EY 39 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan yhteisön kansalainen, joka ei asu siinä jäsenvaltiossa, josta hän saa kaikki tai lähes kaikki verotettavat tulonsa muodostavista tuloistaan, ei voi vedota tässä jäsenvaltiossa näiden tulojen veron määräytymisperusteen määrittämisen yhteydessä toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevaan, omistamaansa ja asuinkäytössä olevaan taloon liittyviin negatiivisiin tuloihin, vaikka ensimmäisessä jäsenvaltiossa asuva henkilö voi vedota tällaisiin negatiivisiin tuloihin tulojensa veron määräytymisperusteen määrittämisen yhteydessä.

Välittömän verotuksen osalta on niin, että tietyssä jäsenvaltiossa asuvien ja ulkomailla asuvien tilanteet eivät pääsääntöisesti ole samankaltaisia vaan ne eroavat toisistaan objektiivisesti tarkasteltuina sekä tulonlähteen osalta että verovelvollisen henkilökohtaisen veronmaksukyvyn tai henkilö- tai perhekohtaisen tilanteen huomioon ottamisen osalta. Kuitenkin verotuksellisen edun, jota ei myönnetä ulkomailla asuville, osalta näiden kahden verovelvollisryhmän erilainen kohtelu voi olla syrjintää, mikäli näiden verovelvollisryhmien tilanteiden välillä ei ole sellaista objektiivista eroa, joka oikeuttaisi erilaiseen kohteluun tältä osin. Näin on erityisesti silloin, kun ulkomailla asuva verovelvollinen ei saa merkittäviä tuloja asuinjäsenvaltiostaan ja hän saa pääosan verotettavista tuloistaan työskentelystä työskentelyjäsenvaltiossa siten, että asuinjäsenvaltiolla ei ole mahdollisuutta myöntää hänelle hänen henkilö- ja perhekohtaisen tilanteensa huomioon ottamisesta aiheutuvia etuja, koska tällaisessa tilanteessa syrjintä muodostuu siitä, että sitä ei oteta huomioon asuinjäsenvaltiossa eikä työskentelyjäsenvaltiossa.

Vaikka henkilö tosin asuu jäsenvaltiossa, hän saa pääosan verotettavista tuloistaan toisessa jäsenvaltiossa tapahtuvasta työskentelystä ilman, että hänellä olisi merkittäviä tuloja asuinjäsenvaltiostaan, joten hänen tilanteensa on hänen työskentelyjäsenvaltionsa kannalta hänen veronmaksukykynsä huomioon ottamisen suhteen objektiivisesti rinnastettavissa sellaisen henkilön tilanteeseen, joka asuu viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa ja myös työskentelee siellä. Jos jäsenvaltio ottaa maassa asuvien verovelvollisten maksettavaksi tulevan tuloveron määräytymisperusteen määrittämisessä huomioon toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevaan kiinteistöön liittyvät negatiiviset tulot, se on myös velvollinen sellaisten viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa asuvien henkilöiden kohdalla, jotka saavat kaikki tai lähes kaikki verotettavat tulonsa ensimmäisestä jäsenvaltiosta eivätkä saa merkittäviä tuloja asuinjäsenvaltiostaan, ottamaan huomioon nämä samat negatiiviset tulot samaa tarkoitusta varten, sillä muutoin näiden viimeksi mainittujen verovelvollisten tilannetta ei otettaisi huomioon kummassakaan kysymyksessä olevista jäsenvaltioista.

Erilainen kohtelu ei johdu pelkästään kysymyksessä olevien kansallisten verolainsäädäntöjen välillä olevasta eroavuudesta. Vaikka nimittäin asuinjäsenvaltio antaisi ottaa tappiot huomioon siellä asuvien verovelvollisten tuloverojen määräytymisperusteen määrittämisessä, verovelvollinen, joka saa kaikki tai lähes kaikki tulonsa työskentelyjäsenvaltiosta, ei pystyisi missään tapauksessa hyötymään tällaisesta edusta.

Siitä vaarasta, että ulkomailla asuvan verovelvollisen kiinteistöä koskevat tappiot otetaan huomioon kahteen kertaan, on todettava, että kysymyksessä olevan kansallisen lainsäädännön on määrä välttää tällaisen vaaran toteutuminen sellaisten maassa asuvien verovelvollisten osalta, joille on aiheutunut tappioita toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevasta kiinteistöstä ja joiden tilanne voi olla rinnastettavissa ulkomailla asuvan verovelvollisen tilanteeseen, joka saa kaikki tai lähes kaikki tulonsa kyseisestä ensimmäisestä jäsenvaltiosta. Lisäksi siinä tapauksessa, että osa verovelvollisen toimista suoritetaan muun kuin sen jäsenvaltion alueella, jossa hän on ansiotöissä, tämä jäsenvaltio voi pyytää toisen jäsenvaltion toimivaltaisia viranomaisia toimittamaan sille kaikki sellaiset tiedot, jotka voivat mahdollistaa sille tuloverojen asianmukaisen määräämisen, tai kaikki sellaiset tiedot, joita jäsenvaltio pitää tarpeellisina verovelvolliselta kannettavan tuloveron tarkan määrän määrittämiseksi soveltamansa lainsäädännön mukaisesti.

Näin ollen on niin, että sellainen asuinpaikkaan perustuva erilainen kohtelu on luonteeltaan syrjivää, koska vaikka kyseinen jäsenvaltio ottaa toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevaan kiinteistöön liittyvät negatiiviset kiinteistötulot huomioon kyseisessä jäsenvaltiossa työskentelevien ja siellä asuvien verovelvollisten tulojen ja erityisesti ansiotulojen veron määräytymisperusteen määrittämisessä, niitä ei voida ottaa huomioon sellaisen verovelvollisen tapauksessa, joka saa kaikki tai lähes kaikki verotettavat tulonsa tässä samassa jäsenvaltiossa harjoitettavasta ansiotyöstä mutta ei asu siellä. Tästä seuraa, että sellainen kansallinen lainsäädäntö on lähtökohtaisesti EY 39 artiklassa kielletty työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoitus.

(ks. 59–62, 66, 71, 75, 77–80 ja 84 kohta sekä tuomiolauselma)