Asia C-501/11 P

Schindler Holding Ltd ym.

vastaan

Euroopan komissio

”Muutoksenhaku — Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt — Hissien ja liukuportaiden asennus- ja huoltomarkkinat — Emoyhtiön vastuu sen tytäryhtiön tekemistä kartellioikeuden rikkomisista — Holdingyhtiö — Yrityksen sisäinen ohjelma sääntöjen noudattamiseksi (Compliance-Programme) — Perusoikeudet — Oikeusvaltion periaatteet sakkojen määrän vahvistamisessa — Vallanjako-oppi, laillisuusperiaate sekä taannehtivuuskiellon, luottamuksensuojan ja syyllisyyteen perustuvan vastuun periaatteet — Asetus (EY) N:o 1/2003 — 23 artiklan 2 kohta — Pätevyys — Komission vuoden 1998 suuntaviivojen laillisuus”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 18.7.2013

Ks. tuomion teksti. (ks. 31, 56 ja 65 kohta)

Vaikka SEU 6 artiklan 3 kohdassa vahvistetuin tavoin Euroopan ihmisoikeussopimuksessa tunnustetut perusoikeudet ovat osa unionin oikeutta yleisinä periaatteina ja vaikka Euroopan unionin perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdassa velvoitetaan antamaan perusoikeuskirjan oikeuksille, jotka vastaavat Euroopan ihmisoikeussopimuksessa taattuja oikeuksia, sama merkitys ja sama ulottuvuus kuin mainitussa sopimuksessa, sopimusta ei voida pitää – niin kauan kuin unioni ei ole siihen liittynyt – muodollisesti unionin oikeusjärjestykseen sisältyvänä oikeudellisena välineenä. (ks. 32 ja 124 kohta)

Se seikka, että sakkojen määräämistä kilpailuoikeudellisissa asioissa koskevat päätökset ovat komission tekemiä, ei sellaisenaan ole vastoin Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaa. Tehokkaan oikeussuojan periaatteen osalta, joka on unionin oikeuden yleinen periaate, joka ilmaistaan nykyisin Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa ja joka unionin oikeudessa vastaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta, unionin tuomioistuimilla on EUT-sopimuksessa määrätyn laillisuusvalvontavallan lisäksi niille asetuksen N:o 1/2003 31 artiklalla SEUT 261 artiklan mukaisesti annettu täysi harkintavalta, jonka nojalla unionin tuomioistuimet voivat korvata komission arvioinnin omallaan ja siten poistaa määrätyn sakon tai uhkasakon taikka alentaa tai korottaa sen määrää. Koska perussopimuksissa määrätty valvonta merkitsee sitä, että unionin tuomioistuimet harjoittavat sekä oikeudellisiin seikkoihin että tosiseikkoihin kohdistuvaa valvontaa ja että niillä on toimivalta arvioida todisteita, kumota riidanalainen päätös tai muuttaa sakkojen määrää, SEUT 263 artiklassa määrätty laillisuusvalvonta, jota täydentää asetuksen N:o 1/2003 31 artiklassa säädetty sakon määrää koskeva täysi harkintavalta, ei ole ristiriidassa nykyisin perusoikeuskirjan 47 artiklaan sisältyvän tehokkaan oikeussuojan periaatteen kanssa. (ks. 33, 36 ja 38 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 43–45, 81, 84 ja 106 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 54, 55, 83 ja 106 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 56–58 kohta)

Kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat eivät ole lainsäädäntöä eivätkä SEUT 290 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua siirretyn toimivallan perusteella annettua lainsäädäntöä eivätkä myöskään kilpailuasioissa määrättävien sakkojen oikeudellinen perusta, koska nämä sakot vahvistetaan yksinomaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan perusteella. Suuntaviivoissa – joissa vahvistetaan käytännesääntöjä, joissa ilmaistaan noudatettava käytäntö ja joista komissio voi poiketa yksittäistapauksessa vain, jos se perustelee kyseisen poikkeamisen syillä, jotka ovat sopusoinnussa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa – ainoastaan kuvataan komission kilpailusääntöjen rikkomisen tutkinnassa käyttämä menetelmä ja arviointiperusteet, jotka se sitoutuu ottamaan huomioon sakon määrän vahvistamiseksi. Missään perussopimusten määräyksissä ei myöskään kielletä toimielintä vahvistamasta tällaisia ohjeellisia käytännesääntöjä. Tästä seuraa, että komissiolla on ollut toimivalta kyseisten suuntaviivojen vahvistamiseen. (ks. 66–69 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 75 kohta)

Vaikka oikeushenkilöiden yksilöllisen vastuun periaatteella onkin erityinen merkitys muun muassa siviilioikeudellisen vastuun yhteydessä, sillä ei kuitenkaan ole merkitystä määritettäessä kilpailuoikeuden sääntöjen rikkomisen tekijää, joka määräytyy yritysten konkreettisen käyttäytymisen perusteella. Perussopimusten laatijoiden valitsema ratkaisu on ollut käyttää kilpailuoikeuden sääntöjen rikkomisen tekijää yksilöitäessä yrityksen käsitettä eikä yhtiön tai oikeushenkilön käsitettä, jota käytetään SEUT 54 artiklassa. Tällä yrityksen käsitteellä tarkoitetaan taloudellista kokonaisuutta, vaikka oikeudellisesti tämän taloudellisen kokonaisuuden muodostaakin useampi kuin yksi luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö. Tästä seuraa, että kun taloudellinen yksikkö rikkoo kilpailusääntöjä, se joutuu vastuuseen tästä rikkomisesta. (ks. 101–104 ja 129 kohta)

Olettaman, jonka mukaan emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa kokonaan tai lähes kokonaan omistamassaan tytäryhtiössä, tarkoituksena on erityisesti rakentaa tasapaino yhtäältä sen merkityksen, joka on annettava tavoitteelle, joka liittyy kilpailusääntöjen ja erityisesti EY 81 artiklan vastaisesta toiminnasta rankaisemiseen ja sen uusiutumisen ehkäisemiseen, ja toisaalta sellaisten vaatimusten välille, jotka seuraavat unionin oikeuden tietyistä yleisistä periaatteista, kuten esimerkiksi syyttömyysolettamaa, seuraamusten yksilöllisyyttä ja oikeusvarmuutta koskevista periaatteista sekä puolustautumisoikeuksista, mukaan lukien asianosaisten prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaate. Tämä olettama on kuitenkin kumottavissa. Yksiköt, jotka haluavat kumota kyseisen olettaman, voivat esittää kaikki sellaiset seikat, joilla voidaan osoittaa, etteivät tytäryhtiö ja emoyhtiö muodosta yhtä taloudellista kokonaisuutta vaan että tytäryhtiö toimii markkinoilla itsenäisesti. Sen määrittämiseksi, päättääkö tytäryhtiö itsenäisesti toiminnastaan markkinoilla, on otettava huomioon tämän tytäryhtiön emoyhtiöön yhdistäviä taloudellisia, organisatorisia ja oikeudellisia yhteyksiä koskevat kaikki merkitykselliset seikat, jotka voivat vaihdella tapauksen mukaan ja joita ei näin ollen voida luetella tyhjentävästi. Liiketoimintapolitiikka on tässä yhteydessä vain yksi seikka muiden joukossa, eikä sitä myöskään ole tulkittava suppeasti. Se, että emoyhtiö on hyväksynyt käytännesäännöt sen tytäryhtiöiden estämiseksi rikkomasta kilpailuoikeuden sääntöjä ja kilpailuoikeudellisia suuntaviivoja, ei myöskään millään tavoin muuta sitä tosiasiaa, että sen on todettu rikkoneen kilpailusääntöjä, eikä sen perusteella voida myöskään osoittaa, että tytäryhtiöt päättäisivät liiketoimintapolitiikastaan itsenäisesti. Kyseisten käytännesääntöjen käyttöönotto viittaa ennemminkin siihen, että emoyhtiö tosiasiallisesti valvoo tytäryhtiöidensä liiketoimintapolitiikkaa. Se, että jotkut sen tytäryhtiöiden työntekijät eivät ole noudattaneet näitä käytännesääntöjä, ei riitä osoittamaan, että tytäryhtiöiden liiketoimintapolitiikka olisi itsenäistä. (ks. 108–110 ja 112–114 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 115, 158 ja 159 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 124 ja 128 kohta)

Vaikka yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrätyn sakon määrän vahvistamisen yhteydessä rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin on yksi rikkomisen vakavuutta arvioitaessa huomioon otettavista seikoista, se on yksi peruste muiden joukossa, kuten rikkomisen varsinainen luonne ja maantieteellisten markkinoiden laajuus. Tästä seuraa, että kilpailunvastaisen menettelytavan vaikutus ei sellaisenaan ole ratkaiseva peruste arvioitaessa sakon asianmukaista määrää. Erityisesti menettelytavan suunnitelmallisuuteen liittyvillä seikoilla voi olla suurempi merkitys kuin sen vaikutuksiin liittyvillä seikoilla, varsinkin kun kyse on sellaisinaan vakavista rikkomisista, kuten markkinoiden jakamisesta. Kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen määrän laskennasta annettujen noudatettavien suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan ensimmäisestä alakohdasta ilmenee sitä paitsi, että rikkomisen vaikutus on otettava huomioon vain, jos se on mitattavissa. Tästä seuraa, että vaikka unionin tuomioistuimet ottaisivat huomioon asianomaisen rikkomisen todellisen vaikutuksen markkinoihin – olettaen, että tämä vaikutus olisi todellakin mitattavissa –, ne tekisivät näin ylimääräisesti. (ks. 134–136 kohta)

Unionin tuomioistuimet eivät voi sakkojen määräämistä kilpailusääntöjen rikkomisesta koskevaan päätökseen kohdistamassaan laillisuusvalvonnassa tukeutua komission harkintavaltaan, kun kyse on niiden seikkojen valinnasta, jotka on otettava huomioon sovellettaessa kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen määrän laskemisessa noudatettavissa suuntaviivoissa mainittuja arviointiperusteita, ja näiden seikkojen arvioinnista, perusteena sille, etteivät ne harjoita oikeudellisia seikkoja ja tosiseikkoja koskevaa perinpohjaista laillisuusvalvontaa. Tätä sääntöä sovelletaan myös tuomioistuinten tutkiessa, onko komissio soveltanut oikein sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä rikkomiseen osallistuneiden yritysten yhteistyön perusteella annettua tiedonantoa. Yhdenvertaisen kohtelun periaate ei ole muutenkaan esteenä sille, että edullinen kohtelu myönnetään vain yritykselle, joka toimittaa vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 21 kohdassa tarkoitettua merkittävää lisäarvoa, sillä kyseisellä määräyksellä on hyväksyttävä tavoite. (ks. 155 ja 159 kohta)