ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Näissä olosuhteissa Hoge Raad der Nederlanden on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) a) Onko [tavaramerkkidirektiivin] 3 artiklan 1 kohdan e alakohdan [ensimmäisessä luetelmakohdassa] – – säädetyssä rekisteröinnin esteessä tai mitättömyysperusteessa, jonka mukaan [kolmiulotteiset] tavaramerkit eivät saa muodostua yksinomaan tavaran luonteenomaisesta muodosta, kyse sellaisesta muodosta, joka on välttämätön tavaran tehtävän kannalta, vai onko tästä perusteesta kyse jo silloin, kun muodolla on yksi tai useampi tavaran käyttöön liittyvä olennainen piirre, jota kuluttajat saattavat hakea myös kilpailijoiden tavaroista? b) Mikäli kumpikaan näistä vaihtoehdoista ei ole oikea, miten kyseistä säännöstä on tulkittava? 2) a) Onko [tavaramerkkidirektiivin] 3 artiklan 1 kohdan e alakohdan [kolmannessa luetelmakohdassa] – – säädetyssä rekisteröinnin esteessä tai mitättömyysperusteessa, jonka mukaan [kolmiulotteiset] tavaramerkit eivät saa muodostua yksinomaan tavaran arvoon olennaisesti vaikuttavasta muodosta, kyse asianomaisen yleisön ostopäätökseen johtaneesta vaikuttimesta (tai vaikuttimista)? b) Onko edellä mainitussa säännöksessä tarkoitetusta ’tavaran arvoon olennaisesti vaikuttavasta muodosta’ kyse vain, jos kyseistä muotoa on pidettävä pääasiallisena tai vallitsevana arvona muihin arvoihin verrattuna (esimerkiksi lastentuolien kohdalla tällaisia ovat turvallisuus, mukavuus ja laadukkuus), vai voiko se olla kyseessä myös silloin, jos tavaralla katsotaan olevan kyseisen arvon lisäksi myös muita olennaisia arvoja? c) Onko kohdeyleisön enemmistön mielipide ratkaiseva toisen kysymyksen a ja b kohtaan annettavien vastausten kannalta, vai voiko tuomioistuin katsoa, että jo osalla yleisöä oleva mielipide riittää määrittämään asiaankuuluvan arvon ’olennaiseksi’ edellä mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla? d) Jos toisen kysymyksen c kohtaan on vastattava sen viimeisessä lauseessa esitetyllä tavalla, millaisia edellytyksiä on asetettava kohdeyleisön osan laajuudelle? 3) Onko [tavaramerkki]direktiivin 3 artiklan 1 kohtaa – – tulkittava niin, että sen e alakohdassa tarkoitettu este on olemassa myös silloin, jos [kolmiulotteinen] tavaramerkki sisältää sellaisen merkin, johon voidaan soveltaa [ensimmäisen luetelmakohdan] säännöstä ja joka täyttää muilta osin tämän säännöksen [kolmannen luetelmakohdan] edellytyksen?”
6

Direktiivin 15 artiklassa, jonka otsikko on ”Säilöönotto”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltiot voivat ottaa säilöön palauttamismenettelyjen kohteena olevan kolmannen maan kansalaisen palauttamisen valmistelemiseksi ja/tai henkilön poistamiseksi maasta vain, jos muita riittäviä mutta lievempiä keinoja ei voida soveltaa tehokkaasti tietyssä tapauksessa, erityisesti kun a) on olemassa pakenemisen vaara; tai b) asianomainen kolmannen maan kansalainen välttelee tai vaikeuttaa palauttamisen valmisteluja tai maastapoistamista. Säilöönoton on oltava mahdollisimman lyhytaikainen ja sitä saa jatkaa vain niin kauan kuin asianmukaisella ripeydellä hoidettavat maastapoistamisjärjestelyt ovat kesken. – – 5. Säilöönottoa on jatkettava niin kauan kuin 1 kohdassa säädetyt edellytykset ovat olemassa ja niin kauan kuin se on tarpeen onnistuneen maastapoistamisen varmistamiseksi. Kunkin jäsenvaltion on säädettävä rajoitetusta säilöönottoajasta, joka ei saa ylittää kuutta kuukautta. 6. Jäsenvaltiot eivät saa jatkaa 5 kohdassa tarkoitettua aikaa muutoin kuin kansallisen lainsäädännön mukaisesti rajoitetuksi ajaksi, joka ei ole pidempi kuin kaksitoista kuukautta, jos niiden kohtuullisista pyrkimyksistä huolimatta maastapoistaminen todennäköisesti kestää kauemmin siitä syystä, että a) asianomainen kolmannen maan kansalainen ei tee yhteistyötä; tai b) kolmansista maista hankittavat tarpeelliset asiakirjat viivästyvät.”
26

Toisaalta on huomattava, että vaikka kuudennen direktiivin 17 artiklan 5 kohdassa säädetään, että kyseistä laskusääntöä sovelletaan kaikkiin verovelvollisen hankkimiin sekakäytössä oleviin tavaroihin ja palveluihin, kyseisen 17 artiklan 5 kohdan kolmas alakohta – joka sisältää myös sen c alakohdassa mainitun säännöksen – sisältää ilmaisun ”kuitenkin”, mikä tarkoittaa, että mainitusta laskusäännöstä on olemassa poikkeuksia (tuomio Royal Bank of Scotland, EU:C:2008:750, 23 kohta).
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87, sellaisena kuin se on muutettuna 6.8.2001 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2031/2001, 1.8.2002 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1832/2002, 11.9.2003 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1789/2003 ja 7.9.2004 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1810/2004, liitteessä I olevan yhdistetyn nimikkeistön XVI jakson 2 huomautuksen a alakohtaa on tulkittava siten, että tavara, joka voidaan luokitella sekä kyseisessä liitteessä olevan yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 8473 kyseisen nimikkeistön nimikkeeseen 8471 kuuluvan koneen osana että itsenäisenä tavarana johonkin muuhun mainitun nimikkeistön nimikkeistä 8422, 8456, 8501, 8504, 8543 ja 8544, on luokiteltava sellaisenaan johonkin viimeksi mainituista nimikkeistä sen omien ominaisuuksien perusteella.
23

Tässä yhteydessä on aluksi muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arvioitaessa sitä, onko ennakkoratkaisua pyytänyt elin SEUT 267 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin, mikä on pelkästään unionin oikeuden perusteella ratkaistava kysymys, unionin tuomioistuin ottaa huomioon useita seikkoja, joita ovat muun muassa elimen lakisääteisyys, pysyvyys, tuomiovallan pakottavuus, menettelyn kontradiktorisuus, toimiminen oikeussääntöjen soveltajana ja riippumattomuus (tuomio Belov, C‑394/11, EU:C:2013:48, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kansalliset tuomioistuimet voivat lisäksi pyytää unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua ainoastaan silloin, kun niissä on vireillä oikeusriita ja kun niissä vireillä olevan menettelyn tarkoituksena on ratkaisun antaminen tuomiovaltaa käyttäen (ks. mm. tuomio Syfait ym., C‑53/03, EU:C:2005:333, 29 kohta ja tuomio Belov, EU:C:2013:48, 39 kohta).
5

Mainitun direktiivin 2 artiklan 1, 3 ja 5 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Tässä direktiivissä ilmaisulla ’energiatuotteet’ tarkoitetaan seuraavia tuotteita: a) – – b) CN-koodeihin – – 2704–2715 kuuluvat tuotteet, c) CN-koodeihin 2901 ja 2902 kuuluvat tuotteet, – – 3. Käytettäväksi tarkoitettuja tai myytäviä taikka moottoripolttoaineina tai lämmityspolttoaineina käytettäviä muita energiatuotteita kuin niitä, joiden osalta verotaso määritellään tässä direktiivissä, on verotettava käyttötarkoituksen mukaan vastaavan lämmityspolttoaineen tai moottoripolttoaineen verokannan mukaisesti. Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen veronalaisten tuotteiden lisäksi kaikkia tuotteita, jotka on tarkoitettu käytettäviksi tai joita myydään taikka käytetään moottoripolttoaineina tai moottoripolttoaineiden lisäaineina tai moottoripolttoaineiden tilavuutta lisäävinä aineina, on verotettava vastaavien moottoripolttoaineiden verokannan mukaisesti. Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen veronalaisten tuotteiden lisäksi turvetta lukuun ottamatta kaikkia muita hiilivetyjä, jotka on tarkoitettu käytettäviksi tai joita myydään taikka käytetään lämmittämiseen, on verotettava vastaavan energiatuotteen verokannan mukaisesti. – – 5. Tässä direktiivissä olevia viittauksia yhdistetyn nimikkeistön koodeihin pidetään viittauksina koodeihin, jotka ovat tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteen I muuttamisesta 6 päivänä elokuuta 2001 annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 2031/2001 (EYVL L 279, s. 1). – –”
11

Tarkastaja antoi 28.8.2007 Nutricialle sen pyytämät sitovat tariffitiedot, joiden mukaan kyseessä olevat tuotteet luokitellaan yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 2202 90 10. Sitovissa tariffitiedoissa tuotteiden kuvaus on seuraava: ”Vaaleanruskea, nestemäinen valmiste on letkuravintoa, jota käytetään sairauteen liittyvän vajaaravitsemuksen ruokavaliohoitoon ja jota – merkinnän mukaan – saa antaa potilaille vain lääkärin valvonnassa. Nestemäinen valmiste sisältää muun muassa proteiineja, vitamiineja, hiilihydraatteja, rasvoja, ravintokuituja ja kivennäisaineita. Nestemäinen valmiste ei sisällä maidosta peräisin olevia rasvoja, ja sen sakkaroosipitoisuus (mukaan lukien sakkaroosina ilmoitettu inverttisokeri- tai isoglukoosipitoisuus) on < 0,1 painoprosenttia. Nestemäinen valmiste on tarkoitettu vähittäismyyntiin, sen mukana toimitetaan monikielinen käyttöohje ja se on pakattu 500 ml:n kokoiseen synteettiseen pussiin, jossa on erityinen ruokintaletkuliitin.”
1)

Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 17.6.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 592/2008, 77 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sosiaaliturvalain VI osan (Sozialgesetzbuch, Sechstes Buch) 47 §:n 1 momentissa tarkoitetun kasvatuseläkkeen kaltaista etuutta, joka kuolemantapauksessa myönnetään edesmenneen entiselle puolisolle kyseisen entisen puolison lasten kasvatusta varten, ei voida rinnastaa mainitun asetuksen kyseisessä säännöksessä tarkoitettuun ”vanhuus-, työkyvyttömyys- tai tapaturma- tai ammattitautieläkkeeseen”.
18

ZDDS:n 177 §:ssä säädetään seuraavaa: ”(1) Rekisteröity henkilö, joka on verollisen luovutuksen vastaanottaja, vastaa toisen rekisteröidyn henkilön maksettavasta mutta maksamatta jääneestä verosta, jos hän on käyttänyt maksettavaan mutta maksamatta jääneeseen ostoihin sisältyneeseen veroon välittömästi tai välillisesti liittyvää vähennysoikeutta. (2) Edellä 1 momentissa säädetty vastuu tulee voimaan, jos rekisteröity henkilö tiesi tai hänen olisi pitänyt tietää, ettei veroa maksettaisi, ja kun tarkastusviranomaiset näyttävät tämän toteen vero- ja sosiaalivakuutusmenettelystä annetun lain 117–120 §:ssä säädetyllä tavalla. (3) Tämän pykälän 2 momenttia sovellettaessa katsotaan, että henkilön olisi pitänyt tietää kyseinen seikka, jos seuraavat kumulatiiviset edellytykset täyttyvät: 1. yksikään tavaran verollisen luovutuksen tai palvelun verollisen suorituksen aikaisemmista suorittajista ei ole tosiasiallisesti suorittanut 1 momentissa tarkoitettua maksettavaa veroa verokaudelta kyseisestä tavarasta tai palvelusta sen samassa, muutetussa tai muunnetussa muodossa; 2. verotettava liiketoimi on näennäinen, sillä kierretään lakia tai se suoritetaan markkinahinnasta huomattavasti poikkeavaan hintaan. (4) Edellä 1 momenttiin perustuva vastuu ei ole sidoksissa sellaiseen täsmälliseen etuun, joka on saatu, kun maksettavaa veroa ei ole maksettu. (5) Edellä 2 ja 3 momentissa mainituissa olosuhteissa myös se, joka on luovuttanut tavarat tai suorittanut palvelut maksamatta jääneen veron maksamiseen velvolliselle toimijalle, on vastuussa. (6) Edellä 1 ja 2 momentissa tarkoitetuissa tilanteissa verovelvollisen, jolle luovutus, josta maksettavaa veroa ei ole maksettu, on välittömästi tehty, on katsottava olevan vastuussa, ja jos perintä epäonnistuu, kaikkien luovutusketjun myöhempien vaiheiden vastaanottajien voidaan katsoa olevan vastuussa. (7) Edellä olevaa 6 momenttia sovelletaan mutatis mutandis myös luovutusketjun aikaisempien vaiheiden luovuttajiin.”
72

Siltä osin kuin kyse on jäsenvaltioiden mahdollisuudesta säätää kansallisessa lainsäädännössään puitepäätöksen 27 artiklan 4 kohdassa ja 28 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettuja päätöksiä koskevasta muutoksenhausta, jolla on lykkäävä vaikutus, on todettava, että näissä säännöksissä – toisin kuin puitepäätöksen 17 artiklassa – ei vahvisteta määräaikoja ”lopullisen päätöksen” tekemistä varten ja että näin ollen niitä on tulkittava siten, että niissä vahvistettu määräaika koskee vain alkuperäistä päätöstä, eikä se koske tilannetta, jossa tällaiseen muutoksenhakuun on ryhdytty.
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 91/680, 13 artiklan B kohdan d alakohdan 6 alakohtaa on tulkittava siten, että yhtiöitä, joissa pääomaa on koonnut joukko sijoittajia, jotka kantavat yhtiöihin kootun varallisuuden hoitoon liittyvän riskin, ostaakseen, omistaakseen, hoitaakseen ja myydäkseen kiinteää omaisuutta tarkoituksenaan saada tästä voittoa, joka jaetaan osuudenhaltijoille osinkoina ja josta nämä hyötyvät myös omistusosuutensa arvonnousun ansiosta, voidaan pitää mainitussa säännöksessä tarkoitettuina erityisinä sijoitusrahastoina sillä edellytyksellä, että asianomainen jäsenvaltio on asettanut nämä yhtiöt valtion erityisen valvonnan alaisuuteen.

Aina kun sijoitukset – muodostuivatpa ne sitten arvopapereista tai kiinteästä omaisuudesta – ovat samantyyppisen valtion erityisen valvonnan alaisia, vallitsee näiden sijoitusmuotojen välillä välitön kilpailu. Kummassakin tapauksessa sijoittajaa kiinnostaa korko, jonka sijoitukset sille tuottavat. Verotuksen neutraalisuuden periaate on esteenä sille, että samankaltaisten ja siis keskenään kilpailevien palvelujen suorittamista kohdellaan arvonlisäverotuksessa eri tavoin.

(ks. 63 ja 64 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Vahvistettaessa sakkoja unionin kilpailuoikeuden rikkomisesta sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun tiedonannon (vuoden 2002 yhteistyötiedonto) 23 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että yrityksen kyseiseen tiedonantoon perustuvan hakemuksen yhteydessä toimittamaa todistetta voidaan pitää todisteena komissiolle aikaisemmin tuntemattomista tosiseikoista ainoastaan, jos sillä on objektiivisesti tarkasteltuna merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa jo oleviin todisteisiin. Kyseinen tulkinta perustuu yhtäältä vuoden 2002 yhteistyötiedonannon yleiseen rakenteeseen. Kyseisen tiedonannon 7 ja 21 kohdan sekä 23 kohdan a alakohdan mukaan näet komission mainitun tiedonannon nojalla määräämän sakon määrän alentaminen edellyttää sitä, että yritykset, jotka haluavat sakon määrää alennettavan, toimittavat komissiolle todisteet, joilla on merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa jo oleviin todisteisiin. Asian on oltava samoin siltä osin kuin on kyse tuon saman tiedonannon 23 kohdan b alakohdan viimeisessä alakohdassa tarkoitetusta osittaisesta sakkoimmuniteetista. Toisaalta tuota viimeksi mainittua säännöstä sovellettaessa on katsottava, että se, että komission hallussa on todiste, merkitsee sitä, että se on tietoinen sen sisällöstä, riippumatta siitä, ovatko komission yksiköt todellakin tutkineet ja arvioineet kyseistä todistetta.

(ks. 70–72 kohta)
Vaikka SEUT 153 artiklan 5 kohdassa määrätään unionin toimivaltaa koskevasta poikkeuksesta sosiaalipolitiikan alalla siinä mielessä, ettei unioni saa toimia tällä alalla muun muassa palkkojen osalta, tässä määräyksessä tarkoitettu ilmaus ”palkka” on erotettava samasta direktiivin 2000/78 3 artiklan 1 kohdan c alakohtaan sisältyvästä ilmauksesta, joka kuuluu työehtoihin, eikä sillä tarkoiteta suoraan palkan määrän määrittämistä.

Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetun neuvoston direktiivin 2000/78 3 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että tuomareiden palkkaehdot kuuluvat kyseisen direktiivin soveltamisalaan.

Sillä, että säännösten tavoitteena on maksaa korvausta tuomareiden ammattitaidosta ja/tai sosiaalisista taidoista, ei tältä osin ole merkitystä.

On näet jo katsottu, että kyseinen kansallinen lainsäädäntö merkitsee direktiivin 2000/78 2 artiklassa ja 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua syrjintää, koska se, että virkamies luokitellaan hänen palvelukseen ottamisensa yhteydessä peruspalkan jollekin palkkatasolle hänen ikänsä perusteella, ylittää sen, mikä on tarpeen kyseisellä lailla tavoitellun oikeutetun tavoitteen saavuttamiseksi.

Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetun direktiivin 2000/78 2 artiklaa ja 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka nojalla tuomarin peruspalkka määräytyy hänen palvelukseen ottamisensa yhteydessä yksinomaan hänen ikänsä perusteella.

Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetun direktiivin 2000/78 2 artiklaa ja 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa määritellään yksityiskohtaiset säännöt ennen tämän lainsäädännön voimaantuloa jo palveluksessa olleiden tuomareiden luokittelulle uudessa palkkausjärjestelmässä ja säädetään, että palkkataso, jolle heidät vastedes luokitellaan, määräytyy pelkästään sen peruspalkan määrän perusteella, jota he saivat aiemman palkkausjärjestelmän nojalla, vaikka tämä järjestelmä perustui tuomarin ikään perustuvaan syrjintään, siltä osin kuin tästä lainsäädännöstä seuraava erilainen kohtelu voidaan perustella tavoitteella, jossa on kyse siitä, että suojataan saavutettuja oikeuksia.

(ks. 49 kohta ja tuomiolauselman 3 kohta)
Polkumyynnillä muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta annetun asetuksen N:o 1225/2009 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun unionin tuotannonalalle aiheutuneen vahingon olemassaoloa määritettäessä suoritettavan puolueettoman tarkastelun on koskettava yhtäältä polkumyynnillä tapahtuvan tuonnin määrää ja tämän tuonnin vaikutusta samankaltaisten tuotteiden hintoihin unionin markkinoilla ja toisaalta tämän tuonnin seurausvaikutuksia unionin tuotannonalaan. Näin ollen asetuksen N:o 1225/2009 3 artiklan 3 kohdassa säädetään kyseisen määrän tai kyseisten hintojen määrittämisen osalta niistä tekijöistä, jotka on otettava huomioon tässä tarkastelussa, ja täsmennetään, että yksi tai useampi näistä tekijöistä ei voi olla yksinään ratkaiseva. Sama pätee polkumyynnillä tapahtuvan tuonnin vaikutukseen unionin tuotannonalaan. Kyseisen asetuksen 3 artiklan 5 kohdasta nimittäin ilmenee, että unionin toimielinten tehtävänä on arvioida kaikkia olennaisia taloudellisia tekijöitä ja seikkoja, jotka vaikuttavat kyseisen tuotannonalan tilanteeseen, ja yksi tai useampi näistä tekijöistä ei välttämättä ole ratkaiseva. Tässä säännöksessä myönnetään näin ollen unionin toimielimille harkintavaltaa niiden tutkiessa ja arvioidessa eri seikkoja. Lopuksi unionin toimielinten on osoitettava syy-yhteyden osalta kyseisen asetuksen 3 artiklan 6 kohdan mukaisesti, että kyseisen artiklan 3 kohdassa tarkoitetuilla määrillä ja/tai hinnoilla on vaikutusta unionin tuotannonalaan kyseisen artiklan 5 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä ja että tämä vaikutus on sellaista, että sitä voidaan pitää merkittävänä.

(ks. 52–55 kohta)
Ajokorteista annetun direktiivin 2006/126 12 artiklassa tarkoitettua vakinaista asuinpaikkaa koskevan edellytyksen noudattaminen muodostaa olennaisen osan tällä direktiivillä käyttöön otettua järjestelmää, jonka kulmakivenä on ajokorttien vastavuoroisen tunnustamisen periaate. Ainoastaan ajokortin myöntävä jäsenvaltio on kelpoinen tutkimaan vakinaista asuinpaikkaa koskevan edellytyksen noudattamisen. Tätä sääntöä sovelletaan myös siihen jäsenvaltioon, jossa ajokortin haltija hakee sen uusimista.

Ajokorteista annetun direktiivin 2006/126 12 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan ainoa keino, jolla ajokortin myöntämistä tai sen uusimista tässä jäsenvaltiossa hakeva henkilö voi todistaa täyttävänsä mainitussa 12 artiklassa tarkoitettua vakinaista asuinpaikkaa kyseisessä jäsenvaltiossa koskevan edellytyksen, josta säädetään tämän direktiivin 7 artiklan 1 kohdan e alakohdassa ja 3 kohdan b alakohdassa, on se, että hän osoittaa rekisteröineensä kotipaikkansa tämän jäsenvaltion alueelle.

Vaikka pitää paikkansa, että niiden keinojen määrittäminen, joilla vakinaista asuinpaikkaa koskevan edellytyksen täyttyminen voidaan todistaa niille viranomaisille, jotka vastaavat ajokortin myöntämisestä tai uusimisesta, kuuluu jäsenvaltion toimivaltaan ja että direktiivissä 2006/126 ainoastaan säädetään, kuten sen johdanto-osan kahdeksannesta perustelukappaleesta käy ilmi, jäsenvaltioille asetetuista ajokortin myöntämistä koskevista vähimmäisvaatimuksista, nämä keinot eivät nimittäin saa ylittää sitä, mikä on tarpeen, jotta jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset, jotka vastaavat ajokorttien myöntämisestä tai uusimisesta, voivat varmistua, että hakija täyttää vakinaista asuinpaikkaa koskevan edellytyksen direktiivin 2006/126 12 artiklassa lueteltujen kriteerien perusteella. Tässä yhteydessä tämä ajokortin hakijalle asetettu ehdoton velvollisuus rekisteröidä kotipaikkansa tämän jäsenvaltion alueelle, samalla kun hakijalta evätään muut keinot todistaa se, että hän täyttää nämä kriteerit, ylittää sen, mikä on tarpeen. Tällainen lainsäädäntö asettaa myös etusijalle yhden osatekijän, joka ei heijasta kaikkia direktiivin 2006/126 12 artiklassa lueteltuja kriteerejä, koska se sulkee pois kaikki muut tässä artiklassa tarkoitettuihin tilanteisiin kuuluvat osatekijät.

(ks. 43, 44, 46, 50 ja 51 kohta sekä tuomiolauselma)
1)

Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut SEUT 108 artiklan 2 kohdan, [SEUT 108] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 14 artiklan 3 kohdan sekä toimenpiteestä C 36/07 (ex NN 25/07), jonka Saksa on myöntänyt Deutsche Post AG:n hyväksi, 25.1.2012 annetun komission päätöksen 2012/636/EU 1, 4, 5 ja 6 artiklan mukaisia velvoitteitaan, kun se ei ole rajannut relevantteja markkinoita komission päätöksen täytäntöön panemista varten sen määrittämiseksi, muodostavatko yritysten väliset pakettipalvelut yhtäältä vuodesta 2003 vuoteen 2012 ja toisaalta vuodesta 2012 alkaen erilliset merkitykselliset tuotemarkkinat.
Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan liitteessä X olevan 1 luvun 2 ja 13 kohtaa on tulkittava siten, että Itävallan tasavallalla on oikeus rajoittaa työvoiman vuokrausta alueellaan kyseisessä liitteessä olevan 1 luvun 2 kohdan mukaisesti, vaikka työvoiman vuokraus ei koske kyseisessä liitteessä olevan 1 luvun 13 kohdassa tarkoitettua arkaa alaa.

Kun kyseessä on palvelujen tarjoamista koskeva sopimussuhde, määritettäessä, onko tämä sopimussuhde luokiteltava palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon annetun direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitetuksi työvoiman vuokraukseksi, on otettava huomioon kaikki seikat, joista ilmenee, onko työntekijän siirtyminen vastaanottavaan jäsenvaltioon itsessään palvelujen tarjoamisen, jota tämä sopimussuhde koskee, tarkoitus vai ei. Muun muassa se, että palvelujen tarjoaja vastaa sen seurauksista, että sopimuksessa määrättyä palvelua ei ole suoritettu sopimuksen mukaisesti, ja se, että kyseinen palvelujen tarjoaja voi vapaasti määrittää tarpeelliseksi katsomansa vastaanottavaan jäsenvaltioon lähetettävien työntekijöiden määrän, ovat lähtökohtaisesti seikkoja, jotka saattavat osoittaa, että tällainen työntekijöiden siirtyminen ei ole itsessään kyseisen palvelujen tarjoamisen tarkoitus. Sitä vastoin sen, että yritys, jolle tämä palvelu suoritetaan, valvoo sitä, että tämä palvelu suoritetaan kyseisen sopimuksen mukaisesti, tai voi antaa yleisiä ohjeita kyseisen palvelujen tarjoajan palveluksessa oleville työntekijöille, perusteella ei voida sinänsä päätellä, että kyse on työvoiman vuokrauksesta.

(ks. 41 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)