ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Yksityiset voivat vedota UNICE:n, CEEP:n ja EAY:n tekemästä vanhempainlomaa koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 96/34 liitteenä olevan vanhempainlomaa koskevan puitesopimuksen 2 lausekkeen 6 kohtaan kansallisessa tuomioistuimessa. Tällä lausekkeella asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus säilyttää vanhempainloman loppuun asti sellaisinaan työntekijälle tällaisen loman alkuun mennessä kertyneet tai kertymässä olevat edut sekä soveltaa mainittuja etuja, tänä aikana tapahtuneet muutokset mukaan lukien, loman päättyessä. Tällä lausekkeella, jolla pyritään estämään niiden työntekijöiden, jotka ovat päättäneet käyttää mahdollisuutta vanhempainlomaan, etuuksien kaikenlainen heikentyminen, velvoitetaan siis yleisellä ja yksiselitteisellä tavalla niin kansalliset viranomaiset kuin työnantajat tunnustamaan tällaisen loman alkuun mennessä jo kertyneet ja kertymässä olevat edut ja takaamaan se, että etuuksien kertyminen työntekijälle voi loman päättyessä jatkua niin kuin lomaa ei olisi ollut. Tämän vuoksi mainitun 2 lausekkeen 6 kohdan sisältö on siten riittävän täsmällinen, jotta oikeussubjekti voi vedota tähän määräykseen ja jotta tuomioistuin voi soveltaa sitä.

UNICE:n, CEEP:n ja EAY:n tekemästä vanhempainlomaa koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 96/34 liitteenä olevan vanhempainlomaa koskevan puitesopimuksen 2 lausekkeen 6 ja 8 kohta eivät ole esteenä sille, että työntekijälle pysyvän työkyvyttömyyden perusteella maksettavan eläkkeen laskennassa otetaan huomioon se, että hän on käyttänyt mahdollisuutta osa-aikaiseen vanhempainlomaan, jonka aikana hän on suorittanut sosiaaliturvamaksuja ja hänelle on kertynyt eläke-etuuksia saadun palkan suhteessa.

Yhtäältä mainitun puitesopimuksen 2 lausekkeen 6 kohdalla ei kuitenkaan säännellä työsuhteeseen perustuvia oikeuksia ja velvollisuuksia vanhempainloman keston aikana vaan niissä viitataan kansalliseen lainsäädäntöön ja kollektiivisopimuksiin työsopimukseen tai työsuhteeseen sovellettavan järjestelmän määrittämiseksi, mukaan lukien se, missä määrin etuuksien kertyminen työntekijälle jatkuu mainitun loman aikana sekä suhteessa työnantajaan että ammatillisten sosiaaliturvajärjestelmien perusteella. Toisaalta tämän puitesopimuksen 2 lausekkeen 8 kohdassa viitataan sosiaaliturvaetuuksien säilyttämiseen sen jakson aikana, jolloin työntekijä käyttää mahdollisuutta vanhempainlomaan, eikä aseteta jäsenvaltioille konkreettista velvoitetta tältä osin. Niinpä niillä ei aseteta jäsenvaltioille velvollisuutta taata työntekijöille sitä, että heidän tulevien sosiaaliturvaetuuksiensa kertyminen jatkuu sinä aikana, kun he käyttävät mahdollisuutta osa-aikaiseen vanhempainlomaan, samalla tavalla kuin jos he olisivat jatkaneet kokoaikaista työskentelyä.

(ks. 40 ja 42–44 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Kyseisten tavaramerkkien samankaltaisuus – Arviointiperusteet

(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)
Asia C-542/07 P

Imagination Technologies Ltd

vastaan

sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit) (SMHV)

”Muutoksenhaku — Yhteisön tavaramerkki — Rekisteröinnin esteet — Asetus (EY) N:o 40/94 — 7 artiklan 3 kohta — Käytön perusteella syntynyt erottamiskyky — Rekisteröintihakemuksen jättämispäivää myöhempi käyttö”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 11.6.2009 I ‐ 4939

Tuomion tiivistelmä

Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Ehdottomat hylkäysperusteet – Tavaramerkit, joilta puuttuu erottamiskyky – Poikkeus – Erottamiskykyiseksi tuleminen käytön perusteella

(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 3 kohta)

Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 3 kohdan mukaan ”1 kohdan b, c ja d alakohtaa ei sovelleta, jos tavaramerkki on käytössä tullut erottamiskykyiseksi niiden tavaroiden tai palvelujen osalta, joille rekisteröintiä haetaan”.

Tämän säännöksen sanamuodosta ja erityisesti verbien käyttämisestä menneessä aikamuodossa ilmaisussa ”tavaramerkki – – on käytössä tullut” siis johtuu, että tavaramerkin on täytynyt jo rekisteröintihakemuksen jättämishetkellä olla tullut käytössä erottamiskykyiseksi.

Tätä ranskankielistä kieliversiota koskevaa toteamusta tukevat muut eri kieliversiot, kuten englannin-, saksan-, italian- ja hollanninkieliset kieliversiot.

Alaa koskevan lainsäädännön kehitys heijastaa selvästi sitä, että yhteisöjen lainsäätäjän tarkoituksena on ollut myöntää yhteisön tavaramerkkiin perustuva suoja ainoastaan tavaramerkeille, jotka ovat tulleet käytössä erottamiskykyisiksi ennen rekisteröintihakemusta.

Lisäksi asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 3 kohdan kirjaimellinen tulkinta on ainoa, joka on yhteensoveltuva yhteisön tavaramerkin ehdottomien ja suhteellisten hylkäysperusteiden järjestelmän johdonmukaisuuden kanssa; tämän järjestelmän mukaan rekisteröintihakemuksen jättämispäivä määrittää tavaramerkin etuoikeuden suhteessa toiseen.

Lisäksi tavaramerkki, joka ei ole rekisteröintihakemuksen jättämishetkellä erottamiskykyinen, voisi olla väitemenettelyssä tai mitättömyysvaatimuksen yhteydessä perustana suhteelliseen hylkäysperusteeseen vetoamiselle sellaista toista tavaramerkkiä vastaan, jonka hakemispäivä on ensimmäisen tavaramerkin hakemispäivää myöhäisempi. Tällainen tilanne olisi vieläkin mahdottomampi hyväksyä, jos sen hakemispäivänä toinen tavaramerkki jo on erottamiskykyinen, kun taas ensimmäinen ei olisi vielä käytössä tullut sellaiseksi.

(ks. 41–44, 51 ja 52 kohta)
Komission edellytetään määrittelevän ja panevan täytäntöön yhteisön kilpailupolitiikan, ja sillä on tätä varten harkintavaltaa sille tehtyjen kantelujen käsittelemisessä. Kun komissio asettaa sille tehdyt kantelut tärkeysjärjestykseen, se voi lainmukaisesti käyttää perusteena yhteisön etua. Tässä yhteydessä sen on arvioitava kussakin tapauksessa sitä, kuinka vakavia väitetyt kilpailuolosuhteiden loukkaamiset ovat ja kuinka pysyviä niiden vaikutukset ovat. Tästä velvollisuudesta seuraa erityisesti, että sen on otettava huomioon kantelussa esitettyjen rikkomisten kesto ja merkitys sekä niiden vaikutus Euroopan yhteisössä vallitsevaan kilpailutilanteeseen.

Näin ollen tapauksessa, jossa on katsottu, että kyseessä on vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, EY 81 ja EY 82 artiklan rikkomista koskevan kantelun tutkii komissio eivätkä kansalliset kilpailuviranomaiset, jos asiaan liittyy riittävä yhteisön etu. Näin saattaisi olla erityisesti silloin, kun kantelun kohteena oleva rikkominen on omiaan aiheuttamaan merkittäviä häiriöitä yhteismarkkinoilla.

(ks. 31, 53 ja 54 kohta)
Jäsenvaltioiden itsenäisiä kauppaedustajia koskevan lainsäädännön yhteensovittamisesta annetun direktiivin 86/653 17 artiklassa säädetty järjestelmä on erityisesti sen suojan osalta, jota kauppaedustajalle annetaan edustussopimuksen lakattua, luonteeltaan pakottava. Kun kyseessä on siten edustussopimuksen lakkaamisesta suoritettava hyvitys, jäsenvaltiot voivat ainoastaan direktiivin 17 ja 18 artiklassa säädettyjen täsmällisten puitteiden rajoissa käyttää harkintavaltaansa, kun ne valitsevat menetelmän tämän hyvityksen laskemiseksi. Direktiivin 17 artiklassa perustettu järjestelmä jakautuu kolmeen vaiheeseen. Ensimmäisessä vaiheessa pyritään määrittämään päämiehelle liikesuhteista kauppaedustajan hankkimien asiakkaiden kanssa koituvien etujen määrä tämän direktiivin 17 artiklan 2 kohdan a alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaisesti. Toisessa vaiheessa pyritään tämän jälkeen tutkimaan saman säännöksen toisen luetelmakohdan mukaisesti, onko määrä, johon päädyttiin edellä kuvattujen perusteiden perusteella, kohtuullinen, kun otetaan huomioon kaikki asiaan vaikuttavat seikat ja erityisesti kauppaedustajan menettämät provisiot. Lopuksi kolmannessa vaiheessa hyvityksen määrään sovelletaan direktiivin 17 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädettyä enimmäismäärää, jolla on merkitystä vain, mikäli kahdessa edellisessä vaiheessa laskettu määrä ylittää sen.

(ks. 17–19 kohta)
Säännösten vastaista tuontia yhteisön tullialueelle on sellainen tavaroiden maahantuonti, jossa ei noudateta seuraavia asetuksessa N:o 2913/92, jolla perustettiin tullikoodeksi, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2700/2000, säädettyjä vaiheita. Ensinnäkin kyseisen koodeksin 38 artiklan 1 kohdan mukaan tavarat, jotka on tuotu yhteisön tullialueelle, on viipymättä kuljetettava tulliviranomaisten osoittamaan tullitoimipaikkaan tai vapaa-alueelle. Toiseksi kyseisen koodeksin 40 artiklan mukaan tavaroiden saavuttua tullitoimipaikkaan ne on esitettävä tullille.

Vastaavasti sellaiset tavarat on ”tuotu säännösten vastaisesti” yhteisön tullialueelle tullikoodeksin 202 artiklassa tarkoitetulla tavalla, jotka sijaitsevat yhteisön ulkoisen maarajan ylittämisen jälkeen yhteisön tullialueella sijaitsevan ensimmäisen tullitoimipaikan ulkopuolella mutta joita ei ole kuljetettu sinne eikä esitetty tullille, jolloin tulliviranomaiset eivät ole saaneet ilmoitusta tavaroiden tuonnista henkilöiltä, jotka vastaavat tämän velvollisuuden täyttämisestä. Lisäksi näiden edellytysten mukaisesti tapahtuva tavaroiden tuonti synnyttää tullivelan, josta vastaa erityisesti henkilö, joka on suorittanut tällaisen tuonnin säännösten vastaisen tuonnin hetkellä, eli sillä hetkellä, jona on selvää, ettei erityisesti tullikoodeksin 38–41 artiklassa säädettyjä muodollisuuksia ole täytetty. Näin ollen säännösten vastainen tuonti ja velan syntyminen tapahtuvat samanaikaisesti.

(ks. 21 ja 26–28 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Yhteisön ajokortista annetun direktiivin 91/439, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1882/2003, 7 artiklan 5 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltion kansalaisella on yhtä aikaa kaksi voimassa olevaa ajokorttia, joista toinen on yhteisön ajokortti ja toisen on myöntänyt toinen jäsenvaltio, kun molemmat ajokortit on hankittu ennen viimeksi mainitun valtion liittymistä Euroopan unioniin.

Vaikka onkin totta, että direktiivin 91/439 7 artiklan 5 kohdassa vahvistetaan yhden ainoan yhteisön ajokortin periaate, tämä artikla ei kuitenkaan ole esteenä sille, että jäsenvaltion kansalaisella on yhä useita voimassa olevia ajokortteja silloin, kun jokin näistä ajokorteista on myönnetty jäsenvaltiossa ennen sen liittymistä, jos tällaisen ajokortin voimassaolo ei ole päättynyt. Tällaisessa tilanteessa kyseisellä säännöksellä ei näin ollen ole kahden voimassa olevan ajokortin tapauksessa vaikutusta jommankumman ajokortin voimassaoloon. Siinä ei säädetä soveltamista koskevasta etusijajärjestyksestä eikä siinä säädetä, että aikaisemmin myönnetty ajokortti menetetään automaattisesti tai että myöhemmin myönnetty ajokortti on pätemätön.

(ks. 56–58 ja 60 kohta, tuomiolauselman 1 kohta)
Kun on kyse sellaisista eduista, jotka on saatu yhteisön talousarviosta perusteettomasti sellaisten sääntöjenvastaisuuksien vuoksi, jotka ovat tapahtuneet ennen Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta annetun asetuksen N:o 2988/95 voimaantuloa, on todettava, että kun se on antanut kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdan ja ellei kyseisen artiklan 3 kohdasta muuta johdu, yhteisön lainsäätäjä on määritellyt yleisen vanhentumisaikaa koskevan säännön, jolla se on tarkoituksellisesti rajannut neljään vuoteen sen ajan, jonka kuluessa jäsenvaltioiden viranomaisten, jotka toimivat yhteisön talousarvion nimissä ja lukuun, pitäisi tai olisi pitänyt periä takaisin mainitunlaiset perusteettomasti saadut edut.

Kun on kyse veloista, jotka ovat syntyneet kansallisen vanhentumissäännön soveltamisajankohtana ja jotka eivät ole vielä vanhentuneet, asetuksen N:o 2988/95 voimaantulosta seuraa, että kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan mainitunlainen velka on lähtökohtaisesti vanhentunut neljän vuoden kuluttua siitä ajankohdasta, jolloin sääntöjenvastaisuudet ovat tapahtuneet. Tällaisessa tilanteessa mitä tahansa toimijan mainitun säännöksen nojalla perusteettomasti saamaa määrää, joka on perustunut ennen asetuksen N:o 2988/95 voimaantuloa tapahtuneeseen sääntöjenvastaisuuteen, on lähtökohtaisesti pidettävä vanhentuneena, ellei ole olemassa mitään sellaista vanhentumisen katkaisevaa tointa, joka on tehty neljän vuoden kuluessa mainitunlaisen sääntöjenvastaisuuden tapahtumisesta, jollei muuta johdu jäsenvaltioille asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 3 kohdassa varatusta mahdollisuudesta säätää pitemmistä vanhentumisajoista.

Asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädettyä vanhentumisaikaa sovelletaan siis ennen kyseisen asetuksen voimaantuloa tapahtuneisiin sääntöjenvastaisuuksiin, ja se alkaa kulua kyseessä olevan sääntöjenvastaisuuden tapahtumapäivästä lukien.

(ks. 29 ja 31–34 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Perusteluvelvollisuus ei kuitenkaan velvoita ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta esittämään perusteluja, joissa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan asianosaisten esittämiä päätelmiä. Perustelut voivat olla implisiittisiä, kunhan asianosaiset saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi kyseiset toimenpiteet on toteutettu, ja toimivaltaisella tuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee harjoittamaan laillisuusvalvontaansa.

Toteuttaakseen asianmukaisesti oikeusriidan tosiseikkojen arviointia koskevan tehtävänsä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on tutkittava tarkasti kaikkia asianosaisten sille toimittamia asiakirjoja ja otettava ne huomioon, mukaan lukien asiakirjat, jotka on toimitettu asiakirjavihkoon suullisen käsittelyn jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan mukaisen prosessinjohtotoimenpiteen yhteydessä.

Muunlainen tulkinta olisi yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi määrättyjen seuraamusten ehkäisevän vaikutuksen takaamista koskevan tarpeen vastaista. Komissiolla oleva mahdollisuus määrätä suuruudeltaan asianmukaisia sakkoja kyseessä olevien kilpailusääntöjen rikkomisten toteuttajille voisi muuten joutua kyseenalaiseksi, koska yritysten yhteenliittymille, joiden liikevaihto on hyvin pieni mutta joihin kuuluu suuri määrä yrityksiä, joiden yhteenlaskettu liikevaihto on merkittävä, ja jotka eivät voi tehdä jäseniään muodollisesti sitovia päätöksiä, voitaisiin määrätä vain hyvin pieniä sakkoja, vaikka näiden yhteenliittymien toteuttamilla kilpailusääntöjen rikkomisilla on voinut olla huomattava vaikutus kyseessä olevilla markkinoilla.

Komission päätös, jolla määrätään sakkoja järjestölle, johon kuuluu yritysten yhteenliittymiä, sekä sen jäsenjärjestöille kunkin järjestön osallistumisen vuoksi ja sen mukaan, mikä on kullekin niistä kuuluva osavastuu kilpailusääntöjen rikkomisesta, ei loukkaa ne bis in idem -periaatetta. Se seikka, että nämä järjestöt ovat ensiksi mainitun järjestön jäseniä, ei nimittäin merkitse sitä, että niille olisi määrätty useampi seuraamus samasta rikkomisesta, sillä koska ne ovat itsenäisiä oikeushenkilöitä, koska niillä on erilliset talousarviot ja tavoitteet, jotka eivät aina vastaa toisiaan, ja koska ne vastaavat omasta toiminnastaan ja puolustavat omia erityisiä etujaan, ne bis in idem -periaatteen soveltamiselle välttämätön edellytys siitä, että sääntöjen rikkojien on oltava samat, ei täyty.

Tämä päätös ei loukkaa myöskään suhteellisuusperiaatetta, vaikka komissio on ottanut huomioon kunkin yhteenliittymän jäsenten liikevaihdon asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun 10 prosentin enimmäismäärän määrittämiseksi. Järjestöjen, joille on määrätty seuraamus, suorille tai välillisille jäsenille ei näin ollen ole määrätty kaksinkertaisia sakkoja yhdestä ja samasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, koska tämän liikevaihdon ottaminen huomioon ei merkitse, että järjestön jäsenille on määrätty sakko tai edes että kyseessä olevalla järjestöllä on velvollisuus vyöryttää sakon kustannukset jäsenilleen.

(ks. 127–130 kohta)
EY 82 artiklaa on tulkittava siten, että tekijänoikeusjärjestö, jolla on määräävä markkina-asema yhteismarkkinoiden merkittävällä osalla, ei käytä väärin tätä asemaa, kun se soveltaa tekijänoikeudella suojattujen musiikkiteosten lähettämisestä televisiossa maksettavien korvausten osalta kaupallisiin televisiokanaviin sellaista korvausmallia, jonka mukaan korvausten määrä vastaa osaa televisiokanavien tuloista, sillä edellytyksellä, että tämä osa on kokonaisuudessaan suhteessa televisiossa todella lähetettyjen tai mahdollisesti lähetettävien tekijänoikeudella suojattujen musiikkiteosten määrään nähden ja ettei ole olemassa toista menetelmää, jonka mukaan on mahdollista tarkemmin yksilöidä ja ilmaista määrällisesti näiden teosten käyttö ja katselijat, nostamatta kuitenkaan suhteettomasti sopimusten hallinnoinnista ja tekijänoikeudella suojattujen musiikkiteosten käytön valvonnasta aiheutuvia kuluja.

(ks. 41 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-1/07

Rikosoikeudenkäynti

Frank Weberiä

vastaan

(Landgericht Siegenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Direktiivi 91/439/ETY — Ajokorttien vastavuoroinen tunnustaminen — Ajokortin väliaikainen poisottaminen — Ajo-oikeuden peruuttaminen — Toisessa jäsenvaltiossa myönnetyn sellaisen toisen ajokortin pätevyys, joka on myönnetty silloin, kun ajokortti oli väliaikaisesti otettu pois”

Julkisasiamies Y. Botin ratkaisuehdotus 17.7.2008 I ‐ 8573

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 20.11.2008 I ‐ 8583

Tuomion tiivistelmä

Liikenne – Maantiekuljetukset – Ajokortti – Direktiivi 91/439

(Neuvoston direktiivin 91/439, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1882/2003, 1 artiklan 2 kohta ja 8 artiklan 2 ja 4 kohta)

Yhteisön ajokortista annetun neuvoston direktiivin 91/439, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1882/2003, 1 artiklan 2 kohtaa ja 8 artiklan 2 ja 4 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio kieltäytyy tunnustamasta alueellaan toisessa jäsenvaltiossa annetun ajokortin mukaisen ajo-oikeuden sellaiselta henkilöltä, johon on kohdistettu toimenpide, jolla peruutettiin ajo-oikeus ensin mainitussa jäsenvaltiossa, vaikka tämä peruuttaminen tehtiin kyseisen ajokortin antamispäivän jälkeen, koska tämä ajokortti annettiin silloin, kun ensimmäisen jäsenvaltion antaman ajokortin osalta oli voimassa ajokortin poisottamista koskeva toimenpide, ja koska sekä kyseinen toimenpide että peruuttamista koskeva toimenpide olivat perusteltuja syistä, jotka olivat olemassa toisen ajokortin antamispäivänä.

(ks. 41 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-239/07

Perustuslainmukaisuuden valvontaa koskeva asia,

jonka ovat panneet vireille

Julius Sabatauskas ym.

(Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismasin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Sähkön sisämarkkinat — Direktiivi 2003/54/EY — Direktiivin 20 artikla — Siirto- ja jakeluverkot — Kolmannen osapuolen pääsy verkkoon — Jäsenvaltioiden velvollisuudet — Kolmansien osapuolten vapaa pääsy sähkön siirto- ja jakeluverkkoihin”

Julkisasiamies J. Kokottin ratkaisuehdotus 12.6.2008 I ‐ 7525

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 9.10.2008 I ‐ 7539

Tuomion tiivistelmä

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Sähkön sisämarkkinoiden käyttöönottoon ja toimintaan tarkoitetut toimenpiteet – Direktiivi 2003/54 – Kolmansien osapuolten pääsy sähkön siirto- ja jakeluverkkoihin

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/54 20 artikla)

Sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 96/92 kumoamisesta annetun direktiivin 2003/54 20 artiklaa on tulkittava siten, että siinä määritellään jäsenvaltioiden velvollisuudet ainoastaan sikäli kuin kyse on kolmansien osapuolten pääsystä sähkön siirto- ja jakeluverkkoon muttei niiden liittämisestä näihin verkkoihin ja ettei siinä säädetä, että verkkoon pääsyä koskevan järjestelmän, joka jäsenvaltioiden on toteutettava, on mahdollistettava vaatimukset täyttävien asiakkaiden voivan vapaasti valita, minkä tyyppiseen verkkoon ne haluavat tulla liitetyiksi.

Kyseistä 20 artiklaa on myös tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään, että vaatimukset täyttävän asiakkaan laitteet voidaan liittää siirtoverkkoon ainoastaan, jos jakeluverkonhaltija kieltäytyy sille asetettujen teknisten tai toimintaa koskevien vaatimusten vuoksi liittämästä verkkoonsa toimiluvassaan osoitetulla alueella olevia vaatimukset täyttävän asiakkaan laitteita. Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin varmistuttava siitä, että tämän järjestelmän täytäntöönpanossa ja soveltamisessa noudatetaan kriteereitä, jotka ovat verkon käyttäjiin nähden objektiivisia ja näiden välillä syrjimättömiä.

(ks. 49 kohta ja tuomiolauselma)
EY 95 artiklan 5 kohdassa edellytetään, että kansallisten poikkeussäännösten käyttöönotto perustuu uuteen, ympäristönsuojelua tai työympäristön suojelua koskevaan tieteelliseen näyttöön kyseisen jäsenvaltion erityisten ongelmien vuoksi, jotka ovat ilmenneet yhdenmukaistamistoimenpiteen toteuttamisen jälkeen, ja että sekä aiotut säännökset että niiden antamisen syyt annetaan tiedoksi komissiolle. Nämä edellytykset ovat kumulatiivisia, ja niiden on siten kaikkien täytyttävä, tai muuten komissio hylkää poikkeavat kansalliset säännökset.

Komissiolla on laaja harkintavalta sen arvioimisessa, täyttyvätkö edellä mainitut edellytykset todella, mikä voi mahdollisesti edellyttää monitahoisten teknisten arviointien suorittamista. Tämän harkintavallan käyttö ei kuitenkaan ole tuomioistuinvalvonnan ulkopuolella. Yhteisöjen tuomioistuinten on nimittäin paitsi tutkittava esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus myös tarkistettava, muodostavatko nämä todisteet merkityksellisten seikkojen kokonaisuuden, joka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty.

Lisäksi silloin, kun yhteisön toimielimellä on laaja harkintavalta, yhteisön oikeusjärjestyksessä myönnettyjen takeiden noudattamisen valvonta hallinnollisissa menettelyissä on erityisen tärkeää. Näihin takeisiin kuuluvat muun muassa toimivaltaisen toimielimen velvollisuus tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki käsiteltävänä olevan tapauksen kannalta merkitykselliset seikat sekä perustella päätöksensä riittävällä tavalla. Näiden menettelyllisten takeiden noudattamisen valvonta on entistäkin tärkeämpää EY 95 artiklan 5 kohdassa määrätyn menettelyn puitteissa, koska tähän menettelyyn ei sovelleta kontradiktorista periaatetta.

(ks. 52–57 kohta)
Ilmanlaadun arvioinnista ja hallinnasta annetun direktiivin 96/62, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1882/2003, 7 artiklan 3 kohtaa on tulkittava niin, että pienten PM10 -hiukkasten päästöjen raja-arvojen tai varoituskynnysten ylittymisen uhatessa yksityisten oikeussubjektien, joita ylittymisen uhka koskee suoraan, on voitava saada toimivaltaiset kansalliset viranomaiset laatimaan toimintasuunnitelma, vaikka heillä olisi kansallisen oikeuden mukaan muita menettelymahdollisuuksia saada kyseiset viranomaiset toteuttamaan ilmansaasteiden torjumista koskevia toimenpiteitä.

(ks. 42 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)