SEUT 28 ja SEUT 30 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa säädetään pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta maksusta, jota peritään toiseen jäsenvaltioon tai kolmanteen maahan vietävästä sähköstä vain silloin, kun sähkö on tuotettu kotimaassa.

Tässä yhteydessä on todettava ensinnäkin, että pääasiassa kyseessä oleva maksu on jäsenvaltion yksipuolisesti asettama maksu. Koska sillä tavoitteella, jonka vuoksi tällainen maksu on asetettu, ei ole vaikutusta, on merkityksetöntä, onko kyseessä sähkön siirtoa koskevista tietyistä verkkopalveluista suoritettava maksu (ks. vastaavasti tuomio 21.9.2000, Michaïlidis, C-441/98 ja C-442/98, EU:C:2000:479, 14 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Toiseksi on todettava, että sähkö on tavara unionin oikeudessa tarkoitetulla tavalla ja että maksu, jota ei kanneta tavarasta sinänsä vaan tavaraan liittyvästä välttämättömästä toiminnasta, kuten pääasiassa verkkopalveluista, voi kuulua tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien määräysten soveltamisalaan. Kun siis maksu lasketaan siirrettyjen kilowattituntien määrän perusteella eikä siirron pituuden tai jonkin muun välittömästi siirtoon liittyvän perusteen mukaan, sen on katsottava kohdistuvan tavaraan sinänsä (ks. vastaavasti tuomio 17.7.2008, Essent Netwerk Noord ym., C-206/06, EU:C:2008:413, 43 ja 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Kolmanneksi on selvitettävä, kohdistuuko tämä maksu näihin tavaroihin valtion rajan ylittämisen vuoksi vai perustuuko se päinvastoin sellaiseen yleiseen sisäisen verotuksen järjestelmään, joka kattaa järjestelmällisesti samojen objektiivisten perusteiden mukaisesti tietyntyyppiset tuotteet riippumatta niiden alkuperästä tai niiden määränpäästä.

Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin on jo todennut, että vaikutukseltaan vastaavan maksun olennainen ominaispiirre, joka erottaa sen yleisestä sisäisestä maksusta, perustuu siihen, että ensiksi mainittu kohdistuu yksinomaan rajat ylittävään tuotteeseen sellaisenaan, kun taas jälkimmäinen kohdistuu samalla sekä maahan tuotuihin ja maasta vietyihin että kotimaisiin tuotteisiin (tuomio 2.10.2014, Orgacom, C-254/13, EU:C:2014:2251, 28 kohta).

Mikäli katsottaisiin, että näihin kahteen sähkön luokkaan sovelletaan samaa järjestelmää, on kuitenkin huomattava vielä, että kuuluakseen SEUT 110 artiklassa tarkoitettuun yleiseen sisäisen verotuksen järjestelmään kyseisen maksun on kohdistuttava kotimaiseen tuotteeseen ja samankaltaiseen vietävään tuotteeseen samanlaisena verona samassa vaiheessa tuotteiden kaupan pitämistä ja maksuvelvollisuuden aiheuttavan perusteen on myös oltava sama näiden molempien tuotteiden osalta (tuomio 2.10.2014, Orgacom, C-254/13, EU:C:2014:2251, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Neljänneksi on todettava, että unionin tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ei käy ilmi, että pääasiassa kyseessä oleva maksu peritään sellaisten tarkastusten perusteella, jotka suoritetaan unionin lainsäädännöstä johtuvien velvoitteiden noudattamiseksi, tai että se on vastike toimijalle tosiasiallisesti suoritetusta palvelusta ja että sen määrä on oikeassa suhteessa kyseiseen palveluun.

Tässä viimeksi mainitussa yhteydessä on täsmennettävä, että vaikka unionin tuomioistuin on katsonut, että jos maksu on vastike maksuvelvolliselle maahantuojalle tosiasiallisesti suoritetusta palvelusta ja sen määrä on oikein suhteutettu kyseiseen palveluun, maksu ei ole tullia vaikutukseltaan vastaava maksu (tuomio 9.9.2004, Carbonati Apuani, C-72/03, EU:C:2004:506, 31 kohta), on kuitenkin niin, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 66 kohdassa, että jotta maksu kuitenkin jäisi SEUT 28 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle, suoritetuista palveluista tulee koitua erityistä ja todellista hyötyä yksittäiselle viejälle, koska yleisen edun mukainen hyöty on liian yleisluontoinen ja vaikeasti arvioitavissa, jotta sitä voitaisiin pitää korvauksena, joka on vastike tosiasiallisesti saadusta hyödystä (ks. vastaavasti tuomio 1.7.1969, komissio v. Italia, 24/68, EU:C:1969:29, 16 kohta ja tuomio 27.9.1988, komissio v. Saksa, 18/87, EU:C:1988:453, 7 kohta).

(ks. 33, 34, 36, 37, 40, 42, 43 ja 57 kohta sekä tuomiolauselma)