ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30

Näissä olosuhteissa Hoge Raad der Nederlanden on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko asetuksen N:o 44/2001 II luvun 5 jakson (18–21 artiklan) säännöksiä tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että tuomioistuin soveltaa kyseisen asetuksen 5 artiklan 1 alakohdan a alakohtaa tai 5 artiklan 3 alakohtaa tarkasteltavana olevan kaltaisessa tapauksessa, jossa yhtiö ei vaadi vastaajaa vastuuseen ainoastaan sen perusteella, että hän on kyseisen yhtiön hallituksen jäsenenä suorittanut tehtävänsä virheellisesti tai syyllistynyt deliktiin, vaan yhtiö vaatii häntä vastuuseen lisäksi sen perusteella, että hän on toiminut tahallisesti tai tietoisen huolimattomasti suorittaessaan hänen ja kyseisen yhtiön välisen työsopimuksen mukaisia tehtäviään? 2) a) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan a alakohdan ilmaisua ’sopimusta koskevassa asiassa’ tulkittava siten, että se kattaa myös tarkasteltavana olevan kaltaisen tapauksen, jossa yhtiö vaatii hallituksensa jäsenenä toiminutta henkilöä vastuuseen siitä, että hän on laiminlyönyt velvollisuutensa suorittaa yhtiöoikeuteen perustuvan tehtävänsä asianmukaisesti? b) Jos toisen kysymyksen a kohtaan vastataan myöntävästi, onko asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan a alakohdan ilmaisua ’sen paikkakunnan – –, missä kanteen perusteena oleva velvoite on täytetty tai täytettävä’ tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan paikkakuntaa, jossa hallituksen jäsen on suorittanut yhtiöoikeuteen perustuvan tehtävänsä tai hänen olisi pitänyt se suorittaa ja joka lähtökohtaisesti on kyseisen asetuksen 60 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitettu paikka, missä kyseisellä yhtiöllä on keskushallinto tai pääasiallinen toimipaikka? 3) a) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohdan ilmaisua ’sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskevassa asiassa’ tulkittava siten, että se kattaa myös tarkasteltavana olevan kaltaisen tapauksen, jossa yhtiö vaatii hallituksensa jäsenenä toiminutta henkilöä vastuuseen siitä, että hän on suorittanut yhtiöoikeuteen perustuvan tehtävänsä virheellisesti tai syyllistynyt deliktiin? b) Jos kolmannen kysymyksen a kohtaan vastataan myöntävästi, onko asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohdan ilmaisua ’sen paikkakunnan – –, missä vahinko sattui tai saattaa sattua’ tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan paikkakuntaa, jossa hallituksen jäsen on suorittanut yhtiöoikeuteen perustuvan tehtävänsä tai hänen olisi pitänyt se suorittaa ja joka lähtökohtaisesti on kyseisen asetuksen 60 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitettu paikka, missä kyseisellä yhtiöllä on keskushallinto tai pääasiallinen toimipaikka?”
110

Lisäksi on todettava, että vaikka valittajat väittävät – vaikkakin täydentävästi –, että kyseiset tuet ovat merkittävästi heikentäneet Mory‑yhtiöiden kilpailuasemaa erityisesti siltä osin kuin näiden yhtiöiden on ollut pakko lopettaa toimintansa, on todettava, että valittajat eivät ole ensimmäisessä oikeusasteessa nostamassaan kanteessa eivätkä nyt käsiteltävässä valituksessaan esittäneet tätä väitettä tukevia seikkoja. Ne eivät myöskään ole toimittaneet unionin tuomioistuimelle minkäänlaisia tietoja kyseessä olevien markkinoiden rakenteesta eivätkä kilpailuasemastaan näillä markkinoilla. Superga Investin osalta on todettava, että on kiistatonta, että se ei toimi kyseisillä markkinoilla eikä sitä siksi voida pitää kyseisten tukien saajan kanssa kilpailevana yrityksenä. On vielä todettava, että koska Mory‑yhtiöt eivät ole osoittaneet, että nämä tuet ovat merkittävästi heikentäneet niiden kilpailuasemaa, ei Superga Investille voi tältä osin syntyä asiavaltuutta vain sillä perusteella, että se on näiden yhtiöiden osakkeenomistaja.
35

On muistutettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan palvelujen suorituksista kannettavan veron perusteeseen kuuluu kaikki se, mikä muodostaa näistä palveluista saadun vastikkeen, ja että palvelujen suoritus on verollinen ainoastaan siinä tapauksessa, että suoritetun palvelun ja siitä saadun vastikkeen välillä on olemassa suora yhteys. Niinpä palvelu on verollinen ainoastaan sillä edellytyksellä, että palvelun suorittajan ja vastaanottajan välillä on oikeussuhde, johon liittyvät suoritukset ovat vastavuoroisia, ja palvelun suorittajan saama vastike on todellinen vastasuoritus vastaanottajalle suoritetusta palvelusta (ks. vastaavasti tuomio Tolsma, C‑16/93, EU:C:1994:80, 13 ja 14 kohta ja tuomio Kennemer Golf, C‑174/00, EU:C:2002:200, 39 kohta).
1)

Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71 7 artiklan 2 kohdan a alakohtaa ja asetuksen N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21.3.1972 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 574/72 10 c–11 a artiklaa, 12 a artiklaa ja 12 b artiklaa, sellaisina kuin kyseiset asetukset ovat muutettuina ja ajan tasalle saatettuina 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 ja sellaisina kuin ne ovat muutettuina 13.4.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 647/2005, on tulkittava siten, että jäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen E 101 ‑todistuksen muodossa antama todistus sen osoittamiseksi, että työntekijään sovelletaan kyseisen jäsenvaltion sosiaalilainsäädäntöä, vaikka hän kuuluukin Reinin laivurien sosiaaliturvasta 13.2.1961 tehdyn sopimuksen tarkistamisesta vastaavan hallitusten välisen konferenssin tekemän Reinin laivurien sosiaaliturvaa koskevan sopimuksen, joka on allekirjoitettu Genevessä 30.11.1979, piiriin, ei sido muiden jäsenvaltioiden laitoksia. Tältä osin ei ole merkitystä sillä, että todistuksen antaneella laitoksella ei ollut aikomusta antaa todellista E 101 ‑todistusta vaan se on käyttänyt kyseisen todistuksen vakiomuotoista lomaketta hallinnollisista syistä.
6

Asetuksen N:o 1289/2013 1 artiklan 4 alakohdalla asetukseen N:o 539/2001 lisätään 4 b artikla, jossa täsmennetään edellytykset, jotka koskevat komissiolle asetuksen N:o 539/2001, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1289/2013 (jäljempänä asetus N:o 539/2001, sellaisena kuin se on muutettuna), 1 artiklan 4 kohdan f alakohdan nojalla siirrettyä valtaa antaa delegoituja toimia. Asetuksen N:o 539/2001, sellaisena kuin se on muutettuna, 4 b artiklan 2, 3 ja 5 kohdassa säädetään seuraavaa: ”2. Siirretään komissiolle 9 päivänä tammikuuta 2014 viiden vuoden ajaksi 1 artiklan 4 kohdan f alakohdassa tarkoitettu valta antaa delegoituja säädöksiä. Komissio laatii siirrettyä säädösvaltaa koskevan kertomuksen viimeistään yhdeksän kuukautta ennen tämän viiden vuoden kauden päättymistä. Säädösvallan siirtoa jatketaan ilman eri toimenpiteitä samanpituisiksi kausiksi, jollei Euroopan parlamentti tai neuvosto vastusta tällaista jatkamista viimeistään kolme kuukautta ennen kunkin kauden päättymistä. 3. Euroopan parlamentti tai neuvosto voi milloin tahansa peruuttaa 1 artiklan 4 kohdan f alakohdassa tarkoitetun säädösvallan siirron. – – – – 5. Edellä olevan 1 artiklan 4 kohdan f alakohdan nojalla annettu delegoitu säädös tulee voimaan ainoastaan, jos Euroopan parlamentti tai neuvosto ei ole neljän kuukauden kuluessa siitä, kun asianomainen säädös on annettu tiedoksi Euroopan parlamentille ja neuvostolle, ilmaissut vastustavansa sitä tai jos sekä Euroopan parlamentti että neuvosto ovat ennen mainitun määräajan päättymistä ilmoittaneet komissiolle, että ne eivät vastusta säädöstä. Euroopan parlamentin tai neuvoston aloitteesta tätä määräaikaa jatketaan kahdella kuukaudella.”
33

Tässä tapauksessa pääasioiden oikeudenkäynnin kohteena olevat tavarat on valmistettu kolmannessa valtiossa. Ne on tuotu unionin tullialueelle ilman tavaramerkin haltijan suostumusta ja asetettu tullisuspensiojärjestelmään. Ne on sen jälkeen ilman tavaramerkin haltijan suostumusta luovutettu vapaaseen liikkeeseen, jolloin mainitun tullijärjestelmän soveltaminen on päättynyt ja velvollisuus tuontitullien maksamiseen on syntynyt.
22

Tässä tilanteessa Vrhovno sodišče on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [direktiivin 2009/54] 8 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että ’yhden ja saman lähteen luontaisella kivennäisvedellä’ tarkoitetaan a) yhdestä ja samasta ulostulopaikasta saatavaa vettä, mutta ei sen sijaan eri ulostulopaikkojen vesiä, vaikka kyseessä olisikin vesi, jonka lähde olisi saman pohjavesimuodostuman samassa akviferissa, sellaisina kuin ’akviferi’ ja ’pohjavesimuodostuma’ on määritelty [direktiivissä 2000/60]; b) yhdestä ja samasta ulostulopaikasta saatavaa vettä, mutta ei sen sijaan eri ulostulopaikkojen vesiä, vaikka kyseessä olisikin vesi, jonka lähde olisi saman pohjavesimuodostuman samassa akviferissa, sellaisina kuin ’akviferi’ ja ’pohjavesimuodostuma’ on määritelty [direktiivissä 2000/60], jolloin määritelmässä on otettava huomioon myös olosuhteet, kuten ulostulopaikkojen välinen etäisyys, niiden syvyys, yksittäisen ulostulopaikan veden ominaispiirteet (esimerkiksi kemiallinen ja mikrobiologinen koostumus), ulostulopaikkojen hydraulinen yhteys ja akviferin sulkeutuminen tai avautuminen; c) kaikkea vettä, jonka lähde on saman pohjavesimuodostuman samassa akviferissa, sellaisina kuin ’akviferi’ ja ’pohjavesimuodostuma’ on määritelty [direktiivissä 2000/60], vaikka vettä saadaan useista maanpäällisistä ulostulopaikoista; d) kaikkea vettä, jonka lähde on saman pohjavesimuodostuman samassa akviferissa, sellaisina kuin ’akviferi’ ja ’pohjavesimuodostuma’ on määritelty [direktiivissä 2000/60], vaikka vettä saataisiin useista maanpäällisistä ulostulopaikoista, jolloin määritelmässä on otettava huomioon myös olosuhteet, kuten ulostulopaikkojen välinen etäisyys, niiden syvyys, yksittäisen ulostulopaikan veden ominaispiirteet (esimerkiksi kemiallinen ja mikrobiologinen koostumus), ulostulopaikkojen hydraulinen yhteys ja akviferin sulkeutuminen tai avautuminen? 2) Mikäli yhteenkään ensimmäisessä kysymyksessä esitettyyn ratkaisuehdotukseen ei ole mahdollista antaa myöntävää vastausta, onko käsitteen ’yhden ja saman lähteen luontainen kivennäisvesi’ tulkinnan perustuttava olosuhteisiin, kuten ulostulopaikkojen väliseen etäisyyteen, niiden syvyyteen, yksittäisen ulostulopaikan veden ominaispiirteisiin, ulostulopaikkojen hydrauliseen yhteyteen ja akviferin avautumiseen tai sulkeutumiseen?”
Sokerialan varastointikustannusten korvausjärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 18.8.1978 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 1998/78, sellaisena kuin se on muutettuna 13.6.1988 annetulla komission asetuksella (ETY) N:o 1714/88, 14 artiklan 3 kohtaa ja kiintiötä suuremman tuotannon soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä sokerialalla 14.9.1981 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2670/81, sellaisena kuin se on muutettuna 14.12.1988 annetulla komission asetuksella (ETY) N:o 3892/88, 2 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa, kun niitä luetaan yhdessä, on tulkittava siten, että kun kyse on pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta tilanteesta, jossa valmistaja haluaa korvata vientiä varten C-sokerimäärän vastaavalla määrällä toisen valmistajan tuottamaa kiintiösokeria, varastointikustannusten korvausta myönnettäessä on otettava huomioon tässä viimeksi mainitussa säännöksessä asetetut edellytykset. Näihin edellytyksiin sisältyy muun muassa vaatimus, jonka mukaan korvaavan sokerin on oltava saman jäsenvaltion alueelle sijoittautuneen toisen valmistajan tuottamaa. Ennakkoratkaisukysymyksiä tutkittaessa esille ei ole tullut sellaisia seikkoja, jotka vaikuttaisivat mainitun säännöksen pätevyyteen.
38

Näin ollen pääasiassa, jossa on kyseessä kuudennen direktiivin 5 artiklan 7 kohdan b alakohdassa tarkoitettu käyttöönotto, jonka kohteena on rakennus, jota verovelvollinen ei ole ostanut vaan jonka se on rakennuttanut, ja jolle on tyypillistä se, että markkinoilla on samanlaisia tavaroita, on täysin yhteensopivaa kuudennen direktiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan b alakohdan kanssa, että kansallinen tuomioistuin on todennut tästä käyttöönotosta kannettavan arvonlisäveron perusteen muodostuvan samanlaisten rakennusten ostohinnasta niiden käyttöönottohetkellä.
11

Asetuksen 11 artiklassa, jonka otsikko on ”Lapsen palauttaminen”, säädetään seuraavaa: ”1. Jos henkilö, laitos tai muu elin, jolla on oikeus lapsen huoltoon, hakee jäsenvaltion toimivaltaisilta viranomaisilta [vuoden 1980 Haagin yleissopimuksen] nojalla tuomiota saadakseen palautetuksi lapsen, joka on luvattomasti viety muuhun jäsenvaltioon – tai jätetty palauttamatta muusta jäsenvaltiosta – kuin jossa lapsen asuinpaikka oli välittömästi ennen luvatonta pois viemistä tai palauttamatta jättämistä, sovelletaan 2–8 kohtaa. – – 3. Tuomioistuimen, jolle lapsen palauttamispyyntö tehdään 1 kohdan mukaisesti, on toimittava pyynnön käsittelyssä pikaisesti, noudattaen nopeimpia käytettävissä olevia kansallisen lainsäädännön menettelyjä. Tuomioistuimen on, paitsi jos se on poikkeuksellisten olosuhteiden vuoksi mahdotonta, annettava tuomionsa viimeistään kuuden viikon kuluttua siitä, kun pyyntö on toimitettu sille, sanotun kuitenkaan rajoittamatta ensimmäisen alakohdan soveltamista. – – 6. Jos tuomioistuin on antanut tuomion palauttamatta jättämisestä vuoden 1980 Haagin yleissopimuksen 13 artiklan perusteella, tuomioistuimen on kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti joko suoraan tai keskusviranomaisensa kautta toimitettava sen jäsenvaltion toimivaltaiselle tuomioistuimelle tai keskusviranomaiselle, jossa lapsen asuinpaikka oli välittömästi ennen luvatonta pois viemistä tai palauttamatta jättämistä, jäljennös palauttamatta jättämistä koskevasta tuomiosta ja asiaankuuluvista asiakirjoista, erityisesti oikeudessa kuulemista koskevasta pöytäkirjasta. Tuomioistuimen on saatava mainitut asiakirjat yhden kuukauden kuluessa palauttamatta jättämistä koskevan tuomion antamispäivästä. 7. Jos jokin osapuoli ei ole jo saattanut asiaa oikeuden käsiteltäväksi siinä jäsenvaltiossa, jossa lapsen asuinpaikka oli välittömästi ennen luvatonta pois viemistä tai palauttamatta jättämistä, sen tuomioistuimen tai keskusviranomaisen, joka saa 6 kohdassa tarkoitetun tiedon, on ilmoitettava siitä osapuolille ja pyydettävä heitä esittämään huomautuksia tuomioistuimelle kansallisen lainsäädännön mukaisesti kolmen kuukauden kuluessa ilmoituspäivästä, jotta tuomioistuin voi käsitellä lapsen huoltajuuskysymystä. Jos tuomioistuin ei saa huomautuksia määräajassa, se päättää asian käsittelyn, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tässä asetuksessa olevia toimivaltasääntöjä. 8. Huolimatta lapsen palauttamatta jättämistä koskevan tuomion antamisesta vuoden 1980 Haagin yleissopimuksen 13 artiklan perusteella, tämän asetuksen nojalla toimivaltaisen tuomioistuimen myöhemmin antama lapsen palauttamista edellyttävä tuomio on täytäntöönpanokelpoinen III luvun 4 jakson mukaisesti lapsen palauttamisen turvaamiseksi.”
Tästä seuraa, että unionin toimen pätevyyttä koskevaan ennakkoratkaisupyyntöön voidaan jättää vastaamatta vain tilanteessa, jossa unionin toimesta nostettu kumoamiskanne olisi selvästi voitu ottaa tutkittavaksi mutta luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, joka olisi voinut nostaa tällaisen kanteen, on jättänyt sen tekemättä annetussa määräajassa ja vetoaa tämän toimen lainvastaisuuteen kansallisessa menettelyssä vaatiakseen kansallista tuomioistuinta esittämään unionin tuomioistuimelle kyseisen toimen pätevyyttä koskevan ennakkoratkaisupyynnön kiertäen siten mainitun toimen lopullisen luonteen tähän nähden kanteen nostamisen määräajan päätyttyä (ks. vastaavasti tuomio 9.3.1994, TWD Textilwerke Deggendorf, C‑188/92, EU:C:1994:90, 18 kohta ja tuomio 15.2.2001, Nachi Europe, C‑239/99, EU:C:2001:101, 30 kohta).

Ei ole 9.3.1994 annettuun tuomioon TWD Textilwerke Deggendorf (C-188/92, EU:C:1994:90) ja 15.2.2001 annettuun tuomioon Nachi Europe (C-239/99, EU:C:2001:101) perustuvassa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla selvää, että kumoamiskanteet, jotka pääasian valittajien kaltaisessa tilanteessa olevat henkilöt olisivat nostaneet unionin yleisessä tuomioistuimessa asetuksen (EY) N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanosta sekä täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 1285/2009 kumoamisesta 12.7.2010 annetusta neuvoston täytäntöönpanoasetuksesta (EU) N:o 610/2010 taikka tätä täytäntöönpanoasetusta aiemmista unionin toimista, jotka koskevat Tamil Eelamin vapautuksen tiikerit (LTTE) -yhteisön merkitsemistä tiettyihin henkilöihin ja yhteisöihin kohdistuvista erityisistä rajoittavista toimenpiteistä terrorismin torjumiseksi 27.12.2001 annetun neuvoston asetuksen N:o 2580/2001 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuun varojen jäädyttämisluetteloon, olisi otettu tutkittaviksi.

Ensinnäkään pääasian valittajia itseään ei ole merkitty varojen jäädyttämisluetteloon.

Toiseksi ei ole selvää, että kyseiset toimet koskivat niitä SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla erikseen. LTTE:n merkitseminen varojen jäädyttämisluetteloon on muihin henkilöihin kuin tähän yhteisöön nähden soveltamisalaltaan yleinen, koska sillä velvoitetaan määrittelemätön määrä henkilöitä noudattamaan mainittuun yhteisöön kohdistettuja erityisiä rajoittavia toimenpiteitä (ks. vastaavasti tuomio 3.9.2008, Kadi ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja komissio, C‑402/05 P ja C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 241–244 kohta; tuomio 29.6.2010, E ja F, C‑550/09, EU:C:2010:382, 51 kohta ja tuomio 23.4.2013, Gbagbo ym. v. neuvosto, C‑478/11 P–C‑482/11 P, EU:C:2013:258, 56 kohta).

Pääasian valittajien tilanteeseen eivät suoraan vaikuta tätä luetteloon merkitsemistä koskevat unionin toimet vaan yksinomaan Alankomaiden oikeuteen perustuvien seuraamusten määrääminen, jonka yhteydessä on otettu muiden seikkojen ohessa huomioon mainittu luetteloon merkitseminen.

(ks. 70 ja 72–75 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 1 artiklan 2 kohdan ja 2 artiklan 1 kohdan c alakohdan tutkinnassa ei ole ilmennyt mitään seikkoja, jotka voisivat vaikuttaa kyseisen säännöksen pätevyyteen Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa taattujen tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden ja prosessuaalista yhdenvertaisuutta koskevan oikeuden kannalta siltä osin kuin näissä säännöksissä saatetaan arvonlisäverollisiksi asianajajien palvelujen suoritukset sellaisille oikeussubjekteille, joille ei voida myöntää oikeusapua kansallisessa oikeusapujärjestelmässä.

Yhtäältä nimittäin perusoikeuskirjan 47 artiklassa taatulla oikeudella tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin annettu suoja ei kata asianajajien suorittamien palvelujen saattamista arvonlisäverollisiksi. Niiden oikeussubjektien osalta, joilla ei ole oikeutta oikeusapuun ja joilla oletetaan olevan riittävät varat asiansa saattamiseksi tuomioistuimen käsiteltäväksi asianajajan edustamana, oikeudella tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ei lähtökohtaisesti taata oikeutta siihen, että asianajajien suorittamat palvelut on vapautettu arvonlisäverosta. Tällaisten kustannusten saattaminen arvonlisäverollisiksi voidaan saattaa kyseenalaiseksi kyseisen oikeuden perusteella ainoastaan siinä tapauksessa, että se muodostaa ylitsepääsemättömän esteen oikeussuojan saatavuudelle tai että sen vuoksi unionin oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa. Asianajajien suorittamien palvelujen arvonlisäverollisiksi saattamisen ja kyseisten palvelujen hinnan korotuksen välillä ei kuitenkaan voida osoittaa olevan mitään tiivistä tai mekaanista yhteyttä. Joka tapauksessa on niin, että kyseisen arvonlisäveron määrä ei muodosta läheskään merkittävintä osaa oikeudenkäyntiin liittyvistä kustannuksista. Toisaalta prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaate, jonka tarkoituksena on turvata oikeudenkäynnin asianosaisten välinen tasapaino, merkitsee velvollisuutta tarjota kullekin asianosaiselle kohtuullinen mahdollisuus esittää asiansa, myös todisteensa, sellaisten edellytysten vallitessa, jotka eivät saata tätä vastapuoltaan selvästi epäedullisempaan asemaan, takaamalla asianosaisten oikeuksien ja velvollisuuksien yhdenvertaisuus muun muassa asian selvittämistä ja kontradiktorista näkemystenvaihtoa tuomioistuimessa koskevien sääntöjen osalta. Tämä periaate ei kuitenkaan merkitse velvollisuutta asettaa asianosaiset yhdenvertaiseen asemaan oikeudenkäynnin yhteydessä maksettavaksi tulevien taloudellisten kustannusten osalta.

(ks. 28, 31, 35, 36, 38, 40–42 ja 47 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-555/14

IOS Finance EFC SA

vastaan

Servicio Murciano de Salud

(Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n.o 6 de Murcian esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjuminen – Direktiivi 2011/7/EU – Yksityisten yritysten ja viranomaisten väliset kaupalliset toimet – Kansallinen lainsäädäntö, jossa saatavan pääoman välittömän maksamisen edellytykseksi asetetaan viivästyskorosta ja perintäkulukorvauksesta luopuminen

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 16.2.2017

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjuminen – Direktiivi 2011/7 – Kansallinen lainsäädäntö, jossa saatavan pääoman välittömän maksamisen edellytykseksi asetetaan viivästyskorosta ja perintäkulukorvauksesta luopuminen – Hyväksyttävyyden edellytys – Vapaaehtoinen luopuminen – Kansallisen tuomioistuimen tarkistusvelvollisuus

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/7 7 artiklan 2 ja 3 kohta)

Kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta 16.2.2011 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2011/7/EU ja etenkin sen 7 artiklan 2 ja 3 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan velkojan on mahdollista luopua vaatimasta viivästyskorkoa ja korvausta perintäkuluista vastikkeeksi erääntyneiden saatavien pääoman välittömästä maksamisesta, sillä varauksella, että kyseinen luopuminen on vapaaehtoista, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava.

Kun pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tapauksessa arvioidaan, onko luopuminen vapaaehtoista, on varmistuttava siitä, että velkojalla olisi todellakin voinut olla käytettävissään kaikki tehokkaat oikeussuojakeinot vaatiakseen halutessaan maksun koko saatavastaan viivästyskorko ja korvaus perintäkuluista mukaan lukien, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.

(ks. 35 ja 36 kohta sekä tuomiolauselma)
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/66, 7 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että tavaroista, jotka on jälleenviety muina kuin yhteisötavaroina, ei tule maksettavaksi arvonlisäveroa, jos tavaroihin ei ole niiden jälleenvientihetkellä lakattu soveltamasta kyseisessä säännöksessä säädettyjä tullimenettelyjä, vaan niihin lakataan soveltamasta näitä menettelyjä jälleenviennin vuoksi, ja näin on silloinkin, kun tullivelka on syntynyt yksinomaan yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 648/2005, 204 artiklan perusteella.

Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 648/2005, 236 artiklan 1 kohtaa, kun sitä luetaan yhdessä yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 säännösten kanssa, on sellaisessa tilanteessa, jossa tavaroihin sovelletaan ulkoista passitusmenettelyä niiden jälleenvientihetkeen saakka, tulkittava siten, että koska tavaroista, jotka on jälleenviety muina kuin yhteisötavaroina, ei tule maksettavaksi arvonlisäveroa, jos näihin tavaroihin sovelletaan edelleen mainitun direktiivin 61 artiklassa tarkoitettuja menettelyjä, ja koska näin on silloinkin, kun tullivelka on syntynyt yksinomaan asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 648/2005, 204 artiklan perusteella, veronmaksumaksuvelvollista arvonlisäveron osalta ei ole. Saman asetuksen 236 artiklaa on tulkittava siten, ettei sitä voida soveltaa tilanteisiin, jotka koskevat arvonlisäveron palauttamista.

(ks. 83 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)