ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
53

Kaikkien näiden seikkojen perusteella kysymykseen on vastattava seuraavasti: — Direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan f alakohtaa on tulkittava siten, että terveydenhuoltopalveluina kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle on jätetty kaikki toiminta, jonka tarkoituksena on potilaiden terveydentilan arvioiminen, säilyttäminen tai palauttaminen, siltä osin kuin kyseistä toimintaa harjoittavat ammattihenkilön aseman asianomaisen jäsenvaltion lainsäädännössä saaneet henkilöt, ja näin on sen laitoksen, jossa hoito annetaan, organisoinnista, rahoitustavoista ja julkisesta tai yksityisestä luonteesta riippumatta. Kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava, onko päivähoitokeskukset ja yöhoitokeskukset terveydenhuollon ammattilaisten niissä suorittamien toimintojen luonteen ja sen perusteella, että kyseiset toiminnot muodostavat pääasiallisen osan noiden keskusten tarjoamista palveluista, suljettu mainitun direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. — Direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan j alakohtaa on tulkittava siten, että sosiaalipalveluina kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle on jätetty kaikki toiminta, joka liittyy muun muassa vanhusten tukemiseen ja auttamiseen, siltä osin kuin sen suorittaa yksityinen palveluntarjoaja, jonka valtio on erityisesti valtuuttanut toimella, jolla uskotaan tehtäväksi selvästi ja läpinäkyvästi todellinen velvollisuus varmistaa tällaiset palvelut tiettyjä niiden suorittamiseen liittyviä erityisedellytyksiä noudattaen. Kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava, onko päivähoitokeskukset ja yöhoitokeskukset niissä pääasiallisena toimintana suoritettujen vanhusten tuki- ja avustustoimintojen luonteen sekä asemansa, sellaisena kuin se perustuu sovellettavaan Belgian säännöstöön, perusteella suljettu mainitun direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle.
34

Tällaisessa tilanteessa on todettava, että se, että jäsenvaltio asettaa laskussa virheellisesti mainitun arvonlisäveron oikaisemisen edellytykseksi sen, että lasku on oikaistu – mitä on mahdotonta enää toteuttaa –, menee pidemmälle kuin on tarpeen direktiivin 2006/112 203 artiklalla tavoitellun sen päämäärän saavuttamiseksi, jonka mukaan verotulojen menettämisen vaara on poistettava.
32

On muistutettava, että oikeuskäytännössä on jo katsottu, että arvonlisäverodirektiivin 74 artiklassa tarkoitetulla yrityksestä pois ottamisen hetkellä määritellyllä ostohinnalla on ymmärrettävä tarkoitettavan tavaran jäännösarvoa poisottamishetkellä (ks. yhdistetyt asiat C-322/99 ja C-323/99, Fischer ja Brandenstein, tuomio 17.5.2001, Kok., s. I-4049, 80 kohta). Tavaran toisenlaiseen käyttöön ottamista koskevasta liiketoimesta, jota kyseinen artikla myös koskee, oikeuskäytännössä on myös täsmennetty, että veron perusteena on kyseisen tavaran arvo, joka on määritetty käyttöönottamishetken perusteella ja joka vastaa samankaltaisen tavaran hintaa markkinoilla, kun kyseisen tavaran muuttamisesta aiheutuneet kustannukset otetaan huomioon (ks. mm. asia C-299/11, Gemeente Vlaardingen, tuomio 8.11.2012, 30 kohta).
4

Direktiivin 95/46 17 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, että rekisterinpitäjän on toteutettava tarpeelliset tekniset ja organisatoriset toimenpiteet henkilötietojen suojaamiseksi vahingossa tapahtuvalta tai laittomalta tuhoamiselta, vahingossa tapahtuvalta häviämiseltä, muuttamiselta, luvattomalta luovuttamiselta tai tietojen antamiselta, erityisesti jos käsittely muodostuu tietojen siirtämisestä verkossa, sekä kaikelta muulta laittomalta käsittelyltä. Ottaen huomioon kehityksen taso ja toimenpiteiden kustannukset on taattava asianmukainen turvallisuuden taso suhteessa käsittelyn riskeihin ja suojattavien tietojen luonteeseen. 2. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että jos käsittely suoritetaan rekisterinpitäjän lukuun, tämän on valittava henkilötietojen käsittelijä, joka antaa riittävät takeet käsittelyyn liittyvistä teknisistä ja organisatorisista turvatoimista, ja huolehdittava siitä, että nämä toimet toteutetaan. 3. Kun käsittely suoritetaan rekisterinpitäjän lukuun, käsittelyä on säänneltävä sopimuksella tai oikeudellisella asiakirjalla, joka sitoo käsittelijän rekisterinpitäjään ja jossa erityisesti säädetään siitä, että — käsittelijä toimii ainoastaan rekisterinpitäjän ohjeiden mukaisesti, — käsittelijä on lisäksi velvollinen noudattamaan 1 kohdassa tarkoitettuja velvoitteita sellaisina kuin ne on määritelty sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jonne käsittelijä on sijoittautunut. 4. Todisteiden säilyttämiseksi tietojen suojaamiseen ja 1 kohdassa tarkoitettuja toimenpiteitä koskeviin vaatimuksiin liittyvien sopimusten tai oikeudellisten asiakirjojen osien on oltava kirjallisina tai muussa vastaavassa muodossa.”
28

OTOC on vaatinut ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa tribunal do comércio de Lisboan ratkaisun kumoamista ja esittänyt, että sillä on suoraan lakiin perustuva julkisen palvelun tehtävä, joka on sen jäsenten etujen valvonta ja heidän koulutukseensa osallistuminen. Niinpä se katsoo, ettei sen koulutustoiminta kuulu taloudellisen vaihdannan alaan ja jää näin SEUT 101 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle. Sen mukaan on joka tapauksessa niin, ettei kyseistä artiklaa voida soveltaa käsiteltävässä asiassa, kuten asiassa C-309/99, Wouters ym., 19.2.2002 annetun tuomion (Kok., s. I-1577) 97 kohdasta ja sitä seuraavista kohdista on sen mielestä johdettavissa, koska OTOC:n menettelyn mahdolliset kilpailua rajoittavat vaikutukset olivat sen mukaan perusteltuja tilintarkastajan ammatin asianmukaisen harjoittamisen takaamista koskevan tarpeen vuoksi. Se katsoo lisäksi, että riidanalaisilla säännöillä osaltaan tehostettiin SEUT 101 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla tarjontaa ja jakelua ja edistettiin teknistä tai taloudellista kehitystä sekä varattiin kuluttajille kohtuullinen osuus näin saatavasta hyödystä. OTOC katsoo myös, että tilintarkastajien pakollista koulutusta koskevan järjestelmän käyttöön ottaminen oli SEUT 106 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvä palvelu.
Sen sijaan silloin, kun yhtäältä hiiltä käytetään lämmityspolttoaineeksi sokerin valmistusprosessissa ja toisaalta tämän energiatuotteen palamisen avulla saatavaa hiilidioksidia käytetään samaa tuotantoa varten, kyseessä on mainittu ”kaksoiskäyttö”, jos on selvää, että sokerin valmistusprosessia ei voida saattaa loppuun käyttämättä hiilen palamisen avulla saatavaa hiilidioksidia.

Energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta annetun direktiivin 2003/96, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/74, 2 artiklan 4 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että yhtäältä hiilen käyttäminen lämmityspolttoaineeksi sokerin valmistusprosessissa ja toisaalta tämän energiatuotteen palamisen avulla saatavan hiilidioksidin käyttäminen kemiallisten lannoitteiden tuottamista varten ei ole tässä säännöksessä tarkoitettua kyseisen energiatuotteen ”kaksoiskäyttöä”.

Jäsenvaltiolla on oikeus valita kansallisessa oikeudessaan käsitteelle ”kaksoiskäyttö” suppeampi soveltamisala kuin tällä käsitteellä on energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta annetun direktiivin 2003/96, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/74, 2 artiklan 4 kohdan b alakohdan toisessa luetelmakohdassa kantaakseen veroa kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jäävistä energiatuotteista.

(ks. 33 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne on jätettävä tutkimatta, jos perustellussa lausunnossa vahvistetun määräajan päättymispäivänä väitetty jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen ei saa enää aikaan vaikutuksia. Näin ei ole, ja kanne on näin ollen otettava tutkittavaksi, kun komission väittämä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen johtuu siitä, ettei tietosuojavaltuutettu voinut käyttää toimivaltaansa alun perin määritetyn toimikauden loppuun saakka, ja on kiistatonta, ettei tämä toimikausi ollut vielä päättynyt perustellussa lausunnossa vahvistettuna päivänä.

(ks. 29–31 kohta)
Asia C‑609/12

Ehrmann AG

vastaan

Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV

(Bundesgerichtshofin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Tietojen antaminen kuluttajille ja kuluttajansuoja — Asetus (EY) N:o 1924/2006 — Elintarvikkeita koskevat ravitsemus- ja terveysväitteet — Näiden elintarvikkeiden pakkausmerkinnät ja esillepano — 10 artiklan 2 kohta — Ajallinen sovellettavuus — 28 artiklan 5 ja 6 kohta — Siirtymätoimenpiteet”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 10.4.2014

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen — Elintarvikkeita koskevat ravitsemus- ja terveysväitteet — Asetus N:o 1924/2006 — Mainittujen väitteiden käyttämisedellytykset — Pakkausmerkintöjä ja esillepanoa koskevat velvollisuudet — Ajallinen soveltamisala — Sillä, että asetuksen 13 artiklassa tarkoitettua hyväksyttyjen väitteiden luetteloa ei ole hyväksytty, ei ole merkitystä

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1924/2006, sellaisena kuin se on muutettuna komission asetuksella N:o 116/2010, 10 artiklan 1 ja 2 kohta, 13 artikla sekä 28 artiklan 5 ja 6 kohta)

Elintarvikkeita koskevista ravitsemus- ja terveysväitteistä annettua asetusta N:o 1924/2006, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 116/2010, on tulkittava siten, että sen 10 artiklan 2 kohdassa säädetyt tietojenantovelvollisuudet olivat voimassa jo vuonna 2010 sellaisten terveysväitteiden osalta, jotka eivät olleet kiellettyjä mainitun asetuksen 10 artiklan 1 kohdan perusteella, luettuna yhdessä saman asetuksen 28 artiklan 5 ja 6 kohdan kanssa. Asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklassa, sen 28 artiklan 5 kohdassa tai missään muussa sen säännöksessä ei säädetä, että tämän asetuksen 10 artiklan 2 kohtaa sovelletaan yksinomaan mainitun asetuksen 13 artiklassa tarkoitetun hyväksyttyjen väitteiden luettelon hyväksymisen jälkeen. Näin ollen siltä osin kuin kyseessä on väite, joka ei ole kielletty asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 1 kohdan perusteella luettuna yhdessä mainitun asetuksen 28 artiklan 5 kohdan kanssa, se, että sen 13 artiklassa tarkoitettua hyväksyttyjen väitteiden luetteloa ei vielä ole hyväksytty, ei oikeuta sitä, että elintarvikealan toimija on vapautettu velvollisuudestaan toimittaa kuluttajalle mainitun asetuksen 10 artiklan 2 kohdassa säädetyt tiedot.

(ks. 39, 42 ja 44 kohta sekä tuomiolauselma)
Siihen, sopiiko kyseinen lainsäädäntö yhteen kuudennen direktiivin 33 artiklan 1 kohdan kanssa, on nimittäin jo otettu kantaa asiassa C-151/08, Renta, 27.11.2008 annetussa määräyksessä. Tässä yhteydessä kyseisessä määräyksessä todettiin, että vero, joka on ominaispiirteiltään varainsiirtoveron kaltainen, eroaa arvonlisäverosta siinä määrin, että sitä ei voida pitää kuudennen direktiivin 33 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna liikevaihtoveron luonteisena verona.

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annettua kuudetta direktiiviä 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 91/680, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle oikeussäännölle, jonka nojalla sellaisen yhtiön yhtiöpääoman enemmistön hankkimisesta, jonka varat muodostuvat pääasiallisesti kiinteistöistä, kannetaan jokin muu välillinen vero kuin arvonlisävero.

Vaikka ennakkoratkaisumenettelyssä noudatettavan toimivallanjaon perusteella yksinomaan kansallisen tuomioistuimen asiana on määrittää niiden kysymysten kohde, jotka se haluaa esittää unionin tuomioistuimelle, unionin tuomioistuimen on oman toimivaltaisuutensa arvioimiseksi tutkittava ne olosuhteet, joiden vallitessa kansallinen tuomioistuin esitti ennakkoratkaisupyynnön. Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin ei ole toimivaltainen vastaamaan ennakkoratkaisukysymykseen, kun on selvää, ettei unionin oikeuden säännöstä tai määräystä, jonka tulkintaa unionin tuomioistuimelta on pyydetty, voida soveltaa.

EUT-sopimuksen sijoittautumisvapautta ja pääomien vapaata liikkuvuutta koskevista määräyksistä on todettava, että kyseisiä määräyksiä ei sovelleta tilanteeseen, jonka kaikki osatekijät rajoittuvat yhden ainoan jäsenvaltion alueelle.

Se, että kyseinen tilanne on täysin jäsenvaltion sisäinen, ei ole kuitenkaan tietyin tarkoin edellytyksin esteenä sille, että unionin tuomioistuin vastaa SEUT 267 artiklan nojalla esitettyyn kysymykseen. Asia voi olla näin muun muassa silloin, kun ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on kansallisen oikeuden nojalla velvollisuus myöntää oman jäsenvaltionsa kansalaiselle samat oikeudet kuin jonkin muun jäsenvaltion kansalaisella olisi unionin oikeuden perusteella samanlaisessa tilanteessa, tai silloin, kun ennakkoratkaisupyyntö koskee unionin oikeuden säännöksiä tai määräyksiä, joihin jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä viitataan sen ratkaisemiseksi, mitä sääntöjä sovelletaan täysin kyseisen valtion sisäiseen tilanteeseen.

(ks. 40–44 kohta)
Asia C‑507/12

Jessy Saint Prix

vastaan

Secretary of State for Work and Pensions

(Supreme Court of the United Kingdomin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — SEUT 45 artikla — Direktiivi 2004/38/EY — 7 artikla — Työntekijän käsite — Euroopan unionin kansalainen, joka on luopunut työskentelemästä raskauden myöhäisvaiheisiin ja synnytyksen jälkivaikutuksiin liittyvän fyysisen rasituksen vuoksi”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 19.6.2014

Henkilöiden vapaa liikkuvuus — Työntekijät — Käsite — Nainen, joka on lopettanut työn tekemisen tai työn hakemisen raskautensa myöhäisvaiheisiin ja synnytyksensä jälkivaikutuksiin liittyvän fyysisen rasituksen vuoksi — Työntekijän aseman säilyttäminen — Edellytys — Työhön palaaminen kohtuullisen ajan kuluessa — Kansallisen tuomioistuimen suorittama tarkastus (SEUT 45 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohta ja 3 kohdan a alakohta sekä 16 artiklan 3 kohta) Unionin kansalaisuus — Vapaata liikkumista ja oleskelua jäsenvaltioiden alueella koskeva oikeus — Direktiivi 2004/38 — Henkilö, joka on tullut tilapäisesti työkyvyttömäksi sairauden vuoksi — Käsite — Nainen, joka on lopettanut työn tekemisen tai työn hakemisen raskautensa myöhäisvaiheiden ja synnytyksensä jälkivaikutusten vuoksi, ei kuulu käsitteen alaan — Mahdollisuus saada edelleen työntekijän asema (Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan a alakohta)
Miesten ja naisten yhtäläisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa annetun direktiivin 2006/54 15 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa suljetaan yleisen edun mukaisista syistä äitiysvapaalla oleva nainen sellaisen ammatillisen koulutuksen ulkopuolelle, joka on olennainen osa hänen työtään ja jonka suorittamista edellytetään sekä virkaan vakinaistamiselta että työehtojen parannuksilta, takaamalla hänelle silti oikeus osallistua seuraavaksi järjestettävään koulutukseen, jonka ajankohta ei kuitenkaan ole varma.

Kielto jatkaa ensin järjestettyä koulutusta ja siitä johtuva kielto osallistua koulutuksen loppukokeeseen merkitsevät nimittäin sitä, että naispuolinen henkilö menettää mahdollisuuden saada työtovereidensa tavoin edukseen työehtojen parannuksen, minkä vuoksi niitä on pidettävä direktiivin 2006/54 15 artiklassa tarkoitettuna epäedullisena kohteluna.

Vaikka kansallisilla viranomaisilla on olosuhteista riippuen tietty harkintavalta, kun ne toteuttavat tarpeellisiksi katsomiaan toimenpiteitä jäsenvaltion yleisen turvallisuuden suojaamiseksi, niiden on kuitenkin aina kun ne toteuttavat toimenpiteitä, joilla poiketaan miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun kaltaisesta perusoikeudesta, jonka täytäntöönpanoon direktiivillä 2006/54 tähdätään, noudatettava suhteellisuusperiaatetta, joka on yksi unionin oikeuden yleisistä oikeusperiaatteista.

On todettava, että kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään automaattisesta kurssilta poistamisesta ja joka johtaa siihen, ettei henkilö voi osallistua koulutuksen päätteeksi järjestettävään kokeeseen, ilman että otettaisiin huomioon sitä, missä koulutuksen vaiheessa äitiysvapaaseen perustuva poissaolo tapahtuu, eikä jo hankittua koulutusta, ja jossa säädetään vain siitä, että äitiysvapaalle jääneellä naisella on oikeus osallistua myöhemmin järjestettävälle kurssille, jonka järjestämisajankohta on kuitenkin epävarma, ei ole suhteellisuusperiaatteen mukainen.

(ks. 33, 35, 36 ja 39 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Unionin yleisen tuomioistuimen velvollisuus Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 36 artiklan ja 53 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla perustella tuomiot ei velvoita unionin yleistä tuomioistuinta esittämään selvitystä, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan asianosaisten esittämiä päätelmiä.

Sellaisissa tapauksissa, joissa unionin yleinen tuomioistuin on tutkinut kantajan esittämät perusteet niin, että kyseisen tuomioistuimen perustelut ovat riittäviä, jotta kantaja saa tietää syyt, joihin unionin yleinen tuomioistuin on tuomiossaan tukeutunut, sitä, että jotkin mainituista perusteista on hylätty vain lyhyesti perustellen, ei voida pitää perusteluvelvollisuuden rikkomisena.

(ks. 31 ja 32 kohta)
Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen – Käännetty verovelvollisuus – Verovelvollinen, joka on tavaroiden tai palvelujen vastaanottajana velvollinen maksamaan arvonlisäveron – Vähennysoikeus – Edellytykset – Sellaisen kansallisen säännöstön hyväksyttävyys, jolla palvelujen vastaanottajalta evätään vähennysoikeus silloin, kun arvonlisävero on maksettu aiheettomasti palvelujen suorittajalle virheellisesti laaditun laskun perusteella – Sillä, että virheen korjaaminen on mahdotonta palvelujen suorittajan konkurssin vuoksi, ei ole vaikutusta

(Neuvoston direktiivi 2006/112)
Valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta annetun direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa otetaan käyttöön kivennäisöljyjen vähittäiskaupasta kannettava vero, sillä ei voida katsoa, että tällaisella verolla olisi mainitussa säännöksessä tarkoitettu erityistarkoitus, koska tämän veron, jolla on tarkoitus rahoittaa kyseisillä aluehallintoelimillä terveyden ja ympäristön alalla olevan toimivallan käyttö, tarkoituksena ei ole itsessään taata terveyden ja ympäristön suojelua.

Direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu erityistarkoitus on näet muu kuin pelkästään julkistaloudellinen tarkoitus. Lisäksi oikeuskäytännössä on jo katsottu, että alueellisen julkisyhteisön itsehallinnon vahvistaminen antamalla toimivalta verojen kantamiseen on pelkästään julkistaloudellinen tavoite, joka ei yksinään voi olla direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu erityistarkoitus.

Koska kuitenkin kaikilla veroilla on välttämättä julkistaloudellinen tarkoitus, pelkästään se seikka, että kyseisellä verolla on julkistaloudellinen tavoite, ei voi itsessään riittää sulkemaan pois sitä, että tällä verolla voitaisiin katsoa olevan myös mainitussa säännöksessä tarkoitettu erityistarkoitus, tai muuten direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdan sisältö tehtäisiin täysin merkityksettömäksi. Kyseisestä verosta saatavien tulojen ennalta määrätty kohdentaminen aluehallintoviranomaisille terveyden ja ympäristön alalla siirtämän toimivallan käytön rahoittamiseen saattaa olla seikka, joka on otettava huomioon selvitettäessä, onko kyseessä erityistarkoitus. Tällainen kohdentaminen, joka on pelkästään jäsenvaltion talousarvion sisäisen organisoinnin tapa, ei kuitenkaan voi olla sellaisenaan tässä yhteydessä riittävä edellytys, koska tavoitellusta tarkoituksesta riippumatta kaikki jäsenvaltiot voivat päättää määrätä verosta saatavien tulojen kohdentamisesta tiettyjen menojen rahoittamiseen.

Jotta voitaisiin katsoa, että verolla on direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu erityistarkoitus, verolla itsellään on sitä vastoin pyrittävä terveyden ja ympäristön suojelun takaamiseen. Näin on erityisesti silloin, kun verosta saatavat tulot on käytettävä mainitun veron kohteena olevien kivennäisöljyjen käyttöön erityisesti liittyvien yhteiskunnallisten ja ympäristökustannusten vähentämiseen siten, että tulojen käytön ja mainitun veron tarkoituksen välillä on suora yhteys.

(ks. 23, 25, 27–30 ja 36 kohta sekä tuomiolauselma)
Maksukyvyttömyysmenettelyistä annetun asetuksen N:o 1346/2000 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa maksukyvyttömyysmenettely on aloitettu, on toimivalta tutkia maksukyvyttömyyteen perustuva takaisinsaantikanne, joka on nostettu sellaista henkilöä vastaan, jonka kotipaikka ei ole missään jäsenvaltiossa.

Sillä, että unionissa on yhdenmukaistettu tuomioistuimien toimivaltaa koskevat säännöt maksukyvyttömyyteen perustuvien takaisinsaantikanteiden osalta, edistetään näet kyseisen säännöksen tavoitteiden, joita ovat konkurssiasioita koskevan tuomioistuimen toimivallan ennakoitavuuden ja siis oikeusvarmuuden edistäminen, toteutumista riippumatta siitä, onko vastaajan kotipaikka jäsenvaltiossa vai kolmannessa valtiossa.

Se, että tuomioistuimen, joka on aloittanut maksukyvyttömyysmenettelyn, antamien ratkaisujen tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevat mainitun asetuksen säännökset eivät voi sitoa kolmansia maita, ei estä soveltamasta kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa vahvistettua toimivaltasääntöä. Lisäksi jopa silloin, kun konkreettisessa tapauksessa ei ole mahdollista vedota asetukseen itseensä tuomioistuimen ratkaisujen tunnustamisen ja täytäntöönpanon osalta, toimivaltaisen tuomioistuimen ratkaisun tunnustaminen ja täytäntöönpano voi joskus olla mahdollista kahdenvälisen sopimuksen perusteella. Vaikka tällaista ratkaisua ei kahdenvälisen sopimuksen perusteella tunnusteta ja panna täytäntöön valtiossa, jossa vastaajalla on kotipaikka, muut jäsenvaltiot voivat tunnustaa ja panna täytäntöön kyseisen ratkaisun asetuksen N:o 1346/2000 25 artiklan nojalla muun muassa siinä tapauksessa, että osa tuon vastaajan omaisuudesta sijaitsee jossakin näistä jäsenvaltioista.

(ks. 33 ja 37–39 kohta sekä tuomiolauselma)
Lääkkeiden lisäsuojatodistuksesta annetun asetuksen N:o 469/2009 3 artiklan c alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että uudenlaista vaikuttavaa ainetta suojaavan peruspatentin ja sitä ainoana vaikuttavana aineena sisältävälle lääkkeelle myönnetyn myyntiluvan haltija, joka on jo saanut kyseiselle vaikuttavalle aineelle lisäsuojatodistuksen, jonka nojalla se voi vastustaa kyseisen vaikuttavan aineen käyttöä yksinään tai yhdistettynä muihin vaikuttaviin aineisiin, saa saman patentin mutta sellaiselle eri lääkkeelle myöhemmin myönnetyn myyntiluvan, joka sisältää edellä mainittua vaikuttavaa ainetta yhdistettynä toiseen vaikuttavaan aineeseen, jota ei sellaisenaan suojata kyseisellä patentilla, perusteella toisen lisäsuojatodistuksen, joka koskee tätä vaikuttavien aineiden yhdistelmää.

Kyseisen asetuksen 3 artiklan c alakohdan soveltamista varten ei nimittäin voida hyväksyä sitä, että voimassa olevan peruspatentin haltija voisi saada uuden lisäsuojatodistuksen, joka on mahdollisesti voimassa pidemmän aikaa, aina saattaessaan jäsenvaltiossa markkinoille lääkkeen, joka sisältää yhtäältä sen peruspatentilla sellaisenaan suojattua sellaista vaikuttavaa ainetta, joka on kyseisen patentin keskeinen keksinnöllinen kohde, ja toisaalta toista vaikuttavaa ainetta, jota ei ole suojattu sellaisenaan kyseisellä patentilla.

(ks. 30 ja 43 kohta sekä tuomiolauselma)