On kuitenkin todettava, että direktiivin 77/249 1 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetty poikkeus ei koske yleisesti erilaisia oikeudellisia ammattiryhmiä niin, että jäsenvaltioilla olisi oikeus tähän säännökseen vedoten rajoittaa sellaisen toiminnan harjoittamista, jossa laaditaan virallisia asiakirjoja, joilla perustetaan tai siirretään kiinteään omaisuuteen kohdistuvia oikeuksia, koskemaan tiettyjä oikeudellisia ammattiryhmiä, kuten notaareja, ja kieltää näin ulkomaalaisilta asianajajilta oikeus harjoittaa kyseisiä toimia mainittujen jäsenvaltioiden alueella. Tällä poikkeuksella siten pyritään, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 34 kohdassa, välttämään se, että muiden jäsenvaltioiden asianajajat voisivat harjoittaa kyseistä toimintaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa tai Irlannissa. Näissä olosuhteissa on todettava, että koska direktiivin 77/249 1 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetty poikkeus koskee vain tiettyjä asianajajaryhmiä, joille kyseessä oleva jäsenvaltio on antanut valtuudet harjoittaa ammatillista toimintaansa direktiivissä täsmällisesti yksilöidyistä nimikkeistä yhden nojalla, eikä muita ammatteja kuin asianajajan ammattia, mainittua säännöstä ei sovelleta pääasiassa kyseessä olevissa olosuhteissa.

Asianajajien palvelujen tarjoamisen vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamisesta 22.3.1977 annetun neuvoston direktiivin 77/249/ETY 1 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että sitä ei sovelleta pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen jäsenvaltion säännöstöön, jossa varataan notaareille asiakirjoihin, jotka ovat välttämättömiä kiinteään omaisuuteen kohdistuvien oikeuksien perustamiseksi tai siirtämiseksi, liitettyjen allekirjoitusten varmentaminen, ja suljetaan näin pois mahdollisuus tunnustaa kyseisessä jäsenvaltiossa tällainen varmentaminen, jonka on suorittanut toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut asianajaja.

SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jossa varataan notaareille asiakirjoihin, jotka ovat välttämättömiä kiinteään omaisuuteen kohdistuvien oikeuksien perustamiseksi tai siirtämiseksi, liitettyjen allekirjoitusten varmentaminen, ja suljetaan näin pois mahdollisuus tunnustaa kyseisessä jäsenvaltiossa tällainen varmentaminen, jonka on suorittanut toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut asianajaja kansallisen oikeutensa mukaisesti.

Siltä osin kuin siinä ei anneta mahdollisuutta tunnustaa sellaista allekirjoituksen varmentamista, jonka suorittaa asianajaja, joka on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon ja tässä tapauksessa Tšekkiin, jossa asianajaja tarjoaa laillisesti samanlaisia palveluja, tällainen toimivallan rajaaminen on omiaan estämään tällaista ammatinharjoittajaa tarjoamasta tämäntyyppisiä palveluja asiakkaille, jotka aikovat vedota niihin Itävallassa. Lisäksi tämän tuomion 34 ja 35 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan tällainen toimivallan rajaaminen rajoittaa myös Itävallan kansalaisen vapautta tällaisen palvelun vastaanottajana siirtyä Tšekkiin saadakseen siellä palvelun, joka ei ole käytettävissä Itävallassa, kiinteistörekisteriin tehtävää merkintää varten. Niinpä on todettava, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen säännös merkitsee SEUT 56 artiklassa taatun palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitusta.

Kuten erityisesti Itävallan ja Saksan hallitukset ovat korostaneet, on yhtäältä kuitenkin todettava, että kiinteistörekisterillä on etenkin tietyissä jäsenvaltioissa, joissa sovelletaan romanistista notaarijärjestelmää, huomattava merkitys erityisesti kiinteistöä koskevissa luovutuksissa. Erityisesti kaikilla merkinnöillä Itävallan kiinteistörekisterin kaltaiseen kiinteistörekisteriin on konstitutiivisia vaikutuksia, koska tätä merkintää pyytävän henkilön oikeus syntyy tämän merkinnän myötä. Kiinteistörekisterin ylläpitäminen on näin ollen olennainen osa ennakoivaa oikeudenhoitoa, koska sen tavoitteena on varmistaa lain asianmukainen soveltaminen ja yksityisten välisiä toimia koskeva oikeusvarmuus, jotka ovat valtion tehtävänä ja vastuulla. Näissä olosuhteissa kansalliset säännökset, joissa velvoitetaan varmistamaan notaarin kaltaisiin valantehneisiin ammatinharjoittajiin turvautumalla kiinteistörekisteriin tehtyjen merkintöjen paikkansapitävyys, myötävaikuttavat kiinteistöä koskevien luovutusten oikeusvarmuuteen ja kiinteistörekisterin moitteettomaan toimintaan ja liittyvät yleisemmin hyvän oikeudenhoidon turvaamiseen, joka on unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan yleistä etua koskeva pakottava syy (ks. vastaavasti tuomio 12.12.1996, Reisebüro Broede, C-3/95, EU:C:1996:487, 36 kohta). Näin ollen on katsottava, että tavoitteet, joihin Itävallan hallitus on vedonnut, muodostavat yleistä etua koskevan pakottavan syyn, joka oikeuttaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen kansallisen säännöstön.

Nyt käsiteltävässä asiassa, kuten Itävallan hallituksen tässä asiassa pidetyssä istunnossa esittämistä huomautuksista käy ilmi, notaarin toiminta on tärkeää ja välttämätöntä kiinteistörekisterimerkinnän tekemiseksi, koska tämän ammatinharjoittajan osallistuminen ei rajoitu asiakirjaan allekirjoituksen liittäneen henkilön henkilöllisyyden varmistamiseen, vaan kattaa myös sen, että notaari tutkii kyseessä olevan asiakirjan sisällön varmistaakseen aiotun liiketoimen sääntöjenmukaisuuden ja tutkii hakijan oikeustoimikelpoisuuden.

Näissä olosuhteissa se, että asiakirjojen, joilla perustetaan tai siirretään kiinteään omaisuuteen kohdistuvia oikeuksia, varmentaminen varataan tietylle ammatinharjoittajien ryhmälle, joka nauttii yleistä luottamusta ja johon kyseessä oleva jäsenvaltio kohdistaa erityistä valvontaa, on asianmukainen toimenpide kiinteistörekisterin moitteettoman toiminnan varmistamiseksi ja yksityisten välisten toimien lainmukaisuuden ja oikeusvarmuuden takaamiseksi. Lisäksi on todettava, että asianajajien toiminta, jossa todistetaan oikeiksi asiakirjoihin liitetyt allekirjoitukset, ei ole verrattavissa notaarien harjoittamaan varmentamista koskevaan toimintaan ja että varmentamista koskevaa järjestelmää sääntelevät tiukemmat säännökset. Näissä olosuhteissa se, että valtion valvonnasta ja kiinteistörekisteriin tehtävien merkintöjen valvonnan tosiasiallisesta varmistamisesta luovuttaisiin yleisesti asianajajapalvelujen vapaan tarjoamisen vuoksi, häiritsisi kiinteistörekisterijärjestelmän moitteetonta toimintaa ja yksityisten välisten toimien lainmukaisuuden ja oikeusvarmuuden toteutumista.

(ks. 51, 52, 58, 59, 62, 64–66, 69 ja 71 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)