ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Maksukyvyttömyysmenettelyistä annettu asetus N:o 1346/2000 perustuu niin sanottuun lievennetyn universaalisuuden malliin, jonka mukaan yhtäältä maksukyvyttömyyttä koskevaan päämenettelyyn ja sen vaikutuksiin sovelletaan sen jäsenvaltion lakia, jonka alueella tämä menettely on aloitettu, kun taas toisaalta mainitussa asetuksessa säädetään useista poikkeuksista tähän sääntöön. Saman asetuksen 5 artiklan 1 kohdassa säädetään yhdestä näistä poikkeuksista. Kun tässä säännöksessä poiketaan menettelyn aloitusjäsenvaltion lakia koskevasta säännöstä, siinä sallitaan se, että velallisen tiettyyn omaisuuteen kohdistuvaan velkojan tai kolmannen esineoikeuteen sovelletaan sen jäsenvaltion lakia, jonka alueella kyseinen omaisuus sijaitsee.

Maksukyvyttömyysmenettelyistä annetun asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklaa on tulkittava siten, että tässä artiklassa tarkoitetun esineoikeuden muodostaa vakuus, joka on perustettu kansallisen oikeuden säännöksen perusteella, jonka mukaan kiinteistöverosaatavat muodostavat lain nojalla julkisoikeudellisen kiinteistösuoritteen ja kiinteistön omistajan on näin ollen siedettävä kyseiseen kiinteistöön kohdistuvan verosaatavan pakkotäytäntöönpano.

Vaikka asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 2 ja 3 kohdassa ei määritellä esineoikeuden käsitettä, luettelemalla esimerkkejä tässä asetuksessa esineoikeuksiksi luokitelluista oikeuksista näissä kohdissa täsmennetään kuitenkin niissä etuoikeuksille, vakuuksille tai muille jäsenvaltioiden kansallisessa oikeudessa säädetyille maksukyvyttömän velallisen velkojien oikeuksille myönnetyn suojan ulottuvuus ja siten sen rajat. Oikeus täyttää asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 2 kohdassa luetellut kriteerit, jotta mainitun asetuksen 5 artiklan soveltamisalan rajoittaminen esineoikeuksiin ei menettäisi tehokasta vaikutustaan, siltä osin kuin yhtäältä se muodostaa verotettua kiinteistöä suoraan tai välittömästi rasittavan suoritteen ja toisaalta kiinteistön omistajan on siedettävä siihen kohdistuva pakkotäytäntöönpano. Lisäksi maksukyvyttömyysmenettelyn aikana verohallinnolla on kiinteistösuoritteen perusteella etuoikeutetun velkojan asema.

Asetuksen N:o 1345/2000 säännösten sanamuodon tai kyseisen asetuksen tavoitteiden perusteella ei ole mahdollista tulkita sen 5 artiklaa siten, ettei se kata muita kuin kaupallisten oikeustoimien yhteydessä saatuja esineoikeuksia.

Asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan tulkitseminen siten, että siinä säädetty poikkeus kattaisi vain kaupallisten oikeustoimien tai luotonannon yhteydessä muodostetut esineoikeudet, johtaisi joka tapauksessa muiden kuin kaupallisten oikeustoimien yhteydessä saatujen esineoikeuksien haltijoiden epäedullisempaan kohteluun.

(ks. 21, 23, 26, 30 ja 32 kohta sekä tuomiolauselma)
Jos kansallinen tuomioistuin on epävarma sellaisen tariffiluokitteluasetuksen pätevyydestä, jota sen on sovellettava analogisesti sellaisiin tavaroihin, jotka ovat riittävän samankaltaisia kuin luokitteluasetuksessa tarkoitetut tavarat, on perusteltua, että se esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön kyseisen asetuksen pätevyyden arvioimiseksi.

Tiettyjen tavaroiden luokittelusta yhdistettyyn nimikkeistöön annetun asetuksen N:o 1051/2009 liitteessä oleva 2 kohta on pätemätön siltä osin kuin siinä kuvattu ajoneuvo on luokiteltu kyseisen yhdistetyn nimikkeistön, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 948/2009, alanimikkeeseen 8701 90 90 eikä edellä mainitun yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeistä 8701 90 11–8701 90 39 siihen alanimikkeeseen, joka vastaa ajoneuvon moottorin tehoa.

Uudet nelipyöräiset maastoajoneuvot, joissa on vain yksi istuin, Ackerman-periaatteella toimiva sauvaohjaus ja vetokoukku ja joiden tekniset ominaisuudet mahdollistavat sen, että ne voivat työntää vähintään kaksi kertaa oman painonsa, on nimittäin luokiteltava tämän nimikkeistön alanimikkeeseen 8701 90 siten, että näiden ajoneuvojen luokittelu kahdeksannumeroisiin alanimikkeisiin määräytyy niiden moottoreiden tehon mukaisesti. Tämän osalta kyseeseen tulevat ainoastaan yhdistetyn nimikkeistön kahdeksannumeroiset alanimikkeet 8701 90 11–8701 90 39, jotka liittyvät uusiin maataloustraktoreihin ja metsätraktoreihin.

(ks. 41, 46, 48, 62 ja 63 kohta sekä tuomiolauselma)
Jäsenvaltioiden itsenäisiä kauppaedustajia koskevan lainsäädännön yhteensovittamisesta 18.12.1986 annettua neuvoston direktiiviä 86/653/ETY ja Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisen assosiaatiosopimusta, jonka yhtäältä Turkin tasavalta sekä toisaalta ETY:n jäsenvaltiot ja yhteisö allekirjoittivat 12.9.1963 Ankarassa ja joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin yhteisön puolesta 23.12.1963 tehdyllä neuvoston päätöksellä 64/732/ETY on tulkittava niin, etteivät ne ole esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla tämä direktiivi saatetaan osaksi kyseisen jäsenvaltion oikeutta ja jossa sen soveltamisalan ulkopuolelle suljetaan kauppaedustussopimus, jonka yhteydessä kauppaedustaja on sijoittautunut Turkkiin, jossa se harjoittaa tähän sopimukseen perustuvaa toimintaa, ja päämies on sijoittautunut kyseiseen jäsenvaltioon, eikä kauppaedustaja näin ollen voi vedota oikeuksiin, jotka direktiivissä taataan kauppaedustajille tällaisen kauppaedustussopimuksen lakkaamisen jälkeen.

Kauppaedustajien välisen kilpailun edellytysten yhdenmukaistamiseksi unionissa ei nimittäin ole tarpeen tarjota unionin ulkopuolelle sijoittautuneille ja siellä toimintaansa harjoittaville kauppaedustajille suojaa, joka on verrattavissa unioniin sijoittautuneille ja/tai siellä toimintaansa harjoittaville kauppaedustajille tarjottavaan suojaan.

Pääasian kantajan kaltainen kauppaedustaja, joka harjoittaa kauppaedustussopimukseen perustuvaa toimintaa Turkissa, ei näin ollen kuulu direktiivin 86/653 soveltamisalaan siitä seikasta riippumatta, että päämies on sijoittautunut jäsenvaltioon, eikä tällaisen kauppaedustajan hyväksi näin ollen tarvitse pakottavalla tavalla soveltaa kauppaedustajille kyseisellä direktiivillä annettua suojaa.

Unionin ja Turkin tasavallan välisestä assosiaatiosta unionin tuomioistuin on erityisesti todennut, että sen ratkaisemiseksi, onko unionin oikeuden säännöstä tai määräystä sovellettava analogisesti kyseisen assosiaation yhteydessä, on verrattava yhtäältä assosiaatiosopimuksen tavoitetta sekä sitä asiayhteyttä, johon se kuuluu, ja toisaalta unionin oikeuden kyseessä olevan toimen tavoitetta ja sitä asiayhteyttä, johon se kuuluu (tuomio 24.9.2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, 48 kohta). On kuitenkin muistutettava, että assosiaatiosopimuksen ja lisäpöytäkirjan tarkoituksena on edistää Turkin taloudellista kehitystä ja sen tavoite on siten yksinomaan taloudellinen (ks. vastaavasti tuomio 24.9.2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, 50 kohta).

Unionin oikeudessa direktiivin 86/653 kautta kauppaedustajille annettu sijoittautumisoikeuden ja palvelujen tarjoamisen vapauden suoja sitä vastoin perustuu tarkoitukseen perustaa sisämarkkinat, joiden on tarkoitus olla alue ilman sisärajoja, poistamalla tällaisten markkinoiden perustamisen esteet.

Yhtäältä perussopimusten ja toisaalta assosiaatiosopimuksen tarkoituksiin liittyvät erot estävät katsomasta, että kauppaedustajille direktiivillä 86/653 annettu suojaa koskeva säännöstö voidaan assosiaatiosopimuksen yhteydessä ulottaa koskemaan Turkkiin sijoittautuneita kauppaedustajia.

(ks. 34, 35, 41, 42, 44, 45 ja 52 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 64 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan kansalliseen säännöstöön, jossa asetetaan pääasiassa kyseessä olevan pidennetyn jälkiverotusajan kaltainen, tuossa määräyksessä tarkoitettuja pääomanliikkeitä koskeva rajoitus, vaikka kyseistä rajoitusta sovelletaan myös tilanteisiin, jotka eivät liity suoriin sijoituksiin, sijoittautumiseen, rahoituspalvelujen tarjoamiseen tai arvopaperien hyväksymiseen pääomamarkkinoille.

Tässä yhteydessä on korostettava ensimmäiseksi, että SEUT 64 artiklan 1 kohdan sanamuodosta ilmenee, että kyseisessä määräyksessä määrätään poikkeuksesta SEUT 63 artiklan 1 kohdassa vahvistettuun kieltoon siten, että on mahdollista ”sovelta[a]” sellaisia rajoituksia, jotka olivat kansallisen oikeuden mukaan voimassa 31.12.1993 ja jotka koskevat pääomanliikkeitä, jos näihin liittyy suoria sijoituksia, sijoittautumista, rahoituspalvelujen tarjoamista tai arvopaperien hyväksymistä pääomamarkkinoille. SEUT 64 artiklan 1 kohdan sovellettavuus ei siten riipu tällaisia rajoituksia sisältävän kansallisen säännöstön kohteesta vaan sen vaikutuksesta. Kyseistä määräystä sovelletaan siltä osin kuin mainitulla kansallisella säännöstöllä rajoitetaan pääomanliikkeitä, joihin liittyy suoria sijoituksia, sijoittautumista, rahoituspalvelujen tarjoamista tai arvopaperien hyväksymistä pääomamarkkinoille. Tästä seuraa, että se, että mainittua säännöstöä sovelletaan mahdollisesti myös muissa tilanteissa, ei voi estää SEUT 64 artiklan 1 kohdan soveltamista siinä tarkoitetuissa olosuhteissa.

Tämä tulkinta on toiseksi vahvistettu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä. Oikeuskäytännössä on näet katsottu, että pääomanliikkeiden rajoitus, kuten ulkomaisten osinkojen kohteleminen verotuksellisesti epäedullisemmin, kuuluu SEUT 64 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan siltä osin kuin kyseinen rajoitus liittyy osuuksiin, jotka on hankittu pysyvien ja suorien taloudellisten yhteyksien luomiseksi tai ylläpitämiseksi osakkeenomistajan ja kyseessä olevan yhtiön välillä ja joiden perusteella osakkeenomistajalla on todellinen mahdollisuus osallistua kyseisen yhtiön johtamiseen tai määräysvallan käyttöön siinä (tuomio 24.11.2016, SECIL, C‑464/14, EU:C:2016:896, 78 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Oikeuskäytännössä on samoin katsottu, että rajoitus kuuluu SEUT 64 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan sellaisia pääomanliikkeitä koskevana rajoituksena, joihin liittyy suoria sijoituksia, siltä osin kuin kyseinen rajoitus liittyy kaikenlaisiin luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden tekemiin sijoituksiin, joiden tarkoituksena on pysyvien ja suorien yhteyksien luominen tai ylläpitäminen pääoman sijoittajan ja sen yrityksen välillä, jonka käyttöön pääoma annetaan taloudellisen toiminnan harjoittamista varten (ks. vastaavasti tuomio 20.5.2008, Orange European Smallcap Fund, C‑194/06, EU:C:2008:289, 102 kohta). Näistä tuomioista ja erityisesti niissä olevasta ilmaisusta ”siltä osin kuin” ilmenee, että SEUT 64 artiklan 1 kohdan soveltamisala ei riipu kansallisen rajoituksen nimenomaisesta kohteesta vaan sen vaikutuksesta kyseisessä määräyksessä tarkoitettuihin pääomanliikkeisiin.

(ks. 21, 22 ja 25 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 148 artiklan c alakohtaa on tulkittava siten, että kun käsitellään hakemusta luvan saamiseksi ulkoisen jalostusmenettelyn soveltamiseen, sen arvioinnissa, täyttyvätkö tämän menettelyn soveltamisen edellytyksenä olevat taloudelliset edellytykset, huomioon on otettava paitsi niiden yhteisössä toimivien tuottajien keskeiset edut, jotka valmistavat suunniteltujen jalostamistoimintojen seurauksena saatua lopputuotetta vastaavia tuotteita, myös niiden yhteisössä toimivien tuottajien keskeiset edut, jotka valmistavat tuotteita, jotka vastaavat sellaisia raaka-aineita tai puolivalmisteita, jotka eivät ole yhteisötavaroita ja jotka on tarkoitettu sekoitettaviksi väliaikaisesti vietyihin yhteisötavaroihin näiden toimintojen aikana.

Ulkoisen jalostusmenettelyn käyttämisen edellytykseksi yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 148 artiklan c alakohdassa asetettujen taloudellisten edellytysten tehtävänä on mahdollistaa se, että tulliviranomaiset arvioivat sitä, onko ulkoisen jalostuksen soveltaminen pääasiallisesti edullista unionin tuotannonalalle, huolehtimalla siitä, etteivät menettelyn soveltamisesta toimijalle koituvat edut johda muille unionissa toimiville tuottajille aiheutuviin merkittäviin haittoihin. Kyseisiä taloudellisia edellytyksiä on sen takia tulkittava siten, että tulliviranomaiset voivat ottaa kokonaan huomioon tällaiset eturistiriidat unionin tuotannonalalla.

Eturistiriidoista on todettava, että. olosuhteissa, joissa suunnitellut jalostustoiminnot pitävät sisällään, että väliaikaisesti vietyihin yhteisötavaroihin sekoitetaan merkittävä määrä sellaista raaka-ainetta, joka ei ole yhteisötavaraa, ja joissa tästä raaka-aineesta kannettava tulli on tuntuvasti korkeampi kuin tulli, joka kannettaisiin tämän toiminnon päätteeksi saadusta jalostetusta tuotteesta, on kuitenkin todettava, että ulkoisen jalostusmenettelyn soveltaminen tällaiseen toimintoon voisi myös haitata vakavasti sellaisten toimijoiden keskeisiä etuja, jotka tuottavat unionissa kyseistä raaka-ainetta.

Suorittamalla saman jalostustoiminnon unionin ulkopuolella toimija nimittäin voisi tuoda unioniin vastaavan osan tätä samaa raaka-ainetta ja välttyä maksamasta raaka-aineesta kannettavaa tullia, jolla pyritään juuri suojaamaan kyseisiä yhteisössä toimivia tuottajia tällaiselta tuonnilta. Tässä tilanteessa ulkoisen jalostusmenettelyn käyttäminen antaisi kyseistä menettelyä hakeneelle toimijalle lisäedun, joka on se, että toimija saisi osittain vapautuksen jalostetusta tuotteesta kannettavista tulleista, mikä tekisi siten vieläkin edullisemmiksi tällaiset toiminnot, jotka ovat kuitenkin unionissa toimivien tuottajien etujen kannalta epäedullisia.

(ks. 41, 43, 44 ja 49 sekä tuomiolauselma)
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklaa sekä vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle lainsäädännölle, jolla julkisoikeudelliset oikeushenkilöt vapautetaan tuomioistuimissa kannettavista leimaveroista, kun ne vastustavat unionin oikeuden vastaisesti kannettujen verojen palauttamista koskevan tuomioistuinratkaisun pakkotäytäntöönpanoa, ja jolla nämä vapautetaan velvollisuudesta asettaa tällaisen pakkotäytäntöönpanon keskeyttämishakemusta jättäessään vakuus, kun taas luonnollisten henkilöiden tai yksityisoikeudellisten oikeushenkilöiden näissä menettelyissä esittämistä hakemuksista peritään lähtökohtaisesti edelleen tällaiset tuomioistuinmaksut.

Tässä yhteydessä on ensinnäkin syytä todeta, että tuomioistuinmaksuilla edistetään lähtökohtaisesti tuomioistuinjärjestelmän toimivuutta, koska kyseisillä maksuilla rahoitetaan osaltaan jäsenvaltioiden tuomioistuintoimintaa. Tällaisella kansallisella lainsäädännöllä käyttöön otetulla, julkisoikeudellisiin oikeushenkilöihin sovellettavalla vapautuksella tuomioistuimessa kannettavasta leimaverosta ei sellaisenaan anneta näille oikeushenkilöille prosessuaalista etua, koska mainitut henkilöt maksavat kyseisen leimaveron konsolidoidusta kansallisesta talousarviosta, josta myös tuomioistuinten tarjoamat palvelut rahoitetaan.

Toiseksi siitä, että julkisoikeudelliset oikeushenkilöt on vapautettu vaadittavan vakuuden asettamisesta, kun ne tekevät hakemuksen, jolla vaaditaan verosaatavien pakkotäytäntöönpanon keskeyttämistä, on todettava, että jäsenvaltioilla on unionin oikeuteen perustuva velvollisuus palauttaa unionin oikeuden vastaisesti kannetut verot korkoineen. Näin ei voida sallia, että velallisena oleva jäsenvaltio voisi vedota varojen riittämättömyyteen perustellakseen sellaisen tuomioistuinratkaisun täytäntöönpanon mahdottomuutta, jolla todetaan yksityisen oikeus saada unionin oikeuden vastaisesti kannetut verot palautetuiksi korkoineen. Vakuuden kattama riski ei näin ollen voi toteutua menettelyssä, jossa vastaajana on julkisoikeudellinen oikeushenkilö.

Tällaisella lainsäädännöllä ei siis aseteta luonnollisia henkilöitä ja yksityisoikeudellisia oikeushenkilöitä vastapuolinaan olevia julkisoikeudellisia oikeushenkilöitä selvästi epäedullisempaan tilanteeseen eikä sillä näin kyseenalaisteta kyseisen menettelyn oikeudenmukaisuutta.

(ks. 49–53, 54 ja 59 kohta sekä tuomiolauselma)
Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä annetussa asetuksessa N:o 261/2004 tarkoitettu lento muodostuu ilmakuljetustoimesta, jolloin se on tietyllä tavalla tämän kuljetuksen ”yksikkö”, jonka toteuttaa lentoliikenteen harjoittaja, joka määrää sen reitin.

Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä annetun asetuksen N:o 261/2004 10 artiklan 2 kohtaa ja 2 artiklan f alakohtaa yhdessä tarkasteltuina on tulkittava siten, että kun matkustajan matkustusluokkaa alennetaan lennolla, hinta, joka otetaan huomioon määritettäessä kyseiselle matkustajalle maksettavaa palautusta, on sen lennon, jolla matkustajan matkustusluokkaa on alennettu, hinta.

Tässä suhteessa lippu on asiakirja, joka antaa matkustajalle matkustamisoikeuden, joka tapauksen mukaan voi sisältää yhden tai useamman lennon. Kuljetusyksikön muodostavan jokaisen tällaisen lennon on periaatteessa tarkoitus toteutua matkustajan ja lentoliikenteen harjoittajan välillä sovittujen ehtojen mukaisesti. Näihin ehtoihin kuuluu muun muassa kyseisen matkustajan sijoittaminen määritettyyn matkustusluokkaan. Kun lentoliikenteen harjoittaja kuitenkin sijoittaa tämän matkustajan tietyllä lennolla alempaan matkustusluokkaan kuin siihen, johon tämän lippu on hankittu, kyseinen matkustaja ei kyseessä olevalla lennolla saa palvelua, josta on sovittu maksetun hinnan vastikkeeksi. Kyseinen matkustusluokan alentaminen ei sitä vastoin vaikuta sovittuihin palveluihin muilla lennoilla, joihin lippu tapauksen mukaan oikeuttaa matkustajan. Tämän vuoksi on niin, ettei asetuksen N:o 261/2004 10 artiklan 2 kohtaa sovelleta näihin muihin lentoihin.

Tämän vuoksi on niin, että ainoastaan sen lennon, jolla kyseisen matkustajan matkustusluokkaa on alennettu, hintaa on käytettävä tässä säännöksessä säädetyn palautuksen perusteena, eikä sen kuljetuksen, johon lippu oikeuttaa, kokonaishintaa. On kuitenkin niin, että tilanteessa, jossa lipussa ilmoitetaan ainoastaan matkustajan kuljetuksen kokonaishinta, eikä siis muuten täsmennetä sen lennon hintaa, jolla matkustusluokkaa on alennettu, perusteeksi on otettava kyseisen lipun hinnasta se osa, joka vastaa kyseisen lennon pituuden suhdetta sen kuljetuksen kokonaispituuteen, johon matkustajalla on oikeus.

(ks. 21, 22, 24, 25, 29, 30 ja 32 kohta sekä tuomiolauselma 1)
Maksukyvyttömyysmenettelyistä annetun asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklaa on tulkittava siten, että sen soveltamisalaan kuuluvat sen jäsenvaltion, jossa maksukyvyttömyysmenettely on aloitettu, kansallisen oikeuden säännökset, joissa säädetään, että velkoja, joka ei ole osallistunut maksukyvyttömyysmenettelyyn, menettää oikeuden vedota saatavaansa toisessa jäsenvaltiossa tai että tällaisen saatavan pakkotäytäntöönpano toisessa jäsenvaltiossa on keskeytettävä.

Asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklassa säädetään nimittäin, että jollei tässä asetuksessa toisin säädetä, maksukyvyttömyysmenettelyyn ja sen vaikutuksiin sovelletaan aloitusvaltion lakia (jäljempänä lex fori concursus). Vaikka tältä osin onkin totta, että asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklan 2 kohdassa, joka sisältää luettelon lex fori concursusin soveltamisalaan kuuluvista aloista, ei erikseen mainita velkojia, jotka eivät ole osallistuneet maksukyvyttömyysmenettelyyn, eikä näin ollen niitä vaikutuksia, joita kyseisellä menettelyllä tai sen päättämisellä on näiden velkojien oikeuksiin, epäilystä ei kuitenkaan ole siitä, että näitä vaikutuksia on niitäkin arvioitava mainitun lex fori concursusin perusteella. Tulkinnalla, jonka mukaan lex fori concursusissa määriteltäisiin erityisesti sovinnolla päätettävän maksukyvyttömyysmenettelyn päättämisen vaikutukset ja velkojien oikeudet tämän päättämisen jälkeen mutta ei vaikutuksia, joita aiheutuu niiden velkojien oikeuksille, jotka eivät ole osallistuneet kyseiseen menettelyyn, vaarannettaisiin vakavalla tavalla mainitun menettelyn tehokkuus.

Koska ilmoittamattomien saatavien menettäminen on lähtökohtaisesti sallittua, asetuksella N:o 1346/2000 on sitäkin suuremmalla syyllä sallittava sellainen lex fori concursusin sääntö, jolla ainoastaan keskeytetään näihin saataviin liittyvä pakkotäytäntöönpanomenettely. Tähän ei vaikuta se, että pakkotäytäntöönpanon kohteena muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa maksukyvyttömyysmenettely on aloitettu, oleva saatava on verosaatava. Asetuksen N:o 1346/2000 säännöksillä ei näet anneta muun jäsenvaltion kuin aloitusvaltion veroviranomaisten saataville suosituimmuusasemaa siten, että näiden pitäisi voida olla pakkotäytäntöönpanon kohteena myös maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisen jälkeen.

(ks. 17, 20, 22, 29, 36, 40 ja 41 kohta sekä tuomiolauselmat 1 ja 2)
Direktiivin 94/62 1 artiklan mukaan näet kyseisen direktiivin tarkoituksena on muun muassa ehkäistä ja lieventää pakkausten ja pakkausjätteiden vaikutuksia jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden ympäristöön ja varmistaa näin ympäristönsuojelun korkea taso velvoittamalla jäsenvaltiot muun muassa ottamaan käyttöön pakkausten ja pakkausjätteiden keruu- ja hyödyntämisjärjestelmän. Kuten direktiivin 94/62 johdanto-osan viidennestä perustelukappaleesta ilmenee, kyseinen direktiivi kattaa tässä tarkoituksessa sen 2 artiklan 1 kohdan mukaan kaikki Euroopan unionissa markkinoille saatettavat pakkaukset ja kaikki pakkausjätteet.

Pakkauksista ja pakkausjätteistä annetun direktiivin 94/62, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/12, 3 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettua pakkauksen käsitettä on tulkittava laajasti.

Pakkauksista ja pakkausjätteistä annetun direktiivin 94/62, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/12, 3 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että rullien ja putkiloiden muotoiset rullahylsyt, joiden ympärille on kierretty kuluttajille myytäviä joustavia tuotteita, ovat kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja ”pakkauksia”.

Ensinnäkin tällaiset rullahylsyt täyttävät samanaikaisesti direktiivin 94/62 3 artiklan 1 alakohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetut kyseisten joustavien tuotteiden tukemista ja auki kelaamista koskevat tehtävät ja siis mainittujen tuotteiden suojaamista ja esillepanoa koskevat tehtävät.

Rullahylsyllä varmistetaan tältä osin sen ympärille kiedotun joustavan tuotteen suojaaminen sisältä päin, mikä tukee sitä ja mahdollistaa sen esillepanon helpottamalla samalla sen kuljetusta ja käyttöä. Rullahylsy on lisäksi mainitun 3 artiklan 1 alakohdan ensimmäisen alakohdan toisessa virkkeessä tarkoitettu kertakäyttötuote sen jälkeen, kun sen ympärille kiedottu joustava tuote on loppunut.

Siltä osin kuin rullahylsy on tarkoitettu sen ympärille kiedotun joustavan tuotteen kanssa kuluttajalle myyntipaikalla myytävän yksikön säilytykseen, se täyttää lisäksi direktiivin 94/62 3 artiklan 1 alakohdan toisen alakohdan a alakohdassa säädetyn primaaripakkauksen määritelmän.

Tällaiset rullahylsyt eivät toiseksi täytä direktiivin 94/62 3 artiklan 1 alakohdan kolmannen alakohdan i alakohdassa esitettyjä kielteisen määritelmän perusteita. Direktiivin 94/62 liitteessä I kuvaavina esimerkkeinä tuotteista, jotka eivät ole kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja pakkauksia, mainituista teepussin suodatinpaperista tai kahviannoksen kapselista poiketen rullahylsy ei näet ole kiinteä osa sitä joustavaa tuotetta, jota sillä tuetaan ja joka sillä kelataan auki, eikä sitä ole tarkoitettu kulutettavaksi tai poistettavaksi käytöstä yhdessä sen kanssa vaan se on sitä vastoin edelleen olemassa ja se on heitettävä pois sen jälkeen, kun mainittu tuote on loppunut.

(ks. 32–35 ja 37 kohta sekä tuomiolauselma)