Asia C‑362/12

Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation

vastaan

Commissioners of Inland Revenue jaCommissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(Supreme Court of the United Kingdomin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Oikeussuoja — Tehokkuusperiaate — Oikeusvarmuuden periaate ja luottamuksensuojan periaate — Perusteettomien maksujen palautus — Oikeussuojakeinot — Kansallinen lainsäädäntö — Käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen vanhentumisaikojen lyhentäminen ilman ennakkoilmoitusta ja taannehtivasti”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 12.12.2013

Euroopan unionin oikeus – Välitön oikeusvaikutus – Unionin oikeuden vastaiset kansalliset verot – Palauttaminen – Yksityiskohtaiset säännöt – Kansallisen oikeuden soveltaminen – Vanhentumisaika – Vanhentumisaikaa ei voida lyhentää taannehtivasti, jos siirtymäaika ei ole riittävän pitkä – Tehokkuusperiaatteen, oikeusvarmuuden periaatteen ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaaminen

(SEUT 19 artiklan 1 kohta)

Tilanteessa, jossa verovelvolliset voivat kansallisen lainsäädännön mukaan valita unionin oikeuden vastaisesti kannettujen verojen palauttamiseksi kahdesta oikeussuojakeinosta, joista toiseen sovelletaan pidempää vanhentumisaikaa, tehokkuusperiaate, oikeusvarmuuden periaate ja luottamuksensuojan periaate ovat esteenä sille, että kansallisella lainsäädännöllä lyhennetään tätä pidempää vanhentumisaikaa ilman ennakkoilmoitusta ja taannehtivasti.

Vaikka tehokkuusperiaate ei ole esteenä sille, että kansallisella lainsäädännöllä lyhennetään unionin oikeuden vastaisesti kannettujen rahamäärien palauttamisvaatimusta koskevaa määräaikaa, edellytyksenä tältä osin on kuitenkin sekä asetetun uuden määräajan kohtuullisuus että myös sellaisen siirtymäsäännöksen sisältyminen kyseiseen uuteen lainsäädäntöön, että oikeussubjekteilla on sen perusteella käytössään riittävä määräaika, jotta he voivat uuden lainsäädännön antamisen jälkeen esittää palauttamisvaatimukset, jotka heillä olisi ollut oikeus esittää aikaisemman lainsäädännön voimassa ollessa. Kyseinen siirtymäsäännös on tarpeen, koska aikaisemmin voimassa ollutta vanhentumisaikaa lyhyemmän vanhentumisajan soveltaminen välittömästi kyseisiin vaatimuksiin aiheuttaisi sen, että joiltakin oikeussubjekteilta vietäisiin taannehtivasti oikeus palautukseen tai että heille jäisi vain liian lyhyt määräaika vedota kyseiseen oikeuteen. Jotta tarkoitus eli oikeusvarmuuden takaaminen toteutuu, vanhentumisaika täytyy asettaa etukäteen. Luottamuksensuojan periaate on myös esteenä sille, että kansallisen lainsäädännön muuttamisella viedään taannehtivasti verovelvolliselta hänellä ennen kyseistä muutosta ollut oikeus saada takaisin unionin oikeuden vastaisesti kannetut verot.

Tämän johtopäätöksen kannalta merkitystä ei ole sillä, että silloin kun verovelvollinen nosti kanteen, mahdollisuus turvautua oikeussuojakeinoon, johon sovellettiin pidempää vanhentumisaikaa, oli tunnustettu vasta hiljattain alemmassa tuomioistuimessa ja se vahvistettiin vasta myöhemmin lopullisesti ylimmässä oikeusasteessa.

(ks. 33, 37, 44, 45, 49 ja 52 kohta sekä tuomiolauselman 1 ja 2 kohta)

Asia C‑362/12

Test Claimants in the Franked Investment Income Group Litigation

vastaan

Commissioners of Inland Revenue jaCommissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(Supreme Court of the United Kingdomin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Oikeussuoja — Tehokkuusperiaate — Oikeusvarmuuden periaate ja luottamuksensuojan periaate — Perusteettomien maksujen palautus — Oikeussuojakeinot — Kansallinen lainsäädäntö — Käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen vanhentumisaikojen lyhentäminen ilman ennakkoilmoitusta ja taannehtivasti”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 12.12.2013

Euroopan unionin oikeus — Välitön oikeusvaikutus — Unionin oikeuden vastaiset kansalliset verot — Palauttaminen — Yksityiskohtaiset säännöt — Kansallisen oikeuden soveltaminen — Vanhentumisaika — Vanhentumisaikaa ei voida lyhentää taannehtivasti, jos siirtymäaika ei ole riittävän pitkä — Tehokkuusperiaatteen, oikeusvarmuuden periaatteen ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaaminen

(SEUT 19 artiklan 1 kohta)

Tilanteessa, jossa verovelvolliset voivat kansallisen lainsäädännön mukaan valita unionin oikeuden vastaisesti kannettujen verojen palauttamiseksi kahdesta oikeussuojakeinosta, joista toiseen sovelletaan pidempää vanhentumisaikaa, tehokkuusperiaate, oikeusvarmuuden periaate ja luottamuksensuojan periaate ovat esteenä sille, että kansallisella lainsäädännöllä lyhennetään tätä pidempää vanhentumisaikaa ilman ennakkoilmoitusta ja taannehtivasti.

Vaikka tehokkuusperiaate ei ole esteenä sille, että kansallisella lainsäädännöllä lyhennetään unionin oikeuden vastaisesti kannettujen rahamäärien palauttamisvaatimusta koskevaa määräaikaa, edellytyksenä tältä osin on kuitenkin sekä asetetun uuden määräajan kohtuullisuus että myös sellaisen siirtymäsäännöksen sisältyminen kyseiseen uuteen lainsäädäntöön, että oikeussubjekteilla on sen perusteella käytössään riittävä määräaika, jotta he voivat uuden lainsäädännön antamisen jälkeen esittää palauttamisvaatimukset, jotka heillä olisi ollut oikeus esittää aikaisemman lainsäädännön voimassa ollessa. Kyseinen siirtymäsäännös on tarpeen, koska aikaisemmin voimassa ollutta vanhentumisaikaa lyhyemmän vanhentumisajan soveltaminen välittömästi kyseisiin vaatimuksiin aiheuttaisi sen, että joiltakin oikeussubjekteilta vietäisiin taannehtivasti oikeus palautukseen tai että heille jäisi vain liian lyhyt määräaika vedota kyseiseen oikeuteen. Jotta tarkoitus eli oikeusvarmuuden takaaminen toteutuu, vanhentumisaika täytyy asettaa etukäteen. Luottamuksensuojan periaate on myös esteenä sille, että kansallisen lainsäädännön muuttamisella viedään taannehtivasti verovelvolliselta hänellä ennen kyseistä muutosta ollut oikeus saada takaisin unionin oikeuden vastaisesti kannetut verot.

Tämän johtopäätöksen kannalta merkitystä ei ole sillä, että silloin kun verovelvollinen nosti kanteen, mahdollisuus turvautua oikeussuojakeinoon, johon sovellettiin pidempää vanhentumisaikaa, oli tunnustettu vasta hiljattain alemmassa tuomioistuimessa ja se vahvistettiin vasta myöhemmin lopullisesti ylimmässä oikeusasteessa.

(ks. 33, 37, 44, 45, 49 ja 52 kohta sekä tuomiolauselman 1 ja 2 kohta)