ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
85.

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, luettuna yhdessä 184 artiklan 1 kohdan kanssa, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Szajner on vaatinut EUIPO:n velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska EUIPO on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
6.

Direktiivin 3 artiklassa säädettiin erityisesti seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että: a) sopimuksessa määrättyä maksupäivää tai siinä määrätyn maksuajan päättymistä seuraavasta päivästä lukien on maksettava d alakohdan mukaista korkoa; b) jos maksupäivää tai maksuaikaa ei ole määrätty sopimuksessa, korkoa on maksettava ilman, että maksumuistutus on tarpeen i) 30 päivän kuluttua siitä päivästä, jona velallinen on vastaanottanut laskun tai sitä vastaavan maksuvaatimuksen, tai – – c) velkojalla on oikeus viivästyskorkoon, mikäli i) velkoja on täyttänyt sopimukseen ja lakiin perustuvat velvoitteensa; ja ii) velkoja ei ole saanut erääntynyttä määrää ajoissa, paitsi jos velallinen ei ole vastuussa viivästyksestä; d) viivästyskorko (’lakisääteinen korko’), jota velallisella on velvollisuus maksaa, on Euroopan keskuspankin viimeisimpään perusrahoitusoperaatioonsa ennen kyseisen puolivuotiskauden ensimmäistä kalenteripäivää soveltama korko (’viitekorko’) korotettuna vähintään seitsemällä prosenttiyksiköllä (’marginaali’), jollei sopimuksesta muuta johdu. – – e) lukuun ottamatta tapauksia, joissa velallinen ei ole vastuussa viivästyksestä, velkojalla on oikeus vaatia velalliselta kohtuullista korvausta asiaankuuluvista perintäkuluista, jotka ovat aiheutuneet velallisen maksuviivästyksestä. Tällaisten perintäkulujen osalta on noudatettava avoimuuden ja suhteellisuuden periaatteita ottaen huomioon kyseessä oleva velka. Jäsenvaltiot voivat edellä mainittuja periaatteita noudattaen määrätä erisuuruisille veloille perintäkulujen enimmäismäärän. – – 3. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että maksupäivää tai maksuviivästyksen seurauksia koskevaa sopimusta, joka ei ole 1 kohdan b, c tai d alakohdan tai 2 kohdan säännösten mukainen, joko ei voida panna täytäntöön tai että se antaa oikeuden vaatia vahingonkorvausta, jos se kaikki tapausta koskevat seikat, mukaan lukien hyvä kauppatapa ja tuotteen luonne, huomioon ottaen on selvästi kohtuuton velkojaa kohtaan. Ratkaistaessa sitä, onko sopimus selvästi kohtuuton velkojaa kohtaan, otetaan huomioon muun muassa se, onko velallisella objektiivista syytä poiketa 1 kohdan b, c ja d alakohdan ja 2 kohdan säännöksistä. Jos tällaista sopimusta pidetään selvästi kohtuuttomana, noudatetaan lakisääteisiä ehtoja, jolleivät kansalliset tuomioistuimet määrää muita ehtoja, jotka ovat kohtuulliset. 4. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että velkojien ja kilpailijoiden etujen mukaisesti on käytettävissä riittäviä ja tehokkaita keinoja, joilla estetään 3 kohdassa tarkoitettujen selvästi kohtuuttomien ehtojen käytön jatkaminen. – –”
59.

Vakiintuneessa oikeuskäytännössä katsotaan, että vaikka asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan a alakohdan soveltaminen ei edellytäkään sopimuksen tekemistä, soveltamisen edellytyksenä on kuitenkin velvoitteen yksilöinti, koska tuomioistuimen toimivalta vahvistetaan kyseisen säännöksen nojalla sen paikkakunnan mukaan, jossa kanteessa tarkoitettu velvoite on täytetty tai täytettävä. Mainitussa säännöksessä säädetyn, sopimusta koskevaan asiaan sovellettavan erityistä toimivaltaa koskevan säännön soveltaminen edellyttää siis sellaisen oikeudellisen velvoitteen määrittämistä, johon henkilö on vapaaehtoisesti antanut suostumuksensa suhteessa toiseen osapuoleen ja johon kanne perustuu. ( 15 )
5.

Direktiivin 12 artiklassa, jonka otsikko on ”Valinta useiden ehdokkaiden välillä”, säädetään seuraavaa: ”1. Kun yhteen toimintaan saatavilla olevien lupien määrä on rajattu luonnonvarojen vähäisyyden tai käytettävien teknisten valmiuksien vuoksi, jäsenvaltioiden on sovellettava mahdollisten ehdokkaiden valintaan menettelyä, jolla varmistetaan tasapuolisuuden ja avoimuuden noudattaminen, erityisesti saattamalla menettelyn aloittaminen, toteuttaminen ja päättäminen riittävän laajalti tiedoksi. 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa lupa on myönnettävä sopivaksi määräajaksi eikä sitä voida uusia automaattisesti, eikä palveluntarjoajaa, jonka lupa on päättynyt, tai henkilöitä, joilla on kyseiseen palveluntarjoajaan erityisiä siteitä, saa millään muullakaan tavalla suosia. 3. Jollei 1 kohdasta tai 9 ja 10 artiklasta muuta johdu, jäsenvaltiot voivat valintamenettelyjään vahvistaessaan ottaa huomioon kansanterveyttä, sosiaalipolitiikan tavoitteita, työntekijöiden tai itsenäisten ammatinharjoittajien terveyttä ja turvallisuutta, ympäristönsuojelua ja kulttuuriperinnön säilyttämistä koskevia näkökohtia sekä muita yleisen edun mukaisia pakottavia syitä yhteisön oikeuden mukaisesti.”
83.

Toiseksi yksilöitä on suojeltava myös siinä tapauksessa, että – syystä riippumatta – he ovat pyytäneet muuttamaan nimeään, koska riippumatta siitä tavasta, jolla annettu nimi on saatu, siitä, että eri jäsenvaltioissa on käytössä erilaiset nimet, voi aiheutua haittaa sekä työelämässä että yksityiselämässä, esimerkiksi vaikeutena saada jäsenvaltiossa, jonka kansalaisia he ovat, hyväkseen sellaisten asiakirjojen oikeusvaikutukset, jotka on laadittu siinä toisessa jäsenvaltiossa tunnustetulla nimellä, jonka kansalaisia he niin ikään ovat. ( 29 )
2)

Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2005/29/EY (sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi) on tulkittava siten, että hintaa koskevia olennaisia tietoja ei ostokehotuksessa tarvitse kaikissa olosuhteissa esittää lopullisena kokonaishintana, johon sisältyvät sekä tuotteen hinta että kaikki muut kuluttajan maksettaviksi tulevat lopullisen hinnan osatekijät. Kaupallisen menettelyn sopimattomuus siltä osin kuin on kyseessä hinnan, sellaisena kuin se määritellään kyseisen 7 artiklan 4 kohdan c alakohdassa, ilmoittaminen ostokehotuksessa on joka tapauksessa arvioitava tapauskohtaisesti. Direktiivi 2005/29 on siten esteenä kansalliselle säännökselle tulkittuna siten, että siinä asetetaan yhtäältä ajoneuvon hintaa ja toisaalta kyseisen ajoneuvon väistämättömien toimituskustannusten määrää koskevaa mainoksessa esitettävää erillistä mainintaa koskeva yleinen kielto ilman tapauskohtaista arviointia, jonka perusteella voitaisiin todeta sen sopimattomuus.
27.

Kyseiset säännökset on käsitettävä paremminkin siten, että sponsoroinnissa on varsinaisesti kyse sponsorin osallistumisesta televisio-ohjelman rahoitukseen, kun taas kaupallista uutisointia on sponsoroidun ohjelman yhteydessä tältä osin esitettävä tieto. Kyseinen tieto yhtäältä toteuttaa sponsoroinnin tavoitetta eli sponsorin tunnettuuden edistämistä, ja toisaalta se on tarpeen direktiivin 2010/13 10 artiklan 1 kohdan c alakohdan perusteella, jotta televisionkatsojat saavat tiedon siitä, että ohjelma on sponsoroitu. Sponsorointi muussa tarkoituksessa kuin sponsorin tunnettuuden edistämiseksi, esimerkiksi ohjelman sisältöön vaikuttamiseksi (direktiivin 10 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tämä kielletään selvästi), on siten salaisen sponsoroinnin tavoin kielletty. ( 4 )
245.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin — jättää jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen tutkimatta siltä osin kuin on kyse kanneperusteesta, joka koskee Széchenyi-vapaa-aikakortin liikkeelle laskemisesta ja käytöstä 12.4.2011 annetun hallituksen asetuksen nro 55/2011 13 §:ssä säädettyä vaatimusta vähintään viiden vuoden sopimussuhteesta keskinäiseen yhtiöön; — ottaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen tutkittavaksi ja toteaa sen perustelluksi — siltä osin kuin siinä väitetään, että Unkari on laiminlyönyt palveluista sisämarkkinoilla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/123/EY 14 artiklan 3 kohdan mukaiset velvoitteensa, kun se on evännyt ulkomaisten yhtiöiden sivuliikkeiltä mahdollisuuden laskea liikkeelle sähköistä SZÉP-korttia; — siltä osin kuin siinä väitetään, että Unkari on laiminlyönyt direktiivin 2006/123 15 artiklan 1 kohdan, 2 kohdan b alakohdan ja 3 kohdan mukaiset velvoitteensa, kun se on varannut mahdollisuuden tämän kortin liikkeellelaskuun yksinomaan konserneille, joiden jäsenyhtiöt on perustettu Unkarin oikeudessa säädettyyn oikeudelliseen muotoon; — siltä osin kuin siinä väitetään, että Unkari on laiminlyönyt direktiivin 2006/123 16 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaiset velvoitteensa, kun se on säätänyt, että voidakseen laskea liikkeelle mainitun kortin yrityksellä on oltava toimipaikka Unkarissa; — siltä osin kuin siinä väitetään, että Unkari on laiminlyönyt SEUT 49 ja SEUT 56 artiklan mukaiset velvoitteensa, kun se on myöntänyt julkiselle laitokselle yksinoikeuden laskea liikkeelle luontoisetuna tarjottavia seteleitä, joilla työntekijät voivat maksaa aterioita, ilman asianmukaista siirtymäjaksoa ja -toimenpiteitä; — hylkää kanteen muilta osin; — velvoittaa Euroopan komission ja Unkarin vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
40.

Jos pidetään lähtökohtana unionin tuomioistuimen tuomiossa Vonk Dairy Products (”väärinkäytös on asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetulla tavalla jatkuva tai toistuva, kun sen tekee yhteisön taloudellinen toimija, joka saa taloudellisia etuja joukosta samankaltaisia liiketoimia, joilla rikotaan samaa yhteisön säännöstä”) ( 39 ) omaksumaa ”jatkuvan tai toistuvan väärinkäytöksen” määritelmää tai toisessa asiayhteydessä tuomiossa Montecatini omaksuttua ”jatkuvan rikkomisen” määritelmää (”vaikka jatkuvalla rikkomisella on eri jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä jossain määrin eri sisältö, käsite liittyy joka tapauksessa useisiin lainvastaisiin menettelytapoihin tai yhden rikkomisen useisiin täytäntöönpanotoimiin, joille on yhteistä sama subjektiivinen elementti”), ( 40 ) on ilmeistä, että jos esitetään vain yksi virheelliseksi osoittautuva tullitodistus yhdestä ainoasta naudanlihavientitoimituksesta, ei ole perusteltua katsoa, että kyseessä olisi ”jatkuva tai toistuva väärinkäytös”.
13.

Alkuun saattaa olla hyödyllistä huomauttaa, että asetus N:o 1052/2013 annettiin SEUT 77 artiklan 2 kohdan d alakohdan nojalla (tarvittavat toimenpiteet, joilla otetaan vaiheittain käyttöön yhdennetty ulkorajojen valvontajärjestelmä). Kukaan asianosaisista ei väitä, että kyseistä oikeusperustaa olisi käytetty virheellisesti. Asianosaiset ovat yhtä mieltä myös siitä, että rajavalvonta on sellainen Schengenin säännöstön osa, johon Irlanti ja Yhdistynyt kuningaskunta eivät osallistu. Irlanti ja Yhdistynyt kuningaskunta eivät siten osallistuneet asetuksen N:o 1052/2013 antamiseen.
3.

Euroopan yhteisöjen komissio teki asetuksen (EY) N:o 1906/2006 ( 3 ) mukaisesti ja päätöksellä N:o 1982/2006/EY ( 4 ) vahvistetuissa puitteissa yhteisön lukuun 19.12.2007 ja 21.1.2008 kahta erillistä ryhmittymää, joiden jäsen valittaja oli, koordinoivien Siemens SA:n ja FIMI Srl:n kanssa tukisopimukset nro 215754 ja nro 215952. Ensin mainitussa tukisopimuksessa oli kyse ”Open architecture for Accessible Services Integration and Standardisation” -hankkeen (jäljempänä Oasis -hanke) ja jälkimmäisessä ”A complex multi-parameter system for the effective and ongoing evaluation on monitoring of motor capacity in sufferers of Parkinson’s disease and other neurodegenerative diseases” -hankkeen (jäljempänä Perform-hanke) rahoittamisesta.
71.

Lisään, että Irlannin puolustama näkemys voidaan helposti torjua tavalla, jolla unionin tuomioistuin on määrittänyt lepoajan käsitteen. Niinpä unionin tuomioistuin on täsmentänyt direktiivin 93/104 17 artiklan 2 ja 3 kohdassa tarkoitetuista ”vastaavanlaisista korvaavista lepoajoista”, ettei ”työntekijällä voi näiden jaksojen aikana olla työnantajaan nähden mitään velvoitteita, jotka estäisivät häntä vapaasti ja keskeytyksettä keskittymästä omiin intresseihinsä, jotta työn vaikutukset henkilön turvallisuuteen ja terveyteen voidaan neutralisoida. Niinpä tällaisten lepoaikojen on seurattava välittömästi työaikaa, jota niillä on tarkoitus kompensoida, jotta voidaan välttää peräkkäisten työskentelyjaksojen kasautumisesta aiheutuva työntekijän väsymys- tai ylirasitustila”. ( 34 ) Unionin tuomioistuin on täsmentänyt myös, että ”voidakseen todellisuudessa levätä työntekijällä täytyy olla mahdollisuus olla poissa työympäristöstään tietty määrä tunteja, joiden on oltava paitsi peräkkäisiä myös seurattava välittömästi työskentelyjaksoa, jotta asianomainen voi rentoutua ja toipua työtehtävien aiheuttamasta rasituksesta”. ( 35 )
2.

Direktiivin 3 artikla, jonka otsikkona on ”Yleispalvelun saatavuus”, on ensimmäinen artikla II luvussa, jonka otsikkona on ”Yleispalveluvelvollisuudet sosiaaliset velvollisuudet mukaan lukien”, ja siinä säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tässä luvussa mainitut palvelut ovat jäsenvaltioiden alueella kaikkien loppukäyttäjien saatavilla tietyn laatuisina maantieteellisestä sijainnista riippumatta ja kansalliset erityisolosuhteet huomioon ottaen kohtuuhintaan. 2. Jäsenvaltioiden on määritettävä tehokkain ja asianmukaisin tapa varmistaa yleispalvelun toteuttaminen puolueettomuuden, avoimuuden, syrjimättömyyden ja oikeasuhteisuuden periaatteita noudattaen. Niiden on pyrittävä pitämään markkinoiden vääristyminen ja erityisesti palvelujen tarjonta sellaiseen hintaan tai sellaisin ehdoin, jotka poikkeavat tavanomaisista kaupallisista ehdoista, niin vähäisenä kuin mahdollista, ja samalla niiden on turvattava yleinen etu.”
21.

ClientEarth nosti unionin yleisessä tuomioistuimessa kumoamiskanteen, jonka tueksi se esitti seitsemän kanneperustetta: 1) asetuksen N:o 1049/2001 8 artiklan 1 ja 2 kohdan rikkominen sillä perusteella, että komissio on lainvastaisesti pidentänyt uudistettuun hakemukseen vastaamisen määräaikaa; 2) Århusin yleissopimuksen 4 artiklan 1, 2 ja 4 kappaleen rikkominen sillä perusteella, että kyseisessä määräyksessä ei määrätä mitään sellaista poikkeusta oikeudesta tutustua asiakirjoihin, joka perustuisi muiden kuin luonteeltaan rikosoikeudellisten tai kurinpidollisten tutkintatoimien tarkoituksen suojaan; 3) Århusin yleissopimuksen 5 artiklan 3–7 kappaleesta ja asetuksen N:o 1367/2006 4 artiklan 2 kohdan b alakohdasta johtuvan ympäristöä koskevien tietojen aktiivista levittämistä koskevan velvollisuuden noudattamatta jättäminen; 4) asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannen luetelmakohdan rikkominen sillä perusteella, että komissio on jättänyt huomiotta kyseisessä säännöksessä asetetut rajoitukset poikkeukselle oikeudesta tutustua asiakirjoihin; 5) asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan rikkominen sillä perusteella, että riidanalaisten tutkimusten koko sisällön ilmaisemisesta komission päätöksentekomenettelylle aiheutuva riski on hypoteettinen eikä se ole kohtuudella ennakoitavissa; 6) asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan loppuosan ja 3 kohdan loppuosan rikkominen sillä perusteella, että on olemassa ylivoimainen yleinen etu, joka oikeuttaa ilmaisemaan tutkimusten sisällön, ja 7) asetuksen N:o 1049/2001 8 artiklan 1 ja 2 kohdan sekä Århusin yleissopimuksen 4 artiklan 1 kappaleen vakava ja toistuva rikkominen, minkä vuoksi unionin yleisen tuomioistuimen on määrättävä varoittavista seuraamuksista.
22.

Vaikka kansallinen tuomioistuin ei olekaan tiedustellut tästä, on tarpeen tarkastella alustavasti sitä, kuuluuko Martin Meat, joka on erikoistunut lihanjalostukseen, direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan c alakohdan soveltamisalaan, jos se vuokraa työvoimaa mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla. Tämä kysymys nousee esiin, koska 1 artiklan 3 kohdan c alakohdan englanninkielisessä toisinnossa viitataan ”tilapäistä työvoimaa välittävän yrityksen tai työvoiman vuokrausta harjoittavan yrityksen” (a temporary employment undertaking or placement agency) toteuttamiin toimiin, mistä voisi päätellä, että soveltamisalaan kuuluvat ainoastaan työvoiman vuokraukseen erikoistuneet yritykset. Useissa muissa virallisissa kielitoisinnoissa, joilla 1 artiklan 3 kohdan c alakohta annettiin vuonna 1996, käytetään väljempää sanamuotoa, josta voisi päätellä, että tätä säännöstä sovelletaan kaikkiin yrityksiin, jotka vuokraavat työvoimaa jossakin jäsenvaltiossa (mukaan lukien yritykset, jotka eivät ole erikoistuneita työvoiman vuokraukseen). ( 10 )
1.

Italiassa sijaitseva Carraran kaupunki on tunnettu marmoristaan. Aikaisemmin sen ympäristössä harjoitettiin kuitenkin myös muuta teollisuutta. Tästä johtuen ainakin naapurikaupunki Massa Carraran alue on merkittävästi pilaantunut, minkä vuoksi kyseinen alue on vahvistettu ”kansallisesti merkittäväksi alueeksi” (sito di interesse nazionale di Massa Carrara). Kyseessä oleva kiinteistö on vaihtanut omistajaa, ja sen nykyiset omistajat, jotka eivät ole aiheuttaneet pilaantumista, kiistelevät Italian valtion kanssa siitä, missä määrin niiden voidaan edellyttää osallistuvan korjaaviin toimiin alueella.
51.

On kuitenkin niin, että koska kyseessä on tosiasiassa sama lainsäädäntö – Alankomaiden lainsäädäntö – jota on lakattu soveltamasta 31.5.2004 alkaen ja jota on sen jälkeen alettu soveltaa uudelleen asetuksella N:o 1408/71, se oikeudellinen peruste, jonka nojalla kyseistä lainsäädäntöä ensin ei sovelleta ja jonka nojalla sitä on sen jälkeen sovellettava, on kussakin tapauksessa erilainen.
9.

Arvonlisäverodirektiivin 204 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos 193–197, 199 ja 200 artiklaa sovellettaessa veronmaksuvelvollinen on verovelvollinen, joka ei ole sijoittautunut siihen jäsenvaltioon, jossa arvonlisävero on maksettava, jäsenvaltiot voivat antaa tämän nimetä veronmaksuvelvolliseksi veroedustajan. Lisäksi jos verollisen liiketoimen suorittaa sellainen verovelvollinen, joka ei ole sijoittautunut siihen jäsenvaltioon, jossa arvonlisävero on maksettava, ja jos sen maan kanssa, johon kyseinen verovelvollinen on sijoittautunut tai jossa verovelvollisen toimipaikka sijaitsee, ei ole tehty sopimusta keskinäisestä avunannosta, jonka soveltamisala vastaa direktiivissä 76/308/ETY ja asetuksessa (EY) N:o 1798/2003 säädettyä soveltamisalaa, jäsenvaltiot voivat määrätä sijoittautumattoman verovelvollisen nimeämän veroedustajan veronmaksuvelvolliseksi.”
5.

Puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa säädetään: ”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansallisella tasolla on käytössä tehokkaat järjestelmät, joiden avulla jokainen käyttäjä tai sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai -palveluja tarjoava yritys, johon kansallisen sääntelyviranomaisen tekemä päätös vaikuttaa, voi hakea muutosta päätökseen muutoksenhakuelimeltä, joka on riippumaton asianomaisista osapuolista. Tällä elimellä, joka voi olla tuomioistuin, on oltava tehtäviensä tehokkaan hoitamisen edellyttämä asiantuntemus. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tapaukseen liittyvät tosiseikat otetaan asianmukaisesti huomioon ja että käytettävissä on toimiva muutoksenhakujärjestelmä.”
18.

On kiintoisaa, että High Court of Justicessa riidanalaisia valtiontukea koskevia seikkoja olivat a) valikoivuutta koskeva edellytys, b) se, vääristääkö bussikaistakäytäntö tai uhkaako se vääristää kilpailua, ja c) onko bussikaistakäytäntö omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Toisin sanoen: vaikka yhtäältä High Court of Justicessa oli selvää, että bussikaistakäytäntöön sisältyi valtion varojen siirtoa, tämä asia on nyt riidanalainen Court of Appealissa ja on ensimmäisen kysymyksen keskipiste. ( 4 ) Toisaalta enää ei aseteta kyseenalaiseksi sitä, että bussikaistakäytäntö on omiaan vääristämään kilpailua. Näiden kysymysten lisäksi kummassakaan tuomioistuimessa ei ole asetettu kyseenalaiseksi sitä, että bussikaistakäytännössä itse asiassa annetaan mustille takseille kilpailijoita edullisempi asema, minkä vuoksi kansallinen tuomioistuin ei ole esittänyt kysymyksiä tältä osin.
14.

X voi lähtökohtaisesti vedota sijoittautumisvapauteen. Sellaisen yhtiön toimitusjohtajana, jonka ainoa osakkeenomistaja hän on, X toimii EY 43 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettuna itsenäisenä ammatinharjoittajana. ( 2 ) Sijoittautumisvapauden soveltamiselle ei ole esteenä myöskään se, että X, joka toimii itsenäisenä ammatinharjoittajana Alankomaissa, on itse Alankomaiden kansalainen. EY 43 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäisen virkkeen sanamuodon mukaan kyseisellä määräyksellä tosin suojellaan ainoastaan ”jäsenvaltion kansalaisen vapautta sijoittautua toisen jäsenvaltion alueelle”, mistä ei ole kyse X:n tapauksessa, sillä hän on Alankomaiden kansalaisena sijoittautunut Alankomaihin. Unionin tuomioistuin on kuitenkin laajentanut sijoittautumisvapauden antaman suojan alaa oikeuskäytännössään. Sen mukaan kaikki jäsenvaltioiden kansalaiset kuuluvat kansalaisuudestaan riippumatta EY 43 artiklan soveltamisalaan, sikäli kuin he ovat työskennelleet muussa jäsenvaltiossa kuin asuinvaltiossaan. ( 3 ) Näin oli X:n kohdalla, koska asian kannalta merkityksellisenä ajanjaksona hän asui Belgiassa ja hoiti yhtiönsä liiketoimintaa Alankomaissa.
16.

Kansallinen tuomioistuin pohtii ensinnäkin, onko liettualainen vahingonkorvausmenettely – ja konkreettisesti 31.12.2008 annettu tuomio – asetuksen (EY) N:o 44/2001 1 artiklassa tarkoitettu siviili- ja kauppaoikeudellinen asia. Jos näin on asianlaita, toiseksi on selvitettävä, eikö jo vahingonkorvausmenettelyn yhteydessä olisi katsottava, että Latvian tuomioistuimilla on yksinomainen toimivalta asetuksen (EY) N:o 44/2001 22 artiklan mukaisesti. Jos tämä pitää paikkansa, kolmanneksi on tarkasteltava sitä, onko Augstākās tiesas Senātsin asetuksen (EY) N:o 44/2001 35 artiklan 1 kohdan mukaisesti kieltäydyttävä tunnustamasta 31.12.2008 annettua tuomiota mainitun asetuksen 22 artiklan rikkomisen vuoksi. Neljänneksi Augstākās tiesas Senāts pohtii, onko kyseisen tuomion tunnustaminen sopusoinnussa Latvian tasavallan oikeusjärjestyksen perusteiden kanssa asetuksen (EY) N:o 44/2001 34 artiklan 1 alakohdan mukaisesti. Yhtäältä 31.12.2008 annettuun tuomioon sisältyy vain niukasti tietoa vaaditun huomattavan määrän laskemisesta. Koska liettualaisen kantajan omaisuus on nyt maksukyvyttömyysmenettelyn kohteena, vastaajilla ei ole siinä tapauksessa, että kyseinen kanne hylätään, mitään realistista mahdollisuutta saada korvausta vahingosta, joka niille aiheutuu turvaamistoimien määräämisestä. Tämän seurauksena Latvian tasavallalle, joka omistaa 100 prosenttia toisen ja 52,6 prosenttia toisen vastaajan osakkeista, voisi aiheutua huomattavaa vahinkoa, joka vaikuttaisi valtion taloudellisiin etuihin ja heikentäisi valtion turvallisuutta.
98.

Työjärjestyksen 138 artiklan 1 ja 2 kohdan ja 184 artiklan 1 kohdan nojalla asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Jos hävinneitä asianosaisia on useita, unionin tuomioistuin ratkaisee, miten kulut on jaettava näiden asianosaisten kesken. Koska komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujen korvaamista ja koska valittajat ovat hävinneet asian, valittajat on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Niiden on vastattava näistä oikeudenkäyntikuluista yhteisvastuullisesti, koska ne ovat tehneet valituksen yhdessä. ( 52 )