ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
28

Unionin tuomioistuin on kuitenkin todennut, ettei voida sulkea pois sitä, että on olemassa sellaisia rakennusurakoita, joiden erityispiirteet edellyttävät tiettyjä voimavaroja, joita ei ole mahdollista saavuttaa kokoamalla yhteen useamman toimijan vajaat voimavarat. Se on siis todennut, että tällaisessa tapauksessa hankintaviranomainen voisi perustellusti vaatia, että yksi ainoa taloudellinen toimittaja täyttää asianomaista soveltuvuutta koskevat vähimmäisehdot tai ne täytetään turvautumalla rajattuun määrään taloudellisia toimijoita, kun kyseinen vaatimus liittyy suoraan hankintasopimuksen kohteeseen ja on oikeassa suhteessa siihen nähden. Unionin tuomioistuin on kuitenkin täsmentänyt, että kyseinen tapaus on poikkeus eikä kyseessä olevia vaatimuksia voida vahvistaa kansallisessa oikeudessa yleiseksi säännöksi (ks. vastaavasti tuomio 10.10.2013, Swm Costruzioni 2 ja Mannocchi Luigino, C‑94/12, EU:C:2013:646, 35 ja 36 kohta).
67

Tässä yhteydessä on muistettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen määrittämään asian tosiseikaston ja arvioimaan sitä ja lähtökohtaisesti arvioimaan sitä selvitysaineistoa, johon se on asian tosiseikastoa määrittäessään tukeutunut. Silloin, kun tämä selvitysaineisto on saatu asianmukaisesti ja yleisiä oikeusperiaatteita sekä todistustaakkaa ja asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä on noudatettu, ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn selvitysaineiston näyttöarvoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että tuomioistuimelle esitetty selvitysaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tämä arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin (tuomio Innolux v. komissio, C-231/14 P, EU:C:2015:451, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
4

LIR:n 139 ter §:ssä, joka on sisällytetty kyseiseen lakiin 19.12.2008 annetun lain (Mémorial A 2008, s. 2622) 1 §:n 24 kohdalla, säädetään seuraavaa: ”(1) Eläkkeensaajien veronhyvitys (CIP) myönnetään jokaiselle verovelvolliselle, joka saa 96 §:n 1 momentin 1 ja 2 kohdassa tarkoitettua eläkkeisiin tai muihin toistuvaissuorituksiin perustuvaa tuloa, jonka verotusoikeus on Luxemburgilla, ja jolla on verokortti. Veronhyvitys otetaan huomioon vain yhden kerran kaikkien verovelvolliselle myönnettävien eläkkeiden ja muiden toistuvaissuoritusten osalta. (2) Eläkkeensaajien veronhyvitys on 300 euroa vuodessa. Kuukausittainen määrä on 25 euroa. Eläkkeensaajien veronhyvitys rajoittuu ajanjaksoon, jona verovelvollinen saa 1 momentissa tarkoitettua ja siinä säädettyjen edellytysten mukaista eläkkeisiin tai muihin toistuvaissuorituksiin perustuvaa tuloa. Sen suorittaa eläkekassa tai muu eläkkeenmaksaja sen verovuoden aikana, johon veronhyvitys liittyy, 4 momentissa tarkoitetulla suurherttuan asetuksella määritettävien yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti. Eläkkeensaajien veronhyvitystä ei myönnetä tuloista, joiden määrä ei ole vähintään 300 euroa vuodessa tai 25 euroa kuukaudessa. Eläkkeensaajien veronhyvitys on vähennettävissä ja palautettavissa eläkkeensaajalle yksinomaan sellaisen veronpidätyksen yhteydessä, jonka eläkekassa tai muu eläkkeenmaksaja asianmukaisesti tekee palkkioista ja palkoista verokortin perusteella. (3) Eläkkeensaajien veronhyvityksen ja yksinhuoltajan veronhyvityksen tehneellä eläkekassalla tai eläkkeenmaksajalla on oikeus kuitata myönnetyt hyvitykset pidätetyistä veroista tai tarvittaessa vaatia ennakkoon maksettujen veronhyvitysten palauttamista 4 momentissa tarkoitetulla suurherttuan asetuksella määritettävien yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti. (4) Tämän pykälän soveltamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä voidaan täsmentää suurherttuan asetuksella.”
20

Asiayhteydestä, johon asetuksen 23 artiklan 1 kohdan ensimmäinen virke liittyy, on ensiksi todettava, että kyseisen kohdan toisella virkkeellä lievennetään ensimmäisessä virkkeessä vahvistettua sääntöä, kun on kyse ”kolmansista, jotka ovat saaneet oikeuden” tavaramerkkiin kyseessä olevan oikeustoimen jälkeen ja jotka tiesivät siitä näitä oikeuksia hankkiessaan. Kyseisen 23 artiklan 2 kohdassa vahvistetaan puolestaan poikkeus edellä mainittuun sääntöön, kun on kyse ”henkilöstä, joka saa yhteisön tavaramerkin tai oikeuden yhteisön tavaramerkkiin” koko yrityksen luovuttamisen tai muun yleisseuraannon kautta. Asetuksen 23 artiklan 1 ja 2 kohdan tulkitseminen samaan aikaan kirjaimellisesti ja systemaattisesti tukee sitä, että kun kyseistä artiklaa tarkastellaan kokonaisuutena, sillä on tarkoitus säädellä asetuksen 17, 19 ja 22 artiklassa tarkoitettujen oikeustoimien oikeusvaikutuksia suhteessa kolmansiin, joilla on tai joilla voi olla yhteisön tavaramerkkiä koskevia oikeuksia.
Koostumukseltaan tuntemattoman tai vaihtelevan aineen, kompleksisen reaktiotuotteen tai biologisen materiaalin (UVCB) luokittelu siitä vesiympäristölle aiheutuvien vaarojen kannalta on suoritettava aineiden ja seosten luokituksesta, merkinnöistä ja pakkaamisesta annetussa asetuksessa N:o 1272/2008 säännösten mukaisesti. Kyseisen asetuksen liitteen I mukaan tällaisessa luokituksessa käytetään vaiheittaista lähestymistapaa, joka riippuu saatavilla olevista seosta ja sen aineosia koskevista tiedoista. Vaiheittaisen lähestymistavan tekijöitä ovat seoksilla tehtyihin testeihin perustuva luokitus, päättelysääntöihin perustuva luokitus ja luokiteltujen aineosien yhteenlasku ja/tai yhteenlaskukaava.

Asetuksen N:o 1272/2008 liitteessä I olevassa 4.1.3.5.5 kohdassa ei tarkastella muiden kuin kyseisessä säännöksessä nimenomaisesti tarkoitettujen kriteerien soveltamista. Missään säännöksessä ei kuitenkaan nimenomaisesti kielletä UVCB-aineen luokittelun kannalta mahdollisesti merkityksellisten muiden seikkojen huomioon ottamista.

Asetuksessa tarkoitettu menettelyllinen lähestymistapa on herkkä muun muassa siksi, että ilmaisu ”aine” kattaa laajan joukon kemianteollisuuden tuotteita, joista suuri osa on hyvin vaikea luokitella joustamattomiin kriteereihin perustuvan järjestelmän avulla. Kyseisessä asiakirjassa korostetaan luokittelusta jopa asiantuntijoille seuraavia vaikeita monitahoisia tulkintaongelmia erityisesti niin sanottujen ”kompleksisten tai monia ainesosia sisältävien aineiden” osalta, joiden biohajoavuus-, bioakkumulaatio-, jakautumiskerroin- ja vesiliukoisuusominaisuudet aiheuttavat tulkintaongelmia, koska seoksen kaikki ainesosat voivat käyttäytyä eri tavalla.

Unionin lainsäätäjä on sisällyttänyt kemikaalien maailmanlaajuisesti yhdenmukaistetun luokitus- ja merkintäjärjestelmän (GHS) säännökset asetuksen N:o 1272/2008 liitteeseen I ilmaisematta aikomusta poiketa kyseisestä lähestymistavasta. Tässä tilanteessa ei voida katsoa, että unionin lainsäätäjä olisi sivuuttanut kyseisiä menettelyllisiä rajoituksia, kun se sisällytti GHS:n asetukseen N:o 1272/2008.

Yhteenlaskumenetelmän joustamaton ja automaattinen soveltaminen kaikissa tilanteissa voi johtaa siihen, että sellaisen UVCB-aineen, jonka ainesosista vain harvat ovat tunnettuja, vaarallisuutta vesiympäristölle aliarvioidaan. Tällaista lopputulosta ei voida pitää asetuksella N:o 1272/2008 tavoitellun ympäristön ja kansanterveyden suojelua koskevan päämäärän mukaisena.

Niinpä on katsottava, että kun komissio soveltaa yhteenlaskumenetelmää ratkaistakseen, onko UVCB-aine vesiympäristölle välittömästi ja kroonisesti myrkyllinen, sen ei tarvitse rajoittaa arviointiaan pelkästään asetuksen N:o 1272/2008 liitteessä I olevassa 4.1.3.5.5 kohdassa nimenomaisesti mainittuihin seikkoihin siten, että muut seikat sivuutetaan. Komission on huolellisuusvelvoitteensa mukaisesti tutkittava huolellisesti ja puolueettomasti muut seikat, joilla on merkitystä, vaikka niistä ei nimenomaisesti säädetä mainituissa säännöksissä.

(ks. 36, 39, 43 ja 45–47 kohta)
Sijoittajien korvausjärjestelmistä 3.3.1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/9/EY ja talletusten vakuusjärjestelmistä 30.5.1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 94/19/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 11.3.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/14/EY, säännöksiä on tulkittava siten, että sellaisiin varoihin perustuvat saatavat, jotka on veloitettu yksityisillä luottolaitoksessa olevilta tileiltä ja siirretty mainitun luottolaitoksen nimiin avatuille tileille sellaisten uusien joukkovelkakirjojen merkintää varten, joiden liikkeeseenlaskijana tämän piti olla, tilanteessa, jossa näiden arvopapereiden liikkeeseenlaskua ei lopulta tapahtunut luottolaitoksen konkurssin vuoksi, kuuluvat sekä direktiivissä 97/9 säädettyjen, sijoittajien korvausjärjestelmien alaan että direktiivissä 94/19 säädettyjen, talletusten vakuusjärjestelmien alaan.

Direktiivin 97/9 2 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että tilanteessa, jossa saatavat kuuluvat sekä direktiivissä 94/19 säädettyjen, talletusten vakuusjärjestelmien että direktiivissä 97/9 säädettyjen, sijoittajien korvausjärjestelmien alaan, eikä kansallinen lainsäätäjä ole säätänyt tällaisten saatavien osoittamisesta jommankumman direktiivin mukaisen järjestelmän alaan, tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, ei voi tämän säännöksen perusteella itse päättää siitä, kumpaan järjestelmään näiden saatavien haltijat voivat tukeutua. Tällaisessa tilanteessa saatavien haltijoiden on itse valittava, kummasta järjestelmästä, joista on kansallisessa lainsäädännössä säädetty näiden kahden direktiivin täytäntöönpanemiseksi, ne haluavat korvauksen.

(ks. 105 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Rautateiden infrastruktuurikapasiteetin käyttöoikeuden myöntämisestä ja rautateiden infrastruktuurin käyttömaksujen perimisestä 26.2.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/14/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 29.4.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2004/49/EY, säännöksiä ja erityisesti sen 4 artiklan 5 kohtaa ja 30 artiklan 1, 3, 5 ja 6 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen sellaisen kansallisen säännöstön soveltamiselle, jossa säädetään yleisten tuomioistuinten suorittamasta rautateiden infrastruktuurin käyttömaksujen kohtuullisuuden tapauskohtaisesta valvonnasta ja mahdollisuudesta tarvittaessa muuttaa näiden maksujen määrää riippumatta tämän direktiivin 30 artiklassa säädetyn sääntelyelimen suorittamasta valvonnasta.

Direktiivin 2001/14 johdanto-osan 12 perustelukappaleesta ilmenee täten, että hinnoittelujärjestelmien ja kapasiteetin käyttöoikeuden myöntämisjärjestelmien on kannustettava rataverkkojen haltijoita optimoimaan infrastruktuurin käyttö jäsenvaltioiden asettamissa puitteissa (tuomio 28.2.2013, komissio v. Espanja, C-483/114, EU:C:2013:114, 44 kohta). Vaikka on totta, että nämä haltijat voivat pääsääntöisesti laskea maksun määrän kaikkiin rautatieyrityksiin sovellettavan hinnoittelujärjestelmän perusteella, ne eivät voi saavuttaa optimointia tällaisella järjestelmällä, mikäli niitä uhkaa koska tahansa se, että siviilituomioistuin vahvistaa kohtuuden mukaan BGB:n 315 §:n nojalla yksinomaan oikeudenkäynnin asianosaisena olevaan rautatieyritykseen sovellettavan maksun, koska se, että kyseinen tuomioistuin vahvistaa tällaisen maksun, rajoittaa täten rataverkon haltijan harkintavaltaa tavalla, joka on yhteensopimaton direktiivin 2001/14 tavoitteiden kanssa (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2013, komissio v. Italia,C-369/11, EU:C:2013:636, 43 kohta).

(ks. 80, 81 ja 103 kohta sekä tuomiolauselma)
Jäsenvaltio ei ole noudattanut yhdyskuntajätevesien käsittelystä annetun direktiivin 91/271, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1137/2008, 4 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, kun se ei ole varmistanut yhdyskuntajätevesien biologista tai vastaavaa käsittelyä sellaisten taajamien osalta, jonka asukasvastineluku on 2 000–10 000.

Direktiivin 91/271 4 artiklan 1 kohdan toisessa ja kolmannessa luetelmakohdassa jäsenvaltioille asetetaan saavutettavaa lopputulosta koskeva täsmällinen, selvästi ja yksiselitteisesti muotoiltu velvoite, jonka mukaan viemäröidyt yhdyskuntajätevedet on ennen vesistöön johtamista käsiteltävä biologisesti tai vastaavalla tavalla, kun ne ovat peräisin taajamista, joiden asukasvastineluku on 10 000–15 000, tai ennen sisävesiin tai suistoihin johtamista, kun ne ovat peräisin taajamista, joiden asukasvastineluku on 2 000–10 000.

(ks. 22 ja 35 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Oikeudellisen perustan ilmoittamista edellyttää SEU 5 artiklan 2 kohdassa vahvistettu annetun toimivallan periaate, jonka mukaan unioni toimii ainoastaan jäsenvaltioiden sille perussopimuksissa antaman toimivallan rajoissa saavuttaakseen perussopimuksissa niin unionin sisäisen kuin kansainvälisenkin toiminnan osalta asetetut tavoitteet.

Asianmukaisen oikeudellisen perustan valinnalla on perustuslaillinen merkitys, sillä koska unionilla on vain annettua toimivaltaa, unionin on liitettävä antamansa toimet EUT-sopimuksen määräyksiin, joissa sille todellakin annetaan toimivalta tähän tarkoitukseen. Oikeudellisen perustan ilmoittamisella on erityinen merkitys myös unionin niiden toimielinten, joita toimen toteuttamismenettely koskee, oikeuksien säilyttämiseksi. Oikeudellisen perustan ilmoittamista edellyttää myös SEUT 296 artiklasta johtuva perusteluvelvollisuus. Tätä velvollisuutta, joka on perusteltu muun muassa sen tuomioistuinvalvonnan vuoksi, jota unionin tuomioistuimen on voitava harjoittaa, on lähtökohtaisesti sovellettava kaikkiin unionin toimiin, joilla on oikeusvaikutuksia. Oikeusvarmuus edellyttää, että kaikkien toimien, joiden tarkoituksena on tuottaa oikeusvaikutuksia, sitovuus johtuu jostain unionin oikeuden määräyksestä tai säännöksestä, joka on nimenomaisesti ilmaistava toimen oikeudellisena perustana ja jonka mukaan toimen oikeudellinen muoto määräytyy.

Kun on kyse päätöksestä, jolla vahvistetaan unionin puolesta esitettävät kannat SEUT 218 artiklan 9 kohdan mukaisesti, oikeudellisen perustan ilmoittamatta jättäminen, joka liittyy toimen kyseisessä määräyksessä määrätystä oikeudellisesta muodosta poikkeamiseen, aiheuttaa sekaannusta kyseisen toimen luonteen ja oikeudellisen ulottuvuuden sekä sen menettelyn suhteen, jota sitä hyväksyttäessä pitää noudattaa, ja tämä sekaannus on omiaan heikentämään unionia sen puolustaessa kantaansa.

(ks. 48–50, 52, 53 ja 58 kohta)
Asia C-591/15

Gibraltar Betting and Gaming Association Limited

vastaan

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

ja

Her Majesty’s Treasury

(High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Divisionin (Administrative Court) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – SEUT 355 artiklan 3 kohta – Gibraltarin asema – SEUT 56 artikla – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Täysin jäsenvaltion sisäinen tilanne – Tutkimatta jättäminen

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 13.6.2017

Unionin perussopimukset–Alueellinen soveltamisala–Gibraltarin kuuluminen unionin perussopimusten alueelliseen soveltamisalaan–Palvelujen tarjoamisen vapaus–Soveltaminen (SEUT 56 artikla ja SEUT 355 artiklan 3 kohta) Palvelujen tarjoamisen vapaus–Perustamissopimuksen määräykset–Soveltumatta jättäminen jäsenvaltion täysin sisäiseen tilanteeseen–Gibraltariin sijoittautuneet toimijat tarjoavat palveluita Yhdistyneeseen kuningaskuntaan sijoittautuneille henkilöille–Täysin jäsenvaltion sisäinen tilanne (SEUT 56 artikla ja SEUT 355 artiklan 3 kohta)
Eri jäsenvaltioissa sijaitseviin emo- ja tytäryhtiöihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä 30.11.2011 annetun neuvoston direktiivin 2011/96/EU 5 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion verolainsäädännölle, jossa säädetään oikeudenmukaisuusveron kaltaisesta verosta, joka kannetaan ulkomaisilta yhtiöiltä, jotka harjoittavat kyseisessä jäsenvaltiossa taloudellista toimintaa kiinteän toimipaikan välityksellä, sekä kotimaisilta yhtiöiltä, ja myös ulkomaisen yhtiön kotimaiselta tytäryhtiöltä, kun kyseiset yhtiöt jakavat osinkoja, joita ei tiettyjen kansallisessa verojärjestelmässä säädettyjen veroetujen käyttämisen vuoksi ole sisällytetty niiden lopulliseen verotettavaan tulokseen.

Unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että jotta vero voidaan luonnehtia emo-tytäryhtiödirektiivin 5 artiklassa tarkoitetuksi lähdeveroksi, kolmen kumulatiivisen edellytyksen on täytyttävä. Ensimmäiseksi vero on perittävä siinä valtiossa, jossa osingot on jaettu, ja verotettavana tapahtumana on oltava osingon tai arvopapereista koituvan tuoton maksaminen, toiseksi kyseisen veron määräytymisperusteen on oltava arvopapereista koituva tuotto ja kolmanneksi verovelvollisena on oltava näiden arvopapereiden haltija (ks. analogisesti tuomio 24.6.2010, P. Ferrero e C. ja General Beverage Europe, C-338/08 ja C-339/08, EU:C:2010:364, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Siltä osin kuin oikeudenmukaisuusveron kaltaisen veron verovelvollisena ei ole arvopapereiden haltija vaan osinkoa jakava yhtiö, kolmas edellytys ei kuitenkaan täyty.

(ks. 63, 65 ja 68 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle lainsäädännölle, jossa kielletään yleisesti ja ehdottomasti suu- ja hammashoitopalvelujen kaikenlainen mainonta.

Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen palvelujen tarjoamisen vapauden rajoituksen osalta on otettava huomioon se, että ihmisten terveyden ja hengen suojaaminen on EUT-sopimuksessa suojelluista oikeushyvistä ja intresseistä tärkein ja että lähtökohtaisesti jäsenvaltioiden asiana on päättää siitä tasosta, jolla ne aikovat suojella kansanterveyttä, ja siitä tavasta, jolla kyseinen taso on saavutettava. Koska tämä taso voi vaihdella jäsenvaltiosta toiseen, jäsenvaltioille on tältä osin myönnettävä harkintavaltaa (ks. vastaavasti tuomio 2.12.2010, Ker-Optika, C‑108/09, EU:C:2010:725, 58 kohta ja tuomio 12.11.2015, Visnapuu, C‑198/14, EU:C:2015:751, 118 kohta). Näin ollen on todettava, että tästä harkintavallasta huolimatta pääasiassa kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön soveltamisesta johtuva rajoitus, jolla kielletään yleisesti ja ehdottomasti kaikki suu- ja hammashoitopalvelujen mainonta, ylittää sen, mikä on tarpeen tällä lainsäädännöllä tavoiteltujen, tämän tuomion 66 kohdassa esiin tuotujen päämäärien saavuttamiseksi.

Kaikki tällä lainsäädännöllä kielletyt mainokset eivät sellaisinaan saa aikaan tämän tuomion 69 kohdassa mainittujen tavoitteiden kanssa ristiriitaisia vaikutuksia. Näin ollen on katsottava, että pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön tavoitteet voidaan saavuttaa vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä, joilla tarpeen vaatiessa rajataan tiukasti ne muodot ja tavat, jotka voivat pätevästi kuulua hammaslääkärien käyttämiin viestintäkeinoihin, kieltämättä heiltä kuitenkaan yleisesti ja ehdottomasti kaikkea mainontaa.

(ks.71–73, 75 ja 76 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)
Asia C-528/15

Policie ČR, Krajské ředitelství policie Ústeckého kraje, odbor cizinecké policie

vastaan

Salah Al Chodor ym.

(Nejvyšší správní soudin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteet ja ‑menettelyt – Asetus (EU) N:o 604/2013 (Dublin III) – 28 artiklan 2 kohta – Säilöönotto siirtämistä varten – 2 artiklan n alakohta – Huomattava pakenemisen vaara – Objektiiviset perusteet – Lakisääteisen määritelmän puuttuminen

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 15.3.2017

Rajavalvonta, turvapaikka ja maahanmuutto – Turvapaikkapolitiikka – Kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteet ja -menettelyt – Asetus N:o 604/2013 – Säilöönotto siirtämistä varten – Edellytys – Huomattava pakenemisen vaara – Jäsenvaltioiden velvollisuus vahvistaa yleisesti sovellettavassa sitovassa säännöksessä objektiivisia perusteita, joilla määritellään tällaisen vaaran olemassaolo

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 604/2013 2 artiklan n alakohta ja 28 artiklan 2 kohta)

Kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön johonkin jäsenvaltioon jättämän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteiden ja -menettelyjen vahvistamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 604/2013 2 artiklan n alakohtaa ja 28 artiklan 2 kohtaa yhdessä luettuina on tulkittava siten, että niiden nojalla jäsenvaltioiden on vahvistettava yleisesti sovellettavassa sitovassa säännöksessä objektiiviset perusteet, joiden pohjalta on syytä olettaa, että kansainvälistä suojelua hakeva siirtomenettelyn kohteena oleva henkilö saattaa paeta. Tällaisen säännöksen puuttumisesta seuraa, ettei kyseisen asetuksen 28 artiklan 2 kohtaa voida soveltaa.

Asianomaisten säännösten tarkoituksen perusteella ja niiden asiayhteydestä ilmenevän korkeatasoisen suojan valossa ainoastaan säännös, joka on yleisesti sovellettava, voi täyttää selvyyden, ennakoitavuuden, saatavuuden ja erityisesti mielivallalta annettavan suojan vaatimukset.

(ks. 43 ja 47 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-579/15

Daniel Adam Popławski

(Ennakkoratkaisupyyntö – rechtbank Amsterdam)

Ennakkoratkaisupyyntö – Poliisiyhteistyö ja oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa – Puitepäätös 2002/584/YOS – Eurooppalainen pidätysmääräys ja jäsenvaltioiden väliset luovuttamismenettelyt – Harkinnanvaraiset kieltäytymisperusteet – 4 artiklan 6 alakohta – Täytäntöönpanojäsenvaltion sitoumus panna rangaistus täytäntöön kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti – Täytäntöönpano – Yhdenmukaista tulkintaa koskeva velvollisuus

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 29.6.2017

Oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa–Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä tehty puitepäätös–Eurooppalaisen pidätysmääräyksen harkinnanvaraiset kieltäytymisperusteet–Pidätysmääräys, joka on annettu vapaudenmenetyksen käsittävän rangaistuksen tai turvaamistoimenpiteen täytäntöönpanoa varten–Täytäntöönpanosta kieltäytymisen edellytyksenä on, että toisen jäsenvaltion kansalaisella on pysyvä oleskelulupa–Ei ole takeita siitä, että täytäntöönpanosta voidaan todella vastata–Ei voida hyväksyä (Neuvoston puitepäätöksen 2002/584 4 artiklan 6 alakohta)

Oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa–Puitepäätökset, joilla pyritään jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämiseen–Täytäntöönpano jäsenvaltioissa–Velvollisuus tulkita kansallista oikeutta puitepäätösten mukaisesti–Rajat–Yleisten oikeusperiaatteiden noudattaminen–Kansallisen oikeuden contra legem -tulkinta–Ei voida hyväksyä (Neuvoston puitepäätös 2008/909)

Oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa–Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä tehty puitepäätös–Eurooppalaisen pidätysmääräyksen harkinnanvaraiset kieltäytymisperusteet–Välittömän oikeusvaikutuksen puuttuminen–Kansallisten tuomioistuinten velvollisuus tulkita kansallisia säännöksiä puitepäätöksen sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti–Pidätysmääräys, joka on annettu vapaudenmenetyksen käsittävän rangaistuksen tai turvaamistoimenpiteen täytäntöönpanoa varten–Täytäntöönpanosta kieltäytymisen edellytyksenä on, että toisen jäsenvaltion kansalaisella on pysyvä oleskelulupa–Täytäntöönpanojäsenvaltion oikeusviranomaisten velvollisuus taata kyseisen rangaistuksen tehokas täytäntöönpano (Neuvoston puitepäätöksen 2002/584 4 artiklan 6 alakohta)