JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

ELEANOR SHARPSTON

21 päivänä tammikuuta 2010 1( )

Yhdistetyt asiat C‑395/08 ja C‑396/08

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Asia C‑395/08)

vastaan

Tiziana Bruno

ja

Massimo Pettini

(Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenzan esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Yhdenvertaisen kohtelun periaate – Osa-aikatyötä koskeva puitesopimus – Osa-aikatyöntekijät, jotka työskentelevät joitakin kuukausia vuosittain – Ajanjaksojen, jolloin ei työskennellä, jättäminen huomioimatta vanhuuseläkkeen laskennassa

Istituto nazionale della previdenza sociale (INPS) (Asia C‑396/08)

vastaan

Daniela Lotti

ja

Clara Matteucci

(Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenzan esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Yhdenvertaisen kohtelun periaate – Osa-aikatyötä koskeva puitesopimus – Osa-aikatyöntekijät, jotka työskentelevät joitakin kuukausia vuosittain – Ajanjaksojen, jolloin ei työskennellä, jättäminen huomioimatta vanhuuseläkkeen laskennassa

1. Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenza kysyy unionin tuomioistuimelta, kielletäänkö neuvoston direktiivissä 97/81/EY( ) (jäljempänä direktiivi 97/81 tai direktiivi) sellainen kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan tiettyjen osa-aikaisten työsopimusten tapauksessa eläkeoikeuden saamiseksi ei oteta huomioon ajanjaksoja, jolloin ei työskennellä.

2. Asiaan liittyy myös tiettyjä muita kysymyksiä, jotka koskevat direktiivin aineellista ja ajallista sovellettavuutta sekä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen velvollisuutta selostaa unionin tuomioistuimelle vastauksen antamiseksi tarpeelliset tosiseikat ja oikeudelliset seikat.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Neuvoston direktiivi 97/81

3. Direktiivin johdanto-osan perustelukappaleissa todetaan seuraavaa:

”(5) Essenissä kokoontuneen Eurooppa-neuvoston päätelmissä korostettiin tarvetta toteuttaa sellaisia toimenpiteitä, joilla edistetään työllisyyttä sekä naisten ja miesten tasa-arvoisia mahdollisuuksia, sekä vaadittiin toimenpiteitä kasvun työllistävän vaikutuksen lisäämiseksi erityisesti joustavammilla työjärjestelyillä, jotka vastaavat sekä työntekijöiden toiveita että kilpailun vaatimuksia;

– –

(11) allekirjoittajaosapuolet toivoivat saavansa aikaan osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen, jossa esitetään osa-aikatyön yleiset periaatteet ja vähimmäisvaatimukset; ne osoittivat halunsa laatia yleiset puitteet, joiden avulla osa-aikatyöntekijöiden syrjintä poistetaan ja kehitetään osa-aikatyön mahdollisuuksia sekä työnantajien että työntekijöiden kannalta hyväksyttävältä perustalta;

– –

(18) komissio teki direktiiviehdotuksensa noudattaen sosiaalipolitiikasta tehdyn sopimuksen 2 artiklan 2 kohtaa, jonka mukaan sosiaalipolitiikkaa koskevassa lainsäädännössä ’vältetään säätämästä sellaisia hallinnollisia, taloudellisia tai oikeudellisia rasituksia, jotka vaikeuttaisivat pienten tai keskisuurten yritysten perustamista taikka niiden kehittämistä’.”

4. Direktiivin 1 artiklan mukaan sen tarkoituksena on ”panna täytäntöön toimialaltaan yleisten työmarkkinakeskusjärjestöjen (UNICE,( ) CEEP( ) ja EAY( )) 6.6.1997 tekemä osa-aikatyötä koskeva puitesopimus, joka on liitteenä” (jäljempänä puitesopimus).

5. Puitesopimuksen johdanto-osan perustelukappaleissa todetaan seuraavaa:

” [1] Tämä puitesopimus on osa yleistä eurooppalaista työllisyysstrategiaa. Osa-aikatyöllä on viime vuosina ollut merkittävä vaikutus työllisyyteen. Tästä syystä sopimuksen osapuolet ovat kiinnittäneet erityistä huomiota tähän työnteon muotoon. Osapuolten aikomuksena on harkita tarvetta tehdä muita joustavia työnteon muotoja koskevia samanlaisia sopimuksia.

[2] Samalla kun siinä tunnustetaan, että tilanteet jäsenvaltioissa vaihtelevat ja että osa-aikatyö on luonteenomainen työnteon piirre tietyillä toimialoilla ja tietyissä toiminnoissa, sopimus määrittelee osa-aikatyötä koskevat yleiset periaatteet ja vähimmäisvaatimukset. Se kuvaa työmarkkinaosapuolten tahtoa luoda yleiset puitteet osa-aikatyöntekijöihin kohdistuvan syrjinnän poistamiseksi ja edesauttaa osa-aikatyömahdollisuuksien kehittämistä sekä työnantajien että työntekijöiden kannalta hyväksyttävältä perustalta.

[3] Sopimus koskee osa-aikatyöntekijöiden työehtoja samalla kun siinä tunnustetaan, että lakisääteinen sosiaaliturva kuuluu jäsenvaltioiden päätettäväksi. Syrjimättömyyden periaatteen osalta sopimuksen osapuolet ovat panneet merkille Dublinissa kokoontuneen Eurooppa-neuvoston työllisyyttä koskevan julistuksen joulukuulta 1996, jossa neuvosto muun muassa korosti tarvetta muokata sosiaaliturvajärjestelmiä myönteisemmiksi työllisyydelle kehittämällä ’sosiaalisen suojelun järjestelmiä, jotka pystyvät mukautumaan uusiin työmuotoihin ja tarjoamaan asianmukaista sosiaalista suojelua tällaista työtä tekeville ihmisille’. Sopimuksen osapuolten mielestä tämä julistus pitäisi panna täytäntöön.”

6. Puitesopimuksen johdannoksi esitettyjen yleisten huomioiden 5 kohdassa todetaan vielä seuraavaa:

”– – sopimuksen osapuolet pitävät tärkeinä toimenpiteitä, joilla helpotetaan miesten ja naisten pääsyä osa-aikatyöhön eläkkeelle siirtymisen valmistautumiseksi, työ- ja perhe-elämän yhteensovittamiseksi sekä ammattitaitoa ja etenemismahdollisuuksia edistävien opiskelu- ja koulutusmahdollisuuksien hyödyntämiseksi työnantajien ja työntekijöiden molemminpuoliseksi hyödyksi ja tavalla, joka edistää yritysten kehitystä”.

7. Puitesopimuksen 1 lausekkeen mukaan sen tarkoituksena on

”a) osa-aikatyöntekijöihin kohdistuvan syrjinnän poistaminen ja osa-aikatyön laadun parantaminen;

b) helpottaa osa-aikatyön kehittämistä vapaaehtoisuuden pohjalta ja myötävaikuttaa työajan joustavaan järjestämiseen työnantajien ja työntekijöiden tarpeet huomioon ottavalla tavalla.”

8. Sen 3 lausekkeessa annetaan ”osa-aikatyöntekijän” ja ”vastaavan kokoaikaisen työntekijän” määritelmät, joiden mukaan puitesopimuksessa tarkoitetaan

”1. ’osa-aikatyöntekijällä’ palkattua työntekijää, jonka säännöllinen työaika viikkotyöaikana tai keskimääräisenä työaikana enintään vuoden pituisena ajanjaksona laskettuna on lyhyempi kuin vastaavan kokoaikaisen työntekijän säännöllinen työaika;

2. ’vastaavalla kokoaikaisella työntekijällä’ samassa työpaikassa työskentelevää kokoaikaista palkattua työntekijää, jolla on samantyyppinen työsopimus tai työsuhde ja joka tekee samaa tai samankaltaista työtä, jolloin huomioon otetaan muut näkökohdat kuten kokemus, pätevyys ja ammattitaito.

Milloin työpaikassa ei ole vastaavaa kokoaikaista työntekijää, vertailu tulee tehdä sovellettavaan työehtosopimukseen perustuen, tai milloin sellaista ei ole, kansallisen lainsäädännön, työehtosopimusten tai käytäntöjen mukaisesti.”

9. Puitesopimuksen 4 lausekkeessa, jonka otsikko on ”Syrjimättömyyden periaate”, määrätään seuraavaa:

”1. Osa-aikatyöntekijöihin ei pelkästään osa-aikaisuuden perusteella saa soveltaa epäedullisempia työehtoja kuin vastaaviin kokoaikaisiin työntekijöihin, ellei erilainen kohtelu ole perusteltua asiallisista syistä.

2. Silloin kun se on tarkoituksenmukaista, sovelletaan pro rata temporis -periaatetta.

3. Jäsenvaltiot ja/tai työmarkkinaosapuolet antavat tämän lausekkeen täytäntöönpanoa koskevat yksityiskohtaiset säännöt ottaen huomioon eurooppalaisen lainsäädännön sekä kansallisen lainsäädännön, työehtosopimukset ja käytännöt.

4. Jäsenvaltiot, sen jälkeen kun ne ovat kuulleet työmarkkinaosapuolia kansallisen lainsäädännön, työehtosopimusten tai käytäntöjen mukaisesti, ja/tai työmarkkinaosapuolet voivat asiallisista syistä tarvittaessa asettaa erityisten työehtojen piiriin pääsyn edellytykseksi palvelusaikaa, työn kestoa tai työansioita koskevia vaatimuksia. Osa-aikaisten työntekijöiden pääsyä erityisten työehtojen piiriin koskevia arviointiperusteita olisi tarkasteltava määräajoin ottaen huomioon 4 lausekkeen 1 kohdassa tarkoitetun syrjimättömyyden periaatteen.”

10. Puitesopimuksen 5 lausekkeen otsikkona on ”Mahdollisuudet osa-aikatyöhön”, ja siinä määrätään seuraavaa:

”1. Tämän sopimuksen 1 lausekkeen sekä osa-aikatyöntekijöiden ja kokoaikaisten työntekijöiden välisen syrjimättömyysperiaatteen mukaisesti:

a) jäsenvaltioiden olisi, sen jälkeen kun ne ovat kuulleet työmarkkinaosapuolia kansallisen lainsäädännön tai käytäntöjen mukaisesti, tunnistettava oikeudelliset tai hallinnolliset esteet, jotka saattavat rajoittaa mahdollisuuksia osa-aikatyöhön, arvioitava niitä ja tarvittaessa poistettava ne;

b) työmarkkinaosapuolten olisi toimivaltansa puitteissa ja työehtosopimuksissa määrättyjen menettelytapojen mukaisesti tunnistettava esteet, jotka saattavat rajoittaa mahdollisuuksia osa-aikatyöhön, arvioitava niitä ja tarvittaessa poistettava ne.”

Kansallinen lainsäädäntö

11. Asiaa koskeva Italian lainsäädäntö esitellään ennakkoratkaisupyynnöissä hyvin lyhyesti.

12. Niissä todetaan, että eläkeoikeuksien saamiseksi Italian lain nro 638/83 7 §:n 1 momentin mukaan palkattujen työntekijöiden hyväksi kalenterivuodelta luettavien viikoittaisten vakuutusmaksujen määrä laskettaessa Instituto Nazionale della Previdenza Socialen (sosiaaliturvalaitos, jäljempänä INPS) maksamaa eläkettä vastaa niiden saman vuoden viikkojen lukumäärää, joilta on maksettu palkkaa tai jotka laskennallisia maksukausia koskevien sääntöjen mukaan katsotaan niihin rinnastettaviksi.

13. Ennakkoratkaisupyynnössä huomautetaan vielä, että eläkkeen määrän osalta sovelletaan asetuksen (decreto legislativo) nro 61/2000 9 §:n 4 momenttia, jossa säädetään seuraavaa: ”kun työsopimus muutetaan kokoaikaisesta osa-aikaiseksi tai päinvastoin, eläkkeen suuruutta määritettäessä otetaan huomioon kokoaikaisesti työskennelty aika kokonaisuudessaan ja osa-aikaisesti työskennelty aika suhteessa tosiasiallisesti työskenneltyihin tunteihin”.

14. Lopuksi täsmennetään, että direktiivi 97/81 pantiin Italiassa täytäntöön asetuksella (decreto legislativo) nro 61/2000, jossa sosiaaliturvan osalta säädetään yksinomaan siitä, mitkä maksusuoritukset otetaan huomioon eläkkeen suuruutta määritettäessä.

15. INPS sitä vastoin on sisällyttänyt kirjelmiinsä asiaa koskevan kansallisen lainsäädännön koko tekstit, jotka esittelen seuraavassa.( )

Asetus nro 61/2000

16. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että direktiivi 97/81 pantiin Italiassa täytäntöön 25.2.2000 annetulla asetuksella (decreto legislativo) nro 61/2000.( ) Sen 1 § sisältää seuraavat määritelmät:

”2. Tässä asetuksessa tarkoitetaan

a) ’kokoaikaisella’ 8.4.2003 annetun asetuksen nro 66 3 §:n 1 momentissa säädettyä säännöllistä työaikaa tai tarvittaessa voimassa olevassa työehtosopimuksessa määriteltyä lyhennettyä säännöllistä työaikaa;

b) ’osa-aikaisella’ yksittäisessä työsopimuksessa määritettyä työaikaa, jota työntekijän on noudatettava ja joka on lyhyempi kuin edellä a kohdassa tarkoitettu työaika;

c) ’horisontaalisella osa-aikaisella työsuhteella’ työsuhdetta, jossa päivittäinen työaika on lyhyempi kuin kokoaikaisessa työsuhteessa noudatettava säännöllinen työaika;

d) ’vertikaalisella osa-aikatyöllä’ työsuhdetta, jossa työtä tehdään kokoaikaisesti mutta ainoastaan tiettyinä aikoina viikosta, kuukaudesta tai vuodesta;

d-bis) ’sekamuotoisella osa-aikatyöllä’ työsuhdetta, jossa on yhdistetty edellä c ja d kodassa tarkoitetut osa-aikatyön muodot;

e) ’lisätyöllä’ 2 §:n 2 momentissa tarkoitettujen osapuolten kesken sovitun työajan lisäksi tehtyä työtä, joka ei kuitenkaan ylitä kokoaikaisessa työsuhteessa noudatettavaa säännöllistä työaikaa.”

17. Sen 9 §:ssä säädetään seuraavaa:

”1. Osa-aikatyöntekijöistä maksettavien sosiaalivakuutusmaksujen laskentaperusteena käytettävä vähimmäistuntipalkka määritetään kertomalla säännöllisenä työaikana viikoittain tehtyjen työpäivien lukumäärä 12.9.1983 annetun asetuksen (decreto-legge) nro 463, josta on muutettuna tullut 11.11.1983 annettu laki nro 638, 7 §:ssä säädetyllä päivittäisellä vähimmäispalkalla ja jakamalla tämä tulo toimialakohtaisessa työehtosopimuksessa kokoaikaisille työntekijöille määritettynä säännöllisenä työaikana kullakin viikolla tehtyjen työtuntien määrällä.

– –

4. Kun työsopimus muutetaan kokoaikaisesta osa-aikaiseksi tai päinvastoin, eläkkeen suuruutta määritettäessä otetaan huomioon kokoaikaisesti työskennelty aika kokonaisuudessaan ja osa-aikaisesti työskennelty aika suhteessa tosiasiallisesti työskenneltyihin tunteihin.”

Tämä 12.9.1983 annettu asetus nro 463 muunnettiin 11.11.1983 tietyin muutoksin laiksi nro 638.

18. Asetuksen nro 463 7 §:ssä säädetään seuraavaa:

”1. Kunkin vuoden 1983 jälkeisen kalenterivuoden osalta INPS:n maksamaa vanhuuseläkettä laskettaessa palkatulle työntekijälle kalenterivuodelta hyväksi luettavien viikoittaisten vakuutusmaksujen lukumäärä vastaa niiden saman vuoden viikkojen lukumäärää, joilta on maksettu palkkaa tai jotka laskennallista hyväksi lukemista koskevien sääntöjen mukaan on tunnustettu niihin rinnastettaviksi( ) edellyttäen, että kultakin viikolta on maksettu, maksettava tai laskennallisesti hyväksi luettu palkka, joka on vähintään 30 prosenttia työeläkekassan( ) kyseisen vuoden 1. tammikuuta maksamasta kuukausittaisesta vähimmäiseläkkeestä. Tammikuun 1 päivänä 1984 alkavalta maksukaudelta lähtien päiväpalkan alarajan, työehtosopimuksen mukaisen keskipalkan päiväminimi mukaan luettuna, on oltava kaikkia sosiaalivakuutusta ja etuuksia koskevia maksuja varten vähintään 7,5 prosenttia työeläkekassan kyseisen vuoden 1. tammikuuta maksamasta kuukausittaisesta vähimmäiseläkkeestä.

2. Jos näin ei ole, viikoittaisten vakuutusmaksujen lukumäärä lasketaan (ylöspäin pyöristettynä) jakamalla kalenterivuoden aikana tosiasiallisesti maksettu, maksettava tai laskennallisesti hyväksi luettu palkka edellisessä momentissa tarkoitetulla palkalla. Tällä tavalla määritetyt vakuutusmaksut kohdistetaan työntekijän vakuutusajan tosiasiallisesta pituudesta riippumatta ajanjaksoon, johon sisältyvä viikkomäärä vastaa niiden saman vuoden viikkojen lukumäärää, joilta on maksettu palkkaa tai jotka on luettu laskennallisesti hyväksi, vuoden viimeisestä työskentelyviikosta tai laskennallisesti hyväksi luetusta viikosta taaksepäin lukien.

3. Edellä olevien momenttien säännöksiä sovelletaan 31.12.1983 jälkeisiin maksukausiin määritettäessä oikeutta muihin INPS:n maksuvelvollisuuden piiriin kuuluviin etuuksiin kuin vanhuuseläkkeisiin.

4. Sinä vuonna, jona eläkettä aletaan maksaa, vuoden ensimmäisen päivän ja eläkkeellesiirtymispäivän väliseltä ajalta työntekijän hyväksi luettavien viikoittaisten vakuutusmaksujen määrä määritetään edellisissä momenteissa esitettyjen sääntöjen mukaisesti huomioimalla kyseiseltä ajanjaksolta vain ne viikot, joina on tosiasiallisesti työskennelty tai jotka on luettu laskennallisesti hyväksi. Samaa perustetta sovelletaan muihin sosiaalivakuutuksiin ja -etuuksiin.

– –”

16.9.1996 annettu asetus (decreto legislativo)nro 564

19. Asetuksen nro 564 8 §:ssä säädetään seuraavaa:

”1. Yleiseen pakolliseen työkyvyttömyys-, vanhuus- ja perhe-eläkejärjestelmään tai muuhun korvaavaan vakuutusjärjestelmään kuuluvat vertikaalisen, horisontaalisen tai jaksoittaisen( ) osa-aikatyön tekijät voivat itse lunastaa vakuutusmaksuja sellaisilta 31.12.1996 jälkeen täyttyneiltä kausilta, joiden kuluessa ei työskennellä ja joilta ei ole maksettava pakollisia sosiaalivakuutusmaksuja, maksamalla vakuutusteknisen varauksen 12.8.1962 annetun lain nro 1338, sellaisena kuin se on muutettuna ja täydennettynä, 13 §:n mukaisesti.

2. Vaihtoehtoisesti työntekijälle voidaan myöntää lupa jatkaa vapaaehtoisten vakuutusmaksujen maksamista eläkekassaansa edellä 1 momentissa tarkoitetuilta kausilta 18.2.1983 lain nro 47 mukaisesti. Tällaisen luvan saadakseen hänen on täytynyt maksaa vakuutusmaksuja johonkin edellä 1 momentissa tarkoitetuista eläkevakuutusjärjestelmistä vähintään vuoden ajan viimeksi kuluneiden viiden vuoden aikana.

3. Voidakseen käyttää edellä 1 ja 2 momentissa säädettyä mahdollisuutta työntekijän on kyettävä osoittamaan, että hän on ollut 1 momentin mukaisessa osa-aikaisen työntekijän asemassa koko sen ajan, jolta hän on lunastanut vakuutusmaksuja tai maksanut vapaaehtoisia vakuutusmaksuja eläkesuojan saamiseksi.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset

20. Tiziana Bruno, Massimo Pettini, Daniela Lotti ja Clara Matteucci (jäljempänä kantajat), jotka ovat Alitalia SpA:n (jäljempänä Alitalia) palkattuja työntekijöitä, vaativat 17.1.2005 Tribunale di Romaan jättämissään erillisissä kannekirjelmissä, että osa-aikatyöhön sisältyvien viikkojen kokonaismäärä otetaan huomioon maksukausina. Kirjelmissään he selittivät pyytäneensä kokoaikaisen työsuhteensa muuttamista (tietyiltä ajanjaksoilta) jaksoittaiseksi vertikaaliseksi osa-aikatyöksi. He työskentelivät siten joitakin kuukausia vuodesta ja olivat muun ajan työskentelemättä.

21. INPS oli kuitenkin katsonut, että ainoastaan työskentelykuukaudet ovat eläkkeeseen oikeuttavia maksukausia, eivät kuukaudet, jolloin ei työskennellä.

22. Tribunale di Roma hyväksyi vaatimuksen 15.11.2005 antamassaan tuomiossa, johon INPS haki muutosta vedoten siihen, että lain nro 638/83 7 §:n mukaan eläkkeeseen oikeuttavia maksuviikkoja ovat ne, joilta on tosiasiallisesti maksettu palkkaa (tai jotka on tunnustettu niihin rinnastettaviksi).

23. Corte d’Appello di Roma Sezione Lavoro e Previdenza päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat kysymykset:

”A) Onko Italian lainsäädäntö (lain nro 638/83 7 §:n 1 momentti), jonka mukaan ajanjaksoja, joiden kuluessa vertikaalisessa osa-aikatyössä ei työskennellä, ei oteta huomioon hyväksi luettavien maksujen kausina eläkeoikeuden saamisen kannalta, direktiivin [97/81] ja erityisesti [sen liitteenä olevan puitesopimuksen] 4 lausekkeessa tarkoitetun syrjimättömyyden periaatteen mukainen?

B) Onko edellä mainittu kansallinen lainsäädäntö direktiivin [97/81] ja erityisesti [edellä mainitun puitesopimuksen] 1 lausekkeen mukainen, jossa määrätään, että jäsenvaltioiden lainsäädännön on helpotettava osa-aikatyön kehittämistä, sekä [edellä mainitun puitesopimuksen] 4 ja 5 lausekkeen mukainen, joissa määrätään, että jäsenvaltioiden olisi poistettava oikeudelliset esteet, jotka rajoittavat mahdollisuuksia osa-aikatyöhön, kun on selvää, että se, että eläkkeen osalta ei oteta huomioon viikkoja, jolloin ei työskennellä, muodostaa merkittävän esteen vertikaalisen osa-aikatyön valitsemiselle?

C) Voidaanko [edellä mainitun puitesopimuksen] 4 lausekkeessa tarkoitettu syrjimättömyyden periaate ulottaa koskemaan myös osa-aikatyön eri muotoja, kun otetaan huomioon, että kansallisen lainsäädännön mukaan horisontaalisessa osa-aikatyössä, jossa kalenterivuonna työskenneltyjen tuntien, joista on maksettu palkkaa, kokonaismäärä on yhtä suuri, kaikki kalenterivuoden viikot otetaan huomioon, toisin kuin vertikaalisessa osa-aikatyössä?”

24. Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet INPS, kantajat ja Italia.

25. Suullisia huomautuksia esittivät 29.10.2009 pidetyssä istunnossa INPS, Italia ja komissio.

Tutkittavaksi ottaminen

26. Tässä tapauksessa on tuotu esille kysymys siitä, voidaanko yhdistetyt asiat ottaa tutkittaviksi.

27. INPS katsoo, etteivät ennakkoratkaisukysymykset täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä. Se väittää, ettei puitesopimusta sovelleta sosiaaliturvajärjestelmiin, jotka kuuluvat jäsenvaltioiden yksinomaiseen toimivaltaan, ja että direktiivi koskee siten ainoastaan työlainsäädäntöä mutta ei sosiaaliturvalainsäädäntöä. INPS:n mukaan ennakkoratkaisukysymykset ovat lisäksi asiaankuulumattomia sikäli, että ne koskevat lain nro 61/2000 voimaantuloa edeltävää ajanjaksoa, ja ne on siten jätettävä tutkimatta. Näin ollen INPS katsoo, että kaikki näiden kansallisessa tuomioistuimessa vireille pantujen asioiden tosiseikat jäävät puitesopimuksen aineellisen soveltamisalan ja jotkin niistä myös sen ajallisen soveltamisalan ulkopuolelle.

28. Näitä väitteitä tutkittaessa on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 234 artiklan mukaisessa menettelyssä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kun esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on tämän vuoksi lähtökohtaisesti ratkaistava ne. Unionin tuomioistuin on kuitenkin myös katsonut, että sen on oman toimivaltaisuutensa arvioimiseksi poikkeustapauksissa tutkittava ne olosuhteet, joiden vallitessa kansallinen tuomioistuin esitti ennakkoratkaisukysymyksen. Kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vastaamisesta kieltäytyminen on mahdollista vain, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkinnalla ei ole mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin.( )

Puitesopimuksen aineellinen sovellettavuus

29. Jos ennakkoratkaisukysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuin ratkaisee asian ilman, että sen tarvitsee periaatteessa tutkia niitä olosuhteita, joissa kansalliset tuomioistuimet ovat päättäneet esittää sille ennakkoratkaisukysymyksiä ja joissa ne aikovat soveltaa unionin oikeuden säännöstä, josta ne ovat pyytäneet ennakkoratkaisua. Se tutkii kysymyksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset aineellisen sovellettavuuden kannalta vain, jos on selvää, ettei unionin oikeuden säännöstä, johon unionin tuomioistuimelta on pyydetty tulkintaa, sovellettaisi.( )

30. Tässä tapauksessa näyttää olevan toisin, joten ainakaan tällä perusteella ennakkoratkaisukysymyksiä ei pitäisi jättää tutkimatta.( )

31. Näin ollen tarkastelen puitesopimuksen aineellista sovellettavuutta jäljempänä erikseen siinä yhteydessä, kun käsittelen kysymysten asiasisältöä.( )

Puitesopimuksen ajallinen sovellettavuus

32. Pääasian asiakirja-aineistosta käy ilmi, että Brunon, Lottin ja Matteuccin eläkeoikeuksien väitetty syrjivä laskeminen on ilmennyt kokonaan tai osittain ennen direktiivin 97/81 täytäntöönpanolle asetettua määräaikaa, joka päättyi 20.1.2000.

33. Direktiivi 97/81 saatettiin osaksi Italian kansallista lainsäädäntöä 25.2.2000 annetulla lailla nro 61/2000.( ) INPS katsoo, etteivät ennakkoratkaisukysymykset täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä siltä osin kuin ne koskevat ennen säädöksen voimaantuloa tapahtuneita tosiseikkoja.

34. Suullisessa käsittelyssä komissio kuitenkin selitti, että asiassa Brock annetusta tuomiosta alkaen vakiintuneen oikeuskäytännön perusteella direktiiviä sovelletaan menneisyyteen ajoittuvien odotusaikojen laskentaan tulevien eläkkeiden määrittämiseksi.( )

35. Olen samaa mieltä komission kanssa.

36. Asiassa Brock yhteisöjen tuomioistuimelta kysyttiin, onko siirtotyöläisten sosiaaliturvasta 25.9.1958 annetun neuvoston asetuksen N:o 3,( ) sellaisena kuin se on muutettuna, tiettyjä säännöksiä sovellettava ennen 1.1.1964, toisin sanoen ennen asiaa koskevan muutoksen voimaantulopäivää toteutuneiden riskien johdosta maksettaviin eläkkeisiin. Bundesknappschaft (kaivostyöntekijöiden ammattiliitto) oli väittänyt kansallisessa tuomioistuimessa, etteivät eläkkeet, joiden osalta riski oli toteutunut ennen 1.1.1964, voineet kuulua kyseisenä päivänä voimaan tulleiden säännösten soveltamisalaan, vaan niihin oli edelleen sovellettava aiempia säännöksiä, jopa tulevaisuuteen nähden. Tuomiossa kuitenkin katsottiin, että se asetuksen säännös, jonka mukaan etuutta on maksettava silloinkin, kun se liittyy ennen asetuksen voimaantulopäivää sattuneeseen vakuutustapahtumaan, ja jonka mukaan sellaisten henkilöiden oikeudet, joiden eläke on laskettu ennen asetuksen voimaantuloa, voidaan heidän pyynnöstään tarkistaa, on itse asiassa vain sovellus siitä periaatteesta, jonka mukaan uutta lakia sovelletaan – jos poikkeuksesta ei ole säädetty – myös vanhan lain voimassa ollessa syntyneiden tilanteiden tulevaisuudessa ilmeneviin vaikutuksiin.( )

37. Tämä periaate vahvistetaan vakiintuneessa oikeuskäytännössä.( )

38. Esimerkiksi asiassa Duchon( ) yhteisöjen tuomioistuimelta kysyttiin eläkkeiden osalta, kuuluuko jäsenvaltion sellaisen kansalaisen tilanne, joka ennen tämän valtion liittymistä Euroopan unioniin on tehnyt palkkatyötä toisessa jäsenvaltiossa, jossa hänelle on sattunut työtapaturma, ja joka kotivaltionsa liittymisen jälkeen hakee sen viranomaisilta työkyvyttömyyseläkettä tämän työtapaturman johdosta, asetuksen N:o 1408/71 soveltamisalaan.( ) Tuomioistuin katsoi asetuksen 94 artiklan 3 kohdan( ) perusteella, että tällaiset henkilöt kuuluvat asetuksen soveltamisalaan. Se viittasi myös asetuksen 94 artiklan 2 kohdassa( ) mainittuun yleiseen periaatteeseen ja totesi, että tästä säännöksestä seuraa, että jäsenvaltio ei voi eläkeoikeuksia määrittäessään kieltäytyä ottamasta huomioon toisen jäsenvaltion alueella täyttyneitä vakuutuskausia ainoastaan sen vuoksi, että ne ovat täyttyneet ennen kuin asetus tuli voimaan ensiksi mainittuun jäsenvaltioon nähden.

39. Nyt esillä olevassa tapauksessa direktiivi 97/81 sen paremmin kuin puitesopimuskaan eivät mitenkään poikkea siitä yleisestä periaatteesta, jonka mukaan uutta lakia sovelletaan – jos poikkeuksesta ei ole säädetty – myös vanhan lain voimassa ollessa syntyneiden tilanteiden tulevaisuudessa ilmeneviin vaikutuksiin.

40. Näin ollen direktiiviä 97/81 sovelletaan pääasiassa kyseessä olevien eläkkeen saamiseksi huomioon otettavien viikkojen laskentaan edellyttäen, että kukaan kantajista ei siirtynyt lopullisesti eläkkeelle ennen direktiivin voimaantuloa. Kansallisen tuomioistuimen asia on selvittää, onko asia näin.

41. Ennakkoratkaisukysymyksiä ei näin ollen voida jättää tutkimatta sillä perusteella, että direktiivi ja puitesopimus eivät olisi ajallisesti sovellettavissa.

Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen velvollisuus selostaa vastauksen antamiseksi tarpeelliset tosiseikat ja oikeudelliset seikat

42. Suullisessa käsittelyssä komissio myönsi, että sen on vaikea ottaa kantaa riita-asiaan, jonka oikeudelliset seikat ja tosiseikat on määritelty niinkin epäselvästi kuin nyt esillä olevassa asiassa.

43. Tiedot, jotka ennakkoratkaisupyynnössä esitetään asian tosiseikoista ja asiaa koskevan kansallisen lainsäädännön täsmällisestä sisällöstä, ovat todellakin puutteellisia ja harhaanjohtavia.

44. Tämä on ongelmallista vakiintuneen oikeuskäytännön kannalta, sillä sen mukaan on niin, että jotta unionin oikeutta voitaisiin tulkita siten, että tulkinta olisi kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen, sen on määritettävä esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeussäännöt tai ainakin selostettava ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat. Tietojen antamisella ennakkoratkaisupyynnöissä pyritään paitsi siihen, että näiden tietojen perusteella unionin tuomioistuin voi antaa vastauksia, joista on hyötyä, myös siihen, että jäsenvaltioilla ja muilla osapuolilla on mahdollisuus esittää huomautuksensa unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti. Unionin tuomioistuimen on valvottava, että tämä mahdollisuus turvataan, ottaen huomioon se, että edellä mainitun artiklan mukaan ainoastaan ennakkoratkaisupyynnöt annetaan tiedoksi kyseisille osapuolille.( )

45. En ole lainkaan vakuuttunut siitä, että nyt esillä oleva ennakkoratkaisupyyntö täyttää nämä vaatimukset.

46. Tosiseikkojen kuvaus on varsin niukkasanainen. Ennakkoratkaisupyynnössä ei täsmennetä, ovatko kantajat jo siirtyneet eläkkeelle, ovatko he edelleen työssä mutta ovat huolissaan eläkkeestään havaittuaan väitetyn poikkeaman sen laskentamenetelmässä, vai liittyykö asiaan vielä joitakin muita tosiseikkoja. On totta, että pääasian oikeudenkäyntiasiakirjat( ) ja osapuolten lausumat ovat jossakin määrin korvanneet näitä puutteita, mutta olisi epäilemättä suotavaa, että ennakkoratkaisupyynnössä esitettäisiin hieman perusteellisempi kuvaus tosiseikoista.

47. Oikeudellisten seikkojen kuvauksessa on vielä suurempia ongelmia.

48. Kansallisen tuomioistuimen kysymykset lähtevät nähdäkseni siitä, että työntekijöiden, joilla on vertikaalista osa-aikatyötä koskeva sopimus, eläkeoikeuksia ei määritetä samalla laskentaperusteella kuin työntekijöiden, joilla on horisontaalista osa-aikatyötä koskeva sopimus.

49. Valitettavasti kansallinen tuomioistuin ei selitä kovin täsmällisesti näiden osa-aikatyön muotojen eroja eikä sitä, miten niiden kohtelu eroaa eläkeoikeuksia laskettaessa.

Horisontaalinen ja vertikaalinen osa-aikatyö

50. Asetuksen nro 61/2000 1 §:n 2 momentin d kohdan määritelmän mukaan ”vertikaalisella osa-aikatyöllä” tarkoitetaan työsuhdetta, jossa työtä tehdään kokoaikaisesti mutta ainoastaan tiettyinä aikoina viikosta, kuukaudesta tai vuodesta.

51. Suullisessa käsittelyssä INPS selitti, että vaikka kansallisen tuomioistuimen kysymyksissä viitataan vertikaaliseen osa-aikatyöhön yleensä, pääasiassa kyseessä oleva ongelma tulee esille vain jaksoittain tehtävässä vertikaalisessa osa-aikatyössä, jossa – kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee – työskennellään joitakin kuukausia vuodesta ja ollaan muu aika työskentelemättä.( )

52. Tässä ennakkoratkaisupyynnössä ainoat horisontaalista osa-aikatyötä koskevat maininnat esitetään kolmannessa kysymyksessä, jossa todetaan, että kansallisen lainsäädännön mukaan horisontaalisessa osa-aikatyössä, jossa kalenterivuonna työskenneltyjen tuntien, joista on maksettu palkkaa, kokonaismäärä on yhtä suuri, kaikki kalenterivuoden viikot otetaan huomioon, toisin kuin vertikaalisessa osa-aikatyössä.

53. Asetuksen nro 61/2000 1 §:n 2 momentin c kohdan mukaan ”horisontaalisella osa-aikatyöllä” tarkoitetaan työsuhdetta, jossa päivittäinen työaika on lyhyempi kuin kokoaikaisessa työsuhteessa noudatettava säännöllinen työaika. Vaikka määritelmä ei ole täysin yksiselitteinen, tulkitsen, että horisontaalisessa osa-aikatyössä työskennellään päivittäin, mutta vain osan aikaa.

54. Unionin tuomioistuimelle selvisi vasta suullisessa käsittelyssä, että juuri tämä on oikea tulkinta.

Horisontaalisen ja jaksoittaisen vertikaalisen osa-aikatyön erilainen kohtelu

55. Ennakkoratkaisupyynnössä lainataan lain nro 638/83 7 §:n 1 momenttia, jonka mukaan eläkeoikeuksien saamiseksi palkattujen työntekijöiden hyväksi kalenterivuodelta luettavien viikoittaisten vakuutusmaksujen määrä laskettaessa INPS:n palkatuille työntekijöille maksamaa eläkettä vastaa niiden saman vuoden viikkojen lukumäärää, joilta on maksettu palkkaa tai jotka laskennallisia maksukausia koskevien sääntöjen mukaan katsotaan niihin rinnastettaviksi. Lisäksi kansallinen tuomioistuin huomauttaa, että INPS:n mukaan ainoastaan työskentelykuukaudet ovat eläkkeen maksukausia, eivät kuukaudet, jolloin ei työskennellä.

56. Kansallinen tuomioistuin ei kuitenkaan missään kohden selitä, miten eläkeoikeuksien saamiseksi huomioon otettavien viikkojen lukumäärä olisi laskettava.

57. Jotta unionin tuomioistuin voisi antaa hyödyllisen yhteisön oikeuden tulkinnan, on tarkoituksenmukaista, että ennen ennakkoratkaisupyynnön tekemistä kansallinen tuomioistuin selvittää asiaan liittyvät tosiseikat ja ratkaisee puhtaasti kansallista oikeutta koskevat ongelmat.( )

58. On totta, että unionin tuomioistuin on katsonut, etteivät nämä edellytykset millään tavoin rajoita kansallisen tuomioistuimen harkintavaltaa, koska yksinomaan se tuntee välittömästi asian tosiseikat ja asianosaisten esittämät väitteet, koska se vastaa annettavasta ratkaisusta ja koska se näin ollen on sopivin päättämään, missä käsittelyn vaiheessa ennakkoratkaisu on tarpeen.( )

59. Tätä sallivaa suhtautumista ennakkoratkaisupyyntöjen tutkittavaksi ottamiseen perustellaan usein EY 234 artiklalla, jossa ilmaistaan kaksi tavoitetta: tarve varmistaa paremmin yhteisön oikeuden yhtenäinen soveltaminen ja tarve luoda tätä varten tehokas yhteistyömenettely unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välille. ( )

60. Kuitenkin silloin, kun ennakkoratkaisupyynnössä esitetyt tiedot ovat olleet keskenään niin ristiriitaisia, ettei niiden perusteella ole pystytty muodostamaan riittävää käsitystä oikeudellisesta tilanteesta, unionin tuomioistuin on todennut, että sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästikin puuttuvat. ( )

61. Tässä ennakkoratkaisupyynnössä epäselvyydet koskevat sitä, miten horisontaalinen ja vertikaalinen osa-aikatyö erotetaan toisistaan eläkeoikeuksien saamiseksi huomioon otettavien viikkojen lukumäärää laskettaessa. Tämä on kuitenkin koko asian ydin ja se lähtökohta, josta käsin ennakkoratkaisukysymykset esitetään.

62. Ennakkoratkaisupyynnön saavuttua unionin tuomioistuimeen olisi siten voitu perustellusti katsoa, etteivät ennakkoratkaisukysymykset täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä.

63. Asianmukainen laskentamenetelmä ja kansalliseen lainsäädäntöön liittyvä ongelma kuitenkin selkiytyivät sen jälkeen, kun INPS:n edustajaa ja Italian asiamiestä oli kuultu perusteellisesti suullisessa käsittelyssä.

64. On kuitenkin syytä todeta, että EY 234 artiklassa määrätyssä menettelyssä, joka perustuu kansallisten tuomioistuimien ja unionin tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, unionin tuomioistuimella on toimivalta lausua unionin oikeuden tulkinnasta tai pätevyydestä ainoastaan sellaisten tosiseikkojen ja kansallisten säännösten perusteella, jotka kansallinen tuomioistuin on sille esittänyt. Omien päätelmien esittäminen kansalliselle tuomioistuimelle asian tosiasiallisesta ja oikeudellisesta tilanteesta olisi vastoin unionin tuomioistuimelle EY 234 artiklassa annettua tehtävää ja sen velvollisuutta varmistaa, että jäsenvaltioiden hallituksille ja asianosaisille annetaan mahdollisuus esittää huomautuksensa unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti.( )

65. Italiaa lukuun ottamatta yksikään jäsenvaltio ei ole esittänyt huomautuksia. Unionin tuomioistuimella ei siten voi olla varmuutta siitä, onko se täyttänyt velvollisuutensa varmistaa, että jäsenvaltioiden mahdollisuus esittää huomautuksia turvataan.

66. Tällaista tilannetta olisi pitänyt välttää.

67. EY 234 artiklalla luotu menettely on unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisen yhteistyön väline, jonka avulla unionin tuomioistuin esittää kansallisille tuomioistuimille ne yhteisön oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joita ne tarvitsevat ratkaistakseen niiden käsiteltäviksi saatetut asiat.( ) Ennakkoratkaisupyyntö perustuu nimittäin tuomioistuinten väliseen vuoropuheluun, ja sen käynnistyminen riippuu kokonaisuudessaan siitä arvioinnista, jonka kansallinen tuomioistuin tekee mainitun ennakkoratkaisupyynnön merkityksellisyydestä ja tarpeellisuudesta.( )

68. On toki voitava edellyttää, että ennakkoratkaisupyyntö jätetään tutkimatta jo menettelyn varhaisessa vaiheessa, jos asian kannalta merkitykselliset tosiseikat ja kansalliset säännökset on esitelty yhtä puutteellisesti kuin nyt esillä olevassa asiassa. Unionin tuomioistuimelle suullisessa käsittelyssä esitetyt tiedot huomioon ottaen katson kuitenkin, ettei tässä tapauksessa ole aiheellista eikä prosessiekonomian mukaista toimia tällä tavalla.

Asiasisältö

Puitesopimuksen aineellinen sovellettavuus

69. Sovelletaanko direktiiviä ja puitesopimusta ainoastaan työlainsäädäntöön mutta ei sosiaaliturvalainsäädäntöön?( )

70. Asiassa Impact,( ) joka koski direktiiviä 1999/70,( ) yhteisöjen tuomioistuimelta kysyttiin, sisältyvätkö ”työehtoihin”, joihin direktiivin liitteenä olevan määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeessa viitataan, myös palkkaan ja eläkkeisiin liittyvät työsopimuksen ehdot.

71. Yhteisöjen tuomioistuin viittasi tässä yhteydessä vakiintuneeseen oikeuskäytäntöönsä, jonka mukaan EY 141 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetun ”palkan” käsitteen alaan kuuluvat eläkkeet, jotka perustuvat työntekijän ja työnantajan väliseen työsuhteeseen,( ) mutteivät eläkkeet, jotka perustuvat lakisääteiseen järjestelmään, jonka rahoitukseen työntekijät, työnantajat ja mahdollisesti julkinen valta osallistuvat siinä määrin, että osallistuminen perustuu enemmän sosiaalipoliittisiin syihin kuin tällaiseen työsuhteeseen. Tämän oikeuskäytännön perusteella katsottaisiin, että puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohdassa tarkoitettuun ”työehtojen” käsitteeseen kuuluvat eläkkeet, jotka perustuvat työntekijän ja työnantajan väliseen työsuhteeseen, mutteivät lakisääteiseen sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvat eläkkeet, jotka perustuvat enemmän sosiaalipoliittisiin syihin kuin tällaiseen työsuhteeseen. Tuomion mukaan tätä tulkintaa tukee puitesopimuksen johdanto-osan viidennessä kohdassa oleva maininta, jonka mukaan puitesopimuksen osapuolet ”tunnustavat, että lakisääteiseen sosiaaliturvaan liittyvät asiat kuuluvat jäsenvaltioiden päätettäväksi” ja pyytävät jäsenvaltioita panemaan täytäntöön Dublinissa kokoontuneen Eurooppa-neuvoston vuonna 1996 antaman työllisyyttä koskevan julistuksen, jossa korostettiin muun muassa tarvetta mukauttaa sosiaaliturvajärjestelmät uusiin työmuotoihin, jotta tällaisten työmuotojen puitteissa työskenteleville henkilöille tarjotaan asianmukainen sosiaalinen suojelu.( )

72. Samoja periaatteita on soveltuvin osin sovellettava myös nyt esillä olevan osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeeseen.

73. Ensinnäkin syrjimättömyyden periaatteen sanamuoto on kyseisessä lausekkeessa olennaisin osin samanlainen kuin direktiivin 1999/70 liitteenä olevan määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeessa.

74. Toiseksi osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa tunnustetaan lakisääteisen sosiaaliturvan kuuluvan jäsenvaltioiden päätettäväksi ja viitataan Dublinissa kokoontuneen Eurooppa-neuvoston työllisyyttä koskevaan julistukseen vuodelta 1996.

75. Kolmanneksi direktiivin 97/81 1 artiklan mukaan sen tarkoituksena on panna täytäntöön toimialaltaan yleisten työmarkkinakeskusjärjestöjen (toisin sanoen työnantaja- ja työntekijäjärjestöjen) välinen osa-aikatyötä koskeva puitesopimus. Puitesopimuksella pyritään siihen, että osapuolet voivat tehdä keskenään työsopimuksen, jolla työaika järjestetään joustavasti niin, että työsuhteen erityispiirteet tietyillä toimialoilla ja tietyissä toiminnoissa tulevat huomioiduiksi. Puitesopimuksen tarkoituksena ei ole säännellä sosiaaliturvaan liittyviä asioita.( )

76. Puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohta koskee siis eläkkeitä, jotka perustuvat työntekijän ja työnantajan väliseen työsuhteeseen, muttei lakisääteiseen sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvia eläkkeitä, jotka määräytyvät enemmän sosiaalipoliittisten syiden kuin tällaisen työsuhteen perusteella.

77. Etenkin ennakkoratkaisupyynnön epäselvyydet huomioon ottaen vaikuttaa siltä, että kansallinen tuomioistuin voi itse parhaiten arvioida, miten nyt kyseessä oleva eläkejärjestelmä on luokiteltava. Sen on sovellettava luokittelussa unionin tuomioistuimen asettamia arviointiperusteita.

78. Sen arvioimiseksi, kuuluuko vanhuuseläke EY 141 artiklan soveltamisalaan, unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että ratkaiseva merkitys voi olla ainoastaan arviointiperusteella, jonka mukaan eläke maksetaan työntekijälle sen palvelussuhteen perusteella, joka yhdistää hänet aiempaan työnantajaansa. Tätä arviointiperustetta ei tosin voida pitää yksinomaisena, koska lakisääteisistä sosiaaliturvajärjestelmistä maksetuissa eläkkeissä voidaan ottaa huomioon työstä maksettu palkka kokonaan tai osittain. Kuitenkaan sellaiset sosiaalipoliittiset, valtionhallintoon liittyvät tai eettiset näkökohdat tai edes budjettiin liittyvät perusteet, jotka ovat vaikuttaneet tai voineet vaikuttaa järjestelmään, kun kansallinen lainsäätäjä on siitä säätänyt, eivät voi olla ratkaisevia, jos i) eläke koskee ainoastaan erityistä työntekijäryhmää, jos ii) se myönnetään suoraan palveluksessaoloajan perusteella ja jos iii) sen suuruus lasketaan viimeisen palkan perusteella.( )

79. Näiden arviointiperusteiden soveltaminen ei välttämättä ole aivan yksiselitteistä. Niitä on kuitenkin sovellettava analogisesti nyt kyseessä oleviin eläkkeisiin.

80. Unionin tuomioistuin on tehnyt selväksi, että näiden edellytysten täyttyessä julkisen työnantajan maksama eläke on täysin rinnastettavissa yksityisen työnantajan entisille työntekijöilleen maksamaan eläkkeeseen.( ) Toisin kuin INPS suullisessa käsittelyssä väitti, se, että eläke on lakisääteinen ja sitä maksaa INPS:n kaltainen julkinen viranomainen, ei näin ollen voi olla ratkaiseva peruste työeläkkeen erottamiselle sosiaaliturvaan sisältyvästä lakisääteisestä eläkkeestä.

81. Asiaa koskevan oikeuskäytännön perusteella on käsittääkseni kansallisen tuomioistuimen tehtävä tutkia Alitalian asema kansallisessa lainsäädännössä ja selvittää, onko se julkinen vai yksityinen työnantaja. Jos Alitalia on julkinen työnantaja, se, että eläkettä ei maksa itse Alitalia vaan INPS, voi olla osoitus siitä, että eläke on rinnastettavissa yksityisen työnantajan entisille työntekijöilleen maksamaan eläkkeeseen, jolloin se olisi luokiteltava työeläkkeeksi eikä lakisääteiseen sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvaksi eläkkeeksi. Jos taas Alitalia on yksityinen työnantaja, se, että eläkettä maksaa INPS, voi merkitä sitä, että eläke määräytyy sosiaalipoliittisten syiden mukaan ja että se on siten katsottava pikemminkin lakisääteiseen sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvaksi eläkkeeksi kuin työeläkkeeksi.

82. On totta, ettei yhteisön oikeus vaikuta jäsenvaltioiden toimivaltaan säätää sosiaaliturvajärjestelmistään. Jäsenvaltioiden on kuitenkin tätä toimivaltaa käyttäessään noudatettava yhteisön oikeutta( ) ja erityisesti syrjimättömyyden periaatetta.( ) Vaikka nyt esillä oleva eläke luokiteltaisiinkin lakisääteiseen sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvaksi eläkkeeksi, sen on silti oltava syrjimättömyyden periaatteen mukainen.

83. Edellä esitetyn perusteella katson, että osa-aikatyötä koskeva puitesopimus ei koske lakisääteiseen sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvia eläkkeitä. Kansallisen tuomioistuimen tehtävä on selvittää, luokitellaanko pääasiassa kyseessä oleva eläke tähän ryhmään. Jos kyseinen eläke luokitellaan lakisääteiseen sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvaksi eläkkeeksi, kansallisen tuomioistuimen on tutkittava, onko Italia käyttänyt sosiaaliturvajärjestelmää koskevaa toimivaltaansa yhteisön oikeuden ja etenkin syrjimättömyyden periaatteen mukaisesti.

Ennakkoratkaisukysymykset

84. Ensimmäinen ja kolmas kysymys koskevat kumpikin puitesopimuksen 4 lauseketta, kun taas toinen kysymys koskee puitesopimuksen 4 lauseketta luettuna yhdessä sen 1 ja 5 lausekkeen kanssa. Vaikuttaakin asianmukaiselta vastata kaikkiin kolmeen kysymykseen yhdessä.

85. Ensimmäisessä kysymyksessä tiedustellaan, onko lain nro 638/83 7 §:n 1 momentti, jonka mukaan ajanjaksoja, joiden kuluessa vertikaalisessa osa-aikatyössä ei työskennellä, ei oteta huomioon työskentelykausina eläkeoikeuden saamisen kannalta, direktiivin 97/81 ja erityisesti puitesopimuksen 4 lausekkeen (syrjimättömyyden periaatteen) mukainen.

86. Toisessa kysymyksessä tiedustellaan yleisemmin, ovatko pääasiassa kyseessä olevat kansalliset säännökset direktiivin 97/81 ja erityisesti puitesopimuksen 1 lausekkeen (jossa määrätään, että jäsenvaltioiden lainsäädännön on helpotettava osa-aikatyön kehittämistä) sekä sen 4 ja 5 lausekkeen (jossa määrätään, että jäsenvaltioiden olisi poistettava oikeudelliset esteet, jotka rajoittavat mahdollisuuksia osa-aikatyöhön) mukainen. Kansallisen tuomioistuimen mukaan on ”selvää”, että se, että eläkkeen osalta ei oteta huomioon viikkoja, jolloin ei työskennellä, muodostaa merkittävän esteen vertikaalisen osa-aikatyön valitsemiselle.

87. Kolmannella kysymyksellä halutaan selvittää, voidaanko puitesopimuksen 4 lausekkeessa tarkoitettu syrjimättömyyden periaate ulottaa koskemaan myös osa-aikatyön eri muotoja, kun otetaan huomioon, että kansallisen lainsäädännön mukaan horisontaalisessa osa-aikatyössä otetaan huomioon kaikki kalenterivuoden viikot mutta vertikaalisessa osa-aikatyössä ei oteta, vaikka kalenterivuonna työskenneltyjen palkallisten tuntien kokonaismäärä on molemmissa yhtä suuri.

88. Unionin tuomioistuimella ei ole ennakkoratkaisumenettelyssä toimivaltaa lausua kansallisen toimenpiteen yhteensopivuudesta yhteisön oikeuden kanssa. Se on kuitenkin toimivaltainen esittämään kansalliselle tuomioistuimelle kaikki sellaiset yhteisön oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, jotka saattavat auttaa kansallista tuomioistuinta sen arvioidessa tätä yhteensopivuutta sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa.( )

89. Yhdessä tarkasteltuina nämä kolme kysymystä on ymmärrettävä siten, että niillä pyritään selvittämään, onko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen lainsäädäntö, jossa tehdään ero jaksoittaista vertikaalista osa-aikatyötä koskevien sopimusten ja horisontaalista osa-aikatyötä koskevien sopimusten välillä siinä, mitkä viikot otetaan huomioon työskentelykausina eläkeoikeuden saamiseksi, ristiriidassa puitesopimuksen 1, 4 ja 5 lausekkeen kanssa.

Italian lainsäädännössä ilmenevä erilainen kohtelu

90. Näkemykseni mukaan ja suullisessa käsittelyssä esille tulleiden tietojen perusteella järjestelmä toimii pääpiirteittäin seuraavasti.

91. Eläkkeen suuruuden laskentaperusteena on tehtyjen työtuntien määrä, joka otetaan huomioon samalla tavalla riippumatta siitä, onko kyseessä kokoaikainen työ, horisontaalinen osa-aikatyö vai kausittainen vertikaalinen osa-aikatyö. INPS selittää kirjallisissa huomautuksissaan, että eläkkeen laskemisessa huomioon otettavien työskentelykausien keston määrittämiseksi on i) määritettävä niiden osa-aikatyössä kunkin kalenterivuoden aikana kertyneiden työtuntien lukumäärä, joilta on maksettu palkkaa ja ii) jaettava tämä lukumäärä kokoaikaisen työntekijän viikoittaista työaikaa vastaavalla tuntimäärällä. Tulokseksi saadaan osa-aikatyössä huomioon otettavien maksuviikkojen lukumäärä. Tähän tulokseen voidaan vielä lisätä mahdolliset lisäviikot, jotka kyseinen työntekijä voi saada otetuiksi huomioon (esim. laskennalliset maksukaudet( )). Tällaisen laskentamenetelmän noudattaminen eläkkeen suuruuden määrittämisessä ei käsittääkseni tuota eri tulosta sen mukaan, onko kyseessä horisontaalinen osa-aikatyö vai kausittainen vertikaalinen osa-aikatyö.

92. Jos säännöllinen työaika on kokoaikaisessa työsuhteessa 8 tuntia päivässä, on aivan sama, tehdäänkö osa-aikatyötä horisontaalisesti 52 viikkoa vuodessa,( ) mutta vain neljän tunnin työpäivinä, vai jaksoittaisesti ja vertikaalisesti vain 26 viikkoa vuodessa, mutta kahdeksan tunnin työpäivinä. Työtuntien lukumäärä (1 040 tuntia) ( ) ja sen vaikutus eläkkeen suuruuden laskentaan on kummassakin tapauksessa sama (tässä esimerkissä se on 50 prosenttia kokoaikaisen työntekijän eläkkeestä, joka laskettaisiin 2 080 työtunnin mukaan).

93. Ongelma – kuten INPS myönsi suullisessa käsittelyssä – on siinä, miten eläkeoikeuden saamiseksi vaadittavien viikkojen (eläkkeeseen oikeuttavien viikkojen) lukumäärä lasketaan. INPS:n asianajaja selitti, että eläkkeen saamiseksi vaaditaan 1 820 eläkkeeseen oikeuttavaa viikkoa. Eläkkeeseen oikeuttavalla viikolla tarkoitetaan viikkoa, jonka aikana on tehty vähintään yksi päivä työtä.

94. Äskeisessä esimerkissä tämä merkitsee, että horisontaalista osa-aikatyötä tekevälle kertyy samasta määrästä työtunteja 52 eläkkeeseen oikeuttavaa viikkoa mutta jaksoittaista vertikaalista osa-aikatyötä tekevälle vain 26 eläkkeeseen oikeuttavaa viikkoa.

95. Epäyhdenvertainen kohtelu näyttää siis johtuvan eläkkeeseen oikeuttavien viikkojen laskentatavasta, joka määrää suoraan sen, miten kauan eläkeoikeuden saaminen kestää. Koska eläkkeeseen oikeuttaviksi viikoiksi luetaan vain ne viikot, joiden aikana on tehty vähintään yhden päivän verran työtä, kausittaista vertikaalista osa-aikatyötä tekevä voi joutua eläkeoikeuden saamiseksi tekemään kaksi kertaa kauemmin työtä kuin horisontaalista osa-aikatyötä tekevä, vaikka työtuntien määrä on kummallakin sama. Äskeisessä esimerkissäni horisontaalista osa-aikatyötä tekevän olisi työskenneltävä 35 vuotta mutta kausittaista vertikaalista osa-aikatyötä tekevän 70 vuotta eläkeoikeuden saamiseksi. Jos jälkimmäinen tekisi koko uransa ajan pelkkää jaksoittaista vertikaalista osa-aikatyötä, hän ei todennäköisesti koskaan täyttäisi edellytyksiä eläkeoikeuden saamiseksi.

Puitesopimuksen 4 lausekkeessa tarkoitettu syrjimättömyyden periaate

96. Puitesopimuksen 4 lausekkeen mukaan osa-aikatyöntekijöihin ei pelkästään osa-aikaisuuden perusteella saa soveltaa epäedullisempia työehtoja kuin vastaaviin kokoaikaisiin työntekijöihin, ellei erilainen kohtelu ole perusteltua asiallisista syistä. Tämä 4 lausekkeessa vahvistettu syrjintäkielto on erityinen ilmaisu yleisestä yhdenvertaisen kohtelun periaatteesta, jolla kielletään kohtelemasta toisiinsa rinnastettavia tapauksia eri tavalla, ellei tällaista eroa voida objektiivisesti perustella.( ) Kyseistä periaatetta sovelletaan näin ollen vain toisiinsa verrattavissa tilanteissa oleviin henkilöihin.( )

97. Puitesopimuksen 4 lausekkeen 2 kohdassa todetaan nimenomaisesti, että silloin kun se on tarkoituksenmukaista, sovelletaan pro rata temporis -periaatetta.( ) Unionin tuomioistuin on jo katsonut, että yhteisön oikeuden kanssa ei ole ristiriidassa se, että eläke myönnetään osa-aikaisesta työskentelystä pro rata temporis ‑perusteella.( ) Virkamiehen palvelusvuosien lisäksi virkamiehen palvelusvuosiensa aikana tekemän työn tosiasiallisen keston, verrattuna kaikkien palvelusvuosiensa ajan kokoaikaisesti työskennelleen virkamiehen tekemän työn tosiasialliseen kestoon, huomioon ottaminen muodostaa objektiivisen kriteerin, johon ei liity mitään sukupuoleen perustuvaa syrjintää ja jonka nojalla kyseisen virkamiehen eläkeoikeuksia voidaan suhteellisesti pienentää.( )

98. Edellä esitetyn perusteella näyttää siltä, että kyseisessä järjestelmässä sekä jaksoittaista vertikaalista osa-aikatyötä tekevien työntekijöiden että kokoaikaisten työntekijöiden eläkkeeseen oikeuttavat viikot lasketaan suhteessa tosiasiallisesti tehtyihin työtunteihin, toisin sanoen pro rata temporis ‑periaatteen mukaan. On aivan johdonmukaista, että henkilölle, joka työskentelee kahdeksan tuntia päivässä 52 viikon ajan kokoaikaisessa työsuhteessa, kertyy tasan kaksi kertaa niin paljon eläkkeeseen oikeuttavia viikkoja kuin henkilölle, joka työskentelee 8 tuntia päivässä 26 viikon ajan jaksoittaisessa vertikaalisessa osa-aikatyösuhteessa. Tähän asti kaikki on siis hyvin: kumpaakaan ei syrjitä.

99. Horisontaalista osa-aikatyötä tekevien työntekijöiden kohdalla eläkkeeseen oikeuttavien viikkojen laskentaperuste on kuitenkin pro rata temporis ‑periaatetta edullisempi. Jos eläkkeeseen oikeuttaviksi viikoiksi lasketaan vain ne viikot, joiden aikana on tehty vähintään yhden työpäivän verran työtä,( ) henkilölle, joka tekee 4 tuntia päivässä 52 viikon ajan horisontaalista osa-aikatyötä, kertyy täsmälleen sama määrä työtunteja mutta kaksi kertaa niin paljon eläkkeeseen oikeuttavia viikkoja kuin äsken kuvailemalleni jaksoittaista vertikaalista osa-aikatyötä tekevälle henkilölle.

100. Horisontaalista osa-aikatyötä tekevä työntekijä saattaa olla edullisemmassa asemassa myös kokoaikaiseen työntekijään verrattuna. Hän nimittäin voi (muuttaakseni hieman äskeistä esimerkkiä) sen sijaan, että tekisi 20 tuntia viikossa jaettuna viidelle päivälle (4 tuntia päivässä), tehdä kaksi ja puoli päivää kokoaikaista työtä (8 + 8 + 4 tuntia) ja olla loput kaksi ja puoli päivää työskentelemättä. Tämä työaika riittää kyseisen viikon lukemiseen eläkkeeseen oikeuttavaksi viikoksi. Vastaavan kokoaikaisen työntekijän täytyisi työskennellä kokonaisen viikon verran (kaikki viisi päivää), jotta viikko voitaisiin lukea eläkkeeseen oikeuttavaksi viikoksi.

101. Kyseessä näyttääkin olevan kaksi erillistä epäyhdenvertaisen kohtelun muotoa, jotka ilmenevät a) kahden osa-aikatyön muodon välillä kausittaista vertikaalista osa-aikatyötä tekevien työntekijöiden vahingoksi, ja b) horisontaalisen osa-aikatyön ja kokoaikatyön välillä kokoaikaisten työntekijöiden vahingoksi.

102. Sovelletaanko puitesopimuksen 4 lauseketta tämänkaltaiseen epäyhdenvertaiseen kohteluun?

103. Kuten yhteisöjen tuomioistuin vahvisti asiassa Michaeler, direktiivin 97/81 ja puitesopimuksen tarkoituksena on yhtäältä edistää osa-aikatyötä ja toisaalta poistaa syrjintä osa-aikaisesti ja kokoaikaisesti työskentelevien työntekijöiden väliltä. Nämä kaksi eri tarkoitusta käyvät ilmi puitesopimuksen 1 lausekkeen ja direktiivin 97/81 perustelukappaleiden sanamuodosta. Tuomiossa lainataan muun muassa direktiivin 11 perustelukappaletta, jonka mukaan puitesopimuksen allekirjoittajaosapuolet ”osoittivat halunsa laatia yleiset puitteet, joiden avulla osa-aikatyöntekijöiden syrjintä poistetaan ja kehitetään osa-aikatyön mahdollisuuksia sekä työnantajien että työntekijöiden kannalta hyväksyttävältä perustalta”. ( )

104. Puitesopimuksen 4 lausekkeen sanamuodosta ilmenee selvästi, että sen sisältämä syrjimättömyyden periaatteen erityinen ilmaus – jolla luonnollisestikin pyritään osaltaan edistämään osa-aikatyötä – merkitsee osa-aikatyöntekijöiden ja kokoaikaisten työntekijöiden välisen syrjinnän kieltoa. Kuten puitesopimuksen johdanto-osasta käy ilmi, tämä edellyttää, että syrjintä kohdistuu osa-aikatyöntekijöihin.

105. Puitesopimuksen 4 lauseketta voidaan siten soveltaa osa-aikatyön eri muotojen epäyhdenvertaiseen kohteluun vain silloin, kun osa-aikaisten ja kokoaikaisten työntekijöiden välinen syrjintä kohdistuu osa-aikatyöntekijöihin. Kumpikaan edellä osoittamistani epäyhdenvertaisen kohtelun muodoista ei täytä tätä edellytystä.

106. Kumpikaan niistä ei siten ole ristiriidassa puitesopimuksen 4 lausekkeen kanssa.

Velvollisuus tunnistaa ja poistaa puitesopimuksen 5 lausekkeen soveltamista rajoittavat esteet

107. Suullisessa käsittelyssä komissio väitti puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohdan a alakohdan olevan esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle lainsäädännölle. Osa-aikatyön edistämistä koskevan tavoitteen mukaisesti tässä lausekkeessa katsotaan, että jäsenvaltioiden olisi ”tunnistettava oikeudelliset tai hallinnolliset esteet, jotka saattavat rajoittaa mahdollisuuksia osa-aikatyöhön, arvioitava niitä ja tarvittaessa poistettava ne”. Komissio vetosi asiassa Michaeler annettuun tuomioon, jonka mukaan 5 lausekkeen 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle kansalliselle sääntelylle, jonka mukaan viranomaisille on lähetettävä 30 päivän kuluessa osa-aikatyötä koskevan sopimuksen tekemisestä kyseisen sopimuksen jäljennös.

108. Olen eri mieltä komission kanssa.

109. Yhdistetyissä asioissa Michaeler riitautettua vaatimusta sovellettiin osa-aikaisiin työsopimuksiin mutta ei kokoaikaisiin työsopimuksiin. Tuomiossa katsottiin, että ylimääräisen hallinnollisen muodollisuuden ja sen noudattamatta jättämisestä määrättävien sanktioiden yhdistäminen oli omiaan saamaan työnantajat luopumaan osa-aikatyöstä ja erityisesti pienet ja keskisuuret yritykset hylkäämään osa-aikatyön muodossa järjestettävän työtavan, jota direktiivillä 97/81 halutaan edistää, sen takia, että niillä ei ole yhtä suuria resursseja kuin isoilla yrityksillä.( )

110. Riitautettu vaatimus oli siten selkeä esimerkki sellaisesta oikeudellisesta tai hallinnollisesta säännöstä, joka saattaa estää kokoaikaisia työntekijöitä siirtymästä osa-aikaiseen työhön.

111. Direktiivin ja puitesopimuksen johdanto-osan perustelukappaleista ja aineellisista säännöksistä sekä puitesopimuksen johdannoksi esitetyistä yleisistä huomioista ilmenee selvästi, että puitesopimuksen tarkoituksena (ratio legis) on parantaa työntekijöiden mahdollisuuksia siirtyä kokoaikaisesta työstä osa-aikatyöhön tai päästä osa-aikatyöhön tarvitsematta ensin työskennellä kokoaikaisesti.

112. Vaikuttaakin siltä, että puitesopimuksen 5 lausekkeessa asetettu velvoite on sen 4 lausekkeessa asetetun syrjintäkiellon erityinen soveltamistapaus. Toisinaan tällainen syrjintä ilmenee siten, että jäsenvaltio asettaa osa-aikaisille työsopimuksille jonkin sellaisen oikeudellisen tai hallinnollisen esteen, jota vastaaville kokoaikaisille työsopimuksille ei aseteta, kuten oli asiassa Michaeler. Kyseisellä jäsenvaltiolla on tällöin velvollisuus poistaa tämä este.

113. Tässä tapauksessa ei kuitenkaan ole voimassa mitään sellaista oikeussääntöä tai hallinnollista käytäntöä, joka olisi esteenä siirtymiselle kokoaikaisesta työstä osa-aikatyöhön. Kokoaikaisia työntekijöitä ja jaksoittaista vertikaalista osa-aikatyötä tekeviä työntekijöitä ei kohdella eri tavalla eläkkeeseen oikeuttavien viikkojen laskennassa. Molempien eläkkeeseen oikeuttavat viikot lasketaan pro rata temporis ‑periaatteella.( ) Epäyhdenvertainen kohtelu on seurausta pelkästään kolmatta työntekijäryhmää (horisontaalista osa-aikatyötä tekevät työntekijät) suosivasta kohtelusta eläkkeeseen oikeuttavien viikkojen laskennassa.

114. Tilanne olisi toisin, jos eläkkeeseen oikeuttavat viikot vaikkapa laskettaisiin horisontaalisessa osa-aikatyössä ja kokoaikaisessa työssä pro rata temporis ‑periaatteella mutta jaksoittaisessa vertikaalisessa osa-aikatyössä jollakin vähemmän edullisella perusteella. Siinä tapauksessa kokoaikaista työtä ja yhtä osa-aikatyön muotoa todellakin kohdeltaisiin keskenään epäyhdenvertaisesti jälkimmäisen vahingoksi. Tällainen sääntö olisi 4 lausekkeessa määrätyn syrjintäkiellon vastainen, ja jäsenvaltio olisi velvoitettava poistamaan tämä este 5 lausekkeen 1 kohdan a alakohdan nojalla.

115. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi yhdistetyissä asioissa Schönheit ja Becker, että kansallista lainsäädäntöä, josta seuraa, että työntekijän eläkkeen määrä pienenee enemmän kuin suhteessa hänen osa-aikaisen työskentelynsä ajanjaksoihin, ei voida pitää objektiivisesti perusteltuna, kun sitä perustellaan sillä, että eläke on tässä tapauksessa vastike pienemmästä työpanoksesta, tai sillä, että kyseisellä kansallisella lainsäädännöllä on tarkoitus estää se, että osa-aikaisesti työskennelleet virkamiehet pääsevät edullisempaan asemaan kuin kokoaikaisesti työskennelleet virkamiehet.( )

116. Tässä tapauksessa näyttää kuitenkin olevan toinen tilanne. Ongelma ei ole siinä, että jaksoittaista vertikaalista osa-aikatyötä tekeviä työntekijöitä suosittaisiin suhteettomasti kokoaikaisiin työntekijöihin verrattuna. Se on siinä, että horisontaalista osa-aikatyötä tekevät työntekijät ovat tietyiltä osin (eläkkeeseen oikeuttavien viikkojen laskennassa) sekä kokoaikaisia työntekijöitä että jaksoittaista vertikaalista osa-aikatyötä tekeviä työntekijöitä suotuisammassa asemassa.

117. Edellä esitetyn perusteella näihin kolmeen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava siten, että puitesopimuksen 4 lauseke sen paremmin kuin sen 1 lauseke tai sen 5 lausekkeen 1 kohdan a alakohtakaan eivät periaatteessa estä tekemästä eroa osa-aikatyön muotojen välillä ja soveltamasta niihin erilaisia ehtoja, kunhan tällaisella erottelulla ei suosita kokoaikaisia työntekijöitä ja samalla syrjitä (johonkin tiettyyn ryhmään kuuluvia) osa-aikatyöntekijöitä tai aseteta sellaisia oikeudellisia tai hallinnollisia esteitä, jotka saattavat rajoittaa mahdollisuuksia osa-aikatyöhön.

118. Asia ei kuitenkaan ole tällä selvä.

Yhdenvertaisen kohtelun yleinen periaate

119. Puitesopimuksen 4 lausekkeessa vahvistettu syrjintäkielto on erityinen ilmaisu yleisestä yhdenvertaisuusperiaatteesta. ( ) Kieltoa on näin ollen tulkittava kyseisen periaatteen mukaisesti. Kaikissa kansallisissa täytäntöönpanotoimissa on niin ikään noudatettava yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita, kuten yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.( )

120. Jäsenvaltiot voivat vapaasti tehdä eron eri osa-aikatyön muotojen välillä. Niiden säätämien toimenpiteiden on kuitenkin oltava yhteensopivia ja yhdenmukaisia direktiivin 97/81 ja osa-aikatyöstä tehdyn puitesopimuksen tavoitteiden ja säännösten kanssa ja vastattava yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita, erityisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.( )

121. Tästä seuraa, että jäsenvaltiot eivät voi luoda osa-aikatyön muotojen välille sellaisia keinotekoisia eroja, jotka ovat vastoin näitä tavoitteita ja loukkaavat yhteisön oikeuden yleistä syrjintäkieltoa.

122. Tosiseikkojen perusteella horisontaalista osa-aikatyötä ja kausittaista vertikaalista osa-aikatyötä tekevien työntekijöiden tilanteet ovat käsittääkseni rinnastettavissa toisiinsa. Syyt heidän erilaiseen kohteluunsa eläkeoikeuksien saamisessa eivät ole ilmeiset. Tämänkaltainen erilainen kohtelu voi siten merkitä keinotekoista erottelua, joka on periaatteessa yleisen syrjintäkiellon vastainen.

123. Italian asiamieheltä ja INPS:n asianajajalta kysyttiin suullisessa käsittelyssä, oliko heillä esittää mitään perusteluja tässä tapauksessa todettuun epäyhdenvertaiseen kohteluun. Kumpikin selitti, että Italian yksityisoikeuden mukaan jaksoittaisessa vertikaalisessa osa-aikatyössä työsopimus on lykättynä (ei ole voimassa) niinä ajanjaksoina, jolloin ei työskennellä. Tämä merkitsee, ettei työntekijälle makseta palkkaa eikä hänestä suoriteta eläkevakuutusmaksuja kyseisiltä ajanjaksoilta. Kirjallisissa huomautuksissaan Italia totesi vielä, että työntekijät voivat valita vapaasti, haluavatko he tehdä horisontaalista vai jaksoittaista vertikaalista osa-aikatyötä.

124. Kansalliseen lainsäädäntöön perustuvan oikeuttamisperusteen osalta on riittävää palauttaa mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltio ei voi sisäisen oikeusjärjestyksensä oikeussääntöihin, toimintatapoihin tai tilaan vetoamalla perustella sitä, ettei se ole noudattanut yhteisön oikeuden mukaisia velvoitteitaan.( )

125. Siitä perustelusta, jonka mukaan työntekijät voisivat valita vapaasti horisontaalisen osa-aikatyön ja jaksoittaisen vertikaalisen osa-aikatyön välillä, on todettava, että unionin tuomioistuimelle toimitetun asiakirja-aineiston perusteella lentoyhtiöiden työntekijöillä, jollaisia kantajat ovat, ei käytännössä ole tällaista vaihtoehtoa. Lentohenkilöstön työ lentokoneen matkustamossa on sen luonteista, että heidän olisi hyvin vaikeaa ellei mahdotonta tehdä horisontaalista osa-aikatyötä (esimerkiksi työskennellä seitsemänä päivänä viikossa, mutta vain neljä tuntia päivässä). Työpaikalta tuskin voi poistua puolikkaan työpäivän jälkeen, jos se sijaitsee liikkuvassa lentokoneessa.( ) Horisontaalisen osa-aikatyöjärjestelyn käytännön mahdottomuus on vahvistettu alan työehtosopimuksessa, jossa pääasian kantajien kaltaisten työntekijöiden mahdollisuudet osa-aikaiseen työskentelyyn on rajoitettu ainoastaan jaksoittaiseen vertikaaliseen osa-aikatyöhön.

126. Edellä esitetty perustelu vaikuttaa näin ollen perusteettomalta.

127. Viime kädessä on kuitenkin kansallisen tuomioistuimen asia ratkaista, onko tämä Italian asiamiehen ja INPS:n asianajajan suullisessa käsittelyssä selittämä ero eläkeoikeuksien saamiseksi huomioitavien viikkojen laskentatavassa tosiasiallisesti kansallisessa lainsäädännössä säädetyn menetelmän mukainen, ja jos on, tutkia, onko tällaiselle epäyhdenvertaiselle kohtelulle olemassa mitään asiallista perustetta.( )

Ratkaisuehdotus

128. Edellä esitetyn perusteella katson, että unionin tuomioistuimen olisi vastattava Corte d’Appello di Roma, Sezione Lavoro e Previdenzan kysymyksiin seuraavasti:

– Puitesopimus, joka on Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE), julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) ja Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY) tekemästä osa-aikatyötä koskevasta puitesopimuksesta 15.12.1997 annetun neuvoston direktiivin liitteenä, ei koske lakisääteiseen sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvia eläkkeitä. Kansallisen tuomioistuimen tehtävä on selvittää, luokitellaanko pääasiassa kyseessä oleva eläke tähän ryhmään. Jos kansallinen tuomioistuin katsoo, että kyseinen eläke on lakisääteiseen sosiaaliturvajärjestelmään kuuluva eläke, sen on tutkittava, onko Italia käyttänyt sosiaaliturvajärjestelmää koskevaa toimivaltaansa yhteisön oikeuden ja etenkin syrjimättömyyden periaatteen mukaisesti;

– Osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen 4 lauseke ei ole esteenä sellaiselle kansalliselle säännökselle, jonka mukaan eläkeoikeuksien saamiseksi huomioon otettavat viikot lasketaan pro rata temporis ‑periaatteella. Puitesopimuksen 4 lauseketta sovelletaan epäyhdenvertaiseen kohteluun eri osa-aikatyön muotojen välillä vain, jos tämä kohtelu suosii kokoaikaisia työntekijöitä samalla, kun se syrjii osa-aikaisia työntekijöitä. Jäsenvaltiot voivat vapaasti tehdä eroja eri osa-aikatyön muotojen välillä. Niiden säätämien toimenpiteiden on kuitenkin oltava yhteensopivia ja yhdenmukaisia direktiivin 97/81 ja osa-aikatyöstä tehdyn puitesopimuksen tavoitteiden ja säännösten kanssa ja vastattava yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita, erityisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Jäsenvaltiot eivät voi luoda osa-aikatyön muotojen välille sellaisia keinotekoisia eroja, jotka ovat vastoin näitä tavoitteita ja loukkaavat yhteisön oikeuden yleistä syrjintäkieltoa.