ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
33

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) – joka jo on pyytänyt unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua asiassa C-310/08, Ibrahim ja Secretary of State for the Home Department, joka on johtanut tänään annettuun tuomioon (Kok., s. I-1065) ja joka koskee sellaisen vanhemman oleskeluoikeutta, joka ei ole unionin kansalainen mutta jonka lapset ovat Tanskan kansalaisia ja opiskelevat Yhdistyneessä kuningaskunnassa – on päättänyt lykätä pääasian ratkaisua ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”Tilanteessa, jossa — unionin kansalainen on saapunut Yhdistyneeseen kuningaskuntaan — unionin kansalainen on ollut ajoittain työntekijä Yhdistyneessä kuningaskunnassa — unionin kansalainen on lakannut olemasta työntekijä mutta ei ole poistunut Yhdistyneestä kuningaskunnasta — unionin kansalainen ei ole säilyttänyt asemaansa työntekijänä, eikä hänellä ole – – direktiivin 2004/38 7 artiklan nojalla oleskeluoikeutta eikä 16 artiklan nojalla pysyvää oleskeluoikeutta — unionin kansalaisen lapsi on alkanut saada koulutusta silloin, kun unionin kansalainen ei ollut työntekijä, mutta lapsi sai edelleen koulutusta Yhdistyneessä kuningaskunnassa niinä ajanjaksoina, joina unionin kansalainen työskenteli Yhdistyneessä kuningaskunnassa — unionin kansalainen on lapsensa pääasiallinen huoltaja ja — unionin kansalainen ja hänen lapsensa eivät ole itsenäisesti toimeentulevia: 1) onko unionin kansalaisella oleskeluoikeus Yhdistyneessä kuningaskunnassa vain hänen täyttäessään – – direktiivissä 2004/38 säädetyt edellytykset vai 2) a) onko unionin kansalaisella oleskeluoikeus – – asetuksen – – N:o 1612/68 12 artiklan perusteella, sellaisena kuin tätä artiklaa on tulkittu, ilman, että hänen olisi täytettävä – – direktiivissä 2004/38 säädetyt edellytykset, ja b) jos näin on, onko hänellä oltava riittävät varat niin, ettei hän oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle, ja täytyykö hänellä olla kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa? c) Jos näin on, onko lapsen täytynyt alkaa saada koulutusta silloin, kun unionin kansalainen oli vielä työntekijä, jotta hänellä olisi oleskeluoikeus – – asetuksen – – N:o 1612/68 12 artiklan perusteella, sellaisena kuin tätä artiklaa on tulkittu, vai riittääkö, että unionin kansalainen on ollut työntekijä sen jälkeen, kun lapsi alkoi saada koulutusta? d) Lakkaako unionin kansalaisen oleskeluoikeus, jos se perustuu siihen, että hän on koulutukseen osallistuvan lapsen pääasiallinen huoltaja lapsen täyttäessä 18 vuotta? 3) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko tilanne erilainen nyt käsiteltävän kaltaisessa tilanteessa, jossa lapsi on alkanut saada koulutusta ennen kuin – – direktiivi 2004/38 piti panna täytäntöön jäsenvaltioissa mutta jossa äidistä tuli pääasiallinen huoltaja ja hän vaati oleskeluoikeutta lapsensa pääasiallisen huoltajuuden perusteella vasta maaliskuussa 2007 eli sen jälkeen, kun direktiivi oli pitänyt panna täytäntöön?”
6

Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY (EUVL L 158, s. 77 sekä oikaisut EUVL 2004, L 229, s. 35; EUVL 2005, L 197, s. 34 ja EUVL 2007, L 204, s. 28) 7 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Unionin kansalaisilla on oikeus oleskella toisen jäsenvaltion alueella yli kolmen kuukauden ajan – – c) — jos he ovat kirjoittautuneet yksityiseen tai julkiseen laitokseen, jonka vastaanottava jäsenvaltio on hyväksynyt tai jota se rahoittaa lainsäädäntönsä tai hallinnollisen käytäntönsä mukaisesti, pääasiallisena tarkoituksenaan osallistua koulutukseen, ammattikoulutus mukaan lukien, ja — jos heillä on kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja he osoittavat asiaankuuluvalle kansalliselle viranomaiselle vakuutuksella tai muulla vastaavalla valitsemallaan tavalla, että heillä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle – –”
39

Vaikka tämä kysymys, sellaisena kuin kansallinen tuomioistuin on sen muotoillut, koskee ainoastaan todistusta, joka toimivaltaisen paikallisviranomaisen on myönnettävä ja jossa vahvistetaan poikkeus edellä mainitusta velvollisuudesta, velvollisuus hankkia tällainen todistus on seurausta ulkomaalaisille kiinteän omaisuuden hankkimiseksi asetetusta luvansaantia koskevasta perusvelvollisuudesta. Näin ollen unionin tuomioistuimen arviointi on ulotettava koskemaan tätä perusvelvollisuutta.
27

Ensimmäisen valitusperusteen mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ylittänyt toimivaltansa, kun se on ottanut omasta aloitteestaan huomioon perusteen, joka koskee riidanalaisen päätöksen perustelujen puuttumista. Toinen valitusperuste koskee kontradiktorisen periaatteen ja puolustautumisoikeuksien loukkaamista. Kolmannessa valitusperusteessa on kyse EY 230 ja EY 253 artiklan, luettuna yhdessä EY 88 artiklan ja menettelyn kulkua valtiontukien alalla koskevien sääntöjen kanssa, virheellisestä soveltamisesta. Neljännen ja viidennen valitusperusteen mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut EY 253 artiklaa, koska se on katsonut virheellisesti, että komissio on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdan v alakohdan sovellettavuuden osalta. Kuudennessa valitusperusteessa pyritään siihen, että unionin tuomioistuin katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voinut kumota riidanalaista päätöstä siltä osin kuin siinä laajennetaan muodollinen tutkintamenettely koskemaan 31.12.2003 jälkeen myönnettyjä riidanalaisia vapautuksia.
2

Nämä pyynnöt on esitetty asioissa, joissa asianosaisina ovat Terex Equipment Ltd (jäljempänä Terex) sekä FG Wilson (Engineering) Ltd (jäljempänä Wilson) ja Caterpillar EPG Ltd (jäljempänä Caterpillar) ja toisaalta Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs ja joissa on kysymys seurauksista, jotka aiheutuvat siitä, että pääasiassa kyseessä olevien, sisäisen jalostusmenettelyn alaisten tavaroiden jälleenvientiä koskevissa ilmoituksissa käytetään virheellistä, yhteisötavaroiden vientiä koskevaa tullimenettelykoodia.
3)

Direktiivin 85/337, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2003/35, 10 a artikla on esteenä sellaiselle kansallisen lain säännökselle, jolla oikeus hakea muutosta direktiivin, sellaisena kuin se on muutettuna, soveltamisalaan kuuluvaa hanketta koskevaan päätökseen varataan ainoastaan sellaisille luonnonsuojeluyhdistyksille, joilla on vähintään 2000 jäsentä.
1)

Italian tasavalta ei ole noudattanut tietyistä kalastustoiminnan valvontatoimenpiteistä 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2241/87 1 artiklan 1 kohdan eikä yhteiseen kalastuspolitiikkaan sovellettavasta valvontajärjestelmästä 12.10.1993 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2847/93, sellaisena kuin se on muutettuna 17.12.1998 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 2846/98, 2 artiklan 1 kohdan sekä 31 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole riittävällä tavalla huolehtinut kalastuksen valvomisesta ja tarkastamisesta alueellaan ja sen suvereenisuuden tai tuomiovallan piiriin kuuluvilla merialueilla erityisesti siltä osin kuin kysymys on ajoverkkojen aluksella säilyttämistä ja käyttöä koskevien säännösten noudattamisesta ja koska se ei ole riittävällä tavalla valvonut, että niihin, jotka rikkovat ajoverkkojen aluksella säilyttämistä ja käyttöä koskevaa yhteisön lainsäädäntöä, kohdistetaan asianmukaisia toimenpiteitä erityisesti siten, että näille henkilöille määrätään rangaistusseuraamuksia, joilla on ehkäisevä vaikutus.
12

Kyseisen lain 22 §:n 1 ja 2 momentissa säädettiin seuraavaa: ”1. Välimiehillä on valtuus päättää omasta toimivallastaan, välityssopimuksen olemassaoloa tai pätevyyttä tai mitä hyvänsä muuta seikkaa koskevat sellaiset prosessinedellytysten puuttumista koskevat väitteet mukaan lukien, joiden hyväksyminen johtaa siihen, ettei asiaa voida ottaa tutkittavaksi. Tässä tarkoituksessa välityssopimuksen, joka on osa sopimusta, katsotaan olevan sopimuksen muista määräyksistä erillinen sopimus. Välimiesten päätös, jolla sopimus todetaan pätemättömäksi, ei sellaisenaan johda siihen, että välityssopimus on pätemätön. 2. Edellisessä momentissa tarkoitettuihin prosessinedellytysten puuttumista koskeviin väitteisiin on vedottava viimeistään vastineen esittämisen vaiheessa, eikä siitä, että asianosainen on nimittänyt välimiehiä tai osallistunut välimiesten nimittämiseen, aiheudu, että tämä asianosainen menettää oikeutensa esittää tällaisia väitteitä. Prosessinedellytysten puuttumista koskevaan väitteeseen, joka koskee sitä, että välitystuomioistuin on ylittänyt toimivaltansa, on vedottava heti kun asia, joka ei kuulu tähän toimivaltaan, nousee esiin välimiesmenettelyssä. Välimiehet voivat hyväksyä prosessinedellytysten puuttumista koskevat väitteet, joihin on vedottu myöhemmässä vaiheessa vain, jos viivästyminen on perusteltu.”
4

Kuudennen direktiivin 26 artiklan 1 ja 2 kohdan sanamuoto on seuraava: ”1. Jäsenvaltioiden on sovellettava arvonlisäveroa matkatoimistojen liiketoimiin tämän artiklan mukaisesti, jos nämä matkatoimistot toimivat omissa nimissään suhteessa matkustajaan käyttäen muiden verovelvollisten luovuttamia tavaroita ja suorittamia palveluja matkojen toteuttamisessa. Tätä artiklaa ei sovelleta sellaisiin matkatoimistoihin, jotka toimivat ainoastaan välittäjinä ja joihin on sovellettava 11 artiklan A kohdan 3 alakohdan c alakohtaa. Matkatoimistoina on tätä artiklaa sovellettaessa pidettävä myös turistimatkojen järjestäjiä. 2. Matkatoimiston matkan toteuttamiseksi suorittamia liiketoimia on pidettävä yhtenä matkatoimiston matkustajalle suorittamana palveluna. Se verotetaan siinä jäsenvaltiossa, jossa matkatoimistolla on liiketoiminnan kotipaikka tai kiinteä toimipaikka, josta se tarjoaa palvelujen suorituksia. Tämän palvelun suoritukseen kohdistuvan veron perusteena ja sen 22 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitettuna verottomana hintana on pidettävä matkatoimiston katetta, eli matkustajan maksaman arvonlisäverottoman kokonaishinnan ja toisten verovelvollisten matkatoimistolle luovuttamista tavaroista ja suorittamista palveluista aiheutuneiden todellisten kustannusten välistä erotusta, jos nämä liiketoimet välittömästi koituvat matkustajan hyväksi.”
34

Yhteisöjen tuomioistuin on myös katsonut, että sen on oman toimivaltaisuutensa arvioimiseksi poikkeustapauksissa tutkittava ne olosuhteet, joiden vallitessa kansallinen tuomioistuin esitti ennakkoratkaisukysymyksen. Kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vastaamisesta kieltäytyminen on mahdollista vain, jos on ilmeistä, että pyydetyllä yhteisön oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos yhteisöjen tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (em. asia Rüffler, tuomion 37 ja 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
17

Asetuksen nro 80/92 2 §:n 1–5 momentissa säädetään seuraavaa: ”1. [Rahaston] – – vastaa tämän asetuksen 1 §:n mukaisesti suorittama maksu koskee työsopimuksesta johtuvista palkkasaatavia, työsuhteen päättymisestä johtuvia palkkasaatavia lukuun ottamatta, niiltä työsuhteen kolmelta viimeiseltä kuukaudelta, jotka sisältyvät siihen kahdentoista kuukauden pituiseen ajanjaksoon, joka edeltää a) päivää, jona jokin 1 §:n 1 momentissa mainituista menettelyistä on aloitettu, b) päivää, jona pakkotäytäntöönpano on aloitettu, c) päivää, jona selvitystilaan asettamista taikka toiminnan tilapäisen jatkamisen lopettamista tai liiketoiminnan jatkamista koskevan luvan päättämistä koskeva päätös on tehty, mikäli työntekijät ovat jatkaneet työntekoa, tai työsuhteen päättymispäivää, mikäli työsuhde on päättynyt yrityksen jatkaessa toimintaansa. 2. Rahaston tämän pykälän 1 momentin perusteella maksama palkkaturva ei saa ylittää erityisen työttömyyskorvauksen enimmäismäärää kolminkertaisena sosiaaliturvamaksujen pidättämisen jälkeen. 3. Rahaston tämän pykälän nojalla maksamien määrien saamisesta säädetään 29.5.1982 annetun lain nro 297 2 §:n 2, 3, 4 ja 5 momentissa, 7 momentin ensimmäisessä virkkeessä ja 10 momentissa. Rahaston maksamista määristä säädetään edellä mainitun lain 2 §:n 7 momentin toisessa virkkeessä. 4. Tämän pykälän 1 momentin mukaista palkkaturvaa ei makseta päällekkäisesti seuraavien määrien kanssa sen määrän osalta, joka on maksettu työntekijälle a) tämän pykälän 1 momentissa tarkoitettujen kahdentoista kuukauden aikana maksettuna erityisenä työttömyyskorvauksena, b) tämän pykälän 1 momentissa tarkoitettujen kolmen kuukauden aikana työntekijälle maksettuina palkkoina, c) työntekijälle 23.7.1991 annetussa laissa nro 223 tarkoitetun työsuhteen päättymisen jälkeisten kolmen kuukauden ajalta myönnettävänä liikkuvuuskorvauksena. 5. Oikeus 1 momentin mukaiseen suoritukseen vanhenee yhdessä vuodessa. Korot ja rahan devalvoinnista johtuvat vaikutukset lasketaan hakemuksen tekemispäivästä lähtien.”
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Nijemeisland ja Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit (maataloudesta, luonnosta ja elintarvikkeiden laadusta vastaava ministeri, jäljempänä ministeri) ja joka koskee yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001, (EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999, (EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71 ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta 29.9.2003 annettuun neuvoston asetukseen (EY) N:o 1782/2003 (EUVL L 270, s. 1) perustuvan tilatuen määrittämistä.
11

Asetuksen nro 633/1972 7 §:n 4 momentin d kohdassa, joka koskee veron alueellisuutta, säädetään muun muassa, että ”telepalvelut – – katsotaan suoritettavan maan alueella silloin, kun ne suoritetaan henkilöille, joiden kotipaikka on mainitulla alueella, tai henkilöille, jotka asuvat tällä alueella ja joiden kotipaikka ei ole ulkomailla, sekä silloin, kun ne suoritetaan henkilöiden, joiden kotipaikka on ulkomailla tai jotka asuvat ulkomailla, Italiassa sijaitseville kiinteille toimipaikoille, paitsi silloin, kun niitä käytetään [yhteisön] ulkopuolella”. Mainitun pykälän 4 momentin e kohdassa säädetään lisäksi, että ”d kohdassa tarkoitetut palvelut (ja liiketoimet), jotka suoritetaan henkilöille, joiden kotipaikka tai asuinpaikka on muussa [yhteisön] jäsenvaltiossa, katsotaan suoritetuiksi maan alueella silloin, kun vastaanottaja ei ole verovelvollinen siinä valtiossa, jossa hänellä on kotipaikka tai asuinpaikka”.
26

Tämän osalta on huomattava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 39 artiklassa tarkoitetulla ”työntekijän” käsitteellä on yhteisön oikeudessa oma merkityksensä, eikä tätä käsitettä pidä tulkita suppeasti. ”Työntekijänä” on pidettävä jokaista, joka tekee aitoa ja todellista työtä, eikä tällöin oteta huomioon sellaista työtä, joka on niin vähäistä, että sitä on pidettävä pelkästään toisarvoisena ja liitännäisenä. Kyseisen oikeuskäytännön mukaan työsuhteelle on ominaista se, että henkilö tekee tietyn ajanjakson ajan toiselle tämän johdon alaisena suorituksia vastiketta vastaan (ks. mm. asia 66/85, Lawrie-Blum, tuomio 3.7.1986, Kok., s. 2121, Kok. Ep. VIII, s. 687, 16 ja 17 kohta ja asia C-228/07, Petersen, tuomio 11.9.2008, Kok., s. I-6989, 45 kohta).
35

Niiltä osin kuin on kyse siitä, mikä mahdollinen merkitys asianomaisten panimoiden markkinakäyttäytymisellä on sen määrittämisessä, ovatko ne taloudellisesti riippumattomia, on vielä todettava yhtäältä, että direktiivin 92/83 4 artiklan 2 kohdassa viitataan panimoiden oikeudelliseen ja taloudelliseen rakenteeseen viittaamatta nimenomaisesti niiden markkinakäyttäytymiseen. Toisaalta on todettava, kuten komissio huomauttaa, että sen perusteella, että pääasiassa kyseessä olevat panimot toimivat toisistaan erillisillä markkinoilla toisistaan erillisillä tuotevalikoimilla, ei voida katsoa, että mainitut panimot olisivat toisiinsa nähden taloudellisesti riippumattomia, koska tällainen tilanne voi nimittäin olla päinvastoin osoitus konsernin tasolla päätetystä tarkoituksellisesta strategiasta, jolla pyritään välttämään kilpailu konsernin sisällä tai lieventämään sitä.
25

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole yhteisöjen tuomioistuimen tehtävä, esittämillä yhteisön oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta (ks. asia C-300/01, Salzmann, tuomio 15.5.2003, Kok. 2003, s. I-4899, 29 ja 31 kohta ja yhdistetyt asiat C-222/05–C-225/05, van der Weerd ym., tuomio 7.6.2007, Kok. 2007, s. I-4233, 22 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä yhteisön oikeussäännön tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos yhteisöjen tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (yhdistetyt asiat C-94/04 ja C-202/04, Cipolla ym., tuomio 5.12.2006, Kok. 2006, s. I-11421, 25 kohta ja em. asia van der Weerd ym., tuomion 22 kohta).
11

On huomattava, että yhteisöjen tuomioistuin on todennut ensinnäkin, että ETY:n perustamissopimuksen 189 artiklassa (josta on tullut EY:n perustamissopimuksen 189 artikla, josta puolestaan on tullut EY 249 artikla) tunnustetun päätöksen sitovan oikeusvaikutuksen kanssa ei olisi sopusoinnussa lähtökohtaisesti sulkea pois sitä, että henkilöt, joita asia koskee, voisivat vedota päätöksessä asetettuun velvoitteeseen, ja toisekseen, että jäsenvaltiolle osoitetussa päätöksessä olevaan säännökseen voidaan vedota tätä jäsenvaltiota vastaan, jos säännöksellä jäsenvaltiolle asetettu velvoite on ehdoton sekä riittävän selkeä ja täsmällinen (asia C-156/91, Hansa Fleisch Ernst Mundt, tuomio 10.11.1992, Kok. 1992, s. I-5567, 12 ja 13 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Sosiaalipolitiikka – Yhdenvertainen kohtelu työssä ja ammatissa – Direktiivi 2000/78 – Ikään perustuvan syrjinnän kielto

(Neuvoston direktiivin 2000/78 2 artikla ja 6 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetun direktiivin 2000/78 2 artiklaa ja 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan työntekijät, joilla on oikeus vanhuuseläkkeeseen, jota heidän työnantajansa maksaa sen eläkejärjestelmän nojalla, johon työntekijät ovat liittyneet ennen kuin he ovat täyttäneet 50 vuotta, eivät voi pelkästään tällä perusteella saada erityistä irtisanomiskorvausta, jonka tarkoituksena on tukea yli 12 vuotta yrityksen palveluksessa olleiden työntekijöiden työhön paluuta.

Pois sulkeminen perustuu nimittäin ajatukseen siitä, että työntekijät poistuvat työmarkkinoilta silloin, kun he voivat saada työnantajansa maksamaa vanhuuseläkettä ja kun he ovat liittyneet kyseiseen eläkejärjestelmään ennen kuin he ovat täyttäneet 50 vuotta. Työntekijä, joka täyttää työnantajansa maksaman eläkkeen saamisen ehdot mutta haluaa luopua väliaikaisesti eläkkeestä jatkaakseen työuraansa, ei voi saada tämän ikään liittyvän arvioinnin vuoksi erityistä irtisanomiskorvausta, jonka tarkoituksena on kuitenkin suojella häntä. Kyseessä olevan toimenpiteen oikeutettu tavoite on välttää se, etteivät henkilöt, jotka eivät etsi uutta työtä mutta saavat korvaavaa tuloa ammatillisesta eläkejärjestelmästä peräisin olevan vanhuuseläkkeen muodossa, hyödy tästä korvauksesta, mutta samalla se johtaa siihen, että kyseinen korvaus evätään niiltä irtisanotuilta työntekijöiltä, jotka haluavat pysyä työmarkkinoilla, ainoastaan sillä perusteella, että nämä työntekijät voisivat saada tällaista eläkettä muun muassa ikänsä perusteella.

Lisäksi kyseessä olevalla toimenpiteellä kielletään iän perusteella määriteltyä kokonaista työntekijöiden ryhmää luopumasta väliaikaisesti työnantajansa maksamasta vanhuuseläkkeestä vastineeksi siitä, että nämä työntekijät saavat erityistä irtisanomiskorvausta, jonka tarkoituksena on auttaa heitä löytämään uutta työtä. Toimenpide voi siten pakottaa heidät hyväksymään vanhuuseläkkeen, joka on pienempi kuin se eläke, jonka he olisivat voineet saada pysymällä pitempään työelämässä, ja tästä voi aiheutua heille pitkäaikainen ja merkittävä tulonmenetys.

(ks. 44, 46 ja 49 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Sosiaalipolitiikka – Työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelu – Raskaana olevat, äskettäin synnyttäneet tai imettävät työntekijät – Direktiivi 92/85

(Neuvoston direktiivin 92/85 5 artiklan 2 kohta ja 11 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

Toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen kannustamiseksi työssä (kymmenes direktiivin 89/391/ETY 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu erityisdirektiivi) annetun direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että raskaana olevalla työntekijällä, joka on direktiivin 92/85 5 artiklan 2 kohdan mukaan siirretty raskautensa vuoksi väliaikaisesti muihin tehtäviin kuin niihin, joissa hän työskenteli ennen siirtoaan, ei ole oikeutta palkkaan, jota hän keskimäärin sai ennen mainittua siirtoa. Jäsenvaltiot ja tarvittaessa työmarkkinaosapuolet eivät nimittäin ole kyseisen direktiivin 11 artiklan 1 kohdan nojalla velvollisia säätämään tai määräämään, että kyseisen väliaikaisen siirron aikana olisi jatkettava sellaisten palkanosien ja lisien maksamista, jotka riippuvat siitä, että asianomainen työntekijä suorittaa erityistehtäviä erityisissä olosuhteissa, ja joiden tarkoituksena on ensisijaisesti korvata kyseisten tehtävien suorittamisesta aiheutuvia haittoja.

Tällaisen työntekijän on saatava edelleen peruspalkkansa, ja lisäksi hän säilyttää mainitun 11 artiklan 1 kohdan nojalla oikeuden ammatilliseen asemaansa liittyviin palkanosiin ja lisiin, kuten sellaisiin lisiin, jotka liittyvät hänen esimiesasemaansa, palvelusaikansa pituuteen ja ammatilliseen pätevyyteensä.

Vaikka direktiivin 92/85 11 artiklan 1 kohta ei ole esteenä tällaisen työntekijän palkan laskemismenetelmälle, joka perustuu samaan palkkaluokkaan kuuluvan matkustamohenkilökunnan tiettynä viiteajanjaksona saamien työolosuhteisiin perustuvien lisien keskiarvoon, sitä, ettei mainittuja palkanosia tai mainittuja lisiä oteta huomioon, on pidettävä viimeksi mainitun säännöksen vastaisena.

(ks. 61 ja 73 kohta sekä tuomiolauselma)