JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

ANTONIO TIZZANO

7 päivänä kesäkuuta 2005 1( )

Asia C‑397/03 P

Archer Daniels Midland Company

Archer Daniels Midlands Ingredients Ltd

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Kilpailu – Kartellikielto – Lysiini – Sakot – Sakkojen laskennasta annetut suuntaviivat – Yhdenvertainen kohtelu – Oikeasuhteisuus – Taannehtivuuskielto – Ne bis idem ‑periaate

1. Nyt käsiteltävän asian kohteena on valitus, jonka Archer Daniels Midland Company ‑niminen yhtiö (jäljempänä ADM Company) ja Archer Daniels Midland Ingredients Ltd ‑niminen yhtiö (jäljempänä ADM Ingredients) ovat tehneet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T‑224/00, Archer Daniel Midland Company ja Archer Daniels Midland Ingredients Ltd v. komissio, 9.7.2003 antamasta tuomiosta (jäljempänä valituksenalainen tuomio),( ) jolla pysytettiin olennaisilta osin EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta 7 päivänä kesäkuuta 2000 tehty komission päätös 2001/418/EY (jäljempänä riidanalainen päätös).( )

I Asiaa koskeva lainsäädäntö

2. EY:n perustamissopimuksen 81 artiklassa kielletään tunnetusti ”sellaiset yritysten väliset sopimukset, yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla”.

3. Komissio voi määrätä tällaisista menettelytavoista seuraamuksia vahvistamalla niihin osallistuville yrityksille sakkoja.

4. Neuvoston asetuksen N:o 17/62 (jäljempänä asetus N:o 17)( ) 15 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka on vähintään 1 000 ja enintään 1 000 000 laskentayksikköä taikka tätä suurempi mutta enintään 10 prosenttia kunkin rikkomukseen osallisen yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:

a) rikkovat perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa tai 86 artiklaa; – –

b) – –

Sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto.”

5. Komissio antoi vuonna 1998 suuntaviivat asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta (jäljempänä suuntaviivat) varmistaakseen tätä koskevien päätöstensä läpinäkyvyyden ja objektiivisuuden.( )

6. Suuntaviivoihin sisältyvän menetelmän mukaan sakon suuruus määrätään pääasiassa useiden peräkkäisten vaiheiden perusteella.

7. Aluksi komissio vahvistaa sakon perusmäärän kilpailusääntöjen ”rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella” (suuntaviivojen 1 kohta). Ensin mainitun seikan perusteella rikkomiset jaetaan ”vakavaa vähäisempiin, vakaviin ja erittäin vakaviin”( ) rikkomisen laadun, markkinoihin aiheutuvan todellisen vaikutuksen ja asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden laajuuden perusteella. Rikkomiset jaetaan keston mukaan lyhytaikaisiin (alle yksi vuosi), keskipitkän ajan kestäviin (1–5 vuotta) ja pitkäaikaisiin kilpailusääntöjen rikkomisiin (yli viisi vuotta).

8. Kun sakon perusmäärä on vahvistettu, komissio arvioi, onko sitä korotettava raskauttavien asianhaarojen( ) tai alennettava lieventävien asianhaarojen( ) perusteella.

9. Suuntaviivojen 5 kohdan a alakohdassa määrätään seuraavaa:

”On selvää, että lopullinen tämän kaavan mukaan laskettu sakkosumma (perusmäärä, jota korotetaan tai alennetaan prosenttiosuudella), ei saa missään tapauksessa ylittää 10[:tä] prosenttia yrityksen koko maailmasta kertyvästä liikevaihdosta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan mukaisesti.”

10. Suuntaviivojen 5 kohdan b alakohdan nojalla näin laskettua määrää voidaan vielä mukauttaa 10 prosenttiin saakka komission tekemän arvioinnin perusteella, jolloin se tarkastelee ”tiettyjä objektiivisia tietoja, kuten erityistä taloudellista ympäristöä, rikkomiseen syyllistyneiden mahdollisesti saamia taloudellisia tai rahoituksellisia etuja – –, kyseessä olevien yritysten ominaispiirteitä sekä niiden todellista maksukykyä erityisessä sosiaalisessa toimintakentässään”.

II Tosiseikasto ja menettelyn kulku

1. Riidan taustalla olevat tosiseikat

11. Riidan taustalla oleva tosiseikasto kuvataan valituksenalaisessa tuomiossa seuraavalla tavalla:

”1. Kantajat eli Archer Daniels Midland Company – – ja sen eurooppalainen tytäryhtiö Archer Daniels Midland Ingredients Ltd (jäljempänä ADM Ingredients) harjoittavat vilja‑ ja öljykasvien jalostusta. Ne tulivat lysiinimarkkinoille vuonna 1991.

2. Lysiini on tärkein eläinten ruokinnassa ravintoaineena käytetty aminohappo. Synteettistä lysiiniä käytetään lisäaineena ravinnossa, joka ei sisällä riittävästi luonnonlysiiniä, esimerkiksi viljakasveissa, jotta ravitsemustieteilijät kykenisivät suunnittelemaan eläinten ravitsemustarpeita vastaavia valkuaisainepohjaisia ruokavalioita. Ravinto, johon lisätään synteettistä lysiiniä, voi myös korvata ravinnon, joka sisältää riittävän määrän luonnonlysiiniä, kuten soija.

3. Federal Bureau of Investigationin (jäljempänä FBI) vuonna 1995 Yhdysvalloissa tekemän salaisen tutkimuksen päätteeksi tehtiin tarkastuksia useiden lysiinimarkkinoilla toimivien yritysten tiloissa. Elo‑ ja lokakuussa 1996 Yhdysvaltain viranomaiset väittivät ADM Companyn sekä Kyowa Hakko Kogyo Co. Ltd:n – –, Sewon Corp. Ltd:n, Cheil Jedang Corp:n – – ja Ajinomoto Co. Inc:n muodostaneen yhteistoimintajärjestelyn, jonka yhteydessä ne vahvistivat lysiinin hinnat ja jakoivat keskenään tämän tuotteen myyntikiintiöt kesäkuun 1992 ja kesäkuun 1995 välisenä aikana. Asiaa käsitellyt tuomioistuin määräsi Yhdysvaltain oikeusministeriön kanssa tehtyjen sopimusten perusteella näille yrityksille sakkoja, eli 10 miljoonan Yhdysvaltain dollarin (USD) suuruisen sakon Kyowa Hakko Kogyolle ja Ajinomotolle, 70 miljoonan USD:n suuruisen sakon ADM Companylle ja 1,25 miljoonan USD:n suuruisen sakon Cheilille. Sewon Corp:lle määrätty sakko oli tämän antamien tietojen mukaan 328 000 USD. Lisäksi kolme ADM Companyn johtajaa tuomittiin vankeusrangaistuksiin ja sakkoihin heidän osuudestaan yhteistoimintajärjestelyssä.

4. Ajinomoto ehdotti heinäkuussa 1996 sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon 96/C 207/04 – – perusteella komissiolle yhteistyötä, jotta tämä voisi näyttää toteen kartellin olemassaolon lysiinimarkkinoilla ja sen vaikutukset Euroopan talousalueella (ETA).”

12. Lisäksi tuomiosta ilmenee, että komissio aloitti Ajinomoton ilmoituksen perusteella hallinnollisen tutkimuksen EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) mahdollisten rikkomisten selvittämiseksi. Tutkimuksen perusteella komissio teki riidanalaisen päätöksen, jossa se

– totesi useiden yritysten, joihin myös ADM Company ja ADM Ingredients kuuluivat, rikkoneen EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaa osallistumalla ”synteettisen lysiinin hintoja, myyntimääriä ja myyntimääriä koskevien yksittäisten tietojen vaihtoa koskeviin sopimuksiin, jotka kattavat koko Euroopan talousalueen” (1 artikla),( )

– ja määräsi ADM Companylle ja ADM Ingredientsille 47 300 000 euron sakon, jonka maksamisesta ne vastaavat yhteisvastuullisesti (2 artikla).

13. Komissio totesi päätöksen perusteluissa, että ADM Company ja ADM Ingredients olivat 23.6.1992 ja 27.6.1995 välisenä aikana osallistuneet aasialaisten lysiininvalmistajien kanssa useisiin lysiinin maailmanlaajuista kauppaa koskeneisiin sopimuksiin. Näillä sopimuksilla pyrittiin lähinnä a) sääntelemään lysiinimarkkinoita vahvistamalla hintoja ja jakamalla myyntimääriä sekä b) yhdenmukaistamaan sopimukseen osallistuneiden yritysten käyttäytymistä, jotta olisi kyetty takaamaan niiden hintojen ja myyntimäärien osalta toteuttamien toimenpiteiden menestyminen (riidanalaisen päätöksen 50–234 perustelukappale).

14. Nyt käsiteltävässä asiassa on tutkittava erityisesti näille kahdelle yritykselle määrättyjen sakkojen laskemista, ja sen osalta komissio viittasi nimenomaisesti suuntaviivoihin sisältyviin määräyksiin (päätöksen 255 perustelukappale).

15. Näin ollen komissio määritti sakon perusmäärän kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella.

16. Ensin mainitun seikan osalta komissio katsoi, että yritysten lysiinimarkkinoilla tekemää kilpailusääntöjen rikkomista oli pidettävä erittäin vakavana (riidanalaisen päätöksen 257–302 perustelukappale).

17. Se katsoi erityisesti, että kun sakkojen perusmääriä vahvistettiin vakavuuden perusteella, oli välttämätöntä ottaa huomioon i) yritysten todelliset taloudelliset mahdollisuudet aiheuttaa merkittävää vahinkoa Euroopan talousalueen lysiinimarkkinoilla ja ii) tarve vahvistaa sakon määrä niin suureksi, että sillä taattaisiin riittävä ehkäisevä vaikutus.

18. Tätä tarkoitusta varten komissio jakoi yritykset kahteen ryhmään niiden koon perusteella. Vertailu tehtiin asianomaisten yritysten kilpailusääntöjen rikkomisen viimeisenä vuonna saaman kokonaisliikevaihdon ja niiden lysiinimarkkinoilta saaman maailmanlaajuisen liikevaihdon perusteella.( ) Komissio katsoi, että se kykenisi tämän luvun perusteella parhaiten arvioimaan kyseisten yritysten todellisia resursseja ja tärkeyttä lainvastaisen käyttäytymisen vaikutusalaan kuuluvilla markkinoilla.

19. Tämän mukaisesti ja pelkästään kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden perusteella komissio vahvisti ADM Companylle ja ADM Ingredientsille määrättävän sakon perusmääräksi 30 miljoonaa euroa.

20. Komissio totesi riidanalaisen kilpailusääntöjen rikkomisen keston osalta, että sitä voitiin pitää keskipitkän ajan kestäneenä rikkomisena. Tämä merkitsi sitä, että kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden perusteella vahvistettuja sakkojen alkuperäisiä määriä korotettiin 10 prosenttia vuotta kohden. Tämän vuoksi ADM Companylle ja ADM Ingredientsille määrättyä sakkoa piti korottaa 30 prosenttia.

21. Näin ollen ADM Companylle ja ADM Ingredientsille määrättävän sakon perusmääräksi vahvistettiin 39 miljoonaa euroa.

22. Sakon perusmäärän vahvistettuaan komissio arvioi seuraavaksi, voitaisiinko kunkin yrityksen osalta todeta raskauttavia ja/tai lieventäviä asianhaaroja.

23. Se katsoi tässä yhteydessä, että ADM Companyllä ja ADM Ingredientsillä oli ollut johtava rooli lysiinikartellissa, joten sakon perusmäärää piti korottaa 50 prosenttia.

24. Toisaalta komissio katsoi, että tällä tavoin määritettyä summaa piti alentaa (i) 10 prosenttia, koska ADM Company ja ADM Ingredients olivat lopettaneet kilpailunvastaiset menettelytavat heti komission puututtua ensimmäisiä kertoja asiaan ja (ii) lisäksi vielä 10 prosenttia, koska molemmat yhtiöt olivat osallistuneet yhteistyöhön komission kanssa väitetiedoksiannon saatuaan.

25. Siten ADM Companylle ja ADM Ingredientsille määrättiin lopulliseksi sakoksi 47 300 000 euroa.

2. Oikeudenkäynti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja riidanalainen tuomio

26. ADM Company ja ADM Ingredients vaativat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 25.8.2000 toimittamassaan kannekirjelmässä riidanalaisen päätöksen kumoamista tai toissijaisesti komission niille määräämän sakon alentamista.

27. ADM Company ja ADM Ingredients esittivät kanteensa tueksi useita riidanalaista päätöstä koskeneita perusteita, jotka liittyivät nyt käsiteltävän asian kannalta a) seuraamusten taannehtivuuskiellon periaatteen loukkaamiseen; b) yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen; c) ne bis in idem ‑ periaatteen loukkaamiseen; d) suhteellisuusperiaatteen loukkaamiseen ja e) siihen, että komissio oli arvioinut esitettyjä todisteita virheellisesti.

28. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vastasi näihin perusteisiin seuraavasti.

29. a) Aluksi se hylkäsi seuraamusten taannehtivuuskiellon periaatteen väitettyä loukkaamista koskeneen kanneperusteen, jonka asianosaiset olivat esittäneet sen perusteella, että suuntaviivoja sovellettiin menettelytapoihin, joita yritykset olivat ottaneet käyttöön ennen suuntaviivojen voimaantuloa.

30. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tässä yhteydessä, että kyseinen periaate kuuluu yhtäältä erottamattomasti yleisperiaatteisiin, joiden noudattaminen yhteisön tuomioistuinten on taattava, ja toisaalta se edellyttää, että ”yritykselle määrätyt seuraamukset kilpailusääntöjen rikkomisesta vastaavat seuraamuksia, joista oli säädetty rikkomisen tapahtumishetkellä”.( )

31. Se katsoi kuitenkin, että suuntaviivojen soveltamisessa sakkojen laskemiseen ei ollut tässä tapauksessa loukattu taannehtivuuskiellon periaatetta, koska suuntaviivojen ei voitu katsoa ulottuvan asetuksen N:o 17 15 artiklassa määritellyn seuraamuksia koskevan oikeudellisen kehyksen ulkopuolelle.

32. Komission on kyseisen artiklan mukaan määrätessään sakon suuruutta kilpailusääntöjen rikkomisen perusteella otettava huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus ja kesto. Tällä tavoin määritetty summa ei missään tapauksessa saa ylittää 10:tä prosenttia kunkin kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneen yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta.

33. Myös kyseisissä suuntaviivoissa velvoitetaan komissio määrittämään seuraamuksen perusmäärä kilpailusääntöjen vakavuuden ja keston perusteella. Lisäksi niissä määrätään, että tällä tavoin laskettu sakkosumma ei saa missään tapauksessa ylittää 10:tä prosenttia yrityksen koko maailmasta kertyvästä liikevaihdosta. Tästä seuraa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mielestä, että ”suuntaviivoissa esitetyn menetelmän mukaan sakkojen määrä lasketaan edelleenkin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa mainitun kahden arviointiperusteen eli rikkomisen vakavuuden ja keston mukaisesti ja laskennassa noudatetaan kunkin yrityksen liikevaihtoon suhteutettua enimmäismäärää, josta säädetään samassa säännöksessä”.( )

34. b) Tämän jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi myös kanneperusteet, jotka koskivat yhdenvertaisen kohtelun periaatteen väitettyä loukkaamista.

35. Se korosti tältä osin seuraavaa: ”Kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien seuraamusten osalta tämän periaatteen noudattaminen edellyttää epäilemättä sitä, että samanlaisia kilpailusääntöjen rikkomisia samaan aikaan tehneille yrityksille määrätään samat lailliset seuraamukset riippumatta siitä väistämättä satunnaisesta ajankohdasta, jona niille vastainen päätös tehdään. Tältä osin tämä periaate liittyy läheisesti rangaistusten taannehtivuuskiellon periaatteeseen, jonka nojalla seuraamuksen, joka määrätään yritykselle kilpailusääntöjen rikkomisesta, on vastattava sitä seuraamusta, josta säädettiin silloin, kun kilpailusääntöjen rikkominen tapahtui. Tässä tapauksessa kantajat eivät kuitenkaan voi pätevästi vedota tämän periaatteen loukkaamiseen pelkästään sillä perusteella, että komissio on soveltanut sakon määrää laskiessaan suuntaviivoja – –. Kuten edellä on jo korostettu, muutos, jonka suuntaviivojen antaminen on saattanut aiheuttaa komission voimassa olleeseen hallinnolliseen käytäntöön nähden, ei näet muuta oikeudellista kehystä, jonka perusteella kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen määrä saadaan määrittää – –. Tästä seuraa, että se, että ADM:n sakon suuruutta määrättäessä on sovellettu suuntaviivoissa vahvistettua menettelyä, ei merkitse syrjivää kohtelua niihin yrityksiin nähden, jotka ovat rikkoneet yhteisön kilpailusääntöjä samana ajanjaksona mutta joille kilpailusääntöjen rikkomisen paljastumisen ajankohdan tai niitä koskevan hallinnollisen menettelyn kulkuun liittyvien syiden vuoksi on määrätty seuraamukset jo ennen suuntaviivojen voimaantuloa. Molemmissa tapauksissa sakot, joille nämä yritykset asettivat itsensä alttiiksi kilpailusääntöjä rikkoessaan, ovat näet asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa asetettujen rajojen mukaisia.”( )

36. ADM Companyn ja ADM Ingredientsin mielestä komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta myös sillä, että se on ottanut huomioon niiden kokonaisliikevaihdon eikä niiden lysiinin myynnistä ETA:ssa saamaa liikevaihtoa. Näitä kahta yritystä on siten syrjitty sekä komission muiden päätösten kohteena ennen suuntaviivojen julkaisemista ja niiden julkaisemisen jälkeen olleisiin yrityksiin nähden että riidanalaisen päätöksen adressaatteina oleviin muihin yrityksiin nähden.

37. ADM Company ja ADM Ingredients on erityisesti rinnastettu perusteettomasti Ajinomotoon, vaikka niiden osuus ETA:n lysiinimarkkinoista oli 20 prosenttia eli huomattavasti vähemmän kuin Ajinomoton 48 prosentin markkinaosuus kyseisillä markkinoilla.

38. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi myös tämän kanneperusteen.

39. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi väitteestä, jonka mukaan näitä yrityksiä olisi syrjitty komission riidanalaista päätöstä edeltäneiden ja sen jälkeen tehtyjen päätösten adressaatteina oleviin yrityksiin nähden, että komissio voi sakkojen yleistä tasoa harkitessaan ”ottaa huomioon, että yhteisön kilpailusääntöjen selvät rikkomiset ovat vielä melko yleisiä, joten se voi korottaa sakkojen määrää niiden varoittavan vaikutuksen vahvistamiseksi”.( )

40. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi erityisesti, että vaikka komissio oli muutamissa hieman aikaisemmin tekemissään päätöksissä, joissa se oli soveltanut suuntaviivoja, ottanut huomioon liikevaihdon, jonka yritykset olivat saaneet kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olleilta markkinoilta, tässä tapauksessa ”nyt käsiteltävää päätöstä ja muita päätöksiä, joissa suuntaviivoja on niin ikään sovellettu, ei voida kuitenkaan verrata suoraan keskenään. Kuten edellä on näet jo korostettu, suuntaviivoissa ei määrätä nimenomaisesti siitä, että sakot laskettaisiin tiettyjen liikevaihtolukujen perusteella, vaan ainoastaan siitä, että tietyt seikat (yritysten todellinen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa vahinkoa, yritysten koko, kunkin yrityksen tapauskohtainen painoarvo ja kunkin yrityksen rikkomisen todelliset vaikutukset kilpailuun jne.) otetaan huomioon, ja näiden yhteydessä liikevaihto saattaa tulla kysymykseen. Komission on siis kussakin yksittäistapauksessa määritettävä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valvonnassa, onko otettava huomioon jokin tietty ja/tai jokin toinen asiaankuuluva liikevaihtoluku vai muita tekijöitä, kuten yritysten markkinaosuudet. Näin ollen se, että komissio ei ole ottanut huomioon relevanteilta markkinoilta saatua liikevaihtoa, ei sinänsä merkitse syrjintää muiden päätösten kohteena oleviin yrityksiin nähden”.( )

41. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mielestä komissio ei ollut tämän jälkeen syrjinyt ADM:ää Ajinomotoon nähden. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti tässä yhteydessä, että vaikka pitäisi paikkansa, että ADM:n relevanteilta markkinoilta vuonna 1995 saama liikevaihto oli ollut pienempi kuin Ajinomoton liikevaihto samana aikana, ”ADM on kuitenkin edelleen huomattavasti suurempi kuin kolmen ’pienen’ tuottajan ryhmä, johon sitä ei voida verrata, koska Sewonin liikevaihto ETA:n lysiinimarkkinoilla vuonna 1995 oli 15 miljoonaa euroa, Kyowan 16 miljoonaa euroa ja Cheilin 17 miljoonaa euroa (päätöksen 16, 13 ja 18 perustelukappale). Lisäksi ADM:n kokonaisliikevaihdosta, joka osoittaa yrityksen koon ja taloudellisen vahvuuden, ilmenee selvästi, että ADM on kaksi kertaa suurempi yritys kuin Ajinomoto, mikä samalla korvaa sen, että sen vaikutus ETA:n lysiinimarkkinoihin on vähäisempi kuin Ajinomoton, ja selittää sen, että sakon laskentapohja vahvistetaan riittävän varoittavalle tasolle. Näin ollen komissio on perustellusti voinut katsoa, että ADM:n ja Ajinomoton sakon laskentapohja piti vahvistaa samalle tasolle”.( )

42. c) Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että komissio ei ollut loukannut ne bis in idem ‑periaatetta riidanalaisessa päätöksessä.

43. ADM Companyn ja ADM Ingredientsin mielestä komissio oli näet määrännyt niille riidanalaisessa päätöksessä sakon osallistumisesta yhteistoimintajärjestelyyn, josta Yhdysvaltain ja Kanadan viranomaiset olivat jo määränneet seuraamuksia.

44. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vastasi tähän väitteeseen, että ”on riittävää huomauttaa, että yhteisöjen tuomioistuin on hyväksynyt sen, että yritys voi pätevästi olla kahden rinnakkaisen menettelyn kohteena samasta kilpailusääntöjen rikkomisesta ja että sille siten voidaan määrätä kaksi seuraamusta, joista toisen määrää kyseisen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen ja toisen yhteisön [viranomainen]. Tämä seuraamusten päällekkäisyyden mahdollisuus on perusteltavissa sillä, että näiden menettelyjen tavoitteet ovat erilaiset Näin ollen kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevaa periaatetta ei voida soveltaa varsinkaan tässä tapauksessa, koska komission noudattamalla menettelyllä ja määräämillä seuraamuksilla ja toisaalta Yhdysvaltain ja Kanadan viranomaisten noudattamilla menettelyillä ja määräämillä seuraamuksilla ei selvästikään ole samoja tavoitteita. Ensin mainitussa tapauksessa pyritään säilyttämään vääristymätön kilpailu Euroopan unionin alueella ja ETA:ssa, kun jälkimmäisessä tapauksessa pyritään suojelemaan Yhdysvaltain tai Kanadan markkinoita. Tätä päätelmää tukee seuraamusten päällekkäisyyden kieltoa koskevan periaatteen soveltamisala, sellaisena kuin se on vahvistettu Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa ja sellaisena kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on sitä soveltanut. Kyseisen artiklan sanamuodosta ilmenee, että kyseisellä periaatteella ainoastaan kielletään valtion tuomioistuinta tutkimasta sellaista rikosta tai määräämään seuraamuksia sellaisesta rikoksesta, josta asianomainen on jo vapautettu tai tuomittu kyseisessä valtiossa. Kahdenkertaisen seuraamuksen kiellon periaate ei sitä vastoin estä sitä, että henkilöä syytetään tai hänelle määrätään seuraamus samasta teosta kahdessa tai useammassa eri valtiossa”.( )

45. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korosti myös, että ”tällä hetkellä ei ole olemassa kansainvälisen julkisoikeuden periaatetta, joka kieltäisi eri valtioiden viranomaisia tai tuomioistuimia syyttämästä tai tuomitsemasta henkilöä samoista teoista. Tällainen kielto voisi siis tässä vaiheessa perustua ainoastaan hyvin tiiviiseen kansainväliseen yhteistyöhön, jonka perusteella annettaisiin yhteisiä sääntöjä, kuten säännöt, jotka sisältyvät tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla 14 päivänä kesäkuuta 1985 tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta Benelux-talousliiton valtioiden, Saksan liittotasavallan ja Ranskan tasavallan hallitusten välillä 19 päivänä kesäkuuta 1990 Schengenissä (Luxemburg) allekirjoitettuun yleissopimukseen (EYVL 2000, L 239, s. 19). Tältä osin kantajat eivät ole esittäneet, että olisi olemassa yhteisöä ja kolmansia valtioita, kuten Yhdysvaltoja ja Kanadaa, sitova sopimus, jossa määrättäisiin tällaisesta kiellosta”.( )

46. ADM Company ja ADM Ingredients arvostelivat toisaalta sitä, että kieltäytyessään vähentämästä päätöksessä vahvistetusta sakosta niille Yhdysvalloissa ja Kanadassa aiemmin määrätyt sakot komissio on jättänyt huomiotta yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Boehringer antamassaan tuomiossa( ) vahvistaman periaatteen, jonka mukaan komission on yleisten kohtuussyiden vuoksi otettava vähennyksenä huomioon kolmannen maan viranomaisten määräämät seuraamukset, jos kyseessä ovat samoista teoista määrätyt seuraamukset.

47. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tältä osin, että yhteisöjen tuomioistuin ei ollut asiassa Boehringer antamassaan tuomiossa ratkaissut sitä kysymystä, onko komissiolla velvollisuus ottaa vähennyksenä huomioon seuraamus, jonka kolmannen maan viranomaiset ovat määränneet, siinä tapauksessa, että teot, jotka komissio ja kyseiset viranomaiset ovat ottaneet yritystä vastaan huomioon, ovat samat. Se totesi sen sijaan, että yhteisöjen tuomioistuin oli kyseisessä tuomiossa ainoastaan katsonut, että ”se, että komission ja kolmannen valtion viranomaisten huomioon ottamat teot ovat samat, on edellä mainittua kysymystä edeltävä ehto”.( )

48. Tämän jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korosti, että ”yhteisöjen tuomioistuin on ottanut huomioon nimenomaan erityisen tilanteen, joka johtuu ensinnäkin jäsenvaltioiden kansallisten markkinoiden ja yhteismarkkinoiden tiiviistä keskinäisestä riippuvuudesta ja toisaalta siitä erityisestä tavasta, jolla yritysten välisiä järjestelyjä koskeva toimivalta samalla alueella eli yhteismarkkinoilla on jaettu yhteisön ja yhteisön jäsenvaltioiden välillä, ja hyväksyttyään sen, että asian käsittely kahteen kertaan on mahdollista, on katsonut tarpeelliseksi ottaa yleisten kohtuussyiden vuoksi huomioon ensimmäisellä päätöksellä määrätyt seuraamukset, koska on mahdollista, että tästä seuraa kahdenkertainen seuraamus – –. Tällainen tilanne puuttuu selvästi nyt käsiteltävässä asiassa, ja koska ei ole vedottu nimenomaiseen sopimuksen määräykseen, jonka mukaan komissiolla olisi velvollisuus sakon määrää vahvistaessaan ottaa huomioon kolmansien maiden, kuten Yhdysvaltain tai Kanadan, viranomaisten tai tuomioistuinten samalle yritykselle samasta teosta aiemmin määräämät seuraamukset, kantajat eivät näin ollen voi pätevästi arvostella komissiota siitä, että tämä olisi tässä tapauksessa laiminlyönyt tällaisen velvoitteensa”.( )

49. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi joka tapauksessa, että ”vaikka oletettaisiin, että olisi mahdollista tehdä – – asiassa Boehringer vastaan komissio – – annetusta tuomiosta se vastakohtaispäätelmä, että komission on otettava vähennyksenä huomioon kolmannen valtion viranomaisten määräämä seuraamus, mikäli komission ja kyseisten viranomaisten kyseistä yritystä vastaan huomioon ottamat teot ovat samat, kantajien tehtävänä on joka tapauksessa näyttää toteen, että teot ovat samat – –, mitä nyt käsiteltävässä asiassa ei ole tapahtunut. Yhdysvalloissa ADM Companylle annetun langettavan tuomion osalta United States District Courtin – – 15.10.1996 antamasta tuomiosta ilmenee, että kyseiselle yritykselle on määrätty ensinnäkin 70 miljoonan Yhdysvaltain dollarin (USD) suuruinen sakko osallistumisesta lysiiniä koskeneeseen yhteistoimintajärjestelyyn ja toisaalta 30 miljoonan USD:n suuruinen sakko osallistumisesta sitruunahappoa koskeneeseen yhteistoimintajärjestelyyn. Kantajien esittämistä asiakirjoista ilmenee, että ADM Company on myös Kanadassa määrätty maksamaan 16 miljoonan Kanadan dollarin suuruinen sakko osallistumisesta kahteen lysiiniä ja sitruunahappoa koskeneeseen yhteistoimintajärjestelyyn. On siis ilmeistä, että Yhdysvalloissa ja Kanadassa annetut tuomiot koskivat laajempaa sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuutta. On erityisesti huomattava, että arvioidessaan sakon suuruutta amerikkalaistuomioistuin on ottanut huomioon ’sekä lysiinimarkkinoilta että sitruunahappomarkkinoilta’ saadun liikevaihdon määrän”.( )

50. Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korosti, että ”siinäkin tapauksessa, että lysiiniä koskevasta yhteistoimintajärjestelystä annettua tuomiota voitaisiin pitää sitruunahappoa koskevasta yhteistoimintajärjestelystä annetusta tuomiosta erillisenä ratkaisuna, on korostettava, että vaikka Yhdysvalloissa annetussa tuomiossa viitataan siihen, että lysiiniä koskeneella yhteistoimintajärjestelyllä pyrittiin rajoittamaan tuotantoa ja korottamaan lysiinin hintoja ’Yhdysvalloissa ja muualla’, ei ole millään tavoin näytetty toteen, että Yhdysvalloissa annetussa ratkaisussa olisi tarkoitettu yhteistoimintajärjestelyn soveltamistoimia tai vaikutuksia, jotka olisivat toteutuneet muualla kuin Yhdysvalloissa – –, ja varsinkaan ETA:ssa – –. Viimeksi mainittu huomautus pätee myös Kanadassa annettuun tuomioon. – – Näin ollen on hylättävä kantajien peruste, jonka mukaan komissio olisi laiminlyönyt väitetyn velvoitteensa ottaa vähennyksenä huomioon kolmansien maiden viranomaisten aiemmin määräämät seuraamukset – –”.( )

51. d) Suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskeneen väitteen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korosti aluksi, että komissio ei ollut riidanalaisessa päätöksessä soveltanut suuntaviivoja asianmukaisesti, kun se oli kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta määrittäessään jättänyt ottamatta huomioon näiden kahden yrityksen ETA:n lysiinimarkkinoilta saaman liikevaihdon eikä ollut ”noudattanut suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan neljättä ja kuudetta alakohtaa”.( )

52. Tästä huolimatta relevanteilta markkinoilta saadun liikevaihdon huomiotta jättäminen ei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mielestä merkinnyt suhteellisuusperiaatteen loukkaamista. ADM Companylle ja ADM Ingredientsille, jotka valittivat, että sakon määrä oli suhteettoman suuri, koska se vastasi 115:tä prosenttia niiden kilpailusääntöjen rikkomisen viimeisenä vuonna ETA:n lysiinimarkkinoilta saamasta liikevaihdosta, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti, että ”koska lopullisen sakon määrä ei ylitä 10:tä prosenttia ADM:n kokonaisliikevaihdosta kilpailusääntöjen rikkomisen viimeisenä vuonna, sitä ei siis voida pitää suhteettomana pelkästään sillä perusteella, että se ylittää kyseisiltä markkinoilta saadun liikevaihdon”.( )

53. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi ADM Companyn ja ADM Ingredientsin perustelut, joiden mukaan suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen johtui siitä, että kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olleista tuotteista saatu liikevaihto oli verrattain vähäinen verrattuna niiden kokonaismyyntiin. Se totesi tässä yhteydessä seuraavaa:”– – kantajien vuonna 1995 saamien eri liikevaihtojen vertailusta ilmenee kaksi seikkaa. Yhtäältä pitää paikkansa, että lysiinin myynnistä ETA:ssa saatavaa liikevaihtoa voidaan pitää vähäisenä, kun sitä verrataan kokonaisliikevaihtoon, koska ensin mainittu liikevaihto on vain 0,3 prosenttia jälkimmäisestä. Toisaalta on sitä vastoin selvää, että lysiinin myyntiä ETA:ssa vastaava luku (41 miljoonaa euroa – –) edustaa verrattain merkittävää osuutta ADM:n lysiinin maailmanmarkkinoilta saamasta liikevaihdosta (202 miljoonaa euroa, – –), eli tässä tapauksessa yli 20:tä prosenttia. Koska lysiinin myynti ETA:ssa ei siis edusta vähäistä vaan merkittävää osuutta viimeksi mainitusta liikevaihdosta, tässä tapauksessa ei voida pätevästi katsoa, että suhteellisuusperiaatetta olisi loukattu, varsinkaan sen vuoksi, että sakon laskentapohjaa ei ole määritetty yksinomaan kokonaisliikevaihtoon perustuvan yksinkertaisen laskelman pohjalta vaan myös alakohtaisen liikevaihdon ja muiden asiaankuuluvien seikkojen, kuten kilpailusääntöjen rikkomisen luonteen, tästä markkinoille aiheutuvien konkreettisten vaikutusten, relevanttien markkinoiden laajuuden, seuraamukselle välttämättömän varoittavuuden sekä yritysten koon ja vahvuuden perusteella”.( )

54. e) Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi väitteen, jonka mukaan komissio ei olisi osoittanut riidanalaisessa päätöksessä riittävällä tavalla, että yhteistoimintajärjestelyllä oli ollut konkreettinen vaikutus markkinoihin.

55. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi tässä yhteydessä, että komissio oli esittänyt riittävät todisteet siitä, että riidanalaisella yhteistoimintajärjestelyllä oli (i) rajoitettu myyntimääriä, (ii) annettu yrityksille mahdollisuus pitää omat markkinaosuutensa ennallaan ja (iii) nostettu hinnat korkeammiksi kuin ne muutoin olisivat olleet.( )

56. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mielestä tästä seurasi, että ”kaiken edellä kilpailusääntöjen rikkomisen luonteesta ja sen konkreettisista vaikutuksista esitetyn perusteella komissio on kyennyt perustellusti arvioimaan, että yhteistoimintajärjestely oli suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan toisen alakohdan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitetulla tavalla ’erittäin vakava’, kun otetaan huomioon myös relevanttien maantieteellisten markkinoiden (ETA) laajuus”.( )

57. Tämän selvityksen perusteella valituksenalaisessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiossa a) olennaisilta osin pysytettiin komission riidanalaisessa päätöksessä kilpailusääntöjen rikkomisesta esittämä arviointi; b) mutta katsottiin, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattamisen varmistamiseksi ja suuntaviivojen sanamuodon mukaisesti raskauttavien tai lieventävien olosuhteiden perusteella hyväksyttyjä korotuksia tai alennuksia vastaavia prosenttilukuja on sovellettava kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella määritettyyn sakon perusmäärään eikä, kuten komissio oli riidanalaisessa päätöksessä menetellyt, aikaisemman muiden raskauttavien tai lieventävien olosuhteiden perusteella myönnetyn ensimmäisen korotuksen soveltamisen lopputulokseen,( ) joten c) se alensi ADM Companylle ja ADM Ingredientsille määrätyn sakon 43 875 000 euroon.

3. Oikeudenkäynti yhteisöjen tuomioistuimessa

58. ADM Company ja ADM Ingredients vaativat 19.9.2003 jättämässään valituskirjelmässä yhteisöjen tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hylännyt riidanalaisesta päätöksestä nostetun kanteen tai toissijaisesti kumoamaan niille määrätyn sakon tai alentamaan sitä taikka edelleen toissijaisesti kumoamaan tuomion ja palauttamaan asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi; sekä velvoittamaan komission korvaamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja yhteisöjen tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

59. Komissio vaatii yhteisöjen tuomioistuinta hylkäämään valituksen ja velvoittamaan valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

III Asian oikeudellinen tarkastelu

60. Valittajien ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiosta esittämä arvostelu koskee

i) taannehtivuusperiaatteen loukkaamista sillä, että suuntaviivoja on sovellettu niiden antamista edeltäneisiin kilpailusääntöjen rikkomisiin

ii) yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista sillä, että valittajille on määrätty seuraamus eri tavalla kuin yrityksille, jotka olivat rikkoneet kilpailusääntöjä samaan aikaan kuin lysiinikartelli oli ollut olemassa

iii) ne bis in idem ‑periaatteen loukkaamista sillä, että Yhdysvaltojen ja Kanadan viranomaisten määräämiä seuraamuksia ei ole otettu huomioon eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiota ole tältä osin perusteltu

iv) todisteiden virheellistä arvioimista yhteistoimintajärjestelystä markkinoille aiheutuneiden konkreettisten vaikutusten osalta

v) suhteellisuusperiaatteen loukkaamista siltä osin kuin valittajien relevanteilta markkinoilta saamaa liikevaihtoa ei ole otettu huomioon, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiota ei ole tältä osin perusteltu ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se ei ole ottanut huomioon relevanteilta markkinoilta saatua liikevaihtoa sen jälkeen kun se oli todennut, että komissio oli rikkonut suuntaviivoja

vi) yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista sakon perusmäärän määrittämisen yhteydessä.

61. Arvioin seuraavassa eri valitusperusteita edellä kuvatussa järjestyksessä.

1. Taannehtivuuskiellon periaatteen loukkaaminen

62. Kuten edellä on todettu, valittajina olevat yritykset väittävät ensimmäisessä valitusperusteessaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on menetellyt virheellisesti katsoessaan, että komissio ei ollut riidanalaisessa päätöksessä loukannut taannehtivuuskiellon periaatetta.

63. Ne vetoavat tässä yhteydessä siihen, että kuten komission vuonna 1994 tekemät sementti‑ ja kartonkikartelleja koskeneet päätökset osoittavat, se oli ennen suuntaviivojen antamista vakiintuneesti laskenut sakkojen määrän yritysten relevanteilta markkinoilta saaman liikevaihdon perusteella. Tämän laskentamenetelmän mukaan sakkojen määrä vastasi yleensä 2,5:stä 9:ään prosenttia tästä liikevaihdosta. Koska suuntaviivoissa määrätään laskentamenetelmästä, jossa sitä vastoin jätetään kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneiden yritysten liikevaihto kokonaan huomiotta, sillä on siis muutettu radikaalisti komission vuoteen 1998 saakka noudattamaa käytäntöä.

64. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinkin on myöntänyt, taannehtivuuskiellon periaate edellyttää sitä, että yritykselle kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävät seuraamukset ovat niiden sääntöjen mukaisia, jotka olivat voimassa silloin kun kilpailusääntöjä rikottiin. Tästä seuraa siis, että komission olisi pitänyt määrätä seuraamukset valittajien tekemistä kilpailusääntöjen rikkomisista sen laskentamenetelmän mukaan, jota sovellettiin silloin kun kilpailusääntöjä rikottiin.

65. Komissio ei olisi saanut myöskään soveltaa suuntaviivoja tekoihin, jotka olivat tapahtuneet ennen niiden voimaantuloa, koska vakiintuneen periaatteen mukaan sillä ei olisi ollut valtuuksia poiketa oman harkintansa mukaan itse itselleen asettamista säännöistä. Tämä periaate pätee paitsi kirjoitettuihin sääntöihin, myös vakiintuneeseen käytäntöön, kuten käytäntöön, jonka komissio oli määrittänyt ennen suuntaviivojen antamista.

66. Valittajien mielestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on niin ikään tehnyt oikeudellisen virheen päätellessään yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ja erityisesti asiassa Musique Diffusion Française annetusta tuomiosta,( ) että komissiolla olisi sakkojen suuruutta määrätessään täysi vapaus korottaa sakkojen tasoa mukauttaakseen sen yhteisön kilpailupolitiikan vaatimusten mukaiseksi.

67. Vaikka valittajat myöntävät, että komissiolla on tällainen harkintavalta, ne näet huomauttavat, että sitä koskevat nimenomaan yhteisön oikeuteen perustuvat rajoitukset. Erityisesti

– kilpailusääntöjen rikkomisia ja seuraamuksia koskevia säännöksiä on tulkittava suppeasti ja niiden hyväksi, joita syytetään kilpailusääntöjen rikkomisesta

– komission on määrätessään sakkojen suuruuden otettava huomioon oikeusvarmuuden periaate, jonka ilmentymä on taannehtivuuskiellon periaate ja jonka mukaan yritysten on kyettävä ennakoimaan oman käyttäytymisensä seuraukset, koska ainoastaan tällä tavoin sakoilla voi myös olla todellinen varoittava vaikutus

– komission harkintavaltaa on rajoitettava sellaiseksi kuin on ehdottoman välttämätöntä tavoiteltavan päämäärän saavuttamiseksi

– komission on toiminnassaan noudatettava syrjintäkiellon periaatetta. Mikäli komission annetaan soveltaa taannehtivasti tiettyä sakkojen laskentamenetelmää, tämä merkitsee perusteetonta syrjintää sellaisten yritysten välillä, jotka ovat rikkoneet kilpailusääntöjä samaan aikaan mutta joille määrätään seuraamuksia eri aikoina.

68. Komissio puolestaan puolustaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen noudattamaa päättelyä ja vastaa valittajien väitteisiin seuraavin huomautuksin:

– kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen suuruuden vahvistamisessa ei ole koskaan ollut vakiintunutta käytäntöä, jota komissio olisi johdonmukaisesti noudattanut ennen suuntaviivojen antamista

– vaikka tällaisen käytännön katsottaisiin olleen olemassa, asiassa Musique Diffusion Française annetussa tuomiossa on annettu komissiolle, tosin asetuksen N:o 17 15 artiklassa asetetuissa rajoissa ja yhteisön yleisten oikeusperiaatteiden mukaisesti, toimivalta poiketa harkintansa mukaan sakkoja koskevasta vakiintuneesta käytännöstä, mikäli se on tarpeen yhteisön kilpailupolitiikan tavoitteiden saavuttamiseksi

– mikäli suuntaviivoja ei olisi ollut, mikään ei siten olisi estänyt komissiota määräämästä valittajille sitä sakkoa, mikä niille todellisuudessa vahvistettiin

– toisin kuin valittajat väittävät, tämä toimivalta ei ole ehdoton. Sitä rajoitetaan yhtäältä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetyillä edellytyksillä; toisaalta yritykset ovat kyenneet tietämään kilpailusääntöjen rikkomiseen sovellettavat seuraamukset, koska niistä säädetään nimenomaisesti kyseisessä 15 artiklassa

– vaikka komission on noudatettava oikeusvarmuuden periaatetta, tämä periaate ei edellytä sitä, että yritykset kykenevät laskemaan etukäteen ja tarkasti niiden sakkojen määrän, joita niille voidaan määrätä yhteisön kartellilainsäädännön rikkomisesta.

69. Komissio vetoaa lisäksi siihen, että suuntaviivojen soveltaminen myös ennen niiden voimaantuloa tapahtuneisiin tekoihin ei merkitse myöskään valittajien useaan kertaan mainitseman Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan rikkomista.

70. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi näet asiassa Coëme v. Belgia antamassaan tuomiossa, että taannehtivuuskiellon periaatetta ei loukata silloin, jos sama seuraamus olisi voitu määrätä myös silloin, kun sääntöjä rikottiin. Koska komissio olisi sillä tällä alalla olevan harkintavallan perusteella voinut määrätä valittajille jo vuonna 1995 saman sakon kuin se todellisuudessa määräsi, tässä tapauksessa ei ole todettavissa, että taannehtivuuskiellon periaatetta olisi loukattu.

71. Ehdottaessani yhteisöjen tuomioistuimelle valittajien esittämiin väitteisiin annettavaa vastausta en voi olla viittaamatta asiassa Dansk Rørindustri ym. vastaan komissio antamaani ratkaisuehdotukseen,( ) jossa olen jo laajasti perustellut kantaani edellä mainittuihin kysymyksiin. Myös kyseisten asioiden valittajat olivat näet väittäneet, että suuntaviivojen soveltaminen kilpailusääntöjen rikkomisiin, jotka olivat tapahtuneet ennen niiden voimaantuloa, merkitsi taannehtivuuskiellon periaatteen loukkaamista.

72. Viittaan kyseiseen ratkaisuehdotukseen sisältyviin laajempiin perusteluihin ja muistutan tässä yhteydessä ainoastaan siitä, että ehdotin siinä, että yhteisöjen tuomioistuin hylkäisi valittajien näkemykset. Katsoin näet ennen kaikkea, että suuntaviivoissa pysytään asetuksen N:o 17 15 artiklassa vahvistetuissa rajoissa, koska sakot lasketaan edelleen siinä mainittujen kahden muuttujan (kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus ja kesto) perusteella ja 10 prosentin ylärajan sisällä. Toisaalta muistutin yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, josta ilmenee, että mikäli komissio pysyy näissä rajoissa, se voi korottaa sakkojen yleistasoa kilpailupolitiikkansa tehostamiseksi.( ) Tästä oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että toisin kuin valittajat väittävät, ei voida katsoa, että asianomaiset taloudelliset toimijat eivät olisi kyenneet lainkaan ennustamaan sakkojen tason korotusta silloin kun seuraamusten kohteena olleet kilpailusääntöjen rikkomiset tehtiin, koska yhteisöjen tuomioistuin oli jo nimenomaisesti myöntänyt, että komissiolla oli mahdollisuus tehdä tällaisia korotuksia.( )

73. Näin ollen katsoin kyseisessä ratkaisuehdotuksessa, että komissio ei ollut loukannut taannehtivuuskiellon periaatetta, koska se oli noudattanut asetuksen N:o 17 15 artiklassa säädettyjä rajoja, sellaisina kuin niitä on yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä tulkittu, vaikka se sovelsikin suuntaviivoihin sisältynyttä uutta menetelmää.

74. Koska yhteisöjen tuomioistuin ei ole vielä antanut asiassa tuomiotaan, en näe tässä vaiheessa mitään syytä poiketa edellä mainitussa asiassa Dansk Rørindustri ym. annetusta ratkaisuehdotuksesta.

75. Tästä syystä katson, että ensimmäinen valitusperuste on hylättävä.

2. Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen

76. Valittajat vetoavat toisessa valitusperusteessaan siihen, että komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta laskiessaan samaan aikaan tehdyistä kilpailusääntöjen rikkomisista määrätyt seuraamukset joidenkin yritysten osalta suuntaviivoihin sisältyvän uuden menetelmän mukaan ja muiden osalta aikaisemman käytäntönsä mukaisesti.

77. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on niiden mukaan myöntänyt valituksenalaisessa tuomiossa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen edellyttävän, että samanlaisia kilpailusääntöjen rikkomisia samaan aikaan tehneille yrityksille määrätään samat seuraamukset riippumatta siitä väistämättä satunnaisesta ajankohdasta, jona niille vastainen päätös tehdään. Tästä huolimatta se on katsonut, että tässä tapauksessa tätä periaatetta ei ole loukattu, koska se on tässäkin yhteydessä ollut vakuuttunut siitä, että suuntaviivoilla ei ole muutettu asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa vahvistettua oikeudellista kehystä.

78. Näin menetellessään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on niiden mielestä tehnyt oikeudellisen virheen. Vakiintuneen hallinnollisen käytännön muuttaminen merkitsee näet oikeudellisen kehyksen muuttamista, koska sillä muutetaan oikeussääntöjä, joita komission on noudatettava.

79. Komissio puolestaan vastaa, että valittajien esittämät perustelut liittyvät läheisesti perusteluihin, jotka esitettiin jo taannehtivuuskiellon periaatteen loukkaamista koskeneen väitteen yhteydessä. Tästä siis seuraa, että ne ovat edellä esitetyistä syistä perusteettomia.

80. Komissio vetoaa siihen, että se olisi jo ennen suuntaviivojen antamista voinut soveltaa siinä määrättyä sakkojen laskentamenetelmää tai määrätä samansuuruisia seuraamuksia. Yrityksille ennen vuotta 1998 kilpailusääntöjen rikkomisesta määrätyt seuraamukset olivat toisin sanoen täysin samat kuin suuntaviivojen mukaiset seuraamukset.

81. Se, että yrityksille ennen suuntaviivojen antamista määrätyt sakot olivat käytännössä pienempiä, johtuu yksinomaan komission poliittisesta valinnasta, ja kuten yhteisöjen tuomioistuin myönsi asiassa Musique Diffusion Française antamassaan tuomiossa, sillä oli toimivalta korottaa sakkojen tasoa tehostaakseen yhteisön kilpailupolitiikkaa.

82. Todettakoon heti, että minäkin katson komission tavoin, että valittajien toisessa valitusperusteessaan esittämä väite merkitsee taannehtivuuskiellon periaatteen väitetyn loukkaamisen yhteydessä jo esitettyjen perustelujen toistamista toisesta oikeudellisesta näkökulmasta. Valittajat vetoavat näet yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen yksinomaan sillä perusteella, että niihin sovellettu seuraamusmenettely ei ole ollut sama kuin menettely, jonka komissio on kohdistanut muihin yhteistoimintajärjestelyihin, joista on sovittu samaan aikaan kuin lysiinikartellista mutta joista on tehty päätökset ennen suuntaviivojen antamista.

83. Valittajat pitävät siten jälleen kerran lähtökohtanaan sitä, että suuntaviivoja ei voitaisi soveltaa kilpailusääntöjen rikkomisiin, jotka on tehty ennen niiden antamista, koska ne eivät kuulu seuraamusjärjestelmään, joka oli voimassa silloin kun kilpailusääntöjä rikottiin.

84. Kuten edellä todettiin, tällainen olettamus ei ole kuitenkaan perusteltu. Viittaan tässä yhteydessä vain näkemyksiin, jotka olen esittänyt edellä 70 ja 71 kohdassa, joissa olen todennut, että komissio ei ole tässä tapauksessa loukannut taannehtivuuskiellon periaatetta, koska (i) se oli toimivaltainen korottamaan harkintansa mukaan seuraamusten yleistasoa sillä edellytyksellä, että se noudattaisi kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättäviä sakkoja koskevia säännöksiä, jotka olivat voimassa silloin kun kilpailusääntöjä rikottiin riidanalaisella tavalla ja (ii) suuntaviivoihin sisältyvä laskentamenetelmä oli täysin asetuksen N:o 17 15 artiklaan perustuvien oikeudellisten puitteiden mukainen.

85. Näin ollen katson, että myös toinen valitusperuste on hylättävä.

3. Ne bis in idem ‑ periaatteen loukkaaminen ja tätä koskevien perustelujen puuttuminen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiosta

86. Valittajat arvostelevat kolmannessa valitusperusteessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiota siitä, että siinä ei ole todettu, että komissio on loukannut ne bis in idem ‑periaatetta, kun se on kieltäytynyt vähentämästä riidanalaisessa tuomiossa vahvistetusta sakosta ADM Companylle Yhdysvalloissa ja Kanadassa jo määrättyjä sakkoja.

87. Neljännessä valitusperusteessa ne lisäävät vielä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole vastannut riittävällä tavalla niiden väitteisiin, joiden mukaan komissio olisi loukannut kyseistä periaatetta myös sillä, että se oli ottanut huomioon ADM Companyn maailmanlaajuisen liikevaihdon eli liikevaihdon, joka oli jo osittain otettu huomioon Yhdysvaltojen ja Kanadan viranomaisten määräämiä seuraamuksia laskettaessa.

88. a) Kun tarkastellaan aluksi ne bis in idem ‑periaatteen väitettyä loukkaamista koskevaa valitusperustetta, valittajat päättelevät yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Walt Wilhem ja asiassa Boehringer antamista tuomioista, että komissio olisi velvoitettu ottamaan huomioon seuraamuksen, jonka kolmannen maan viranomaiset ovat määränneet samasta lainvastaisesta menettelytavasta. Tällainen velvollisuus on niiden mielestä yleinen oikeusperiaate, jota sovelletaan kaikkiin tilanteisiin, joissa määrätään päällekkäisiä seuraamuksia, vaikka nämä johtuisivat eri kansainvälisten oikeusjärjestysten mukaisesta seuraamusvallan käytöstä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siis tulkinnut kyseistä oikeuskäytäntöä liian suppeasti, kun se on todennut, että ”tällä hetkellä ei ole olemassa kansainvälisen julkisoikeuden periaatetta”,( ) joka kieltäisi seuraamusten päällekkäisyyden, ja kun se on rajoittanut kyseisissä tuomioissa esitettyjen periaatteiden ulottuvuuden Euroopan unionin sisällä määrättyihin seuraamuksiin.

89. Valittajien mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lisäksi ottanut todisteet vääristyneellä tavalla huomioon, laiminlyönyt perusteluvelvollisuuden ja loukannut valittajien puolustautumisoikeuksia, kun se on todennut, että komission ADM:lle osoittamat väitteet ja Yhdysvaltojen ja Kanadan viranomaisten sille osoittamat väitteet eivät olleet samoja, vaikka niiden yhteneväisyys ilmenee selvästi sekä komission päätöksestä että valittajien esittämistä todisteista.

90. Komissio sitä vastoin katsoo, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on määritellyt ne bis in idem ‑periaatteen ulottuvuuden asianmukaisesti. Tämä johtuu siitä, että sen mielestä tämän periaatteen soveltaminen kansainvälisessä oikeudessa voi perustua ainoastaan asiaa koskeviin sopimusmääräyksiin; kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, tällä hetkellä ei ole kuitenkaan olemassa sopimusta, joka velvoittaisi komission vähentämään ulkomailla määrätyt seuraamukset tai ottamaan ne huomioon.

91. Komission mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti katsonut, että komission sekä Yhdysvaltojen että Kanadan viranomaisten valittajiin kohdistamat väitteet eivät olleet samat. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on näet asiassa Boehringer antamassaan tuomiossa todennut, on erotettava toisistaan kansainvälisellä tasolla tehdyt sopimukset, jotka ovat yhteistoimintajärjestelyn taustalla (”tosiseikat”) ja jotka mahdollisesti voivat olla samoja, sekä niiden kohde ja soveltamisala. Tässä tapauksessa komission määräämä sakko koskee nimenomaan ainoastaan yhteistoimintajärjestelyn toteuttamista ETA:ssa eli väitteitä, jotka eivät ole samat kuin kyseisten kolmansien maiden viranomaisten esittämät väitteet.

92. Totean omasta puolestani heti, että en yhdy valittajien esittämiin perusteluihin.

93. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut valituksenalaisessa tuomiossa, myös minusta vaikuttaa ensinnäkin siltä, että tässä vaiheessa kansainvälisessä oikeudessa ei voida katsoa vahvistetun periaatetta, jossa kiellettäisiin eri valtioiden viranomaisia tai tuomioistuimia syyttämästä tai tuomitsemasta henkilöä samoista teoista kuin hänet on tuomittu toisessa valtiossa. Valtiot katsovat päinvastoin edelleenkin seuraamusten määräämistä koskevan toimivallan käyttämisen olevan yksi tärkeimmistä niiden suvereniteettiin kuuluvista seikoista, joten ne eivät ole luopuneet tämän toimivallan käyttämisestä sellaisten lainvastaisten menettelytapojen yhteydessä, jotka liittyvät jollain tavoin niiden omaan oikeusjärjestykseen, vaikka nämä menettelytavat olisivat jo olleet muiden valtioiden viranomaisten menettelyjen kohteena.

94. Lisäksi samoilla monenvälisillä sopimuksilla, joissa vahvistetaan ne bis in idem ‑periaate, rajoitetaan yleisesti sen soveltaminen ainoastaan saman valtion tuomioistuinten päätöksiin.

95. Muistutettakoon tässä yhteydessä ennen kaikkea vuonna 1966 tehdyn kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskevan kansainvälisen yleissopimuksen hyvin tunnetusta 14 artiklan seitsemännestä kappaleesta, jossa vahvistetaan, että ”ketään ei saa tutkia tai rangaista uudelleen rikoksesta, josta hänet on jo lopullisesti tuomittu syylliseksi tai vapautettu asianomaisen maan lain ja oikeudenkäyntijärjestyksen mukaisesti”. Yhdistyneiden Kansakuntien ihmisoikeuskomitea on antaessaan ratkaisun tämän säännön ulottuvuudesta täsmentänyt, että ”prohibits double jeopardy only with regard to an offence adjudicated in a given State”.( )

96. Vielä selvemmin tämänsuuntainen on ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn Euroopan yleissopimuksen seitsemännessä lisäpöytäkirjassa olevan 4 artiklan sanamuoto, sillä siinä määrätään, että ”ketään ei saa saman valtion tuomiovallan nojalla tutkia uudelleen tai rangaista oikeudenkäynnissä rikoksesta, josta hänet on jo lopullisesti vapautettu tai tuomittu syylliseksi kyseisen valtion lakien ja oikeudenkäyntimenettelyn mukaisesti”.( )

97. Edellä todettu on lisäksi vahvistettu selvästi kansainvälisessä oikeuskäytännössä. Erityisesti entisen Jugoslavian alueen asioita käsittelevä kansainvälinen rikostuomioistuin on todennut, että ”the principle of non bis in idem appears in some form as part of the internal legal code of many nations. Whether characterised as non bis in idem, double jeopardy or autrefois acquit, autrefois convict, this principle normally protects a person from being tried twice or punished twice for the same acts. This principle has gained a certain international status since it is articulated in Article 14(7) of the International Covenant on Civil and Political Rights as standard of a fair trial, but it is generally applied so as to cover only a double prosecution within the same State. The principle is binding upon this International Tribunal to the extent that it appears in Statute, and in the form it appears there”.( )

98. Tällainen ajattelutapa on nimenomaisesti omaksuttu myös joissakin kansallisissa perustuslakituomioistuimissa.( ) Esimerkiksi Saksan Bundesverfassungsgericht totesi 31.3.1987 antamassaan tuomiossa, että kyseistä periaatetta ”ei voida pitää kansainvälisessä oikeudessa yleisesti hyväksyttynä periaatteena”.( ) Samoin Italian Corte Costituzionale on todennut ainakin kahdessa tuomiossa, että pelkästään se seikka, että kyseinen periaate on yhteinen lähes kaikille kansallisille oikeusjärjestyksille, ei ole riittävä syy katsoa, että se olisi yleinen kansainvälisen oikeuden periaate, joka olisi sovellettavissa myös ulkomaisiin tuomioihin.( )

99. Muistutettakoon lopuksi siitä, että jopa yhteisön oikeuden kaltaisessa yhdenmukaistetussa säännöstössä on vahvistettu ne bis in idem ‑periaate ainoastaan sillä perusteella, että siitä on olemassa sopimusmääräyksiä, kuten Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus (54 artikla), ( ) Euroopan yhteisön taloudellisten etujen suojaamisesta tehty yleissopimus (7 artikla) ja sellaisen lahjonnan, jossa on osallisina Euroopan yhteisöjen virkamiehiä tai Euroopan unionin jäsenvaltioiden virkamiehiä, torjumista koskeva yleissopimus (10 artikla).

100. Vaikka oletettaisiin, että valittajien päätelmien lähtökohta olisi perusteltavissa eli että olisi olemassa yleinen oikeusperiaate, jonka mukaan asiaa koskevien sopimusmääräysten puuttuessakaan samalle oikeussubjektille ei voitaisi määrätä seuraamuksia useaan kertaan eri valtioissa samasta lainvastaisesta käyttäytymisestä, tämän periaatteen soveltaminen edellyttäisi joka tapauksessa, kuten yhteisöjen tuomioistuin on äskettäin todennut, ”kolmen edellytyksen täyttymistä: tosiseikkojen, sääntöjen rikkojan ja suojellun oikeudellisen intressin on oltava samat”.( ) Ainoastaan tällaisissa tilanteissa voitaisiin toisin sanoen puhua tämän periaatteen soveltamisen kannalta merkityksellisestä seuraamusten päällekkäisyydestä. Vaikka siis haluttaisiinkin katsoa, että päällekkäisyys on olemassa, pitäisi selvittää, täyttyvätkö edellä mainitut edellytykset tässä tapauksessa.

101. On mielestäni ilmeistä, että nyt käsiteltävässä asiassa ainakin yksi edellä mainituista edellytyksistä jää täyttymättä: suojeltavien oikeudellisten intressien yhtenevyys. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näet perustellusti todennnut, ”komission noudattamalla menettelyllä ja määräämillä seuraamuksilla ja toisaalta Yhdysvaltain ja Kanadan viranomaisten noudattamilla menettelyillä ja määräämillä seuraamuksilla ei selvästikään ole samoja tavoitteita. Ensin mainitussa tapauksessa pyritään säilyttämään vääristymätön kilpailu Euroopan unionin alueella ja ETA:ssa, kun jälkimmäisessä tapauksessa pyritään suojelemaan Yhdysvaltain tai Kanadan markkinoita”.( ) Näille menettelyillä ei siis pyritä ”suojelemaan samaa oikeushyvää”.( )

102. Tässä yhteydessä on riittävää muistuttaa siitä, että yhteisön kartellioikeuden soveltamisen ja siten komission asioihin puuttumisen edellytyksenä ovat nimenomaan sellaiset sopimukset, päätökset tai yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka ”ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan” ja joiden tarkoituksena on ”estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla” (EY 81 artiklan 1 kohta). Jos jompi kumpi näistä seurauksista ei toteudu, EY 81 artiklan 1 kohtaa ei rikota.

103. Tästä seuraa, että kun komissio määrää seuraamuksia lainvastaisesta menettelytavasta, joka saattaa, kuten tässä tapauksessa, perustua yhteen ”kansainväliseen strategiaan”, se pyrkii suojelemaan erityistä ” oikeushyvää ” eli yhteismarkkinoiden vapaata kilpailua, joka on siten eri asia kuin kolmansien maiden viranomaisten suojelema oikeushyvä. Suojellun oikeushyvän erityismerkitys ei näy ainoastaan yhteisön kilpailuoikeutta kuvaavissa periaatteissa ja säännöissä vaan myös komission tekemissä arvioinneissa. Nämä arvioinnit merkitsevät lähinnä sitä, että joka kerta selvitetään oletettujen kilpailunvastaisten menettelytapojen vaikutukset yhteismarkkinoiden erityiseen taloudelliseen rakenteeseen, ja ne saattavat siis poiketa huomattavasti ulkomaisten viranomaisten mahdollisesti tekemistä arvioinneista.

104. Lisättäköön vielä, että suojellun oikeudellisen intressin yhteneväisyyttä koskeva edellytys (edellytys, joka valittajien väitteessä lisäksi täysin unohdetaan) on mielestäni olennainen nyt käsiteltävään kysymykseen liittyvä näkökohta, koska se liittyy läheisesti minkä tahansa seuraamusjärjestelmän perustavoitteeseen: niiden intressien ja arvojen yksilöimiseen, joita oikeusjärjestys pitää suojelun arvoisina. Edellä esitetyistä syistä katson, että tässä tapauksessa on vastattava, että nämä intressit ja arvot eivät ole samat.

105. Vaikuttaa siltä, että erilaiseen lopputulokseen ei voi johtaa myöskään valittajien viittaus yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Walt Wilhelm antamassaan tuomiossa esittämään periaatteeseen, jonka mukaan komission on sakon määrää vahvistaessaan otettava huomioon seuraamukset, jotka yritykselle on jo määrätty jonkin jäsenvaltion kilpailusääntöjen rikkomisista. Valittajien mielestä ei ole syytä olla laajentamatta tämän yhdenvertaisuusperiaatteen tai ”luonnollisen oikeudenmukaisuuden” periaatteen ulottuvuutta myös kolmansien maiden viranomaisten seuraamuksista tekemiin päätöksiin.

106. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kuitenkin perustellusti täsmentänyt,( ) yhteisöjen tuomioistuin on vahvistaessaan kyseisen periaatteen ottanut huomioon yhteisössä vallitsevan erityisen tilanteen, joka johtuu ensinnäkin jäsenvaltioiden kansallisten markkinoiden ja yhteismarkkinoiden tiiviistä keskinäisestä riippuvuudesta ja toisaalta siitä erityisestä tavasta, jolla yritysten välisiä järjestelyjä koskeva toimivalta samalla alueella eli yhteismarkkinoilla on jaettu yhteisön ja yhteisön jäsenvaltioiden välillä. Erityisesti yhteisön kilpailuoikeudessa ja kansallisessa kilpailuoikeudessa käsitellään kartelleja eri näkökulmista, vaikka ne täydentävät toisiaan: ”Kun [81] artiklassa käsitellään yritysten välisiä järjestelyjä niiden esteiden kannalta, jotka kyseisistä järjestelyistä voivat aiheutua jäsenvaltioiden väliselle kaupalle, kansallisissa lainsäädännöissä, joihin vaikuttavat niille ominaiset näkökohdat, tarkastellaan yritysten välisiä järjestelyjä ainoastaan kyseisten näkökohtien kannalta”.( ) Nimenomaan tässä erityisessä asiayhteydessä, jossa sama ”yhteisön alueella tehty lain rikkominen”( ) voi siis johtaa rinnakkaisiin menettelyihin kansallisissa ja yhteisön viranomaisissa, yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että jos ”kahden samanaikaisen menettelyn mahdollisuus – – johtaisi seuraamusten päällekkäisyyteen, yleinen kohtuullisuuden vaatimus, – – edellyttää, että mahdollista seuraamusta määriteltäessä otetaan huomioon kaikki aikaisemmin määrätyt seuraamukset”.( )

107. Huomautettakoon tässä yhteydessä, että sen jälkeen kun yhteisöjen tuomioistuin antoi tuomion asiassa Walt Wilhem (yli 30 vuotta sitten), ne kilpailua suojelevien yhteisön ja kansallisten järjestelmien keskinäisen riippuvuuden ja yhdenmukaistamisen näkökohdat, jotka olivat tämän tuomion taustalla, ovat huomattavasti vahvistuneet erityisesti sillä, että äskettäin annetulla asetuksella N:o 1/2003 käyttöön otetun yhteisön kartellioikeuden soveltaminen on hajautettu.( ) Tällä tavoin on luotu erittäin omaperäinen järjestelmä, jossa komissio ja jäsenvaltioiden viranomaiset säilyttävät tosiaankin ”yhdessä” kukin oman toimivaltansa aloilla ja rajoissa vapaan kilpailun yhteisön alueella.( )

108. Nyt käsiteltävä tilanne on sitä vastoin täysin erilainen, sillä siinä seuraamuksia ovat määränneet viranomaiset, jotka toimivat aivan eri ympäristöissä. Tämä selittää mielestäni sen, miksi yhteisöjen tuomioistuin on todennut komission velvollisuuden ottaa huomioon jo määrätyt seuraamukset nimenomaisesti ainoastaan jäsenvaltioiden viranomaisten päätösten osalta.( )

109. Katson siis, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti todennut valituksenalaisen tuomion 100 kohdassa, että tämä tapaus ei ole rinnastettavissa tilanteisiin, joissa komissiota sitoisi yhteisön oikeuskäytännön perusteella tällainen velvollisuus.

110. Voitaisiin kuitenkin pohtia, pitäisikö komission yhteisön kilpailuoikeuden ja jäsenvaltioiden lainsäädännön välisten suhteiden erityisen tilanteen lisäksi kohtuullisuussyistä ottaa huomioon muina seikkoina myös ulkomaisten viranomaisten seuraamuksista tekemiä päätöksiä. Ajattelen erityisesti sellaista tilannetta, joka on erikoinen mutta ei täysin epätodennäköinen ja jossa on kyseessä maailmanlaajuisesti täysin yhdentyneet tuotemarkkinat, jolloin kilpailunedellytykset ovat kansainvälisellä tasolla täysin homogeeniset. Tällaisessa tapauksessa seuraamusten päällekkäisyyttä voitaisiin näet pitää liiallisena, koska kaikilla eri viranomaisten määräämillä sakoilla pyritään todellisuudessa määräämään seuraamuksia yhdelle ja nimenomaan maailmanlaajuiselle kilpailurakenteelle aiheutuneesta vahingosta.

111. On kuitenkin todettava, että vaikka tällaista näkemystä haluttaisiin puoltaa, en usko, että lopputulos, johon edellä olen päätynyt, muuttuisi, koska tähän vaihtoehtoon liittyvät edellytykset eivät tässä tapauksessa täyty. Nyt käsiteltävässä asiassa komissio on – eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ole kiistänyt tämän selvityksen paikkansapitävyyttä – näet (i) nimenomaisesti viitannut ”ETA:n lysiinimarkkinoihin” ja (ii) määrännyt seuraamuksen valittajien osallistumisesta hinnoista ja myyntimääristä tehtyihin sopimuksiin, jotka koskivat erityisesti ja nimenomaisesti näitä markkinoita, vaikka nämä sopimukset liittyvätkin maailmanlaajuisten sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen.( )

112. b) Kuten edellä on todettu, valittajat vetoavat neljännessä valitusperusteessaan siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole noudattanut sille yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 36 artiklan nojalla kuuluvaa perusteluvelvollisuutta. Se ei näet ole vastannut valittajien esittämään väitteeseen, jonka mukaan komissio olisi loukannut seuraamusten päällekkäisyyden kiellon periaatetta myös sillä, että se on ottanut huomioon ADM Companyn maailmanlaajuisen liikevaihdon eli liikevaihdon, joka sisältää myös Yhdysvalloista saadun liikevaihdon, vaikka Yhdysvaltojen ja Kanadan viranomaiset ottivat jo tämän huomioon laskiessaan määräämiään sakkoja.

113. Aluksi on mielestäni asianmukaista muistuttaa siitä, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tuomion perustelujen on oltava riittävän selkeät ja täydelliset, jotta niillä, joita asia koskee, on mahdollisuus tarkistaa sen sisältö ja tarkastella mahdollisesti sitä, onko niillä tarvetta kyseenalaistaa tällä tavalla perustellun tuomion pätevyys, ja jotta yhteisöjen tuomioistuin voi harjoittaa omaa laillisuusvalvontaansa.( ) Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin myös täsmentänyt, että ”perusteluvelvollisuus ei – – velvoita ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta esittämään selvitystä, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan asianosaisten esittämiä päätelmiä. Perustelut voivat siten olla implisiittisiä, kunhan asianosaiset saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi kyseiset toimenpiteet on toteutettu, ja toimivaltaisella tuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee harjoittamaan laillisuusvalvontaansa”.( )

114. Tämän selvennyksen jälkeen on huomautettava, että tutkittava kysymys riippui ratkaisusta, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antoi laajempaan kysymykseen, joka koski seuraamusten päällekkäisyyden kieltoa koskevan periaatteen olemassaoloa ja sovellettavuutta. On näet ilmeistä, että mikäli tätä periaatetta ei olisi voitu tässä tapauksessa soveltaa, komissio ei olisi voinut loukata sitä, kun se otti huomioon ADM Companyn maailmanlaajuisen liikevaihdon.

115. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tutkittuaan asianosaisten perustelut yksityiskohtaisesti katsonut valituksenalaisen tuomion 85–104 kohdassa, että ne bis in idem ‑periaatetta ei voida soveltaa. Koska se on tehnyt tällaisen päätelmän, se on sen perusteella johdonmukaisesti katsonut, että tätä periaatetta ei ole loukattu myöskään siinä yhteydessä, kun komissio on ottanut huomioon liikevaihdon, joka oli jo osittain otettu huomioon, kun kolmansien maiden viranomaiset olivat laskeneet seuraamuksia.( )

116. Tästä seuraa mielestäni, että tuomiosta ilmenee selvästi ja täydellisesti edellä mainitussa oikeuskäytännössä edellytetyin tavoin päättely, jonka perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hylännyt myös valittajien perustelut, jotka liittyivät ADM Companyn kokonaisliikevaihdon huomioon ottamiseen.

117. Päättelen siis tämän perusteella, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tässä tapauksessa laiminlyönyt perusteluvelvollisuuttaan.

118. Edellä esitetyn perusteella ehdotan siis, että yhteisöjen tuomioistuin hylkäisi kolmannen ja neljännen valitusperusteen.

4. Todisteiden ottaminen vääristyneellä tavalla huomioon yhteistoimintajärjestelystä markkinoille aiheutuneiden konkreettisten vaikutusten osalta

119. Valittajat vetoavat viidennessä valitusperusteessaan siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ottanut vääristyneellä tavalla huomioon todisteet, jotka koskevat yhteistoimintajärjestelystä ETA:n lysiinimarkkinoille aiheutuneita konkreettisia vaikutuksia. Komissio ei ole varsinkaan osoittanut yhteisön oikeuskäytännössä edellytetyllä tavalla, että kartellin jäsenten noudattamat hinnat olisivat olleet korkeampia kuin hinnat, joita olisi sovellettu, mikäli kilpailuoikeutta ei olisi rikottu. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siten virheellisesti päätellyt, että komissio oli ”osoittanut yhteistoimintajärjestelyn kielteiset vaikutukset markkinoihin oikeudellisesti riittävällä tavalla”.( )

120. Ennen valitusperusteen tutkimista on lyhyesti muistutettava siitä, että EY 225 artiklan ja yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan nojalla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomioihin voidaan hakea muutosta ”vain oikeuskysymyksiä koskevilta osin”. Tästä seuraa, että lukuun ottamatta sitä tapausta, että tuomioistuimelle esitetty selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tosiseikaston arviointi ei ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi yhteisöjen tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin.( )

121. Oikeuskäytännössä on lisäksi täsmennetty siitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ottaisi todisteita vääristyneellä tavalla huomioon, että ”EY 225 artiklan sekä yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan ensimmäisen kohdan ja yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdan määräysten mukaan valittajan, joka väittää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ottaneen selvitysaineiston huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti ne seikat, jotka se katsoo ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ottaneen huomioon vääristyneellä tavalla, ja näytettävä toteen ne arviointivirheet, joiden takia ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valittajan mukaan päätynyt niiden ottamiseen huomioon vääristyneellä tavalla”.( )

122. Näiden määräysten vaatimuksia ei täytä valitus, jossa vain kerrataan tai toistetaan sanasta sanaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa jo esitetyt perusteet ja perustelut, mukaan lukien ne, joissa nojaudutaan tämän nimenomaisesti hylkäämiin tosiseikkoihin, ilman että valitukseen edes sisältyisi perusteluja, joiden tarkoituksena olisi erityisesti osoittaa valituksenalaiseen määräykseen sisältyvä oikeudellinen virhe. Tällaisella valituksella näet pyritään ainoastaan siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitetty kanne tutkitaan uudelleen, mikä ei kuulu yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaan.( )

123. Tämän täsmennyksen perusteella on ensinnäkin todettava, että toisin kuin kyseisessä oikeuskäytännössä edellytetään, valittajat eivät selitä valituksessaan, miksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi ottanut sille esitetyt todisteet vääristyneellä tavalla huomioon, vaan ne ovat tyytyneet lähinnä väittämään, että komissio ei ole osoittanut, että lysiinimarkkinoilla kartellin solmimisen seurauksena toteutunut hintataso oli korkeampi kuin niillä olisi ilman yhteistoimintajärjestelyä vallinnut. Koska tällaista näyttöä ei ole esitetty, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi niiden mielestä pitänyt hyväksyä valittajien esittämät perustelut, erityisesti perustelut, jotka sisältyivät komissiolle hallinnollisessa menettelyssä esitettyihin kahteen taloudelliseen tutkimukseen, jotka niiden mukaan osoittivat, että yhteistoimintajärjestelyllä ei ollut ollut kilpailunvastaisia vaikutuksia.

124. Arvostelu, jota valittajat ovat esittäneet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen noudattamasta päättelystä, on mielestäni perusteetonta. Riidanalaisen päätöksen ja valituksenalaisen tuomion sanamuodosta näet ilmenee, että komissio on esittänyt useita todisteita siitä, että yhteistoimintajärjestely oli nostanut hintoja, ja että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tutkinut nämä seikat tyhjentävästi ja lisäksi todennut, että valittajat eivät olleet myöskään kiistäneet minkään näiden seikkojen paikkansapitävyyttä.( ) Huomautettakoon vielä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki lisäksi valittajien esittämät vastaperustelut ennen kuin se totesi, että niiden perusteella ei voitu kumota komission esittämiä todisteita.( )

125. Tästä seuraa, että valittajien esittämään valitusperusteeseen ei sisälly mitään tietoa, joka voisi osoittaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ottanut jotkin todisteet vääristyneellä tavalla huomioon. Koska tässä valitusperusteessa kuitenkin toistetaan ensimmäisen oikeusasteen jo hylkäämiä perusteluja, sillä pyritään ennen kaikkea kiistämään sen selvityksen paikkansapitävyys, jonka kyseinen tuomioistuin on tehnyt kartellin kilpailunvastaisista vaikutuksista, ja siten riitauttamaan tosiseikkoja koskeva arviointi, jota ei voida kyseenalaistaa tämän valituksen yhteydessä, kuten olen edellä todennut.

126. Edellä esitetyn perusteella ehdotan siis, että yhteisöjen tuomioistuin jättäisi tämän valitusperusteen tutkimatta.

5. Suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen

127. Valittajat esittävät kuudennessa, seitsemännessä ja kahdeksannessa valitusperusteessaan suhteellisuusperiaatteen väitettyyn loukkaamiseen liittyviä kysymyksiä. Esityksen selkeyttämiseksi on mielestäni asianmukaista käsitellä kahdeksanteen valitusperusteeseen sisältyvä väite ensin.

128. a) Valittajat vetoavat tässä valitusperusteessaan siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on loukannut suhteellisuusperiaatetta katsoessaan, että niille määrätty sakko ei ole suhteeton, kun ottaa huomioon niiden relevanteilta markkinoilta eli ETA:n lysiinimarkkinoilta saaman liikevaihdon.

129. Niiden mielestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ja yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ja erityisesti asiassa KNP( ) ja asiassa Parker Pen( ) annetuista tuomioista ilmenee, että komissio on määrätessään sakkojen suuruuden velvollinen ottamaan huomioon yritysten relevanteilta markkinoilta saaman liikevaihdon.

130. Tästä seuraa, että mikäli komissio ei ole ottanut tätä liikevaihtoa huomioon, sakko on väistämättä suhteettoman suuri. Tämän osoittaa nimenomaan nyt käsiteltävä tapaus, jossa ADM Companylle ja ADM Ingredientsille määrätty sakko on suuruudeltaan 115 prosenttia niiden relevanteilta markkinoilta saamasta liikevaihdosta.

131. Komissio puolestaan vastaa, että suuntaviivoissa sen enempää kuin yhteisön oikeuskäytännössäkään ei velvoiteta sitä ottamaan huomioon yritysten relevanteilta markkinoilta saamaa liikevaihtoa sakkojen suuruuden määräämisen yhteydessä. Tämä liikevaihto on sen sijaan ainoastaan yksi niistä seikoista, jotka komissio voi tässä yhteydessä ottaa huomioon.

132. Lisäksi komissio katsoo, että mikäli edellytettäisiin, että sakot ovat tietyssä suhteessa relevanteilta markkinoilta saatuun liikevaihtoon, ei olisi mahdollista tehokkaasti suhteuttaa sakkoa kilpailusääntöjen rikkomisen kestoon ja vakavuuteen, kuten asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa edellytetään. Komission on sitä vastoin otettava huomioon useita seikkoja, joiden perusteella sakkojen suuruus kyetään määräämään riittävän varoittavalle tasolle. Tässä tapauksessa nämä seikat on otettu huomioon.

133. Lopuksi komissio vetoaa siihen, että oikeuskäytäntö, johon valittajat ovat viitanneet väitteensä tueksi, ei ole asiaankuuluva.

134. Vaikka myönnettäisiin yhteisöjen tuomioistuimen todenneen asiassa KNP antamassaan tuomiossa, että sakkojen täytyy olla tietyssä suhteessa relevanteilta markkinoilta saatuun liikevaihtoon, on kuitenkin täsmennettävä, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perusteellusti todennut, että tämä toteamus liittyy läheisesti kyseiseen tapaukseen liittyneeseen erityistilanteeseen, eikä siitä voida johtaa yleistä periaatetta, joka sitoisi komissiota.

135. Komissio toteaa puolestaan asiassa Parker Pen annetusta tuomiosta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei missään tapauksessa asettanut sille kyseisessä tuomiossa velvollisuutta ottaa huomioon yritysten relevanteilta markkinoilta saamaa liikevaihtoa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ainoastaan huomautti komissiolle, että sen ei pitäisi antaa kokonaisliikevaihdolle suhteettoman suurta merkitystä, kun relevanteilta markkinoilta saatu liikevaihto muodostaa hyvin pienen osuuden kokonaisliikevaihdosta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tästä huolimatta joka tapauksessa vahvistanut, että relevanteilta markkinoilta saatu liikevaihto on ainoastaan yksi monista seikoista, jotka komissio voi ottaa huomioon sakkoa määrittäessään.

136. Lisäksi asia Parker Pen poikkesi täysin tästä tapauksesta. Koska kyseessä oli näet vertikaalinen sopimus, oli johdonmukaista, että piti ottaa huomioon jakelijan eli nimenomaan Parker Penin yhteistoimintajärjestelyn kohteena olevan tuotteen markkinoilta saama liikevaihto. Tätä oikeuskäytäntöä ei voida soveltaa nyt käsiteltävään asiaan, joka koskee horisontaalista sopimusta.

137. Mielestäni on asianmukaista täsmentää alustavasti, että sakon oikeasuhteisuuden arvioiminen kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella kuuluu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle asetuksen N:o 17 17 artiklalla tältä osin annettuun laillisuusvalvontaa koskevaan toimivaltaan. Yksinomaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on toimivalta valvoa sitä, miten komissio on yksittäistapauksessa arvioinut lainvastaisen toiminnan vakavuuden ja keston.( )

138. Yhteisöjen tuomioistuimen valvonta voi muutoksenhaun yhteydessä ulottua vain sen selvittämiseen, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ottanut oikeudellisesti riittävällä tavalla huomioon kaikki kilpailusääntöjen rikkomisen arvioimiseksi olennaiset seikat ja onko se tehnyt oikeudellisia virheitä tutkiessaan valittajien esittämiä kysymyksiä.( )

139. Sakon väitetyn suhteettomuuden osalta on huomautettava, että sen jälkeen kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ratkaissut täyden tuomiovaltansa perusteella yhteisön oikeuden rikkomisesta yrityksille määrättyjen sakkojen suuruuden, yhteisöjen tuomioistuimen asiana ei ole korvata kohtuullisuussyistä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen harkintaa omallaan.( )

140. Tästä seuraa, että myös tässä tapauksessa yhteisöjen tuomioistuimen arvioinnin on rajoituttava ainoastaan siihen, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin komission sakkojen vahvistamiseksi käyttämät perusteet vahvistaessaan ja niiden soveltamista valvoessaan tai jopa tätä soveltamista korjatessaan noudattanut suhteellisuusperiaatetta.( )

141. Kun yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä asetetut rajat on selvitetty, käsittelen seuraavaksi valittajien esittämää väitettä.

142. Tässä yhteydessä on myönnettävä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa tämän erityisen seikan osalta esittämä arviointi ei ole kovin selkeä. Tutkiessaan sitä, oliko komissio noudattanut riidanalaisessa päätöksessä suhteellisuusperiaatetta, se näet

– muistutti siitä, että suuntaviivojen mukaan kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus todetaan useiden seikkojen perusteella (183 kohta)

– täsmensi, että yhtäältä suuntaviivoissa ei määrätä, että sakon määrä laskettaisiin yritysten kokonaisliikevaihdon tai kyseessä olevasta tuotteesta relevanteilla markkinoilla kertyneen liikevaihdon perusteella, ja toisaalta niissä ei myöskään kielletä sitä, että tällaiset liikevaihdot otettaisiin huomioon sakkoa määritettäessä (187 kohta)

– piti selvänä, että komissio ei ollut sakkojen määrää vahvistaessaan ottanut huomioon liikevaihtoa, jonka yritykset olivat saaneet ETA:n lysiinimarkkinoilta, vaan niiden maailmanlaajuisen kokonaisliikevaihdon ja lysiinimarkkinoiden maailmanlaajuisen liikevaihdon (191 ja 192 kohta)

– korosti, että komissio ei ollut viitannut nimenomaisesti siihen, että arvioinnissa olisi otettu huomioon rikkomisten tapauskohtainen painoarvo ja siten kunkin yrityksen rikkomisen todellinen vaikutus kilpailuun (194 kohta)

– huomautti, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että ”se osa liikevaihdosta, joka tulee kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevista tavaroista, on omiaan osoittamaan kilpailusääntöjen rikkomisen laajuutta kyseisillä markkinoilla”( ) (196 kohta)

– päätteli, että koska komissio ei ollut ottanut huomioon relevanteilta markkinoilta saatua liikevaihtoa, se oli rikkonut suuntaviivoja, koska niissä edellytetään ottamaan huomioon kyseisten yritysten ”todelliset taloudelliset voimavarat” ja ”erityinen painoarvo” (197 kohta).

143. Tästä huolimatta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on korvannut komission arvioinnin omallaan ja katsonut, että komissio ei kuitenkaan ollut loukannut suhteellisuusperiaatetta, koska (i) oikeuskäytännöstä ei voida johtaa periaatetta, jonka mukaan komission pitäisi välttämättä ottaa huomioon yritysten relevanteilta markkinoilta saama liikevaihto; (ii) lysiininmyynnistä ETA:ssa saatu liikevaihto muodosti verrattain merkittävän osuuden valittajien lysiinin maailmanmarkkinoilta saamasta liikevaihdosta ja (iii) sakon perusmäärää ei ollut määritetty pelkän kokonaisliikevaihtoon perustuvan laskelman mukaisesti vaan myös muiden asiaan vaikuttavien seikkojen perusteella (200–205 kohta).

144. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen perustelut vaikuttavat siten ristiriitaisilta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin näyttää aluksi katsoneen, että komission pitäisi laskea sakon määrä yritysten relevanteilta markkinoilta saaman liikevaihdon perusteella. Myöhemmin se ei ole kuitenkaan epäröinyt todeta, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ei voida päätellä tällaisen velvoitteen olemassaoloa ja että sakko on siten laskettu asianmukaisesti.

145. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättelyyn liittyvän epävarmuuden vuoksi on siis mielestäni asianmukaista arvioida, onko tämä epävarmuus johtanut sellaisiin arviointivirheisiin, jotka rasittavat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemää päätelmää.

146. Aloitan tämän selvityksen muistuttamalla siitä, mitä totesin jo yhdistetyissä asioissa Dansk Rørindustri ym. antamassani ratkaisuehdotuksessa,( ) eli että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla on erityisen laaja harkintavalta silloin, kun se valitsee tekijöitä, jotka se ottaa huomioon sakon suuruutta määrätessään. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on itsekin huomauttanut, ”kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus on määritettävä useiden seikkojen perusteella, joihin kuuluvat erityisesti asiaan liittyvät erityisolosuhteet, asiayhteys ja sakkojen ennaltaehkäisevä vaikutus, mutta niistä perusteista, jotka on välttämättä otettava huomioon, ei kuitenkaan ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa”.( ) Näihin kilpailusääntöjen rikkomisen useisiin arviointitekijöihin voivat kuulua myös esimerkiksi kilpailusääntöjen rikkomisen alullepanijoina olleiden yritysten koko ja taloudelliset voimavarat, niiden kunkin rooli kilpailusääntöjen rikkomisessa sekä taloudellinen ja oikeudellinen asiayhteys, johon kilpailusääntöjen rikkominen liittyy.( )

147. Erityisesti yrityksen liikevaihdon huomioon ottamisen osalta yhteisöjen tuomioistuin on täsmentänyt asiassa Musique Diffusion Française antamassaan tuomiossa, että ”sakon määräämiseksi [on] sallittua ottaa huomioon yhtä hyvin yrityksen kokonaisliikevaihto – – sekä se osa liikevaihdosta, joka tulee kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevista tavaroista [mutta] kummallekaan näistä luvuista [ei] pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton muihin arviointiperusteisiin nähden”.( )

148. Näistä toteamuksista ilmenee, että vaikka kokonaisliikevaihto ja relevanteilta markkinoilta saatu liikevaihto antavat hyödyllisiä ja tärkeitä viitteitä yrityksen taloudellisista voimavaroista, ne ovat vain kaksi useista tekijöistä, jotka komissio voi ottaa huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioidessaan. Sen ei ole kuitenkaan pakko ottaa huomioon yritysten relevanteilta markkinoilta saamaa liikevaihtoa.

149. Edellä esitetty ei ole mielestäni ristiriidassa yhteisöjen tuomioistuimen asiassa KNP antamassaan tuomiossa, johon valittajat ovat useaan otteeseen valituskirjelmässään viitanneet, esittämien toteamusten kanssa. Tässä yhteydessä on muistettava, että valittaja väitti kyseisessä asiassa, että komissio oli ottanut sakkoa vahvistaessaan virheellisesti huomioon kyseisen konsernin sisäisen myynnin eli osan relevanteilta markkinoilta saadusta liikevaihdosta. Tällä seikalla voidaan perustella kyseisen tuomion 61 ja 62 kohtaan sisältyvä yhteisöjen tuomioistuimen lausuma, jonka mukaan relevanteilta markkinoilta saadun liikevaihdon, konsernin sisäinen myynti mukaan lukien, huomioon ottamisella pyritään takaamaan se, että sakko on suhteellisuusperiaatteen mukainen, ja sillä pyritään erityisesti estämään vertikaalisesti integroitujen yhtiöiden perusteeton suosiminen.

150. Toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin näyttää väittävän, tällainen velvollisuus ei ilmene myöskään suuntaviivoista.

151. Suuntaviivoissa kehotetaan komissiota ainoastaan ottamaan huomioon kilpailusääntöjä rikkoneiden ”todellinen taloudellinen kapasiteetti” aiheuttaa vahinkoa muille talouden toimijoille ja erityisesti kuluttajille (A kohdan neljäs kappale) ja se, että ”jos rikkomukseen syyllistyy useita yrityksiä (esimerkiksi kartellit), voi tietyissä tapauksissa olla tarpeen vaihdella kussakin edellä mainitussa luokassa määritettyjä määriä, jotta voitaisiin ottaa huomioon rikkomusten tapauskohtainen painoarvo ja siten kunkin yrityksen rikkomisen todellinen vaikutus kilpailuun erityisesti, kun samanlaisiin rikkomuksiin syyllistyneet yritykset ovat huomattavan erikokoisia ” (A kohdan kuudes kappale).

152. Komission on toisin sanoen sakon suuruutta määrätessään huolehdittava siitä, että sakko on oikeassa suhteessa erityiseen painoarvoon ja todelliseen vaikutukseen, joka yksittäisen yhteistoimintajärjestelyyn osallistuneen yrityksen käyttäytymisellä on ollut markkinoihin. Näin menetellessään se ei ole kuitenkaan velvollinen ottamaan huomioon kyseisen yrityksen relevanteilta markkinoilta saamaa liikevaihtoa, jota ei myöskään ole nimenomaisesti mainittu suuntaviivoissa. Kuten olen näet edellä todennut, tämä liikevaihto on vain yksi useista tekijöistä, joita komissio voi ottaa huomioon. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti todennut, komissio on näet tässä tapauksessa arvioinut sakon suuruuden asianomaisten yritysten koon ja voimavarojen perusteella ottamalla huomioon muita merkityksellisiä seikkoja, kuten niiden kokonaisliikevaihdon ja maailmanlaajuisen liikevaihdon lysiinisektorilla. Niiden perusteella komissio on tämän jälkeen jakanut kartelliin osallistuneet yritykset kahteen ryhmään ”ottaakseen huomioon kyseisten yritysten todelliset mahdollisuudet aiheuttaa merkittävää vahinkoa ETA:n lysiinimarkkinoilla ja välttämättömyyden varmistaa, että sakot ovat riittävän suuret vaikuttaakseen rikkomista estävästi”,( ) ja määrännyt eri suuruiset sakon perusmäärät kummallekin ryhmälle.

153. Ei saa myöskään unohtaa sitä, että monissa tapauksissa nimenomaan maailmanlaajuinen (yhteenlaskettu tai sektorikohtainen) liikevaihto on paras osoitus yrityksen taloudellisista voimavaroista ja edistää sitä, että sakko määrätään tähän paremmin suhteutettuna. Näin tapahtuu mielestäni nimenomaan silloin, kun on kyse monikansallisista yrityksistä, jotka toimivat maailmanlaajuisesti, jolloin niiden kokonaisliikevaihto saattaa olla hyvin suuri ja asianomaisilta markkinoilta saatu liikevaihto huomattavasti pienempi.

154. On myös huomautettava, että relevanteilta markkinoilta saadun liikevaihdon arvioimista ei edellytetä myöskään asetuksen N:o 17 15 artiklassa, jossa viitataan yksinomaan yritysten edellisen tilikauden kokonaisliikevaihtoon.

155. Edellä esitetty osoittaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt virheen katsoessaan, mikäli sen perustelut on ymmärrettävä näin, että komissio oli rikkonut suuntaviivoja, kun se ei ollut ottanut asianomaisten yritysten relevanteilta markkinoilta saamaa liikevaihtoa huomioon.

156. On kuitenkin pohdittava, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemä oikeudellinen virhe sellainen, että se rasittaisi sen tekemää päätelmää, jonka mukaan sakon määrää oli komission huomioon ottamien muiden seikkojen perusteella joka tapauksessa pidettävä suhteellisuusperiaatteen mukaisena. Kuten tunnettua, vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että ”vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämät perustelut olisivat joltain osin yhteisön oikeuden vastaisia, valitus on hylättävä, jos tuomiolauselman tueksi on esitetty sellaisia muita perusteluita, että siitä ilmenevä lopputulos on perusteltu”.( )

157. Kuten edellä totesin, komission määräämien sakkojen laskelmassa, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on vahvistanut, on otettu asianmukaisesti huomioon kartelliin osallistuneiden yritysten koko ja voimavarat. Tästä on siis pääteltävä, että vaikka katsottaisiin, että tuomiota rasittaa tätä koskeva oikeudellinen virhe, sen tuomiolauselma on siitä huolimatta perusteltu.

158. Tästä syystä katson, että myös kahdeksas valitusperuste on hylättävä.

159. b) Valittajat vetoavat kuudennessa valitusperusteessaan siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on ensin todennut, että komissio oli rikkonut suuntaviivoja, mutta ei ole ottanut sen jälkeen huomioon niiden relevanteilta markkinoilta saamaa liikevaihtoa eikä vahvistanut sen perusteella sakkojen oikeaa määrää.

160. Kun otetaan huomioon edellä esitetty toteamus siitä, että komissio ei ole rikkonut suuntaviivoja, on helppoa vastata tässä yhteydessä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi arvioidessaan sakkojen suuruuden määräämisessä noudatettua menettelytapaa harjoittaa myös asiasisällön valvontaa. Sillä on näin ollen mahdollisuus korvata komission arviointi omallaan, kun se toteaa, että tämä on rikkonut oikeussääntöjä tai loukannut oikeusperiaatteita.

161. Nimenomaan näin on tapahtunut tässä tapauksessa. Todettuaan, että komissio oli soveltanut suuntaviivoja virheellisesti, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näet tehnyt oman arviointinsa todeten, että komission määräämä sakko ei missään tapauksessa ollut suhteettoman suuri.

162. Tästä seuraa, että myös kuudes valitusperuste on hylättävä.

163. c) Valittajat vetoavat seitsemännessä valitusperusteessaan lopuksi siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on laiminlyönyt velvollisuutensa perustella omat päätöksensä, kun se on katsonut, että niille määrätty sakko oli oikeasuhteinen, vaikka komissio oli soveltanut suuntaviivoja virheellisellä tavalla.

164. Komissio on luonnollisesti asiasta eri mieltä.

165. Muistutettakoon tässä yhteydessä, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä on katsottu, kuten edellä (ks. 109 kohta) huomautin, että tuomion perustelut voivat olla suppeat, kunhan asianosaiset saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi kyseiset toimenpiteet on toteutettu, ja toimivaltaisella tuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee harjoittamaan laillisuusvalvontaansa.( )

166. Tämän perusteella vaikuttaa siltä, että vaikka olisikin mahdollista, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole vastannut nimenomaisesti johonkin erityiseen väitteeseen, valituksenalainen tuomio täyttää kuitenkin perusteluvelvollisuuden vaatimukset. Sen jälkeen kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut komission rikkoneen suuntaviivojen määräyksiä, se on näet selvittänyt, merkitseekö tämä puute sakkojen oikeasuhteisuuden periaatteen loukkaamista. Se on siinä yhteydessä katsonut, että komissio on kuitenkin noudattanut tätä periaatetta, ja selkeästi yksilöinyt syyt, joiden vuoksi tämä päätelmä oli tehtävissä.

167. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näet ennen kaikkea muistuttanut siitä, että asetuksen N:o 17 15 artiklassa edellytetään, että sakon loppusumma ei saa ylittää 10:tä prosenttia yrityksen kokonaisliikevaihdosta, juuri sen takaamiseksi, että sakko on oikeassa suhteessa kyseisen yrityksen taloudellisiin voimavaroihin. Tästä seuraa, että silloin kun sakon määrä ei ylitä tätä rajaa, kuten se ei tässäkään tapauksessa ylitä, sakkoa on pidettävä oikeasuhteisena.

168. Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hylännyt valittajien näkemyksen, jonka mukaan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä velvoitettaisiin komissio ottamaan huomioon relevanteilta markkinoilta saatu liikevaihto, ja kumonnut laajalti sen perustelut.

169. Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, että vaikka oletettaisiin, että tällainen velvollisuus on olemassa, komission riidanalaisessa päätöksessä noudattama sakkojen määrittämismenetelmä ei ole johtanut suhteettoman suureen sakkoon. Lysiinimyynnistä ETA:ssa saatu liikevaihto vastasi näet verrattain suurta osuutta valittajien lysiinin maailmanmarkkinoilta saamasta liikevaihdosta. Joka tapauksessa sakon perusmäärää ei ole laskettu yksinomaan kokonaisliikevaihdon perusteella, vaan myös muiden tekijöiden, kuten alakohtaisen liikevaihdon, kilpailusääntöjen rikkomisen luonteen, tästä markkinoille aiheutuvien konkreettisten vaikutusten, relevanttien markkinoiden laajuuden, seuraamukselle välttämättömän varoittavuuden sekä yritysten koon ja vahvuuden perusteella.( )

170. Näin ollen myös seitsemäs valitusperuste on mielestäni hylättävä.

6. Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen sakon perusmäärän vahvistamisen yhteydessä

171. Valittajat vetoavat yhdeksännessä valitusperusteessaan lopuksi siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta hyväksyessään sen, että komissio on sakkoa laskiessaan käyttänyt samaa perusmäärää ADM:n ja Ajinomoton osalta, vaikka Ajinomoton markkinaosuus relevanteilla markkinoilla (ETA:n lysiinimarkkinoilla) on lähes kaksinkertainen ADM:n osuuteen nähden. Eri kokoisia yrityksiä on siten käsitelty samalla tavoin. Tämän kokoeron ja sen perusteella, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut, että komission on aina otettava huomioon relevanteilta markkinoilta saatu liikevaihto, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt alentaa ADM:n sakon perusmäärää.

172. Huomautan puolestani heti, että tämä valitusperuste perustuu mielestäni virheelliseen lähtökohtaan eli siihen, että komission pitäisi sakkojen suuruutta määrätessään välttämättä ottaa huomioon relevanteilta markkinoilta saatu liikevaihto. Kuten olen pyrkinyt edellä (142–151 kohdassa) osoittamaan, tällaista velvollisuutta ei voida johtaa yhteisön tuomioistuinten oikeuskäytännöstä eikä asetuksen N:o 17 15 artiklasta tai myöskään suuntaviivojen sanamuodosta.

173. Tästä seuraa, että toisin kuin valittajat väittävät, kyseisten perusmäärien ei voida katsoa olevan syrjiviä pelkästään sen vuoksi, että niitä ei ole määritetty relevanteilta markkinoilta saatujen liikevaihtojen perusteella.

174. Tämän täsmennyksen jälkeen voitaisiin kuitenkin mahdollisesti puhua yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisesta, mikäli ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi pitänyt ADM Companyyn sovellettua perusmäärää lainmukaisena, vaikka sen tilanne olisi erilainen Ajinomotoon eli sellaiseen yritykseen verrattuna, jolle on laskettu sama perusmäärä. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta näet loukataan, mikäli vastaavia tilanteita kohdellaan eri tavoin tai erilaisia tilanteita kohdellaan samalla tavoin, ellei tällainen kohtelu ole objektiivisesti perusteltavissa.( )

175. Vaikuttaa kuitenkin siltä, että yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ei ole tältäkään osin loukattu.

176. Tässä yhteydessä on korostettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, että komissio oli yksilöinyt sakkojen perusmäärän sellaisten seikkojen muodostaman kokonaisuuden perusteella, joihin kuuluivat erityisesti asianomaisten yritysten koko ja taloudelliset voimavarat.( ) Viimeksi mainitun seikan huomioon ottamiseksi komissio on jakanut kartellin osallistujat kahteen ryhmään joko niiden maailmanlaajuisen kokonaisliikevaihdon tai niiden lysiinialalta saaman maailmanlaajuisen liikevaihdon perusteella( ) ja katsonut tämän vertailun perusteella, että ADM Companyyn ja Ajinomotoon pitäisi soveltaa suurempaa perusmäärää.

177. Sitä, onko valittajia kohdeltu syrjivästi, on siten arvioitava komission näiden kahden ryhmän erottelemiseksi omaksumien ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen hyväksymien kahden perusteen (maailmanlaajuinen kokonaisliikevaihto ja maailmanlaajuinen liikevaihto lysiinialalla) mukaan.

178. Kun tutkitaan valittajien itsensä kirjelmässään antamia tietoja, ilmenee, että ADM Companyn liikevaihto oli molemmissa komission huomioon ottamissa liikevaihtoluvuissa selvästi suurempi kuin kaikkien muiden yhteistoimintajärjestelyyn osallistuneiden yritysten ja myös suurempi kuin Ajinomoton, vaikka ero ei ollut yhtä suuri.( )

179. Voidaan siis katsoa, että sakkojen perusmäärien vahvistaminen, joka on tapahtunut objektiivisin perustein ja sisäisesti yhdenmukaisella tavalla,( ) ei ole merkinnyt yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista valittajien vahingoksi.

180. Tämä valitusperuste on näin ollen hylättävä.

181. Kaiken kaikkiaan katson, että yksikään valittajien esittämistä valitusperusteista ei ole hyväksyttävissä, joten niiden valitusta ei voida hyväksyä.

IV Oikeudenkäyntikulut

182. Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaisesti ja niiden päätelmien perusteella, joita olen tehnyt valitusten hylkäämisestä, katson, että valittajat on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

V Ratkaisuehdotus

183. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin antaisi seuraavan ratkaisun:

– valitus hylätään ja

– Archer Daniels Midland Company ja Archer Daniels Midland Ingredients Ltd velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.