ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12.

Lain 3 §:ssä säädetään seuraavaa: “1. [Vuoden 1990 asetusta] voidaan kuuden kuukauden kuluessa tämän lain hyväksymisestä muuttaa 23.8.1998 annetun lain nro 400, sellaisena kuin se on muutettuna, 17 §:n 1 momentin mukaisesti annetulla asetuksella terveysministeriön esityksestä, sen jälkeen kun sisä- ja oikeusministeriöitä on kuultu ja toimivaltaiset parlamentin valiokunnat ovat antaneet lausuntonsa, seuraavien periaatteiden perusteella: a) – – b) tuhkauslupa annetaan, jos vainaja on elinaikanaan ilmaissut tätä koskevan toiveensa tai hänen perheenjäsenensä on esittänyt tällaisen toiveen, seuraavien yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti: – – c) tuhkan sirotteleminen vainajan toiveen mukaisesti on sallittua vain tätä tarkoitusta varten varatulla hautausmaan alueella, luonnossa tai yksityisalueella; jos tuhka sirotellaan yksityisalueelle, se on suoritettava avoimessa ulkoilmassa omistajan luvalla eikä se saa johtaa toimintaan, jossa tavoitellaan voittoa; tuhkan sirotteleminen on joka tapauksessa kiellettyä asuinalueilla – –; tuhkan sirotteleminen mereen, järviin ja jokiin on sallittua alueilla, joissa ei ole laitureita eikä rakennuksia; d) tuhkan sirottelee puoliso tai joku toinen perheenjäsen, jolle tämä tehtävä on uskottu, testamentin täytäntöönpanija tai 2 momentin b kohdassa tarkoitetun järjestön, johon vainaja kuului, laillinen edustaja taikka, jos tällaista henkilöä ei ole, henkilö, jonka kunta on valtuuttanut tähän tehtävään; – –; f) tuhkauurnan kuljetukseen ei kohdisteta ehkäiseviä hygieniatoimenpiteitä, joista säädetään ruumiiden kuljetuksen osalta, elleivät terveysviranomaiset toisin ilmoita; – – i) krematoriossa on oltava odotushuone, jossa voidaan pitää muistotilaisuus ja jättää vainajalle viimeinen tervehdys arvokkaalla tavalla.”
–

tätä sääntöä ei sovelleta tilanteissa, joissa on riitautettu hankintamenettelyn toteuttamatta jättäminen tai tarjouskilpailukutsun puuttuminen taikka joissa on riitautettu hankintailmoitukseen sisältyviä välittömiä poissulkemislausekkeita tai viime kädessä lausekkeita, joissa asetetaan ilmeisen käsittämättömiä tai täysin kohtuuttomia velvoitteita tai joiden vuoksi jo tarjouksen tekeminen on mahdotonta.
92.

Kuten edellä jo selitettiin, unionin tuomioistuin on katsonut siirtymämääräysten soveltamisen yhteydessä, että direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettu työvoiman vuokraus on keino päästä tämän vastaanottavan valtion työmarkkinoille. Tästä syystä työntekijöiden vuokrauksesta voidaan tehdä luvanvaraista uusien jäsenvaltioiden unioniin liittymisen jälkeiseksi siirtymäkaudeksi, jolloin vastaanottavan valtion työmarkkinoiden äkillisen ja merkittävän häiriintymisen riski on tavallista suurempi. ( 42 ) Tällaisen häiriintymisen välttämiseksi lainsäätäjä on ottanut käyttöön erityisiä siirtymämääräyksiä, joiden nojalla jäsenvaltiot voivat tarvittaessa puuttua perussopimuksissa taattuihin työntekijöiden vapaaseen liikkuvuuteen ja palvelujen tarjoamisen vapauteen rajoitetun ajan. Tämä on ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen taustalla oleva tilanne.
169.

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Helleenien tasavallan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen on todettu, Helleenien tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
10.

Direktiivin 2013/32 46 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että hakijoilla on oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tuomioistuimessa muutoksen hakemiseksi: a) päätökseen, joka koskee heidän tekemäänsä kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta, mukaan lukien: i) päätös hakemuksen katsomisesta perusteettomaksi pakolaisaseman ja/tai toissijaisen suojeluaseman suhteen; – – 3. Edellä olevan 1 kohdan noudattamiseksi jäsenvaltioiden on varmistettava, että tehokkaat oikeussuojakeinot sisältävät sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen ex nunc ‑tutkimisen kaikilta osin, mukaan lukien tarvittaessa kansainvälisen suojelun tarpeen tutkiminen [vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin 2011/95/EU ( 8 ) mukaisesti, ainakin muutoksenhakumenettelyissä ensimmäisessä oikeusasteessa. – – 5. Jäsenvaltion on sallittava hakijoiden jäädä alueelleen siihen asti, kun määräaika, jonka kuluessa näiden on käytettävä oikeuttaan tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin, on päättynyt, ja silloin, kun tällaista oikeutta on käytetty määräajassa, odottamaan muutoksenhaun tulosta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 6 kohdan soveltamista. 6. Kun kyseessä on a) päätös katsoa hakemus ilmeisen perusteettomaksi 32 artiklan 2 kohdan mukaisesti tai perusteettomaksi 31 artiklan 8 kohdan mukaisen tutkinnan perusteella, paitsi jos nämä päätökset perustuvat 31 artiklan 8 kohdan h alakohdassa tarkoitettuihin olosuhteisiin; b) päätös hakemuksen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumisesta 33 artiklan 2 kohdan a, b tai d alakohdan perusteella; c) päätös kieltäytyä hakijan tapauksen ottamisesta uudelleen tutkittavaksi sen jälkeen, kun tutkinta on keskeytetty 28 artiklan mukaisesti; tai d) päätös olla tutkimatta hakemusta tai olla tutkimatta hakemusta kokonaisuudessaan 39 artiklan mukaisesti, tuomioistuimella on oltava valtuudet ratkaista joko hakijan pyynnöstä tai omasta aloitteestaan, saako hakija jäädä jäsenvaltion alueelle, jos päätöksen seurauksena hakijan oikeus jäädä jäsenvaltioon lakkaa ja kun kansallisessa lainsäädännössä ei ole tällaisissa tapauksissa säädetty oikeudesta jäädä jäsenvaltion alueelle odottamaan muutoksenhaun tulosta. – –”
86.

Näin ollen ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Curtea de Apel Alba Iulian esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Pääasian olosuhteissa yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 167, 168, 178 ja 226 artiklaa on tulkittava siten, että verovelvollinen, jolla ei ole hallussaan laskuja, jotka osoittaisivat, että hänellä on oikeus tavaroiden luovutuksiin tai palvelujen suorituksiin sisältyvän arvonlisäveron vähennykseen, ei voi näyttää näitä liiketoimia toteen esittämällä lausunnon, jonka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen määräämät asiantuntijat ovat laatineet kiinteistöjen rakentamiseen liittyvien rakennusmateriaalien ja työpanoksen arvon arvioimiseksi, kun otetaan huomioon, että on kulunut huomattavan pitkä aika siitä, kun nämä uudet kiinteistöt olivat liiketoimien kohteena.
123.

Tämän johtopäätöksen tueksi on nähdäkseni lisäksi tarpeen muistuttaa, että ilmastointijärjestelmädirektiivissä, jonka tavoitteena on suojella ympäristöä rajoittamalla fluorattujen kasvihuonekaasujen päästöjä, on omaksuttu asteittainen lähestymistapa. ( 37 ) Siinä jäsenvaltioita kielletään 1.1.2011 lähtien myöntämästä uusia tyyppihyväksyntöjä ajoneuvoille, jotka on varustettu kylmäaineella, jonka lämmitysvaikutus on yli 150, mutta sen lisäksi siinä nimenomaisesti säädetään, että jäsenvaltiot voivat evätä rekisteröinnin edellä mainitun säännöksen vastaisella kylmäaineella varustetuilta ajoneuvoilta vasta 1.1.2017 alkaen. ( 38 ) Edellä mainitusta siirtymäajasta seuraa siis, että 1.1.2017 saakka ajoneuvoissa, jotka kuuluivat aiemmin kuin 1.1.2011 hyväksyttyyn tyyppiin, oli oikeus käyttää kylmäainetta, joka ei ollut ilmastointijärjestelmädirektiivin vaatimusten mukaista.
21.

Valittaja vastaanotti 17.7.2015 INEAlta sähköpostiviestin (jäljempänä 17.7.2015 päivätty sähköpostiviesti), jonka sisältö oli seuraava: ”– – tukikelpoiset ehdotukset on arvioitu, ja komissio on laatinut luettelon ehdotuksista, jotka on valittu unionin rahoitustuen kohteeksi. Jäsenvaltioiden edustajista muodostuva CEF-koordinointikomitea on antanut 10.7.2015 myönteisen lausunnon tästä väliaikaisesta luettelosta. Joudumme valitettavasti ilmoittamaan, että hakemuksenne ei menestynyt edellä kuvatussa menettelyssä seuraavista syistä: [tämän jälkeen luetellaan perustelut] Tällä hetkellä on meneillään menettelyn vaihe, jossa Euroopan komissio on antamassa päätöstä valinnasta ja määrärahojen myöntämisestä – –. Siinä epätodennäköisessä tapauksessa, että kyseisen päätöksen antaminen johtaa muutoksiin teidän ehdotuksenne osalta, teille ilmoitetaan tästä erikseen sähköpostitse. – – Kaikkien [tiedustelujen, vastausten tai oikaisuvaatimusten] tarkoituksena ei ole pidentää määräaikaa, jota sovelletaan kumoamiskanteen nostamiseen tällä viestillä tiedoksi annetusta komission päätöksestä, eikä niillä ole tällaista vaikutusta, vaan kumoamiskanne on nostettava kahden kuukauden kuluessa tämän ilmoituksen vastaanottamisesta. [Tämän jälkeen mainitaan, että toimivaltainen tuomioistuin on Euroopan unionin tuomioistuin, ja ilmoitetaan sen osoite]. – –”
18.

Työntekijöiden asemasta annetun lain 49 §:n 1 momentin c kohdassa säädetään työsopimuksen päättämisestä, kun sovittu aika on päättynyt tai sopimuksen kohteena ollut työ tai palvelu on suoritettu, että työntekijällä on interinidad-sopimuksia ja koulutussopimuksia lukuun ottamatta oikeus saada korvaus, joka vastaa suhteellisesti 12 päivän palkkaa kultakin palvelusvuodelta. Tästä poiketen työntekijöiden asemasta annetun lain 13. siirtymäsäännöksessä ( 12 ) säädetään, että määräaikaisista työsopimuksista, jotka on tehty ennen tiettyä päivämäärää, maksetaan porrastettu pienempi korvaus, joka vastaa 8–12 päivän palkkaa kultakin palvelusvuodelta; siten korvaus määräaikaisista työsopimuksista, jotka on tehty 31.12.2012 mennessä, vastaa yhdeksän päivän palkkaa kultakin palvelusvuodelta.
104.

Tämän jälkeen yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että ”siltä osin kuin kyse on – – väitteestä, jonka mukaan [neuvoston] oikeudellisen yksikön riippumattomuus joutuu kyseenalaiseksi, jos sen lainsäädäntömenettelyiden yhteydessä antamien oikeudellisten lausuntojen sisältämiä tietoja ilmaistaisiin, on todettava, että tämä pelko on olennainen osa niitä intressejä, joita asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan toisessa luetelmakohdassa säädetyllä poikkeuksella suojataan. – – Tällä poikkeuksella pyritään nimenomaan suojaamaan toimielimen intressiä pyytää oikeudellista neuvonantoa ja saada rehellisiä, objektiivisia ja kattavia lausuntoja”. Yhteisöjen tuomioistuin jatkoi toteamalla, että ”on kuitenkin todettava, että tältä osin neuvosto on perustellut sekä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa että yhteisöjen tuomioistuimessa esittämäänsä näkemystä pelkillä väittämillä, joiden tueksi se ei esittänyt minkäänlaisia yksityiskohtaisia perusteluita. Seuraavaksi esitettävien toteamusten valossa on kuitenkin todettava, että asiassa ei ole tullut esiin minkäänlaista todellista kyseisen intressin loukkaamisen vaaraa, joka olisi kohtuullisesti ennakoitavissa eikä olisi täysin hypoteettinen”. ( 51 )
62.

Unionin tuomioistuin on myös tarkentanut, että vaikka jäsenvaltioille on direktiivissä 2003/86 annettu jonkin verran harkintavaltaa asettaa ehtoja perheenyhdistämistä koskevan oikeuden käyttämiselle, tätä mahdollisuutta on tulkittava suppeasti ja perheenyhdistämisen salliminen on pääsääntö. ( 22 )
37.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Nejvyšší soudin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 2 alakohtaa on tulkittava siten, että sen soveltamisalaan kuuluvat asiat, joissa tutkitaan sen vastikkeen kohtuullisuutta, joka enemmistöosakkaan on tarjottava vastasuorituksena sellaisten yhtiöosuuksien aiemmille omistajille (vähemmistöosakkaille), jotka on siirretty sille julkisen osakeyhtiön yhtiökokouksessa muiden yhtiöosuuksien pakollisesta siirtämisestä kyseiselle enemmistöosakkaalle tehdyn päätöksen seurauksena.
6.

Puitepäätöksen 2002/584 johdanto-osan viidennestä kahdeksanteen ja kymmenes perustelukappale on laadittu seuraavasti: ”(5) Unionille asetettu tavoite tulla vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvaksi alueeksi johtaa EU:n jäsenvaltioiden välisen, rikoksen johdosta tapahtuvan luovuttamisen poistamiseen ja sen korvaamiseen oikeusviranomaisten välisillä luovuttamisjärjestelyillä. Lisäksi uusien ja yksinkertaisempien järjestelyjen käyttöönotto rikoksesta tuomittujen tai epäiltyjen henkilöiden luovuttamiseksi tuomioiden täytäntöönpanoa ja syytteeseen asettamista varten rikosasioissa tekee mahdolliseksi poistaa nykyiset monimutkaiset ja aikaa vievät luovuttamismenettelyt. Vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvalla alueella on aiheellista korvata jäsenvaltioiden tähänastiset perinteiset yhteistyösuhteet rikosoikeudellisten päätösten, sekä ennen tuomiota annettujen että lopullisten, vapaan liikkuvuuden järjestelmällä. (6) Tässä puitepäätöksessä säädetty eurooppalainen pidätysmääräys on vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen, jota Eurooppa-neuvosto on luonnehtinut unionin oikeudellisen yhteistyön kulmakiveksi, ensimmäinen konkreettinen sovellus rikoslainsäädännön alalla. (7) Koska tavoitteena olevaa, rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta 13 päivänä joulukuuta 1957 tehtyyn eurooppalaiseen yleissopimukseen perustuvan monenvälisen luovuttamisjärjestelmän korvaamista ei voida riittävällä tavalla saavuttaa jäsenvaltioiden yksipuolisin toimin, vaan se voidaan toiminnan laajuuden ja vaikutusten vuoksi saavuttaa paremmin unionin tasolla, neuvosto voi toteuttaa toimenpiteitä [SEU 3] artiklassa ja [SEU 5] artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti. Kyseisessä artiklassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen mukaisesti tässä puitepäätöksessä ei ylitetä sitä, mikä on tämän tavoitteen saavuttamiseksi tarpeen. (8) Eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanoa koskevia päätöksiä on valvottava riittävästi, mikä merkitsee sitä, että sen jäsenvaltion oikeusviranomaisen, jossa etsitty henkilö on otettu kiinni, on tehtävä päätös henkilön luovuttamisesta. – – (10) Eurooppalaista pidätysmääräystä koskevat järjestelyt perustuvat jäsenvaltioiden väliseen vankkaan luottamukseen. – –”
81.

Kun otetaan huomioon, että valituksen hylkäämisestä tehty päätös on annettu tiedoksi 10.9.2015, määräaika kanteen nostamiselle kyseisen valituksen kohteena olevasta riidanalaisesta päätöksestä on päättynyt 20.11.2015. Tätä kannetta, joka on nostettu 4.11.2015, ei siis ole nostettu liian myöhään.
99.

Muistutan – kuten komissio kirjallisissa huomautuksissaan – Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen toisaalta täsmentäneen eräässä vuonna 2015 antamassaan tuomiossa, ( 48 ) että kun turvapaikanhakija pakotetaan palaamaan maahan, josta hän on paennut, ilman, että tuomioistuin on voinut tutkia hänen pelkojensa aiheellisuuden, rikotaan oikeussuojakeinojen saatavuuden ja käytettävyyden takeita, joita Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 ja 13 artikla yhdessä edellyttävät sekä lainsäädännössä että käytännössä. ( 49 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen suuri jaosto, jonka käsiteltäväksi kyseiseen tuomioon johtanut asia siirrettiin, on tosin päättänyt poistaa valituksen rekisteristä, joten mainitulla tuomiolla ei ole enää mitään oikeusvaikutuksia. ( 50 ) Katson silti, että tehokkaan oikeussuojan periaatteen tulkintaa, joka kyseisessä tuomiossa annetaan, kannattaa käyttää tulkittaessa perusoikeuskirjan 47 artiklaa yhdessä perusoikeuskirjan 19 artiklan 2 kohdan kanssa. Kyseiset määräykset ovat esteenä sille, että turvapaikanhakija käytännössä pakotetaan poistumaan sen valtion alueelta, jossa hän on valittanut turvapaikkahakemuksensa hylkäämisestä, jo ennen muutoksenhaun ratkaisua sen vuoksi, ettei hän kykene huolehtimaan olennaisista tarpeistaan.
58.

Tällaisella tulkinnalla kuitenkin sivuutettaisiin asetuksen N:o 1/2005 liitteessä II olevan 7 kohdan toisen alakohdan tarkoitus, joka on yksinkertaisesti vapauttaa eläinkuljettaja velvollisuudesta antaa reittisuunnitelman osa 3 virkaeläinlääkärille poistumispaikassa, jos kyseessä on elävien nautaeläinten tuettu vienti. Seuraava tarkastus on todellakin suoritettava lopullisena määräpaikkana olevan kolmannen maan ensimmäisessä purkamispaikassa asetuksen N:o 817/2010 liitteen IV mukaisesti. Vapauttaminen velvollisuudesta antaa reittisuunnitelman osa 3 virkaeläinlääkärille 7 kohdan toisen alakohdan nojalla tarkoittaa, että jos kyseessä on elävien nautaeläinten vienti, johon on haettu tukea, lopullisena määräpaikkana olevan kolmannen maan ensimmäinen purkamispaikka tunnustetaan asetuksessa N:o 1/2005 implisiittisesti reittisuunnitelman osassa 3 tarkoitetuksi ”Määräpaikaksi”. Se, mikä pätee reittisuunnitelman osaan 3, pätisi siis myös asetuksen N:o 817/2010 liitteeseen IV: asetuksen N:o 817/2010 liitteen IV mukaisesti tehtäviä ”reittisuunnitelmaa koskevien asiakirjojen” – tai reittisuunnitelman – tarkastuksia ei voida saattaa loppuun ilman reittisuunnitelman osaa 4, jota täytetään lopullisena määräpaikkana olevan kolmannen maan ensimmäiseen purkamispaikkaan asti. Tätä taustaa vasten 7 kohdan toinen alakohta näyttäisi pikemminkin tukevan sitä näkemystä, että reittisuunnitelma on pidettävä ajan tasalla senkin jälkeen, kun poistumispaikka unionista on ohitettu. Asetuksen N:o 817/2010 liitettä IV ei olisi mielekästä tulkita siten, että siinä ainoastaan vaadittaisiin lopullisena määräpaikkana olevan kolmannen maan ensimmäisen purkamispaikan eläinlääkäriä tarkastamaan, että reittisuunnitelma on (mahdollisesti osaa 3 lukuun ottamatta) todellakin annettu unionin poistumispaikan virkaeläinlääkärille asetuksen N:o 1/2005 liitteessä II olevan 7 kohdan mukaisesti. Useimmissa tapauksissa ensiksi mainitulla eläinlääkärillä ei edes ole välitöntä tietoa tästä.
108.

Ensimmäinen vaihtoehto on seurata BA:n esittämää väitettä ja asettaa ensisijaiseksi ”korostunut” laillisuusvaatimus toteamalla, että unionin tuomioistuin voi ylittää asianosaisten vaatimukset, kun se ottaa oikeusjärjestyksen perusteisiin kuuluvan perusteen huomioon omasta aloitteestaan. On myönnettävä, että tällaisessa lähestymistavassa on oma logiikkansa. Jos nimittäin rikottu sääntö on niin merkittävä, että sen katsotaan kuuluvan oikeusjärjestyksen perusteisiin ja sen rikkominen voidaan todeta viran puolesta, unionin tuomioistuinten on voitava korjata kyseisestä rikkomisesta johtuva sääntöjenvastaisuus asianosaisten vaatimuksista riippumatta. Tämä lähestymistapa on yhteensopiva sen seikan kanssa, että unionin tuomioistuimilla on oikeus ottaa omasta aloitteestaan huomioon oikeusjärjestyksen perusteisiin kuuluvat perusteet, mikä poikkeaa ne ultra petita ‑periaatteesta, kun ”petita” ymmärretään laajasti, kuten olen todennut tämän ratkaisuehdotuksen 91 ja 92 kohdassa. Vaikka tälle lähestymistavalle löytyy jossain määrin tukea oikeuskäytännöstä, kyseinen oikeuskäytäntö on implisiittistä, erillistä ja vanhaa ja koskee nähdäkseni ainoastaan henkilöstöasioita. ( 58 )
5.

Julkisista hankinnoista ja direktiivin 2004/18/EY kumoamisesta 26.2.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/24/EU ( 3 ) 63 artiklan (Muiden yksiköiden voimavarojen hyväksi käyttäminen) 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Niiden perusteiden osalta, jotka liittyvät 58 artiklan 3 kohdan mukaisesti vahvistettuun taloudelliseen tilanteeseen ja rahoitusasemaan ja 58 artiklan 4 kohdan mukaisesti vahvistettuun tekniseen ja ammatilliseen pätevyyteen, talouden toimija voi tarkoituksenmukaisissa tapauksissa yksittäistä sopimusta varten käyttää hyväksi muiden yksiköiden voimavaroja riippumatta sen ja näiden yksiköiden välisten yhteyksien oikeudellisesta luonteesta. Niiden perusteiden osalta, jotka liittyvät liitteessä XII olevan II osan f alakohdassa vahvistettuun koulutukseen ja ammatilliseen pätevyyteen tai asiaankuuluvaan ammatilliseen kokemukseen, talouden toimijat voivat kuitenkin käyttää hyväksi muiden yksiköiden voimavaroja vain, jos kyseiset yksiköt suorittavat rakennusurakoita tai palveluja, joissa tällaisia voimavaroja vaaditaan. Jos talouden toimija haluaa käyttää hyväksi muiden yksiköiden voimavaroja, sen on osoitettava hankintaviranomaiselle, että sillä on käytettävissään tarvittavat voimavarat, esittämällä esimerkiksi näiden yksiköiden asiasta antama sitoumus. Hankintaviranomaisen on 59, 60 ja 61 artiklan mukaisesti tarkistettava, täyttävätkö yksiköt, joiden voimavaroja talouden toimija aikoo käyttää, asiaankuuluvat valintaperusteet, ja onko olemassa perusteita 57 artiklan mukaiselle poissulkemiselle. Hankintaviranomaisen on vaadittava, että talouden toimija korvaa yksikön, joka ei täytä asiaankuuluvia valintaperusteita tai jonka osalta on olemassa pakollisia poissulkemisperusteita. Hankintaviranomainen voi vaatia tai jäsenvaltio voi vaatia sitä vaatimaan, että talouden toimija korvaa yksikön, jonka osalta on olemassa muita kuin pakollisia poissulkemisperusteita. – –”
1)

Euroopan unionin tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 9 artiklan 1 kohdan b ja c alakohtaa on tulkittava siten, että se, että vastakkain olevia tavaramerkkejä on käytetty rauhanomaisesti rinnakkain unionin alueen yhdessä osassa sekaannusta aiheuttamatta, ei merkitse sitä, että sekaannusvaara olisi automaattisesti suljettu pois unionin alueen toisessa osassa. Tämä rinnakkaiskäyttö on kuitenkin merkityksellinen seikka, joka voidaan tarvittaessa ottaa huomioon arvioitaessa kokonaisuutena näiden säännösten perusteena olevia sekaannusvaaraa ja yhteyden olemassaoloa kyseessä olevien tavaramerkkien välillä.
21.

Katson ensinnäkin, että on aivan liian kaavamaista ja vastoin yhteistyöhenkeä, joka on SEUT 267 artiklalla käyttöön otetun menettelyn taustalla ja jonka tarkoituksena on antaa kansallisille tuomioistuimille niiden käsiteltävänä olevien asioiden ratkaisun kannalta hyödyllinen vastaus, hyväksyä Portugalin hallituksen esittämä vastaväite, jonka mukaan ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta sen vuoksi, ettei siinä viitata arvonlisäverodirektiivin 138 artiklan 2 kohdan a alakohtaan vaan saman säännöksen b alakohtaan. Kun otetaan huomioon ennakkoratkaisupyynnön perustelut sekä se, että esitettyjen kysymysten sanamuodossa mainitaan ainoastaan arvonlisäverodirektiivin 138 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetyn uuden kulkuneuvon yhteisöluovutus, on nimittäin selvää, että viittaus arvonlisäverodirektiivin 138 artiklan 2 kohdan b alakohtaan on pelkkä muotovirhe, jolla ei ole merkitystä niiden unionin oikeuden tulkintaa koskevien kysymysten ymmärtämisen ja kohteen kannalta, jotka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt. Kyseinen virhe on sitä paitsi korjattu ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen erään välimiehen lähettämässä sähköpostiviestissä, joka on liitetty ennakkoratkaisupyyntöön ja joka on siis osa pääasian asiakirja-aineistoa, minkä kaikki unionin tuomioistuimelle huomautuksia esittäneet osapuolet ovat panneet merkille. Se, että tällainen epävirallinen korjaus on mahdollisesti kansallisten siviiliprosessioikeuden säännösten vastainen, kuten Portugalin hallitus väittää, ei voi johtaa ennakkoratkaisupyynnön tutkimatta jättämiseen. Unionin tuomioistuin on jo tällaisessa yhteydessä katsonut, ettei sen asiana lähtökohtaisesti ole tutkia, onko tällainen pyyntö esitetty tuomioistuinorganisaatiota ja oikeudenkäyntimenettelyä koskevien kansallisten sääntöjen mukaisesti. ( 7 ) Näiden seikkojen vuoksi mikään ei estä unionin tuomioistuinta muotoilemasta esitettyjä kysymyksiä uudelleen siten, että ne koskevat arvonlisäverodirektiivin 138 artiklan 2 kohdan a alakohdan tulkintaa. ( 8 )