ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
46

Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 44/2001 34 artiklan 2 alakohtaa, johon saman asetuksen 45 artiklan 1 kohdassa viitataan, luettuna yhdessä asetuksen johdanto-osan 16 ja 17 perustelukappaleen kanssa, on tulkittava siten, että kun vastaaja hakee muutosta sellaisen yksipuolisen tuomion täytäntöönpanokelpoiseksi julistamista koskevaan päätökseen, joka on annettu tuomiojäsenvaltiossa ja jonka liitteenä on todistus, ja väittää, että haastetta ei ollut annettu sille tiedoksi, täytäntöönpanojäsenvaltion tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi kyseinen muutoksenhaku on saatettu, on toimivaltainen selvittämään, vastaavatko todistukseen sisältyvät tiedot todisteita.
4

Direktiivin 30 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Edellä 27 artiklan 1 kohdan nojalla tehdyistä päätöksistä on ilmoitettava asianomaiselle henkilölle kirjallisesti siten, että hän ymmärtää päätöksen sisällön ja seuraukset. 2. Asianomaiselle henkilölle on ilmoitettava täsmällisesti ja täydellisinä ne yleiseen järjestykseen tai yleiseen turvallisuuteen taikka kansanterveyteen liittyvät seikat, joihin hänen tapauksessaan tehty päätös perustuu, jollei tämä ole vastoin valtion turvallisuusetuja. 3. Ilmoituksessa on mainittava, missä tuomioistuimessa tai miltä hallintoviranomaiselta asianomainen henkilö voi hakea päätökseen muutosta sekä missä ajassa tämä on tehtävä, ja tarvittaessa mainittava aika, jonka kuluessa henkilön on poistuttava jäsenvaltion alueelta. Asianmukaisesti perusteltuja kiireellisiä tapauksia lukuun ottamatta alueelta poistumiseen varatun ajan on oltava vähintään yksi kuukausi ilmoittamispäivästä lukien.”
5

Asetuksen 3 artiklassa, joka koskee kansainvälistä toimivaltaa, säädetään seuraavaa: ”1. Sen jäsenvaltion tuomioistuin, jossa velallisella on pääintressien keskus, on toimivaltainen aloittamaan maksukyvyttömyysmenettelyn. Yhteisön ja muun oikeushenkilön pääintressien keskuksen katsotaan sijaitsevan siinä valtiossa, jossa oikeushenkilöllä on sääntömääräinen kotipaikka, jollei muuta näytetä. 2. Jos velallisen pääintressien keskus sijaitsee jäsenvaltiossa, muun jäsenvaltion tuomioistuin on toimivaltainen aloittamaan maksukyvyttömyysmenettelyn vain, jos velallisella on toimipaikka tässä jäsenvaltiossa. Tällaisen menettelyn vaikutukset rajoittuvat viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa sijaitsevaan velallisen omaisuuteen. 3. Jos maksukyvyttömyysmenettely on aloitettu 1 kohdan nojalla, myöhemmin 2 kohdan nojalla aloitettava menettely on sekundäärimenettely. Tällaisen menettelyn on oltava likvidaatiomenettely. – –”
12

Edellä mainitussa 21.9.2009 annetussa yleiskirjeessä todetaan erityisesti seuraavaa: ”[Asetuksen N:o 562/2006] – – 5 artiklan 1 kohdan b alakohdassa sekä 7 ja 13 artiklassa säädetään kolmansien maiden kansalaisten, joilla on oltava viisumi, Schengen-alueelle tulon edellytysten täyttymisen tutkimisesta. Näiden edellytysten mukaan kyseisillä kansalaisilla on oltava viisumi tai ’voimassa oleva oleskelulupa’. [Asetuksen N:o 562/2006] 2 artiklan 15 alakohdassa annetusta oleskeluluvan määritelmästä ilmenee, että tämä käsite kattaa kaikki luvat oleskeluun jäsenvaltion alueella ja paluuseen sinne, lukuun ottamatta väliaikaisia lupia, jotka myönnetään lupaa koskevan ensimmäisen hakemuksen tai turvapaikkahakemuksen käsittelyn ajaksi. Lisäksi Conseil d’État on katsonut – –, että ulkomaalainen, jolla on lupa oleskella Ranskassa, vaikka vain väliaikaisestikin, voi poistua Ranskan alueelta ja palata sinne niin kauan kuin kyseinen lupa on voimassa joutumatta hakemaan viisumia. [Asetuksen N:o 562/2006] säännöksistä ja Conseil d’État’n oikeuskäytännöstä ilmenee, että 1) henkilö voi palata vapaasti Schengen-alueelle seuraavilla asiakirjoilla: a) kaikki väliaikaiset oleskeluluvat (paitsi turvapaikkahakemuksen käsittelyn yhteydessä myönnetyt oleskeluluvat) b) oleskeluluvan uusimista koskevan hakemuksen vastaanottotodistukset. Ranska ilmoittaa näistä seikoista [asetuksen N:o 562/2006] 34 artiklan mukaisesti Euroopan komissiolle Schengen-alueen muiden jäsenvaltioiden informoimiseksi. 2) [Asetuksen N:o 562/2006] 2 artiklan 15 alakohdassa säädetyn poikkeuksen mukaisesti henkilö ei voi palata vapaasti Schengen-alueelle seuraavilla asiakirjoilla: a) turvapaikkahakemuksen käsittelyn yhteydessä myönnetyt oleskeluluvat b) oleskelulupaa koskevan ensimmäisen hakemuksen vastaanottotodistukset tai turvapaikkahakemuksen vastaanottotodistukset. Kolmansien maiden kansalaiset, joilla on oltava viisumi, jotka ovat lähteneet Ranskan alueelta ja joilla on turvapaikkahakemuksen käsittelyn yhteydessä myönnetty väliaikainen oleskelulupa, samassa yhteydessä myönnetty hakemuksen vastaanottotodistus tai ensimmäisen oleskelulupahakemuksen vastaanottotodistus, voivat siis palata Schengen-alueelle vain viisumilla. Tällöin on sääntönä, että henkilöllä on oltava konsuliviranomaisten myöntämä paluuviisumi. Tämä sääntö ei kuitenkaan ole tietyissä poikkeustapauksissa esteenä sille, että prefektiviranomainen käyttää yksittäistapauksia koskevaa harkintavaltaansa myöntääkseen yksinkertaisuuden vuoksi prefektiviranomaisten myöntämän paluuviisumin. Tällaisen viisumin myöntämiseen liittyvät poikkeustapaukset voivat koskea, kun niistä esitetään asianmukaiset todisteet, force majeure -tapauksia, liikematkustajia, harjoittelijoita, humanitaarisia tapauksia sekä opiskelijoita koulujen tai yliopistojen lomakausina. On kuitenkin muistutettava, että lukuun ottamatta prefektiviranomaisten alaikäisille ulkomaalaisille myöntämää paluuviisumia, josta on ilmoitettu Euroopan komissiolle ([EUVL,] 1.3.2008), prefektiviranomaisten myöntämällä paluuviisumilla on yleensä mahdollista ylittää Schengen-alueen ulkorajat vain Ranskan alueen rajanylityspaikoissa. – –”
15

Véleclair on väittänyt kyseisessä tuomioistuimessa, että sillä olevan vähennysoikeuden käyttäminen ei voinut edellyttää, että vero, jonka se oli velvollinen maksamaan, oli ensin tosiasiallisesti maksettu, koska CGI:n 271 §:n II momentin 1 kohdan b alakohta, jossa säädetään, että arvonlisäveron vähennysoikeuden edellytyksenä on se, että veroviranomainen on tosiasiallisesti perinyt veron, eikä pelkästään se, että verosaatava on syntynyt, on ristiriidassa kuudennen direktiivin 17 artiklan 2 kohdan b alakohdan kanssa.
1)

Unionin oikeutta on tulkittava siten, että jäsenvaltioiden on määriteltävä Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE), julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) ja Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY) tekemästä osa-aikatyötä koskevasta puitesopimuksesta 15.12.1997 annetun neuvoston direktiivin 97/81/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 7.4.1998 annetulla neuvoston direktiivillä 98/23/EY, liitteessä olevan, 6.6.1997 tehdyn osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen 2 lausekkeen 1 kohdassa oleva käsite ”työntekijät, joilla on työsopimus tai työsuhde” ja erityisesti vahvistettava, sisältääkö käsite tuomarit, kunhan sen perusteella ei suljeta mielivaltaisesti tätä henkilöryhmää direktiivin 97/81, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/23, ja puitesopimuksen tarjoaman suojan ulkopuolelle. Suojan pois sulkeminen voidaan hyväksyä vain, jos tuomareiden suhde Ministry of Justiceen on luonteeltaan olennaisesti erilainen kuin työnantajien ja kansallisen oikeuden mukaan työntekijöihin kuuluvien henkilöiden välinen suhde.
5

Direktiivin 2001/42 3 artiklassa, jossa määritellään direktiivin soveltamisala, säädetään seuraavaa: ”1. Jäljempänä 4–9 artiklan mukainen ympäristöarviointi on tehtävä 2–4 kohdassa tarkoitetuista suunnitelmista ja ohjelmista, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 2. Jollei 3 kohdasta muuta johdu, ympäristöarviointi on tehtävä kaikista suunnitelmista ja ohjelmista, a) joita valmistellaan maa-, metsä- ja kalataloutta, energiaa, teollisuutta, liikennettä, jätehuoltoa, vesitaloutta, televiestintää, matkailua, kaavoitusta tai maankäyttöä varten ja joissa vahvistetaan puitteet direktiivin 85/337/ETY liitteessä I ja II lueteltujen tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätöksille tai b) joiden on katsottu edellyttävän direktiivin 92/43/ETY 6 tai 7 artiklan mukaista arviointia sen todennäköisen vaikutuksen johdosta, joka niillä on mainituissa artikloissa tarkoitetuilla alueilla. 3. Edellä 2 kohdassa tarkoitettujen sellaisten suunnitelmien ja ohjelmien, joissa määritellään pienten alueiden käyttö paikallisella tasolla sekä 2 kohdassa tarkoitettujen suunnitelmien ja ohjelmien vähäisten muutosten osalta edellytetään ympäristöarviointia ainoastaan, jos jäsenvaltiot määrittelevät, että niillä on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 4. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko sellaisilla muilla kuin 2 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla, joilla vahvistetaan puitteet sellaisten tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätökselle, todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 5. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko edellä 3 ja 4 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, joko tapauskohtaisen tarkastelun perusteella tai määrittelemällä suunnitelma- ja ohjelmatyyppejä, taikka molempia keinoja yhdistelemällä. Jäsenvaltioiden on tätä varten otettava kaikissa tapauksissa huomioon liitteessä II vahvistetut asiaankuuluvat perusteet, jotta voidaan varmistaa, että suunnitelmat ja ohjelmat, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan. – –”
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 29.6.1998 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1606/98, 13 artiklan 2 kohdan a alakohtaa ja EY 39 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että työntekijä, joka työskentelee kiinteällä rakennelmalla jäsenvaltion mannerjalustalla, ei tässä jäsenvaltiossa kuulu pakollisen sosiaalivakuutuksen piiriin kansallisen lainsäädännön nojalla yksinomaan siitä syystä, että hän ei asu kyseisessä jäsenvaltiossa vaan jossain toisessa jäsenvaltiossa.
8

Kyseisen direktiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on säädettävä tässä direktiivissä säädettyjen oikeuksien ja velvollisuuksien loukkauksia koskevista asianmukaisista seuraamuksista ja oikeussuojakeinoista, ja niiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet varmistaakseen, että näitä seuraamuksia ja oikeussuojakeinoja sovelletaan. Näin säädettyjen seuraamusten on oltava tehokkaita, oikeasuhteisia ja vakuuttavia. – – 3. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että oikeudenhaltijoilla on mahdollisuus hakea kieltoa tai määräystä sellaisia välittäjiä vastaan, joiden palveluita kolmas osapuoli käyttää tekijänoikeuden tai lähioikeuden rikkomiseen.”
1)

Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut kemikaalien rekisteröinnistä, arvioinnista, lupamenettelyistä ja rajoituksista (REACH), Euroopan kemikaaliviraston perustamisesta, direktiivin 1999/45/EY muuttamisesta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 793/93, komission asetuksen (EY) N:o 1488/94, neuvoston direktiivin 76/769/ETY ja komission direktiivien 91/155/ETY, 93/67/ETY, 93/105/EY ja 2000/21/EY kumoamisesta 18.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1907/2006 126 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut kaikkia kyseisen asetuksen rikkomisiin sovellettavien seuraamusten täytäntöönpanon edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.
–

se ei ole antanut tarvittavia säännöksiä sen varmistamiseksi, että seuraavissa taajamissa, joiden asukasvastineluku on yli 15000 ja joissa yhdyskuntajätevedet johdetaan vesistöihin, joita ei pidetä direktiivin 91/271, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1137/2008, 5 artiklassa tarkoitettuina ”haavoittumiselle alttiina alueina”, on jätevesien viemäröintijärjestelmät kyseisen direktiivin 3 artiklan mukaisesti: Acri, Siderno, Bagnara Calabra, Bianco, Castrovillari, Crotone, Santa Maria del Cedro, Lamezia Terme, Mesoraca, Montebello Ionico, Motta San Giovanni, Reggio Calabria, Rende, Rossano, Scalea, Sellia Marina, Soverato, Strongoli (Calabria), Cervignano del Friuli (Friuli-Venezia Giulia), Frascati (Lazio), Porto Cesareo, Supersano, Taviano (Apulia), Misterbianco ym., Aci Catena, Adrano, Catania ym., Giarre-Mascali-Riposto ym., Caltagirone, Aci Castello, Acireale ym., Belpasso, Gravina di Catania, Tremestieri Etneo, San Giovanni La Punta, Agrigento ja sen esikaupungit, Porto Empedocle, Sciacca, Cefalù, Carini ja ASI Palermo, Palermo ja sen naapurialueet, Santa Flavia, Augusta, Priolo Gargallo, Carlentini, Scoglitti, Marsala, Messina 1, Messina ja Messina 6 (Sisilia),
Kun viejä on antanut komissiolle sitoumuksen polkumyynnistä annetun perusasetuksen N:o 384/96 8 artiklan 1 kohdassa säädetyn polkumyynnin ja vahingon toteamisen jälkeen, komissiolle kuuluvan sitoumusten valvontatehtävän suorittaminen riippuu kyseisen viejän antamaa sitoumusta toteuttaessaan toimittamien asiakirjojen luotettavuudesta. Jos viejä ei noudata sitoumuksesta johtuvaa tietojenantovelvollisuutta, se pettää luottamuksen, joka on välttämätön tällaisella sitoumuksella perustetulle yhteistyösuhteelle. Siten kyseisen sitoumuksen ehtojen tällainen rikkominen voi johtaa siihen, että sitoumuksesta tulee tehoton. Näissä olosuhteissa tietojenantovelvollisuuden on katsottava olevan ensisijaisen tärkeä sitoumuksia, joiden avulla voidaan välttyä polkumyyntitullien soveltamiselta, koskevan järjestelmän moitteettomalle toiminnalle.

Koska viejä on jättänyt noudattamatta sitoumustaan, kun se on laiminlyönyt sekä velvollisuutensa toimittaa neljännesvuosittaiset kertomukset asianomaisen tuotteen niistä myynneistä, jotka eivät kuulu sitoumuksen soveltamisalaan, että velvollisuutensa olla laatimatta sitoumuslaskuja tuotteista, jotka eivät kuulu sitoumuksen soveltamisalaan, komissiolla on oikeus peruuttaa viejän sitoumukselle antamansa hyväksyntä suhteellisuusperiaatetta loukkaamatta. Tällaisessa tapauksessa komissiolla on lisäksi perusasetuksen 8 artiklan 9 kohdan nojalla velvollisuus määrätä mainitulle viejälle lopullinen polkumyyntitulli.

(ks. 35 ja 39 kohta)
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/80, 28 c artiklan A kohdan a alakohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että jäsenvaltion veroviranomaiset asettavat yhteisöluovutuksen arvonlisäverosta vapauttamisen edellytykseksi sen, että luovuttaja toimittaa hankkijan arvonlisäverotunnisteen, kunhan kyseistä vapautusta ei kieltäydytä myöntämästä pelkästään sillä perusteella, ettei tätä velvollisuutta ole noudatettu, jos luovuttaja ei vilpittömästi voi toteutettuaan kaikki toimenpiteet, joita häneltä voidaan kohtuudella edellyttää, toimittaa kyseistä tunnistetta ja jos hän toimittaa toisaalta tietoja, joilla voidaan riittävällä tavalla osoittaa, että hankkija on verovelvollinen, joka toimii tässä ominaisuudessaan kyseessä olevassa liiketoimessa.

Lukuun ottamatta niitä edellytyksiä, jotka koskevat verovelvollisten asemaa, omistajalle kuuluvan tavaraan kohdistuvan määräämisvallan siirtymistä ja tavaroiden fyysistä siirtämistä jäsenvaltiosta toiseen, liiketoimen määrittelemiselle tavaroiden yhteisöluovutukseksi tai -hankinnaksi ei voida asettaa mitään muita edellytyksiä. Kuudennen direktiivin 28 c artiklan A kohdan a alakohdan ensimmäisen alakohdan mukaisen vapautuksen saamiseksi luovuttajaa ei siis voida edellyttää esittämään todisteita kyseisten tavaroiden yhteisöhankinnan verottamisesta.

(ks. 55 ja 58 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2003, 27 artiklassa oleva käsite ”yhteisön tavaramerkin hakemispäivä” edellyttää, että huomioon otetaan kalenteripäivä, jona yhteisön tavaramerkkihakemus jätetään, eikä sen tuntien ja minuuttien tarkkuudella ilmaistua jättämisaikaa.

Aina kieliversion mukaan päivämäärän tai päivän ilmoittamisvelvollisuus ei yleisen käsityksen mukaan edellytä ilmoittamista tuntien eikä varsinkaan minuuttien tarkkuudella. Koska asetuksen N:o 40/94 27 artiklassa ei ole nimenomaista viittausta yhteisön tavaramerkkiä koskevan hakemuksen tuntien ja minuuttien tarkkuudella ilmaistavaan jättämisaikaan, on selvää, ettei yhteisön lainsäätäjä pitänyt näitä tietoja tarpeellisina yhteisön tavaramerkkiä koskevan hakemuksen jättämisajankohdan ja näin ollen sen määrittämiseksi, onko kyseinen tavaramerkki aikaisempi kuin toinen tavaramerkki.

Tällainen tulkinta on myös sen asiayhteyden mukainen, johon asetuksen N:o 40/94 27 artikla liittyy. Erityisesti on todettava, että asetuksen N:o 40/94 täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 2868/95 5 säännössä, jossa täsmennetään ne muodollisuudet, joita sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit), jäsenvaltion teollisoikeuksien keskusviraston tai Beneluxin tavaramerkkiviraston on noudatettava, kun niille jätetään yhteisön tavaramerkin rekisteröintihakemus, asetetaan vain velvollisuus merkitä hakemukseen sen vastaanottopäivämäärä mutta ei sen tuntia ja minuuttia.

Jos yhteisön lainsäätäjä olisi katsonut, että yhteisön tavaramerkkiä koskevan hakemuksen tuntien ja minuuttien tarkkuudella ilmaistu jättämisaika olisi asetuksen N:o 40/94 27 artiklassa tarkoitetun ”hakemispäivän” olennaisena osana otettava huomioon, tällainen täsmennys olisi pitänyt ottaa asetukseen N:o 2868/95.

(ks. 47–49 ja 54 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Lähentämistoimenpiteet – Sähkön sisämarkkinoita koskevat yhteiset säännöt – Direktiivi 2003/54

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/54 3 artiklan 2 kohta ja 11 artiklan 2 ja 6 kohta)

Tiivistelmä

Sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 96/92 kumoamisesta annettua direktiiviä 2003/54 ja erityisesti sen 3 artiklan 2 kohtaa ja 11 artiklan 2 ja 6 kohtaa on tulkittava niin, ettei niiden kanssa ole ristiriidassa kansallinen säännöstö, jolla loppukuluttajien edun ja sähköverkon varmuuden nimissä sähkön hinnan pienentämiseksi asetetaan toimijoille, jotka omistavat laitoksia tai laitosryhmittymiä, joita pidetään kansallisen sääntelyviranomaisen määrittelemien kriteerien mukaan olennaisina ajojärjestyspalvelujen sähkönkysynnän tarpeiden tyydyttämiseksi, velvollisuus esittää tarjouksia kansallisilla sähkömarkkinoilla tämän viranomaisen ennalta vahvistamin ehdoin, jos tämä säännöstö ei ylitä sitä, mikä on välttämätöntä sillä tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa, täyttyykö tämä edellytys.

(ks. 89 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Tulliliitto – Tullivelan syntyminen tavaroiden säännösten vastaisen tuonnin johdosta – Velallisen käsite

(Neuvoston asetuksen N:o 2913/92 202 artiklan 3 kohta)

Tiivistelmä

Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 202 artiklan 3 kohdan toista luetelmakohtaa on tulkittava siten, että henkilön, joka olematta suoraan mukana tavaroiden säännösten vastaisessa tuonnissa Euroopan unionin tullialueelle on osallistunut tähän tuontiin toimimalla välittäjänä tehtäessä kyseisistä tavaroista kauppasopimuksia, on katsottava olevan tullivelallisena vastuussa tästä tuonnista syntyneestä tullivelasta, kun tämä henkilö tiesi tai hänen olisi kohtuudella pitänyt tietää tämän tuonnin olevan säännösten vastaista, minkä arvioiminen kuuluu kansallisen tuomioistuimen tehtäviin.

Tältä osin on katsottava, että tullikoodeksin 202 artiklan 3 kohdan toisessa luetelmakohdassa olevalla ilmaisulla ”olisi kohtuudella pitänyt tietää” viitataan harkitsevan ja huolellisen toimijan toimintaan. Lisäksi on merkitystä kysymyksellä siitä, toteuttiko välittäjä kaikki toimenpiteet, joita häneltä voidaan kohtuudella odottaa sen varmistamiseksi, ettei kyseessä olevia tavaroita tuoda säännösten vastaisesti, ja muun muassa, ilmoittiko hän tavaroiden toimittajalle sillä olevasta velvollisuudesta ilmoittaa tavarat tullille. On myös otettava huomioon, mitä tietoja välittäjällä oli tai hänellä olisi kohtuudella pitänyt olla muun muassa sopimusvelvoitteidensa takia. Tässä yhteydessä on myös tärkeää tietää, oliko kauppasopimuksiin tai muihin välittäjän saatavilla olleisiin asiakirjoihin merkitty maksettavaksi tulevat tuontitullit; jos oli, tämä seikka viittaa siihen, että tavarat tuotiin unionin alueelle säännösten mukaisesti. Lopuksi voidaan ottaa huomioon se, kuinka pitkän jakson ajan välittäjä suoritti palveluita kyseessä olevien tavaroiden myyjälle.

(ks. 22 ja 24–27 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Maatalous – Yhteiset markkinajärjestelyt – Vientituki – Ennakkoon maksaminen – Tullivarastointimenettelyyn asetetut tavarat – Velvollisuus pitää tavarakirjanpitoa

(Neuvoston asetus N:o 565/80 ja neuvoston asetus N:o 2913/92; komission asetus N:o 3665/87, sellaisena kuin se on muutettuna komission asetuksella N:o 1708/93, ja komission asetus N:o 2454/93)

2. Maatalous – Yhteiset markkinajärjestelyt – Vientituki – Ennakkoon maksaminen – Tullivarastointimenettelyyn asetetut tavarat – Tavarakirjanpidon pitämistä koskevan velvollisuuden noudattamatta jättäminen

(Neuvoston asetus N:o 565/80 ja neuvoston asetus N:o 2913/92; komission asetus N:o 3665/87, sellaisena kuin se on muutettuna komission asetuksella N:o 1708/93, ja komission asetus N:o 2454/93)

Tiivistelmä

1. Vientitukien ennakolta maksamisesta annettuja unionin oikeuden säännöksiä ja erityisesti maataloustuotteiden vientitukien järjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 3665/87, sellaisena kuin se on muutettuna muun muassa asetuksella N:o 1708/93, säännöksiä, luettuina yhdessä maataloustuotteiden vientituen maksamisesta ennakolta annetun asetuksen N:o 565/80 säännösten kanssa, on tulkittava siten, että tavarakirjanpidon pitäminen unionin tullisäännöstön mukaisesti tullivalvontaan asetetuista tuotteista on yksi edellytys sille, että näihin tuotteisiin liittyvä vientituki maksetaan ennakolta. Jäljelle jääneet epäilykset tiettyjen tietojen oikeellisuudesta tai ristiriitaisuudet tavarakirjanpidossa voidaan kuitenkin selvittää muiden täydentävien asiakirjojen avulla, jos kansalliset toimivaltaiset viranomaiset katsovat ne riittäviksi.

(ks. 39 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

2. Vientitukien ennakolta maksamisesta annettuja unionin oikeuden säännöksiä ja erityisesti maataloustuotteiden vientitukien järjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 3665/87, sellaisena kuin se on muutettuna muun muassa asetuksella N:o 1708/93, säännöksiä, luettuina yhdessä maataloustuotteiden vientituen maksamisesta ennakolta annetun asetuksen N:o 565/80 säännösten kanssa, on tulkittava siten, että

– niiltä osin kuin unionin tullisäännösten mukaista velvollisuutta pitää tavarakirjanpitoa tullivalvontaan asetetuista tuotteista ei ole täytetty, sen todistaminen, että maasta on todella viety vientituen ennakolta maksamista varten annetussa ilmoituksessa tarkoitettujen tavaroiden kanssa laadultaan ja määrältään samankaltaisia tavaroita, ei riitä siihen, että viejän voitaisiin sen perusteella katsoa saaneen oikeuden näihin tavaroihin liittyvän tuen määrään

– tilanteessa, jossa viejän on sen vuoksi, että se on jättänyt noudattamatta velvollisuutta pitää tullivarastoon sijoitetuista tuotteista tavarakirjanpitoa, palautettava osa tai kaikki vientituesta ennakolta saamistaan summista, takaisin maksettavaan perusteettomasti saatuun määrään on sovellettava asetuksen N:o 3665/87 33 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettua 20 prosentin korotusta.

(ks. 47 ja 55 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)