JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE

28 päivänä helmikuuta 2019 ( 1 )

Asia C-622/17

Baltic Media Alliance Ltd.

vastaan

Lietuvos radijo ir televizijos komisija

(Ennakkoratkaisupyyntö – Vilniaus apygardos administracinis teismas (Vilnan alueellinen hallintotuomioistuin, Liettua))

Ennakkoratkaisupyyntö – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Direktiivi 2010/13/EU – Audiovisuaaliset mediapalvelut – Televisiolähetystoiminta – 1 artiklan 1 kohdan c ja d alakohta – Käsitteet ”toimituksellinen vastuu” ja ”mediapalvelun tarjoaja” – Jäsenvaltiosta tuleva televisio-ohjelma – 3 artiklan 1 ja 2 kohta – Vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapaus – Vihaan yllyttäminen – Vastaanottavan jäsenvaltion toteuttamat toimenpiteet – Operaattoreille, jotka jakelevat televisio-ohjelmia tässä jäsenvaltiossa, asetettu väliaikainen velvoite jaella kyseistä ohjelmaa vain osana maksullisia televisio-ohjelmapaketteja – Yhteensoveltuvuus unionin oikeuden kanssa

I Johdanto

1. Vilniaus apygardos administracinis teismas (Vilnan alueellinen hallintotuomioistuin, Liettua) on esittänyt tällä ennakkoratkaisupyynnöllä unionin tuomioistuimelle kaksi kysymystä audiovisuaalisia mediapalveluja koskevan direktiivin 2010/13/EU ( 2 ) tulkinnasta.

2. Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Baltic Media Alliance Ltd. (jäljempänä BMA) ja Lietuvos radijo ir televizijos komisija (Liettuan radio- ja televisiokomitea, jäljempänä LRTK) ja jossa on kysymys tämän viranomaisen päätöksestä, jolla asetetaan operaattoreille, jotka jakelevat televisio-ohjelmia kuluttajille Liettuassa, väliaikainen velvoite jaella NTV Mir Lithuania ‑kanavaa vain osana maksullisia televisio-ohjelmapaketteja. Tämä päätös, joka on nyttemmin kumottu, tehtiin sen jälkeen, kun tämän kanavan ohjelman todettiin sisältävän aineistoa, joka yllyttää vihaan kansallisuuden perusteella.

3. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee, onko kyseinen päätös direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohdan mukainen. Tämän säännöksen mukaan toisesta jäsenvaltiosta tulevan televisiolähetyksen vastaanottava jäsenvaltio saa rajoittaa tämän televisiolähetyksen edelleen lähettämistä vihaan yllyttämisen kaltaisella perusteella ainoastaan tiettyjen edellytysten täyttyessä. Liettuan lainsäätäjä on kuitenkin saattanut tämän säännöksen osaksi kansallista lainsäädäntöä siten, ettei LRTK:n tarvitse soveltaa näitä edellytyksiä asettaessaan velvoitteen jaella tiettyä televisio-ohjelmaa vain osana maksullisia televisio-ohjelmapaketteja. LRTK ei näin ollen ole noudattanut näitä edellytyksiä pääasiassa.

4. Selvitän tässä ratkaisuehdotuksessa syyt, joiden vuoksi tällainen kansallinen toimenpide ei mielestäni kuulu direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohdan soveltamisalaan, koska toimenpiteen kohteena ei ole televisio-ohjelman jakelutapojen sääntely ja koska sen vaikutuksena ei ole tämän ohjelman varsinaisen vastaanottamisen tai edelleen lähettämisen rajoittaminen.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Direktiivi 2010/13

5. Direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava alueellaan vapaus vastaanottaa audiovisuaalisia mediapalveluja muista jäsenvaltioista, eivätkä ne saa rajoittaa niiden edelleen lähettämistä perustein, jotka liittyvät niihin aloihin, joita tämän direktiivin mukainen yhteensovittaminen koskee. 2. Televisiolähetystoiminnan osalta jäsenvaltiot voivat tilapäisesti poiketa 1 kohdasta, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: a) toisesta jäsenvaltiosta tulevassa televisiolähetyksessä rikotaan ilmiselvästi, törkeästi ja vakavasti 27 artiklan 1 tai 2 kohtaa ja/tai 6 artiklaa; b) lähetystoiminnan harjoittaja on edeltävien 12 kuukauden aikana rikkonut a alakohdassa tarkoitettuja säännöksiä vähintään kaksi kertaa; c) kyseinen jäsenvaltio on ilmoittanut kirjallisesti lähetystoiminnan harjoittajalle ja komissiolle väitetystä säännösten rikkomisesta ja toimenpiteistä, joita se aikoo toteuttaa, jos tällainen säännösten rikkominen toistuu; d) neuvotteluissa lähettävän jäsenvaltion ja komission kanssa ei ole päästy sovintoratkaisuun 15 päivän kuluessa c alakohdassa tarkoitetusta ilmoituksesta, ja väitetty säännösten rikkominen jatkuu. Komissio päättää kahden kuukauden kuluessa siitä, kun sille ilmoitettiin jäsenvaltion toteuttamista toimenpiteistä, ovatko toimenpiteet sopusoinnussa unionin oikeuden kanssa. Jos päätös on kielteinen, jäsenvaltion on kiireellisesti lopetettava kyseisten toimenpiteiden toteuttaminen.”

6. Tämän direktiivin 6 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on tarkoituksenmukaisin keinoin varmistettava, että niiden lainkäyttövallan piiriin kuuluvien mediapalvelun tarjoajien tarjoamat audiovisuaaliset mediapalvelut eivät sisällä aineksia, jotka yllyttävät vihaan rodun, sukupuolen, uskonnon tai kansallisuuden perusteella.

B Liettuan säännöstö

7. Direktiivin 2010/13 6 artikla saatettiin osaksi kansallista oikeutta 2.7.2006 annetun yleisölle tiedottamista koskevan Liettuan lain (Lietuvos Respublikos visuomenės informavimo įstatymas (Valstybės žinios, 27.7.2006, nro 82-3254); jäljempänä yleisölle tiedottamista koskeva laki) 19 §:n 1 momentin 3 kohdalla. Tässä säännöksessä, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, säädetään seuraavaa: ”On kiellettyä jaella mediassa aineistoa, – – 3) joka levittää sotapropagandaa, yllyttää sotaan tai vihaan, pilkantekoon tai halveksuntaan taikka kannustaa kohdistamaan johonkin henkilöryhmään tai tähän ryhmään kuuluvaan henkilöön syrjintää, väkivaltaa tai raakaa fyysistä kohtelua iän, sukupuolen, seksuaalisen suuntautumisen, etnisen alkuperän, rodun, kansallisuuden, kansalaisuuden, kielen, alkuperän, yhteiskunnallisen aseman, vakaumuksen, uskomusten, mielipiteiden tai uskonnon perusteella; – –”

8. Tämän lain, sellaisina kuin sitä sovelletaan pääasiassa, 33 §:n 11 ja 12 momentissa säädetään seuraavaa: ”11. Televisio-ohjelmien edelleenlähetystoiminnan harjoittajien ja muiden henkilöiden, jotka tarjoavat Liettuassa kuluttajille internetin kautta tapahtuvaan televisio-ohjelmistojen tai yksittäisten ohjelmien jakeluun liittyviä palveluja, jotka muodostuvat internetin kautta edelleenlähetetyistä ja/tai jaelluista televisio-ohjelmapaketeista, on noudatettava [LRTK:n] antamia televisio-ohjelmapakettien kokoamista koskevia sääntöjä ja taattava kuluttajien oikeus puolueettomaan tietoon, erilaisiin mielipiteisiin, kulttuureihin ja kieliin sekä alaikäisten riittävään suojaamiseen julkisen tiedon haitallisilta vaikutuksilta. Televisio-ohjelmia, joilla on julkaistu aineistoa, joka kuuluu – – [yleisölle tiedottamista koskevan] lain 19 §:n 1 momentin 3 kohdan mukaisen julkaisukiellon piiriin, saa –12 kuukauden ajan 33 §:n 12 momentin 1 kohdassa tarkoitetun päätöksen hyväksymisestä – edelleenlähettää ja/tai jaella internetin kautta vain osana maksullisia televisio-ohjelmapaketteja, jotka eivät tässä tapauksessa saa minkäänlaista tukea ja joihin ei sovelleta maksuhelpotuksia; kyseisten pakettien hinta ei saa olla alempi kuin kustannukset, joita palveluntarjoajalle aiheutuu näiden pakettien sisältämien televisio-ohjelmien hankinnasta, edelleen lähettämisestä ja/tai internetin kautta tapahtuvasta jakelusta. 12. [LRTK:n] on todettuaan, että aineistoa, joka kuuluu [yleisölle tiedottamista koskevan] lain 19 §:n 1 momentin 1, 2 ja 3 kohdan mukaisen julkaisukiellon piiriin, on julkaistu, lähetetty jakelua varten ja jaeltu televisiokanavalla tai yksittäisissä ohjelmissa, jotka muodostavat tällaisen televisiokanavan, sekä edelleen lähetetty ja/tai jaeltu internetin kautta Euroopan unionin jäsenvaltioista, Euroopan talousalueen valtioista ja muista Euroopan valtioista, jotka ovat ratifioineet rajat ylittäviä televisiolähetyksiä koskevan Euroopan neuvoston yleissopimuksen, kyseisessä laissa säädetyn menettelyn mukaisesti 1) tehtävä päätös, jonka mukaan kyseistä televisio-ohjelmaa saa jaella ainoastaan osana maksullisia televisio-ohjelmapaketteja, ja ilmoitettava asiasta edelleenlähetystoiminnan harjoittajille ja muille henkilöille, jotka tarjoavat Liettuan tasavallassa kuluttajille internetin kautta tapahtuvaan televisio-ohjelmistojen ja/tai yksittäisten ohjelmien jakeluun liittyviä palveluja, ja 2) toteutettava välittömästi kyseisen lain 341 §:ssä tarkoitetut toimet sen varmistamiseksi, että televisio-ohjelmistojen ja/tai yksittäisten ohjelmien lähettäminen tapahtuu lain vaatimusten mukaisesti. – –”

9. Direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohta on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä yleisölle tiedottamista koskevan lain 341 §:n 1 ja 3 momentilla. Tämän jälkimmäisen pykälän 1 momentissa säädetään, että unionin jäsenvaltioista tulevien audiovisuaalisten mediapalvelujen vapaa vastaanotto on taattava Liettuan tasavallassa. Tämän pykälän 3 momentissa säädetään, että tämä vapaa vastaanotto on ”keskeytettävä väliaikaisesti” neljän edellytyksen, jotka vastaavat 3 artiklan 2 kohdan edellytyksiä, täyttyessä.

III Pääasia, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa

10. BMA:lla, joka on Yhdistyneeseen kuningaskuntaan rekisteröity yhtiö, on tämän jäsenvaltion toimivaltaisen televiestintäalan viranomaisen eli Office of communicationsin (viestintävirasto, jäljempänä OFCOM) myöntämä toimilupa NTV Mir Lithuania ‑televisiokanavan jakeluun.

11. LRTK teki 18.5.2016 yleisölle tiedottamista koskevan lain 33 §:n 11 momentin ja 12 momentin 1 kohdan nojalla päätöksen, jossa edellytetään, että televisio-ohjelmien kaapeleitse tapahtuvan edelleenlähetystoiminnan harjoittajat ja muut henkilöt, jotka tarjoavat Liettuassa kuluttajille internetin kautta tapahtuvaan tällaisten ohjelmien jakeluun liittyviä palveluja, jakelevat –12 kuukauden ajan päätöksen voimaantulosta – NTV Mir Lithuania ‑televisiokanavaa vain osana maksullisia televisio-ohjelmapaketteja (tai, jos ne eivät tarjoa tällaisia ohjelmapaketteja, vain lisämaksusta, joka ei sisälly peruspaketin hintaan). Tämä päätös perustui siihen, että kyseisellä televisiokanavalla 15.4.2016 lähetetty ohjelma ”Ypatingas įvykis. Tyrimas” (”Erityistapahtuma: tutkimus”) sisälsi aineistoa, joka yllytti vihaan kansallisuuden perusteella, mikä oli tämän lain 19 §:n 1 momentin 3 kohdan mukaisesti kiellettyä.

12. LRTK teki 22.6.2016 uuden päätöksen, jolla muutettiin sen alkuperäistä päätöstä. Tämä viranomainen poisti velvoitteen jaella NTV Mir Lithuania ‑televisiokanavaa vain osana maksullisia ohjelmapaketteja ja päätti aloittaa yleisölle tiedottamista koskevan lain 341 §:n 3 momentissa säädetyn menettelyn, joka koski tämän kanavan jakelun keskeyttämistä väliaikaisesti. Kyseinen viranomainen ilmoitti tässä yhteydessä BMA:lle alkuperäisessä päätöksessä todetusta rikkomisesta ja toimenpiteistä, joita se aikoi toteuttaa, jos rikkominen toistuu. LRTK ilmoitti kyseisestä rikkomisesta myös OFCOM:lle.

13. BMA nosti samana päivänä Vilniaus apygardos administracinis teismasissa kanteen, jossa se vaatii kumoamaan LRTK:n 18.5.2016 tekemän päätöksen. BMA väitti tässä yhteydessä muun muassa, että tämä päätös oli tehty direktiivin 2010/13 3 artiklan 2 kohdan vastaisesti. BMA:n mukaan riidanalaisella päätöksellä rajoitettiin jäsenvaltiosta tulevan televisio-ohjelman edelleen lähettämistä. Tämän rajoituksen perustelujen ja menettelyn, jossa tämä päätös tehtiin, olisi siksi pitänyt olla kyseisen säännöksen mukaisia. Näin ei kuitenkaan ollut.

14. Tässä tilanteessa Vilniaus apygardos administracinis teismas on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Kattaako [direktiivin 2010/13] 3 artiklan 1 ja 2 kohta ainoastaan tapaukset, joissa vastaanottava jäsenvaltio haluaa estää televisiolähetykset ja/tai televisio-ohjelmien edelleen lähettämisen, vai kattaako se myös muut toimenpiteet, joita vastaanottava jäsenvaltio toteuttaa ohjelmien vapaan vastaanottamisen ja lähettämisen rajoittamiseksi muulla tavoin? 2) Onko [direktiivin 2010/13] johdanto-osan kahdeksatta perustelukappaletta sekä 3 artiklan 1 ja 2 kohtaa tulkittava niin, että niissä kielletään vastaanottavia jäsenvaltioita sen jälkeen, kun ne ovat todenneet, että kyseisen direktiivin 6 artiklassa tarkoitettua aineistoa on julkaistu, lähetetty jakelua varten ja jaeltu jostakin Euroopan unionin jäsenvaltiosta edelleen lähetetyssä tai internetin kautta jaellussa televisio-ohjelmassa, tekemästä päätöstä – ilman, että kyseisen direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät – jollaisesta säädetään [yleisölle tiedottamista koskevan lain] 33 §:n 11 momentissa ja 33 §:n 12 momentin 1 kohdassa ja jossa vastaanottavan jäsenvaltion alueella toimivat edelleenlähetystoiminnan harjoittajat ja muut henkilöt, jotka tarjoavat internetin kautta tapahtuvaan televisio-ohjelmien jakeluun liittyviä palveluja, velvoitetaan väliaikaisesti siihen, että kyseistä televisio-ohjelmaa saa lähettää edelleen ja/tai jaella internetin kautta vain osana maksullisia televisio-ohjelmapaketteja?”

15. Ennakkoratkaisupyyntö, joka on päivätty 27.10.2017, saapui unionin tuomioistuimen kirjaamoon 3.11.2017. Kirjallisia huomautuksia unionin tuomioistuimelle ovat esittäneet BMA, LRTK, Liettuan hallitus ja Euroopan komissio. Samat osapuolet, LRTK:ta lukuun ottamatta, olivat edustettuina 28.11.2018 pidetyssä istunnossa.

IV Arviointi

A Tutkittavaksi ottaminen

16. LRTK ja Liettuan hallitus katsovat, että ennakkoratkaisukysymykset on jätettävä tutkimatta, ja esittävät tältä osin kaksi väitettä.

17. Ne väittävät ensinnäkin, että nämä kysymykset ovat luonteeltaan hypoteettisia. Koska LRTK on nimittäin samana päivänä, kun BMA nosti kanteen kansallisessa tuomioistuimessa, muuttanut 18.5.2016 tekemäänsä päätöstä, poistanut velvoitteen jaella NTV Mir Lithuania ‑kanavaa vain osana maksullisia televisio-ohjelmapaketteja ja aloittanut direktiivin 2010/13 3 artiklan 2 kohdan mukaisen keskeyttämistä koskevan menettelyn, pääasialla ei ollut enää kohdetta. BMA:lla ei enää ollut oikeussuojan tarvetta tässä tuomioistuimessa, eikä kanteen lopputulos voinut tuottaa sille etua.

18. Muistutan tältä osin, että SEUT 267 artiklassa säädetyn menettelyn yhteydessä olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. ( 3 ) Mielestäni käsiteltävässä asiassa LRTK:n ja Liettuan hallituksen väitteellä, joka on tiivistetty edellisessä kohdassa, ei kyseenalaisteta tätä olemaa.

19. Kansallinen tuomioistuin on nimittäin täsmentänyt ennakkoratkaisupyyntöpäätöksessä, että sen mielestä pääasialla on edelleen kohde. Riippumatta siitä, onko riidanalaista päätöstä muutettu, tämän tuomioistuimen on ratkaistava, onko LRTK tällä päätöksellä loukannut BMA:n oikeuksia ja oliko tämä päätös lainmukainen sen tekemisen hetkellä. Unionin tuomioistuimen on siten selvästikin vastattava näihin kysymyksiin.

20. On lisäksi totta, että unionin tuomioistuin on toisinaan todennut itse tietyissä tuomioissa, että kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävällä asialla ei enää ole kohdetta, ja katsonut, että sille esitetyt ennakkoratkaisukysymykset on tästä syystä jätettävä tutkimatta. Näissä tuomioissa pääasian kantajan vaatimukset oli kuitenkin kanteen nostamisen jälkeen hyväksytty täysimääräisesti kansallisessa tuomioistuimessa. ( 4 )

21. LRTK ei ole sitä vastoin hyväksynyt pääasiassa BMA:n vaatimusta. Kuten tämä jälkimmäinen yhtiö on esittänyt, LRTK ei ole muuttaessaan alkuperäistä päätöstään tunnustanut tämän päätöksen väitettyä lainvastaisuutta ja poistanut siitä jo aiheutuneita vaikutuksia. NTV Mir Lithuania ‑kanavan jakelua koskeva velvoite oli voimassa 23.5.2016–27.6.2016 ja sillä oli tällä ajanjaksolla mahdollisesti vahingollisia vaikutuksia BMA:n kannalta. ( 5 )

22. BMA:lla on siten yhä intressi saada riidanalaisen päätöksen lainvastaisuus sen tekemisen hetkellä todetuksi tuomioistuimessa. Tämän päätöksen kumoaminen kansallisessa tuomioistuimessa voisi muodostaa perustan tulevan korvauskanteen nostamiselle sen väittämien vahinkojen korvaamiseksi. ( 6 ) Kuten tämä yhtiö väittää, tällaisen lainvastaisuuden toteaminen estäisi myös sen, että LRTK tekisi tulevaisuudessa samanlaisen sitä koskevan päätöksen. ( 7 )

23. Liettuan hallitus väittää toiseksi, että päätös, joka koskee velvoitetta jaella televisiokanavaa vain osana maksullisia televisio-ohjelmapaketteja, ei kuulu direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohdan soveltamisalaan. Unionin oikeuden pyydetty tulkinta ei siten ole tarpeen pääasian ratkaisemiseksi.

24. Tältä osin riittää, kun todetaan, että tämä väite liittyy kansallisen tuomioistuimen esittämien kysymysten aineelliseen tutkimiseen. Sillä ei siten ole merkitystä arvioitaessa niiden tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä. ( 8 )

25. Edellä esitetyn perusteella katson, että käsiteltävät ennakkoratkaisukysymykset on otettava tutkittavaksi.

B Asiakysymys

1. Alustavia huomautuksia

26. Samoin kuin direktiivissä 89/552/ETY, ( 9 ) joka korvattiin direktiivillä 2010/13, tällä jälkimmäisellä direktiivillä pyritään ”ilman sisärajoja olevan alueen luomi[seen] audiovisuaalisille palveluille”. ( 10 ) Tätä tarkoitusta varten direktiivi sisältää kaksi toisiaan täydentävää toimenpiteiden ryhmää.

27. Siinä säädetään yhtäältä tietyillä aloilla (”yhteensovitetut alat”) vähimmäisvaatimuksista, joita sovelletaan kaikkiin audiovisuaalisten mediapalveluiden tarjoajiin, jotka ovat sijoittautuneet jäsenvaltioihin, ja joilla pyritään suojelemaan tiettyjä yleisen edun mukaisia tavoitteita sekä audiovisuaalisen sisällön luomista unionissa. Direktiivin 2010/13 6 artikla, jossa kielletään ohjelmien, joihin sisältyy aineksia, jotka yllyttävät vihaan rodun, sukupuolen, uskonnon tai kansallisuuden perusteella, lähettäminen, sisältää näitä vähimmäisvaatimuksia. ( 11 )

28. Direktiivissä 2010/13 säädetään toisaalta ”alkuperämaan periaatteesta”. Tämän direktiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan tietty audiovisuaalisen mediapalvelun tarjoaja kuuluu yhden jäsenvaltion lainkäyttövallan piiriin ja sen on lähtökohtaisesti noudatettava ainoastaan tämän jäsenvaltion sääntöjä. ( 12 ) Tämän jäsenvaltion tehtävänä on valvoa, että kyseinen palveluntarjoaja noudattaa sen lainsäädäntöä ja tässä direktiivissä asetettuja vähimmäisvaatimuksia. Muiden jäsenvaltioiden on vastaavasti lähtökohtaisesti varmistettava alueellaan saman direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti vapaus vastaanottaa ensimmäisessä valtiossa hyväksyttyjä palveluja eivätkä ne saa rajoittaa niiden edelleen lähettämistä alueellaan (kutsun näitä velvoitteita yhdessä ”vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapaudeksi”) perustein, jotka liittyvät niihin aloihin, joita tämän direktiivin mukainen yhteensovittaminen koskee – joihin kuuluu, kuten haluan muistuttaa, kielto yllyttää vihaan. Direktiivin 2010/13 3 artiklan 2 kohdassa säädetään kuitenkin mahdollisuudesta poiketa tästä vapaudesta aineellisten ja menettelyllisten edellytysten, joihin palaan jäljempänä, täyttyessä. ( 13 )

29. Liettuan lainsäätäjä on saattanut direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohdan osaksi kansallista lainsäädäntöä yleisölle tiedottamista koskevan lain 341 §:n 1 ja 3 momentissa. Tässä säännöksessä säädetään Liettuan audiovisuaalialan sääntelyviranomaisen, LRTK:n, velvollisuudesta, kun se on todennut televisio-ohjelmassa muun muassa vihaan yllyttävää aineistoa, aloittaa menettely, joka koskee kyseisen ohjelman vastaanottamisen tai edelleen lähettämisen keskeyttämistä, tämän direktiivin 3 artiklan 2 kohdan edellytyksiä vastaavia edellytyksiä noudattaen.

30. Yleisölle tiedottamista koskevan lain 33 §:n 11 momentin ja 12 momentin 1 kohdan mukaan LRTK:n on kuitenkin myös, kun on kyse vihaan yllyttävien ohjelmien jakelusta, toteutettava välittömästi (ja näistä edellytyksistä riippumatta) toimenpide, jolla velvoitetaan operaattorit, jotka jakelevat televisio-ohjelmia kuluttajille Liettuassa, jakelemaan ja/tai edelleen lähettämään internetin kautta kyseistä ohjelmaa 12 kuukauden ajan vain osana maksullisia televisio-ohjelmapaketteja. ( 14 ) Liettuan hallituksen esittämien selvitysten mukaan tällä väliaikaisella toimenpiteellä pyritään kielletyn aineiston jakelua koskeviin nopeisiin vastatoimiin ennen keskeyttämismenettelyn aloittamista ja loppuun saattamista.

31. LRTK on 18.5.2016 tekemällään päätöksellä hyväksynyt tällaisen toimenpiteen NTV Mir Lithuania ‑kanavan osalta sillä perusteella, että yksi tällä kanavalla jaelluista ohjelmista yllytti vihaan kansallisuuden perusteella. ( 15 ) Käsiteltävä asia ei koske tämän päätöksen asiakysymyksiä. Kansallisella tuomioistuimella ei ole epäilyksiä siitä, että tämän ohjelman sisältö kuuluu direktiivin 2010/13 6 artiklassa tarkoitetun vihaan yllyttämisen käsitteen soveltamisalaan. ( 16 )

32. Tämä tuomioistuin tiedustelee sitä vastoin ensimmäisellä kysymyksellään, olisiko LRTK:n pitänyt noudattaa direktiivin 2010/13 3 artiklan 2 kohdan edellytyksiä tehdessään riidanalaisen päätöksen. Jos asia on näin, se tiedustelee toisella kysymyksellään, mitä seurauksia tästä aiheutuu tämän päätöksen lainmukaisuuden osalta.

33. Unionin tuomioistuinta pyydetään siten käsiteltävillä kysymyksillä täsmentämään direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettuja toimenpiteitä. Nämä kysymykset perustuvat olettamukseen, jonka mukaan NTV Mir Lithuania ‑kanava on BMA:n tarjoama audiovisuaalinen mediapalvelu, joka näin ollen kuuluu tämän säännöksen soveltamisalaan. LRTK ja Liettuan hallitus ovat riitauttaneet tämän olettamuksen unionin tuomioistuimessa. Tämän riitautuksen johdosta esiin tulee kysymys siitä, mitkä mediapalvelut kuuluvat tämän direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapauden alaan. Jotta voidaan vastata kattavasti kaikkiin seikkoihin, joista on hyötyä kansalliselle tuomioistuimelle pääasian ratkaisemiseksi, otan aluksi esiin tämän ongelman (2 kohta). Tarkastelen seuraavaksi ensimmäistä kysymystä ja selitän, miksi mielestäni tällainen yleisölle tiedottamista koskevan lain 33 §:n 11 momentissa ja 12 momentin 1 kohdassa tarkoitettu toimenpide ei kuulu tämän 3 artiklan 1 ja 2 kohdan soveltamisalaan (3 kohta). Tarkastelen lopuksi toissijaisesti toista kysymystä ja esitän syyt, joiden vuoksi – olettaen, että tämä toimenpide kuuluu tämän saman 3 artiklan 1 ja 2 kohdan soveltamisalaan – sitä ei voitaisi toteuttaa noudattamatta tässä säännöksessä säädettyjä edellytyksiä (4 kohta).

2. Audiovisuaaliset mediapalvelut, jotka kuuluvat direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapauden alaan

34. Unionin tuomioistuimessa on keskusteltu kahdesta esikysymyksestä, jotka liittyvät siihen, mitkä audiovisuaaliset mediapalvelut kuuluvat vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapauden alaan: kuuluko yhtäältä NTV Mir Lithuania ‑kanavan kaltainen kanava tämän vapauden alaan, vaikka LRTK:n ja Liettuan hallituksen mukaan tämän kanavan ohjelmat tuotetaan kolmannessa maassa (a), ja kuuluuko toisaalta tämä kanava tämän vapauden alaan, vaikka se on tarkoitettu yksinomaan Liettuan tasavallan alueelle (b).

a) Se, että televisiokanavan ohjelmat tulevat pääasiallisesti kolmannesta maasta

35. Audiovisuaaliset mediapalvelut, kuten televisiolähetykset, eivät kuulu direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapauden alaan, elleivät ne kuulu tämän direktiivin alueelliseen soveltamisalaan. Niitä on tältä osin jaeltava (ainakin) yhdessä jäsenvaltiossa, ( 17 ) mutta niiden täytyy myös ”tulla” yhdestä jäsenvaltiosta. Muussa tapauksessa vastaanottavalla jäsenvaltiolla on lähtökohtaisesti vapaus säännellä näiden palvelujen vastaanottamista ja edelleen lähettämistä alueellaan. ( 18 )

36. Direktiivin 2010/13 2 artiklan 1 kohdan mukaan audiovisuaalinen mediapalvelu ”tulee” jäsenvaltiosta, jos tämän palvelun tarjoaja (televisiolähetysten osalta tässä direktiivissä käytetään ilmaisua ”lähetystoiminnan harjoittaja”) ( 19 ) kuuluu yhden jäsenvaltion lainkäyttövallan piiriin. Tämän saman direktiivin 2 artiklan 2 kohdan mukaan asia on näin, (1) jos kyseinen lähetystoiminnan harjoittaja on sijoittautunut jäsenvaltioon (tämän artiklan 3 kohdassa säädettyjen edellytysten mukaisesti) tai (2) jos tämä harjoittaja käyttää yhdelle jäsenvaltiolle kuuluvaa satelliittikapasiteettia tai yhdessä jäsenvaltiossa sijaitsevaa maa-satelliittiyhteyttä ( 20 ) (tämän artiklan 4 kohdan mukaisesti).

37. Liettuan hallitus väittää käsiteltävässä asiassa lähinnä, että lähetystoiminnan harjoittaja, joka tarjoaa NTV Mir Lithuania ‑kanavan ohjelmia, on Venäjällä sijaitseva operaattori, kun taas BMA (joka on sijoittautunut, kuten haluan muistuttaa, Yhdistyneeseen kuningaskuntaan) ainoastaan jakelee tätä kanavaa Liettuassa. Huomautan tältä osin, että on yleisesti tiedossa, että NTV on venäläinen kanava, jota tarjoaa Oao Telekompania NTV ‑yhtiö, ja että NTV Mir (NTV Maailma) on tämän kanavan kansainvälinen versio, jota välitetään satelliitin kautta. NTV Mir Lithuania ‑kanava on BMA:n tässä yhteydessä istunnossa esittämien tietojen mukaan liettualaiselle yleisölle tarkoitettu versio tästä kanavasta. ( 21 ) Ymmärrän näin ollen Liettuan hallituksen väitteen siten, että BMA:n NTV Mir Lithuania ‑kanavalla pääasiassa edelleen lähetetään NTV-kanavan ohjelmia ilman muutoksia.

38. Tämän väitteen ymmärtämiseksi on tarpeen tehdä eräitä huomautuksia. Unionin säännöstössä erotetaan toisistaan audiovisuaalisen sisällön tarjoaminen ja tämän sisällön siirtäminen. Operaattorit, jotka ainoastaan siirtävät tätä sisältöä esimerkiksi jakelemalla sitä yleisölle, eivät tältä osin tarjoa direktiivissä 2010/13 tarkoitettuja ”audiovisuaalisia mediapalveluja” vaan ”sähköisiä viestintäpalveluja”, jotka kuuluvat muun muassa direktiivin 2002/21/EY ( 22 ) alaan. Näissä kahdessa direktiivissä esitettyjen määritelmien ( 23 ) mukaisesti ratkaisevana tekijänä mediapalveluiden tarjoajien ja operaattoreiden, jotka tarjoavat pelkän siirtopalvelun, välillä on se, ovatko ne ”toimituksellisessa vastuussa” jaellusta sisällöstä vai eivät. Direktiivin 2010/13 1 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan tämä käsite vastaa televisiolähetystoiminnan osalta ”sekä ohjelmien valinnan että niiden organisoinnin tosiasiallista valvontaa televisiolähetysten osalta aikataulun mukaisesti”. Yhteenvetona voidaan todeta, että direktiivin 2010/13 sääntöjen soveltamiseksi on ratkaisevaa, harjoittaako BMA tällaista valvontaa (tai määräysvaltaa) NTV Mir Lithuania ‑kanavan osalta vai jakeleeko se sitä vastoin ainoastaan tätä kanavaa. ( 24 )

39. Liettuan hallitus on esittänyt tältä osin istunnossa, että toimitukselliset päätökset NTV Mir Lithuania ‑kanavan ohjelmista tehdään Venäjällä. Nämä ohjelmat tuotetaan tässä kolmannessa maassa. BMA ei voi vaikuttaa niiden sisältöön. BMA on väittänyt puolestaan, että NTV Mir Lithuania ‑kanavan sisällöstä päätetään Yhdistyneessä kuningaskunnassa. BMA ei ainoastaan jakele tätä kanavaa vaan on myös sen tekijänä, kuten OFCOM:in sille antamasta toimiluvasta myös ilmenee.

40. Kysymys siitä, kenelle kuuluu toimituksellinen vastuu riidanalaisesta kanavasta, on tosiseikkoja koskeva kysymys, jonka selvittäminen on tarvittaessa yksin kansallisen tuomioistuimen tehtävänä. Se, että OFCOM on antanut BMA:lle toimiluvan, viittaa siihen, että kysymys on tästä yhtiöstä. Tätä toimilupaa ei kuitenkaan voida mielestäni pitää ratkaisevana. Tämän tuomioistuimen on yhä voitava tutkia, täyttyvätkö direktiivin 2010/13 soveltamisen edellytykset. ( 25 ) Tehtävä on tärkeä. Toimituksellisen vastuun määritelmä, josta on muistutettu edellä, on erittäin epätäsmällinen, ja tietääkseni unionin tuomioistuin ei ole koskaan lausunut tästä määritelmästä. Mielestäni on siten hyödyksi esittää eräitä tulkintaa koskevia merkityksellisiä seikkoja.

41. Tästä samasta määritelmästä seuraa tältä osin, että operaattori on toimituksellisessa vastuussa televisiokanavasta, kun se harjoittaa ”tosiasiallista valvontaa”, joka yhtäältä kohdistuu sekä tämän kanavan ohjelmien ”valintaan” (eli tämän termin tavanomaisen merkityksen mukaisesti valintaan siitä, otetaanko tietty ohjelma mukaan vai ei) että näiden ohjelmien ”organisointiin” aikataulun mukaisesti. Tämän valvonnan (tai määräysvallan) tulee näin ollen koskea kanavan sisältöä kokonaisuudessaan eikä ainoastaan kutakin sen yksittäistä ohjelmaa. Se, että BMA ei mahdollisesti tuota NTV Mir Lithuania ‑kanavalla jaeltuja ohjelmia, ei siten ole tässä yhteydessä ratkaisevaa.

42. Siltä osin kuin on toisaalta kysymys tämän ”tosiasiallisen valvonnan”luonteesta, huomautan, ettei direktiivissä 2010/13 ole mitään vastausta tähän. Sen johdanto-osan 25 perustelukappaleessa todetaan ainoastaan, että jäsenvaltiot voivat täsmentää tätä käsitettä antaessaan täytäntöönpanosäännöksiä. Alkuperämaan periaatteen soveltaminen edellyttää kuitenkin mielestäni yhden toimivaltaisen jäsenvaltion määrittämistä kunkin audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoajan osalta ja näin ollen, milloin se on mahdollista, sitä, että yksi ainoa operaattori on toimituksellisessa vastuussa tietystä sisällöstä. Jos jäsenvaltioiden tehtäväksi jätettäisiin tältä osin tämän käsitteen täsmentäminen, tästä voisi aiheutua erityisesti positiivisia toimivaltaristiriitoja. ( 26 ) Koska tämän direktiivin 1 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ei ole nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden lainsäädäntöön, katson, että tämän direktiivin yhdenmukaisen soveltamisen varmistamiseksi unionissa ”tosiasiallisen valvonnan” käsitettä on tulkittava itsenäisesti.

43. Direktiivin 2010/13 asiayhteyden ja tavoitteiden (jotka koskevat, kuten haluan muistuttaa, audiovisuaalisen sisällön tarjoajien eikä operaattoreiden, jotka ainoastaan siirtävät tätä sisältöä, sääntelyä) valossa näyttää mielestäni siltä, että tämä ”tosiasiallinen valvonta” merkitsee valtaa päättää viime kädessä sellaisenaan audiovisuaalisten palvelujen tarjonnasta. ( 27 ) Pääasiassa on konkreettisesti kysymys siitä, kuka päättää NTV Mir Lithuanian ohjelma-aikataulusta.

44. Se, lähetetäänkö NTV Mir Lithuania ‑kanavalla pääasiassa laajasti edelleen NTV-kanavan ohjelmia (minkä arvioiminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävänä), voisi merkitä sitä, ettei BMA ole toimituksellisessa vastuussa tästä kanavasta. On kuitenkin vaikea tehdä tältä osin lopullisia päätelmiä. Tämä riippuu siitä, valitseeko ja organisoiko tämä yhtiö itse edelleen lähettämänsä NTV:n ohjelmat. Tällaisen vastuun ottaminen televisiokanavasta edellyttää joka tapauksessa mielestäni tiettyjä materiaali- ja henkilöresursseja. Se, onko BMA:lla palveluksessaan riittävästi henkilöstöä kanavan ohjelmien tilaamista, keräämistä, arviointia, käsittelyä ja hyväksyntää varten vai ei, vaikuttaisi mielestäni tältä osin hyvältä indikaattorilta. ( 28 )

45. Jos BMA olisi tosiasiassa operaattori, jolle tämä toimituksellinen vastuu kuuluu, ja riippumatta siitä, onko tämä yhtiö virallisesti rekisteröity Yhdistyneessä kuningaskunnassa, kansallisen tuomioistuimen on vastaavasti tarkistettava, missä NTV Mir Lithuania ‑kanavaa koskevat toimitukselliset päätökset käytännössä tehdään. ( 29 ) Myöskään tämä tehtävä ei ole helppo. Olettaakseni olisi kiinnitettävä huomiota siihen, missä tämän yhtiön työntekijät, jotka voivat päättää tämän kanavan ohjelma-aikataulusta, tavallisesti työskentelevät. Tämä tarkistus on tarpeen, koska unionin lainsäätäjä on antanut direktiivissä 2010/13 säännöksen, joka tarkoituksena on oletettavasti estää ”postilaatikkoyhtiöiden” sijoittautuminen unioniin: siinä tapauksessa, että nämä toimitukselliset päätökset tosiasiassa tehtäisiin Venäjällä, kuten Liettuan hallitus väittää, BMA:n katsottaisiin olevan sijoittautunut Yhdistyneeseen kuningaskuntaan tämän direktiivin 2 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaisesti ainoastaan, jos merkittävä osa audiovisuaaliseen mediapalvelutoimintaan osallistuvista työntekijöistä työskentelee kyseisessä jäsenvaltiossa.

46. Jos tässä tarkastelussa ilmenee, ettei NTV Mir Lithuania ‑kanavan toimituksellinen vastuu kuulu BMA:lle vaan edellä tämän ratkaisuehdotuksen 37 kohdassa mainitulle venäläiselle yhtiölle ja/tai että toimitukselliset päätökset tehdään Venäjällä ja ettei direktiivin 2010/13 2 artiklan 3 kohdan c alakohdassa säädetty henkilöstöä koskeva edellytys täyty, tarkastelu ei päättyisi tähän. On vielä tarkasteltava tämän direktiivin 2 artiklan 4 kohdassa säädettyjä liittymäperusteita, jotka koskevat satelliitin käyttämistä tai jäsenvaltiossa sijaitsevan maa-satelliittiyhteyden käyttämistä. ( 30 )

b) Se, että televisiokanava on tarkoitettu yksinomaan jäsenvaltion alueelle

47. Vaikka BMA on rekisteröity Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, tämä yhtiö on ilmoittanut istunnossa, että NTV Mir Lithuania ‑kanava on tarkoitettu yksinomaan liettualaiselle yleisölle. ( 31 ) Unionin tuomioistuin esitti käsittelyyn osallistuneille osapuolille kysymyksen siitä, asetetaanko tällä seikalla kyseenalaiseksi direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 kohdassa säädetyn vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapauden soveltaminen. On näin ollen tarkasteltava lyhyesti tätä ongelmaa.

48. Direktiivin 2010/13 perusteena on sijoittautumisvapaus. Mediapalveluiden tarjoajalla on näin ollen vapaus sijoittautua valitsemaansa jäsenvaltioon, vaikka se ei tarjoaisi palveluja tässä valtiossa. ( 32 ) Tähän vapauteen, jota sovelletaan yhdessä alkuperämaan periaatteen kanssa, liittyy kuitenkin väärinkäytön riski. Tällainen tarjoaja, joka on tarkoittanut sisältönsä tiettyyn jäsenvaltioon, voi nimittäin sijoittautua toiseen jäsenvaltioon tarkoituksenaan ainoastaan välttää ensimmäisen jäsenvaltion tiukemman lainsäädännön soveltaminen tai tämän jäsenvaltion audiovisuaalialan sääntelyviranomaisen tehokkaampi ja aktiivisempi kyseisen sisällön valvonta. ( 33 )

49. Unionin tuomioistuimen SEUT 56 artiklaa koskevan oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltio voi pitää tällaisena kansallisena operaattorina lähetystoiminnan harjoittajaa, joka sijoittautuu toiseen jäsenvaltioon tarjotakseen sieltä palveluita, jotka on suunnattu ensiksi mainitun jäsenvaltion alueelle, ja oikeudenvastaisesti kiertääkseen ensiksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännön nojalla sille kuuluvia velvoitteita. ( 34 )

50. Liettuan hallitus väittää käsiteltävässä asiassa, että BMA on sijoittautunut Yhdistyneeseen kuningaskuntaan kiertääkseen Liettuan lainsäädäntöä. ( 35 ) Voiko Liettuan tasavalta vedota tähän oikeuskäytäntöön, jotta BMA rinnastettaisiin kansallisiin yleisradiotoiminnan harjoittajiin ja jotta se voisi säännellä tätä yhtiötä sellaisena? Ei välttämättä. Vaikka kysymys olisi sen lainsäädännön kiertämisestä, vastaanottava jäsenvaltio ei voi direktiivin 2010/13 nojalla suoraan vapautua vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapauden noudattamisesta. Unionin lainsäätäjä on sitä vastoin kodifioinut tämän oikeuskäytännön säätämällä erityisestä menettelystä tämän direktiivin 4 artiklan 2–5 kohdassa. ( 36 ) On kuitenkin riidatonta, ettei Liettuan tasavalta ole käyttänyt sitä NTV Mir Lithuania ‑kanavan osalta. En näin ollen tarkastele lähemmin tätä menettelyä.

3. Se, ettei pääasiassa kyseessä olevan kaltainen toimenpide kuulu direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohdan soveltamisalaan (ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys)

51. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, kattaako direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohta ainoastaan tapaukset, joissa vastaanottava jäsenvaltio haluaa tilapäisesti estää toisesta jäsenvaltiosta tulevien audiovisuaalisten palvelujen vastaanottamisen ja/tai edelleen lähettämisen, vai kattaako se myös muut toimenpiteet, joita ensimmäinen jäsenvaltio toteuttaa tämän palvelun vastaanottamisen tai edelleen lähettämisen rajoittamiseksi muulla tavoin. Tämä tuomioistuin tiedustelee lähinnä myös, kuuluuko yleisölle tiedottamista koskevan lain 33 §:n 11 momentissa ja 12 momentin 1 kohdassa tarkoitettu toimenpide, joka koskee operaattoreille, jotka jakelevat Liettuassa televisio-ohjelmia kuluttajille, asetettua velvoitetta jaella ja/tai edelleen lähettää internetin kautta tiettyä televisio-ohjelmaa 12 kuukauden ajan vain osana maksullisia televisio-ohjelmapaketteja, tämän säännöksen soveltamisalaan.

52. Muistutan, että direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden ”on varmistettava alueellaan vapaus vastaanottaa” audiovisuaalisia mediapalveluja muista jäsenvaltioista, ”eivätkä ne saa rajoittaa niiden edelleen lähettämistä” perustein, jotka liittyvät niihin aloihin, joita tämän direktiivin mukainen yhteensovittaminen koskee. Tämä direktiivin 6 artiklassa tarkoitettu vihaan yllyttäminen kuuluu näihin perusteisiin. Tämän saman direktiivin 3 artiklan 2 kohdan nojalla televisiolähetystoiminnan osalta vastaanottava jäsenvaltio voi kuitenkin ”tilapäisesti poiketa 1 kohdasta”, jos tietyt aineelliset ( 37 ) ja menettelylliset ( 38 ) edellytykset täyttyvät.

53. LRTK:n ja Liettuan hallituksen mukaan nämä säännökset kattavat ainoastaan tapaukset, joissa jäsenvaltio haluaa estää toisesta jäsenvaltiosta tulevien televisiolähetysten vastaanottamisen tai edelleen lähettämisen tilapäisesti. Yleisölle tiedottamista koskevan lain 33 §:n 11 momentissa ja 12 momentin 1 kohdassa tarkoitetun kaltainen toimenpide ei kuulu näiden säännösten soveltamisalaan. BMA ja komissio ovat toista mieltä. Kansallinen tuomioistuin yhtyy näiden jälkimmäisten näkemykseen.

54. Tähän kysymykseen ei voida tältä osin vastata yksin direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohdan sanamuodon perusteella. Kyseisessä 1 kohdassa viitataan vastaanottavan jäsenvaltion velvollisuuksiin (”varmistaa vastaanottamisen vapaus”, eivätkä ne saa ”rajoittaa edelleen lähettämistä” perustein, jotka liittyvät niihin aloihin, joita tämän direktiivin mukainen yhteensovittaminen koskee), kun taas 2 kohdassa mainitaan abstraktisti ”poikkeaminen” näistä velvollisuuksista. On kuitenkin vaikeaa saada tämän sanamuodon perusteella lisätietoja siinä tarkoitetuista toimenpiteistä. Tämän sanamuodon nojalla ei voida sellaisenaan ymmärtää, mitä ”vastaanottamisen vapaus” merkitsee. Lisäksi sanalla ”rajoittaa” voi olla yleiskielessä monia merkityksiä täydellisestä estämisestä lievään häiritsemiseen.

55. On näin ollen tarkasteltava direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohdan sanamuotoa tämän säännöksen syntyhistorian valossa, asiayhteyttä, johon se kuuluu, ja tämän direktiivin tavoitteita. ( 39 )

56. Tämän säännöksen syntyhistorian osalta muistutan, että direktiivin 89/552 2 artiklan 2 kohdan, sellaisena kuin se oli alkuperäisessä muodossaan, ensimmäisessä virkkeessä säädettiin alun perin vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapaudesta ja toisessa virkkeessä edellytyksistä, joilla vastaanottavat jäsenvaltiot voivat ”väliaikaisesti estää televisiolähetysten edelleenlähettämisen”. Tässä säännöksessä annettiin näin ollen tälle jäsenvaltiolle mahdollisuus keskeyttää väliaikaisesti tällaisen lähetyksen edelleen lähettäminen alueellaan.

57. Tämän 2 artiklan 2 kohdan ulottuvuus oli kuitenkin keskeisessä asemassa julkisuutta saaneessa tapauksessa, joka koski muun muassa sitä, voiko vastaanottava jäsenvaltio keskeyttää paitsi lähetyksen edelleen lähettämisen (kaapeleitse) alueellaan, myös sen suoran vastaanottamisen (satelliitin välityksellä). ( 40 ) Tämän tapauksen johdosta antaessaan direktiivin 97/36 ( 41 ) unionin lainsäätäjä korvasi tämän säännöksen uudella 2 a artiklalla, jonka muotoilu säilytettiin direktiivin 2010/13 3 artiklan 2 kohdassa ja jonka mukaan vastaanottava jäsenvaltio voi ”tilapäisesti poiketa” vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapaudesta siinä tarkoitettujen edellytysten täyttyessä. Tällä sanamuodon muuttamisella pyrittiin tietääkseni lähinnä täsmentämään, että tämä jäsenvaltio voi ryhtyä sekä lähetyksen vastaanottamisen että sen edelleen lähettämisen vastaisiin toimiin alueellaan. Mikään ei sitä vastoin osoita, että unionin lainsäätäjä olisi halunnut tarkastella uudelleen säännöksen kattamien toimenpiteiden luonnetta. ( 42 ) Direktiivin 2010/13 johdanto-osan 36 perustelukappaleessa viitataan lisäksi edelleen, kuten sitä edeltäneen direktiivin 89/552 15. perustelukappaleessa, siihen, että vastaanottava jäsenvaltio voi ”estää edelleenlähettämisen”. ( 43 )

58. Asiayhteyden, johon direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohta kuuluu, ja tämän direktiivin tavoitteiden osalta BMA väittää lähinnä, että tällä direktiivillä pannaan täytäntöön mediapalveluiden tarjoamisen vapaus. Vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapaudesta poikkeamisen käsitettä on näin ollen tulkittava samalla tavoin kuin SEUT 56 artiklassa tarkoitettua rajoituksen käsitettä. Pääasian kantaja muistuttaa, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tällä jälkimmäisellä käsitteellä tarkoitetaan toimenpiteitä, joilla palveluiden tarjoamisen vapauden käyttö estetään, sitä haitataan tai se tehdään vähemmän houkuttelevaksi. ( 44 ) Yleisölle tiedottamista koskevan lain 33 §:n 11 momentissa ja 12 momentin 1 kohdassa tarkoitetulla toimenpiteellä oli käsiteltävässä asiassa vaikutuksia sekä kuluttajien että kyseisen kanavan tarjoajan kannalta. Kuluttajien täytyi tilata peruspaketti ja lisämaksullinen paketti voidakseen jatkaa kanavan katselua. Kanavan yleisö näin ollen vähentyi, millä oli kielteinen vaikutus sen kannattavuuteen. Tämä toimenpide merkitsi siten tällaista rajoitusta, ja sitä oli laajemmin pidettävä 3 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisena vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapauden rajoituksena. Komissio yhtyy pääasiallisesti tähän arviointiin.

59. Mielestäni tämä ei ole hyvä lähestymistapa. Direktiivissä 2010/13 tosin konkretisoidaan SEUT 56 artiklassa taattu palveluiden tarjoamisen vapaus audiovisuaalisten mediapalveluiden alalla. ( 45 )”Alueen, jolla ei ole sisäisiä rajoja” ( 46 ) toteuttaminen mediapalveluiden osalta on kuitenkin taloudellisia liikkumisvapauksia laaja-alaisempi kysymys. Kyseiset palvelut eivät ole samanlaisia kuin muut palvelut. Varsinkin televisiolähetystoiminnalla on perustavanlaatuinen merkitys jäsenvaltioiden demokratian, kulttuurin ja koulutuksen kannalta. Tällä lähetystoiminnalla on vastaavasti selvä vaikutus näiden valtioiden väestöön. ( 47 ) Televisiolähetysten jakeluun liittyy lukuisia yleisiä etuja.

60. Direktiivillä 2010/13 toteutettu yhteensovittaminen on tässä yhteydessä soveltamisalaltaan rajoitettua. Tällä direktiivillä ja erityisesti sen 3 artiklan 1 ja 2 kohdalla ei pyritä poistamaan kaikkia esteitä, jotka ovat omiaan haittaamaan lähetystoiminnan harjoittajan kanavien jakelua tai vähentämään niiden kannattavuutta. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapaus heijastaa sitä, että sen jäsenvaltion, josta televisiolähetys on peräisin, lainkäyttövaltaansa kuuluviin televisiolähetystoiminnan harjoittajiin kohdistama valvonta televisiolähetysten sisällön osalta tunnustetaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa. Tällä vapaudella toisin sanoen varmistetaan, että nämä lähetystoiminnan harjoittajat voivat lähtökohtaisesti jaella lainmukaisesti lähetyksiä, joiden sisältö on ”hyväksytty” alkuperäjäsenvaltiossa, kaikkien jäsenvaltioiden alueella.

61. Direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohta ovat tältä osin esteenä sille, että vastaanottavassa jäsenvaltiossa suoritetaan perustein, jotka liittyvät niihin aloihin, joita tämän direktiivin mukainen yhteensovittaminen koskee (alaikäisten suojelu, vihaan yllyttäminen jne.), valvonta toiseen kertaan sen alueella jaellun sisällön osalta soveltamalla siihen ennakkolupajärjestelmää. Tämä säännös on esteenä myös sille, että vastaanottavassa jäsenvaltiossa estetään pelkästään tällaisen sisällön edelleen lähettäminen näillä perusteilla. ( 48 ) Toteuttaessaan tällaisia toimenpiteitä vastaanottava jäsenvaltio poikkeaa vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapaudesta.

62. Tätä säännöstä ei sitä vastoin sovelleta vastaanottavan jäsenvaltion televisiolähetyksen osalta toteuttamiin toimenpiteisiin, jotka perustuvat säännöstöön, jonka kohde tai tarkoitus ei liity lähetystoimintaan sellaisenaan ja jonka – vaikka sillä pyritään tavoitteisiin, jotka liittyvät niihin aloihin, joita yhteensovittaminen koskee – vaikutuksena ei ole tämän televisiolähetyksen ”varsinaisen” edelleen lähettämisen (tai vastaanottamisen) rajoittaminen sen alueella. ( 49 )

63. Tuomio Mesopotamia Broadcast ja Roj TV ( 50 ) on hyvä esimerkki tästä. Tämän tuomion taustalla olleessa asiassa Saksan viranomaiset olivat määränneet Mesopotamia Broadcast ja Roj TV:lle, joka kuului Tanskan lainkäyttövallan piiriin, toimintakiellon Saksan alueella perusteilla, jotka liittyivät vihaan yllyttämiseen, Saksan yhdistyslainsäädännön nojalla. Käytännössä kaikki tämän lähetystoiminnan harjoittajan toiminta (kuten lähetysten tuotanto, yleisötilaisuudet, tukitoiminta jne.) näin ollen kiellettiin Saksassa. Unionin tuomioistuin katsoi, että koska direktiivi 89/552 ei ole yleistä järjestystä, hyviä tapoja tai yleistä turvallisuutta koskevien alojen osalta tyhjentävä, näille viranomaisille jäi edelleen oikeus soveltaa Mesopotamia Broadcastin ja Roj TV:n harjoittamaan toimintaan tällaista säännöstöä (jonka tarkoitus ei liity lähetystoimintaan sellaisenaan), kunhan tämän säännöstön vaikutuksena ei ollut se, että Roj TV:n lähetysten varsinaista edelleen lähettämistä rajoitettiin.

64. Edellä mainitun unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön valossa näyttäisi mielestäni siltä, että käsiteltävässä asiassa yleisölle tiedottamista koskevan lain 33 §:n 11 momentissa ja 12 momentin 1 kohdassa tarkoitetun kaltainen toimenpide ei kuulu direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohdan soveltamisalaan.

65. Tämän säännöstön kohde tai tarkoitus ei nimittäin yhtäältä liity televisiolähetystoimintaan (tai yleisesti mediapalveluiden tarjoamiseen). Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 38 kohdassa on muistutettu, unionin oikeudessa erotetaan toisistaan sisällön tarjoaminen, johon liittyy toimituksellinen vastuu, ja sen jakelu. Kuten yleisölle tiedottamista koskevan lain 33 §:n 11 momentissa todetaan, tässä säännöstössä tarkoitettu toimenpide koskee tältä osin operaattoreita, jotka tarjoavat kuluttajille Liettuassa näitä lähetyksiä osana ohjelmapakettia. Se ei koske televisiolähetysten sisältöä vaan niiden jakelua. Tässä säännöstössä asetetaan lähinnä vaatimuksia näiden ohjelmapakettien kokoamisen osalta. Tällaisten pakettien tarjoaminen kuluttajille, siltä osin kuin siihen ei liity toimituksellisen vastuun harjoittamista jaeltujen ohjelmien osalta, ei kuitenkaan kuulu direktiivin 2010/13 ( 51 ) soveltamisalaan, kuten LRTK perustellusti korostaa.

66. Mielestäni ei voida toisaalta katsoa, että yleisölle tiedottamista koskevan lain 33 §:n 11 momentissa ja 12 momentin 1 kohdassa tarkoitetulla toimenpiteellä olisi sellainen vaikutus, että niillä rajoitettaisiin kyseisen kanavan varsinaista edelleen lähettämistä (tai vastaanottamista). Merkityksellisenä arviointiperusteena on tältä osin nimittäin mielestäni määritellä, voidaanko vastaanottavan jäsenvaltion toteuttamasta toimenpiteestä riippumatta kyseistä televisiolähetystä yhä laillisesti jaella ja onko se laillisesti kuluttajien saatavilla sen alueella. ( 52 ) Vastaanottava jäsenvaltio rajoittaa tältä osin varsinaista vastaanottamista tai edelleen lähettämistä, jos se väliaikaisesti estää kanavan edelleen lähettämisen kaapeliverkostossa tai kieltää satelliitin välityksellä vastaanotettavan kanavan katselemiseksi välttämättömän salauksenpurkulaitteen myynnin. ( 53 ) Kanavaa ei voida enää laillisesti edelleen lähettää ja televisionkatsoja, joka haluaa katsella kyseistä kanavaa, ei voi laillisesti katsella sitä.

67. Tilanne, jossa jäsenvaltio asettaa televisiolähetysten jakelulle tiettyjä sääntöjä, on sitä vastoin mielestäni aivan toinen. Vastaanottava jäsenvaltio voi edellyttää, että televisiokanavien jakelijat ryhmittelevät tarjouksensa siten, että esimerkiksi pornografisia kanavia sisältyy ainoastaan erityisiin paketteihin, joille on asetettu erityisiä edellytyksiä, ( 54 ) rajoittaa tämäntyyppisten kanavien mainostamista tai kieltää niiden katselun julkisissa paikoissa. Nämä säännöt tietysti rajoittavat joltain osin näiden kanavien saatavuutta. Tämä on myös niiden varsinaisena tarkoituksena. Näillä jakelua koskevilla säännöillä ei kuitenkaan mielestäni rajoiteta kyseisten kanavien varsinaista vastaanottamista tai edelleen lähettämistä. Jakelijoilla on edelleen oikeus vastaanottaa näitä kanavia, sisällyttää niitä tarjouksiinsa ja lähettää niitä edelleen. Nämä kanavat ovat myös laillisesti kuluttajien saatavilla. Liettualaiset television katsojat voivat käsiteltävässä asiassa yhä katsella NTV Mir Lithuania ‑kanavaa laillisesti, kunhan he tilaavat sopivan paketin.

68. Nämä samat jakelua koskevat säännöt eivät tietenkään voi olla esteenä direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohdan tehokkaalle vaikutukselle. Tilanne olisi tällainen, jos niissä suosittaisiin kansallisten lähetysten jakelua tai ne olisivat vaikutukseltaan niin laajoja, että niillä käytännössä tehtäisiin toisesta jäsenvaltiosta tulevan lähetyksen jakelu ja saatavuus kohtuuttoman vaikeaksi. Käsiteltävässä asiassa tilanne ei kuitenkaan ole tällainen. ( 55 )

69. Vastakkainen tulkinta, jonka mukaisesti vastaanottavaa jäsenvaltiota lähtökohtaisesti kiellettäisiin antamasta alaikäisten suojelun tai vihaan yllyttämisen kaltaisin perustein sääntöjä, jotka koskevat audiovisuaalisten mediapalveluiden jakelua, ei olisi alkuperäjäsenvaltion ja vastaanottavan jäsenvaltion välistä toimivallanjakoa koskevan logiikan mukainen. Tapa, jolla jakelijat järjestävät kanavapaketteja koskevat tarjouksensa toisen valtion kuluttajille, on kysymys, jota ensimmäinen valtio ei oletettavasti voi valvoa.

70. On korostettava tässä myös toista asiayhteyteen liittyvää seikkaa. Kenellekään ei liene epäselvää, että direktiivin 2010/13 3 artiklan 2 kohdassa säädetyt edellytykset ( 56 ) ovat poikkeuksellisen tiukkoja. Sitä, että ne ovat näin tiukkoja, voidaan mielestäni perustella sen vahingon vakavuudella, joka aiheutuu audiovisuaalisen palvelun väliaikaisesta estämisestä tällaisten palveluiden tarjoamisen vapaudelle. Ne perustuvat yhtäältä vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapauden, joka ilmentää ilmaisuvapautta ja palveluiden tarjoamisen vapautta, ja toisaalta jäsenvaltioiden tiettyjen yleisten etujen väliseen punnintaan. Tämä vahingon vakavuus edellyttää vastapainokseen tiukkoja edellytyksiä. ( 57 ) Kuten LRTK sitä vastoin korostaa, velvoitteella välittää tiettyä ohjelmaa vain osana maksullisia ohjelmapaketteja on tämän ohjelman jakelun kannalta selvästi vähemmän rajoittava vaikutus kuin sen estämisellä väliaikaisesti. Olisi suhteetonta ja epäasianmukaista soveltaa samoja edellytyksiä tällaiseen toimenpiteeseen.

71. Esittämääni tulkintaa ei mielestäni kyseenalaista se BMA:n väite, jonka mukaan direktiivin 2010/13 3 artiklan 2 kohtaa on tulkittava suppeasti, koska se on poikkeus tämän direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetystä vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapaudesta. ( 58 )

72. Kuten olen todennut, vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapaudella nimittäin varmistetaan se, että lähetystoiminnan harjoittajat voivat lähtökohtaisesti jaella laillisesti alkuperäjäsenvaltiossa hyväksyttyjä lähetyksiä kaikkien jäsenvaltioiden alueella. Tämä vapaus ei mielestäni kata kaikkien esteiden poistamista, jotka ovat luonteeltaan sellaisia, että ne voivat haitata lähetystoiminnan harjoittajien ohjelmien jakelua tai vahingoittaa niiden kannattavuutta – kuten jakelua koskevien sääntöjen poistamista. En näin ollen ehdota, että unionin tuomioistuin tulkitsisi poikkeusta laajasti vaan että se tarkastelisi itse periaatetta sen oikeassa ulottuvuudessa.

73. Huomautan lisäksi, että toimenpide, josta oli kysymys asiassa, joka johti tuomioon Mesopotamia Broadcast ja Roj TV, ( 59 ) koski täydellistä toimintakieltoa ja oli omiaan haittaamaan kyseisen lähetystoiminnan harjoittajan toimintaa huomattavasti enemmän kuin käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva ohjelmapakettien kokoonpanoa koskeva sääntö. Saksan hallitus teki kyseisessä asiassa kaiken, mikä oli teknisesti mahdollista, estääkseen Roj TV:tä levittämästä vihaan yllyttävää aineistoa. Olisi mielestäni ristiriitaista kieltää nyt käsiteltävässä asiassa velvoite, joka asetetaan yleisölle tiedottamista koskevan lain 33 §:n 11 momentissa ja 12 momentin 1 kohdassa, verrattuna siihen, että mainitussa tuomiossa kyseinen toimenpide katsottiin päteväksi. Ensimmäisellä toimenpiteellä toteutetaan vastaavia intressejä kuin ne, jotka olivat jälkimmäisen perusteena, mutta siitä johtuvat rajoitukset ovat lievempiä.

74. Ehdottamallani tulkinnalla ei myöskään anneta avointa valtakirjaa vastaanottavalle jäsenvaltiolle. Vaikka yleisölle tiedottamista koskevan lain 33 §:n 11 momentissa ja 12 momentin 1 kohdassa tarkoitetun kaltainen toimenpide ei mielestäni kuulu direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohdan soveltamisalaan, se kuuluu silti SEUT 56 artiklan soveltamisalaan. ( 60 ) Kuten olen todennut, tämä toimenpide on omiaan rajoittamaan palveluiden tarjoamisen vapautta. Tämä rajoitus on kuitenkin oikeutettavissa.

75. Kyseisellä toimenpiteellä ei nimittäin suosita kansallista sisältöä välittömästi tai välillisesti ja sillä pyritään yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen. Mielestäni se täyttää myös oikeussuhteisuuden testin. ( 61 ) Liettuan viranomaiset eivät ole täysin kieltäneet pääsyä NTV Mir Lithuania ‑kanavalle, vaan ne ovat pelkästään rajoittaneet sen yleisöä. Koska audiovisuaalisten mediapalveluiden tarjoaminen liittyy tässä yhteydessä erottamattomasti ilmaisuvapauteen, kyseisen kansallisen säännöstön on vastatakseen palveluiden tarjoamisen vapautta oltava myös niiden perusoikeuksien mukainen, joiden noudattamista unionin tuomioistuin valvoo, ( 62 ) ja erityisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjan 11 artiklan mukainen. Ilmaisuvapaus ei ole tässäkään yhteydessä ehdoton oikeus, ja Liettuan viranomaisten on katsottava läpäisevän oikeuttamisen ja oikeasuhteisuuden testit. ( 63 )

76. Tässä yhteydessä ei voi jättää huomiotta käsiteltävän asian taustaa. LRTK:n ja Liettuan hallituksen antamien tietojen mukaan yleisölle tiedottamista koskevan lain 33 §:n 11 momentti ja 12 momentin 1 kohta annettiin Liettuan informaatioalueen suojaamiseksi ja nopeaksi reagoimiseksi ( 64 ) Venäjän propagandaan informaatiosodankäynnissä, jonka kohteeksi Baltian maat ovat joutuneet niiden geopoliittisen tilanteen vuoksi. Unionin toimielimet ovat itse todenneet, että Baltian valtioissa on levitetty mediassa väärää tietoa, joka on kohdistettu niiden venäjänkielisille vähemmistöille ja jolla pyritään halventamaan näitä valtioita, horjuttamaan ja heikentämään eurooppalaista poliittista diskurssia, jossa keskeisiä ovat demokraattiset arvot, ihmisoikeudet ja oikeusvaltioperiaate, ja laajemmin horjuttamaan näiden valtioiden poliittista, taloudellista ja sosiaalista tilannetta. ( 65 ) Kun otetaan huomioon, että televisiolla on erityisen suuri merkitys yleisen mielipiteen muodostamisessa, Liettuan lainsäätäjän reaktio vaikuttaa täysin järkevältä.

77. Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa, että direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että toisesta jäsenvaltiosta tulevan televisio-ohjelman vastaanottavan jäsenvaltion toteuttama toimenpide, jolla asetetaan operaattoreille, jotka jakelevat televisio-ohjelmia jälkimmäisen valtion kuluttajille, velvoite jaella tai edelleen lähettää kyseistä ohjelmaa vain osana maksullisia televisio-ohjelmapaketteja tai vain lisämaksusta, ei kuulu tämän säännöksen soveltamisalaan.

4. Toissijaisesti: vastaanottavan jäsenvaltion velvollisuus noudattaa direktiivin 2010/13 3 artiklan 2 kohdan edellytyksiä (toinen ennakkoratkaisukysymys)

78. Mikäli direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohtaa olisi, toisin kuin ehdotan, tulkittava siten, että se kattaa yleisölle tiedottamista koskevan lain 33 §:n 11 momentissa ja 12 momentin 1 kohdassa tarkoitetun kaltaisen toimenpiteen, kansallinen tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään lähinnä, voidaanko tämä toimenpide hyväksyä unionin oikeuden mukaisesti silloin, kun tämän 3 artiklan 2 kohdassa säädetyt edellytykset eivät täyty.

79. Mielestäni on vaikea kiistää sitä, että direktiivin 2010/13 järjestelmässä vastaanottavan jäsenvaltion, joka tahtoo toteuttaa toisesta jäsenvaltiosta tulevaa audiovisuaalista mediapalvelua koskevan toimenpiteen, joka kuuluu tämän direktiivin 3 artiklan 1 ja 2 kohdan soveltamisalaan, on noudatettava tässä 2 kohdassa säädettyjä edellytyksiä. ( 66 )

80. Direktiivissä 2010/13 tosin säädetään vähimmäisvaatimuksista, kuten sen 4 artiklan 1 kohdasta ilmenee. Jäsenvaltiot voivat siten asettaa yksityiskohtaisempia tai tiukempia sääntöjä kuin tässä direktiivissä on asetettu. Jäsenvaltioilla on kuitenkin tämä mahdollisuus ainoastaan niiden lainkäyttövaltaan kuuluvien lähetystoiminnan harjoittajien osalta. Lähettävä jäsenvaltio voi toisin sanoen mennä tämän direktiivin vaatimuksia pidemmälle mutta vastaanottava jäsenvaltio ei voi. ( 67 )

81. On vielä tarkasteltava sitä, voiko vastaanottava jäsenvaltio vedota primaarioikeuteen oikeuttaakseen toimenpiteen, joka ei vastaa direktiivin 2010/13 3 artiklan 2 kohdassa säädettyjä edellytyksiä. Muistutan tältä osin, että SEUT 52 artiklassa määrätään erityisesti yleisen järjestyksen ja turvallisuuden perusteista, joihin jäsenvaltiot voivat vedota, ja näitä perusteita voidaan soveltaa palveluiden tarjoamisen vapauteen SEUT 62 artiklan viittauksen nojalla. Huomautan, että unionin tuomioistuin ei ole vielä ottanut kantaa tähän kysymykseen. ( 68 )

82. Mikäli tietty toimenpide kuuluu direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 ja 2 kohdan soveltamisalaan, mielestäni, kuten komissio on väittänyt suullisessa käsittelyssä, siltä osin kuin tämä toimenpide perustuu seikkaan, joka liittyy niihin aloihin, joita tämän direktiivin mukainen yhteensovittaminen koskee, vastaanottava jäsenvaltio ei voi vedota primaarioikeuteen ylittääkseen sen, mitä tässä säännöksessä on sallittu.

83. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltioille annettu mahdollisuus vedota EUT-sopimuksessa vahvistettuihin perusteisiin on nimittäin jätetty niille ainoastaan sovellettavien yhdenmukaistettujen sääntöjen puuttuessa. ( 69 ) Toimenpidettä, joka on kielletty palveluiden tarjoamisen vapauden voimaansaattamiseksi annetussa direktiivissä, ei voida oikeuttaa primaarioikeuden perusteella. Unionin tuomioistuin on katsonut, että unionin lainsäätäjä voi antaessaan sellaisen johdetun oikeuden toimen, jolla konkretisoidaan EUT-sopimuksessa taattua liikkumisvapautta, ( 70 ) rajata mahdollisuutta vedota näihin perusteisiin. ( 71 )

V Ratkaisuehdotus

84. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Vilniaus apygardos administracinis teismasin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoamista koskevien jäsenvaltioiden tiettyjen lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 10.3.2010 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2010/13/EU (audiovisuaalisia mediapalveluja koskeva direktiivi) 3 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että toisesta jäsenvaltiosta tulevan televisio-ohjelman vastaanottavan jäsenvaltion toteuttama toimenpide, jolla asetetaan operaattoreille, jotka jakelevat televisio-ohjelmia jälkimmäisen jäsenvaltion kuluttajille, velvoite jaella tai edelleen lähettää kyseistä ohjelmaa vain osana maksullisia televisio-ohjelmapaketteja tai vain lisämaksusta, ei kuulu tämän säännöksen soveltamisalaan.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: ranska.

( 2 ) Audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoamista koskevien jäsenvaltioiden tiettyjen lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 10.3.2010 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2010, L 95, s. 1).

( 3 ) Ks. mm. tuomio 26.7.2017, Persidera (C-112/16, EU:C:2017:597, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 4 ) Ks. mm. määräys 10.6.2011, Mohammad Imran (C‑155/11 PPU, EU:C:2011:387, 17 ja 18 kohta), tuomio 12.3.1998, Djabali (C-314/96, EU:C:1998:104, 20 ja 21 kohta) ja tuomio 20.1.2005, García Blanco (C-225/02, EU:C:2005:34, 29–31 kohta).

( 5 ) Tässä yhteydessä ei pidä sekoittaa viranomaisen tekemän hallinnollisen päätöksen muuttamista ja kumoamista, mikä ei merkitse toimen lainvastaisuuden tunnustamista ja vaikuttaa ex nunc, ja toimen kumoamista tuomioistuimen tuomiossa, jonka nojalla on niin, että sillä kumottu toimi poistetaan oikeusjärjestyksestä taannehtivasti eikä sen katsota koskaan olleen olemassa. Ks. vastaavasti tuomio 28.5.2013, Abdulrahim v. neuvosto ja komissio (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, 68 kohta).

( 6 ) BMA väittää, että sen mainostulot ovat vähentyneet riidanalaisen päätöksen vuoksi.

( 7 ) Ks. analogisesti tuomio 28.5.2013, Abdulrahim v. neuvosto ja komissio (C‑239/12 P, EU:C:2013:331, 61–64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 8 ) Ks. analogisesti tuomio 4.10.1991, Society for the Protection of Unborn Children Ireland (C-159/90, EU:C:1991:378, 15 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 9 ) Televisiotoimintaa koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 3.10.1989 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1989, L 298, s. 23) eli ”televisio ilman rajoja” ‑direktiivi. Tämän direktiivin aineellinen soveltamisala oli alun perin rajoitettu koskemaan televisiolähetyksiä. Sitä laajennettiin myöhemmin koskemaan muun muassa internetin kautta lähetettävien tilausohjelmien katselua koskevia palveluita. Nämä eri palvelut ryhmiteltiin tällöin nimikkeen ”audiovisuaaliset mediapalvelut” alle.

( 10 ) Direktiivin 2010/13 johdanto-osan 104 perustelukappale. Sama ajatus ilmaistaan myös sen johdanto-osan kahdeksannessa perustelukappaleessa televisiolähetystoiminnan osalta ilmaisulla ”televisio-ohjelmien vapa[a] liikkuvuu[s]”. Televisiolähetystoimintaa koskee myös rajat ylittävistä televisiolähetyksistä 5.5.1989 Strasbourgissa allekirjoitettu Euroopan yleissopimus, johon 20 jäsenvaltiota, Liettuan tasavalta mukaan lukien, on liittynyt. Muistutan, että tätä yleissopimusta valmisteltiin samanaikaisesti direktiivin 89/552 kanssa, jotta niistä tulisi rinnakkaisia säädöksiä, niillä tavoiteltaisiin samanlaisia tavoitteita ja ne perustuisivat samantyyppisiin sääntöihin.

( 11 ) Nämä samat vaatimukset koskevat myös mainontaa, sponsorointia, teleostoslähetyksiä, alaikäisten suojelua, eurooppalaisten teosten aseman edistämistä ja tiedon saamista yhteiskunnallisesti erityisen merkittävistä tapahtumista.

( 12 ) Direktiivin 2010/13 johdanto-osan 33 ja 34 perustelukappaleesta ilmenee, että unionin lainsäätäjä on katsonut, että tämä periaate on välttämätön audiovisuaalisten mediapalveluiden sisämarkkinoiden aikaansaamisen kannalta oikeusvarmuuden varmistamiseksi tällaisten palveluiden tarjoajille ja median moniarvoisuuden lisäämiseksi kaikkialla unionissa. Tämän direktiivin johdanto-osan 36 perustelukappaleesta ilmenee lisäksi, että unionin lainsäätäjä on katsonut, että alkuperäjäsenvaltion valvonta on lähtökohtaisesti riittävää tässä direktiivissä asetettujen vähimmäisvaatimusten noudattamisen varmistamiseksi.

( 13 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 52 kohta.

( 14 ) Kuten ennakkoratkaisupyyntöpäätöksestä ilmenee, televisio-ohjelmapaketilla tarkoitetaan televisio-ohjelmista koostuvaa pakettia, jonka on koonnut ja jota tarjoaa kuluttajille televisio-ohjelmien edelleenlähetystoiminnan harjoittaja ja/tai muu henkilö, joka tarjoaa kuluttajille internetin kautta tapahtuvaan televisio-ohjelmistojen tai yksittäisten ohjelmien jakeluun liittyviä palveluja. Peruspaketilla tarkoitetaan televisio-ohjelmista tällä tavalla koottua ja kiinteästä maksusta kaikille kyseisten palvelujen kuluttajille tarjottua pakettia. Lisämaksullisella paketilla tarkoitetaan käyttäjille lisämaksusta, joka ei sisälly peruspaketin hintaan, jaeltavaa ohjelmapakettia.

( 15 ) LRTK on todennut huomautuksissaan, että kyseiseen ohjelmaan ”sisältyi virheellistä aineistoa, joka yllytti vihamielisyyteen ja vihaan kansallisuuden perusteella Baltian maita kohtaan ja joka koski liettualaisten ja latvialaisten yhteistyötä holokaustissa sekä Baltian maiden väitetysti kansallismielistä, uusnatseja kannattavaa sisäistä politiikkaa, joka oli uhkana niiden alueen venäjänkieliselle vähemmistölle.” Tämä ohjelma oli kyseisen viranomaisen mukaan tarkoitettu ”kohdistetusti Liettuan venäjänkieliselle vähemmistölle” ja siinä pyrittiin erilaisilla propagandatekniikoilla ”vaikuttamaan kielteisesti ja vihjailevasti tämän yhteiskunnallisen ryhmän Liettuan, Latvian ja Viron sisä- ja ulkopolitiikkaa koskevaan mielipiteeseen, korostamaan yhteiskunnan näkemyseroja ja polarisaatiota sekä korostamaan länsimaiden toimista johtuvaa jännitettä Itä-Euroopan alueella ja Venäjän asemaa uhrina”. Palaan näihin näkökohtiin tämän ratkaisuehdotuksen 76 kohdassa.

( 16 ) Komissio on täsmentänyt huomautuksissaan, että LRTK on tulkinnut tätä käsitettä tuomion 22.9.2011, Mesopotamia Broadcast ja Roj TV (C-244/10 ja C-245/10, EU:C:2011:607, 41–44 kohta) valossa. Tässä tuomiossa unionin tuomioistuin katsoi, että vihaan yllyttämisen käsitteen soveltamisalaan kuuluivat direktiivissä 89/552 tarkoitetulla tavalla viestit, jotka edistävät osaltaan väkivaltaisten riitaisuuksien muodostumista etnisten ryhmien välille tai samassa valtiossa asuvien eri yhteisöjen välille ja pahentavat niiden välisiä jännitteitä ja vahingoittavat siten kansojen välistä yhteisymmärrystä. Absoluuttisesti tarkasteltuna kynnyksen määrittäminen, josta lähtien historiallisten tai nykyisten tapahtumien puolueellinen ja epärehellinen esittäminen kuuluu vihaan yllyttämisen alaan, ei ole helppo tehtävä. Tämä ei kuitenkaan kuulu tämän ratkaisuehdotuksen kohteen piiriin.

( 17 ) Ks. direktiivin 2010/13 2 artiklan 6 kohta ja johdanto-osan 39 perustelukappale, joiden mukaan tätä direktiiviä ei sovelleta audiovisuaalisiin mediapalveluihin, jotka on tarkoitettu vastaanotettaviksi yksinomaan kolmansissa maissa ja joita yhden tai useamman jäsenvaltion yleisö ei vastaanota suoraan tai epäsuorasti tavanomaisilla kuluttajalaitteilla.

( 18 ) Ks. direktiivin 2010/13 johdanto-osan 54 perustelukappale.

( 19 ) Ks. direktiivin 2010/13 1 artiklan 1 kohdan f alakohta.

( 20 ) Termillä ”maa-satelliittiyhteys” (uplink) tarkoitetaan signaalin välitystä maa-asemalta satelliittiin, kun taas ”satelliitti-maayhteydellä” (downlink) tarkoitetaan signaalin välitystä satelliitista maahan.

( 21 ) Tässä asiayhteydessä on muistutettava yhdestä seikasta. Baltian maiden väestöön (Viro, Latvia ja Liettua) kuuluu suuri venäjänkielinen vähemmistö, joka on peräisin näihin valtioihin Neuvostoliiton aikana tapahtuneesta laajasta maahanmuutosta ja silloisesta venäjän kielen käyttöä koskeneesta velvollisuudesta. Kussakin näistä valtioista on näin ollen kaksi rinnakkaista kieliyhteisöä. Kansalliset lähetystoiminnan harjoittajat jakelevat ohjelmiaan kyseisen valtion virallisella kielellä, kun taas satelliitti- ja kaapeliteknologia mahdollistivat venäläisten televisiokanavien jakelun venäläiselle vähemmistölle. Ks. mm. Jõesaar, A., ”One Country, Two Polarised Audiences: Estonia and the Deficiency of the Audiovisual Media Services Directive”, Media and Communication, 2015, osa 3, nro 4.

( 22 ) Sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä (puitedirektiivi) 7.3.2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EYVL 2002, L 108, s. 33).

( 23 ) Ks. direktiivin 2010/13 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohdan ”audiovisuaalise[n] mediapalvelu[n]” määritelmä ja tämän direktiivin saman 1 kohdan d alakohdan ja johdanto-osan 26 perustelukappaleen ”mediapalvelun tarjoaja[n]” määritelmä sekä direktiivin 2002/21 2 artiklan c alakohdan ”sähköise[n] viestintäpalvelu[n]” määritelmä.

( 24 ) Selvennän, että direktiivin 2010/13 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetaan edelleen lähettämistä yksinomaan audiovisuaalisten mediapalveluiden tarjoamisen muotona. Tätä direktiiviä ei sovelleta sellaisenaan edelleenlähettämispalveluihin. Siinä säännellään jaeltua sisältöä, ei sen jakelutapoja.

( 25 ) Muistutan, että direktiivillä 2010/13 ei yhdenmukaisteta jäsenvaltioiden, joilla on toimivalta säännellä audiovisuaalisten mediapalveluiden tarjoajia tämän direktiivin 2 artiklan 1 kohdan nojalla, antamia toimilupia. OFCOM:in BMA:lle myöntämällä toimiluvalla ei siten ole sellaisenaan arvoa unionin oikeuden näkökulmasta.

( 26 ) Tilanne olisi tällainen, jos jäsenvaltio esimerkiksi katsoisi kansallisen lainsäädäntönsä puitteissa, että sen alueelle sijoittautuneella operaattorilla on toimituksellinen vastuu tietystä sisällöstä, kun taas toinen jäsenvaltio katsoisi omien sääntöjensä perusteella, että kyseeseen tulee toinen, sen lainkäyttövallan piiriin kuuluva operaattori.

( 27 ) Tämän määritelmän osalta ks. Schulz, W., Heilmann, S., ”Editorial Responsibility – Notes on a Key Concept in the Regulation of Audiovisual Media Services”, IRIS special: Editorial Responsibility, Euroopan audiovisuaalinen seurantakeskus Strasbourg, 2008, s. 17.

( 28 ) Ks. tämän jälkimmäisen seikan osalta Euroopan neuvoston 21.9.2011 hyväksymä asiakirja, jonka otsikkona on Recommendation CM/Rec(2011)7 of the Committee of Ministers to member states on a new notion of media, 29–36 kohta, erityisesti 34 kohta.

( 29 ) Direktiivissä 2010/13 käytetään vuorotellen käsitteitä ”toimituksellinen vastuu” ja ”toimitukselliset päätökset”. Mielestäni ei ole tarpeen erottaa näitä käsitteitä toisistaan. Sen määrittelemiseksi, mitä tarkoitetaan ”toimituksellisella päätöksellä”, on käytettävä toimituksellista vastuuta koskevia kriteereitä.

( 30 ) BMA:n istunnossa esittämien tietojen perusteella käsiteltävässä asiassa NTV Mir Lithuania ‑kanavaa välitetään satelliitista Liettuassa sijaitsevalle asemalle (downlink), josta signaali lähetetään edelleen Liettuassa sijaitseville kaapelioperaattoreille, jotka puolestaan lähettävät tämän kanavan edelleen liettualaisille television katsojille. Liettuan hallituksen mukaan kyseinen satelliitti ei kuulu Yhdistyneen kuningaskunnan lainkäyttövallan piiriin eikä siihen liittyvä maa-satelliittiyhteys (uplink) myöskään sijaitse tämän jäsenvaltion alueella. Kysymys on tosiasiassa venäläisestä satelliitista ja tämä maa-satelliittiyhteys sijaitsee unionin ulkopuolella.

( 31 ) BMA on kuitenkin ilmoittanut, että kanavaa on mahdollista katsella internetin kautta muissa jäsenvaltioissa. Tällä ei missään tapauksessa aseteta kyseenalaiseksi sitä, että tämä kanava on tarkoitettu liettualaiselle yleisölle.

( 32 ) Ks. direktiivin 2010/13 johdanto-osan 40 perustelukappale.

( 33 ) Tämän viimeisen kohdan osalta ja mitenkään kyseenalaistamatta OFCOM:in valvontakapasiteettia (tämä viranomainen on nimittäin sitä vastoin useamman kerran asettanut sanktioita BMA:lle NTV Mir Lithuania ‑kanavalla esitettyjen ohjelmien vuoksi) huomautan, että LRTK:n on OFCOM:ia helpompaa valvoa tällaista kanavaa, jota lähetetään pääasiallisesti venäjän kielellä. OFCOM on voinut käsiteltävässä asiassa valvoa riidanalaista ohjelmaa vasta sen jälkeen, kun tämä ohjelma oli käännetty kokonaisuudessaan englanniksi. LRTK ja OFCOM eivät ole myöskään tarkastelleet sen sisältöä samasta näkökulmasta. Kun tämän ensimmäisen mielestä Baltian valtioiden geopoliittinen asema huomioon ottaen (ks. alaviite 21 ja tämän ratkaisuehdotuksen 76 kohta) tämä sama ohjelma kuului vihaan yllyttämisen alaan, jälkimmäinen, joka ei tuntenut tätä asiayhteyttä, katsoi, että se oli sisällön puolueettomuutta koskevien sääntöjen vastainen. Ks. Ofcom Broadcast and On Demand Bulletin, nro 319, 19.12.2016, s. 28–50.

( 34 ) Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan vastaanottavan jäsenvaltion lainsäädännön kiertäminen ei ole esteenä sille, että kyseinen operaattori kuuluu palvelujen tarjoamisen vapauden soveltamisalaan. Tämä jäsenvaltio voi sitä vastoin vedota tähän seikkaan oikeuttaakseen tästä vapaudesta poikkeamisen. Ks. tuomio 3.12.1974, van Binsbergen (33/74, EU:C:1974:131, 13 kohta) ja tuomio 5.10.1994, TV10 (C-23/93, EU:C:1994:362, 15, 20 ja 21 kohta).

( 35 ) Tämä yhtiö teki tämän päätöksen erityisesti LRTK:n 19.3.2014 tekemän päätöksen johdosta, jolla NTV Mir Lithuania ‑kanavan edelleen lähettäminen keskeytettiin.

( 36 ) Ks. myös direktiivin 2010/13 johdanto-osan 41 ja 42 perustelukappale.

( 37 ) Tämän 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa edellytetään, että toisesta jäsenvaltiosta tulevassa televisiolähetyksessä rikotaan ilmiselvästi, törkeästi ja vakavasti muun muassa 6 artiklan kieltoa, ja sen b alakohdassa edellytetään, että kyseinen lähetystoiminnan harjoittaja on edeltävien 12 kuukauden aikana rikkonut tätä kieltoa vähintään kaksi kertaa.

( 38 ) Tämän 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdassa säädetään, että vastaanottavan jäsenvaltion on ilmoitettava kirjallisesti lähetystoiminnan harjoittajalle ja komissiolle väitetystä säännösten rikkomisesta ja toimenpiteistä, joita se aikoo toteuttaa, jos tällainen säännösten rikkominen toistuu. Tämän alakohdan d alakohdan mukaan vastaanottava jäsenvaltio voi toteuttaa toimenpiteitä ainoastaan, jos neuvotteluissa lähettävän jäsenvaltion ja komission kanssa ei ole päästy sovintoratkaisuun 15 päivän kuluessa tästä ilmoituksesta, ja väitetty säännösten rikkominen jatkuu. Tämän 2 kohdan toisen alakohdan mukaan komission on lisäksi päätettävä kahden kuukauden kuluessa ilmoituksesta siitä, ovatko toimenpiteet sopusoinnussa unionin oikeuden kanssa.

( 39 ) Unionin oikeuden tulkinnassa huomioon otettavien tekijöiden osalta ks. tuomio 10.12.2018, Wightman ym. (C-621/18, EU:C:2018:999, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 40 ) Otan tässä esiin tapauksen ”Red Hot TV”, joka oli keskustelun kohteena Yhdistyneessä kuningaskunnassa 1990-luvun alussa. Kyse oli pornografisesta televisiokanavasta, jota jaeltiin tässä jäsenvaltiossa satelliitin välityksellä ja käyttämällä Tanskassa sijaitsevaa maa-satelliittiyhteyttä. Britannian viranomaiset olivat pyrkineet estämään tämän jakelun kieltämällä muun muassa kanavan katselun mahdollistavien salauksenpurkulaitteiden tarjoamisen. Red Hot TV riitautti sittemmin tämän toimenpiteen väittämällä, että direktiivin 89/552 2 artiklan 2 kohdan sanamuodon mukaan vastaanottava jäsenvaltio sai ainoastaan estää toisesta jäsenvaltiosta tulevan lähetyksen edelleen lähettämisen. Yhteisöjen tuomioistuimelle esitettiin kysymys (asia C-327/93), mutta Red Hot TV meni konkurssiin ja kansallinen oikeudenkäynti päättyi ennen yhteisöjen tuomioistuimen tuomion antamista. Ks. Dann, P., ”The Red Hot channel: pornography without frontiers”, Entertainment Law Review, 1993, 4(6), s. 191–193.

( 41 ) [Direktiivin 89/552] muuttamisesta 30.6.1997 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EYVL 1997, L 202, s. 60). Selitysten osalta ks. ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi [direktiivin 89/552] muuttamisesta, KOM(95) 86 lopullinen (EYVL 1995, C 185, s. 4), s. 16, 19 ja 33.

( 42 ) Direktiivin 97/36 johdanto-osan 15 perustelukappaleessa täsmennettiin vastaavasti, että tämä 2 a artikla koski toimenpiteitä, ”joilla pyritään rajoittamaan televisiolähetysten vastaanottamista ja/tai keskeyttämään niiden edelleen lähettämistä”. Ilmaisun vastaanottamisen ”rajoittaminen” käytöllä ilmaisun edelleen lähettämisen ”keskeyttäminen” sijasta on nähdäkseni käytännöllinen selitys. Kun kanavaa välitetään satelliitin kautta ja signaali vastaanotetaan suoraan katsojien antenneilla jäsenvaltiossa, tällä jäsenvaltiolla ei yleisesti katsoen ole teknisiä mahdollisuuksia estää tätä lähetystä. Se voi suoraan sanoen ainoastaan rajoittaa vastaanottamista muun muassa kieltämällä, kuten asiassa Red Hot TV, tämän kanavan katselun kannalta mahdollisesti välttämättömän salauksenpurkulaitteen myynnin. Näissä kahdessa tapauksessa ajatuksena on saada lähetyksen jakelu päättymään, milloin se on mahdollista.

( 43 ) Muistutan, että rajat ylittäviä televisiolähetyksiä koskevan eurooppalaisen yleissopimuksen 24 artiklan 2 kohdassa, joka on tarkoitettu direktiivin 89/552 ja laajemmin direktiivin 2010/13 kanssa rinnakkaiseksi välineeksi, määrätään, että tietyin edellytyksin vastaanottava jäsenvaltio voi ”väliaikaisesti keskeyttää [ohjelman] edelleenlähettämisen”. Tämän yleissopimuksen selittävän muistion 322 kohdassa todetaan, että tällä menettelyllä pyritään ”estämään edelleenlähettämisen mielivaltainen keskeyttäminen vastaanottavassa [valtiossa]” (korostus tässä). Muistutan lisäksi, että tätä yleissopimusta tarkistettiin 1.3.2002 voimaantulleessa pöytäkirjassa (CETS N:o 171) direktiivillä 97/36 direktiiviin 89/552 toteutettujen muutosten huomioon ottamiseksi. Tätä 24 artiklan 2 kohtaa ei kuitenkaan ole muutettu.

( 44 ) Ks. mm. tuomio 31.3.1993, Kraus (C-19/92, EU:C:1993:125, 32 kohta), tuomio 13.12.2007, komissio v. Italia (C-465/05, EU:C:2007:781, 17 kohta) ja tuomio 17.11.2015, RegioPost (C-115/14, EU:C:2015:760, 69 kohta).

( 45 ) Unionin tuomioistuin on katsonut tuomiosta 30.4.1974, Sacchi (155/73, EU:C:1974:40, 6 kohta) lähtien, että televisiolähetykset ovat SEUT 56 artiklassa tarkoitettuja ”palveluita”. Direktiivi 2010/13 annettiin näin ollen SEUT 53 artiklan 1 kohdan ja 62 artiklan perusteella.

( 46 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 26 kohta.

( 47 ) Ks. direktiivin 2010/13 johdanto-osan 2, 5, 21 ja 45 perustelukappale.

( 48 ) Direktiivin 89/552 osalta ks. tuomio 10.9.1996, komissio v. Belgia (C-11/95, EU:C:1996:316, 42 ja 92 kohta), tuomio 29.5.1997, Denuit (C-14/96, EU:C:1997:260, 32–36 kohta) ja tuomio 22.9.2011, Mesopotamia Broadcast ja Roj TV (C-244/10 ja C-245/10, EU:C:2011:607, 35 ja 36 kohta). Unionin tuomioistuimen näissä tuomioissa esittämää tulkintaa voidaan mielestäni soveltaa myös direktiivin 2010/13 osalta.

( 49 ) Ks. tuomio 9.7.1997, De Agostini ja TV-Shop (C-34/95–C-36/95, EU:C:1997:344, 32–38 kohta) ja tuomio 22.9.2011, Mesopotamia Broadcast ja Roj TV (C-244/10 ja C-245/10, EU:C:2011:607, erityisesti 37 kohta).

( 50 ) Tuomio 22.9.2011 (C-244/10 ja C-245/10, EU:C:2011:607, 51–53 kohta).

( 51 ) Kaapelikanavapaketin tarjoaminen yleisölle on sitä vastoin ”sähköinen viestintäpalvelu”, joka kuuluu mm. direktiivin 2002/21 soveltamisalaan. Ks. tuomio 7.11.2013, UPC Nederland (C-518/11, EU:C:2013:709, 44 kohta).

( 52 ) Ks. tuomio 22.9.2011, Mesopotamia Broadcast ja Roj TV (C-244/10 ja C-245/10, EU:C:2011:607, 52 kohta).

( 53 ) Äskettäisen [direktiivin 2010/13] muuttamisesta vaihtuvien markkinarealiteettien vuoksi 14.11.2018 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2018/1808 (EUVL 2018, L 303, s. 69) johdanto-osan kymmenes perustelukappale, jonka mukaan vastaanottavat jäsenvaltiot eivät saa lähtökohtaisesti toteuttaa toimenpiteitä, joilla ”estetään toisesta jäsenvaltiosta tulevan televisiolähetyksen edelleenlähetys niiden alueella”, vahvistaa mielestäni tämän tulkinnan (korostus tässä).

( 54 ) Ks. esimerkinomaisesti Ranskassa televisiopalveluiden toimittajille ja jakelijoille, jotka jakelevat manner-Ranskassa ja merentakaisissa departementeissa luokkaan V kuuluvia ohjelmia, 15.12.2004 annetun suosituksen nro 2004-7 (recommandation no 2004-7 du 15 décembre 2004 aux éditeurs et distributeurs de services de télévision diffusant en métropole et dans les départements d’outre-mer des programmes de catégorie V; JORF nro 298, 23.12.2004) D kohta, jossa todetaan lähinnä, että pornografisia kanavia sisältävien kanavapakettien tarjoajien on tehtävä tarjous, johon ei sisälly näitä kanavia, kaupallisilla ehdoilla, joilla ei suosita nämä kanavat sisältävää kokonaistarjousta. Ks. myös Romaniassa kansallisen audiovisuaalialan neuvoston 24.2.2011 antaman päätöksen nro 220 (englanninkielinen versio on saatavilla osoitteesta http://www.cna.ro/Decision-no-220-dated-February.html) 27 §:n 2 kohta, jonka mukaan muiden jäsenvaltioiden kuin Romanian lainkäyttövallan piiriin kuuluvien mediapalveluiden tarjoajien tarjoamia luokkaan ”+18” kuuluvia ohjelmia on ehdottomasti jaeltava vain osana erityisesti aikuisille tarkoitettuja lisäpaketteja.

( 55 ) Pääasiassa kyseessä olevassa säännöstössä ei mitenkään erityisesti edellytetä, että kyseistä kanavaa jaeltaisiin liian kalliilla hinnalla. Yleisölle tiedottamista koskevan lain 33 §:n 11 momentissa kielletään ainoastaan pakettien tarjoajia antamasta minkäänlaista tukea lisämaksullisille ohjelmapaketeille tai soveltamasta niihin maksuhelpotuksia ja tarjoamasta niitä hinnalla, joka on alempi kuin kustannukset, joita niille aiheutuu näiden pakettien sisältämien ohjelmien hankinnasta, edelleen lähettämisestä tai internetin kautta tapahtuvasta jakelusta.

( 56 ) Näistä on muistutettu tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteissä 37 ja 38.

( 57 ) Ks. vastaavasti rajat ylittäviä televisiolähetyksiä koskevan eurooppalaisen yleissopimuksen selittävä muistio, 328 kohta.

( 58 ) Ks. direktiivin 2010/13 johdanto-osan 43 perustelukappale.

( 59 ) Tuomio 22.9.2011 (C-244/10 ja C-245/10, EU:C:2011:607).

( 60 ) Kaapelikanavapakettien tarjoaminen, kuten olen todennut tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 51, tosin kuuluu direktiivin 2002/21 soveltamisalaan. Tämän direktiivin 1 artiklan 3 kohdasta ilmenee kuitenkin, että sillä ei rajoiteta kansallisella tasolla unionin oikeuden mukaisesti toteutettavia toimenpiteitä, joilla pyritään yleisen edun mukaisiin tavoitteisiin. Pääasiassa kyseessä olevaa toimenpidettä on näin ollen tarkasteltava unionin primaarioikeuden valossa.

( 61 ) Muistutan, että suhteellisuusperiaatteen mukaan sen, että jäsenvaltion kansallisia säännöksiä sovelletaan muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneisiin palvelujen tarjoajiin, on oltava omiaan takaamaan sillä tavoiteltavan päämäärän toteuttaminen eikä se saa ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi. Ks. mm. tuomio 18.7.2007, komissio v. Saksa (C-490/04, EU:C:2007:430, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 62 ) Ks. tuomio 18.6.1991, ERT (C-260/89, EU:C:1991:254, 42–45 kohta) ja tuomio 30.4.2014, Pfleger ym. (C-390/12, EU:C:2014:281, 36 kohta).

( 63 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on lausunut useita kertoja vihaan yllyttävän aineiston torjunnasta. Se muistuttaa tässä yhteydessä, ettei ilmaisuvapaus ole ehdoton oikeus ja että tällaista aineistoa koskeva kielto voi olla perusteena tietyn ohjelman jakelun kieltämiselle (ks. mm. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen äskettäinen tuomio 17.4.2018, Roj TV A/S v. Tanska, CE:ECHR:2018:0417DEC002468314, 37–39, 41 ja 42 kohta). Tämä koskee sitäkin suuremmalla syyllä toimenpidettä, jolla asetetaan pelkästään televisiokanavan jakelua koskevia rajoituksia.

( 64 ) Muistutan, että direktiivin 2010/13 3 artiklan 2 kohdan mukainen menettely on paitsi raskas, myös varsin pitkäkestoinen. Nämä seikat ovat syynä siihen, että tähän menettelyyn turvaudutaan (ja se johtaa onnistuneeseen lopputulokseen) käytännössä harvoin. Ks. European Regulators Group for Audiovisual Media Services (ERGA), Report on territorial jurisdiction in a converged environment, 17.5.2016, erityisesti s. 9 ja 12. Tässä direktiivissä ei myöskään säädetty pääasian tosiseikkojen tapahtumisen hetkellä televisiolähetystoiminnan osalta kiireellisestä menettelystä, jonka nojalla voidaan välittömästi poiketa televisiolähetyksen vastaanottamisen ja edelleen lähettämisen vapaudesta, vaikka tällaisesta toimenpiteestä säädettiin jo tilattavien audiovisuaalisten mediapalvelujen osalta tämän direktiivin 3 artiklan 5 kohdassa. Huomautan kuitenkin, että äskettäin annetussa direktiivissä 2018/1808 laajennetaan tämän kiireellisen menettelyn soveltamisalaa televisiolähetyksiin.

( 65 ) Käytetyt ilmaisut ovat EU:n strategisesta viestinnästä kolmansien osapuolten levittämän EU:n vastaisen propagandan torjumiseksi 23.11.2016 annetusta Euroopan parlamentin päätöslauselmasta (2016/2030(INI)) ja eurooppalaisesta lähestymistavasta disinformaation torjuntaan verkossa 24.4.2018 annetusta komission tiedonannosta Euroopan parlamentille, neuvostolle, talous- ja sosiaalikomitealle ja alueiden komitealle, COM(2018) 236 final. Ks. myös Liettuan toteuttamien toimenpiteiden unionin oikeuden mukaisuudesta [direktiivin 2010/13] 3 artiklan 2 kohdan nojalla 10.7.2015 tehty komission päätös, C(2015) 4609 final. Tämä päätös tehtiin sen johdosta, että tämä jäsenvaltio oli estänyt alueellaan venäläisen RTR Planeta ‑kanavan, joka kuului Ruotsin lainkäyttövallan piiriin, jakelun.

( 66 ) Rajoittamatta kuitenkaan direktiivin 2010/13 4 artiklan 2–5 kohdassa säädettyä menettelyä.

( 67 ) Ks. analogisesti tuomio 18.12.2007, Laval un Partneri (C-341/05, EU:C:2007:809, 79 ja 80 kohta).

( 68 ) Belgian kuningaskunta esitti tämän väitteen puolustuksenaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen yhteydessä, joka johti 10.9.1996 annettuun tuomioon komissio v. Belgia (C-11/95, EU:C:1996:316, 91 ja 92 kohta), joka annettiin direktiivin 89/552 perusteella. Tässä tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin ei kuitenkaan pitänyt tarpeellisena ratkaista tätä kysymystä.

( 69 ) Ks. vastaavasti tuomio 18.3.1980, Debauve ym. (52/79, EU:C:1980:83, 15 kohta).

( 70 ) Muistutan, että direktiivi 2010/13 annettiin erityisesti SEUT 62 artiklan perusteella. Unionin lainsäätäjä on siten halunnut panna täytäntöön tämän direktiivin soveltamisalalla mahdollisuuden tehdä poikkeuksia yleisen järjestyksen ja turvallisuuden perusteella. Ks. vastaavasti julkisasiamies Lenzin ratkaisuehdotus, komissio v. Belgia (C-11/95, EU:C:1996:178, 100–104 kohta).

( 71 ) Ks. tuomio 16.6.2015, Rina Services ym. (C-593/13, EU:C:2015:399, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).