FI Euroopan unionin virallinen lehti C 355/10

Valitus, jonka Total SA ja Elf Aquitaine SA ovat tehneet 27.9.2011 unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-190/06, Total ja Elf Aquitaine v. komissio, 14.7.2011 antamasta tuomiosta

(Asia C-495/11 P)

2011/C 355/17

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Asianosaiset

Valittajat: Total SA ja Elf Aquitaine SA (edustajat: asianajajat E. Morgan de Rivery ja A. Noël-Baron)

Muu osapuoli: Euroopan komissio

Vaatimukset

Valittajat ovat valituksessaan vaatineet unionin tuomioistuinta

ensisijaisesti : — kumoamaan SEUT 263 artiklan nojalla unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-190/06, Total ja Elf Aquitaine v. komissio, 14.7.2011 antaman tuomion — hyväksymään asiaa ensimmäisenä oikeusasteena käsitelleessä unionin yleisessä tuomioistuimessa esitetyt vaatimukset tämän seurauksena kumoamaan 3.5.2006 tehdyn komission päätöksen K(2006) 1766 lopullinen 1 artiklan o ja p kohdan, 2 artiklan i kohdan sekä 4 artiklan

tai : — peruuttamaan SEUT 261 artiklan nojalla Elf Aquitainelle ja Totalille edellä mainitun komission päätöksen 2 artiklan i kohdan mukaisesti yhteisvastuullisesti ja täysimääräisesti määrätyt sakot;

tai : — muuttamaan SEUT 261 artiklan nojalla Elf Aquitainelle ja Totalille edellä mainitun komission päätöksen 2 artiklan i kohdan mukaisesti yhteisvastuullisesti ja täysimääräisesti määrättyjä sakkoja;

ja joka tapauksessa velvoittamaan Euroopan komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut kokonaisuudessaan, mukaan lukien Elf Aquitainelle ja Totalille unionin yleisessä tuomioistuimessa käydystä menettelystä aiheutuneet kulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Valittajat vetoavat valituksensa tueksi ensisijaisesti viiteen valitusperusteeseen, toissijaisesti yhteen valitusperusteeseen ja viimesijaisesti yhteen valitusperusteeseen.

Ensimmäisessä valitusperusteessaan Total SA ja Elf Aquitaine SA väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi virheellisesti Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 5 artiklaa, kun se hyväksyi emoyhtiön automaattista vastuuta koskevan periaatteen, jota komissio sovelsi nyt esillä olevassa asiassa ja jota se perusteli SEUT 101 artiklassa tarkoitetulla yrityksen käsitteellä. Valittajat katsovat, ettei tällainen lähestymistapa ole rajoitetun erityistoimivallan periaatteen ja toissijaisuusperiaatteen mukainen (valitusperusteen ensimmäinen osa) eikä suhteellisuusperiaatteen mukainen (valitusperiaatteen toinen osa).

Toisessa valitusperusteessaan valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi kansallista oikeutta ja yrityksen käsitettä selvästi virheellisesti erityisesti, kun se antoi oikeushenkilön itsenäisyyttä koskevalle periaatteelle väärän oikeudellisen merkityksen.

Kolmannessa valitusperusteessaan valittajat väittävät lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin tietoisesti kieltäytyi tekemästä oikeita johtopäätöksiä kilpailuoikeudellisten seuraamusten rangaistuksenluonteisuudesta ja unionin perusoikeuskirjaan perustuvista uusista velvollisuuksista. Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin sovelsi unionin oikeuden mukaista yrityksen käsitettä epäasianmukaisesti ja virheellisesti sivuuttaen kansallisen yhtiöoikeuden perustana olevan itsenäisyysolettaman ja kilpailuoikeudellisten seuraamusten rangaistuksenluonteisuuden. Lisäksi valittajat väittävät, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt viran puolesta ottaa huomioon komissiossa nykyisin käytävän hallinnollisen menettelyn lainvastaisuus.

Neljännessä valitusperusteessaan valittajat vetoavat puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen sillä perusteella, että kohtuullisuusperiaatetta ja menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaatetta on tulkittu virheellisesti. Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin nimittäin hyväksyi sen, että komissio asetti ylivoimaisen näyttövelvollisuuden (probatio diabolica) sekä katsoi virheellisesti, että tytäryhtiön riippumattomuutta on arvioitava yleisellä tasolla tytäryhtiön ja emoyhtiön välisten pääomasuhteiden perusteella, vaikka tätä on valittajien mukaan arvioitava sen perusteella, miten tytäryhtiö käyttäytyy tietyillä markkinoilla.

Viidennessä valitusperusteessaan valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisia virheitä komissiolle kuuluvan perusteluvelvollisuuden osalta (valitusperusteen ensimmäinen osa). Valittajat arvostelevat unionin yleistä tuomioistuinta lisäksi siitä, että se korvasi niiden mukaan komission arvioinnin omallaan (valitusperusteen toinen osa).

Kuudennessa valitusperusteessaan valittajat vaativat toissijaisesti niille määrättyjen sakkojen peruuttamista.

Seitsemännellä valitusperusteessaan, johon valittajat vetoavat viimesijaisesti, vaaditaan valittajille määrättyjen sakkojen määrän alentamista.