SEUT 49 ja SEUT 54 artiklaa, tehokkaan oikeussuojan periaatetta ja puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatetta sekä julkistamisvaatimuksista, jotka koskevat toisen valtion lainsäädännön alaisten, yhtiömuodoltaan tietynlaisten yhtiöiden jäsenvaltioon avaamia sivuliikkeitä, annetun yhdennentoista direktiivin 89/666 12 artiklaa on – ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tekemiä tarkistuksia koskevin varauksin – tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan tilinpäätösasiakirjojen julkistamiselle asetetun yhdeksän kuukauden määräajan ylittyessä pääomayhtiölle, jolla on sivuliike kyseisessä jäsenvaltiossa, määrätään välittömästi vähintään 700 euron suuruinen seuraamusmaksu ilman, että sille annetaan ennen seuraamusmaksun määräämistä kehotusta, ja ilman, että sille annetaan mahdollisuutta lausua laiminlyönnistä, johon sen väitetään syyllistyneen.

Vaikka jäsenvaltiot voivat edelleen valita määrättävät seuraamukset, niiden on huolehdittava erityisesti siitä, että unionin oikeuden rikkomisesta määrätään seuraamuksia, jotka ovat tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. Seuraamusten on erityisesti ankaruudeltaan oltava oikeassa suhteessa niillä rangaistavien loukkausten vakavuuteen nähden ja niillä on erityisesti varmistettava todellinen varoittava vaikutus yleistä suhteellisuusperiaatetta kuitenkin noudattaen.

Tässä yhteydessä seuraamusmaksun määrästä on todettava, että kyseisen seuraamuksen ankaruutta on verrattava taloudellisiin riskeihin, joille kauppakumppanit ja asianomaiset henkilöt voivat altistua, jos yhtiön todellista taloudellista tilannetta ei julkisteta, ja niiden tähän liittyviin intresseihin. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, onko määrätty määrä liiallinen lainmukaisesti tavoiteltuun päämäärään nähden.

Yhdeksän kuukauden määräajasta, joka alkaa tilinpäätöspäivästä ja jossa julkistaminen on suoritettava, on todettava, että se näyttää olevan riittävän pitkä, jotta yhtiöt voivat täyttää julkistamisvelvollisuutensa ilman, että seuraamusjärjestelmän oikeasuhteisuus asetetaan kyseenalaiseksi. Pidempi määräaika voisi nimittäin vaarantaa ulkopuolisten suojaamisen, koska nämä eivät saisi käyttöönsä tuoreimpia tietoja, joiden perusteella ne saisivat tietoonsa kyseisen yhtiön todellisen tilanteen.

Lisäksi mitään seuraamusta ei määrätä, jos kyseinen yhtiö täyttää kaikissa jäsenvaltioissa sovellettavan lakisääteisen julkistamisvelvollisuutensa, sellaisena kuin se ilmenee unionin oikeudesta. Näin ollen mahdolliset seuraamukset eivät ole omiaan kieltämään tai estämään jäsenvaltion lainsäädännön alaista yhtiötä sijoittautumasta toisen jäsenvaltion alueelle sivuliikkeen välityksellä tai saamaan sen luopumaan tästä.

Perusoikeuskirjan määräyksiä sovelletaan tilanteessa, jossa unionin lainsäätäjä on jättänyt direktiivin 89/666 12 artiklan nojalla jäsenvaltioiden tehtäväksi asianmukaisten seuraamusten eli seuraamusten, jotka ovat tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia, määrittämisen julkistamisvelvollisuuden täyttämisen varmistamiseksi. Kansallisessa lainsäädännössä, jossa säädetään tällaisista seuraamuksista, on nimittäin kyse perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta unionin oikeuden soveltamisesta.

Kun kyseisen rikkomisen luonne otetaan lopuksi huomioon, on selvää, että ensimmäisen 700 euron suuruisen seuraamuksen määrääminen ilman ennen seuraamuksen määräämistä annettua kehotusta ja mahdollisuutta tulla kuulluksi ennen seuraamuksen määräämistä ei ole omiaan vaikuttamaan puolustautumisoikeuksia koskevan periaatteen kunnioittamista koskevan perusoikeuden keskeiseen sisältöön, koska seuraamusmaksun määräämistä koskevan päätöksen riitauttaminen perustellulla riitautuskirjelmällä estää välittömästi kyseisen päätöksen täytäntöönpanon ja käynnistää tavanomaisen oikeudenkäynnin, jossa oikeutta tulla kuulluksi voidaan noudattaa.

(ks. 50, 57, 59, 61, 68, 69, 74–76, 85, 88 ja 89 kohta sekä tuomiolauselma)