ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 295/19

Valitus, jonka sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit) on tehnyt 16.7.2012 unionin yleisen tuomioistuimen (neljäs jaosto) asiassa T-331/10, Yoshida Metal Industry Co. Ltd v. sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit), 8.5.2012 antamasta tuomiosta

(Asia C-338/12 P)

2012/C 295/34

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Asianosaiset

Valittaja: sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit) (asiamies: A. Folliard-Monguiral)

Muut osapuolet: Yoshida Metal Industry Co. Ltd sekä Pi-Design AG, Bodum France ja Bodum Logistics A/S

Vaatimukset

Valittaja vaatii, että unionin tuomioistuin

— hyväksyy valituksen kokonaisuudessaan

— kumoaa valituksenalaisen tuomion

— velvoittaa Yoshida Metal Industry Co. Ltd:n korvaamaan viraston oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin ei perustellut valituksenalaista tuomiota siltä osin kuin se jätti lausumatta viraston argumentista, joka mainitaan valituksenalaisen tuomion 18 kohdassa.

Valittaja väittää niin ikään, että unionin yleinen tuomioistuin rikkoi yhteisön tavaramerkkiasetuksen 7 artiklan 1 kohdan e alakohdan ii alakohtaa. Sen olisi pitänyt todeta, että kaksiulotteista merkkiä voidaan sekä käyttää kolmiulotteisessa kohteessa että sisällyttää siihen. Yhteisön tavaramerkkiasetuksen 7 artiklan 1 kohdan e alakohdan ii alakohdan soveltaminen edellyttää näin ollen sitä, että otetaan huomioon kaikki mahdolliset tavat, joilla hakemuksen tekopäivänä on kuviteltavissa, että asianomainen merkki voidaan liittää kolmiulotteiseen kohteeseen. Unionin yleinen tuomioistuin vääristi todisteita, kun se katsoi, että valituslautakunta oli perustanut tutkimuksensa yksinomaan tosiasiallisesti markkinoituihin tavaroihin. Valituslautakunta teki itse asiassa selväksi, että sen toteamukset perustuivat ensisijaisesti Pi-Designin esittämiin patentteihin. Lisämateriaaliin, patentit ja tosiasiallisesti markkinoidut tavarat mukaan lukien, viittaamista ei missään tapauksessa tule kieltää, kun tällainen materiaali vahvistaa päätelmän siitä, että kyseessä olevan merkin, sellaisena kuin sitä on haettu, ominaispiirteillä voidaan saavuttaa tekninen tulos, kun se on sisällytetty kolmiulotteiseen kohteeseen. Ainoastaan tällä lähestymistavalla voidaan turvata oikeusvarmuus ja yleinen etu, jotka ovat yhteisön tavaramerkkiasetuksen 7 artiklan 1 kohdan e alakohdan ii alakohdan taustalla.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 258/14

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Højesteret (Tanska) on esittänyt 2.7.2012 — Malaysia Dairy Industries Pte. Ltd v. Ankenævnet for Patenter og Varemærker

(Asia C-320/12)

2012/C 258/22

Oikeudenkäyntikieli: tanska

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Højesteret

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Malaysia Dairy Industries Pte. Ltd

Vastapuoli: Ankenævnet for Patenter og Varemærker

Ennakkoratkaisukysymykset

1) Onko jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 22.10.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/95/EY (1) 4 artiklan 4 kohdan g alakohtaan sisältyvä vilpillisen mielen käsite tarkoitettu oikeudelliseksi standardiksi, joka voidaan täyttää kansallisen lainsäädännön mukaisesti, vai onko kyseessä unionin oikeuden käsite, jota on tulkittava yhtenäisesti kaikkialla unionissa?

2) Jos direktiivin 2008/95/EY 4 artiklan 4 kohdan g alakohdassa tarkoitettu vilpillisen mielen käsite on unionin oikeuden käsite, onko se ymmärrettävä siten, että vaatimuksen täyttämiseen riittää se, että hakija on hakemusajankohtana tiennyt tai hakijan olisi pitänyt tietää ulkomaisesta tavaramerkistä, vai asetetaanko rekisteröinnin epäämiselle hakijan subjektiivisiin olosuhteisiin liittyviä lisävaatimuksia?

3) Voiko jäsenvaltio halutessaan ottaa lainsäädäntöönsä ulkomaisia tavaramerkkejä koskevaa erityissuojaa, jonka vilpilliselle mielelle asetettavat vaatimukset poikkeavat direktiivin 2008/95/EY 4 artiklan 4 kohdan g alakohdasta, asettamalla esimerkiksi sitä koskevan erityisvaatimuksen, että hakija on tiennyt tai hakijan olisi pitänyt tietää ulkomaisesta tavaramerkistä?

(1) EUVL L 299, s. 25.
—

On todettava, ettei Unkari ole noudattanut yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annetun neuvoston direktiivin 2000/78/EY (1) (jäljempänä direktiivi) 2 ja 6 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on hyväksynyt kansallisen lain, jonka mukaan tuomareiden, virallisten syyttäjien ja julkisten notaarien palvelussuhteen on päätyttävä 62 vuoden iässä, mistä aiheutuu ikään perustuvaa syrjintää, jota kyseisen lain tavoite ei oikeuta ja joka ei missään tapauksessa ole asianmukainen eikä tarpeellinen tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 209/5

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Tribunal do Trabalho do Porto (Portugali) on esittänyt 29.5.2012 — Sindicato Nacional dos Profissionais de Seguros e Afins v. Fidelidade Mundial — Companhia de Seguros, SA

(Asia C-264/12)

2012/C 209/09

Oikeudenkäyntikieli: portugali

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Tribunal do Trabalho do Porto

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Sindicato Nacional dos Profissionais de Seguros e Afins

Vastaaja: Fidelidade Mundial — Companhia de Seguros, SA

Ennakkoratkaisukysymykset

1) Onko yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, josta johtuu syrjintäkielto, tulkittava siten, että sitä sovelletaan julkisen sektorin työntekijöihin?

2) Onko se, että valtio säätää kyseisellä vuoden 2012 tulo- ja menoarviolailla sellaisten korvausten, joihin aiemmin oli oikeus loma- ja joulurahoina, maksamatta jättämisestä, jota sovelletaan ainoastaan valtion tai valtionyhtiöiden palveluksessa toimiviin työntekijöihin, syrjintäkiellon periaatteen vastaista siten, että syrjintä kohdistuu julkisiin työsuhteisiin?

3) Onko Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 1 kohdassa määrättyä oikeutta ihmisarvoisiin työoloihin ja työehtoihin tulkittava siten, että palkan alentaminen ilman työntekijän suostumusta on kiellettyä, jos työsopimusta ei muuteta?

4) Onko Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 1 kohdassa määrättyä oikeutta ihmisarvoisiin työoloihin ja työehtoihin tulkittava siten, että se vastaa oikeutta kohtuulliseen palkkaan, joka on riittävä turvaamaan tyydyttävän elintason työntekijöille ja heidän perheilleen?

5) Onko loma- ja joulurahojen maksamisen keskeyttäminen, joka ei ole ainoa mahdollinen, tarpeellinen ja perustavanlaatuinen keino vakauttaa julkista taloutta maan vakavassa talous- ja rahoituskriisissä, Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 1 kohdassa määrätyn oikeuden vastainen, koska sillä vaarannetaan työntekijöiden, jotka eivät ole varautuneet kahden palkan poistamiseen vuosituloistaan, ja heidän perheidensä elintaso ja heidän tekemänsä taloudelliset sitoumukset?

6) Loukkaako Portugalin valtion näin edellyttämä kahden palkan poistaminen, jota työntekijät eivät ole voineet ennustaa eivätkä odottaa, oikeutta ihmisarvoisiin työoloihin ja työehtoihin?
1)

Onko Schengenin rajasäännöstön (1) 21 artiklaa tulkittava siten, että sen vastaista on sellaisen kansallisen toimivallan käyttäminen, joka on myönnetty vuoden 2000 ulkomaalaislain (Vreemdelingenwet 2000) 50 §:ssä ja pantu yksityiskohtaisemmin täytäntöön vuoden 2000 ulkomaalaisasetuksen (Vreemdelingenbesluit 2000) 4.17a §:llä ja jonka mukaan alueilla, jotka ovat sisärajojen sisäpuolella, voidaan suorittaa henkilötarkastuksia sen tarkistamiseksi, täyttävätkö he jäsenvaltiossa voimassa olevat laillista oleskelua koskevat edellytykset?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 151/24

Kanne 14.3.2012 — Euroopan komissio v. Euroopan unionin neuvosto

(Asia C-137/12)

2012/C 151/37

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamiehet: E. Cujo, I. Rogalski ja R. Vidal Puig)

Vastaaja: Euroopan unionin neuvosto

Vaatimukset

— Ehdolliseen pääsyyn perustuvien ja ehdollisen pääsyn sisältävien palvelujen oikeussuojaa koskevan eurooppalaisen yleissopimuksen allekirjoittamisesta unionin puolesta 29.11.2011 annettu neuvoston päätös 2011/853/EU (1) on kumottava

— Euroopan unionin neuvosto on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Ensimmäisessä kanneperusteessaan komissio väittää, että SEUT 114 artikla ei ole riidanalaisen päätöksen antamiselle asianmukainen oikeusperusta. Kantajan mukaan päätöksen olisi pitänyt nimittäin perustua SEUT 207 artiklan 4 kohtaan, jossa neuvostolle myönnetään toimivalta tehdä kansainvälisiä sopimuksia yhteisen kauppapolitiikan alalla, sellaisena kuin se on määritelty SEUT 207 artiklan 1 kohdassa. Kyseisellä sopimuksella ei pyritä ”parantamaan sisämarkkinoiden toimintaa”, vaan sen pääasiallinen tavoite on ”helpottaa” ja ”edistää” ehdolliseen pääsyyn perustuvien palvelujen tarjoamista unionin ja muiden Euroopan maiden välillä. Sillä on suora ja välitön vaikutus ehdolliseen pääsyyn perustuvien palvelujen tarjoamiseen sekä laittomien laitteiden kauppaan ja näihin laitteisiin liittyviin palveluihin. Tämän vuoksi sopimus kuuluu yhteisen kauppapolitiikan soveltamisalaan.

Toisessa kanneperusteessaan kantaja vetoaa unionin yksinomaisen ulkoisen toimivallan ylittämiseen (SEUT 2 artiklan 1 kohta ja 3 artiklan 1 ja 2 kohta), kun neuvosto katsoi, että sopimuksen tekeminen ei kuulunut unionin yksiomaiseen toimivaltaan, vaikka sopimus kuuluu yhteisen kauppapolitiikan alaan tai joka tapauksessa sopimuksen tekeminen voi vaikuttaa yhteisiin sääntöihin tai muuttaa niiden soveltamisalaa.

(1) EUVL L 336, s. 1.
2)

Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: a) voidaanko edellä selostettujen tosiasiallisten olosuhteiden osalta osoittaa tietty hetki, josta lähtien erä on jätettä? b) muuttuuko erän asema ja lakkaako se olemasta jätettä tiettynä hetkenä sen, kun se on luovutettu ostajalle, ja sen välillä, kun myyjä tai joku muu myyjän nimissä sekoittaa sen uudelleen, ja mikäli näin on, mistä hetkestä lukien?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 217/12

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Italia) on esittänyt 24.5.2012 — WIND Telecomunicazioni SpA v. Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni

(Asia C-254/12)

2012/C 217/25

Oikeudenkäyntikieli: italia

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Pääasian asianosaiset

Valittaja: WIND Telecomunicazioni SpA

Vastapuoli: Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (AGCOM)

Ennakkoratkaisukysymys

Onko alaa koskevia yhteisön säännöksiä, erityisesti direktiivin 2002/20 (1) säännöksiä, tulkittava siten, että ne ovat esteenä edellä esitetyn kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle ja etenkin vuonna 2005 annetulle laille nro 266, sellaisena kuin sitä konkreettisesti sovelletaan sääntelyvaiheessa?

(1) Sähköisiä viestintäverkkoja ja -palveluja koskevista valtuutuksista (valtuutusdirektiivi) 7.3.2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/20/EY (EYVL L 108, s. 21).
3)

Jos toiseen kysymykseen voidaan vastata myöntävästi, onko kyseisen liiketoimen tai sovinnon rajoituttava, jotta edellä mainittuja unionin oikeudessa taattuja perusvapauksia ei rajoiteta enempää kuin on tarpeen tavoiteltavan päämäärän saavuttamiseksi, siihen, mikä on ehdottoman välttämätöntä syntyneen kiistan päättämiseksi, vai voivatko asianosaiset tehdä pitemmälle menevän sovinnon tulevien erimielisyyksien varalta, joilla on perusteltu ja looginen yhteys kiistaan, kun sopimus samalla turvaa kuluttajan edut ja sisältää kyseisen luovutetun toiminnan arvon maksimoinnin?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 217/10

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Italia) on esittänyt 14.5.2012 — WIND Telecomunicazioni SpA v. Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni ym.

(Asia C-230/12)

2012/C 217/19

Oikeudenkäyntikieli: italia

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Pääasian asianosaiset

Valittaja: WIND Telecomunicazioni SpA

Vastapuolet: Autorità per le Garanzie nelle Comunicazioni (AGCOM) ym.

Ennakkoratkaisukysymys

Onko alaa koskevia yhteisön säännöksiä, erityisesti direktiivin 2002/20 (1) säännöksiä, tulkittava siten, että ne ovat esteenä edellä esitetyn kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle ja etenkin vuonna 2005 annetulle laille nro 266, sellaisena kuin sitä konkreettisesti sovelletaan sääntelyvaiheessa?

(1) Sähköisiä viestintäverkkoja ja -palveluja koskevista valtuutuksista (valtuutusdirektiivi) 7.3.2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/20/EY (EYVL L 108, s. 21).
—

antaa asiassa ratkaisun, kumoaa valtiontuesta C 56/06 (ex NN 77/06), jonka Itävalta on myöntänyt Bank Burgenlandin yksityistämiseen, 30.4.2008 tehdyn komission päätöksen 2008/719/EY (EYVL L 239, s. 32) ja velvoittaa Euroopan komission korvaamaan menettelyistä unionin yleisessä tuomioistuimessa ja unionin tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut;
1)

Onko kansallista järjestelmää, joka on esitetty sähkömarkkinoiden järjestämistä koskevassa 17.7.2000 annetussa Flanderin asetuksessa, sellaisena kuin se on pantu täytäntöön 5.3.2004 tehdyllä Flanderin hallituksen päätöksellä, jota on muutettu uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön tuotannon edistämisestä 25.2.2005 tehdyllä Flanderin hallituksen päätöksellä ja uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön tuotannon edistämisestä 5.3.2004 tehdyn Flanderin hallituksen päätöksen ja järkevän energiankäytön edistämiseen tähtäävistä julkisten virastojen velvoitteista 29.3.2002 tehdyn Flanderin hallituksen päätöksen muuttamisesta 8.7.2005 tehdyllä Flanderin hallituksen päätöksellä, jossa — jakelu- tai välitysverkkoon liitetyille loppuasiakkaille sähköä toimittavien toimittajien on esitettävä valvontaviranomaiselle vuosittain tietty määrä vihreitä todistuksia (em. asetuksen 23 §); — Vlaamse Reguleringsinstantie voor de Elektriciteits- en Gasmarkt (VREG) määrää jakelu- tai välitysverkkoon liitetyille loppuasiakkaille sähköä toimittaville toimittajille hallinnollisen sakon, jos toimittaja ei ole toimittanut riittävää määrää vihreitä todistuksia sille määrätyn, vihreitä todistuksia koskevan kiintiövelvoitteen täyttämiseksi (em. asetuksen 37 §:n 2 momentti); — säädetään erityisesti, että muiden maiden alkuperätakuut voidaan hyväksyä kiintiövelvoitteen täyttämiseksi (5.3.2004 tehdyn Flanderin hallituksen päätöksen, sellaisena kuin sitä sovelletaan tässä käsiteltävässä kiistassa, 15 c §:n 2 momentti) — sääntelyviranomainen ei voi tai halua ottaa huomioon norjalaisia alkuperätakuita, koska Flanderin hallitus, joka on tunnustanut tällaisten todistusten toimittamiseen liittyvän samanarvoisuuden tai vastaavuuden (em. asetuksen 25 § ja 5.3.2004 tehdyn päätöksen 15 c §:n 2 momentti), ei ole antanut asiaa koskevia määräyksiä, ilman että sääntelyviranomainen konkreettisesti arvioi samanarvoisuutta tai vastaavuutta; — tosiasiallisesti koko 17.7.2000 annetun asetuksen voimassaoloaikana kiintiövelvoitteen täyttämisen arvioinnissa otettiin huomioon vain Flanderin hallintoalueella tuotetun vihreän sähkön todistukset, eikä jakelu- tai siirtoverkkoon liitetyille loppuasiakkaille sähköä toimittavilla toimittajilla ollut mahdollisuutta osoittaa, että toimitetut alkuperätakuut täyttivät tällaisten todistusten hyväksymistä koskevan edellytyksen samanlaisten tai vastaavien takuiden olemassaolosta, pidettävä ETA-sopimuksen 11 ja/tai 13 artiklan mukaisena?
b)

onko asetuksen (EY) N:o 21/2004 9 artiklan 3 kohdan ensimmäiseen alakohtaan, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 1560/2007 (2), perustuva kantajan velvollisuus varustaa jokainen eläin elektronisella tunnistimella, ja
1)

Onko kyse asetuksen N:o 44/2001 (1) 15 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetusta kuluttaja-asiasta silloin, kun elinkeinonharjoittaja suuntaa toimintansa toiseen jäsenvaltioon internet-sivustonsa sisällön avulla ja kuluttaja, jonka kotipaikka on kyseisessä jäsenvaltiossa, siirtyy internet-sivustolla olevia ohjeita seuraten paikkaan, johon elinkeinonharjoittaja on sijoittautunut, ja kun osapuolet allekirjoittavat siellä sopimuksen vai edellytetäänkö mainitussa 15 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tällaisessa tapauksessa sopimuksen tekemistä etämyyntisopimuksille ominaisia menettelyjä noudattaen?
4)

Onko Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohtaa ja 47 artiklaa tulkittava siten, että jos maksuvelvollinen on hänelle asetuksen N:o 2913/92 221 artiklan 1 kohdan mukaisesti toimitetun tiedoksiannon saatuaan pyytänyt riippumattoman asiantuntijan lausunnon hankkimista todisteeksi mutta tulliviranomainen ei ole ottanut nimenomaisesti kantaa tähän pyyntöön eikä sitä ole mainittu myöhemmin tehtyjen ratkaisujen perusteluissa, oikeutta hyvään hallintoon ja puolustautumisoikeuksia on tällöin loukattu hallintomenettelyssä sillä tavoin peruuttamattomasti, ettei tätä voida enää korjata tuomioistuinkäsittelyssä, koska pääasian oikeudenkäynnin mukaisessa tilanteessa asianomaisella on mahdollisuus vain asiaa ensimmäisessä oikeusasteessa käsiteltäessä osoittaa tavaran tullitariffiluokittelua koskevat väitteensä oikeiksi esittämällä kysymyksiä riippumattomalle asiantuntijalle?
1)

Ensimmäiset kaksi valitusperustetta koskevat oikeudellista virhettä, jonka yleinen tuomioistuin teki katsoessaan vastaajan päätyneen aivan oikein siihen, että EUR.1- todistukset oli annettu viejän tosiseikoista antaman virheellisen selvityksen perusteella. Yleinen tuomioistuin perustaa kantansa Departement van Economische Zakenille (talousministeriö) yli 2,5 vuotta ennen tosiasiallista vientiä lähetettyihin yksittäisiin kirjeisiin, joita on mahdollista tulkita usealla tavalla, sekä erheen johdosta tapahtuneeseen kumulatiivisuussäännöstön virheelliseen soveltamiseen, joskin yleinen tuomioistuin lähtee siitä, että kumulatiivisuussäännöstö on viranomaisten itsensä mielestä hyvin monimutkainen. Lisäksi yleinen tuomioistuin on jättänyt ottamatta huomioon sen, että Alankomaiden tulliviranomaiset totesivat Gerechtshof te Amsterdamissa käydyssä oikeudenkäynnissä, etteivät he pysty osoittamaan, että kyseessä olevien EUR.1-todistusten antaminen johtuu viejän tosiseikoista antamasta virheellisestä selvityksestä.
—

siltä osin kuin tuotantomaksua on pidettävä syrjivänä yhtäältä sokeriruo’on viljelyä jatkavien viljelijöiden ja sokeriruo’on viljelyn lopettaneiden viljelijöiden välillä sekä toisaalta sokeriruokoalan ja kaikkien muiden maatalousalojen tai muiden alojen välillä, koska sokeriruokoala on ainoa ala, johon on kohdistettu tällainen EU:n yleiseen talousarvioon otettu tuotantomaksu;
1)

Direktiivin 95/46/EY (1) ja siten myös Espanjan tietosuojasäännöstön alueellinen soveltamisala: 1.1. Onko tulkittava, että kyseessä on direktiivin 95/46/EY 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu ”toimipaikka”, jos yksi tai useampi seuraavista edellytyksistä täyttyy: — hakukoneen tarjoava yritys perustaa jäsenvaltioon toimiston tai tytäryhtiön, jonka tehtävänä on markkinoida ja myydä hakukoneen mainospaikkoja ja jonka toiminta kohdistuu kyseisen valtion asukkaisiin, tai — emoyhtiö nimittää kyseisessä valtiossa sijaitsevan tytäryhtiön edustajakseen ja kahden konkreettisen rekisteröintijärjestelmän, jotka sisältävät mainitun yrityksen kanssa mainossopimuksen tehneiden asiakkaiden tietoja, rekisterinpitäjäksi tai — jäsenvaltioon sijoittautunut toimisto tai tytäryhtiö siirtää emoyhtiölle, jonka kotipaikka on Euroopan unionin ulkopuolella, rekisteröityjen henkilöiden sekä toimivaltaisten viranomaisten esittämät tietosuojaa koskevan oikeuden noudattamiseen liittyvät pyynnöt ja vaatimukset, vaikka mainittu yhteistyö olisi vapaaehtoista? 1.2. Onko direktiivin 95/46/EY 4 artiklan 1 kohdan c alakohtaa tulkittava siten, että kyseessä on ”kyseisen jäsenvaltion alueella sijaitsevien välineiden käyttö”, — jos hakukone käyttää tietokantaohjelmia tai hakurobotteja kyseisen jäsenvaltion palvelimille sijoitetuilla internetsivuilla olevien tietojen paikallistamiseksi ja indeksoimiseksi tai — jos se käyttää jäsenvaltion omaa verkkotunnusta ja järjestää haut ja tulokset kyseisen jäsenvaltion kielen mukaisesti? 1.3. Onko direktiivin 95/46/EY 4 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettuna välineen käyttönä pidettävä hakukoneiden internetissä indeksoimien tietojen väliaikaista varastointia? Jos vastaus viimeksi mainittuun kysymykseen on myöntävä, onko katsottava, että tällainen liityntäperuste täyttyy, jos yritys kieltäytyy paljastamasta rekisterien varastointipaikkaa kilpailusyihin vedoten? 1.4. Riippumatta edeltäviin kysymyksiin annettavista vastauksista ja erityisesti siltä varalta, että unionin tuomioistuin toteaisi, etteivät direktiivin 4 artiklassa säädetyt liityntäperusteet täyty, kysytään, onko tietosuojadirektiiviä 95/46/EY Euroopan perusoikeuskirjan 8 artiklan valossa sovellettava jäsenvaltiossa, jossa riidan painopiste sijaitsee ja jossa on mahdollista turvata tehokkaimmin Euroopan unionin kansalaisten oikeudet?
3)

Onko 28.7.1988 annetun Espanjan arvopaperimarkkinalain 108 §:n kaltainen kansallinen oikeussääntö, sellaisena kuin se on muutettuna lain nro 18/1991 lisäsäännöksellä 12, EY [43] artiklassa (josta on tullut SEUT 49 artikla) taatun sijoittautumisvapauden ja EY 56 artiklassa (josta on tullut SEUT 63 artikla) määrätyn pääomien vapaan liikkuvuuden mukainen, kun se koskee sellaisten yhtiöiden yhtiöpääoman enemmistön hankintaa, joiden varat koostuvat lähinnä Espanjassa sijaitsevista kiinteistöistä, ilman että olisi mahdollista tutkia, onko yhtiöllä, josta määräysvalta hankitaan, liiketoimintaa?
Ensimmäisessä valitusperusteessa Grazer Wechselseitige Versicherung väittää, että unionin oikeutta on rikottu. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei Land Burgenland olisi saanut ottaa huomioon Land Burgenlandin Ausfallhaftung-takausta Bank Burgenlandin olemassa oleville sitoumuksille. Nämä johtopäätökset ovat oikeudellisesti virheellisiä. Unionin yleinen tuomioistuin sovelsi virheellisesti yksityisen sektorin sijoittajan mittapuuta. Unionin yleinen tuomioistuin teki virheen, kun se ei katsonut, että Land Burgenlandin myöntämä Ausfallhaftung-takaus on velvoite, jonka se on ottanut pankin omistajan ominaisuudessa. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön ja unionin yleisen tuomioistuimen muissa tapauksissa, kuten esimerkiksi asiassa Ryanair (1), soveltaman käytännön mukaisesti jäsenvaltion taloudellisessa toiminnassaan antama takaus on otettava huomioon yksityisen sijoittajan arviointiperustetta soveltamalla. Lisäksi unionin yleisen tuomioistuimen oikeudellinen käsitys ei ole yhteisön tukioikeuden tehokkaan vaikutuksen mukainen. Unionin yleisen tuomioistuimen esittämä periaate, jonka mukaan EU:n jäsenvaltiot eivät saa pankkien yksityistämisessä varmistaa sitä, että hankkija vapauttaa jäsenvaltion olemassa olevista takauksista, muodostaa huomattavia esteitä Euroopan tämänhetkisen talous- ja valtionvelkakriisin hoitamiselle.
1)

Valittaja katsoo, että komissio ja unionin yleinen tuomioistuin ovat soveltaneet virheellisesti SEUT 101 artiklan 1 kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003 (1) 23 artiklan 2 kohtaa, kun ne ovat katsoneet, että Dimon on solidaarisessa vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon Agroexpansión on syyllistynyt. Valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on loukannut sen puolustautumisoikeuksia ja rikkonut SEUT 296 artiklaa, kun se on ottanut käyttöön tuomiossa (ja siis jälkikäteen) komission riidanalaisessa päätöksessä (2) käyttämän näyttökynnyksen. Koska unionin yleinen tuomioistuin on siis kohdellut muita yrityksiä edullisemmin, se on rikkonut perusoikeuskirjan 20 artiklassa vahvistettua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään olisi voinut jättää huomiotta sitä, että komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä asianmukaisesti perustellut olettaman kumoamiseen liittyviä perusteita.