JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE

29 päivänä lokakuuta 2020 ( 1 )

Asia C-804/19

BU

vastaan

Markt24 GmbH

(Ennakkoratkaisupyyntö – Landesgericht Salzburg (Salzburgin osavaltion tuomioistuin, Itävalta))

Ennakkoratkaisupyyntö – Vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue – Oikeudellinen yhteistyö siviili- ja kauppaoikeuden alalla – Asetus (EU) N:o 1215/2012 – II luvun 5 jakso (20–23 artikla) – Toimivalta työsopimusta koskevissa asioissa – Jäsenvaltiossa A tehty työsopimus työntekijän, jonka kotipaikka on tässä valtiossa, ja työnantajan, jonka kotipaikka on jäsenvaltiossa B, välillä työsuoritusten tekemisestä tässä viimeksi mainitussa valtiossa – Työsopimus, jota ei ole täytetty – Työntekijän työnantajaa vastaan nostama kanne, jolla vaaditaan sovitun palkan maksamista – Asiaa käsittelevän tuomioistuimen kansallisen oikeuden mukaisten toimivaltasääntöjen poissulkeminen – 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohta – Käsite paikkakunta, ”missä tai mistä käsin työntekijä tavallisesti työskentelee” – Paikkakunta, missä työntekijän oli työskenneltävä, sellaisena kuin siitä on sovittu työsopimuksessa

I Johdanto

1. Itävallassa asuva luonnollinen henkilö BU teki työsopimuksen Saksan oikeuden mukaan perustetun yhtiön Markt24 GmbH:n kanssa. Tämän sopimuksen mukaan ensin mainitun oli tehtävä jälkimmäisen lukuun ja tämän johdon alaisena siivoustyötä Saksassa. Tosiasiassa työsopimus oli kuitenkin voimassa vain paperilla, ja näin jatkui useita kuukausia aina siihen asti, kun Markt24 päätti sen irtisanomalla BU:n. Tämän ajanjakson aikana kyseinen yhtiö ei antanut työntekijälle yhtään työtehtävää, vaikka tämä odotti kotonaan työtoimeksiantoja. Tämä samainen yhtiö ei myöskään maksanut hänelle sovittua palkkaa.

2. Tässä yhteydessä BU nosti kanteen Landesgericht Salzburgissa (Salzburgin osavaltion tuomioistuin, Itävalta), jonka tuomiopiirissä hänellä on kotipaikka, ja vaati Markt24:ltä tätä palkkasaatavaa. Kyseinen tuomioistuin taas esitti unionin tuomioistuimelle nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön, joka koskee tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen (EU) N:o 1215/2012 ( 2 ) (jäljempänä Bryssel I a ‑asetus) tulkintaa.

3. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii eri kysymyksillään selvittämään, onko se toimivaltainen käsittelemään BU:n nostaman kanteen vai olisiko tämä kanne pitänyt nostaa saksalaisessa tuomioistuimessa. Tämä riippuu ensinnäkin siitä, voidaanko Bryssel I a ‑asetuksen toimivaltasääntöjä – erityisesti työntekijöiden työnantajiaan vastaan nostamia kanteita koskevaa 21 artiklaa – soveltaa tällaiseen kanteeseen, seuraavaksi siitä, voiko käsiteltävän asian kaltaisessa tilanteessa työntekijä tarvittaessa nostaa tämän artiklan nojalla kanteen kotipaikkansa tuomioistuimessa, ja jos näin ei ole, lopuksi siitä, onko tämä asetus esteenä sille, että viimeksi mainittu tuomioistuin toteaa olevansa toimivaltainen tämän mahdollisuuden työntekijälle antavien kansallisten sääntöjen nojalla.

4. Tässä ratkaisuehdotuksessa selitän, että BU:n nostaman kanteen kaltainen kanne kuuluu Bryssel I a ‑asetuksen soveltamisalaan, minkä vuoksi tämän kanteen käsittelemiseen toimivaltaiset tuomioistuimet määräytyvät tämän asetuksen säännösten eivätkä kansallisten toimivaltasääntöjen perusteella. Selitän myös, että tilanteessa, jossa työsopimusta ei syystä tai toisesta ole täytetty, työntekijä voi nostaa kanteen työnantajaansa vastaan kyseisen 21 artiklan nojalla joko sen jäsenvaltion tuomioistuimissa, jossa työnantajalla on kotipaikka, tai sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä työntekijän oli työskenneltävä, sellaisena kuin siitä on sovittu tässä sopimuksessa.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Bryssel I a ‑asetus

5. Bryssel I a ‑asetuksen johdanto-osan 18 perustelukappaleessa todetaan, että ”vakuutus-, kuluttaja- ja työsopimusten osalta heikompaa osapuolta olisi suojeltava tuomioistuimen toimivaltaa koskevilla säännöillä, jotka ovat hänen etujensa kannalta yleisiä sääntöjä suotuisammat”.

6. Tämän asetuksen II luvun 5 jakso, jonka otsikkona on ”Toimivalta työsopimusta koskevissa asioissa”, käsittää kyseisen asetuksen 20–23 artiklan. Tämän saman asetuksen 20 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Työsopimusta koskevassa asiassa tuomioistuimen toimivalta määräytyy tämän jakson säännösten mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 6 artiklan, 7 artiklan 5 alakohdan ja, kun on kyse työnantajaa vastaan nostetusta kanteesta, 8 artiklan 1 kohdan soveltamista.”

7. Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Sellaista työnantajaa vastaan, jolla on kotipaikka jäsenvaltiossa, voidaan nostaa kanne a) sen jäsenvaltion tuomioistuimissa, jossa tällä on kotipaikka; tai b) toisessa jäsenvaltiossa i) sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä tai mistä käsin työntekijä tavallisesti työskentelee, tai sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä tai mistä käsin hän viimeksi työskenteli, tai ii) jos työntekijä ei tavallisesti työskentele tai työskennellyt missään yksittäisessä maassa, sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä työntekijän palvelukseen ottaneen työnantajan toimipaikka sijaitsee tai sijaitsi.”

B Itävallan oikeus

8. Työ- ja sosiaaliasioissa toimivaltaisista tuomioistuimista 7.3.1985 annetun liittovaltion lain (Bundesgesetz über die Arbeits- und Sozialgerichtsbarkeit (Arbeits- und Sozialgerichtsgesetz), jäljempänä ASGG) 4 §:n 1 momentin a ja d kohdassa säädetään seuraavaa: ”50 §:n 1 momentissa mainituissa riita-asioissa alueellisesti toimivaltainen on kantajan valinnan mukaan 1) 1–3 kohdan tapauksissa myös tuomioistuin, jonka tuomiopiirissä a) työntekijällä on työsuhteen aikana tai oli työsuhteen päättymisajankohtana kotipaikka tai asuinpaikka, – – d) palkka on maksettava tai, mikäli työsuhde on päättynyt, oli viimeksi maksettava – –”

III Pääasia, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa

9. BU on Salzburgissa (Itävalta) asuva luonnollinen henkilö. Markt24 on Saksan oikeuden mukaan perustettu yhtiö, jonka kotipaikka on Unterschleißheim (Saksa).

10. Eräänä päivänä BU:hun otti yhteyttä mies, joka kertoi hänelle Markt24:n etsivän työntekijöitä, minkä jälkeen BU allekirjoitti tämän miehen kanssa Salzburgissa sijaitsevassa leipomossa työsopimuksen, jossa oli tämän yhtiön leima sekä itävaltalainen puhelinnumero ja saksalainen osoite. Tämän sopimuksen mukaan BU otettiin osa-aikatyöhön siivoustyöntekijäksi tekemään siivoustyötä Münchenissä (Saksa) kuukausipalkkaa vastaan.

11. BU:n oli tarkoitus aloittaa tehtävässään 6.9.2017. Hän ei kuitenkaan koskaan alkanut työskennellä. Markt24 ei nimittäin osoittanut hänelle mitään työtä. Vaikka BU oli puhelimitse tavoitettavissa ja odotti kotonaan työtoimeksiantoja, hän ei tehnyt siivoustyötä eikä mitään muitakaan työsuorituksia tämän yhtiön palveluksessa. BU:lla ei ollut sen miehen puhelinnumeroa, jonka kanssa hän oli tehnyt työsopimuksen. BU ei saanut työsuhteen aikana palkkaa. Hänet oli kuitenkin kolmen muun kyseisen yhtiön työntekijän tapaan ilmoitettu itävaltalaiselle sosiaalivakuutuslaitokselle työntekijäksi.

12. Markt24 irtisanoi BU:n 15.12.2017.

13. BU nosti 27.4.2018 Landesgericht Salzburgissa Markt24:ää vastaan kanteen, jossa hän vaati tältä maksamatta olevia palkkoja, osuutta erityiskorvauksista ja lomakorvausta ajanjaksolta 6.9.2017–15.12.2017. Pääasian kantaja väittää, että tämä tuomioistuin on toimivaltainen, koska kyseisellä yhtiöllä oli työsuhteen alkaessa toimisto Salzburgissa.

14. Koska Markt24:lle ei voitu antaa haastetta tiedoksi eikä tämän yhtiön edustajien olinpaikka ollut tiedossa, Landesgericht Salzburg nimesi asiamiehen edustamaan sitä sen poissa ollessa. Tämä asiamies kiisti 7.1.2019 toimittamassaan kirjelmässä kyseisen tuomioistuimen kansainvälisen ja alueellisen toimivallan.

15. Tässä tilanteessa Landesgericht Salzburg päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [Bryssel I a ‑asetuksen] 21 artiklaa sovellettava työsuhteeseen, jonka yhteydessä tehtiin Itävallassa työsopimus työsuoritusten tekemisestä Saksassa, mutta työntekijä, joka on odottanut Itävallassa useita kuukausia varsinaisia työtoimeksiantoja, ei ole tehnyt työsuorituksia? Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: 2) Onko [Bryssel I a ‑asetuksen] 21 artiklaa tulkittava siten, että voidaan soveltaa ASGG:n 4 §:n 1 momentin a kohdan kaltaista kansallista säännöstä, jossa annetaan työntekijälle (helpotettu) mahdollisuus nostaa kanne sen paikkakunnan tuomioistuimessa, jossa hänellä on kotipaikka työsuhteen aikana tai oli työsuhteen päättyessä? 3) Onko [Bryssel I a ‑asetuksen] 21 artiklaa tulkittava siten, että voidaan soveltaa ASGG:n 4 §:n 1 momentin d kohdan kaltaista kansallista säännöstä, jossa annetaan työntekijälle (helpotettu) mahdollisuus nostaa kanne sen paikkakunnan tuomioistuimessa, jossa palkka on maksettava tai oli maksettava työsuhteen päättyessä? Jos toiseen ja kolmanteen kysymykseen vastataan kieltävästi: 4) a) Onko [Bryssel I a ‑asetuksen] 21 artiklaa tulkittava siten, että sellaisen työsuhteen osalta, jossa työntekijä ei ole tehnyt työsuorituksia, kanne on nostettava siinä jäsenvaltiossa, jossa työntekijä on odottanut työtoimeksiantoja? b) Onko [Bryssel I a ‑asetuksen] 21 artiklaa tulkittava siten, että sellaisen työsuhteen osalta, jossa työntekijä ei ole tehnyt työsuorituksia, kanne on nostettava siinä jäsenvaltiossa, jossa työsopimusta valmisteltiin ja se tehtiin, vaikka siinä sovittiin työsuoritusten tekemisestä toisessa jäsenvaltiossa tai kaavailtiin sitä? Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi: 5) Onko [Bryssel I a ‑asetuksen] 7 artiklan 1 alakohtaa sovellettava työsuhteeseen, jonka yhteydessä tehtiin Itävallassa työsopimus työsuoritusten tekemisestä Saksassa, mutta työntekijä, joka on odottanut Itävallassa useita kuukausia varsinaisia työtoimeksiantoja, ei ole tehnyt työsuorituksia, jos voidaan soveltaa ASGG:n 4 §:n 1 momentin a kohdan kaltaista kansallista säännöstä, jossa annetaan työntekijälle (helpotettu) mahdollisuus nostaa kanne sen paikkakunnan tuomioistuimessa, jossa hänellä on kotipaikka työsuhteen aikana tai työsuhteen päättyessä, tai jos voidaan soveltaa ASGG:n 4 §:n 1 momentin d kohdan kaltaista kansallista säännöstä, jossa annetaan työntekijälle (helpotettu) mahdollisuus nostaa kanne sen paikkakunnan tuomioistuimessa, jossa palkka on maksettava tai oli maksettava työsuhteen päättyessä?”

16. Ennakkoratkaisupyyntö, joka on päivätty 23.10.2019, on saapunut unionin tuomioistuimeen saman kuukauden 31. päivä. Markt24, Tšekin hallitus ja Euroopan komissio ovat esittäneet unionin tuomioistuimelle kirjallisia huomautuksia. Käsiteltävässä asiassa ei ole pidetty istuntoa.

IV Asian tarkastelu

17. Käsiteltävä asia koskee unionin jäsenvaltioiden tuomioistuinten kansainvälistä toimivaltaa käsitellä työntekijän työnantajaansa vastaan nostama kanne työsopimuksessa määrätyn palkan maksamisesta vähintäänkin erityisissä olosuhteissa, joissa työntekijä ei ole tosiasiallisesti työskennellyt lainkaan tämän sopimuksen mukaisesti, koska työnantaja ei ole osoittanut hänelle sovittuja tehtäviä. Kuten totean tämän ratkaisuehdotuksen johdannossa, kyseinen sopimus oli siis voimassa vain paperilla allekirjoittamispäivästä siihen päivään, jona työnantaja päätti sen irtisanomalla työntekijän.

18. Kanne on nostettu rajat ylittävässä riita-asiassa. Kyseessä oleva työntekijä, BU, asuu Salzburgissa, kun taas työnantajana olevan yhtiön, Markt24:n, kotipaikka on Saksassa; lisäksi tällä yhtiöllä oli mahdollisesti toimisto Salzburgissa heidän sopimussuhteensa alussa. ( 3 ) Riidanalainen työsopimus tehtiin tuossa kaupungissa, kun taas sovitut työsuoritukset eli siivoustyöt oli määrä tehdä Münchenissä.

19. Tässä yhteydessä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäisellä kysymyksellä pyritään ennen kaikkea selvittämään, sovelletaanko Bryssel I a ‑asetuksen ja erityisesti sen II luvun 5 jakson toimivaltasääntöjä BU:n Markt24:ää vastaan nostaman kanteen kaltaiseen kanteeseen.

20. Tässä vaiheessa on palautettava mieleen, että tämä jakso sisältää erityiset säännöt kanteista, jotka nostettaan ”työsopimusta koskevissa asioissa”. Kyseessä olevilla säännöillä, joista on jo annettu merkittävää unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, ( 4 ) on tarkoitus muun muassa ( 5 ) suojata työntekijää, jota pidetään työsopimuksen heikompana osapuolena. ( 6 ) Tältä osin Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklassa tarjotaan toimivaltaista tuomioistuinta koskevia eri vaihtoehtoja työntekijälle, joka haluaa nostaa kanteen työnantajaansa vastaan. Tämän artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan työntekijä voi nostaa työnantajaansa vastaan kanteen sen jäsenvaltion tuomioistuimissa, jossa viimeksi mainitulla on kotipaikka, mutta – tärkeänä täsmennyksenä – ei oman kotipaikkansa tuomioistuimissa. Kyseisen artiklan 1 kohdan b alakohdassa työntekijälle annetaan mahdollisuus nostaa kanne joko i) ”sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä tai mistä käsin [hän] tavallisesti työskentelee”, tai ”sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä tai mistä käsin hän viimeksi työskenteli”, tai ii) jos työntekijä ei tavallisesti työskentele tai työskennellyt missään yksittäisessä maassa, ”sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä [hänet] palvelukseen ottaneen työnantajan toimipaikka sijaitsee tai sijaitsi”.

21. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin epäilee, ovatko nämä säännöt sovellettavissa sen käsiteltäväksi saatettuun kanteeseen, sillä vaikka BU oli tehnyt työsopimuksen Markt24:n kanssa, hän ei tosiasiallisesti ollut tehnyt yhtään työsuoritusta tämän sopimuksen mukaisesti. Jaksossa A selitän kuitenkin, miksi kyseiset säännöt ovat sovellettavissa tällaiseen kanteeseen riippumatta siitä, että riidanalaista työsopimusta ei ole täytetty.

22. Toisella ja kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, voiko se todeta olevansa toimivaltainen käsittelemään BU:n nostaman kanteen kansallisessa oikeudessaan – tarkemmin ottaen ASGG:n 4 §:n 1 momentin a ja d kohdassa – säädettyjen sääntöjen perusteella, koska näissä säännöissä annetaan joko suoraan tai välillisesti ( 7 ) itävaltalaisille työntekijöille mahdollisuus nostaa kanne oman kotipaikkansa tuomioistuimessa Itävallassa ja koska ne ovat näin ollen näille työntekijöille Bryssel I a ‑asetuksen sääntöjä edullisempia. Jaksossa B selitän kuitenkin, miksi tällaiseen kanteeseen voidaan soveltaa ainoastaan tämän asetuksen toimivaltasääntöjä eikä vastaavia kansallisia sääntöjä, silloinkin kun nämä jälkimmäiset säännöt ovat työntekijöille ensin mainittuja edullisempia.

23. Neljäs kysymys koskee ennen kaikkea Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa tarkoitettua sääntöä. Tällä kysymyksellä pyritään selvittämään, onko tässä säännöksessä tarkoitettu paikkakunta, ”missä tai mistä käsin työntekijä tavallisesti työskentelee”, mahdollista määrittää tilanteessa, jossa työntekijä ei ole tehnyt yhtään työsuoritusta. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, unionin tuomioistuimella ei tähän mennessä ole ollut tilaisuutta ottaa kantaa siihen, miten kyseistä säännöstä on tulkittava tällaisessa yhteydessä. Jaksossa C selitän, mistä syistä myös tällaisessa tilanteessa tämä ”paikkakunta” on yksilöitävissä ja vastaa paikkakuntaa, missä työntekijän oli työskenneltävä, sellaisena kuin siitä on sovittu tässä sopimuksessa, eikä paikkakuntaa, missä työsopimus tehtiin tai missä työntekijä on odottanut työtoimeksiantoja, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää.

A Bryssel I a ‑asetuksen ja erityisesti sen II luvun 5 jakson sovellettavuus (ensimmäinen kysymys)

24. Mielestäni on ensinnäkin täysin selvää, että BU:n nostaman kanteen kaltainen kanne kuuluu kokonaisuutena arvioituna Bryssel I a ‑asetuksen soveltamisalaan. Kyseinen kanne kuuluu nimittäin selvästi tämän asetuksen aineelliseen soveltamisalaan. ( 8 ) Se kuuluu myös sen henkilölliseen soveltamisalaan, koska sen toimivaltasääntöjä sovelletaan lähtökohtaisesti silloin, kun vastaajalla on kotipaikka jäsenvaltiossa, ( 9 ) ja Markt24:n kotipaikka on Saksassa. ( 10 ) Vaikka näiden sääntöjen soveltaminen edellyttää lähtökohtaisesti, että asia ei ole pelkästään jäsenvaltion sisäinen, ( 11 ) muistutan, että kyseinen kanne liittyy rajat ylittävään riita-asiaan. ( 12 )

25. Toiseksi nähdäkseni on niin ikään selvää, että tämä sama kanne kuuluu erityisesti Bryssel I a ‑asetuksen II luvun 5 jakson soveltamisalaan.

26. Tältä osin muistutan, että tämän asetuksen 20 artiklan 1 kohdan mukaan kyseistä 5 jaksoa sovelletaan kanteisiin, jotka on nostettu ”työsopimusta koskevassa asiassa”. Tästä sanamuodosta ilmenee kaksi edellytystä: ensinnäkin riidan osapuolten välillä on oltava ”työsopimus” ja toiseksi kanteen täytyy liittyä tähän ”sopimukseen”.

27. Unionin tuomioistuin on todennut toistuvasti ensimmäisestä edellytyksestä, että kyseisellä työsopimuksen käsitteellä ei viitata asiaa käsittelevän tuomioistuimen kansallisessa oikeudessa (niin sanottu lex fori) säädettyihin luokitteluihin vaan sille on annettava itsenäinen määritelmä, jotta voidaan taata Bryssel I a ‑asetuksen toimivaltasääntöjen yhtenäinen soveltaminen kaikissa jäsenvaltioissa. ( 13 )

28. Unionin tuomioistuin on siten määritellyt itsenäisesti tällaisen ”sopimuksen” viittaamalla työsuhteen käsitteeseen. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan työsuhteen olennainen ominaispiirre on se, että henkilö tekee tietyn ajanjakson ajan toiselle tämän johdon alaisena suorituksia korvausta vastaan. ( 14 )

29. Tästä seuraa, että sopimusta on pidettävä Bryssel I a ‑asetuksen 20 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna ”työsopimuksena”, jos siinä asetetaan sopimuspuolten välille tällaista työsuhdetta vastaavia velvoitteita. Tässä tapauksessa on selvää, että BU:n tekemä sopimus Markt24:n kanssa sisälsi määräystensä perusteella tällaisia velvoitteita ja että sitä on siis pidettävä työsopimuksena. ( 15 )

30. Toinen edellytys puolestaan täyttyy selvästi tässä tapauksessa, koska BU:n kanne perustuu riidanalaisesta työsopimuksesta johtuvien velvoitteiden täyttämättä jättämiseen. ( 16 )

31. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii kuitenkin, onko riidanalaiselta työsuhteelta, jotta se kuuluisi Bryssel I a ‑asetuksen II luvun 5 jakson soveltamisalaan, edellytettävä tiettyä kestoa ja pysyvyyttä, mikä voisi mahdollisesti sulkea pois tämän jakson soveltamisen muun muassa käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa työntekijä ei ole aloittanut työskentelyä.

32. Markt24:n, Tšekin hallituksen ja komission tavoin en ole tätä mieltä. Bryssel I a ‑asetuksen II luvun 5 jakson soveltaminen edellyttää, kuten olen todennut, että kyseessä oleva kanne koskee riidan asianosaisia sitovaa ”työsopimusta”. Sen sijaan sillä, milloin tämä sopimus on tehty ( 17 ) tai onko se tosiasiallisesti täytetty, ei ole merkitystä.

33. Kuten kyseinen hallitus väittää, tämä ratkaisu perustuu kyseisen jakson tavoitteeseen, jona on vahvistaa toimivaltasäännöt ”työsopimusta koskevassa asiassa”. Tällaiset riidat voivat luonnollisesti syntyä pian tällaisen sopimuksen tekemisen jälkeen ( 18 ) tai jopa ennen sen täyttämistä. ( 19 ) Tästä viimeksi mainitusta seikasta on huomattava, että usein juuri työsopimuksesta johtuvien velvoitteiden kokonaan tai osittain täyttämättä jättäminen on perusteena tämän saman jakson soveltamisalaan kuuluvien kanteiden nostamiselle.

34. Päinvastainen tulkinta olisi sitä paitsi ristiriidassa Bryssel I a ‑asetuksessa asetetun toimivaltasääntöjen hyvää ennustettavuutta koskevan tavoitteen kanssa. Kuten komissio korostaa, tämän tavoitteen mukaisesti kunkin sopimuspuolen on voitava sopimuksen tekemisestä lähtien kohtuudella ennakoida, missä tuomioistuimessa (tuomioistuimissa) hän voi nostaa kanteen toista sopimuspuolta vastaan tai missä tuomioistuimessa (tuomioistuimissa) tämä toinen sopimuspuoli voi nostaa kanteen häntä vastaan.

35. Tällainen tulkinta vaarantaisi myös tämän asetuksen II luvun 5 jakson taustalla olevan työntekijän suojelua koskevan tavoitteen. On huomattava, että jos tätä jaksoa ei sovellettaisi BU:n ja Markt24:n välisen riidan kaltaiseen riitaan, tähän riitaan sovellettaisiin tämän asetuksen yleisiä sääntöjä, jotka ovat useimmiten ( 20 ) työntekijälle vähemmän suotuisia. Työntekijä menettäisi erityisesti sen etuoikeuden, että hänen työnantajansa voi nostaa häntä vastaan kanteen ainoastaan hänen oman kotipaikkansa tuomioistuimissa ( 21 ) ja ettei häntä vastaan voida vedota hänen etujensa vastaiseen oikeuspaikkasopimukseen. ( 22 )

36. Pelkästään se, että työsopimus on tehty vasta vähän aikaa sitten tai että sitä ei ole tosiasiallisesti täytetty, ei ole riittävä peruste jättää soveltamatta kyseisen jakson sääntöjä riitoihin, joita tämän sopimuksen perusteella voisi syntyä. Silloinkin, kun työntekijä rikkoo työsopimustaan välittömästi sen tekemisen jälkeen tai heti sen täyttämisen alussa, hän tarvitsee suojelua, ja näin on sitä suuremmalla syyllä silloin, kun tällainen sopimusrikkomus voisi johtua työnantajasta. Vastaavasti tilanteessa, jossa työntekijä nostaa työnantajaansa vastaan kanteen sen vuoksi, ettei sopimusta ole täytetty työnantajasta johtuvasta syystä, kuten tässä tapauksessa, ei ole perustetta sille, että työnantaja voisi vedota työntekijää vastaan tämän etujen vastaiseen oikeuspaikkasopimukseen. ( 23 )

37. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen kysymykseen siten, että työntekijän, jolla on kotipaikka jäsenvaltiossa, työsopimuksessa sovitun palkan maksamisesta nostama kanne sellaista työnantajaa vastaan, jolla on kotipaikka toisessa jäsenvaltiossa, kuuluu Bryssel I a ‑asetuksen ja erityisesti sen II luvun 5 jakson soveltamisalaan silloinkin, kun tämä työntekijä ei ole tosiasiallisesti tehnyt yhtään työsuoritusta riidanalaisen sopimuksen perusteella.

B Kansallisten toimivaltasääntöjen poissulkeminen (toinen ja kolmas kysymys)

38. Mikäli unionin tuomioistuin vastaisi ehdottamallani tavalla ensimmäiseen kysymykseen siten, että BU:n nostaman kanteen kaltainen kanne kuuluu Bryssel I a ‑asetuksen ja erityisesti sen II luvun 5 jakson soveltamisalaan, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy toisella ja kolmannella kysymyksellään, onko tämä asetus esteenä tämän tuomioistuimen kansallisessa oikeudessa säädettyjen sellaisten toimivaltasääntöjen soveltamiselle, joiden mukaan työntekijä voi nostaa kanteen tuomioistuimessa, jonka tuomiopiirissä hänellä on kotipaikka tai asuinpaikka työsuhteen aikana, tai nostaa kanteen tuomioistuimessa, jonka tuomiopiirissä palkka on maksettava.

39. Tältä osin on selvää, että tässä tapauksessa ASGG:n 4 §:n 1 momentin a ja d kohdan – tai ainakin a kohdan – sääntöjen mukaan ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin olisi toimivaltainen käsittelemään BU:n nostaman kanteen. Markt24:n, Tšekin hallituksen ja komission tavoin pidän kuitenkin täysin selvänä, että Bryssel I a ‑asetus on esteenä tällaisten kansallisten toimivaltasääntöjen soveltamiselle.

40. Bryssel I a ‑asetuksen 4 artiklan 1 kohdasta ja 6 artiklan 1 kohdasta yhdessä luettuina ilmenee nimittäin, että rajat ylittävissä ”siviili- ja kauppaoikeudellisissa” riita-asioissa sovelletaan tässä asetuksessa säädettyjä toimivaltasääntöjä, jos vastaajalla on kotipaikka jäsenvaltiossa, kun taas kansallisilla toimivaltasäännöillä on lähtökohtaisesti merkitystä ainoastaan, kun vastaajalla on kotipaikka kolmannessa valtiossa. ( 24 )

41. Lisäksi silloin kun Bryssel I a ‑asetuksen toimivaltasäännöt ovat sovellettavissa, ne yksinkertaisesti sulkevat pois asiaa käsittelevän tuomioistuimen kansallisessa oikeudessa säädettyjen toimivaltasääntöjen soveltamisen. Tämä ilmenee tämän asetuksen 5 artiklan 1 kohdasta, jossa täsmennetään, että ainoat sallitut poikkeukset 4 artiklan 1 kohdassa säädetystä vastaajan kotipaikan jäsenvaltion tuomioistuinten toimivaltaa koskevasta pääsäännöstä säädetään kyseisen asetuksen II luvun 2–7 jaksossa. ( 25 )

42. Koska BU:n Markt24:ää vastaan nostama kanne kuuluu tämän ratkaisuehdotuksen 24 kohdassa selittämälläni tavalla Bryssel I a ‑asetuksen ja erityisesti sen II luvun 5 jakson soveltamisalaan, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei näin ollen voi soveltaa ASGG:n 4 §:n 1 momentin a tai d kohdassa säädettyjä sääntöjä. ( 26 ) Sen toimivalta määräytyy sen sijaan yksinomaan tämän asetuksen säännösten perusteella.

43. Se, että kyseessä olevat kansalliset säännöt ovat työntekijöille suotuisampia, ei kyseenalaista tätä tulkintaa.

44. Tältä osin on syytä täsmentää, että Bryssel I a ‑asetuksen II luvun 5 jakson säännökset eivät muodosta työntekijöiden suojelua koskevia vähimmäisvaatimuksia, kuten tiettyjen työ- ja sosiaalialalla annettujen yhdenmukaistamisdirektiivien säännökset. ( 27 ) Tässä asetuksessa ei nimittäin toteuteta tällaista vähimmäistason yhdenmukaistamista: siinä säädetään toimivaltasääntöjen yhtenäisestä järjestelmästä, jonka tavoitteena on helpottaa siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa annettujen tuomioiden vapaata liikkuvuutta ja siten sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa sekä taata varmuus sen osalta, miten toimivalta jakautuu jäsenvaltioiden tuomioistuinten välillä, ja siten lisätä oikeusvarmuutta. ( 28 )

45. Jäsenvaltioilla ei siis ole mahdollisuutta korvata Bryssel I a ‑asetuksessa säädettyjä toimivaltasääntöjä työntekijöille suotuisammilla kansallisilla toimivaltasäännöillä tai ottaa niiden lisäksi käyttöön näitä kansallisia toimivaltasääntöjä. Tällainen mahdollisuus haittaisi unionin lainsäätäjän tavoittelemaa yhtenäistämistä, kuten Markt24 tuo esille. Se vaarantaisi myös oikeusvarmuuden, kuten Tšekin hallitus korostaa, sillä työnantajien olisi vaikeampaa ennakoida, missä tuomioistuimissa niiden palkkaamat työntekijät voivat nostaa niitä vastaan kanteita. ( 29 )

46. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa toiseen ja kolmanteen kysymykseen siten, että Bryssel I a ‑asetus on esteenä asiaa käsittelevän tuomioistuimen kansallisessa oikeudessa säädettyjen sellaisten toimivaltasääntöjen soveltamiselle, joiden mukaan työntekijä voi nostaa kanteen tuomioistuimessa, jonka tuomiopiirissä hänellä on kotipaikka tai asuinpaikka työsuhteen aikana, tai nostaa kanteen tuomioistuimessa, jonka tuomiopiirissä palkka on maksettava.

C Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa tarkoitetun tavallisen työskentelypaikkakunnan määrittäminen (neljäs kysymys)

47. Oletettaessa, että unionin tuomioistuin toteaa vastauksena ensimmäiseen kysymykseen, kuten ehdotan, että BU:n Markt24:ää vastaan nostaman kanteen kaltainen kanne kuuluu Bryssel I a ‑asetuksen ja erityisesti sen II luvun 5 jakson soveltamisalaan, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on määritettävä oma toimivaltansa tässä jaksossa tarkoitettujen sääntöjen perusteella.

48. Kuten on syytä muistaa, tässä yhteydessä Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään, että työntekijä voi nostaa kanteen työnantajaansa vastaan sen jäsenvaltion tuomioistuimissa, jossa tällä työnantajalla on kotipaikka. Tässä tapauksessa on selvää, että Markt24:llä on kotipaikka Saksassa. Saksalaiset tuomioistuimet ovat siten tämän säännöksen nojalla toimivaltaisia.

49. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii näin ollen tämän asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan tulkintaa. Tältä osin on muistettava, että tämän säännöksen mukaan työntekijä voi nostaa kanteen työnantajaa vastaan myös – i) ”sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä tai mistä käsin työntekijä tavallisesti työskentelee”, tai ”sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä tai mistä käsin hän viimeksi työskenteli”, tai – ii) jos työntekijä ei tavallisesti työskentele tai työskennellyt missään yksittäisessä maassa, ”sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä [hänet] palvelukseen ottaneen työnantajan toimipaikka sijaitsee tai sijaitsi”.

50. Tavallinen työskentelypaikkakunta on siis tämän säännöksen yhteydessä ensisijainen toimivaltaperuste, kun taas työntekijän palvelukseen ottaneen työnantajan toimipaikan paikkakuntaa koskeva peruste on toissijainen. Kussakin asiassa on näin ollen tutkittava ensisijaisesti ensin mainittua perustetta. ( 30 )

51. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseisessä 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa tarkoitettua tavallista työskentelypaikkakuntaa ei ole määritettävä kyseessä olevaan työsopimukseen sovellettavan lain (niin sanottu lex contractus) perusteella vaan unionin tuomioistuimen Bryssel I a ‑asetuksen järjestelmän ja tavoitteiden perusteella määrittelemien itsenäisten perusteiden nojalla, jotta voidaan – jälleen kerran – varmistaa siinä säädettyjen toimivaltasääntöjen yhtenäinen soveltaminen kaikissa jäsenvaltioissa. ( 31 )

52. Tämän oikeuskäytännön mukaan tämä paikkakunta vastaa paikkakuntaa, ”jolla työntekijä tosiasiallisesti tekee työnantajansa kanssa sovitun työn”. ( 32 ) Kyseisen paikkakunnan määrittäminen on siis olennaisesti tosiseikkoja koskeva kysymys. Kansallisten tuomioistuinten on määritettävä tämä sama paikkakunta kunkin niiden käsiteltäväksi saatetun asian erityispiirteiden perusteella unionin tuomioistuimen määrittelemien perusteiden mukaisesti.

53. Tältä osin on palautettava mieleen, että pääasian erityispiirteenä on juuri se, että vaikka riidanalaisen työsopimuksen mukaan BU:n oli määrä tehdä työsuorituksia Münchenissä, hän ei tosiasiallisesti tehnyt mitään työtä Markt24:n palveluksessa.

54. Tällaisessa tilanteessa Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdan soveltaminen voisi ensi arviolta näyttää poissuljetulta, jolloin olisi sovellettava tämän säännöksen ii alakohtaa. Sekä ensin mainitun alakohdan sanamuodossa että tämän ratkaisuehdotuksen 52 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä oletetaan lähtökohtaisesti, että työntekijä tekee tosiasiallisesti työsuorituksia.

55. Katson kuitenkin komission tavoin, että tällainen tulkinta olisi tarpeettoman rajoittava ja kyseisen säännöksen tarkoituksen vastainen.

56. Kuten unionin tuomioistuin on oikeuskäytännössään selittänyt, tavallista työskentelypaikkakuntaa koskevan perusteen nojalla määräytyvä tuomioistuin on pääsääntöisesti se, johon työsopimus ja sitä koskevat riidat liittyvät läheisimmin. ( 33 ) Tämän perusteen katsotaan myös tarjoavan asianmukaisen suojan työntekijälle, sillä useimmissa tapauksissa työntekijä voi juuri tuolla paikkakunnalla pienimmin kustannuksin nostaa kanteen työnantajaansa vastaan. ( 34 ) Sen sijaan työntekijän palvelukseen ottaneen työnantajan toimipaikan paikkakuntaa koskevan perusteen nojalla määräytyvä tuomioistuin ei aina ole tuomioistuin, johon sopimus liittyy yhtä läheisesti, sillä tämä toimipaikka voi olla sattumanvarainen, eikä tämä peruste tarjoa samaa suojaa työntekijälle, sillä työnantajalla on yleensä täysi valta määritellä paikkakunta, jolla henkilö otetaan palvelukseen. ( 35 ) Näin ollen tämän oikeuskäytännön mukaan ensimmäistä perustetta on tulkittava laajasti ja jälkimmäinen syrjäyttää sen vain (poikkeuksellisissa) tapauksissa, joissa asiaa käsittelevä tuomioistuin ei kykene selvittämään tällaista työskentelypaikkakuntaa. ( 36 )

57. Katson Tšekin hallituksen tavoin, että vaikka pääasian kaltaisessa asiassa työntekijä ei tosiasiallisesti ole tehnyt yhtään työsuoritusta, Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa tarkoitettu tavallinen työskentelypaikkakunta on mahdollista selvittää osapuolten tekemän työsopimuksen perusteella. Mielestäni ei varsinkaan ole mitään syytä viedä työntekijöiltä mahdollisuutta valita etujensa mukaiseksi katsottu toimivaltainen tuomioistuin kaikissa niissä tilanteissa, joissa syystä tai toisesta heidän työsopimustaan ei ole tai ei vielä ole täytetty. Tämän vuoksi työntekijän palvelukseen ottaneen työnantajan toimipaikan paikkakuntaa koskevaa perustetta, sellaisena kuin siitä säädetään tämän artiklan 1 kohdan b alakohdan ii alakohdassa, ei mielestäni voida soveltaa tässä tapauksessa. ( 37 )

58. Tämän tavallisen työskentelypaikkakunnan yksilöinnin osalta yhdyn Markt24:n, Tšekin hallituksen ja komission yksimieliseen kantaan, jonka mukaan kaikissa tilanteissa, joissa työntekijän ja työnantajan välillä syntyy riita, kun työsopimusta ei ole tai ei vielä ole täytetty, kyseinen paikkakunta vastaa paikkakuntaa, missä työntekijän on tai oli työskenneltävä, sellaisena kuin siitä on lähtökohtaisesti sovittu tässä sopimuksessa. ( 38 ) Tässä tapauksessa katson siis, että Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa ei anneta toimivaltaa ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle vaan Münchenin kaupungin, joka on pääasian asianosaisten tekemän sopimuksen mukainen työskentelypaikkakunta, tuomioistuimille.

59. Esitän alajaksossa 1 perustelut tälle tulkinnalle, minkä jälkeen alajaksossa 2 hylkään ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esille tuomat vaihtoehtoiset ratkaisut.

1. Ehdotetun tulkinnan perusteltavuus

60. Vaikka tavallisen työskentelypaikkakunnan määrittäminen on, kuten tuon tämän ratkaisuehdotuksen 52 kohdassa esille, olennaisesti tosiseikkoja koskeva kysymys, tämä ei ensinnäkään merkitse sitä, että työsopimuksen osapuolten tätä paikkakuntaa koskevalla tarkoituksella ei olisi merkitystä. Päinvastoin on otettava huomioon tapa, jolla nämä osapuolet ovat tarkoittaneet täyttää sopimuksensa. ( 39 ) Tämä tarkoitus on myös otettu jo oikeuskäytännössä huomioon. ( 40 )

61. Täsmennän, ettei kyse ole siitä, että työnantajan olisi sallittua määrittää keinotekoisesti toimivaltainen tuomioistuin määräämällä työsopimuksessa fiktiivisestä työskentelypaikkakunnasta. Yhtäältä sopimuksessa määrätyllä paikkakunnalla on merkitystä vain, jos se ilmentää osapuolten todellista tarkoitusta. Jos työntekijä osoittaa objektiivisten seikkojen perusteella, että hänen oli todellisuudessa työskenneltävä toisella paikkakunnalla, tämä perustelu saa etusijan. ( 41 )Toisaalta on selvää, että kaikissa tilanteissa, joissa työsopimus on täytetty, ratkaisevaa on se, miten se on tosiasiallisesti täytetty. Tilanteessa, jossa tässä sopimuksessa määrätty työskentelypaikkakunta eroaa paikkakunnasta, jossa työntekijä on käytännössä työskennellyt, etusija on annettava tosiseikoille, ja tällä pyritään Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdan taustalla olevan työntekijän suojelua koskevan tavoitteen mukaisesti estämään kaikenlainen tuomioistuimen toimivallan ohjaileminen työnantajan taholta. ( 42 ) Kun työsopimusta ei ole täytetty, sopimuspuolten ilmaisema tarkoitus on lähtökohtaisesti kuitenkin ainoa seikka, jonka perusteella tässä säännöksessä tarkoitettu tavallinen työskentelypaikkakunta voidaan todellisuudessa selvittää. Yhteenvetona voidaan todeta, että sopimusmääräykset ovat ratkaisevia erityisesti, kun tätä paikkakuntaa ei voida selvittää sillä perusteella, miten työsuhde on toteutunut käytännössä, koska sopimusta ei ole täytetty tai sitä on täytetty hyvin lyhyen ajan.

62. Tämän vuoksi katson, että toiseksi tämä tulkinta on kyseisen työntekijän suojelua koskevan tavoitteen mukainen. Erityisesti tämän ratkaisuehdotuksen 56 kohdassa esitetty logiikka, jonka mukaan työntekijä voi pääsääntöisesti nostaa pienimmin kustannuksin kanteen työnantajaansa vastaan tavallisella työskentelypaikkakunnalla, toimii myös tilanteessa, jossa riidanalaista työsopimusta ei ole tai ei vielä ole tosiasiallisesti täytetty.

63. Kolmanneksi kyseisellä tulkinnalla taataan mielestäni toimivaltasääntöjen hyvä ennustettavuus, kuten Tšekin hallitus tuo esille. Osapuolten tarkoittama työskentelypaikkakunta on nimittäin lähtökohtaisesti helposti määritettävissä työsopimuksen perusteella. Työntekijä voi siten helposti määrittää tuomioistuimen, jossa hän voi nostaa mahdollisen kanteen, ja työnantaja voi ennakoida, missä tuomioistuimessa häntä vastaan voidaan nostaa kanne, ja näin on jo työsopimuksen tekemisestä lähtien. ( 43 ) Lisäksi tämä ratkaisu voidaan yleistää koskemaan kaikkia tilanteita, joissa työsopimusta ei syystä tai toisesta ole täytetty, ( 44 ) millä osaltaan myös turvataan oikeusvarmuus. ( 45 )

64. Neljänneksi tämä sama tulkinta on myös Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdan taustalla olevan, tämän ratkaisuehdotuksen 56 kohdassa tarkoitetun läheisyysperiaatteen mukainen. Läheisyys on ymmärrettävä tällä sopimuksella perustetun oikeussuhteen ja siitä mahdollisesti seuraavien kysymysten kannalta. Tässä mielessä työsopimusta koskevat riidat liittyvät läheisesti tavallisen työskentelypaikkakunnan, sellaisena kuin tämän sopimuksen osapuolet ovat sen tarkoittaneet, tuomioistuimeen, vaikka sopimusta ei ole tai ei vielä ole täytetty.

65. Ehdottamaani tulkintaa tukee lisäksi historiallinen perustelu. Tältä osin on syytä muistaa, että työsopimusta koskeviin riita-asioihin sovellettavat toimivaltasäännöt sisältyivät alun perin Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohtaan. Tässä määräyksessä, sellaisena kuin se on muutettuna San Sebastiánissa tehdyllä yleissopimuksella, ( 46 ) toimivalta annettiin ”sen paikkakunnan tuomioistuime[lle], jossa kanteessa tarkoitettu velvoite on täytetty tai täytettävä”, ja täsmennettiin, että ”työsopimusta koskevassa asiassa tämä paikkakunta on se, jossa työntekijä tavallisesti suorittaa työnsä”. Oli siis riittävää lukea nämä kaksi ilmaisua yhdessä, jotta voitiin ilman pienintäkään epäilystä selvittää, että työsopimusta koskevassa asiassa toimivalta on sen paikkakunnan tuomioistuimella, missä työsuoritusta koskeva velvoite on täytetty tai täytettävä. ( 47 ) Mikään ei viittaa siihen, että siirtämällä työsopimusta koskeviin asioihin sovellettavat toimivaltasäännöt itsenäiseen jaksoon unionin lainsäätäjän tarkoituksena olisi ollut arvioida uudelleen tätä ratkaisua. ( 48 )

2. Vaihtoehtoisten ratkaisujen hylkääminen

66. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää neljännen kysymyksensä osissa kaksi vaihtoehtoista ratkaisua tässä ratkaisuehdotuksessa esitetylle ratkaisulle. Kyseinen tuomioistuin pohtii, olisiko tilanteessa, jossa riidanalaisen työsopimuksen perusteella ei tosiasiallisesti ole tehty yhtään työsuoritusta, koska työnantaja ei ole osoittanut työntekijälle sovittuja tehtäviä, mahdollista antaa Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdan nojalla toimivalta 1) sen paikkakunnan tuomioistuimelle, missä työntekijä on odottanut työtoimeksiantoja, tai 2) sen paikkakunnan tuomioistuimelle, missä työsopimusta valmisteltiin ja se tehtiin.

67. Tässä tapauksessa kumpi tahansa vaihtoehto antaisi toimivallan ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, sillä molemmat edellisessä kohdassa tarkoitetut paikkakunnat sijaitsevat sen tuomiopiirissä: BU on odottanut työtoimeksiantoja kotipaikassaan Salzburgissa ja riidanalaista työsopimusta valmisteltiin ja se tehtiin tuossa kaupungissa.

68. Markt24:n, Tšekin hallituksen ja komission tavoin suhtaudun kuitenkin näihin vaihtoehtoisiin ratkaisuihin erittäin varauksellisesti. Mielestäni ne eroaisivat huomattavasti Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa säädetystä toimivaltaperusteesta ja tavallisen työskentelypaikkakunnan määrittämisen edellyttämän tarkastelun luonteesta. Tältä osin ei nimittäin ole syytä pitää merkityksellisenä mitä tahansa riita-asiaan liittyvää seikkaa vaan lähtökohtaisesti seikkoja, jotka koskevat kyseisiä työsuorituksia.

69. Siltä osin kuin kyse on erityisesti ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ehdottamasta ensimmäisestä ratkaisusta, mielestäni paikkakunta, missä työntekijä on odottanut työtoimeksiantoja, ei ole merkityksellinen kyseisen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohtaa sovellettaessa.

70. Kyse ei nimittäin yhtäältä voi olla tässä säännöksessä tarkoitetusta paikkakunnasta, ”missä – – työntekijä tavallisesti työskentelee”. Vaikka työsuoritus ymmärrettäisiin poikkeuksellisen laajasti, pelkästään sitä, että henkilö odottaa, että hänelle osoitetaan sovitut tehtävät, ei voida pitää työsuorituksena. ( 49 ) Käsiteltävä asia perustuu sitä paitsi, kuten muistetaan, olettamaan, jonka mukaan sopimuksen perusteella ei ole tehty yhtään työsuoritusta.

71. Toisaalta tässä tapauksessa BU:n kotipaikkaa, jossa hän on odottanut työtoimeksiantoja, ei voida pitää Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa tarkoitettuna paikkakuntana,”mistä käsin työntekijä tavallisesti työskentelee”, esimerkiksi sillä perusteella, että BU:n olisi pitänyt lähteä kotipaikaltaan työskennelläkseen Münchenissä ja palata sinne työtehtävät suoritettuaan.

72. Tältä osin on syytä täsmentää, että tällä unionin lainsäätäjän Bryssel I ‑asetukseen lisäämällä ilmaisulla ( 50 ) on tarkoitus kodifioida unionin tuomioistuimen vakiintunut oikeuskäytäntö, jonka mukaan silloin, kun työntekijän työ tapahtuu eri paikoissa, kuten liikkuvien työntekijöiden, lentohenkilökunnan tai maantieliikenteen työntekijöiden tapauksessa, työntekijän tavallisen työskentelypaikkakunnan määrittämiseksi – kun paikkakuntaa, ”missä” kyseessä oleva työ pääasiallisesti tehdään, ei kyetä paikantamaan – on merkityksellisenä pidettävä paikkakuntaa, ”mistä käsin” tämä työntekijä tosiasiallisesti täyttää olennaisen osan niistä velvoitteista, jotka hänellä on työnantajaansa kohtaan. ( 51 ) Tällaisessa tilanteessa asiaa käsittelevän tuomioistuimen on toisin sanoen määritettävä ”asema”, josta käsin työntekijä järjestää työskentelynsä ja joka joissakin tapauksissa on sama kuin hänen kotipaikkansa. ( 52 )

73. Tätä oikeuskäytäntöä ei voida ulottaa koskemaan pääasian kaltaista asiaa. Tässä tapauksessa kyse ei ole useassa paikassa suorittavasta työstä. Sovitut työsuoritukset oli päinvastoin tehtävä yhdellä ainoalla paikkakunnalla. BU:n kotipaikka ei ollut ”asema”, josta käsin hänen oli järjestettävä työskentelynsä työnantajansa palveluksessa.

74. Jos paikkakunnasta, ”mistä käsin työntekijää tavallisesti työskentelee”, hyväksyttäisiin tämän ratkaisuehdotuksen 71 kohdassa esille tuodun kaltainen tulkinta, se voisi lisäksi viitata siihen, että kenellä tahansa rajatyöntekijällä, joka asuu jäsenvaltiossa A ja saapuu joka aamu jäsenvaltioon B tehdäkseen työtään tavallisella työskentelypaikkakunnalla ennen kuin palaa iltaisin jäsenvaltioon A, olisi mahdollisuus nostaa kanne kotipaikkansa tuomioistuimessa, vaikka hän tosiasiallisesti täyttää olennaisen osan niistä velvoitteista, jotka hänellä on työnantajaansa kohtaan, jäsenvaltiossa B. Tällainen lopputulos olisi ristiriidassa Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdan logiikan kanssa.

75. Tämän säännöksen tulkinta, jonka mukaan pääasian kaltaisessa tilanteessa toimivalta annetaan sen paikkakunnan tuomioistuimelle, missä työntekijä odottaa työtoimeksiantoja, olisi lisäksi yhteensopimaton toimivaltasääntöjen hyvää ennustettavuutta koskevan tavoitteen kanssa. Se merkitsisi mitä suurimmassa määrin tapauskohtaista vastausta, joka perustuu vähintäänkin luovaan ja siten odottamattomaan tulkintaan tavallisesta työskentelypaikkakunnasta, eikä sitä voitaisi myöskään yleistää koskemaan muita tilanteita, joissa työsopimusta ei ole täytetty.

76. Myöskään työntekijöiden suojelua koskeva tavoite ei oikeuttaisi tällaista ratkaisua. Tältä osin kukaan ei kiistä, että tämä ratkaisu olisi työntekijöille erityisen suotuisa, koska se johtaisi siihen, että työntekijät voisivat nostaa kanteen kotipaikkansa tuomioistuimessa (forum actoris). Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ei kuitenkaan tarjota työntekijöille mahdollisimman laajaa suojaa. Unionin lainsäätäjä ei muun muassa ole säätänyt työntekijöiden mahdollisuudesta nostaa kanne kotipaikkansa tuomioistuimessa, ( 53 ) vaikka se on säätänyt tästä mahdollisuudesta kuluttajille. ( 54 ) Tämän asetuksen nykytilassa työntekijän kotipaikan tuomioistuin voi olla toimivaltainen tämän säännöksen i alakohdan nojalla ainoastaan, jos tämä kotipaikka on tosiasiallisesti sama kuin hänen tavallinen työskentelypaikkakuntansa. ( 55 ) Ongelmaa ei voida kiertää ottamalla tämä viimeksi mainittu peruste huomioon vääristyneellä tavalla. Kyseisen säännöksen selvästä sanamuodosta ei ole mahdollista irrottautua, vaikka se olisikin tämän suojelua koskevan tavoitteen mukaista. ( 56 )

77. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ehdottamasta toisesta ratkaisusta huomautan ainoastaan, että paikkakunta, missä työsopimusta valmisteltiin ja se tehtiin, ei myöskään ole unionin lainsäätäjän Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa valitsema toimivaltaperuste. ( 57 ) Tavallisen työskentelypaikkakunnan määrittämiseksi tämän säännöksen mukaisesti on lisäksi, kuten totean tämän ratkaisuehdotuksen 68 kohdassa, pidettävä merkityksellisenä seikkoja, jotka koskevat kyseisiä työsuorituksia, eikä seikkoja, jotka liittyvät työsopimuksesta neuvottelemiseen ja sen tekemiseen. ( 58 )

78. Ennen tämän osan päättämistä on vielä tutkittava viimeinen vastustamisperuste, joka koskee läheisyysperiaatetta. Kuten totean useaan otteeseen tässä ratkaisuehdotuksessa, tämä periaate on tavallista työskentelypaikkakuntaa koskevan perusteen taustalla. Tämän paikkakunnan tuomioistuimen katsotaan olevan se, johon työsopimusta koskevat riidat liittyvät läheisimmin. Pääasian konkreettiset olosuhteet yhdessä arvioituina viittaavat kuitenkin toiseen paikkakuntaan: BU:n kotipaikka on Salzburg; häneen otti tässä kaupungissa yhteyttä selvästi Markt24:n nimissä ja sen lukuun toimiva mies; tällä yhtiöllä oli mahdollisesti toimisto kyseisessä kaupungissa; sopimusta valmisteltiin ja se tehtiin siellä; BU on rekisteröity Itävallan sosiaaliturvajärjestelmään. Eikö siis toimivalta pitäisi antaa ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle sillä perusteella, että kaikki nämä olosuhteet huomioon ottaen riita liittyy siihen läheisimmin?

79. Vastaus on selvästi kieltävä. Tavallista työskentelypaikkakuntaa koskeva peruste, sellaisena kuin siitä säädetään Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa, ilmentää unionin lainsäätäjän abstraktisti suorittamaa punnintaa ennustettavuutta, läheisyyttä ja työntekijöiden suojelua koskevien vaatimusten välillä. Tässä yhteydessä toimivalta on annettu tavallisen työskentelypaikkakunnan tuomioistuimelle, koska pääsääntöisesti työsopimusta koskevat riidat liittyvät siihen läheisimmin. Sen sijaan ei ole syytä tarkistaa, onko näin konkreettisesti kussakin asiassa. Muun paikkakunnan kuin tavallisen työskentelypaikkakunnan tuomioistuin ei siis voi todeta olevansa toimivaltainen tämän säännöksen nojalla sillä perusteella, että kaikkien sen käsiteltäväksi saatettujen seikkojen perusteella kyseessä oleva riita liittyy siihen läheisimmin. ( 59 )

80. Kyseisen säännöksen ja Rooma I ‑asetuksen 8 artiklan vertailu vahvistaa tämän tulkinnan.

81. Vaikka tämän 8 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetäänkin työsopimukseen sovellettavan lain määrittämiseksi vastaavista kriteereistä kuin Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdassa, ( 60 ) sen 4 kohta sisältää ”poikkeuslausekkeen”, jolle ei ole vastinetta kyseisessä 21 artiklassa. Kyseisessä 4 kohdassa säädetään tältä osin, että ”jos tapaukseen liittyvistä seikoista kokonaisuutena ilmenee, että sopimus liittyy läheisemmin johonkin toiseen maahan kuin mitä 2 tai 3 kohdassa tarkoitetaan, sovelletaan tämän toisen maan lakia”. Tuomioistuin voi siten tämän ”poikkeuslausekkeen” nojalla soveltaa käsiteltäväkseen saatettuun työsopimukseen muun kuin sen maan lakia, jossa työntekijä tavallisesti työskentelee, kun kaikki tapaukseen liittyvät seikat – kuten osapuolten kansalaisuus, palvelukseen ottamisen paikkakunta, palkanmaksun paikkakunta tai sosiaaliturvajärjestelmään rekisteröinnin paikkakunta – huomioon ottaen sopimus näyttää liittyvän läheisemmin tämän toisen maan lakiin. ( 61 )

82. Vaikka Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklaa ja Rooma I ‑asetuksen 8 artiklaa on tulkittava yhtenäisesti, ( 62 ) näin on ainoastaan siltä osin kuin niiden säännökset vastaavat toisiaan. Ensin mainittuun artiklaan ei siis ole mahdollista sisällyttää tulkinnan avulla vastaavaa ”poikkeuslauseketta” sillä perusteella, että jälkimmäisessä säädetään sellaisesta. ( 63 ) Ongelmaa ei tässäkään voida kiertää määrittämällä käsiteltävän asian kaltaisessa asiassa tavallinen työskentelypaikkakunta, sellaisena kuin siitä säädetään kyseisen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa, sellaisten seikkojen – kuten työntekijän kotipaikan tai sopimuksentekopaikan – perusteella, joilla ei sellaisenaan ole yhteyttä kyseisiin työsuorituksiin. Tällaisessa tulkinnassa tämä toimivaltaperuste otettaisiin huomioon vääristyneellä tavalla, kuten totean tämän ratkaisuehdotuksen 68 kohdassa, ja lisäksi se voisi johtaa epäjohdonmukaisuuksiin Rooma I ‑asetukseen nähden, sillä se vaarantaisi kyseisen asetuksen 8 artiklan 2–4 kohdassa vahvistetun lähtökohtaisia perusteita/poikkeuslauseketta koskevan järjestelmän toimivuuden.

83. Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa neljänteen kysymykseen siten, että kun työntekijä ja työnantaja ovat tehneet työsopimuksen ja kun syystä tai toisesta tämä työntekijä ei ole tosiasiallisesti tehnyt yhtään työsuoritusta sopimuksen perusteella, Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa tarkoitettu paikkakunta, ”missä tai mistä käsin työntekijä tavallisesti työskentelee”, vastaa lähtökohtaisesti kyseisessä sopimuksessa sovittua työskentelypaikkakuntaa.

84. Koska paikkakunta, missä BU:n oli riidanalaisen työsopimuksen mukaisesti työskenneltävä, ei sijaitse ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tuomiopiirissä, mielestäni siitä huolimatta, ettei kyseinen tuomioistuin ole esittänyt tästä kysymystä, on sille hyödyllisen vastauksen antamiseksi tarkoituksenmukaista esittää jaksossa D, miksi tämä tuomioistuin voi olla toimivaltainen Bryssel I a ‑asetuksen 7 artiklan 5 alakohdan nojalla.

3. D Bryssel I a ‑asetuksen 7 artiklan 5 alakohdan mahdollinen soveltaminen

85. On syytä palauttaa mieleen, että Bryssel I a ‑asetuksen 20 artiklan 1 kohdassa on nimenomainen varaus tämän asetuksen 7 artiklan 5 alakohdan soveltamisesta ”työsopimusta koskevassa asiassa” esitettyihin vaatimuksiin.

86. Kyseisen 7 artiklan 5 alakohdassa annetaan kaikille kantajille toimivaltaista tuomioistuinta koskeva vaihtoehto. Sen perusteella kantaja voi nostaa kanteen ”sivuliikkeen, agentuurin tai muun toimipaikan toimintaa koskevassa asiassa sen paikkakunnan tuomioistuimessa, jossa sivuliike, agentuuri tai muu toimipaikka sijaitsee”.

87. Tästä sanamuodosta ilmenee kaksi edellytystä: ensinnäkin vastaajalla on oltava ”sivuliike”, ”agentuuri” tai ”muu toimipaikka” asiaa käsittelevän tuomioistuimen tuomiopiirissä; toiseksi vaatimuksen täytyy ”koskea” tämän yksikön ”toimintaa”.

88. Unionin tuomioistuin on ensimmäisen edellytyksen osalta määritellyt sivuliikkeen, agentuurin ja muun toimipaikan käsitteet itsenäisesti siten, että ne edellyttävät, että on olemassa ulospäin pääliikkeen jatkeena pysyvästi esiintyvä liiketoimintakeskus. Tällä keskuksella on oltava oma johto ja sellaiset aineelliset valmiudet, että se voi käydä liikeneuvotteluja kolmansien kanssa, joiden ei siten tarvitse olla suorassa yhteydessä pääliikkeeseen. ( 64 ) Yhteenvetona voidaan todeta, että näillä käsitteillä tarkoitetaan kaikenlaisia yrityksen kiinteitä rakenteita, myös toimistoja, vaikka nämä rakenteet eivät olisikaan oikeuskelpoisia. ( 65 )

89. Toisen edellytyksen osalta sivuliikkeen, agentuurin tai muun toimipaikan ”toiminnan” käsitteeseen kuuluvat muun muassa riidat, jotka liittyvät sellaisiin sopimusvelvoitteisiin, joihin kyseessä oleva yksikkö on sitoutunut pääliikkeen nimissä. ( 66 ) Tältä osin oikeuskäytännössä on katsottu, että tämän edellytyksen täyttymiseksi riittää, että kyseinen yksikkö on neuvotellut ja/tai tehnyt kyseessä olevan sopimuksen, eikä siinä edellytetä, että tästä sopimuksesta johtuvat velvoitteet pitäisi täyttää jäsenvaltiossa, jossa se sijaitsee. ( 67 )

90. Edellä esitetystä seuraa, että työntekijä voi työsopimusta koskevassa asiassa nostaa kanteen työnantajaansa vastaan Bryssel I a ‑asetuksen 7 artiklan 5 alakohdan nojalla sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä tällä työnantajalla on sivuliike, agentuuri tai muu toimipaikka, kunhan kyseinen yksikkö on osallistunut riidanalaista työsopimusta koskeviin neuvotteluihin ja/tai sen tekemiseen – eli käytännössä kun kyseinen yksikkö on ottanut työntekijän palvelukseen tai hänet on otettu palvelukseen sen välityksellä –, vaikka hän olisi työskennellyt tai hänen olisi pitänyt työskennellä jollain toisella paikkakunnalla. ( 68 ) Tätä säännöstä sovellettaessa ainoastaan työsopimuksesta neuvotteluun ja sen tekemiseen liittyvillä seikoilla on siten merkitystä.

91. Tässä tapauksessa on huomattava, että BU on neuvotellut riidanalaisesta työsopimuksesta ja tehnyt sen ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tuomiopiirissä selvästi Markt24:n nimissä ja sen lukuun toimivan miehen kanssa.

92. Jos kyseinen mies oli Salzburgissa vain käymässä ottaakseen BU:n palvelukseen, tämä ei riitä tämän tuomioistuimen toimivallan perusteeksi Bryssel I a ‑asetuksen 7 artiklan 5 alakohdan nojalla. Jos Markt24:llä oli sitä vastoin toimisto kyseisessä kaupungissa, on täysin mahdollista katsoa, että tämä toimisto osallistui työsopimusta koskeviin neuvotteluihin ja/tai sen tekemiseen ja että kyseinen säännös on näin ollen sovellettavissa. ( 69 ) On huomattava BU:n väittävän, että Markt24:llä oli työsuhteen alkaessa toimisto Salzburgissa, ( 70 ) minkä tätä poissaolevaa yhtiötä edustava asiamies kuitenkin kiistää. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana on tarkistaa tämä.

93. Täsmennän, että mielestäni ei ole niinkään tärkeää selvittää, onko tällaista toimistoa mahdollisesti tällä hetkellä, kuin selvittää, oliko se olemassa BU:n palvelukseen ottamisen ajankohtana. Se, oliko BU:n palvelukseen ottanut mies kyseisen toimiston palveluksessa vai ei, ei mielestäni ole ratkaisevaa. Työnantajan sisäisellä organisaatiolla ei nimittäin ole yhtä paljon merkitystä kuin vaikutelmalla, jonka ulkopuoliset saavat yrityksestä. On siis pikemminkin ratkaistava, saattoiko BU perustellusti uskoa, että tämä mies oli samaisesta toimistosta tai toimi yhteistyössä sen kanssa. Mielestäni sen, että riidanalainen työsopimus tehtiin Salzburgissa sijaitsevassa leipomossa eikä kyseessä olevassa toimistossa, ei myöskään pitäisi olla ratkaisevaa kyseisen 7 artiklan 5 alakohdan soveltamisen kannalta. Muussa tapauksessa vastaajan olisi aivan liian helppoa kiertää tässä säännöksessä säädettyä toimivaltaperustetta, jos riittäisi, että sen palveluksessa olevat henkilöt tekevät sopimuksen sen tilojen ulkopuolella.

D 4. E Viides kysymys

94. Viidennellä kysymyksellä, joka koskee Bryssel I a ‑asetuksen 7 artiklan 1 alakohdan tulkintaa, on merkitystä vain, jos unionin tuomioistuin vastaa ensimmäistä kysymystä tarkastellessaan, että BU:n nostaman kanteen kaltainen kanne ei kuulu tämän asetuksen II luvun 5 jakson soveltamisalaan. ( 71 ) Koska tätä jaksoa sovelletaan kiistattomasti tällaiseen kanteeseen, kuten olen selittänyt tässä ratkaisuehdotuksessa, kysymykseen ei ole syytä vastata.

V Ratkaisuehdotus

95. Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Landesgericht Salzburgin esittämiin kysymyksiin seuraavasti: 1) Työntekijän, jolla on kotipaikka jäsenvaltiossa, työsopimuksessa sovitun palkan maksamisesta nostama kanne sellaista työnantajaa vastaan, jolla on kotipaikka toisessa jäsenvaltiossa, kuuluu tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 ja erityisesti sen II luvun 5 jakson soveltamisalaan silloinkin, kun tämä työntekijä ei ole tosiasiallisesti tehnyt yhtään työsuoritusta riidanalaisen sopimuksen perusteella. 2) Asetus N:o 1215/2012 on esteenä asiaa käsittelevän tuomioistuimen kansallisessa oikeudessa säädettyjen sellaisten toimivaltasääntöjen soveltamiselle, joiden mukaan työntekijä voi nostaa kanteen tuomioistuimessa, jonka tuomiopiirissä hänellä on kotipaikka tai asuinpaikka työsuhteen aikana, tai nostaa kanteen tuomioistuimessa, jonka tuomiopiirissä palkka on maksettava. 3) Kun työntekijä ja työnantaja ovat tehneet työsopimuksen ja kun syystä tai toisesta tämä työntekijä ei ole tosiasiallisesti tehnyt yhtään työsuoritusta sopimuksen perusteella, asetuksen N:o 1215/2012 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa tarkoitettu paikkakunta, ”missä tai mistä käsin työntekijä tavallisesti työskentelee”, vastaa lähtökohtaisesti kyseisessä sopimuksessa sovittua työskentelypaikkakuntaa.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: ranska.

( 2 ) 12.12.2012 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2012, L 351, s. 1).

( 3 ) Tämä seikka on pääasian asianosaisten kesken riidanalainen (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 85–93 kohta).

( 4 ) Muistutan, että Bryssel I a ‑asetuksella korvattiin tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 44/2001 (EYVL 2001, L 12, s. 1) (jäljempänä Bryssel I ‑asetus), jolla puolestaan oli korvattu Brysselissä 27.9.1968 allekirjoitettu tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskeva yleissopimus (EYVL 1972, L 299, s. 32) (jäljempänä Brysselin yleissopimus). Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sen Brysselin yleissopimuksen määräyksistä ja Bryssel I ‑asetuksen säännöksistä antama tulkinta voidaan ulottaa koskemaan Bryssel I a ‑asetuksen vastaavia säännöksiä. Erityisesti unionin tuomioistuimen työsopimusten osalta antama tulkinta Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohdasta voidaan ulottaa koskemaan Bryssel I ‑asetuksen 19 artiklan 2 alakohtaa (ks. tuomio 14.9.2017, Nogueira ym., C-168/16 ja C-169/16, EU:C:2017:688, 45 ja 46 kohta), ja näitä kahta normia koskeva oikeuskäytäntö pätee myös Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan osalta. Yksinkertaisuuden vuoksi viittaan siten tässä ratkaisuehdotuksessa pelkästään tähän viimeksi mainittuun asetukseen ja tuon erotuksetta esille sitä edeltäneitä oikeudellisia välineitä koskevat tuomiot ja ratkaisuehdotukset. Teen näiden välineiden välillä eron vain tarvittaessa.

( 5 ) Bryssel I a ‑asetuksen toimivaltasäännöillä pyritään yleisesti turvaamaan oikeusvarmuus ja tässä yhteydessä vahvistamaan jäsenvaltioiden alueelle sijoittautuneiden henkilöiden oikeussuojaa. Näiden sääntöjen ennustettavuuden on oltava hyvä: kantajan on voitava vaivattomasti yksilöidä tuomioistuimet, joissa hän voi nostaa kanteen, ja vastaajan on voitava kohtuudella ennakoida, missä tuomioistuimissa häntä vastaan voidaan nostaa kanne. Lisäksi kyseisillä säännöillä pyritään varmistamaan hyvä lainkäyttö. Ks. tämän asetuksen johdanto-osan 15 ja 16 perustelukappale ja mm. tuomio 4.10.2018, Feniks (C-337/17, EU:C:2018:805, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 6 ) Ks. Bryssel I a ‑asetuksen johdanto-osan 18 perustelukappale ja mm. tuomio 21.6.2018, Petronas Lubricants Italy (C-1/17, EU:C:2018:478, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 7 ) Käsitykseni mukaan ASGG:n 4 §:n 1 momentin d kohdassa annetaan toimivalta työntekijän kotipaikan tuomioistuimelle tilanteissa, joissa työsopimukseen sovellettavan lain mukaan palkka on maksettava työntekijän luona ja työnantajan on siten maksettava se tässä kotipaikassa.

( 8 ) Muistutan, että jo ennen kuin Brysselin yleissopimukseen otettiin erityiset säännöt työsopimuksia koskevista asioista, yhteisöjen tuomioistuin oli katsonut, että tällaisia sopimuksia koskevat riidat ovat Bryssel I a ‑asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja siviili- ja kauppaoikeudellisia asioita. Ks. tuomio 13.11.1979, Sanicentral (25/79, EU:C:1979:255, 3 kohta).

( 9 ) Ks. Bryssel I a ‑asetuksen johdanto-osan 13 perustelukappale ja 4 artiklan 1 kohta. Joitakin tämän asetuksen säännöksiä sovelletaan kuitenkin myös silloin, jos vastaajalla on kotipaikka kolmannessa valtiossa. Ks. mm. kyseisen asetuksen 20 artiklan 2 kohta ja 21 artiklan 2 kohta.

( 10 ) Bryssel I a ‑asetuksen 63 artiklan 1 kohdan mukaan sitä sovellettaessa yhtiön kotipaikka on paikkakunta, missä sillä on muun muassa sääntömääräinen kotipaikka.

( 11 ) Ks. mm. tuomio 19.12.2013, Corman-Collins (C-9/12, EU:C:2013:860, 18 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 12 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 18 kohta.

( 13 ) Ks. tuomio 10.9.2015, Holterman Ferho Exploitatie ym. (C-47/14, EU:C:2015:574, 35–37 kohta) ja analogisesti tuomio 11.4.2019, Bosworth ja Hurley (C-603/17, EU:C:2019:310, 24 kohta).

( 14 ) Ks. tuomio 10.9.2015, Holterman Ferho Exploitatie ym. (C-47/14, EU:C:2015:574, 41 kohta) ja analogisesti tuomio 11.4.2019, Bosworth ja Hurley (C-603/17, EU:C:2019:310, 25 kohta).

( 15 ) Tarkoituksenani ei ole todeta, että sopimuksen luokittelu Bryssel I a ‑asetuksen 20 artiklan 1 kohtaa sovellettaessa riippuisi yksinomaan sopimusmääräyksistä. Kun nämä sopimusmääräykset eivät vastaa siten, miten suhde käytännössä toteutuu, etusija on annettava tosiseikoille (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 61 kohta). Erityisesti sopimusta, jonka esitetään olevan ”työsopimus”, ei voida luokitella sellaiseksi, jos osapuolten välillä ei tosiasiallisesti ole minkäänlaista alisteisuussuhdetta, ja päinvastoin (ks. analogisesti tuomio 11.4.2019, Bosworth ja Hurley, C-603/17, EU:C:2019:310, 34 kohta). Käsiteltävässä asiassa tätä ongelmaa ei kuitenkaan ole. Asiaa käsittelevä tuomioistuin voi ratkaista riidanalaisen sopimuksen luokittelun – jota sitä paitsi ei ole riitautettu – sopimusmääräysten perusteella, vaikka suhteen luonnetta ei ole mahdollista vahvistaa tosiseikkojen perusteella, sillä tätä sopimusta ei ole täytetty.

( 16 ) Huomautan lisäksi, että tämän toisen edellytyksen täyttämiseksi riittää, että kanteen ja kyseessä olevan työsopimuksen välillä on aineellinen yhteys. Näin on, jos tämä kanne koskee sen täyttämisen yhteydessä syntynyttä riitaa, vaikka se ei perustuisi tästä sopimuksesta johtuvaan velvoitteeseen. Ks. ratkaisuehdotukseni Bosworth ja Hurley (C-603/17, EU:C:2019:65, 92–98 kohta).

( 17 ) Täsmennän kuitenkin, että Bryssel I a ‑asetuksen II luvun 5 jakson soveltaminen ei edellytä muodollista sopimuksen tekemistä osapuolten välillä, koska tätä jaksoa sovelletaan myös tosiasiallisiin työsuhteisiin (ks. analogisesti tuomio 11.4.2019, Bosworth ja Hurley, C-603/17, EU:C:2019:310, 27 kohta). Täsmennän myös, että työsopimuksen tai työsuhteen on sidottava osapuolia riidanalaisten tosiseikkojen ajankohtana, eikä sillä, että kanne on, kuten tässä tapauksessa, nostettu tämän sopimuksen tai tämän suhteen päättymisen jälkeen, ole merkitystä.

( 18 ) Täsmennän, ettei tarkoituksenani ole tässä ottaa kantaa siihen, sovelletaanko Bryssel I a ‑asetuksen II luvun 5 jaksoa riitoihin, jotka ovat syntyneet ennen työsopimuksen tekemistä tai koskevat työsopimuksen tekemistä, kuten syrjintää työhönotossa koskeviin kanteisiin.

( 19 ) Riita voi syntyä jo ennen työsopimuksen täyttämistä lukuisista syistä. Työntekijä voi esimerkiksi sairastua välittömästi sopimuksen tekemisen jälkeen. Jos työnantaja irtisanoo tämän työntekijän ennen kuin tämä palaa sairauslomalta, tästä irtisanomisesta voi syntyä riita. Työntekijä ja työnantaja voivat myös tehdä työsopimuksen, jossa määrätään palvelukseen tulosta paljon myöhempänä ajankohtana, jotta työntekijä voi lopettaa tehtävänsä aiemman yrityksen palveluksessa. Jos työntekijä rikkoo sopimusta jo ennen palvelukseen tuloa, työnantaja saattaa haluta nostaa tätä vastaan kanteen.

( 20 ) Ks. vertaileva ja yksityiskohtainen tutkimus Bryssel I a ‑asetuksen II luvun 1, 2 ja 5 jaksoon sisältyvistä toimivaltasäännöistä, Grušić, U., The European Private International Law of Employment, Cambridge University Press, 2015, s. 106–129.

( 21 ) Ks. Bryssel I a ‑asetuksen 22 artiklan 1 kohta.

( 22 ) Ks. Bryssel I a ‑asetuksen 23 artikla.

( 23 ) Lisäksi se, että Bryssel I a ‑asetuksen II luvun 5 jakson soveltamiselle asetettaisiin työsuhteen kestoa ja pysyvyyttä koskeva edellytys, saattaisi jättää tämän jakson soveltamisalan ulkopuolelle niin sanottuja epätyypillisiä työsopimuksia koskevat riita-asiat, kuten ne, jotka koskevat tietyksi, jopa hyvin lyhyeksi ajaksi (tapahtumaan) palkattuja työntekijöitä, vaikka nämä työntekijät tarvitsevat erityisesti suojelua. Ks. ratkaisuehdotukseni Bosworth ja Hurley (C-603/17, EU:C:2019:65, alaviite 20).

( 24 ) Ks. myös Bryssel I a ‑asetuksen johdanto-osan 13 ja 14 perustelukappale. Kuten totean tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 9, joitakin tämän asetuksen säännöksiä sovelletaan myös silloin, jos vastaajalla on kotipaikka kolmannessa valtiossa.

( 25 ) Ks. tuomio 19.12.2013, Corman-Collins (C-9/12, EU:C:2013:860, 20–22 kohta).

( 26 ) Toisin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin antaa ymmärtää, mielestäni työnantaja ei voi tämän tulkinnan perusteella kiertää ASGG:n sääntöjä pelkästään määräämällä itävaltalaisen työntekijän kanssa tekemässään työsopimuksessa, että tämän tavallinen työskentelypaikkakunta on toisessa jäsenvaltiossa. Bryssel I a ‑asetuksen soveltaminen riippuu objektiivisista seikoista, kuten vastaajan kotipaikasta ja todellisesta tavallisesta työskentelypaikkakunnasta (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 61 kohta). Siltä osin kuin kyse on pääasiasta, se on rajat ylittävä riita-asia, joka kuuluu siis tämän asetuksen soveltamisalaan siinäkin tapauksessa, että sopimuksessa olisi määrätty tavallisesta työskentelypaikkakunnasta Itävallassa, sillä BU:lla ja Markt24:llä ei ole kotipaikkaa samassa jäsenvaltiossa.

( 27 ) Ks. esim. tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2003/88/EY (EUVL 2003, L 299, s. 9).

( 28 ) Ks. Bryssel I a ‑asetuksen johdanto-osan neljäs ja kuudes perustelukappale ja mm. tuomio 1.3.2005, Owusu (C-281/02, EU:C:2005:120, 39 ja 43 kohta).

( 29 ) Oikeuskäytännön mukaan Bryssel I a ‑asetuksen II luvun 5 jakson säännökset ovat ”erityissäännöksiä sekä luonteeltaan täysin tyhjentäviä” (ks. mm. tuomio 22.5.2008, Glaxosmithkline ja Laboratoires Glaxosmithkline, C-462/06, EU:C:2008:299, 18 kohta). Nähdäkseni tämä toteamus on liioiteltu, sillä tämän asetuksen eri säännöksiä sovelletaan työsopimuksiin, vaikka ne eivät sisälly tähän jaksoon, eikä siinä ole nimenomaista varausta niiden soveltamisesta (ks. mm. kyseisen asetuksen 26 artikla). Tässä samassa toteamuksessa korostetaan kuitenkin jälleen kerran, että asiaa käsittelevä tuomioistuin ei saa soveltaa kansallisessa oikeudessaan säädettyjä toimivaltasääntöjä erityisesti tämän saman jakson soveltamisalaan kuuluviin vaatimuksiin.

( 30 ) Täsmennän tältä osin, että mielestäni Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa tarkoitettua paikkakuntaa, ”missä tai mistä käsin hän viimeksi työskenteli”, koskevalla erityisellä tilanteella ei ole tässä tapauksessa merkitystä.

( 31 ) Ks. mm. tuomio 14.9.2017, Nogueira ym. (C-168/16 ja C-169/16, EU:C:2017:688, 47 ja 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 32 ) Ks. mm. tuomio 10.4.2003, Pugliese (C-437/00, EU:C:2003:219, 19 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 33 ) Sen paikkakunnan tuomioistuin, missä työn suorittamista koskeva velvoite on täytettävä, on sopivin ratkaisemaan työsopimusta koskevat vaatimukset. Ks. mm. tuomio 14.9.2017, Nogueira ym. (C-168/16 ja C-169/16, EU:C:2017:688, 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 34 ) Ks. mm. tuomio 14.9.2017, Nogueira ym. (C-168/16 ja C-169/16, EU:C:2017:688, 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 35 ) Ks. vastaavasti tuomio 15.2.1989, Six Constructions (32/88, EU:C:1989:68, 13 ja 14 kohta). Ks. analogisesti myös tuomio 15.3.2011, Koelzsch (C-29/10, EU:C:2011:151, 43 kohta) ja julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus Schlecker (C-64/12, EU:C:2013:241, alaviite 27).

( 36 ) Ks. mm. tuomio 14.9.2017, Nogueira ym. (C-168/16 ja C-169/16, EU:C:2017:688, 57 kohta). Ks. analogisesti myös tuomio 15.3.2011, Koelzsch (C-29/10, EU:C:2011:151, 43 kohta).

( 37 ) Työntekijän palvelukseen ottaneen työnantajan toimipaikan paikkakunnan oikeuspaikka, sellaisena kuin siitä säädetään Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan ii alakohdassa, on kuitenkin lähtökohtaisesti päällekkäinen tämän asetuksen 7 artiklan 5 alakohdan mukaisen oikeuspaikan kanssa. Käytännössä tämän paikkakunnan oikeuspaikka on siis tämän viimeksi mainitun säännöksen johdosta yleensä työntekijän käytettävissä (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 85–92 kohta).

( 38 ) Toisin sanoen silloin, kun työsopimusta ei ole täytetty, asian kannalta merkityksellinen paikkakunta on se, jossa työntekijän olisi pitänyt työskennellä tämän sopimuksen mukaisesti. Tilanteessa, jossa työsopimuksessa on sovittu useista työskentelypaikkakunnista, voidaan soveltaa analogisesti oikeuskäytäntöä, jonka mukaan on määritettävä pääasiallinen työskentelypaikkakunta, ja unionin tuomioistuimen tässä tarkoituksessa vahvistamia kriteerejä. Tuolloin voisi olla tarpeen määrittää paikkakunta, ”mistä käsin” työntekijän piti (tai olisi pitänyt) työskennellä (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 72 kohta). Käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan ole kyse tästä tilanteesta (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 73 kohta).

( 39 ) Ks. vastaavasti tuomio 15.2.1989, Six Constructions (32/88, EU:C:1989:68, 20 kohta) ja analogisesti julkisasiamies Trstenjakin ratkaisuehdotus Koelzsch (C-29/10, EU:C:2010:789, 91 kohta).

( 40 ) Oikeuskäytännössä on muun muassa todettu, että kun työntekijä on työskennellyt tietyn ajan määrätyssä paikassa ja sen jälkeen työskentelee toisella paikkakunnalla, tämä viimeksi mainittu paikkakunta on ratkaiseva, jos ”asianosaiset ovat selvästi halunneet, että [siitä] tulee uusi – – tavallinen työskentelypaikkakunta” (tuomio 27.2.2002, Weber, C-37/00, EU:C:2002:122, 54 kohta).

( 41 ) Täsmennän, että tässä tapauksessa BU ei kiistä, että hänen olisi pitänyt työskennellä Münchenissä.

( 42 ) Ks. vastaavasti tuomio 14.9.2017, Nogueira ym. (C-168/16 ja C-169/16, EU:C:2017:688, 62 kohta). Ks. analogisesti myös tuomio 4.10.2012, Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe (C-115/11, EU:C:2012:606, 41–46 kohta) ja tuomio 15.12.2011, Voogsgeerd (C-384/10, EU:C:2011:842, 62 kohta). Ks. vielä tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 15.

( 43 ) Ks. tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen 34 kohta. Analogisesti lainvalintatilanteissa sopimukseen sovellettava laki on mahdollisuuksien mukaan voitava määrittää alusta alkaen, niin ikään oikeusvarmuuden takaamiseksi. Ehdotettu ratkaisu, joka on toteutettu sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 17.6.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 593/2008 (EUVL 2008, L 177, 6; jäljempänä Rooma I ‑asetus) 8 artiklan 2 kohdassa, mahdollistaa myös tämän lopputuloksen.

( 44 ) Ks. eri esimerkkien osalta tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 19.

( 45 ) Vaikka tavallisen työskentelypaikkakunnan määrittäminen on olennaisesti tosiseikkoja koskeva kysymys, joka voi vaihdella asiasta toiseen, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella ratkaisut on voitava jossain määrin yleistää, sillä muuten käytettäisiin puhtaasti tapauskohtaista lähestymistapaa ja vietäisiin asianosaisilta kaikki ennustettavuus. Unionin tuomioistuimen tähänastisen oikeuskäytännön perusteella tällainen yleistäminen on mahdollista. Viittaan esimerkiksi olettamaan, jonka mukaan silloin, kun työntekijä työskentelee useissa jäsenvaltioissa mutta hänellä on toimisto, josta käsin hän järjestää työskentelynsä, paikkakuntaa, missä tämä toimisto on, pidetään, jollei toisin näytetä, paikkakuntana, jossa hän tavallisesti työskentelee työnantajan palveluksessa (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 72 kohta).

( 46 ) 26.5.1989 tehty yleissopimus Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisestä Brysselin yleissopimukseen (EYVL 1989, L 285, s. 1).

( 47 ) Kun työsopimusta koskeviin asioihin sovellettavat säännöt olivat vielä osa Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohtaa, oikeuskäytännössä viitattiin nimenomaisesti paikkakuntaan, jossa työsuoritusta koskeva velvoite on täytetty tai täytettävä. Ks. tuomio 15.1.1987, Shenavai (266/85, EU:C:1987:11, 16 kohta); tuomio 15.2.1989, Six Constructions (32/88, EU:C:1989:68, 14, 19 ja 22 kohta); tuomio 13.7.1993, Mulox IBC(C-125/92, EU:C:1993:306, 17 kohta); tuomio 9.1.1997, Rutten (C-383/95, EU:C:1997:7, 16 kohta) ja tuomio 10.4.2003, Pugliese (C-437/00, EU:C:2003:219, 17 kohta).

( 48 ) Tästä ratkaisusta säädetään edelleen nimenomaisesti Bryssel I a ‑asetuksen 7 artiklan 1 alakohdassa yleensä sopimusten osalta.

( 49 ) Täsmennän tältä osin, ettei pääasiassa ole lähtökohtaisesti kyse työoikeudessa tarkoitetusta päivystyksestä eli ajanjaksosta, jonka aikana työntekijällä, joka ei ole jatkuvasti ja välittömästi työnantajansa käytettävissä, on kuitenkin velvollisuus olla fyysisesti paikalla kotonaan tai sen lähistöllä, vastata milloin tahansa työnantajan mahdollisiin hälytyksiin ja tarvittaessa pikaisesti saapua työpaikalleen tai osallistua toimenpiteeseen työtehtävän suorittamiseksi (ks. mm. tuomio 21.2.2018, Matzak, C-518/15, EU:C:2018:82, 61 kohta). Ennakkoratkaisupyyntö ei sisällä mitään sellaista, mikä antaisi ymmärtää, että BU:lla olisi ollut tällaisia velvollisuuksia työsopimuksen perusteella. Vaikka ennakkoratkaisupyynnössä mainitaan, että BU oli puhelimitse tavoitettavissa ja odotti työtoimeksiantoja kotonaan (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 11 kohta), mielestäni tämä merkitsee yksinkertaisesti sitä, että hän on ollut yleisesti käytettävissä sovitun työn tekemiseksi, eikä sitä, että hänellä olisi ollut velvollisuus olla fyysisesti paikalla kotonaan, vastata milloin tahansa työnantajansa hälytyksiin tai olla valmis lähtemään pikaisesti Müncheniin suorittamaan mahdollista kiireellistä siivoustehtävää. Mielestäni on joka tapauksessa – myös päivystystilanteessa –katsottava, ettei työntekijän kotipaikkaa voida pitää Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa tarkoitettuna tavallisena työskentelypaikkakuntana pelkästään sillä perusteella, että hän odottaa siellä työnantajansa yhteydenottoa saapuakseen työpaikalleen tai osallistuakseen toimenpiteeseen.

( 50 ) Bryssel I ‑asetuksen 19 artiklan 2 kohdan a alakohdassa viitattiin yksinomaan ”paikkakuntaan, missä työntekijä tavallisesti työskentelee”.

( 51 ) Ks. mm. tuomio 14.9.2017, Nogueira ym. (C-168/16 ja C-169/16, EU:C:2017:688, 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 52 ) Paikkakunta, missä työntekijällä on kotipaikka, voi myös joissakin tilanteissa antaa viitteen siitä, missä hänen pääasiallinen työskentelypaikkakuntansa on, sillä useimmat työntekijät työskentelevät kotipaikkansa läheisyydessä. Jäsenvaltio, jonka sosiaalivakuutuslaitoksen piiriin työntekijä on rekisteröity, voi niin ikään olla tällainen viite (ks. julkisasiamies Jacobsin ratkaisuehdotus Mulox IBC, C-125/92, ei julkaistu, EU:C:1993:217, 35 kohta). Vaikka tässä tapauksessa BU on rekisteröity Itävallan sosiaaliturvajärjestelmään (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 11 kohta), tälle seikalle ei kuitenkaan voida antaa etusijaa siihen seikkaan nähden, että työtä ei ollut määrä tehdä Itävallassa, eikä näin ole myöskään tosiasiallisesti tapahtunut.

( 53 ) Näin on myös silloin, kun työntekijän nostama kanne koskee, kuten tässä tapauksessa, palkkaa koskevia velvoitteita, jotka pitäisi sopimukseen sovellettavan lain (lex contractus) mukaan täyttää hänen kotipaikassaan. Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa annetaan toimivalta tavallisen työskentelypaikkakunnan tuomioistuimelle kyseessä olevaan työsopimukseen perustuvasta velvoitteesta riippumatta.

( 54 ) Ks. Bryssel I a ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohta.

( 55 ) On myös huomattava, että tavallista työskentelypaikkakuntaa koskevan perusteen nojalla työntekijät voivat jo useissa tapauksissa nostaa kanteen kotipaikkansa tuomioistuimessa, sillä useimmat työntekijät työskentelevät tämän kotipaikan läheisyydessä tai tällä kotipaikalla. Pääasian tilanteessa BU:lle aiheutuva haitta siitä, että hänen on nostettava kanne Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla saksalaisessa tuomioistuimessa, johtuu pelkästään siitä, että hän on sitoutunut riidanalaisen työsopimuksen tekemällä työskentelemään toisessa jäsenvaltiossa. Kyseisessä säännöksessä ei siten olisi missään tilanteessa annettu hänelle mahdollisuutta esittää tähän sopimukseen perustuvaa vaatimusta Itävallassa, ja pelkästään se, että sopimusta ei ole täytetty, ei oikeuta ottamaan tässä säännöksessä tarkoitettua toimivaltaperustetta huomioon vääristyneellä tavalla.

( 56 ) Ks. ratkaisuehdotukseni Bosworth ja Hurley (C-603/17, EU:C:2019:65, 100 kohta).

( 57 ) Ks. analogisesti tuomio 15.12.2011, Voogsgeerd (C-384/10, EU:C:2011:842, 55 kohta).

( 58 ) Näillä viimeksi mainituilla seikoilla on sen sijaan merkitystä sovellettaessa Bryssel I a ‑asetuksen 7 artiklan 5 alakohtaa ja 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan ii alakohtaa, kuten täsmennän tämän ratkaisuehdotuksen 90 kohdassa.

( 59 ) Tämän säännöksen perusteella määräytyvän tuomioistuimen ei ole myöskään mahdollista todeta toimivaltansa puuttuvan sen vuoksi, että jollakin toisella tuomioistuimella olisi kaikki asian olosuhteet huomioon ottaen paremmat edellytykset asian ratkaisemiseen (ks. analogisesti tuomio 29.6.1994, Custom Made Commercial, C-288/92, EU:C:1994:268, 21 kohta).

( 60 ) Rooma I ‑asetuksen 8 artiklan 1–3 kohdassa säädetään tarkemmin seuraavaa: ”1. Työsopimukseen sovelletaan osapuolten 3 artiklan mukaisesti valitsemaa lakia. Tällainen lakiviittaus ei saa kuitenkaan johtaa siihen, että työntekijä menettäisi hänelle sellaisin säännöksin annetun suojan, joista ei voida sopimuksin poiketa sen lain mukaan, jota lakiviittauksen puuttuessa olisi sovellettu tämän artiklan 2, 3 ja 4 kohdan nojalla. 2. Siltä osin kuin osapuolet eivät ole valinneet työsopimukseen sovellettavaa lakia, sopimukseen sovelletaan sen maan lakia, jossa, tai jollei näin ole, josta työntekijä tavallisesti tekee työnsä sopimuksen täyttämiseksi. Maan, jossa työ tavallisesti tehdään, ei katsota muuttuvan, vaikka työntekijä työskentelisi tilapäisesti toisessa. 3. Jos sovellettavaa lakia ei voida määrittää 2 kohdan nojalla, sopimukseen sovelletaan sen maan lakia, jossa sijaitsee liiketoimipaikka, jossa työntekijä otettiin työhön.”

( 61 ) Toisin sanoen, kun Bryssel I a ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa säädetään tiukasti sovellettavasta toimivaltasäännöstä, Rooma I ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdassa vahvistetaan sovellettavaa lakia koskeva kumottavissa oleva olettama.

( 62 ) Ks. tuomio 14.9.2017, Nogueira ym. (C-168/16 ja C-169/16, EU:C:2017:688, 55 ja 56 kohta).

( 63 ) Pohdin tältä osin unionin tuomioistuimen 14.9.2017 antaman tuomion Nogueira ym. (C-168/16 ja C-169/16, EU:C:2017:688) 73 kohdassa esittämiä perusteluja. Todettuaan perustellusti, että lentoliikenteen alalla ”paikkakunta, josta käsin” lentohenkilökunta tavallisesti työskentelee, on lähtökohtaisesti sama kuin sen ”kotiasema” eli lentoasema, jossa se aloittaa ja päättää työskentelynsä, unionin tuomioistuin katsoo tässä kohdassa, että toimivaltaa ei pitäisi antaa tämän paikkakunnan tuomioistuimelle ”siinä tapauksessa, että pääasioissa kyseessä olevan kaltaiset vaatimukset liittyvät kustakin yksittäistapauksesta ilmenevät tosiseikat huomioon ottaen läheisimmin toiseen paikkakuntaan”, ja viittaa ”analogisesti” muun muassa 12.9.2013 annettuun tuomioon Schlecker (C-64/12, EU:C:2013:551, 38 kohta). Tämä viimeksi mainittu tuomio koskee työsopimukseen sovellettavaa lakia ja tuomioistuimen mahdollisuutta soveltaa edellä kuvattua ”poikkeuslauseketta” (sellaisena kuin se oli Roomassa 19.6.1980 allekirjoitettavaksi avatun sopimusvelvoitteisiin sovellettavaa lakia koskevan yleissopimuksen (EYVL 1980, L 266, s. 1) 6 artiklan 2 kappaleen viimeiseen alakohtaan perustuvassa aiemmassa versiossa). Mielestäni kyseinen 73 kohta voidaan ymmärtää vain siten, että sen mukaan on mahdollista, että itse työsuoritus liittyy läheisemmin johonkin muuhun paikkakuntaan kuin ”kotiaseman” paikkakuntaan (esimerkiksi sen vuoksi, että työntekijällä on ollut jokin toinen merkittävämpi asema toisessa jäsenvaltiossa) ja että näin ollen pääasiallinen työskentelypaikkakunta on tuo paikkakunta. Sen tuomioistuimen määrittämiseksi, johon riita liittyy läheisimmin, ei ole otettava huomioon kaikkia yksittäistapaukseen liittyviä seikkoja, kuten seikkoja, jotka eivät liity tämän työsuorituksen tekemiseen.

( 64 ) Ks. mm. tuomio 11.4.2019, Ryanair (C-464/18, EU:C:2019:311, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 65 ) Mielestäni Bryssel I a ‑asetuksen 7 artiklan 5 alakohdassa tarkoitetuilla sivuliikkeen, agentuurin ja muun toimipaikan käsitteillä on sama merkitys kuin tämän asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan ii alakohdassa olevalla työntekijän palvelukseen ottaneen työnantajan ”toimipaikan” käsitteellä. Ks. analogisesti tuomio 15.12.2011, Voogsgeerd (C-384/10, EU:C:2011:842, 54 ja 58 kohta).

( 66 ) Ks. tuomio 22.11.1978, Somafer (33/78, EU:C:1978:205, 13 kohta).

( 67 ) Ks. tuomio 6.4.1995, Lloyd’s Register of Shipping (C-439/93, EU:C:1995:104, 22 kohta).

( 68 ) Ks. analogisesti tuomio 15.12.2011, Voogsgeerd (C-384/10, EU:C:2011:842, 43–52 kohta). Kuten tuon esille tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 37, Bryssel I a ‑asetuksen 7 artiklan 5 alakohdassa säädetty oikeuspaikka on lähtökohtaisesti päällekkäinen tämän asetuksen 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan ii alakohdassa tarkoitetun ”työntekijän palvelukseen ottaneen työnantajan toimipaikan” oikeuspaikan kanssa. Näiden kahden säännöksen välinen ero on siinä, että ensimmäinen on aina sovellettavissa, kun taas jälkimmäistä voidaan soveltaa vain, jos tavallista työskentelypaikkakuntaa ei ole. Ks. Grušić, U., mainittu edellä, s. 125.

( 69 ) Ks. analogisesti tuomio 15.12.2011, Voogsgeerd (C-384/10, EU:C:2011:842, 55 ja 56 kohta).

( 70 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 13 kohta.

( 71 ) Bryssel I a ‑asetuksen II luvun 5 jaksossa poissuljetaan tämän asetuksen 7 artiklan 1 alakohdan soveltaminen. Ks. mm. tuomio 10.9.2015, Holterman Ferho Exploitatie ym. (C-47/14, EU:C:2015:574, 51 kohta).