Direktiivi 2004/18 koskee nimittäin julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjä eikä menettelyjä, joiden tarkoituksena on myöntää palvelukonsessioita, koska direktiivin 17 artiklan mukaan tätä direktiiviä ei sovelleta viimeksi mainittuihin. Julkista palveluhankintaa koskevan sopimuksen ja palvelukonsession välisen eron osalta on niin, että vaikka korvaustapa on yksi ratkaisevista tekijöistä palvelukonsessioksi luokittelun näkökulmasta, tällainen luokittelu edellyttää sitä, että konsessionsaaja ottaa kantaakseen kyseisiin palveluihin liittyvän liiketoiminnallisen riskin, ja että jos palvelujen suorittamiseen liittyvää riskiä ei siirretä palvelun suorittajalle, kyseinen toimenpide on palveluhankintaa koskeva sopimus eikä palvelukonsessio. Koska palveluntarjoaja ei saa korvausta hankintaviranomaiselta ja koska se vastaa kokonaan vetojen keräys- ja välitystoiminnan harjoittamiseen liittyvästä riskistä, tällaista konsessiota ei näin ollen voida luokitella direktiivin 2004/18 1 artiklan 2 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetuksi julkisia palveluhankintoja koskevaksi sopimukseksi.

SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle säännökselle, jossa toimijoille, jotka haluavat jättää tarjouksensa tarjouspyyntömenettelyssä, jonka tarkoituksena on myöntää onnenpelien ja vedonlyöntien alan konsessioita, asetetaan velvollisuus todistaa taloudelliset ja rahoitusta koskevat voimavaransa vähintään kahden pankin antamilla lausunnoilla ja jossa ei anneta mahdollisuutta näiden voimavarojen osoittamiseen myös muulla tavoin, jos tällainen säännös voi täyttää oikeasuhteisuudelle asetetut edellytykset, minkä tarkistaminen kuuluu kansallisen tuomioistuimen tehtäviin.

Jäsenvaltiot voivat nimittäin vahvistaa vapaasti onnenpelialan politiikkansa tavoitteet ja tarvittaessa määritellä täsmällisesti tavoitellun suojan tason niiltä osin kuin on kyse kuluttajien ja yleisen järjestyksen suojelemisesta. Jäsenvaltioiden asettamien rajoitusten on kuitenkin täytettävä edellytykset muun muassa siltä osin kuin kyse on rajoitusten oikeuttamisesta yleistä etua koskevilla pakottavilla syillä ja niiden oikeasuhteisuudesta. Tältä osin sellaisen kansallisen säännöksenosalta, joka on oikeutettu onnenpeleihin liittyvän rikollisuuden torjuntaa koskevan tavoitteen yhteydessä sen vuoksi, että pyritään varmistamaan laillisen vedonlyöntien keräämistoiminnan jatkuvuus rinnakkaisen laittoman toiminnan kehittymisen hillitsemiseksi ja kuluttajien suojelemiseksi, tällainen tavoite voi olla yleistä etua koskeva pakottava syy, joka voi oikeuttaa perusvapauksien rajoituksen.

Siltä osin, onko kyseinen rajoitus omiaan takaamaan tavoitellun päämäärän toteutumisen, on niin, että velvollisuus toimittaa kahden eri pankin antamia lausuntoja on selvästi luonteeltaan sellainen, että sillä voidaan varmistaa, että taloudellisella toimijalla on sellaiset taloudelliset ja rahoitusta koskevat voimavarat, joiden avulla se kykenee täyttämään velvoitteet, joihin se saattaa sitoutua suhteessa voittaviin vedonlyöjiin. Kun otetaan huomioon onnenpelialan taloudellisen toiminnan erityisluonne, alle kaksi vuotta olemassa olleille onnenpelitoiminnan harjoittajille, joiden pelitoiminnan harjoittamiseen liittyvät kokonaistulot ovat kahden edellisen tilikauden aikana olleet alle kaksi miljoonaa euroa, asetettu vaatimus toimittaa vähintään kahden pankin antamia asianmukaisia lausuntoja ei näytä ylittävän sitä, mikä on tarpeen tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi.

(ks. 40, 42–43, 45–46, 48 ja 50 kohta sekä tuomiolauselma 2)