Lääkärintointa koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 16.6.1975 annetun neuvoston direktiivin 75/363/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 26.1.1982 annetulla neuvoston direktiivillä 82/76/ETY, 2 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, 3 artiklan 1 ja 2 kohtaa sekä liitettä on tulkittava siten, että kyseisessä liitteessä tarkoitettu asianmukainen palkka on maksettava kaikilta sellaisilta täysipäiväisiltä tai osa-aikaisilta erikoistumiskoulutusjaksoilta, jotka alkoivat vuonna 1982 ja jatkuivat vuoteen 1990, edellyttäen, että kyseinen koulutus koskee sellaista erikoisalaa, joka on yhteinen kaikille jäsenvaltioille tai kahdelle tai useammalle jäsenvaltiolle ja joka on mainittu lääketieteen tutkintotodistusten, todistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen vastavuoroisesta tunnustamisesta sekä toimenpiteistä sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamiseksi 16.6.1975 annetun neuvoston direktiivin 75/362/ETY 5 tai 7 artiklassa.

Direktiivin 75/363, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 82/76, 2 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, 3 artiklan 1 ja 2 kohtaa sekä liitettä on tulkittava siten, että jäsenvaltiolle asetettu velvollisuus säätää, että kaikesta vuonna 1982 aloitetusta ja vuoteen 1990 jatkuneesta täysipäiväisestä tai osa-aikaisesta erikoistumiskoulutuksesta on maksettava mainitussa liitteessä tarkoitettu asianmukainen palkka, ei riipu siitä, onko kyseinen jäsenvaltio toteuttanut direktiivin 82/76 täytäntöönpanotoimenpiteet. Kansallisen tuomioistuimen on niin ennen direktiiviä kuin sen jälkeenkin annettuja kansallisen oikeuden säännöksiä soveltaessaan tulkittava niitä niin pitkälti kuin mahdollista näiden direktiivien sisältö ja tarkoitus huomioon ottaen.

Siinä tapauksessa, ettei direktiivissä 83/76 tarkoitettua tulosta kyettäisi sen kansallisten täytäntöönpanotoimenpiteiden puuttumisen vuoksi saavuttamaan ottamalla huomioon kansallinen oikeus kokonaisuudessaan ja soveltamalla siinä hyväksyttyjä tulkintatapoja, unionin oikeus velvoittaa asianomaisen jäsenvaltion korvaamaan direktiivin täytäntöönpanon laiminlyönnillä yksityisille aiheuttamansa vahingon. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana on selvittää, täyttyvätkö kaikki ne edellytykset, jotka unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä on tältä osin asetettu unionin oikeuteen perustuvan jäsenvaltion vahingonkorvausvastuun syntymiselle.

Tältä osin on todettava, että vahinko, joka on aiheutunut siitä, että direktiivi 82/76 on saatettu voimaan tätä varten säädetyn määräajan jälkeen, voidaan korvata soveltamalla direktiivin täytäntöönpanotoimenpiteitä taannehtivasti ja täydellisesti, edellyttäen, että direktiivi on pantu säännönmukaisesti täytäntöön. Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin varmistettava, että edunsaajille myönnettävä vahingonkorvaus vastaa kärsittyä vahinkoa. Tätä tarkoitusta varten riittää, että direktiivin täytäntöönpanotoimenpiteitä sovelletaan taannehtivasti, säännönmukaisesti ja täydellisesti, paitsi jos edunsaajat näyttävät toteen, että heille on aiheutunut myös muita menetyksiä siitä syystä, etteivät he voineet aikanaan saada direktiivillä turvattuja rahallisia etuja, ja että nämä menetykset on myös korvattava (ks. vastaavasti tuomio 25.2.1999, Carbonari ym., C 131/97, EU:C:1999:98, 53 kohta ja tuomio 3.10.2000, Gozza ym., C-371/97, EU:C:2000:526, 39 kohta).

(ks. 50 ja 51 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)