Asia C–133/16

Christian Ferenschild

vastaan

JPC Motor SA

(cour d’appel de Monsin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Kulutustavaroiden myynti ja takuu – Direktiivi 1999/44/EY – 5 artiklan 1 kohta – Myyjän vastuuaika – Vanhentumisaika – 7 artiklan 1 kohdan toinen alakohta – Käytetyt tavarat – Myyjän vastuun rajoittaminen sopimuksella

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 13.7.2017

Kuluttajansuoja – Kulutustavaroiden kauppa ja niihin liittyvät takuut – Direktiivi 1999/44 – Myyjän vastuuaika – Vanhentumisaika – Käytetty tavara – Kansallista säännöstöä, jossa sallitaan se, että kuluttajan nostaman kanteen vanhentumisaika on alle kaksi vuotta tavaran luovutuksesta ja säädetään myyjän ja kuluttajan mahdollisuudesta sopia kyseisen tavaran osalta alle kahden vuoden vastuuajasta myyjän osalta, ei voida hyväksyä

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/44 johdanto-osan 24 perustelukappale, 1 artiklan 1 kohta, 5 artiklan 1 kohta, 7 artiklan 1 kohdan 2 alakohta ja 8 artiklan 2 kohta)

Kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista 25.5.1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/44/EY 5 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle jäsenvaltion säännölle, jonka mukaan kuluttajan kanneoikeuden vanhentumisaika voi olla alle kaksi vuotta tavaran luovutuksesta silloin, kun mainittu jäsenvaltio on käyttänyt kyseisen direktiivin mainituista säännöksistä toisessa annettua mahdollisuutta ja kun myyjä ja kuluttaja ovat sopineet myyjän vastuun kestoksi kyseisen käytetyn tavaran osalta alle kaksi vuotta eli vuoden.

Muun muassa direktiivin 1999/44 1 artiklan 1 kohdan mukaan kuluttajien yhdenmukaisen vähimmäissuojan takaamiseksi sisämarkkinoilla sen 5 artiklan 1 kohdassa otetaan käyttöön kaksi eri määräaikaa eli myyjän vastuuta koskeva määräaika ja vanhentumisaika. Kummankin kyseisistä määräajoista pakottava vähimmäiskesto on lähtökohtaisesti kaksi vuotta tavaran luovutuksesta. Tältä osin on todettava yhtäältä, että vanhentumisajan kahden vuoden vähimmäiskesto tavaran luovutuksesta lukien on direktiivissä 1999/44 taatun kuluttajansuojan tärkeä tekijä, ja toisaalta, että mainitun määräajan kesto ei riipu myyjän vastuuajan kestosta. Lisäksi on katsottava, että mainitun direktiivin 7 artiklan 1 kohdan toinen alakohta, jonka mukaan jäsenvaltioilla on mahdollisuus säätää, että myyjä ja kuluttaja voivat käytetyn tavaran kaupassa sopia, että myyjän vastuuaika on lyhyempi kuin saman direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädetty aika, mutta kuitenkin vähintään yksi vuosi, ei oikeuta erilaiseen tulkintaan.

Näin ollen jäsenvaltioiden mahdollisuus säätää, että sopimuspuolet voivat käytetyn tavaran kaupassa rajoittaa myyjän vastuuajan yhteen vuoteen tavaran luovutuksesta, ei voi mahdollistaa sitä, että jäsenvaltiot säätävät myös, että sopimuspuolet voivat lyhentää mainitun direktiivin 5 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitettua vanhentumisaikaa. Jäsenvaltioiden on nimittäin kunnioitettava direktiivissä 1999/44 säädettyä suojan vähimmäistasoa. Vaikka jäsenvaltiot siis saman direktiivin 8 artiklan 2 kohdan, luettuna yhdessä mainitun direktiivin johdanto-osan 24 perustelukappaleen kanssa, mukaan voivat antaa tai pitää voimassa kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvia tiukempia säännöksiä varmistaakseen kuluttajansuojan vielä korkeamman tason, säännöksillä ei sitä vastoin voida heikentää unionin lainsäätäjän säätämiä takeita. Kansallinen sääntö, jolla sallittaisiin myyjän vastuuajan rajoittaminen vuoteen, merkitsee kuluttajan hyväksi säädetyn vanhentumisajan lyhentämistä, ja se johtaisi kuluttajan suojan alempaan tasoon ja heikentäisi kuluttajalla direktiivin 1999/44 mukaan olevia takeita. Kuluttajalta evättäisiin nimittäin tällöin oikeussuojakeinot kokonaan jo ennen tavaran luovutushetkestä laskettavan kahden vuoden määräajan päättymistä, vaikka mainittu määräajan kesto on taattu kuluttajalle kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä.

(ks. 38, 41, 42 ja 47–50 kohta sekä tuomiolauselma)