ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä keskitetyn verotuksen järjestelmää koskevalle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka nojalla keskitettyä verotusta soveltavalle emoyhtiölle annetaan mahdollisuus neutralisoida kulujen ja maksujen osuuden – joksi on vahvistettu kiinteä 5 prosenttia osinkojen nettomäärästä – tulouttaminen vain niiden osinkojen osalta, jotka emoyhtiö on saanut kotimaisilta keskitettyyn verotukseen kuuluvilta yhtiöiltä, vaikka sillä ei saman lainsäädännön nojalla ole tätä oikeutta niiden osinkojen osalta, joita sille maksavat toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneet tytäryhtiöt, jotka objektiivisesti voisivat osallistua valintansa mukaisesti keskitettyyn järjestelmään, jos ne olisivat kotimaisia.

Erotuksena tilanteesta, jossa asuinpaikkaa koskeva edellytys pääsyedellytyksenä keskitetyn verotuksen järjestelmään on oikeutettu sillä perusteella, että tällainen järjestelmä mahdollistaa tappioiden siirrot keskitetyn verotuksellisen konsernin sisällä, siltä osin kuin on kyse muista verotuksellisista eduista kuin tappioiden siirtämisestä keskitetyn verotuksellisen konsernin sisällä, erilaista kohtelua sitä vastoin ei nimittäin voida oikeuttaa tarpeella säilyttää verotusvallan tasapainoinen jako valtioiden välillä. Erilainen kohtelu koskee vain kotimaisten emoyhtiöiden saamia maahan tulevia osinkoja, joten asia koskee vain yhden ja saman jäsenvaltion verotuksellista suvereniteettia.

Jos minkäänlaista välitöntä yhteyttä ei voida havaita verotuksellisen edun ja konsernin sisäisten toimien neutralisoinnista seuraavan verotuksellisen haitan välillä, tällaista etua ei myöskään voida oikeuttaa tarpeella säilyttää asianomaisen jäsenvaltion verojärjestelmän johdonmukaisuus. Vaikka kulujen ja maksujen osuuden tulouttamisen neutralisointi seuraa emoyhtiön ja sen tytäryhtiöiden rinnastamisesta yhteen ainoaan yritykseen, jolla on useita toimipaikkoja, mainittu neutralisointi ei nimittäin aiheuta minkäänlaista verotuksellista haittaa keskitetyn verotuksellisen konsernin huipulla olevan emoyhtiön kannalta, vaan se päinvastoin antaa sille mainitun verotuksellisen edun.

(ks. 27–29, 34–36 ja 40 kohta sekä tuomiolauselma)
Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 98/59/EY 1 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle tai käytännölle, jossa kyseisessä säännöksessä säädettyä työntekijämäärää laskettaessa ei oteta huomioon pääomayhtiön johtoon kuuluvaa henkilöä, joka hoitaa tehtäväänsä tämän yhtiön jonkin toisen elimen johdon ja valvonnan alaisena, joka saa vastikkeeksi työstään palkan ja jolla itsellään ei ole osuuksia yhtiöstä.

Se, että henkilö on pääomayhtiön johtoelimen jäsen, ei tältä osin itsessään voi estää sitä, että mainitulla henkilöllä on alisteisuussuhde kyseiseen yhtiöön. On nimittäin tutkittava olosuhteet, joissa kyseinen johtoon kuuluva henkilö otettiin tehtäväänsä, hänelle uskottujen tehtävien luonne, puitteet, joissa näitä tehtäviä hoidetaan, kyseisen henkilön toimivaltuuksien laajuus, yhtiössä häneen kohdistettu valvonta ja olosuhteet, joissa hänet voidaan erottaa. Vaikka tällaisella pääomayhtiön johtoon kuuluvalla henkilöllä on tehtäviensä hoidossa laaja harkintavalta, joka ylittää muun muassa kansallisessa oikeudessa tarkoitetulle työntekijälle kuuluvan harkintavallan – koska työnantaja voi määrätä yksityiskohtaisesti niistä tehtävistä, jotka työntekijän on tehtävä, ja siitä tavasta, jolla ne on suoritettava – mainittu johtaja on kuitenkin alisteisuussuhteessa kyseiseen yhtiöön nähden.

Tätä tulkintaa tukee sitä paitsi direktiivin 98/59 päämäärä, koska direktiivillä pyritään – kuten sen johdanto-osan toisesta perustelukappaleesta ilmenee – vahvistamaan työntekijöiden suojaa joukkovähentämistilanteissa. Tämän tavoitteen mukaisesti käsitteitä, joilla määritellään mainitun direktiivin soveltamisala, mukaan lukien saman direktiivin 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa oleva työntekijän käsite, ei voida määritellä suppeasti.

Lopuksi kansallinen lainsäädäntö tai käytäntö, jossa ei oteta huomioon pääomayhtiön johtoon kuuluvia henkilöitä laskettaessa direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädettyä työntekijöiden määrää, on omiaan paitsi heikentämään suojaa, jota mainitulla direktiivillä annetaan kyseisille henkilöille, myös ennen kaikkea estämään tiettyjen yritysten, joissa tavallisesti työskentelee yli 20 työntekijää, palveluksessa olevaa koko työntekijöiden joukkoa käyttämästä heillä mainitun direktiivin perusteella olevia oikeuksia, ja se loukkaa siten kyseisen direktiivin tehokasta vaikutusta.

(ks. 38, 41, 44, 47 ja 48 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
—

toiseksi tavoitteesta, johon kyseessä olevat eläkerahastot pyrkivät, on syytä todeta, että näiden sopimusten tarkoituksena on asianomaisten henkilöiden liittäminen suppeaan ryhmään kuuluvien toimijoiden jäseniksi asiassa sovellettavien lain säännösten vastaisesti ja siten asianomaisella talouden toimialalla toimivien muiden yhtiöiden vahingoksi. Niiden tarkoituksena on siten vahvistaa näistä yksityisistä eläkerahastoista jokaisen asemaa asianomaisilla markkinoilla verrattuna niiden kilpailijoiden markkina-asemaan, jotka eivät olleet osallistuneet kyseiseen yhteistoimintaan, ja niillä pyritään siten tavoitteeseen, joka on selvästi vastoin tavallisen kilpailun moitteetonta toimintaa
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 2 artiklan 1 kohtaa, 14 artiklaa ja 24 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kiinteistöä koskevaan leasingsopimukseen perustuva liiketoimi on rinnastettava investointitavaran hankintaan, jos tällaisessa sopimuksessa määrätään joko kyseisen kiinteistön omistusoikeuden siirtymisestä vuokralleottajalle sopimuskauden päätyttyä tai sen omistusoikeuden keskeisten osatekijöiden kuulumisesta vuokralleottajalle, mikä tarkoittaa muun muassa, että tälle siirretään valtaosa mainitun kiinteistön oikeudelliselle omistukselle ominaisista riskeistä ja hyödyistä ja leasingmaksujen nykyarvo on käytännössä sama kuin omaisuuden myyntiarvo.

(ks. 32 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Kansallinen lainsäädäntö, jolla korotetaan ilman siirtymäaikaa pelisaleissa harjoitettavasta raha-automaattitoiminnasta maksettavan kiinteämääräisen veron määrä viisinkertaiseksi aiempaan verrattuna ja säädetään lisäksi samasta toiminnasta kannettavasta suhteellisesta verosta, merkitsee SEUT 56 artiklassa taatun palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitusta, jos se voi estää raha-automaattitoiminnan harjoittamiseen pelisaleissa liittyvien palvelujen tarjoamisen vapauden käyttämisen, haitata sitä tai tehdä siitä vähemmän houkuttelevaa, mikä kansallisen tuomioistuimen on tutkittava.

kansalliseen lainsäädäntöön kuuluvat säännökset, joilla kielletään raha-automaattitoiminnan harjoittaminen muualla kuin kasinoissa, ovat mainitussa säännöksessä tarkoitettuja ”teknisiä määräyksiä”, joita koskevista säädösehdotuksista on ilmoitettava kyseisen direktiivin 8 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetyllä tavalla.

Teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä annetun direktiivin 98/34, sellaisen kuin se on muutettuna direktiivillä 2006/96, 1 artiklan 11 alakohtaa on tulkittava siten, että

SEUT 56 artiklalla annetaan yksityisille oikeussubjekteille oikeuksia siten, että siitä, että jäsenvaltio rikkoo kyseistä määräystä – myös lainsäädäntötoiminnassaan –, seuraa yksityisille oikeussubjekteille oikeus saada jäsenvaltiolta korvaus tällaisen rikkomisen vuoksi kärsitystä vahingosta, jos mainittu rikkominen on riittävän ilmeinen ja jos saman rikkomisen ja kärsityn vahingon välillä on välitön syy-yhteys, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava.

(ks. 106 kohta ja tuomiolauselman 5 kohta)
Asia C‑114/14

Euroopan komissio

vastaan

Ruotsin kuningaskunta

”Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen — Arvonlisävero — Kuudes direktiivi 77/388/ETY — Direktiivi 2006/112/EY — 132 artiklan 1 kohdan a alakohta ja 135 artiklan 1 kohdan h alakohta — Vapautukset — Julkisen postilaitoksen palvelut — Postipalveluiden käyttöön kelpaavat postimerkit — Direktiivi 97/67/EY”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 21.4.2015

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Vapautukset – Tiettyjen yleishyödyllisten toimintojen vapautukset – Julkisen postilaitoksen palvelujen suoritukset ja niihin liittyvät tavaroiden luovutukset – Postimerkkien luovutus nimellisarvostaan – Kansallista lainsäädäntöä, jossa ei vapauteta arvonlisäverosta tällaisia suorituksia ja luovutuksia, ei voida hyväksyä

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/67 3 artiklan 1 kohta ja 4 artikla; neuvoston direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan a alakohta ja 135 artiklan 1 kohdan h alakohta)

Jäsenvaltio ei noudata yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 135 artiklan 1 kohdan h alakohdan mukaisia velvoitteitaan, jos se ei vapauta arvonlisäverosta julkisen postilaitoksen palvelujen suorituksia ja niihin liittyviä tavaroiden luovutuksia, lukuun ottamatta henkilökuljetus- ja televiestintäpalveluja, ja omalla alueellaan postipalveluiden käyttöön kelpaavien postimerkkien luovutusta nimellisarvostaan.

Tältä osin on merkityksetöntä, ettei kyseisessä jäsenvaltiossa enää ole direktiivissä 2006/112 tarkoitettua julkisen postilaitoksen palvelua ja että sen alueella on tehty arvonlisäverollisiksi kaikkien postipalvelujen tarjoajien suorittamat palvelujen suoritukset ja niihin liittyvät tavaroiden luovutukset. Direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan a alakohdassa olevalla käsitteellä ”julkinen postilaitos” tarkoitetaan julkisia tai yksityisiä toimijoita, jotka sitoutuvat huolehtimaan jäsenvaltiossa kokonaan tai osittain postin yleispalvelusta, sellaisena kuin se on määritelty direktiivissä 97/67. Silloin, kun yksityinen toimija huolehtii kokonaan tai osaksi postin yleispalvelusta, sitä on pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna ”julkisena postilaitoksena”.

(ks. 27, 28, 31 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)
Unionin tuomioistuin voi päättää käsitellä tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen N:o 1347/2000 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 2201/2003 tulkinnasta esitetyn ennakkoratkaisupyynnön työjärjestyksensä 107 artiklassa määrätyssä kiireellisessä menettelyssä silloin, kun se koskee kolmivuotiasta lasta, joka on ollut erossa isästään yli vuoden. Erotilanteen – jota luonnehtii kaiken lisäksi se, että vanhempi ja lapsi asuvat merkittävän välimatkan päässä toisistaan – jatkuminen nimittäin voisi vakavasti vahingoittaa heidän tulevaa suhdettaan.

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen N:o 1347/2000 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 2201/2003 11 artiklan 7 ja 8 kohtaa on tulkittava siten, etteivät ne lähtökohtaisesti ole esteenä sille, että jäsenvaltio antaa erityistuomioistuimelle toimivallan käsitellä lapsen palauttamista tai huoltajuutta koskevat kysymykset mainituissa säännöksissä säädetyn menettelyn yhteydessä silloinkin, kun pääasia, joka koskee vanhempainvastuuta lapsesta, on jo toisaalta saatettu jonkin muun tuomioistuimen käsiteltäväksi.

Jäsenvaltiot nimittäin määrittävät lapsen palauttamista tai huoltajuutta koskevien kysymysten käsittelyyn toimivaltaisen kansallisen tuomioistuimen kyseisen asetuksen 11 artiklan 6–8 kohdassa tarkoitetun menettelyn yhteydessä. Tässä yhteydessä se, että jäsenvaltio antaa kyseisen toimivallan erityistuomioistuimelle, ei sellaisenaan voi heikentää asetuksen tehokasta vaikutusta.

On kuitenkin huolehdittava siitä, että kyseinen toimivallan antaminen sopii yhteen Euroopan unionin perusoikeuskirjan 24 artiklassa mainitun kaltaisten lapsen perusoikeuksien kanssa ja erityisesti kyseisten menettelyjen nopeutta koskevan tavoitteen kanssa. Nopeustavoitteesta on muistutettava, että soveltaessaan asian kannalta merkityksellisiä kansallisen oikeuden säännöksiä kansallisen tuomioistuimen on tulkittava niitä unionin oikeuden ja erityisesti kyseisen asetuksen valossa.

(ks. 49 ja 51–54 kohta sekä tuomiolauselma)
Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annettua direktiiviä 1999/70 ja puitesopimusta sovelletaan kaikkiin työntekijöihin, jotka toteuttavat suorituksia, joista maksetaan palkkaa näiden työntekijöiden ja heidän työnantajansa välisen määräaikaisen työsuhteen perusteella. Puitesopimuksen 2 lausekkeen 1 kohdan mukaan puitesopimusta sovelletaan määräaikaisiin työntekijöihin, joilla on työsopimus tai työsuhde, sellaisena kuin se on määritelty jäsenvaltion lainsäädännössä, työehtosopimuksissa tai käytännössä.

Puitesopimuksen 3 lausekkeessa esitettyjen määritelmien mukaan ”määräaikaisella työntekijällä” tarkoitetaan ”henkilöä, jolla on suoraan työnantajan ja työntekijän välillä tehty työsopimus tai solmittu työsuhde, jonka päättyminen määräytyy [objektiivisin] syin, esimerkiksi tietyn päivämäärän umpeutumisen, tietyn tehtävän loppuun saattamisen tai tietyn tapahtuman ilmaantumisen perusteella”.

Kansallisessa oikeudessa säädetyn yrittäjien tueksi tehtävän toistaiseksi voimassa olevan työsopimuksen – jolle on ominaista se, että sopimuksesta tehdään toistaiseksi voimassa oleva ja sitä säännellään työntekijöiden asemasta annetun lain säännöksillä ja toistaiseksi voimassa oleviin sopimuksiin sovellettavilla työehtosopimuksilla, mistä on ainoana poikkeuksena koeajan pituus – kaltainen sopimus ei ole sellainen määräaikainen sopimus, joka kuuluisi direktiivin 1999/70 soveltamisalaan. Koeajan keskeisenä tarkoituksena nimittäin on selvittää työntekijän pätevyys ja taidot, kun taas määräaikaista työsopimusta käytetään silloin, kun työsopimuksen tai työsuhteen päättyminen määräytyy objektiivisin syin.

(ks. 31–34, 36 ja 38 kohta)
52

Siltä osin kuin valittaja riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen tekemän arvioinnin niistä todisteista, jotka koskevat Espanjan hallituksen harjoittamaa painostusta ja erityisesti sitä, että unionin yleisen tuomioistuin katsoo kyseisen painostuksen merkitsevän sitä, että kansalliset viranomaiset ovat vain hyväksyneet tai sallineet rikkomisen, on lisäksi huomautettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen määrittämään asian tosiseikaston ja arvioimaan sitä ja lähtökohtaisesti arvioimaan sitä selvitystä, johon se on asian tosiseikastoa määrittäessään tukeutunut. Silloin, kun tämä selvitys on saatu asianmukaisesti ja todistustaakkaa sekä asian selvittämistä koskevia yleisiä oikeusperiaatteita ja menettelysääntöjä on noudatettu, ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn selvityksen näyttöarvoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että unionin yleiselle tuomioistuimelle esitetty selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tämä arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin (tuomio 20.1.2016, Toshiba Corporation v. komissio, C-373/14 P, EU:C:2016:26, 40 kohta).
88

Lopuksi on todettava määrätyn sakon määrän oikeasuhteisuudesta sellaisenaan, ettei valittaja esitä mitään väitettä, jolla voitaisiin osoittaa, että määrätyn seuraamuksen taso on epäasianmukainen tai liiallinen. Tältä osin väite, jonka mukaan 2,94 miljoonan euron suuruinen sakko on suhteeton kartellissa kyseessä olleeseen 5,2 miljoonan euron suuruiseen liikevaihtoon nähden, on hylättävä. On näet selvää, että Villeroy & Bochille ja sen tytäryhtiöille määrätyn sakon määrää on käsiteltävässä tapauksessa alennettu asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaisesti siten, ettei 10:tä prosenttia valittajalle edellisen tilikauden aikana kertyneestä kokonaisliikevaihdosta ylitetä. Kyseisellä enimmäismäärällä taataan kuitenkin jo se, ettei tuo sakko ole suhteeton yrityksen kokoon nähden, josta kertoo sen kokonaisliikevaihto (ks. vastaavasti tuomio 28.6.2005, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, EU:C:2005:408, 280–282 kohta).
31

Tässä yhteydessä on tuotava esiin – kun otetaan huomioon ydinreaktorin lämpötehosta kannettavan veron käsite, sellaisena kuin se on edellä 28 kohdassa määritelty – se, että pääasiassa kyseessä oleva vero muodostuu kuukausittain maksettavasta kiinteästä summasta, joka on laskettu teoreettisen arvon perusteella eli kansallisen viranomaisen kyseisen ydinreaktorin hallintaa ja käyttöä varten myöntämässä luvassa kullekin ydinreaktorille megawatteina vahvistetun suurimman lämpötehon perusteella. Lisäksi ydinreaktorin hallintaa ja käyttöä varten myönnetyn luvan haltija on velvollinen maksamaan lämpötehosta kannettavan veron silloinkin, kun reaktori on pois käytöstä, niitä jaksoja lukuun ottamatta, joiden aikana reaktori on poikkeuksellisesti pois käytöstä yhtäjaksoisesti yli 90 kalenterivuorokautta.
28

Näin ollen on todettava, että vaikka pääasiassa kyseessä oleva maksu asetetaan jokaiselle luonnolliselle henkilölle tai oikeushenkilölle, jolla on matkapuhelinantenniin, joka on fyysinen infrastruktuuri, jolla sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja voidaan tarjota, kohdistuva esineoikeus tai oikeus hyödyntää sitä, kyseinen maksu ei kuitenkaan vaikuta ominaisuuksiltaan maksulta, joka sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja tarjoaville yrityksille asetettaisiin vastikkeena oikeudesta asentaa järjestelmiä.
95

Kun otetaan huomioon kaikki edeltävät päätelmät, ClientEarthin valitus on hyväksyttävä sen ensimmäisen valitusperusteen toisen osan osalta. Näin ollen valituksenalainen tuomio on kumottava siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi siinä sen, että komissio on voinut nimenomaisella päätöksellä kieltää ClientEarthilta yleisen olettaman perusteella oikeuden tutustua kokonaisuudessaan sellaisiin riidanalaisiin tutkimuksiin, joiden nojalla komissio ei ollut tämän päätöksen tekemispäivänä lähettänyt virallista huomautusta kyseiselle jäsenvaltiolle SEUT 258 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla ja joita ei siis ollut siirretty jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn oikeudenkäyntiä edeltävään vaiheeseen liittyvään asiakirja-aineistoon.
19

Sen sijaan kansallisia säännöksiä, joita sovelletaan omistusosuuksiin, joiden hankkimisen ainoana tarkoituksena on taloudellisen sijoituksen tekeminen ilman aikomusta vaikuttaa yrityksen liikkeenjohtoon tai käyttää siinä määräysvaltaa, on tutkittava pelkästään pääomien vapaan liikkuvuuden kannalta (tuomio Test Claimants in the FII Group Litigation, C-35/11, EU:C:2012:707, 92 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
158

On siis mahdollista, että yritys on osallistunut välittömästi kaikkeen yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavaan kilpailunvastaiseen toimintaan, jolloin komissiolla on oikeus katsoa sen olevan vastuussa kaikesta tästä toiminnasta ja näin ollen kyseisestä rikkomisesta kokonaisuudessaan. On myös mahdollista, että yritys on osallistunut välittömästi ainoastaan osaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavasta kilpailunvastaisesta toiminnasta mutta että se on tiennyt kaikesta muusta samoihin päämääriin pyrkivien kartellin muiden osallistujien suunnittelemasta tai toteuttamasta kilpailunvastaisesta toiminnasta tai että se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin. Myös tällaisessa tapauksessa komissiolla on oikeus katsoa tämän yrityksen olevan vastuussa kaikesta tällaisen rikkomisen muodostavasta kilpailunvastaisesta toiminnasta ja näin ollen kyseisestä rikkomisesta kokonaisuudessaan (tuomio komissio v. Verhuizingen Coppens, C‑441/11 P, EU:C:2012:778, 43 kohta).
9

Tuotevastuulain (Gesetz über die Haftung für fehlerhafte Produkte), joka on annettu 15.12.1989 (BGBl. 1989 I, s. 2198), 1 §:n 1 ja 4 momentissa säädetään seuraavaa: ”1. Silloin, kun tuotteen puutteellinen turvallisuus aiheuttaa henkilön kuoleman tai vahinkoa hänen keholleen tai terveydelleen tai jollekin esineelle, tuotteen valmistaja on velvollinen korvaamaan vahinkoa kärsineelle tästä aiheutuneen vahingon. Esinevahingoissa tämä periaate pätee vain, jos vahingoittunut esine on muu esine kuin turvallisuudeltaan puutteellinen tuote ja jos kyseinen esine on tyyppiä, joka on normaalisti tarkoitettu yksityiseen käyttöön tai kulutukseen ja jos vahinkoa kärsinyt on käyttänyt sitä pääasiallisesti tähän tarkoitukseen. – – 4. Vahinkoa kärsineen on näytettävä toteen tuotteen puutteellinen turvallisuus, vahinko sekä puutteellisen turvallisuuden ja vahingon välinen syy-yhteys – –”
17

Aluksi on muistutettava, että direktiivin 2006/112 132 artiklassa tarkoitettujen vapautusten kuvaamisessa käytettyjä ilmaisuja on tulkittava suppeasti, koska ne ovat poikkeuksia siitä yleisestä periaatteesta, jonka mukaan kaikista verovelvollisen vastikkeellisesti suorittamista palveluista kannetaan arvonlisäveroa. Ilmaisujen tulkinnan on kuitenkin sovelluttava yhteen vapautuksille asetettujen tavoitteiden kanssa, ja siinä on noudatettava yhteiseen arvonlisäverojärjestelmään kuuluvaa verotuksen neutraalisuuden periaatetta. Suppean tulkinnan sääntö ei näin ollen tarkoita sitä, että 132 artiklassa tarkoitettujen vapautusten määrittelemisessä käytettyä sanamuotoa pitäisi tulkita niin, että vapautukset menettäisivät tavoitellut vaikutuksensa (ks. tuomio Horizon College, C‑434/05, EU:C:2007:343, 16 kohta; tuomio komissio v. Alankomaat, C‑79/09, EU:C:2010:171, 49 kohta; tuomio Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, 22 kohta ja tuomio Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, 26 ja 27 kohta).