JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE

16 päivänä heinäkuuta 2020 ( 1 )

Yhdistetyt asiat C‑682/18 ja C‑683/18

Frank Peterson

vastaan

Google LLC,

YouTube LLC,

YouTube Inc. ja

Google Germany GmbH (C‑682/18)

sekä

Elsevier Inc.

vastaan

Cyando AG (C‑683/18)

(Ennakkoratkaisupyynnöt – Bundesgerichtshof (ylin yleinen tuomioistuin, Saksa))

Ennakkoratkaisupyyntö – Immateriaalioikeus – Tekijänoikeus ja lähioikeudet – Direktiivi 2001/29/EY – 3 artikla – Teosten välittäminen yleisölle – Käsite – Suojattujen teosten lataaminen verkkoalustoille alustojen käyttäjien toimesta ja ilman oikeudenhaltijoilta etukäteen saatua lupaa – Alustojen ylläpitäjien ensisijaisen vastuun puuttuminen – Alustojen ylläpitäjien toissijainen vastuu alustojensa käyttäjien tekemistä tekijänoikeusloukkauksista – Kysymys, joka ei kuulu direktiivin 2001/29 3 artiklan soveltamisalaan – Direktiivi 2000/31/EY – 14 artikla – Palvelun tarjoajien vapauttaminen vastuusta, ”jos tietoyhteiskunnan palvelun tarjoaminen käsittää palvelun vastaanottajan toimittamien tietojen tallentamisen” – Käsite – Ylläpitäjien mahdollisuus vapautua vastuusta sellaisten tietojen osalta, joita ne tallentavat alustojensa käyttäjien pyynnöstä – Edellytykset sille, että vapautusta vastuusta sovelletaan ylläpitäjään – 14 artiklan 1 kohdan a alakohta – Käsitteet ”tosiasiallinen tieto laittomasta toiminnasta tai tiedoista” ja ”tieto tosiasioista tai olosuhteista, joiden perusteella toiminnan tai tietojen laittomuus on ilmeistä” – Konkreettiset laittomat tiedot – Direktiivin 2001/29/EY 8 artiklan 3 kohta – Määräykset sellaisia välittäjiä vastaan, joiden palveluita kolmas osapuoli käyttää tekijänoikeuden tai lähioikeuden loukkaamiseen – Tällaisen määräyksen hakemisedellytykset

Sisällys

I Johdanto II Asiaa koskevat oikeussäännöt A Direktiivi 2000/31 B Direktiivi 2001/29 III Pääasiat A Asia C‑682/18 1. YouTube 2. Petersonin kanne B Asia C‑683/18 1. Uploaded 2. Elsevierin kanne IV Ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa V Asian tarkastelu A Direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yleisölle välittämisen käsite (molempien asioiden ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys) 1. Se, että YouTuben ja Cyandon kaltaiset alustojen ylläpitäjät eivät lähtökohtaisesti suorita toimia, joilla teoksia välitetään yleisölle 2. Se, että direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa ei säädetä sellaisten henkilöiden toissijaisesta vastuusta, jotka helpottavat kolmansien toimia, joilla teoksia välitetään yleisölle laittomasti 3. Toissijaisesti – kysymys siitä, helpottavatko YouTuben ja Cyandon kaltaiset ylläpitäjät tietoisesti kolmansien laittomien tekojen tekemistä B Direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdassa säädetyn vastuusta vapautuksen soveltamisala (molempien asioiden toinen ennakkoratkaisukysymys) C Se, että ylläpitäjä ei tiedä laittomista tiedoista tai ole tietoinen niistä, direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädettynä vapautuksen edellytyksenä (molempien asioiden kolmas ennakkoratkaisukysymys) D Edellytykset, joiden täyttyessä välittäjää vastaan voidaan hakea määräystä direktiivin 2001/29 8 artiklan 3 kohdan nojalla (molempien asioiden neljäs ennakkoratkaisukysymys) E Toissijaisesti – direktiivin 2004/48 13 artiklassa tarkoitettu loukkaajan käsite (molempien asioiden viides ja kuudes ennakkoratkaisukysymys) F Se, että tekijänoikeuden suojan korkeaa tasoa koskeva tavoite ei oikeuta toisenlaista tulkintaa direktiiveissä 2000/31 ja 2001/29 säädetystä VI Ratkaisuehdotus

I Johdanto

1. Käsiteltävänä olevat ennakkoratkaisupyynnöt on esittänyt Bundesgerichtshof (ylin yleinen tuomioistuin, Saksa). Ne koskevat tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista annetun direktiivin 2000/31/EY (”Direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä”) ( 2 ), tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29/EY ( 3 ) ja teollis- ja tekijänoikeuksien noudattamisen varmistamisesta annetun direktiivin 2004/48/EY ( 4 ) tulkintaa.

2. Ennakkoratkaisupyynnöt liittyvät kahteen oikeusriitaan. Ensimmäisessä riita-asiassa musiikintuottaja Frank Peterson on nostanut YouTube LLC:tä ja sen emoyhtiö Google LLC:tä vastaan kanteen, jossa on kyse siitä, että YouTube-videonjakoalustan käyttäjät ovat ladanneet YouTube-alustalle ilman Petersonin antamaa lupaa useita äänitteitä, joihin Petersonilla väitetysti on oikeuksia. Toisessa riita-asiassa kustannuskonserni Elsevier Inc. on nostanut Cyando AG:tä vastaan kanteen, jossa on kyse siitä, että Cyandon ylläpitämälle tiedostojen hosting- ja jakoalusta Uploadedille on ladattu eri teoksia, joiden yksinoikeuksien haltija on Elsevier. Alustan käyttäjät ovat ladanneet teokset palveluun ilman Elsevierin lupaa.

3. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kummassakin ennakkoratkaisupyynnössä esittämät kuusi kysymystä liittyvät siihen ilmeisen herkkään kysymykseen, millainen on verkkoalustojen ylläpitäjien vastuu tilanteessa, jossa alustojen käyttäjät lataavat tekijänoikeuksilla suojattuja teoksia kyseisille alustoille laittomasti.

4. Tämän vastuun laatu ja laajuus riippuvat muun muassa siitä, miten tulkitaan direktiivin 2001/29 3 artiklaa, jossa tekijöille vahvistetaan yksinoikeus teostensa välittämiseen yleisölle, ja direktiivin 2000/31 14 artiklaa, jossa säädetään välittäjinä toimivien palvelun tarjoajien suhteellisesta vapautuksesta vastuusta, joka perustuisi niiden palvelun käyttäjien pyynnöstä tallentamiin tietoihin. Käsiteltävissä asioissa unionin tuomioistuinta pyydetään siten täsmentämään erityisesti, voidaanko ensiksi mainittuun säännökseen vedota alustojen ylläpitäjiä vastaan, voivatko kyseiset ylläpitäjät vedota jälkimmäiseen säännökseen ja millainen on näiden säännösten keskinäinen suhde.

5. Tähän kysymykseen liittyy merkittäviä näkemyseroja. Joidenkin mielestä verkkoalustojen avulla oikeuksia voidaan loukata laajamittaisesti ja verkkoalustojen ylläpitäjät hyötyvät näistä oikeudenloukkauksista taloudellisesti oikeudenhaltijoiden kustannuksella, mistä syystä ylläpitäjille on oikeutettua asettaa merkittäviä valvontavelvoitteita, jotka koskevat sisältöjä, joita ylläpitäjien alustojen käyttäjät julkaisevat kyseisillä alustoilla. Toisten mielestä se, että alustojen ylläpitäjille asetettaisiin tällaisia valvontavelvoitteita, vaikuttaisi merkittävästi niiden toimintaan ja kyseisten käyttäjien oikeuksiin ja merkitsisi puuttumista sananvapauteen ja verkossa tapahtuvan luomisen vapauteen.

6. Nämä näkemyserot vietiin huippuunsa keskusteluissa, joita käytiin unionin lainsäätäjän valmistellessa tekijänoikeudesta ja lähioikeuksista digitaalisilla sisämarkkinoilla ja direktiivien 96/9/EY ja 2001/29/EY muuttamisesta annetun direktiivin (EU) 2019/790 antamista. ( 5 ) Kyseisen uuden direktiivin 17 artiklassa säädetään YouTuben kaltaisiin ylläpitäjiin sovellettavasta vastuujärjestelmästä, joka koskee erityisesti vastuuta niiden alustojen käyttäjien laittomasti verkkoon lataamista teoksista. Totean kuitenkin, että kyseistä direktiiviä, joka on tullut voimaan käsiteltävänä olevien ennakkoratkaisupyyntöjen käsittelyn aikana, ei voida soveltaa pääasioissa. Pääasiat on siis ratkaistava kyseistä direktiiviä edeltäneiden asiaa koskeneiden oikeussääntöjen perusteella riippumatta siitä, minkälaisia ratkaisuja unionin lainsäätäjä on juuri tehnyt.

7. Tässä ratkaisuehdotuksessa ehdotan, että unionin tuomioistuin katsoo, että YouTuben ja Cyandon kaltaiset alustojen ylläpitäjät eivät lähtökohtaisesti suorita toimia, joilla teoksia välitetään yleisölle direktiivin 2001/29 3 artiklassa tarkoitetulla tavalla, ja että ne eivät näin ollen ole suoraan vastuussa kyseisen säännöksen rikkomisesta, kun niiden käyttäjät lataavat suojattuja teoksia laittomasti verkkoon. Esitän myös perustelut sille, miksi kyseisiin ylläpitäjiin voidaan lähtökohtaisesti soveltaa direktiivin 2000/31 14 artiklassa säädettyä vapautusta vastuusta, jollei jäljempänä tarkemmin täsmentämistäni edellytyksistä muuta johdu. Lisäksi selvennän, että oikeudenhaltijat voivat unionin oikeuden nojalla saada mainittuja ylläpitäjiä vastaan annettavia tuomioistuinmääräyksiä, joilla ylläpitäjille voidaan asettaa uusia velvoitteita, joiden ehtoja täsmennän jäljempänä.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Direktiivi 2000/31

8. Direktiivin 2000/31 4 jakso, jonka otsikko on ”Välittäjinä toimivien palvelun tarjoajien vastuu”, muodostuu direktiivin 12–15 artiklasta.

9. Direktiivin 14 artiklassa, jonka otsikko on ”Säilytys (’hosting’)”, säädetään seuraavaa: ”1. Jos tietoyhteiskunnan palvelun tarjoaminen käsittää palvelun vastaanottajan toimittamien tietojen tallentamisen, jäsenvaltioiden on varmistettava, että palvelun tarjoaja ei ole vastuussa palvelun vastaanottajan pyynnöstä tallennettujen tietojen osalta, edellyttäen, että: a) palvelun tarjoajalla ei ole tosiasiallista tietoa laittomasta toiminnasta tai tiedoista eikä hänen tiedossaan vahingonkorvausvaatimuksen kyseessä ollen ole tosiasioita tai olosuhteita, joiden perusteella toiminnan tai tietojen laittomuus on ilmeistä; tai b) palvelun tarjoaja toimii viipymättä tietojen poistamiseksi tai niihin pääsyn estämiseksi heti saatuaan tiedon tällaisista seikoista. 2. Edellä 1 kohtaa ei sovelleta, kun palvelun vastaanottaja toimii palvelun tarjoajan johdon tai valvonnan alaisena. 3. Tämä artikla ei vaikuta tuomioistuimen tai hallintoviranomaisen mahdollisuuteen vaatia jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmän mukaisesti palvelun tarjoajaa lopettamaan tai estämään väärinkäytökset, eikä se myöskään vaikuta jäsenvaltioiden mahdollisuuteen vahvistaa menettelyjä, joita sovelletaan tietojen poistamiseen tai niihin pääsyn estämiseen.”

10. Direktiivin 15 artiklan, jonka otsikko on ”Yleisen valvontavelvollisuuden puuttuminen”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltiot eivät saa asettaa palvelun tarjoajille 12, 13 ja 14 artiklassa tarkoitettujen palvelujen toimittamisen osalta yleistä velvoitetta valvoa siirtämiään ja tallentamiaan tietoja eivätkä yleistä velvoitetta pyrkiä aktiivisesti saamaan selville laitonta toimintaa osoittavia tosiasioita tai olosuhteita.”

B Direktiivi 2001/29

11. Direktiivin 2001/29 johdanto-osan 27 perustelukappaleessa todetaan, että ”pelkkä aineiston välittämisen mahdollistavien tai toteuttavien välineiden tarjoaminen ei ole tässä direktiivissä tarkoitettua välittämistä”.

12. Direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus välittää yleisölle teoksia ja oikeus saattaa muu aineisto yleisön saataviin”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että tekijöillä on yksinoikeus sallia tai kieltää teostensa langallinen tai langaton välittäminen yleisölle, mukaan lukien teosten saattaminen yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada teokset saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana. 2. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että yksinoikeus sallia tai kieltää langallinen tai langaton yleisön saataviin saattaminen siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada suojattu aineisto saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana, on: a) esittäjillä esitystensä tallenteiden osalta; b) äänitetuottajilla äänitteidensä osalta; – – 3. Edellä 1 ja 2 kohdassa mainitut oikeudet eivät sammu tässä artiklassa säädetyllä tavalla tapahtuvan yleisölle välittämisen tai yleisön saataviin saattamisen yhteydessä.”

13. Direktiivin 8 artiklan, jonka otsikko on ”Seuraamukset ja oikeussuojakeinot”, 3 kohdassa säädetään, että ”jäsenvaltioiden on varmistettava, että oikeudenhaltijoilla on mahdollisuus hakea kieltoa tai määräystä sellaisia välittäjiä vastaan, joiden palveluita kolmas osapuoli käyttää tekijänoikeuden tai lähioikeuden rikkomiseen”.

III Pääasiat

A Asia C‑682/18

1. YouTube

14. YouTube on samannimisen yhtiön ylläpitämä verkkoalusta ja Google on kyseisen yhtiön ainoa osakas ja laillinen edustaja. Kyseisen eri verkkosivustoilla ja älylaitesovelluksissa toimivan alustan avulla YouTuben käyttäjät voivat jakaa videoita internetissä.

15. Ladatakseen videon YouTubeen käyttäjän on luotava tili – jolla on käyttäjätunnus ja salasana – ja hyväksyttävä alustan yleiset käyttöehdot. Käyttäjä, joka näin rekisteröidyttyään lataa videon verkkoon, voi päättää jättää videon yksityiskäyttömoodiin tai julkaista sen alustalla. Jälkimmäisessä tapauksessa kuka tahansa internetkäyttäjä voi katsoa kyseisen videon suoratoistona (streaming) kyseiseltä alustalta ja jakaa sen ja muut rekisteröidyt käyttäjät voivat kommentoida sitä. Rekisteröidyt käyttäjät voivat myös luoda ”kanavia”, joihin he kokoavat videoitaan.

16. Videon lataaminen kyseiselle alustalle tapahtuu automaattisesti eivätkä Google tai YouTube katso videoita tai valvo ladattavaa aineistoa ennalta käsin. YouTubessa julkaistaan siten lähes 35 tuntia videoita minuutissa ( 6 ) eli useita satoja tuhansia videoita päivässä.

17. YouTube tarjoaa hakutoiminnon ja käsittelee hakutuloksia muun muassa siten, että se arvioi videoiden relevanssia ottaen huomioon käyttäjän maantieteellisen sijainnin. Kyseisen arvioinnin tulokset esitetään tiivistetysti alustan etusivulla siten, että videoita esitetään otsikoiden ”Viimeksi katsellut videot”, ”Suositellut” ja ”Nousussa” alla. YouTube luokittelee saatavilla olevat videot ja kanavat esimerkiksi luokkiin ”viihde”, ”musiikki” ja ”elokuvat ja animaatiot”. Lisäksi rekisteröityneen käyttäjän käyttäessä alustaa hänelle esitetään ”suositeltujen videoiden” luettelo, jonka sisältö riippuu muun muassa käyttäjän aiemmin katsomista videoista.

18. YouTube hankkii alustallaan erityisesti mainostuloja. Kolmansien osapuolien bannerimainoksia näkyy siten alustan etusivun reunalla. Lisäksi mainoksia näkyy osassa videoista, mikä edellyttää kyseisten käyttäjien ja YouTuben välisen nimenomaisen sopimuksen tekemistä.

19. YouTuben yleisten käyttöehtojen mukaan kukin käyttäjä myöntää YouTubelle lisenssin videoihin, jotka käyttäjä lataa alustalle, kunnes ne poistetaan alustalta; lisenssi on maailmanlaajuinen, ei-yksinomainen ja maksuton ja koskee sellaista videoiden käyttöä, kopiointia, levittämistä, johdettujen teosten luomista, näyttämistä ja esittämistä, joka liittyy alustan tarjoamiseen ja YouTuben toimintaan, mukaan lukien mainostamiseen.

20. Kun käyttäjä hyväksyy nämä yleiset käyttöehdot, hän vahvistaa, että hänellä on kaikki tarvittavat oikeudet, sopimukset, luvat ja lisenssit verkkoon lataamiinsa videoihin. Lisäksi ”Yhteisön säännöissä” YouTube pyytää alustansa käyttäjiä kunnioittamaan tekijänoikeuksia. Kun käyttäjät lataavat videoita palveluun, heille ilmoitetaan lisäksi joka kerta, että alustalla ei saa julkaista videoita, joilla loukataan tekijänoikeuksia.

21. YouTube on ottanut käyttöön erilaisia teknisiä ratkaisuja lopettaakseen ja estääkseen oikeudenloukkausten tekemisen sen alustalla. Kuka tahansa voi ilmoittaa sille siitä, että alustalla on laiton video, kirjallisesti, faksilla, sähköpostitse tai verkkolomakkeen avulla. Alustalla on ilmoituspainike, jonka avulla voidaan ilmoittaa epäsiveellisistä tai laittomista sisällöistä. Oikeudenhaltijoilla on myös mahdollisuus poistattaa alustalta erityisen hälytysmenettelyn avulla – ilmoittamalla kunkin videon verkko-osoitteen eli URL:n – enintään kymmenen videota, jotka on konkreettisesti yksilöity ilmoituksessa.

22. YouTube on lisäksi perustanut sisällönvahvistusohjelman (Content Verification Program). Sisällönvahvistusohjelmaan voivat osallistua sitä varten rekisteröityneet yritykset eivätkä pelkät yksityishenkilöt. Ohjelma tarjoaa asianomaisille oikeudenhaltijoille erilaisia työkaluja, joiden avulla ne voivat valvoa helpommin teostensa käyttöä alustalla. Oikeudenhaltijat voivat muun muassa merkitä suoraan videolistalta ne, joilla niiden mukaan loukataan niiden oikeuksia. Jos video estetään alustalla tällaisen ilmoituksen perusteella, videon verkkoon ladanneelle käyttäjälle ilmoitetaan, että hänen tilinsä suljetaan, jos hän loukkaa oikeuksia uudestaan. YouTube tarjoaa kyseiseen ohjelmaan osallistuvien oikeudenhaltijoiden käyttöön myös Googlen kehittämän Content ID ‑sisällöntunnistusohjelman, jonka tarkoituksena on havaita automaattisesti videot, joissa käytetään oikeudenhaltijoiden teoksia. Googlen esityksen mukaan oikeudenhaltijoiden on tältä osin toimitettava YouTubelle viitteeksi ääni- tai videotiedostoja, joiden avulla kyseiset teokset voidaan tunnistaa. Content ID luo näiden tiedostojen perusteella ”sormenjälkiä”, jotka tallennetaan tietokantaan. Content ID ‑ohjelma skannaa automaattisesti kaikki YouTubeen ladatut videot ja vertaa niitä kyseisiin sormenjälkiin. Googlen mukaan kyseinen ohjelma pystyy tässä yhteydessä tunnistamaan kyseiset videot ja äänet, mukaan lukien melodiat, jos melodia on esitetty tai sitä on imitoitu. Asianomaisille oikeudenhaltijoille ilmoitetaan automaattisesti, kun ohjelma havaitsee vastaavuuden. Oikeudenhaltijoilla on mahdollisuus estää kyseiset videot. Vaihtoehtoisesti oikeudenhaltijat voivat päättää seurata kyseisten videoiden käyttöä YouTubessa yleisötilastojen avulla. Oikeudenhaltijat voivat myös päättää kerätä videoilla rahaa lisäämällä niihin mainoksia tai perimällä osan tuloista, jotka ovat syntyneet mainoksista, jotka on aiemmin liitetty videoihin videot verkkoon ladanneiden käyttäjien pyynnöstä.

2. Petersonin kanne

23. YouTube-alustan käyttäjät julkaisivat alustalla 6. ja 7.11.2008 Sarah Brightman -nimisen esittäjän A Winter Symphony ‑levyn kappaleita ja yksityisiä äänitallenteita, jotka oli nauhoitettu Brightmanin Symphony Tour ‑konserttikiertueen konserteissa ja joihin oli liitetty stillkuvia tai liikkuvia kuvia.

24. Peterson, joka vetoaa kyseisten kappaleiden ja tallenteen osalta tekijänoikeuteen ja lähioikeuksiin, ( 7 ) lähestyi 7.11.2008 päivätyllä kirjeellä Google Germany GmbH:ta ja vaati kyseistä yhtiötä – ja Googlea – lähinnä poistamaan riidanalaiset videot seuraamuksen uhalla. Tässä tarkoituksessa Peterson toimitti näyttökuvakaappauksia kyseisistä videoista. YouTube selvitti manuaalisesti, kyseisten kuvakaappausten avulla, kyseisten videoiden internetosoitteet (URL) ja esti pääsyn niihin. Pääasian asianosaisten välillä on kuitenkin riitaa kyseisten estämistoimenpiteiden laajuudesta.

25. YouTubessa oli 19.11.2008 jälleen saatavilla Sarah Brightmanin konserttien äänitallenteita, joihin oli liitetty stillkuvia tai liikkuvia kuvia.

26. Tämän jälkeen Peterson nosti muun muassa ( 8 ) Googlea ja YouTubea vastaan kanteen Landgericht Hamburgissa (Hampurin alueellinen alioikeus, Saksa). Kanteellaan Peterson haki lähinnä kieltomääräystä, jolla yhtiöitä kiellettäisiin saattamasta yleisön saataviin kahtatoista äänitallennetta tai tulkintaa A Winter Symphony ‑levyltä ja kahtatoista teosta tai tulkintaa Symphony Tour ‑kiertueen konserteista tai toissijaisesti sallimasta kolmansien tällaista toimintaa. Peterson vaati myös, että hänelle toimitettaisiin tietoja kyseisistä oikeuksia loukkaavista toimista ja YouTuben niiden perusteella saamasta liikevaihdosta tai tuotoista. Lisäksi Peterson vaati tuomioistuinta toteamaan muun muassa kyseisen yhtiön velvollisuuden maksaa hänelle vahingonkorvausta riidanalaisten videoiden yleisön saataviin saattamisesta. Viimeisenä vaatimuksenaan Peterson vaati toissijaisesti, että hänelle toimitettaisiin tietoja käyttäjistä, jotka olivat ladanneet kyseiset videot verkkoon.

27. Landgericht Hamburg hyväksyi kanteen 3.9.2010 annetulla tuomiollaan kolmen musiikkikappaleen osalta ja hylkäsi kanteen muilta osin. Yhtäältä Peterson ja toisaalta YouTube ja Google hakivat tuomioon muutosta.

28. Oberlandesgericht Hamburg (osavaltion ylioikeus, Hampuri, Saksa) osin muutti ensimmäisen asteen tuomioistuimen antamaa tuomiota 1.7.2015 antamallaan tuomiolla. Oberlandesgericht Hamburg kielsi YouTubea ja Googlea uhkasakon uhalla antamasta kolmansille mahdollisuutta saattaa yleisön saataviin äänitallenteita tai tulkintoja seitsemästä A Winter Symphony ‑levyn kappaleesta. Lisäksi tuomioistuin määräsi mainitut yhtiöt toimittamaan Petersonille tietoja käyttäjistä, jotka olivat ladanneet riidanalaiset videot verkkoon. Kyseinen tuomioistuin hylkäsi Petersonin kanteen muilta osin.

29. Peterson teki Revision-valituksen Bundesgerichtshofiin. Tässä tilanteessa Bundesgerichtshof päätti 13.9.2018 antamallaan välipäätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimeen 6.11.2018, lykätä asian käsittelyä ja esittää ennakkoratkaisupyynnön unionin tuomioistuimelle.

B Asia C‑683/18

1. Uploaded

30. Uploaded on Cyandon ylläpitämä tiedostojen hosting- ja jakoalusta – eli kansankielisesti sharehoster- tai cyberlocker-palvelu. Kyseinen alusta, jota voidaan käyttää eri internetsivustojen välityksellä, tarjoaa säilytystilaa, jonka avulla kuka tahansa voi säilyttää verkossa ilmaiseksi tiedostoja, joiden sisältö voi olla millainen tahansa. Uploadedin käyttö edellyttää, että luodaan käyttäjätili – jolla on käyttäjätunnus ja salasana – antamalla muun muassa sähköpostiosoite. Tiedosto ladataan verkkoon automaattisesti, eikä Cyando ennalta käsin tutki tai valvo tiedostoja. Aina, kun käyttäjä lataa tiedoston verkkoon, Uploaded luo automaattisesti hypertekstilinkin eli niin sanotun download-linkin, jonka kautta tiedosto voidaan ladata päätelaitteelle, ja välittää linkin käyttäjälle. Uploaded ei tarjoa tallennettujen tiedostojen luetteloa eikä hakutoimintoa. Käyttäjät voivat kuitenkin jakaa kyseisiä latauslinkkejä vapaasti internetissä, esimerkiksi blogeissa, foorumeilla tai linkkikokoelmissa eli sivustoilla, joilla luetteloidaan kyseisiä linkkejä ja tarjotaan tietoa niiden tiedostojen sisällöstä, joihin linkit johtavat, ja joiden avulla internetkäyttäjät voivat etsiä tiedostoja, joita he haluavat ladata päätelaitteilleen.

31. Kuka tahansa, jolla on käyttäjätili ja tarvittava linkki, voi ladata ilmaiseksi päätelaitteelleen Uploadediin tallennetun tiedoston. Alustaa pelkästään maksutta käyttävien käyttäjien latausmahdollisuuksia on kuitenkin rajoitettu (muun muassa ladattavien tietojen enimmäismäärän, latausnopeuden ja samanaikaisten latausten määrän jne. osalta). Toisaalta käyttäjät voivat ostaa maksullisen tilauksen saadakseen käyttöönsä paljon suuremman päivittäisen latauskiintiön, johon ei sovelleta nopeusrajoituksia tai samanaikaisten latausten määrää koskevia rajoituksia, ja välttääkseen sen, että heidän tiedostonlatauksiinsa sovelletaan odotusaikoja eri latauskertojen välillä. Lisäksi Cyando on perustanut ”kumppanuusohjelman”, jossa se maksaa tietyille käyttäjille, jotka lataavat Uploadediin tiedostoja, korvauksen sen mukaan, kuinka monta kertaa kyseisiä tiedostoja on ladattu sen palvelimilta.

32. Uploadedin yleisissä käyttöehdoissa määrätään, että alustaa ei saa käyttää tekijänoikeusloukkauksiin. On kuitenkin selvää, että alustaa käytetään tosiasiallisesti sekä laillisiin käyttötarkoituksiin että ”laajamittaisesti” ( 9 ) käyttötarkoituksiin, joilla loukataan tekijänoikeuksia, ja Cyando on tietoinen tästä. Tältä osin Cyandolle on ilmoitettu siitä, että sen palvelimilla on yli 9500 suojattua teosta, jotka on ladattu verkkoon ilman oikeudenhaltijoiden etukäteen antamaa lupaa ja joiden latauslinkit on jaettu noin 800 verkkosivustolla (linkkikokoelmissa, blogeissa ja foorumeilla), joista Cyando on tietoinen.

2. Elsevierin kanne

33. Asiassa C‑683/18 esitetystä ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Uploaded-alustalle on tallennettu useita suojattuja teoksia, joiden yksinomainen käyttöoikeus on Elsevierillä, ja ne on saatettu yleisön saataviin ilman Elsevierin lupaa linkkikokoelmien, blogien ja muiden foorumien välityksellä. Elsevier on erityisesti 11.–13.12.2013 tehtyjen hakujen perusteella ilmoittanut Cyandolle kahdella, 10. ja 17.1.2014 lähetetyllä kirjeellä, että Cyandon palvelimilla oli tiedostoja, jotka sisälsivät kolme tällaista teosta, nimittäin teokset Gray’s Anatomy for Students, Atlas of Human Anatomy ja Campbell-Walsh Urology, ja että näihin tiedostoihin voitiin tutustua vapaasti linkkikokoelmien rehabgate.com, avaxhome.ws ja bookarchive.ws välityksellä.

34. Elsevier nosti Cyandoa vastaan kanteen, joka annettiin tiedoksi 17.7.2014, Landgericht Münchenissä (Münchenin alueellinen alioikeus, Saksa). Kanteessaan Elsevier vaati muun muassa, että Cyandoa vastaan annetaan kieltotuomio ensisijaisesti, koska Cyando on ollut riidanalaisiin teoksiin liittyvien tekijänoikeusloukkausten tekijä, toissijaisesti, koska se on ollut avunantajana kyseisissä oikeudenloukkauksissa, ja viimesijaisesti, koska se on toiminut ”häirikkönä”. Elsevier vaati myös, että Cyando velvoitetaan toimittamaan sille tiettyjä tietoja. Lisäksi Elsevier vaati tuomioistuinta toteamaan, että Cyandolla on velvollisuus suorittaa sille vahingonkorvausta kyseisistä tekijänoikeusloukkauksista.

35. Landgericht München antoi 18.3.2016 tuomion, jossa se kielsi Cyandoa jatkamasta osallistumistaan tekijänoikeusloukkauksiin 10. ja 17.1.2014 lähetetyissä kirjeissä tarkoitettujen kolmen teoksen osalta ja hyväksyi Elsevierin toissijaiset vaatimukset. Tuomioistuin hylkäsi kanteen muilta osin.

36. Sekä Elsevier että Cyando hakivat tuomioon muutosta. Oberlandesgericht München (osavaltion ylioikeus, München, Saksa) muutti ensimmäisen asteen tuomioistuimen antamaa tuomiota 2.3.2017 antamallaan tuomiolla. Oberlandesgericht München antoi Cyandolle kieltotuomion ”häirikkönä”10. ja 17.1.2014 lähetetyissä kirjeissä tarkoitettujen kolmen teoksen tekijänoikeusloukkauksien osalta Elsevierin viimesijaisen vaatimuksen mukaisesti. Ylioikeus hylkäsi kanteen muilta osin.

37. Elsevier teki Revision-valituksen Bundesgerichtshofiin. Tässä tilanteessa Bundesgerichtshof päätti 20.9.2018 antamallaan välipäätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimeen 6.11.2018, lykätä asian käsittelyä ja esittää ennakkoratkaisupyynnön unionin tuomioistuimelle.

IV Ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa

38. Asiassa C‑682/18 Bundesgerichtshof on esittänyt unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko internetissä olevan videopalvelualustan, jolla käyttäjät saattavat ilman oikeudenhaltijoiden lupaa yleisön saataviin videoita, joiden sisältö on suojattu tekijänoikeudella, ylläpitäjän toiminta direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua teosten välittämistä yleisölle, kun – palvelun ylläpitäjä hankkii alustalla mainostuloja, – [videot ladataan verkkoon automaattisesti] eikä ylläpitäjä ennalta käsin tutki tai valvo niitä, – ylläpitäjällä on käyttöehtojen mukaan maailmanlaajuinen, ei-yksinomainen ja maksuton lisenssi käyttää videoita niin kauan kuin videot ovat alustalla, – ylläpitäjä ilmoittaa käyttöehdoissa ja videoiden [verkkoon lataamis]prosessin yhteydessä, että alustalle ei saa ladata tekijänoikeuksia loukkaavaa sisältöä, – ylläpitäjä antaa käyttöön apuvälineitä, joiden avulla oikeudenhaltijat voivat pyrkiä estämään niiden oikeuksia loukkaavien videoiden katsomisen palvelussa, – ylläpitäjä käsittelee hakutuloksia alustalla luettelemalla ne paremmuusjärjestyksessä ja sisältöä koskevien otsikoiden kanssa, ja näyttää rekisteröityneille käyttäjille käyttäjän jo katsomiin videoihin perustuvan katsauksen suositelluista videoista, jos ylläpitäjällä ei ole konkreettista tietoa tekijänoikeutta loukkaavan sisällön saatavuudesta palvelussa tai kun se kyseisen tiedon saatuaan välittömästi joko poistaa kyseisen sisällön tai estää pääsyn siihen? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi: Kuuluko internetissä olevan videopalvelualustan ylläpitäjän toiminta ensimmäisessä kysymyksessä kuvailluissa olosuhteissa direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan? 3) Jos toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: Onko direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen tosiasiallisen tiedon laittomasta toiminnasta tai tiedoista ja tietoisuuden tosiasioista tai olosuhteista, joiden perusteella toiminnan tai tietojen laittomuus on ilmeistä, liityttävä konkreettiseen laittomaan toimintaan tai tietoihin? 4) Lisäkysymys siinä tapauksessa, että toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: Onko direktiivin 2001/29 8 artiklan 3 kohdan mukaista, että oikeudenhaltija voi saada kiellon tai määräyksen sellaista palvelun tarjoajaa vastaan, jonka palvelu käsittää palvelun käyttäjän toimittamien tietojen tallentamisen ja jonka palvelua käyttäjä on käyttänyt tekijänoikeuden tai sen lähioikeuden loukkaamiseen, vain sen jälkeen, kun on ilmoitettu selvästä oikeudenloukkauksesta ja vastaavanlainen oikeudenloukkaus on tapahtunut uudestaan? 5) Jos ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen vastataan kieltävästi: Onko internetissä olevan videopalvelualustan ylläpitäjää pidettävä ensimmäisessä kysymyksessä kuvailluissa olosuhteissa direktiivin 2004/48 11 artiklan ensimmäisessä virkkeessä ja 13 artiklassa tarkoitettuna loukkaajana? 6) Jos viidenteen kysymykseen vastataan myöntävästi: Voidaanko sen, että tällainen loukkaaja velvoitetaan maksamaan vahingonkorvausta direktiivin 2004/48 13 artiklan 1 kohdan nojalla, edellytykseksi asettaa se, että loukkaaja on toiminut tahallisesti niin oman kuin kolmannenkin henkilön loukkaavan toiminnan osalta ja että hän tiesi tai hänellä oli riittävät perusteet tietää, että käyttäjät käyttävät alustaa konkreettisiin oikeudenloukkauksiin?”

39. Asiassa C‑683/18 Bundesgerichtshof on niin ikään esittänyt unionin tuomioistuimelle kuusi ennakkoratkaisukysymystä, joista toinen, kolmas, neljäs, viides ja kuudes kysymys ovat käytännössä samat kuin vastaavat kysymykset asiassa C‑682/18. Ainoastaan ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys, joka esitetään alla, on erilainen: ”1) a) Onko [tiedostojen hosting- ja jako]palvelun, jonka välityksellä käyttäjät voivat saattaa tekijänoikeudella suojattuja sisältöjä sisältäviä tiedostoja ilman oikeudenhaltijoiden lupaa yleisön saataviin, ylläpitäjän toiminta direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua teosten välittämistä yleisölle, kun – [tiedostot ladataan verkkoon automaattisesti] eikä ylläpitäjä ennalta käsin tutki tai valvo niitä, – ylläpitäjä ilmoittaa käyttöehdoissa, että alustalle ei saa ladata tekijänoikeuksia loukkaavaa sisältöä, – ylläpitäjä hankkii palvelulla tuloja, – palvelua käytetään laillisiin tarkoituksiin, mutta ylläpitäjä tietää, että palvelussa on saatavilla myös merkittävä määrä tekijänoikeuksia loukkaavia sisältöjä (yli 9500 teosta), – ylläpitäjä ei tarjoa sisältöluetteloa eikä hakutoimintoa, mutta kolmannet henkilöt listaavat palvelun tarjoajan luomia rajoituksettomia latauslinkkejä (download-linkkejä) internetissä olevissa linkkikokoelmissa, joissa on tietoa tiedostojen sisällöstä ja joilla voidaan hakea tiettyjä sisältöjä, – ylläpitäjä on ottanut käyttöön järjestelyn, jossa se maksaa kysyntäperusteisen hyvityksen latauksista, ja siten luonut kannustimen tallentaa palveluun tekijänoikeudella suojattuja sisältöjä, joihin käyttäjillä on muuten pääsy vain maksua vastaan ja kun – on niin, että koska palvelu sallii tiedostojen lataamisen palveluun anonyymisti, todennäköisyys, että käyttäjiä ei saateta vastuuseen tekijänoikeusloukkauksista, on korkeampi? b) Onko asiaa arvioitava toisin, jos hosting- ja jakopalvelun välityksellä tarjottavista tiedostoista 90–96 prosenttia on tekijänoikeuksia loukkaavaa tarjontaa?”

40. Unionin tuomioistuimen presidentin 18.12.2018 antamalla määräyksellä asiat C‑682/18 ja C‑683/18 päätettiin yhdistää niiden välisen yhteyden vuoksi kirjallista ja suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.

41. Peterson, Elsevier, Google, Cyando, Saksan, Ranskan ja Suomen hallitukset sekä Euroopan komissio ovat esittäneet unionin tuomioistuimelle kirjallisia huomautuksia. Samat asianosaiset ja osapuolet Suomen hallitusta lukuun ottamatta olivat edustettuina istunnossa, joka pidettiin 26.11.2019.

V Asian tarkastelu

42. Käsiteltävät asiat liittyvät web 2.0 ‑palveluihin. Muistutan, että 2000-luvun puolivälistä alkaen eri teknologiset muutokset (maailmanlaajuisesta kaistanleveyden kasvusta laajakaistayhteyksien saatavuuden kasvuun) ja sosiaaliset muutokset (oli kyse sitten internetkäyttäjien asennemuutoksesta yksityiselämän suhteen tai tahdosta osallistua internetyhteisöihin, edistää niiden toimintaa ja luoda niitä) ovat johtaneet dynaamisten ja interaktiivisten internetpalvelujen, kuten esimerkiksi blogien, sosiaalisten verkostojen ja jakoalustojen, kehittämiseen ja nämä palvelut ovat kaikki vain välineitä, joiden avulla palvelujen käyttäjät voivat jakaa verkossa kaikenlaista sisältöä, johon näin ollen viitataan ilmaisuilla ”user-created content” tai ”user-generated content”. Kyseisten palvelujen tarjoajat korostavat, että niiden avulla internetkäyttäjät eivät enää jää viihteen, mielipiteiden ja tiedon passiivisen kuluttajan rooliin vaan osallistuvat aktiivisesti tällaisen sisällön tuottamiseen ja vaihdantaan internetissä. Tällaisten palvelujen menestymiseen välttämättä liittyvä verkostovaikutus on mahdollistanut sen, että pieni osa tällaisista palvelun tarjoajista on voinut nopeasti siirtyä start-upin asemasta määräävässä asemassa olevan yrityksen asemaan. ( 10 )

43. Asiassa C‑682/18 kyseessä oleva YouTube-alusta on tältä osin edustava esimerkki. Kyseisen alustan avulla sen käyttäjät (joita Googlen mukaan on yli 1,9 miljardia) voivat jakaa sisältöjään ja erityisesti luomuksiaan verkossa. Siten YouTuben avulla verkkoon ladataan päivittäin paljon videoita, mukaan lukien kulttuuri- ja viihdesisältöä, kuten esimerkiksi aloittelevien muusikkojen julkaisemia musiikkisävellyksiä, jotka voivat saavuttaa suuren yleisön, informatiivista sisältöä niin erilaisista aiheista kuin politiikasta, urheilusta tai uskonnosta, tai myös ohjevideoita, joiden tarkoituksena on auttaa ketä tahansa oppimaan laittamaan ruokaa, soittamaan kitaraa, korjaamaan polkupyörän jne. YouTubessa sisältöä julkaisevat paitsi yksityishenkilöt myös julkiset elimet ja ammattilaiset, mukaan lukien vakiintuneet media-alan yritykset kuten esimerkiksi televisiokanavat ja levy-yhtiöt. YouTube perustuu monimutkaiseen taloudelliseen malliin, johon liittyy muun muassa mainostilan myynti alustalla. ( 11 ) YouTube on lisäksi ottanut käyttöön järjestelmän, jossa se jakaa prosenttiosuuden mainostuloistaan eräiden sisältöä tuottavien käyttäjiensä kanssa, ja siten tällaiset käyttäjät voivat saada tuloja alustan avulla. ( 12 )

44. Asiassa C‑683/18 kyseessä oleva Uploaded-alusta heijastaa selvästi samaan asiaan liittyvää mutta kuitenkin erillistä todellisuutta. Yleisesti ottaen cyberlocker-palvelut tarjoavat käyttäjilleen verkkosäilytys- eli hostingtilaa, jonka avulla käyttäjät voivat erityisesti tallentaa ”pilveen” kaikenlaisia tiedostoja, jotta heillä on mahdollisuus saada tiedostot saataviinsa milloin tahansa, itse valitsemastaan paikasta ja millä tahansa laitteella. Sharehoster-palveluna Uploaded tarjoaa myös tallennettujen tiedostojen jakotoimintoa. Näin ollen käyttäjillä on mahdollisuus välittää kolmansille lataus- eli download-linkit, jotka luodaan jokaiselle verkkoon ladatulle tiedostolle. Cyandon mukaan tämän toiminnon tarkoituksena on mahdollistaa se, että kuka tahansa voi helposti siirtää isoja tiedostoja perheenjäsenilleen, ystävilleen tai kauppakumppaneille. Lisäksi kyseisen toiminnon avulla käyttäjät voivat jakaa internetissä sisältöä, jota ei ole suojattu oikeuksilla, tai omia teoksiaan. Cyberlocker-palveluilla on erilaisia kaupallisia malleja. Omalta osaltaan Uploaded hankkii tuloja myymällä tilauksia, jotka vaikuttavat muun muassa kapasiteettiin ladata tallennettuja tiedostoja päätelaitteille.

45. Vaikka YouTuben ja Uploadedin kaltaisia alustoja voidaan näin ollen käyttää eri tavoilla laillisesti, niitä käytetään myös laittomasti. Erityisesti on niin, että YouTubessa jaetut videot voivat sisältää suojattuja teoksia ja niillä voidaan loukata teosten tekijöiden oikeuksia. Lisäksi Uploadedin kaltainen sharehoster-palvelu on – jo pelkästään siksi, että alustalla voidaan säilyttää ja siirtää isoja tiedostoja – käytännöllinen väline erityisesti elokuva- tai musiikkiteosten kappaleiden laittoman vaihdannan kannalta.

46. Petersonin ja Elsevierin kaltaiset oikeudenhaltijat, joita Ranskan hallitus tässä tapauksessa tukee, kuvaavat kyseisiä alustoja ja niiden ylläpitäjiä siten ankarassa valossa. Sallimalla sen, että kuka tahansa internetkäyttäjä voi toimittaa ei-keskitetysti ja ilman valvontaa sisältöä kyseisille alustoille, alustojen ylläpitäjät aiheuttavat merkittävän tekijänoikeuden loukkaamisriskin. Kyseinen riski moninkertaistuu siksi, että kyseisillä alustoilla julkaistut sisällöt ovat saatavilla kaikkialla, sillä rajaton määrä internetkäyttäjiä kaikkialla maailmassa voi halutessaan tutustua sisältöihin välittömästi. ( 13 ) Oikeudenhaltijat vetoavat lisäksi vaikeuksiin, joita niillä on ollut tekijänoikeusloukkauksia kyseisten alustojen välityksellä tehneiden käyttäjien saattamisessa vastuuseen tekijänoikeusloukkauksista ja jotka liittyvät käyttäjien maksukyvyttömyyteen, anonymiteettiin tai asuinpaikkoihin.

47. Oikeudenhaltijoiden väitteet eivät koske pelkästään YouTuben tai Cyandon kaltaisten ylläpitäjien toiminnan aiheuttamaa tekijänoikeusloukkausten riskiä. Ne väittävät laajemminkin, että kyseiset ylläpitäjät – ja aivan erityisesti YouTube – ovat perustavanlaatuisesti muuttaneet kulttuurialan arvoketjua oikeudenhaltijoiden kustannuksella. Oikeudenhaltijat väittävät lähinnä, että kyseiset ylläpitäjät kannustavat alustojensa käyttäjiä lataamaan verkkoon vetovoimaisia sisältöjä, jotka useimmiten ovat tekijänoikeudella suojattuja. Kyseiset ylläpitäjät hyödyntävät kyseisiä sisältöjä kaupallisesti omaksi edukseen muun muassa mainosten (YouTuben malli) tai tilausten (Cyandon malli) avulla ja saavat tästä merkittävästi voittoa hankkimatta kuitenkaan lisenssejä oikeudenhaltijoilta ja näin ollen maksamatta niille korvauksia. Alustojen ylläpitäjät haalivat siten itselleen suurimman osan kyseisten sisältöjen tuottamasta arvosta oikeudenhaltijoiden kustannuksella – tältä osin on kyse ”value gap” (arvokuilu) ‑väitteestä, josta keskusteltiin direktiivin 2019/790 antamisen yhteydessä. Lisäksi oikeudenhaltijoiden mukaan YouTuben kaltaiset alustat estävät oikeudenhaltijoita hyödyntämästä teoksiaan normaalisti. Kyseiset alustat nimittäin harjoittavat vilpillistä kilpailua perinteisten medioiden (radio- ja televisiokanavat jne.) ja digitaalisten sisällöntarjoajien (Spotify, Netflix, jne.) kanssa, jotka omalta osaltaan hankkivat levittämänsä sisällön oikeudenhaltijoilta korvausta vastaan ja jotka ovat kyseisen vilpillisen kilpailun vuoksi valmiita maksamaan oikeudenhaltijoille pienempiä korvauksia pysyäkseen kilpailukykyisinä. ( 14 ) Näin ollen saadakseen henkiselle omaisuudelleen sitä korkeatasoista suojaa, joka unionin oikeudella on tarkoitus taata, ja asianmukaisen korvauksen teostensa käytöstä ( 15 ) oikeudenhaltijoiden on voitava kääntyä nimenomaan tällaisten alustojen ylläpitäjien puoleen.

48. Tässä vaiheessa on hyvä palauttaa mieleen, että direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa säädetään tekijöiden yksinoikeudesta sallia tai kieltää teostensa ”välittäminen yleisölle”, mukaan lukien teosten saattaminen yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada teokset saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana. ( 16 ) Tätä yksinoikeutta loukataan, kun kolmas välittää suojatun teoksen yleisölle ilman tekijän ( 17 ) etukäteen antamaa lupaa, ellei tällainen teoksen välittäminen yleisölle kuulu jonkin sellaisen poikkeuksen tai rajoituksen soveltamisalaan, joista on säädetty tyhjentävästi kyseisen direktiivin 5 artiklassa. ( 18 )

49. Oikeudenhaltijat katsovat, että YouTuben ja Cyandon kaltaiset ylläpitäjät suorittavat yhdessä alustojensa käyttäjien kanssa käyttäjien verkkoon lataamien teosten yleisölle välittämisen. Näin ollen ylläpitäjien pitäisi varmistaa kaikkien niiden tiedostojen osalta, joita käyttäjät aikovat jakaa, ennen niiden julkaisemista alustalla, sisältyykö niihin suojattuja teoksia, määrittää, mitä oikeuksia kyseisiin teoksiin liittyy, ja hankkia itse, yleensä korvausta vastaan, lisenssi kyseisten oikeuksien haltijoilta tai muussa tapauksessa estää tiedostojen julkaiseminen alustoilla. Aina, kun kyseiset ylläpitäjät eivät täyttäisi kyseisiä velvoitteitaan ja kun näin ollen niiden alustoilla julkaistaisiin teoksia laittomasti, ylläpitäjät olisivat suoraan vastuussa tästä direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Näin ollen kyseisillä ylläpitäjillä olisi muun muassa velvollisuus – direktiivin 2004/48 13 artiklan nojalla – maksaa kyseisten oikeuksien oikeudenhaltijoille vahingonkorvauksia.

50. YouTube ja Cyando, joita Suomen hallitus ja komissio tässä tapauksessa tukevat, vastaavat, että ne ovat ainoastaan välittäjiä, jotka tarjoavat välineitä, joiden avulla niiden alustojen käyttäjät voivat välittää teoksia yleisölle. Kyseiset ylläpitäjät eivät siis suorita direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua yleisölle välittämistä, kun käyttäjät jakavat suojattuja teoksia sisältäviä tiedostoja verkossa kyseisten alustojen välityksellä, vaan sen tekevät kyseiset käyttäjät. Suora vastuu laittomasta teosten välittämisestä on näin ollen kyseisillä käyttäjillä. Mainitut ylläpitäjät katsovat joka tapauksessa, että niihin sovelletaan direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohtaa. Kyseisessä säännöksessä ne vapautetaan kaikesta mahdollisesta vastuusta sellaisten laittomien tiedostojen osalta, jotka ne tallentavat alustojensa käyttäjien pyynnöstä, edellyttäen lähinnä, että ne eivät tiedä säilyttävänsä laittomia tiedostoja tai että ne ovat tarvittaessa poistaneet tiedostot viipymättä. Lisäksi direktiivin 15 artiklan 1 kohdan mukaan kyseisille ylläpitäjille ei voida asettaa yleistä velvoitetta valvoa tallentamiaan tietoja eikä yleistä velvoitetta pyrkiä aktiivisesti saamaan selville laitonta toimintaa osoittavia tosiasioita tai olosuhteita. YouTube ja Cyando katsovat siis, että mainittujen säännösten nojalla niillä ei ole velvollisuutta tutkia kaikkia alustojen käyttäjien toimittamia tiedostoja ennen tiedostojen lataamista alustoille vaan lähinnä velvollisuus reagoida riittävän nopeasti oikeudenhaltijoiden ilmoituksiin, joissa todetaan, että jotkut tiedostoista ovat laittomia.

51. Tässä yhteydessä Bundesgerichtshofin molempien asioiden ensimmäisellä kysymyksellä pyritään selvittämään, kuuluuko YouTuben ja Cyandon kaltaisten alustojen ylläpitäjien toiminta direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun yleisölle välittämisen käsitteen alaan. Kyseisen tuomioistuimen molempien asioiden toisella kysymyksellä pyritään selvittämään, voidaanko näihin ylläpitäjiin soveltaa direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdassa säädettyä vapautusta vastuusta sellaisten tiedostojen osalta, jotka ne tallentavat käyttäjiensä pyynnöstä. Nämä kysymykset liittyvät läheisesti toisiinsa. On nimittäin niin, että unionin lainsäätäjän tarkoitti säätää direktiiveillä 2000/31 ja 2001/29 unionin tasolla selkeät säännöspuitteet välittäjinä olevien palvelun tarjoajien vastuusta tekijänoikeuksien loukkaamisesta. ( 19 ) Direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohtaa ja direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohtaa on näin ollen tulkittava johdonmukaisesti. ( 20 )

52. Tämän ratkaisuehdotuksen A ja B jaksossa tarkastelen vuoron perään mainittua kahta säännöstä. ( 21 )

A Direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yleisölle välittämisen käsite (molempien asioiden ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys)

53. Molempien asioiden ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, suorittaako videonjakoalustan tai tiedostojen hosting- ja jakoalustan ylläpitäjä toimen, jolla teos direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla välitetään yleisölle, kun alustan käyttäjä lataa suojatun teoksen verkkoon alustan välityksellä.

54. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yleisölle välittämisen käsite on unionin oikeuden itsenäinen käsite, jonka merkitys ja soveltamisala on määritettävä kyseisen säännöksen sanamuodon, sen asiayhteyden ja kyseisen direktiivin tavoitteiden perusteella. ( 22 ) Lisäksi tätä käsitettä on tulkittava niin pitkälti kuin mahdollista unionia sitoviin kansainvälisen oikeuden teksteihin sisältyvien vastaavien käsitteiden avulla. ( 23 )

55. Kyseisen oikeuskäytännön mukaan yleisölle välittämisen käsitteessä yhdistyy kaksi kumulatiivista edellytystä, eli teoksen ”välittäminen” ja ”[välittäminen] yleisölle”. ( 24 )

56. Tältä osin yhtäältä välittämisen käsite kattaa – kuten direktiivin 2001/29 johdanto-osan 23 perustelukappaleessa todetaan – teoksen kaikenlaisen siirron (ja edelleen siirron) yleisölle, joka ei ole läsnä paikassa, josta välittäminen saa alkunsa, riippumatta käytetystä teknisestä mekanismista. ( 25 ) Toisin sanoen henkilö suorittaa välittämistoimen, kun hän siirtää ja siten saattaa teoksen ( 26 ) toisen aistittavaksi eri paikassa. ( 27 ) Tyypillinen esimerkki tällaisesta siirrosta on, kuten mainitussa perustelukappaleessa todetaan, teoksen yleisradiointi, kun taas edelleen siirrolla tarkoitetaan erityisesti saman aikaan tapahtuvaa yleisradioidun lähetyksen edelleen siirtoa kaapelin, satelliitin tai internetin välityksellä.

57. Lisäksi – kuten muistutin tämän ratkaisuehdotuksen 48 kohdassa – välittämisen käsite sisältää teoksen saattamisen yleisön saataviin. Viimeksi mainittu käsite viittaa, kuten direktiivin 2001/29 johdanto-osan 25 perustelukappaleessa todetaan ja 3 artiklan 1 kohdassa säädetään, tilauksesta tapahtuviin vuorovaikutteisiin siirtoihin, joille on ominaista, että yleisöön kuuluvat henkilöt voivat saada teoksen saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana. Näin ollen yleisön saataviin saattamisen käsite kattaa sen, että henkilö antaa yleisölle mahdollisuuden vastaanottaa teoksen siirtona itse valitsemassaan paikassa ja itse valitsemanaan aikana, tyypillisesti lataamalla teoksen verkkoon internetsivustolle. ( 28 )

58. Toisaalta yleisön käsite tarkoittaa ”rajoittamatonta” ja ”varsin huomattavaa” määrää henkilöitä. Kyseisellä käsitteellä tarkoitetaan siis ihmisiä yleensä eikä tiettyjä yksityiseen ryhmään kuuluvia henkilöitä, ja yleisön käsitteelle on ominaista tietty vähimmäistaso. ( 29 )

59. Edellä esitetyn perusteella käsiteltävissä asioissa on selvää, että kun suojattu teos jaetaan verkossa YouTuben tai Uploadedin kaltaisella alustalla, kyseinen teos ”saatetaan yleisön saataviin” direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.

60. Kun suojatun teoksen sisältävä video nimittäin julkaistaan YouTubessa, kuka tahansa voi tutustua siihen suoratoistona kyseisellä alustalla itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana. Samoin on, kun teoksen sisältävä tiedosto tallennetaan Uploadediin ja tiedostoon liittyvä download-linkki jaetaan vapaasti internetissä linkkikokoelmissa, blogeissa tai foorumeilla. ( 30 ) Molemmissa tapauksissa teos saatetaan yleisön saataviin, ( 31 ) vaikka teokseen tutustutaan tai se ladataan päätelaitteelle yksittäisten henkilöiden pyynnöstä yksittäissiirtoina. On nimittäin otettava huomioon se, kuinka monen henkilön saatavilla teos on samanaikaisesti ja peräkkäin. ( 32 ) Edellä mainitussa tilanteessa teokseen voivat tutustua tai sen voivat ladata päätelaitteelleen tapauksen mukaan kaikki YouTubessa tai internetsivustolla, jolla linkki on jaettu, tosiasiassa tai potentiaalisesti vierailevat henkilöt – jolloin on ilmeistä, että kyse on ”rajoittamattomasta” ja ”varsin huomattavasta” määrästä henkilöitä. ( 33 )

61. Tästä seuraa, että kun kolmas osapuoli julkaisee suojatun teoksen internetissä YouTuben tai Uploadedin kaltaisella alustalla ilman tekijän etukäteen antamaa lupaa ja kun tämä julkaiseminen ei kuulu direktiivin 2001/29 5 artiklassa säädettyjen poikkeusten ja rajoitusten alaan, loukataan kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tekijälle vahvistettua yleisölle välittämistä koskevaa yksinoikeutta.

62. Ratkaiseva kysymys on kuitenkin, kuka – käyttäjä, joka lataa kyseisen teoksen verkkoon, kyseisen alustan ylläpitäjä vai kyseiset oikeussubjektit yhdessä – suorittaa kyseisen välittämisen ja on siitä mahdollisesti vastuussa.

63. Tässä vaiheessa on täsmennettävä, että Peterson ja Elsevier ovat esittäneet tämän kysymyksen osalta eri logiikkaa noudattavia väitteitä. Petersonin ja Elsevierin mukaan YouTuben ja Cyandon kaltaiset ylläpitäjät ovat vastuussa direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdan nojalla ensinnäkin, koska ne osallistuvat aktiivisesti alustojensa käyttäjien verkkoon lataamien teosten välittämiseen yleisölle, jolloin ne suorittavat itse kyseisen välittämisen, toiseksi, koska ne ovat tietoisia siitä, että kyseiset käyttäjät jakavat suojattuja teoksia verkossa laittomasti, kolmanneksi, koska ne tahallaan kannustavat tällaiseen lataamiseen, ja neljänneksi, koska ne käyttäytyvät ilmeisen huolimattomasti tältä osin, koska ne eivät noudata tiettyjä huolellisuusvelvoitteita, joita niille on asetettu niiden toiminnasta aiheutuvan oikeudenloukkausriskin vastineena. ( 34 )

64. Mielestäni näissä väitteissä sekoitetaan kaksi kysymystä toisiinsa. Yhtäältä on niin, että jos YouTuben ja Cyandon kaltaiset ylläpitäjät suorittavat niiden alustojen käyttäjien verkkoon lataamien teosten välittämisen yleisölle, kyseiset ylläpitäjät ovat potentiaalisesti suoraan (tai ensisijaisesti) vastuussa direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdan nojalla. Se, suorittavatko ne kyseisen välittämisen, on objektiivinen kysymys, eikä sen arvioinnissa oteta huomioon tietoisuuden tai huolimattomuuden kaltaisia seikkoja. Vastaus tähän kysymykseen nimittäin riippuu lähtökohtaisesti pelkästään siitä, suorittavatko kyseiset ylläpitäjät kyseiset välittämistoimet ja suoritetaanko kyseiset toimet ilman kyseisten teosten tekijöiden antamaa lupaa. Esitän jäljempänä 1 jaksossa, jossa sovellan tätä arviointimenetelmää ja jossa arvioin ainoastaan relevantteja väitteitä, perustelut sille, miksi lähtökohtaisesti ainoastaan suojattuja teoksia verkkoon lataavat käyttäjät suorittavat kyseisten teosten välittämisen yleisölle. Ensisijaisessa vastuussa tällaisesta välittämisestä ovat siten pääsääntöisesti ainoastaan kyseiset käyttäjät.

65. Toisaalta kysymystä siitä, ovatko YouTuben ja Cyandon kaltaiset ylläpitäjät vastuussa alustojensa käyttäjien tekemistä tekijänoikeusloukkauksista esimerkiksi siksi, että kyseiset ylläpitäjät olivat tietoisia tekijänoikeusloukkauksista ja jättivät tietoisesti toimimatta, siksi, että ne kannustivat kyseisiä käyttäjiä tekemään tekijänoikeusloukkauksia, tai siksi, että ne toimivat huolimattomasti tältä osin, ei mielestäni ratkaista direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdan nojalla. Kuten esitän jäljempänä 2 jaksossa, vaikka unionin tuomioistuin vaikuttaa tulkinneen kyseistä säännöstä tuomiossaan GS Media, ( 35 ) tuomiossaan Stichting Brein I (”Filmspeler”) ( 36 ) ja tuomiossaan Stichting Brein II (”The Pirate Bay”) ( 37 ) siten, että säännös voi kattaa vastuun kolmannen teosta (ns. aksessorinen, toissijainen, sekundaarinen tai välillinen vastuu), omalta osaltani katson, että kyseistä vastuuta ei tosiasiallisesti ole yhdenmukaistettu unionin oikeudessa. Näin ollen se kuuluu jäsenvaltioiden oikeudessa säädettyjen siviilioikeudellista vastuuta koskevien sääntöjen soveltamisalaan. Toissijaisesti käsittelen jäljempänä 3 jaksossa kyseisten ylläpitäjien toimintaa kyseisistä tuomioista ilmenevien arviointimenetelmien ja niihin liittyvien väitteiden perusteella.

1. Se, että YouTuben ja Cyandon kaltaiset alustojen ylläpitäjät eivät lähtökohtaisesti suorita toimia, joilla teoksia välitetään yleisölle

66. Kuten esitin tämän ratkaisuehdotuksen 55–58 kohdassa, direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla välittämistoimella tarkoitetaan suojatun teoksen siirtämistä yleisölle. Tässä yhteydessä toimella, jolla teos saatetaan yleisön saataviin, tarkoitetaan sitä, että yleisön jäsenille tarjotaan mahdollisuus tällaiseen siirtoon, joka voidaan toteuttaa heidän tilauksestaan, heidän itse valitsemastaan paikasta ja heidän itse valitsemanaan aikana.

67. Teoksen siirtäminen yleisölle edellyttää kuitenkin pääsääntöisesti useiden henkilöiden suorittamien toimien ketjua, jossa kyseiset henkilöt osallistuvat eri tavoin ja eri asteisesti kyseiseen siirtoon. Esimerkiksi television katsojien mahdollisuus katsoa yleisradioitua teosta televisiovastaanottimiensa välityksellä on seurausta muun muassa yleisradio-organisaation, yhden tai useamman televisiolähetystoiminnan harjoittajan, radioverkon ylläpitäjän sekä kyseisille televisionkatsojille antenneja ja televisiovastaanottimia toimittaneiden henkilöiden ponnisteluista.

68. Kaikkia näitä toimia ei voida pitää direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina välittämistoimina. Muussa tapauksessa mikä tahansa ketjun lenkki olisi toimintansa luonteesta riippumatta vastuussa tekijöihin nähden. Välttääkseen vaaran siitä, että päädyttäisiin tällaiseen hyvin laajaan tulkintaan, unionin lainsäätäjä on täsmentänyt kyseisen direktiivin johdanto-osan 27 perustelukappaleessa, että ”pelkkä aineiston välittämisen mahdollistavien tai toteuttavien välineiden tarjoaminen ei ole tässä direktiivissä tarkoitettua välittämistä”. ( 38 )

69. Näin ollen teoksen siirtoon yleisölle aina liittyvän toimien ketjun yhteydessä on eroteltava henkilö, ( 39 ) joka suorittaa direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun yleisölle välittämisen, palvelun tarjoajista, jotka tarjoavat ”välineitä”, joilla kyseinen siirto voidaan toteuttaa, ja siten toimivat välittäjinä kyseisen henkilön ja yleisön välillä. ( 40 )

70. Käsiteltävissä asioissa olen Googlen, Cyandon, Suomen hallituksen ja komission tavoin sitä mieltä, että YouTuben ja Cyandon kaltaiset ylläpitäjät toimivat lähtökohtaisesti tällaisina välittäjinä niiden alustojen käyttäjien verkkoon lataamien teosten välittämisessä yleisölle. Petersonin, Elsevierin ja Saksan ja Ranskan hallitusten vastaväite, jonka mukaan kyseisten ylläpitäjien toiminta ei rajoitu tällaiseen välittäjän rooliin, heijastaa mielestäni virheellistä käsitystä siitä, mikä erottaa pelkän välineiden tarjoamisen välittämistoimista.

71. Muistutan, että kyseistä erottelua ohjaavat periaatteet vahvistettiin jo ensimmäisessä direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohtaa koskevassa yhteisöjen tuomioistuimen tuomiossa eli tuomiossa SGAE. ( 41 ) Mainitussa tuomiossaan yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että kun majoitusliike ottaa yleisradioidun lähetyksen vastaan ja lähettää majoitusliikkeen huoneisiin sijoitettujen televisiovastaanottimien avulla signaaleja edelleen kyseisen majoitusliikkeen huoneisiin majoittuneille asiakkaille, kyse on lähetykseen sisältyvien teosten välittämisestä yleisölle. Vaikka televisiovastaanottimien sijoittaminen huoneisiin oli sellaisenaan välineiden tarjoamista, majoitusliikkeen osallistuminen ei rajoittunut pelkästään tähän tarjoamiseen. Kun majoitusliike nimittäin lähetti yleisradioidun lähetyksen signaalit edelleen kyseisiin televisiovastaanottimiin, se siirsi tarkoituksellisesti ( 42 ) lähetykseen sisältyneet teokset asiakkailleen – joita ei ollut pidettävä pelkästään yleisönä vaan uutena yleisönä, eli henkilöinä, joita teosten tekijät eivät olleet ottaneet huomioon, kun ne antoivat luvan teosten yleisradiointiin, ( 43 ) – jotka, vaikka he olivatkin lähetyksen vastaanottoalueella, eivät lähtökohtaisesti voineet nauttia teoksista ilman majoitusliikkeen toimintaa. ( 44 )

72. Kyseisestä tuomiosta ilmenee, että kun teos siirretään yleisölle, henkilönä, joka suorittaa välittämistoimen – ja joka on erotettava välineitä tarjoavista palvelun tarjoajista – pidetään sitä, joka toimii tarkoituksellisesti siirtääkseen teoksen yleisölle siten, että ilman hänen myötävaikutustaan kyseinen yleisö ei voisi nauttia teoksesta. Näin toimiessaan kyseisellä henkilöllä on – unionin tuomioistuimen myöhemmässä oikeuskäytännössään käyttämää käsitettä lainatakseni – tässä välittämisessä ”keskeinen rooli”. ( 45 )

73. Tämä selitys voidaan ymmärtää väärin. Yleisesti ottaen kaikilla välittäjillä on merkittävä tai jopa välttämätön rooli tällaisessa siirrossa, koska ne ovat lenkkejä ketjussa, jonka avulla siirto voidaan toteuttaa. Kyseisen henkilön rooli on kuitenkin perustavanlaatuisempi. Hänen roolinsa on keskeinen, koska nimenomaan hän päättää siirtää tietyn teoksen tietylle yleisölle ja nimenomaan hän aktiivisesti aloittaa kyseisen välittämisen.

74. Sen sijaan välittäjinä toimivat palvelun tarjoajat, joiden palveluja käytetään välittämisen mahdollistamiseksi tai suorittamiseksi, eivät itse päätä siirtää teoksia yleisölle. Tältä osin ne noudattavat palvelujensa käyttäjien antamia ohjeita. Kyseiset käyttäjät päättävät siirtää tiettyjä sisältöjä ja aloittavat aktiivisesti sisältöjen välittämisen toimittamalla kyseiset sisällöt välittäjille ja siirtämällä ne tällä tavalla prosessiin, jossa sisällöt siirretään tietylle yleisölle. ( 46 ) Lähtökohtaisesti siis nimenomaan ja ainoastaan kyseisillä käyttäjillä on unionin tuomioistuimen tarkoittama keskeinen rooli ja he suorittavat toimet, joilla teos välitetään yleisölle. Ilman heidän myötävaikutustaan välittäjillä ei olisi siirrettävää sisältöä eikä yleisö voisi nauttia kyseisistä teoksista. ( 47 )

75. Palvelun tarjoaja ei sen sijaan enää toimi pelkästään välittäjänä, kun se osallistuu aktiivisesti teosten välittämiseen yleisölle. ( 48 ) Tästä on kyse yhtäältä silloin, jos kyseinen palvelun tarjoaja valitsee siirretyn sisällön, päättää siitä muulla tavalla tai esittää sen siten, että sisältö vaikuttaa yleisön silmissä sen omalta. ( 49 ) Tällaisissa tilanteissa palvelun tarjoaja suorittaa yhdessä sisällön alun perin toimittaneen kolmannen kanssa teoksen välittämisen. ( 50 ) Tästä on kyse toisaalta, jos sama palvelun tarjoaja hyödyntää kyseistä välittämistä myöhemmin itse siirtämällä sen edelleen uudelle yleisölle tai eri tekniikalla. ( 51 ) Kaikissa näissä tilanteissa on niin, että palvelun tarjoaja ei pelkästään tarjoa välineitä direktiivin 2001/29 johdanto-osan 27 perustelukappaleessa tarkoitetulla tavalla. Sillä on tosiasiallisesti keskeinen rooli, ( 52 ) koska se tarkoituksellisesti päättää välittää tietyn teoksen yleisölle. ( 53 )

76. Edellä esitetystä seuraa, että toisin kuin Peterson ja Saksan hallitus väittävät, se, että YouTuben tai Uploadedin kaltaiset alustat antavat yleisölle pääsyn suojattuihin teoksiin, ei sellaisenaan merkitse, että kyseisten alustojen ylläpitäjät suorittaisivat kyseisten teosten yleisölle välittämisen direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla. ( 54 )

77. Ensinnäkin – kuten Google ja Suomen hallitus esittävät – siltä osin kuin kyseisten alustojen käyttäjät ( 55 ) ovat ladanneet kyseiset teokset verkkoon, keskeinen rooli teosten saattamisessa yleisön saataviin on kyseisillä käyttäjillä. Kyseiset käyttäjät ovat päättäneet välittää kyseiset teokset yleisölle kyseisten alustojen välityksellä, YouTuben tapauksessa valitessaan kyseisen vaihtoehdon ja Uploadedin tapauksessa jakaessaan teosten download-linkit internetissä. ( 56 ) Ilman käyttäjien myötävaikutusta kyseisten alustojen ylläpitäjillä ei olisi siirrettävää sisältöä eikä yleisö voisi nauttia kyseisistä teoksista.

78. Seuraavaksi muistutan, että prosessi, jossa tiedosto ladataan verkkoon YouTuben tai Uploadedin kaltaiselle alustalle, on automaattinen siitä hetkestä lähtien, kun käyttäjä on aloittanut sen, ( 57 ) eikä alustan ylläpitäjä valitse alustalla julkaistuja sisältöjä tai päätä niistä muulla tavalla. Totean, että tällaisen ylläpitäjän mahdollista etukäteisvalvontaa, joka voi olla automatisoitu, ei mielestäni voida pitää valitsemisena, ( 58 ) kunhan etukäteisvalvonnassa vain tunnistetaan laittomia sisältöjä eikä siihen näin ollen liity kyseisen ylläpitäjän tarkoitusta välittää yleisölle tiettyjä sisältöjä (eikä muita). ( 59 )

79. Lopuksi totean, että kyseiset ylläpitäjät eivät myöhemmin hyödynnä käyttäjiensä aloittamaa teosten yleisölle välittämistä, koska ne eivät siirrä kyseisiä teoksia edelleen uudelle yleisölle tai eri tekniikalla. ( 60 ) Tähän tilanteeseen liittyy lähtökohtaisesti vain yksi teoksen välittäminen yleisölle eli se kerta, josta kyseiset käyttäjät ovat päättäneet.

80. Mielestäni tästä seuraa, että lähtökohtaisesti YouTuben ja Cyandon kaltaiset ylläpitäjät ainoastaan tarjoavat direktiivin 2001/29 johdanto-osan 27 perustelukappaleessa tarkoitetulla tavalla välineitä, joilla niiden alustojen käyttäjät voivat kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla välittää itse valitsemiaan teoksia yleisölle. Mielestäni mikään unionin tuomioistuimessa esitetyistä perusteluista ei aseta tätä tulkintaa kyseenalaiseksi.

81. Ensinnäkin katson, toisin kuin Peterson, Elsevier sekä Saksan ja Ranskan hallitukset, ettei merkitystä ole sillä, että YouTuben kaltainen ylläpitäjä jäsentää sitä, miten alustan käyttäjien verkkoon lataamat videot esitetään alustalla, sijoittelemalla ne vakiomuotoiseen visuaaliseen käyttöliittymään ja luettelemalla ne eri otsikoiden alla, eikä sillä, että kyseinen ylläpitäjä tarjoaa hakutoimintoa ja käsittelee hakutuloksia siten, että ne esitetään tiivistetysti alustan etusivulla luokiteltuna eri kategorioihin. ( 61 )

82. Tältä osin huomautan, että kyseisen esityksen jäsennyksen ja mainittujen eri toimintojen tarkoituksena on järkevöittää alustan järjestystä, helpottaa sen käyttöä ja tällä tavalla optimoida pääsyä alustalle tallennettuihin videoihin. Direktiivin 2001/29 johdanto-osan 27 perustelukappaleesta ilmenevä vaatimus siitä, että palvelun tarjoaja ei suorita tointa, jolla teos välitetään yleisölle, jos se pelkästään tarjoaa välineitä, ei mielestäni merkitse, että kyseinen palvelun tarjoaja ei voisi optimoida pääsyä siirrettyihin sisältöihin järjestämällä alustaansa. ( 62 ) Ei nimittäin ole olemassa edellytystä siitä, että itse mainittu väline olisi yksinkertainen. Siten mielestäni sillä, että verkkoalustaa on kehitetty tietyssä määrin, jotta sen käyttö olisi helpompaa, ei ole merkitystä. Raja, jota palvelun tarjoajan ei tule ylittää, on mielestäni se, että palvelun tarjoaja tämän ratkaisuehdotuksen 75 kohdassa tarkoitetulla tavalla osallistuisi aktiivisesti teosten välittämiseen yleisölle.

83. Mielestäni esityksen jäsentäminen ja mainitun kaltaiset toiminnot eivät ole omiaan osoittamaan, että ylläpitäjä on ylittänyt kyseisen rajan. On erityisesti niin, etteivät ne ole osoitus siitä, että ylläpitäjä päättää käyttäjien alustalle lataamista sisällöistä. Sitä, että pääsyä sisältöihin optimoidaan, ei erityisesti tule sekoittaa itse sisältöjen optimointiin. Alustan ylläpitäjä päättää sisältöjen sisällöstä vain viimeksi mainitussa tapauksessa. ( 63 ) Lisäksi siitä, että YouTuben kaltaisella alustalla on vakiomuotoinen visuaalinen käyttöliittymä, ei mielestäni voida päätellä, että YouTuben ylläpitäjä esittäisi sisällön siten, että se vaikuttaisi yleisön silmissä YouTuben omalta, kunhan kyseisestä käyttöliittymästä käy kunkin videon osalta ilmi, kuka on käyttäjä, joka on ladannut videon alustalle.

84. Toiseksi on mielestäni niin, että sillä seikalla, että YouTuben kaltaisella alustalla rekisteröidyille käyttäjille esitetään katsaus ”suositelluista videoista”, ei ole myöskään ratkaisevaa merkitystä. On kiistatonta, että kyseiset suositukset vaikuttavat siihen, mihin sisältöihin kyseiset käyttäjät tutustuvat. Koska kuitenkin kyseiset suositukset luodaan automaattisesti asianomaisen käyttäjän aiemmin katsomien videoiden perusteella ja koska niiden ainoana tarkoituksena on saattaa samankaltaisia videoita helpommin kyseisen käyttäjän saataville, ne eivät ilmennä ylläpitäjän päätöstä välittää tietty teos yleisölle. Joka tapauksessa on niin, että kyseinen ylläpitäjä ei päätä etukäteen, mitkä teokset ovat saatavilla sen alustalla.

85. Kolmanneksi on todettava, että toisin kuin Peterson ja Elsevier väittävät, se, että YouTuben kaltainen ylläpitäjä määrää alustansa yleisissä käyttöehdoissa, että kukin käyttäjä myöntää sille maailmanlaajuisen, ei-yksinomaisen ja maksuttoman käyttölisenssin käyttäjän alustalle lataamiin videoihin, ei aseta ehdottamaani tulkintaa kyseenalaiseksi. Tämän tyyppinen ehto, ( 64 ) jolla alustan ylläpitäjälle annetaan lupa levittää alustan käyttäjien alustalle lataamia sisältöjä ja jolla kyseinen ylläpitäjä ilmoittaa lisäksi saavansa automaattisesti ja järjestelmällisesti oikeuksia kaikkiin kyseisiin sisältöihin, ( 65 ) ei sellaisenaan osoita, että kyseinen ylläpitäjä tämän ratkaisuehdotuksen 75 kohdassa tarkoitetulla tavalla osallistuu aktiivisesti teosten yleisölle välittämiseen. Koska kyseistä ehtoa sovelletaan nimenomaan järjestelmällisesti ja automaattisesti kaikkeen alustalle ladattuun sisältöön, se ei riitä osoitukseksi siitä, että mainittu ylläpitäjä päättää siirretyistä sisällöistä. Sen sijaan silloin, kun kyseinen ylläpitäjä uudelleenkäyttää kyseisen lisenssin nojalla alustan käyttäjien alustalle lataamia sisältöjä, ( 66 ) ylläpitäjä suorittaa tältä osin toimia, joilla teoksia välitetään yleisölle.

86. Neljänneksi totean, etten myöskään ole vakuuttunut Petersonin ja Elsevierin väitteestä, jonka mukaan YouTuben ja Cyandon kaltaisten ylläpitäjien soveltama taloudellinen malli on osoitus siitä, että kyseisten ylläpitäjien toiminta ei rajoitu pelkkään välineiden tarjoamiseen direktiivin 2001/29 johdanto-osan 27 perustelukappaleessa tarkoitetulla tavalla vaan kyseiset ylläpitäjät välittävät yleisölle alustojensa käyttäjien alustoille lataamia teoksia. Tältä osin pääasioiden kantajat väittävät, että ylläpitäjien saamat tulot, joita syntyy erityisesti (YouTuben mallissa) mainostilan tai (Cyandon mallissa) tilausten myynnistä, eivät ole vastike teknisen palvelun tarjoamisesta – erityisesti on niin, että kyseiset ylläpitäjät eivät vaadi käyttäjiltä maksua säilytystilasta sellaisenaan – vaan riippuvat niiden alustoille ladattujen sisältöjen vetovoimasta. Kantajien mukaan YouTuben tapauksessa kerätyt mainostulot ovat nimittäin sitä suurempia, mitä enemmän alustalla käy käyttäjiä, ja Cyandon tapauksessa se, että tilauksen ostanut käyttäjä voi helposti ladata useampia vetovoimaista sisältöä sisältäviä tiedostoja päätelaitteelleen, kannustaa internetkäyttäjiä ostamaan tilauksen.

87. Yleisesti ottaen se, että palvelun tarjoaja tavoittelee toiminnallaan voittoa, on mielestäni suhteellisen hyödytön seikka, kun tarkoituksena on erotella toimet, joilla teoksia välitetään yleisölle, pelkästä välineiden tarjoamisesta. Yhtäältä muistutan, että asiaa harkittuaan ( 67 ) unionin tuomioistuin katsoi tuomiossaan Reha Training, ( 68 ) mielestäni perustellusti, että voiton tavoittelu ei ole yleisölle välittämisen käsitteen kriteeri mutta se voidaan ottaa huomioon laskettaessa mahdollista hyvitystä tai vahingonkorvausta, joka tekijälle on suoritettava tällaisen välittämisen perusteella. ( 69 ) Siten voiton tavoittelu voi korkeintaan olla indisio siitä, että kyse on tällaisesta välittämisestä. ( 70 ) Toisaalta se, että palvelun tarjoaja tavoittelee toiminnallaan voittoa, on melko hyödytön indisio mainitun erottelun kannalta, kun otetaan huomioon, että sellaisten välineiden tarjoamiseen, joiden avulla teoksia voidaan välittää yleisölle, pääsääntöisesti liittyy tällainen tavoite. ( 71 ) Erityisesti on niin, että selvästi suurin osa verkon välittäjistä tarjoavaa palvelujaan korvausta vastaan.

88. Tarkemmin otettuna siitä, että YouTuben ja Cyandon kaltaisten ylläpitäjien saama korvaus riippuu niiden alustojen käyttäjien kyseisillä alustoilla julkaisemien sisältöjen vetovoimasta, ei voida päätellä, että kyseiset ylläpitäjät itse välittäisivät yleisölle teoksia, joita alustoilla saattaa olla. Muistutan, että mielestäni ratkaiseva kriteeri on se, osallistuuko palvelun tarjoaja tämän ratkaisuehdotuksen 75 kohdassa tarkoitetulla tavalla aktiivisesti tähän välittämiseen. Mainittu seikka ei mielestäni yksinään riitä osoitukseksi tästä. ( 72 )

89. Ehdottamani tulkinta saa mielestäni vahvistuksensa unionin tuomioistuimen tavaramerkkioikeutta koskevasta oikeuskäytännöstä. Muistutan tältä osin, että tuomiossaan Google France unionin tuomioistuimen suuri jaosto katsoi, että merkkien, jotka ovat samoja tai samankaltaisia kuin tavaramerkit, käyttöä avainsanoina Googlen tarjoaman AdWordsin kaltaisessa internetin indeksointipalvelussa ilman tavaramerkkien haltijoiden lupaa on pidettävä unionin oikeudessa kiellettynä tavaramerkkien käyttönä. Tällaisen käytön suorittaa kuitenkin indeksointipalvelun käyttäjä, joka on valinnut kyseiset tavaramerkit avainsanoiksi, eikä palvelun tarjoaja, joka ainoastaan tarjoaa käyttäjälle välineet avainsanojen valitsemiseen. Sillä, että kyseinen palvelun tarjoaja saa asiakkailtaan korvauksen tällaisten merkkien käytöstä, ei ole merkitystä. Unionin tuomioistuin nimittäin katsoi, että ”merkin käyttämisen edellyttämien teknisten edellytysten luominen ja korvauksen saaminen tästä palvelusta ei merkitse sitä, että palvelun tarjoaja käyttää itse kyseistä merkkiä”. ( 73 )

90. Vastaavasti unionin tuomioistuin totesi tuomiossaan L’Oréal v. eBay, jälleen kerran suuren jaoston kokoonpanossa, että tavaramerkkejä vastaavien merkkien käyttöä sähköisellä markkinapaikalla julkaistuissa myyntitarjouksissa ilman tavaramerkkien haltijoiden lupaa on pidettävä kiellettynä tavaramerkkien käyttönä. Tässäkin yhteydessä tavaramerkkejä käyttävät kyseisellä tavalla kuitenkin kyseisiä myyntitarjouksia julkaisseet käyttäjät eikä sähköisen markkinapaikan ylläpitäjä. Siltä osin kuin kyseinen ylläpitäjä ainoastaan sallii palvelun käyttäjien julkaista tällaisia myyntitarjouksia palvelussa ja mahdollisesti käyttää tällaisia merkkejä kyseisellä markkinapaikalla, ylläpitäjä ei nimittäin itse käytä kyseisiä merkkejä. ( 74 )

91. On erityisesti kiistatonta, että eBay jäsentää myyjäkäyttäjiensä ilmoitusten yleistä esitystapaa, luettelee myynti-ilmoitukset eri otsikoiden alla ja tarjoaa hakutoimintoa. Kyseinen ylläpitäjä suosittelee automaattisesti ostajana oleville käyttäjilleen tarjouksia, jotka ovat samankaltaisia kuin tarjoukset, joihin käyttäjät ovat aiemmin tutustuneet. Lisäksi tuomion Google France ja tuomion L’Oréal v. eBay taustalla olleissa asioissa kyseessä olleiden ylläpitäjien saama korvaus riippuu niiden palvelujen käyttäjien toimittaman sisällön vetovoimasta. Google saa AdWords-palvelusta korvauksen sen perusteella, kuinka monta kertaa mainoslinkkejä, joissa käytetään ilmoituksen jättäneiden käyttäjien valitsemia avainsanoja, napsautetaan. ( 75 ) eBay veloittaa prosenttiosuuden kaupoista, jotka toteutuvat sen sähköisellä markkinapaikalla julkaistujen myyntitarjousten pohjalta. ( 76 ) Unionin tuomioistuin ei selvästikään ole pitänyt näitä eri seikkoja ratkaisevina tai edes merkityksellisinä, koska se ei edes maininnut niitä perusteluissaan. Pohdin siis, miksi tällaisten seikkojen pitäisi olla nyt käsiteltävänä olevissa asioissa merkityksellisiä pääasioiden kantajien esittämällä tavalla. ( 77 )

92. Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen kysymykseen molemmissa asioissa siten, että videonjakoalustan ylläpitäjä tai tiedostojen hosting- ja jakoalustan ylläpitäjä ei suorita toimea, jolla teos välitetään yleisölle direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, kun tällaisen alustan käyttäjä laittaa suojatun teoksen verkkoon alustan välityksellä.

93. Näin ollen kyseisten ylläpitäjien ei voida katsoa olevan suoraan vastuussa direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdan nojalla, kun kolmannet saattavat suojattuja teoksia yleisön saataviin niiden alustojen välityksellä ilman oikeudenhaltijoiden etukäteen antamaa lupaa tilanteessa, johon ei sovelleta poikkeusta tai rajoitusta. Tästä päätelmästä ei seuraa, että ylläpitäjät eivät voisi olla toissijaisesti vastuussa tällaisesta välittämisestä. Kyseinen kysymys on kuitenkin ratkaistava jäsenvaltioiden oikeudessa säädettyjen siviilioikeudellista vastuuta koskevien sääntöjen perusteella, joiden osalta jäsenvaltioiden on noudatettava direktiivin 2000/31 14 ja 15 artiklassa säädettyjä rajoituksia. ( 78 )

2. Se, että direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa ei säädetä sellaisten henkilöiden toissijaisesta vastuusta, jotka helpottavat kolmansien toimia, joilla teoksia välitetään yleisölle laittomasti

94. Aluksi on muistettava ensinnäkin, että unionin tuomioistuin katsoi tuomiossaan GS Media – jatkona tuomiolleen Svensson ym. ( 79 ) – että laittomasti toisella internetsivustolla julkaistuihin teoksiin johtavien hyperlinkkien laittamista esille internetsivustolle voidaan pitää direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna teosten välittämisenä yleisölle. Unionin tuomioistuin katsoi lähinnä, että laittaessaan tällaisia linkkejä internetsivustolle henkilöllä on keskeinen rooli teosten välittämisessä yleisölle, koska hän tarjoaa yleisölle ”suoran pääsyn” kyseisiin teoksiin. Se, että tällaista linkkien laittamista pidetään teosten välittämisenä yleisölle, edellyttää kuitenkin, että asiassa on selvitetty, että tällainen henkilö tiesi tai hänen olisi pitänyt tietää, että kyseiset linkit tarjoavat pääsyn lainvastaisesti julkaistuihin teoksiin, ja henkilön oletetaan olleen tästä tietoinen, kun toiminnalla tavoitellaan voittoa. ( 80 )

95. Seuraavaksi on todettava, että tuomiossaan Stichting Brein I (”Filmspeler”) unionin tuomioistuin katsoi, että teosten välittämisenä yleisölle on pidettävä sellaisen mediasoittimen myyntiä, johon on etukäteen asennettu add-on-tiedostoja, jotka sisältävät hyperlinkkejä internetsivustoille, joilla suojattuja teoksia levitetään laittomasti suoratoistona. Mainitussa tuomiossaan unionin tuomioistuin katsoi, että mediasoittimen myyjä ei pelkästään tarjonnut välineitä vaan hänellä oli päinvastoin keskeinen rooli teosten välittämisessä, koska ilman myyjän mediasoittimeen etukäteen asentamia add-on-tiedostoja mediasoittimen ostajien ”olisi vaikeaa hyötyä suojatuista teoksista”, koska kyseiset suoratoistosivut eivät ole helposti yleisön tunnistettavissa. Lisäksi unionin tuomioistuin kiinnitti huomiota siihen, että mediasoittimen myyjä tiesi, että add-on-tiedostot mahdollistivat käyttäjien pääsyn internetissä laittomasti levitettyihin teoksiin. ( 81 )

96. Lisäksi tuomiossaan Stichting Brein II (”The Pirate Bay”) unionin tuomioistuin katsoi, että teoksen välittämisenä yleisölle on pidettävä sellaisen verkkoalustan saataville asettamista ja hallinnointia, jolla säilytetään ja indeksoidaan alustan käyttäjien alustalle lataamia torrent-tiedostoja, joiden avulla käyttäjät voivat jakaa suojattuja teoksia ja ladata niitä päätelaitteilleen vertaisverkossa (peer-to-peer). Unionin tuomioistuin katsoi, että alustan ylläpitäjät eivät pelkästään tarjonneet välineitä vaan heillä oli keskeinen rooli teosten saataviin saattamisessa, koska he tarjosivat alustallaan erilaisia toimintoja, mukaan lukien hakutoiminnon ja säilytettyjen torrent-tiedostojen luettelon, jotka helpottivat kyseisten tiedostojen löytämistä. Näin ollen ilman ylläpitäjien toimintaa ”käyttäjät eivät voisi jakaa kyseisiä teoksia tai ainakin niiden jakaminen internetissä olisi monimutkaisempaa”. Myös tässä yhteydessä unionin tuomioistuin korosti sitä, että alustan ylläpitäjät tiesivät, että kyseisen alustan välityksellä jaettiin teoksia yleensä laittomasti. ( 82 )

97. Kuten esitin tämän ratkaisuehdotuksen 56 kohdassa, lähtökohtaisesti – kuten direktiivin 2001/29 johdanto-osan 23 perustelukappaleessa todetaan ja kuten unionin tuomioistuin on usein katsonut ( 83 ) – mainitun direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla yleisölle välittämisellä tarkoitetaan teoksen siirtämistä yleisölle. Lisäksi kyseisessä perustelukappaleessa todetaan, että säännöksen ”ei olisi koskettava muita toimia”. Vaikka teoksen saattamiseksi yleisön saataviin riittää, että kyseinen henkilö mahdollistaa yleisön pääsyn teokseen, kuten esitin tämän ratkaisuehdotuksen 57 kohdassa, kyseiseen pääsyyn on liityttävä mahdollisuus teoksen siirtämisestä yleisön jäsenen pyynnöstä.

98. Yksikään tässä jaksossa tarkastelluissa kolmessa tuomiossa kyseessä olleista toimista ei kuitenkaan mielestäni merkitse teoksen tosiasiallista tai potentiaalista siirtämistä yleisölle. Tuomio Stichting Brein II (”The Pirate Bay”) on tältä osin edustavin esimerkki. Koska vertaisverkossa jaettuja teoksia ei ollut julkaistu riidanalaisella alustalla, alustan ylläpitäjät eivät voineet aineellisesti siirtää teoksia yleisölle. Tosiasiallisesti kyseinen alusta vain helpotti verkon käyttäjien kyseisessä verkossa suorittamien siirtojen toteuttamista. ( 84 ) Samoin on tuomion GS Media ja tuomion Stichting Brein I (”Filmspeler”) osalta. Kyseisissä tuomioissa kyseessä ollut hyperlinkkien laittaminen internetsivustolle ja mediasoittimen myynti helpottivat pääsyä laittomasti kyseisten internetsivujen välityksellä yleisön saataviin saatettuihin teoksiin. ( 85 )

99. Tiivistävästi totean, että mielestäni unionin tuomioistuin on kyseisissä tuomioissaan sisällyttänyt direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan toimia, jotka eivät varsinaisesti merkitse teosten tosiasiallista tai potentiaalista siirtämistä mutta jotka helpottavat sitä, että kolmannet toteuttavat tällaisia laittomia siirtoja. ( 86 )

100. Mainituissa tuomioissaan unionin tuomioistuin on lisäksi sisällyttänyt yleisölle välittämisen käsitteeseen kriteerin, joka liittyy tietoisuuteen laittomuudesta. Kuten Elsevier ja Ranskan hallitus ovat väittäneet, kyseiseen käsitteeseen ei lähtökohtaisesti sisälly tällaista kriteeriä. Vaikka unionin tuomioistuin on vakiintuneesti katsonut, että tällainen välittäminen edellyttää, että asianomainen henkilö siirtää teoksen ”täysin tietoisena menettelynsä seurauksista”, ”tietoisesti”, ”tarkoituksellisesti” tai ”juuri” tietylle yleisölle, ( 87 ) mielestäni näillä eri ilmaisuilla pyritään lähtökohtaisesti ilmaisemaan se, että – kuten esitin tämän ratkaisuehdotuksen 72 kohdassa – kyseiseen käsitteeseen liittyy tarkoitus siirtää teos yleisölle. ( 88 ) Tämä kysymys on a priori erillinen siitä, onko henkilö, joka välittää teoksen yleisölle ilman tekijän lupaa, tietoinen siitä, että tällainen välittäminen on lähtökohtaisesti laitonta.

101. Kuten esitin tämän ratkaisuehdotuksen 64 kohdassa, tältä osin direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti sitä, että teos on välitetty yleisölle, pidetään yleensä – edellisessä kohdassa esittämäni nyanssi huomioon otettuna – objektiivisena seikkana. Tällaisen välittämisen laillisuus tai laittomuus ei myöskään lähtökohtaisesti riipu siitä, onko välittämistoimen toteuttava henkilö tietoinen välittämisen laittomuudesta, vaan lähinnä siitä, onko tekijä antanut kyseiselle välittämiselle luvan. ( 89 ) Kyseisen henkilön tietoisuus otetaan sitä vastoin huomioon siinä vaiheessa, kun hänelle mahdollisesti määrätään seuraamuksia tai hänet mahdollisesti velvoitetaan suorittamaan vahingonkorvausta. Erityisesti direktiivin 2004/48 13 artiklasta ilmenee, että henkilö, joka on loukannut immateriaalioikeutta ja joka tiesi tai jolla oli riittävät perusteet tietää ryhtyneensä loukkaavaan tekoon, on velvollinen maksamaan oikeudenhaltijalle vahingonkorvauksen, joka vastaa tälle loukkauksen johdosta koitunutta tosiasiallista vahinkoa. Käänteisesti on niin, että jos henkilö ei ole tietoisesti ryhtynyt loukkaavaan tekoon tai ryhtyi loukkaavaan tekoon ilman, että hänellä oli riittävät perusteet tietää ryhtyvänsä siihen, hänelle määrättävä seuraamus voi olla lievempi siten, että määrätään hänen saamiensa tuottojen takaisin perinnästä tai hänet velvoitetaan maksamaan ennalta määrätyn suuruinen vahingonkorvaus. ( 90 )

102. Se, että joku – erityisesti välittäjänä toimiva palvelun tarjoaja – tietoisesti helpottaa kolmansien toimia, joilla teoksia välitetään laittomasti yleisölle, on kuitenkin selvästi moitittavaa toimintaa. Yleisesti kuitenkin katsotaan, että tältä osin on kyse toissijaista vastuuta koskevasta kysymyksestä, johon sovelletaan jäsenvaltioiden oikeudessa säädettyjä siviilioikeudellista vastuuta koskevia sääntöjä. ( 91 ) Tällainen toissijainen vastuu kolmansien tekemistä tekijänoikeusloukkauksista edellyttää lisäksi yleensä subjektiivista osatekijää, esimerkiksi tietoisuutta laittomuudesta tai tahallisuutta. ( 92 )

103. Mielestäni on niin, että koska direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa yhdenmukaistetaan teoksen yleisölle välittämistä koskevan oikeuden aineellinen sisältö, siinä määritetään toimet, jotka kuuluvat tämän yksinoikeuden piiriin, ja tältä osin ensisijainen vastuu, joka kohdistuu niihin, jotka tekevät tällaisia tekoja lainvastaisesti. Mikään tämän säännöksen sanamuodossa tai kyseisen direktiivin muissa säännöksissä ei sitä vastoin viittaa siihen, että direktiivissä olisi tarkoitus säätää toissijaista vastuuta koskevista kysymyksistä. ( 93 ) Tämä on erityisen huomionarvoista, sillä kun unionin lainsäätäjä haluaa, että sen antamat toimet kattavat tällaiset kysymykset, se ei jätä sitä täsmentämättä. ( 94 )

104. Näin ollen suhtaudun varauksellisesti unionin tuomioistuimen tuomiossaan GS Media, tuomiossaan Stichting Brein I (”Filmspeler”) ja tuomiossaan Stichting Brein II (”The Pirate Bay”) soveltamaan päättelyyn. Riippumatta siitä, olisiko toivottavaa, että unionin tasolla olisi säädetty yhtenäisestä ratkaisusta, jota sovellettaisiin sellaisten henkilöiden toimintaan, jotka tietoisesti helpottavat sitä, että kolmannet tekevät laittomia tekoja, ja vaikka tällainen yhdenmukaisuus edistäisi osaltaan tekijänoikeuden korkeatasoisen suojan varmistamista, mielestäni on kuitenkin niin, että unionin oikeudessa ei sen nykytilassa säädetä tällaisesta yhtenäisestä ratkaisusta. ( 95 ) On unionin lainsäätäjän tehtävä tarvittaessa säätää unionin oikeudessa toissijaista vastuuta koskevista säännöistä.

105. Korostan, että laittomasti julkaistuihin teoksiin johtavien hyperlinkkien laittamisesta esille internetsivustolle täysin tietoisena kyseisen julkaisemisen laittomuudesta, Filmspeler-soittimen kaltaisen soittimen myynnistä ja The Pirate Bayn kaltaisen alustan hallinnoinnista on toki rangaistava. Tällaisten toimintatapojen rangaistavuuden vahvistaminen ei kuitenkaan edellytä, että tällaiset toimintatavat välttämättä sisällytetään direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Mielestäni vastaus kyseisiin toimintatapoihin voidaan löytää ja on löydettävä jäsenvaltioiden siviilioikeudesta tai jopa niiden rikosoikeudesta. Ehdottamani tulkinta ei siten jätä tekijöitä tältä osin suojaa vaille.

106. Muutenkin muistutan, että tuomiossaan Google France ja tuomiossaan L’Oréal v. eBay unionin tuomioistuin päätti – tavaramerkkioikeuden alalla – jättää ulottamatta ensisijaisen vastuun alan kattamaan välittäjien toimet, jotka voivat edistää niiden palvelujen käyttäjien tekemiä tavaramerkkiloukkauksia. Unionin tuomioistuin jätti perustellusti tämän kysymyksen ratkaistavaksi jäsenvaltioiden oikeudessa säädettyjen siviilioikeudellista vastuuta koskevien sääntöjen nojalla ja direktiivissä 2000/31 asetettujen rajojen mukaisesti. ( 96 ) Pohdin siis, miksi tällaisesta lähestymistavasta olisi poikettava tekijänoikeuden alalla, kun unionin lainsäädäntöä on yhdenmukaistettu näillä aloilla toisiaan vastaavissa määrin ja sillä pyritään samaan tavoitteeseen eli immateriaalioikeuksien suojan korkeaan tasoon.

3. Toissijaisesti – kysymys siitä, helpottavatko YouTuben ja Cyandon kaltaiset ylläpitäjät tietoisesti kolmansien laittomien tekojen tekemistä

107. Siltä varalta, että unionin tuomioistuin katsoo asianmukaiseksi soveltaa nyt käsiteltävissä asioissa tuomiossaan GS Media, tuomiossaan Stichting Brein I (”Filmspeler”) ja tuomiossaan Stichting Brein II (”The Pirate Bay”) sovellettua arviointikehystä huolimatta edellisessä jaksossa esittämistäni varauksista, esitän toissijaisesti analyysin, jossa tarkastelen nyt käsiteltäviä asioita tämän arviointikehyksen valossa.

108. Tulkitsen kyseisiä tuomioita siten, että muun henkilön osallistumista teoksen siirtoon yleisölle kuin sen, joka päätettyään tällaisesta siirrosta varsinaisesti suorittaa toimen, jolla teos välitetään yleisölle, on pidettävä tällaisena välittämistoimena edellyttäen, että osallistuminen täyttää kaksi kriteeriä.

109. Yhtäältä kyseisellä henkilöllä on oltava keskeinen rooli kyseisessä siirrossa. Edellä mainituissa tuomioissa esitetyn tulkinnan mukaan tällaisesta roolista on kyse, kun henkilö helpottaa teoksen siirtämistä. ( 97 ) Nyt käsiteltävissä asioissa tämä kriteeri selvästi täyttyy YouTuben ja Cyandon kaltaisten ylläpitäjien osalta.

110. Toisaalta kyseisen henkilön osallistumisen on oltava ”tietoista”, millä tarkoitetaan sitä, että hänen on oltava tietoinen siitä, että hänen helpottamansa teoksen välittämistoimi on laiton. Se, miten tätä kriteeriä on tulkittava nyt käsiteltävissä asioissa, on selvästi vähemmän ilmeistä. Kyseinen ongelma johtuu siitä, että unionin oikeudessa ei ole tätä subjektiivista osatekijää koskevia sääntöjä. Näin ollen voin ainoastaan spekuloida sellaisten seikkojen perusteella, jotka ilmenevät tuomioista GS Media, Stichting Brein I (”Filmspeler”) ja Stichting Brein II (”The Pirate Bay”), toissijaista vastuuta koskevista kansallisista oikeuskäytännöistä ja niiden edellytysten mukaisesta logiikasta, jotka välittäjinä toimivien palvelun tarjoajien on direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdan mukaan täytettävä, jotta niihin sovelletaan kyseisessä säännöksessä määrättyä vapautusta vastuusta. ( 98 )

111. Tältä osin on mielestäni suuremmitta vaikeuksitta mahdollista katsoa, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää ja komissio väittää, että YouTuben tai Cyandon kaltainen ylläpitäjä osallistuu tietoisesti tietyn teoksen laittomaan yleisölle välittämiseen sen alustan välityksellä, kun se tietää tai on tietoinen kyseisen teoksen sisältävän tiedoston olemassaolosta – erityisesti, jos tiedostosta on ilmoitettu ylläpitäjälle – eikä kyseinen ylläpitäjä ole viipymättä poistanut kyseistä tiedostoa tai estänyt pääsyä tiedostoon heti saatuaan tiedon tai tultuaan tietoiseksi tiedostosta. ( 99 ) Tällaisessa tilanteessa voidaan nimittäin kohtuudella katsoa, että kun ylläpitäjä on jättänyt toimimatta, vaikka sillä on ollut mahdollisuus toimia, se on hyväksynyt kyseisen laittoman välittämisen tai syyllistynyt ilmeiseen laiminlyöntiin kyseisen välittämistoimen osalta. Kysymys siitä, missä olosuhteissa ylläpitäjä tässä tarkoitetulla tavalla saa tiedon tai tulee tietoiseksi tiedostosta, ja kysymys siitä, onko se mahdollisesti toiminut ”viipymättä”, on mielestäni ratkaistava samojen periaatteiden perusteella kuin joita sovelletaan direktiivin 2000/31 14 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa säädettyjen edellytysten yhteydessä. ( 100 )

112. Sitä vastoin katson komission tavoin ja toisin kuin Peterson, Elsevier sekä Saksan ja Ranskan hallitukset, että ylläpitäjän ei voida olettaa olevan tietoinen laittomuudesta sillä perusteella, että kyseinen ylläpitäjä tavoittelee toiminnallaan voittoa.

113. Unionin tuomioistuin katsoi tosin tuomiossaan GS Media, että kun henkilö, joka laittaa internetsivustolle esille tiettyihin ilman tekijän lupaa toisella internetsivustolla julkaistuihin suojattuihin teoksiin johtavia hyperlinkkejä, tavoittelee tällä toiminnallaan voittoa, on oletettava (mutta olettama on kumottavissa), että hän on tietoinen siitä, että kyse on suojatuista teoksista, ja siitä, ettei lupaa julkaisemiseen ole annettu. ( 101 ) Paitsi, että unionin tuomioistuin näyttää myöhemmässä oikeuskäytännössään rajanneen kyseisen ratkaisun soveltamisen hyperlinkkeihin, ( 102 ) katson kuitenkin myös, että on joka tapauksessa niin, että tällaista olettamaa ei voida soveltaa käsiteltävissä asioissa.

114. Tuomion GS Media taustalla olleessa asiassa asianomaisen internetsivuston ylläpitäjä oli itse laittanut riidanalaiset linkit esille. Hän oli siis tietoinen sisällöistä, joihin hyperlinkit johtivat. Kuten Cyando väittää, tämä oli yksi peruste mainitulle tosiseikkoja koskevalle olettamalle. Tällä perusteella unionin tuomioistuin saattoi odottaa kyseiseltä ylläpitäjältä, että hän suorittaa ennen hyperlinkkien laittamista esille ”tarvittavat tarkistukset” varmistuakseen siitä, ettei kyse ollut suojatuista teoksista, jotka oli lainvastaisesti julkaistu sivustolla, johon hyperlinkit johtivat. ( 103 )

115. Muistutan sitä vastoin, että alustan ylläpitäjä ei lähtökohtaisesti ole se, joka laittaa sisällön verkkoon. Jos tässä yhteydessä sovellettaisiin tuomiossa GS Media esitettyä ratkaisua, tarkoittaisi se sitä, että koska kyseinen ylläpitäjä yleisesti ottaen tavoittelee voittoa, sen oletettaisiin paitsi olevan tietoinen kaikista palvelimillaan olevista tiedostoista myös tietävän niiden mahdollisesta laittomuudesta, ja sen olisi kumottava tämä olettama osoittamalla, että se on tehnyt ”tarvittavat tarkastukset”. Tällainen ratkaisu merkitsisi mielestäni sitä, että tällaiselle ylläpitäjälle asetettaisiin yleinen velvollisuus valvoa tallentamiaan tietoja ja pyrkiä aktiivisesti saamaan selville laitonta toimintaa osoittavia tosiasioita tai olosuhteita, mikä olisi vastoin direktiivin 2000/31 15 artiklan 1 kohdassa tältä osin säädettyä kieltoa. ( 104 )

116. On vielä tarkasteltava kysymystä siitä, voidaanko – kuten Peterson, Elsevier ja Ranskan hallitus väittävät – YouTuben ja Cyandon kaltaisten ylläpitäjien katsoa olevan vastuussa sillä perusteella, että ne olivat yleisesti ja abstraktisti tietoisia siitä, että kolmannet käyttävät niiden alustoja (muun muassa) suojattujen teosten laittomaan jakamiseen verkossa.

117. Tämä kysymys on äärimmäisen monimutkainen. Monia tavaroita tai palveluja voidaan YouTube- ja Uploaded-alustojen tavoin käyttää sekä laillisiin, tai sosiaalisesti toivottaviin, käyttötarkoituksiin että laittomiin käyttötarkoituksiin. Mielestäni tällaisen tavaran tai palvelun tarjoajan ei voida katsoa olevan vastuussa siitä, että kolmannet käyttävät tavaraa tai palvelua lainvastaisesti, pelkästään sillä perusteella, että se on tietoinen tällaisesta käytöstä tai epäilee, että sitä voi tapahtua. Näin matala kynnys vastuun syntymiselle olisi omiaan ehkäisemään tällaisten tavaroiden tai palvelujen valmistamista tai kaupan pitämistä niiden laillisen käytön kustannuksella – ja siten myös hidastamaan samankaltaisten tai innovatiivisten tavaroiden tai palvelujen kehittämistä. ( 105 )

118. Myöskään sillä, että tavaran tai palvelun tarjoaja saa tuottoja tästä laittomasta käytöstä, ei voi yksinään olla ratkaisevaa merkitystä. Tältä osin Peterson, Elsevier ja Ranskan hallitus ovat korostaneet, että YouTube rahoittaa toimintaansa muun muassa alustalle sijoitetuilla mainoksilla, että sen saamat mainostulot ovat sitä suurempia, mitä enemmän alustalla julkaistaan vetovoimaisia sisältöjä, ja että on ”yleisesti tiedossa”, että ”selvästi useimmissa tapauksissa” näissä sisällöissä on kyse suojatuista teoksista, jotka on ladattu alustalle ilman niiden tekijöiden lupaa. Sen lisäksi, että tämä logiikka vaikuttaa hieman yksinkertaistavalta YouTuben kaltaisen alustan tapauksessa, ( 106 ) huomautan, että alustalle erottelemattomasti sijoitettuihin mainoksiin perustuvat tulot riippuvat alustan kävijämääristä yleensä – ja näin ollen ne perustuvat sekä alustan laittomaan että lailliseen käyttöön. Mikä tahansa sellaisen tavaran tai palvelun tarjoaja, jota voidaan käyttää sekä laillisiin että laittomiin käyttötarkoituksiin, saa väistämättä osan tuotoistaan käyttäjiltä, jotka ostavat tavaran tai palvelun laitonta tarkoitusta varten tai käyttävät sitä laittomiin tarkoituksiin. On siis osoitettava muitakin seikkoja.

119. Tältä osin on pidettävä mielessä toissijaista vastuuta koskevien sääntöjen tarkoitus. Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 117 kohdasta ilmenee, mielestäni tällaisilla säännöillä on pyrittävä ehkäisemään käyttäytymistä, jolla helpotetaan tekijänoikeusloukkauksien tekemistä, ehkäisemättä kuitenkaan innovaatioiden tekemistä ja rajoittamatta sellaisten tavaroiden tai palvelujen laillisen käytön potentiaalia, joita voidaan käyttää myös laittomiin käyttötarkoituksiin.

120. Tässä yhteydessä, kuten Suomen hallitus esittää, palvelun tarjoajan vastuuseen voidaan mielestäni vedota – ilman, että on osoitettava, että palvelun tarjoaja tiesi tai oli tietoinen konkreettisista tekijänoikeusloukkauksista – silloin, kun osoitetaan, että sen tarkoituksena oli palveluaan tarjoamalla helpottaa kolmansien tekemien tekijänoikeusloukkauksien tekemistä. Mielestäni tuomiota Stichting Brein I (”Filmspeler”) ja tuomiota Stichting Brein II (”The Pirate Bay”) on tulkittava tällä tavalla. Tuomiossaan Stichting Brein I (”Filmspeler”) unionin tuomioistuin korosti sitä, että Filmspeler-mediasoittimen myyjä oli yleisesti tietoinen siitä, soitinta voitiin käyttää laittomiin tarkoituksiin. ( 107 ) Tuomiossaan Stichting Brein II (”The Pirate Bay”) unionin tuomioistuin huomautti, että The Pirate Bay ‑alustan ylläpitäjät tiesivät yleisesti, että alusta helpotti pääsyä teoksiin, joita jaettiin ilman niiden tekijöiden etukäteen antamaa lupaa, ja että joka tapauksessa oli niin, että he eivät voineet olla tietämättä tästä, kun otetaan huomioon, että erittäin suuri määrä kyseisellä sivustolla olleista torrent-tiedostoista johti tällaisiin teoksiin. ( 108 ) Näiden tuomioiden taustalla olleissa asioissa kyseiset henkilöt kertoivat avoimesti tarkoituksestaan helpottaa mediasoittimellaan tai alustallaan toimia, joilla kolmannet välittivät teoksia yleisölle laittomasti. ( 109 )

121. Nyt käsiteltävissä asioissa YouTube ja Cyando eivät avoimesti mainosta alustojensa laitonta käyttöä. Peterson ja Elsevier väittävät kuitenkin, että kyseisten ylläpitäjien on katsottava olevan vastuussa, kun otetaan huomioon, miten ne ovat järjestäneet palvelunsa. Muistutan, että tältä osin pääasioiden kantajat esittävät seuraavia, eri logiikkaa noudattavia väitteitä: ensinnäkin ne väittävät, että mainitut ylläpitäjät ovat osoittaneet tietoisesti sulkeneensa silmänsä alustojensa lainvastaiselta käytöltä (antamalla käyttäjille mahdollisuuden julkaista alustoilla sisältöjä automatisoidusti ja ilman ennakkovalvontaa), toiseksi ne väittävät, että ylläpitäjät kannustavat käyttäjiä tällaiseen laittomaan käyttöön, ja kolmanneksi ne väittävät, että ylläpitäjät ovat käyttäytyneet huolimattomasti kyseisen käytön suhteen (koska ne eivät ole noudattaneet huolellisuusvelvoitteita, sillä ne eivät suorita – jälleen kerran – alustoilla julkaistujen sisältöjen ennakkovalvontaa). ( 110 )

122. Heti aluksi on esitettävä eräitä täsmennyksiä. Mielestäni ylläpitäjän ei voida katsoa olevan vastuussa tietoisen silmien sulkemisen tai tuottamuksen perusteella vain siksi, että se sallii alustansa käyttäjien julkaista sisältöjä automatisoidusti alustalla ja että se ei yleisesti tutki sisältöjä ennen niiden julkaisemista verkossa. Yhtäältä ei voida järkevästi väittää, kuten Elsevier kuitenkin tekee, että järjestäessään alustansa tällä tavoin kyseinen ylläpitäjä pelkästään pyrkii välttämään kaiken vastuun. ( 111 ) Toisaalta direktiivin 2000/31 15 artiklassa säädetty on esteenä sille, että tällaisen palvelun tarjoajan voitaisiin odottaa valvovan tallentamiaan tietoja yleisesti ja abstraktisti ja pyrkivän aktiivisesti saamaan selville sen palvelimien laitonta käyttöä. Tietoisena silmien sulkemisena tai huolimattomuutena ei siten voida pitää sitä, että palvelun tarjoaja ei harjoita tällaista yleisvalvontaa. ( 112 ) Muutenkaan ja yleisemmin pelkkä palvelun tarjoajan huolimattomuus ei määritelmällisesti voi riittää – lukuun ottamatta edellä tämän ratkaisuehdotuksen 111 kohdassa tarkoitettua tilannetta – osoitukseksi siitä, että palvelun tarjoaja toimii ”tietoisesti” helpottaakseen palvelunsa käyttäjien tekemien tekijänoikeusloukkauksien tekemistä.

123. Mielestäni kuitenkin se, miten palvelun tarjoaja järjestää palvelunsa, voi todellakin tietyissä olosuhteissa olla osoitus siitä, että palvelun tarjoaja osallistuu ”tietoisesti” kyseisen palvelun käyttäjien laittomiin toimiin, joilla teoksia välitetään yleisölle direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on tulkinnut kyseistä säännöstä tuomiossaan GS Media, tuomiossaan Stichting Brein I (”Filmspeler”) ja tuomiossaan Stichting Brein II (”The Pirate Bay”). Näin on silloin, kun palvelun ominaispiirteistä ilmenee asianomaisen palvelun tarjoajan vilpillinen mieli, joka voi ilmetä haluna kannustaa tällaisiin tekijänoikeusloukkauksiin tai tietoisena silmien sulkemisena niiltä. ( 113 )

124. Tältä osin on mielestäni tutkittava yhtäältä, onko kyseessä olevan palvelun ominaispiirteille objektiivinen selitys ja onko niillä lisäarvoa kyseisen palvelun laillisen käytön kannalta, ja toisaalta, onko palvelun tarjoaja toteuttanut kohtuullisia toimenpiteitä estääkseen kyseisen palvelun laittoman käytön. ( 114 ) Viimeksi mainitun seikan osalta on jälleen todettava, ettei voida odottaa, että palvelun tarjoaja valvoo yleisesti kaikkia tiedostoja, joita sen palvelun käyttäjät aikovat julkaista, ennen niiden verkossa julkaisemista – direktiivin 2000/31 15 artiklan 1 kohta on sitova. Mainitun testin toinen osa on mielestäni pikemminkin palvelun tarjoajien puolustautumiskeino. Siten se, että palvelun tarjoaja noudattaa yleensä huolellisesti kyseisen direktiivin 14 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaista poistamisvelvoitetta tai velvollisuuksia, joita sille on mahdollisesti asetettu tuomioistuinmääräyksellä, tai se, että kyseinen palvelun tarjoaja on vapaaehtoisesti toteuttanut muita toimenpiteitä, ovat yleensä osoituksia palvelun tarjoajan vilpittömästä mielestä.

125. Nyt käsiteltävissä asioissa tämän testin soveltaminen YouTuben ja Cyandon kaltaisiin ylläpitäjiin on kansallisen tuomioistuimen tehtävä. On mielestäni kuitenkin hyödyllistä esittää kansalliselle tuomioistuimelle eräitä huomioita tältä osin.

126. Ensinnäkin on mielestäni vaikea katsoa, kun otetaan huomioon YouTuben kaltaisen alustan ominaispiirteet, että sen ylläpitäjän tarkoituksena olisi helpottaa alustan laitonta käyttöä. Erityisesti sitä, että alustan haku- ja luettelointitoiminnot mahdollisesti helpottavat pääsyä laittomiin sisältöihin, ei voida pitää indisiona tästä. Kyseisille toiminnoille on objektiivinen selitys, ja niillä on lisäarvoa alustan laillisen käytön kannalta. Vaikka unionin tuomioistuin piti tuomiossaan Stichting Brein II (”The Pirate Bay”) sitä, että riidanalaisen alustan ylläpitäjät olivat ottaneet käyttöön hakukoneen ja indeksoivat säilytettyjä tiedostoja, indisiona siitä, että heidän osallistumisensa suojattujen teosten laittomaan jakamiseen oli tietoista, ( 115 ) tätä arviointia ei voida irrottaa kyseisen asian erityisestä asiayhteydestä, jolle oli ominaista kyseisten ylläpitäjien mainostama aikomus helpottaa tekijänoikeusloukkausten tekemistä.

127. Lisäksi toisin kuin Elsevier väittää, katson, että se, että YouTuben kaltainen alustan ylläpitäjä sallii tiettyjen käyttäjiensä lisätä videoihinsa mainoksia ja maksaa heille osan saamistaan tuloista, ( 116 ) ei riitä osoitukseksi siitä, että ylläpitäjä olisi tarkoittanut kannustaa käyttäjiä lataamaan suojattuja teoksia alustalle ilman niiden tekijöiden lupaa. Päinvastoin on kiistatonta, että YouTuben osalta mainokset lisätään Content ID:n avulla, jolla pyritään varmistamaan, että tämä mahdollisuus hyödyttää vain oikeudenhaltijoita, sillä Content ID tunnistaa automaattisesti sen, että kolmannet ovat ladanneet alustalle suojattuja teoksia sisältäviä videoita, ja sen avulla oikeudenhaltijat voivat tarvittaessa itse sijoittaa mainoksia kyseisiin videoihin ja saada videoon perustuvat mainostulot. ( 117 )

128. Tämän lisäksi on todettava, että YouTube on ottanut käyttöön työkaluja, erityisesti mainitun ohjelman, ehkäistäkseen sen alustalla tehtäviä tekijänoikeusloukkauksia. ( 118 ) Tämä seikka on osaltaan indisio – kuten totesin edellä tämän ratkaisuehdotuksen 124 kohdassa – ylläpitäjän vilpittömästä mielestä sen alustan laittoman käytön suhteen. ( 119 )

129. Toiseksi katson sitä vastoin, että asia ei ole yhtä selvä Uploadedin osalta. Tältä osin on yhtäältä niin, että toisin kuin Elsevier en pidä sitä, että ylläpitäjä sallii alustansa käyttäjien ladata alustalle tiedostoja anonyymisti, osoituksena siitä, että palvelun tarjoajan tarkoituksena on helpottaa oikeudenloukkausten tekemistä. Totean, että unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee, että tiedoston lataaminen Uploadediin edellyttää tilin luomista ja sukunimen, etunimen ja sähköpostiosoitteen antamista tässä yhteydessä. Siten Elsevier kritisoi sitä,