ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Arvonlisäverodirektiivin 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan iii alakohdasta, sellaisena kuin se on esitetty tämän tuomion 41 kohdassa, ilmenee tässä suhteessa, että kolmen edellytyksen on täytyttävä samanaikaisesti, jotta valmisteverojen alaisten tuotteiden yhteisöhankinnoista olisi mainitun säännöksen perusteella suoritettava arvonlisäveroa määräjäsenvaltiossa.

Direktiivin 2006/112 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan iii alakohtaa on tulkittava siten, että silloin kun on kyse ketjusta, joka muodostuu peräkkäisistä liiketoimista, jotka ovat johtaneet tuotteiden kuljettamiseen yhdellä ainoalla yhteisön sisäisellä kuljetuksella väliaikaisen valmisteverottomuuden järjestelmässä, sellaisen toimijan suorittamaa hankintaa, joka on velvollinen maksamaan valmisteverot kyseisten tuotteiden lähetyksen tai kuljetuksen määräjäsenvaltiossa, ei voida pitää sinä yhteisöhankintana, josta kyseisen säännöksen perusteella olisi suoritettava arvonlisäveroa, kun kyseistä kuljetusta ei voida kohdistaa tähän hankintaan.

Direktiivin 2006/112 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohtaa on tulkittava siten, että silloin kun kyse on ketjusta, joka muodostuu samojen valmisteveron alaisten tuotteiden peräkkäisistä hankinnoista, jotka ovat johtaneet tuotteiden kuljettamiseen väliaikaisen valmisteverottomuuden järjestelmässä yhdellä ainoalla yhteisön sisäisellä kuljetuksella, se seikka, että nämä tuotteet on kuljetettu kyseisessä järjestelmässä, ei ole ratkaiseva päätettäessä, mihin näistä hankinnoista kuljetus on kohdistettava, kun kyseessä on mainittuun säännökseen perustuvasta arvonlisäveron suorittamisesta.

(ks. 79 kohta ja tuomiolauselma 3)
4.

Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Tosiseikkojen ja selvitysaineiston virheellinen arviointi – Tutkimatta jättäminen – Unionin tuomioistuimen harjoittama tosiseikkojen ja selvitysaineiston arvioinnin valvonta – Tutkimatta jättäminen selvitysaineiston vääristämistä lukuun ottamatta – Valitusperuste, joka koskee selvitysaineiston ottamista huomioon vääristyneellä tavalla – Seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti, ja tähän vääristämiseen johtaneet analyysivirheet on osoitettava (SEUT 256 artiklan 1 kohdan toinen alakohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta) (ks. 62 kohta)
Asia C-287/17

Česká pojišťovna a.s.

vastaan

WCZ, spol. s r.o.

(Okresní soud v Českých Budějovicíchin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Yritysoikeus – Kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjuminen – Direktiivi 2011/7/EU – 6 artiklan 1 ja 3 kohta – Saatavan perintäkulujen korvaaminen – Velallisen maksuviivästyksen johdosta annetuista maksumuistutuksista aiheutuneet kulut

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (yhdeksäs jaosto) 13.9.2018

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjuminen – Direktiivi 2011/7/EU – Oikeus saada korvausta perintäkuluista – Maksumuistutuksista aiheutuneet kulut – Mahdollisuus saada kiinteän määrän ylittävä kohtuullinen korvaus

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/9 19 perustelukappale ja 6 artikla)

Kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta 16.2.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/7/EU 6 artiklaa on tulkittava siten, että siinä tunnustetaan velkojalle, joka vaatii korvausta velalliselle tämän maksuviivästysten vuoksi osoittamistaan maksumuistutuksista, oikeus saada tällä perusteella kyseisen artiklan 1 kohdassa säädetyn 40 euron suuruisen kiinteän summan lisäksi saman artiklan 3 kohdassa tarkoitettu kohtuullinen korvaus siltä osin kuin nämä kulut ylittävät tämän kiinteän summan.

Se, että direktiivin 2011/7 johdanto-osan 19 perustelukappaleessa todetaan, että tässä direktiivissä olisi säädettävä kiinteästä vähimmäissummasta hallinnollisten kulujen ja maksuviivästyksistä aiheutuneiden yrityksen sisäisten kulujen korvaamiseksi, ei myöskään sulje pois sitä, että velkojalle voitaisiin myöntää kohtuullinen korvaus näistä kuluista siltä osin kuin kiinteä vähimmäissumma on riittämätön. Lisäksi on niin, että vaikka kyseisessä johdanto-osan perustelukappaleessa täsmennetään, että kiinteällä korvaussummalla olisi pyrittävä rajoittamaan perintään liittyviä hallinnollisia ja sisäisiä kuluja, tämä toteamus on kuitenkin luettava koko kyseisen perustelukappaleen valossa. Tästä seuraa, että unionin lainsäätäjä on kyseisellä täsmennyksellä vain korostanut sitä, että 40 euron suuruisen kiinteän korvauksen automaattisuus toimii kannustimena sille, että velkoja rajoittaa perintäkulunsa tähän summaan, mutta sillä ei kuitenkaan suljeta pois sitä, että velkoja voi tarvittaessa saada suuremman kohtuullisen korvauksen, joka ei kuitenkaan ole automaattinen.

(ks. 36–38 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-528/17

Milan Božičevič Ježovnik

vastaan

Slovenian tasavalta

(Vrhovno sodiščen esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Arvonlisävero – Direktiivi 2006/112/EY – 143 artiklan 1 kohdan d alakohta – Tuonnin arvonlisäverosta vapauttaminen – Maahantuonti, jota seuraa yhteisöluovutus – Veropetoksen vaara – Maahantuojana ja luovuttajana toimivan verovelvollisen vilpitön mieli – Arviointi – Maahantuojana ja luovuttajana toimivan verovelvollisen huolellisuusvelvoite

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (yhdeksäs jaosto) 25. lokakuuta 2018

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Vapautukset – Tuonnin arvonlisäverosta vapauttaminen – Maahantuonti, jota seuraa yhteisöluovutus – Toimivaltaisten viranomaisten suorittama ennakkotarkastus – Lupa, joka on annettu ennakkotarkastuksen jälkeen verovelvollisen maahantuojan ja luovuttajan esittämien todisteiden perusteella – Myöhemmässä tarkastuksessa käy ilmi, että vapautuksen aineelliset edellytykset eivät ole täyttyneet – Verovelvollisella ei ole velvollisuutta suorittaa veroa jälkikäteen – Edellytys – Verovelvollisen vilpitön mieli ja huolellisuusvelvoitteen noudattaminen – Kansallisen tuomioistuimen tutkintavelvollisuus

(Neuvoston direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/69, 143 artiklan 1 kohdan d alakohta)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 25.6.2009 annetulla neuvoston direktiivillä 2009/69/EY, 143 artiklan 1 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että tilanteessa, jossa verovelvollinen maahantuoja ja luovuttaja on vapautettu tuonnin arvonlisäverosta sellaisen luvan perusteella, jonka toimivaltaiset tulliviranomaiset ovat antaneet ennakkotarkastuksen jälkeen tämän verovelvollisen esittämien todisteiden perusteella, verovelvollisen ei ole suoritettava arvonlisäveroa jälkikäteen, mikäli myöhemmässä tarkastuksessa käy ilmi, että vapautuksen aineelliset edellytykset eivät täyttyneet, jollei objektiivisten seikkojen perusteella osoiteta, että tämä verovelvollinen tiesi tai sen olisi pitänyt tietää, että kyseessä olevia tuonteja seuraaviin luovutuksiin liittyi hankkijan tekemä petos, ja verovelvollinen ei ollut toteuttanut kaikkia käytettävissään olleita kohtuullisia toimenpiteitä välttääkseen tämän petoksen, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava.

(ks. 49 kohta ja tuomiolauselma)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 168 artiklaa ja 173 artiklan 2 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että yhtäältä silloinkin, kun pääasiassa kyseessä olevan kaltaisiin lunastusmahdollisuuden sisältäviin irtaimen omaisuuden vuokrausliiketoimiin liittyviä yleiskustannuksia ei sisällytetä hintaan, joka asiakkaan on maksettava kyseisen tavaran käyttöön antamisen perusteella, eli liiketoimen verolliseen osaan, vaan siihen korkosummaan, joka on maksettava liiketoimen rahoitusosasta, eli liiketoimen verosta vapautettuun osaan, näiden yleiskustannusten on arvonlisäverotuksen kannalta katsottava kuitenkin muodostavan osan tämän käyttöön antamisen hinnasta ja että toisaalta jäsenvaltiot eivät voi soveltaa jaottelumenetelmää, jossa ei oteta huomioon kyseessä olevan tavaran alkuperäistä arvoa sitä luovutettaessa, jos tällä menetelmällä ei voida taata tarkempaa jaottelua kuin se, joka saavutettaisiin liikevaihtoon perustuvaa jakoperustetta soveltamalla.

Näin ollen jäsenvaltio, joka päättää oikeuttaa tai velvoittaa verovelvollisen tekemään vähennyksen kaikkien tavaroiden ja palvelujen tai niiden osan käytön perusteella, on varmistettava, että vähennysoikeutta koskevilla yksityiskohtaisilla laskentasäännöillä voidaan vahvistaa mahdollisimman tarkasti vähennykseen oikeuttaviin liiketoimiin liittyvän arvonlisäveron osuus. Yhteiseen arvonlisäverojärjestelmään kuuluva neutraalisuuden periaate nimittäin edellyttää, että vähennystä koskevat yksityiskohtaiset laskentasäännöt kuvastavat objektiivisesti sitä todellista osuutta sekakäytössä olevien tavaroiden ja palvelujen hankintakustannuksista, joka voidaan kohdentaa vähennykseen oikeuttaviin liiketoimiin (ks. vastaavasti tuomio 10.7.2014, Banco Mais, C-183/13, EU:C:2014:2056, 30 ja 31 kohta).

Tästä unionin tuomioistuin on kuitenkin täsmentänyt, että valitun menetelmän ei ole välttämättä oltava kaikkein tarkin, mutta – kuten tämän tuomion 51 kohdasta käy ilmi – sillä on voitava taata tarkempi tulos kuin liikevaihtoon perustuvalla jakoperusteella (ks. vastaavasti tuomio 9.6.2016, Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft, C-332/14, EU:C:2016:417, 33 kohta).

Kun otetaan erityisesti huomioon tämän tuomion 39 kohdassa mainittu vähennysoikeuden perustavanlaatuinen tärkeys, silloin, kun vähennyksen laskentatavassa ei oteta huomioon sitä, että merkittävä osa yleiskustannuksista on tosiasiallisesti käytetty vähennykseen oikeuttaviin liiketoimiin, tällaisen laskentatavan ei voida katsoa kuvastavan objektiivisesti sitä todellista osuutta sekakäytössä olevien tavaroiden ja palvelujen hankintakustannuksista, joka voidaan kohdentaa näihin liiketoimiin. Näin ollen tällaiset laskentatavat eivät takaa tarkempaa jaottelua kuin se, joka saataisiin liikevaihtoon perustuvalla jakoperusteella.

(ks. 52, 53, 57 ja 59 kohta sekä tuomiolauselma)
Unionin oikeutta ja erityisesti SEUT 288 artiklaa on tulkittava siten, että kansallinen tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi on saatettu yksityisten välinen riita-asia ja joka ei voi tulkita direktiivin sellaisen säännöksen vastaisia kansallisen oikeutensa säännöksiä, joka täyttää kaikki välittömän oikeusvaikutuksen syntymisen edellytykset, tavalla, joka olisi mainitun direktiivin säännöksen mukainen, ei ole yksinomaan unionin oikeuden perusteella velvollinen jättämään soveltamatta tällaisia kansallisia säännöksiä ja sopimusehtoa, joka on näiden säännösten mukaisesti otettu vakuutussopimukseen.

Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa asianosainen, jonka oikeuksia on loukattu sen vuoksi, että kansallinen oikeus on ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, tai tämän asianosaisen sijaan tullut henkilö voi kuitenkin vedota 19.11.1991 annettuun tuomioon Francovich ym. (C-6/90 ja C-9/90, EU:C:1991:428) perustuvaan oikeuskäytäntöön saadakseen tarvittaessa jäsenvaltiolta korvauksen kärsimästään vahingosta.

Unionin tuomioistuin on nimenomaisesti todennut, ettei direktiiviin voida vedota yksityisten välisessä riita-asiassa sellaisen jäsenvaltion lainsäädännön sivuuttamiseksi, joka on ristiriidassa kyseisen direktiivin kanssa (ks. vastaavasti tuomio 27.2.2014, OSA, C-351/12, EU:C:2014:110, 48 kohta). Kansallisella tuomioistuimella on näet velvollisuus sivuuttaa direktiivin vastainen kansallinen oikeussääntö vain, jos siihen on vedottu jäsenvaltiota, sen hallintoelimiä, hajautetun hallinnon viranomaisia tai valtion alaisuudessa tai määräysvallassa toimivia tai sellaisia elimiä tai yksikköjä vastaan, joille jäsenvaltio on uskonut yleisen edun mukaisen tehtävän suorittamisen ja joilla on tätä tarkoitusta varten sellaisia toimivaltuuksia, jotka ovat erityisen laajoja suhteessa yksityisten välisissä oikeussuhteissa sovellettaviin sääntöihin perustuviin toimivaltuuksiin (ks. vastaavasti tuomio 24.1.2012, Dominguez, C-282/10, EU:C:2012:33, 40 ja 41 kohta; tuomio 25.6.2015, Indėlių ir investicijų draudimas ja Nemaniūnas, C-671/13, EU:C:2015:418, 59 ja 60 kohta ja tuomio 10.10.2017, Farrell, C-413/15, EU:C:2017:745, 32–42 kohta).

(ks. 44, 45 ja 57 kohta sekä tuomiolauselma)
On todettava, että siltä osin kuin on raskaana olevien, äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden edun mukaista, että heihin sovelletaan direktiivin 2003/88 johdanto-osan 14 perustelukappaleen mukaisesti direktiivin 92/85 erityissäännöksiä yötyön osalta erityisesti heille tätä varten kuuluvan suojelun vahvistamiseksi, näitä erityissäännöksiä ei saada tulkita epäsuotuisammalla tavalla kuin direktiivissä 2003/88 säädettyjä yleissäännöksiä, joita sovelletaan muihin työntekijöiden ryhmiin.

Miesten ja naisten yhtäläisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa 5.7.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/54/EY 19 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan pääasian kaltaiseen tilanteeseen, jossa työntekijä, jolta on evätty lääkärintodistus siitä, että on olemassa hänen työtehtäviensä aiheuttama riski imetykselle, ja siten imetysajan riskiin perustuva taloudellinen etuus, riitauttaa kansallisessa tuomioistuimessa taikka muussa kyseisen jäsenvaltion toimivaltaisessa elimessä työtehtäviinsä liittyvien riskien arvioinnin, jos kyseinen työntekijä esittää tosiseikkoja, joista voidaan päätellä, että kyseinen arviointi ei ole sisältänyt erityistä tutkintaa, jossa otetaan huomioon hänen henkilökohtainen tilanteensa, ja joiden perusteella voidaan siten olettaa, että kyseessä on direktiivissä 2006/54 tarkoitettu sukupuoleen perustuva välitön syrjintä; ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on varmistettava tämä. Vastaajan on tällöin esitettävä näyttö siitä, että mainittu riskien arviointi tosiasiassa sisälsi tällaisen konkreettisen tutkinnan ja että syrjintäkiellon periaatetta ei näin ollen ole loukattu.

Kyseisen säännöksen yksityiskohtaisista soveltamissäännöistä on muistutettava, että siinä tarkoitettuja todistelusääntöjä ei sovelleta silloin, kun asianomainen työntekijä hakee työolojensa muuttamista tai – kuten pääasiassa – imetysaikana ilmenevän riskin vuoksi maksettavan etuuden myöntämistä, ja että hänen työtehtävistään aiheutuvien riskien arviointi on tästä syystä suoritettava direktiivin 92/85 4 artiklan 1 kohdan tai tarvittaessa sen 7 artiklan mukaisesti. Kyseisiä sääntöjä on tarkoitus soveltaa vasta myöhemmässä vaiheessa, kun asianomainen työntekijä riitauttaa riskien arvioinnista tehdyn päätöksen tuomioistuimessa tai muussa toimivaltaisessa elimessä (ks. vastaavasti tuomio 19.10.2017, Otero Ramos, C 531/15, EU:C:2017:789, 67 kohta).

Tämän jälkeen on todettava, että direktiivin 2006/54 19 artiklan 1 kohdan mukaan työntekijän, joka katsoo kärsineensä siitä, että häneen ei ole sovellettu tasa-arvoisen kohtelun periaatetta, asiana on esittää tuomioistuimessa tai muussa toimivaltaisessa elimessä tosiseikkoja tai todisteita, joiden perusteella voidaan olettaa, että kyseessä on välitön tai välillinen syrjintä (tuomio 19.10.2017, Otero Ramos, C 531/15, EU:C:2017:789, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

(ks. 73, 74 ja 83 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Asia C-302/17

PPC Power a.s.

vastaan

Finančné riaditeľstvo Slovenskej republiky

ja

Daňový úrad pre vybrané daňové subjekty

(Ennakkoratkaisupyyntö – Krajský súd v Bratislave)

Ennakkoratkaisupyyntö – Ympäristö – Direktiivi 2003/87/EY – Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä – Tavoitteet – Päästöoikeuksien jakaminen maksutta – Kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan siirretyistä ja käyttämättömistä päästöoikeuksista kannetaan veroa

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kuudes jaosto) 12.4.2018

Ympäristö – Ilman pilaantuminen – Direktiivi 2003/87 – Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä – Päästöoikeuksien jakomenetelmä – Päästöoikeuksien jakaminen maksutta – Periaate – Soveltamisala – Kansallista lainsäädäntöä, jonka mukaan siirrettyjen ja käyttämättömien päästöoikeuksien arvosta kannetaan veroa 80 prosenttia, ei voida hyväksyä

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87 johdanto-osan 5 ja 20 perustelukappale sekä 1 ja 10 artikla)

Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja neuvoston direktiivin 96/61/EY muuttamisesta 13.10.2003 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2003/87/EY on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan maksutta jaettujen kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien, jotka päästöoikeuksien kaupan järjestelmään kuuluva yritys on myynyt tai jotka ovat käyttämättömiä, arvosta kannetaan veroa 80 prosenttia.

Kun päästöoikeuksien lähes koko taloudellinen arvo siten poistetaan, merkitsee kyseessä oleva vero sitä, että päästöoikeuksien kaupan järjestelmän perustana oleva kannustinjärjestelmä sivuutetaan, minkä seurauksena poistetaan myös kannustimet, joiden tarkoituksena on edistää kasvihuonekaasupäästöjen vähentämistä. Kun yrityksiltä viedään 80 prosenttia päästöoikeuksien taloudellisesta arvosta, niiltä poistetaan lähes kaikki kannustimet investoida toimenpiteisiin, joilla ne voivat vähentää päästöjä ja siten saada voittoja käyttämättömien päästöoikeuksiensa myynnistä.

Näin ollen on todettava, että kyseisellä verolla neutralisoidaan direktiivin 2003/87 10 artiklassa säädetty kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien maksutonta jakamista koskeva periaate ja vaarannetaan kyseisen direktiivin tavoitteiden saavuttaminen.

(ks. 27–29 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-140/17

Szef Krajowej Administracji Skarbowej

vastaan

Gmina Ryjewo

(Naczelny Sąd Administracyjnyn esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Arvonlisävero – Direktiivi 2006/112/EY – 167, 168 ja 184 artikla – Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen – Oikaisu – Kiinteistöinvestoinnit – Alkuperäinen käyttö toiminnassa, joka ei oikeuta veron vähentämiseen, ja myöhempi käyttö myös arvonlisäverollisessa toiminnassa – Julkisoikeudellinen laitos – Verovelvollisen ominaisuus verollisen liiketoimen toteuttamishetkellä

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 25.7.2018

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen – Vähennysten oikaiseminen – Kiinteistöinvestoinnit, joita voidaan niiden luonteen vuoksi käyttää sekä verolliseen toimintaan että muuhun kuin verolliseen toimintaan – Julkisoikeudellinen elin, joka käyttää kiinteistöä aluksi muuhun kuin verolliseen toimintaan – Oikeus tehdä oikaisu – Edellytys – Verovelvollisen ominaisuus verollisen liiketoimen toteuttamishetkellä

(Neuvoston direktiivin 2006/112 167, 168 ja 184 artikla)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 167, 168 ja 184 artiklaa sekä arvonlisäveron neutraalisuuden periaatetta on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että julkisoikeudellinen elin voi tehdä kiinteistöinvestoinnista maksettua arvonlisäveroa koskevien vähennysten oikaisun pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa mainitun kiinteistön hankintahetkellä yhtäältä kiinteistöä voitiin sen luonteen vuoksi käyttää sekä verolliseen toimintaan että muuhun kuin verolliseen toimintaan mutta sitä käytettiin aluksi muuhun kuin verolliseen toimintaan ja toisaalta mainittu julkisoikeudellinen elin ei ollut nimenomaisesti todennut aikovansa käyttää kyseistä kiinteistöä verolliseen toimintaan mutta ei ollut myöskään sulkenut pois käyttöä tällaiseen tarkoitukseen, mikäli kaikkien kyseisessä asiassa merkityksellisten seikkojen arvioinnin, joka on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä, perusteella katsotaan, että direktiivin 2006/112 168 artiklassa asetettu edellytys, jonka mukaan verovelvollisen on täytynyt toimia verovelvollisen ominaisuudessa hankkiessaan kyseisen kiinteistön, täyttyy.

(ks. 59 kohta ja tuomiolauselma)
Lisäksi on todettava, ettei asetuksen N:o 1223/2009 10 artiklan 2 kohta sisällä minkäänlaista mainintaa korkea-asteen teoreettisen ja käytännön koulutuksen tai sitä vastaavaksi tunnustetun koulutuksen perusteella myönnettyjen tutkintotodistusten tai muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen myöntämispaikasta. Tästä seuraa, että tällaista korkea-asteen koulutusta vastaavaksi voidaan tunnustaa sekä kolmansissa valtioissa että jäsenvaltioissa annettu koulutus.

Jo tämän säännöksen sanamuodosta käy ilmi, että sen, että jäsenvaltio tunnustaa vastaavuuden siinä tarkoitetulla tavalla, on koskettava koulutusta, jonka katsotaan vastaavan korkea-asteen teoreettisia ja käytännön opintoja farmasian, toksikologian tai lääketieteen alalta tai vastaavalta tieteenalalta. Unionin lainsäätäjä on näin ollen asettanut asetuksen N:o 1223/2009 10 artiklan 2 kohdassa säädetyn vastaavuuden tunnustamisen edellytykseksi vaatimuksia, jotka koskevat yhtäältä kyseisen koulutuksen tasoa ja toisaalta aihepiiriä, johon näiden koulutusten sisältö kuuluu. Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 31 kohdassa, tämän säännöksen sanamuodon mukaan voidaan ottaa huomioon paitsi hyvin monet erilaiset, jo tarjolla olevat tarkoituksenmukaiset koulutukset, myös niiden mahdollinen tuleva kehitys.

Kosmeettisista valmisteista 30.11.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1223/2009 10 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että tässä säännöksessä säädetty koulutusten vastaavuuden tunnustaminen voi koskea myös muita kuin kolmansissa valtioissa annettuja koulutuksia.

Asetuksen N:o 1223/2009 10 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että siinä annetaan kullekin jäsenvaltiolle toimivalta määrittää farmasiaa, toksikologiaa tai lääketiedettä ”vastaavat” tieteenalat ja tämän asetuksen vaatimukset täyttävät pätevyyden tasot, kunhan se noudattaa mainitussa asetuksessa vahvistettuja tavoitteita, joihin kuuluu erityisesti sen takaaminen, että kosmeettisten valmisteiden turvallisuuden arvioinnista vastaavalla henkilöllä on pätevyys, jonka avulla hän voi varmistaa ihmisten terveyden suojelun korkean tason.

Erityisesti siitä kysymyksestä, voidaanko tieteenalan katsoa ”vastaavan” farmasiaa, toksikologiaa tai lääketiedettä, on todettava, kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 65 ja 66 kohdassa, että yhtäältä jäsenvaltioiden on varmistettava sen perustuvan sellaisen tieteellisen tietämyksen yhteiseen perustaan, joka on välttämätön kosmeettisten valmisteiden turvallisuuden arvioimiseksi mahdollisimman luotettavasti, paitsi niiden sisältämien ainesosien myös valmiin tuotteen osalta, ja että toisaalta korkeatasoista ihmisten terveyden suojelua koskeva tavoite voidaan täysin saavuttaa vain, jos tämä yhteinen perusta kattaa samalla kertaa sekä ihmiseen ja hänen sairauksiinsa että kosmeettisten valmisteiden valmistuksessa käytettyihin aineisiin ja niiden fyysisiin ja kemiallisiin ominaisuuksiin liittyviä tietoja.

(ks. 50 ja 51 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)