JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

PRIIT PIKAMÄE

30 päivänä syyskuuta 2021 ( 1 )

Asia C‑483/20

XXXX

vastaan

Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

(Ennakkoratkaisupyyntö – Conseil d’État (ylin hallintotuomioistuin, Belgia))

Ennakkoratkaisupyyntö – Turvapaikka-asioita ja toissijaista suojelua koskeva yhteinen politiikka – Kansainvälistä suojelua jäsenvaltiossa saanut alaikäinen lapsi – Kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevat yhteiset menettelyt – Direktiivi 2013/32/EU – 33 artiklan 2 kohdan a alakohta – Vanhemman tekemän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkimatta jättäminen toisessa jäsenvaltiossa aiemmin myönnetyn pakolaisaseman perusteella – Oikeus perhe-elämän kunnioittamiseen – Lapsen etu – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 7, 18 ja 24 artikla – Perhe-elämän kunnioittamista koskevan oikeuden vastaisen kohtelun todellinen ja todettu riski – Vaatimukset kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi – Direktiivi 2011/95/EU

Sisällys

I Asiaa koskevat oikeussäännöt A Unionin oikeus B Belgian oikeus II Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset III Asian käsittely unionin tuomioistuimessa IV Oikeudellinen arviointi A Alustavat toteamukset B Direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetty kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkimatta jättämistä koskeva mekanismi 1. Sanamuodon mukainen, systemaattinen ja teleologinen tulkinta 2. Kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkimatta jättäminen ei ole automaattista C Vakava vaara tulla kohdelluksi perusoikeuskirjan 7 artiklan, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 18 ja 24 artiklan kanssa, vastaisesti 1. Direktiiveillä 2011/95 ja 2013/32 tarjottu perhe-elämän suoja 2. Hakijan asema vastaanottavassa jäsenvaltiossa a) Direktiivin 2011/95 23 artikla b) Direktiivi 2003/86 3. Hakijan ja hänen perheenjäsenensä välinen suhde D Välipäätelmä E Kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkittavaksi ottamisen seuraukset V Ratkaisuehdotus

1. Muuttoliikkeet johtuvat usein kahdesta tekijästä: sattumasta ja olosuhteiden pakosta. Unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetussa asiassa Syyrian kansalainen saapui Libyan ja Turkin kautta Itävaltaan, jossa hän jätti olosuhteiden pakosta kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen. Saatuaan pakolaisaseman kyseinen henkilö saapui Belgiaan muuttaakseen kahden lapsensa, joista toinen on alaikäinen, luokse ja teki siellä uuden kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen, joka jätettiin tutkimatta ensin mainitussa jäsenvaltiossa aiemmin myönnetyn pakolaisaseman vuoksi.

2. Tässä yhteydessä on muun muassa tuotu esille tietojeni mukaan uusi kysymys siitä, voiko Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 7 artiklassa vahvistettu perhe-elämän kunnioittamista koskeva perusoikeus, luettuna yhdessä tämän perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun lapsen edun huomioon ottamista koskevan velvollisuuden kanssa, vaarantaa direktiivin 2013/32/EU ( 2 ) 33 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetyn kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten tutkimatta jättämistä koskevan mekanismin.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

3. Käsiteltävässä asiassa merkitystä on tiettyjen primäärioikeuden määräysten eli SEUT 78 artiklan ja perusoikeuskirjan 7, 18 ja 24 artiklan lisäksi direktiivin 2013/32 2, 14, 33 ja 34 artiklalla, direktiivin 2011/95/EU ( 3 ) 2, 23 ja 24 artiklalla sekä direktiivin 2003/86/EY ( 4 ) 2, 3 ja 10 artiklalla.

B Belgian oikeus

4. Ulkomaalaisten maahantulosta, oleskelusta, asettautumisesta ja maasta poistamisesta 15.12.1980 annetun lain (loi sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers; Moniteur belge 31.12.1980, s. 14584) 10 §:n 1 momentin 7 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Jollei 9 ja 12 §:n säännöksistä muuta johdu, seuraavat henkilöt saavat ilman eri menettelyä oleskella Belgian kuningaskunnassa yli kolme kuukautta: – – 7°. 48/3 §:ssä tarkoitetun pakolaisaseman saaneen tai toissijaista suojelua saavan ulkomaalaisen isä ja äiti, jotka tulevat asumaan hänen kanssaan, jos kyseinen ulkomaalainen on alle 18-vuotias ja tullut Belgian kuningaskuntaan ilman hänestä lain mukaan vastuussa olevaa täysi-ikäistä ulkomaalaista eikä häntä sittemmin ole otettu tällaisen henkilön huostaan tai hänet on jätetty yksin sen jälkeen, kun hän on saapunut Belgian kuningaskuntaan. – –”

5. Ulkomaalaisten maahantulosta, oleskelusta, asettautumisesta ja maasta poistamisesta 15.12.1980 annetun lain (loi sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers), sellaisena kuin se on muutettuna 21.11.2017 annetulla lailla (Moniteur belge 12.3.2018, s. 19712), 57/6 §:ssä säädetään seuraavaa: ”– – 3. Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (pakolaisia ja kansalaisuudettomia henkilöitä koskevista asioista vastaava viranomainen) voi jättää kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkimatta, jos – – 3° hakija saa jo kansainvälistä suojelua toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa – –”

II Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset

6. Pääasian valittaja, joka on Syyrian kansalainen, sai 1.12.2015 Itävallassa pakolaisaseman. Vuoden 2016 alussa hän matkusti Belgiaan muuttaakseen siellä 14.12.2016 toissijaisen suojeluaseman saaneiden kahden tyttärensä, joista toinen on alaikäinen, luokse. Valittajalla on vanhempainvastuu tästä alaikäisestä lapsesta, jonka kanssa hän asuu, mutta hänellä ei ole oleskelulupaa Belgiassa.

7. Kesäkuussa 2018 pääasian valittaja jätti kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen Belgiassa. Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (pakolaisia ja kansalaisuudettomia henkilöitä koskevista asioista vastaava viranomainen, Belgia) jätti 11.2.2019 tämän hakemuksen tutkimatta, koska toinen jäsenvaltio oli jo myöntänyt asianomaiselle henkilölle kansainvälistä suojelua. Conseil du contentieux des étrangers (ulkomaalaisasioita käsittelevä hallintotuomioistuin, Belgia) hylkäsi 8.5.2019 antamallaan tuomiolla pääasian valittajan tästä tutkimatta jättämistä koskevasta päätöksestä tekemän valituksen.

8. Pääasian valittaja haki 21.5.2019 tekemällään valituksella tähän tuomioon muutosta ennakkoratkaisua pyytäneeltä tuomioistuimelta. Hän vetoaa siihen, että perheen yhtenäisyyden periaate ja lapsen etu ovat asian olosuhteissa esteenä sille, että Belgian valtio voisi käyttää mahdollisuuttaan jättää tutkimatta hänen kansainvälistä suojelua koskeva hakemuksensa. Hän väittää niin ikään, että saman periaatteen noudattaminen edellyttää, että hänelle myönnetään tämä suojelu, jotta hän voisi muun muassa saada direktiivin 2011/95 24–35 artiklassa säädettyjä etuuksia, mikä ei ole täysin vailla yhteyttä kansainvälisen suojelun logiikkaan.

9. Pääasian vastapuolen mukaan perheen yhtenäisyyden periaatetta, joka voi johtaa ”johdetun” aseman myöntämiseen, ei voida soveltaa tässä tapauksessa, sillä pääasian valittaja ja hänen lapsensa saavat jo kansainvälistä suojelua. Pääasian vastapuoli katsoo, että pelkkä lapsen etu ei voi olla perusteena tämän periaatteen soveltamiselle tai tämän suojelun myöntämiselle.

10. Tässä tilanteessa Conseil d’État (ylin hallintotuomioistuin, Belgia) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”Onko Euroopan unionin oikeus ja erityisesti [perusoikeuskirjan] 18 ja 24 artikla, [direktiivin 2011/95] 2, 20, 23 ja 31 artikla sekä [direktiivin 2013/32] 25 artiklan 6 kohta esteenä sille, että pannessaan täytäntöön [direktiivin 2013/32] 33 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädettyä mahdollisuutta jäsenvaltio jättää tutkimatta kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen sillä perusteella, että toinen jäsenvaltio on jo myöntänyt kansainvälistä suojelua, silloin, kun hakija on sellaisen ilman huoltajaa tulleen alaikäisen lapsen isä, joka on saanut suojelua ensin mainitussa jäsenvaltiossa, kun hakija on ainoa lapsen luona oleva ydinperheen vanhempi, kun hakija asuu yhdessä lapsen kanssa ja kun mainittu jäsenvaltio on tunnustanut, että hakijalla on vanhempainvastuu lapsesta? Edellyttävätkö perheen yhtenäisyyden periaate ja lapsen edun periaate päin vastoin sitä, että valtio, jossa hakijan lapsi on saanut suojelua, myöntää suojelua kyseiselle vanhemmalle?”

III Asian käsittely unionin tuomioistuimessa

11. Euroopan komissio sekä Belgian ja Italian hallitukset ovat jättäneet kirjallisia huomautuksia.

IV Oikeudellinen arviointi

A Alustavat toteamukset

12. Mielestäni aluksi on syytä esittää joitakin ennakkoratkaisupyynnön ulottuvuutta koskevia huomioita osapuolten kirjelmien sisällön perusteella, sillä kyseinen ennakkoratkaisupyyntö käsittää muodollisesti seuraavat kaksi unionin tuomioistuimelle esitettyä kysymystä: – ensimmäinen kysymys koskee jäsenvaltion mahdollisuutta jättää direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdan perusteella tutkimatta tässä valtiossa toissijaista suojelua saavan alaikäisen lapsensa luona asuvan vanhemman kansainvälistä suojelua koskeva hakemus, kun toinen jäsenvaltio on aiemmin myöntänyt tällaista suojelua kyseiselle vanhemmalle – toinen kysymys liittyy tarpeeseen myöntää kansainvälistä suojelua tälle vanhemmalle siinä valtiossa, jossa hänen lapsensa on saanut toissijaista suojelua, ”perheen yhtenäisyyden ja lapsen edun periaatteiden” perusteella.

13. Vaikka nämä kaksi kysymystä liittyvät kiistatta toisiinsa, kun otetaan huomioon niiden edellyttämä yhteisen eurooppalaisen turvapaikkajärjestelmän ja sen tarjoaman perhe-elämän suojan kokonaistarkastelu, niillä ei selvästi ole samaa kohdetta, sillä kysymystä kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkittavaksi ottamisesta ei voida sekoittaa kysymykseen tämän hakemuksen perusteltavuuden arvioinnista.

14. Osapuolet pyrkivät huomautuksissaan osoittamaan, että direktiiveissä 2011/95 ja 2013/32, luettuina yhdessä perusoikeuskirjan 7, 18 ja 24 artiklan kanssa, ei edellytetä jäsenvaltion myöntävän kansainvälistä suojelua pääasian valittajan tilanteen kaltaisessa tilanteessa. Toisin sanoen asianomaiselle henkilölle ei voida myöntää minkäänlaista kansainväliseen suojeluun liittyvää asemaa sellaisen hakemuksen perusteella, jonka ainoana tarkoituksena on varmistaa perheenyhdistäminen. Osapuolet ovat tämän aineellisen arvioinnin perusteella päätyneet katsomaan samalla tavoin, että jäsenvaltio voi käyttää direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdassa annettua mahdollisuutta ja siis jättää kyseisen valittajan tekemän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkimatta. Tämä päättely on mielestäni kyseenalainen, koska siinä on jätetty tekemättä välttämätön ja alustava analyysi kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten tutkittavaksi ottamiseen liittyvästä erityisestä kysymyksenasettelusta ja sivuutettu siten direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdan tulkintaa koskeva kysymys.

B Direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetty kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkimatta jättämistä koskeva mekanismi

15. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään, onko direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohtaa, luettuna perusoikeuskirjan 7 ja 18 artiklan ja 24 artiklan 2 kohdan valossa, ( 5 ) tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltio käyttää tässä säännöksessä tarkoitettua mahdollisuutta jättää kansainvälistä suojelua koskeva hakemus tutkimatta sillä perusteella, että toinen jäsenvaltio on jo myöntänyt hakijalle tällaista suojelua, kun hakija on sellaisen alaikäisen lapsen isä, joka on saanut toissijaista suojelua jäsenvaltiossa, jolle hakemus on osoitettu, ja kun hakija on ainoa lapsen luona asuva ydinperheen vanhempi ja hänellä on tällä perusteella vanhempainvastuu. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on. ( 6 )

1. Sanamuodon mukainen, systemaattinen ja teleologinen tulkinta

16. Direktiivin 2013/32 1 artiklan mukaan tämän direktiivin tarkoituksena on perustaa yhteiset menettelyt direktiivin 2011/95 mukaista kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista varten. Direktiivin 2013/32 33 artiklan 1 kohdassa säädetään, että niiden tapausten lisäksi, joissa hakemusta ei asetuksen (EU) N:o 604/2013 ( 7 ) mukaisesti tutkita, jäsenvaltiot eivät ole velvollisia tutkimaan, voidaanko hakijaa pitää henkilönä, joka voi saada kansainvälistä suojelua direktiivin 2011/95 mukaisesti, kun hakemukselta katsotaan puuttuvan tutkittavaksi ottamisen edellytykset kyseisen artiklan mukaisesti. Direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdassa luetellaan tältä osin tyhjentävästi tilanteet, joissa jäsenvaltiot ”voivat katsoa” kansainvälistä suojelua koskevalta hakemukselta puuttuvan tutkittavaksi ottamisen edellytykset. ( 8 ) Direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan sanamuodosta ilmenee, että unionin lainsäätäjä ei ole halunnut velvoittaa jäsenvaltioita sisällyttämään kansalliseen lainsäädäntöönsä toimivaltaisten viranomaisten velvollisuutta tutkia kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä tai säätämään, että hakemus on jätettävä tutkimatta arvioimatta ensin sen sisältöä, jos jokin tässä säännöksessä mainituista tutkimatta jättämisen perusteista täyttyy.

17. Kyse on siis pelkästä jäsenvaltioille tarjotusta mahdollisuudesta ( 9 ) mutta myös poikkeuksesta direktiivin johdanto-osan 43 perustelukappaleen mukaisesta jäsenvaltioiden velvollisuudesta tutkia kaikki hakemukset sisällöllisesti. ( 10 ) Unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että direktiivin 2013/32 33 artiklassa pyritään keventämään kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion velvollisuutta siten, että siinä määritellään tapaukset, joissa hakemuksen tutkittavaksi ottamisen edellytysten katsotaan puuttuvan. ( 11 ) Direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan jäsenvaltiot voivat katsoa kansainvälistä suojelua koskevalta hakemukselta puuttuvan tutkittavaksi ottamisen edellytykset, jos toinen jäsenvaltio on myöntänyt kansainvälistä suojelua, ja siis jättää tämän hakemuksen tutkimatta sen sisältöä arvioimatta, ja tämän mahdollisuuden ja perusteen Belgian kuningaskunta on pannut lainsäädännössään täytäntöön.

18. Se, että unionin tuomioistuin viittaa jäsenvaltioiden liikkumavaraan niiden pannessa täytäntöön kansainvälistä suojelua koskevien hakemuksen tutkimista koskevaa velvollisuuttaan, ilmentää yhtä niistä tavoitteista, joihin unionin lainsäätäjä on pyrkinyt direktiivin 2013/32 33 artiklan säätämisellä, eli menettelyllisen ekonomian tavoitetta. ( 12 ) Lainsäätäjän tarkoituksena on siten mahdollistaa se, että toinen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen vastaanottanut jäsenvaltio voi olla tutkimatta uudelleen kokonaisuudessaan ensimmäisen jäsenvaltion jo arvioiman ja hyväksymän hakemuksen sisältöä. Tällä tutkimatta jättämisen mekanismilla on tarkoitus yksinkertaistaa ja keventää toimivaltaisille kansallisille viranomaisille tutkinnasta aiheutuvaa taakkaa sen välttämiseksi, että järjestelmä tukkeutuisi siitä syystä, että nämä viranomaiset ovat velvollisia käsittelemään saman hakijan tekemiä useita hakemuksia. ( 13 ) Menettelyllisen ekonomian ulottuvuus on lisäksi erottamaton käsittelyn nopeutta koskevasta direktiivin 2013/32 tavoitteesta, sillä tämän direktiivin johdanto-osan 18 perustelukappaleen sanamuodon mukaan on sekä jäsenvaltioiden että kansainvälistä suojelua hakevien edun mukaista, että hakemukset ratkaistaan mahdollisimman nopeasti.

19. On vielä paikallaan mainita toinen tavoite, johon unionin lainsäätäjä pyrkii yhteisen eurooppalaisen turvapaikkajärjestelmän muodostavilla useilla säädöksillä, asetuksella N:o 604/2013, ( 14 ) direktiivillä 2011/95 ( 15 ) ja direktiivillä 2013/32, ( 16 ) eli tavoite vähentää kansainvälistä suojelua hakevien liikkumista jäsenvaltiosta toiseen. Siltä osin kuin kyse on menettelysääntöjen lähentämisestä, se, että toinen jäsenvaltio pakotetaan tutkimaan ensimmäisessä jäsenvaltiossa jo hyväksytyn kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen sisältö, voisi kannustaa joitakin kansainvälistä suojelua saavia kolmansien maiden kansalaisia etsimään parempaa suojan tasoa tai parempia aineellisia elinolosuhteita edellä mainitun tavoitteen vastaisesti.

20. Edellä esitetystä ei kuitenkaan voida päätellä, että direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdan täytäntöönpano johtaisi siihen, että yhdessä jäsenvaltiossa kansainvälistä suojelua jo saaneen kolmannen maan kansalaisen toisessa jäsenvaltiossa tekemä toinen kansainvälistä suojelua koskeva hakemus jätetään automaattisesti tutkimatta.

2. Kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkimatta jättäminen ei ole automaattista

21. On syytä korostaa ensinnäkin, että kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen ratkaiseminen mahdollisimman nopeasti ei voi missään tapauksessa tapahtua ilman, että ensin suoritetaan direktiivin 2013/32 johdanto-osan 18 perustelukappaleen mukaisesti hakijan tilannetta koskeva asianmukainen ja perusteellinen tutkinta. ( 17 )

22. Tässä direktiivissä säädetään tältä osin yksiselitteisesti velvollisuudesta antaa kansainvälistä suojelua hakevalle henkilölle tilaisuus henkilökohtaiseen puhutteluun ennen kuin hänen hakemuksestaan tehdään päätös. Direktiivin 2013/32 14 artiklan 1 kohdassa siis säädetään samoin kuin säädettiin direktiivin 2005/85 12 artiklan 1 kohdassa, että ennen kuin määrittävä viranomainen tekee hakemusta koskevan päätöksen, hakijalle on annettava tilaisuus hänen kansainvälistä suojelua koskevaa hakemustaan koskevaan henkilökohtaiseen puhutteluun, jonka suorittavalla henkilöllä on kansallisen lainsäädännön mukaan toimivalta suorittaa tällaisia puhutteluja. Tällainen velvollisuus, joka kuuluu kummankin direktiivin II luvussa säädettyihin perusperiaatteisiin ja takeisiin, pätee sekä päätöksiin hakemuksen tutkittavaksi ottamisesta että päätöksiin hakemuksen sisällöstä. Se, että mainittua velvollisuutta sovelletaan myös tutkittavaksi ottamista koskeviin päätöksiin, vahvistetaan nimenomaisesti direktiivin 2013/32 34 artiklassa, jonka otsikko on ”Tutkittavaksi ottamista koskevaan puhutteluun sovellettavat erityissäännöt” ja jonka 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on annettava hakijoiden esittää näkemyksensä kyseisen direktiivin 33 artiklassa tarkoitettujen perusteiden soveltamisesta heidän henkilökohtaiseen tilanteeseensa ennen kuin määrittävä viranomainen tekee päätöksen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkittavaksi ottamisesta ja että tätä varten jäsenvaltioiden on suoritettava henkilökohtainen puhuttelu hakemuksen ottamisesta tutkittavaksi. ( 18 )

23. Direktiivin 2013/32 34 artiklan 1 kohdassa täsmennetään myös, että jäsenvaltiot saavat poiketa säännöstä, jonka mukaan niiden on puhuteltava hakijaa henkilökohtaisesti hänen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa ottamisesta tutkittavaksi, ainoastaan kyseisen direktiivin 42 artiklan mukaisesti silloin, kun kyse on myöhemmästä hakemuksesta. ( 19 ) Se, että unionin lainsäätäjä on kyseisen direktiivin yhteydessä päättänyt säätää yhtäältä jäsenvaltioiden selvästä ja nimenomaisesta velvollisuudesta antaa kansainvälistä suojelua hakevalle henkilölle tilaisuus henkilökohtaiseen puhutteluun ennen päätöksen tekemistä hänen hakemuksestaan ja toisaalta tähän velvollisuuteen sovellettavien poikkeusten tyhjentävästä luettelosta, on osoitus siitä perustavanlaatuisesta merkityksestä, jonka se antaa henkilökohtaiselle puhuttelulle turvapaikkamenettelyssä. ( 20 )

24. Direktiivin 2013/32 14 ja 34 artiklassa hakijalle annettua oikeutta voida esittää henkilökohtaisen puhuttelunsa aikana näkemyksensä tutkimatta jättämisen perusteen sovellettavuudesta juuri hänen tilanteeseensa on lähtökohtaisesti käytettävä siten, että puhuttelussa ei tämän direktiivin 15 artiklan mukaisesti ole perhettä läsnä, ja siihen liittyy 15 artiklan 2 ja 3 kohdassa yksityiskohtaisesti esitettyjä erityisiä takeita, joiden tarkoituksena on varmistaa kyseisen oikeuden tehokkuus. ( 21 ) On kuitenkin tuotava esille, että toimivaltainen kansallinen viranomainen voi katsoa, että muiden perheenjäsenten läsnäolo on tarpeen asianmukaisen tutkinnan suorittamiseksi, mikä osoittaa selvästi, että menettelyn kulussa on otettu huomioon perheeseen liittyvä problematiikka.

25. On myös todettava, että unionin tuomioistuin on jo hyväksynyt poikkeuksen direktiivissä 2013/32 ja erityisesti sen 33 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetystä tutkimatta jättämisen mekanismin täytäntöönpanosta. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan kyseinen säännös on esteenä sille, että jäsenvaltio käyttää siinä säädettyä mahdollisuutta jättää kansainvälistä suojelua koskeva hakemus tutkimatta sillä perusteella, että toinen jäsenvaltio on jo myöntänyt hakijalle tällaista suojelua, kun hakijan ennakoitavissa olevat elinolot tämän suojelun saajana tässä toisessa jäsenvaltiossa altistaisivat hänet vakavalle vaaralle siitä, että häntä kohdellaan epäinhimillisesti tai halventavasti perusoikeuskirjan 4 artiklassa tarkoitetuin tavoin. ( 22 )

26. Unionin tuomioistuimen mukaan direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohta on tällä direktiivillä käyttöön otetun yhteisen turvapaikkamenettelyn puitteissa ilmaus keskinäisen luottamuksen periaatteesta, jonka perusteella jäsenvaltiot voivat olettaa ja niiden on oletettava yhteisen eurooppalaisen turvapaikkajärjestelmän puitteissa, että kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden kohtelu kussakin jäsenvaltiossa vastaa perusoikeuskirjan, Genevessä 28.7.1951 allekirjoitetun, pakolaisten oikeusasemaa koskevan yleissopimuksen (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, osa 189, s. 150, nro 2545 (1954)) (jäljempänä Geneven yleissopimus) ja Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun, ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) vaatimuksia. Tämä olettama ja siitä seuraavan mahdollisuuden käyttäminen eivät voi olla perusteltuja silloin, jos osoitetaan, että todellisuudessa näin ei ole tietyssä jäsenvaltiossa. ( 23 )

27. Tästä oikeuskäytännöstä seuraa, että keskinäisen luottamuksen periaatteesta seuraava perusoikeuksien kunnioittamista koskeva olettama on kumottavissa ja että vaikka unionin tuomioistuin on vastatessaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tästä esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin vahvistanut poikkeuksen direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetun tutkimatta jättämisen mekanismin täytäntöönpanosta perusoikeuskirjan 1 ja 4 artiklan rikkomisen valossa, unionin tuomioistuimen päättelyn lähtökohta koskee kaikkia perusoikeuksia, ( 24 ) myös perhe-elämän suojaa koskevaa perusoikeuskirjan 7 artiklaa ja sen 24 artiklan 2 kohtaa, joka koskee velvollisuutta ottaa huomioon lapsen etu, samoin kuin perusoikeuskirjan 18 artiklaa. ( 25 )

28. Esillä olevan ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä on selvitettävä, voiko kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkimatta jättäminen johtaa pääasian olosuhteissa hakijan perusoikeuksien loukkaamiseen.

C Vakava vaara tulla kohdelluksi perusoikeuskirjan 7 artiklan, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 18 ja 24 artiklan kanssa, vastaisesti

1. Direktiiveillä 2011/95 ja 2013/32 tarjottu perhe-elämän suoja

29. On selvää, että yhteisen eurooppalaisen turvapaikkajärjestelmän kehittäminen vastaa unionin lainsäätäjän tahtoa kunnioittaa kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden perusoikeuksia, jotka perustuvat Geneven yleissopimukseen, perusoikeuskirjaan ja Euroopan ihmisoikeussopimukseen, ( 26 ) ja muun muassa oikeutta perhe-elämän kunnioittamiseen.

30. Sekä direktiivi 2011/95 että direktiivi 2013/32 annettiin SEUT 78 artiklan perusteella ja siinä mainitun tavoitteen, Geneven yleissopimuksen mukaisen turvapaikka-asioita sekä toissijaista ja tilapäistä suojelua koskevan unionin yhteisen politiikan, toteuttamiseksi ja perusoikeuskirjan 18 artiklan noudattamisen varmistamiseksi. Näiden molempien direktiivien johdanto-osan kolmannesta perustelukappaleesta ilmenee lisäksi, että unionin lainsäätäjä on Tampereen Eurooppa-neuvoston päätelmiin nojautuen pyrkinyt siihen, että yhteinen eurooppalainen turvapaikkajärjestelmä, jonka määrittämiseen kyseiset direktiivit myötävaikuttavat, perustuu Geneven yleissopimuksen täysimääräiseen ja kokonaisvaltaiseen soveltamiseen. ( 27 ) Tämän yleissopimuksen tekstin laatineen Yhdistyneiden kansakuntien täysivaltaisten edustajien kokouksen päätösasiakirjassa tunnustetaan nimenomaisesti pakolaisen ”keskeinen oikeus” perheen yhtenäisyyteen ja suositellaan, että allekirjoittajavaltiot toteuttavat tarvittavat toimenpiteet perheen yhtenäisyyden säilyttämiseksi ja yleisemmin pakolaisen perheen suojelemiseksi, mikä ilmentää pakolaisen oikeuden perheensä yhtenäisyyteen ja kansainvälisen suojelun logiikan välistä läheistä yhteyttä. ( 28 )

31. Direktiivillä 2011/95 pyritään varmistamaan ihmisarvon kunnioitus sekä ”turvapaikanhakijoiden ja heidän mukanaan tulevien perheenjäsenten” oikeus turvapaikkaan (johdanto-osan 16 perustelukappale) ja velvoitetaan nimenomaisesti valtiot varmistamaan perheen yhtenäisyyden säilyttäminen säätämällä useita oikeuksia kansainvälistä suojelua saavan henkilön perheenjäsenille (23 artiklan 1 ja 2 kohta), ja tavoitteena on helpottaa näiden henkilöiden kotoutumista vastaanottavaan jäsenvaltioon. Direktiivin 2013/32 johdanto-osan 60 perustelukappaleessa todetaan, että tässä direktiivissä kunnioitetaan perusoikeuksia ja noudatetaan perusoikeuskirjassa tunnustettuja periaatteita. Tällä direktiivillä pyritään erityisesti varmistamaan ihmisarvon täysimääräinen kunnioittaminen ja edistämään muun muassa perusoikeuskirjan 18 ja 24 artiklan soveltamista, ja direktiivi on pantava täytäntöön niiden mukaisesti. Vaikka perusoikeuskirjan 7 artiklassa tarkoitettu perhe-elämän suoja ei ole kyseisen direktiivin tärkeimpien tavoitteiden joukossa, on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tätä artiklaa on luettava yhdessä perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdassa todetun, lapsen edun huomioon ottamista koskevan velvollisuuden kanssa ja ottaen huomioon saman artiklan 3 kohdassa ilmaistu lapsen tarve ylläpitää henkilökohtaisia suhteita kumpaankin vanhempaansa säännöllisesti. ( 29 )

32. Direktiivin 2013/32 johdanto-osan 33 perustelukappaleessa todetaan selvästi, että jäsenvaltioiden on tätä direktiiviä soveltaessaan otettava ensisijaisesti huomioon lapsen etu ( 30 ) perusoikeuskirjan ja vuoden 1989 lapsen oikeuksia koskevan kansainvälisen yleissopimuksen ( 31 ) mukaisesti, mikä ilmenee tämän direktiivin 25 artiklan 6 kohdassa säädetyssä nimenomaisessa ja yleisessä velvollisuudessa. Lapsen edun arvioimiseksi jäsenvaltioiden on otettava asianmukaisesti huomioon alaikäisen hyvinvointi ja sosiaalinen kehitys, hänen taustansa mukaan lukien. Direktiivin 2013/32 säännöksiä ei siis voida tulkita siten, että niissä ei otettaisi huomioon lapsen perusoikeutta ylläpitää henkilökohtaisia suhteita vanhempiinsa säännöllisesti; sen kunnioittaminen kietoutuu kiistatta yhteen lapsen edun kanssa. ( 32 ) On syytä muistaa, että jäsenvaltioiden tehtävänä on paitsi tulkita kansallista oikeuttaan unionin oikeuden mukaisesti myös varoa tukeutumasta sellaiseen johdetun oikeuden säädöksen tulkintaan, joka johtaisi ristiriitaan unionin oikeusjärjestyksessä suojattujen perusoikeuksien kanssa. ( 33 )

33. Tässä yhteydessä ( 34 ) on katsottava, että jos kansainvälistä suojelua hakeva henkilö siinä tapauksessa, että hänet palautetaan pakolaisaseman tai toissijaista suojelua hänelle alun perin myöntäneeseen jäsenvaltioon, altistuisi vakavalle vaaralle tulla kohdelluksi perusoikeuskirjan 7 artiklan, luettuna yhdessä sen 18 ja 24 artiklan kanssa, vastaisesti, jäsenvaltiolla, jossa uusi hakemus on jätetty, ei pitäisi olla mahdollisuutta vedota tämän viimeksi mainitun hakemuksen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumiseen. Tässä tilanteessa on mielestäni kyse poikkeuksellisuudesta, jota unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä ( 35 ) edellytetään keskinäisen luottamuksen periaatteesta seuraavan olettaman kumoamiseksi.

34. Vakavaa vaaraa tulla kohdelluksi perusoikeuskirjan 7 artiklan, luettuna yhdessä sen 18 ja 24 artiklan kanssa, vastaisesti voidaan arvioida vasta sen jälkeen, kun hakijalle on tarjottu tilaisuus esittää direktiivin 2013/32 artiklan 14 artiklan 1 kohdassa ja 34 artiklan 1 kohdassa säädetyn hakemuksen tutkittavaksi ottamista koskevan henkilökohtaisen puhuttelun kuluessa kaikki sellaiset seikat ja erityisesti hänen henkilökohtaiseen tilanteeseensa liittyvät seikat, jotka ovat omiaan vahvistamaan, että kyse on mainitusta vaarasta. Jos siis määrittävä viranomainen aikoo katsoa kansainvälistä suojelua koskevalta hakemukselta puuttuvan tutkittavaksi ottamisen edellytykset direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetun perusteen nojalla, tällä puhuttelulla on pyrittävä antamaan hakijalle paitsi tilaisuus ilmaista näkemyksensä siitä, onko toinen jäsenvaltio tosiasiallisesti myöntänyt hänelle kansainvälistä suojelua, myös ennen kaikkea mahdollisuus esittää kaikki hänen erityiselle tilanteelleen ominaiset seikat, jotta kyseinen viranomainen voi sulkea pois sen, että hakijaan kohdistuisi, jos hänet palautettaisiin kyseiseen toiseen jäsenvaltioon, edellä mainittu vaara. ( 36 )

35. Määritettäessä vakavaa vaaraa tämän perhe-elämän kunnioittamista koskevan perusoikeuden loukkaamisesta, arvioituna yhdessä lapsen edun huomioon ottamista koskevan velvollisuuden kanssa, on otettava huomioon kaksi seikkaa: kansainvälistä suojelua hakevan henkilön oikeudellinen asema siinä jäsenvaltiossa, jossa hän oleskelee kyseistä suojelua saavan perheenjäsenensä kanssa, sekä asianomaisen henkilön ja tämän perheenjäsenen välisten suhteiden luonne.

2. Hakijan asema vastaanottavassa jäsenvaltiossa

36. Se, että hakijalla on asema, joka varmistaa hänelle tietyn vakauden ja turvallisuuden vastaanottavassa jäsenvaltiossa oleskelun osalta, nähdäkseni poistaa kokonaan ensimmäiseen jäsenvaltioon palauttamisen riskin ja vastaavasti takaa perheen yhtenäisyyden vastaanottavassa valtiossa. Osapuolet vetoavat tältä osin siihen, että oikeus perhe-elämän kunnioittamiseen ja lapsen etu taataan asian olosuhteisiin nähden asianmukaisilla oikeudellisilla välineillä, nimittäin direktiivin 2011/95 23 artiklalla ja direktiivillä 2003/86, joiden täytäntöönpanon avulla pääasian valittajalle voidaan tarjota asianmukainen asema.

a) Direktiivin 2011/95 23 artikla

37. Direktiivin 2011/95 VII luvussa, jonka otsikkona on ”Kansainvälisen suojelun sisältö”, määritellään oikeudet, joita voivat saada pakolaisaseman tai toissijaisen suojelun hakijat, joiden hakemus on hyväksytty, ( 37 ) ja joihin kuuluu perheen yhtenäisyyden säilyttäminen tämän direktiivin 23 artiklan mukaisesti. Tässä viimeksi mainitussa säännöksessä nimittäin edellytetään, että jäsenvaltiot mukauttavat kansallista oikeuttaan siten, että direktiivin 2 artiklan j alakohdassa tarkoitetuilla pakolaisaseman tai toissijaisen suojeluaseman saaneen henkilön perheenjäsenillä on tietyin edellytyksin oikeus hakea direktiivin 2011/95 24–35 artiklassa tarkoitettuja etuuksia, joihin kuuluvat muiden muassa oleskeluluvan myöntäminen, mahdollisuus työntekoon tai mahdollisuus koulutukseen ja joiden tarkoituksena on perheen yhtenäisyyden säilyttäminen. ( 38 ) Tämän erityisen oikeudellisen järjestelmän tarkoituksena on varmistaa mahdollisimman hyvin kansainvälistä suojelua saavan henkilön ja tämän perheenjäsenten kotoutuminen vastaanottavaan jäsenvaltioon.

38. Direktiivin 2011/95 23 artiklan soveltaminen edellyttää kolmen kumulatiivisen edellytyksen täyttymistä. Ensinnäkin kyseisten etuuksien mahdollisen saajan on oltava tämän direktiivin 2 artiklan j alakohdassa tarkoitettu perheenjäsen. Toiseksi hän ei henkilökohtaisesti täytä kansainvälisen suojelun myöntämisen edellytyksiä. Kolmanneksi hänen henkilökohtaisen oikeudellisen asemansa on oltava yhteensopiva direktiivillä 2011/95 säädettyjen etuuksien myöntämisen kanssa. ( 39 ) Mielestäni on paikallaan tarkastella erityisesti kahta ensimmäistä edellytystä.

39. Direktiivin 2011/95 2 artiklan j alakohta koskee kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen osalta kansainvälistä suojelua saavan samassa jäsenvaltiossa oleskelevia perheenjäseniä, jos perhe on muodostettu jo alkuperämaassa. Perheenjäsenen määritelmä käsittää isän, äidin tai muun aikuisen, joka on vastuussa alaikäisestä. Perhesiteiden on siis täytynyt syntyä ennen perheen tuloa vastaanottavaan jäsenvaltioon, ( 40 ) ja kyseessä olevien perheenjäsenten on oltava tässä valtiossa ”kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen osalta”, mikä ei tosin ole kovin selvä muotoilu. Yhdyn tältä osin julkisasiamies Richard de la Tourin ratkaisuehdotuksessaan Saksan liittotasavalta (Perheen yhtenäisyyden säilyttäminen) ( 41 ) tästä ilmaisusta esittämään näkemykseen, jonka mukaan tämä tarkoittaa, että perheenjäsenten on täytynyt tulla kansainvälistä suojelua saavan mukana alkuperämaasta vastaanottavaan jäsenvaltioon tehdäkseen siellä hakemuksensa, mikä on osoitus heidän halustaan pysyä yhdessä. Tämä tulkinta perustuu direktiivin 2011/95 johdanto-osan 16 perustelukappaleeseen, jossa täsmennetään, että unionin lainsäätäjän on varmistettava ”turvapaikanhakijoiden ja heidän mukanaan tulevien perheenjäsenten” oikeuksien kunnioitus. ( 42 )

40. Pääasian valittaja, joka on ilmeisesti naimattoman ja toissijaisen suojeluaseman saaneen alaikäisen tyttären isä, voi kuulua direktiivin 2011/95 2 artiklan j alakohdan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitettuun perheenjäsenten luokkaan, mikäli hän täyttää edellä mainitut kaksi osaedellytystä, mikä ei käy jälkimmäisen osalta selvästi ilmi unionin tuomioistuimelle esitetystä asiakirja-aineistosta. Ennakkoratkaisupyynnöstä ja pääasian valittajan valituksesta käy nimittäin ilmi, että valittaja pakeni maastaan vuoden 2013 lopulla ja tuli vuonna 2014 Itävaltaan, jossa hän sai 1.12.2015 pakolaisaseman. Hän lähti vuoden 2016 alussa Itävallasta ”päästäkseen muuttamaan” tyttäriensä ”luokse” Belgiaan, jossa nämä saivat toissijaisen suojeluaseman 14.12.2016, ja jätti kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa vasta 14.6.2018. Tästä tosiseikkojen selostuksesta on mahdollista päätellä, että valittajalla ja hänen lapsillaan oli eri muuttoreitit, eikä valittaja tullut tyttäriensä mukana heidän matkustaessaan alkuperämaasta vastaanottavaan jäsenvaltioon.

41. Direktiivin 2011/95 23 artiklan 2 kohtaa sovelletaan ainoastaan kansainvälistä suojelua saavan henkilön perheenjäseniin, joille henkilökohtaisesti ei voida myöntää kansainvälistä suojelua. ( 43 ) Tämän säännöksen soveltaminen edellyttää siis kyseessä olevan perheenjäsenen jättämän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen sisällön tutkimista ja siitä seurannutta johtopäätöstä, jonka mukaan direktiivin 2011/95 9–10 ja 15 artiklassa täsmennetyn kaltaiset pakolaisaseman tai toissijaisen suojeluaseman myöntämisen aineelliset edellytykset eivät täyty. Direktiivin 2013/32 32 artiklan mukaan jäsenvaltiot voivat katsoa hakemuksen perusteettomaksi vain, jos määrittävä viranomainen on todennut, että hakijalla ei ole edellytyksiä kansainvälisen suojelun saamiseksi direktiivin 2011/95 nojalla. On selvää, että direktiivin 2013/32 33 artiklan perusteella tehtyä toteamusta kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumisesta ei edellä minkäänlainen hakemuksen sisällön arviointi, mistä unionin lainsäätäjä on nimenomaan halunnut vapauttaa asianomaisen jäsenvaltion menettelylliseen ekonomiaan liittyvistä syistä. Direktiivin 2011/95 23 artiklan 2 kohdan täytäntöönpano liittyy ainoastaan tilanteisiin, joissa kansainvälistä suojelua koskevaan hakemukseen ei voida soveltaa tutkimatta jättämisen perustetta.

42. Voidaan myös pohtia, onko direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetty erityinen tutkimatta jättämisen peruste mahdollista ottaa huomioon pelkästään tämän direktiivin 2011/95 23 artiklan 2 kohdan sovellettavuutta koskevan erityisen kysymyksen osalta. Kansainvälisen suojelun myöntämistä koskeva alkuperäinen päätös, joka on tehty hakemuksen sisällön tutkimisen jälkeen, liittyy direktiivillä 2011/95 käyttöön otettuun sääntelyjärjestelmään, johon kuuluvat jäsenvaltioille yhteiset käsitteet ja perusteet. On syytä muistaa, että direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohta on tällä direktiivillä käyttöön otetun yhteisen turvapaikkamenettelyn puitteissa ilmaus keskinäisen luottamuksen periaatteesta, joka edellyttää etenkin vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueen osalta sitä, että kukin jäsenvaltio katsoo – jollei kyse ole poikkeuksellisista olosuhteista –, että kaikki muut jäsenvaltiot noudattavat unionin oikeutta. ( 44 )Vaikka unionin oikeuden nykyisessä kehitysvaiheessa ei ole kaikille jäsenvaltioille yhteistä ”eurooppalaista” pakolaisasemaa tai toissijaista suojeluasemaa, direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdan täytäntöönpanolla voidaan tunnustaa implisiittisesti ensimmäisen jäsenvaltion tekemä asianmukainen arviointi kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen perusteltavuudesta.

43. Riippumatta siitä, tarkastellaanko hakemuksen tutkimatta jättämistä koskevaa päätöstä pelkästään sen menettelyllisen luonteen kannalta vai yhdessä edellä mainitun erityisen tutkimatta jättämisen perusteen kanssa, tästä päätöksestä aiheutunut tilanne näyttää tässä tilanteessa johtavan päätelmään, jonka mukaan pääasian valittaja, jolla on vahvistettu olevan pakolaisasema, ei voi saada direktiivin 2011/95 24–35 artiklassa säädettyjä etuuksia, koska saman säädöksen 23 artiklan 2 kohta ei ole sovellettavissa. ( 45 ) Tällä viimeksi mainitulla säännöksellä ei siis voida taata pääasian valittajalle keinoa oleskeluluvan saamiseen, jotta hän voisi oleskella samassa jäsenvaltiossa lastensa kanssa ja välttää siten riskin perhe-elämän kunnioittamista koskevan perusoikeuden loukkaamisesta.

b) Direktiivi 2003/86

44. Direktiivin 2003/86 1 artiklan mukaan tämän direktiivin tavoitteena on vahvistaa edellytykset, joiden täyttyessä jäsenvaltioissa laillisesti oleskelevilla kolmansien maiden kansalaisilla on oikeus perheenyhdistämiseen. Yleisesti tämän direktiivin tavoitteina, sellaisina kuin ne on esitetty kyseisen direktiivin johdanto-osan neljännessä ja kahdeksannessa perustelukappaleessa, on edistää asianomaisten kolmansien maiden kansalaisten kotoutumista siten, että he voivat viettää normaalia perhe-elämää, ja säätää pakolaisille tavanomaista suotuisammista edellytyksistä perheenyhdistämiselle siten, että heidän erityinen tilanteensa otetaan huomioon. ( 46 )

45. Nämä direktiivin 2003/86 V luvussa säädetyt edellytykset koskevat kirjaimellisesti vain ”pakolaisten” perheenyhdistämistä. Tämän direktiivin 3 artiklan 2 kohdan c alakohdassa täsmennetään erityisesti, että tätä direktiiviä ei sovelleta, kun perheenkokoajalle, joka on kolmannen maan kansalainen, on myönnetty oikeus oleskella jäsenvaltiossa ”toissijaisen suojelun” perusteella kansainvälisten velvoitteiden, kansallisen lainsäädännön tai jäsenvaltioiden käytännön mukaisesti. Tällainen sanamuoto selittyy sillä, että unionin oikeudessa ei ollut direktiivin 2003/86 antamisajankohtana toissijaista suojeluasemaa. On todettava, että eurooppalainen turvapaikkasääntely on kehittynyt huomattavasti, kun tällainen asema on tunnustettu direktiivissä 2004/83/EY ( 47 ) ja molempia suojelujärjestelmiä lähennetty direktiivin 2011/95 kanssa. Viimeksi mainitun direktiivin johdanto-osan 8, 9 ja 39 perustelukappaleesta käy ilmi, että unionin lainsäätäjä on halunnut ottaa käyttöön kaikkien kansainvälistä suojelua saavien henkilöiden yhdenmukaisen aseman ja että se on tämän vuoksi päättänyt myöntää toissijaisen suojeluaseman saaneille henkilöille tarpeellisia ja objektiivisesti perusteltuja poikkeuksia lukuun ottamatta samat oikeudet ja etuudet, jotka pakolaisille myönnetään. ( 48 )

46. Huolimatta tästä huomattavasta kehityksestä ja Euroopan neuvoston ihmisoikeusvaltuutetun kysymyksistä, ( 49 ) jotka koskevat näiden kahden aseman välistä erilaista kohtelua, unionin tuomioistuin on katsonut, että direktiiviä 2003/86 on tulkittava siten, ettei sitä sovelleta kolmansien maiden kansalaisiin, jotka ovat toissijaisen suojeluaseman saajan perheenjäseniä. Se on tältä osin katsonut, että koska toissijaisen suojelun myöntämistä koskevat yhteiset perusteet ovat saaneet vaikutteensa jäsenvaltioissa voimassa olevista järjestelmistä, jotka kyseisillä perusteilla on tarkoitus yhdenmukaistaa, tarvittaessa korvaamalla ne, direktiivin 2003/86 3 artiklan 2 kohdan c alakohta menettäisi suuren osan tehokkaasta vaikutuksestaan, jos sitä olisi tulkittava siten, ettei se koske unionin oikeudessa säädetyn toissijaisen suojeluaseman saajia. ( 50 ) On selvää, että pääasian valittajan alaikäisellä lapsella, joka on direktiivin 2003/86 2 artiklan c alakohdassa tarkoitettu mahdollinen perheenkokoaja, on Belgiassa oleskelulupa toissijaisen suojeluasemansa perusteella, mikä estää perheenyhdistämisen tässä maassa edellä mainitun oikeuskäytännön mukaisesti.

47. Kun otetaan huomioon tämä toteamus, komissio viittaa mahdollisuuteen hakea perheenyhdistämistä Itävallassa, jossa pääasian valittajalla on pakolaisasema, sekä Belgian lainsäädäntöön, jossa tällainen perheenyhdistäminen hyväksytään, kun perheenkokoajalla on toissijainen suojeluasema, muun muassa suhteessa tällaisen aseman saaneen isään tai äitiin, joka tulee asumaan hänen kanssaan, jos perheenkokoaja on alle 18-vuotias ja tullut Belgiaan ilman hänestä lain mukaan vastuussa olevaa täysi-ikäistä ulkomaalaista eikä häntä sittemmin ole otettu tällaisen henkilön huostaan tai hänet on jätetty yksin sen jälkeen, kun hän on saapunut Belgiaan. Ensimmäiseen edellä mainittuun ratkaisuun liittyy mielestäni useita vaikeuksia, joita voidaan pitää ylitsepääsemättöminä.

48. Direktiivin 2003/86 täytäntöönpano voi ensinnäkin johtaa perheenjäsenten tilapäiseen erottamiseen toisistaan. Direktiivin 2003/86 2 artiklan a–d alakohdan mukaan tätä direktiiviä sovelletaan ainoastaan perheenkokoajaan, joka on kolmannen maan kansalainen, toisin sanoen henkilöön, joka ei ole SEUT 20 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu unionin kansalainen, joka ”oleskelee laillisesti jäsenvaltiossa” ja joka hakee tai jonka perheenjäsenet hakevat perheenyhdistämistä päästäkseen muuttamaan perheenkokoajan luokse, sekä kolmannen maan kansalaisen perheenjäseniin, jotka tulevat perheenkokoajan luokse perheyhteyden säilyttämistä varten riippumatta siitä, ovatko perhesuhteet muodostuneet jo ennen perheenkokoajan maahantuloa vai vasta sen jälkeen. Tämä hakemus on lähtökohtaisesti esitettävä ja käsiteltävä, kun kyseiset perheenjäsenet oleskelevat sen jäsenvaltion alueen ulkopuolella, jossa perheenkokoaja oleskelee. ( 51 ) Pääasian valittaja voitaisiin siis tarvittaessa pakottaa lähtemään Belgiasta ja tyttäriensä luota, ( 52 ) jotta hän matkustaisi ja asettuisi yksin Itävaltaan, jossa hän voi oleskella laillisesti hänelle myönnetyn pakolaisaseman perusteella. Hänen lapsensa eivät sitä vastoin voisi tulla kyseiseen maahan hakemuksen käsittelyn aikana, joka voi kestää yhdeksän kuukautta, ja tätä määräaikaa voidaan jatkaa. Direktiivin 2003/86 5 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan ja johdanto-osan seitsemännen perustelukappaleen perusteella jäsenvaltiot voivat kuitenkin poiketa ensimmäisen alakohdan pääsäännöstä ja hyväksyä myös hakemuksen, joka esitetään sen jälkeen, kun perheenjäsenet ovat jo tulleet sen alueelle, ja jäsenvaltiot voivat tehdä näin ”asianmukaisissa olosuhteissa”, joiden määrittäminen kuuluu niiden laajaan harkintavaltaan.

49. Toiseksi on mahdollista, että pääasian valittajaan ei voida soveltaa kaikkia direktiivin 2003/86 säännöksiä, joissa säädetään pakolaisten perheenyhdistämistä koskevien hakemusten suotuisammasta kohtelusta. Tämän direktiivin 12 artiklan 1 kohdassa säädetään poikkeuksena, että jäsenvaltiot eivät saa pakolaisen tai hänen perheensä osalta pyytää todisteita siitä, että perheenkokoajalla on asianmukainen asunto, sairausvakuutus sekä vakaat tulot ja varat, jotka riittävät perheenkokoajan ja hänen perheensä ylläpitoon. Sen lisäksi, että tämä poikkeus ei koske täysi-ikäisten lasten perheenyhdistämistä, tämän artiklan saman kohdan 3 alakohdan mukaan jäsenvaltiot voivat edellyttää, että pakolainen täyttää kyseisen direktiivin 7 artiklassa tarkoitetut edellytykset, jos perheenyhdistämistä koskevaa hakemusta ei esitetä kolmen kuukauden kuluessa pakolaisaseman myöntämisestä. Käsiteltävässä asiassa on selvää, että perheenyhdistämistä koskeva hakemus esitetään yli kolmen kuukauden kuluttua pakolaisaseman myöntämisestä 1.12.2015. Kyseisten edellytysten täyttäminen voisi osoittautua erityisen ongelmalliseksi pääasian valittajalle, joka on asunut useita vuosia Belgiassa lastensa kanssa.

50. Kolmanneksi direktiivin 2003/86 täytäntöönpano voi johtaa sisarusten toisistaan erottamiseen. ( 53 ) Tämän direktiivin 4 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädetään, että jäsenvaltiot ”voivat” sallia perheenkokoajan täysi-ikäisten naimattomien lasten, jotka ”eivät terveydentilansa vuoksi voi itse huolehtia toimeentulostaan”, maahantulon ja maassa oleskelun. Jäsenvaltioilla ei siis ole minkäänlaista velvollisuutta sallia perheenkokoajan täysi-ikäisten lasten tuloa alueelleen, ja mikäli ne sen sallivat, luvan saamisen edellytyksenä on välttämättä näyttö riippuvuussuhteesta kyseiseen vanhempaan, eikä unionin tuomioistuimelle esitetystä asiakirja-aineistosta ilmene tällaista tilannetta.

51. Neljänneksi Itävallassa tapahtuvan perheen jälleenyhdistämisen seurauksena olisi tosiasiallisesti se, että lapset menettäisivät Belgian kuningaskunnassa myönnetyn toissijaisen suojeluaseman ja siitä seuraavat etuudet. Jos asianomaiset henkilöt päättäisivät tehdä kansainvälistä suojelua koskevat hakemukset Itävallassa, hakemukset voitaisiin myös jättää tutkimatta samalla perusteella, jolla heidän isänsä hakemus on jätetty tutkimatta ja joka on pääasian kohteena. ( 54 ) Direktiivin 2003/86 nojalla hyväksytyn perheenyhdistämisen seurauksena pääasian valittajan lapset olisivat perheenkokoajan perheenjäsenen asemassa eli oikeudellisesti häneen nähden riippuvuussuhteessa, joka voi kestää useita vuosia ennen kuin nämä lapset voivat saada erillisen oleskeluluvan. ( 55 ) Lisäksi etuuksien, jotka kolmannen maan kansalaisen perheenjäsenet saavat direktiivin 2003/86 perusteella, ja kansainvälistä suojelua saaville henkilöille annettujen oikeuksien välillä on todellisia eroja, ja tässä vertailussa ensin mainitut ovat epäedullisemmassa asemassa. ( 56 ) Tämän toteamuksen lisäksi on mainittava ennakoitavissa olevat sopeutumisvaikeudet, jotka liittyvät uuteen asuinpaikkaan toisessa jäsenvaltiossa useiden Belgiassa vietettyjen vuosien jälkeen, ja tähän maahan kytkeytyvien sosiaalisten siteiden ja tunnesiteiden katkeaminen.

52. Tässä yhteydessä on huomattava, että direktiivin 2003/86 säännöksiä on tulkittava ja sovellettava perusoikeuskirjan 7 artiklan ja 24 artiklan 2 ja 3 kohdan valossa, mikä ilmenee myös kyseisen direktiivin johdanto-osan toisesta perustelukappaleesta ja 5 artiklan 5 kohdasta, joissa jäsenvaltiot velvoitetaan kyseisiä perheenyhdistämistä koskevia hakemuksia tutkiessaan ottamaan huomioon asianomaisten lasten etu ja suosimaan perhe-elämää. Tämän viimeksi mainitun tavoitteen lisäksi kyseisellä direktiivillä pyritään antamaan suojelua kolmansien maiden kansalaisille, erityisesti alaikäisille. ( 57 ) Edellä esitetyn vuoksi on mielestäni vaikeaa väittää, että direktiivin 2003/86 täytäntöönpano perheenyhdistämistä varten pakolaisaseman myöntäneessä jäsenvaltiossa, millä tämä normi siis saatetaan sovellettavaksi, olisi edellä mainittujen alaikäisen lapsen perusoikeuksien mukainen. Tämä ratkaisu johtaisi muun muassa toissijaisen suojeluaseman sekä siihen liittyvien etuuksien, joita ei lähtökohtaisesti voi saada takaisin uudessa vastaanottavassa valtiossa, menettämiseen ja mahdollisesti sisarusten toisistaan erottamiseen, mikä on perheenyhdistämisen yhteydessä vähintäänkin paradoksaalinen seuraus.

53. Siltä osin kuin kyse on toisesta ratkaisusta, joka perustuu Belgian lainsäädännössä tietyin edellytyksin hyväksyttyyn perheenyhdistämiseen, on palautettava mieleen direktiivin 2003/86 3 artiklan 5 kohdassa jäsenvaltioille annettu mahdollisuus myöntää pelkästään kansallisen oikeutensa perusteella oikeus maahantuloon ja maassa oleskeluun suotuisammin edellytyksin. Komissio toteaa direktiivin 2003/86 soveltamista koskevissa ohjeissaan, että toissijaista suojelua saavan henkilön humanitaarisen avun tarve ei eroa pakolaisten tarpeesta, ja kehottaa siksi jäsenvaltioita ottamaan käyttöön säännöt, joilla pakolaisille sekä toissijaista tai väliaikaista suojelua saaville henkilöille myönnetään samanlaiset oikeudet. ( 58 ) Vaikka monien jäsenvaltioiden kansallisessa lainsäädännössä säädetään toissijaista suojelua saavien mahdollisuudesta tehdä perheenyhdistämistä koskeva hakemus samoin edellytyksin kuin pakolaiset, kyseisten lainsäädäntöjen välillä on eroja, ja joihinkin sisältyy vielä merkittäviä eroja pakolaisten ja toissijaista suojelua saavien kohtelussa perheenyhdistämistä koskevien edellytysten osalta. ( 59 ) Tässä asiassa on todettava, että pääasian valittajan ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen tekemästä valituksesta ilmenee, että tämä valittaja on turhaan yrittänyt saada perheenyhdistämistä alaikäisen tyttärensä kanssa, koska hän ei ole voinut esittää toimivaltaisen kunnan viranomaisen vaatimia asiakirjoja. Ennakkoratkaisupyynnössä mainitaan myös, että asianomaisella henkilöllä ei ole oleskelulupaa Belgiassa. ( 60 )

54. Yleisesti on kuitenkin ajateltavissa, että kolmannen maan kansalainen, jolle on jo myönnetty ensimmäisessä jäsenvaltiossa kansainvälistä suojelua, päätyy matkustamaan toiseen jäsenvaltioon päästäkseen muuttamaan perheensä luokse ja jättää uuden suojelua koskevan hakemuksen tässä toisessa valtiossa ja saa samaan aikaan oleskeluluvan direktiivin 2003/86 13 artiklan 2 kohdan nojalla tai suotuisamman kansallisen täytäntöönpanolainsäädännön mukaisesti. Muussa tapauksessa tälle kansalaiselle voidaan myöntää muista syistä kuin kansainvälisen suojelun tarpeen perusteella eli harkinnanvaraisesti ja myötätunnosta tai humanitaarisista syistä kansallista suojelua, joka ei kuulu direktiivin 2011/95 soveltamisalaan. Direktiivin 2011/95 2 artiklan h alakohdan loppuosasta nimittäin ilmenee, että tässä direktiivissä sallitaan se, että vastaanottavat jäsenvaltiot voivat antaa kansallisen oikeutensa mukaan ”muunlaista” kansallista suojelua, jonka osana henkilöille, joilla ei ole pakolaisasemaa tai toissijaista suojeluasemaa, annetaan oikeus oleskella niiden alueella. ( 61 ) Näissä kummassakin tilanteessa pitäisi varmistaa, voidaanko näillä asemilla taata tietty oleskelun ja myöhemmin perheen yhtenäisyyden vakaus tässä valtiossa. Mikäli näin on, vastaanottavan jäsenvaltion pitäisi mielestäni voida käyttää direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdassa sille annettua mahdollisuutta jättää tutkimatta kansainvälistä suojelua koskeva hakemus riippumatta hakijan ja kyseessä olevan perheenjäsenen välisen suhteen arvioinnista. ( 62 )

3. Hakijan ja hänen perheenjäsenensä välinen suhde

55. Perusoikeuskirjan selityksistä ilmenevällä tavalla ja perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan mukaisesti perusoikeuskirjan 7 artiklassa taatuilla oikeuksilla on sama merkitys ja sama ulottuvuus kuin Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa, sellaisena kuin sitä on tulkittu Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä, taatuilla oikeuksilla. Asioissa, jotka koskevat sekä perhe-elämää ( 63 ) että maahanmuuttoa, Euroopan ihmisoikeustuomioistuin vertailee esillä olevia intressejä eli asianomaisten henkilöiden henkilökohtaista intressiä perhe-elämän viettämiseen tietyn maan alueella ja valtion tavoittelemaa yleistä etua, tässä tapauksessa maahantulon valvontaa. Kun kyse on lapsista, Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoo, että huomioon on otettava lasten etu. Tämän nimenomaisen seikan osalta se muistuttaa, että ajatuksesta, jonka mukaan lapsen edulle on annettava etusija kaikissa häntä koskevissa päätöksissä, vallitsee laaja yksimielisyys erityisesti kansainvälisessä oikeudessa. Lapsen etu ei toki yksinään ole ratkaiseva, mutta sille on eittämättä annettava merkittävä painoarvo. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin kiinnittää siten perheenyhdistämistä koskevissa asioissa erityistä huomiota kyseessä olevien alaikäisten tilanteeseen, erityisesti heidän ikäänsä, heidän tilanteeseensa kyseessä olevassa maassa tai kyseessä olevissa maissa ja siihen, missä määrin he ovat riippuvaisia vanhemmistaan. ( 64 )

56. On huomattava, että myös unionin tuomioistuin käyttää tätä riippuvuussuhteen käsitettä maahantuloasioita koskevassa oikeuskäytännössään. ( 65 ) Tämä koskee siten johdetun oleskeluoikeuden myöntämistä unionin alueella SEUT 20 ja SEUT 21 artiklan perusteella kolmannen maan kansalaiselle, jonka perheenjäsen on unionin kansalainen, kun heidän välillään on sellainen riippuvuussuhde, että se johtaisi siihen, että unionin kansalaisen on tosiasiassa pakko matkustaa kyseessä olevan kolmannen maan kansalaisen mukana ja lähteä koko unionin alueelta. ( 66 ) On myös mahdollista viitata unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, joka koskee direktiivin 2003/86 17 artiklassa edellytettyä perheenyhdistämistä koskevien hakemusten yksilöllistä käsittelyä, jossa on otettava huomioon kaikki käsillä olevan asian merkitykselliset seikat ja kiinnitettävä erityistä huomiota asianomaisten lasten etuun ja perhe-elämän edistämisestä huolehtimiseen, ja riippuvuuden aste vanhempiin nähden on yksi näistä seikoista. ( 67 )

57. Tässä tilanteessa toimivaltaisen kansallisen viranomaisen on arvioinnissa, joka koskee vakavaa vaaraa tulla kohdelluksi perusoikeuskirjan 7 artiklan, luettuna yhdessä sen 24 artiklan kanssa, vastaisesti ja joka seuraa direktiivin 2013/32 14 ja 34 artiklassa säädettyä henkilökohtaista puhuttelua, otettava huomioon kaikki asian kannalta merkitykselliset seikat, joita ovat muun muassa lapsen ikä, hänen tilanteensa kyseessä olevassa maassa ( 68 ) ja lapsen riippuvuuden aste vanhempiinsa nähden, kun otetaan huomioon hänen fyysinen ja tunnetason kehityksensä ja hänen tunnesiteensä lujuus vanhempiinsa, sillä tämän kaiken perusteella voidaan osoittaa vaara, jonka lapsen erottaminen vanhemmistaan aiheuttaisi vanhempien ja lapsen väliselle suhteelle ja kyseisen lapsen tasapainolle. Näin ollen se, että vanhempi asuu yhdessä alaikäisen lapsen kanssa, on yksi niistä merkityksellisistä seikoista, joka on otettava huomioon määritettäessä sitä, onko heidän välillään riippuvuussuhde, mutta se ei ole kuitenkaan sen välttämätön edellytys. ( 69 )

D Välipäätelmä

58. Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin toteaa, että direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltio käyttää tässä säännöksessä tarkoitettua mahdollisuutta jättää pakolaisaseman myöntämistä koskeva hakemus tutkimatta sillä perusteella, että toinen jäsenvaltio on jo myöntänyt hakijalle tällaisen aseman, jos siinä tapauksessa, että hakija palautetaan tähän toiseen jäsenvaltioon, hän altistuu vakavalle vaaralle tulla kohdelluksi perusoikeuskirjan 7 artiklassa tarkoitetun perhe-elämän kunnioittamista koskevan oikeuden vastaisesti, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdassa vahvistetun lapsen edun huomioon ottamista koskevan velvollisuuden kanssa. Tämä tulkinta ei mielestäni ole ristiriidassa kyseisen direktiivin tavoitteiden ja yleisemmin yhteisen eurooppalaisen turvapaikkajärjestelmän tavoitteiden kanssa.

59. Menettelyllisen ekonomian kannalta ei voida pätevästi vedota toimivaltaisten kansallisten viranomaisten ylimääräiseen tai suhteettoman suureen työtaakkaan direktiivillä 2013/32 jo asetettujen menettelyllisten vaatimusten osalta ja erityisesti sen velvollisuuden osalta, joka koskee henkilökohtaisen puhuttelun suorittamista ennen jokaista päätöstä, myös ennen hakemuksen tutkimatta jättämistä koskevaa päätöstä. Tällaisella puhuttelulla voidaan sekä täsmentää hakijan perhetilannetta että tarvittaessa arvioida hänen tarvettaan kansainväliseen suojeluun. Tässä menettelyssä toimivaltainen viranomainen voi siis arvioida mahdollisimman hyvin ja nopeasti hakijan tilannetta sekä asianomaisen henkilön että jäsenvaltion edun kannalta, mikä osaltaan edistää hakemuksen käsittelyn nopeutta koskevan tavoitteen ja perusteellista tutkintaa koskevan vaatimuksen täyttämistä.

60. Siltä osin kuin kyse on jäsenvaltiosta toiseen liikkumisen estämisestä, mielestäni pääasian valittajan, joka on siirtynyt pakolaisaseman saamisen jälkeen toiseen jäsenvaltioon päästäkseen lastensa luokse ja asuakseen heidän kanssaan, tilanne ei varsinaisesti kuulu tähän käsitteeseen. Tämä siirtyminen unionin sisällä ei johdu yksinomaan, toisin kuin direktiivin 2013/32 johdanto-osan 13 perustelukappaleessa todetaan, jäsenvaltioiden lainsäädännöllisistä eroavuuksista vaan sen perusteena on perusoikeuskirjan 7 artiklassa tarkoitetun perusoikeuden toteutuminen. Valittajan toiminta ei toisin sanoen liity siihen, mitä yleisesti kutsutaan turvapaikkaa koskevaksi forum shoppingiksi, sillä asianomainen henkilö ei ole pyrkinyt saamaan parempaa oikeussuojaa tai laskelmoimaan eroavuuksilla jäsenvaltioiden sosiaalisen suojelun tasossa parempien aineellisten elinolosuhteiden saamiseksi. Kun otetaan huomioon direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 artiklan a alakohdan täytäntöönpanoa koskevan jäsenvaltioille asetetun kiellon edellytykset, järjestelmän tukkeutumista koskeva näkymä on mielestäni epätodennäköinen.

61. Tässä ratkaisuehdotuksessa suositeltu ratkaisu on mielestäni täysin yhdenmukainen niiden muiden tavoitteiden kanssa, jotka unionin lainsäätäjä pyrkii saavuttamaan yhteistä eurooppalaista turvapaikkajärjestelmää kehittämällä ja joita ovat muun muassa turvapaikkamenettelyjä koskevien normien yhdenmukaistaminen, kansainvälistä suojelua saavien henkilöiden ja heidän perheenjäsentensä suojelu ja kotouttaminen vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja lapsen edulle annettava etusija päätöksenteossa. Direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdan ehdotettu tulkinta on nähdäkseni asianmukainen asiayhteydessä, jossa kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden mahdolliset tilanteet unionin sisällä ovat erilaisia. Se, että tämä säännös on jäsenvaltioille valinnainen, että joissakin kansallisissa lainsäädännöissä, joilla direktiivin 2011/95 3 artikla pannaan täytäntöön, myönnetään automaattisesti johdettu pakolaisasema kansainvälistä suojelua saavan henkilön perheenjäsenelle ja että direktiivin 2003/86 kansallinen täytäntöönpano on toisinaan johtanut pakolaisaseman ja toissijaisen suojeluaseman yhdenmukaistamiseen, vaikuttaa osaltaan tähän epäyhtenäisyyteen, mikä on vastoin yhdenmukaistamisprosessin tavoitetta kohdella kansainvälistä suojelua hakevia henkilöitä samalla tavoin ja asianmukaisesti missä tahansa unionin alueella.

E Kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkittavaksi ottamisen seuraukset

62. Toisella ennakkoratkaisukysymyksellä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, onko direktiiviä 2011/95 tulkittava siten, että siinä velvoitetaan vastaanottava jäsenvaltio ulottamaan alaikäiselle lapselle myönnetty kansainvälinen suojelu hänen kanssaan asuvaan vanhempaan perusoikeuskirjan 7 artiklassa vahvistetun perhe-elämän kunnioittamista koskevan oikeuden mukaisesti, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun lapsen edun huomioon ottamista koskevan velvollisuuden kanssa. Tähän kysymykseen vastaamiseksi on mielestäni esitettävä useita huomautuksia, jotka liittyvät sen seurauksiin, että vastaanottavan jäsenvaltion on mahdotonta panna täytäntöön direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdassa sille annettu mahdollisuus, ja siis kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkittavaksi ottamisen seurauksiin.

63. On ensinnäkin huomattava, että direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetty tutkimatta jättämisen mekanismi on poikkeus jäsenvaltioiden velvollisuudesta tutkia kaikkien kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten sisältö eli arvioida, voiko asianomainen hakija saada kansainvälistä suojelua direktiivin 2011/95 mukaisesti. Direktiivissä 2011/95 puolestaan säädetään sen 1 artiklan mukaan vaatimuksista ensiksi kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, sitten pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä lopuksi myönnetyn suojelun sisällölle. Kuten unionin tuomioistuin on jo täsmentänyt, direktiivin 2011/95 13 ja 18 artiklasta, luettuina yhdessä direktiivin 2 artiklan d ja f alakohtaan sisältyvien ilmaisujen ”pakolainen” ja ”henkilö, joka voi saada toissijaista suojelua” määritelmien kanssa, ilmenee, että direktiivissä tarkoitettua kansainvälistä suojelua on lähtökohtaisesti myönnettävä kullekin kolmannen maan kansalaiselle ja kansalaisuudettomalle henkilölle, jolla on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi rotunsa, uskontonsa, kansallisuutensa, poliittisten mielipiteidensä tai tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään kuulumisensa vuoksi tai joka on todellisessa vaarassa kärsiä direktiivin 15 artiklassa tarkoitettua vakavaa haittaa. ( 70 )

64. Mikäli siis jäsenvaltio joutuisi tilanteeseen, jossa se ei voisi käyttää direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdassa sille annettua mahdollisuutta, sen pitäisi tutkia sille tehty kansainvälistä suojelua koskeva hakemus ja tarkistaa, täyttääkö kansainvälistä suojelua hakeva henkilö edellä kuvatut tämän suojelun myöntämiselle asetetut aineelliset edellytykset. Jäsenvaltion on siten pidettävä ja kohdeltava asianomaista kolmannen maan kansalaista ensi kertaa kansainvälistä suojelua hakevana henkilönä riippumatta toisen jäsenvaltion hänelle jo myöntämästä suojelusta. Unionin lainsäätäjä on selvästi ottanut huomioon tällaisen tilanteen seuraukset direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetun tutkimatta jättämisen mekanismin yhteydessä, ( 71 ) eikä sitä, että ensimmäinen jäsenvaltio on aiemmin myöntänyt kansainvälistä suojelua, voida enää ottaa millään tavoin huomioon hakemuksen sisältöä tutkittaessa, sillä muutoin tämä artikla menettäisi kokonaan tehokkaan vaikutuksensa. ( 72 )

65. Toiseksi kaikki osapuolet korostavat, että pääasian valittajan tekemän hakemuksen tarkoituksena on varmistaa tai sen ainoana perusteena on perheenyhdistäminen, sillä asianomaista henkilöä ei ole pannut liikkeelle tarve kansainväliseen suojeluun, joka on toteutunut jo Itävallassa. Hänen kansainvälistä suojelua koskeva hakemuksensa ei siis todellisuudessa koske kansainvälistä suojelua, eikä se voi direktiivin 2011/95 sanamuodon, yleisen systematiikan ja tavoitteiden perusteella johtaa kansainvälisen suojelun myöntämiseen. Mielestäni tältä osin on tarpeen erottaa selvästi toisistaan itse oikeudellinen väline, kansainvälistä suojelua koskeva hakemus ja sen tueksi esitetyt väitteet ja todisteet sekä kansainvälistä suojelua hakevan henkilön mahdollinen perimmäinen tavoite.

66. Kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsitteellä tarkoitetaan direktiivin 2013/32 2 artiklan b alakohdan mukaan ”kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön esittämää pyyntöä saada suojelua jostakin jäsenvaltiosta, kun hakijan voidaan katsoa hakevan pakolaisasemaa tai toissijaista suojeluasemaa ja kun hakija ei nimenomaisesti pyydä [direktiivin 2011/95] soveltamisalan ulkopuolelle jäävää muunlaista suojelua, jota voidaan pyytää erikseen”. Tämä hakemus katsotaan tehdyn heti, kun asianomainen henkilö on ilmaissut jollekin direktiivin 2013/32 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista viranomaisista halunsa saada kansainvälistä suojelua, eikä tämän halun ilmaisemisen edellytykseksi saada asettaa minkäänlaista hallinnollista muodollisuutta. ( 73 ) Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee yksiselitteisesti, että pääasian valittaja teki 14.6.2018 Belgiassa kansainvälistä suojelua koskevaksi hakemukseksi katsotun hakemuksen, jota toimivaltaiset viranomaiset käsittelivät tällaisena hakemuksena ja jonka ne jättivät tutkimatta direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdan kansallisten täytäntöönpanosäännösten perusteella.

67. Unionin tuomioistuin on aineelliselta kannalta todennut, että jäsenvaltioiden on direktiivin 2011/95 13 artiklan nojalla myönnettävä pakolaisasema sellaiselle kolmannen maan kansalaiselle tai kansalaisuudettomalle henkilölle, joka tämän direktiivin II ja III luvun mukaisesti täyttää aineelliset edellytykset, jotta häntä voidaan pitää pakolaisena, ilman että niillä olisi tältä osin harkintavaltaa. ( 74 ) Sama koskee analogisesti toissijaista suojeluasemaa, kun otetaan huomioon direktiivin 2011/95 18 artiklan samankaltainen sanamuoto. ( 75 ) Hakijan perimmäisellä ja asianmukaisella tavoitteella perheen yhtenäisyyden säilyttämiseen asianomaisessa jäsenvaltiossa ei ole asiassa merkitystä siitä lähtien, kun edellä mainitut edellytykset täyttyvät. Tässä yhteydessä kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen, joka perustuu pelkästään perheen yhtenäisyyden tarpeeseen tällaista suojaa saavan henkilön kanssa ilman minkäänlaista väitettä hakemuksen tekijään kohdistuvasta vainon tai vakavan uhan vaarasta, arviointi voi direktiivin 2011/95 säännösten perusteella johtaa ainoastaan hakemuksen hylkäämiseen aineellisesti. Tältä osin on korostettava, ettei tässä direktiivissä säädetä pakolaisaseman tai toissijaisen suojeluaseman ulottamisesta koskemaan henkilön, jolle tällainen asema on myönnetty, perheenjäseniä, mikä ei tarkoita sitä, ettei perhesidettä voitaisi koskaan ottaa huomioon kansainvälisen suojelun myöntämisessä. ( 76 )

68. Kuten direktiivin 2011/95 johdanto-osan 12 perustelukappaleesta ilmenee, kolmanneksi sen säännöksillä on tarkoitus varmistaa yhteisten perusteiden soveltaminen kansainvälistä suojelua tarvitsevien henkilöiden yksilöimiseen ja se, että nämä henkilöt saavat vähimmäistason mukaiset edut kaikissa jäsenvaltioissa. ( 77 ) Lisäksi direktiivin 2013/32 johdanto-osan 11 ja 12 perustelukappaleen sekä 1 artiklan mukaan kansainvälisen suojelun myöntäminen perustuu yhden ainoan menettelyn käsitteeseen ja yhteisiin vähimmäissääntöihin. ( 78 ) Näissä olosuhteissa voidaan katsoa, että eri jäsenvaltioiden toimivaltaisten kansallisten viranomaisten pitäisi kohdella samalla tavoin kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden tilanteita, jotka ovat todellisuudessa samankaltaisia, ja niissä pitäisi antaa aineellisesti sama ratkaisu. Pääasian valittajalle pitäisi toisin sanoen lähtökohtaisesti myöntää pakolaisasema Belgiassa, mikä johtaisi kansainvälisen suojelun päällekkäisyyteen. Vaikka direktiiveissä 2011/95 ja 2013/32 ei ole nimenomaisesti tarkoitettu tällaista tilannetta tai tällaisen tilanteen lakkaamista, se on kuitenkin mahdollinen seuraus direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdan täytäntöönpanon osalta jäsenvaltioille annetusta valinnaisuudesta, ja unionin tuomioistuin on implisiittisesti mutta välttämättä hyväksynyt sen tätä säännöstä koskevassa oikeuskäytännössään. ( 79 )

69. Tällaista tilannetta koskevan arvioinnin täydellisyyden vuoksi totean, että erityisesti siltä osin kuin kyse on pakolaisasemasta, direktiivin 2011/95 14 artiklassa, luettuna yhdessä sen 11 artiklan kanssa, todetaan tapaukset, joissa jäsenvaltiot voivat tai niiden täytyy peruuttaa, lakkauttaa tai jättää uusimatta tämä asema. Yksikään siinä tarkoitetuista tapauksista, joita on Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisvaltuutetun mukaan tulkittava suppeasti, ( 80 ) ei kata pakolaisaseman kahteen kertaan tunnustamista koskevaa tilannetta. On kuitenkin korostettava, että direktiivin 2013/32 45 artikla, jossa määritellään asianomaiselle henkilölle takeet, kun toimivaltainen kansallinen viranomainen harkitsee hänelle myönnetyn kansainvälisen suojelun poistamista direktiivin 2011/95 14 artiklan mukaisesti, sisältää 5 kohdan poikkeussäännöksen. Tässä kohdassa säädetään, että jäsenvaltiot voivat päättää, että kansainvälinen suojelu lakkaa lain nojalla olemasta voimassa, jos tällaista suojelua saava henkilö on yksiselitteisesti luopunut hänen tunnustamisestaan kansainvälistä suojelua saavaksi henkilöksi, mikä voisi mielestäni kattaa tilanteen, jossa toisessa jäsenvaltiossa on haettu ja sen jälkeen saatu ensimmäisessä jäsenvaltiossa myönnettyä suojelua. On todennäköisempää, että kahteen kertaan tunnustamista koskevan tilanteen seurauksena direktiivin 2011/95 24 artiklan nojalla ensimmäisessä jäsenvaltiossa automaattisesti saatua väliaikaista oleskelulupaa ei uusita, koska asianomainen henkilö ei hae sen uusimista tai koska hän ei ole kyseisen maan alueella tiettynä ajanjaksona ja on hankkinut uuden oleskeluluvan toisessa jäsenvaltiossa. Direktiivin 2011/95 johdanto-osan 40 perustelukappaleessa todetaan, että jäsenvaltiot voivat kansainvälisissä velvoitteissa asetetuissa rajoissa säätää, että työhön pääsyä, sosiaalihuoltoa, terveydenhuoltoa ja kotouttamispalveluja koskevien etuuksien myöntäminen edellyttää aiemmin myönnettyä oleskelulupaa. Nämä seikat ovat omiaan asettamaan kansainvälisen suojelun kahteen kertaan tunnustamisen merkityksen ja käytännön seuraukset oikeaan mittasuhteeseen.

70. Todettakoon vielä, että koska edes suuri todennäköisyys ei koskaan merkitse varmuutta, ei ole poissuljettua, että kansainvälistä suojelua koskevan toisen hakemuksen yksilöllinen arviointi sen jälkeen, kun tämä suojelu on myönnetty ensimmäisessä jäsenvaltiossa, voi johtaa tämän hakemuksen hylkäämiseen. Vaikka direktiiveillä 2011/95 ja 2013/32 käyttöön otettu sääntelyjärjestelmä merkitsee huomattavaa edistysaskelta kohti yhteistä eurooppalaista turvapaikkajärjestelmää, se ei ilmennä täydellistä yhdenmukaistamista. Kuten julkisasiamies Richard de la Tour korostaa, ( 81 ) tiettyjä direktiivin 2011/95 täytäntöönpanon kannalta keskeisiä käsitteitä ei ole määritelty stricto sensu, mikä jättää tilaa jäsenvaltioiden erilaisille arvioinneille ja johtaa unionin tuomioistuimelle esitettäviin unionin oikeuden tulkintaa koskeviin pyyntöihin. On kuitenkin huomattava, että mikäli kyseinen hakemus hylätään aineellisesti, toinen jäsenvaltio voi tarvittaessa antaa henkilölle, jonka hakemus on hylätty, direktiivin 2011/95 24–35 kohdassa säädetyt etuudet kyseisen direktiivin 23 artiklan mukaisesti.

V Ratkaisuehdotus

71. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Conseil d’État’lle seuraavasti: 1) Kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevista yhteisistä menettelyistä 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/32/EU 33 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltio käyttää tässä säännöksessä tarkoitettua mahdollisuutta jättää kansainvälistä suojelua koskeva hakemus tutkimatta sillä perusteella, että toinen jäsenvaltio on jo myöntänyt hakijalle tällaista suojelua, jos kyseisen hakijan palauttaminen tähän toiseen valtioon altistaisi hänet vakavalle vaaralle tulla kohdelluksi Euroopan unionin perusoikeuskirjan 7 artiklassa tarkoitetun perhe-elämän kunnioittamista koskevan oikeuden vastaisesti, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 18 artiklan ja 24 artiklan 2 kohdan kanssa. Se, että kansainvälistä suojelua hakeva henkilö on kansainvälistä suojelua vastaanottavassa jäsenvaltiossa jo saaneen alaikäisen lapsen vanhempi, voi johtaa toteamukseen tällaisesta vaarasta, edellyttäen, että toimivaltaiset kansalliset viranomaiset tarkistavat, ettei tällä hakijalla ole oikeudellista asemaa, joka takaisi hänelle vakinaisen oleskelun tässä valtiossa, ja että lapsen erottaminen vanhemmastaan voisi vahingoittaa heidän välistään suhdetta ja kyseisen lapsen tasapainoa. 2) Kyseisen hakijan tekemän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkittavaksi ottaminen edellyttää tämän hakemuksen sisällön tutkimista sen tarkistamiseksi, täyttyvätkö vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/95/EU 13 ja 18 artiklassa säädetyt tämän suojelun myöntämisen edellytykset. Tässä direktiivissä ei säädetä pakolaisaseman tai toissijaisen suojeluaseman ulottamisesta koskemaan henkilön, jolle tällainen asema on myönnetty, perheenjäseniä.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: ranska.

( 2 ) Kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevista yhteisistä menettelyistä 26.6.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2013, L 180, s. 60).

( 3 ) Vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2011, L 337, s. 9).

( 4 ) Oikeudesta perheenyhdistämiseen 22.9.2003 annettu neuvoston direktiivi (EUVL 2003, L 251, s. 12).

( 5 ) Ennakkoratkaisupyynnössä ei mainita nimenomaisesti perusoikeuskirjan 7 artiklaa vaan siinä viitataan perheen yhtenäisyyden periaatteeseen. Joka tapauksessa kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Ennakkoratkaisukysymyksiin on tämän vuoksi vastattava kaikkien niiden perussopimuksen ja johdetun oikeuden säännösten ja määräysten perusteella, joilla saattaa olla merkitystä esitetyn ongelman kannalta, myös niiden säännösten ja määräysten perusteella, joihin kansallinen tuomioistuin ei ole ennakkoratkaisupyynnössä viitannut (tuomio 29.10.2015, Nagy, C‑583/14, EU:C:2015:737, 21 kohta ja tuomio 11.4.2019, Repsol Butano ja DISA Gas, C‑473/17 ja C‑546/17, EU:C:2019:308, 38 kohta).

( 6 ) Ks. tuomio 6.6.2013, MA ym. (C‑648/11, EU:C:2013:367, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 7 ) Kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön johonkin jäsenvaltioon jättämän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteiden ja ‑menettelyjen vahvistamisesta 26.6.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2013, L 180, s. 31).

( 8 ) Ks. tuomio 19.3.2020, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Tompa) (C‑564/18, EU:C:2020:218, 29 kohta).

( 9 ) Ks. tuomio 19.3.2019, Ibrahim ym. (C‑297/17, C‑318/17, C‑319/17 ja C‑438/17, jäljempänä tuomio Ibrahim ym., EU:C:2019:219, 58 kohta). Tämä mahdollisuus johtaa väistämättä mahdollisiin eroihin kansallisissa lainsäädännöissä, jotka koskevat kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten tutkimatta jättämisen mekanismia.

( 10 ) On muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan poikkeuksia on tulkittava suppeasti (tuomio 29.4.2004, Kapper, C‑476/01, EU:C:2004:261, 72 kohta; tuomio 12.11.2009, TeliaSonera Finland, C‑192/08, EU:C:2009:696, 40 kohta ja tuomio 5.3.2015, Copydan Båndkopi, C‑463/12, EU:C:2015:144, 87 kohta).

( 11 ) Ks. tuomio 17.3.2016, Mirza (C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, 43 kohta).

( 12 ) Ks. tuomio Ibrahim ym., 77 kohta.

( 13 ) Ks. analogisesti Dublin II ‑asetuksen osalta tuomio 21.12.2011, N. S. ym. (C‑411/10 ja C‑493/10, EU:C:2011:865, 79 kohta).

( 14 ) Ks. tuomio 17.3.2016, Mirza (C‑695/15 PPU, EU:C:2016:188, 52 kohta) ja tuomio 10.12.2020, Minister for Justice and Equality (Kansainvälistä suojelua koskeva hakemus Irlannissa) (C‑616/19, EU:C:2020:1010, 51 ja 52 kohta).

( 15 ) Ks. direktiivin 2011/95 johdanto-osan 13 perustelukappale ja analogisesti pakolaisaseman myöntämistä tai poistamista koskevissa menettelyissä jäsenvaltioissa sovellettavista vähimmäisvaatimuksista 1.12.2005 annetun neuvoston direktiivin 2005/85/EY (EUVL 2005, L 326, s. 13 ja oikaisu EUVL 2006, L 236, s. 36) kanssa tuomio 10.12.2020, Minister for Justice and Equality (Kansainvälistä suojelua koskeva hakemus Irlannissa) (C‑616/19, EU:C:2020:1010, 51 ja 52 kohta).

( 16 ) Ks. direktiivin 2013/32 johdanto-osan 13 perustelukappale.

( 17 ) Lisäksi tuomiosta Ibrahim ym. (98 kohta) ilmenee, että sen ratkaisemiseksi, täyttääkö kolmannen maan kansalainen tai kansalaisuudeton henkilö kansainvälisen suojelun myöntämisen edellytykset, jäsenvaltioiden on direktiivin 2011/95 4 artiklan 3 kohdan mukaisesti arvioitava kukin kansainvälistä suojelua koskeva hakemus tapauskohtaisesti.

( 18 ) Ks. tuomio 16.7.2020, Addis (C‑517/17, EU:C:2020:579, 46–48 kohta).

( 19 ) Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, ettei pääasiassa ole kyse tällaisesta tapauksesta, jota tarkoitetaan direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan d alakohdassa ja 40 artiklassa. Unionin tuomioistuin täsmensi 9.9.2020 antamassaan tuomiossa Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Myöhemmän hakemuksen hylkääminen – Muutoksenhaun määräaika) (C‑651/19, EU:C:2020:681, 58 kohta), että jokaista kansainvälistä suojelua koskevaa myöhempää hakemusta edeltää ensimmäinen hakemus, joka on lopullisesti hylätty ja jonka yhteydessä toimivaltainen viranomainen on tutkinut perusteellisesti, täyttikö asianomainen hakija kansainvälisen suojelun saamisen edellytykset.

( 20 ) Ks. vastaavasti tuomio 16.7.2020, Addis (C‑517/17, EU:C:2020:579, 55 ja 59 kohta).

( 21 ) Ks. vastaavasti tuomio 16.7.2020, Addis (C‑517/17, EU:C:2020:579, 64 kohta).

( 22 ) Ks. tuomio Ibrahim ym., 101 kohta ja määräys 13.11.2019, Hamed ja Omar (C‑540/17 ja C‑541/17, ei julkaistu, EU:C:2019:964, 43 kohta).

( 23 ) Ks. vastaavasti tuomio Ibrahim ym., 83–86 kohta ja määräys 13.11.2019, Hamed ja Omar (C‑540/17 ja C‑541/17, ei julkaistu, EU:C:2019:964, 41 kohta).

( 24 ) Tämän johtopäätöksen vahvistaa se, että tuomion Ibrahim ym. 83 kohdassa käytetään sanaa ”erityisesti”.

( 25 ) Unionin tuomioistuin tarkasteli tuomiossa Ibrahim ym. (95–100 kohta) tämän säännöksen mahdollista rikkomista tilanteessa, jossa jäsenvaltio epää pakolaisaseman järjestelmällisesti ilman todellista tutkimista kansainvälistä suojelua hakevilta henkilöiltä, jotka täyttävät direktiivin 2011/95 II ja III luvussa säädetyt edellytykset. Vaikka unionin tuomioistuin katsoi, että tätä kohtelua ei voitu pitää perusoikeuskirjan 18 artiklasta johtuvien velvoitteiden mukaisena, se totesi kuitenkin, että muut jäsenvaltiot voivat jättää uuden hakemuksen tutkimatta direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdan, kun se luetaan keskinäisen luottamuksen periaatteen valossa, nojalla, sillä toissijaista suojelua myöntäneen jäsenvaltion on aloitettava uudelleen pakolaisaseman myöntämistä koskeva menettely.

( 26 ) Oikeus perhe-elämän kunnioittamiseen taataan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa, ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen mukaan perheen yhtenäisyys on pakolaisen keskeinen oikeus (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 10.7.2014, Tanda-Muzinga v. Ranska, CE:ECHR:2014:0710JUD000226010, 75 kohta). Unionin tuomioistuin täsmensi 27.6.2006 antamassaan tuomiossa parlamentti v. neuvosto (C‑540/03, EU:C:2006:429, 53 kohta), että vaikka Euroopan ihmisoikeussopimuksessa ei sellaisenaan taatakaan ulkomaalaisen oikeutta saapua tietyn maan alueelle tai oleskella siellä, henkilön poistamisella maasta, jossa hänen lähiomaisensa elävät, saatetaan puuttua perhe-elämän kunnioittamista koskevaan oikeuteen, sellaisena kuin tätä oikeutta suojataan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan 1 kappaleella.

( 27 ) Ks. vastaavasti tuomio Ibrahim ym., 97 kohta ja tuomio 23.5.2019, Bilali (C‑720/17, EU:C:2019:448, 54 kohta).

( 28 ) Ks. julkisasiamies Mengozzin ratkaisuehdotus Ahmedbekova (C‑652/16, EU:C:2018:514, 51 kohta) ja julkisasiamies Richard de la Tourin ratkaisuehdotus Saksan liittotasavalta (Perheen yhtenäisyyden säilyttäminen) (C‑91/20, EU:C:2021:384, 66 kohta).

( 29 ) Ks. tuomio 16.7.2020, Belgian valtio (Perheenyhdistäminen – Alaikäinen lapsi), C‑133/19, C‑136/19 ja C‑137/19, EU:C:2020:577, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 30 ) Lapsen edun huomioon ottaminen on yhteinen huolenaihe kaikissa yhteisen eurooppalaisen turvapaikkajärjestelmän muodostavissa oikeudellisissa välineissä.

( 31 ) Myös Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen 20.11.1989 antamalla päätöslauselmalla 44/25 hyväksytyssä ja 2.9.1990 voimaan tulleessa lapsen oikeuksia koskevassa yleissopimuksessa, joka sitoo kaikkia jäsenvaltioita, tunnustetaan perhe-elämän kunnioittamista koskeva periaate. Yleissopimus perustuu sen hyväksymiselle, että lapsen tulisi persoonallisuutensa täysipainoisen ja sopusointuisen kehityksen vuoksi kasvaa perheessä, mikä todetaan kyseisen yleissopimuksen kuudennessa perustelukappaleessa. Kyseisen yleissopimuksen 9 artiklassa määrätään näin ollen, että sopimusvaltiot takaavat, ettei lasta eroteta vanhemmistaan heidän tahtonsa vastaisesti (1 kappale), ja kunnioittavat vanhemmastaan tai vanhemmistaan erossa asuvan lapsen oikeutta ylläpitää henkilökohtaisia suhteita ja suoria yhteyksiä kumpaankin vanhempaansa säännöllisesti, paitsi jos se on lapsen edun vastaista (ks. vastaavasti tuomio 27.6.2006, parlamentti v. neuvosto, C 540/03, EU:C:2006:429, 57 kohta).

( 32 ) Ks. analogisesti tuomio 5.10.2010, McB. (C‑400/10 PPU, EU:C:2010:582, 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 33 ) Ks. tuomio 13.3.2019, E. (C‑635/17, EU:C:2019:192, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 34 ) Lisäksi on mahdollista viitata vielä asetuksen N:o 604/2013 johdanto-osan 17 perustelukappaleeseen ja 17 artiklan 2 kohtaan, joista seuraa, että jäsenvaltio voi poiketa vastuuperusteista erityisesti humanitaarisista syistä ja myötätunnosta, jotta perheenjäsenet, sukulaiset tai muut omaiset voidaan saattaa yhteen ja käsitellä sille tai jollekin toiselle jäsenvaltiolle jätetty kansainvälistä suojelua koskeva hakemus siinäkin tapauksessa, ettei se tässä asetuksessa säädettyjen velvoittavien perusteiden mukaan ole vastuussa hakemuksen käsittelystä.

( 35 ) Ks. tuomio Ibrahim ym., 84 kohta.

( 36 ) Ks. analogisesti tuomio 16.7.2020, Addis (C‑517/17, EU:C:2020:579, 49 ja 53 kohta).

( 37 ) Ks. analogisesti tuomio 24.6.2015, T. (C‑373/13, EU:C:2015:413, 68 kohta).

( 38 ) Ks. vastaavasti tuomio 4.10.2018, Ahmedbekova (C‑652/16, EU:C:2018:801, 68 kohta).

( 39 ) On syytä täsmentää, että näiden kolmen edellytyksen täyttyminen voi osoittautua riittämättömäksi, jos kyseessä oleva henkilö kuuluu johonkin direktiivin 2011/95 III ja V luvussa tarkoitetuista tapauksista, joissa kansainvälisen suojelun myöntäminen on poissuljettua. Lisäksi kyseisen direktiivin 23 artiklan 4 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat aina jättää myöntämättä tämän artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitetut etuudet, rajoittaa niitä tai peruuttaa ne kansalliseen turvallisuuteen ja yleiseen järjestykseen liittyvistä syistä.

( 40 ) Direktiivillä 2011/95 ei ole tarkoitus suojata perhesiteitä, jotka ovat syntyneet sen jälkeen, kun turvapaikanhakija on tullut vastaanottavaan jäsenvaltioon. Tämä erottaa sen direktiivistä 2003/86, jota sovelletaan myös perhesiteisiin, jotka ovat muodostuneet sen jälkeen, kun perheenkokoaja on tullut kyseessä olevan jäsenvaltion alueelle (ks. direktiivin 2003/86 2 artiklan d alakohta).

( 41 ) C‑91/20, EU:C:2021:384, 55 kohta.

( 42 ) Tämä toinen edellytys on uusi erottava tekijä suhteessa direktiivillä 2003/86 käyttöön otettuun perheenyhdistämistä koskevaan järjestelmään, sillä direktiivin 2003/86 5 artiklan 3 kohdassa säädetään, että perheenyhdistämistä koskeva hakemus on poikkeustapauksia lukuun ottamatta esitettävä, ”kun kyseiset perheenjäsenet oleskelevat sen jäsenvaltion alueen ulkopuolella, jossa perheenkokoaja oleskelee”.

( 43 ) Kyseessä oleva perheenjäsen ei toisin sanoen voi saada mahdollisimman suurta suojaa, sillä häneen ei kohdistu vainon tai vakavan vaaran riskiä, mutta sen varmistamiseksi, että perheen yhtenäisyys suojaa saavan henkilön kanssa säilytetään, hän voi saada erilaisia etuuksia, jotka asettavat hänet asemaan, joka on lähellä tämän suojaa saavan henkilön asemaa.

( 44 ) Ks. vastaavasti tuomio Ibrahim ym., 84 ja 85 kohta.

( 45 ) Komissio katsoo huomautustensa 39 kohdassa, että direktiivin 2011/95 23 artiklan 2 kohta ei ole sovellettavissa, kun otetaan huomioon pääasian valittajan pakolaisasema, mikä on myös pääasian vastapuolen kanta. Italian hallitus väittää sitä vastoin (huomautusten 27 kohta), että ”vaikka pääasian valittaja ei voi saada pakolaisasemaa (koska pakolaisasema on jo myönnetty toisessa jäsenvaltiossa), hän voi joka tapauksessa saada oleskeluluvan siinä valtiossa, jossa hänen alaikäinen tyttärensä on saanut toissijaista suojelua”, sekä muut direktiivin 2011/95 23 artiklan 2 kohdassa säädetyt etuudet. Tämän väitteen, jota ei ole perusteltu riittävästi, paikkansapitävyys merkitsisi sitä, että toimivaltaiset Belgian viranomaiset voisivat ottaa huomioon pakolaisaseman myöntämisen valittajalle sekä jättääkseen kansainvälistä suojelua koskevan toisen hakemuksen tutkimatta direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan a alakohdan perusteella että perustellakseen direktiivin 2011/95 23 artiklan 2 kohdan soveltamista, koska hän ei täytä tällaisen aseman saamisen edellytyksiä, mikä voi vaikuttaa itsessään epäjohdonmukaiselta.

( 46 ) Ks. tuomio 12.12.2019, Bevándorlási és Menekültügyi Hivatal (Perheenyhdistäminen – Pakolaisen sisar) (C‑519/18, EU:C:2019:1070, 34 ja 58 kohta).

( 47 ) Kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä 29.4.2004 annettu neuvoston direktiivi (EUVL 2004, L 304, s. 12).

( 48 ) Ks. tuomio 1.3.2016, Alo ja Osso (C‑443/14 ja C‑444/14, EU:C:2016:127, 32 kohta) ja tuomio 13.9.2018, Ahmed (C‑369/17, EU:C:2018:713, 42 kohta). On syytä korostaa, että vuoden 2011 aikana komissio käynnisti keskustelun tämän direktiivin mahdollisesta uudistamisesta Euroopan unionissa asuvien kolmansien maiden kansalaisten oikeudesta perheenyhdistämiseen (direktiivi 2003/86/EY) antamallaan vihreällä kirjalla (KOM(2011) 735 lopullinen). Yksi keskustelunaiheista koski juuri kysymystä toissijaisen suojelun jättämisestä direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Useiden kansainvälisten järjestöjen tuesta huolimatta kyseistä direktiiviä ei ole laadittu uudelleen sisällyttämällä toissijaista suojelua saavat henkilöt sen soveltamisalaan.

( 49 ) Euroopan neuvoston ihmisoikeusvaltuutettu on esittänyt epäilyjä siitä, onko toissijaisen suojeluaseman saajien jättäminen direktiivillä 2003/86 säädetyn järjestelmän ulkopuolelle yhdenmukaista Euroopan ihmisoikeussopimuksen kanssa (”Réaliser le droit au regroupement familial des réfugiés en Europe”, muistio 2017). Euroopan ihmisoikeustuomioistuin, jonka oli otettava kantaa toissijaisen tai tilapäisen suojeluaseman saajille asetetun perheenyhdistämistä koskevan kolmen vuoden odotusajan yhdenmukaisuuteen Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan kanssa, katsoi 9.7.2021 antamassaan tuomiossa M.A v. Tanska (CE:ECHR:2021:0709JUD000669718) tätä määräystä rikotun. Kyseinen tuomioistuin korosti tässä tuomiossa kuitenkin, että toissijaisen suojeluaseman saajien tilanne ei ole sama kuin pakolaisten tilanne (153 kohta) ja että jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta niiden arvioidessa toissijaisen suojeluaseman saajien oikeutta perheenyhdistämiseen (155 kohta). Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ei siten kyseenalaista näiden kahden suojeluaseman välistä erottelua.

( 50 ) Ks. tuomio 7.11.2018, K ja B (C‑380/17, EU:C:2018:877, 33 kohta) ja tuomio 13.3.2019, E. (C‑635/17, EU:C:2019:192, 34 kohta). Ks. oikeuskirjallisuudessa esitetystä direktiivin 2003/86 suppeaa tulkintaa koskevasta toteamuksesta Peers S., EU Justice and Home Affairs Law (osa 1: EU Immigration and Asylum Law), 4. painos, OUP, Oxford 2016, s. 402.

( 51 ) Direktiivin 2003/86 5 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltiot päättävät, tekeekö maahantuloa ja maassaoleskelua koskevan hakemuksen perheenkokoaja vai yksi tai useampi perheenjäsen.

( 52 ) Tilanne vaikuttaa erityisen monimutkaiselta, sillä valituksen mukaan pääasian valittaja asuu alaikäisen tyttärensä, kumppaninsa (syyrialainen pakolainen), jonka luokse hänen tyttärensä on sijoitettu sijaisperheeseen, heidän yhteisen lapsensa ja kumppaninsa lasten kanssa.

( 53 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoo, että sisarusten kesken voi olla perhe-elämää, ja se on täsmentänyt, että lasten sijoittamista koskevissa menettelyissä pitäisi välttää sisarusten erottamista toisistaan, sillä se voi olla lapsen edun vastaista (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 18.2.1991, Moustaquim v. Belgia, CE:ECHR:1991:0218JUD001231386, 36 kohta ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 6.4.2010, Mustafa ja Armağan Akın v. Turkki, CE:ECHR:2010:0406JUD000469403, 19 kohta).

( 54 ) Direktiivin 2013/32 täytäntöönpanoa koskevassa Itävallan lainsäädännössä säädetään, että turvapaikkahakemus jätetään tutkimatta, jos toinen jäsenvaltio on myöntänyt kansainvälistä suojelua: Bundesgesetz über die Gewährung von Asylin (Asylgesetz 2005 – AsylG 2005) 4 §:n a kohta, saatavilla (saksaksi) osoitteessa https://www.ris.bka.gv.at/GeltendeFassung.wxe?Abfrage=Bundesnormen&Gesetzesnummer=20004240.

( 55 ) Ks. direktiivin 2003/86 13 ja 15 artikla. Unionin tuomioistuin totesi 14.3.2019 antamassaan tuomiossa Y. Z. ym. (Petos perheenyhdistämisessä) (C‑557/17, EU:C:2019:203, 47 kohta), että direktiivin 2003/86 tavoitteesta, sellaisena kuin se ilmenee sen johdanto-osan neljännestä perustelukappaleesta, ja tämän direktiivin säännöksistä niitä yhdessä tulkittaessa ja erityisesti 13 artiklan 3 kohdasta ja 16 artiklan 3 kohdasta seuraa, että siihen asti, kunnes kyseiset perheenjäsenet saavat erillisen oleskeluoikeuden mainitun direktiivin 15 artiklan perusteella, heidän oleskeluoikeutensa on kyseisen perheenkokoajan oleskeluoikeudesta johdettu oikeus, jonka tarkoituksena on helpottaa perheenkokoajan kotoutumista.

( 56 ) Direktiivin 2011/95 29, 30 ja 32 artiklassa säädetään kansainvälistä suojelua saaville useista oikeuksista ja etuuksista, joita ei mainita direktiivissä 2003/86 perheenkokoajan perheenjäsenille, eli oikeudesta sosiaalihuoltoon, terveydenhuoltoon ja majoitukseen. Näillä viimeksi mainituilla henkilöillä on oikeus palkkatyön tekemiseen tai itsenäisen ammatin harjoittamiseen direktiivin 2003/86 14 artiklan perusteella, mutta jäsenvaltiot voivat asettaa 12 kuukauden määräajan ennen kuin ne antavat luvan tehdä palkkatyötä tai harjoittaa itsenäistä ammattia ja rajoittaa täysi-ikäisten naimattomien lasten oikeutta palkkatyön tekemiseen tai itsenäisen ammatin harjoittamiseen.

( 57 ) Ks. tuomio 13.3.2019, E. (C‑635/17, EU:C:2019:192, 46 ja 56 kohta).

( 58 ) COM(2014) 210 final, 6.2 kohta, s. 25 ja 26.

( 59 ) Vastatakseen vuoden 2015 muuttoliikekriisiin liittyviin haasteisiin jotkin jäsenvaltiot, kuten Saksan liittotasavalta ja Ruotsin kuningaskunta, rajoittivat tilapäisesti toissijaista suojelua saavien henkilöiden mahdollisuutta perheen jälleenyhdistämiseen (oikeudesta perheenyhdistämiseen annetun neuvoston direktiivin 2003/86/EY täytäntöönpanosta 29.3.2019 annettu komission kertomus Euroopan parlamentille ja neuvostolle, COM(2019) 162 final, s. 4; UNHCR ”The ’Essential Right’ to Family Unity of Refugees and Others in Need of International Protection in the Context of Family Reunification”, s. 142–145 ja ”Réaliser le droit au regroupement familial des réfugiés en Europe”, Euroopan neuvoston ihmisoikeusvaltuutetun julkaisema muistio, 2017, s. 32–34 kohta).

( 60 ) Pääasian valittajan oleskelee siis jäsenvaltion alueella ilmeisesti maahantulon, oleskelun tai asumisen edellytyksiä täyttämättä ja hänen oleskelunsa on jo pelkästään tästä syystä laitonta, vaikka hänellä on voimassa oleva oleskelulupa toisessa jäsenvaltiossa siitä syystä, että tämä on tunnustanut hänelle pakolaisaseman. Näissä olosuhteissa hänen on palattava välittömästi tämän toisen valtion alueelle jäsenvaltioissa sovellettavista yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttamiseksi 16.12.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/115/EY (EUVL 2008. L 348, s. 98) 6 artiklan 2 kohdan nojalla, ja hänet voidaan tarvittaessa siirtää sinne pakkokeinoin hänen asuinvaltionsa jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti (tuomio 24.2.2021, M ym. (Siirto jäsenvaltioon), C‑673/19, EU:C:2021:127, 30, 33 ja 45–48 kohta).

( 61 ) Ks. tuomio 9.11.2010, B ja D (C‑57/09 ja C‑101/09, EU:C:2010:661, 116–118 kohta) ja tuomio 23.5.2019, Bilali (C‑720/17, EU:C:2019:448, 61 kohta).

( 62 ) On kylläkin todennäköistä, että käytännössä tällaisen aseman saaminen voi estää kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen jättämisen perheen vastaanottavassa jäsenvaltiossa tai johtaa sen peruuttamiseen.

( 63 ) Pääasian valittaja on vuodesta 2016 oleskellut Belgiassa ja asunut samassa asunnossa alaikäisen tyttärensä kanssa. Tässä tilanteessa on kiistatta kyse ”perhe-elämästä”, sellaisena kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin edellyttää sitä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklaa koskevassa oikeuskäytännössään, ja tämä perhe-elämän käsite voi kattaa avioliitossa tai avioliiton ulkopuolella syntyneen lapsen ja hänen isänsä välisen suhteen riippumatta siitä, asuuko äiti samassa kodissa, ja tällä määräyksellä taattu suoja ulottuu kaikkiin perheenjäseniin (Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 3.10.2014, Jeunesse v. Alankomaat, CE:ECHR:2014:1003JUD001273810, 117 kohta).

( 64 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 3.10.2014, Jeunesse v. Alankomaat (CE:ECHR:2014:1003JUD001273810, 109 ja 118 kohta).

( 65 ) Lisäksi asetuksen N:o 604/2013 johdanto-osan 16 perustelukappaleesta ja 16 artiklasta ilmenee, että jotta voidaan varmistaa, että perheen yhtenäisyyttä koskevia periaatteita ja lapsen etua noudatetaan täysimääräisesti, hakijan ja hänen tiettyjen perheenjäsentensä riippuvuussuhde on velvoittava vastuuperuste.

( 66 ) Ks. vastaavasti tuomio 8.5.2018, K.A. ym. (Perheenyhdistäminen Belgiassa) (C‑82/16, EU:C:2018:308, 52 kohta).

( 67 ) Ks. vastaavasti tuomio 13.3.2019, E. (C‑635/17, EU:C:2019:192, 59 kohta).

( 68 ) Kuten 14.3.2019 annetusta tuomiosta Y. Z. ym. (Petos perheenyhdistämisessä) (C‑557/17, EU:C:2019:203, 54 kohta) ilmenee, huomioon voidaan ottaa lapsen ja hänen vanhempansa oleskelun kesto vastaanottavassa jäsenvaltiossa, se, minkä ikäisenä lapsi saapui kyseiseen jäsenvaltioon, ja se, onko hänet mahdollisesti kasvatettu ja koulutettu siellä, sekä se, onko lapsella ja vanhemmalla perheeseen liittyviä, taloudellisia, kulttuurisia ja sosiaalisia siteitä kyseiseen jäsenvaltioon ja kyseisessä jäsenvaltiossa.

( 69 ) Ks. analogisesti tuomio 8.5.2018, K.A. ym. (Perheenyhdistäminen Belgiassa) (C‑82/16, EU:C:2018:308, 71–73 kohta).

( 70 ) Ks. tuomio 29.7.2019, Torubarov (C‑556/17, EU:C:2019:626, 48 ja 49 kohta).

( 71 ) Direktiivin 2013/32 32 artiklan mukaan jäsenvaltiot voivat katsoa hakemuksen perusteettomaksi vain, jos määrittävä viranomainen on todennut, että hakijalla ei ole edellytyksiä kansainvälisen suojelun saamiseksi direktiivin 2011/95 nojalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta hakemuksen peruuttamista koskevan, tämän direktiivin 27 artiklan soveltamista. Hakemus voidaan myös hylätä ilmeisen perusteettomana direktiivin 2013/32 31 artiklan 8 kohdan b alakohdan ja 32 artiklan 2 kohdan säännösten mukaisesti, jos kansallisessa lainsäädännössä näin säädetään, kuten voi olla tapauksessa, jossa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tekee turvallisesta alkuperämaasta oleva kansalainen.

( 72 ) Mielestäni asian kannalta merkityksellisinä ei tältä osin voi pitää Belgian hallituksen huomautuksia (36, 37, 56, 58 ja 61 kohta), joiden mukaan kansainvälistä suojelua saavina henkilöinä voidaan pitää ainoastaan tämän suojelun edellytykset täyttäviä henkilöitä, eikä näin ole pääasian valittajan kaltaisen kolmannen maan kansalaisen tapauksessa, jolle on jo myönnetty jäsenvaltiossa tällainen asema, joka antaa hänelle suojaa kaikenlaista vainoa tai vakavaa haittaa vastaan.

( 73 ) Ks. tuomio 17.12.2020, komissio v. Unkari (Kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden vastaanotto) (C‑808/18, EU:C:2020:1029, 97 kohta).

( 74 ) Ks. tuomio 14.5.2019, M ym. (Pakolaisaseman peruuttaminen) (C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, 89 kohta).

( 75 ) Ks. vastaavasti tuomio 23.5.2019, Bilali (C‑720/17, EU:C:2019:448, 36 kohta).

( 76 ) Ks. tuomio 4.10.2018, Ahmedbekova (C‑652/16, EU:C:2018:801, 68 kohta). Unionin tuomioistuin täsmensi tässä tuomiossa, että direktiivin 2011/95 3 artiklassa sallitaan se, että mikäli perheenjäsenelle myönnetään kansainvälistä suojelua, jäsenvaltio voi tietyin edellytyksin ulottaa tällaisen suojelun koskemaan muita kyseisen perheen jäseniä. Se katsoi myös, että vaikka kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta ei voida hyväksyä sellaisenaan sillä perusteella, että hakijan perheenjäsenellä on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi tai että hän on todellisessa vaarassa kärsiä vakavaa haittaa, huomioon on sitä vastoin otettava tällaiset hakijan perheenjäseneen kohdistuvat uhat sen selvittämiseksi, altistuuko hakija itse sen perhesiteensä takia, joka hänellä on tähän uhattuun henkilöön, vainotuksi joutumisen tai vakavan haitan kärsimisen uhkille.

( 77 ) Ks. tuomio 14.5.2019, M ym. (Pakolaisaseman peruuttaminen) (C‑391/16, C‑77/17 ja C‑78/17, EU:C:2019:403, 79 kohta).

( 78 ) Ks. tuomio 25.7.2018, A (C‑404/17, EU:C:2018:588, 30 kohta).

( 79 ) Ks. tuomio Ibrahim ym. ja määräys 13.11.2019, Hamed ja Omar (C‑540/17 ja C‑541/17, ei julkaistu, EU:C:2019:964).

( 80 ) Handbook and Guidelines on Procedures and Criteria for Determining Refugee Status under the 1951 Convention and the 1967 Protocol Relating to the Status of Refugees, joulukuu 2011, HCR/1P/4/ENG/REV. 3, 116 kohta.

( 81 ) Julkisasiamies Richard de la Tourin ratkaisuehdotus Saksan liittotasavalta (Perheen yhtenäisyyden säilyttäminen) (C‑91/20, EU:C:2021:384, 108 kohta).