JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

DAMASO RUIZ-JARABO COLOMER

12 päivänä syyskuuta 2006 1( )

Asia C-303/05

Advocaten voor de Wereld VZW

vastaan

Leden van de Ministerraad

(Arbitragehofin (Belgia) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Euroopan unioni – Kolmas pilari – Poliisiyhteistyö ja oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa – Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä tehty puitepäätös 2002/584/YOS – Oikeudellinen perusta – 2 artiklan 2 kohta – Kaksoisrangaistavuuden periaatteen poistaminen – Yhdenvertaisuusperiaate ja rikosoikeudellisen laillisuuden periaate

I Johdanto

1. ”Les connaissances sur les règles les plus sûres que l’on puisse tenir dans les jugements criminels intéressent le genre humain plus qu’aucune chose qu’il y ait au monde.”( )

2. Belgialainen Arbitragehof tai Cour d’arbitrage (lakien perustuslaillisuuden valvonnasta vastaava tuomioistuin) pyytää EU 35 artiklan nojalla( ) yhteisöjen tuomioistuinta ratkaisemaan, onko eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13 päivänä kesäkuuta 2002 tehty neuvoston puitepäätös 2002/584/YOS( ) pätevä.

3. Kansallinen tuomioistuin kyseenalaistaa puitepäätöksen yhteensopivuuden Euroopan unionista tehdyn sopimuksen kanssa kahdella tasolla: muodollisesti ja aineellisesti. Ensiksi mainitulla tasolla, jolla kysymyksen taustalla on EU 34 artiklan 2 kohdan b alakohta, se epäilee neuvoston puitepäätökselle valitsemaa oikeudellista perustaa ja haluaa tietää, onko valittu säädöslaji asianmukainen.

4. Ratkaistakseen tämän ongelman yhteisöjen tuomioistuimen on arvioitava unionin kolmannen pilarin oikeuslähdejärjestelmää ja analysoitava puitepäätösten luonnetta yhteisöpilariin kuuluvien direktiivien vastineina. Tarkastelussa on asianmukaista käyttää lähtökohtana asiassa Pupino annettua tuomiota.( )

5. Toisella eli aineellisella tasolla kansallinen tuomioistuin kyseenalaistaa tämän henkilöiden pidättämistä ja luovuttamista varten perustetun jäsenvaltioiden välisen avunantomenettelyn ehkä merkittävimmän uudistuksen: sen, että täytäntöönpanovaltiolta evätään tietyissä olosuhteissa mahdollisuus asettaa eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanon ehdoksi se, että määräyksen perusteena olevat teot ovat myös sen oikeusjärjestyksessä rikoksia. Arbitragehof haluaa tietää, onko tämänkaltainen uudistus sopusoinnussa yhdenvertaisuusperiaatteen ja rikosoikeudellisen laillisuusperiaatteen kanssa ja onko se siten EU 6 artiklan 2 kohdan mukainen.

6. Tämän kysymyksen ratkaisemiseksi on puolestaan arvioitava tinkimättömästi perusoikeuksien merkitystä rikosasioissa tehtävän poliisiyhteistyön ja oikeudellisen yhteistyön kaltaisella herkällä alalla, kun julistus Euroopan unionin perusoikeuskirjasta( ) on nyt annettu.

7. Huoli perusoikeuksista ei ole täysin aiheeton, sillä joissakin jäsenvaltioissa puitepäätös on pantu täytäntöön puutteellisesti laiminlyömällä kansalaisille kuuluvat oikeussuojatakeet. Puolan Trybunał Konstytucyjny (perustuslakituomioistuin), joka on toimivaltainen tutkimaan lakeja ylimmän oikeusnormin pohjalta, totesi 27.4.2005 antamassaan tuomiossa( ) rikosprosessilain 607t §:n 1 momentin olevan ristiriidassa perustuslain 55 §:n 1 momentin( ) kanssa, koska se oikeuttaa Puolan kansalaisen luovuttamisen eurooppalaisen pidätysmääräyksen nojalla toisen jäsenvaltion viranomaisille. Vajaat kolme kuukautta myöhemmin ja aivan samoista syistä( ) saksalainen Bundesverfassungsgericht (liittovaltion perustuslakituomioistuin) moitti hyvin samankaltaisin sanakääntein( ) Saksassa puitepäätöksen täytäntöönpanosta annettua lakia.( ) Kyproksen korkein oikeus teki saman päätelmän sillä perusteella, että maan perustuslain 11 §:ssä ei mainita kiinni ottamista eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanemiseksi.( ) Sen sijaan Tšekin Ústavní soud (perustuslakituomioistuin) hylkäsi 3.5.2006 antamassaan tuomiossa( ) senaatin ja edustajainhuoneen jäsenistä koostuvan ryhmän puitepäätöksen täytäntöönpanosta annettua lakia vastaan nostaman kanteen, jossa vedottiin sen perustuslainvastaisuuteen, koska sen katsottiin rikkovan perustuslakia salliessaan Tšekin kansalaisten luovuttamisen kaksoisrangaistavuutta tutkimatta.

8. Mahdollisista ristiriitaisuuksista kansallisten perustuslakien ja unionin oikeuden välillä käydään siis laajaa keskustelua, johon yhteisöjen tuomioistuimen on syytä osallistua ja jossa sen on otettava sille kuuluva keskeinen asema, jotta ne rajat, joiden puitteissa yhteisön oikeusjärjestyksen perustana olevia arvoja ja periaatteita tulkitaan, vastaisivat niitä, jotka vallitsevat kansallisissa rakenteissa.( )

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Sopimus Euroopan unionista

9. Euroopan unioni merkitsee uutta vaihetta kehityksessä, joka johtaa yhä läheisemmän liiton luomiseen Euroopan kansojen välillä, ja sen perustan muodostavat Euroopan yhteisöt täydennettyinä sillä politiikalla ja niillä yhteistyön muodoilla, jotka otettiin käyttöön Euroopan unionista tehdyllä sopimuksella (EU 1 artikla). Unioni perustuu jäsenvaltioille yhteisiin vapauden, demokratian, oikeusvaltion sekä ihmisoikeuksien ja perusvapauksien kunnioittamisen periaatteisiin (EU 6 artiklan 1 kohta).

10. Perusoikeuksia, sellaisina kuin ne taataan ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi 4 päivänä marraskuuta 1950 tehdyssä Euroopan yleissopimuksessa (jäljempänä Rooman yleissopimus) ja sellaisina kuin ne ilmenevät jäsenvaltioiden yhteisessä valtiosääntöperinteessä, pidetään Rooman yleissopimuksen sanamuodon mukaisesti yhteisön oikeuden yleisinä periaatteina, ja niiden osalta tuomiovaltaa käyttää yhteisöjen tuomioistuin Euroopan yhteisöjen perustamissopimusten ja Euroopan unionista tehdyn sopimuksen mukaisesti (EU 6 artiklan 2 kohta luettuna yhdessä EU 46 artiklan d alakohdan kanssa).

11. Yksi unionin tavoitteista on pitää yllä ja kehittää unionia vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvana alueena, jolla henkilöiden vapaa liikkuvuus taataan toteuttamalla rikollisuuden ehkäisyä ja torjuntaa koskevat aiheelliset toimenpiteet (EU 2 artiklan 1 kohdan neljäs luetelmakohta); nämä toimenpiteet sisältyvät kolmanteen pilariin, joka käsittää poliisiyhteistyön ja oikeudellisen yhteistyön rikosasioissa (EU VI osasto).

12. Kolmannen pilarin yhteistyön tarkoituksena on antaa kansalaisille korkeatasoinen suoja, joka saavutetaan rikollisuutta ehkäisevillä ja torjuvilla politiikoilla, oikeusviranomaisten välistä yhteistyötä tiivistämällä ja tarvittaessa kansallisia rikosoikeudellisia normeja lähentämällä (EU 31 ja EU 32 artikla).

13. Oikeudellista yhteistyötä koskevaa toimintaa on esimerkiksi a) yhteistyön tehostaminen rikosasioiden käsittelyn ja rikosoikeudellisten päätösten täytäntöönpanon osalta, b) rikoksen johdosta tapahtuvan luovuttamisen helpottaminen, c) jäsenvaltioissa sovellettavien sääntöjen yhdenmukaisuuden varmistaminen, d) eri jäsenvaltioiden tuomioistuinten välisten toimivaltaristiriitojen ehkäiseminen ja e) järjestäytynyttä rikollisuutta, terrorismia ja laitonta huumausainekauppaa koskevia rikostunnusmerkistöjä ja seuraamuksia koskevien vähimmäissääntöjen asteittainen vahvistaminen (EU 31 artiklan 1 kohta).

14. Tätä varten neuvosto voi yksimielisesti (EU 34 artiklan 2 kohdan a–c alakohta)

1) hyväksyä yhteisiä kantoja unionin suhtautumisen määrittämiseksi tiettyyn erityiseen kysymykseen;

2) tehdä puitepäätöksiä jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä. Ensimmäisen pilarin direktiivien tapaan nämä puitepäätökset velvoittavat jäsenvaltioita saavutettavaan tulokseen nähden, mutta jättävät kansallisten viranomaisten valittavaksi muodon ja keinot; niistä ei kuitenkaan seuraa välitöntä oikeusvaikutusta;

3) tehdä mitä tahansa muita kolmannen pilarin tavoitteiden mukaisia päätöksiä, lainsäädännön lähentämistä lukuun ottamatta; nämä päätökset ovat velvoittavia, mutta niillä ei ole välitöntä oikeusvaikutusta.

15. Näiden lisäksi neuvosto voi tehdä kansainvälisiä yleissopimuksia, joiden hyväksymistä se suosittaa jäsenvaltioille ja jotka tulevat voimaan, kun vähintään puolet jäsenvaltioista on ne hyväksynyt (EU 34 artiklan 2 kohdan d alakohta).

B Puitepäätös 2002/584

16. Tällä EU 31 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdan sekä EU 34 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisella puitepäätöksellä poistettiin Euroopan unionista muodollinen menettely rikoksesta tuomittujen tai epäiltyjen henkilöiden luovuttamiseksi( ) toiseen valtioon tuomioiden täytäntöönpanoa ja syytteeseen asettamista varten ja korvattiin se yksinkertaistetulla menettelyllä (johdanto-osan ensimmäinen ja viides perustelukappale). Tämän tavoitteen mukaisesti puitepäätöksellä korvattiin jäsenvaltioiden välisissä suhteissa kaikki sitä aiemmat ja myöhemmät kansainvälisten yleissopimusten asiaa koskevat määräykset (31 artiklan 1 kohta),( ) joiden soveltamista jatketaan vain sikäli kuin niiden avulla voidaan laajentaa puitepäätöksen tavoitteita tai sikäli kuin ne yksinkertaistavat tai helpottavat eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanoa (31 artiklan 2 kohta).

17. Tämän seurauksena jäsenvaltioiden siihenastiset yhteistyösuhteet korvattiin rikosoikeudellisten päätösten vapaan liikkuvuuden järjestelmällä, joka perustuu jäsenvaltioiden väliseen luottamukseen ja vastavuoroisen tunnustamisen periaatteeseen (johdanto-osan viides, kuudes ja kymmenes perustelukappale; 1 artiklan 2 kohta).

18. Euroopan unionin neuvosto hyväksyi puitepäätöksen toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteiden mukaisesti tarkoituksenaan kunnioittaa perusoikeuksia ja noudattaa EU 6 artiklassa tunnustettuja periaatteita (johdanto-osan 7 ja 12 perustelukappale; 1 artiklan 3 kohta), eikä siinä ole mitään sellaista, joka estäisi kieltäytymästä luovuttamasta henkilöä,( ) jos on objektiivisia perusteita katsoa, että eurooppalainen pidätysmääräys on annettu henkilön asettamiseksi syytteeseen tai rankaisemiseksi hänen sukupuolensa, rotunsa, uskontonsa, etnisen alkuperänsä, kansallisuutensa, kielensä, poliittisen mielipiteensä tai sukupuolisen suuntautumisensa perusteella tai jos häntä vakavasti uhkaa kuolemanrangaistus, kidutus tai muu epäinhimillinen tai halventava rangaistus tai kohtelu. Puitepäätös ei liioin estä jäsenvaltioita soveltamasta valtiosääntöönsä sisältyvää oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin,( ) yhdistymisvapautta, lehdistönvapautta ja ilmaisunvapautta koskevia säännöksiä (johdanto-osan 12 ja 13 perustelukappale). Puitepäätöksessä myös velvoitetaan jäsenvaltiot suojelemaan sen täytäntöönpanon yhteydessä käsiteltäviä henkilötietoja (johdanto-osan 14 perustelukappale).

19. Eurooppalaisella pidätysmääräyksellä tarkoitetaan oikeudellista päätöstä, jonka jäsenvaltion tuomioistuin on antanut henkilön kiinni ottamiseksi ja luovuttamiseksi toisen jäsenvaltion viranomaisten toimesta syytetoimenpiteitä tai vapaudenmenetyksen käsittävän rangaistuksen tai turvaamistoimenpiteen täytäntöönpanemista varten (1 artiklan 1 kohta).

20. Eurooppalaisessa pidätysmääräyksessä on kyse puhtaasti oikeudellisesta menettelystä. Se on tuomioistuinten välinen yhteistyöjärjestely (1 ja 3–6 artikla), jossa toimeenpanoviranomaisten tehtävä rajoittuu avunannon ohella käytännön ja hallinnollisen tuen antamiseen (johdanto-osan yhdeksäs perustelukappale ja 7 artikla).

21. Eurooppalainen pidätysmääräys voidaan antaa syytteen nostamiseksi sellaisista teoista, joista määräyksen antaneen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan voi seurata vapaudenmenetyksen käsittävä rangaistus tai turvaamistoimenpide, jonka enimmäisaika on vähintään 12 kuukautta, tai näitä tekoja koskevien sellaisten tuomioiden täytäntöönpanemiseksi, joiden kesto on vähintään neljä kuukautta (2 artiklan 1 kohta). Täytäntöönpanovaltio voi asettaa luovuttamisen edellytykseksi sen, että tekojen on oltava myös sen oikeusjärjestyksessä rikoksia (2 artiklan 4 kohta).

22. Tämä ”kaksoisrangaistavuudeksi” nimitetty vaatimus ei kuitenkaan koske puitepäätöksen 2 artiklan 2 kohdassa mainittuja 32:ta rangaistavaa tekoa, siltä osin kuin niistä on säädetty pidätysmääräyksen antaneessa valtiossa vankeusrangaistus, jonka enimmäisaika on vähintään kolme vuotta. Luetteloon sisältyvät seuraavat teot:

– ”rikollisjärjestöön osallistuminen,

– terrorismi,

– ihmiskauppa,

– lasten seksuaalinen hyväksikäyttö ja lapsipornografia,

– huumausaineiden ja psykotrooppisten aineiden laiton kauppa,

– aseiden, ampumatarvikkeiden ja räjähteiden laiton kauppa,

– lahjonta,

– petos, mukaan lukien Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta 26 päivänä heinäkuuta 1995 tehdyssä yleissopimuksessa tarkoitettu Euroopan yhteisön taloudellisiin etuihin kohdistuva petos,

– rahanpesu,

– rahan, mukaan lukien euron, väärentäminen,

– tietoverkkorikollisuus,

– ympäristörikollisuus, mukaan lukien uhanalaisten eläinlajien laiton kauppa ja uhanalaisten kasvilajien ja kasvilajikkeiden laiton kauppa,

– laittomassa maahantulossa ja maassa oleskelussa avustaminen,

– tahallinen henkirikos, vakava pahoinpitely ja vakavan ruumiinvamman aiheuttaminen,

– ihmisen elinten ja kudosten laiton kauppa,

– ihmisryöstö, vapaudenriisto ja panttivangiksi ottaminen,

– rasismi ja muukalaisviha,

– järjestäytynyt varkausrikollisuus tai aseellinen ryöstö,

– kulttuuriomaisuuden, mukaan lukien antiikki- ja taide-esineiden laiton kauppa,

– petollinen menettely,

– ryöstöntapainen kiristys ja kiristys,

– tuotteiden laiton väärentäminen ja jäljentäminen,

– hallinnollisten asiakirjojen väärentäminen ja kaupankäynti väärennöksillä,

– maksuvälineväärennykset,

– hormonivalmisteiden ja muiden kasvua edistävien aineiden laiton kauppa,

– ydin- ja radioaktiivisten aineiden laiton kauppa,

– varastettujen ajoneuvojen kauppa,

– raiskaus,

– murhapoltto,

– kansainvälisen rikostuomioistuimen tuomiovaltaan kuuluvat rikokset,

– ilma-aluksen tai aluksen kaappaus,

– tuhotyö”.

23. Puitepäätöksen 3 artiklassa mainitaan kolme ehdotonta perustetta ja 4 artiklassa edelleen seitsemän harkinnanvaraista perustetta pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta kieltäytymiselle. Jälkimmäisten mukaan täytäntöönpanosta voi kieltäytyä silloin, jos tuomittu henkilö on täytäntöönpanovaltion kansalainen tai asuu siellä vakinaisesti, ja tämä valtio sitoutuu panemaan rangaistuksen tai turvaamistoimenpiteen itse täytäntöön kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti (4 artiklan 6 kohta). Jos taas pidätysmääräys on annettu vastaavissa olosuhteissa syytteen nostamista varten, luovuttamisen ehdoksi voidaan 5 artiklan 3 kohdan mukaan asettaa se, että kyseinen henkilö, kun häntä on kuultu, palautetaan täytäntöönpanovaltioon suorittamaan hänelle määrätty rangaistus.

24. Pidätysmääräys on pantava täytäntöön kiireellisesti ja säädetyssä määräajassa (17 ja 23 artikla), ja pidätetyllä on oikeus tulla kuulluksi (14 ja 19 artikla), käyttää oikeudellista avustajaa ja tulkkia (11 artiklan 2 kohta) ja vedota täytäntöönpanovaltion oikeusjärjestyksessä säädettyihin säilössä pitämistä ja tarvittaessa väliaikaista vapauttamista koskeviin takuisiin (12 artikla).

25. Pidätysmääräyksessä on mainittu sen täytäntöönpanemiseksi tarvittavat tiedot, erityisesti etsityn henkilöllisyys sekä rikoksen luonne ja oikeudellinen luokittelu (8 artiklan 1 kohta). Kaikki täytäntöönpanoon tarvittavien asiakirjojen käsittelyyn liittyvät ongelmat ratkaistaan asianomaisten oikeusviranomaisten välisillä suorilla yhteydenotoilla, tarvittaessa hallintoviranomaisten avustuksella (10 artiklan 5 kohta).

26. Määräaika puitepäätöksen noudattamisen edellyttämien toimenpiteiden toteuttamiselle päättyi 31.12.2003 (34 artiklan 1 kohta).

III Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset

27. Voittoa tavoittelematon yhdistys Advocaten voor de Wereld nosti Arbitragehofissa kanteen, jossa tuomioistuinta vaadittiin kumoamaan 19.12.2003 annettu Wet betreffende het Europees aanhoudingsbevel (eurooppalaista pidätysmääräystä koskeva laki),( ) jolla puitepäätös on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, koska se kantajan mukaan rikkoo Grondwetin (Belgian perustuslaki) 10 ja 11 §:ää, luettuina yhdessä 36 §:n, 167 §:n 2 momentin ja 168 §:n kanssa. Kantaja väittää, että eurooppalaista pidätysmääräystä koskeva kysymys olisi pitänyt ratkaista kansainvälisellä yleissopimuksella ja että kyseisen lain 5 §:n 5 momentti, jolla puitesopimuksen 2 artiklan 2 kohta on sisällytetty kansalliseen lainsäädäntöön, loukkaa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen lisäksi rikoslain täsmällisyyden vaatimusta (lex certa).

28. Käsiteltävänä olevan asian olosuhteet huomioon ottaen edellä mainittu perustuslakituomioistuin on päättänyt( ) ennen asian ratkaisemista esittää Euroopan yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:

”1) Onko eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13 päivänä kesäkuuta 2002 tehty neuvoston puitepäätös 2002/584/YOS yhteensopiva Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 34 artiklan 2 kohdan b alakohdan kanssa, jonka mukaan puitepäätöksiä voidaan tehdä ainoastaan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä?

2) Onko – – puitepäätöksen 2002/584 2 artiklan 2 kohta, niiltä osin kuin se merkitsee, ettei kaksoisrangaistavuuden tutkimista koskevaa vaatimusta sovelleta siinä lueteltujen rikosten osalta, yhteensopiva Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 6 artiklan 2 kohdan ja erityisesti kyseisessä määräyksessä taatun rikosasioissa sovellettavan laillisuusperiaatteen ja yhdenvertaisuutta ja syrjintäkieltoa koskevan periaatteen kanssa?”

IV Asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa

29. Arbitragehofin lähettämä ennakkoratkaisupyyntö kirjattiin saapuneeksi yhteisöjen tuomioistuimeen 2.8.2005. Kirjallisia huomautuksia tässä asiassa ovat esittäneet Advocaten voor de Wereld, komissio, Euroopan unionin neuvosto sekä Belgian, Tšekin, Espanjan, Suomen, Ranskan, Yhdistyneen kuningaskunnan, Latvian, Liettuan, Alankomaiden ja Puolan hallitukset, ja 11.7.2006 pidettyyn istuntoon saapuivat esittämään suulliset huomautuksensa Advocaten voor de Wereldin, Belgian, Tšekin, Espanjan, Ranskan, Alankomaiden ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitusten sekä Euroopan unionin neuvoston ja Euroopan yhteisöjen komission edustajat.

V Ennakkoratkaisukysymysten arviointi

A Oikeudellinen perusta (ensimmäinen kysymys)

30. Kumpikaan osapuoli ei kiistä puitepäätöksen kuulumista sisällöllisesti Euroopan unionin kolmanteen pilariin eikä näin ollen myöskään neuvoston toimivaltaa puitepäätöksen hyväksymiseen.( ) Riita koskeekin käytettyä oikeuslähdettä, sillä pääasian oikeudenkäynnissä on kysymys siitä, että puitepäätöstä ei pidetä tähän tarkoitukseen pätevänä säädöslajina, ja tähän esitetään kaksi syytä. Ensimmäinen on se, että puitepäätös ei koske voimassa olevien kansallisten lainsäädäntöjen lähentämistä, vaan eurooppalaisella pidätysmääräyksellä luodaan kokonaan uusi järjestelmä; toinen on se, että puitepäätöksellä ei pystytä kumoamaan sitä edeltäviä rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta tehtyjä kansainvälisiä yleissopimuksia.

31. Näin ollen on aluksi perehdyttävä eurooppalaisen pidätysmääräyksen olemukseen, jotta voitaisiin määrittää sen luonne ja selvittää, voidaanko siitä antaa puitepäätöksille luonteenomaisia yhdenmukaistavia säännöksiä. Jos vastaus on myönteinen, on sen jälkeen tutkittava, oliko tällaisen säädöslajin käyttäminen contrarius actus -periaatteen perusteella kiellettyä, koska luovuttamista koskeva kysymys oli siihen asti ratkaistu valtioiden välisillä sopimuksilla.

32. Mutta ennen näiden eri lähestymistapojen tarkastelua on otettava kantaa Tšekin hallituksen esittämään väitteeseen, jonka mukaan tätä ensimmäistä kysymystä ei voida lainkaan ottaa tutkittavaksi.

1. Tutkittavaksi ottaminen

33. Tšekin hallitus väittää, että puitepäätöksen pätevyyden analysointi eurooppalaisen pidätysmääräyksen sääntelyssä vaatisi yhteisöjen tuomioistuimelta sellaisen primaarioikeuteen kuuluvan määräyksen (EU 34 artiklan 2 kohdan b alakohdan) tutkimista, ”johon sen valvontavalta ei ulotu” ja jota se ei siten ole toimivaltainen arvioimaan. Tämä väite on perusteeton, sillä perustamissopimusten määräysten tulkinta ja niiden valvonta johdettuun oikeuteen nähden ovat sellaisia perustuslaillisia tehtäviä, jotka nimenomaan kuuluvat olennaisesti yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaan.( )

34. Kaikki unionin toimivaltuudet on johdettu ”yhteisön perussopimusten” määräyksistä ja ovat niiden alaisia, mutta yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä on myös varjella näiden määräysten koskemattomuutta ja varmistaa niiden tehokas soveltaminen suojelemalla niitä yhteisön muiden toimielinten harkintavallan väärinkäytöltä. Arbitragehofin yhteisöjen tuomioistuimelle esittämään pyyntöön ei näin ollen liity mitään poikkeuksellista, vaan se haluaa sille uskotun tehtävän mukaisesti selvittää, onko unionin lainsäätäjän antama säädös sopusoinnussa asiaa koskevan perustamissopimuksen määräyksen kanssa,( ) ja tämän kysymyksen ratkaiseminen puolestaan edellyttää aivan ensiksi ja väistämättä riidanalaisen normin soveltamisalan tulkintaa ja määrittämistä.

35. Edellä mainittu jäsenvaltio kuitenkin väittää, ettei ensimmäinen kysymys täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, koska puitepäätöksen pätemättömyyttä koskevat kanneperusteet on muotoiltu epäselvästi. Koska kantajana oleva yhdistys vaatii kyseisen Belgian täytäntöönpanolain toteamista perustuslain vastaiseksi sillä perusteella, että puitepäätös ei ole kansallisten lainsäädäntöjen lähentämiseen sopiva säädöslaji, sen olisi Tšekin mukaan pitänyt esittää väitteelleen asianmukaiset perusteet, jotka ennakkoratkaisupyynnön esittäneen elimen olisi kuulunut mainita ennakkoratkaisupyyntöä koskevassa päätöksessä.

36. Kansallisen tuomioistuimen toimittamien tietojen tarkoituksena on antaa tämän ennakkoratkaisumenettelyn osapuolille mahdollisuus esittää huomautuksensa, jotta yhteisöjen tuomioistuin voisi niiden perusteella antaa kansallista tuomioistuinta hyödyttävän vastauksen.( ) Tässä tapauksessa kyseinen edellytys täyttyy, koska tiedoista käy selvästi ilmi, että riita koskee puitepäätöksen, jollaisia tehdään kansallisten lainsäädäntöjen lähentämisessä, pätevyyttä eurooppalaista pidätysmääräystä koskevan menettelyn järjestämisessä. Näin on asian ymmärtänyt tämän oikeudellista yhteistyötä koskevan riita-asian kahdentoista muun osapuolen ohella myös itse Tšekin hallitus, jolla siitä huolimatta, että se moittii Arbitragehofin ennakkoratkaisupyyntöä epäselvyydestä, ei ollut mitään vaikeuksia puida tätä kysymystä.( )

37. Valmisteltuani näin tietä itse pääasian käsittelylle siirryn nyt analysoimaan tätä uutta säädöslajia, jonka tarkoituksena on mahdollistaa jäsenvaltioiden yhteistyö rikosasioissa.

2. Eurooppalainen pidätysmääräys ja rikoksen johdosta tapahtuva luovuttaminen

38. Eurooppalaisen pidätysmääräyksen on esitetty olevan yksi rikoksen johdosta tapahtuvan luovuttamisen muodoista. Oikeuskirjallisuudessa puitepäätöstä luonnehditaan pyrkimykseksi ”helpottaa” rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista jäsenvaltioiden välillä,( ) luovuttamisen nykyaikaiseksi toisinnoksi,( ) sui generis ‑toimeksi( ) ja samaksi menettelyksi eri nimikkeellä.( ) Yhteisön lainsäätäjä on osittain syypää tähän sekaannukseen, koska se otti puitepäätöksen oikeudelliseksi perustaksi EU 31 artiklan 1 kohdan b alakohdan. Väärinkäsitystä on vahvistanut myös muutama ylemmän oikeusasteen kansallinen tuomioistuin, kuten Trybunał Konstytucyjny, joka katsoo, että eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanemiseksi tapahtuva luovuttaminen on rikoksen johdosta tapahtuvan luovuttamisen alalaji,( ) vaikkakin siinä mielessä, että pidätysmääräystä koskevat aivan samat ehdot kyseisen jäsenvaltion ylimmässä oikeusnormissa taattujen perusoikeuksien suojaamisen kannalta. Samansuuntaisesti päättelee Bundesverfassungsgericht, joka implisiittisesti rinnastaa nämä kaksi menettelyä toisiinsa.( )

39. Niiden välillä on kuitenkin nähty myös eroavuuksia niin lainsäädännössä,( ) oikeuskirjallisuudessa( ) kuin oikeuskäytännössäkin.( )

40. Nämä näkemykset eivät kuitenkaan ole keskenään niin ristiriitaisia kuin alkuun näyttää, vaan ne riippuvat siitä, mistä näkökulmasta asiaa on tarkasteltu. Kun tarkastellaan kyseisten menettelyjen lopputuloksia, niiden välillä on paljonkin yhtäläisyyksiä, mutta eroavaisuudet paljastuvat silloin, kun perehdytään lähemmin kyseisen yhteistyömuodon perusteisiin ja kulkuun.

41. Siirtyminen rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta eurooppalaiseen pidätysmääräykseen on mullistava käänne. On selvää, että kumpikin järjestelmä palvelee samaa tarkoitusta, joka on rikoksesta syytetyn tai tuomitun luovuttaminen toisen valtion viranomaisille tuomiota tai tuomion täytäntöönpanoa varten; mutta tähän niiden yhtäläisyydet päättyvätkin.

42. Rikoksen johdosta tapahtuva luovuttaminen tapahtuu kahden suvereenin valtion, nimittäin pidätysmääräyksen antaneen valtion ja täytäntöönpanovaltion välillä, jotka kumpikin toimivat autonomisesta asemastaan käsin: ensiksi mainittu valtio pyytää avunantoa toiselta, joka puolestaan harkitsee pyyntöjä tapauskohtaisesti ja tekee päätöksensä sellaisilla perusteilla, jotka ulottuvat puhtaasti oikeudellisen ympäristön ulkopuolisiin kansainvälisiin suhteisiin, joissa puolestaan tarkoituksenmukaisuusperiaatteella on olennainen merkitys. Juuri tästä syystä on perusteltua hyväksyä poliittisten päättäjien lopullinen harkinta ja toisaalta vastavuoroisuuden tai kaksoisrangaistavuuden kaltaiset perusteet, vaikka ne kuuluvatkin täysin eri toiminta-alueille.

43. Asetelma kuitenkin muuttuu, kun apua pyydetään ja annetaan sellaisessa yhdentyneessä ylikansallisessa oikeusjärjestyksessä, jossa valtiot ovat osittain luopuneet suvereniteetistaan siirtämällä toimivaltaa yhteisille ulkoisille elimille, jotka voivat antaa oikeusnormeja. Tällaista unionin ensimmäisen pilarin soveltamisalaan( ) kuuluvaa lainsäädäntöjen lähentämistä tapahtuu myös kolmannessa pilarissa, jonka puitteissa tehtävällä yhteistyöllä – vaikka se onkin luonteeltaan hallitustenvälistä – on selvä ”yhteisöllinen” tarkoitus, kuten osoitettiin asiassa Pupino annetussa tuomiossa,( ) jossa puitepäätöksiin katsottiin liittyvän EU:n ensimmäisen pilarin päätöksenteon piirteitä ja joitakin direktiiveille ominaisia tunnusmerkkejä.( )

44. Tämänkaltaisessa oikeusjärjestyksessä ei ole kysymys eristyneiden alueiden välisistä suhteista, joissa avunannosta olisi aina päätettävä ad casum sen varmistamiseksi, ettei apua anneta vastapuolen yhteiskuntajärjestelmän perustoja tuntematta. Päinvastoin, apua pyritään antamaan valtioille, joiden kanssa jaetaan samat periaatteet, arvot ja päämäärät,( ) sellaisen institutionaalisen kehyksen puitteissa, jossa on omat – normihierarkkisesti eritasoiset mutta viime kädessä sitovat – oikeuslähteensä, joiden tarkoituksena on ehkäistä ja torjua rikollisuutta vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvalla yhteisellä alueella helpottamalla valtioiden välistä yhteistyötä tai yhdenmukaistamalla niiden rikoslainsäädäntöä.

45. Tällaisessa keskinäiselle luottamukselle rakentuvassa järjestelmässä yhteistyö ei perustu eri tahojen tahdonilmaisujen sovitteluun, vaan yhteiseen normiin – puitepäätökseen –, jossa on määritelty, mitä toimintatapoja yhteistyöhön sisältyy. Näin ollen voidaan pitää aikansa eläneinä sellaisia lähestymistapoja, joissa vastavuoroisuuden nimissä vaaditaan tapauskohtaista harkintaa( ) tai joissa kaksoisrangaistavuuden periaatteella on ehdoton luonne, koska avunpyynnön perusteena oleva teko on kummassakin valtiossa yhtä moitittava ja pyyntöjä täytetään myös vastavuoroisesti. Tämän hengen mukaisesti tarkoituksenmukaisuusharkinta menettää kokonaan merkityksensä ja valvonta muuttuu puhtaasti oikeudelliseksi; toisin sanoen poliittisten päättäjien on luovutettava tuomioistuimille niille kuuluva keskeinen asema, ja tapauskohtaisen harkinnan on väistyttävä yleisesti sovellettavan järjestelmän tieltä, koska asiaa koskevassa yhteisessä normissa annetaan kansallisille tuomioistuimille toimivalta nostaa syytteitä siinä luetelluista rikoksista. Lyhyesti sanottuna kyse ei ole enää suvereeneista valtioista, jotka saattavat tapauskohtaisesti tehdä yhteistyötä, vaan Euroopan unionin jäsenvaltioista, joiden velvollisuutena on avustaa toinen toisiaan aina, kun on tapahtunut yhteiseen etuun vaikuttavia rikoksia.( )

46. Näin ollen katson, että rikoksen johdosta tapahtuva luovuttaminen ja eurooppalainen pidätys- ja luovuttamismääräys ovat kaksi erillistä arvoteoreettista järjestelmää, joilla ei ole muuta yhteistä kuin sama tavoite. Juuri sen vuoksi puitepäätös johti rikoksen johdosta tapahtuvan luovuttamisen poistamiseen ja sen korvaamiseen vastavuoroiseen tunnustamiseen ja rikosoikeudellisten päätösten vapaaseen liikkuvuuteen perustuvalla oikeusviranomaisten välisellä luovuttamisjärjestelmällä,( ) mikä on osoitus jäsenvaltioiden välisestä vankasta luottamuksesta (johdanto-osan ensimmäinen, viides, kuudes ja kymmenes perustelukappale). Tästä syystä tiettyihin, kaikkein vakavimpiin tekoihin on sovellettava vastavuoroisuutta ja kaksoisrangaistavuuden periaatetta, ja avunannosta kieltäytymisen syyt on arvioitava erikseen jättämättä mitään sijaa poliittiselle harkintavallalle (3 ja 4 artikla).( )

47. Ensi näkemältä tämä päätelmä näyttää tukevan niiden tahojen näkemystä, jotka väittävät, että koska kyse oli täysin uudesta menettelystä, mitään yhdenmukaistettavaa ei ollut, minkä vuoksi eurooppalaista pidätysmääräystä koskevaa kysymystä ei olisi pitänyt ratkaista puitepäätöksellä. Tällainen käsitys on kuitenkin liian yksioikoinen, sillä siinä ei ole otettu huomioon tämän oikeuslähteen luonnetta ja kyseisen järjestelmän perusolemusta.

3. Puitepäätös yhdenmukaistavana oikeuslähteenä

48. Tällaisen lähestymistavan perusteet ovat jo lähtökohtaisesti kovin hatarat, koska se tosiseikka, että eurooppalainen pidätysmääräys – tarkoitustaan lukuun ottamatta – eroaa rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta, ei suinkaan tarkoita, että se olisi syntynyt tyhjästä ja etteikö sille olisi olemassa kansallisissa oikeusjärjestyksissä esikuvia, joihin sitä voidaan verrata.

49. Eurooppalainen pidätysmääräys, joka on korvaamaton väline vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen toteuttamisessa (EU 2 ja EU 29 artikla), on yksi oikeudellisen avunannon ilmenemismuodoista. Sillä tarkoitetaan oikeudellista päätöstä, jonka jäsenvaltio on antanut etsityn henkilön kiinni ottamiseksi ja luovuttamiseksi toisen jäsenvaltion oikeusviranomaisen toimesta syytetoimenpiteitä tai rikosoikeudellisen seuraamuksen täytäntöönpanoa varten (puitepäätöksen 1 artiklan 1 kohta). Se on siis määräyksen antaneen jäsenvaltion prosessilainsäädännön mukainen päätös, joka muissa jäsenvaltioissa vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen mukaisesti rinnastetaan kotimaisiin tuomioihin, mikä vaatii normien yhtenäistämistä. Pidätysmääräyksistä on kansallisissa rikosprosessilaeissa runsaasti säännöksiä, ja puitepäätöksen nojalla ne saavat tietyissä olosuhteissa ja tietyin edellytyksin valtioiden rajat ylittävän oikeusvaikutuksen, mikä puolestaan edellyttää sitä, että jäsenvaltioiden järjestelmät ovat yhdenmukaisia. Puitepäätöksen säännökset on laadittu juuri tässä tarkoituksessa, sillä niissä määritetään oikeudellisen päätöksen muoto ja sisältö, sen lähettämiseen ja täytäntöönpanoon liittyvät muodollisuudet ja määräajat, täytäntöönpanosta kieltäytymisen perusteet ja pidätettyä koko menettelyn ajan suojaavat takuut sekä luovuttamisen vaikutukset.

50. Puitepäätöksellä ei siis oteta käyttöön uutta menettelyä, jota ei olisi ennen ollut olemassa, eikä lähennetä rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista koskevia eri säännöksiä; sillä yhdenmukaistetaan kussakin jäsenvaltiossa voimassa olevat pidätys- ja luovutusmenettelyt avunannon mahdollistamiseksi oikeusviranomaisten välillä.( )

51. Ennakkoratkaisupyynnössä ei kyseenalaisteta puitepäätöksen soveltuvuutta lainsäädäntöjen yhdenmukaistamiseen vaan sen pätevyys kokonaan uuden järjestelmän perustamiseen, mutta myös tämä ajatus perustuu väärinkäsitykseen, koska – kuten juuri selitin – eurooppalainen pidätysmääräys ei, vaikka se eroaa rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta, ole mikään uusi keksintö, jolle ei löytyisi mitään vertailukohtia kansallisista lainsäädännöistä.( ) Ja vaikka se tätä olisikin, mikään ei silti estäisi turvautumasta tämäntyyppiseen normiin lainsäädäntöjen lähentämisessä, koska Euroopan unionista tehdyssä sopimuksessa ei kielletä puitepäätösten käyttöä tällaisiin tarkoituksiin.

4. Kolmannen pilarin oikeuslähdejärjestelmä: erityisesti puitepäätösten ja yleissopimusten välinen suhde

52. EU 34 artiklan 2 kohdassa luetellaan neljä kolmanteen pilariin kuuluvaa oikeuslähdettä, joita – kuten neuvosto, komissio, Alankomaat ja Belgia huomauttavat – ei ole asetettu mihinkään tärkeysjärjestykseen eikä eroteltu niin, että kukin normilaji olisi varattu vain tiettyä kysymystä varten. Periaatteessa ne ovat kaikki yhtä päteviä mihin tarkoitukseen tahansa, jollei säädöslajin luonteen ja toimenpiteelle määritellyn tavoitteen asettamista rajoituksista muuta johdu, ja lainsäätäjä voi vapaasti valita oikeuslähteen näillä ehdoilla.

53. Tähän lainsäätäjän harkintavaltaan ei tuomioistuinvalvonta ulotu, mistä seuraa, että jos päätöksessä ei ylitetä näitä rajoja, se on oikeudellisesti pätevä, olipa sen sisältö mikä hyvänsä.

54. Tässä tapauksessa neuvosto valitsi säädöslajiksi puitepäätöksen, joten seuraavaksi on tutkittava, olisiko neuvosto asetetun tavoitteen ja sen saavuttamiseksi valitun keinon huomioon ottaen voinut harkita jotakin toista normilajia. Kyseeseen tulevista vaihtoehdoista on lähtökohtaisesti hylättävä yhteinen kanta, joka on tarkoitettu käytettäväksi kansainvälisissä suhteissa silloin, kun unioni ja jäsenvaltiot haluavat ilmaista kantansa tietystä kysymyksestä (EU 37 artikla), ja jota ne voivat luonnollisesti yhteisen toiminnan ohella hyödyntää myös unionin toisessa pilarissa (EU 12 artikla).( )

55. Muut oikeuslähteet – puitepäätökset, päätökset ja yleissopimukset – ovat kaikki toimenpiteitä, jotka edellyttävät saattamista osaksi kansallista lainsäädäntöä,( ) mutta tässä tapauksessa kyseeseen eivät olisi tulleet sellaiset päätökset, joihin viitataan EU 34 artiklan 2 kohdan c alakohdassa, koska niiden kohdalla on kokonaan suljettu pois mahdollisuus eurooppalaisen pidätysmääräyksen toiminnan kannalta välttämättömään lainsäädäntöjen yhdenmukaistamiseen.

56. Näin ollen ainoa mahdollinen vaihtoehto puitepäätökselle olisi ollut yleissopimus. Näiden kahden säädöslajin välillä valittaessa lainsäätäjällä on käytettävissään huomattavasti enemmän harkintavaltaa; näin ollen on hylättävä se päätelmä, että koska rikoksen johdosta tapahtuvaa luovuttamista jäsenvaltioiden välillä on perinteisesti säännelty kansainvälisillä yleissopimuksilla, eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä olisi kyseisen menettelyn ”seuraajana” pitänyt säätää samalla tavalla, toisin sanoen oletettua normille vahvistettua muotoa olisi pitänyt noudattaa contrarius actus ‑periaatteen mukaisesti.

a) Contrarius actus -periaatteen sovellettavuus

57. Kerran tietyllä oikeuslähteellä ratkaistua kysymystä on pääsääntöisesti aina säänneltävä toisella normihierarkiassa samantasoisella oikeuslähteellä, eikä alemmantasoista normia saa käyttää; tämä sääntö ei kuitenkaan ole ehdoton, vaan se muodostaa yhden kansalaisille kuuluvista oikeussuojatakeista, joita sovelletaan kahden suvereenin vallan – nimittäin lainsäädäntövallan ja sille ehdottomasti alisteisen toimeenpanovallan – sekä niiden antamien säädösten – siis lakien ja asetusten – välisissä suhteissa. Hallitus ei voi toimia sellaisella alalla, joka kuuluu parlamentin toimivaltaan, ja se voi osallistua kyseisen alan sääntelyyn vain edustajainhuoneen suostumuksella parlamentin päätösten täydentämiseksi tai yhdentämiseksi, eikä toimivallan ”haltijan” tahtoa voida kumota eikä sivuuttaa millään hallituksen toimenpiteellä, ellei se valtuuta hallitusta tähän ”delegalisoinnin” kautta ja ellei asiasta perustuslain mukaan ole säädettävä lailla.( )

58. Tästä seikasta on näin ollen hyödytöntä väitellä, koska kyseisillä oikeuslähteillä, nimittäin puitepäätöksillä ja kansainvälisillä yleissopimuksilla, on sama alkuperä ja ne on annettu samassa menettelyssä, sillä neuvosto hyväksyy ne yksimielisesti jäsenvaltion tai komission ehdotuksesta parlamenttia kuultuaan (EU 34 artiklan 2 kohta yhdessä EU 39 artiklan 1 kohdan kanssa).( )

59. Käytäntö vastaa oppianalyysia, sillä jäsenvaltiot ovat usein korvanneet yleissopimukset muilla, niiden lainsäädäntörakenteeseen paremmin soveltuvilla normeilla. Kouluesimerkkinä on oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa 27.9.1968 tehty, myös ”Brysselin yleissopimuksena” tunnettu yleissopimus,( ) joka sittemmin korvattiin 22.12.2000 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 44/2001 (68 artikla).( )

60. Näin ollen on selvitettävä, mahdollistaako kansainvälinen yleissopimus sääntelymuotona toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteiden noudattamisen ja onko yhteisön lainsäätäjä näin ollen velvollinen sitä käyttämään.

b) Toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteet

61. Nämä kaksi EY 5 artiklassa muotoiltua periaatetta sisältyvät kumpikin unionin kolmanteen pilariin: toissijaisuusperiaate EU 2 artiklan viimeisen virkkeen nojalla ja suhteellisuusperiaate puolestaan toissijaisuusperiaatetta palvelevana välineenä.( )

62. Puitepäätöksen johdanto-osan seitsemännen perustelukappaleen mukaan siinä noudatetaan näitä periaatteita, mikä on totta, sillä ulkomaisten pidätysmääräysten täytäntöönpano jäsenvaltioissa molemminpuoliseen luottamukseen ja rikosoikeudellisten päätösten vastavuoroiseen tunnustamiseen perustuvalla yhteisellä alueella on tavoite, joka on helpompi saavuttaa yhteisesti unionin ja sen rakenteiden tasolla kuin erikseen – vaikkakin koordinoidusti – kussakin jäsenvaltiossa toteutetuilla toimilla, ja kun toissijaisuusperiaatteen edellytykset näin täyttyvät, on yhdenmukaistavan toimenpiteen toteuttaminen perusteltua.

63. Nämä samat edellytykset olisivat täyttyneet myös silloin, jos olisi päädytty käyttämään kansainvälistä yleissopimusta, mutta unionin lainsäätäjälle suotu harkintavalta salli turvautumisen puitepäätökseen ilman, että suhteellisuusperiaate olisi ehdottomasti edellyttänyt muun normin käyttöä, koska myös kokemus – kuten jäljempänä selitän – oli puitepäätöksen puolella, sillä siihen mennessä tehdyt yleissopimukset olivat järjestään epäonnistuneet. Jos kerran tavoitteen ja keinojen vastaavuus edellyttää, että unioni ei saa toiminnassaan ylittää sitä, mikä on tarpeen suunniteltujen tavoitteiden saavuttamiseksi, vaikuttaa välttämättömältä turvautua sellaiseen säädöslajiin, joka pakottaa jäsenvaltiot täyttämään tavoitteet tiettyyn määräaikaan mennessä.

64. Toisin sanoen yhteisön lainsäätäjän harkintavaltaa ei rajoittanut kyseiselle normille, jolla perinteisesti on säännelty kansalaisen luovuttamista toiseen valtioon tuomiota tai rangaistuksen täytäntöönpanoa varten, oletetusti vahvistettu muoto eikä myöskään toissijaisuusperiaate; ja vaikka sen harkintavallalle olisikin olemassa jokin rajoitus, puitepäätös olisi sittenkin asianmukainen keino edellä mainitun suhteellisuusperiaatteen ja sen yhteisön lainsäädännön tehokkaan vaikutuksen perusteella, jota myös kolmannen pilarin yhteistyö edellyttää, kuten edellä mainitussa asiassa Pupino annetussa tuomiossa todetaan.

c) Tehokkaan vaikutuksen vaatimus

65. Riitautettu puitepäätös ei ole suinkaan ensimmäinen yritys parantaa unionin oikeudellista yhteistyötä rikosasioissa. Sen välittömiä, vaikkakin epäonnistuneita edeltäjiä olivat vuosina 1995 ja 1996 tehdyt yleissopimukset. Molemmat hyväksyttiin oikeudellisena perustanaan Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.3 artikla, mutta niitä ei tänäkään päivänä sovelleta kaikissa jäsenvaltioissa, koska jotkin jäsenvaltiot eivät vielä ole niitä ratifioineet.( )

66. Uusi säädöslaji lisättiin oikeuslähteiden luetteloon nimenomaan kansainvälisiin yleissopimuksiin liittyneiden rajoitusten takia, koska näin pystyttiin välttämään aiemmin ilmenneet hankaluudet yleissopimusten hyväksymisessä jäsenvaltioissa.( ) Tampereen Eurooppa-neuvosto totesi nimenomaisesti päättäneensä vakaasti kehittää unionia vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvana alueena ”käyttämällä kaikkia Amsterdamin sopimuksen tarjoamia mahdollisuuksia”;( ) siksi onkin varsin osuva se komission väite, jonka mukaan puitepäätös valittiin välineeksi tehokkuussyistä, sitä edeltäneiden yleissopimusten laihan menestyksen takia.( )

67. Jäsenvaltioiden ja toimielinten velvollisuutena on toteuttaa EU 2 artiklan tavoitteet ja sitä varten vaalia ja kehittää edellä mainittua vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvaa aluetta, ja niiden on käytettävä siinä mahdollisimman tarkoituksenmukaisia keinoja. Molemmat ovat sitoutuneet varmistamaan yleensä yhteisön oikeuden( ) ja erityisesti unionin oikeuden tehokkuuden;( ) näin ollen neuvostolla oli paitsi oikeus myös velvollisuus ottaa puitepäätöksellä käyttöön eurooppalaista pidätys- ja luovutusmääräystä koskeva järjestelmä,( ) eikä sen valitsemaa lähestymistapaa siten voida moittia.( )

68. Näin ollen ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa ensimmäiseen kysymykseen, että puitepäätös 2002/584 ei ole ristiriidassa EU 34 artiklan 2 kohdan b alakohdan kanssa.

B Puitepäätös 2002/584 ja perusoikeudet (toinen kysymys)

69. Puitepäätöksessä on turvattu sen henkilön, josta pidätysmääräys on annettu, oikeussuoja sisällyttämällä tekstiin nimenomainen viittaus hänen perusoikeuksiensa kunnioittamista koskevaan velvoitteeseen. Mainitsinkin jo tämän ratkaisuehdotuksen 18 ja 24 kohdassa kyseisen normin tämän näkökohdan, joka on osoitus rikosasioissa tehtävän yhteistyön viemisestä pelkkiä valtioiden kahdenvälisiä suhteita pidemmälle niin, että siinä on otettu huomioon kolmas ulottuvuus, nimittäin asianomaiselle henkilölle kuuluvien oikeuksien suojaaminen.( )

70. Puitepäätöksen 1 artiklan 3 kohtaan sisältyy tätä koskeva juhlallinen vakuutus, joka, vaikka sitä ei mainitakaan suoraan, on selvästi pääteltävissä asiayhteydestä, sillä yksi unionin kulmakivistä on, että se kunnioittaa yhteisön oikeuden yleisinä periaatteina ihmisoikeuksia ja perusvapauksia (EU 6 artiklan 1 kohta), sellaisina kuin ne taataan Rooman yleissopimuksessa ja sellaisina kuin ne ilmenevät jäsenvaltioiden yhteisessä valtiosääntöperinteessä (EU 6 artiklan 2 kohta).( )

71. Seuraavaksi tarkastelussa onkin otettava esille, miten nämä oikeudet on suojattu unionissa ja mikä tehtävä yhteisöjen tuomioistuimella tässä yhteydessä on.

1. Perusoikeuksien valvonta Euroopan unionissa

72. Se, ettei perusoikeuksia luetella alkuperäisissä perustamissopimuksissa, ei merkitse, että ne olisi jätetty kokonaan yhteisön oikeusjärjestyksen ulkopuolelle. Euroopan yhteisöt, jotka saivat alkunsa demokraattiseen järjestelmään perustuvien valtioiden sopimuksesta, halusivat jo alun alkaen rakentua organisaatioiksi, joita valvoo oikeus. Tämä siemen tuli kylvetyksi otolliseen maaperään, ja ajan mittaan subjektiiviset perusoikeudet alkoivat muotoutua yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä.

73. Tämä oikeuskäytännön kehitys on johtanut tiettyjen oikeuksien nimenomaiseen tunnustamiseen, esimerkiksi sukupuoleen perustuvan palkkasyrjinnän kieltämiseen nykyisessä EY 141 artiklassa,( ) mutta niiden lisäksi on vahvistettu muitakin oikeuksia, jotka eivät suoraan johdu yhteisön järjestelmästä, kuten kotirauhan loukkaamattomuus,( ) ilmaisunvapaus( ) tai tämän ennakkoratkaisupyynnön kohteen kannalta oleellisimpana rikosoikeudellinen laillisuusperiaate (nullum crimen, nulla poena sine lege).( )

74. Yhteisöjen tuomioistuimen päätelmä oli selkeä ja looginen: kansallisille lainsäädännöille yhteisiä sääntöjä on pidettävä yhteisön oikeusjärjestyksen yleisinä periaatteina, ja tällaisina niitä pitää myös noudattaa; perusoikeudet kuuluvat kaikille yhteisinä oikeussuojatakeina näihin yleisiin periaatteisiin, joten ne tulee suojata.( ) Yhteisön säännöstön osaksi saattaminen oli kiistatta tarpeen, koska perusoikeudet oli johdettu yhteisön oikeuden ulkopuolisista lähteistä:( ) kaikkien jäsenvaltioiden jakamista yleisistä periaatteista,( ) niiden valtiosääntöperinteiden yhteisistä piirteistä( ) ja kyseisten oikeuksien suojelusta tehdyistä kansainvälisistä yleissopimuksista,( ) erityisesti Rooman yleissopimuksesta.( )

75. Yhteisön perustajat päättivät viedä asiaa eteenpäin, sisällyttivät asiaa koskevan oikeuskäytännön Amsterdamin sopimuksella EU 6 artiklaan ja uskoivat perusoikeuksien valvonnan yhteisöjen tuomioistuimen tehtäväksi (EU 46 artiklan d alakohta).

76. Vuonna 2000 tapahtui jotakin, jota on vaikea sivuuttaa: silloin annettiin julistus Euroopan unionin perusoikeuskirjasta. Tämä asiakirja ei ole oikeudellisesti sitova, koska sen sisältöä ei ole vahvistettu sellaisella sitoumuksella, jolla olisi oikeusvaikutus.( ) Kyseinen julistus on pelkkä poliittinen lausuma, jolla ei ole oikeudellista merkitystä.( )

77. Edellä esitetty ei kuitenkaan tarkoita, ettei mikään olisi muuttunut tai että perusoikeuskirja olisi jäänyt ikään kuin kuolleeksi kirjaimeksi. Ensinnäkään se ei ole syntynyt tyhjästä eikä irrallaan ympäröivästä todellisuudesta; se on päinvastoin yksi edellä selostamani kehitysprosessin vaiheista, ja kuten sen johdanto-osassa mainitaan,( ) siinä on kodifioitu ja vahvistettu kansallisella ja kansainvälisellä tasolla jäsenvaltioiden yhteisiin säännöstöihin perustuvat oikeudet,( ) joita unionin kuuluu kunnioittaa ja yhteisöjen tuomioistuimen valvoa EU 6 artiklan ja EU 46 artiklan d alakohdan mukaisesti, joulukuussa 2000 hyväksytyn tekstin oikeudellisesta luonteesta ja pätevyydestä riippumatta.( )

78. Toiseksi perusoikeuskirja esiintyy yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä, sillä julkisasiamiehet ovat tulkinneet sitä ratkaisuehdotuksissaan ja pitäneet sitä pelkästään ohjeellisena ja toteavana;( ) myös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on vedonnut siihen joissakin ratkaisuissaan.( ) Siitä huolimatta yhteisöjen tuomioistuimen tuomioissa on aniharvoin otettu kantaa perusoikeuskirjaan( ) edes julkisasiamiesten näkemysten kumoamiseksi, ja tässä tapahtui ratkaiseva käänne vasta hiljattain, vajaat kaksi kuukautta sitten, kun asiassa parlamentti vastaan neuvosto annetussa tuomiossa( ) todettiin, että vaikka perusoikeuskirja ei olekaan sitova, sen merkitys on kuitenkin tunnustettava (38 kohta).

79. Tästä kantaaottamattomuudesta on luovuttava ja perusoikeuskirja on hyväksyttävä ensisijaiseksi tulkintalähteeksi jäsenvaltioiden valtiosääntöperinteeseen kuuluvien oikeussuojatakeiden puolustamisessa. Tähän päämäärään on pyrittävä maltillisesti mutta määrätietoisesti ja täysin varmana siitä, että jos perusoikeuksien suojelu on katsottu välttämättömäksi yhteisöpilarissa, yhtä oleellista se on myös kolmannessa pilarissa, koska perusoikeudet jo sisältönsä puolesta ovat erottamaton osa henkilökohtaista vapautta, joka puolestaan on edellytys muiden vapauksien olemassaololle.

80. Ehkä tällä tavalla vältettäisiin joutumasta enää hankauksiin niiden kansallisten tuomioistuinten kanssa, jotka ovat suhtautuneet epäillen yhteisön toimielinten kykyyn valvoa perusoikeuksia.( )

81. Tätä valvontaa harjoitetaan kolmella eri tasolla,( ) nimittäin jäsenvaltioiden, Euroopan unionin neuvoston ja Euroopan unionin tasolla, mutta niiden tehtävät ovat osittain samanlaiset ja, mikä oleellisinta, perustuvat samoihin arvoihin. Ristiriitaisuuksia on paljon, ja myös päällekkäisyydet ovat mahdollisia, mutta mitään ylipääsemätöntä estettä ulkopuolisen toimivallan hyväksymiselle ei ole, kun voidaan luottaa siihen, että osapuolet takaavat tätä toimivaltaa käyttäessään täydet oikeussuojatakeet yhteiselon mahdollistamiseksi kyseisessä järjestelmässä. Euroopan perustuslakien ylimpien tulkitsijoiden välinen vuoropuhelu luo perustan yhteisten päätelmien tekemiselle.

82. Yhteisöjen tuomioistuimen kuuluu siis vastata nyt esillä olevaan kysymykseen perusoikeuskirjan 20 ja 49 artiklan hengessä; näissä artikloissa on julistettu yhdenvertaisuusperiaate ja rangaistusten lainmukaisuutta koskeva periaate, jotka tunnustetaan laajalti jäsenvaltioiden valtiosäännöissä ja jotka tarvittaessa saavat tukea kansallisista oikeuskäytännöistä ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen Rooman yleissopimuksen 14 ja 7 artiklan tulkinnasta antamista tuomioista.

2. Puitepäätöksen 2002/584 2 artiklan 2 kohta ja yhdenvertaisuusperiaate

a) Yhdenvertaisuus lain edessä

83. Arbitragehof haluaa tietää, onko se, että toisin kuin kaikkien muiden rikosten osalta, eurooppalainen pidätysmääräys pannaan puitepäätöksen 2 artiklan 2 kohdassa lueteltujen rangaistavien tekojen osalta täytäntöön tutkimatta, ovatko kyseiset teot täytäntöönpanovaltion lainsäädännön mukaan rikoksia, yhteensopiva yhdenvertaisuusperiaatteen kanssa.

84. Ennakkoratkaisupyynnön tämän kysymyksen arvioimiseksi on tarkasteltava puitepäätöksen 2 artiklan rakennetta, jotta voidaan oikaista väärinkäsitys, joka on pääteltävissä sekä itse ennakkoratkaisupyynnöstä että joistakin tässä ennakkoratkaisumenettelyssä jätetyistä huomautuksista. Eurooppalainen pidätysmääräys voidaan antaa sellaisista teoista, joista voi määräyksen antaneessa jäsenvaltiossa seurata tietynpituinen rangaistus (1 kohta), ja luovuttamisen edellytykseksi voidaan asettaa se, että teot ovat rangaistavia myös määräyksen vastaanottaneen valtion lainsäädännössä (4 kohta). Tätä mahdollisuutta ei kuitenkaan ole niiden 32 rikoslajin kohdalla, jotka on lueteltu 2 artiklan 2 kohdassa.( )

85. Näin ollen pidän virheellisenä väitettä, jonka mukaan eurooppalaista pidätysmääräystä koskeva järjestelmä 2 artiklan 2 kohdassa lueteltuja tekoja lukuun ottamatta perustuisi kaksoisrangaistavuuden periaatteeseen. Päinvastoin, sillä ainoa vaatimus menettelyn käytölle on, että henkilöä vastaan aiotaan nostaa syyte pidätysmääräyksen antaneessa valtiossa, vaikka jäsenvaltiot silloin, kun ne saattavat puitepäätöksen osaksi kansallista lainsäädäntöä,( ) tai tuomioistuimet silloin, kun ne panevat pidätysmääräystä täytäntöön,( ) voivatkin asettaa sen täytäntöönpanon edellytykseksi sen, että kyseiset teot ovat niiden oikeusjärjestyksessä rikoksia; tämä vaihtoehto ei kuitenkaan koske edellä mainitussa 2 kohdassa lueteltuja tekoja.( )

86. Tältä osin Arbitragehofin kysymyksessä haukutaan väärää puuta, sillä väitettyä eriarvoista kohtelua ei pidä lukea unionin lainsäätäjän syyksi, vaan se johtuu tapauksen mukaan joko kansallisesta lainsäädännöstä tai kansallisten tuomioistuinten päätöksistä, joita kumpaakaan yhteisöjen tuomioistuin ei ole toimivaltainen valvomaan.

87. Harhaanjohtavaa olisi myös katsoa, että loppujen lopuksi ristiriidan alku ja juuri on joka tapauksessa itse puitepäätöksessä, jossa on otettu käyttöön erilliset järjestelmät sen mukaan, minkäluonteisista teoista on kysymys.

88. Tässä vaiheessa on pantava hetkeksi sivuun kysymys yhdenvertaisuutta lain edessä koskevan periaatteen soveltamisesta ja otettava tarkastelun kohteeksi sen ja henkilökohtaisen tai sosiaalisen syrjinnän kiellon merkitys.( )

89. Lainsäätäjän on kohdeltava kansalaisia yhdenvertaisesti, mikä tarkoittaa, että toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei saa kohdella eri tavalla eikä erilaisia tilanteita samalla tavalla. Sillä on kuitenkin laaja harkintavalta tehdä tapauskohtaisesti ero näennäisesti samankaltaisten tilanteiden välillä, kunhan tähän on olemassa puolueettomat ja kohtuulliset perusteet. Perusteiden katsotaan täyttävän nämä edellytykset, jos toimenpiteen tarkoitus ja sen vaikutukset ovat lainmukaisia ja oikeasuhteisia, mikä tarkoittaa, että erityisen rasittavia tai kohtuuttomia säännöksiä ei voida hyväksyä.( )

90. Katson kuitenkin, että tässä tapauksessa vertailun kohteena olevia tilanteita ei voida rinnastaa toisiinsa. Ensinnäkin taustalla olevat tosiseikat ovat erilaiset; kysymys ei ole kenenkään henkilön asemasta, vaan rikoksen luonteen määrittämisestä, mihin ei liity mitään henkilökohtaista syrjintää. Toiseksi rikosoikeudellisen syytteeseenpanon näkökulmasta katsottuna ei voida verrata toisiinsa henkilöitä, joista kukin on syyllistynyt täysin eri tekoihin, kun teoilla on oikeudellisesti eri merkitys ja niiden rangaistukset ovat erilaiset; rinnastuksen estää se, että teot eivät ole yhtä vakavia.

91. Kantani ei muutu, vaikka eurooppalaisen pidätysmääräyksen seurausten (pidättäminen, luovuttaminen, rikossyytteen nostaminen, tuomion täytäntöönpaneminen) perusteella katsottaisiin, että asianomaiset henkilöt voivat joutua erilaisen kohtelun vaaraan, olipa heidän kiinni ottamisensa perusteena mikä rikos hyvänsä, koska mielestäni erottelu on tässä tapauksessa puolueeton, kohtuullinen, oikeudenmukainen ja oikeasuhteinen.

92. Se on puolueeton, koska sen lähtökohtana ovat yksilöstä riippumattomat, itsenäiset perusteet, joita mitataan käsitteellisin ja yleisin mittapuin ilman mitään valikoivaa tarkoitushakuisuutta, nimittäin rikoksen luonne ja siitä määrättävä rangaistus.

93. Se on myös kohtuullinen ja oikeudenmukainen, koska se koskee yhtä Euroopan unionin keskeisistä päämääristä: rikollisuuden torjuntaa turvallisuuteen, oikeuteen ja vapauteen perustuvalla alueella (EU 2 artiklan neljäs luetelmakohta yhdessä EU 29 artiklan kanssa). Puitepäätöksen 2 artiklan 2 kohdan luettelo sisältää rangaistavia tekoja, jotka – kuten Espanjan hallitus mittavassa väliintulokirjelmässään (121 kohta) huomauttaa – vaikuttavat vakavasti EU:ssa erityistä suojelua vaativiin oikeushyviin, mikä puolestaan edellyttää sitä, että pidätysmääräyksen antaneessa valtiossa on määrättävä näistä teoista tietyn pituinen rangaistus.( ) Näiden rikosten kohdalla kaksoisrangaistavuutta olisi joka tapauksessa turha tutkia, koska ne ovat jäsenvaltioissa yleisesti rangaistavia tekoja.( )

94. Lopuksi toimenpide on kiistatta myös oikeasuhteinen, koska kyseisellä menettelyllä ei ole muuta tarkoitusta kuin se, että se varmistaa vakavasta rikoksesta syytetyn tai tuomitun henkilön luovuttamisen toisen valtion viranomaisille ja vastaavaan oikeusjärjestelmään, jossa kunnioitetaan oikeusvaltion periaatteita ja taataan asianomaisen henkilön perusoikeudet, myös ne, jotka koskevat rikosoikeudenkäyntiä.

95. Päätän ratkaisuehdotukseni tämän luvun siihen, mistä pääasian kantajana oleva yhdistyksen perustelut alkavat, eli väitteeseen niistä todella poikkeuksellisista edellytyksistä,( ) joilla jäsenvaltio voi luovuttaa henkilön puitepäätöksen 2 artiklan 2 kohdan nojalla sellaisesta teosta, jota ei sen alueella pidetä rangaistavana.( ) Yhdenvertaisuusperiaate ei koske tällaista tilannetta, koska siihen ei liity mitään henkilöön kohdistuvaa syrjintää, ja toistan, että kyseisen periaatteen mukaan eurooppalainen pidätysmääräys sellaisen henkilön kiinni ottamista varten, jota epäillään tai joka on saanut unionin jäsenvaltiossa tuomion jostakin 2 artiklan 2 kohdassa mainitusta rikoksesta ja jolle on siitä määrätty kyseisessä säännöksessä mainitun pituinen rangaistus, on pantava täytäntöön kyseisen henkilön henkilökohtaisesta ja sosiaalisesta asemasta huolimatta.

b) Yhdenvertaisuus lakia sovellettaessa

96. Ennakkoratkaisupyyntöä koskevassa päätöksessä on erehdytty toisessakin tähän riita-asiaan liittyvässä näkökohdassa, kun siinä otaksutaan puitepäätöksen 2 artiklan 2 kohdan voivan johtaa ristiriitaisiin tulkintoihin, koska siihen sisältyvät teonkuvaukset ovat niin epätarkkoja.

97. Mielestäni tällainen uhka on selvästi liian mitätön, jotta sen perusteella voitaisiin pitää kyseenalaisena normin oikeellisuutta siksi, ettei siinä ole otettu huomioon sen soveltamisen yhteydessä ilmenevää tulevaa ja kuviteltua syrjintää. Tässä on sekoitettu toisiinsa yhdenvertaisuus lain edessä ja yhdenvertaisuus sen täytäntöönpanossa. Ensiksi mainittua periaatetta, joka on luonteeltaan aineellinen ja jonka tarkoituksena on varmistaa samassa tilanteessa olevien henkilöiden yhdenvertainen kohtelu, loukataan silloin, kun heihin kyseisen normin perusteella ja ilman kohtuullista syytä sovelletaan eri järjestelmiä, kun taas jälkimmäistä, muodollista periaatetta loukataan silloin, kun elin, jonka tehtävänä on panna kyseinen normi täytäntöön, tulkitseekin sitä tietyssä yksittäistapauksessa eri tavalla kuin sitä on vastaavissa tilanteissa ennen tulkittu. Näin ollen ei voida puhua syrjinnästä lakia sovellettaessa silloin, kun keskenään ristiriitaiset tuomiot tulevat eri tuomioistuimista, jotka tuomioita antaessaan ovat käyttäneet laillisesti niille uskottua tuomiovaltaa; yhdenvertaisuus ei tarkoita, että toisistaan riippumattomien elinten kuuluisi aina tehdä täysin yhteneväisiä tulkintoja. Olisi järjetöntä pitää jotakin lakia syrjivänä vain sen takia, että siitä voidaan esittää eri tulkintoja, kun näitä tulkintoja kerran pystytään yhtenäistämään oikeussuojakeinojen avulla.

98. Jää joka tapauksessa nähtäväksi, ilmeneekö tulkinnassa tällaisia ristiriitoja huolimatta siitä, että järjestelmässä on otettu käyttöön varokeinoja niiden välttämiseksi. Itse puitepäätöksessä on tätä varten varattu tehokkaat välineet, nimittäin tietojen vaihto ja suora yhteydenpito menettelyyn osallistuvien tuomioistuinten välillä;( ) ja jos puitepäätöksen 2 artiklan 2 kohdassa käytettyjen käsitteiden merkityksestä syntyy jotakin epäselvyyttä, niiden yhdenmukainen tulkinta unionin alueella voidaan varmistaa pyytämällä yhteisöjen tuomioistuimelta ennakkoratkaisua EU 35 artiklan mukaisesti.

99. Kansallisen tuomioistuimen otaksuma vaara, joka johtuu kansallisten rikoslainsäädäntöjen epäyhtenäisyydestä, ei koske yhdenvertaisuusperiaatetta, vaan sen taustalla on oikeusvarmuuden vaatimus oikeussuhteissa, erityisesti pakkotoimiin perustuvissa suhteissa julkisen vallan ja kansalaisten välillä. Tästä päätelmästä pääsemmekin jälkimmäistä ennakkoratkaisukysymystä koskevaan toiseen näkökohtaan.

3. Puitepäätöksen 2 artiklan 2 kohta ja rikosoikeudellinen laillisuusperiaate

100. Tämä periaate,( ) jota ilmentää latinankielinen sanonta ”nullum crimen, nulla poena sine lege” ja joka vahvistetaan Rooman yleissopimuksen 7 artiklan 1 kohdassa sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdassa, sisältää Espanjan Tribunal Constitucionalin( ) jo klassiseksi muodostuneen määritelmän mukaan kaksi taetta: ensimmäinen, aineellinen ja ehdoton tae muodostaa pakottavan vaatimuksen, jonka mukaan lainvastaisten tekojen ja niistä määrättävien seuraamusten on aina oltava ennalta määritettyjä; toinen, muodollinen tae määrää näiden tekojen tunnusmerkistöjä ja niistä määrättäviä seuraamuksia säätelevien normien muodon; niin Espanjan( ) kuin useimpien muidenkin jäsenvaltioiden järjestelmissä sääntelymuodoksi on vakiintunut laki, jonka kansan valtuuttama lainsäätäjä säätää.

101. Arbitragehof ottaa kantaa pääasian kantajana olevan yhdistyksen väitteeseen ja haluaa selvittää, täyttääkö puitepäätöksen 2 artiklan 2 kohdan luettelo edellä mainitun aineellisen takeen, kun otetaan huomioon sen sanamuodon väljyys ja epätäsmällisyys.

102. Kyseinen tae liittyy rikosoikeudellisen oikeusvarmuuden periaatteeseen,( ) ja sillä on suuri merkitys, koska se vaikuttaa perusarvoihin, kuten henkilökohtaiseen vapauteen. Sen tarkoituksena on taata, että kansalaiset voivat ennakoida, mitkä teot eivät ole sallittuja ja mikä rangaistus niistä seuraa (lex previa),( ) ja tämä puolestaan tarkoittaa, että näiden tekojen tunnusmerkistöt on määriteltävä niin tarkkarajaisesti ja täsmällisesti (lex certa), että rikosoikeudelliseen vastuuseen johtavat teot tai laiminlyönnit ovat sanamuotonsa perusteella ja tarvittaessa tuomioistuinten( ) avustuksella kohtuullisen varmasti kansalaisten ennakoitavissa, ja lainanalogia ja laajentava tulkinta, samoin kuin taannehtiva soveltaminen syytetyn vahingoksi, ovat tässä yhteydessä kiellettyjä.( )

103. Näin ollen laillisuusperiaate on tarkoitettu aineellisessa rikosoikeudessa ohjenuoraksi, jota lainsäätäjän on noudatettava silloin, kun se määrittää rikoksia ja rangaistuksia, ja tuomioistuimen silloin, kun se arvioi ja soveltaa lakeja rikosoikeudenkäynneissä.( ) Toisin sanoen laillisuusperiaate koskee valtiollisen rangaistusvallan (ius puniendi) käyttöä tai sellaisten päätösten täytäntöönpanoa, joilla on aito rankaiseva vaikutus; sen vuoksi on vaikea kuvitella, että puitepäätös voisi rikkoa tätä periaatetta, kun sillä ei kerran oteta käyttöön mitään rangaistusta( ) eikä yritetä yhdenmukaistaa jäsenvaltioiden rikosoikeudellisia järjestelmiä, vaan sillä ainoastaan järjestetään eri maiden tuomioistuinten välinen avunantomenettely, jotta rikosoikeudenkäynnissä voidaan tuomita syyllinen tai panna täytäntöön rangaistus tietystä rikoksesta. Tälle yhteistyöjärjestelylle on asetettu joitakin edellytyksiä, sillä teosta määrättävien rangaistusten tai seuraamusten on oltava tietyn pituisia, minkä lisäksi voidaan edellyttää, että kyseinen teko on säädetty rangaistavaksi myös siinä valtiossa, jonka tuomioistuimelta apua pyydetään, paitsi jos kyse on 2 artiklan 2 kohdassa mainituista rikoksista, ”sellaisina kuin ne määritellään pidätysmääräyksen antavan jäsenvaltion lainsäädännössä”.

104. Näin ollen tähän periaatteeseen liittyvä oikeusvarmuuden vaatimus kohdistuukin pidätysmääräyksen antaneen valtion aineelliseen rikosoikeuteen ja sitä kautta sen lainsäätäjään ja tuomioistuimiin siinä vaiheessa, kun rikosoikeudenkäynti aloitetaan ja asia tapauksen mukaan ratkaistaan tuomiolla. On itsestään selvää, että oikeaoppisen eurooppalaisen pidätysmääräyksen perusteena on teko, joka kyseisen valtion lainsäädännössä luokitellaan rikokseksi. Pidätysmääräyksen täytäntöönpanevan valtion rikosoikeusjärjestelmän tehtäväksi jää tarjota avunantoa, ja se voi, jos puitepäätöksen täytäntöönpanosäädöksessä näin säädetään, asettaa luovuttamisen edellytykseksi sen, että teot ovat rikosoikeudellisesti moitittavia myös sen lainsäädännössä; poikkeuksena on edellä mainittu 2 artiklan 2 kohta, mutta myös sen kohdalla on noudatettava laillisuusperiaatetta.

105. Edellä esitetystä huolimatta on lisättävä, että eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta seuraavaa pidättämistä ja säilöön ottamista ei voida luonnehtia rankaisemiseksi. Pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta vastaava tuomioistuin ainoastaan varmistaa, että edellytykset sen tuomiopiiriin kuuluvan henkilön luovuttamiseksi määräyksen antaneelle tuomioistuimelle täyttyvät, mutta jättää tutkimatta itse aineellisen kysymyksen, paitsi jos kyse on luovuttamismenettelyn vaikutuksista, sekä pidättäytyy arvioimasta todisteita ja ottamasta kantaa henkilön syyllisyyteen. Juuri näin asian tulkitsi Euroopan ihmisoikeuskomissio katsoessaan, että rikoksen johdosta tapahtuva luovuttaminen on jätettävä Rooman yleissopimuksen 7 artiklassa mainitun tuomitsemisen käsitteen ulkopuolelle.( )

106. Arbitragehofin esittämällä kysymyksellä ei ole juurikaan tekemistä rikosoikeudellisen laillisuusperiaatteen kanssa, vaan sen pääasiallisena vaikuttimena on pelko siitä, että puitepäätöksen 2 artiklan 2 kohtaa tulkitaan kussakin jäsenvaltiossa eri tavalla, mikä voi johtaa eroihin sen soveltamisessa. Tätä teoreettista ja yleistä mahdollisuutta, joka liittyy luontaisesti kaikkien säädösten olemukseen, käsiteltiin jo tämän ratkaisuehdotuksen 96–99 kohdassa. Tässä vaiheessa tyydyn vain kertaamaan, että jos eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanevalla tuomioistuimella sen jälkeen, kun se on käyttänyt puitepäätöksessä säädetyt keinot ongelmien selvittämiseksi ja yhdenmukaisen tulkinnan saamiseksi ennakkoratkaisumenettelyn kautta, on edelleen epäselvyyttä pidätysmääräyksen perusteena olevien tekojen oikeudellisesta luokittelusta ja niiden kuulumisesta edellä mainitussa 2 artiklan 2 kohdassa lueteltujen 32 teon joukkoon, sen on tukeuduttava siihen, mitä kyseisen 2 artiklan 1 ja 4 kohdassa säädetään.

107. Katson näin ollen, että puitepäätöksen 2 artiklan 2 kohta ei ole ristiriidassa EU 6 artiklan 2 kohdan kanssa, koska se vastaa yhdenvertaisuusperiaatetta ja rikosoikeudellisen laillisuuden periaattetta.

VI Ratkaisuehdotus

108. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Arbitragehofin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:

1) Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13 päivänä kesäkuuta 2002 tehty neuvoston puitepäätös 2002/584/YOS ei ole ristiriidassa Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 34 artiklan 2 kohdan b alakohdan kanssa.

2) Edellä mainitun säädöksen 2 artiklan 2 kohta, niiltä osin kuin se merkitsee, ettei kaksoisrangaistavuutta tutkita siinä lueteltujen rangaistavien tekojen osalta, ei loukkaa rikosasioissa sovellettavaa laillisuusperiaatetta ja yhdenvertaisuusperiaatetta ja on siten EU 6 artiklan 2 kohdan mukainen.