Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2004/38/EY ja luottamuksensuojan periaate eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio yhtäältä peruuttaa maahantulokiellossa edelleen olleelle Euroopan unionin kansalaiselle virheellisesti myönnetyn rekisteröintitodistuksen ja toisaalta päättää karkottaa hänet pelkän sen toteamuksen perusteella, että maahantulokielto oli edelleen voimassa.

Siltä osin kuin on ensinnäkin kyse rekisteröintitodistuksen peruuttamisesta, unionin tuomioistuin on katsonut, että jäsenvaltion kansalaisten oikeus saapua toisen jäsenvaltion alueelle ja oleskella siellä EY:n perustamissopimuksessa esitetyissä tarkoituksissa on suoraan tällä perustamissopimuksella tai kulloisenkin tapauksen mukaan mainitun sopimuksen täytäntöön panemiseksi annetuilla säännöksillä annettu oikeus. Niinpä oleskeluluvan antamista jäsenvaltion kansalaiselle ei ole pidettävä oikeuksia luovana toimena vaan sellaisena jäsenvaltion toimena, jolla on tarkoitus todeta, millaisessa asemassa toisen jäsenvaltion kansalainen on unionin oikeussääntöjen perusteella (tuomio 21.7.2011, Dias, C-325/09, EU:C:2011:498, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Näin ollen tällainen toteava luonne on esteenä paitsi sille, että unionin kansalaisen oleskelua pidetään unionin oikeudessa tarkoitetulla tavalla lainvastaisena pelkästään siksi, ettei hänellä ole oleskelulupaa, myös sille, että unionin kansalaisen oleskelua pidetään unionin oikeudessa tarkoitetulla tavalla lainmukaisena pelkästään siksi, että oleskelulupa on annettu hänelle pätevästi (tuomio 21.7.2011, Dias, C-325/09, EU:C:2011:498, 54 kohta).

Kuten julkisasiamies on huomauttanut ratkaisuehdotuksensa 42 kohdassa, tällaista ratkaisua sovelletaan a fortiori EUT-sopimuksen yhteydessä, kuten sitä paitsi direktiivin 2004/38 johdanto-osan 11 perustelukappaleessa todetaan.

Tällainen toteava luonne on siis direktiivin 2004/38 8 artiklan 2 kohdassa säädetyllä rekisteröintitodistuksellakin, joten tämän asiakirjan antaminen ei sinällään voi olla perustana asianomaisen perustellulle luottamukselle oikeuteensa oleskella asianomaisen jäsenvaltion alueella.

Palauttamispäätöksen tekemisen yksityiskohtaisista säännöistä pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa on muistutettava, että direktiivin 2004/38 27 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jollei tämän direktiivin VI luvun säännöksistä muuta johdu, jäsenvaltiot voivat rajoittaa unionin kansalaisen tai hänen perheenjäsentensä, näiden kansalaisuudesta riippumatta, vapaata liikkuvuutta ja oleskelua yleiseen järjestykseen tai yleiseen turvallisuuteen taikka kansanterveyteen liittyvistä syistä.

Direktiivin 28 artiklan 1 kohdan mukaan puolestaan toimivaltaisten viranomaisten on ennen yleiseen järjestykseen tai yleiseen turvallisuuteen liittyviin syihin perustuvan karkottamispäätöksen tekemistä otettava huomioon muun muassa se, kuinka kauan asianomainen on oleskellut sen alueella, asianomaisen ikä, terveydentila, perhe- ja taloudellinen tilanne, kuinka hyvin asianomainen on kotoutunut vastaanottavan jäsenvaltion yhteiskuntaan ja kulttuuriin, sekä se, missä määrin asianomaisella on yhteyksiä kotimaahansa.

Näitä säännöksiä, jotka pätevät kaikkiin karkottamispäätöksiin, sovelletaan siis erityisesti maahantulokieltopäätöksiin, jotka direktiivin 2004/38 32 artiklassa nimenomaisesti mainitaan.

Vaikkei direktiivi 2004/38 sisällä erityisiä säännöksiä sen tapauksen varalta, jossa tällaisen kiellon kohteena oleva henkilö palaa asianomaiseen jäsenvaltioon kyseisen kiellon vastaisesti, kaikista direktiivin säännöksistä ja erityisemmin tällaisen kiellon mahdollista poistamista koskevista säännöksistä ilmenee, että toimivaltaisilla viranomaisilla on valtuudet, joilla ne voivat varmistaa kyseisen kiellon noudattamisen.

Tässä yhteydessä on huomattava, että direktiivissä 2004/38 säädetään edellytyksistä, joilla toimivaltaiset viranomaiset voivat poistaa kyseisen kiellon, koska olosuhteet ovat muuttuneet.

Direktiivin 2004/38 32 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa nimittäin säädetään, että henkilö, jolta on kielletty maahantulo, voi hakea kiellon poistamista olosuhteisiin nähden kohtuullisen ajan kuluttua ja joka tapauksessa kolmen vuoden kuluttua maahantulokieltopäätöksen täytäntöönpanosta sillä perusteella, että tällaisen päätöksen perusteena olleet aineelliset olosuhteet ovat muuttuneet.

Direktiivin 32 artiklan 2 kohdassa kuitenkin säädetään, että tällaisella henkilöllä ”ei ole oikeutta tulla kyseisen jäsenvaltion alueelle” sinä aikana, jona hänen hakemustaan tutkitaan.

Niinpä kyseisten säännösten sanamuodosta ilmenee nimenomaisesti, ettei direktiivi 2004/38 mitenkään estä jäsenvaltiota päättämästä palauttaa henkilö, joka on hakenut maahantulokieltonsa poistamista direktiivin 32 artiklan 1 kohdan mukaisesti, niin kauan kuin tällaisen hakemuksen tutkinta ei ole johtanut myönteiseen lopputulokseen.

Näin on välttämättä myös silloin, kun – kuten pääasiassa – asianomainen on palannut asianomaisen jäsenvaltion alueelle hakematta maahantulokieltonsa poistamista.

Sen osalta, onko toimivaltaisten viranomaisten selvitettävä uudelleen, täyttyvätkö direktiivin 2004/38 27 ja 28 artiklassa säädetyt edellytykset, maahantulokiellon luonteestakin jo ilmenee, että se pysyy voimassa niin kauan kuin sitä ei ole poistettu ja että jo pelkkä toteamus sen rikkomisesta antaa kyseisille viranomaisille mahdollisuuden kohdistaa asianomaiseen uuden karkottamispäätöksen.

(ks. 32–35 ja 39–49 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)