Kyseisen lupajärjestelmän mukainen ensimmäinen vaihe on tunnistamismenettely, jossa erityistä huolta aiheuttavat aineet tunnistetaan REACH-asetuksen 57 artiklassa ilmaistujen kriteerien perusteella. Toinen vaihe on kyseisten aineiden sisällyttäminen kyseisen asetuksen liitteenä XIV olevaan luvanvaraisten aineiden luetteloon, ja kolmas ja viimeinen vaihe koskee menettelyä mahdollisen luvan myöntämiseksi erityistä huolta aiheuttavalle aineelle.

Kemikaalien rekisteröinnistä, arvioinnista, lupamenettelyistä ja rajoituksista annetun asetuksen N:o 1907/2006 (REACH) 1 artiklan 1 kohdasta ilmenee tämän osalta, että asetuksella pyritään varmistamaan korkeatasoinen ihmisten terveyden ja ympäristön suojelu, mukaan lukien vaihtoehtoisten keinojen edistäminen aineiden vaarojen arvioimiseksi, sekä aineiden vapaa liikkuvuus sisämarkkinoilla samalla kilpailukykyä ja innovointia edistäen. Tätä varten mainitussa asetuksessa otetaan käyttöön kemikaalien integroitu valvontajärjestelmä, joka sisältää niiden rekisteröinnin, niiden arvioinnin sekä niiden sallimisen ja niiden käyttämisen mahdolliset rajoitukset. REACH-asetuksessa kiinnitetään erityistä huomiota niin sanottuihin ”erityistä huolta” aiheuttaviin aineisiin. Kyseisiin aineisiin sovelletaan nimittäin REACH-asetuksen VII osastossa säädettyä lupajärjestelmää, jolla on 55 artiklan nojalla tarkoitus ”taata sisämarkkinoiden moitteeton toiminta varmistaen samalla, että erityistä huolta aiheuttavien aineiden riskit ovat asianmukaisesti hallinnassa ja että kyseiset aineet korvataan asteittain soveltuvilla vaihtoehtoisilla aineilla tai tekniikoilla, jos nämä ovat taloudellisesti ja teknisesti toteuttamiskelpoisia”.

Tästä säännöksestä käy selvästi ilmi, että tietyt erityistä huolta aiheuttavat aineen käytöt tai käyttökategoriat voidaan vapauttaa lupavaatimuksesta silloin, jos kaksi edellytystä täyttyy. Molemmat edellytykset koskevat yhtäältä sitä, että on olemassa sellainen voimassa oleva yhteisön erityislainsäädäntö, jossa asetetaan ihmisten terveyden tai ympäristön suojeluun liittyvät vähimmäisvaatimukset aineen käytölle, ja toisaalta sitä, että riski on asianmukaisesti hallinnassa tämän lainsäädännön pohjalta. Säännöksen sanamuodosta käy myös selvästi ilmi, että edellytykset ovat kumulatiivisia, joten vapautuksen epäämiseen riittää, että pelkästään toinen näistä edellytyksistä jää täyttymättä.

Kemikaalien rekisteröinnistä, arvioinnista, lupamenettelyistä ja rajoituksista annetun asetuksen N:o 1907/2006 (REACH) VII osastossa säädetyn lupajärjestelmän ja unionin muiden sellaisten lainsäädännössä annettujen säännösten tai hallinnollisten säännösten välisen johdonmukaisuuden varmistamiseksi, joiden tarkoituksena on suojella ihmisten terveyttä tai ympäristöä kemikaalien käytössä syntyviltä riskeiltä, kyseisen asetuksen 58 artiklan 2 kohdassa sallitaan, että tietyt käytöt tai käyttökategoriat voidaan vapauttaa lupavaatimuksesta edellyttäen, että riski on asianmukaisesti hallinnassa voimassa olevan yhteisön erityislainsäädännön, jossa asetetaan ihmisten terveyden tai ympäristön suojeluun liittyvät vähimmäisvaatimukset aineen käytölle, pohjalta.

Unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen todettuaan ensin aivan oikein, että työntekijöiden terveyden ja turvallisuuden suojelemisesta työpaikalla esiintyviin kemiallisiin tekijöihin liittyviltä riskeiltä annettuun direktiiviin 98/24 ja työntekijöiden suojelemisesta syöpäsairauden vaaraa aiheuttaville tekijöille tai perimän muutoksia aiheuttaville aineille altistumiseen työssä liittyviltä vaaroilta annettuun direktiiviin 2004/37 ei sisälly yhtään varsinaisesti kromitrioksidia koskevaa säännöstä, jossa asetetaan ihmisten terveyden tai ympäristön suojeluun liittyvät vähimmäisvaatimukset tämän aineen käytölle, todennut, että nämä direktiivit eivät muodosta erityislainsäädäntöä kemikaalien rekisteröinnistä, arvioinnista, lupamenettelyistä ja rajoituksista annetun asetuksen N:o 1907/2006 (REACH) 58 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen voinut perustellusti päätyä siihen, että ensimmäinen tässä säännöksessä vaadituista kahdesta edellytyksestä ei ollut täyttynyt, ja perustella siten sen, että REACH-asetuksen 58 artiklan 2 kohdan loukkaamisesta esitetty kanneperuste hylättiin.

Ilmaisun ”erityislainsäädäntö”, jota ei ole määritelty REACH-asetuksessa, merkitys ja ulottuvuus on nimittäin määriteltävä sen tavanomaisen merkityksen mukaan, joka sillä on yleiskielessä, ottaen samalla huomioon se asiayhteys, jossa sitä käytetään, ja sen lainsäädännön tavoitteet, johon se kuuluu. Tältä osin adjektiivin ”erityinen” tavanomainen merkitys viittaa yleiskielessä siihen, mikä on erityistä tapaukselle, mikä on sille ominaista ja mikä erottaa sen muista tapauksista, ja se voi näin olla vastakohta sille, mikä on yleistä. Tämän tavanomaisen merkityksen mukaisesti REACH-asetuksen 58 artiklan 2 kohdassa käytettyä ilmaisua ”erityislainsäädäntö” on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan ainakin kaikkia direktiivejä tai asetuksia, joissa annetaan erityissääntöjä kyseisen aineen osalta. Tämä ilmaisu on ymmärrettävä vastakohtana sellaiselle lainsäädännölle, jossa säännellään yleisellä ja abstraktisella tavalla määriteltyä aineryhmää tai käyttökategoriaa.

Vaikka on niin, että REACH-asetuksen 58 artiklan 2 kohdan ensimmäisen virke ei viittaa aineen käsitteeseen vaan ainoastaan käytön tai käyttökategorioiden käsitteeseen, vapautusmekanismi edellyttää aineen ja sen käytön tai käyttökategorioiden välillä olevaa erottamatonta yhteyttä. REACH-asetuksella pyritään nimittäin, kuten sen nimestä ja yleisestä rakenteesta ilmenee, sääntelemään aineita. Asetuksen VII osaston lupajärjestelmä on tarkoitettu erityisesti sellaisia aineita varten, jotka katsotaan niiden sisäisten ominaisuuksien takia erityistä huolta aiheuttaviksi aineiksi ja jotka on tästä syystä lopulta korvattava.

(ks. 34, 35, 37, 38 ja 42 kohta)