ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
64

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut komission vaatimusten mukaisesti.
Kyseinen päätös koskee kuitenkin erikseen sellaista yritystä, jota mainittu päätös ei koske ainoastaan siksi, että se on kysymyksessä olevan alan yritys, joka voisi mahdollisesti saada etua asianomaisesta tukiohjelmasta, vaan myös siksi, että se on todellisuudessakin saanut tämän ohjelman perusteella myönnettyä yksittäistä tukea, jonka komissio on määrännyt perittäväksi takaisin, ja sen kyseisestä päätöksestä nostama kanne voidaan ottaa tutkittavaksi.

EY 88 artiklan määräysten sisällöstä ja niiden tavoitteista ilmenee, että tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina voimassa olevina tukina on pidettävä tukia, jotka olivat voimassa ennen EY:n perustamissopimuksen voimaantuloa, ja tukia, jotka on voitu panna sääntöjen mukaisesti täytäntöön EY 88 artiklan 3 kohdassa määrättyjen edellytysten täyttyessä, kun taas uusina tukina, joita tässä viimeksi mainitussa määräyksessä määrätty ilmoittamisvelvollisuus koskee, on pidettävä toimenpiteitä, joilla aiotaan ottaa käyttöön tai muuttaa tukea, ja on täsmennettävä, että muutokset voivat koskea joko voimassa olevia tukia tai alkuperäisiä suunnitelmia, joista on ilmoitettu komissiolle. Kun muutos vaikuttaa alkuperäisen ohjelman olennaiseen sisältöön, kyseinen ohjelma on muuttunut uudeksi tukiohjelmaksi. Tällaisesta olennaisesta muutoksesta ei kuitenkaan voi olla kyse, jos uusi elementti on selvästi erotettavissa alkuperäisestä ohjelmasta.

(ks. 117 ja 121 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sen, että tavaramerkin hakija on sellaisen kansallisen tavaramerkin haltija, joka on sama kuin haettu tavaramerkki ja aikaisempi kuin väitemenettelyn kohteena oleva yhteisön tavaramerkki, vaikutus

(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artikla)

Tiivistelmä

Asetuksen N:o 40/94 42 artiklaan ja sitä seuraaviin artikloihin perustuvassa väitemenettelyssä, joka on pantu vireille yhteisön tavaramerkin rekisteröintiä vastaan, väitteen hylkäämistä ei voida perustaa pelkästään siihen, että yhteisön tavaramerkin hakijan hallussa on sellainen riidanalaista kansallista merkkiä aikaisempi kansallinen tavaramerkki, joka on samanlainen haetun yhteisön tavaramerkin kanssa. Hakijan pitää lisäksi todistaa, että se oli saanut riidanalaisen kansallisen tavaramerkin mitätöidyksi toimivaltaisessa kansallisessa viranomaisessa.

Kansallisen tavaramerkin pätevyyttä ei näet voida riitauttaa yhteisön tavaramerkin rekisteröintimenettelyssä vaan ainoastaan kyseisessä jäsenvaltiossa vireille pannussa mitätöintimenettelyssä. Vaikka sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) tehtäviin kuuluukin väitteen tekijän esitettäväksi kuuluvan näytön perusteella tarkistaa, onko väitteen tueksi vedottu kansallinen tavaramerkki olemassa, sen tehtäviin ei kuulu ratkaista tämän merkin ja toisen merkin välistä ristiriitaa kansallisella tasolla, sillä tällaisen ratkaisun tekeminen kuuluu kansallisten viranomaisten toimivaltaan.

(ks. 25 ja 26 kohta)
(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 63 artikla ja 74 artiklan 1 kohta)

(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 2 kohta)

Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä – Sanamerkki LINDENHOF ja sana- ja kuviomerkki LINDERHOF

(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Merkit, joista tavaramerkki voi muodostua – Merkit, jotka ovat mainoksissa käytettäviä iskusanoja – Edellytys – Erottamiskyky

(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan b alakohta)

2. Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Ehdottomat hylkäysperusteet – Tavaramerkit, joilta puuttuu erottamiskyky – Sanamerkki ”Mehr für Ihr Geld”

(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan b alakohta)

Tiivistelmä

1. Sellaisen tavaramerkin rekisteröinti yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 nojalla, joka koostuu merkeistä tai ilmauksista, jotka ovat mainoksissa käytettäviä iskusanoja, laatua koskevia ilmauksia tai kehotuksia ostaa niitä tavaroita tai palveluja, joita varten tavaramerkkiä on käytetty, ei sinänsä ole poissuljettua tällaisen käytön vuoksi. Merkki, joka täyttää muita tehtäviä kuin tavaramerkin tehtävän sen tavanomaisessa merkityksessä, on kuitenkin asetuksen 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla erottamiskykyinen vain siinä tapauksessa, että se voidaan heti ymmärtää niiden tavaroiden tai palvelujen, joita varten sitä on käytetty, kaupallista alkuperää koskevaksi merkinnäksi, jolloin kohdeyleisö voi erottaa ilman sekaannuksen mahdollisuutta tavaramerkin haltijan tavarat tai palvelut niistä, joilla on eri kaupallinen alkuperä.

(ks. 25 kohta)

2. Sanamerkiltä Mehr für Ihr Geld, jonka rekisteröintiä haetaan Nizzan sopimukseen pohjautuvan luokituksen luokkiin 3, 29 ja 30 kuuluvia tavanomaiseen kulutukseen tarkoitettuja kemikaliotuotteita ja elintarvikkeita varten, puuttuu erottamiskyky yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla. Kohdeyleisö, joka on saksankielinen yleisö, ymmärtää välittömästi hakemuksen kohteena olevan tavaramerkin pelkäksi myynninedistämisilmaisuksi tai iskulauseeksi, joka osoittaa, että kuluttajat saavat kyseisistä tuotteista määrällisen ja/tai laadullisen hyödyn kilpailijoiden tuotteisiin verrattuna. Tämän osalta osatekijä ”mehr” (enemmän) on luonteeltaan mainoksenomaisen ylistävä, ja sen tehtävänä on korostaa niiden tuotteiden tai palvelujen positiivisia ominaisuuksia, joiden esittämiseen tätä osatekijää käytetään.

(ks. 27, 29 ja 34 kohta)
Ylennysmenettelyssä ja vastaavasti sisäistä siirtoa koskevassa menettelyssä nimittävän viranomaisen tulee suorittaa valintansa vertailemalla kunkin hakijan arviointikertomuksia ja ansioita. Tässä tarkoituksessa nimittävällä viranomaisella on toimivalta suorittaa tällainen vertailu sopivimmaksi katsomallaan tavalla, ja siihen voi kuulua mahdollisen esimiehen suorittama hakijan haastattelu, jonka aikana hakijalle voidaan esittää asianmukaisina pidettäviä kysymyksiä siten, että tuomioistuimen harjoittaman valvonnan on rajoituttava koskemaan sitä, käyttikö nimittävä viranomainen harkintavaltaansa ilmeisen virheellisellä tavalla.

Henkilöstösääntöjen 26 ja 43 artiklan tarkoitus on taata virkamiehelle puolustautumisoikeus siten, että vältyttäisiin siltä, että nimittävän viranomaisen tekemien päätösten, jotka vaikuttavat virkamiehen hallinnolliseen asemaan ja uraan, perustana ei käytetä virkamiehen käytöstä koskevia tosiseikkoja, joista ei ole mainintaa hänen henkilökansiossaan.

Edellä mainitut säännökset, jotka näin ollen on ymmärrettävä niiden tarkoituksen valossa, eivät pääsääntöisesti koske esimiesten ylennysmenettelyn tai sisäistä siirtoa koskevan menettelyn yhteydessä antamia lausuntoja. Tällaisia lausuntoja ei nimittäin tule saattaa hakijoiden tietoon siltä osin kuin ne sisältävät vain heidän pätevyyksiensä ja ansioidensa vertailun, joka perustuu tosiseikoille, jotka on mainittu heidän henkilökansioissaan tai joista on ilmoitettu asianomaisille henkilöille, joilla näin ollen on jo ollut mahdollisuus esittää huomautuksensa. Nämä lausunnot eivät kuulu henkilöstösääntöjen 6 artiklan soveltamisalaan, koska niiden ulottuvuus kyseessä olevassa nimitysmenettelyssä on rajallinen. Asian laita ei kuitenkaan ole näin silloin, kun nämä lausunnot sisältävät myös hakemusten vertailusta johtuvien arvioiden lisäksi hakijan pätevyyttä, tuottavuutta ja käytöstä koskevia seikkoja, joita ei etukäteen ole lisätty hänen henkilökansioonsa.

(ks. 32 ja 39 kohta)

Viittaukset: asia T-76/92. Tsirimokos v. parlamentti, 30. 11. 1993 (Kok. 1993. s. II-1281. 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen sekä 34 ja 35 kohta).
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)

18 päivänä marraskuuta 2003

Asia T-13/02

Falk-Ulrich von Hoff

vastaan

Euroopan parlamentti

”Henkilöstö — Väliaikaiset toimihenkilöt — Asettautumiskorvaus — Asemapaikan vaihtaminen — Viivästyskorko”

Täydellinen teksti saksan kielellä II-1387

Aihe:

Kanne, jossa vaaditaan parlamentin 17.4.2001 tekemän sen päätöksen kumoamista, jolla tämä epäsi kantajalta asettautumiskorvauksen tämän asemapaikan muuttuessa, sekä parlamentin velvoittamista suorittamaan kantajalle asettautumiskorvauksena kahden kuukauden peruspalkan 8 prosentin suuruisine korkoineen vaatimuksen esittämisestä lukien.

Ratkaisu:

Parlamentin 17.4.2001 tekemä päätös, jolla tämä epäsi kantajalta asettautumiskorvauksen, kumotaan. Parlamentti velvoitetaan suorittamaan kantajalle henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevassa 5 artiklassa tarkoitettuna asettautumiskorvauksena tämän kahden kuukauden peruspalkan 24.1.2002 alkaen luettavine viivästyskorkoineen. Sovellettava viivästyskorko lasketaan sen korkotason mukaan, jonka Euroopan keskuspankki on kyseiselle ajanjaksolle vahvistanut perusrahoitusoperaatioille, lisättynä kahdella prosenttiyksiköllä. Parlamentti vastaa kaikista oikeudenkäyntikuluista.

Tiivistelmä

Henkilöstö – Kulujen korvaaminen – Asettautumiskorvaus – Asemapaikan vaihtaminen – Sillä ei ole vaikutusta, että perhe on asettautunut asumaan uuteen asemapaikkaan sen vaihtumisen vuoksi, mutta ennen sen tapahtumista

(Henkilöstösääntöjen 20 artikla ja liitteessä VII olevan 5 artiklan 2 ja 4 kohta)

Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 5 artiklan 2 kohdan sanamuodon mukaan asettautumiskorvaus on maksettava silloin, kun virkamiehen on uuteen asemapaikkaan osoittamisen yhteydessä vaihdettava asuinpaikkaansa täyttääkseen henkilöstösääntöjen 20 artiklan velvollisuudet. Tässä säännöksessä viitataan syy-yhteyteen, jonka on oltava olemassa virkamiehen asemapaikan vaihtamisen ja asuinpaikan vaihdoksen välillä. Siinä ei kuitenkaan säädetä ennalta määriteltyä aikajärjestystä sille, minä päivinä yhtäältä asemapaikan siirtoa koskeva päätös tehdään tai tulee voimaan ja toisaalta asuinpaikka tosiasiallisesti vaihtuu. Näin ollen kun virkamiehen perheen asettautuminen uuteen asemapaikkaan johtuu siitä, että virkamies siirretään pian työn vuoksi tähän paikkaan, perheen muutto voi käytännössä tapahtua ennen virallisen siirtopäätöksen tekemistä ilman, että siitä aiheutuu, että virkamies menettää kyseessä olevan korvauksen kyseisen 5 artiklan 4 kohdan mukaisesti, jossa säädetään, että jos virkamies siirretään paikkaan, jossa hänen perheensä asuu, se ei anna hänelle oikeutta asettautumiskorvaukseen.

(ks. 34. 38 ja 46 kohta)
Sen sijaan palkkalaskelma, josta ilmenee henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 8 artiklan 1 kohdan nojalla tehty matkakulujen laskeminen, joka on tehty tietyn reitin perusteella, muodostaa henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun virkamiehelle vastaisen toimenpiteen, joka voi olla valituksen ja kanteen kohteena.

Koska vuotuisen matkan kulut lasketaan henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 7 artiklan 2 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan ja 8 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti sellaisen matkalipun hinnan perusteella, joka vastaa tavanomaista lyhintä ja edullisinta reittiä rautateitse asemapaikan ja lähtöpaikkakunnan välillä, vuotuisen matkan kulujen laskemisessa tapahtunut muutos, joka johtuu rautatieyhtiöiden tarjoamissa reiteissä ja hinnoissa tapahtuneista muutoksista, ei ole seurausta yhteisön toimielimen päätöksestä muuttaa matkakulujen laskentatapaa tai -menettelyä, vaan se on seurausta henkilöstösääntöjen asian kannalta merkityksellisten säännösten suorasta soveltamisesta. Tällaista muutosta koskeva kumoamiskanne on siis jätettävä tutkimatta.

Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 8 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu vuotuisen matkan kulujen laskeminen on suoritettava kyseisessä liitteessä olevan 7 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädettyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti, toisin sanoen siten, että perustana käytetään tavanomaista lyhintä ja edullisinta reittiä rautateitse. Tässä asiayhteydessä tavanomaisena reittinä on pidettävä asianomaisten virkamiesten asemapaikan rautatieyhtiön virallisessa hintataulukossa olevaa reittiä. Tämän reitin hintaa vastaava korvaus on henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 8 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukainen ”junalipun hinnan perusteella” suoritettu korvaus, vaikka reittiin kuuluukin merimatka.

(ks. 39 ja 41 - 43 kohta)
Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (toinen jaosto) tuomio 11 päivänä kesäkuuta 2003. - A. Seisenbacher GmbH vastaan Euroopan yhteisöjen komissio. - Välityslauseke - Komission Kiovassa (Ukraina) sijaitsevan rakennuksen kunnostamista koskeva sopimus - Sopimuksen lisäykset - Sopimuspuolet. - Asia T-93/01.



Oikeustapauskokoelma 2003 sivu II-02117



Asianosaiset

Tuomion perustelut

Päätöksen päätösosa



Asianosaiset

Asiassa T-93/01,

A. Seisenbacher GmbH, kotipaikka Wien (Itävalta), edustajanaan asianajaja J. Stieldorf, prosessiosoite Luxemburgissa,

kantajana,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään J. Sack ja L. Parpala, prosessiosoite Luxemburgissa,

vastaajana,

jossa kantaja vaatii EY:n perustamissopimuksen 238 artiklan nojalla yhteisöjen ensimmäisten oikeusasteen tuomioistuinta velvoittamaan komission maksamaan Kiovassa (Ukraina) sijaitsevan komission edustuston rakennuksen kunnostamisesta tehdyn sopimuksen mukaiset summat.

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN

(toinen jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja N. J. Forwood sekä tuomarit J. Pirrung ja A. W. H. Meij,

kirjaaja: hallintovirkamies D. Christensen,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 22.1.2003 pidetyssä suullisessa käsittelyssä esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Tuomion perustelut

(Perustelujen 1-77 ja 79 kohtaa ei esitetä tässä)

Päätelmä

1 Sopimusehtojen mukaisesti, sellaisina kuin niitä on tulkittu tässä tuomiossa, ja osapuolten esittämien vaatimusten perusteella komissio on velvoitettava maksamaan Raiffeisen Zentralbank Österreich AG:ssa olevalle tilille nro - - , tai jos tätä tiliä ei ole enää olemassa, mille tahansa kantajan ja Ost-Investin yhdessä komissiolle ilmoittamalle tilille 25 000 euron ja 4 694,44 euron suuruiset summat mukaan lukien niille tämän tuomion mukaan laskettavat viivästyskorot 25 000 euron summalle 20.7.2000 lähtien sekä 4 694,44 euron summalle 20.10.1998 lähtien.

Päätöksen päätösosa

Näillä perusteilla

YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN

(toinen jaosto)

on antanut seuraavan tuomiolauselman:

1) Komissio velvoitetaan maksamaan edellämainitussa 78 kohdassa tässä tuomiossa tulkittujen ja esitettyjen sopimusehtojen mukaisesti:

- 25 000 euroa 20.7.2000 lähtien ja tämän määrän täyteen maksamiseen asti laskettavine viivästyskorkoineen

- 4 694,44 euroa 20.10.1998 lähtien ja tämän määrän täyteen maksamiseen asti laskettavine viivästyskorkoineen.

2) Vuotuinen viivästyskorko vahvistetaan 8 prosentiksi 20.10.1998 ja 31.12.1998 väliseltä ajanjaksolta ja se on laskettava 1.1.1999 alkaen vuotuisena viivästyskorkona perittävän, Euroopan keskuspankin perusrahoitusoperaatioille vahvistaman ja niihin kyseisenä ajanjakson eri vaiheissa sovelletun koron perusteella, korotettuna kahdella prosenttiyksiköllä.

3) Kanne hylätään muilta osin.

4) Komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Tästä seuraa, että silloin kun virkamies tekee valituksen virkamiehistä ylennystä varten laaditusta luettelosta, ylennyskomitean päätös hylätä hänen valituksensa on valmisteleva toimi, joka ei ole henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu virkamiehelle vastainen toimi, vaikka se on luonteeltaan omiaan vaikuttamaan ylentämistä koskevaan päätökseen. Myöskään kirje, jolla ylennyskomitean puheenjohtaja ilmoittaa ylennettyjen virkamiesten luettelon julkaisemisen jälkeen asianomaiselle päätöksestä hylätä hänen valituksensa, ei ole virkamiehelle vastainen toimi.

Ylennettyjen virkamiesten luettelon kaltaista yleisesti sovellettavaa toimenpidettä koskevien tietojen asettamista virkamiesten saataville toimielimen sisäiseen tietoverkkoon on hallintokäytännön nykytilassa pidettävä tämän toimenpiteen henkilöstösäännöissä tarkoitettuna ”julkaisemisena” niiden virkamiesten osalta, joilla on työpisteestään suora ja helppo pääsy tähän verkkoon.

Henkilöstösääntöjen 45 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan sanamuodosta ilmenee nimenomaisesti, että ylentämismenettelyssä nimittävän viranomaisen on tehtäva valintansa ylennyskelpoisten virkamiesten arviointikertomusten ja ansioiden vertailun perusteella. Tällainen vertailu on suoritettava huolellisesti ja puolueettomasti yksikön edun mukaisesti ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta noudattaen. Tätä tarkoitusta varten nimittävällä viranomaisella on henkilöstösääntöihin perustuva toimivalta tehdä tällainen vertailu tarkoituksenmukaisimmaksi katsomaansa menettelyä tai menetelmää noudattaen. Ylennyskelpoisten virkamiesten henkilökansioiden tutkimisella kullakin pääosastolla etukäteen ei kuitenkaan voida korvata samaan palkkaluokkaan ylennettävien virkamiesten vertailua, joka ylennyskomitean on suoritettava.

Tämä kaikkien ylennyskelpoisten virkamiesten ansioiden tutkimusta koskeva vaatimus ilmentää sekä virkamiesten yhdenvertaisen kohtelun periaatetta että uramahdollisuuksia koskevaa periaatetta. Pelkästään saman pääosaston ylennyskelpoisten virkamiesten vertailu ei olisi näiden periaatteiden mukaista, sillä se voisi johtaa siihen, että virkamiestä ei ylennettäisi samaan aikaan kun toisen pääosaston virkamiehiä, vaikka hän olisi ansioituneempi kuin nämä, koska se, että hänen pääosastollaan on häntä ansioituneempia virkamiehiä, olisi johtanut siihen, että pääosasto ei olisi esittänyt hänen ylentämistään.

(ks. 97 — 100, 121 ja 122 kohta)

Viittaukset: asia 62/75, de Wind v. komissio, 1.7.1976 (Kok. 1976, s. 1167, 17 kohta); asia T-76/92, Tsirimokos v. parlamentti, 30.11.1993 (Kok. 1993, s. II-1281, 20 ja 21 kohta); asia T-557/93, Rasmussen v. komissio, 13.7.1995 (Kok. H. 1995, s. I-A-195 ja II-603, 20 ja 21 kohta); asia T-130/95, X v. komissio, 12.12.1996 (Kok. H. 1996, s. I-A-603 ja II-609, 67 kohta); asia T-234/97, Rasmussen v. komissio, 16.9.1998 (Kok. H. 19, s. I-A-507 ja II-1533,24 kohta); asia T-157/98, Oliveira v. parlamentti, 21.9.1999 (Kok. H. 1999, s. I-A-163 ja II-851, 35 kohta) ja em. asia Cubero Vermurie v. komissio (61 kohtaja vastaavasti 84 kohta).
Tästä seuraa, että sen, joka esittää hakemuksen vastikään rakennetun aluksen jättämiseksi asetuksen N:o 718/1999 soveltamisalan ulkopuolelle, on esitettävä näyttö siitä, että kaikki tämän poikkeuksen soveltamiseksi vaaditut edellytykset täyttyvät, muun muassa edellytys, jonka mukaan vapautumishakemuksen kohteena olevaa alusta ei käytetä ruoppaustoiminnan lisäksi edellä mainitun asetuksen 1 artiklassa tarkoitettuihin tavaroiden kuljetuksiin.

Yhteisön sisävesiliikenteen aluskapasiteettia koskevista toimintalinjoista sisävesiliikenteen edistämiseksi annetun asetuksen N:o 718/1999 2 artiklan 2 kohdan g alakohdassa oleva säännös on poikkeus kyseisellä asetuksella luodusta pääsäännöstä, ja sitä on tulkittava suppeasti pitäen silmällä asetuksen ensimmäisessä perustelukappaleessa mainittua tarkoitusta eli sisävesiliikenteen aluskapasiteetin vähentämistä. Edellä mainitun säännöksen mukaan asetuksen N:o 718/1999 soveltamisalaan ei kuulu ” ruoppauskalusto, kuten ruoppaus-alukset ja ponttonit, sekä rakennusyritysten koneita kuljettavat lautat sikäli kuin tätä kalustoa ei käytetä 1 artiklassa tarkoitettuihin tavaroiden kuljetuksiin”. Asetuksen 1 artiklan mukaan ” tavaroiden kuljetuksen” käsitteellä tarkoitetaan kuljetusta ” kahden tai useamman paikan välillä ——jäsenvaltioiden sisävesiväylillä”.

Kun otetaan huomioon yhteisön sisävesiliikenteen aluskapasiteettia koskevista toimintalinjoista sisävesiliikenteen edistämiseksi annetun asetuksen N:o 718/1999 4 artiklan 6 kohdan — jonka mukaan komissio voi jättää eräitä aluksia asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle ja vapauttaa alusten omistajat mainitulla asetuksella käyttöön otetun erityisen rahoitusosuuden maksamisesta, mikäli kyseessä on ” erikoisalus”, ja jossa täsmennetään, että näiden alusten on oltava ” erityisesti ja teknisesti suunniteltuja ainoastaan yhdenlaisen lastin kuljetukseen” ja ” ne eivät saa teknisesti soveltua muunlaisen lastin kuljetukseen, koska kyseisenlaista lastia ei voi kuljettaa aluksissa, joissa ei ole teknisiä erityislaitteita, ja alusten omistajien on annettava kirjallinen vakuutus siitä, että heidän aluksillaan ei kuljeteta muunlaista lastia niin kauan kuin ’vanha uudesta’ -sääntöä sovelletaan” — erityisluonne, kyseistä säännöstä on tulkittava suppeasti pitäen silmällä asetuksen ensimmäisessä perustelukappaleessa mainittua tarkoitusta eli sisävesiliikenteen alus-kapasiteetin vähentämistä.

Tästä seuraa, että sen, joka esittää hakemuksen vastikään rakennetun aluksen vapauttamiseksi mainitun erityisen rahoitusosuuden maksamisesta, on esitettävä näyttö siitä, että kaikki edellä mainitun 4 artiklan 6 kohdassa säädetyt erikoisalusten vapauttamiseksi vaadittavat edellytykset täyttyvät.

(ks. 47, 49 ja 54 kohta)
Euroopan keskuspankin henkilöstösääntöjen 19 artikla, jonka mukaan koulutuslisään on oikeus vain työntekijöillä, joilla on oikeus ulkomaankorvauksen enimmäismäärään, on yleisesti sovellettava säännös, joiden vaikutukset kohdistuvat Euroopan keskuspankin henkilökuntaan ilman, että se voi vaatia sen kumoamista EY 230 artiklan perusteella. Näissä olosuhteissa sitä koskeva lainvastaisuusväite otetaan tutkittavaksi.

(ks. 48 — 50 kohta)

Viittaukset: asia 92/78, Simmenthal v. komissio, 6.3.1979 (Kok. 1979, s. 777, 39 kohta); yhdistetyt asiat T-6/92 ja T-52/92, Reinarz v. komissio, 26.10.1993 (Kok. 1993, s. II-1047, 56 kohta): asia T-536/93, Benzler v. komissio, 27.10.1994 (Kok. H. 1994, s. I-A-245 ja II-777, 31 kohta) ja asia T-171/00, Spruyt v. komissio, 20.9.2001 (Kok. H. 2001, s. I-A-187 ja II-855, 53 ja 62 kohta).