ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
55.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Sąd Najwyższyn (ylin tuomioistuin, Puola) esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: SEU 19 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa, tulkittuna Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa, taattua oikeutta laillisesti perustettuun tuomioistuimeen on tulkittava siten, että pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa henkilö, joka on nimitetty Puolan ylimmän tuomioistuimen kurinpitojaoston tuomarin virkaan, ei täytä tätä edellytystä, jos hänen nimityskirjansa annettiin rikkoen räikeästi kansallisia sääntöjä, joilla säännellään ylimmän tuomioistuimen tuomareiden nimitysmenettelyä, minkä toteaminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asia. Tämän arvioinnin yhteydessä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava kyseisten rikkomisten ilmeistä ja tahallista luonnetta sekä vakavuutta. SEU 19 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa, tulkittuna perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa, on tulkittava siten, että tuomioistuimen jaosto ei ole kyseisissä määräyksissä tarkoitettu riippumaton ja puolueeton tuomioistuin, jos objektiiviset olosuhteet, joissa se on perustettu, ja kyseisen elimen ominaispiirteet sekä se tapa, jolla sen jäsenet on nimitetty, ovat omiaan herättämään yksityisissä perusteltuja epäilyjä siltä osin, onko kyseinen jaosto täysin ulkopuolisen vaikutusvallan ja erityisesti lainsäädäntö- ja toimeenpanovallan välittömän tai välillisen vaikutusvallan ulottumattomissa, ja siltä osin, onko mainittu jaosto neutraali vastakkain oleviin intresseihin nähden, ja ne voivat siten johtaa siihen, ettei mainittu jaosto näytä riippumattomalta tai puolueettomalta, mikä on omiaan heikentämään sitä luottamusta, jota oikeuslaitoksen on herätettävä mainituissa yksityisissä demokraattisessa yhteiskunnassa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on määritettävä kaikkien sen käytössä olevien merkityksellisten seikkojen perusteella, onko tästä kyse ylimmän tuomioistuimen kurinpitojaoston kaltaisen elimen osalta. Tällaisessa tilanteessa unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatetta on tulkittava siten, että se edellyttää, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin jättää soveltamatta kansallisen oikeuden säännöksiä, joilla toimivalta ratkaista pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan kaltaiset asiat on annettu ainoastaan tällaiselle jaostolle, joten nämä asiat voi tutkia tuomioistuin, joka täyttää edellä mainitut riippumattomuuden ja puolueettomuuden edellytykset ja joka olisi toimivaltainen, ellei näitä säännöksiä olisi annettu.
10.

Saman direktiivin 5 artiklassa todetaan seuraavaa: ”1. Esitteen on sisällettävä kaikki tiedot, jotka liikkeeseenlaskijan sekä yleisölle tarjottujen tai säännellyillä markkinoilla tapahtuvan kaupankäynnin kohteeksi otettujen arvopaperien erityispiirteet huomioon ottaen ovat tarpeellisia, jotta sijoittajat pystyvät muodostamaan perustellun arvion liikkeeseenlaskijan ja mahdollisen takaajan varoista ja vastuista, taloudellisesta asemasta, tuloksesta ja tulevaisuudennäkymistä sekä arvopapereiden tuottamista oikeuksista, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 8 artiklan 2 kohdan säännösten soveltamista. Nämä tiedot on esitettävä helposti analysoitavassa ja ymmärrettävässä muodossa. 2. Esitteen on sisällettävä tiedot liikkeeseenlaskijasta sekä arvopapereista, joita tarjotaan yleisölle tai jotka on tarkoitus ottaa kaupankäynnin kohteeksi säännellyillä markkinoilla. Se[n] on lisäksi sisällettävä tiivistelmä. Tiivistelmästä on käytävä lyhyesti ja yleiskielellä ilmi liikkeeseenlaskijaan, mahdolliseen takaajaan sekä arvopapereihin liittyvät olennaiset tiedot ja riskit, ja se on laadittava samalla kielellä kuin esite on alun perin laadittu. Tiivistelmän on lisäksi sisällettävä varoitus, jonka mukaan a) sitä on pidettävä esitteen johdantona; ja b) sijoittajan olisi perustettava sijoituspäätöksensä esitteeseen kokonaisuutena; ja c) jos tuomioistuimessa pannaan vireille esitteeseen sisältyviä tietoja koskeva kanne, kantajana toimiva sijoittaja voi jäsenvaltioiden kansallisen lainsäädännön mukaan joutua ennen oikeudenkäynnin vireillepanoa vastaamaan esitteen käännöskustannuksista; ja d) siviilioikeudellista vastuuta sovelletaan henkilöihin, jotka ovat jättäneet tiivistelmän, sen käännös mukaan luettuna, ja pyytäneet sen ilmoittamista, mutta vain, jos tiivistelmä on harhaanjohtava, epätarkka tai epäjohdonmukainen suhteessa esitteen muihin osiin. – –”
18.

Muistutan, että direktiivin 96/9 1 artiklan 2 kohdan mukaan tietokannalla tarkoitetaan ”teosten, tietojen tai muiden itsenäisten aineistojen kokoelmaa, jotka on järjestetty järjestelmällisellä tai menetelmällisellä tavalla ja johon elektronisesti tai muulla tavoin on mahdollistettu yksilöllinen pääsy”. Unionin tuomioistuin on jo aikaisemmin todennut, että puhuttaessa ”itsenäisistä aineistoista” kyse on ”aineistoista, jotka ovat erotettavissa toisistaan niin, ettei erottaminen vaikuta aineistojen informaatiosisällön tai kirjallisen, taiteellisen, musiikillisen tai muun sisällön arvoon”. ( 12 ) Toisin sanoen tällaisilla aineistoilla tulee olla ”oma itsenäinen informaatioarvonsa”. ( 13 ) Lisäksi tietokantaan on liityttävä ”sellainen tekninen keino, kuten – – elektroninen, elektromagneettinen tai elektro-optinen menetelmä, tai muu keino, – – joka mahdollistaa jokaisen kokoelmaan kuuluvan itsenäisen aineiston paikallistamisen”. ( 14 ) Hyödyllinen tietokanta-aineisto on siis kyseisestä tietokannasta paikallistettavissa ja saatavissa olevaa aineistoa, jolla on oma itsenäinen informaatioarvonsa.
25.

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Edellä mainitun työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdassa, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla soveltuvin osin unionin yleisen tuomioistuimen tuomiosta tehdyn valituksen käsittelyyn unionin tuomioistuimessa, määrätään, että asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on tätä vaatinut. Koska ehdotan, että unionin tuomioistuin hylkää Banco Santanderin ja Santusan sekä Espanjan kuningaskunnan valitukset, viimeksi mainitut on mielestäni velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut komission vaatimusten mukaisesti. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 4 kohdan mukaan on niin, että ”jos ensimmäisessä oikeusasteessa väliintulijana esiintynyt ei ole valittanut ratkaisusta, se voidaan velvoittaa vastaamaan oikeudenkäyntikuluista muutoksenhakuasteessa vain, jos se on osallistunut asian käsittelyn kirjalliseen tai suulliseen vaiheeseen unionin tuomioistuimessa. Jos tässä tarkoitettu asianosainen osallistuu oikeudenkäyntiin, unionin tuomioistuin voi määrätä, että se vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.” Näin ollen ehdotan, että unionin tuomioistuin toteaa, että Saksan liittotasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
50.

Lisäksi on huomautettava, että sen jälkeen, kun virkamiestä vastaan esitettyjen väitteiden on osoitettu pitävän paikkansa, nimittävän viranomaisen tehtävä on päättää asianmukaisista kurinpitoseuraamuksista. Unionin yleinen tuomioistuin ja valituksen yhteydessä unionin tuomioistuin eivät voi korvata omilla arvioinneillaan nimittävän viranomaisen arviointia, paitsi jos on tapahtunut ilmeinen arviointivirhe tai jos harkintavaltaa on käytetty väärin. ( 11 )
119.

Siltä osin kuin on toiseksi kyse sekä FC Barcelonan että Espanjan kuningaskunnan useaan kertaan esiin tuomasta vaatimuksesta, että edun olemassaoloa arvioitaessa on otettava huomioon todellinen verokanta eikä vain nimellisverokantaa, muistutan, että kuten edellä 69–71, 100 ja 101 kohdassa on todettu, komission on tietenkin otettava huomioon kaikki kyseessä olevaan verojärjestelmään liittyvät merkitykselliset seikat eikä siis vain nimellisverokantaa. Tämä ei kuitenkaan kumoa sitä, että – kuten edellä 104–107 kohdassa on todettu – tapauksessa, jossa jonkin kyseisen verojärjestelmän osatekijän tutkimisen perusteella ei ole mahdollista sulkea etukäteen pois edullisemmalla verokannalla annetun edun olemassaoloa, tätä seikkaa ei voida ottaa huomioon etukäteisarvioinnissa mutta sen vaikutusta on tarkasteltava takaisinperintäajankohtana tehtävässä jälkikäteisarvioinnissa. Samaa päättelyä sovelletaan väitteisiin, jotka koskevat kyseisen verojärjestelmän tämäntyyppisen osatekijän soveltamisesta johtuvia verohyvityksiä.
37.

On kuitenkin todettava, että unionin tuomioistuimella on vain vähän tietoja käytettävissään pääasiassa moititun kilpailunvastaisen käyttäytymisen osatekijöistä. Sillä ei esimerkiksi ole hallussaan tietoja mahdollisista yhteydenpidoista tai kokouksista, jotka olisivat jatkuneet sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen. Unionin tuomioistuimelle sen esittämiin kysymyksiin annettujen kirjallisten vastausten yhteydessä toimitetuista lisätiedoista käy ainoastaan ilmi, että tarjouspyynnön manipulointi olisi muodostunut toisen kartelliin osallistuvan yrityksen kanssa tehdystä ehdotettavaa kiinteää hintaa koskevasta sopimuksesta siten, että toisen osapuolen oli määrä ehdottaa välttämättä Eltelin tarjoamaa hintaa korkeampaa hintaa. Fingrid on saanut kaikkiaan neljä tarjousta. Jos tässä tilanteessa oletetaan, että kartelli koski ainoastaan kyseistä urakkaa, sopimuksen allekirjoittaminen tarjouspyynnön jälkeen paitsi vahvistaa kartellin soveltamisen käytännössä ja huipentaa siitä johtuneen kilpailunrajoituksen (markkinoiden mahdolliset kilpailijat on siten syrjäytetty) mutta myös muodostaa päätepisteen ajanjaksolle, jona lainvastaiset hinnat ovat olleet oikeuskäytännössä Quinn Barlo ym. v. komissio ( 35 ) tarkoitetulla tavalla voimassa.
Tämä väite, joka liittyy aihepiiriltään kysymykseen tuen soveltuvuudesta sisämarkkinoille ja siten SEUT 107 artiklan 1 kohdan tunnusmerkistöön, ei kuitenkaan voi olla esteenä tämän ratkaisuehdotuksen 31 kohdassa kuvatulle tuen ennenaikaisesta toteuttamisesta syntyneelle edulle, joka on seurausta menettelysääntöjen rikkomisesta. Tunnusmerkistöön liittyvä etu on nimittäin erotettava edusta, joka on seurausta tuen sääntöjenvastaisesta toteuttamisesta. Ensiksi mainittu on aineellinen edellytys tuelle, jonka olemassaolo komission on todettava tiettyjen kriteerien perusteella, kun taas viimeksi mainittu on etu, jota ei ole tarpeen tutkia tapauskohtaisesti, koska mahdollisiin kilpailijoihin nähden parempaan asemaan asettaminen seuraa jo valtion varojen saatavuudesta eikä ole riippuvainen siitä, pitääkö komissio toimenpidettä sisämarkkinoille soveltuvana. Vaikka toimenpide nimittäin olisikin perusteltu, se on sitä vain, jos menettelyä on noudatettu asianmukaisesti. ( 30 )
79.

Asetuksesta N:o 883/2004 on jo todettu, että kyseessä olevat sosiaalisen perussuojelun etuudet kuuluvat sen soveltamisalaan ja että sen 4 artiklassa vahvistetaan oikeus yhdenvertaiseen kohteluun henkilöille, joihin asetusta sovelletaan, jollei asetuksessa toisin säädetä. Toisen ennakkoratkaisukysymyksen sanamuodon perusteella JD:n on katsottava kuuluvan vastaanottavan jäsenvaltion asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin sosiaaliturva- tai perhe-etuusjärjestelmiin. Vaikka kunkin jäsenvaltion lainsäädännössä on määritettävä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisten etuuksien myöntämiseen liittyvät perusedellytykset, ( 57 ) jäsenvaltioiden on kuitenkin noudatettava tässä yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Unionin tuomioistuin on jo myöntänyt, että jäsenvaltiot voivat päättää myöntää sosiaalietuuksia ainoastaan niille unionin kansalaisille, jotka täyttävät direktiivin 2004/38 mukaiset oleskeluoikeuden edellytykset, ( 58 ) ja että jäsenvaltiot voivat jättää myöntämättä etuuksia unionin kansalaisille vastaanottavassa jäsenvaltioissa oleskelun kolmen ensimmäisen kuukauden aikana tai kansalaisille, joiden oleskelu perustuu ainoastaan direktiivin 2004/38 14 artiklan 4 kohdan b alakohtaan. Vaikka oletettaisiin, että tämän oikeuskäytännön perusteella asetuksen N:o 883/2004 4 artikla pyrittäisiin saamaan johdonmukaiseksi direktiivin 2004/38 24 artiklan 2 kohdan kanssa siinä mielessä, että jälkimmäisen tehokkuus edellyttäisi ensimmäisen rajoittamista, kyseisiä säännöksiä ei tulisi joka tapauksessa lukea tällä tavoin yhdessä JD:n tapauksen kaltaisessa esimerkkitapauksessa, jossa oleskeluoikeus ei perustu enää direktiiviin 2004/38 tai se ei perustuu enää ainoastaan siihen, vaan se perustuu asetuksen N:o 492/2011 10 artiklaan. Yhdenvertainen kohtelu sosiaalisen perussuojelun etuuksien kaltaisten erityisten maksuihin perustumattomien rahaetuuksien saamisessa voi siis perustua myös asetuksen N:o 883/2004 4 artiklaan JD:n kaltaisen unionin kansalaisen tapauksessa, jolla on lisäksi asetuksen N:o 492/2011 10 artiklaan perustuva oleskeluoikeus.
7.

Asetuksen N:o 2201/2003 42 artikla kuuluu 4 jaksoon, jonka otsikko on ”Lapsen tapaamisoikeutta koskevien tiettyjen tuomioiden ja lapsen palauttamista edellyttävien tiettyjen tuomioiden täytäntöönpanokelpoisuus”. Kyseisessä artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Edellä 40 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu lapsen palauttaminen, jota jäsenvaltiossa annettu täytäntöönpanokelpoinen tuomio edellyttää, on tunnustettava ja on pantavissa täytäntöön toisessa jäsenvaltiossa ilman, että on tarpeen julistaa se täytäntöönpanokelpoiseksi, ja ilman, että on mahdollista kiistää sen tunnustamista, jos tuomiosta on annettu todistus tuomion antaneessa jäsenvaltiossa 2 kohdan mukaisesti. Vaikka kansallinen lainsäädäntö ei edellyttäisikään, että 11 artiklan 8 kohdassa tarkoitettu lapsen palauttamista edellyttävä tuomio on täytäntöönpanokelpoinen mahdollisesta muutoksenhausta riippumatta, tuomion antanut tuomioistuin voi julistaa kyseisen tuomion täytäntöönpanokelpoiseksi. 2. Edellä 40 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun tuomion antaneen tuomarin on annettava 1 kohdassa tarkoitettu todistus ainoastaan, jos: a) lapsella oli tilaisuus tulla kuulluksi, paitsi jos sitä pidettiin aiheettomana lapsen iän ja kehitystason huomioon ottaen; b) osapuolilla oli tilaisuus tulla kuulluiksi; ja c) tuomioistuin on tuomion antaessaan ottanut huomioon vuoden 1980 Haagin yleissopimuksen 13 artiklan mukaisesti annetun päätöksen taustalla olevat perustelut ja todisteet. Jos tuomioistuin tai muu viranomainen toteuttaa toimenpiteitä lapsen suojelemiseksi asuinpaikkajäsenvaltioon palauttamisen jälkeen, todistuksen on sisällettävä yksityiskohtaiset tiedot kyseisistä toimenpiteistä. Tuomion antaneen tuomarin on annettava todistus omasta aloitteestaan liitteessä IV (lapsen palauttamista koskeva todistus) esitettyä vakiolomaketta käyttäen. Todistus on täytettävä tuomion kielellä.”
68.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 9 artiklan 1 kohtaa ja 193 artiklaa on tulkittava siten, että kyseisissä säännöksissä tarkoitetun verovelvollisen on voitava sitoutua oikeussuhteisiin, ilmoittaa arvonlisäveron määrä laskussa ja kerätä se sovitun hinnan perusteella. Tämä edellyttää, että verovelvollinen voi kansallisen oikeusjärjestyksen mukaan sellaisenaan olla osallisena oikeustoimissa ja on siten oikeuskelpoinen. 2) Direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohtaa ja 193 artiklaa on tulkittava siten, että henkilö, joka voi olla verovelvollinen, harjoittaa kyseistä liiketoimintaa ”itsenäisesti”, jos hän – kuten on käsiteltävässä asiassa kantajan osalta – toimii omissa nimissään ja omaan lukuunsa (tai jopa vieraan lukuun, jos kyse on komissiokaupasta).
68.

Myönnän, että tilanne olisi erilainen, jos Aladdinin palvelujen vastaanottajana olisi yhtiö, joka hoitaisi ainoastaan erityisten sijoitusrahastojen hallinnointia. Tällaisessa tilanteessa tulisi tarkasteltavaksi kysymys, joka liittyy verotuksen neutraalisuuden periaatteeseen, jonka mukaan toimijoiden on voitava valita se toimintamalli, joka tiukasti taloudelliselta kannalta katsoen soveltuu niille parhaiten, ilman sitä vaaraa, että niiden liiketoimet suljettaisiin verosta vapauttamisen ulkopuolelle. ( 83 ) Kuten unionin tuomioistuin on jo täsmentänyt, mainittu periaate ei kuitenkaan ole primaarioikeuden määräys, joka voisi määrittää vapautuksen pätevyyden, vaan tulkintaperiaate, jota on sovellettava samanaikaisesti vapautusten suppean tulkinnan periaatteen kanssa. ( 84 ) Näin ollen vapautuksen soveltamisalaa ei mainitun periaatteen nojalla voida laajentaa nimenomaisen säännöksen puuttuessa. ( 85 ) Käsiteltävässä asiassa on ilmeistä, että jos sallittaisiin vapautus rahastojen arvojen mukaan, kyseessä olevaan vapautukseen liittyvä etu ulotettaisiin koskemaan muita rahastoja, jotka normaalisti eivät siitä hyötyisi. Toisenlainen tulkinta neutraalisuuden periaatteesta olisi vastoin ratkaisua, joka on omaksuttu edellä tämän ratkaisuehdotuksen 46–50 kohdassa viitatussa oikeuskäytännössä, jossa unionin tuomioistuin on todennut, että yhdestä ainoasta suorituksesta, joka muodostuu kahdesta erillisestä osatekijästä, joista toinen on pääasiallinen ja toinen liitännäinen ja joihin sovellettaisiin eri arvonlisäverokantoja, jos ne tarjottaisiin erillisinä palveluina, on kannettava vero tähän yhteen ainoaan suoritukseen sovellettavan, sen pääasiallisen osatekijän perusteella määritettävän yhden ainoan arvonlisäverokannan mukaan. ( 86 )
128.

Unionin tuomioistuin vastasi tähän, että siihen yleisöön kuuluvilla, jota asia koskee, on oltava oikeus hakea muutosta päätökseen siitä riippumatta, millainen osa niillä on ollut hakemuksen käsittelyssä siltä osin kuin on kyse osallistumisesta tässä elimessä toimitettuun menettelyyn ja kannan esittämisestä tässä yhteydessä. ( 52 ) Unionin tuomioistuin esitti tähän päätelmään seuraavat kaksi syytä: näin on yhtäältä siksi, että direktiivin 2011/92 11 artiklassa tarkoitettu muutoksenhakuoikeus ei riipu siitä, onko muutoksenhaun kohteena oleva päätös tai toimi hallintoviranomaisen vai lainkäyttöelimen tekemä, ja toisaalta siksi, että osallistuminen ympäristöä koskeviin päätöksentekomenettelyihin direktiivissä 2011/92 säädettyjen edellytysten mukaisesti on ”erillinen oikeus, jonka päämäärät eroavat tuomioistuimelle osoitettavan muutoksenhaun päämääristä, sillä viimeksi mainittua keinoa voidaan näet tarvittaessa käyttää tässä menettelyssä tehdyn päätöksen riitauttamiseksi. Menettelyyn osallistuminen ei näin ollen vaikuta siihen, millä edellytyksillä tätä muutoksenhakuoikeutta käytetään”. ( 53 )
135.

Kolmanneksi, toisin kuin kantaja väittää, on vaikea nähdä, miten parlamentin jäsenet on voitu tehdä kyvyttömiksi hoitamaan tehtäväänsä kansan edustajina, jos he ovat omasta vapaasta tahdostaan pidättyneet äänestämästä. Päätös pidättyä äänestämästä oli sentään heidän oma (poliittinen) valintansa. Parlamentin jäsenten pidättyminen äänestämästä on sitä paitsi jo itsessään (poliittisen) mielipiteen ilmaus. Vaikka pidättymisiä ei lasketa annetuiksi ääniksi, ne ovat tavallisesti suoraan merkityksellisiä kulloiseenkin enemmistöön tarvittavan äänimäärän laskennassa. ( 43 ) Niillä on tärkeä merkitys myös poliittisen legitimiteetin kannalta. Yleensä on niin, että mitä suurempi äänestämästä pidättyneiden osuus on, sitä heikompi on poliittisen päätöksen legitimiteetti, vaikka päätös lopulta hyväksyttäisiinkin.
9.

Verokoodeksista annettu lain nro 571/2003 (Legea nr. 571/2003 privind Codul fiscal), sellaisena kuin se on muutettuna ja täydennettynä lailla nro 343/2006 (Legea nr. 343/2006), jonka VI luvulla on saatettu muun muassa arvonlisäverodirektiivi osaksi kansallista lainsäädäntöä, 159 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Laskussa tai sen korvaavissa muissa asiakirjoissa ilmoitetut tiedot on oikaistava seuraavalla tavalla: – – b) jos asiakirja on lähetetty vastaanottajalle, on joko annettava uusi asiakirja, johon on sisällyttävä yhtäältä alkuperäisen asiakirjan tiedot, oikaistun asiakirjan numero ja päivämäärä sekä arvot negatiivisella etumerkillä ja toisaalta oikeat tiedot ja arvot, tai uusi asiakirja, joka sisältää oikeat tiedot ja arvot, yhdessä sellaisen asiakirjan kanssa, jossa on arvot negatiivisella etumerkillä ja johon merkitään oikaistun asiakirjan numero ja päivämäärä. – – 3. Verovelvolliset, joihin on kohdistettu verotarkastus ja joiden osalta on havaittu ja vahvistettu, että maksettava vero on määritetty virheellisesti, ja jotka ovat velvollisia maksamaan tällaisia summia toimivaltaisen veroviranomaisen hallintotoimen perusteella, voivat antaa 1 momentin b kohdassa tarkoitettuja oikaistuja laskuja vastaanottajille. Annettavissa laskuissa on ilmoitettava, että ne annetaan tarkastuksen jälkeen, ja ne on merkittävä eri kohtaan veroilmoituksessa. Vastaanottajilla on oikeus vähentää näissä laskuissa mainittu vero 145–1472 §:ssä säädetyin rajoituksin ja edellytyksin.”
80.

Katson näin ollen, että puitepäätöksen 2004/757 4 artiklan 2 kohdan a alakohdan tulkinta yhdenvertaisen kohtelun ja syrjintäkiellon periaatteiden sekä rikosoikeudellisen laillisuusperiaatteen valossa ei ole esteenä tilanteelle, jossa käsitettä, jolla saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä suurten huumausainemäärien käsite, ei määrittele lainsäätäjä vaan jossa sitä selvennetään oikeuskäytännössä tehtävän tulkinnan avulla. Tämän tulkinnan on kuitenkin annettava kyseiselle henkilölle mahdollisuus arvioida rikosoikeudellisen vastuunsa olemassaoloa ja laajuutta, kun hänen hallustaan löydetään tietty määrä huumausaineita. Se, että kansalliset tuomioistuimet tulkitsevat tätä käsitettä tapauskohtaisesti sellaisen perusteen avulla, joka ei takaa kohtuullista ennakoitavuutta ja varmuutta, on ristiriidassa perusoikeuskirjan 49 artiklassa vahvistetun rikosoikeudellisen laillisuusperiaatteen kanssa. Kansallisen tuomioistuimen tehtävä on määrittää, onko tilanne sen kansallisessa oikeusjärjestyksessä tällainen.
109.

Unionin tuomioistuin on niin ikään selventänyt, ettei tämä yleinen olettama kuitenkaan estä mahdollisuutta osoittaa, että tietty asiakirja, jonka sisältämien tietojen ilmaisemista on pyydetty, ei kuulu mainitun olettaman alaan tai että olemassa on asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan viimeisessä lauseessa tarkoitettu ylivoimainen yleinen etu, joka oikeuttaa tiedon antamisen kyseisen asiakirjan sisällöstä. ( 32 ) Todistustaakka on kuitenkin kantajalla, ( 33 ) ja vaikuttaa siltä, ettei sitä ole käsiteltävässä asiassa täytetty.
6.

[SEUT 107] ja [SEUT 108] artiklan soveltamisesta valtiontukiin takauksina 20.6.2008 annetun komission tiedonannon ( 6 ) (jäljempänä takauksia koskeva tiedonanto) SEUT 107 artiklaa käsittelevän 2.1 kohdan, jonka otsikko on ”Yleisiä huomautuksia”, kolmannessa alakohdassa todetaan seuraavaa: ”Epäselvyyksien välttämiseksi valtion varojen osallisuus olisi siten selvitettävä valtiontakausten yhteydessä. Valtiontakauksesta saatava hyöty on se, että valtio vastaa takaukseen liittyvästä riskistä. Tällaisesta valtion ottamasta riskistä peritään tavallisesti asianmukainen takausmaksu. Jos valtio luopuu tällaisesta maksusta kokonaan tai osittain, yritys hyötyy ja samalla kulutetaan valtion varoja. Siten kyseessä voi olla perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohdan mukainen valtiontuki, vaikka kävisi ilmi, ettei valtio joutuisi maksamaan takaamaansa määrää. Tuen myöntäminen tapahtuu, kun takaus annetaan, ei silloin kun vaaditaan takaussuoritusta tai kun suoritetaan takaussitoumuksen mukaisia maksuja. Takausta myönnettäessä on arvioitava, onko takaus valtiontukea ja jos on, mikä on tuen määrä.”