpailuoikeuteen ei perinteisesti ole vedottu käsiteltäessä työsuhdeasioita.(38) Ensimmäinen tällainen Fair Trading Act 1973:n mukainen pyyntö esitettiin vuonna 1988, ja se koski työmarkkinakäytäntöjä televisio- ja elokuva-alalla. Monopolies and Mergers Commission katsoi, että kyseiset käytännöt eivät olleet yleisen edun vastaisia.(39) Vaikuttaa siltä, että tämä kanta ei ole oleellisesti muuttunut uuden, suuressa määrin perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan mukaisesti muotoillun Competition Act 1998:n tultua voimaan.

96 Yhdysvalloissa ammattiliittotoiminta pääsääntöisesti jää Sherman Actin 1 §:ssä säädetyn kartellikiellon(40) ulkopuolelle yhtäältä lakisääteisen työvoimapoikkeuksen (statutory exemption) ja toisaalta oikeuskäytäntöön perustuvan työvoimapoikkeuksen (non-statutory exemption) mukaan. Näiden poikkeusten soveltamisala on kuitenkin rajallinen.

97 Lakisääteisestä poikkeuksesta on todettava, että kongressi antoi jo vuonna 1914 Clayton Actin, jolla pyrittiin sulkemaan ammattiliittojen yksipuoliset toimet työriitojen aikana kartellienvastaisen lainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle. Siinä säädettiin muun muassa, että "ihmisen työsuoritus ei ole hyödyke tai kauppatavara" ("the labour of a human being is not a commodity or article of commerce"). Lainsäätäjän tarkoitus jäi osittain toteutumatta, koska liittovaltion tuomioistuimet tulkitsivat Clayton Actia suppeasti,(41) minkä vuoksi kongressi antoi vuonna 1932 Norris-La Guardia Actin, jolla oli tarkoitus laajentaa aikaisemman poikkeuksen soveltamisalaa. Supreme Court asetti asiassa Yhdysvallat vastaan Hutcheson antamassaan tuomiossa(42) kolme edellytystä tämän lakisääteisen poikkeuksen soveltamiselle. Ensinnäkin kyseessä on oltava työriita. Toiseksi ammattiliiton on toimittava omassa intressissään (self-interest). Kolmanneksi edellytetään, että ammattiliitto ei saa liittoutua muiden kuin työntekijöiden edustajien kanssa, eli se ei saa liittoutua työnantajien kanssa.

98 Vaikka lakisääteinen poikkeus ei kattanut ammattiliittojen ja työnantajien välisiä sopimuksia, Supreme Court on myöhemmässä oikeuskäytännössään katsonut, että on olemassa myös muu kuin lakisääteinen poikkeus (non-statutory exemption), joka kuitenkin pääsääntöisesti koskee ainoastaan palkkoja ja työehtoja koskevia sopimuksia. Asiassa Connell antamassaan tuomiossa(43) Supreme Court totesi seuraavaa:

"Non-statutory exemption on saanut alkunsa voimakkaasta työmarkkinapolitiikasta, jolla on pyritty edistämään työntekijöiden järjestäytymistä, jotta palkkoja ja työehtoja koskeva kilpailu saataisiin poistettua. Jos ammattiliitot menestyksekkäästi saavat työntekijät järjestäytymään ja onnistuvat yhdenmukaistamaan palkkoja, se lopulta vaikuttaa työnantajien väliseen hintakilpailuun, mutta liittovaltion työlainsäädännön tavoitteita ei milloinkaan pystyttäisi saavuttamaan, jos näitä yritysten väliseen kilpailuun kohdistuvia vaikutuksia pidettäisiin kartellilakien vastaisina. Tämän vuoksi tuomioistuin on katsonut työmarkkinapolitiikan edellyttävän, että suvaitaan palkkojen ja työehtojen eroihin perustuvan kilpailun väheneminen. - - On kuitenkin selvää, että työmarkkinapolitiikka ei edellytä, että ammattiliitoilla pitäisi olla vapaus suoraan rajoittaa jäsentensä työnantajien välistä kilpailua. Vaikka lakisääteinen poikkeus antaakin ammattiliitoille mahdollisuuden asettaa joitakin rajoituksia yksipuolisilla toimilla - - , lakiin perustumaton poikkeus ei tarjoa samanlaista suojaa, jos ammattiliitto ja jokin sellainen osapuoli, joka ei edusta työntekijöiden etuja, sopivat kilpailun rajoittamisesta markkinoilla."

("The non-statutory exemption has its source in the strong labour policy favouring the association of employees to eliminate competition over wages and working conditions. Union success in organising workers and standardising wages ultimately will affect price competition among employers, but the goals of federal labour law never could be achieved if these effects on business competition were held a violation of the antitrust laws. The Court therefore has acknowledged that labour policy requires tolerance for the lessening of business competition based on differences in wages and working conditions. - - Labour policy clearly does not require, however, that a union have freedom to impose direct restraints on competition among those who employ its members. Thus, while the statutory exemption allows unions to accomplish some restraints by acting unilaterally - - , the non-statutory exemption offers no similar protection when a union and a non-labour party agree to restrain competition in a business market.")

99 On hyödyllistä tutkia lyhyesti Yhdysvaltojen Supreme Courtin kolmea tärkeää ratkaisua, jotka koskevat tämän oikeuskäytäntöön perustuvan työvoimapoikkeuksen soveltamisalaa.

100 Asia United Mine Workers of America vastaan Pennington(44) koski salaista yhteistyötä, jota ammattiliittojen ja suurten hiiliyhtiöiden väitettiin harjoittavan muun muassa siinä tarkoituksessa, että kaikki alan yritykset maksukyvystä riippumatta saataisiin noudattamaan kollektiivisen sopimuksen mukaisia palkkoja, jotta pienet työnantajat joutuisivat lopettamaan toimintansa.

101 Supreme Courtissa tuomareiden enemmistö (6-3) katsoi, että tällainen käyttäytyminen ei jäänyt kartellikiellon soveltamisalan ulkopuolelle. Lakisääteistä poikkeusta ei voitu soveltaa, koska kyseessä oli ammattiliiton ja työnantajien tekemä sopimus. Hiilen myyntihintoja koskeva kollektiivinen sopimus on selvästi kartellisääntöjen vastainen. Palkat sitä vastoin kuuluvat työnantajien ja ammattiliittojen välisten neuvottelujen ydinkysymyksiin. Tämän vuoksi se hyödykemarkkinoihin kohdistuva vaikutus, joka johtuu palkkoihin perustuvan kilpailun häviämisestä yhdessä kollektiivisia neuvotteluja käyneiden työnantajien välillä, ei pääsääntöisesti kuulu "niihin rajoituksiin, jotka kongressilla oli tarkoitus kieltää Sherman Actilla". Ammattiliitto saattoi näin ollen tehdä palkkasopimuksen useita työnantajia edustavan ryhmittymän kanssa ja yrittää omaa etuaan tavoitellen saada myös muut työnantajat noudattamaan näitä palkkoja, edellyttäen, että tämä ei perustunut kaikkien tai joidenkin edellä mainittuun työnantajaryhmittymään kuuluvien työnantajien kanssa tehtyyn sopimukseen. Tuomioistuimen mukaan "jokin työnantajaryhmittymä ei [kuitenkaan] saa harjoittaa yhteistyötä hävittääkseen kilpailijat alalta, ja ammattiliitto on vastuussa työnantajien kanssa, jos se osallistuu tähän yhteistyöhön" ("one group of employers may not conspire to eliminate competitors from the industry and the union is liable with the employers if it becomes a party to the conspiracy"). Sopimus, jonka ammattiliiton ja suurten hiilentuottajien oli väitetty tehneen siinä tarkoituksessa, että koko ala pakotettaisiin noudattamaan yhdenmukaisia sääntöjä työsuhteissa, ei näin ollen jäänyt kartellilainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle.

102 Samana päivänä ratkaistussa asiassa Meat Cutters vastaan Jewel Tea Co.(45) oli kysymys kauppojen aukioloajoista. Paikallinen ammattiyhdistys, joka edusti käytännöllisesti katsoen kaikkia kyseisen alueen lihanleikkaajia, sopi elintarvikkeiden vähittäiskauppiaita edustavan järjestön kanssa, että elintarvikeliikkeiden lihaosastot saavat olla auki vain kello 9-18 maanantaista lauantaihin. Eräs työnantaja, jota uhattiin lakolla, ellei se suostu noudattamaan näitä aikoja, allekirjoitti sopimuksen ja sen jälkeen haastoi ammattiyhdistyksen oikeuteen vaatien, että sopimus on kumottava Sherman Actin nojalla.

103 Supreme Courtissa enemmistö tuomareista (6-3) katsoi, että kartellit kieltäviä sääntöjä ei voitu soveltaa, mutta eri perusteilla. Enemmistönä olleista tuomareista kolme katsoi, että liikeaikoja koskeva rajoitus liittyi niin kiinteästi palkkoihin, työaikaan ja työehtoihin, että vilpittömässä mielessä ja asiallisesti käydyt neuvottelut jäivät Sherman Actin soveltamisalan ulkopuolelle. Ne kolme muuta tuomaria, jotka olivat enemmistöratkaisun takana ja jotka olivat esittäneet eriävän mielipiteen edellä mainitussa asiassa United Mine Workers of America vastaan Pennington, katsoivat, että kollektiiviset neuvottelut seikoista, jotka voivat relevantin työlainsäädännön mukaan olla neuvottelujen kohteena, jäävät jo luonteensa puolesta kartellilainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle. Näiden tuomareiden pääasiallinen perustelu oli, että tuomioistuinten on noudatettava lainsäätäjän aikomuksia ja että kartelliasioita käsittelevillä tuomioistuimilla ei ole käytettävissään mitään lainsäädäntöön perustuvia arviointiperusteita, joiden avulla ne voisivat erottaa hyödylliset kollektiiviset sopimukset haitallisista.

104 Vähemmistöön jääneet tuomarit katsoivat, että sopimus koski suoraan tavaramarkkinoita ja että sillä ei ollut mitään kilpailua edistävää vaikutusta. Näiden tuomareiden mukaan sopimus oli näin ollen kielletty Sherman Actin perusteella.

105 Asiassa Brown vastaan Pro Football äskettäin antamassaan tuomiossa(46) Supreme Court joutui käsittelemään tilannetta, jossa työnantajat yhdessä määräsivät yksipuolisesti työntekijöidensä työsuhteiden ehdoista kollektiivisten neuvottelujen ajauduttua umpikujaan. Tapauksessa oli kyse National Football Leaguen ja jalkapalloilijoiden ammattiliiton välisistä jossain määrin erikoisista neuvotteluista.

106 Supreme Courtissa enemmistö tuomareista (8-1) katsoi, että non-statutory exemption kattoi sellaiset neuvottelujen umpikujaan ajautumisen jälkeiset sopimukset, joita useat työnantajat olivat tehneet keskenään siinä tarkoituksessa, että työnantajien viimeisen, vilpittömässä mielessä tehdyn palkkatarjouksen ehtoja sovellettaisiin, edellyttäen, että tällainen käyttäytyminen oli hyväksyttävää työoikeuden ja työmarkkinapolitiikan kannalta. Enemmistö totesi ensinnäkin, että useiden työnantajien väliset neuvottelut olivat sellaisenaan vakiintunut, tärkeä ja laajalle levinnyt kollektiivisten neuvottelujen menetelmä, joka tarjosi etuja molemmille työmarkkinaosapuolille. Toiseksi nämä tuomarit totesivat, että jos kyseiseen käytäntöön sovelletaan kartellilainsäädäntöä, kartelliasioita käsittelevät tuomioistuimet joutuvat ratkaisemaan suuren määrän tärkeitä käytännön kysymyksiä, jotka koskevat sitä, miten työehtoja koskevissa kollektiivisissa neuvotteluissa on toimittava, eli päädytään juuri siihen tilanteeseen, joka työvoimapoikkeuksella on nimenomaan pyritty välttämään. Kolmanneksi enemmistö totesi, että kartellikieltoon perustuvan vastuun mahdollistaminen uhkaa tuoda epävakautta ja epävarmuutta kollektiiviseen neuvottelumenettelyyn.

107 Eriävän kannan esittänyt tuomari (Stevens) oli sitä mieltä, että sen enempää työ- ja kartellilainsäädännön taustalla oleva politiikka kuin oikeuskäytäntöön perustuvan poikkeuksen tarkoituskaan eivät oikeuta jättämään kartellivalvonnan ulkopuolelle sellaista kollektiivista toimintaa, johon työnantajat ovat ryhtyneet painaakseen palkat alle sen tason, jonka ne olisivat saavuttaneet vapailla markkinoilla.

108 Tämän vertailevan katsauksen tulokset voidaan tiivistää seuraavasti.

109 Kaikissa edellä tarkastelluissa järjestelmissä työmarkkinaosapuolten väliset sopimukset ovat ainakin jossain määrin vapautettuja kilpailua rajoittavia kartelleja koskevan kiellon soveltamisesta. Kiellon soveltamisesta vapauttaminen ei kuitenkaan ole rajoittamatonta.

110 Vapautuksen oikeudellinen perusta ja se, millä oikeudellisella mekanismilla vapautus on saatu aikaan, vaihtelevat. Vaihtoehdot ovat seuraavat:

- kollektiivisia neuvotteluja koskevan perusoikeuden ensisijaisuus (Saksa),

- kartellilainsäädännössä tai muussa lainsäädännössä nimenomaisesti säädetty vapautus (Tanska, Suomi, Yhdysvaltojen lakiin perustuva poikkeus),

- oikeuskäytäntö (Yhdysvalloissa non-statutory exemption),

- sellaisen erityisen edellytyksen asettaminen, jota kyseiset sopimukset eivät yleensä täytä ja jonka jäädessä täyttymättä katsotaan, että kartellikieltoa ei rikota (Saksa),

- kartellikiellon rikkomista koskevien yleisten edellytysten soveltaminen siten, että päästään haluttuun tulokseen (Ranska),

- perinteinen käytäntö, että kilpailusääntöjä ei sovelleta työmarkkinasuhteisiin (Yhdistynyt kuningaskunta).

111 Myös vapautuksen soveltamisala vaihtelee maittain. Tuomioistuimet kuitenkin yleensä esittävät seuraavat kysymykset:

- Koskevatko tarkasteltavana olevat sopimukset kollektiivisten neuvottelujen ydinalueita eli palkkoja, työaikaa tai muita työehtoja?

- Missä määrin sopimukset vaikuttavat niihin tavara- ja palvelumarkkinoihin, joilla työnantajat toimivat?

- Missä määrin sopimukset vaikuttavat kolmansiin osapuoliin? Sellaisia kolmansia osapuolia, joihin sopimukset saattavat vaikuttaa, ovat ne samoilla markkinoilla toimivat yritykset, jotka eivät osallistuneet neuvotteluihin, sekä muilla markkinoilla toimivat yritykset ja kuluttajat.

- Pyritäänkö sopimuksilla rajoittamaan kilpailua?

- Onko parempi soveltaa jäykkiä ja poikkeuksettomia sääntöjä vai vertailla kulloinkin kyseessä olevia ristiriitaisia intressejä tapauskohtaisesti?

112 Tätä taustaa vasten ryhdyn nyt tarkastelemaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa. Ensiksi käsittelen perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan asiallista soveltamisalaa, toiseksi sitä, onko kyseessä yritysten välinen sopimus tai yhdenmukaistettu menettelytapa, ja kolmanneksi sitä, rajoittaako yhdenmukaistettu menettelytapa kilpailua tuntuvasti.

B Perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan asiallinen soveltamisala

113 Eläkekassojen sekä Alankomaiden, Ranskan ja Ruotsin hallitusten mukaan työnantajien ja työntekijöiden etujärjestöjen kollektiiviset sopimukset eläkkeistä eivät periaatteessa kuulu perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan asialliseen soveltamisalaan. Näiden osapuolten väitteet voidaan tiivistää seuraavasti.

114 Ensinnäkin tällaiset sopimukset koskevat sosiaaliasioita, ja niillä edistetään perustamissopimuksen tavoitteita sosiaalialalla. Näiden tavoitteiden saavuttaminen vaarantuisi, jos kyseisiin sopimuksiin voitaisiin soveltaa perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa.

115 Toiseksi perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan soveltaminen estäisi työmarkkinaosapuolia käyttämästä niille useissa kansainvälisissä ja eurooppalaisissa sopimuksissa ja asiakirjoissa tunnustettua perusoikeutta neuvotella kollektiivisesti.

116 Kolmanneksi perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan sovellettavuus olisi ristiriidassa useiden sellaisten yhteisön oikeuden säännösten kanssa, joilla nimenomaan pyritään kannustamaan ja edistämään työnantajien ja työntekijöiden etujärjestöjen kollektiivisia neuvotteluja.

117 Nämä väitteet ja niiden perustelut nostavat esiin kaksi erillistä kysymystä, joita käsittelen erikseen.

118 Ensimmäinen väite koskee sopimusten kohdetta. Herää kysymys, jääkö tietty sopimus sen muodosta riippumatta kilpailusääntöjen soveltamisalan ulkopuolelle sen vuoksi, että se koskee työehtojen tai eläkkeiden kaltaisia sosiaaliasioita ja sillä on sosiaalinen päämäärä. Sisältääkö yhteisön kilpailuoikeus toisin sanoen jonkin yleisen poikkeuksen, jonka perusteella sosiaaliala jää kilpailuoikeuden soveltamisalan ulkopuolelle?

119 Toinen ja kolmas väite koskevat kyseisten sopimusten tekemisen taustaa. Näiden väitteiden yhteydessä nousee esiin suppeampi kysymys siitä, onko työmarkkinaosapuolten kollektiivisilla sopimuksilla yhteisön oikeudessa jokin sellainen erityisasema, jonka vuoksi 85 artiklan 1 kohtaa ei periaatteessa voida soveltaa niihin. Onko olemassa jokin työmarkkinaosapuolten kollektiivisia neuvotteluja koskeva poikkeus?

1. Onko olemassa jokin sosiaalialaa koskeva yleinen poikkeus?

120 Perustamissopimuksen 85 artiklan 2 kohta on osa sitä "järjestelmä[ä], jolla taataan, ettei kilpailu sisämarkkinoilla vääristy", ja joka perustamissopimuksen 3 artiklan g alakohdan mukaan sisältyy yhteisön toimintaan.

121 Perustamissopimuksen 3 artiklan i alakohdan mukaan yhteisön toimintaan sisältyy myös "sosiaalipolitiikka". Perustamissopimuksen 2 artiklan mukaan yhteisön tehtäviin kuuluu muun muassa "edistää taloudellisen toiminnan sopusointuista ja tasapainoista kehitystä" sekä "työllisyyden ja sosiaalisen suojelun korkeaa tasoa".

122 Eläkekassojen mukaan näistä määräyksistä ilmenee, että sosiaalialaan ei sovelleta kilpailusääntöjä. Sosiaalialan erityispiirteiden vuoksi kilpailusäännöillä ei voida eikä pidä puuttua siihen. Eläkekassat väittävät, että työnantajien ja työntekijöiden etujärjestöjen välisillä kollektiivisilla sopimuksilla pyritään edistämään perustamissopimuksessa asetettuja sosiaalisia tavoitteita. Tämän vuoksi nämä sopimukset ovat osa sosiaalialaa, joka periaatteessa jää perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle.

123 En ole samaa mieltä. Yhteisöjen tuomioistuin on vakiintuneesti katsonut, että "kun perustamissopimuksessa on jotkin alat tahdottu jättää kilpailusääntöjen soveltamisen ulkopuolelle, siinä on tältä osin määrätty nimenomainen poikkeus";(47) esimerkkejä tällaisista perustamissopimuksen määräyksistä ovat maataloutta koskeva 42 artiklan 1 kohta, sotilaallista varustautumista koskeva 223 artiklan 1 kohdan b alakohta ja jossain määrin myös 90 artiklan 2 kohta tiettyjen yritysten osalta.

124 Perustamissopimuksessa ei ole sosiaalialasta sellaista määräystä, jossa 42 artiklan tavoin nimenomaisesti suljettaisiin pois kilpailusääntöjen soveltaminen tai asetettaisiin niiden soveltaminen riippumaan neuvoston päätöksestä.

125 Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin on yksiselitteisesti todennut, että yhteisön kilpailusääntöjä sovelletaan eräisiin muihin "erityisiin" aloihin, jotka joissakin jäsenvaltioissa jäävät kilpailusääntöjen soveltamisalan ulkopuolelle. Kilpailusääntöjen sovellettavuus on näillä aloilla usein kiistetty vetoamalla kulloinkin kyseessä olevan alan erityispiirteisiin ja perustamissopimuksen 3 artiklassa lueteltuihin keskenään ristiriitaisiin poliittisiin tavoitteisiin.

126 Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin säännönmukaisesti hylännyt tällaiset väitteet ja soveltanut 85 ja 86 artiklaa sellaisiin aloihin kuten liikenne,(48) energia,(49) pankkitoiminta(50) ja vakuutustoiminta(51) sillä perusteella, että on olemassa muita mekanismeja, esimerkiksi perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaiset vapautukset, joiden avulla yhteisön kilpailuoikeudessa voidaan ottaa huomioon joidenkin elinkeinoelämän alojen erityispiirteet.(52) Yhteisöjen tuomioistuin ei näissä tapauksissa katsonut, että keskenään ristiriitaisten poliittisten tavoitteiden olemassaolo - josta voidaan esimerkkinä mainita 3 artiklan f alakohta (yhteinen liikennepolitiikka) ja 3 artiklan t alakohta (yhteisön toimenpiteet energia-alalla) - sellaisenaan estäisi kilpailusääntöjen soveltamisen kyseessä oleviin aloihin. Jokin talouselämän ala ei jää kilpailusääntöjen soveltamisalan ulkopuolelle sen vuoksi, että yhteisö noudattaa tiettyä politiikkaa.

127 Nyt käsiteltävinä olevien tapausten kannalta on erittäin tärkeää, että yhteisöjen tuomioistuin lisäksi on eräissä merkittävissä tuomioissa jo tunnustanut sen periaatteen, että kilpailusääntöjä sovelletaan sosiaalialaan, erityisesti työnvälitykseen ja eläkkeisiin. Yhteisöjen tuomioistuin on näin ollen hyväksynyt tämän periaatteen työmarkkinoiden osalta asiassa Höfner ja Elser 23.4.1991 antamassaan tuomiossa(53) ja asiassa Job Centre 11.12.1997 antamassaan tuomiossa(54) sekä eläkkeiden osalta yhdistetyissä asioissa Poucet ja Pistre 17.2.1993 antamassaan tuomiossa(55) ja asiassa FFSA ym. 16.11.1995 antamassaan tuomiossa.(56) Näitä tapauksia on tarpeen käsitellä tarkemmin jäljempänä. Tässä vaiheessa riittää, kun todetaan, että tutkiessaan, oliko kyseessä olevia yksikköjä pidettävä perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklassa tarkoitettuina yrityksinä, yhteisöjen tuomioistuin katsoi implisiittisesti, että kyseiset alat kuuluivat kilpailusääntöjen asialliseen soveltamisalaan. Yhteisöjen tuomioistuin ei myöhemmin asiassa Sodemare ym. 17.6.1997 antamassaan tuomiossa edes tutkinut, oliko terveydenhuoltoalalla toimivia voittoa tavoittelemattomia yksityisiä elimiä pidettävä yrityksinä, vaan sovelsi kilpailusääntöjä suoraan ja katsoi, että kyse ei ollut perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta sopimuksesta.(57)

128 Yhteisöjen tuomioistuimen asiassa García ym. 26.3.1996 antama tuomio,(58) johon erityisesti Ranskan hallitus tukeutuu, ei kumoa tätä päätelmää. Asiassa García ym. oli kysymys palvelujen vapaata liikkuvuutta ja sijoittautumisvapautta koskeviin sääntöihin perustuvan kolmannen vahinkovakuutusdirektiivin(59) henkilöllisestä soveltamisalasta. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että direktiivin 2 artiklan 2 kohtaa "on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevien kaltaisiin sosiaaliturvajärjestelmiin ei sovelleta direktiiviä 92/49/ETY".

129 Toisin kuin Ranskan hallitus väittää, asiassa García ym. annetun tuomion 14 kohta koskee kyseisen direktiivin henkilöllistä soveltamisalaa eli direktiivin soveltamisalaan kuuluvia laitoksia eikä suinkaan kilpailusääntöjen sovellettavuutta sosiaalialalla. Edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Poucet ja Pistre annetun tuomion perusteluihin viitatessaan yhteisöjen tuomioistuin ainoastaan muistutti oikeuskäytännöstään, joka koskee tiettyjen sosiaalietuuksia tarjoavien laitosten kuulumista kilpailusääntöjen henkilölliseen soveltamisalaan. Lisäksi tuomion 12 kohta osoittaa yhteisöjen tuomioistuimen noudattaneen edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Poucet ja Pistre ja edellä mainitussa asiassa FFSA ym. omaksumaansa lähestymistapaa. Kuten olen edellä selittänyt, tämä lähestymistapa perustuu siihen olettamaan, että eläkkeet ja muut sosiaalietuudet eivät jää automaattisesti kilpailusääntöjen asiallisen soveltamisalan ulkopuolelle.

130 Mielestäni ei siis ole olemassa mitään sellaista yleistä poikkeusta, jonka perusteella sosiaaliala kokonaisuudessaan jäisi kilpailusääntöjen soveltamisalan ulkopuolelle.(60)

2. Onko olemassa jokin työmarkkinaosapuolten kollektiivisia sopimuksia koskeva poikkeus?

131 Kuten olen jo todennut, sen käsityksen tueksi, jonka mukaan työmarkkinaosapuolten kollektiivisille sopimuksille pitäisi antaa erityisasema, on esitetty kaksi väitettä. Ensimmäinen väite perustuu siihen, että kollektiivisten neuvottelujen käyminen on perusoikeus, ja toinen siihen, että yhteisön oikeudessa itsessään kannustetaan tällaisten sopimusten tekemiseen.

a) Onko kollektiivisten neuvottelujen käyminen perusoikeus?

132 Eläkekassat, Alankomaiden ja Ranskan hallitukset sekä komissio väittävät, että tiettyjen kansainvälisten oikeudellisten asiakirjojen perusteella yhteisön oikeusjärjestykseen sisältyy perusoikeus kollektiivisten neuvottelujen käymiseen. Jos perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa sovelletaan näissä neuvotteluissa tehtyihin sopimuksiin, työmarkkinaosapuolilta viedään tämä perusoikeus.

133 Sisältyykö yhteisön oikeusjärjestykseen todella tällainen perusoikeus? Tämä on perustavanluonteinen kysymys, sillä jos tällainen oikeus on olemassa, sen sisältöön puuttuminen saattaa olla lainvastaista, vaikka se olisi yleisen edun mukaista.(61)

134 Analyyttisistä syistä erotan toisistaan kolme oikeutta, joista ensimmäinen on yksityisten oikeussubjektien oikeus perustaa työntekijä- ja työnantajajärjestöjä sekä liittyä niihin, toinen on työntekijä- ja työnantajajärjestön yleinen oikeus turvautua kollektiivisiin toimiin työhön liittyvien intressien puolustamiseksi ja kolmas on se erityinen oikeus, josta on kyse nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa, eli työntekijä- ja työnantajajärjestöjen oikeus neuvotella kollektiivisesti.

135 Vaikka EY:n perustamissopimuksessa itsessään kannustetaan kollektiivisiin neuvotteluihin, kuten jäljempänä todetaan, siinä ei nimenomaisesti myönnetä yhtäkään edellä mainituista kolmesta oikeudesta.

136 Työntekijöiden sosiaalisia perusoikeuksia koskevan yhteisön peruskirjan(62) mukaan työnantajilla ja työntekijöillä on oltava oikeus perustaa ammatillisia järjestöjä tai ammattiliittoja ja liittyä niihin "taloudellisten ja sosiaalisten etujensa puolustamiseksi" (11 artikla). Työmarkkinaosapuolilla on oltava "oikeus neuvotella ja solmia työehtosopimuksia kansallisen lainsäädännön ja käytännön mukaisesti" (12 artikla). Peruskirja siis sisältää edellä mainitut kolme "oikeutta".

137 Peruskirjan oikeudelliset vaikutukset ovat kuitenkin hyvin rajoitetut. Se ei ole yhteisön oikeustoimi vaan juhlallinen poliittinen julistus, jonka tekivät yhteisöön tuolloin kuuluneiden 12 jäsenvaltion valtionpäämiehet tai hallitusten päämiehet yhtä jäsenvaltiota lukuun ottamatta, eikä sitä ole julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. Euroopan unionista tehdyn sopimuksen liitteenä olevassa sopimuksessa sosiaalipolitiikasta ne samat 11 jäsenvaltiota, jotka tekivät peruskirjan, eivät halunneet antaa oikeudellisia vaikutuksia niille oikeuksille, joille ne olivat peruskirjassa antaneet poliittisen tukensa.

138 Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä on saatavissa enemmän tietoja siitä yleisestä kysymyksestä, tunnustetaanko yhteisön oikeudessa yhtäkään edellä mainituista kolmesta oikeudesta. Yhteisöjen tuomioistuin on vakiintuneesti katsonut, että perusoikeudet ovat olennainen osa yleisiä oikeusperiaatteita, joiden noudattamista yhteisöjen tuomioistuin valvoo. Tältä osin yhteisöjen tuomioistuin tukeutuu jäsenvaltioiden yhteiseen valtiosääntöperinteeseen ja kansainvälisiin ihmisoikeussopimuksiin, joiden syntyyn jäsenvaltiot ovat vaikuttaneet tai joihin ne ovat liittyneet.(63) "Euroopan ihmisoikeussopimuksella on tässä suhteessa erityinen merkitys".(64)

139 Yhteisöjen tuomioistuin on asiassa Union Syndicale - Service Public européen ym. 8.10.1974 antamassaan tuomiossa(65) todennut seuraavaa: "Työoikeudellisten yleisperiaatteiden mukaan henkilöstösääntöjen 24 a artiklassa tunnustettu ammattiyhdistysvapaus ei merkitse pelkästään sitä, että virkamiehillä ja muuhun henkilöstöön kuuluvilla on oikeus vapaasti perustaa haluamiaan yhdistyksiä, vaan myös sitä, että näillä yhdistyksillä on oikeus harjoittaa kaikkea lainmukaista toimintaa jäsentensä ammatillisten etujen puolustamiseksi." Voidaan siis väittää, että yhteisöjen tuomioistuin tunnusti ensinnäkin yksilöllisen oikeuden perustaa yhdistyksiä ja liittyä niihin ja toiseksi kollektiivisen oikeuden ryhtyä toimenpiteisiin. Se, että nämä kaksi oikeutta ovat perustavanlaatuisia, on vahvistettu edellä mainitussa asiassa Bosman annetussa tuomiossa(66) yleisesti yhdistymisvapauden osalta ja yhdistetyissä asioissa Maurissen ja Union syndicale vastaan tilintarkastustuomioistuin 18.1.1990 annetussa tuomiossa(67) erityisesti ammattiyhdistysten osalta. Yhteisöjen tuomioistuin ei ole vielä ottanut kantaa siihen, onko olemassa kolmas erityinen oikeus eli oikeus neuvotella kollektiivisesti.

140 Seuraavaksi tarkastelen niitä asiassa merkityksellisiä kansainvälisiä oikeudellisia asiakirjoja, joihin eläkekassat, eräät jäsenvaltiot ja komissio ovat vedonneet.

141 Erityisesti komissio väittää, että oikeus neuvotella kollektiivisesti palkoista ja muista työehdoista on sellainen perusoikeus, joka on taattu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 11 artiklassa, Euroopan sosiaalisen peruskirjan 6 artiklassa, kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskevan kansainvälisen yleissopimuksen 22 artiklassa, taloudellisia, sosiaalisia ja sivistyksellisiä oikeuksia koskevan kansainvälisen yleissopimuksen 8 artiklassa sekä Kansainvälisen työjärjestön sopimuksissa nro 87 ja 98.

142 Tämä väite ei kuitenkaan saa tukea, kun nyt käsiteltävinä olevissa asioissa merkityksellisiä kansainvälisiä oikeudellisia asiakirjoja analysoidaan.

143 Ensinnäkin Euroopan ihmisoikeussopimuksessa (11 artikla) on taattu se nyt käsiteltävinä olevissa asioissa relevantti keskeinen oikeus, että jokaisella on oikeus perustaa ammattiyhdistyksiä ja liittyä niihin. Sama oikeus tunnustetaan Euroopan sosiaalisessa peruskirjassa (5 artikla), kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskevassa kansainvälisessä yleissopimuksessa (22 artikla), taloudellisia, sosiaalisia ja sivistyksellisiä oikeuksia koskevassa kansainvälisessä yleissopimuksessa (8 artikla) samoin kuin ammatillista järjestäytymisvapautta ja ammatillisen järjestäytymisoikeuden suojelua koskevassa sopimuksessa sekä järjestäytymis- ja neuvotteluoikeutta koskevassa sopimuksessa, jotka on hyväksytty Kansainvälisessä työjärjestössä.

144 Siltä osin kuin on kysymys ammattiyhdistysten oikeudesta ryhtyä yhteistoimiin, Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on Euroopan ihmisoikeussopimuksen 11 artiklan 1 kappaleessa olevan ilmaisun "etujensa turvaamiseksi" perusteella katsonut, että järjestäytymisvapaus sisältää oikeudet, jotka ovat "välttämättömiä ammattiyhdistysvapaudesta nauttimiseksi" tai jotka ovat tähän vapauteen "välttämättä liittyviä osia".(68) Tämän vuoksi 11 artiklalla "suojataan vapautta puolustaa ammattiyhdistysten jäsenten ammatillisia etuja ammattiyhdistyksen yhteistoimilla, joiden toteuttaminen ja kehittyminen sopimukseen liittyneiden valtioiden on sekä sallittava että tehtävä mahdollisiksi".(69)

145 Tämä ilmeisen laaja toteamus näyttää kuitenkin kattavan vain erityisten toimien ydinalueen. Ainoa oikeus, jonka Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on tähän mennessä nimenomaisesti tunnustanut, on oikeus vaatia, että valtion on "kuultava" ammattiyhdistystä.(70) Toisaalta ammattiyhdistyksellä ei ole oikeutta vaatia, että valtion on neuvoteltava sen kanssa,(71) eikä valtiolla ole velvollisuutta tehdä kollektiivisia sopimuksia,(72) eikä 11 artikla myöskään merkitse välttämättä lakko-oikeutta, koska jäsenten etuja voidaan edistää muillakin tavoin.(73)

146 Oikeudesta neuvotella kollektiivisesti on todettava, että toisin kuin eläkekassat, komissio ja edellä mainitut hallitukset väittävät, ainoastaan Euroopan sosiaalisen peruskirjan 6 artikla näyttää tunnustavan tämän oikeuden olemassaolon nimenomaisesti. Pelkästään se seikka, että oikeus on mainittu peruskirjassa, ei kuitenkaan vielä tarkoita, että se olisi yleisesti tunnustettu perusoikeudeksi. Peruskirja on rakenteeltaan sellainen, että siinä mainitut oikeudet ovat pikemminkin poliittisia tavoitteita kuin täytäntöönpantavissa olevia oikeuksia, ja peruskirjaan liittyneiden valtioiden edellytetään vain valitsevan, mitä peruskirjassa mainituista oikeuksista ne ryhtyvät suojelemaan.

147 Huolellisesti laaditun järjestäytymis- ja neuvotteluoikeutta koskevan sopimuksen 4 artiklassa sopimukseen liittyneet valtiot velvoitetaan "suosittelemaan ja edistämään" kollektiivisia neuvotteluja. Artiklassa ei myönnetä mitään oikeuksia.

148 On paljonpuhuvaa, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä ei ole yhtään viittausta oikeuteen käydä kollektiivisia neuvotteluja. Esimerkiksi asiassa Svenska Lokmannaförbundet vastaan Ruotsi Euroopan ihmisoikeustoimikunnan enemmistö puolsi sitä, että ammattiyhdistyksillä tunnustettaisiin olevan oikeus käydä kollektiivisia neuvotteluja. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi, ettei sen tarvinnut lausua tästä seikasta, koska tämän oikeuden olemassaolo ei ollut kyseisessä tapauksessa riidanalainen ja koska kantajana olleella ammattiliitolla oli tällainen oikeus kansallisen lainsäädännön mukaan.(74) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ei ole myöhemminkään tunnustanut tämän oikeuden olemassaoloa nimenomaisesti. On päinvastoin viitteitä siitä, että ihmisoikeustuomioistuin on haluton tekemään niin.

149 Osoituksena tästä haluttomuudesta voidaan pitää ensinnäkin sitä, miten Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on tulkinnut Euroopan sosiaalisen peruskirjan 6 artiklaa. Sosiaalisen peruskirjan 6 artiklan 1 kappaleesta, jossa edellytetään valtioiden "edistävän työntekijöiden ja työnantajien välisiä yhteisiä neuvotteluja", Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut, että "sanamuodon varovaisuus osoittaa, että peruskirjassa ei tunnusteta todellista neuvotteluoikeutta".(75) Sosiaalisen peruskirjan 6 artiklan 2 kappaleesta, jossa edellytetään valtioiden "edistävän, silloin kun se on tarpeellista ja asianmukaista, työnantaja- ja työntekijäjärjestöjen tai työnantajien ja työntekijäjärjestöjen välistä vapaaehtoista neuvottelujärjestelmää", Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut, että "sanamuodon varovaisuus - - osoittaa, että peruskirjassa ei tunnusteta todellista oikeutta tällaisten sopimusten tekemiseen - - ".(76)

150 Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on toiseksi ollut vakiintuneesti sitä mieltä, että "ammattiyhdistysvapaus on vain yhdistymisvapauden eräs muoto tai erityinen osa" ja että "[11] artikla ei takaa ammattiyhdistyksille mitään erityiskohtelua".(77)

151 Kolmanneksi on todettava, että asiassa Gustafsson 25.4.1996 annetulla tuomiolla(78) on tältä osin merkitystä. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen käsiteltäväksi oli saatettu riita, jonka osapuolina olivat ammattiliitto ja työnantaja, joka kieltäytyi osallistumasta kyseisen alan kollektiivisiin neuvotteluihin. Ammattiliitto painosti työnantajaa boikoteilla ja muilla toimenpiteillä saadakseen tämän liittymään alakohtaiseen kollektiiviseen sopimukseen työnantajapuolella. Työnantaja katsoi, että pakko osallistua kollektiiviseen sopimukseen merkitsi käytännössä pakkoa liittyä työnantajajärjestöön. Työnantajan mielestä Ruotsin hallituksen olisi pitänyt puuttua asiaan suojellakseen hänen negatiivista vapauttaan olla liittymättä työnantajajärjestöön.

152 On kiinnostavaa tarkastella ensin kahta eriävää mielipidettä.

153 Kahdeksan tuomaria totesi osittain eriävässä mielipiteessään, että työnantajan vaatimus ei todellisuudessa perustunut hänen negatiiviseen vapauteensa olla liittymättä yhdistykseen vaan hänen negatiiviseen vapauteensa olla käymättä kollektiivisia neuvotteluja. Nämä tuomarit tulkitsivat aikaisempaa oikeuskäytäntöä siten, että sen mukaan "oikeus käydä kollektiivisia neuvotteluja ei ole yhdistymisvapauteen luonnostaan kuuluva osa". Näiden tuomareiden mukaan 11 artiklaa ei näin ollen voitu soveltaa lainkaan.(79)

154 Kaksi eriävän mielipiteen esittänyttä tuomaria oli päinvastaista mieltä. Heidän mukaansa oikeus kollektiivisiin neuvotteluihin oli yhdistymisvapauteen luonnostaan kuuluva osa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen olisi näin ollen pitänyt punnita keskenään ammattiliiton positiivista oikeutta kollektiivisten neuvottelujen käymiseen ja työnantajan negatiivista oikeutta olla osallistumatta kollektiiviseen neuvottelumenettelyyn vastoin tahtoaan.(80)

155 Näille mielipiteille on yhteistä se, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen olisi niiden mukaan pitänyt ottaa lopullisesti kantaa tällaisen oikeuden olemassaoloon.

156 Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen enemmistö päätyi kuitenkin kolmanteen ratkaisuun. Ensiksi se totesi ammattijärjestötoiminnasta, että "kun otetaan huomioon niiden sosiaalisten ja poliittisten kysymysten arkaluonteisuus, jotka nousevat esiin, kun kilpailevat intressit yritetään saada kunnolla tasapainoon - - ja ne huomattavat erot, joita eri maiden kansallisissa järjestelmissä on tarkasteltavana olevalla alalla, sopimusvaltioilla pitää olla laaja harkintavalta käytettäviä keinoja valitessaan".(81) Tämän jälkeen Euroopan ihmisoikeustuomioistuin yksinkertaisesti totesi, että se ei nähnyt "mitään syytä epäillä sitä, että ammattiliiton toimilla pyrittiin lainmukaisiin tavoitteisiin, jotka ovat sopusoinnussa yleissopimuksen 11 artiklan kanssa". Lisäksi Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi, että "tässä yhteydessä on muistettava myös se, että kollektiivisten neuvottelujen lainmukaisuus on tunnustettu myös useissa kansainvälisissä sopimuksissa".(82) Näyttää siltä, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on huolellisesti välttänyt toteamasta, että Euroopan ihmisoikeussopimuksessa on taattu oikeus kollektiivisiin neuvotteluihin.

157 Tämän analyysin perusteella voidaan päätellä seuraavaa siitä, tunnustetaanko yhteisön oikeudessa oikeus kollektiivisiin neuvotteluihin.

158 Yhteisön oikeusjärjestyksessä suojellaan yhdistymisvapauteen keskeisesti kuuluvaa oikeutta perustaa työntekijä- ja työnantajajärjestöjä sekä liittyä niihin.

159 Mielestäni yhteisön oikeudessa suojellaan myös oikeutta ryhtyä kollektiivisiin toimiin ammatillisten etujen puolustamiseksi, siinä määrin kuin se on välttämätöntä yhdistymisvapauden käyttämiseksi.

160 Kansalliset oikeusjärjestykset ja kansainväliset oikeudelliset asiakirjat eivät kuitenkaan ole riittävästi lähestyneet toisiaan siinä kysymyksessä, tunnustetaanko erityinen perusoikeus kollektiivisten neuvottelujen käymiseen.

161 Olen lisäksi sitä mieltä, että sopimusvapauden yleisperiaate suojaa kollektiivisia neuvotteluja riittävästi, aivan kuten muitakin talouden toimijoiden neuvotteluja. Tämän vuoksi ei tarvita mitään vielä erityisempää oikeutta suojeluun. Joka tapauksessa voidaan todeta, että kollektiivisten neuvottelujen käymistä koskevan oikeuden osalta tehdyt perustellut rajoitukset kiistatta vastaisivat sopimusvapauden osalta tehtyjä rajoituksia.

162 Tässä yhteydessä voidaan muistuttaa myös siitä, että yhteisöjen tuomioistuin on työntekijöiden vapaata liikkuvuutta ja samapalkkaisuutta koskevassa oikeuskäytännössään säännönmukaisesti tutkinut, rikotaanko työmarkkinaosapuolten välisten sopimusten määräyksillä yhteisössä asetettuja kieltoja, jotka koskevat kansalaisuuteen(83) tai sukupuoleen(84) perustuvaa syrjintää. Tätä voitaisiin pitää sen yleisen säännön soveltamisena, jonka mukaan perusoikeuden käyttämistä voidaan rajoittaa sillä edellytyksellä, että rajoitus palvelee todellisuudessa yleisen edun mukaisia yhteisön tavoitteita ja että se ei merkitse rajoituksen tavoite huomioon ottaen suhteetonta ja sietämätöntä puuttumista, jolla vahingoitettaisiin taattujen oikeuksien keskeistä sisältöä.(85) On kiistatonta, että nyt käsiteltävinä olevissa asioissa 85 artiklan 1 kohta palvelee sellaista tärkeää tavoitetta, johon perustamissopimuksella pyritään, eli sellaisen järjestelmän luomista, jolla taataan, ettei kilpailu sisämarkkinoilla vääristy (3 artiklan g alakohta).

163 Edellä olevasta seuraa, että vaikka työmarkkinaosapuolilla periaatteessa on vapaus tehdä sellaisia sopimuksia kuin ne pitävät parhaana, niiden on kaikkien muiden talouden toimijoiden tavoin noudatettava yhteisön oikeudessa asetettuja rajoituksia. Pelkästään se, että tunnustetaan perusoikeus kollektiivisten neuvottelujen käymiseen, ei näin ollen vielä estä kilpailusääntöjen soveltamista kollektiivisiin neuvotteluihin.

164 Edellä olevasta analyysistä kuitenkin ilmenee selvästi myös se, että kansainvälisesti vallitsee yksimielisyys siitä, että kollektiiviset neuvottelut ovat lainmukaisia ja sosiaalisesti toivottavia.

165 Tämä toteamus johtaakin seuraavaan kilpailusääntöjen soveltamista vastustavaan väitteeseen, jonka mukaan kilpailusäännöt ovat ristiriidassa eräiden kollektiivisiin neuvotteluihin kannustavien perustamissopimuksen määräysten kanssa.

b) Kollektiivisiin neuvotteluihin kannustaminen yhteisön oikeudessa

166 Perustamissopimuksen 118 artiklan mukaan "komission tehtävänä on - - edistää jäsenvaltioiden kiinteää yhteistoimintaa sosiaalialalla ja erityisesti asioissa, jotka koskevat:

- -

- järjestäytymisoikeutta sekä työnantajien ja työntekijöiden välisiä kollektiivisia neuvotteluja."

167 Perustamissopimuksen 118 b artiklassa määrätään seuraavaa:

"Komissio pyrkii Euroopan tasolla edistämään työmarkkinaosapuolten välistä vuoropuhelua, joka voi johtaa sopimussuhteisiin, jos osapuolet niin haluavat."

168 Sosiaalipolitiikasta muiden Euroopan yhteisön jäsenvaltioiden kuin Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan kesken tehdyssä sopimuksessa, joka on liitteenä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen liitteenä olevassa, sosiaalipolitiikasta tehdyssä pöytäkirjassa,(86) on seuraavat määräykset.

169 Sopimuksen 1 artiklan mukaan "yhteisön ja jäsenvaltioiden tavoitteena on - - työmarkkinaosapuolten välinen vuoropuhelu - - ".

170 Sopimuksen 2 artiklan 4 kohdassa määrätään seuraavaa: "Jäsenvaltio voi antaa - - direktiivien täytäntöönpanon työmarkkinaosapuolten tehtäväksi niiden yhteisestä pyynnöstä."

171 Sopimuksen 3 artiklan 1 kohdan mukaan "komission tehtävänä on edistää työmarkkinaosapuolten kuulemista yhteisön tasolla - - ".

172 Sopimuksen 4 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa: "Työmarkkinaosapuolten välinen vuoropuhelu yhteisön tasolla voi johtaa osapuolten niin halutessa sopimussuhteisiin, mukaan lukien sopimusten tekeminen."

173 Sopimuksen 4 artiklan 2 kohdassa määrätään, että "yhteisön tasolla tehdyt sopimukset pannaan täytäntöön - - 2 artiklassa tarkoitettujen kysymysten osalta allekirjoittajaosapuolten yhteisestä pyynnöstä, neuvoston komission ehdotuksesta tekemällä päätöksellä".

174 Eläkekassat, Alankomaiden ja Ranskan hallitukset sekä komissio päättelevät näistä säännöistä seuraavaa. Perustamissopimuksessa ja sosiaalipolitiikasta tehdyssä sopimuksessa nimenomaisesti kannustetaan kollektiivisia neuvotteluja ja sopimusten tekemistä työmarkkinaosapuolten välillä. Yhteisön oikeudessa hyväksytään, että työmarkkinaosapuolten vuoropuhelulla voidaan myötävaikuttaa lainsäädäntöprosessiin sekä jäsenvaltioissa että yhteisössä. Näiden osapuolten mukaan on näin ollen selvää, että perustamissopimuksen 85 artiklaa ei voida soveltaa tähän ryhmään kuuluviin sopimuksiin.

175 Komissio toteaa kirjallisissa huomautuksissaan, että jos 85 artiklaa voitaisiin soveltaa, useimmat kollektiiviset sopimukset täyttäisivät edellytykset, jotka koskevat kilpailun rajoittamista ja vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Ne olisivat siis perustamissopimuksen 85 artiklan 1 ja 2 kohdan perusteella kiellettyjä ja mitättömiä. Komission mukaan 85 artiklan 3 kohdan mukainen poikkeuksen myöntäminenkin olisi epätodennäköistä, koska määräys ei salli sosiaalisten tavoitteiden huomioon ottamista.

176 Olen jossain määrin samaa mieltä näistä seikoista.

177 Tämä käsitys perustuu ensinnäkin perustamissopimuksen systemaattiseen tulkintaan. Asiassa on merkitystä kahdella, mahdollisesti ristiriitaisella määräysten ryhmällä. Ensimmäinen näistä muodostuu edellä mainituista määräyksistä, joilla kannustetaan kollektiivisten sopimusten tekemistä. Nämä määräykset selvästikin perustuvat siihen olettamaan, että työmarkkinaosapuolten väliset kollektiiviset sopimukset ovat periaatteessa lainmukaisia. Toisaalta huomioon on otettava 85 artikla. Perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan mukaan tietyt sopimusten ryhmät ovat kiellettyjä. Kielletyt sopimukset ovat 85 artiklan 2 kohdan mukaan mitättömiä. Vain siinä tapauksessa, että 85 artiklan 3 kohdassa asetetut edellytykset täyttyvät, komissio voi julistaa, että 85 artiklan 1 kohdan mukaista kieltoa ei sovelleta.

178 Kuten käsiteltävinä olevat asiat ja vertaileva katsaus kansalliseen lainsäädäntöön osoittavat, näiden kahden määräysten ryhmän välillä on potentiaalista jännitystä kaikissa oikeusjärjestyksissä. Tavanomaiset kollektiiviset sopimukset, jotka koskevat sellaisia kollektiivisten neuvottelujen ydinalueita kuten palkkoja ja muita työehtoja, selvästikin