Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Yhteisön oikeus – Yleiset oikeusperiaatteet – Oikeusvarmuus – Seuraamusten lakisidonnaisuus

2. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

3. Kilpailu – Sakot

(EY 81 artikla, EY 82 artikla, EY 83 artiklan 1 kohta ja 2 kohdan a ja d alakohta, EY 202 artiklan kolmas luetelmakohta ja EY 211 artiklan ensimmäinen luetelmakohta; neuvoston asetus N:o 17)

4. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jolla kilpailusääntöjen rikkominen todetaan

5. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Perusoikeudet – Syyttömyysolettama

(Euroopan yhtenäisasiakirjan johdanto-osa; Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 6 artiklan 2 kohta; Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla)

6. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Yhdenmukaistettu menettelytapa – Käsite

(EY 81 artiklan 1 kohta)

7. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Kielto – Kilpailusääntöjen rikkomiset

(EY 81 artiklan 1 kohta)

8. Kilpailu – Sakot – Päätös, jolla määrätään sakkoja

(EY 253 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

9. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

10. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

11. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakon ehkäisevä luonne

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohdan neljäs, viides ja kuudes alakohta)

12. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohdan kuudes alakohta)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus – Lieventävät asianhaarat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

14. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen

(EY 18 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

15. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Sakon määräämättä jättäminen tai sen alentaminen vastikkeeksi kilpailusääntöjen rikkomisesta syytetyn yrityksen yhteistyöstä

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 96/C 207/04 D jakson 1 kohta)

16. Yhteisön oikeus – Yleiset oikeusperiaatteet – Kielto soveltaa rikoslainsäädäntöä taannehtivasti

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla; komission tiedonanto 98/C 9/03)

17. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Salassapitovelvollisuus

(EY 287 artikla)

Tiivistelmä

1. Seuraamusten lakisidonnaisuuden periaate liittyy erottamattomasti oikeusvarmuuden periaatteeseen, joka on yhteisön oikeuden yleinen periaate, jonka mukaan muun muassa kaiken yhteisön lainsäädännön on oltava selvää ja täsmällistä erityisesti, kun siinä asetetaan tai sen perusteella voidaan asettaa seuraamuksia, jotta ne, joita asia koskee, voivat tuntea ilman epäselvyyttä siihen perustuvat oikeudet ja velvollisuudet ja ryhtyä tilanteen edellyttämiin toimiin. Tämä periaate, joka on osa jäsenvaltioiden yhteistä valtiosääntöperinnettä ja joka on vahvistettu eri kansainvälisissä sopimuksissa ja muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklassa, koskee sekä luonteeltaan rikosoikeudellisia normeja että erityisiä hallinnollisia keinoja, joilla määrätään tai voidaan määrätä hallinnollisia seuraamuksia. Sitä sovelletaan sekä normeihin, joissa vahvistetaan rikkomisen muodostavat tekijät, että normeihin, joissa määritellään ensiksi mainittujen normien rikkomisen seuraukset. Tältä osin edellä mainitun yleissopimuksen 7 artiklan 1 kappaleesta seuraa, että laissa on määriteltävä selvästi rikokset ja rangaistukset, jotka niistä määrätään. Tämä edellytys täyttyy, kun yksityinen oikeussubjekti voi tietää kyseessä olevan säännöksen tai määräyksen sanamuodon ja tarvittaessa tuomioistuinten siitä tekemän tulkinnan perusteella, mitkä toimet tai laiminlyönnit synnyttävät sen rikosoikeudellisen vastuun.

Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että tämän määräyksen vaatimusten täyttämiseksi ei edellytetä, että niiden säännösten sanamuoto, joiden nojalla nämä seuraamukset määrätään, on niin täsmällinen, että näiden säännösten rikkomisen mahdolliset seuraukset olisivat ennakoitavissa täysin varmasti. Sen mukaan säännöksen epämääräinen sanamuoto ei välttämättä merkitse Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan rikkomista ja se, että laissa annetaan harkintavaltaa, ei itsessään ole ristiriidassa ennakoitavuuden vaatimuksen kanssa edellyttäen, että tällaisen harkintavallan laajuus ja sen käyttämistapa määritellään riittävän selvästi, kun otetaan huomioon kyseessä oleva hyväksytty tavoite, jotta oikeussubjektia suojataan riittävästi omavaltaisilta toimilta. Tässä yhteydessä Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ottaa huomioon paitsi lain sanamuodon myös sen, onko käytettyjä epämääräisiä käsitteitä täsmennetty vakiintuneessa ja julkaistussa oikeuskäytännössä. Jäsenvaltioiden yhteisen valtiosääntöperinteen huomioon ottaminen ei lisäksi aiheuta sitä, että yhteisön oikeuden yleiselle periaatteelle, joka seuraamusten lakisidonnaisuuden periaate on, annettaisiin erilainen tulkinta.

(ks. 66–69 ja 71–73 kohta)

2. Olettaen, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaletta sovelletaan komission määräämiin seuraamuksiin yhteisön kilpailusääntöjen rikkomistapauksessa, asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta, joka koskee sakkojen määräämistä yrityksille, jotka ovat rikkoneet yhteisön kilpailusääntöjä, ei ole ristiriidassa seuraamusten lakisidonnaisuuden periaatteen kanssa, kun otetaan huomioon seuraavat seikat:

– komissiolla ei ole rajatonta harkintavaltaa sakkojen vahvistamiseksi, koska sen on noudatettava ylärajaa, joka on vahvistettu kyseessä olevien yritysten liikevaihdon mukaan, ja otettava huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus ja kesto

– kun komissio vahvistaa sakkojen määrää, sen on noudatettava yleisiä oikeusperiaatteita ja erityisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta

– näitä samoja rajoituksia sovelletaan, kun komissio käyttää harkintavaltaansa sen osalta, onko sakko määrättävä vai ei

– yhteisöjen tuomioistuinten harjoittama valvonta on mahdollistanut asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa mahdollisesti esiintyneiden epämääräisten käsitteiden täsmentämisen vakiintuneella ja julkaistulla oikeuskäytännöllä

– komissio on kehittänyt hallinnollisen käytännön, joka on tunnettu, johon on mahdollista tutustua ja joka voi olla viitteenä, kun on kyse yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattamisesta, vaikka se ei olekaan oikeudellinen kehys määrättäville sakoille, koska sakkojen tason korottaminen edellä mainitussa 15 artiklan 2 kohdassa vahvistetuissa rajoissa on aina mahdollista, jos yhteisön kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen tätä edellyttää

– komissio on antanut sakkojen vahvistamista koskevat suuntaviivat, joten se on rajoittanut harkintavaltansa käyttöä myötävaikuttaen täten oikeusvarmuuden takaamiseen, ja sen on noudatettava yhdenvertaisen kohtelun ja luottamuksensuojan periaatteita

– komission on EY 253 artiklan nojalla perusteltava päätöksensä, joilla määrätään sakko.

(ks. 71 ja 74–84 kohta)

3. Ei voida katsoa, että toimivalta määrätä sakkoja EY 81 ja EY 82 artiklan rikkomistapauksessa olisi alkujaan kuulunut neuvostolle, joka olisi siirtänyt sen tai sen täytäntöönpanon komissiolle EY 202 artiklan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitetulla tavalla. EY 83 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan a ja d alakohdan ja EY 211 artiklan ensimmäisen luetelmakohdan mukaisesti tämä toimivalta kuuluu itse asiassa komission itsenäiseen tehtävään huolehtia siitä, että yhteisön lainsäädäntöä noudatetaan, koska tämä tehtävä on täsmennetty, rajoitettu ja vahvistettu muodollisesti EY 81 ja EY 82 artiklan soveltamisen osalta asetuksella N:o 17. Komissiolle tässä asetuksessa annettu toimivalta määrätä sakkoja perustuu siis itse perustamissopimuksen määräyksiin, ja sillä pyritään siihen, että kyseisissä artikloissa määrättyjä kieltoja voidaan soveltaa tehokkaasti.

(ks. 86 ja 87 kohta)

4. Oikeusvarmuuden, joka taloudellisilla toimijoilla on oltava, vaatimus merkitsee sitä, että kilpailusääntöjen rikkomista koskevassa oikeudenkäynnissä komissio, jolla on todistustaakka toteamiensa rikkomisten osalta, esittää asianmukaisen näytön, jolla osoitetaan oikeudellisesti riittävällä tavalla rikkomisen muodostavien tosiseikkojen olemassaolo. Rikkomisen väitetyn keston osalta sama oikeusvarmuuden periaate edellyttää sitä, että jos ei ole olemassa näyttöä, jolla voidaan osoittaa suoraan rikkomisen kesto, komissio esittää ainakin näyttöä, joka liittyy ajallisesti riittävän lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin, joiden perusteella voidaan kohtuudella päätellä, että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä tiettyjen kahden ajankohdan välillä.

(ks. 114 ja 153 kohta)

5. Syyttömyysolettama, sellaisena kuin se ilmenee muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 2 kappaleesta, on yksi perusoikeuksista, jotka yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön – jota Euroopan yhtenäisasiakirjan johdanto-osa ja Euroopan unionin perustamissopimuksen 6 artiklan 2 kohta sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla sitä paitsi tukevat – mukaan tunnustetaan yhteisön oikeusjärjestyksessä. Kun otetaan huomioon kyseessä olevien rikkomisten luonne sekä niihin liittyvien seuraamusten luonne ja ankaruus, syyttömyysolettaman periaate soveltuu erityisesti yrityksiä koskevien kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen.

(ks. 115 kohta)

6. ”Yhdenmukaistetun menettelytavan” käsite muodostuu sellaisesta yritysten välisen yhteistoiminnan muodosta, jolla korvataan tietoisesti kilpailun riskit yritysten välisellä käytännön yhteistyöllä ilman, että tehtäisiin varsinaista sopimusta. Kyseessä olevat yhteensovittamisen ja yhteistyön kriteerit eivät edellytä todellisen ”suunnitelman” laatimista, vaan niitä on tulkittava perustamissopimuksen kilpailua koskeviin määräyksiin kuuluvan sellaisen ajatuksen valossa, jonka mukaan jokaisen taloudellisen toimijan on määriteltävä itsenäisesti se toimintatapa, jota se aikoo noudattaa yhteismarkkinoilla. Vaikka on totta, että tämä itsenäisyyden edellytys ei sulje pois taloudellisten toimijoiden oikeutta sopeutua järkevästi kilpailijoidensa todettuun tai niiltä odotettuun käyttäytymiseen, se on kuitenkin jyrkästi ristiriidassa sen kanssa, että tällaisten toimijoiden välillä olisi suoria tai epäsuoria kontakteja, joiden tarkoituksena on joko vaikuttaa jonkin tosiasiallisen tai mahdollisen kilpailijan markkinakäyttäytymiseen tai paljastaa tällaiselle kilpailijalle se, kuinka yritys itse on päättänyt käyttäytyä tai kuinka se aikoo itse käyttäytyä markkinoilla, tai joilla on tällaisia vaikutuksia.

Yhdenmukaistetun menettelytavan toteen näyttämiseksi ei siis ole välttämätöntä osoittaa, että tietty kilpailija on muodollisesti sitoutunut harjoittamaan tietynlaista toimintaa yhtä tai useampaa muuta kilpailijaa kohtaan tai että kilpailijat ovat vahvistaneet yhdessä tulevan toimintansa markkinoilla. Riittävää on se, että aikeistaan ilmoittaessaan kilpailija on poistanut tai ainakin selvästi vähentänyt epätietoisuutta omasta odotettavissa olevasta markkinakäyttäytymisestään. Lisäksi vaikka se, että kartellin osallistujat vastavuoroisesti ilmoittavat aikomuksestaan päättää kartelli, ei ole sen päättämisen edellytys, on kuitenkin niin, että kun yritys osallistuu – vaikkei osallistuminen ole aktiivista – yritysten välisiin kokouksiin, joiden tarkoitus on kilpailunvastainen, ilmoittamatta julkisesti olevansa sitoutumatta niissä sovittuihin asioihin, ja kun se on antanut muiden osanottajien näin ymmärtää, että se on hyväksynyt kokousten tulokset ja toimii niiden mukaisesti, voidaan katsoa osoitetun, että se osallistuu näiden kokousten tuloksena olevaan kartelliin.

Vaikka EY 81 artiklan 1 kohdan sanamuodosta ilmenee lisäksi, että yhdenmukaistettu menettelytapa merkitsee paitsi yritysten välistä yhteistoimintaa myös tietynlaista markkinakäyttäytymistä tämän yhteistoiminnan jälkeen ja syy‑yhteyttä näiden kahden tekijän välillä, on oletettava, elleivät asianomaiset toimijat esitä niille kuuluvan näyttövelvollisuuden mukaisesti vastakkaista näyttöä, että yhteistoimintaan osallistuvat ja edelleen markkinoilla toimivat yritykset ottavat markkinakäyttäytymisessään huomioon kilpailijoidensa kanssa vaihdetut tiedot. Näin on etenkin siinä tapauksessa, että yhteistoiminta jatkuu pitkän ajanjakson kuluessa säännöllisenä.

(ks. 132–134 ja 136 kohta)

7. EY 81 artiklan 1 kohdan rikkominen voi perustua paitsi yksittäiseen toimenpiteeseen myös useiden toimenpiteiden kokonaisuuteen taikka jatkuvaan toimintaan. Tätä tulkintaa ei voida kyseenalaistaa sillä perusteella, että tällaisten useiden toimenpiteiden tai tällaisen jatkuvan toiminnan yhtä tai useampaa osa-aluetta voitaisiin itsessään ja yksin tarkasteltuna pitää kyseisen määräyksen rikkomisena. Kun eri toimenpiteet kuuluvat ”kokonaissuunnitelmaan”, koska niiden yhteisenä tavoitteena on kilpailun vääristäminen yhteismarkkinoiden sisällä, komissiolla on oikeus kohdistaa vastuu näistä toimenpiteistä sen mukaan, miten yritykset ovat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen, kun rikkomista arvioidaan kokonaisuutena.

(ks. 155 kohta)

8. Erityisesti niiden sakkojen määrän laskemisen osalta, jotka komissio määrää yhteisön kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi, olennaiset menettelymääräykset, joihin perusteluvelvollisuus kuuluu, täyttyvät, jos komissio ilmoittaa päätöksessään arviointiperusteet, joiden perusteella se on voinut määrittää kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston. Perusteluvelvollisuuden laajuus on lisäksi määriteltävä ottaen huomioon se, että rikkomisten vakavuus on osoitettava erittäin monien seikkojen perusteella, vaikka huomioon otettavista kriteereistä ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa. Lisäksi perusteluvelvollisuus ei edellytä, että komission olisi mainittava päätöksessään numerotiedot, jotka liittyvät sakkojen laskentatapaan, vaan se edellyttää komission mainitsevan yksinomaan arviointiperusteet, joiden avulla se on määrittänyt rikkomisen vakavuuden ja keston.

(ks. 193 ja 194 kohta)

9. Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta määritettäessä on otettava huomioon muun muassa moititun käyttäytymisen normatiivinen ja taloudellinen asiayhteys. Sen arvioimiseksi, mitkä kilpailusääntöjen rikkomisen konkreettiset vaikutukset markkinoihin ovat, mikä komission on tehtävä aina kun tämä on mahdollista, sen on käytettävä vertailukohtana kilpailutilannetta, joka olisi normaalisti vallinnut ilman kilpailusääntöjen rikkomista. Tästä seuraa, että hintakartellien tapauksessa komission toteamus, jonka mukaan nämä sopimukset todella mahdollistivat sen, että kyseiset yritykset saavuttivat myyntihinnat, jotka ylittivät hinnat, jotka olisivat vallinneet ilman kartellia, sallii komission ottaa huomioon sakon suuruutta määrittäessään kilpailusääntöjen rikkomisen markkinoille aiheuttamien vahingollisten vaikutusten merkityksen ja näin ollen vahvistaa sakon suuruus rikkomisen vakavuuden perusteella korkeammalle tasolle kuin mille se olisi vahvistettu ilman tällaista to teamusta. Tämän arvioinnin yhteydessä komission on otettava huomioon kyseisten markkinoiden objektiivinen tilanne vallitsevan taloudellisen ja mahdollisesti normatiivisen asiayhteyden osalta. Tarvittaessa on otettava huomioon ”objektiivisten taloudellisten tekijöiden” olemassaolo, joista ilmenee, että ”vapaan kilpailun” vallitessa hintataso ei olisi kehittynyt samalla tavalla kuin noudatettujen hintojen tapauksessa.

(ks. 216 ja 222–224 kohta)

10. Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus voidaan osoittaa viittaamalla lainvastaisten menettelytapojen luonteeseen ja tarkoitukseen. Menettelytavan tarkoitusta koskevilla seikoilla voi olla suurempi merkitys sakon määrää vahvistettaessa kuin sen vaikutuksia koskevilla seikoilla. Kilpailunvastaisen menettelytavan vaikutus ei ole ratkaiseva kriteeri sakon asianmukaista määrää arvioitaessa. Menettelytavan suunnitelmallisuuteen liittyvillä seikoilla voi olla suurempi merkitys kuin kyseisiin vaikutuksiin liittyvillä seikoilla erityisesti, kun on kyse itsessään vakavista rikkomisista, joita ovat esimerkiksi hintojen vahvistaminen ja markkinoiden jakaminen. Lisäksi hintojen vahvistamista koskevien horisontaalisten kartellien on aina katsottu kuuluvan yhteisön kilpailuoikeuden vakavimpiin rikkomisiin.

(ks. 250–252 kohta)

11. Kun komissio määrittää sakkojen suuruutta yhteisön kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi, sen on otettava huomioon paitsi rikkomisen vakavuus ja asian erityisolosuhteet myös se asiayhteys, johon kyseinen rikkominen sijoittuu, ja huolehdittava siitä, että sen toiminnalla on ehkäisevä vaikutus erityisesti, kun on kyse rikkomisista, jotka ovat erityisen haitallisia yhteisön tavoitteiden toteuttamisen kannalta.

Tämän osalta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa vahvistetaan sitä paitsi, että rikkomisen laadun, sen todellisen vaikutuksen markkinoihin ja markkinoiden maantieteellisen laajuuden ohella on otettava huomioon rikkomiseen syyllistyneiden todellinen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa huomattavaa vahinkoa muille toimijoille ja erityisesti kuluttajille ja määritettävä sakon suuruus tasolle, joka on riittävän varoittava (1 A kohdan neljäs alakohta). Komissio voi myös ottaa huomioon sen, että suuret yritykset kykenevät paremmin arvioimaan itse toimintaansa mahdollisesti liittyviä rikkomisia ja niistä aiheutuvia seurauksia (1 A kohdan viides alakohta).

Kun on kyse ensimmäisestä näistä seikoista, ehkäisevän vaikutuksen tavoitteella, johon komissio voi pyrkiä vahvistaessaan sakon suuruutta, pyritään varmistamaan se, että yritykset noudattavat perustamissopimuksessa vahvistettuja kilpailusääntöjä, jotka koskevat niiden toimintaa yhteisössä tai Euroopan talousalueella. Tämä tavoite voidaan saavuttaa asianmukaisesti vain, kun otetaan huomioon yrityksen tilanne sakon määräämispäivänä. On itse asiassa tehtävä ero yhtäältä sen, miten laajasti rikkominen vaikuttaa markkinoihin ja mikä kunkin kartelliin osallistuneen vastuu siitä on (minkä suuntaviivojen 1 A kohdan neljäs ja kuudes alakohta kattavat), ja toisaalta sen välillä, mikä sakon määräämisen ehkäisevän vaikutuksen on oltava.

Sen osalta, miten laajasti rikkominen vaikuttaa markkinoihin ja mikä kunkin kartelliin osallistuneen vastuu rikkomisesta on, tavaroista, joita rikkominen koskee, saatava liikevaihto voi osoittaa asianmukaisesti sen, miten laajasti rikkominen vaikuttaa markkinoihin. Kilpailunrajoitusten kohteena olevista tavaroista saatu liikevaihto on objektiivinen peruste, jolla tämän menettelyn haitallinen vaikutus tavanomaiseen kilpailuun saadaan täsmällisesti mitatuksi.

Tarve varmistaa sakon riittävän ehkäisevä vaikutus, kun sillä ei perustella sakkojen yleisen tason korottamista kilpailupolitiikan täytäntöönpanon yhteydessä, edellyttää kuitenkin, että sakon määrää mukautetaan niin, että voidaan ottaa huomioon sakon tavoiteltu vaikutus sen kohteena olevalle yritykselle, jotta sakko ei ole merkityksetön tai päinvastoin liiallinen muun muassa kyseisen yrityksen taloudelliseen kykyyn nähden, niiden vaatimusten mukaisesti, jotka perustuvat yhtäältä tarpeeseen varmistaa sakon tehokkuus ja toisaalta suhteellisuusperiaatteen noudattamiseen. Juuri muun muassa yritysten luovuttamis‑ tai keskittymätoimien vuoksi yrityksen kokonaisresurssit voivat vaihdella vähentyen tai lisääntyen huomattavasti suhteellisen lyhyen ajan kuluessa erityisesti rikkomisen päättymisen ja sakkoa koskevan päätöksen tekemisen välillä.

Tästä seuraa, että kyseiset resurssit on arvioitava sakon määräämispäivänä, jotta saavutetaan asianmukaisesti ehkäisevä tavoite, ja tämä on tehtävä suhteellisuusperiaatetta noudattaen. Tämän osalta on samoista syistä todettava, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan puitteissa sakon yläraja, joksi on vahvistettu 10 prosenttia kyseisen yrityksen liikevaihdosta, määritetään sen kokonaisliikevaihdon mukaan, joka on saatu koko maailmassa päätöstä edeltävän tilikauden aikana. Sakon sellaisen mahdollisen korotuksen määrittämiseksi, jolla on tarkoitus varmistaa sakon ehkäisevä vaikutus, on otettava huomioon yrityksen taloudellinen kyky ja todelliset resurssit sillä hetkellä, jona sille määrätään sakko, eikä sen taseeseen kirjattua pro forma -arviointia, joka on luonteeltaan kuvitteellinen ja joka perustuu sellaisten tilinpidon sääntöjen soveltamiseen, jotka asianomainen yritys on itselleen asettanut.

Mitä tulee toiseen seikkaan eli yrityksillä oleviin lainopillisiin ja taloudellisiin rakenteisiin, joiden avulla niiden on helpompi havaita, jos niiden toiminta muodostaa rikkomisen, sillä pyritään rankaisemaan enemmän suuria yrityksiä, joiden osalta oletetaan, että niillä on riittävät tiedot ja rakenteelliset keinot tiedostaa käyttäytymisensä kilpailunvastainen luonne ja arvioida sen mahdollisia etuja. Tämän osalta liikevaihdon, jonka perusteella komissio määrittää kyseisten yritysten koon ja siis niiden kyvyn määrittää käyttäytymisensä luonne ja seuraukset, on liityttävä niiden tilanteeseen kilpailusääntöjen rikkomishetkellä.

(ks. 95, 96, 272–274, 278–280, 283, 285, 289, 290 ja 302 kohta)

12. Kun on kyse kartellin eri osallistujille määrättävien sakkojen määrän vahvistamisesta, lähestymistapaa, jossa kartellin jäsenet jaetaan useisiin luokkiin, mikä merkitsee sitä, että samaan luokkaan kuuluville yrityksille vahvistetaan kiinteämääräinen perusmäärä, ei periaatteessa voida arvostella, vaikka siinä jätetään huomiotta samaan luokkaan kuuluvien yritysten kokoerot. Kun sakot määrätään useille yrityksille, jotka ovat syyllistyneet samaan rikkomiseen, komission ei itse asiassa tarvitse varmistaa sakkojen määrää vahvistaessaan, että sakkojen lopulliset määrät kuvastavat kaikkia kyseessä olevien yritysten välisiä eroavaisuuksia niiden kokonaisliikevaihdon osalta.

Tällaisessa luokkiin jaossa on kuitenkin noudatettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, jonka mukaan toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei saa kohdella eri tavalla ja erilaisia tapauksia samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella. Tästä samasta näkökulmasta käsin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 1 A kohdan kuudennessa alakohdassa todetaan, että sitä, että samantyyppiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneet yritykset ovat ”huomattavan” erikokoisia, voidaan käyttää perusteena sille, että ne erotellaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa. Lisäksi sakkojen suuruuden on ainakin oltava oikeassa suhteessa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arviointiin vaikuttaviin seikkoihin. Niinpä silloin, kun komissio jakaa kyseiset yritykset eri luokkiin sakkojen suuruuden määrittämiseksi, kuhunkin tällä tavoin yksilöityyn luokkaan sovellettavan kynnysluvun on oltava johdonmukainen ja objektiivisesti perusteltu.

Kun otetaan huomioon perusmäärän korotusprosentin vahvistamisen, jolla pyritään varmistamaan sakon riittävän ehkäisevä vaikutus, tavoite eli sakon suuruuden mukauttaminen sen mukaan, mitkä yrityksen kokonaisresurssit ovat ja mikä sen kyky hankkia tarvittavat varat kyseisen sakon maksamiseen ovat, sillä pyritään pikemminkin takaamaan sakon tehokkuus kuin ottamaan huomioon rikkomisen vahingollisuus tavanomaiselle kilpailulle ja siis kyseisen rikkomisen vakavuus. Tästä seuraa, että vaatimusta, joka koskee yritysten luokkiin jaottelua koskevan menetelmän objektiivista perusteltavuutta, on tulkittava tiukemmin tilanteessa, jossa tätä luokittelua ei tehdä sakon suuruuden määrittämiseksi rikkomisen vakavuuden perusteella vaan perusmäärän korottamisen määrittämiseksi tarkoituksena varmistaa, että määrätyllä sakolla on riittävän ehkäisevä vaikutus.

Vaikka tiettyihin yrityksiin sovelletaan sakon suuruutta rikkomisen vakavuuden perusteella määritettäessä niiden luokkiin jakamisen vuoksi samaa perusmäärää niiden kokoeroista huolimatta, kyseinen erilainen kohtelu voidaan perustella objektiivisesti sillä, että kilpailusääntöjen rikkomisen luonteelle on annettu etusija yritysten kokoon nähden kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa. Tätä perustelua ei kuitenkaan sovelleta sakon korotusprosentin määrittämiseen tarkoituksena varmistaa, että sakolla on riittävän ehkäisevä vaikutus, kun otetaan huomioon, että tämä korotus perustuu lähinnä ja objektiivisesti yritysten kokoon ja resursseihin eikä rikkomisen luonteeseen.

(ks. 323–325 ja 328–331 kohta)

13. Määritettäessä kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi määrätyn sakon määrää on tietenkin tärkeää, että yritys on toteuttanut toimenpiteitä estääkseen sen, että sen työntekijät rikkovat jatkossa uudelleen yhteisön kilpailusääntöjä, mutta tämä ei muuta millään tavalla sitä, että kilpailusääntöjen rikkominen on todella tapahtunut. Tästä seuraa, että pelkästään se, että komissio on aikaisemmassa päätöskäytännössään eräissä tapauksissa ottanut lieventävänä seikkana huomioon kilpailusääntöjen noudattamisohjelman käyttöön ottamisen, ei merkitse, että komissiolla olisi velvollisuus toimia samoin jossain toisessa tapauksessa. Komissiolla ei siis ole velvollisuutta ottaa tällaista seikkaa lieventävänä seikkana huomioon, kunhan se noudattaa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, mikä edellyttää sitä, että se ei arvioi tätä seikkaa eri tavoin saman päätöksen adressaatteina olevien eri yritysten osalta.

Lisäksi ei ole epäilystäkään siitä, että pelkästään sillä, että yritys hyväksyy ohjelman toimintansa saattamiseksi kilpailulainsäädännön mukaiseksi, ei voida taata asianmukaisesti ja varmasti sitä, että se noudattaa jatkossa pysyvästi kyseistä lainsäädäntöä, joten komissio ei ole tällaisen ohjelman vuoksi velvollinen alentamaan sakkoa siksi, että sillä oleva ehkäisevä tavoite on jo ainakin osittain saavutettu.

(ks. 350, 351 ja 361 kohta)

14. Yleisestävyyteen perustuvien syiden kieltoa sovelletaan siihen erityistilanteeseen, joka koskee jäsenvaltioiden yleisen järjestyksen vuoksi toteuttamia poikkeustoimenpiteitä unionin kansalaisten vapaan liikkuvuuden periaatteeseen, joka vahvistetaan EY 18 artiklan 1 kohdassa, eikä se suinkaan ole yleisperiaate, joten on ilmeistä, että sitä ei voida siirtää sellaisenaan ja yksinkertaisesti tilanteeseen, jossa komissio määrää sakkoja yrityksille yhteisön kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi. Komissio voi päinvastoin vapaasti ottaa huomioon sen, että vaikka kilpailunvastaiset käytännöt on säädetty lainvastaisiksi jo yhteisön kilpailupolitiikan alussa, ne ovat vielä suhteellisen yleisiä sen vuoksi, että tietyt yritykset voivat saada niiden avulla hyötyä, ja siis katsoa, että sakkojen tasoa on syytä nostaa niiden ehkäisevän vaikutuksen lisäämiseksi, mikä vastaa ainakin osittain tarpeeseen, jonka mukaan sakoilla on oltava ehkäisevä vaikutus myös muihin kuin niihin yrityksiin nähden, joille sakot määrätään.

(ks. 359 ja 360 kohta)

15. Sakkojen alentaminen yhteisön kilpailulainsäädännön rikkomiseen osallistuneiden yritysten tehdessä yhteistyötä komission kanssa perustuu näkemykseen siitä, että tällainen yhteistyö helpottaa komission tehtävää.

Tämän osalta yritys, joka on tyytynyt hallinnollisessa menettelyssä olemaan ottamatta kantaa tosiseikkoja koskeviin komission väitteisiin eli ei siis ole tunnustanut niitä oikeiksi, ei todellisuudessa helpota komission työtä. Ei myöskään riitä, että yritys yleisesti ilmoittaa jättävänsä kartelliasioita koskevan yhteistyötiedonannon mukaisesti kiistämättä esitetyt tosiseikat, jos tällaisesta ilmoituksesta ei ole käsiteltävänä olevan asian tilanteessa komissiolle mitään hyötyä. Lopuksi alennus yhteistyötiedonannon nojalla on perusteltu ainoastaan, kun toimitettujen tietojen ja kyseessä olevan yrityksen käyttäytymisen yleisemminkin voidaan katsoa osoittavan, että yritys on harjoittanut todellista yhteistyötä. Kuten yhteistyön käsitteestä, sellaisena kuin sitä on selitetty yhteistyötiedonannossa ja erityisesti tämän tiedonannon johdannossa ja D jakson 1 kohdassa, seuraa, alennus voidaan myöntää kyseisen tiedonannon perusteella yksinomaan, jos kyseessä olevan yrityksen käyttäytyminen ilmentää tällaista yhteistyöhenkeä.

(ks. 380–383 kohta)

16. Taannehtivuuskiellon periaatteen noudattamisen valvomiseksi on selvitettävä, oliko sakkojen alalla tapahtunut komission yleisen kilpailupolitiikan muuttaminen, joka perustui muun muassa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettuihin suuntaviivoihin, kohtuudella ennakoitavissa asianomaisten rikkomisten tapahtuma-aikana.

Tämän osalta suuntaviivojen tärkein uutuus on se, että niissä otetaan laskemisen lähtökohdaksi perusmäärä, joka määritetään tämän osalta vahvistetuista haarukoista käsin, ja nämä haarukat kuvastavat rikkomisten eri vakavuusasteita, mutta ne eivät sellaisinaan liity mitenkään asianmukaiseen liikevaihtoon. Tämä menetelmä perustuu siis lähinnä sakkojen – vaikkakin suhteelliseen ja joustavaan – taksoittamiseen. On siis selvitettävä, oliko tämä uusi sakkojen laskentatapa yritysten kohtuudella ennakoitavissa kyseessä olevien rikkomisten tapahtuma-aikana, jos oletetaan, että se vaikutti raskauttavasti määrättyjen sakkojen tasoon. Se, että komissio on aikaisemmin soveltanut tietyntasoisia sakkoja tietyntyyppisiin rikkomisiin, ei voi merkitä sitä, etteikö se voisi nostaa tätä sakkojen tasoa asetuksessa N:o 17 vahvistetuissa rajoissa, jos tämä on tarpeen yhteisön kilpailupolitiikan täytäntöönpanon varmistamiseksi, vaan yhteisön kilpailulainsäädännön tehokas soveltaminen edellyttää päinvastoin sitä, että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi.

Tästä seuraa, että yritykset, joita mahdollisesti sakkoon johtava hallinnollinen menettely koskee, eivät voi perustellusti luottaa siihen, että komissio ei ylitä aikaisemmin käyttämäänsä sakkojen tasoa tai että se käyttää tiettyä sakkojen laskentatapaa. Näin ollen kyseisten yritysten on otettava huomioon se mahdollisuus, että komissio päättää milloin tahansa niitä normeja noudattaen, jotka ohjaavat sen toimintaa, korottaa sakkojen tasoa suhteessa siihen, jota on sovellettu aiemmin. Tämä ei päde ainoastaan tilanteessa, jossa komissio korottaa sakkojen tasoa määrätessään sakkoja yksittäistapausta koskevissa päätöksissä, vaan myös tilanteissa, joissa tämä korotus toteutetaan soveltamalla yksittäistapauksiin suuntaviivojen kaltaisia soveltamisalaltaan yleisiä käytännesääntöjä. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee sitä paitsi, että lain ennakoitavuuden vastaista ei ole se, että asianomaisen henkilön on käytettävä asiantuntevia neuvonantajia arvioidakseen tietyn teon mahdollisia seurauksia asian olosuhteissa kohtuullisessa määrin. Tämä koskee erityisesti ammattilaisia, jotka ovat tottuneet harjoittamaan ammattiaan erittäin huolellisesti. Heidän voidaan näin ollen edellyttää arvioivan toimintansa riskejä erityisen huolellisesti.

Tästä on pääteltävä, että suuntaviivat ja erityisesti niiden sisältämä uusi sakkojen laskentatapa – jos oletetaan, että se vaikutti raskauttavasti määrättyjen sakkojen tasoon – olivat yritysten kohtuudella ennakoitavissa asianomaisen rikkomisen tapahtuma-aikana.

(ks. 388–396 kohta)

17. EY 287 artiklassa määrätään, että yhteisön toimielinten jäsenet, virkamiehet ja toimihenkilöt eivät saa ”ilmaista salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluvia tietoja eikä varsinkaan tietoja yrityksistä taikka niiden liikesuhteista tai kustannustekijöistä”. Vaikka määräys tarkoittaakin ennen kaikkea yrityksiltä kerättyjä tietoja, adverbi ”varsinkaan” osoittaa, että kyseessä on yleisperiaate, jota sovelletaan myös muihin luottamuksellisiin tietoihin. Kontradiktorisissa menettelyissä, joissa saatetaan määrätä seuraamuksia, ehdotetun rangaistuksen luonne ja määrä kuuluvat kuitenkin lähtökohtaisesti salassapitovelvollisuuden piiriin siihen saakka, kun seuraamuksesta on lopullisesti päätetty ja se on julistettu. Tämä periaate perustuu muun muassa tarpeeseen varjella asianomaisen mainetta ja kunniaa, kun tätä ei ole tuomittu.

Näin ollen komission velvollisuus olla paljastamatta lehdistölle tietoja, jotka koskevat täsmällistä suunniteltua seuraamusta, ei liity ainoastaan sen velvollisuuteen noudattaa salassapitovelvollisuutta vaan myös sen hyvää hallintotapaa koskevaan velvollisuuteen. Lopuksi syyttömyysolettaman periaatetta sovelletaan yritysten kilpailusääntöjen rikkomista koskeviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen. On ilmeistä, että komissio ei ole noudattanut tätä olettamaa, kun se on ennen kuin yritys, jota se syyttää, on virallisesti katsottu syylliseksi, toimittanut lehdistölle päätösehdotuksensa, joka on esitetty neuvoa-antavalle komitealle sen lausuntoa varten ja komission jäsenten kollegion hyväksyttäväksi.

Yhtäältä rikkomisen paikkansapitävyyttä, joka on todellakin osoitettu hallinnollisen menettelyn päätteeksi, ei kuitenkaan voida kyseenalaistaa näytöllä siitä, että komissio on ennenaikaisesti ilmaissut uskovansa rikkomisen olemassaoloon ja maininnut tämän seurauksena yritykselle määrättäväksi suunnittelemansa sakon määrän. Ei lisäksi voida väittää, että se, että komissio paljastaa päätöksen sisällön hallinnollisen menettelyn jälkeen ja sen muodollisen tekemisen aattona, osoittaisi yksinään, että se olisi tehnyt ennalta päätöksen asiassa tai suorittanut tutkimukset puolueellisesti.

Toisaalta vaikka tämänkaltainen sääntöjenvastaisuus voi merkitä kyseisen päätöksen kumoamista, tämä edellyttää, että on osoitettu, että mikäli tällaista sääntöjenvastaisuutta ei olisi tapahtunut, kyseisen päätöksen sisältö olisi ollut erilainen.

Tätä jälkimmäistä edellytystä ei voida pitää loukkauksena yksityisten oikeuteen saada tehokasta oikeussuojaa niille yhteisön oikeusjärjestyksen mukaan kuuluvien oikeuksien osalta; tämä oikeus on yksi jäsenvaltioiden yhteisestä valtiosääntöperinteestä johtuvista yleisistä oikeusperiaatteista, ja se on myös vahvistettu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 ja 13 artiklassa. Tämä suoja on kuitenkin sovitettava yhteen oikeusvarmuuden periaatteen ja yhteisön toimielinten toimia koskevan lainmukaisuusolettaman kanssa.

(ks. 409–411, 414–416 ja 421–423 kohta)