ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Kuudennen direktiivin 20 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Alun perin tehty vähennys on oikaistava jäsenvaltioiden vahvistamien yksityiskohtaisten sääntöjen mukaan, erityisesti a) jos vähennys on suurempi tai pienempi kuin se, jonka tekemiseen verovelvollinen oli oikeutettu; b) jos vähennysten määrän määräytymisessä huomioon otetuissa erissä on veroilmoituksen antamisen jälkeen tapahtunut muutoksia, etenkin jos kauppa on peruutettu tai hinnanalennus saatu; oikaisua ei kuitenkaan suoriteta kokonaan tai osittain maksamatta jääneiden liiketoimien osalta eikä asianmukaisesti toteen näytetyn tai todetun tuhoutumisen, hävikin tai varkauden osalta eikä 5 artiklan 6 kohdassa tarkoitetun vähäarvoisten lahjojen tai näytekappaleiden antamista varten tapahtuneen käyttöön ottamisen osalta. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin vaatia oikaisua kokonaan tai osittain maksamatta jääneiden liiketoimien sekä varkauden osalta. – – 3. Oikaisukauden aikana luovutettua investointitavaraa on katsottava käytetyksi verovelvollisen taloudellisessa toiminnassa oikaisukauden loppuun saakka. Tätä taloudellista toimintaa on pidettävä kokonaisuudessaan verollisena, jos mainitun tavaran luovutus on verollinen: ja sitä on pidettävä kokonaan vapautettuna, jos luovutus on vapautettu. Oikaisu on suoritettava kerralla koko jäljellä olevan oikaisukauden osalta. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin jälkimmäisessä tapauksessa olla vaatimatta oikaisua, jos ostaja on verovelvollinen, joka käyttää kyseistä investointitavaraa yksinomaan sellaisissa liiketoimissa, joiden osalta arvonlisävero saadaan vähentää. 4. Jäsenvaltiot voivat 2 ja 3 kohtaa sovellettaessa – – — toteuttaa kaikki aiheelliset toimenpiteet, joilla estetään oikaisusta aiheutuva perusteeton hyöty, — sallia hallinnollisia yksinkertaistuksia. – –”
22

Luxemburgin suurherttuakunta ilmoittaa Beggenin vedenpuhdistamosta, että tämä puhdistamo on otettu käyttöön vuoden 2011 ensimmäisellä puoliskolla ja se on tämän valtion ylivoimaisesti suurin vedenpuhdistamo. Sen käsittelykapasiteetti on asukasvastineluvultaan 300000, mikä on kolme kertaa korkeampi kuin maan toiseksi suurimman vedenpuhdistamon käsittelykapasiteetti, ja siellä huolehditaan yli puolesta Luxemburgin taajaman tuottamasta kuormituksesta. Laitoksen tulokset paranevat jatkuvasti, minkä vuoksi voidaan pitäytyä siinä päätelmässä, että se on lähellä vaaditun tulostason saavuttamista.
23

Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 31 kohdassa, että kaikkien mainitun tuomion 21–30 kohdassa esitettyjen seikkojen valossa on arvioitava, katsoiko valituslautakunta riidanalaisessa päätöksessä perustellusti, että Centrotherm Systemtechnikin mitättömyysosastossa esittämät todisteet osoittavat kyseisen tavaramerkin tosiasiallisen käytön tämän tuomion 11 kohdassa mainituille tavaroille, ja katsoi mainitun tuomion 32–37 kohdassa seuraavaa: ”32 Nyt käsiteltävässä asiassa [Centrotherm Systemtechnikin] mitättömyysosastolle esittämä näyttö tavaramerkin tosiasiallisen käytön todistamiseksi on sen johtajan valaehtoinen vakuutus, neljä laskua ja 14 digitaalista valokuvaa. 33 Aluksi on todettava, että valituslautakunnan perusteluista ei ilmene, että sen päätelmä tavaramerkin tosiasiallisesta käytöstä edellä kohdassa 11 mainituille tavaroille perustuisi [Centrotherm Systemtechnikin] johtajan valaehtoiseen vakuutukseen. Kuten riidanalaisen päätöksen 26–30 kohdasta ilmenee, valokuvien todistusarvon ja neljän laskun välinen vuorovaikutus on saanut valituslautakunnan toteamaan, että tavaramerkin CENTROTHERM tosiasiallinen käyttö on näytetty toteen. Riidanalaisen päätöksen 27 ja 31 kohdan viittauksilla mainittuun vakuutukseen on tarkoitus ainoastaan osoittaa sen puutteet ja sen sisältöä tukevien lisätekijöiden puuttuminen. 34 Näin ollen on tutkittava, voidaanko valokuvien ja neljän laskun kokonaisarvioinnin perusteella päätellä, että riidanalaista tavaramerkkiä on tosiasiallisesti käytetty edellä 25–29 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä vahvistettujen periaatteiden mukaisesti. 35 Neljästä laskusta on todettava, että kolme niistä on päivätty heinäkuussa 2006 ja ne koskevat Tanskaa, Unkaria ja Slovakiaa ja yksi niistä on päivätty tammikuussa 2007 ja se koskee Saksaa. Sana 'centrotherm' näkyy mainittujen laskujen ylätunnisteessa, ja siihen liittyy toiminimenä toimiva [Centrotherm Systemtechnikin] logo ja sen postiosoite. 36 Nämä laskut osoittavat, että [Centrotherm Systemtechnik] on myynyt monia tavaroita, jotka liittyvät putkitöihin (putket, muhvit, lämmityskattiloiden liitoskokonaisuudet, tarkistusmutkat, poistojärjestelmien suojukset), neljälle ostajalle summasta, joka on vuoden 2007 lasku mukaan lukien vähemmän kuin 0,03 prosenttia siitä liikevaihdosta, jonka [Centrotherm Systemtechnikin] johtaja on ilmoittanut toteuttaneensa vuonna 2006 tavaramerkillä CENTROTHERM yksilöityjen tavaroiden myynnillä. 37 Tästä seuraa, että [Centrotherm Systemtechnik] on esittänyt SMHV:lle todisteita suhteellisen heikosta myynnistä sen johtajan [vakuutuksessa] mainittuihin summiin verrattuna. Näin ollen silloinkin, jos valituslautakunta olisi ottanut huomioon mainitun [vakuutuksen], olisi todettava, että asiakirja-aineisto ei sisällä riittävästi seikkoja, jotka tukisivat sen sisältöä myyntien arvon suhteen. Lisäksi tavaramerkin ajallisen käytön kannalta mainitut laskut koskevat erittäin lyhyitä [tai] satunnaisia ajanjaksoja, toisin sanoen päivämääriä 12., 18. ja 21.7.2006 ja 9.1.2007.”
7

Kuudennen direktiivin 17 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Vähennysoikeus syntyy, kun vähennyskelpoista veroa koskeva verosaatava syntyy. 2. Jos tavarat ja palvelut käytetään verovelvollisen arvonlisäverollisiin liiketoimiin, verovelvollisella on oikeus vähentää siitä verosta, jonka maksamiseen hän on velvollinen: a) arvonlisävero, joka on maksettava tai maksettu tavaroista tai palveluista, jotka verovelvolliselle on luovuttanut taikka suorittanut tai luovuttaa taikka suorittaa toinen verovelvollinen; b) arvonlisävero, joka on maksettava tai maksettu maahantuoduista tavaroista; c) arvonlisävero, joka on maksettava 5 artiklan 7 kohdan a alakohdan ja 6 artiklan 3 kohdan mukaisesti. 3. Jäsenvaltioiden on myös myönnettävä jokaiselle verovelvolliselle 2 kohdassa tarkoitettu arvonlisäveron vähennys tai palautus, jos tavarat tai palvelut käytetään seuraaviin tarkoituksiin: a) sellaisiin verovelvollisen 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun taloudelliseen toimintaan liittyviin liiketoimiin, jotka suoritetaan ulkomailla ja jotka olisivat oikeuttaneet vähennykseen, jos ne olisi suoritettu maan alueella; b) verovelvollisen 14 artiklan 1 kohdan i alakohdan, 15 artiklan, 16 artiklan 1 kohdan B, C, ja D alakohdan ja 16 artiklan 2 kohdan mukaisesti vapautettuihin liiketoimiin; c) verovelvollisen 13 artiklan B kohdan a alakohdan ja d alakohdan 1–5 alakohdan mukaisesti vapautettuihin liiketoimiin, jos vastaanottaja on sijoittautunut yhteisön ulkopuolelle tai jos nämä liiketoimet välittömästi liittyvät yhteisön ulkopuolelle vietäviksi tarkoitettuihin tavaroihin. – – 5. Sellaisten tavaroiden ja palvelujen osalta, joita verovelvollinen käyttää sekä 2 ja 3 kohdan mukaan vähennykseen oikeuttaviin liiketoimiin että vähennykseen oikeuttamattomiin liiketoimiin, vähennys voidaan myöntää vain siitä arvonlisäveron osasta, joka vastaa ensin mainittujen liiketoimien suhteellista osuutta. Tämä suhdeluku on laskettava 19 artiklan mukaisesti kaikista verovelvollisen suorittamista liiketoimista. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin: a) oikeuttaa verovelvollisen laskemaan toimintansa jokaiselle toimialalle erillisen suhdeluvun, jos jokaisesta toimialasta pidetään erillistä kirjanpitoa; b) velvoittaa verovelvollisen laskemaan toimintansa jokaiselle toimialalle erillisen suhdeluvun ja pitämään jokaisesta toimialasta erillistä kirjanpitoa; c) oikeuttaa tai velvoittaa verovelvollisen tekemään vähennyksen tavaroiden ja palvelujen täyden tai osittaisen käytön perusteella; d) oikeuttaa tai velvoittaa verovelvollisen tekemään ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun säännön mukaisesti vähennyksen jokaisen sellaisen tavaran tai palvelun osalta, joka käytetään siinä tarkoitettuun liiketoimeen; e) määrätä, että merkityksetöntä arvonlisäveroa, jota verovelvollinen ei voi vähentää, ei oteta huomioon. – –”
88

Edellä 86 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella komission on nimittäin ennen kaikkea huolehdittava siitä, ettei sakosta tule ”merkityksetöntä”, kun otetaan huomioon muun muassa asianomaisten yritysten taloudellinen kapasiteetti, mikä ei kuitenkaan edellytä sitä, että yritykselle, jonka liikevaihto on erityisen suuri verrattuna kartellin muihin jäseniin, olisi määrättävä sellainen sakko, jota on korotettu suoraan sen liikevaihdon ja asianomaiseen kartelliin osallistuneiden muiden yritysten liikevaihdon välisen suhteen mukaisesti. Jos tilanne olisi tämä, olisi olemassa vaara siitä, että kartellin suurimmille yrityksille määrätyt ja tällaisen matemaattisen mallin mukaan korotetut sakot, joilla toki voisi olla riittävän varoittava vaikutus, olisivat suhteettomia sen rikkomisen vakavuuteen nähden, johon on konkreettisesti syyllistytty, erityisesti tilanteessa, jossa asianomaisten yritysten liikevaihtojen välillä on tämän asian tavoin olemassa huomattava ero (ks. asia C-511/11 P, Versalis v. komissio, tuomio 13.6.2013, 105 kohta).
2) Direktiiviä 93/13 on tulkittava siten, että — silloin, kun kansallisella tuomioistuimella, joka käsittelee elinkeinonharjoittajan kuluttajaa vastaan nostamaa kannetta, joka koskee sopimuksen täyttämistä, on kansallisten menettelysääntöjen mukaan toimivalta tutkia viran puolesta vaatimuksen perusteena olevan ehdon ja oikeusjärjestyksen perusteisiin kuuluvien kansallisten sääntöjen välinen ristiriita, sen on samalla tavalla silloin, kun se on todennut, että mainittu ehto kuuluu kyseisen direktiivin soveltamisalaan, arvioitava viran puolesta ehdon mahdollista kohtuuttomuutta mainitussa direktiivissä vahvistettujen arviointiperusteiden nojalla — silloin, kun kansallisella tuomioistuimella on kansallisten menettelysääntöjen mukaan toimivalta todeta viran puolesta pätemättömäksi oikeusjärjestyksen perusteiden tai pakottavan lainsäännöksen kanssa ristiriidassa oleva sopimusehto, kun säännös on ulottuvuudeltaan sellainen, että tällainen seuraamus on perusteltu, sen on lähtökohtaisesti todettava mainitussa direktiivissä vahvistettujen arviointiperusteiden nojalla kohtuuttomaksi toteamansa sopimusehto viran puolesta pätemättömäksi annettuaan asianosaisille mahdollisuuden keskustella tästä kontradiktorisesti.
30

Tässä tilanteessa Oberster Gerichtshof päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Saadaanko yritykselle määrätä sakkorangaistus SEUT 101 artiklan rikkomisesta, jos se on erehtynyt toimintansa laillisuudesta ja tämä erehdys ei ole moitittava? Mikäli vastaus ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on kieltävä: a) Voidaanko katsoa, ettei toiminnan laillisuudesta erehtyminen ole moitittavaa, jos yritys on toiminut kilpailuoikeudellisissa asioissa kokeneen oikeudellisen asiantuntijan neuvojen mukaisesti eikä neuvojen virheellisyys ole ollut ilmeistä eikä havaittavissa yritykseltä kohtuudella edellytettävän valvonnan puitteissa? b) Voidaanko katsoa, ettei toiminnan laillisuudesta erehtyminen ole moitittavaa, jos yritys on luottanut kansallisen kilpailuviranomaisen tekemän päätöksen oikeellisuuteen, kun viranomainen on arvioinut toiminnan ainoastaan kansallisen kilpailuoikeuden mukaan ja todennut sen olevan sallittua? 2) Onko kansallisilla kilpailuviranomaisilla oikeus todeta, että yritys on ollut osallisena unionin kilpailuoikeuden vastaisessa kartellissa, jos yritykselle ei määrätä sakkorangaistusta, koska yritys on pyytänyt sakoista vapauttamista ja sakkojen lieventämistä koskevan säännöstön soveltamista?”
41

Esitettyyn kysymykseen on näin ollen vastattava, että asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, ettei siinä sallita tuomioistuimen toimivallan vahvistamista sellaisen paikkakunnan perusteella, jolla on tehty useista oletetuista vahingonaiheuttajista yhden – joka ei ole asiassa asianosaisena – syyksi luettu vahingon aiheuttanut teko, suhteessa mainitun vahingon toiseen oletettuun aiheuttajaan, joka ei ole toiminut asiaa käsittelevän tuomioistuimen toimialueella.
Elintarvikkeista, kulutustavaroista ja rehuista 1.9.2005 annetun lain (Lebensmittel-, Bedarfsgegenstände- und Futtermittelgesetzbuch; BGBl. 2005 I, s. 2618), jota on oikaistu 18.10.2005 (BGBl. 2005 I, s. 3007), sellaisena kuin laki oli voimassa 17.9.2005–24.4.2006 (jäljempänä LFGB), 40 §:ssä säädettiin seuraavaa:

”(1) Toimivaltainen viranomainen voi asetuksen (EY) N:o 178/2002 10 artiklan mukaisesti tiedottaa yleisölle ilmoittamalla elintarvikkeen tai rehun nimen ja elintarvike- tai rehuyrityksen, jonka nimellä tai toiminimellä elintarvikkeita tai rehua on valmistettu tai käsitelty taikka saatettu markkinoille, sekä myös markkinoille saattajan nimen, jos tämä on tarkoituksenmukaista vaaran ehkäisemiseksi. Yleisölle voidaan tiedottaa ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetulla tavalla myös, jos

– –

4. markkinoille saatetaan tai on saatettu vähäistä suurempi määrä elintarvikkeita, jotka ovat terveydelle haitattomia mutta ravinnoksi soveltumattomia erityisesti, koska ne ovat vastenmielisiä, tai jos kyseisiä elintarvikkeita on ominaisuuksiensa vuoksi saatettu markkinoille vain vähäisiä määriä mutta pitkällä aikavälillä,

– –

Toisen virkkeen 2–5 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa yleisölle tiedottaminen on sallittua ainoastaan, jos tämä on yleisön erityisen edun mukaista ja jos tämä etu on ensisijainen osapuolten etuihin nähden.

(2) Viranomainen voi tiedottaa yleisölle vain, jos muita yhtä tehokkaita toimenpiteitä, erityisesti elintarvike- tai rehuyrityksen taikka taloudellisen toimijan toteuttamaa yleisölle tiedottamista, ei ole toteutettu tai niitä ei ole toteutettu ajoissa tai jos ne eivät tavoita kuluttajia.

(3) Ennen kuin viranomainen tiedottaa asiasta yleisölle, sen on kuultava valmistajaa tai markkinoille saattajaa, mikäli tämä ei vaaranna toimenpiteen avulla tavoitellun päämäärän saavuttamista.

(4) Yleisölle ei saa enää tiedottaa asiasta, jos tuotetta ei enää saateta markkinoille ja jos kokemuksen mukaan voidaan olettaa, että tuote on jo käytetty, mikäli se on saatettu markkinoille. Ensimmäisestä virkkeestä poiketen yleisölle tiedottaminen on sallittua, jos on olemassa tai on ollut olemassa konkreettinen vaara terveydelle ja jos tiedottaminen on tarpeen lääketieteellisiä toimenpiteitä varten.

(5) Jos viranomaisen yleisölle antamat tiedot osoittautuvat jälkikäteen vääriksi tai tiedottamisen perusteena olevat tosiseikat virheellisesti esitetyiksi, tästä on ilmoitettava yleisölle välittömästi, jos kyseinen taloudellinen toimija tätä vaatii tai jos tämä on tarpeen huomattavan yleisen edun suojelemiseksi. Ilmoittaminen on toteutettava samalla tavoin kuin yleisölle tiedottaminen.”
4

Direktiivin 3 artiklassa, jossa määritellään sen soveltamisala, säädetään seuraavaa: ”1. Jäljempänä 4‐9 artiklan mukainen ympäristöarviointi on tehtävä 2‐4 kohdassa tarkoitetuista suunnitelmista ja ohjelmista, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 2. Jollei 3 kohdasta muuta johdu, ympäristöarviointi on tehtävä kaikista suunnitelmista ja ohjelmista, a) joita valmistellaan – – kaavoitusta tai maankäyttöä varten ja joissa vahvistetaan puitteet [tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 27.6.1985 annetun neuvoston] direktiivin 85/337/ETY [(EYVL L 175, s. 40), sellaisena kuin se on muutettuna 3.3.1997 annetulla neuvoston direktiivillä 97/11/EY (EYVL L 73, s. 5)] liitteessä I ja II lueteltujen tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätöksille, – – – – 3. Edellä 2 kohdassa tarkoitettujen sellaisten suunnitelmien ja ohjelmien, joissa määritellään pienten alueiden käyttö paikallisella tasolla – – osalta edellytetään ympäristöarviointia ainoastaan, jos jäsenvaltiot määrittelevät, että niillä on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 4. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko sellaisilla muilla kuin 2 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla, joilla vahvistetaan puitteet sellaisten tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätökselle, todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 5. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko edellä 3 ja 4 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, joko tapauskohtaisen tarkastelun perusteella tai määrittelemällä suunnitelma- ja ohjelmatyyppejä, taikka molempia keinoja yhdistelemällä. Jäsenvaltioiden on tätä varten otettava kaikissa tapauksissa huomioon liitteessä II vahvistetut asiaankuuluvat perusteet, jotta voidaan varmistaa, että suunnitelmat ja ohjelmat, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan. – –”
5)

Asetuksen N:o 1907/2006, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 552/2009, liitteen XVII nimikkeessä 19 olevan 4 kohdan d alakohdan toisen luetelmakohdan säännöksiä, joiden mukaan niin sanotulla CCA (kupari-kromi-arseeni) -liuoksella käsiteltyä puuta ei saa käyttää käyttötarkoituksissa, joissa toistuva ihokosketus on mahdollinen, on tulkittava siten, että kyseistä kieltoa on sovellettava kaikissa tilanteissa, joissa ihokosketus käsitellyn puun kanssa on kaiken todennäköisyyden mukaan toistuvaa, ja tällainen todennäköisyys on pääteltävä kyseisen puun käyttötarkoituksen mukaisen tavanomaisen käytön konkreettisista olosuhteista, mikä on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä.
1)

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 15 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sellaista luonnollista henkilöä, jolla on läheiset ammattiin tai elinkeinotoimintaan liittyvät yhteydet yhtiöön esimerkiksi siten, että hän on sen toimitusjohtaja tai hän on siinä enemmistöosakkaana, ei voida pitää kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna kuluttajana silloin, kun hän takaa vekselin, joka on annettu kyseiselle yhtiölle luoton myöntämistä koskevan sopimuksen perusteella kuuluvien velvoitteiden takaamiseksi. Kyseistä säännöstä ei siis sovelleta sen tuomioistuimen määrittämiseksi, jolla on toimivalta käsitellä kanne, jossa yhteen jäsenvaltioon sijoittautunut vekselinsaaja esittää kyseiseen vekseliin, joka on allekirjoittamispäivänään epätäydellinen ja jota vekselinsaaja myöhemmin täydentää, perustuvan vaatimuksen sellaista vekselitakauksen antanutta henkilöä vastaan, jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa.
6

Direktiivin 98/70 3 artiklan, jonka otsikko on ”Bensiini”, 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on kiellettävä lyijypitoisen bensiinin kaupan pitäminen alueellaan viimeistään 1 päivänä tammikuuta 2000. 2. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden alueella saatetaan markkinoille ainoastaan sellaista bensiiniä, joka on liitteessä I esitettyjen ympäristöperusteisten laatuvaatimusten mukaista. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin antaa erityisiä säännöksiä enintään 10 mg/kg rikkiä sisältävän bensiinin käyttöönotosta syrjäisimmillä alueilla. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava tämän säännöksen käyttämisestä komissiolle. 3. Jäsenvaltioiden on vaadittava, että toimittajat varmistavat sellaisen bensiinin markkinoille saattamisen, jonka happipitoisuus on enintään 2,7 prosenttia ja etanolipitoisuus enintään 5 prosenttia, vuoteen 2013 asti, ja ne voivat vaatia tällaisen bensiinin saattamista markkinoille pidempään, jos ne pitävät sitä tarpeellisena. Niiden on varmistettava, että kuluttajille annetaan asianmukaisia tietoja biopolttoaineen pitoisuudesta bensiinissä ja erityisesti eri bensiinisekoitusten asianmukaisesta käytöstä.”
SEUT 48 artiklaa, sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 5.4.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 629/2006, 3 artiklaa, 46 artiklan 2 kohdan a alakohtaa ja 47 artiklan 1 kohdan g alakohtaa sekä saman asetuksen liitteessä VI olevan H osan 4 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasian kohteena olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan itsenäisen ammatinharjoittajan, riippumatta siitä, onko tämä siirtotyöläinen tai ei, vanhuuseläkkeen teoreettinen määrä lasketaan aina siten, että tämän työntekijän kiinteänä viitekautena, joka edeltää asianomaisen tässä valtiossa maksamaa viimeistä vakuutusmaksua, maksamat vakuutusmaksuperustat jaetaan kiinteällä jakajalla, ilman että tämän ajanjakson pituutta tai mainittua jakajaa voitaisiin mukauttaa sen huomioon ottamiseksi, että kyseinen työntekijä on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen.
2)

Pääasian kaltaisissa olosuhteissa, joissa liiketoimea eivät ole toteuttaneet osapuolet, joiden välillä olisi arvonlisäverodirektiivin 80 artiklassa tarkoitettu yhteys, mikä ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen on kuitenkin tutkittava, mainitun direktiivin 73 ja 80 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännökselle, jossa säädetään, että jos vastike on määritetty kokonaan tavaroina ja palveluina, liiketoimesta kannettavan veron perusteena on luovutetun tavaran tai suoritetun palvelun käypä markkina-arvo.
Sokerialan kiintiöjärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 8.6.1982 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 1443/82, sellaisena kuin se on muutettuna 23.2.1994 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 392/94, 3 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että sitä ei sovelleta siinä tapauksessa, että kansalliset viranomaiset ovat todenneet sokerin ylijäämän tuottajan luona jälkeenpäin suoritetussa tarkastuksessa, jos tämä ylijäämä on C-sokeria.
132

Samoin kolmannesta perustelusta, joka koskee tarvetta taata sakon riittävän varoittava vaikutus, on huomautettava, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla komissio voi todetessaan EY 81 ja EY 82 artiklassa tarkoitettujen aineellisten sääntöjen rikkomisen määrätä sakon, jonka määrä on enintään 10 prosenttia kyseessä olevan yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta. Näin ollen yritys, joka estää komission tarkastuksia murtamalla sinettejä, jotka komissio on kiinnittänyt turvatakseen asiakirjojen koskemattomuuden tarkastukseen tarvittavana aikana, voi hävittämällä komission keräämiä todisteita välttää tällaisen seuraamuksen, ja tällainen toiminta on näin ollen tehtävä vähemmän houkuttelevaksi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 1 kohdan mukaisesti vahvistettavan sakon määrällä. Siitä hetkestä alkaen, jona sinetin murtaminen todetaan, ei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että yritys olisi toiminut näin.
1)

Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa unionin oikeutta on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että Euroopan komissio edustaa Euroopan unionia kansallisessa tuomioistuimessa, jonka käsiteltäväksi on saatettu oikeudenvastaiseen tekoon perustuva kanne, jolla vaaditaan korvaamaan vahinko, joka on aiheutunut unionille EY 81 ja SEUT 101 artiklassa kielletystä yhteistoimintajärjestelystä tai menettelytavasta, jolla on voinut olla vaikutusta tiettyihin unionin eri toimielinten ja elinten tekemiin julkisiin hankintasopimuksiin, eikä ole tarpeen, että komissiolla on jälkimmäisten tässä tarkoituksessa antama valtuutus.
(3)

Rekisteröity henkilö, joka on vähentänyt arvonlisäveron valmistamiensa, ostamiensa, hankkimiensa taikka maahantuomiensa tavaroiden osalta kokonaan tai osittain, laskee ja on velvollinen maksamaan arvonlisäveron vähennyksen suuruisen veron määrän, jos tavarat on tuhottu, niissä on hävikkiä tai ne on luokiteltu menetykseksi taikka niiden käyttötarkoitus on muuttunut eikä niiden uusi käyttötarkoitus enää oikeuta arvonlisäveron vähentämiseen.