ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

Eläkesäästöihin sijoittavien kansalaisten suojaamista koskevasta oikeuttamisperusteesta komissio katsoo, että sijoitetut varat voidaan turvata, ilman, että on tarpeellista vaatia, että maksut ja vakuutusmaksut maksetaan vain Belgiaan sijoittautuneisiin laitoksiin tai rahastoihin, koska myös muihin jäsenvaltioihin asettautuneet rahalaitokset kykenevät noudattamaan Belgian lainsäädännössä investointien, toimilupien ja kertomusten laatimisen alalla säädettyjä velvollisuuksia. Myös kertomusten laatimista koskevan velvollisuuden noudattamista on komission mukaan mahdollista valvoa, koska näiden kertomusten esittäminen on edellytys laitokselle tai rahastolle myönnetyn toimiluvan saamiselle ja sen voimassaolon jatkamiselle. Komissio katsoo, että Belgian kuningaskunta voi lisäksi vedota jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten keskinäisestä avusta välittömien ja välillisten verojen alalla 19.12.1977 annettuun neuvoston direktiiviin 77/799/ETY (EYVL L 336, s. 15), sellaisena kuin se on muutettuna 25.2.1992 annetulla neuvoston direktiivillä 92/12/EY (EYVL L 76, s. 1; jäljempänä direktiivi 77/799), saadakseen verovelvolliselta tietoja ja valvoakseen ulkomaista rahalaitosta.
63

Koska komissio on vaatinut, että Telefónica velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska tämä on hävinnyt asian, Telefónica on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
48

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ehdottanut, että kuluttajansuojayhdistykset voitaisiin rinnastaa direktiivissä 93/13 tarkoitettuihin kuluttajiin, ja tästä on huomautettava, että – kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 51 kohdassa – unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivillä 93/13 käyttöön otettu suojajärjestelmä perustuu ajatukseen siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta (ks. mm. asia C-243/08, Pannon GSM, tuomio 4.6.2009, Kok., s. I-4713, 22 kohta; em. asia Banco Español de Crédito, tuomion 39 kohta ja em. asia Aziz, tuomion 44 kohta).
11

Kyseisen lain 318 §:ssä, jossa täsmennetään palkkaturvan kattamat tilanteet, säädetään seuraavaa: ”1. [FGS] takaa edellisessä pykälässä tarkoitettujen saatavien suorittamisen, jos tuomioistuin toteaa työnantajan maksukyvyttömäksi. 2. [FGS] takaa edellisessä momentissa tarkoitettujen saatavien suorittamisen myös silloin, kun on käynnistetty 20.10.1998 annetun asetuksen nro 316/98 mukainen sovittelumenettely. 3. Jos sovittelumenettely ei johda mihinkään sen vuoksi, että siitä kieltäydytään 20.10.1998 annetun asetuksen nro 316/98 4 §:n mukaisesti tai se raukeaa saman asetuksen 9 §:n mukaisesti, ja yrityksen työntekijät ovat vaatineet [FGS:n] turvaamien palkkasaatavien maksamista, [FGS:n] on haettava tuomioistuimessa yrityksen toteamista maksukyvyttömäksi, jollei edellisestä momentista muuta johdu. 4. Jotta [FGS] voisi noudattaa edellisten momenttien säännöksiä, sille on tehtävä ilmoitus, kun kyseisillä yrityksillä on palveluksessaan työntekijöitä. Ilmoituksen antaa a) tuomioistuin, jos on haettu erityistä maksukyvyttömyysmenettelyä ja maksukyvyttömäksi toteamista b) [Instituto de Apoio às Pequenas e Médias Empresas e ao Investimento (pienten ja keskisuurten yritysten tukikeskus, IAPMEI)], jos on haettu sovittelumenettelyä, sovittelusta on kieltäydytty tai se on rauennut.”
17

Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan lain nro 168/1999 (jäljempänä pakollista vakuutusta koskeva Tšekin tasavallan laki) 6 §:ssä säädetään seuraavaa: ”(1) Vastuuvakuutusta sovelletaan jokaiseen, joka vastaa vahingosta, joka on aiheutunut vakuutussopimuksessa ilmoitetun ajoneuvon käyttämisestä. (2) Ellei tässä laissa toisin säädetä, vakuutetulla on oikeus siihen, että vakuutuksenantaja korvaa vakuutetun puolesta vahingonkärsijälle siviililaissa säädetyssä määrin a) henkilövahingon tai kuoleman, b) omaisuutta vahingoittamalla, tuhoamalla tai hukkaamalla sekä omaisuutta varastamalla vahingonkärsijälle aiheutetun vahingon, jos luonnollinen henkilö on menettänyt mahdollisuuden huolehtia omaisuuden säilyttämisestä, c) tulonmenetyksen, d) oikeudelliseen edustamiseen liittyvät kustannukset, jotka aiheutuvat vetoamisesta a, b ja c kohdassa tarkoitettuihin oikeuksiin, b ja c kohdassa tarkoitetuista vahingoista kuitenkin ainoastaan silloin, jos vakuutuksenantaja ei ole noudattanut 9 §:n 3 momentissa tarkoitettua määräaikaa tai jos vakuutuksenantaja on perusteettomasti kieltäytynyt täyttämästä vakuutussopimusta tai perusteettomasti alentanut vakuutuskorvausta, kunhan vahingonkärsijä on esittänyt ja näyttänyt toteen oikeutensa ja kunhan vahinkotapahtuma, joka kyseisen vahingon on aiheuttanut ja josta vakuutettu on vastuussa, on tapahtunut aikana, jolloin vastuuvakuutus oli voimassa, lukuun ottamatta sen keskeytysjaksoa.”
28

On syytä muistuttaa unionin tuomioistuimen jo todenneen, että sillä on toimivalta ratkaista unionin oikeuden säännöksiä koskevia ennakkoratkaisukysymyksiä sellaisissa tapauksissa, joissa pääasian tosiseikat jäävät unionin oikeuden soveltamisalan ulkopuolelle mutta joissa kyseisen oikeuden säännöksiä sovelletaan kansallisen oikeuden nojalla (ks. vastaavasti em. asia Leur-Bloem, tuomion 26 ja 27 kohta). Unionin tuomioistuin on samoin katsonut, että silloin, kun kansallisen lainsäädännön mukaan täysin valtion sisäisten tilanteiden ratkaisemisessa on noudatettava unionin oikeudessa annettuja ratkaisuja muun muassa maan omien kansalaisten syrjinnän tai kilpailun mahdollisen vääristymisen välttämiseksi, Euroopan unionilla on selvä intressi sen osalta, että unionin oikeudesta omaksuttuja säännöksiä ja käsitteitä myöhempien tulkintaerojen välttämiseksi tulkitaan yhdenmukaisesti, eikä tämä riipu siitä, missä olosuhteissa näitä säännöksiä ja käsitteitä sovelletaan (ks. vastaavasti em. asia Modehuis A. Zwijnenburg, tuomion 33 kohta).
23

GIMLE, Saksan hallitus ja komissio väittävät, ettei omaisuuden hankkimista sen todellisen arvon alittavaan hintaan voida pitää sellaisena neljännen direktiivin 2 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuna ”poikkeustapauksena”, joka oikeuttaisi poikkeamaan kyseisen direktiivin 32 artiklassa olevasta periaatteesta, jonka mukaan arvostus on tehtävä historiallisen hankintamenon perusteella. GIMLE korostaa tässä suhteessa sitä, että koska unionin lainsäätäjä on valinnut historialliseen hankintamenoon perustuvan menetelmän, tästä seuraa välttämättä, että yritysten kirjanpidossa on arvostuksia, jotka vain harvoin vastaavat omaisuuserien todellista arvoa. Saksan hallitus lisää tähän, että kyseinen menetelmä johtaa vääjäämättä joskus merkittävienkin piilovarausten syntymiseen, kun hankintahinta on omaisuuden todellista arvoa pienempi, mutta että tällaiset piilovaraukset ovat kyseisen direktiivin 31 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetun varovaisuusperiaatteen mukaisia.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Ministeriet for Forskning, Innovation og Videregående Uddannelser (tutkimus-, innovaatio- ja korkeakouluministeriö) ja Manova A/S (jäljempänä Manova) ja jossa on kyse Undervisningsministerietin (opetusministeriö) järjestämän julkisen hankintamenettelyn säännöstenmukaisuudesta.
43

Kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 45 kohdassa, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana on kuitenkin tarkistaa, onko asia näin ja onko Commissioners mahdollisesti yksityisen asemassa, kun kyse on sen kanteesta Sunicoa ja muita ulkomailla asuvia High Court of Justiceen haastettuja henkilöitä vastaan.
4

Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 883/2004 (EUVL L 166, s. 1), joka korvasi sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2006 (EUVL L 392, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1408/71), sisältää säännökset sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta Euroopan unionissa.
24

SEUT 56 artiklassa määrätystä palvelujen tarjoamisen vapaudesta, joka on pääasian ratkaisemisen suhteen ainoa merkityksellinen perusvapaus, on todettava, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö voi merkitä mainittuun vapauteen kohdistuvaa rajoitusta. Unionin tuomioistuin on jo kuitenkin katsonut, että kuluttajien suojeleminen liialliselta kaupalliselta mainonnalta on yleiseen etuun liittyvä pakottava syy, jonka takia palvelujen tarjoamisen vapauden rajoittaminen voi olla oikeutettua (ks. vastaavasti asia C-6/98, ARD, tuomio 28.10.1999, Kok., s. I-7599, 50 kohta). Lisäksi tällaisen rajoituksen soveltamisella on voitava taata kyseessä olevan tavoitteen toteuttaminen, eikä tällä rajoituksella saada ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi (ks. esim. asia C-498/10, X, tuomio 18.10.2012, 36 kohta).
10

ENIAC-yhteisyrityksen perustamisesta 20.12.2007 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 72/2008 (EUVL 2008, L 30, s. 21) 3 artiklan sanamuoto on seuraava: ”ENIAC-yhteisyritys on yhteisön elin ja se on oikeushenkilö. Yhteisyrityksellä on jokaisessa jäsenvaltiossa laajin näiden valtioiden kansallisen lainsäädännön mukaan oikeushenkilöllä oleva oikeuskelpoisuus. Se voi erityisesti hankkia ja luovuttaa irtainta ja kiinteää omaisuutta ja esiintyä kantajana ja vastaajana oikeudenkäynneissä.”
2)

Julkisoikeudellisen toimivaltaisen viranomaisen on annettava asetuksen N:o 2201/2003 56 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu hyväksyntä ennen lapsen sijoittamista koskevan määräyksen antamista. Se, että hoitolaitos, johon lapsi on tarkoitus sijoittaa, antaa hyväksyntänsä, ei riitä. Pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa, joissa sijoituksesta määrännyt jäsenvaltion tuomioistuin on epävarma siitä, onko pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio pätevästi antanut hyväksyntänsä, koska ei ole ollut mahdollista varmasti vahvistaa sitä, mikä toimivaltainen viranomainen kyseisessä valtiossa oli, jälkikäteinen korjaaminen on mahdollista sen varmistamiseksi, että asetuksen N:o 2201/2003 56 artiklassa asetettua vaatimusta hyväksynnästä on noudatettu täysimääräisesti.
EY 300 artiklan 7 kohdan (josta on tullut SEUT 216 artiklan 2 kohta) nojalla unionin tekemät kansainväliset sopimukset sitovat unionin toimielimiä ja ovat näin ollen ensisijaisia kyseisten toimielinten antamiin toimiin nähden. Kansainvälisen sopimuksen, jonka sopimuspuoli unioni on, määräyksiin voidaan kuitenkin vedota unionin johdetun oikeuden toimen kumoamista koskevan kanteen tai tällaisen toimen lainvastaisuutta koskevan väitteen tueksi ainoastaan, jos yhtäältä kyseisen sopimuksen luonne ja rakenne eivät ole sen esteenä ja jos toisaalta kyseiset määräykset ovat sisällöltään ehdottomia ja riittävän täsmällisiä.

Tiedon saantia, yleisön osallistumisoikeutta päätöksentekoon sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeutta ympäristöasioissa koskevan Århusin yleissopimuksen 9 artiklan 3 kappale ei sisällä yhtään ehdotonta ja riittävän täsmällistä velvoitetta, joka koskisi välittömästi yksityisten oikeusasemaa, eikä se tästä syystä täytä noita edellytyksiä. Tästä seuraa, että kyseiseen määräykseen ei voida vedota unionin tuomioistuimissa Århusin yleissopimuksen määräysten soveltamisesta yhteisön toimielimiin ja elimiin annetun asetuksen N:o 1367/2006 10 artiklan 1 kohdan lainmukaisuuden arvioimiseksi.

Unionin tuomioistuin on tosin myös katsonut, että kun unionin tarkoituksena on ollut panna täytäntöön Maailman kauppajärjestön yhteydessä tehtyjen sopimusten perusteella hyväksytty erityinen velvoite tai kun kyseessä olevassa unionin oikeuden toimessa nimenomaisesti viitataan noiden sopimusten tiettyihin määräyksiin, unionin tuomioistuimen on valvottava kyseisen toimen ja sen soveltamiseksi annettujen toimien lainmukaisuutta kyseisten sopimusten sääntöjen kannalta. Nämä kaksi poikkeusta ovat kuitenkin oikeutettavissa ainoastaan niiden sopimusten erityispiirteillä, joiden johdosta niitä sovelletaan, eikä niitä voida kyseisten erityispiirteiden puuttuessa pitää merkityksellisinä määritettäessä sitä, voidaanko Århusin yleissopimuksen 9 artiklan 3 kappaleeseen vedota unionin tuomioistuimissa asetuksen N:o 1367/2006 10 artiklan 1 kohdan lainmukaisuuden arvioimiseksi.

(ks. 52, 54–58 ja 68 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Kilpailu – Julkiset yritykset ja yritykset, joille jäsenvaltiot ovat myöntäneet erityisoikeuksia tai yksinoikeuksia – Määräävä markkina-asema – Valtion toimenpide, joka on omiaan johtamaan siihen, että kyseiset yritykset käyttävät väärin määräävää markkina-asemaansa, ei ole hyväksyttävä riippumatta siitä, onko määräävää markkina-asemaa tosiasiassa käytetty väärin

(EY 82 artikla ja EY 86 artiklan 1 kohta)

2. Kilpailu – Julkiset yritykset ja yritykset, joille jäsenvaltiot ovat myöntäneet erityisoikeuksia tai yksinoikeuksia – Määräävä markkina-asema – Määräävän aseman laajentaminen ilman objektiivista perustetta on sellaisenaan kielletty EY 86 artiklan 1 kohdassa, luettuna yhdessä EY 82 artiklan kanssa, kun laajentaminen on seurausta valtion toteuttamasta toimenpiteestä

(EY 82 artikla ja EY 86 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

1. EY 86 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot eivät toteuta eivätkä pidä voimassa mitään toimenpidettä, joka koskee julkisia yrityksiä taikka yrityksiä, joille jäsenvaltiot myöntävät erityisoikeuksia tai yksinoikeuksia, ja joka on ristiriidassa EY:n perustamissopimuksen, etenkin EY 82 artiklan määräysten kanssa. Tässä määräyksessä kielletään määräävän markkina-aseman väärinkäyttö yhteismarkkinoilla tai niiden merkittävällä osalla, jos se on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.

Tässä yhteydessä kyse voi olla EY 86 artiklan 1 kohdan ja EY 82 artiklan määräysten rikkomisesta riippumatta siitä, onko määräävää markkina-asemaa tosiasiassa käytetty väärin. Tärkeää on ainoastaan se, että komissio yksilöi mahdollisen tai tosiasiallisen kilpailunvastaisen seurauksen, johon kyseinen valtion toimenpide on omiaan johtamaan. Tällainen rikkominen voidaan siten todeta ilman, että olisi välttämätöntä näyttää todellisen väärinkäyttöä merkitsevän menettelyn olemassaoloa, kun kyseiset valtion toimenpiteet vaikuttavat markkinoiden rakenteeseen luomalla epäyhtäläiset kilpailuedellytykset yritysten välille ja mahdollistamalla sen, että julkinen yritys tai sellainen yritys, jolle on myönnetty erityisoikeuksia tai yksinoikeuksia, voi säilyttää määräävän asemansa kyseisillä markkinoilla, esimerkiksi vaikeuttamalla uusien toimijoiden pääsyä niille, tai vahvistaa kyseistä asemaa tai laajentaa sitä toisille markkinoille kilpailua rajoittaen.

(ks. 39, 40 ja 46 kohta)

2. Se, että julkiset yritykset tai yritykset, joille jäsenvaltiot ovat myöntäneet erityisoikeuksia tai yksinoikeuksia, laajentavat määräävää asemaa ilman objektiivista perustetta, on ”sellaisenaan” kielletty EY 86 artiklan 1 kohdassa, luettuna yhdessä EY 82 artiklan kanssa, kun laajentaminen on seurausta valtion toteuttamasta toimenpiteestä. Koska kilpailua ei saa tällä tavalla poistaa, ei sitä saa myöskään vääristää.

(ks. 67 kohta)
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 45 artiklan 1 kohdassa kaikille unionin kansalaisille taattu oikeus vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella on SEUT 20 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa tarkoitettu oikeus, jota käytetään SEUT 20 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan mukaan perussopimuksissa ja niiden soveltamiseksi hyväksytyissä toimenpiteissä määritellyin edellytyksin ja rajoituksin. Aseiden hankinnan ja hallussapidon valvonnasta annettu direktiivi 91/477, joka koskee aseiden haltijoiden, erityisesti metsästäjien ja urheiluampujien, vapaata liikkuvuutta, on tällainen toimenpide.

Aseiden hankinnan ja hallussapidon valvonnasta annettua direktiiviä 91/477, sellaisena kuin sen on direktiivillä 2008/51 muutettuna, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan Euroopan ampuma-asepassi voidaan myöntää vain metsästyksen tai urheiluammunnan harjoittamiseen tarkoitettujen aseiden haltijoille.

Tästä on ensiksikin todettava, että direktiivin 91/477 3 artiklassa suljetaan nimenomaisesti pois se, että se, että käytetään jäsenvaltioiden mahdollisuutta antaa lainsäädännössään tiukempia säännöksiä kuin kyseisessä direktiivissä säädetyt, voisi rajoittaa direktiivin 91/477 12 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltioissa asuville myönnettyjä oikeuksia, eli oikeuksia, joita on metsästäjillä ja urheiluampujilla, kun heillä on Euroopan ampuma-asepassi ja kun he näin ollen voivat direktiivin 12 artiklan 1 kohdassa käyttöön otetusta menettelystä poiketen tietyin edellytyksin liikkua passissa mainittujen aseiden kanssa ilman muita hallinnollisia muodollisuuksia.

Toiseksi se, että kyseinen passi myönnetään henkilölle, joka on jo sääntöjenmukaisesti ampuma-aseen haltija kansallisten säännösten mukaan, viittaa siihen, ettei passilla korvata aseiden hankintaa ja hallussapitoa koskevaa kansallista lupaa.

Kolmanneksi direktiivin 1 artiklan 4 kohdassa viitataan direktiivin liitteeseen II, jossa viitataan ampuma-asepassiin tehtävien pakollisten mainintojen osalta juuri metsästys- ja urheilukäyttöön. Tästä seuraa, että kyseisen direktiivin 1 artiklan 4 kohdalla, luettuna yhdessä sen 12 artiklan 2 kohdan kanssa, on lähtökohtaisesti tarkoitus helpottaa metsästyksen tai urheiluammunnan harjoittamiseen tarkoitettujen aseiden liikkumista.

(ks. 47, 48, 51, 52 ja 60 kohta sekä tuomiolauselma)
Tilanteessa, jossa on kyse yhteisön tavaramerkin mitättömäksi julistamista koskevasta vaatimuksesta, joka perustuu kansallisen oikeuden säännöllä suojattuun aikaisempaan oikeuteen, sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) ja unionin yleisen tuomioistuimen harjoittama valvonta on toteutettava sen edellytyksen valossa, joka koskee asetuksen N:o 40/94 tehokkaan vaikutuksen – eli yhteisön tavaramerkin suojan varmistamisen – takaamista.

Koska kansallisen oikeuden soveltaminen voi tässä tilanteessa johtaa asianmukaisesti rekisteröityä yhteisön tavaramerkkiä koskevan mitättömyysperusteen hyväksymiseen, vaikuttaa välttämättömältä, että virasto ja unionin yleinen tuomioistuin voivat ennen tällaista tavaramerkkiä koskevan mitättömyysvaatimuksen hyväksymistä tarkistaa vaatimuksen esittäjän tälle kuuluvan todistelun osalta kyseisen kansallisen oikeuden sisällöstä esittämien todisteiden merkityksellisyyden.

Viraston toimivaltaisten elinten ja unionin yleisen tuomioistuimen harjoittaman valvonnan on lisäksi täytettävä niillä yhteisön tavaramerkkiä koskevissa riita-asioissa olevien tehtävien mukaiset vaatimukset.

Kun viraston toimivaltaisten elinten ratkaistavaksi on saatettu ensin yhteisön tavaramerkin mitättömäksi julistamista koskeva vaatimus, joka perustuu kansallisen oikeuden säännöllä suojattuun aikaisempaan oikeuteen, niiden päätöksellä voidaan evätä tavaramerkin haltijalta tälle myönnetty oikeus. Tällaisen päätöksen ulottuvuus tarkoittaa välttämättä, että päätöksen antavan elimen tehtävänä ei ole vain pelkästään hyväksyä kansallinen oikeus sellaisena kuin mitättömyysvaatimuksen esittäjä on sen esittänyt.

Toiseksi unionin yleisen tuomioistuimen harjoittamasta tuomioistuinvalvonnasta on todettava, että tämän valvonnan on täytettävä tehokkaan oikeussuojan periaatteen vaatimukset. Koska kansallisen oikeuden soveltamisella voidaan kyseessä olevassa prosessioikeudellisessa asiayhteydessä evätä yhteisön tavaramerkin haltijalta tämän oikeudet, on välttämätöntä, ettei unionin yleiseltä tuomioistuimelta evättäisi sovellettavasta kansallisesta oikeudesta todisteina esitettyjen asiakirjojen mahdollisten puutteiden vuoksi mahdollisuutta harjoittaa tosiasiassa tehokasta valvontaa. Tätä varten on siis voitava tarkistaa esitettyjen asiakirjojen lisäksi niiden oikeussääntöjen, joihin mitättömyysvaatimuksen esittäjä on vedonnut, sisältö, soveltamisedellytykset ja ulottuvuus.

Täten silloin, kun virastoa voidaan pyytää ottamaan huomioon muun muassa sen jäsenvaltion kansallinen oikeus, jossa mitättömyysvaatimuksen perusteena olevaa aikaisempaa oikeutta suojataan, sen on selvitettävä viran puolesta tässä tarkoituksessa hyödyllisiksi katsominsa keinoin kyseisen jäsenvaltion kansallinen lainsäädäntö, jos tällaiset tiedot ovat tarpeen asianomaisen mitättömyysperusteen soveltamisedellytysten ja erityisesti esitettyjen tosiseikkojen paikkansapitävyyden ja esitettyjen asiakirjojen todistusvoiman arvioimiseksi.

(ks. 40–45 kohta)
Kun kansallinen lainsäädäntö kuuluu unionin oikeuden soveltamisalaan, unionin tuomioistuimen, jolle on esitetty ennakkoratkaisupyyntö, on esitettävä kansalliselle tuomioistuimelle kaikki sellaiset tulkintaan liittyvät seikat, jotka ovat tarpeen, jotta kansallinen tuomioistuin voisi arvioida, onko kansallinen lainsäädäntö yhteensopiva niiden perusoikeuksien kanssa, joiden noudattamista unionin tuomioistuin valvoo.

Erityisesti silloin, kun jäsenvaltio vetoaa yleisen edun mukaisiin pakottaviin syihin sellaisen kansallisen lainsäädännön oikeuttamiseksi, joka on omiaan rajoittamaan palvelujen tarjoamisen vapauden käyttämistä, näiden unionin oikeudessa sallittujen oikeuttamisperusteiden osalta tulkinnassa on otettava huomioon unionin oikeuden yleiset oikeusperiaatteet ja erityisesti sittemmin Euroopan unionin perusoikeuskirjassa taatut perusoikeudet. Kyseiseen kansalliseen säännöstöön voidaan siten soveltaa määrättyjä poikkeuksia ainoastaan silloin, kun se on niiden perusoikeuksien mukainen, joiden noudattamista unionin tuomioistuin valvoo.

Silloin, kun kansallinen säännöstö osoittautuu sellaiseksi, että se voi estää yhden tai useamman EUT-sopimuksessa taatun perusvapauden käyttämisen, siihen voidaan soveltaa unionin oikeudessa määrättyjä poikkeuksia tämän estämisen oikeuttamiseksi vain silloin, kun se on niiden perusoikeuksien mukainen, joiden noudattamista unionin tuomioistuin valvoo. Tämä perusoikeuksien mukaisuuden velvoite kuuluu selvästi unionin oikeuden ja siten perusoikeuskirjan soveltamisalaan. Sitä, että jäsenvaltio soveltaa unionin oikeudessa määrättyjä poikkeuksia oikeuttaakseen EUT-sopimuksessa taatun perusvapauden rajoittamisen, on näin ollen pidettävä perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna unionin oikeuden soveltamisena.

(ks. 33, 35 ja 36 kohta)
Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29 8 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että henkilö, joka saattaa ilman oikeudenhaltijan lupaa suojattua aineistoa yleisön saataviin internetsivustolla kyseisen direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla, käyttää tuohon aineistoon tutustuvien henkilöiden internetyhteyden tarjoajan, jota on pidettävä mainitun direktiivin 8 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuna välittäjänä, palveluja.

Unionin oikeudessa tunnustettuja perusoikeuksia on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että internetyhteyden tarjoajaa kielletään tuomioistuimen antamalla määräyksellä tarjoamasta asiakkailleen pääsyä internetsivustolle, jolle on ladattu suojattua aineistoa ilman oikeudenhaltijoiden lupaa, kun kyseisessä määräyksessä ei täsmennetä, mihin toimenpiteisiin internetyhteyden tarjoajan on ryhdyttävä, ja kun internetyhteyden tarjoaja voi välttyä mainitun kiellon rikkomisesta määrättäviltä uhkasakoilta osoittamalla toteuttaneensa kaikki toimenpiteet, joita siltä voidaan kohtuudella edellyttää, sillä edellytyksellä kuitenkin, että yhtäältä toteutetuilla toimenpiteillä ei tarpeettomasti evätä internetin käyttäjiltä mahdollisuutta saada laillisesti saataviinsa käytettävissä olevia tietoja ja että toisaalta kyseisillä toimenpiteillä estetään luvaton tutustuminen suojattuun aineistoon tai ainakin huomattavasti vaikeutetaan tutustumista ja merkittävästi vähennetään sen houkuttelevuutta, että saman määräyksen adressaatin palveluihin turvautuvat internetin käyttäjät tutustuvat kyseiseen niiden saataviin immateriaalioikeuksien vastaisesti saatettuun aineistoon, mikä kansallisten viranomaisten ja tuomioistuimien on tarkastettava.

(ks. 64 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)