Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Mischo 28päivänä tammikuuta2003. - Flughafen Hannover-Langenhagen GmbH vastaan Deutsche Lufthansa AG. - Ennakkoratkaisupyyntö: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Saksa. - Lentoliikenne - Pääsy maahuolinnan markkinoille yhteisön lentoasemilla - Direktiivi 96/67/EY - 16 artikla - Maksun periminen mahdollisuudesta lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen - Edellytykset. - Asia C-363/01.



Oikeustapauskokoelma 2003 sivu I-11893



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1. Oberlandesgericht Frankfurt am Mainin käsiteltäväksi on saatettu riita-asia, jossa asianosaisina ovat Flughafen Hannover-Langenhagen GmbH (jäljempänä lentoasema) ja lentoyhtiö Deutsche Lufthansa AG (jäljempänä Lufthansa). Lentoasema oli vaatinut Lufthansaa maksamaan 1.1.1998 alkaen erityistä maksua pääsystä maahuolinnan markkinoille. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on pyytänyt yhteisön tuomioistuimen kantaa siihen, onko tämä yhteisön lainsäädännön mukaista.

I Yhteisön lainsäädäntö

2. Pääsystä maahuolinnan markkinoille yhteisön lentoasemilla 15 päivänä lokakuuta 1996 annetun neuvoston direktiivin 96/67/EY (jäljempänä direktiivi) johdanto-osan viidennen perustelukappaleen mukaan "maahuolinnan markkinoiden avaaminen on toimenpide, jonka pitäisi auttaa lentoyhtiöitä alentamaan käyttökustannuksia ja parantamaan käyttäjille tarjottavien palvelujen laatua".

3. Direktiivin johdanto-osan 25 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:

"Maahuolintapalvelujen tarjoajille ja omahuolintaan oikeutetuille lentoliikenteen harjoittajille on taattava mahdollisuus lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttöön siltä osin kuin heidän oikeuksiensa käyttäminen sekä riittävän ja rehellisen kilpailun varmistaminen sitä edellyttävät; käytöstä on kuitenkin voitava periä maksu."

4. Direktiivin 16 artiklassa, jonka otsikkona on "Lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttö", todetaan seuraavaa:

"1. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että maahuolintapalvelujen tarjoajilla ja omahuolintaa haluavilla käyttäjillä on mahdollisuus lentoasemien rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen siinä määrin kuin heidän toimintansa harjoittaminen sitä edellyttää. Jos lentoaseman pitäjä tai tarvittaessa sitä valvova julkinen viranomainen tai muu yhteisö asettaa edellytyksiä kyseiselle käyttöoikeudelle, näiden edellytysten on oltava asianmukaisia, puolueettomia ja syrjimättömiä.

2. Lentoasemien maahuolintaan varatut tilat on jaettava maahuolintapalvelujen tarjoajien ja omahuolintaan oikeutettujen käyttäjien kesken, mukaan lukien markkinoille tulijat, heidän oikeuksiensa käyttämisen edellyttämässä määrin sekä tosiasiallisen ja tasapuolisen kilpailun mahdollistamiseksi asianmukaisten, puolueettomien, avoimien ja syrjimättömien sääntöjen sekä perusteiden mukaisesti.

3. Jos lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käytöstä peritään maksu, maksu on määriteltävä asianmukaisin, puolueettomin, avoimin ja syrjimättömin perustein."

5. Kun neuvosto antoi direktiivin, komissio lisäsi pöytäkirjaan direktiivin 16 artiklan 3 kohdan soveltamista koskevan julistuksen, jossa todetaan seuraavaa:

"Komissio ilmoittaa, että direktiivin 16 artiklan 3 kohdassa tunnustetaan lentokentän oikeus periä maahuolintapalvelujen tarjoajilta ja omahuolintaa harjoittavilta käyttäjiltä maksu lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käytöstä.

Komissio ilmoittaa, että tällaista maksua voidaan pitää liikevaihtoon perustuvana maksuna [saksankielisessä versiossa: Geschäftsgebühr] ja että sen avulla voidaan muun muassa parantaa lentoaseman omarahoitusta, sikäli kuin maksu määritellään asianmukaisin, puolueettomin, avoimin ja syrjimättömin perustein."

II Pääasian oikeudenkäynti

6. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Flughafen Hannover-Langenhagen (jäljempänä lentoasema) vastaa Hannover-Langenhagenin lentoaseman toiminnasta, kun taas lentoyhtiö Deutsche Lufthansa AG (jäljempänä Lufthansa) tekee välilaskuja kyseiselle lentoasemalle ja on jo pitkään huolehtinut matkustajiensa lähtöselvityksistä (omahuolinta) sekä muiden lentoyhtiöiden matkustajien lähtöselvityksistä (maahuolintapalvelujen tarjonta) kyseisellä lentoasemalla.

7. Lentoasema vuokrasi Lufthansalle lähtöselvitystiskit ja peri vastineeksi vuokraa, jonka suuruus on määritelty ilma-alusten maahuolintapalveluista tehdyssä sopimuksessa. Vuoden 1997 loppuun asti lentoasema ei vaatinut Lufthansalta erityistä maksua pääsystä markkinoille ainakaan omahuolinnan osalta. Sitä vastoin se peri jo tällaista maksua huolintapalveluja kolmansille osapuolille tarjoavilta palveluntarjoajilta ja muilta palveluntarjoajilta.

8. Asianosaisten kesken on selvää, että riidanalainen maksu, jonka maksamista lentoasema on vaatinut 1.1.1998 alkaen, on korvaus nimenomaan markkinoille pääsystä (mahdollisuudesta tehdä voittoa), ja ettei sillä ole tarkoitus korvata konkreettisia palveluja lentoasemalla, kuten lupaa käyttää tiettyjä tai yhteisesti käytettäviä rakennelmia ja laitteita taikka muita palveluja, joiden käytöstä maksetaan korvaus, jota Lufthansa sitä paitsi maksaa.

9. Oberlandesgericht Frankfurt am Main katsoo, että lentoaseman oikeus periä tällaista maksua riippuu direktiivin tulkinnasta, ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset.

III Ennakkoratkaisukysymykset

"1) Onko 15.10.1996 annettua neuvoston direktiiviä 96/67/EY, erityisesti sen 16 artiklan 3 kohtaa yhdessä johdanto-osan 25 perustelukappaleen kanssa tulkittava siten, että 3 artiklassa tarkoitettu lentoaseman pitäjä on oikeutettu vaatimaan omahuolintaa harjoittavalta käyttäjältä ja/tai maahuolintapalveluja kolmansille tarjoavalta palveluntarjoajalta mahdollisuudesta lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen käyttömaksun (vuokran) lisäksi erillistä lupamaksua sellaisen markkinoille pääsystä maksettavan maksun muodossa, joka on vastike mahdollisuudesta elinkeinon harjoittamiseen ja jota omahuolintaa harjoittavan käyttäjän ja maahuolintapalveluja kolmansille tarjoavan palveluntarjoajan on maksettava sopimuksen perusteella lentoasemien rakennelmien ja laitteiden - tässä: lähtöselvitystiskien - vuokralle asettamisesta,

vai (toinen vaihtoehto) seuraako direktiivin säännöksistä ainoastaan, että käyttömaksun asettamisessa on otettava huomioon 16 artiklan 3 kohdassa mainitut kriteerit ja lentoaseman pitäjän intressi tehdä voittoa?

2) Mikäli ensimmäiseen kysymykseen - ensimmäinen vaihtoehto - vastataan myöntävästi, onko lentokenttäyrittäjällä oikeus vaatia omahuolintaa harjoittavalta käyttäjältä ja/tai maahuolintapalveluja kolmansille tarjoavalta palveluntarjoajalta (pääasiassa vastaajan asemassa oleva palvelujen suorittaja) suoritusta myös aloilla, joilla vapaa pääsy markkinoille oli taattu jo ennen direktiivin voimaantuloa, nimittäin erityisesti maaliikennealueella suoritettavissa maahuolintapalveluissa?

3) Mikäli toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko direktiiviä tulkittava siten, että 3 artiklassa tarkoitettu lentoaseman pitäjä on oikeutettu vaatimaan myös pääasiassa vastaajan asemassa olevalta omahuolintaa harjoittavalta käyttäjältä ja/tai maahuolintapalvelujen tarjoajalta, joka on direktiivin tai sen täytäntöönpanemiseksi annettavien kansallisen oikeuden määräysten voimaantuloon saakka maksanut (vain) vuokramaksuja silloisten lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttämisestä, tästä lähin lisäksi ensimmäisessä kysymyksessä tarkoitettua lupamaksua vastikkeena 'mahdollisuudesta lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen'?

4) Onko kyseessä olevassa tapauksessa (ylimääräinen) vaatimus lupamaksusta esitettynä omahuolintaa harjoittavalle käyttäjälle ja/tai maahuolintapalvelujen tarjoajalle, jolle on tähän asti taattu vapaa pääsy maahuolintapalvelujen markkinoille tai vain omahuolinnan markkinoille ilman ylimääräistä lupamaksua, jopa pakottava, jotta vältettäisiin epäyhdenvertainen kohtelu suhteessa muihin sellaisiin omahuolintaa harjoittaviin käyttäjiin ja maahuolintapalvelujen tarjoajiin,

a) joilta on jo tähän asti vaadittu käyttömaksun lisäksi myös ylimääräistä lupamaksua,

b) joille vasta direktiivin luoma oikeustila on sallinut lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttämisen ja joilta tästä lähtien vaaditaan tästä rakennelmien ja laitteiden käyttömaksun lisäksi lupamaksun maksamista?

5) Mikäli 15.10.1996 annetun neuvoston direktiivin 96/67/EY 16 artiklan 3 kohta oikeuttaa lentoaseman pitäjän vaatimaan edellä tarkoitettua ylimääräistä lupamaksua, vastaako tämä lupamaksu, jota vaaditaan lähtöselvitystiskien käyttömaksun lisäksi, 16 artiklan 3 kohdan mukaisia asianmukaisuuden, puolueettomuuden, avoimuuden ja syrjimättömyyden vaatimuksia, kun se määräytyy matkustajien lukumäärän mukaan (tässä: 0,30 Saksan markkaa kultakin lähtöselvitettävältä lentomatkustajalta)?"

IV Asian arviointi

A Ensimmäinen kysymys

10. Aluksi on rajattava tarkasti pääasian kohde. Pääasiassa käsitellään nimittäin sitä, voiko lentoaseman pitäjä periä maksua vastikkeena pelkästä pääsystä maahuolintapalvelujen markkinoille.

11. Tämä pääsystä markkinoille perittävä maksu, jota komissio ja ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pitävät rekisteröintimaksuna ja jota pääasian kantaja ehdottaa kutsuttavan "liikevaihtoon perustuvaksi maksuksi" ("Gestattungsentgelt"), peritään vain siitä syystä, että lentoaseman pitäjä antaa maahuolintapalvelujen tarjoajalle mahdollisuuden tehdä voittoa.

12. Maksu eroaa muista maksuista, joita maahuolintapalvelujen tarjoajat maksavat korvauksena oikeudesta käyttää eräitä lentoaseman pitäjän heidän käyttöönsä antamia rakennelmia ja laitteita, kuten lähtöselvitystiskejä.

13. Pääasian kantaja käyttää tämäntyyppisistä maksuista nimitystä "Nutzungsentgelt" (sanatarkasti: käyttömaksu), eivätkä ne ole tässä asiassa riidanalaisia.

14. Keskustelu siitä, onko pääasian kantajan väite perusteltu, kiteytyy direktiivin 16 artiklan 3 kohdan tulkintaan. Se on nimittäin direktiivin ainoa säännös, jossa käsitellään lentoaseman pitäjän perimää maksua.

15. On kuitenkin todettava, että direktiivin 16 artiklan 3 kohdassa täsmennetään nimenomaan, että maksua peritään "mahdollisuudesta lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen". Näiden termien merkitys on mielestäni täysin yksiselitteinen. "Rakennelmat ja laitteet" ovat materiaalisia asioita, jotka koostuvat lentoaseman infrastruktuurista, eivätkä suinkaan perusolemukseltaan immateriaalisia odotuksia taloudellisesta voitosta, jota voi syntyä kyseisen infrastruktuurin käytöstä.

16. Täsmennettäköön tältä osin, kuten komissio korostaa viitaten direktiiviehdotuksen perusteluihin, että "mahdollisuus lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen" sisältää asianomaisille yrityksille myönnetyn luvan käyttää yleisiä rakennelmia ja laitteita. Tästä seuraa, että mahdollisuudesta rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen perittävä korvaus ei rajoitu maahuolintapalvelujen tarjoajien ja omahuolintaa harjoittavien käyttäjien käyttöön annetuista tiloista ja esineistä perittäviin vuokriin, vaan se sisältää myös kulut ja organisaatiokulut, joita aiheutuu yleisten rakennelmien ja laitteiden käyttöoikeudesta, kuten tietyt siivous- ja ylläpitokulut sekä näiden yritysten henkilökunnalle myönnettävien kulkulupien toimittamisesta ja valvonnasta aiheutuvat kulut.

17. Lentoasema väittää kuitenkin Helleenien tasavallan tukemana, että direktiivin 16 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu "lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttö" tarkoittaa todellisuudessa pääsyä markkinoille.

18. Lentoasema ei kiistä markkinoille pääsystä perittävän maksun ja lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttöoikeudesta perittävän maksun välistä perustavanlaatuista eroa. Se katsoo kuitenkin, että käyttäessään jälkimmäistä termiä yhteisön lainsäätäjä tarkoitti itse asiassa ensin mainittua termiä. Lentoasema esittää tältä osin useita perusteluja, joista sen mielestä ilmenee selvästi, miten direktiivin sanamuotoa pitäisi tulkita.

19. Kyseiset perustelut koskevat huomioita, jotka liittyvät ensinnäkin direktiivin sanamuotoon, tavoitteisiin ja syntyhistoriaan ja toiseksi useisiin perusoikeuksiin ja -periaatteisiin.

20. Toistan, että direktiivin sanamuodon osalta on todettava, että direktiivin 16 artiklan 3 kohdan viittauksilla lentoaseman rakennelmiin ja laitteisiin tarkoitetaan epäilemättä konkreettista asiaa eikä immateriaalista mahdollisuutta tehdä voittoa. Pääasian kantaja katsoo kuitenkin voivansa päätellä julkisasiamies Jacobsin asiassa Bronner esittämästä ratkaisuehdotuksesta, että yhteisön oikeuden mukaan ilmaukseen "rakennelmat ja laitteet" sisältyvät myös "markkinat". On kuitenkin todettava, että virkkeessä, johon julkisasiamiehen väite perustuu, tarkoitetaan pääsyä johonkin paikkaan, joka voi olla lentoasema. Kuitenkin pääsy johonkin paikkaan on konkreettinen asia, joka eroaa riidanalaisessa maksussa tarkoitetusta pääsystä markkinoille. Kuten olen todennut, asianosaiset eivät ole kiistäneet sitä, että kyseinen maksu ei ole vastike pääsystä johonkin "paikkaan" vaan sen on tarkoitus olla korvaus mahdollisuudesta tehdä voittoa.

21. Edellä mainitussa ratkaisuehdotuksessa esitetyn sen seikan perusteella, jonka mukaan pääsy johonkin paikkaan voi olla oleellista tietyille markkinoille pääsemiseksi, ei voida päätellä, että maksun periminen pääsystä johonkin paikkaan hyväksyttiin direktiivillä, jolla oli tarkoitus hyväksyä erityisen maksun periminen pääsystä joillekin markkinoille.

22. Komissio lisää, että oikeuskäytännöstä ilmenee, että termi "maksu" edellyttää taloudellisen vastikkeen olemassaoloa. Nyt esillä olevassa asiassa kuitenkin taloudellinen vastike muodostuu komission mielestä mahdollisuudesta "rakennelmien ja laitteiden" käyttöön ja niiden käytöstä. Sitä vastoin päätös sallia pääsy markkinoille on komission mielestä lainsäätäjän eikä lentoaseman pitäjän päätös, eikä markkinoille pääsyn sallimista näin ollen voida pitää vastikkeena, jonka lentoasema myöntää maksua vastaan.

23. Tätä perustelua ei kuitenkaan voida pitää ratkaisevana. Pelkästään sen perusteella, että päätös antaa lupa markkinoille pääsyyn on lainsäätäjän tekemä, ei voida määritellä yksityiskohtaisia sääntöjä, joiden nojalla tämä pääsy markkinoille tapahtuu.

24. Pidän lähtökohtaisesti vakuuttavampana seuraavaa, niin ikään komission esittämää väitettä. Komissio muistuttaa, että direktiivin 16 artiklan 3 kohdassa edellytetään, että korvaus määritellään "asianmukaisin perustein". Tästä syystä komission mielestä kyseisen korvauksen olisi oltava sidottu kuluihin, joita lentoasemalle aiheutuu siitä, että se antaa rakennelmansa ja laitteensa maahuolintapalvelujen tarjoajien ja omahuolintaa harjoittavien käyttäjien käyttöön.

25. Tästä seuraa komission mielestä, että asianmukaisuusperuste ei täyty pääasiassa käsiteltävän kaltaisten maksujen osalta, jotka eivät perustu lentoasemalle aiheutuneisiin kuluihin vaan maahuolintapalvelujen tarjoajien pääsystä markkinoille johtuvaan mahdollisuuteen tehdä voittoa.

26. Tätä päätelmää voidaan mielestäni joka tapauksessa soveltuvin osin soveltaa maksun suuruuden puolueettomuuden perusteeseen, jota direktiivin 16 artiklan 3 kohdassa niin ikään edellytetään, kuten pääasian vastaaja muuten toteaakin.

27. Itse asiassa mahdollisuus tehdä voittoa riippuu monesta tekijästä ja erityisesti markkinoille tulevan palveluntarjoajan menestyksestä ja kannattavuudesta. Näin ollen tällainen peruste ei luonteensakaan vuoksi voi olla puolueeton, toisin kuin lentoasemalle aiheutuneet kulut, jotka eivät millään tavalla riipu tiettyyn palveluntarjoajaan liittyvistä tekijöistä vaan ainoastaan tekijöistä, joita todellakin voidaan pitää puolueettomina, eli kyseisten rakennelmien ja laitteiden ominaispiirteistä ja siitä, miten niitä käytetään.

28. Direktiivin 16 artiklan 3 kohdan tulkintaa tukevat direktiivin monet muut säännökset. Tässä yhteydessä on syytä viitata direktiivin 6 ja 7 artiklaan, joissa käytetään termejä "vapaa pääsy kolmansille osapuolille tarjottavien maahuolintapalvelujen markkinoille" ja "omahuolinnan vapaa harjoittaminen". Tuntuu kuitenkin vaikealta pitää "vapaana" pääsyä, joka tosiasiassa lentoaseman väitteen mukaan edellyttää maksua potentiaaliselle kilpailijalle eli lentoaseman pitäjälle.

29. Direktiivin 6 ja 7 artiklassa, joissa mainitaan vapaan markkinoillepääsyn periaate, käytettyjen termien ja saman direktiivin 16 artiklan 3 kohdassa käytettyjen termien, joiden mukaan päinvastoin mahdollisuus rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen edellyttää maksua, välinen kontrasti vahvistaa lisäksi sekä komission että pääasian vastaajan esittämän väitteen, jonka mukaan direktiivissä tarkoitettu maksu peritään pelkästään mahdollisuudesta lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen eikä suinkaan markkinoille pääsystä, joka direktiivillä nimenomaan on tarkoitus vapauttaa.

30. Pääasian vastaaja korosti aivan perustellusti suullisessa käsittelyssä, että direktiivin 16 artiklan 3 kohdan tulkitseminen lentoaseman ehdottamalla tavalla olisi myös tehnyt 16 artiklan 1 kohdan merkityksen tyhjäksi. Muistutettakoon, että jälkimmäisessä artiklan kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet "sen varmistamiseksi, että maahuolintapalvelujen tarjoajilla ja omahuolintaa haluavilla käyttäjillä on mahdollisuus lentoasemien rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen siinä määrin kuin heidän toimintansa harjoittaminen sitä edellyttää". Markkinoille pääsy on kuitenkin jo määritelmän mukaisesti välttämätöntä toiminnan harjoittamiseksi kyseisillä markkinoilla. Direktiivin 16 artiklan 1 kohdalla ei näin ollen olisi juurikaan merkitystä, mikäli, kuten lentoasema väittää, "mahdollisuus lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen" tarkoittaisi pääsyä markkinoille.

31. Tämän päätelmän vahvistaa kyseiseen säännökseen liittyvä johdanto-osan 25 perustelukappale. Siinä korostetaan tarvetta taata asianomaisille yrityksille "mahdollisuus lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttöön - - siltä osin kuin heidän oikeuksiensa käyttäminen sitä edellyttää". Nämä "oikeudet" eivät voi olla muuta kuin palvelujen tarjoamisen oikeus, joka perustuu, kuten edellä mainitussa johdanto-osan perustelukappaleessa täsmennetään, siihen, että kyseisillä palvelujen tarjoajilla "on lupa" harjoittaa toimintaansa. Kyseisillä yrityksillä on näin ollen markkinoillepääsyoikeus, joka edellä mainitun johdanto-osan perustelukappaleen mukaan edellyttää rakennelmien ja laitteiden käyttömahdollisuutta, josta voidaan periä maksu; markkinoille pääsyn yhteydessä maksua ei mainita.

32. Direktiivin tavoitteiden tarkastelu vahvistaa mielestäni direktiivin 16 artiklan 3 kohdan tulkinnan.

33. Lentoaseman mukaan direktiivin ensisijainen tavoite on, kuten jo sen nimestä selviää, markkinoille pääsyn varmistaminen. Direktiivin tarkoituksena ei sen mielestä sitä vastoin ole säännellä lentoasemalla sijaitsevien rakennelmien ja laitteiden käyttämisestä perittävää vuokraa, toisin kuin komissio ja Lufthansa tulkitsevat. Pääasian kantaja muistuttaa tässä yhteydessä, että EY 295 artiklan mukaan omistusoikeusjärjestelmät kuuluvat jäsenvaltioiden toimivaltaan. Lisäksi direktiivin tulkitseminen niin, että sen tarkoituksena olisi lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttämisestä perittävän vuokran sääntely, olisi vastoin EY 5 artiklan mukaista toimivaltuuksien jakamista koskevaa periaatetta.

34. Olen direktiivin tavoitteesta täysin samaa mieltä lentoaseman kanssa. Direktiivin johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa nimittäin korostetaan heti alkuun, että tavoite poistaa rajoitukset, jotka koskevat vapautta tarjota palveluja yhteisössä, on saavutettava yhteisellä liikennepolitiikalla. Lisäksi direktiivin johdanto-osan viidennessä perustelukappaleessa perustellaan maahuolinnan markkinoiden avaamista sillä, että sillä pitäisi auttaa lentoyhtiöitä alentamaan käyttökustannuksia ja parantamaan käyttäjille tarjottavien palvelujen laatua.

35. Vaikka onkin selvää, että lentoasema korostaa aivan oikeutetusti, että direktiivin tavoitteena on maahuolinnan markkinoiden avaaminen, onko siitä tehtävä lentoaseman tekemät johtopäätökset? Mielestäni ei.

36. Se, että direktiivin tavoitteena on markkinoiden avaaminen eikä vuokrien säänteleminen, ei nimittäin millään muotoa tarkoita sitä, etteikö kysymys mahdollisuudesta rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen voisi täysin laillisesti kuulua direktiivin säännösten soveltamisalaan. Päinvastoin, nyt käsiteltävänä olevan asian kaltaisissa tapauksissa, joissa ei kiistetä sitä, että markkinoille pääsy ei ole mahdollista ilman mahdollisuutta konkreettisten rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen, on aivan tavallista, että direktiivi, jonka tavoitteena on markkinoiden avaaminen, sisältää artiklan markkinoiden avaamisen ennakkoehdosta eli mahdollisuudesta asianmukaisten rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen.

37. Tällainen tapaus, jota voidaan verrata tilanteisiin, joissa sovelletaan "olennaisten toimintaedellytysten" oppia, johon pääasian kantaja itse vetoaa, ei ole millään lailla ainutlaatuinen yhteisön oikeudessa. Komission päätöskäytännön, yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön sekä televiestintäalan, energia-alan ja liikennealan lainsäädännön esimerkit nimittäin osoittavat, että usein voi osoittautua tarpeelliseksi säännellä mahdollisuutta näiden infrastruktuurien käyttämiseen, jotta voitaisiin luoda konkreettinen mahdollisuus päästä kyseisille markkinoille.

38. Ei voida kuitenkaan väittää, että kyseisillä yhteisön toimenpiteillä tällä tavoin välttämättä ylitettäisiin yhteisön toimivalta ja asetettaisiin kyseenalaiseksi omistusjärjestelyt jäsenvaltioissa, sillä tällöin omistusjärjestelyille annettaisiin niin absoluuttinen asema, että yhteisön olisi mahdotonta saattaa päätökseen sisämarkkinoiden toteuttamista koskeva tehtävänsä.

39. Lisäksi on korostettava, että pääasian kantajan esittämä direktiivin tulkinta, jonka mukaan direktiivin perusteella kantajalla on oikeus rajoittaa pääsyä markkinoille perimällä siitä maksu, sopii lähtökohtaisesti huonosti yhteen markkinoiden avaamista koskevan tavoitteen kanssa. Näin ollen nyt esillä olevassa asiassa, jossa tietyt toimijat eivät maksaneet markkinoille pääsystä ennen direktiivin voimaantuloa, direktiivi vaikuttaa lentoaseman väitteen mukaan niin, että on mahdollista luoda uusi este markkinoille pääsylle, jota direktiivin on kuitenkin tarkoitus edistää.

40. Vaikka onkin totta, kuten lentoasema korostaa, että se, että Lufthansalla oli etuoikeus ennen direktiivin voimaantuloa, ei anna sille minkäänlaista oikeutta etuoikeuden pysyvyyteen. On kuitenkin paradoksaalista tulkita markkinoiden vapauttamisesta annetun direktiivin tarkoittavan sitä, että nykyisiä esteitä on laajennettava koskemaan niitä, joita ne eivät aiemmin koskeneet, pikemminkin kuin sitä, että esteet on poistettava kaikilta asianomaisilta toimijoilta.

41. Edellä mainittu pätee varsinkin, koska markkinoiden avaaminen "on toimenpide, jonka pitäisi auttaa lentoyhtiöitä alentamaan käyttökustannuksia", kuten direktiivin johdanto-osan viidennessä perustelukappaleessa todetaan. On kuitenkin kiistatonta, että jos direktiiviä tulkittaisiin niin, että markkinoille pääsylle on voitava asettaa ehdoksi se, että näiden yhtiöiden tai näiden yhtiöiden käyttämien palvelujentarjoajien on maksettava erityinen maksu, joka maksetaan rakennelmien ja laitteiden käytöstä perittävän maksun lisäksi, kustannusten alentumista koskeva tavoite vaarantuisi.

42. Pääasian kantaja vetoaa tulkintansa tueksi myös direktiivin systematiikkaan. Direktiivillä otetaan kantajan mielestä käyttöön kokonainen säännöstö, jolla painotetaan kyseessä olevia intressejä, joihin kuuluvat lentoasemien intressit ja maahuolintapalvelujen tarjoajien intressit.

43. Tässä yhteydessä pitäisi luopua markkinoille pääsystä perittävästä maksusta, jolla on tarkoitus korvata lentoasemille se, että ne antavat luvan konkreettisille toimille, joista maksu suoritetaan, ja sen lisäksi myös kaikki muut kulut, joita direktiivistä niille johtuu.

44. Markkinoille pääsystä perittävällä maksulla edesautettaisiin lentoasemien omarahoitusta ja edistettäisiin näin niiden tehokasta toimintaa koskevan tavoitteen saavuttamista. Kaikki tämä vaarantuisi, jos toimijoilla olisi lupa välttää kyseinen maksu ja viedä näin lentoasemalta yksi rahoituslähde. Tätä tulojen menetystä ei voida korvata vuokrien korotuksella, koska direktiivistä johtuva avoimuuden vaatimus edellyttäisi ehdotonta erottelua markkinoille pääsystä perittävän maksun ja vuokrien välillä, koska maksut olisi eroteltava sen perusteella, mihin lentoaseman palveluihin ne liittyvät.

45. Lisäksi markkinoille pääsystä perittävän maksun korvaaminen vuokrien korotuksella tarkoittaisi yksinkertaisesti sitä, että kaikkien vuokralaisten olisi maksettava niiden palveluntarjoajien puolesta, jotka harjoittavat toimintaansa käyttämällä lentoaseman rakennelmia ja laitteita mutta jotka eivät kuitenkaan lentoaseman alueella maksa vuokraa mistään.

46. Näin ollen pääasian kantajan mukaan on hylättävä pääasian vastaajan väite, jonka mukaan pitäisi hyväksyä, vastoin yhteisön lainsäätäjän tarkoitusta, vain ne direktiivin säännökset, joiden nojalla vastaajalla on oikeus päästä markkinoille, ja jättää huomiotta ne direktiivin säännökset, joissa käsitellään tämän markkinoille pääsyn vastiketta, eli maksua.

47. On kuitenkin todettava, että direktiivin sanamuoto ei vahvista pääasian kantajan arviota. Siinä ei nimittäin mainita millään lailla lentoasemien omarahoitusta. Lisäksi kokonaiskorvausta, johon lentoasema viittaa, ei myöskään mainita. Direktiivin johdanto-osan yhdeksännestä perustelukappaleesta päinvastoin ilmenee, että lainsäätäjä on katsonut, että vapaa pääsy maahuolinnan markkinoille on sopusoinnussa yhteisön lentoasemien tehokkaan toiminnan kanssa. Tähän lainsäätäjän toteamukseen ei liity minkäänlaista ehtoa, mikä osoittaa, ettei lainsäätäjä katsonut, että markkinoiden avaamisella olisi voitu vaarantaa lentoasemien taloudellinen tilanne.

48. Direktiivin sanamuodosta käy kiistatta ilmi, että lainsäätäjä halusi vapauttaa markkinoille pääsyä mahdollisimman paljon rajoittamalla tiukasti tästä vapauttamisesta myönnettäviä poikkeuksia. Poikkeuksia perustellaan turvallisuuteen, turvatoimiin, kapasiteettiin ja käytettävissä olevaan tilaan liittyvillä rajoitteilla. Sen sijaan direktiivissä ei mainita lainkaan lentoasemien rahoitustarpeita; niitä ei nimenomaisesti mainita markkinoille pääsystä perittävien maksujen yhteydessä, joista on syytä todeta, että ne ovat joka tapauksessa vapaaehtoisia.

49. Tästä seuraa väistämättä, ettei lainsäätäjä halunnut järkeillä pääasian kantajan esittämin termein; kantaja näkee markkinoiden avaamisen lentoasemille aiheutuvana rasitteena, josta niillä olisi näin ollen oikeus periä korvaus maahuolintapalvelujen tarjoajilta.

50. Sitä kysymystä, toimiko lainsäätäjä tässä oikein, käsitellään perusoikeuksien turvaamisen yhteydessä.

51. Tämän vuoksi pääasian kantajan väitteet on tämän kysymyksen osalta hylättävä.

52. Kantaja katsoo myös voivansa käyttää direktiivin tulkinnan perusteena direktiivin syntyhistoriaa. Kantaja korostaa tässä yhteydessä kahta asiaa. Kantaja korostaa ensinnäkin, että komission 10.4.1995 esittämässä alkuperäisessä ehdotuksessa esitetään sellaista maksua, jolla on tarkoitus kattaa ne kustannukset, joita aiheutuu maahuolintapalvelujen tarjoamiseen tarvittavan infrastruktuurin käyttöön asettamisesta. Komission uudessa ehdotuksessa ja lopulta hyväksytyssä direktiivissä ei kuitenkaan mainita tätä kustannusten kattamista koskevaa periaatetta. Edellä mainitusta julistuksesta, jonka komissio liitti pöytäkirjaan neuvoston annettua direktiivin, ilmenee päinvastoin, että direktiivin 16 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun maksun pitäisi olla riippumaton lentoasemien omarahoituksen lähde ja taata niiden tehokas toiminta.

53. Toiseksi lentoasema kiinnittää huomiota siihen, että Euroopan parlamentti oli hyväksynyt komission alkuperäiseen ehdotukseen tehdyn tarkistuksen, joka koski maksukysymystä. Tarkistuksessa todetaan muun muassa seuraavaa:

"3. Maahuolintapalvelujen tarjoajien ja omahuolintaa harjoittavien käyttäjien mahdollisuudesta lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen ja niiden käyttämisestä voidaan periä maksua, jossa otetaan huomioon lentoasemalle tästä mahdollisuudesta ja infrastruktuurin käyttöön asettamisesta aiheutuvat kustannukset ja joka heijastaa todellisia kustannuksia - - .

Tämän lisäksi voidaan periä maksua lentoaseman pitäjän kolmannelle osapuolelle luomien liiketoiminnan harjoittamismahdollisuuksien hyväksikäytöstä - - ."

54. Pääasian kantajan mukaan komissio ja neuvosto olivat hyväksyneet tämän tarkistuksen, ja direktiiviä pitäisi näin ollen tulkita niin, että siinä annetaan lupa periä markkinoille pääsystä maksu.

55. En yhdy tähän päätelmään. Direktiivin lopullisessa tekstissä ei nimittäin ole minkäänlaista jälkeä edellä mainitusta 3 kohdan toisesta alakohdasta, johon pääasian kantaja vetoaa, eikä lentoaseman mainitsemissa asiakirjoissa mainita millään tavalla komission tai neuvoston aikomusta hyväksyä tarkistusta.

56. Lisäksi on korostettava, että tarkistusehdotuksessa tehtiin, kuten termin "lisäksi" käyttö osoittaa, erittäin selvä ero "mahdollisuudesta lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen" perittävän maksun ja "lentoaseman pitäjän kolmannelle osapuolelle luomien liiketoiminnan harjoittamismahdollisuuksien hyväksikäytöstä" perittävän maksun välillä tämän viimeksi mainitun tarkoittaessa luonnollisesti pääsystä markkinoille perittävää maksua. Tästä seuraa, että "mahdollisuudesta lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen" perittävällä maksulla, josta oli kyse parlamentin ehdottaman tarkistuksen ensimmäisessä alakohdassa, tarkoitettiin muuta. Kyse ei voinut olla muusta kuin mahdollisuudesta käyttää fyysistä infrastruktuuria. Lopulliseen direktiiviin otettiin kuitenkin juuri ilmaus "mahdollisuus lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen", ja on epätodennäköistä, että nämä samat sanat olisivat muuttaneet merkitystään lainsäädäntömenettelyn aikana.

57. Komission julistuksesta on todettava, ettei se ole kovin selkeä. Erityisesti viittaus lentoasemien omarahoitukseen ei anna minkäänlaista viitettä maksun luonteesta, koska sen perimisellä edesautetaan omarahoitusta molemmissa käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevissa vaihtoehdoissa.

58. Näin ollen on todettava, että direktiivin esitöiden perusteella ei voida päätyä pääasian kantajan esittämään tulkintaan.

59. Pääasian kantaja vetoaa myös komission päätökseen 98/513/EY ja siihen liittyvään oikeuskäytäntöön. Komissio ja Lufthansa kuitenkin aivan oikeutetusti korostavat, että tämä päätös koski oikeustilaa ennen direktiivin antamista eikä siinä käsitelty kysymystä lentoaseman pitäjän perimän maksun luonteesta vaan EY:n perustamissopimuksen 86 artiklan (josta on tullut EY 82 artikla) sovellettavuudesta lentoaseman harjoittamaan eri palvelun tarjoajien erilaiseen kohteluun.

60. Pääasian kantaja lisää vielä, että sen ehdottama tulkinta on ainoa, jolla voidaan taata yhteisön oikeuden perusperiaatteiden kunnioittaminen.

61. Kantaja korostaa ensinnäkin syrjimättömyysperiaatetta ja muistuttaa tältä osin, että EY 12 artiklan 1 kohdassa mainitun syrjimättömyysperiaatteen mukaan lentoasemat eivät vahvistaessaan perimiensä maksujen suuruutta saa harjoittaa suoraa tai epäsuoraa lentoyhtiön kansallisuudesta johtuvaa syrjintää.

62. Lentoasemat voivat kuitenkin tuntea houkutusta vahvistaa erilaiset hinnat toisaalta omahuolintaa harjoittaville käyttäjille ja Lufthansan kaltaisille palvelujen tarjoajille, jotka eivät maksa markkinoillepääsystä, ja toisaalta maahuolintapalvelujen tarjoajille, jotka ovat aina tällaista maksua maksaneet. Kantajan mukaan tästä seuraa, että lentoasemien on pakko tehdä ero kansallisten lentoyhtiöiden ja muiden jäsenvaltioiden lentoyhtiöiden välillä. Omahuolintapalvelujen hoitaminen ei nimittäin lentoyhtiöiden kannalta ole useinkaan kannattavaa niillä muiden jäsenvaltioiden lentoasemilla, joille kyseinen lentoyhtiö liikennöi, joten lentoyhtiön on pienten lentoyhtiöiden tapaan annettava maahuolintapalvelut kolmannen osapuolen hoidettavaksi ja maksettava viime kädessä markkinoille pääsystä maksu, jonka edellä mainittu kolmas osapuoli maksaa lentoasemalle. Kansallisella yhtiöllä sitä vastoin on niillä lentoasemilla, jotka sijaitsevat yhtiön sijoittautumismaassa, todennäköisesti riittävästi liikennöintiä omahuolinnan harjoittamisen perustelemiseksi ja näin ollen markkinoille pääsystä perittävän maksun välttämiseksi.

63. Lisäksi samankaltaista syrjintää esiintyy siinä, että suurilla lentoyhtiöillä on etuasema pieniin yhtiöihin nähden. Suuret lentoyhtiöt, jotka voivat itse tehdä matkustajiensa lähtöselvityksen, on kantajan mukaan vapautettu markkinoille pääsystä perittävästä maksusta, kun taas pienten lentoyhtiöiden, joiden ei ole taloudellisesti kannattavaa tehdä matkustajiensa lähtöselvitystä itse, olisi annettava lähtöselvityksen hoitaminen maahuolintapalvelujen tarjoajille, jotka joutuvat yhä maksamaan lentoasemille markkinoille pääsystä perittävän maksun, jota ne ovat aina joutuneet maksamaan.

64. On todettava, että koko tämä väite nojautuu täysin virheelliseen oletukseen. Nyt esillä olevassa asiassa ei ole kyse siitä, oliko pääasian kantajalla tässä tapauksessa velvollisuus määrätä Lufthansalle markkinoille pääsystä perittävä maksu, jotta Lufthansa olisi tasapuolisessa asemassa muiden toimijoiden kanssa, joille kyseinen maksu on määrätty. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymyksellä pyritään nimittäin saamaan vastaus siihen, voiko lentoasema direktiivin voimaantulon jälkeen määrätä kenelle tahansa, olipa kyseessä sitten maahuolintapalvelujen tarjoaja tai omahuolintaa harjoittava käyttäjä, maksun markkinoille pääsystä.

65. Kyse ei siis ole siitä, voidaanko maksu määrätä joillekin käyttäjille määräämättä sitä kuitenkaan joillekin toisille, vaan todellakin siitä, onko tällainen käytäntö periaatteessa hyväksyttävissä. Jos näin ei ole, niin kuin uskon, kyseistä maksua ei voitaisi määrätä yhdellekään toimijalle.

66. Toiseksi pääasian kantaja vetoaa omistusoikeuteen. Omistusoikeuteen kuuluu kantajan mukaan kulujen korvaamisen oikeuden lisäksi mahdollisuus tehdä voittoa hyödyntämällä omaisuuttaan. Jos kyseinen mahdollisuus otettaisiin pois, omistajalla olisi oikeus korvaukseen. Näin ollen direktiivin tulkitseminen omaisuuden suojaa koskevan perusoikeuden mukaisesti edellyttää kantajan mukaan sitä, että direktiiviä tulkitaan siten, ettei sen mukaan lentoasemilta voida viedä omistusoikeutta maahuolintapalvelujen tarjoajien taloudelliseen voittoon tai ettei sitä voida rajoittaa, tai siten, että siinä määrätään lentoasemille kohtuullinen korvaus.

67. Lentoaseman mukaan lainsäätäjä on valinnut tämän ratkaisun, sillä se on antanut luvan siihen, että lentoasemien omistusoikeuden rajoitus korvataan markkinoille pääsystä perittävällä maksulla.

68. Sanottakoon heti, etten ole sitä mieltä, että omistusoikeutta koskeva perusoikeus velvoittaisi direktiivin tämänkaltaiseen tulkitsemiseen.

69. Direktiivistä ei nimittäin seuraa, että lentoasemilta olisi viety omistusoikeutta siten, että niiltä on viety mahdollisuus tehdä voittoa hyödyntämällä omaisuuttaan. Tältä osin on syytä korostaa, että se, ettei lentoasemilla ole oikeutta periä maksua markkinoille pääsystä, ei millään lailla tarkoita sitä, että ne olisivat velvollisia luopumaan voitosta, jota ne saavat tarjoamistaan taloudellisista palveluista.

70. Muistutettakoon tältä osin, että direktiivissä edellytetään ainoastaan, että perityt maksut määritetään "asiaankuuluvin, puolueettomin, avoimin ja syrjimättömin perustein". Yksikään näistä ehdoista ei ole ristiriidassa sen kanssa, että muiden sellaisten yritysten tavoin, jotka asettavat infrastruktuurinsa käyttöön, myös lentoasemat voivat määrätä käyttömaksuja, joita vahvistaessaan ne ottavat huomioon infrastruktuurin rakentamis- ja ylläpitokustannusten lisäksi kohtuullisen voittomarginaalin.

71. Näin ollen katson, ettei voida kiistää, että tässä maksussa voidaan ottaa huomioon matkustajien määrän tai liikevaihdon kaltaisia tekijöitä.

72. Lisään vielä, että väite, joka perustuu tarpeeseen tarjota korvaus infrastruktuurin haltijalle siitä, että tämä antaa mahdollisuuden markkinoille pääsyyn, vaikuttaa nyt esillä olevassa tapauksessa mielestäni lentoaseman ja lentoyhtiöiden välisen keskinäisen riippuvuussuhteen merkityksen vähättelemiseltä. Lentoasema ja lentoyhtiöt tarjoavat nimittäin yhdessä palvelun matkustajille, joita ilman lentoasema ja lentoyhtiöt eivät kumpikaan voisi vaurastua. Lentoyhtiöt ja lentoasema tarjoavat kumpikin osia tästä matkustajille tarjottavasta palvelusta.

73. Lisäksi pääasian kantaja vetosi suullisessa käsittelyssä vapaan yritystoiminnan perusperiaatteeseen. Se korostaa tässä yhteydessä, että yritysten oikeus määritellä hintansa vapaasti on yksi tämän periaatteen keskeisistä seurauksista. Näin ollen kaikkia poikkeuksia tähän vapauteen olisi tulkittava suppeasti ja ne olisi nimenomaisesti mainittava direktiivissä.

74. Tältä osin haluan huomauttaa, että sillä, että direktiivissä säädetään, että mahdollisuudesta lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen perittävä maksu on "määriteltävä asiaankuuluvin, puolueettomin, avoimin ja syrjimättömin perustein", ei loukata liikaa lentoaseman pitäjän oikeutta määrätä hintansa.

75. Hintojen vapaan määrittämisen periaate ei edellytä sitä, että markkinoille pääsystä olisi maksettava yksi maksu ja mahdollisuudesta laitteiden ja rakennelmien käyttämiseen toinen maksu.

76. Riittää, että oikeudesta käyttää rakennelmia ja laitteita peritään markkinahinnan mukainen maksu eli sellainen maksu, jolla voidaan kattaa rakennelmien ja laitteiden poistot ja hallintokulut ja jolla lentoasemille voidaan vielä varmistaa kohtuullinen voitto.

77. Edellä mainitun perusteella ehdotan, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan seuraavasti:

"15.10.1996 annettua neuvoston direktiiviä 96/67/EY - ja erityisesti sen 16 artiklan 3 kohtaa yhdessä direktiivin johdanto-osan 25 perustelukappaleen kanssa - on tulkittava siten, että direktiivin 3 artiklassa tarkoitettu lentoaseman pitäjä ei ole oikeutettu vaatimaan omahuolintaa harjoittavalta käyttäjältä tai maahuolintapalveluja kolmansille tarjoavilta palveluntarjoajilta mahdollisuudesta lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen erillistä lupamaksua sellaisen markkinoille pääsystä maksettavan maksun muodossa, joka on vastike mahdollisuudesta elinkeinonharjoittamiseen.

Lentoaseman pitäjällä on sitä vastoin oikeus periä lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käytöstä maksu, jonka suuruus on määriteltävä 16 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuin perustein ottaen huomioon lentoaseman pitäjän intressin tehdä voittoa".

B Toinen, kolmas, neljäs ja viides kysymys

78. Näissä kysymyksissä käsitellään mahdollisen markkinoille pääsystä maksettavan maksun perimistä koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, ja ne esitetään vain, jos ensimmäiseen kysymykseen annettu vastaus osoittaisi, että tällaisen maksun periminen olisi periaatteessa sallittua. Esitin edellä, miksi katson, että direktiivissä kielletään markkinoille pääsystä perittävän maksun periminen. Tästä seuraa, ettei näihin kysymyksiin ole tarpeen vastata.

V Ratkaisuehdotus

79. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että Oberlandesgericht Frankfurt am Mainin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin vastataan seuraavasti:

15.10.1996 annettua neuvoston direktiiviä 96/67/EY - ja erityisesti sen 16 artiklan 3 kohtaa luettuna direktiivin johdanto-osan 25 perustelukappaleen kanssa - on tulkittava siten, että direktiivin 3 artiklassa tarkoitettu lentoaseman pitäjä ei ole oikeutettu vaatimaan omahuolintaa harjoittavalta käyttäjältä tai maahuolintapalveluja kolmansille tarjoavalta palveluntarjoajalta "mahdollisuudesta lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttämiseen" erillistä lupamaksua sellaisen markkinoille pääsystä perittävän maksun muodossa, joka on vastike mahdollisuudesta elinkeinonharjoittamiseen.

Lentoaseman pitäjällä on sitä vastoin oikeus periä lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käytöstä maksu, jonka suuruus on määriteltävä 16 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuin perustein ottaen huomioon lentoaseman pitäjän intressin tehdä voittoa.