ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 31.3.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 631/2004, 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaa ja asetuksen N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21.3.1972 annetun asetuksen (ETY) N:o 574/72, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, 11 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että silloin kun sen jäsenvaltion laitos, jonne työntekijät on lähetetty, on pyytänyt E 101 -todistukset antanutta laitosta arvioimaan todistukset uudelleen ja peruuttamaan ne sellaisten seikkojen perusteella, joista on saatu tieto tuomioistuimen määräämässä tutkintamenettelyssä, ja joiden perusteella voidaan katsoa, että todistukset on hankittu tai niihin on vedottu vilpillisesti, ja kun todistukset antanut laitos on jättänyt nämä seikat huomiotta arvioidessaan uudelleen, onko todistusten antaminen ollut perusteltua, jäsenvaltion tuomioistuin voi oikeudenkäynnissä, joka on pantu vireille sellaisia henkilöitä vastaan, joiden epäillään käyttäneen lähetettyjä työntekijöitä tällaisten todistusten turvin, sivuuttaa nämä, jos se toteaa mainittujen seikkojen perusteella ja niitä takeita noudattaen, jotka näille henkilöille on taattava osana oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, että kyse on tällaisesta vilpistä.

Unionin lainsäädännön soveltamista ei näet voida ulottaa niin laajalle, että sen avulla voitaisiin vilpillisesti tai väärinkäytöksin hyötyä unionin oikeudessa säädetyistä eduista (ks. vastaavasti tuomio 5.7.2007, Kofoed,C-321/05, EU:C:2007:408, 38 kohta ja tuomio 22.11.2017, Cussens ym.,C-251/16, EU:C:2017:881, 27 kohta).

Erityisesti vilpin toteamisen osalta on kuitenkin niin, että tämä toteaminen perustuu joukkoon sellaisia samansuuntaisia indisioita, joista on nähtävissä samalla vilpin sekä objektiivinen että subjektiivinen tekijä.

Objektiivinen tekijä muodostuu siitä, että ne E 101 -todistuksen saamisen ja siihen vetoamisen edellytykset, joista säädetään asetuksen N:o 1408/71 II osastossa ja jotka on mainittu edellä 34 kohdassa, eivät ole täyttyneet.

Subjektiivinen elementti muodostuu puolestaan asianomaisten tarkoituksesta kiertää mainitun todistuksen myöntämisedellytyksiä tai sivuuttaa ne sen edun saamiseksi, joka todistukseen liittyy.

Vilppi E 101 -todistuksen hankkimisessa voi näin perustua tarkoitukselliseen tekoon, kuten siihen, että lähetetyn työntekijän tai tällaisen työntekijän lähettävän yrityksen todellisesta tilanteesta annetaan virheellinen kuvaus, tai tarkoitukselliseen laiminlyöntiin, kuten siihen, että merkityksellisiä tietoja salataan asetuksen N:o 1408/71 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan soveltamisedellytysten sivuuttamistarkoituksessa.

(ks. 49–53 ja 61 kohta sekä tuomiolauselma)
Toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen kannustamiseksi työssä 19.10.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/85/ETY (kymmenes direktiivin 89/391/ETY 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu erityisdirektiivi) 10 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle säännöstölle, joka mahdollistaa raskaana olevan työntekijän irtisanomisen työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.7.1998 annetun neuvoston direktiivin 98/59/EY 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun joukkovähentämisen perusteella.

On siis niin, että jos irtisanomispäätös on tehty syistä, jotka liittyvät ensisijaisesti asianomaisen raskauteen, se on ristiriidassa kyseisen direktiivin 10 artiklassa säädetyn irtisanomiskiellon kanssa (ks. vastaavasti tuomio 11.11.2010, Danosa, C-232/09, EU:C:2010:674, 62 kohta).

Sitä vastoin irtisanomispäätös, joka on tehty raskauden alkamisen ja äitiysloman päättymisen välisenä aikana syistä, jotka eivät liity työntekijän raskauteen, ei olisi kyseisen 10 artiklan vastainen, tosin sillä edellytyksellä, että työnantaja ilmoittaa kirjallisesti irtisanomisen perusteena olevat syyt ja että kyseisen henkilön irtisanominen on sovellettavan kansallisen lainsäädännön ja/tai käytännön mukaan sallittua, kuten direktiivin 92/85 10 artiklan 1 ja 2 alakohdassa edellytetään (ks. vastaavasti tuomio 11.11.2010, Danosa, C-232/09, EU:C:2010:674, 63 kohta).

Tästä seuraa, että direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yksi tai useampi syy, joka ei liity yksittäisiin työntekijöihin ja joka on työntekijöiden joukkovähentämisen perusteena, kuuluu direktiivin 92/85 10 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettuihin erityisiin tapauksiin, jotka eivät liity työntekijöiden tilaan.

(ks. 47–50 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Lääkärintointa koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 16.6.1975 annetun neuvoston direktiivin 75/363/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 26.1.1982 annetulla neuvoston direktiivillä 82/76/ETY, 2 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ja lääkäreiden vapaan liikkuvuuden sekä heidän tutkintotodistustensa, todistustensa ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojensa vastavuoroisen tunnustamisen helpottamisesta 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/16/ETY 24 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jossa toisessa jäsenvaltiossa järjestettävän erikoislääkärikoulutuksen rahoittamiseen tarkoitetun kansallisen apurahan myöntämisedellytykseksi asetetaan se, että apurahan saava lääkäri harjoittaa ammattitoimintaansa kyseisessä ensimmäisessä jäsenvaltiossa viiden vuoden ajan kymmenen vuoden kuluessa erikoistumisopintojen loppuun saattamisesta tai palauttaa enintään 70 prosenttia myönnetyn apurahan määrästä lainmukaisine korkoineen, jos tällaista sitoumusta ei täytetä.

(ks. 31 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C‑425/16

Hansruedi Raimund

vastaan

Michaela Aigner

(Ennakkoratkaisupyyntö – Oberster Gerichtshof)

Ennakkoratkaisupyyntö – Teollis- ja tekijänoikeudet – EU-tavaramerkki – Asetus (EY) N:o 207/2009 – 96 artiklan a alakohta – Loukkauskanne – 99 artiklan 1 kohta – Pätevyysolettama – 100 artikla – Mitättömäksi julistamista koskeva vastakanne – Loukkauskanteen ja mitättömäksi julistamista koskevan vastakanteen välinen suhde – Menettelyllinen itsemääräämisoikeus

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (yhdeksäs jaosto) 19.10.2017

Ks. tuomion teksti. (ks. 22 kohta)

Euroopan unionin tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 99 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että EU-tavaramerkkejä käsittelevä tuomioistuin ei voi hylätä siinä kyseisen asetuksen 96 artiklan a alakohdan nojalla nostettua loukkauskannetta kyseisen asetuksen 52 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun kaltaisen ehdottoman mitättömyysperusteen vuoksi ilman, että kyseinen tuomioistuin on ensin hyväksynyt mitättömäksi julistamista koskevan vastakanteen, jonka kyseisen loukkauskanteen vastaaja on nostanut mainitun asetuksen 100 artiklan 1 kohdan nojalla ja joka perustuu samaan mitättömyysperusteeseen. (ks. 35 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

Mainitunlaisessa asiayhteydessä on muistutettava siitä, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun unioni ei ole antanut asiaa koskevia säännöksiä, kunkin jäsenvaltion asiana on jäsenvaltioiden menettelyllisen itsemääräämisoikeuden periaatteen nojalla määrittää sisäisessä oikeusjärjestyksessään toimivaltaiset tuomioistuimet ja antaa menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet, mutta jäsenvaltioiden velvollisuutena on taata jokaisessa tapauksessa näiden oikeuksien tehokas suoja (ks. vastaavasti tuomio 30.9.2003, Köbler, C-224/01, EU:C:2003:513, 47 kohta ja tuomio 27.6.2013, Agrokonsulting, C-93/12, EU:C:2013:432, 35 kohta). Tältä osin SEU 4 artiklan 3 kohdassa vahvistetun vilpittömän yhteistyön periaatteen mukaisesti menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet, eivät kuitenkaan saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia luonteeltaan jäsenvaltion sisäisiä oikeussuojakeinoja (vastaavuusperiaate), eivätkä ne saa olla sellaisia, että unionin oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate) (tuomio 16.12.1976, Rewe-Zentralfinanz ja Rewe-Zentral, 33/76, EU:C:1976:188, 5 kohta; tuomio 14.12.1995, Peterbroeck, C‑312/93, EU:C:1995:437, 12 kohta ja tuomio 27.6.2013, Agrokonsulting, C‑93/12, EU:C:2013:432, 36 kohta). Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteisiin perustuvat vaatimukset koskevat muun muassa unionin oikeuteen perustuvia kanteita sääntelevien menettelysääntöjen määrittämistä (ks. vastaavasti tuomio 27.6.2013, Agrokonsulting, C-93/12, EU:C:2013:432, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). (ks. 40–42 kohta)
Asia C-308/16

Kozuba Premium Selection sp. z o.o.

vastaan

Dyrektor Izby Skarbowej w Warszawie

(Ennakkoratkaisupyyntö – Naczelny Sąd Administracyjny)

Ennakkoratkaisupyyntö – Verotus – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Direktiivi 2006/112/EY – 12 artiklan 1 ja 2 kohta – 135 artiklan 1 kohdan j alakohta – Verolliset liiketoimet – Rakennuksen luovutuksen vapauttaminen verosta – Ensimmäisen käyttöönoton käsite – Muutostöiden käsite

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 16.11.2017

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Vapautukset – Liiketoimi, joka koskee rakennuksen tai rakennuksen osan luovutusta siihen liittyvine maapohjineen – Kansallista lainsäädäntöä, jossa vapautuksen edellytykseksi asetetaan se, että rakennuksen ensimmäinen käyttöönotto on tapahtunut verollisen liiketoimen yhteydessä, ei voida hyväksyä – Kansallinen lainsäädäntö, jossa vapautuksen edellytykseksi asetetaan, jos olemassa olevaan rakennukseen on tehty parannustöitä, se, että niistä aiheutuvat kustannukset eivät ylitä tiettyä kiinteää osuutta kyseisen rakennuksen lähtöarvosta – Hyväksyttävyys – Edellytys – Kansallisessa lainsäädännössä säädetyn parannustyön käsitteen ja direktiiviin 2006/112 sisältyvän muutostyön käsitteen tulkinta samalla tavalla – Kansallisen tuomioistuimen tutkintavelvollisuus

(Neuvoston direktiivin 2006/112 12 artiklan 1 ja 2 kohta sekä 135 artiklan 1 kohdan j alakohta)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 12 artiklan 1 ja 2 kohtaa ja 135 artiklan 1 kohdan j alakohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa asetetaan rakennuksen luovutuksen arvonlisäverovapauden edellytykseksi se, että rakennuksen ensimmäinen käyttöönotto on tapahtunut verollisen liiketoimen yhteydessä. Kyseisiä säännöksiä on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että kansallisessa säännöstössä asetetaan tällaisen verovapauden edellytykseksi se, että jos olemassa olevaan rakennukseen on tehty ”parannustöitä”, niistä aiheutuvat kustannukset eivät ole ylittäneet 30 prosenttia kyseisen rakennuksen lähtöarvosta, edellyttäen, että tätä parannustöiden käsitettä tulkitaan samalla tavalla kuin direktiivin 2006/112 12 artiklan 2 kohdassa olevaa muutostöiden käsitettä eli siten, että kyseiseen rakennukseen on täytynyt tehdä merkittäviä muutoksia, joiden tarkoituksena on ollut muuttaa rakennuksen käyttötarkoitusta tai muuttaa huomattavasti sen käyttöön liittyviä ehtoja.

(ks. 59 kohta ja tuomiolauselma)
1.

Muutoksenhaku–Valitusperusteet–Tosiseikkojen ja selvitysaineiston virheellinen arviointi–Tutkimatta jättäminen–Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu tosiseikkojen ja selvitysaineiston arviointi, paitsi jos ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla–Valitusperuste, joka koskee tosiseikkojen ottamista huomioon vääristyneellä tavalla–Seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti, ja tähän vääristämiseen johtaneet analyysivirheet on osoitettava (SEUT 256 artikla; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohta) (ks. 46 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 273 artiklaa ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 16 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että kun arvonlisäverovelvolliseksi rekisteröidään verovelvollinen, jonka hallituksen jäsen on ollut aiemmin sellaisen toisen oikeushenkilön hallituksen jäsen tai osakas, joka ei ole täyttänyt verovelvoitteitaan, veroviranomainen määrää tämän verovelvollisen asettamaan enintään 500000 euron suuruisen vakuuden, mikäli vaadittu vakuus ei mene pidemmälle kuin on välttämätöntä kyseisessä 273 artiklassa tarkoitettujen päämäärien saavuttamiseksi, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava.

(ks. 47 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Asetuksen N:o 650/2012 31 artikla ei koske esineoikeuksien, etenkään esineoikeudellisten tai velvoiteoikeudellisten erityisjälkisäädösten, siirtotapoja, vaan siinä säädetään yksinomaan, että esineoikeuksien sisältöä, sellaisena kuin siitä säädetään perimykseen sovellettavassa laissa (lex causae), on noudatettava ja että esineoikeudet on pantava täytäntöön siinä jäsenvaltiossa, jossa niihin vedotaan (lex rei sitae). Näin ollen on niin, että koska esineoikeudellisella erityisjälkisäädöksellä siirrettävä esineoikeus on omistusoikeus, joka tunnustetaan Saksan oikeudessa, asetuksen N:o 650/2012 31 artiklassa säädettyä muuntamista ei ole tarpeen suorittaa.

(ks. 63 ja 64 kohta)
Vaikka unionin viranomaisilla on niiden käyttäessä niille myönnettyä toimivaltaa laaja harkintavalta erityisesti silloin, kun niiden on suoritettava monitahoisia arviointeja, on ensin selvitettävä, toimivatko nämä viranomaiset todella niille siirretyn toimivallan rajoissa, ja varmistettava erityisesti silloin, kun kyse on SEUT 290 artiklassa tarkoitetusta siirretystä toimivallasta, etteivät unionin viranomaiset ylitä valtuutussäädöksessä niille annettua toimeksiantoa, ja tällöin on muistettava erityisesti, että tällaisen siirretyn toimivallan on joka tapauksessa noudatettava valtuutussäädöksen keskeisiä osia ja oltava lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyllä perussäädöksellä määritellyn säännöstön mukainen.

SEUT 290 artiklassa annetun toimivallan siirtämistä koskevan mahdollisuuden tarkoituksena on se, että lainsäätäjä voi keskittyä lainsäädännön keskeisiin osiin sekä sellaisiin muihin kuin keskeisiin osiin, joista se katsoo tarkoituksenmukaiseksi säätää, antaen komissiolle tehtävän täydentää tiettyjä lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyn toimen muita kuin keskeisiä osia tai muuttaa tällaisia osia sille myönnetyn toimivallan siirtämisen puitteissa. Tästä seuraa, että kyseessä olevaa alaa koskevat olennaiset säännöt on hyväksyttävä perussäännöstössä, eivätkä ne voi olla delegoinnin kohteena. Tältä osin perussäännöstön keskeisiä osia ovat ne osat, joiden antaminen edellyttää unionin lainsäätäjän omiin tehtäviin kuuluvien poliittisten valintojen tekemistä. Alaa koskevien keskeisiksi luokiteltavien osien yksilöinnin on perustuttava objektiivisiin tekijöihin, jotka voivat olla tuomioistuimen valvonnan kohteena, ja tässä yksilöinnissä on otettava huomioon asianomaisen alan ominaisuudet ja erityispiirteet.

Energiaan liittyvien tuotteiden energian ja muiden voimavarojen kulutuksen osoittamisesta merkinnöin ja yhdenmukaisin tuotetiedoin annetun direktiivin 2010/30 yleisen järjestelmän perusteella on katsottava, että vaatimus, jonka mukaan kuluttajille annettavien tietojen on vastattava energian kulutusta laitteen käytön aikana, on tämän direktiivin keskeinen osa. Tältä osin komissio on ollut direktiivin 2010/30 keskeisen osan noudattamatta jättämisen uhalla velvollinen valitsemaan direktiivin 2010/30 täydentämisestä pölynimurien energiamerkinnän osalta annetussa delegoidussa asetuksessa N:o 665/2013 laskentamenetelmän, jolla voidaan mitata pölynimurien energiatehokkuus olosuhteissa, jotka mahdollisimman läheisesti vastaavat todellisia käyttöolosuhteita, edellyttämällä säiliön tiettyä täyttymisastetta mutta ottaen kuitenkin huomioon vaatimukset, jotka liittyvät saatujen tulosten tieteelliseen pätevyyteen ja kuluttajille annettavien tietojen totuudenmukaisuuteen siten kuin ne mainitaan erityisesti kyseisen direktiivin johdanto-osan viidennessä perustelukappaleessa ja 5 artiklan b alakohdassa.

(ks. 58–63 ja 68 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että luottosopimuksen yhteisvastuullisten velallisten välinen takautumiskanne on kyseisessä säännöksessä tarkoitettu ”sopimusta koskeva asia”.

Asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan b alakohdan toista luetelmakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaista luottolaitoksen ja kahden yhteisvastuullisen velallisen välillä tehtyä luottosopimusta on pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna palvelujen suorittamista koskevana sopimuksena.

Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan b alakohdassa, jolla on sama sanamuoto kuin asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan b alakohdalla, tarkoitettu palvelujen käsite edellyttää vähintäänkin sitä, että palveluja tarjoava osapuoli harjoittaa määrättyä toimintaa korvausta vastaan (ks. vastaavasti tuomio 14.7.2016, Granarolo, C-196/15, EU:C:2016:559, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Kuten julkisasiamies esittää ratkaisuehdotuksensa 40 kohdassa, luottolaitoksen ja lainanottajan välisessä luottosopimuksessa palvelujen suoritus perustuu siihen, että luottolaitos myöntää lainanottajalle tietyn rahasumman, mistä lainanottaja maksaa vastikkeen lähtökohtaisesti korkoina.

Niinpä on katsottava, että tällaista luottosopimusta on pidettävä asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan b alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettuna palvelujen suorittamista koskevana sopimuksena.

(ks. 35–38 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaa, luettuna yhdessä sen 11 artiklan 2 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että ensimmäiseen jäsenvaltioon sijoittautunut työnantaja, joka on maksanut edelleen palkkaa liikenneonnettomuuden johdosta pois työstä olleelle työntekijälleen ja jolle kyseisen työntekijän oikeudet suhteessa mainitussa onnettomuudessa mukana olleen ajoneuvon korvausvastuun varalta vakuuttaneeseen yhtiöön, joka on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon, ovat siirtyneet, voi viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitettuna ”vahingonkärsineenä” nostaa kanteen mainittua vakuutusyhtiötä vastaan ensimmäisen jäsenvaltion tuomioistuimissa silloin, kun suora kanne on mahdollinen.

(ks. 39 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-51/16

Stryker EMEA Supply Chain Services BV

vastaan

Inspecteur van de Belastingdienst/Douane kantoor Rotterdam Rijnmond

(Ennakkoratkaisupyyntö – Rechtbank Noord-Holland)

Ennakkoratkaisupyyntö – Yhteinen tullitariffi – Tariffinimikkeet – Tavaroiden luokittelu – Implanttiruuvit, jotka on tarkoitettu istutettaviksi ihmiskehoon murtumien hoitoa tai proteesien kiinnittämistä varten – Yhdistetty nimikkeistö – Nimike 9021 – Täytäntöönpanoasetus (EU) N:o 1212/2014 – Pätevyys

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kahdeksas jaosto) 26.4.2017

Tulliliitto – Yhteinen tullitariffi – Tariffinimikkeet – Implanttiruuvit, jotka on tarkoitettu istutettaviksi ihmiskehoon murtumien hoitoa tai proteesien kiinnittämistä varten – Luokittelu yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 9021 – Kriteerit

(Neuvoston asetuksen N:o 2658/8, liitteessä I oleva nimike 9021)

Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87, sellaisena kuin se on muutettuna 16.10.2014 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 1101/2014, liitteessä I olevan yhdistetyn nimikkeistön nimikettä 9021 on tulkittava siten, että siihen kuuluvat pääasiassa kyseessä olevan kaltaiset lääkinnälliset implanttiruuvit, jos kyseisillä tuotteilla on ominaispiirteitä, jotka erottavat ne tavallisista tuotteista korkeatasoisen viimeistelynsä ja suuren tarkkuutensa sekä valmistustapansa ja erityisen käyttötarkoituksensa osalta. Erityisesti se seikka, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisia ruuveja voidaan istuttaa kehoon ainoastaan lääkinnällisillä erityistyökaluilla eikä tavallisilla työkaluilla, on huomioon otettava ominaispiirre kyseisten lääkinnällisten implanttiruuvien erottamiseksi tavallisista tuotteista.

(ks. 57 kohta ja tuomiolauselma)
Yhdistetyt asiat C-124/16, C-188/16 ja C-213/16

Rikosasiat,

joissa vastaajina ovat

Ianos Tranca ym.

(Amtsgericht Münchenin ja Landgericht München I:n esittämät ennakkoratkaisupyynnöt)

Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa – Direktiivi 2012/13/EU – Tiedonsaantioikeus rikosoikeudellisissa menettelyissä – Oikeus saada tietoja syytteestä – Rangaistusmääräyksen tiedoksi antaminen – Menettelytavat – Velvollisuus nimetä asiamies – Syytetty, joka ei asu kyseisessä valtiossa ja jolla ei ole pysyvää kotipaikkaa – Määräaika rangaistusmääräyksen vastustamiseksi alkaa kulua asiamiehelle tehdystä tiedoksiannosta lähtien

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 22.3.2017

Oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa – Tiedonsaantioikeus rikosoikeudellisissa menettelyissä – Direktiivi 2012/13 – Oikeus saada tietoja syytteestä – Ulottuvuus – Rikosoikeudellisen tuomitsemisen sisältävän toimen tiedoksianto – Menettelytavat – Kansallinen säännöstö, jolla velvoitetaan sellaiset henkilöt, jotka eivät asu jäsenvaltiossa, jossa toimi annettiin, nimeämään asiamies – Hyväksyttävyys – Määräaika tuomitsemisen vastustamiseksi alkaa kulua asiamiehelle tehdystä tiedoksiannosta lähtien – Hyväksyttävyys – Edellytykset

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2012/13 2 artikla, 3 artiklan 1 kohdan c alakohta ja 6 artiklan 1 ja 3 kohta)

Tiedonsaantioikeudesta rikosoikeudellisissa menettelyissä 22.5.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2012/13/EU 2 artiklaa, 3 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ja 6 artiklan 1 ja 3 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä pääasioissa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan rikosoikeudellisessa menettelyssä syytetyn henkilön, joka ei asu tässä jäsenvaltiossa ja jolla ei ole siellä tai alkuperäjäsenvaltiossaan pysyvää kotipaikkaa, on nimettävä asiamies häntä koskevan rangaistusmääräyksen tiedoksiantoa varten ja jonka mukaan määräaika vastustaa tätä määräystä ennen sen täytäntöönpanokelpoiseksi tulemista alkaa kulua kyseisen määräyksen tiedoksi antamisesta mainitulle asiamiehelle.

Direktiivin 2012/13 6 artikla edellyttää rangaistusmääräyksen täytäntöönpanossa kuitenkin, että heti, kun kyseessä oleva henkilö on tosiasiallisesti saanut tiedon tästä määräyksestä, hänet on saatettava tilanteeseen, jossa hän olisi ollut, mikäli kyseinen määräys olisi annettu hänelle tiedoksi henkilökohtaisesti, ja hänellä on erityisesti oltava käytettävissään määräyksen vastustamiseksi asetettu määräaika kokonaisuudessaan ja menetetty määräaika on tarvittaessa palautettava hänelle.

Kansallisten tuomioistuinten on varmistettava, että kansallista menettelyä menetetyn määräajan palauttamiseksi ja tämän menettelyn käyttämiselle asetettuja edellytyksiä sovelletaan edellä mainittuja edellytyksiä vastaavalla tavalla ja että tämä menettely täten mahdollistaa edellä mainitussa 6 artiklassa säädettyjen oikeuksien tehokkaan käyttämisen.

(ks. tuomiolauselma)