18

Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin totesi unionin yleisen tuomioistuimen toimivallan ja virkamiestuomioistuimen toimivallan välisestä rajanvedosta tuomion Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (T‑401/11 P, EU:T:2014:625) 47–53 kohdassa seuraavaa: ”47 Unionin oikeuden nykytilassa tämä rajaaminen keskittyy valittajan henkilökohtaiseen asemaan ja riita-asian taustoihin sen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti, jonka mukaan virkamiehen ja sen toimielimen, johon virkamies kuuluu tai kuului välinen riita-asia, joka on saanut alkunsa asianomaisen virkamiehen ja toimielimen välisestä työsuhteesta, kuuluu SEUT 270 artiklan (aikaisemmin EY 236 artikla) ja henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklan soveltamisalaan muttei näin ollen SEUT 268 artiklan (aikaisemmin EY 235 artikla) ja SEUT 340 artiklan (aikaisemmin EY 288 artikla) soveltamisalaan, joissa määrätään unionin sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevasta yleisestä järjestelmästä ([tuomio Meyer-Burckhardt v. komissio, 9/75, EU:C:1975:131, 7 kohta; tuomio Reinarz v. komissio ja neuvosto, 48/76, EU:C:1977:30, 10 kohta; tuomio Allo ym. v. komissio, 176/83, EU:C:1985:290, 18 kohta; määräys Pomar v. komissio, 317/85, EU:C:1987:267, 7 kohta; tuomio Polinsky v. tuomioistuin, T-1/02, EU:T:2004:298, 47 kohta]). 48 Kyseisen oikeuskäytännön avulla ei kuitenkaan voida määritellä, olisiko [surmansa saaneen virkamiehen] omaisten pitänyt nostaa henkilökohtaista vahinkoaan, joka muodostuu väitetystä aineellisesta vahingosta ja henkisestä kärsimyksestä, koskeva korvausvaatimuksensa unionin yleisessä tuomioistuimessa vai virkamiestuomioistuimessa. Toisin kuin komissio väittää, tässä oikeuskäytännössä on kyse erityisesti vain sellaisista riita-asioista, i) jotka ovat virkamiehen tai entisen virkamiehen ja sen toimielimen välisiä, johon virkamies kuuluu tai kuului ja ii) jotka ovat saaneet alkunsa virkamiehen ja toimielimen välisestä työsuhteesta, ja tätä oikeuskäytäntöä voidaan näin ollen soveltaa vain osittain riita-asiaan, joka on saanut alkunsa työsuhteesta mutta jonka osapuolia eivät ole virkamies tai entinen virkamies vaan kolmas osapuoli, joka on omainen eli virkamiehen perheenjäsen tai henkilö, jolle virkamiehen oikeudet ovat siirtyneet, sekä toimielin, johon tämä virkamies kuuluu tai kuului. 49 Jos asianomaisen virkamiehen tai entisen virkamiehen oikeudet ovat siirtyneet tälle kolmannelle osapuolelle, joka siis toimii tämän virkamiehen oikeudenomistajana ja vaatii tässä asemassa virkamiehelle aiheutuneen vahingon korvaamista voidakseen periä sen virkamiehen jäämistössä, tätä oikeuskäytäntöä on sovellettava, koska riita-asia on jäämistön luovutuksesta huolimatta edelleen virkamiehen ja toimielimen välinen riita-asia, joka on saanut alkunsa näiden välisestä työsuhteesta. 50 Käsiteltävässä asiassa tämä toteamus on pätevä toisen vahingon osalta, johon valittaja vetoaa, sellaisena kuin se on mainittu edellä 20 kohdassa, eli ex haerede ‑henkinen kärsimys, joka [surmansa saaneelle virkamiehelle] aiheutui häneen kohdistuneen hyökkäyksen ja hänen kuolinhetkensä välisenä aikana. Virkamiestuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 116 kohdan viimeisessä virkkeessä perustellusti, että edellä 47 kohdassa mainittua oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa edesmenneen virkamiehen oikeudenomistajien tai heidän laillisen edustajansa ja toimielimen, johon tämä virkamies kuului, väliseen riita-asiaan. 51 Jos tämä kolmas osapuoli vaatii sitä vastoin korvausta hänelle henkilökohtaisesti aiheutuneesta vahingosta, oli kyseessä sitten aineellinen vahinko tai henkinen kärsimys, mainittua oikeuskäytäntöä ei ole perusteltua soveltaa sen sisällön vuoksi eikä sen taustalla olevien periaatteellisten näkökohtien vuoksi. Vaikka katsottaisiin, että tällainen riita-asia on saanut alkunsa asianomaisen virkamiehen ja toimielimen välisestä työsuhteesta, subjektiivinen henkilökohtainen edellytys, joka liittyy sen virkamiehen asemaan, jolle kyseessä olevat oikeudet kuuluvat, puuttuu joka tapauksessa, eikä virkamiestuomioistuimella lähtökohtaisesti ole henkilöllistä toimivaltaa ratkaista asiaa SEUT 270 artiklan ja henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklan nojalla. 52 Toisin kuin komissio väittää, tämä asia vahvistetaan [tuomiossa komissio v. Petrilli (T‑143/09 P, EU:T:2010:531)], jossa myös selvennetään sen taustalla olevia syitä. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi tämän tuomion 46 kohdassa, että EY 236 artiklan (josta on tullut SEUT 270 artikla) ja henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklan mukaisiin henkilöstöasioihin, myös niihin, joissa vaaditaan korvausta virkamiehelle tai toimihenkilölle aiheutuneesta vahingosta, sovelletaan erityisiä sääntöjä, jotka eroavat säännöistä, jotka perustuvat yleisiin periaatteisiin, joita sovelletaan unionin sopimussuhteen ulkopuoliseen vastuuseen EY 235 artiklan (josta on tullut SEUT 268 artikla) ja EY 288 artiklan (josta on tullut SEUT 340 artikla) puitteissa. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan unionilla on laajempi vastuu silloin kun se toimii työnantajana, mikä ilmenee velvollisuutena korjata vahingot, joita sen henkilöstölle on aiheutunut unionin tässä asemassa toteuttamista lainvastaisuuksista, kun taas yleisesti sovellettavien sääntöjen mukaan unioni on velvollinen korjaamaan vain jonkin oikeussäännön ”riittävän ilmeisestä” rikkomisesta aiheutuneet vahingot (vakiintunut oikeuskäytäntö [tuomion Bergaderm ja Goupil v. komissio, C-352/98 P, EU:C:2000:361] jälkeen). 53 Näitä toteamuksia unionin laajennettua vastuuta koskevasta erityisestä järjestelmästä, jota voidaan perustella muun muassa työsuhteella ja siihen liittyvillä erityisillä oikeuksilla ja velvollisuuksilla, kuten huolenpitovelvollisuudella ja sillä erityisellä luottamussuhteella, jonka on vallittava toimielinten ja virkamiesten välillä yleisen edun vuoksi, ei kuitenkaan voida esittää sellaisten kolmansien osapuolten tapauksessa, jotka eivät ole virkamiehiä. Vaikka kyseessä ovat virkamiehen lähimmät perheenjäsenet, ja henkilöstösääntöjen 76 artiklassa tarkoitetun kaltaisia sosiaalisia etuuksia koskevin varauksin, oikeuskäytännössä ei tunnusteta toimielimille huolenpitovelvollisuutta näihin lähimpiin perheenjäseniin nähden (tuomio [Leussink v. komissio, 169/83 ja 136/84, EU:C:1986:371], 21–23 kohta).”