ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
82.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Østre Landsretin ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: EY 56 artiklaa (josta on tullut SEUT 63 artikla) on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion verojärjestelmälle, jonka mukaan kyseisessä jäsenvaltiossa asuvat arvopapereihin kohdistuvaa yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavat yritykset voivat saada vapautuksen kotimaisten yritysten osingoista kannettavasta lähdeverosta joko sen takia, että ne tosiasiassa suorittavat osakkailleen vähimmäisvoitonjaon, josta lähdevero pidätetään, tai siksi, että ne laskevat teknisen vähimmäisvoitonjaon, josta lähdevero pidätetään yrityksen osakkaiden osalta, kun taas vastaavat ulkomaiset arvopapereihin kohdistuvaa yhteistä sijoitustoimintaa harjoittavat yritykset joutuvat maksamaan lähdeveroa kotimaisilta yhtiöiltä saamistaan osingoista.
20.

Unionin yleinen tuomioistuin huomautti, että talouden toimija, joka on nyt kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa se on aikaisemmin myöntänyt kyseessä olevalle yhtiölle pääomanlisäyksen ja vakuuden, on rinnastettavissa ennemmin yksityiseen velkojaan, joka pyrkii minimoimaan tappionsa, kuin yksityiseen sijoittajaan, joka pyrkii maksimoimaan tuoton. Talouden toimijan, joka omistaa pääomaosuuksia yhtiöstä, jolle se on myös myöntänyt vakuuden, voi olla järkevää toteuttaa toimenpiteitä, joilla voidaan huomattavasti vähentää sen pääoman menettämisen ja vakuuteen turvautumisen riskiä. Tanskan kuningaskunnan voi olla taloudellisesti yhtä järkevää suostua arvoltaan alentuneiden omaisuuserien luovutuksen kaltaisiin toimenpiteisiin, sikäli kuin niistä aiheutuvat kustannukset ja riskit ovat vähäisiä ja on erittäin todennäköistä, että se ilman näitä toimenpiteitä joutuisi kärsimään näitä kustannuksia suuremmat tappiot (valituksenalaisen tuomion 64–66 kohta).
34.

Unionin tuomioistuimen tuomiossa Leidseplein Beheer ja de Vries, joka koskee tavaramerkkidirektiivin 5 artiklan 2 kohtaa, esitetään joitakin periaatteita, joiden huomioon ottaminen asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohtaa tarkasteltaessa voi olla hyödyllistä. Unionin tuomioistuin totesi mainitussa tuomiossa, että laajalti tunnetulle tavaramerkille myönnetty suoja on laaja. Nyt käsiteltävässä tapauksessa Kenzo on osoittanut aikaisemmalle tavaramerkille aiheutuvan tietynlaisen vahingon olemassaolon siltä osin kuin esitetyn perustelun mukaan Tsujimoton tavaramerkki kulkisi kyseisen tavaramerkin vanavedessä. ( 27 ) On näin ollen Tsujimoton velvollisuutena osoittaa, että hänellä kuitenkin on perusteltu syy rekisteröidä KENZO ESTATE. ( 28 ) Perustellun syyn käsite ei voi kattaa ainoastaan objektiivisesti ottaen pakottavia syitä, vaan se voi liittyä myös sellaisen kolmannen subjektiivisiin etuihin, joka käyttää merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin laajalti tunnettu tavaramerkki. Mainittu käsite ei voi johtaa siihen, että Tsujimoton sallitaan hyötyä rekisteröityyn tavaramerkkiin liittyvistä oikeuksista. Kun perusteltu syy on osoitettu, se pikemminkin velvoittaa laajalti tunnetun tavaramerkin haltijan (tässä tapauksessa Kenzon) sallimaan samankaltaisen merkin käytön. ( 29 )
50.

Näistä neljästä kysymyksestä on mielestäni lyhyesti todettava, että ratkaisevaa on tutkia, onko unionin oikeuden (erityisesti arvonlisäverodirektiivin 167, 168 ja 178 artiklan sekä suhteellisuusperiaatteen ja verotuksen neutraalisuuden periaatteen) nojalla mahdollista evätä verovelvolliselta ostoihin sisältyvän arvonlisäveron vähennysoikeus sillä perusteella, että tämän oikeuden käyttämiselle asetettu määräaika on umpeutunut, kun a) on virheellisesti katsottu, että tavaroiden luovutus ei ollut verollinen, ja b) virhe oikaistiin vuosia myöhemmin, jolloin verovelvollinen maksoi arvonlisäveron ja on sen jälkeen vaatinut sen palauttamista.
79.

Tästä riippumatta ei ole ilmeistä, miksi on ehdottoman välttämätöntä, että ainoastaan eläinlääkärillä on oikeus kyseessä olevien tuotteiden vähittäismyyntiin samoin kuin yksinoikeus määrätä niitä. Kuten komissio on istunnossa huomauttanut, on etenkin mahdollista, että myös muiden henkilöiden, joilla on soveltuva pätevyys, sallittaisiin myydä kyseessä olevia tuotteita, ja tällaisia henkilöitä voisivat olla esimerkiksi farmaseutit tai muut henkilöt, joilla on ylemmäntasoinen ammatillinen koulutus farmasiassa. Romanian hallitus on todennut vastauksena tähän istunnossa, ettei eläinlääkinnällisen farmaseutin ammattia säännellä Romaniassa. Se on huomauttanut lisäksi, että direktiivin 2005/36 liitteessä V olevassa 5.4.1 kohdassa vahvistetun opinto-ohjelman, joka eläinlääkäreiden on suoritettava saman direktiivin 38 artiklan 1 kohdan nojalla, mukaisesti eläinlääkärit saavat koulutusta farmasian alalta ja heillä on siten vaadittavat taidot kyseessä olevien tuotteiden myymiseen. Tämä pitää paikkansa, mutta Romanian hallitus ei ole selittänyt, miten tämä koulutus erottaa eläinlääkärit ”tavallisista” farmaseuteista, jotka ovat myös opiskelleet farmasiaa. Vaikka farmaseuteilla olisi myös yksityinen intressi voiton saamiseen eläinlääkinnällisten tuotteiden vähittäismyynnistä, se, että riippumattoman osapuolen sallitaan myös harjoittaa näiden tuotteiden vähittäismyyntiä eläinlääkemääräyksen esittämistä vastaan, auttaisi hillitsemään tätä intressiä. ( 39 )
23.

Unionin tuomioistuin on jo selventänyt työehtojen merkitystä, sillä tätä käsitettä käytetään puitesopimuksen useissa kohdissa. Nämä tapaukset koskivat enimmäkseen (mutta eivät yksinomaan) palvelussuhteen taloudellisia näkökohtia. Unionin tuomioistuin on siten todennut, että työehtojen käsitteeseen kuuluvat muun muassa seuraavat: korvaus, joka työnantajan on maksettava työntekijälle tämän määräaikaisen työsopimuksen irtisanomisen perusteella; ( 6 ) määräaikaisen työsopimuksen irtisanomisaika; ( 7 ) korvaus, joka työnantajan on maksettava työntekijälle, jonka työsopimus on tehty lainvastaisesti määräaikaisena; ( 8 ) ikälisät; ( 9 ) palkkaehdot ja sellaiset eläke-ehdot, jotka perustuvat työsuhteeseen, eivät kuitenkaan eläke-ehdot, jotka johtuvat lakisääteisestä sosiaaliturvajärjestelmästä; ( 10 ) työajan lyheneminen puolella ja vastaava palkan aleneminen ( 11 ) sekä oikeus osallistua opetuksen arviointisuunnitelmaan ja siitä seuraava taloudellinen kannustin. ( 12 )
76.

Tässä tapauksessa ei ole aihetta pohtia, ovatko direktiivin 91/477 ampuma-asepassia koskevat säännökset mahdollisesti erotettavissa tai irrotettavissa direktiivin muista säännöksistä. On nimittäin todettava, että vaikka pääasian asianosaiset ovat huomautuksissaan esittäneet joitakin toteamuksia tästä aiheesta, kyse on annettavan tuomion täytäntöönpanoa koskevasta luonteeltaan käytännöllisestä ja toissijaisesta väitteestä. On nimittäin valittava jompikumpi vaihtoehto eli joko se, että – kuten olen edellä osoittanut – direktiivillä 91/477 on pääasiallinen tarkoitus (tavaroiden liikkuvuus) ja liitännäinen tarkoitus (henkilöiden liikkuvuus), jolloin sen oikeudellinen perusta on oikea eikä sitä siis sovelleta Gibraltariin, tai se, että direktiivillä 91/477 on kaksi samanarvoista tarkoitusta, jolloin sen oikeudellinen perusta on riittämätön ja direktiivi on näin ollen pätemätön ja Gibraltarin toimivaltaisten viranomaisten on toteuttava annettavasta tuomiosta johtuvat toimenpiteet ja pantava täytäntöön vain ne direktiivin säännökset, jotka ovat välttämättömiä ampuma-asepassin käyttöön ottamiseksi. ( 21 )
Tähän arviointiin ei vaikuta myöskään asetuksen N:o 2252/2004 3 artiklan 2 kohta, johon Itävalta on viitannut. On tosin niin, että mainitun säännöksen mukaan kunkin jäsenvaltion on nimettävä yksi laitos, joka vastaa passien ja matkustusasiakirjojen tulostuksesta. Siinä ei kuitenkaan säädetä siitä, miten jäsenvaltion on valittava tämä laitos. Se ei etenkään ole esteenä sille, että ensin toteutetaan hankintamenettely, jossa noudatetaan unionin oikeudessa asetettuja vaatimuksia. Tämän vahvistaa myös sen kokonaisuuden tarkastelu, jonka osa mainittu säännös on. Asetuksen N:o 2252/2004 johdanto-osan neljännen perustelukappaleen mukaan asetuksella nimittäin yhdenmukaistetaan vain jäsenvaltioiden myöntämien passien ja matkustusasiakirjojen turvatekijät, kun taas jäsenvaltiot nimeävät toimivaltaiset viranomaiset ja laitokset sillä nimenomaisella edellytyksellä, ettei unionin oikeuden asiaa koskevista määräyksistä muuta johdu. Näihin unionin oikeuden määräyksiin, joiden noudattamiseen asetus N:o 2252/2004 ei vaikuta, kuuluu etenkin julkisia hankintoja koskeva lainsäädäntö, sellaisena kuin se ilmenee perusvapauksista sekä direktiiveistä 92/50 ja 2004/18.
91.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Court of Appealin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 16 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että toisen jäsenvaltion kansalaisella, joka on oleskellut vastaanottavan jäsenvaltion alueella keskeytyksettä viiden vuoden ajan turvautumatta vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmään, on oikeus oleskella siellä vakituisesti. 2) Direktiivin 2004/38 7 artiklan 3 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että se koskee unionin kansalaista, joka on työskennellyt vastaanottavassa jäsenvaltiossa vuoden ajan joko palkattuna työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana. 3) SEUT 45 ja SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että unionin kansalainen, joka on laillisesti oleskellut ja työskennellyt itsenäisenä ammatinharjoittajana vastaanottavassa jäsenvaltiossa noin neljä vuotta ja joka on lopettanut työskentelynsä tai taloudellisen toimintansa työn puutteen takia, säilyttää työntekijän aseman ja siten myös oikeutensa oleskella vastaanottavan jäsenvaltion alueella, kunhan hän hakee työtä, jatkaa taloudellista toimintaansa tai löytää toisen työpaikan kohtuullisessa ajassa itsenäisenä ammatinharjoittajana työskentelynsä päättymisen jälkeen. 4) Direktiivin 2004/38 24 artiklaa ja sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004, sellaisena kuin se on muutettuna 16.9.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 988/2009, 4 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa asetuksen N:o 883/2004 70 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut erityiset maksuihin perustumattomat etuudet, jotka ovat myös direktiivin 2004/38 24 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja sosiaaliavustuksia, evätään toisten jäsenvaltioiden kansalaisilta, jotka ovat mainitun direktiivin 14 artiklan 4 kohdan b alakohdassa tarkoitetun kaltaisessa tilanteessa, vaikka kyseiset etuudet taataan samassa tilanteessa oleville jäsenvaltion omille kansalaisille. SEUT 45 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o 883/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 988/2009, 4 artiklaa on sitä vastoin tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa evätään työnhakijan tuki (joka on asetuksen N:o 883/2004 70 artiklassa tarkoitettu erityinen maksuihin perustumaton rahaetuus mutta joka ei vastaa direktiivin 2004/38 24 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun sosiaaliavustuksen määritelmää) toisen jäsenvaltion kansalaiselta, jolla on tosiasiallinen yhteys ensiksi mainitun jäsenvaltion työmarkkinoihin mutta ei mahdollisuutta näyttää sitä toteen.
64.

Muutoksenhakumenettelyssä aiheutuneiden oikeudenkäyntikulujen osalta on ensinnäkin otettava huomioon, että HX:n toinen valitusperuste on hyväksyttävä, mutta toisaalta hän toistaa tässä valituksessa vuoden 2015 päätöksen kumoamista koskevan vaatimuksensa, vaikka hänen oikeussuojan tarpeensa tällaisen kumoamisen osalta on rauennut jo unionin yleisen tuomioistuimen menettelyn kuluessa. HX on lisäksi jo ennen käsiteltävän valituksen jättämistä 1.8.2016 nostanut 27.7.2016 päivätyllä kannekirjelmällä kanteen vuoden 2016 päätöksestä, ( 31 ) joka korvasi vuoden 2015 päätöksen ja jolla lisättiin uusia seikkoja vuoden 2014 täytäntöönpanopäätöksen perusteluihin. ( 32 )
73.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin vastataan seuraavasti: direktiiviä 2006/112 on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, josta on seurauksena – siinäkin tapauksessa, ettei mitään veropetosta eikä verotulojen menetystä ole todettu – arvonlisäveron vähennysoikeuden järjestelmällinen ja lopullinen epääminen verovelvolliselta, joka on suorittanut arvonlisäveron kyseisen lainsäädännön mukaisesti ”toimintansa lopettaneeksi” todetun toimijan kanssa tehdyistä liiketoimista, huolimatta siitä, että veropetosriskin olemassaoloon perustuva asianomaisen toimijan toteaminen toimintansa lopettaneeksi on julkinen ja että jokaisen kyseessä olevan jäsenvaltion verovelvollisen on mahdollista saada se selville helposti.
14.

Ensimmäisellä muutosasetuksella laajennettiin täytäntöönpanoasetuksen soveltamisalaa joihinkin vesiviljelyeläimiin ( 8 ) ja liitettiin niitä koskevia nimenomaisia tuotantosääntöjä lisäämällä II osastoon 2 a luku, jonka otsikko on ”Vesiviljelyeläinten tuotanto”. Tähän lukuun kuuluvassa 25 e artiklassa, jonka otsikko on ”Muiden kuin luonnonmukaisten vesiviljelyeläinten alkuperä ja hoito”, säädettiin poikkeuksellisista edellytyksistä, joiden täyttyessä muita kuin luonnonmukaisia vesiviljelyeläimiä voitiin ottaa mukaan tuotantoprosessiin. Erityisesti on todettava, että ensimmäisen muutosasetuksen 25 e artiklan 3 kohdassa säädettiin mahdollisuudesta käyttää muiden kuin luonnonmukaisesti vesiviljeltyjen poikasten osalta alenevaa osuutta: 80 prosenttia vuoden 2011 loppuun mennessä, 50 prosenttia vuoden 2013 loppuun mennessä ja 0 prosenttia vuoden 2015 loppuun mennessä (jäljempänä muiden kuin luonnonmukaisesti vesiviljeltyjen poikasten asteittain vähenevää käyttöä koskeva sääntö). Ensimmäisen muutosasetuksen 25 e artiklan 4 kohdassa yksilöitiin rajoitukset, joita noudattaen luonnonvaraisten vesiviljelyeläinten poikasten keruu on sallittua. Ensimmäisen muutosasetuksen 25 e artiklan alkuperäisessä toisinnossa säädettiin seuraavaa: ”1. Luonnosta pyydystettyjä tai muita kuin luonnonmukaisia vesiviljelyeläimiä voidaan tuoda viljelylaitokseen jalostustarkoituksissa tai geenikannan parantamiseksi, tai jos luonnonmukaisia vesiviljelyeläimiä ei ole saatavilla. Tällaisiin eläimiin on sovellettava luonnonmukaista tuotantotapaa vähintään kolmen kuukauden ajan ennen kuin niitä voidaan käyttää jalostukseen. 2. Muita kuin luonnonmukaisesti vesiviljeltyjä poikasia voidaan tuoda viljelylaitokseen jatkokasvatustarkoituksissa ja silloin, kun luonnonmukaisten vesiviljelyeläinten poikasia ei ole saatavilla. Luonnonmukaista tuotantotapaa on noudatettava vähintään tuotantojakson viimeisten kahden kolmanneksen aikana. 3. Viljelylaitokseen tuotavien muiden kuin luonnonmukaisesti vesiviljeltyjen poikasten enimmäisosuus on 80 prosenttia 31 päivään joulukuuta 2011 mennessä, 50 prosenttia 31 päivään joulukuuta 2013 mennessä ja 0 prosenttia 31 päivään joulukuuta 2015 mennessä. 4. Luonnonvaraisten vesiviljelyeläinten poikasten keruu jatkokasvatustarkoituksiin on erityisesti rajattava seuraaviin tapauksiin: a) kalojen ja äyriäisten toukkien ja poikasten luonnollinen virtaus täytettäessä lammikoita, viljelyrakennelmia ja ‑laitteita; b) eurooppalainen lasiankerias, edellyttäen että alueella on käytössä hyväksytty ankeriaanhoitosuunnitelma ja että ankeriaan keinotekoinen lisääntyminen on edelleen ratkaisematta.”
49.

Cour du travail de Mons on tässä tilanteessa päättänyt lykätä pääasioiden käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle sekä asiassa C‑168/16 että asiassa C‑169/16 ennakkoratkaisukysymykset, joiden sanamuodot vastaavat lähes täysin toisiaan ja jotka kuuluvat seuraavasti: ( 11 ) ”Kun otetaan huomioon – ratkaisujen ennakoitavuuden ja oikeusvarmuuden vaatimukset, jotka ovat ohjanneet sääntöjen vahvistamista tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla, sellaisina kuin ne ilmenevät [Brysselin yleissopimuksesta] ja – – asetuksesta – – N:o 44/2001 – – – erityispiirteet Euroopan ilmailualalla, jolla lentoyhtiön, jonka kotipaikka on [jäsenvaltion alueella], [palvelukseen asetettu tai palvelukseen ottama/palkkaama] lentomiehistö lentää päivittäin Euroopan unionin alueen yli kotiasemalta, joka voi sijaita [toisen jäsenvaltion alueella], kuten tässä tapauksessa – [pääasioille] ominaiset seikat – ohjaamomiehistöön ja matkustamomiehistöön 28.6.2012 alkaen sovellettavan sosiaaliturvalainsäädännön määrittämiseksi asetuksessa N:o 883/2004 käytetystä kotiaseman käsitteestä [määritelty asetuksen N:o 3922/91, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1899/2006, liitteessä III] johdettu kriteeri – unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä johdetut – –periaatteet, voidaanko – – asetuksen N:o 44/2001 19 artiklan 2 alakohdassa tarkoitettua käsitettä ’paikkakunta, missä työntekijä tavallisesti työskentelee’ tulkita siten, että se on rinnastettavissa kotiaseman käsitteeseen, [joka määritellään] asetuksen N:o 3922/91[, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1899/2006,] liitteessä III – –, määritettäessä [jäsenvaltio] – –, jonka alueella työntekijät tavallisesti työskentelevät, kun nämä työntekijät on asetettu [tai palkattu suoraan] lentomiehistön jäseninä sellaisen yhtiön palvelukseen, johon sovelletaan jonkin [jäsenvaltion] lainsäädäntöä ja joka harjoittaa kansainvälistä matkustajalentoliikennettä koko – – unionin alueella, jos tämä ’kotiasemasta’, jolle ’työsuhteen’ katsotaan ’tosiasiallisesti keskittyvän’ siksi, että kaikki työntekijät aloittavat siellä systemaattisesti työpäivänsä ja lopettavat sen tässä paikassa ja organisoivat siellä päivittäisen työnsä ja jonka läheisyydessä heillä on – – sopimussuhteiden ajan – – ollut tosiasiallinen asuinpaikkansa, johdettu liittymäperuste on se, joka liittyy läheisimmin [jäsenvaltioon] ja jolla samalla varmistetaan asianmukaisin suojelu sopimussuhteen heikommalle osapuolelle?”
93.

Toisin sanoen jäsenvaltioilla on epäilemättä vapaus määrätä seuraamus tarkastuksessa oikeudellisesti vaadittujen asiakirjojen esittämättä jättämisestä. Se, mistä seuraamus tällöin kuitenkin määrätään, on se, että henkilöllä ei ole asianmukaista asiakirjaa mukanaan, jos laissa tätä edellytetään – ei se, että hänellä ei ole oikeutta, jonka perusteella ajokortti on myönnetty. Jos jokin rangaistus määrätään, sen perusteena on säädettyjen näyttöä koskevien velvollisuuksien laiminlyönti. Rangaistuksen määräämisen perusteena voi olla myös laiminlyönnistä seuraava ylimääräinen hallinnollinen työ, joka aiheutuu eri keinoin tapahtuvasta oikeuden olemassaolon tarkistamisesta, joka oli tarkoitus tehdä nopeasti ja yhtenäisesti vaaditun standardoidun ajokortin avulla.
2)

Siltä osin kuin pre-pack-järjestelyssä toteutetun yrityksen luovutuksen tapauksessa Alankomaiden konkurssimenettelyssä, sellaisena kuin tietyt Alankomaiden tuomioistuimet sitä toteuttavat, luovutuksen tekevän yrityksen (tai luovutuksen kohteena olevien yritystoiminnan osien) työntekijöihin ei sovelleta direktiivin 2001/23 3 ja 4 artiklassa säädettyä työntekijöiden suojajärjestelmää, menettely on ristiriidassa direktiivin kanssa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on otettava huomioon kansallinen oikeus kokonaisuudessaan ja sovellettava siinä hyväksyttyjä tulkintatapoja päätyäkseen ratkaisuun, joka on direktiivissä 2001/23 tavoitellun päämäärän mukainen, ja taattava siten, että direktiivissä 2001/23 säädettyä suojajärjestelmää sovelletaan pre-pack-järjestelyssä toteutetun yrityksen tai tiettyjen yritystoiminnan osien luovutuksen yhteydessä luovutettujen yritystoiminnan osien työntekijöiden hyväksi.
96.

Edellä esitetyn valossa ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Kammarrätten i Stockholm – Migrationsöverdomstolenin esittämiin kysymyksiin seuraavasti: 1) Kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön johonkin jäsenvaltioon jättämän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteiden ja ‑menettelyjen vahvistamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 604/2013 28 artiklan 3 kohdan ensimmäistä kohtaa on tulkittava siten, että kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa pyynnön esittänyt jäsenvaltio on ottanut kansainvälistä suojelua hakevan henkilön säilöön sen jälkeen, kun pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio on suostunut hänen takaisinottoonsa, kyseisillä jäsenvaltioilla on käytettävissään hakijan säilöönotosta alkava kuuden viikon määräaika hänen siirtonsa toteuttamiseen. 2) Asetuksen N:o 604/2013 28 artiklan 3 kohdan kolmatta alakohtaa on tulkittava siten, että tilanteessa, jossa hakija on hakenut muutosta siirtopäätökseen tai sen uudelleen käsittelyä, asianomaisilla jäsenvaltioilla on käytettävissään kuuden viikon määräaika kansainvälistä suojelua hakevan henkilön siirron toteuttamiseen siitä ajankohdasta lukien, jolloin siirtopäätöstä koskevalla muutoksenhaulla tai sen uudelleen käsittelyllä ei enää ole lykkäävää vaikutusta, olipa kyseessä sitten tosiasiallinen lykkääntyminen kyseisen asetuksen 27 artiklan 3 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla, olivatpa toimivaltaiset kansalliset tuomioistuimet päättäneet lykkäyksestä mainitun asetuksen 27 artiklan 3 kohdan b alakohdan nojalla tai olipa asianomainen henkilö pyytänyt lykkäystä saman asetuksen 27 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla. 3) Asetuksen N:o 604/2013 28 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa sallitaan kansainvälistä suojelua hakevan henkilön säilöönotto, jonka tarkoituksena on hänen siirtämisensä pyynnön esittäneestä jäsenvaltiosta hakemuksen käsittelystä vastuussa olevaan jäsenvaltioon, enintään kahden kuukauden ajaksi, elleivät painavat syyt mahdollista pidempää säilöönottoa, enintään kolmen kuukauden ajaksi, jos tällaisia syitä on, ja enintään kahdentoista kuukauden ajaksi, jos on todennäköistä, että siirron täytäntöönpano tulee viemään pidemmän ajan sen takia, että hakija on haluton yhteistyöhön tai että menettelyn täytäntöönpanoon tarvittavat asiakirjat puuttuvat.
71.

Euroopan ihmisoikeussopimus muodostaa kattavan ihmisoikeuksia suojaavan järjestelmän, ja tässä yhteydessä sen 5 artikla on vapaudenriiston käsittäviä toimenpiteitä koskeva erityismääräys. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin tarkasteleekin tutkintavankeuden yhteydessä ”todennäköisten syiden” olemassaoloa juuri Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 artiklan valossa. Kyseisen määräyksen 4 kappaleessa, luettuna yhdessä saman artiklan 1 kappaleen c kohdan kanssa, on erityinen sääntö, jonka mukaan vapautuspyyntöä käsittelevän tuomioistuimen on tutkittava, onko todennäköisiä syitä epäillä, että pidätetty on syyllistynyt rikokseen. Ei siis ole yllättävää, että Bulgarian tasavaltaa vastaan tässä asiassa esitetyt vaatimukset ovat perustuneet Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 artiklaan, ( 28 ) sillä kyseistä oikeussääntöä voidaan pitää erityismääräyksenä ( 29 ) suhteessa syyttömyysolettamaan.