ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
126.

Toiseksi on huomautettava, että Espanjan lainsäädännössä jätetään liikkumavaraa niin, että varhennettua poistoa koskevaan lupaan, joka on pääsylippu ETL:n mukaisten veroetujen piiriin, liittyvää verohallinnon harkintavaltaa käytettäessä voitaisiin ottaa huomioon taloudellisten etuyhtymien ja varustamoiden välisessä sopimussuhteessa sovellettavat ehdot. RIS:n 49 §:n 4 momentin mukaisesti talousministeriössä lupamenettelyistä vastaavalla talousosastolla on nimittäin oikeus pyytää kaikki tarpeellisiksi katsomansa tiedot ja asiakirjat, mikä merkitsee sitä, että kaikki kyseiseen sopimussuhteeseen liittyvät asiakirjat voitiin sisällyttää verohallinnolle toimitettuun asiakirja‑aineistoon. Tältä osin on korostettava, että komissio on myöntänyt riidanalaisen päätöksen johdanto‑osan 169 perustelukappaleessa, että Espanjan verohallinto arvioi koko liiketoimen taloudellista vaikutusta, kun se tekee päätöksen varhennettua poistoa koskevan luvan myöntämisestä.
55.

Aluksi on todettava, että unionin tuomioistuin on jo katsonut, että ”direktiivistä 2001/86 ilmenee, että ne takeet saavutettujen oikeuksien säilymisestä, jotka unionin lainsäätäjä on halunnut antaa, eivät merkitse yksinomaan sulautumiseen osallistuvien yhtiöiden henkilöstön saavutettujen oikeuksien säilyttämistä vaan myös kyseisten oikeuksien laajentamista kaikkiin asianomaisiin työntekijöihin”. ( 32 ) Näin ollen on mielestäni selvää, että kaikkien työntekijöiden on voitava hyötyä tästä erityisestä valintamenettelystä, vaikka siitä ei olisikaan sinänsä säädetty kansallisessa lainsäädännössä. ( 33 ) Lisäksi henkilöstöedustussopimuksessa voidaan määrätä siitä, miten työntekijöiden edustajat tarkalleen ottaen valitaan. Tämä voisi johtaa siihen, että erityinen neuvotteluryhmä hyväksyy neuvotteluissa sen, että muutkin kuin Saksan ammattiliitot voivat ehdottaa henkilöitä työntekijöiden edustajiksi, vaikka direktiivissä 2001/86 säädetyt velvollisuudet tai oletettavasti kansallinen lainsäädäntökään eivät sitä edellytä. Kun lisäksi otetaan huomioon direktiivissä 2001/86 omaksuttu kanta, jonka mukaan erityiseen neuvotteluryhmään voidaan ottaa ammattiliittojen edustajia, jotka eivät työskentele yhtiössä, jota yhtiömuodon muutos koskee, ( 34 ) ja jos tämä on mahdollista muunnettavaan yhtiöön sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaan, ammattiliitot voisivat ehdottaa työntekijöiden edustajiksi henkilöitä, jotka eivät työskentele tällaisessa yhtiössä.
8.

Lomista 8.1.1963 annetun liittovaltion lain (Bundesurlaubsgesetz), ( 7 ) sellaisena kuin se on muutettuna 7.5.2002, ( 8 ) jossa muodossa sitä sovelletaan asianosaisten väliseen työsuhteeseen, 7 §:n otsikko on ”Loman ajankohta, siirtäminen ja korvaaminen”. Kyseisessä pykälässä säädetään seuraavaa: ”1. Loman ajankohtaa määritettäessä on otettava huomioon työntekijän lomatoiveet, ellei niiden huomioon ottaminen ole ristiriidassa pakottavien yrityksen tarpeiden tai muiden työntekijöiden sellaisten lomatoiveiden kanssa, jotka ovat sosiaalisten näkökohtien vuoksi ensisijaisia. Loma on myönnettävä, jos työntekijä hakee sitä terveydenhuollollisen toimenpiteen tai kuntoutuksen jälkeen. 2. Loma on myönnettävä yhtäjaksoisena, elleivät pakottavat yritykseen tai työntekijän henkilöön liittyvät syyt edellytä loman jakamista osiin. Jos lomaa ei voida näistä syistä myöntää yhtäjaksoisena ja jos työntekijällä on oikeus vähintään kahdentoista työpäivän pituiseen lomaan, yhden lomaosuuden on koostuttava vähintään kahdestatoista peräkkäisestä työpäivästä. 3. Loma on myönnettävä ja pidettävä kuluvana kalenterivuonna. Loma voidaan siirtää seuraavalle kalenterivuodelle ainoastaan silloin, kun se on oikeutettua pakottavista yritykseen tai työntekijän henkilöön liittyvistä syistä. Silloin kun loma on siirretty, se on myönnettävä ja pidettävä seuraavan kalenterivuoden kolmen ensimmäisen kuukauden aikana. 5 §:n 1 momentin a kohdan mukaisesti hankittu vuosiloman osa kuitenkin siirretään työntekijän pyynnöstä seuraavaan kalenterivuoteen. 4. Jos lomaa ei työsuhteen päättymisen takia voida enää myöntää kokonaan tai osittain, se on korvattava.”
60.

Lisäksi on kiinnitettävä huomiota siihen, että kun unionin lainsäätäjä antoi asetuksen N:o 1169/2011, se selvensi tietoja, joita on annettava lisättyjä vitamiineja ja kivennäisaineita sisältävien tuotteiden ravintoarvoja koskevissa merkinnöissä. Se menetteli näin kyseisen asetuksen 50 artiklassa, jolla muutettiin asetuksen N:o 1925/2006 7 artiklan 3 kohtaa siten, että siinä säädetään, että näiden tuotteiden ravintoarvoilmoituksessa oli ilmoitettava asetuksen N:o 1169/2011 39 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut tiedot. On siis jälleen kohtuullista katsoa, että jos unionin lainsäätäjä olisi halunnut edellyttää, että elintarvikkeisiin lisättävät vitamiinit mainitaan ainesosaluettelossa paitsi yleisnimellä myös niiden vitamiiniformulaatioiden nimellä, asetukseen N:o 1925/2006 olisi voitu tehdä muutos asetuksella N:o 1169/2011, kuten tehtiin ravintoarvoilmoituksessa annettavien tietojen osalta.
33.

Tästä pyrkimyksestä unionin tuomioistuin on todennut, että direktiivin 2004/48 14 artiklan tavoitteena on ”ehkäistä se, että ne, joiden oikeuksia on loukattu, jättävät ryhtymättä oikeudelliseen menettelyyn teollis- ja tekijänoikeuksiensa turvaamiseksi. – – teollis- ja tekijänoikeuksien loukkaaja vastaa yleensä kaikista menettelynsä taloudellisista seurauksista”. ( 15 )
91.

Eurofer on eri mieltä tästä tarkastelusta. Kolmannen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa se toteaa, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on katsonut, että komissio saattoi päättää Serbian tuontia koskevan tutkimuksen tarkastelematta kyseisestä tuonnista mahdollisesti aiheutuvaa vahinkoa. Eurofer katsoo, että vaikka perusasetuksen 9 artiklan 2 kohdassa ei täsmennetä sitä, missä olosuhteissa suojatoimenpiteitä on pidettävä tarpeettomina, sen johdanto-osan 16 perustelukappaleessa annetaan asiasta selviä ohjeita. Kyseisestä perustelukappaleesta, jonka valossa kyseistä säännöstä olisi tulkittava, käy ilmi, että tutkimukset on päätettävä, ”jos polkumyyntimarginaali on vähimmäistasoa tai vahinko merkityksetön”.
75.

Tämä tunnistaminen on olennaista ajoneuvon omistajan siviilioikeudellisen vastuun tai kuljettajan rikosoikeudellisen vastuun toimeenpanemiseksi. Seuraamusten yksilökohtaisuuden periaatteen mukaisesti vain kuljettaja on rikosoikeudellisesti vastuussa rikkomuksista, jotka hän tekee ajoneuvolla ajaessaan. Kuljettaja on siis välttämätöntä yksilöidä nimeltä, jotta hänet voidaan asettaa vastuuseen tieliikennerikkomuksesta ja hänelle voidaan määrätä siitä seuraamus. Kuten direktiivillä 2015/413 käyttöönotetut toimenpiteet osoittavat, tämä yksilöinti on olennaista tehdyn rikkomuksen liittyessä tiettyihin liikennerikkomuksiin, joita ovat muun muassa ylinopeus, rattijuopumus tai punaisen liikennevalon noudattamatta jättäminen. ( 48 ) Kuten Itävallan hallitus toteaa vastauksessaan unionin tuomioistuimen sille esittämiin kysymyksiin, pääasiassa kuljettajaa epäillään edellä mainitun direktiivin 2 artiklan a alakohdassa tarkoitetusta ylinopeudesta. On huomautettava, että 4.3.2020 annetussa tuomiossa Bank BGŻ BNP Paribas ( 49 ) unionin tuomioistuin katsoi, että direktiivin 2015/413 säännösten mukaan jäsenvaltioiden on lojaalin yhteistyön hengessä helpotettava rajatylittävää tietojenvaihtoa kyseisen direktiivin 2 artiklassa tarkoitetuista liikenneturvallisuuteen liittyvistä liikennerikkomuksista seuraamusten soveltamisen helpottamiseksi, kun rikkomukset on tehty ajoneuvolla, joka on rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa rikkomus tapahtui, edistääkseen näin tämän direktiivin tavoitteen, joka on unionin kaikkien tienkäyttäjien korkeatasoisen suojelun varmistaminen, saavuttamista. ( 50 ) Unionin tuomioistuin totesi, että tässä tarkoituksessa rajat ylittävä tietojenvaihto edellyttää, että rekisteröintijäsenvaltion, tässä tapauksessa täytäntöönpanovaltion, toimittamien tietojen perusteella voidaan yksilöidä paitsi ajoneuvon rekisteröinnin haltija myös henkilö, joka kansallisen oikeuden mukaan on vastuussa liikennerikkomuksesta, mahdollisten rahamääräisten seuraamusten täytäntöönpanon helpottamiseksi. ( 51 )
62.

Kuten ennakkoratkaisupyynnössä todetaan, myöskään direktiivin 2016/343 syntyhistoria ei tue direktiivin soveltamista siten, että se rajoittaa täytäntöönpanojäsenvaltion harkintavaltaa puitepäätöksen 2002/584 4 a artiklan täytäntöönpanossa. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin myös mainitsee ennakkoratkaisupyynnössä, poliisiyhteistyötä ja oikeudellista yhteistyötä rikosasioissa käsittelevän koordinointikomitean kokouspöytäkirjasta ilmenee (ks. neuvoston asiakirja 12955/14, 9.9.2014, s. 2–), että komissio otti kantaa direktiivin 2016/434 vaatimusten ja puitepäätöksen 2002/584 4 a artiklassa vahvistetun luovuttamista koskevan oikeuden yhdenmukaistamisen puolesta, koska huolimatta normien eri sääntelyaloista kyse on molemmissa tapauksissa kansallisen rikosoikeudellisen menettelyn vähimmäisvaatimuksista unionin alueella ja säädökset liittyvät siksi erottamattomasti toisiinsa: ”Acording to the Commission, the rules that apply in case of the absence of a person at his or her trial are intrinsically linked to the right of that person to be present at the trial. This right and the criteria to judge suspects or accused persons in their absence would be two sides of the same coin.” (s. 3) [Komission mukaan säännöt, joita sovelletaan henkilön ollessa poissa omasta oikeudenkäynnistään, liittyvät erottamattomasti kyseisen henkilön oikeuteen olla läsnä omassa oikeudenkäynnissään. Tämä oikeus ja kriteerit, joiden nojalla arvioidaan epäiltyjä tai syytettyjä, jotka eivät osallistu menettelyyn, ovat saman kolikon kaksi puolta.]
12.

TKG:n 113b §:ssä säädetään seuraavaa: ”(1) Edellä 113a §:ssä tarkoitettujen operaattorien on säilytettävä tiedot Saksassa seuraavasti: 1. kymmenen viikon ajan, jos on kyse 2 ja 3 momentissa tarkoitetuista tiedoista, 2. neljän viikon ajan, jos on kyse 4 momentissa tarkoitetuista paikkatiedoista, (2) Yleisesti saatavilla olevien puhelinpalvelujen tarjoajien on säilytettävä 1. puhelinnumero tai muu liittymän, josta soitetaan, ja liittymän, johon soitetaan, tunniste sekä puhelunsiirron yhteydessä jokaisen muun käytetyn liittymän tunniste, 2. viestinnän alkamisen ja päättymisen päivämäärä ja kellonaika aikavyöhyketietoineen 3. tiedot käytetystä palvelusta, jos puhelinpalvelun yhteydessä voidaan käyttää erilaisia palveluja, 4. matkapuhelinpalvelujen tapauksessa lisäksi a) matkapuhelinpalvelun käyttäjän kansainvälinen tunniste liittymän, josta soitetaan, ja liittymän, johon soitetaan, osalta, b) päätelaitteiden, joista soitetaan, ja päätelaitteen, joihin soitetaan, kansainvälinen tunniste, c) palvelun ensimmäisen aktivoinnin päivämäärä ja kellonaika aikavyöhyketietoineen, jos palvelu on maksettu etukäteen, 5. internetpuhelinpalvelujen osalta myös liittymän, josta soitetaan, ja liittymän, johon soitetaan, IP-osoitteet ja annetut käyttäjätunnisteet Ensimmäistä virkettä sovelletaan soveltuvin osin, 1. kun viestintä tapahtuu tekstiviesteillä, multimediaviesteillä tai vastaavilla viesteillä; tällöin ensimmäisen virkkeen 2 kohdassa tarkoitetut tiedot korvataan viestin lähetys- ja vastaanottoajankohdalla, 2. verkon hallinnoijan osallistumisen vuoksi vastaamatta jääneet tai epäonnistuneet puhelut – – (3) Yleisesti saatavilla olevien internetyhteyspalvelujen tarjoajien on säilytettävä 1. tilaajalle internetin käyttöä varten annettu IP-osoite, 2. internetiin pääsyn mahdollistavan liittymän selvä tunniste ja annettu käyttäjätunniste 3. annetusta IP-osoitteesta tapahtuvan internetin käytön alkamisen ja päättymisen päivä ja aika aikavyöhyketietoineen. (4) Matkapuhelinpalveluita käytettäessä on säilytettävä viestinnän alkaessa käytettyjen puhelun soittajan ja sen vastaanottajan liittymien käyttämien lähetyssolujen tunnukset. Yleisesti saatavilla olevien internetyhteyspalvelujen yhteydessä on mobiilikäytön tapauksessa säilytettävä internetyhteyden alkaessa käytettyjen lähetyssolujen tunnukset. On myös säilytettävä tiedot, joiden perusteella saadaan selville kyseisen lähetyssolun antennien maatieteellinen sijainti ja säteilyn pääsuunnat. (5) Viestinnän sisältöä, tietoja vierailluista internetsivuista ja tietoja sähköpostipalveluista ei saada säilyttää tämän säännöksen nojalla. (6) Edellä 99 §:n 2 momentissa tarkoitetun viestinnän taustalla olevia tietoja ei saada säilyttää tämän säännöksen nojalla. Tätä sovelletaan soveltuvin osin 99 §:n 2 momentissa tarkoitetuilta toimijoilta lähtöisin olevaan puhelinviestintään. Edellä 99 §:n 2 momentin toisesta seitsemänteen virkettä sovelletaan soveltuvin osin.[ ( 14 )] – –”.
77.

Ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Gyulai Törvényszékin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Neljäs kysymys Palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon 16.12.1996 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 96/71/EY on tulkittava siten, että sitä sovelletaan rajat ylittävään palvelujen tarjoamiseen maantieliikenteen alalla. Ensimmäinen kysymys Direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että vastaanottavan jäsenvaltion ”vähimmäispalkkoja” koskevan kansallisen lainsäädännön rikkomiseen voidaan vedota kotijäsenvaltiossa nostetun kanteen yhteydessä, jos kotijäsenvaltion tuomioistuimilla on toimivalta ratkaista asia esimerkiksi sillä perusteella, että työnantajan kotipaikka on kyseisessä valtiossa. Toinen kysymys Päivärahoja, jotka maksetaan ilman, että kustannuksista esitetään todisteita – minkä tarkistaminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä –, ei makseta direktiivin 96/71 3 artiklan 7 kohdassa tarkoitettuna korvauksena lähetettynä olosta aiheutuneista tosiasiallisista kustannuksista. Jos nyt esillä olevassa asiassa kyseessä olevat päivärahat myös maksetaan lähetettynä olosta maksettavina lisinä, niiden on katsottava olevan osa vähimmäispalkkaa. Kolmas kysymys Tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 3821/85 ja (EY) N:o 2135/98 muuttamisesta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3820/85 kumoamisesta 15.3.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 561/2006 10 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole sellaisenaan esteenä polttoainesäästölisälle, jonka työnantaja voi maksaa työhön lähetetylle työntekijälle silloin, kun polttoaineen kulutuksen vakiotasoa ei ylitetä. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on kuitenkin tarkistaa, onko polttoainesäästölisän kuitenkin katsottava tietyn asian erityisolosuhteissa perustuvan ajomatkaan ja/tai kuljetettujen tavaroiden määrään ja onko se omiaan vaarantamaan liikenneturvallisuutta ja/tai kannustamaan asetuksen N:o 561/2006 rikkomiseen. Viides kysymys jätetään tutkimatta.
177.

On muistutettava, että silloin, kun unionin yleinen tuomioistuin on ratkaissut täyden tuomiovaltansa perusteella unionin oikeuden rikkomisesta yrityksille määrättyjen sakkojen suuruuden, unionin tuomioistuimen asiana ei ole korvata kohtuullisuussyistä unionin yleisen tuomioistuimen harkintavaltaa omallaan, kun se käsittelee oikeuskysymyksiä valituksen yhteydessä. Ainoastaan, jos unionin tuomioistuin arvioi, että seuraamuksen taso on paitsi epäasianmukainen myös liiallinen, minkä vuoksi se on suhteeton, olisi todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen sen vuoksi, että sakon määrä on epäasianmukainen. ( 51 )
71.

Edellä mainitun oikeuskäytännön perusteella voitaisiin ajatella, että vahvistavia toimia koskevalla oikeuskäytännöllä on tarkoitus estää uudelleentarkastelupyynnön esittäminen, josta voi käytännössä aiheutua kanteen nostamiselle asetetun uuden määräajan alkaminen vahvistetun ja jo lainvoimaiseksi tulleen päätöksen osalta. Näin ollen tätä oikeuskäytäntöä sovellettaisiin ainoastaan tilanteissa, joissa myöhempi toimi on toteutettu asianomaisen pyynnöstä, mistä seuraisi, että myöhemmät toimet, jotka on toteutettu niiden toteuttajan omasta aloitteesta, olisivat aikaisemman toimen korvaavia uusia toimia. Riski siitä, että toimi aiheuttaa kanteen nostamiselle asetetun uuden määräajan alkamisen, jäisi tällaisen uuden toimen toteuttajan vastattavaksi. Jos tämä päättely pitäisi paikkansa, olisi katsottava, että toinen riidanalainen päätös on korvannut ensimmäisen riidanalaisen päätöksen.
113.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Sąd Rejonowy w Białymstokun toiseen ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 7 artiklan 5 alakohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltioon sijoittautunutta liikeyritystä, joka toimii vakuutusyrityksen, jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa, kanssa tehdyn sopimuksen puitteissa, voidaan pitää kyseisen vakuutusyrityksen sivuliikkeenä, agentuurina tai muuna toimipaikkana, jos seuraavat edellytykset täyttyvät kumulatiivisesti: – se harjoittaa jäsenvaltiossa toimintaa korvaten moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavan vakuutuksen perusteella omaisuusvahinkoja, joiden riskit vakuutusyritys kattaa – se esiintyy ulospäin vakuutusyrityksen jatkeena ja – sillä on johto ja sellaiset aineelliset valmiudet, että se voi käydä liikeneuvotteluja kolmansien kanssa, niin ettei kolmansien tarvitse olla suorassa yhteydessä vakuutusyritykseen, vaikka ne tietävät, että oikeussuhde syntyy lopulta vakuutusyrityksen kanssa.
114.

Edellä esitetyn perusteella unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti katsonut, että asetuksen 2015/1589 1 artiklan d alakohdassa säädetyt edellytykset eivät täyty käsiteltävässä asiassa. Komissio on sen sijaan riidanalaisessa päätöksessään osoittanut riittävällä tavalla, että Belgiassa sovellettu käytäntö, jossa monikansallisiin konserneihin kuuluvien yhtiöiden voittoja oikaistiin, muodostaa asetuksen 2015/1589 1 artiklan d alakohdassa tarkoitetun tukiohjelman. Näin ollen valitusperuste on perusteltu.
123.

On syytä muistaa, että unionin toimen kumoaminen johtaa yleensä sen poistamiseen unionin oikeusjärjestyksestä siitä ajankohdasta alkaen, jona kyseinen toimi tuli voimaan, eli kumoamisella on taannehtivia (ex tunc) vaikutuksia. ( 30 ) Valituksenalaisen tuomion 109–111 kohdassa mainitusta vakiintuneesta oikeuskäytännöstä kuitenkin ilmenee, että SEUT 264 artiklan toisen kohdan mukaan unionin tuomioistuimet voivat lieventää kumoamisen taannehtivia vaikutuksia tarpeellisiksi katsomissaan tapauksissa toteamalla, miltä osin kumotun toimen vaikutuksia on pidettävä pysyvinä. Kyseistä määräystä on tulkittu muun muassa siten, että sen ansiosta kumotun unionin toimen vaikutukset on oikeusvarmuuteen liittyvistä syistä tai syistä, joilla pyritään välttämään unionin esimerkiksi ympäristönsuojelun tai kansanterveyden alalla toteuttamien politiikoiden heikkeneminen, mahdollista pysyttää voimassa, kunnes kyseinen unionin toimielin tai elin toteuttaa asianmukaiset toimenpiteet. ( 31 )
104.

Näin ollen on niin, että vaikka asetuksen N:o 1073/1999 11 artiklan 7 kohdassa säädetään, että valvontakomitealle on ilmoitettava tapauksista, jotka edellyttävät tietojen toimittamista oikeusviranomaisille, mikään ei kuitenkaan viittaa siihen, että tietojen toimittaminen edellyttäisi valvontakomitean tutkivan mainitut tiedot, koska tällainen lykkäävä vaikutus on lisäksi ristiriidassa OLAFin valvontakomitean, joka huolehtii OLAFin toiminnan systeemisestä seurannasta, tehtävän kanssa.
8.

Direktiiviin 2005/36 direktiivillä 2013/55 lisätyssä 4 f artiklassa, jonka otsikko on ”Osittainen ammatinharjoittamisoikeus”, säädetään seuraavaa: ”1. Vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on myönnettävä tapauskohtaisesti osittainen oikeus harjoittaa ammattia alueellaan vain, kun kaikki seuraavat edellytykset täyttyvät: (a) ammattihenkilö on täysin pätevä harjoittamaan kotijäsenvaltiossaan sitä ammatillista toimintaa, jota varten osittaista ammatinharjoittamisoikeutta haetaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa; (b) kotijäsenvaltiossa laillisesti harjoitetun ammatillisen toiminnan ja vastaanottavassa jäsenvaltiossa säännellyn ammatin väliset erot ovat niin suuret, että korvaavien toimenpiteiden soveltaminen merkitsisi, että hakijan olisi suoritettava vastaanottavassa jäsenvaltiossa edellytettävä koulutusohjelma kokonaan saadakseen oikeuden harjoittaa säänneltyä ammattia kaikilta osin vastaanottavassa jäsenvaltiossa; (c) ammatillinen toiminta voidaan objektiivisesti erottaa vastaanottavassa jäsenvaltiossa kyseisen säännellyn ammatin piiriin kuuluvasta muusta toiminnasta. Edellä olevan c alakohdan soveltamiseksi vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on otettava huomioon, voidaanko kyseistä ammatillista toimintaa harjoittaa kotijäsenvaltiossa itsenäisesti. 2. Osittainen ammatinharjoittamisoikeus voidaan evätä, jos se on perusteltua yleiseen etuun liittyvistä pakottavista syistä, omiaan takaamaan tavoitellun tavoitteen saavuttamisen eikä ylitä sitä, mikä on tarpeen tavoitteen saavuttamiseksi. 3. Vastaanottavaan jäsenvaltioon sijoittautumista varten esitetyt hakemukset on tutkittava III osaston I ja IV lukujen mukaisesti. 4. Hakemukset, jotka koskevat palvelujen väliaikaista ja satunnaista tarjoamista vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja ammatillista toimintaa, jolla on vaikutusta kansanterveyteen tai yleiseen turvallisuuteen, on tutkittava II osaston mukaisesti. 5. Jäljempänä olevan 7 artiklan 4 kohdan kuudennesta alakohdasta ja 52 artiklan 1 kohdasta poiketen ammatillista toimintaa on harjoitettava kotijäsenvaltiossa annetulla ammattinimikkeellä, kun osittainen ammatinharjoittamisoikeus on myönnetty. Vastaanottava jäsenvaltio voi vaatia, että ammattinimikettä käytetään vastaanottavan jäsenvaltion kielillä. Ammattihenkilöiden, joille on myönnetty osittainen ammatinharjoittamisoikeus, on ilmoitettava ammatillisen toimintansa laajuus selvästi palvelun vastaanottajille. 6. Tätä artiklaa ei sovelleta ammattihenkilöihin, joiden ammattipätevyys tunnustetaan automaattisesti III osaston II, III ja III a luvun nojalla.”
95.

Unionin tuomioistuin on todennut tuomiossa CA Consumer Finance ( 48 ), että direktiivi 2008/48 on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan kyseisen direktiivin 5 ja 8 artiklassa säädettyjen velvollisuuksien (sopimuksen tekoa edeltävä tietojenanto ja kuluttajan luottokelpoisuuden arviointi) noudattamatta jättämistä koskeva todistustaakka on kuluttajalla, siksi että tällainen säännöstö vaarantaa tehokkuusperiaatteen toteutumisen. Unionin tuomioistuin on nimittäin huomauttanut yhtäältä, ettei kuluttajalla ole käytettävissään keinoja osoittaa sitä, ettei luotonantaja ole täyttänyt näitä velvollisuuksia. Toisaalta se on tuonut esille, että kyseisessä direktiivissä taattujen oikeuksien tehokas käyttö tulee turvatuksi kansallisen oikeuden säännöllä, jonka mukaan luotonantaja on lähtökohtaisesti velvollinen osoittamaan tuomioistuimessa, että se on täyttänyt kyseiset velvollisuudet asianmukaisesti. ( 49 )