ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 93/13 7 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan kansallisen tuomioistuimen, jossa on vireillä kuluttajan nostama yksittäistapausta koskeva kanne, jossa vaaditaan tämän kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välillä tehtyyn sopimukseen sisältyvän ehdon toteamista kohtuuttomaksi, on automaattisesti lykättävä tällaisen kanteen käsittelyä, kunnes kuluttajajärjestön saman artiklan 2 kohdan nojalla nostama kanne, jossa vaaditaan erityisesti kieltämään yksittäistapausta koskevan kanteen kohteena olevaan verrattavien ehtojen käyttö samantyyppisissä sopimuksissa, on ratkaistu lainvoimaisella tuomiolla, ja jonka mukaan tällöin ei voida ottaa huomioon tällaisen lykkäyksen merkitystä yksittäistapausta koskevan kanteen nostaneen kuluttajan suojan kannalta eikä kyseisellä kuluttajalla ole mahdollisuutta päättää irrottautua ryhmäkanteesta.

Yksittäistapausta koskevilla kanteilla ja ryhmäkanteilla on nimittäin direktiivin 93/13 yhteydessä eri tarkoitukset ja oikeusvaikutukset, joten niiden käsittelyn välisen prosessuaalisen suhteen on täytettävä yksinomaan erityisesti hyvään oikeudenkäyttöön kohdistuvat menettelylliset vaatimukset, jotka liittyvät tarpeeseen välttää keskenään ristiriitaisia tuomioistuinten ratkaisuja, mutta tämä eri kanteiden liittyminen toisiinsa ei saa johtaa kuluttajansuojan heikentymiseen direktiivissä 93/13 säädetyltä tasolta. Tässä yhteydessä tällaista tehokkuuden puutetta, joka merkitsee kuluttajalle niiden oikeuksien menettämistä, jotka hänellä olisi yksittäistapausta koskevan kanteen yhteydessä, sen käsittelyn lykkäämisen jälkeen siihen asti, kunnes ryhmäkanteen johdosta on annettu lainvoimainen tuomio, ei voida oikeuttaa tuomioistuinten ratkaisujen johdonmukaisuuden turvaamisen tarpeella, sillä ryhmäkanteen ja yksittäistapausta koskevan kanteen yhteydessä tuomioistuimelle kuuluvien valvontatehtävien luonteen eron pitäisi lähtökohtaisesti ehkäistä keskenään ristiriitaisten tuomioistuinratkaisujen vaara. Siltä osin kuin on kyse tarpeesta välttää tuomioistuinten ruuhkautumista, direktiivissä 93/13 kuluttajille taattujen subjektiivisten oikeuksien tehokasta käyttämistä ei myöskään voida kyseenalaistaa jäsenvaltion tuomioistuinlaitokseen liittyvillä seikoilla.

(ks. 30, 35 ja 40–43 kohta sekä tuomiolauselma)
Uuselintarvikkeista ja elintarvikkeiden uusista ainesosista annetun asetuksen N:o 258/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 596/2009, 1 artiklan 2 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että ilmaisu ”uusi perusmolekyylirakenne” viittaa elintarvikkeisiin tai elintarvikkeiden ainesosiin, joita ei ole käytetty ihmisravintona Euroopan unionin alueella ennen 15.5.1997.

(ks. 36 kohta ja tuomiolauselma)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun neuvoston asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1214/2007, olevan yhdistetyn nimikkeistön yleisten tulkintasääntöjen 3 säännön b alakohtaa on tulkittava siten, että tavaroita, jotka on esitetty tullattaviksi erillisissä pakkauksissa ja pakattu samaan pakkaukseen vasta tullauksen jälkeen, voidaan kuitenkin pitää tässä yleisessä tulkintasäännössä ”vähittäismyyntiä varten sarjoiksi pakattuina tavaroina” ja siten yhteen ja samaan tullinimikkeeseen kuuluvina, mikäli muiden objektiivisten seikkojen perusteella käy ilmi, että kyseiset tavarat kuuluvat yhteen ja että ne on tarkoitettu tarjottaviksi sellaisinaan vähittäiskaupassa, mikä kansallisen tuomioistuimen on arvioitava.

Ensinnäkään yleisten tulkintasääntöjen 3 säännön b alakohdan sanamuodosta tai myöskään harmonoidun järjestelmän selityksistä tai vähittäismyyntiä varten laadituista ohjeista vähittäismyyntiä varten sarjoiksi pakattujen tavaroiden luokittelemiseksi yhdistettyyn nimikkeistöön, joissa säädetään tiettyjä poikkeuksia samaa pakkausta koskevaan vaatimukseen, ei käy ilmi, että tämän yleisen tulkintasäännön mukainen ilmaisu ”sarja” edellyttäisi välttämättä ja kaikissa tapauksissa, että kyseiset tavarat olisi esitettävä tullattaviksi samassa pakkauksessa.

Toiseksi mainitun yleisen tulkintasäännön mukaisen ilmaisun ”sarja” osalta edellytetään, että tavarat liittyvät läheisesti toisiinsa markkinoinnin kannalta, minkä vuoksi niitä ei ainoastaan esitetä yhdessä tullattaviksi vaan ne toimitetaan yleensä myös yhdessä kaikille kaupan portaille, erityisesti vähittäismyyntiportaalle, kokonaisuutena samassa pakkauksessa tiettyä tarvetta varten tai jonkin erityisen toiminnan suorittamista varten.

Näin ollen tavaroiden esittäminen tullille samassa pakkauksessa ei muodosta ehdotonta edellytystä sille, että niiden katsottaisiin kuuluvan yhteen ja muodostavan näin yleisten tulkintasääntöjen 3 säännön b alakohdan mukaisen ”sarjan”, vaan ainoastaan indikaattorin, jonka perusteella tällainen toteamus on mahdollista tehdä.

(ks. 35, 36, 38 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)
Kun unionin tuomioistuin on todennut SEUT 267 artiklan nojalla aloitetussa menettelyssä, että unionin toimi on pätemätön, sen päätöksestä seuraa oikeudellisesti, että toimivaltaisten toimielinten on toteutettava tarvittavat toimenpiteet todetun lainvastaisuuden korjaamiseksi, koska velvollisuutta, josta SEUT 266 artiklassa määrätään kumoamistuomion varalta, sovelletaan analogisesti tuomioihin, joissa todetaan unionin toimi pätemättömäksi.

Tämän velvollisuuden noudattamiseksi kyseisten toimielinten on noudatettava paitsi kumoamis- tai pätemättömyystuomion tuomiolauselmaa, myös sen antamiseen johtaneita perusteluja, jotka ovat tuomiolauselmalle tarvittava tuki, koska ne ovat välttämättömät määritettäessä tuomiolauselman täsmällistä sisältöä. Nämä perustelut nimittäin yksilöivät lainvastaiseksi katsotun täsmällisen säännöksen tai määräyksen, ja toisaalta ne osoittavat tuomiolauselmassa todetun lainvastaisuuden täsmälliset syyt, ja asianomaisen toimielimen on otettava nämä perustelut huomioon korvatessaan kumotun tai pätemättömän toimen.

Näin ollen EY 266 artiklassa velvoitetaan toimielin, jonka säädös on kumottu, toteuttamaan kumoamistuomion täytäntöön panemiseksi tarvittavat toimenpiteet. Lisäksi unionin toimen kumoaminen ei välttämättä vaikuta se valmistelutoimiin.

Näin ollen mainitut toimielimet voivat – paitsi jos todettu virheellisyys on johtanut koko menettelyn pätemättömyyteen – sellaisen toimen antamiseksi, jolla korvataan aikaisempi kumottu tai pätemättömäksi todettu toimi, aloittaa menettelyn uudelleen siinä vaiheessa, jossa tämä virheellisyys tehtiin.

Ei vaadita, että sovellettavassa asetuksessa säädetään nimenomaisesti oikeudesta aloittaa menettely uudelleen, jotta kumotun tai pätemättömäksi todetun toimen antaneet toimielimet voivat tehdä niin.

(ks. 48–52 kohta)
Eläinten suojelusta kuljetuksen ja siihen liittyvien toimenpiteiden aikana annetun asetuksen N:o 1/2005 1 artiklan 5 kohdassa tarkoitettua kaupallisen toiminnan käsitettä on tulkittava siten, että se kattaa toiminnan, joka koskee yleishyödyllisen yhdistyksen suorittamaa kodittomien koirien kuljetusta jäsenvaltiosta toiseen näiden koirien luovuttamiseksi sellaisten henkilöiden huostaan, jotka ovat sitoutuneet ottamaan ne vastaan ja maksaneet summan, joka lähtökohtaisesti kattaa kyseiselle yhdistykselle tästä aiheutuneet kustannukset.

Ensinnäkin asetuksen N:o 1/2005 oikeudellinen perusta on EY 37 artikla (josta on tullut SEUT 43 artikla), ja se kuuluu näin ollen sisämarkkinapolitiikan alaan. Tässä yhteydessä tavaroiden tuontia tai palvelujen tarjoamista vastiketta vastaan on pidettävä perussopimuksessa tarkoitettuna taloudellisena toimintana. Ratkaiseva tekijä, jonka perusteella toiminnan voidaan katsoa olevan taloudellista, on se, että toimintaa ei pidä harjoittaa vastikkeetta. Ei sitä vastoin ole tarpeen, että tällaista toimintaa harjoitetaan voiton tavoittelemiseksi. Näin ollen se, että yleishyödyllinen yhdistys kuljettaa säännöllisesti suuren määrän koiria viedäkseen ne yksityisille, joiden huostaan ne luovutetaan sellaisen sopimuksen perusteella, jossa määrätään muun muassa rahasumman maksamisesta tälle yhdistykselle, suoritetaan asetuksen N:o 1/2005 1 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun kaupallisen toiminnan yhteydessä, vaikka kyseinen yhdistys ei tavoittele eikä saa voittoa.

Kun toiseksi otetaan huomioon asetuksella N:o 1/2005 tavoitellut päämäärät, kaupallisen toiminnan käsitettä ei voida tulkita suppeasti. Asetuksen N:o 1/2005 soveltamisalan rajaaminen voittoa tavoittelevaan kaupalliseen toimintaan uhkaisi erityisesti vaarantaa kyseisen asetuksen ensisijaisen päämäärän eli eläinten suojelun kuljetuksen aikana.

(ks. 29–31 ja 33–35 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
SEUT 49 artiklaa on tulkittava niin, ettei se ole esteenä sellaiselle jäsenvaltion verojärjestelmälle, jonka mukaan siinä tapauksessa, että kyseisessä jäsenvaltiossa asuva yhtiö luovuttaa toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevan kiinteän toimipaikan sen kanssa samaan konserniin kuuluvalle ulkomaiselle yhtiölle, luovutetun toimipaikan osalta aiemmin vähennetyt tappiot on lisättävä tulona luovuttavan yhtiön verotettavaan tulokseen silloin, kun kaksinkertaisen verotuksen välttämistä koskevan sopimuksen mukaan mainitunlaisen kiinteän toimipaikan tulot vapautetaan verosta siinä jäsenvaltiossa, jossa yhtiöllä, jolle kiinteä toimipaikka kuului, on kotipaikka.

Kuitenkin silloin, kun jäsenvaltiossa asuva luovuttava yhtiö osoittaa, että verotettavaan tulokseen tulona lisätyt tappiot ovat tuomiossa Marks & Spencer, C‑446/03, tarkoitettuja lopullisia tappioita, on SEUT 49 artiklan vastaista evätä kyseiseltä yhtiöltä mahdollisuus vähentää verotettavasta voitostaan kyseisessä asuinjäsenvaltiossa sen ulkomailla sijaitsevalle kiinteälle toimipaikalle syntyneet tappiot.

(ks. 53 ja 58 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Yhteisön postipalvelujen sisämarkkinoiden kehittämistä ja palvelun laadun parantamista koskevista yhteisistä säännöistä annettua direktiiviä 97/67, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2008/6, on tulkittava siten, että postisiirtopalvelu, jota käyttäen lähettäjä lähettää rahasummia vastaanottajalle postin yleispalvelusta vastaavan toimijan välityksellä, ei kuulu kyseisen direktiivin soveltamisalaan.

Sen määrittämiseksi, onko postielimen toiminta, joka muodostuu eläkkeiden maksamisen varmistamisesta, SEUT 107 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan kuuluvaa taloudellista toimintaa, kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on varmistaa, kuuluuko mainittu toiminta sosiaaliturvan julkisen tehtävän alaan. Tässä yhteydessä tämän toiminnan on luonteeltaan, tavoitteeltaan sekä siihen sovellettavilta säännöiltään liityttävä erottamattomasti kansalliseen eläkejärjestelmään, jotta sitä ei luokitella taloudelliseksi toiminnaksi. Tältä osin se, että postielin toimii yksinomaan varmistaakseen eläkkeiden maksun, ja se, että näiden eläkkeiden maksu voidaan suorittaa pankkien toimipisteiden välityksellä, joten postisiirrot eivät ole ainoa eläkkeiden maksamistapa, on viite siitä, että voidaan katsoa, että postisiirtotoiminta, jolla maksetaan eläkkeet, voidaan erottaa kansallisesta eläkejärjestelmästä.

SEUT 107 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jos eläkkeiden maksamisen mahdollistava postisiirtotoiminta on taloudellista toimintaa, tämän määräyksen soveltamisalaan ei kuitenkaan kuulu se, että jäsenvaltio myöntää yksinoikeuden eläkemaksujen suorittamiseen postisiirtona kansalliselle postialan toimijalle, kun tämä palvelu on yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvä palvelu, josta maksettava korvaus on vastike tämän yrityksen julkisen palvelun velvoitteen täyttämiseksi tarjoamista palveluista.

(ks. 56 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Jätteiden siirrosta annetun asetuksen N:o 1013/2006, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 669/2008, 17 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kyseisen asetuksen liitteessä IV tarkoitetun kaltaisten jätteiden siirtoa kauttakulkumaahan muun kuin toimivaltaisten viranomaisten hyväksymän, ilmoitusasiakirjassa ilmoitetun rajanylityspaikan kautta on pidettävä hyväksytyn jätteiden siirron yksityiskohtien ja/tai ehtojen olennaisena muutoksena, ja tästä seuraa, että koska tästä muutoksesta ei ole ilmoitettu toimivaltaisille viranomaisille, jätteiden siirto on laiton, sillä se on toteutettu kyseisen asetuksen 2 artiklan 35 alakohdan d alakohdassa tarkoitetulla tavalla, jota ei ole olennaisilta osiltaan eritelty ilmoitusasiakirjoissa. Päinvastaisella tulkinnalla asetuksella N:o 1013/2006 käyttöön otetuilta tarkastusmenettelyiltä ja ‑järjestelmiltä vietäisiin niiden tehokas vaikutus.

(ks. 43 ja 49 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Tässä yhteydessä on todettava, että suoraa yhteyttä suoritettujen palvelujen ja saadun vastikkeen välillä ei voida saattaa kyseenalaiseksi sillä perusteella, että palvelujen suorittajan toiminnan tarkoituksena on panna täytäntöön kansallisen perustuslain nojalla yksinomaan ja välittömästi valtiolle kuuluva perustuslaillinen velvoite eli kaikkien käytettävissä olevan ja mahdollisesti ilmaisen kansallisen terveydenhuollon, joka rahoitetaan pääasiallisesti julkisin varoin, toteuttaminen. Direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohdan mukaan verovelvollisella tarkoitetaan nimittäin jokaista, joka itsenäisesti missä tahansa harjoittaa liiketoimintaa, riippumatta tämän toiminnan tarkoituksesta tai tuloksesta.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että toiminta, jossa yhtiö suorittaa hallintoalueelle alueellisen terveydenhuollon suunnittelu- ja hallinnointipalveluja kyseisen yhtiön ja mainitun alueen välisten ohjelmasopimusten mukaisesti, on kyseisessä säännöksessä tarkoitettua liiketoimintaa.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 13 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tilanteessa, jossa toiminta, jossa yhtiö suorittaa hallintoalueelle alueellisen terveydenhuollon suunnittelu- ja hallinnointipalveluja kyseisen yhtiön ja mainitun alueen välisten ohjelmasopimusten mukaisesti, on kyseisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua liiketoimintaa, siihen sovelletaan kyseisen 13 artiklan 1 kohdan mukaista sääntöä arvonlisäverovelvollisuuden ulkopuolelle jättämisestä, jos voidaan katsoa, että mainittua yhtiötä on pidettävä julkisoikeudellisena yhteisönä ja että se harjoittaa mainittua toimintaa viranomaisen ominaisuudessa – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava –, ja jos kansallinen tuomioistuin toteaa, ettei kyseisen toiminnan verovelvollisuuden ulkopuolelle jättäminen johda huomattavaan kilpailun vääristymiseen.

Tässä yhteydessä mainitun direktiivin 13 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua käsitettä ”muut julkisoikeudelliset yhteisöt” ei voida tulkita julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18 1 artiklan 9 kohdassa esitetyn käsitteen ”julkisoikeudellinen laitos” määritelmän mukaisesti.

(ks. 75 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen N:o 295/91 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 261/2004 ensimmäisestä ja toisesta perustelukappaleesta ilmenee selvästi, että sillä pyritään varmistamaan matkustajien suojelun korkea taso. Vaikka asetuksen N:o 261/2004 3 artiklan 1 kohdan b alakohdassa, kun sitä luetaan kyseisen tavoitteen valossa, ei tosin vaadita toteennäytetyksi, että asianomainen matkustaja on todellakin saanut etuuksia tai korvausta ja apua kolmannessa maassa, mainitun asetuksen soveltamatta jättämistä asianomaiseen matkustajaan ei kuitenkaan voida perustella pelkästään sillä, että hänellä olisi ollut mahdollisuus niitä saada. Ei nimittäin voida hyväksyä, että asetuksella N:o 261/2004 annettu suoja voitaisiin evätä matkustajalta pelkän sellaisen hypoteesin varassa, että hän saattaa saada tietyn korvauksen kolmannessa maassa, ilman että osoitettaisiin, että viimeksi mainittu korvaus on kyseisellä asetuksella taatun korvaamistavoitteen mukainen ja että edellytykset korvauksen saannille ja sen täytäntöönpanoa koskevat yksityiskohtaiset säännöt vastaavat kyseisessä asetuksessa säädettyjä edellytyksiä ja sääntöjä.

Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen N:o 295/91 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 261/2004 5 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että odottamaton tekninen vika, joka ei johdu puutteellisesta huollosta ja jota ei myöskään ole havaittu säännöllisen huollon yhteydessä, ei kuulu mainitussa säännöksessä tarkoitetun käsitteen ”poikkeukselliset olosuhteet” alaan. Vaikka vika, joka aiheutui lentokoneen tiettyjen osien ennenaikaisesta toimimattomuudesta, on tietysti odottamaton tapaus, se on kuitenkin aina erottamattomasti sidoksissa koneen erittäin monitahoiseen toimintajärjestelmään, ja lentoliikenteen harjoittaja käyttää sitä usein vaikeissa ja jopa äärimmäisissä – etenkin ilmastollisissa – olosuhteissa, ja lisäksi on selvää, ettei yksikään lentokoneen osa säily muuttumattomana. Näin ollen on katsottava, että lentoliikennettä harjoitettaessa kyseinen odottamaton tapaus liittyy lentoliikenteen harjoittajan toiminnan tavanomaiseen harjoittamiseen, koska on tavallista, että tämä kohtaa tämäntyyppisiä odottamattomia teknisiä vikoja.

Toisaalta tällaisen vian estäminen tai korjaaminen – ennenaikaisesti viallisen osan korvaaminen mukaan lukien – on tosiasiallisesti asianomaisen lentoliikenteen harjoittajan hallittavissa, koska juuri viimeksi mainitun tehtäviin kuuluu varmistaa liiketoiminnassaan käyttämiensä lentokoneiden huolto ja moitteeton toiminta.

(ks. 41–44 ja 49 kohta sekä tuomiolauselma)
Oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteet eivät ole esteenä sille, että kansallinen verohallinto verotarkastuksen johdosta päättää, että tietyt liiketoimet ovat arvonlisäverollisia, ja että se määrää maksettavaksi veronkorotuksia, edellyttäen, että kyseinen päätös perustuu selkeisiin ja täsmällisiin sääntöihin ja että kyseisen hallinnon soveltama käytäntö ei ole ollut omiaan synnyttämään huolelliselle ja asiantuntevalle taloudelliselle toimijalle kohtuullista luottamusta siihen, ettei kyseistä veroa sovelleta tällaisiin liiketoimiin, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava. Tällaisissa olosuhteissa määrättyjen veronkorotusten on oltava suhteellisuusperiaatteen mukaisia.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annettu direktiivi 2006/112 on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka perusteella verovelvolliselta evätään oikeus vähentää arvonlisävero, joka on maksettu tai maksettava verollisiin liiketoimiin käytetyistä tavaroista ja palveluista, ja verovelvollisen on päinvastoin maksettava kultakin verokaudelta vähennettävissä ollut vero pelkästään siksi, ettei häntä ollut kyseisten liiketoimien suorittamishetkellä rekisteröity arvonlisäverovelvolliseksi, kunnes hänet on asianmukaisesti rekisteröity ja veroilmoitus on jätetty.

Vähennysoikeus on näet yhteisen arvonlisäverojärjestelmän perusperiaate eikä sitä lähtökohtaisesti voida rajoittaa, ja sitä sovelletaan välittömästi kaikkeen arvonlisäveroon, joka on tullut maksettavaksi aikaisemmassa vaihdannan vaiheessa tehtyjen liiketoimien yhteydessä. Lisäksi arvonlisäverotuksen neutraalisuuden perusperiaate edellyttää, että ostoihin sisältyvän arvonlisäveron vähennysoikeus myönnetään, jos aineelliset vaatimukset täyttyvät, vaikka verovelvolliset olisivat laiminlyöneet tietyt muotovaatimukset, Tämän johdosta on niin, että heti kun verohallinnolla on tarvittavat tiedot sen todentamiseksi, että aineelliset edellytykset ovat täyttyneet, se ei voi asettaa verovelvollisen vähennysoikeudelle sellaisia lisäedellytyksiä, joista voisi seurata, ettei tätä oikeutta voida käyttää. Direktiivin 2006/112 214 artiklassa säädetty yksilöiminen sekä verovelvolliselle kyseisen direktiivin 213 artiklassa säädetty velvollisuus ilmoittaa toimintansa alkamisesta, muuttumisesta ja loppumisesta ovat vain valvontaa palvelevia muotovaatimuksia, joilla ei voida kyseenalaistaa varsinkaan arvonlisäveron vähennysoikeutta silloin, kun tämän oikeuden syntyperusteena olevat aineelliset edellytykset täyttyvät. Verovelvollisen kirjanpito- ja ilmoitusvelvoitteiden noudattamatta jättämisen sanktiointi vähennysoikeuden menettämisellä menee selvästi pidemmälle kuin on tarpeen näiden velvoitteiden oikean soveltamisen varmistamista koskevan tavoitteen saavuttamiseksi, koska unionin oikeudessa ei estetä jäsenvaltioita tarvittaessa määräämästä rikkomisen vakavuuteen suhteutettua sakkoa tai rahamääräistä seuraamusta.

(ks. 56, 58–60, 63 ja 65 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Asia C‑16/14

Property Development Company NV

vastaan

Belgian valtio

(hof van beroep te Gentin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Verotus — Kuudes arvonlisäverodirektiivi — 11 artiklan A kohta — Vastikkeelliseen luovutukseen rinnastettava tavaroiden käyttöönotto — Rakennuksen ottaminen käyttöön arvonlisäverosta vapautetun toiminnan tarkoituksiin — Veron peruste kyseisessä käyttöönotossa — Rakennusvaiheessa maksetut väliaikaiset korot”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 23.4.2015

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Veron peruste – Verovelvollisen rakentaman rakennuksen ottaminen käyttöön verottoman liiketoiminnan tarkoituksiin – Veron peruste muodostuu samanlaisten rakennusten ostohinnasta – Sillä, sisältyykö tähän ostohintaan rakennusvaiheessa maksettuja väliaikaisia korkoja, ei ole merkitystä

(Neuvoston direktiivin 77/388 5 artiklan 7 kohdan b alakohta ja 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan b alakohta)

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että laskettaessa arvonlisäveroa, joka kannetaan verovelvollisen rakennuttaman rakennuksen kyseisen direktiivin 5 artiklan 7 kohdan b alakohdassa tarkoitetusta käyttöönotosta, veron peruste muodostuu sellaisten rakennusten, jotka vastaavat kyseistä rakennusta sijainniltaan, kooltaan ja muilta olennaisilta ominaispiirteiltään, ostohinnasta käyttöönottohetkellä. Tässä yhteydessä merkitystä ei ole sillä, muodostuuko osa tästä ostohinnasta väliaikaisista koroista.

On näet niin, että toisin kuin omakustannushintaa koskevan edellytyksen osalta, joka on kuudennen direktiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan b alakohdan nojalla veron peruste ostohinnan puuttuessa, veroviranomainen voi samanlaisten tavaroiden ostohintaa koskevan edellytyksen avulla perustaa laskelmansa kyseisen tyyppisten tavaroiden markkinahintoihin kyseisen rakennuksen käyttöönottohetkellä ilman, että sen on tutkittava yksityiskohtaisesti, minkä arvoon liittyvien seikkojen – kuten verovelvollisen itsensä kiinteistön rakentamisen yhteydessä maksamien väliaikaisten korkojen – perusteella nämä hinnat muodostuivat.

(ks. 40, 41 ja 43 kohta sekä tuomiolauselma)
47

Tästä on todettava, että sen tavoitteena, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa on vahvistettu yläraja, joka on 10 prosenttia kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen liikevaihdosta, on etenkin välttää se, että kyseistä ylärajaa suuremman sakon määräämisellä ylitetään yrityksen maksukyky ajankohtana, jolloin sen katsotaan olevan vastuussa rikkomisesta ja komissio määrää sille rahamääräisen seuraamuksen (tuomio 4.9.2014, YKK ym. v. komissio, C‑408/12 P, EU:C:2014:2153, 63 kohta).
123

Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan sen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska valittaja on hävinnyt asian ja komissio on vaatinut valittajan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut, valittaja on velvoitettava korvaamaan nyt käsiteltävään valitukseen liittyvät oikeudenkäyntikulut.