ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Asia C‑72/12

Gemeinde Altrip ym.

vastaan

Land Rheinland-Pfalz

(Bundesverwaltungsgerichtin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Ympäristö — Direktiivi 85/337/ETY — Ympäristövaikutusten arviointi — Århusin yleissopimus — Direktiivi 2003/35/EY — Oikeus hakea muutosta lupapäätökseen — Ajallinen soveltamisala — Lupamenettely, joka on aloitettu ennen direktiivin 2003/35/EY täytäntöönpanon määräajan päättymispäivää — Kyseisen päivän jälkeen tehty päätös — Kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset — Oikeudenloukkaus — Sellaisen menettelyvirheen laatu, johon voidaan vedota — Valvonnan laajuus”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 7.11.2013

Ympäristö – Tiettyjen hankkeiden ympäristövaikutusten arviointi – Direktiivi 85/337 – Oikeus hakea muutosta lupapäätökseen – Kansallinen lainsäädäntö, jossa kyseinen oikeus rajataan sellaisiin riitautuksiin, jotka perustuvat siihen, ettei ympäristövaikutusten arviointia ole tehty, ja jossa riitautus suljetaan pois tilanteissa, joissa kyseinen arviointi on tehty mutta on virheellinen, ei sovellu yhteen mainitun direktiivin kanssa

Kun yleisön osallistumisesta tiettyjen ympäristöä koskevien suunnitelmien ja ohjelmien laatimiseen annetussa direktiivissä 2003/35, jolla tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annettuun direktiiviin 85/337 on lisätty 10 a artikla, jolla on laajennettu niiden yleisöön kuuluvien, joita direktiivissä tarkoitetut päätökset, toimet tai laiminlyönnit koskevat, muutoksenhakuoikeutta, säädetään, että mainittu direktiivi on pantava täytäntöön viimeistään 25.6.2005, sitä on tulkittava niin, että kyseisen artiklan täytäntöön panemiseksi annettuja kansallisen oikeuden säännöksiä on sovellettava myös ennen 25.6.2005 aloitettuihin hallinnollisiin lupamenettelyihin silloin, kun ne ovat johtaneet luvan myöntämiseen kyseisen päivän jälkeen. (ks. 24 ja 31 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 85/337, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2003/35, 10 a artiklaa, jossa säädetään, että mainitussa artiklassa tarkoitettujen päätösten, toimien tai laiminlyöntien asiasisällön taikka niihin liittyvien menettelyjen laillisuus on voitava saattaa tuomioistuimen tutkittavaksi, on tulkittava niin, että se on esteenä sille, että jäsenvaltiot rajaavat kyseisen artiklan täytäntöönpanosäännösten soveltamisen vain tilanteeseen, jossa päätöksen laillisuus riitautetaan sen vuoksi, ettei ympäristövaikutusten arviointia ole tehty, laajentamatta sitä koskemaan tilannetta, jossa mainittu arviointi on tehty mutta se on virheellinen. (ks. 36 ja 38 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 43–46 kohta)
Rekisteröinnin esteiden tutkimisen on koskettava kaikkia niitä tavaroita tai palveluja, joille rekisteröintiä yhteisön tavaramerkiksi on haettu. Silloin kun sama hylkäysperuste koskee tavaroiden tai palvelujen luokkaa tai ryhmää, perustelut voivat kuitenkin olla yhteiset kaikkien kyseessä olevien tavaroiden tai palvelujen osalta. Tällainen mahdollisuus ulottuu kuitenkin vain tavaroihin ja palveluihin, joiden välillä on riittävän suora ja konkreettinen yhteys, jotta ne muodostavat kyseisten tavaroiden tai palvelujen riittävän yhtenäisen ryhmän. Pelkästään kyseisten tavaroiden tai palvelujen kuuluminen samaan Nizzan sopimuksen mukaiseen luokkaan ei riitä tällaisen yhtenäisyyden toteamiseksi, koska näihin luokkiin kuuluu usein keskenään hyvin erilaisia tavaroita tai palveluja, joiden välillä ei välttämättä ole tällaista riittävän suoraa ja konkreettista yhteyttä. Kun unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt tavaroiden myyntiin liittyvien olosuhteiden perusteella itse eron Nizzan sopimuksen samaan luokkaan kuuluvien tavaroiden välille, sen on perusteltava päätöksensä kunkin näiden tavararyhmien osalta, jotka se oli kyseisen luokan sisällä muodostanut.

(ks. 25–28 kohta)
Unionin oikeuden vallitsevassa tilassa on lisäksi vaikea välttää sitä, että niin kauan kuin terveyden suojelemisen varmistamiseksi tarvittavia toimenpiteitä ei ole enempää yhdenmukaistettu, jäsenvaltioiden välillä on eroavuuksia sen suhteen, kuinka ne luokittelevat tuotteet direktiiviä 2001/83 soveltaessaan.

Siltä osin kuin kyse on lääkkeiden ja lääkinnällisten laitteiden välisestä erottelusta, direktiivin 93/42 1 artiklan 5 kohdan c alakohdassa edellytetään täsmällisemmin, että toimivaltaisten viranomaisten on otettava huomioon erityisesti tuotteen pääasiallinen vaikutustapa. Kyseisen direktiivin 1 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan lääkinnälliseksi laitteeksi voidaan luokitella vain tuote, jonka pääasiallista aiottua vaikutusta ihmiskehossa tai -kehoon ei saavuteta farmakologisin, immunologisin tai metabolisin keinoin.

Tuotteen luokittelu yhdessä jäsenvaltiossa lääkinnällisistä laitteista annetun direktiivin 93/42, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2007/47, mukaiseksi lääkinnälliseksi laitteeksi, joka on varustettu CE-merkinnällä, ei ole esteenä sille, että toisen jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset luokittelevat saman tuotteen sen farmakologisten, immunologisten tai metabolisten vaikutusten perusteella ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetun direktiivin 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1901/2006, 1 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaiseksi lääkkeeksi.

Jotta jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat luokitella ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetun direktiivin 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1901/2006, mukaiseksi lääkkeeksi tuotteen, joka on jo toisessa jäsenvaltiossa luokiteltu lääkinnällisistä laitteista annetun direktiivin 93/42, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2007/47, mukaiseksi lääkinnälliseksi laitteeksi, joka on varustettu CE-merkinnällä, niiden on ennen direktiivissä 2001/83 säädetyn luokittelumenettelyn soveltamista noudatettava direktiivin 93/42 18 artiklan mukaista menettelyä ja tarvittaessa viimeksi mainitun direktiivin 8 artiklan mukaista menettelyä.

Tämän osalta jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on katsottava, että CE-merkintä, joka on kiinnitetty kyseiseen tuotteeseen sen jälkeen, kun tuote on luokiteltu lääkinnälliseksi laitteeksi kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa, on kiinnitetty siihen väärin perustein.

(53 ja 55 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 2 kohdan mukaan sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit) voi jättää huomioimatta tosiseikat, joihin osapuolet eivät ole vedonneet, tai todisteet, joita ne eivät ole esittäneet ajoissa. Tämän säännöksen sanamuodosta seuraa, että pääsäännön mukaan – ja ellei erikseen ole toisin säädetty – asian osapuolet voivat esittää tosiseikkoja ja todisteita niiden määräaikojen päättymisen jälkeen, jotka niiden esittämiselle on asetettu asetuksen N:o 40/94 säännösten nojalla, eikä SMHV:tä ole millään tavoin kielletty ottamasta huomioon tosiseikkoja tai todisteita, joihin on vedottu tai jotka on esitetty tällä tavalla liian myöhään. Tässä säännöksessä tarkennetaan, että SMHV ”voi” tällaisessa tapauksessa päättää olla ottamatta huomioon tällaisia todisteita, ja annetaan näin virastolle laaja harkintavalta päättää perustellen tältä osin päätöksensä, onko ne otettava huomioon vai ei.

Vaikka asetuksen N:o 40/94 täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 2868/95 50 säännön ensimmäisessä alakohdassa säädetään periaatteesta, jonka mukaan valitusmenettelyssä sovelletaan soveltuvin osin säännöksiä, jotka koskevat menettelyä valituksenalaisen päätöksen tehneellä osastolla, saman säännöksen kolmas alakohta on erityissääntö, jolla poiketaan tästä periaatteesta. Tämä erityissääntö koskee nimenomaisesti väiteosaston päätöksestä tehtyyn valitukseen sovellettavaa menettelyä, ja siinä täsmennetään säännöstö, jonka mukaisesti valituslautakunnassa tutkitaan sellaiset tosiseikat ja todisteet, jotka on esitetty ensimmäisessä asteessa asetettujen määräaikojen päätyttyä. Asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmatta alakohtaa on näin ollen sovellettava juuri tähän väiteosaston päätöksestä tehtyä valitusta koskevan menettelyn osaan sen sijaan, että sovellettaisiin väiteosaston menettelyyn liittyviä säännöksiä, joihin kuuluu asetuksen N:o 2868/95 20 säännön 1 kohta.

Asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmannen alakohdan mukaan on niin, että kun valitus kohdistuu väiteosaston tekemään päätökseen, valituslautakunta rajaa valituksen tutkimisen niihin tosiseikkoihin ja todisteisiin, jotka on esitetty väiteosaston asettamassa määräajassa, ellei valituslautakunta katso, että olisi otettava huomioon uusia tai täydentäviä tosiseikkoja ja todisteita asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Asetuksessa N:o 2868/95 siis säädetään nimenomaisesti, että valituslautakunnalla on väiteosaston päätöksestä tehtyä valitusta käsitellessään asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmannesta alakohdasta ja asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 2 kohdasta johtuva harkintavalta sen päättämiseksi, onko uudet tai täydentävät tosiseikat ja todisteet, joita ei ole esitetty väiteosaston asettamassa määräajassa, otettava huomioon vai ei.

(ks. 22–24, 29, 30, 32 ja 33 kohta)
Asia C-252/12

Specsavers International Healthcare Ltd ym.

vastaan

Asda Stores Ltd

(Court of Appealin (England & Wales) (Civil Division) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Tavaramerkit — Asetus (EY) N:o 207/2009 — 9 artiklan 1 kohdan b ja c alakohta, 15 artiklan 1 kohta ja 51 artiklan 1 kohdan a alakohta — Menettämisperusteet — Tosiasiallisen käytön käsite — Tavaramerkki, jota käytetään yhdessä toisen tavaramerkin kanssa tai moniosaisen tavaramerkin osana — Se, minkä värisenä tai minkä väriyhdistelmän värisenä tavaramerkkiä on käytetty — Maine”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 18.7.2013

(Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 9 artiklan 1 kohdan b ja c alakohta)

(Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 9 artiklan 1 kohdan b ja c alakohta)

Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 15 artiklan 1 kohtaa ja 51 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että kyseisissä säännöksissä tarkoitettu ”tosiasiallista käyttöä” koskeva edellytys voi täyttyä silloin, kun yhteisön tavaramerkiksi rekisteröityä kuviomerkkiä käytetään ainoastaan yhdessä sen päälle asetetun yhteisön tavaramerkiksi rekisteröidyn sanamerkin kanssa ja myös molempien tavaramerkkien yhdistelmä on rekisteröity yhteisön tavaramerkiksi, kunhan muodon, jossa tavaramerkkiä käytetään, ja kyseisen tavaramerkin rekisteröidyn muodon välisillä poikkeavaisuuksilla ei vaikuteta kyseisen tavaramerkin – sellaisena kuin se on rekisteröity – erottamiskykyyn. (ks. 31 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 9 artiklan 1 kohdan b ja c alakohtaa on tulkittava siten, että kun yhteisön tavaramerkkiä ei ole rekisteröity värillisenä mutta tavaramerkin haltija on käyttänyt sitä laajamittaisesti tietyn värisenä tai tietyn väriyhdistelmän värisenä siten, että merkittävä osa yleisöä yhdistää kyseisen tavaramerkin kyseiseen väriin tai väriyhdistelmään, värillä tai väreillä, joita kolmas käyttää merkin, jonka väitetään loukkaavan kyseistä tavaramerkkiä, esityksessä, on merkitystä siinä kokonaisarvioinnissa, joka koskee kyseisissä säännöksissä tarkoitettua sekaannusvaaraa tai epäoikeutettua hyväksikäyttöä. (ks. 41 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Unionin oikeus – Välitön oikeusvaikutus – Yksityisten oikeudet – Kansallisten tuomioistuinten toteuttama oikeuksien suojaaminen – Oikeussuojakeinot – Menettelyllisen itsemääräämisoikeuden periaate – Sekä sellaisten tuomioistuinten määrittäminen, jotka ovat toimivaltaisia tutkimaan yhteisön oikeuteen perustuvat vaatimukset, että oikeussuojakeinoa sääntelevien menettelysääntöjen määrittäminen – Rajat – Vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteiden noudattaminen – Kansallisen tuomioistuimen suorittama tutkiminen

2. Unionin oikeus – Välitön oikeusvaikutus – Yksityisten oikeudet – Kansallisten tuomioistuinten toteuttama oikeuksien suojaaminen – Oikeussuojakeinot – Menettelyllisen itsemääräämisoikeuden periaate – Sekä sellaisten tuomioistuinten määrittäminen, jotka ovat toimivaltaisia tutkimaan yhteisön oikeuteen perustuvat vaatimukset, että oikeussuojakeinoa sääntelevien menettelysääntöjen määrittäminen – Tuomioistuinten toimivaltaa koskeva kansallinen sääntö, jonka nojalla yhdellä ainoalla tuomioistuimella on toimivalta käsitellä kaikki oikeudenkäyntiasiat, jotka koskevat Euroopan unionin yhteisen maatalouspolitiikan mukaisten maataloustukien maksamisesta vastuussa olevan kansallisen viranomaisen päätöksiä – Hyväksyttävyys – Edellytykset

(Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla)

Tiivistelmä

1. Ks. tuomion teksti.

(ks. 35–39, 42, 43 ja 48 kohta)

2. Unionin oikeus, erityisesti vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteet sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla, ei ole esteenä tuomioistuinten toimivaltaa koskevalle kansalliselle säännölle, jonka seurauksena yhdellä ainoalla tuomioistuimella on toimivalta käsitellä kaikki oikeudenkäyntiasiat, jotka koskevat Euroopan unionin yhteisen maatalouspolitiikan mukaisten maataloustukien maksamisesta vastuussa olevan kansallisen viranomaisen päätöksiä, jos oikeussuojakeinoihin, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet, ei sovelleta edellytyksiä, jotka ovat epäedullisempia kuin ne, joista on säädetty sisäisessä oikeudessa mahdollisesti säädettyihin viljelijöiden tukijärjestelmiin perustuvien oikeuksien suojaamiseksi tarkoitettuja oikeussuojakeinoja varten, ja jos tällaisesta toimivaltasäännöstä ei aiheudu yksityisille menettelyllisiä hankaluuksia, jotka liittyvät muun muassa oikeudenkäynnin kestoon ja jotka ovat omiaan tekemään unionin oikeuteen perustuvien oikeuksien käyttämisestä suhteettoman vaikeaa, mikä on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä tutkia.

(ks. 61 kohta ja tuomiolauselma)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 168 artiklan a alakohtaa ja 176 artiklan toista kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan verovelvollisella, jolle aiheutuu kuluja sille työskentelevien henkilöiden kuljetuksesta, työvaatteista, suojavarusteista sekä työmatkoista, ei ole oikeutta vähentää näihin kuluihin sisältyvää arvonlisäveroa sillä perusteella, että toinen oikeushenkilö asetti kyseiset henkilöt verovelvollisen käyttöön ja ettei heitä voida täten pitää kyseisessä lainsäädännössä tarkoitetulla tavalla verovelvollisen henkilöstöön kuuluvina, vaikka näillä kuluilla voidaan katsoa olevan suora ja välitön yhteys kyseisen verovelvollisen liiketoimintojen kokonaisuuteen liittyviin yleiskuluihin.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 176 artiklan toista alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltio ottaa Euroopan unioniin liittymisen ajankohtana käyttöön vähennysoikeuden rajoituksen sellaisen kansallisen lainsäännöksen nojalla, jonka mukaan vähennysoikeuden ulkopuolelle jäävät tavarat ja palvelut, jotka on tarkoitettu luovutettaviksi tai suoritettaviksi vastikkeetta tai käytettäviksi verovelvollisen liiketoimintaan kuulumattomiin toimintoihin, kun tällaisesta vähennysoikeuden poissulkemisesta ei säädetty kansallisessa lainsäädännössä, joka oli voimassa liittymisajankohtaan saakka.

Kansallisen tuomioistuimen on tulkittava kyseessä olevia kansallisia säännöksiä unionin oikeuden mukaisesti niin pitkälti kuin mahdollista. Jos tällainen tulkinta ei ole mahdollinen, kansallisen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta näitä säännöksiä direktiivin 2006/112 176 artiklan toisen kohdan vastaisina.

(ks. 54 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
44

Pääasioiden kantajat väittävät kuitenkin, että Kultarinnan ja Novamon etuihin on puututtu unionin oikeuden vastaisesti, koska näiltä työntekijöiltä on siitä syystä, että he ovat käyttäneet oikeuttaan näihin kahteen erilliseen lomaan, evätty sovellettavissa työehtosopimuksissa määrätty palkanmaksun jatkuminen. Kantajien mukaan oikeus palkanmaksun jatkumiseen menettää merkityksensä, mikäli sen edellytyksenä on se, että työntekijän on palattava työhön ennen toiselle äitiysvapaalle jäämistä.
88

Kun on kyse vahingonkorvauskanteesta, joka perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut perusoikeuskirjan 47 artiklan toista kohtaa, koska se ei ole noudattanut niitä vaatimuksia, jotka liittyvät tuomion antamiseen kohtuullisessa ajassa – mitä on pidettävä riittävän ilmeisenä sellaisen oikeusnormin rikkomisena, jonka tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille (ks. mm. tuomio komissio v. CEVA ja Pfizer, C-198/03 P, EU:C:2005:445, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) –, on tässä yhteydessä on muistutettava, että unionin yleisen tuomioistuimen on mainittua rikkomista arvioidessaan otettava huomioon tuomion Gascogne Sack Deutschland vastaan komissio (EU:C:2013:768) 91–95 kohdasta ilmenevällä tavalla kuhunkin asiaan liittyvät olosuhteet, kuten asian monimutkaisuus ja se, miten asianosaiset ovat menetelleet, sekä oikeusvarmuuden perusvaatimus, jota on sovellettava talouden toimijoihin, ja pyrkimys varmistaa, ettei kilpailu vääristy sisämarkkinoilla.
43

Tästä toisesta seikasta on muistutettava, että direktiivin 2003/87 tärkeimpänä tavoitteena on saada aikaan huomattavia vähennyksiä kasvihuonekaasupäästöissä. Tämä tavoite on saavutettava tiettyjä alatavoitteita noudattaen ja tiettyjen toimenpiteiden avulla. Tämän osalta pääasiallisena keinona on unionin laajuinen kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä. Muut alatavoitteet, joita järjestelmän on noudatettava, ovat talouden kehityksen ja työllisyyden turvaaminen sekä sisämarkkinoiden ja kilpailun edellytysten häiriötön toiminta, kuten saman direktiivin johdanto-osan viidennessä ja seitsemännessä perustelukappaleessa todetaan (ks. asia C-505/09 P, komissio v. Espanja, tuomio 29.3.2012, 79 kohta).
Ennakkoratkaisukysymyksen tutkinnassa ei ole tullut esiin sellaisia seikkoja, jotka vaikuttaisivat yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001, (EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999, (EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71 ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta 29.9.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1782/2003 69 artiklan pätevyyteen.
6

Mainitun direktiivin 29 artiklassa säädettiin seuraavaa: ”1. Jos junaliikenteessä esiintyy teknisistä ongelmista tai onnettomuudesta johtuvia häiriöitä, [rataverkon haltijan] on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet tilanteen palauttamiseksi ennalleen. Tätä varten sen on laadittava varotoimia koskeva suunnitelma, jossa luetellaan ne viranomaiset, joille on ilmoitettava vakavista onnettomuuksista tai vakavista häiriöistä junaliikenteessä. 2. Hätätilanteissa ja jos se on infrastruktuurin käytön tilapäisesti estävän häiriön vuoksi ehdottoman välttämätöntä, reitit, joihin on myönnetty käyttöoikeus, voidaan ilman varoitusta poistaa käytöstä järjestelmän korjaamiseen tarvittavaksi ajaksi. Jos [rataverkon haltija] pitää sitä tarpeellisena, se voi vaatia rautatieyrityksiä antamaan sen käyttöön resurssit, joita se pitää kaikkein asianmukaisimpina tilanteen palauttamiseksi ennalleen mahdollisimman nopeasti. 3. Jäsenvaltiot voivat vaatia rautatieyrityksiä osallistumaan sen varmistamiseen, että turvallisuusstandardit ja lainsäädäntö pannaan täytäntöön ja sen noudattamista valvotaan kyseisten yritysten itsensä osalta.”
17

Molemmissa asioissa toimivaltainen veroviranomainen teki kassaatiovalituksen väittäen muun muassa ensiksi, että edellä mainitussa asiassa Seeling annettua tuomiota ei voida soveltaa nyt käsiteltävissä asioissa kyseessä olevien kaltaisiin tilanteisiin. Seuraavaksi sen mukaan rakennuksen osan luovuttamista yhtiön johtajan yksityiseen käyttöön on kohdeltava tuloverotuksessa luontoisetuna niin, ettei voida katsoa, että kyseessä on ”vastikkeeton” käyttöön luovuttaminen tai tilanne, jossa ”ei makseta vuokraa”. Lopuksi veroviranomaisen mukaan on niin, ettei suora ja välitön yhteys, joka kuudennen direktiivin 17 artiklan 2 ja 5 kohdan mukaan aikaisemmassa vaihdannan vaiheessa toteutetun liiketoimen ja myöhemmässä vaihdannan vaiheessa toteutetun verollisen liiketoimen välillä on oltava, jotta vähennysoikeus syntyy, riipu verovelvollisen tavoittelemasta tarkoituksesta ja että tällainen yhteys puuttuu käsiteltävissä asioissa. Lisäksi on niin, että verovelvollisen on osoitettava, että hänellä on oikeus vähennykseen. Tällaista näyttöä ei kuitenkaan ole esitetty.
19

SIAC:n työjärjestyksen 37 §:ssä määritellään käsite ”salassa pidettävät tiedot”, ja siinä todetaan tältä osin seuraavaa: ”1) Tässä pykälässä ’salassa pidettävillä tiedoilla’ tarkoitetaan a) tietoja, joihin Secretary of State aikoo vedota [SIAC:ssä] käytävässä missä tahansa menettelyssä b) tietoja, jotka puhuvat häntä vastaan tai jotka puhuvat valittajan puolesta tai – – ja joita se kieltäytyy antamasta valittajalle ja tämän edustajalle. 2) Secretary of State voi vedota salassa pidettäviin tietoihin ainoastaan, jos valittajan edustajaksi on nimetty erityisasianajaja. 3) Jos Secretary of Staten on 10 §:n 2 momentin tai 10A §:n 8 momentin nojalla ilmoitettava valittajalle salassa pidettävistä tiedoista tai jos se aikoo vedota tällaisiin tietoihin ja jos erityisasianajaja on nimetty, Secretary of Staten on esitettävä [SIAC:lle] seuraavat asiakirjat ja annettava ne tiedoksi erityisasianajajalle: a) jäljennös salassa pidettävistä tiedoista, jos sitä ei ole vielä esitetty b) lausunto, josta käyvät ilmi syyt, joiden perusteella se kieltäytyy antamasta kyseisiä tietoja tutustuttavaksi ja c) kuvaus salassa pidettävistä tiedoista sellaisessa muodossa, jossa ne voidaan ilmoittaa valittajalle, mikäli tämä voidaan tehdä paljastamatta tietoja yleisen edun vastaisesti. 4) Samalla, kun Secretary of State toimittaa kaikki 3 momentin c kohdan mukaisesti toimitettavat kuvaukset valituslautakunnalle, sen on annettava ne tiedoksi valittajalle. 4A) Kun Secretary of State ilmoittaa erityisasianajajalle sellaisia salassa pidettäviä tietoja, jotka se on poistanut muista kuin salassapitovelvollisuuteen liittyvistä syistä, a) sen on toimitettava tiedot [SIAC:lle] alkuperäisessä muodossa, josta ei ole poistettu salassa pidettäviä kohtia, ja selitettävä muutosten syyt ja b) [SIAC:n] on annettava Secretary of Statelle ohjeet kohdista, jotka voidaan poistaa salassapitoon liittyvistä syistä. 5) Secretary of State voi [SIAC:n] luvalla tai erityisasianajajan suostumuksella muuttaa tai täydentää milloin tahansa tämän pykälän mukaisesti toimitettuja asiakirjoja.”
4

Kyseisen direktiivin 15 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 15 päivänä syyskuuta 2007. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä. Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus, kun ne virallisesti julkaistaan. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään. 2. Jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa keskeiset kansalliset säännökset kirjallisina komissiolle. 3. Kukin jäsenvaltio voi 15 päivään maaliskuuta 2009 saakka lykätä tämän direktiivin soveltamista viestintätietojen säilyttämiseen Internet-yhteyden, Internet-puhelimen ja Internet-sähköpostin osalta. Jäsenvaltion, joka aikoo toteuttaa toimia tämän kohdan nojalla, on direktiivin hyväksymisen yhteydessä annettava neuvostolle ja komissiolle asiasta julistus. Ilmoitus julkaistaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä.”