JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

MICHAL BOBEK

28 päivänä heinäkuuta 2016 ( 1 )

Asia C‑256/15

Drago Nemec

vastaan

Slovenian tasavalta

(Ennakkoratkaisupyyntö – Vrhovno sodišče Republike Slovenije (Slovenian tasavallan ylin tuomioistuin))

”Unionin oikeus — Ajallinen sovellettavuus — Direktiivi 2000/35 — Kaupallisissa toimissa tapahtuvat maksuviivästykset — Kaupallisen toimen käsite — Yrityksen käsite — Kansallinen sääntö, jossa rajoitetaan viivästyskoron enimmäismäärää”

I Johdanto

1. Kesäkuussa 1993 Drago Nemec teki Murska Sobotan vapaapalokunnan kanssa sopimuksen siitä, että hän antaa vuokralle säiliöauton veden kuljettamiseksi kuivuuskausina (jäljempänä vuokrasopimus). Nemec on ollut vuodesta 1996 osallisena Slovenian tuomioistuimissa käydyissä oikeudenkäynneissä, joissa hän on vaatinut kyseisen vuokrasopimuksen mukaista maksua ja sille kertynyttä viivästyskorkoa. Maksulle kertyi ajan mittaan viivästyskorkoa, kunnes se saavutti riidanalaisessa kansallisessa lainsäädännössä asetetun enimmäismäärän.

2. Käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimelle esitetty oikeuskysymys koskee lähinnä sitä, onko kansallinen sääntö, jonka mukaan viivästyskorkojen kertyminen lakkaa, kun erääntyneiden ja maksamattomien korkojen määrä on yhtä suuri kuin pääoma (ne ultra alterum tantum ‑sääntö), kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta annetun direktiivin 2000/35/EY ( 2 ) vastainen.

3. Tähän keskeiseen kysymykseen liittyy lisäksi kaksi liitännäistä kysymystä. Ensinnäkin on varmistettava unionin oikeuden ajallinen sovellettavuus käsiteltävässä asiassa. Toiseksi voidaanko käsiteltävässä asiassa Nemeciä pitää direktiivissä 2000/35 tarkoitettuna yrityksenä ja vuokrasopimusta samassa direktiivissä tarkoitettuna kaupallisena toimena?

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

4. Direktiivin 2000/35 1 artiklan mukaan direktiiviä ”sovelletaan kaikkiin kaupallisista toimista korvauksena suoritettaviin maksuihin”.

5. Direktiivin 2 artiklan 1 kohdan ensimmäiseen alakohtaan sisältyvän määritelmän mukaan ”kaupallisilla toimilla” tarkoitetaan ”yritysten tai yritysten ja viranomaisten välisiä toimia, jotka johtavat tavaroiden toimittamiseen tai palvelujen suorittamiseen korvausta vastaan”.

6. Saman 2 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaan ”viranomaisella” tarkoitetaan ”mitä hyvänsä hankintaviranomaista tai ‑yksikköä siten kuin on määritelty julkisia hankintoja koskevissa direktiiveissä – –”.

7. Saman kohdan kolmannen alakohdan mukaan ”yrityksellä” tarkoitetaan ”organisaatiota sen harjoittaessa itsenäistä taloudellista tai ammattitoimintaansa, vaikka sitä harjoittaisi vain yksi henkilö”.

8. Direktiivin 2000/35 3 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan ”[jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että] velkojalla on oikeus viivästyskorkoon, mikäli i) velkoja on täyttänyt sopimukseen ja lakiin perustuvat velvoitteensa; ja ii) velkoja ei ole saanut erääntynyttä määrää ajoissa, paitsi jos velallinen ei ole vastuussa viivästyksestä”.

9. Direktiivin 2000/35 6 artiklan 3 kohdassa säädetään, että saattaessaan direktiiviä kansallisen lainsäädännön osaksi ”jäsenvaltiot voivat jättää sen soveltamisalan ulkopuolelle: – – b) sopimukset, jotka on tehty ennen 8 päivää elokuuta 2002”.

B Kansallinen oikeus

10. Maksuviivästysten seurauksista on säädetty 1.1.2002 alkaen velvoitteita koskevassa laissa (Obligacijski zakonik, jäljempänä OZ). OZ:n 376 §:ään sisältyi sääntö, josta käytetään nimitystä ne ultra alterum tantum ‑sääntö. Kyseisellä säännöllä, jota ei sisältynyt aiempaan lainsäädäntöön, viivästyskoroille asetettiin yläraja, joka vastaa velan pääoman määrää.

11. Vuokrasopimuksen tekoajankohtana luonnollisten henkilöiden harjoittamaa taloudellista toimintaa koskevista edellytyksistä säädettiin käsityöammatteja koskevassa laissa (Obrtni zakon, jäljempänä Obr Z/88). Luonnolliset henkilöt saivat harjoittaa itsenäistä taloudellista toimintaa vain, jos heillä oli lupa ja luvassa mainittiin myös toiminta, johon lupa annettiin.

12. Obr Z/88:aa muutettiin myöhemmin annetulla lainsäädännöllä, jonka mukaan mahdollisuus harjoittaa itsenäistä taloudellista toimintaa edellytti toiminnasta ilmoittamista toimivaltaiselle viranomaiselle ja henkilön merkitsemistä yrittäjärekisteriin.

III Tosiseikat, pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset

13. Kesäkuussa 1993 Nemec (kantaja), joka toimi vuokranantajana, teki Gasilsko društvo Murska Sobotan (Murska Sobotan vapaapalokunta, jäljempänä vapaapalokunta), joka toimi vuokralleottajana, kanssa sopimuksen vesisäiliöauton vuokraamisesta. Kantajalla oli vuokrasopimuksen tekoajankohtana Slovenian lainsäädännön mukainen lupa harjoittaa taloudellista toimintaa, joka koski ”mekaanisten osien sorvaamista ja hitsaustöitä”.

14. Vapaapalokunta ei maksanut vuokrasopimuksen mukaista maksua. Vuonna 1996 kantaja nosti kanteen, jossa hän vaati vapaapalokuntaa maksamaan 17669,51 euroa. Pitkän oikeudenkäynnin päätteeksi Višje sodišče Maribor (Mariborin muutoksenhakutuomioistuin) katsoi 17.2.2010 antamassaan tuomiossa, että vapaapalokunnan on maksettava kantajalle 15061,44 euroa ja lakisääteistä viivästyskorkoa ajalta 25.3.1996–31.12.2001. Kyseinen tuomioistuin kuitenkin hylkäsi kantajan vaatimuksen lakisääteisten viivästyskorkojen maksamisesta 1.1.2002 lukien erääntyneen maksun suorittamiseen saakka (joka tapahtui myöhemmin 18.5.2010). Syynä jälkimmäisen vaatimuksen hylkäämiseen oli se, että ne ultra alterum tantum ‑säännön sisältävä OZ tuli voimaan 1.1.2002. Siten kertyneet viivästyskorot olivat 31.12.2001 alkaen olleet jo yhtä suuret kuin velan pääoma, eikä viivästyskorkoja voinut enää kertyä.

15. Višje sodišče Mariborin tuomion seurauksena kantaja nosti Slovenian tasavaltaa (jäljempänä vastaaja) vastaan kanteen, jossa hän vaati Slovenian tasavaltaa maksamaan korvausta 84614,02 euroa ja lakisääteistä viivästyskorkoa sekä korvaamaan hänen oikeudenkäyntikulunsa. Kantaja väitti, että ne ultra alterum tantum ‑sääntö on direktiivin 2000/35 vastainen ja että Slovenian tasavalta on velvollinen korvaamaan vahingon, joka hänelle on aiheutunut direktiivin väitetystä virheellisestä saattamisesta osaksi Slovenian oikeusjärjestystä.

16. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kantajan vaatimuksen 18.5.2011 antamallaan tuomiolla. Toisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi valittajan mainitusta tuomiosta tekemän valituksen 24.1.2012 antamallaan tuomiolla. Näiden molempien tuomioistuinten tuomiot perustuivat käsitykseen, jonka mukaan vuokrasopimus ei kuulunut kantajan rekisteröidyn taloudellisen toiminnan alaan. Hän ei siten toiminut direktiivissä 2000/35 tarkoitettuna yrityksenä, eikä kyseistä direktiiviä näin ollen voitu soveltaa kantajan tapaukseen.

17. Kantaja riitauttaa nyt Višje sodišče Mariborin toteamukset Vrhovno sodišče Republike Slovenijessa (Slovenian tasavallan ylin tuomioistuin). Hänen mukaansa vuokrasopimus ei koskenut yksinomaan vesisäiliöauton vuokraamista. Kantajan mukaan kyseessä oli ”monitahoinen oikeustoimi”, jolla varmistettiin juomaveden toimitus paikalliselle väestölle kuivuuskausina. Kantaja myös väittää, että hänen laatimansa lasku osoittaa, että hän toimi direktiivissä 2000/35 tarkoitettuna yrityksenä.

18. Vastaaja väittää, ettei direktiiviä 2000/35 voida soveltaa käsiteltävässä asiassa, koska saatettaessa direktiivi osaksi Slovenian lainsäädäntöä sen soveltamisalan ulkopuolelle jätettiin sopimukset, jotka oli tehty ennen Slovenian liittymistä Euroopan unioniin. Vastaaja lisäksi väittää, ettei vuokrasopimus ole direktiivissä 2000/35 tarkoitettu kaupallinen toimi. Kantaja teki vuokrasopimuksen kaupallisen toimintansa ulkopuolella eikä siten toiminut direktiivissä tarkoitettuna yrityksenä.

19. Tässä tilanteessa Vrhovno sodišče Republike Slovenije lykkäsi asian käsittelyä ja esitti unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko direktiivin 2000/35 2 artiklan 1 kohdan kolmatta alakohtaa tulkittava siten, että järjestelmässä, jossa luonnolliselle henkilölle annetaan taloudellisen toiminnan harjoittamista varten lupa, jossa mainitaan toiminta, johon kyseinen lupa myönnetään, kysymys ei ole edellä mainitussa direktiivin säännöksessä tarkoitetusta yrityksestä eikä siten myöskään siinä tarkoitetusta kaupallisesta toimesta, jos maksuviivästykseen johtanut oikeustoimi koskee toimintaa, joka ei kuulu luvan piiriin? Jos edellä olevaan kysymykseen vastataan kieltävästi: 2) onko direktiivin 2000/35 2 artiklan 1 kohdan kolmatta alakohtaa tulkittava siten, että luonnollista henkilöä pidetään yrityksenä ja että maksuviivästykseen johtanut oikeustoimi on edellä mainitussa säännöksessä tarkoitettu kaupallinen toimi, jos kysymys on oikeustoimesta, joka ei kuulu kyseisen luonnollisen henkilön rekisteröidyn toiminnan alaan mutta on saanut alkunsa toiminnasta, joka voisi luonteensa puolesta olla taloudellista toimintaa, ja tästä oikeustoimesta on laadittu lasku, ja 3) onko sääntö, jonka mukaan viivästyskorkojen kertyminen lakkaa, kun erääntyneiden ja maksamattomien korkojen määrä on yhtä suuri kuin pääoma (ne ultra alterum tantum ‑sääntö), direktiivin 2000/35 säännösten vastainen?”

20. Kirjallisia huomautuksia esittivät Slovenian ja Latvian hallitukset sekä Euroopan komissio. Slovenian hallitus ja komissio esittivät suulliset lausumansa 4.5.2016 pidetyssä istunnossa.

IV Asian tarkastelu

21. Koska käsiteltävän asian tosiseikat tapahtuivat ennen Slovenian liittymistä Euroopan unioniin, tarkastelen ensin kysymystä siitä, sovelletaanko unionin oikeutta yleisesti ja direktiiviä 2000/35 erityisesti ajallisesti käsiteltävään asiaan (jäljempänä A osa).

22. Ennakkoratkaisukysymysten sisällöllisestä arvioinnista katson, ettei ne ultra alterum tantum ‑sääntö sinänsä ole direktiivin 2000/35 vastainen. Katsonkin, että on tarkoituksenmukaisempaa tarkastella ensin kolmatta ennakkoratkaisukysymystä (jäljempänä B osa). Jos unionin tuomioistuin yhtyy tästä kysymyksestä esittämääni näkemykseen, kansallisen tuomioistuimen esittämiin kahteen ensimmäiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata. Jotta asiasta saadaan täydellinen kuva ja avustaakseni unionin tuomioistuinta täysimääräisesti tutkin kuitenkin myös, voiko vuokrasopimukseen perustuva suhde kuulua direktiivin 2000/35 aineelliseen soveltamisalaan (jäljempänä C osa).

A Unionin oikeuden ajallinen soveltaminen

23. Unionin oikeuden ajallisen sovellettavuuden arvioinnissa on kaksi tasoa. Ensimmäinen taso koskee unionin oikeuden yleistä ajallista sovellettavuutta, mistä määrätään primaarilainsäädännössä. Vastaus tähän kysymykseen on myös ratkaiseva unionin tuomioistuimen toimivallan kannalta. Toisessa tasossa keskitytään tiettyyn lainsäädäntövälineeseen, jota asiassa on sovellettava: kun on varmistettu, että unionin oikeutta voidaan yleisesti soveltaa asiassa, seuraava kysymys koskee sitä, vaikuttaako tietty johdetun oikeuden toimi jotenkin tähän yleissääntöön.

24. Tämä lähestymistapa on perustavanlaatuisen tärkeä, koska mitä tahansa johdetun oikeuden (myös direktiivin 2000/35) säännöstä voidaan tarkastella vasta, kun on todettu, että unionin oikeutta voidaan yleisesti soveltaa asian tosiseikkoihin. On oltava yleinen lähestymistapa, jota voidaan nyansoida merkityksellinen johdetun oikeuden väline huomioon ottaen, jos viimeksi mainitussa näin todetaan.

1. Unionin tuomioistuimen toimivalta

25. Slovenia liittyi Euroopan unioniin 1.5.2004. Liittymisasiakirjan ( 3 ) 2 ja 54 artiklan mukaan unionin oikeus sitoi Sloveniaa liittymispäivästä alkaen, jollei liittymisasiakirjassa tai sen liitteissä ole annettu muuta määräaikaa. Näin ollen on selvää, että yleisenä perustuslaillisena sääntönä on välitön sitova vaikutus tai unionin oikeudella välitön oikeusvaikutus, jollei liittymisasiakirjassa toisin määrätä.

26. Käsiteltävässä asiassa vuokrasopimus tehtiin vuonna 1993. Se pantiin osittain toimeen ( 4 ) 1990-luvun puolivälissä. Tämän jälkeen Nemec nosti vuonna 1996 kanteen vapaapalokuntaa vastaan, koska tämä ei ollut täyttänyt sopimuksen mukaisia velvoitteitaan maksamalla vuokraa. Kaikki tämä tapahtui ennen 1.5.2004. Kysymys kuuluukin: voidaanko unionin oikeutta soveltaa ajallisesti käsiteltävänä olevaan oikeudelliseen tilanteeseen?

27. Unionin oikeuden ajallista soveltamista unioniin liittyviin valtioihin koskeva unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö ei kieltämättä ole aivan yksinkertainen.

28. Suuren jaoston antamassa tuomiossa Ynos ( 5 ) katsottiin, ettei unionin tuomioistuin ole toimivaltainen vastaamaan ennakkoratkaisukysymyksiin sillä perusteella, että tosiseikat olivat tapahtuneet ennen kuin Unkari on liittynyt Euroopan unioniin. Kun tuomiota Ynos ja sitä seurannutta oikeuskäytäntölinjaa sovelletaan käsiteltävään asiaan, on pääteltävä, ettei unionin oikeutta sovelleta siihen ajallisesti.

29. Tuomiossa Ynos omaksutun jokseenkin kaavamaisen lähestymistavan lisäksi on kuitenkin myös huomattava määrä sekä ennen tuomiota Ynos että sen jälkeen annettua oikeuskäytäntöä, jossa unionin oikeuden ajalliseen soveltamiseen omaksutaan monivivahteisempi lähestymistapa. Voidaan sanoa, että näissä asioissa erotetaan liittymistä edeltäneet tosiseikat ja niiden liittymisen jälkeiset, jatkuvat oikeudelliset vaikutukset. Ehdotankin, että tuomiota Ynos tulkitaan tämän oikeuskäytännön muodostamassa laajemmassa asiayhteydessä. Jos myös unionin tuomioistuin omaksuu tämän lähestymistavan, on mahdollista katsoa, että käsiteltävä asia voidaan ottaa ajallisesti tutkittavaksi.

a) Tuomio Ynos

30. Tuomio Ynos koski kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 93/13/ETY ( 6 ) soveltamista välityssopimukseen. Riita koski kyseisen sopimuksen täytäntöönpanoa ja välityspalkkiota koskevan sopimusehdon kohtuullisuutta. Ottamatta huomioon sopimuksen täytäntöönpanoon liittyviä yksityiskohtia tuomioistuin totesi, että pääasian tosiseikat ovat tapahtuneet ennen kuin Unkari on liittynyt Euroopan unioniin eikä tuomioistuin ole siten toimivaltainen tulkitsemaan direktiiviä. ( 7 )

31. Jos tuomiossa Ynos kehitettyä testiä sovellettaisiin sellaisenaan, kansallisen tuomioistuimen esittämien kysymysten olisi katsottava jäävän unionin tuomioistuimen ajallisen toimivallan ulkopuolelle, kuten Slovenian hallitus istunnossa väitti. Kuten tuomiossa Ynos, vuokrasopimus tehtiin ennen Slovenian liittymistä unioniin. Sillä seikalla, että kansallinen oikeudenkäynti kyseisen sopimuksen rikkomisesta oli vireillä vielä Slovenian unioniin liittymisen jälkeen, ei olisi merkitystä, koska myös asiassa Ynos sopimuksen täytäntöönpanoon liittyvä kansallinen oikeudenkäynti oli vireillä Unkarin unioniin liittymisen jälkeen. ( 8 )

32. Ehdotan kuitenkin, että unionin tuomioistuin tarkastelee tuomiota Ynos laajemmin ja ottaa huomioon kyseistä tuomiota edeltäneen ja seuranneen oikeuskäytännön samoin kuin tuomion Ynos taustalla olleet erityiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat. Liittymistä edeltäneiden ja seuranneiden tosiseikkojen jyrkkään erotteluun keskittymisen sijaan tässä monivivahteisemmassa oikeuskäytännössä otetaan huomioon se, tuottiko liittymistä edeltänyt oikeussuhde jatkuvia oikeudellisia vaikutuksia liittymisajankohdan jälkeen.

b) Tuomio Ynos laajemmassa oikeuskäytännön muodostamassa asiayhteydessä

33. Tuomiota Ynos edeltäneessä oikeuskäytännössä unionin tuomioistuin suhtautui avoimemmin sellaisiin ennakkoratkaisupyyntöihin vastaamiseen, joissa merkitykselliset tosiseikat olivat tapahtuneet ennen liittymistä unioniin.

34. Esimerkiksi asioissa Data Delecta ja Forsberg ( 9 ) sekä Saldanha ja MTS ( 10 ) esitetyt ennakkoratkaisukysymykset koskivat sellaisen kansallisen säännöksen yhteensopivuutta unionin oikeuden kanssa, jonka mukaan ulkomaisten kantajien on asetettava vakuus oikeudenkäyntikuluja varten. Molemmissa asioissa tuomioistuimen määräykset, joissa vaadittiin vakuuden asettamista oikeudenkäyntikuluja varten, annettiin ennen Ruotsin ja Itävallan liittymistä EU:hun. Valitukset näistä määräyksistä olivat kuitenkin vireillä liittymisen jälkeen. Tuomiossa Data Delecta ja Forsberg yhteisöjen tuomioistuin siirtyi suoraan asiakysymyksen ratkaisemiseen, mikä merkitsi sitä, että unionin oikeutta voitiin soveltaa ajallisesti. Tuomiossa Saldanha ja MTS yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että EY 6 artikla (nykyisin SEUT 18 artikla) sitoi kyseistä jäsenvaltiota siitä ajankohdasta alkaen, jolloin se liittyi yhteisöön, ja että se oli esteenä kyseessä olevalle kansalliselle säännökselle. Tuomioistuimen mukaan unionin oikeutta voitiin soveltaa ajallisesti ”niihin vaikutuksiin, joita ennen – – liittymistä yhteisöön syntyneillä tilanteilla sittemmin on”. ( 11 )

35. Nämä kaksi asiaa ( 12 ) osoittavat sen, että vaikka asianosaisten väliset kiistat kiteytyivät ennen kyseisten jäsenvaltioiden liittymistä unioniin, unionin tuomioistuin piti tarkoituksenmukaisena soveltaa unionin oikeutta liittymistä edeltäneiden tilanteiden jatkuviin oikeudellisiin vaikutuksiin ja katsoi niiden näin ollen kuuluvan toimivaltaansa. Unionin oikeuden soveltaminen ja unionin tuomioistuimen toimivaltaisuus riippuivat kieltämättä siitä, jatkuivatko oikeudenkäynnit näissä tapauksissa myös unioniin liittymisen jälkeen. ( 13 )

36. Tuomiota Ynos seurannut oikeuskäytäntö on monitahoisempi. Unionin tuomioistuimen lähestymistavasta tuli oletettavasti entistäkin monivivahteisempi, ja siinä keskityttiin siihen, oliko oikeudellinen tilanne muodostunut lopulliseksi liittymisajankohtana.

37. Tuomiossa Telefónica O2 Czech Republic unionin tuomioistuin katsoi olevansa toimivaltainen, vaikka asian tosiseikat olivat tapahtuneet ennen Tšekin tasavallan liittymistä Euroopan unioniin. Tämä johtui siitä, että sääntelyviranomainen oli tehnyt riitautetun päätöksen, jolla säännellään tulevaa tilannetta, Tšekin tasavallan Euroopan unioniin liittymisen jälkeen. ( 14 )

38. Samoin tuomiossa CIBA unionin tuomioistuin myönsi, että pääasian kiista koski verovuosia 2003 ja 2004, kun taas Unkari liittyi unioniin vasta 1.5.2004. Se kuitenkin totesi, että ”osa pääasian tosiseikoista on tapahtunut tämän päivän jälkeen, minkä vuoksi unionin tuomioistuin on toimivaltainen vastaamaan esitettyyn kysymykseen”. ( 15 )

39. Tuomio Kuso koski itävaltalaista työntekijää, joka teki työsopimuksensa vuonna 1980. Hän riitautti myöhemmin ajankohdan, jona hänet siirrettiin eläkkeelle ja joka perustui pakolliseen 60 vuoden eläkeikään, ja väitti, että kyse oli direktiivissä 76/207/ETY säädetystä sukupuoleen perustuvasta syrjinnästä. ( 16 ) Unionin tuomioistuin katsoi, olevansa toimivaltainen ratkaisemaan ennakkoratkaisupyynnön asiakysymyksen, ja totesi, että ”luottamuksensuojan periaatteen soveltamisalaa ei saa laajentaa sellaiseksi, että yleisesti estetään uuden säännöstön soveltaminen aikaisemman säännöstön voimassa ollessa syntyneiden tilanteiden tuleviin vaikutuksiin”. ( 17 )

40. Jos tuomiota Ynos tulkitaan siten laajemmassa oikeuskäytännön muodostamassa asiayhteydessä, yleinen lähestymistapa unionin oikeuden ajalliseen sovellettavuuteen vaikuttaa olevan se, että se edellyttää oikeudellisten vaikutusten jatkumista. Oikeussuhteiden, jotka eivät ole muodostuneet lopullisiksi jäsenvaltion liittymisajankohtana, on mukauduttava uuteen oikeudelliseen kehykseen. Tällä mukautumisella pitäisi tietenkin olla ainoastaan vaikutuksia tulevaisuuteen: unionin oikeuden välitön vaikutus tarkoittaa, että olemassa olevia oikeussuhteita, joiden vaikutukset eivät ole päättyneet liittymisajankohtana, voidaan mukauttaa tulevaisuudessa. Käänteisesti oikeussuhteiden taannehtiva mukauttaminen siten, että aiemmin tapahtuneita tosiseikkoja tai tapahtumia arvioidaan käytännössä uudelleen, on kiellettyä.

41. Jos otetaan esimerkiksi sopimus, joka on tehty ennen jäsenvaltion liittymistä EU:hun, keskeinen kysymys on, tuottaako sopimus ja sillä luotu oikeussuhde oikeudellisia vaikutuksia liittymisen jälkeen. Jos näin on (kuten esimerkiksi on sopimuksissa, jotka tehdään toistaiseksi ja/tai joita tarkastellaan toistuvasti uudelleen), unionin oikeutta aletaan soveltaa sopimukseen liittymisajankohtana, vaikka kaikki (sopimuksen syntymiseen liittyvät) tosiseikat olisivatkin tapahtuneet ennen liittymisajankohtaa. Unionin oikeus muuttaa oikeussuhteen sisältöä tulevaisuuden osalta.

42. Lisäksi yleisesti hyväksytään, että kun kyse on menettelysäännöistä, yleissääntönä on, että niitä voidaan soveltaa niiden voimaantulohetkellä, myös vireillä oleviin asioihin ja kiistoihin, jollei kyseessä olevassa toimenpiteessä toisin säädetä. ( 18 )

43. Joka tapauksessa saavutettujen oikeuksien suojan ja luottamuksensuojan periaatteet samoin kuin taannehtivuuskielto toimivat vastapainona unionin oikeuden välittömälle vaikutukselle kaikissa yksittäistapauksissa.

44. Tästä näkökulmasta tarkasteltuna unionin tuomioistuimen tuomiossa Ynos tekemä päätelmä ei ole yllättävä: mainitussa asiassa oli kyse ennen Unkarin unioniin liittymistä neuvotellun ja tehdyn sopimusehdon kohtuullisuudesta. Jos unionin tuomioistuin olisi vastannut sille esitettyyn kysymykseen, se olisi johtanut kauan ennen liittymistä neuvotellun ja tehdyn sopimusehdon taannehtivaan uudelleen arvioimiseen.

c) Laajemman lähestymistavan soveltaminen käsiteltävään asiaan

45. Katson, että Slovenian unioniin liittymisajankohtana kyseisen vuokrasopimuksen kaikki oikeudelliset vaikutukset eivät olleet päättyneet kahdessa suhteessa.

46. Ensinnäkin vuokrasopimus tehtiin kesäkuussa 1993. Ennakkoratkaisupyynnöstä voidaan päätellä, että kantaja täytti velvoitteensa ennen Slovenian liittymistä unioniin mutta että vapaapalokunta täytti oman velvoitteensa maksamalla vuokrasopimuksen mukaisen korvauksen vasta toukokuussa 2010, jolloin Slovenian liittymisestä oli kulunut jo huomattavasti aikaa. Näin ollen Slovenian liittymisajankohtana vuokrasopimus tuotti edelleen joitain oikeusvaikutuksia ja vuokrasopimukseen perustuvat sopimuspuolten oikeudet ja velvoitteet oli edelleen täytettävä.

47. Toiseksi – mikä on ehkä vieläkin tärkeämpää – asiasta Ynos poiketen käsiteltävä asia ei koske menneisyydessä sovittujen sopimusehtojen uudelleenarviointia. Siinä ei käsitellä sopimuksen sisältöä ja sopimusehtojen pätevyyttä. Käsiteltävä asia koskee sopimuksen täytäntöönpanoa ja etenkin korkoja, jotka ovat kertyneet sopimuksen mukaisen suorituksen (toisin sanoen maksun) suorittamisesta myöhässä. Tilanne syntyi ennen Slovenian liittymistä unioniin, eikä se ole vielä päättynyt lopullisesti liittymisen jälkeen.

48. Se, että viivästyskorkoja koskevaa uutta lainsäädäntöä sovelletaan tulevaisuuden osalta vireillä oleviin asioihin siitä hetkestä alkaen, jona jäsenvaltio liittyi unioniin, on siten linjassa sen kanssa, että unionin oikeus tulee välittömästi voimaan unioniin liittyvissä valtioissa.

2. Direktiivin 2000/35 sovellettavuus vuokrasopimukseen

49. Kun on todettu, että unionin tuomioistuin on yleisesti toimivaltainen, käsiteltävässä asiassa on seuraavaksi arvioitava, voidaanko erityisesti direktiiviä 2000/35 soveltaa vuokrasopimukseen, kun otetaan huomioon direktiivin ajallista soveltamista koskevat säännökset.

50. Direktiivin 2000/35 6 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaan direktiiviä sovelletaan lähtökohtaisesti sopimuksiin, jotka on tehty ennen direktiivin täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättymistä, ellei jäsenvaltio jätä tällaisia sopimuksia sen soveltamisalan ulkopuolelle. Toisin sanoen direktiiviä sovelletaan olemassa oleviin sopimuksiin, ellei jäsenvaltio nimenomaisesti toisin säädä.

51. Kuten Slovenian asiamies istunnossa myönsi, liittymisasiakirjoihin ei sisälly tällaista direktiivin 2000/35 sovellettavuuden rajoitusta. ( 19 ) Siten liittymisasiakirjan 2 ja 54 artiklan nojalla Slovenian tapauksessa direktiivin 2000/35 täytäntöönpanon määräaika päättyi 1.5.2004, eikä kyseisen direktiivin osalta sovellettu poikkeusta.

52. Direktiivin 2000/35 6 artiklan 3 kohdan b alakohdan säännös on merkityksellinen myös eron tekemiseksi tapauksessa Ynos tarkasteltuun johdettuun oikeuteen. Tapauksessa Ynos oli kyse direktiivistä 93/13, jonka 10 artiklan 1 kohdan mukaan direktiiviä sovellettiin ainoastaan sopimuksiin, jotka on tehty direktiivin täytäntöönpanolle asetetun määräajan (joka oli uuden jäsenvaltion tapauksessa liittymisajankohta eli tässä tapauksessa 1.5.2004) päättymisen jälkeen. Tämä on itse asiassa direktiivin 2000/35 6 artiklan 3 kohdan b alakohdan vastakohta, koska viimeksi mainittua direktiiviä sovelletaan sopimuksiin, jotka on tehty ennen direktiivin täytäntöönpanon määräajan päättymistä. ( 20 )

53. Kun direktiivin 2000/35 6 artiklan 1 kohtaa ja 3 kohdan b alakohtaa luetaan yhdessä liittymisasiakirjan kanssa, Slovenian liittyessä unioniin direktiiviä 2000/35 voitiin siten soveltaa välittömästi olemassa oleviin sopimuksiin, jotka oli tehty ennen kyseistä ajankohtaa, käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva vuokrasopimus mukaan luettuna. Katson näin ollen, että direktiiviä 2000/35 voitiin soveltaa ajallisesti käsiteltävään asiaan 1.5.2004 alkaen.

54. Unionin tuomioistuin on siten nähdäkseni toimivaltainen vastaamaan kansallisen tuomioistuimen sille esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin.

B Kolmas ennakkoratkaisukysymys

55. Kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, onko ne ultra alterum tantum ‑sääntö yhteensopiva direktiivin 2000/35 kanssa. Slovenian ja Latvian hallitusten kirjallisissa huomautuksissa sekä Slovenian hallituksen ja komission istunnossa esittämän näkemyksen tapaan katson, että sääntö on yhteensopiva direktiivin 2000/35 kanssa.

56. Kuten oikeuskäytännössä on jo huomautettu ( 21 ) ja kuten komissio nimenomaisesti myönsi käsiteltävässä asiassa pidetyssä istunnossa, direktiivi 2000/35 on säädös, jolla toteutetaan vähimmäistason yhdenmukaistaminen.

57. Direktiivi koskee näin ollen ainoastaan valikoituja ja siten rajallisia osatekijöitä, jotka liittyvät kaupallisissa toimissa tapahtuviin maksuviivästyksiin, etenkin i) viivästyskorkoja, ii) omistuksenpidätystä ja iii) riidattomien saatavien perintämenettelyjä.

58. Viivästyskorkoa koskevien sääntöjen osalta direktiivin 2000/35 3 artiklan 1 kohdan d alakohta on melko yksityiskohtainen säännös, jossa säädetään viivästyskoron vähimmäistasosta ja tavasta, jolla korko lasketaan. Direktiiviin 2000/35 ei kuitenkaan sisälly säännöksiä, jotka estäisivät asettamasta enimmäismäärää koron kertymiselle.

59. Päätös tällaisen enimmäismäärän asettamisesta kuuluu siten nähdäkseni jäsenvaltioiden toimivaltaan, edellyttäen että ne noudattavat vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita. ( 22 )

60. Vastaavuusperiaate kieltää pohjimmiltaan kansalliseen lainsäädäntöön perustuvien vaateiden ja vastaavien unionin oikeuteen perustuvien vaateiden välisen syrjinnän. Toisin sanoen unionin oikeuteen perustuvia oikeuksia ei saa kohdella epäsuotuisammin kuin vastaavia kansalliseen lainsäädäntöön perustuvia oikeuksia.

61. Käsiteltävän asian tosiseikat eivät herätä epäilyjä ne ultra alterum tantum ‑säännön yhdenmukaisuudesta tämän periaatteen kanssa. Osapuolet eivät ole esittäneet tähän liittyviä huolenaiheita.

62. Tehokkuusperiaate taas estää jäsenvaltioita tekemästä unionin oikeudessa taattujen oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi.

63. Voitaisiin varmastikin väittää, että kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten tehokasta torjumista koskevan yleistavoitteen saavuttamista edistäisi se, että viivästyskoron kertymiselle ei asetettaisi enimmäismäärää. Kun enimmäismäärä on saavutettu, on selvää, ettei velallisella ole lisäkannustinta erääntyneen määrän maksamiseen. Koron määrä yksinkertaisesti lakkaa kasvamasta.

64. Tätä päättelyä soveltaen mikä tahansa kansallinen sääntö voitaisiin kuitenkin kyseenalaistaa tai voitaisiin vaatia uuden säännön laatimista. Yhden esimerkin mainitakseni, eikö maksuviivästysten torjumiseen tähtäävän direktiivin tehokasta vaikutusta vahvistettaisi myös silloin, jos otettaisiin uudelleen käyttöön velallisille tarkoitetut vankilat, ( 23 ) joihin velallinen joutuisi automaattisesti maksun viivästyessä? Tämä olisi melko tehokas keino pakottaa velallinen ja/tai hänen sukulaisensa suorittamaan maksu pikaisesti.

65. Absurdit esimerkit auttavat näkemään selvemmin tarpeen asettaa järkevät rajat mahdollisesti rajattomalle tehokkuuden vaatimukselle. Tehokkuuden vaatimus olisi mielestäni rajattava kahteen tapaukseen: mahdottomuus tai aidosti suhteeton vaikeus. Ne ultra alterum tantum ‑sääntö ei nähdäkseni täytä kumpaakaan näistä vaatimuksista. Tämän toteamuksen kannalta erityisen merkityksellisiä ovat seuraavat kaksi seikkaa.

66. Ensinnäkin kansallisessa sääntelyjärjestelmässä, johon direktiivillä 2000/35 toteutettu vähimmäistason yhdenmukaistaminen ei ulotu, ne ultra alterum tantum ‑sääntö ilmentää tiettyä lainsäädännöllistä valintaa sen suhteen, miten maksuviivästysten kustannukset jaetaan velkojien ja velallisten kesken. Sääntö kuvastaa yhteiskunnallista näkemystä rasitteiden jakautumisesta velan perinnässä. Tällainen valinta sinänsä ei vaikuta mielivaltaiselta tai ennenkuulumattomalta. Itse asiassa tietynmuotoista koron rajoittamista velan pääomaa vastaavaan määrään on nähtävissä jo roomalaisessa laissa. ( 24 )

67. Ne ultra alterum tantum ‑säännön voitaisiin lisäksi katsoa luovan tietynlaisen tasapainon sen varmistamisen, että maksut suoritetaan viipymättä, ja muiden etujen tai arvojen välille. Maksuviivästys on tavallisesti periaatteessa aina seurausta velallisen kyvyttömyydestä tai haluttomuudesta maksaa. Velkojan toimimatta jättäminen voi kuitenkin kasvattaa kertyneen velan määrää. Näin ollen ne ultra alterum tantum ‑säännön kaltainen sääntö kannustaa velkojaa vaatimaan oikeuksiaan viipymättä. Samankaltainen sääntö löytyy nimittäin erilaisessa asiayhteydessä myös muista kansallisista oikeusjärjestelmistä. Esimerkiksi Itävallan ja Tšekin siviililaeissa rajoitetaan velkojan mahdollisuutta saada maksun viivästyessä viivästyskorkoa enemmän kuin velan pääomaa vastaava määrä oikeudenkäyntiä edeltävän ajanjakson osalta, jos velkoja ei pyrkinyt perimään velkaa ajoissa. ( 25 )

68. Toiseksi, kuten Slovenian hallitus esitti, ne ultra alterum tantum ‑säännön kaltaista sääntöä ei pitäisi arvioida erikseen vaan pikemminkin muiden sellaisten merkityksellisten kansallisen lainsäädännön säädösten yhteydessä, joissa enimmäismäärää koskeva sääntö on käytössä.

69. Näihin säädöksiin kuuluu mahdollisuus vaatia velalliselta vahingonkorvausta tosiasiallisesti aiheutuneesta menetyksestä (jos menetys ylittää maksettavan viivästyskoron määrän). Vaikka oikeutta viivästyskorkoihin on yleisesti ”pidetty kätevänä tapana antaa velkojalle mahdollisuus saada korvausta vahingoista, joita velkojalle oli tyypillisesti aiheutunut, tarvitsematta nimenomaisesti näyttää vahinkoja toteen”, ( 26 ) tämä ei välttämättä tarkoita sitä, ettei velkoja voi vaatia korvausta vahingoista, jotka ylittävät kertyneiden korkojen määrän. Tällaisen mahdollisuuden olemassaolo riippuu sovellettavasta kansallisesta lainsäädännöstä, ja sen arvioiminen kuuluu kansalliselle tuomioistuimelle. Kuten Slovenian hallitus selitti istunnossa, Slovenian lainsäädännön mukaan velkojan on todellakin mahdollista vaatia aiheutuneen vahingon täysimääräistä ja tosiasiallista korvaamista.

70. Lisäksi, jos velkojalle aiheutunut vahinko johtuu puutteista oikeusjärjestelmän toiminnassa, kuten perusteettomista viivästyksistä ja menettelyjen kohtuuttomasta kestosta, vahingonkorvauskanne valtiota vastaan voi muodostaa toisen mahdollisen oikeussuojakeinon. ( 27 )

71. Näistä syistä ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa kansallisen tuomioistuimen esittämään kolmanteen kysymykseen siten, ettei direktiivi 2000/35 ole esteenä kansallisen lainsäädännön säännölle, jossa viivästyskoroille asetetaan yläraja, joka vastaa velan pääoman määrää.

C Ensimmäinen ja toinen ennakkoratkaisukysymys

72. Kuten edellä totesin, jos unionin tuomioistuin vastaa kansallisen tuomioistuimen esittämään kolmanteen kysymykseen kieltävästi, ensimmäiseen ja toiseen ennakkoratkaisukysymykseen ei ole tarpeen vastata. Koska direktiivi 2000/35 ei ole esteenä ne ultra alterum tantum ‑säännölle, kantajan vaatimus ei voi menestyä, vaikka katsottaisiin, että vuokrasopimukseen perustuva oikeussuhde kuuluu direktiivin 2000/35 soveltamisalaan. Jos unionin tuomioistuin kuitenkin katsoo direktiivin 2000/35 olevan esteenä kyseiselle säännölle, kaksi ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä ovat merkityksellisiä asian ratkaisemisen kannalta.

73. Tässä osassa ensimmäistä ja toista kysymystä arvioidaan yhdessä. Niillä molemmilla pyritään selvittämään, toimiko kantaja tehdessään vuokrasopimuksen direktiivissä 2000/35 tarkoitettuna yrityksenä, kun otetaan huomioon, että vuokrasopimuksen kohde ei kuulu hänen kansallisen lupansa piiriin. Tässä yhteydessä kansallinen tuomioistuin pyytää erityisesti unionin tuomioistuinta toiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastatessaan ottamaan huomioon sen, että kyseinen toimi oli luonteeltaan taloudellinen ja että kantaja laati siitä laskun.

74. Direktiivin 2000/35 1 artiklan mukaan direktiiviä sovelletaan ”kaikkiin kaupallisista toimista korvauksena suoritettaviin maksuihin”. Vastaus siihen kysymykseen, kuuluuko vuokrasopimukseen liittyvä toimi direktiivin 2000/35 soveltamisalaan, edellyttää siten, että selvennetään kaupallisen toimen käsitettä, jossa puolestaan käytetään yrityksen käsitettä.

75. Näitä molempia käsitteitä tarkastellaan jäljempänä (a ja b osassa) ennen sen tutkimista, onko tiettyyn toimintaan myönnetty kansallinen lupa merkityksellinen yrityksen määritelmän kannalta (c osa). Lisäksi esitetään useita loppuhuomautuksia vuokrasopimuksen toisen osapuolen eli vapaapalokunnan oikeudellisesta luonteesta (d osa).

a) Kaupallisen toimen käsite

76. Direktiivin 2000/35 2 artiklan 1 kohdan ensimmäiseen alakohtaan sisältyvän määritelmän mukaan ”kaupallisilla toimilla” tarkoitetaan ”yritysten tai yritysten ja viranomaisten välisiä toimia, jotka johtavat tavaroiden toimittamiseen tai palvelujen suorittamiseen korvausta vastaan”.

77. Määritelmä vaikuttaa koostuvan seuraavista osatekijöistä: i) toimen osapuolten on oltava yrityksiä tai yritys ja viranomainen, ii) toimessa on toimitettava tavaroita tai suoritettava palveluja, ja iii) näistä tavaroista tai palveluista on maksettava korvaus.

78. Kyseinen vuokrasopimus täyttää kiistatta ii) ja iii) edellytyksen. On suoritettu palvelu: vesisäiliöauton vuokraaminen. Tästä palvelusta maksettavasta korvauksesta sovittiin, ja lopulta se myös maksettiin. Avoinna on siten kysymys siitä, täyttyykö myös edellytys i). Kantaja ei selvästikään ole viranomainen. Mutta voidaanko häntä pitää yrityksenä?

b) Yrityksen käsite

79. Yrityksen käsite määritellään direktiivin 2000/35 2 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa, jonka mukaan sillä tarkoitetaan ”muuta organisaatiota kuin viranomaista sen harjoittaessa itsenäistä taloudellista tai ammattitoimintaansa, vaikka tätä toimintaa harjoittaisi vain yksi henkilö”. ( 28 )

80. Jotta kyseessä on direktiivissä 2000/35 tarkoitettu yritys, i) kyseinen henkilö on luokiteltava organisaatioksi, ja ii) toiminnan on oltava itsenäistä taloudellista toimintaa tai ammattitoimintaa.

81. Huomautan, että direktiivin 2000/35 2 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa viitataan nimenomaisesti [mihin tahansa] ”organisaatioon”, vaikka se koostuisi vain yhdestä henkilöstä, tämän harjoittaessa itsenäistä taloudellista tai ammattitoimintaansa.

82. Kyseisen säännöksen sanamuoto osoittaa näin ollen, ettei organisaation käsitteen pitäisi ymmärtää viittaavan mihinkään tiettyyn oikeudelliseen muotoon vaan jäsennellyn ja jatkuvan toiminnan harjoittamiseen. Tässä mielessä kyseisen henkilön on organisoiduttava harjoittaakseen liiketoimintaa säännöllisesti ja pitkällä aikavälillä.

83. Samaan tapaan kuin unionin tuomioistuin totesi toisessa asiayhteydessä, tällaisen organisaation rakenne voi olla melko yksinkertainen, koska tietyillä aloilla ”liiketoiminta [voi rakentua] pääosin työvoiman varaan”. ( 29 )

84. Se, että kantaja laati laskun vuokrasopimuksen mukaisesti suorittamastaan palvelusta, on mielestäni tärkeä osatekijä, joka osoittaa, että kantaja toimi harjoittaessaan järjestäytynyttä taloudellista toimintaa.

85. Kun tarkastellaan vuokrasopimuksen mukaisen toimen luonnetta, se oli selvästikin taloudellinen, koska kantaja antoi vesisäiliöauton vapaapalokunnan käyttöön korvausta vastaan. Raha vaihtoi – tai sen oli tarkoitus vaihtaa – omistajaa.

86. Direktiivin 2000/35 2 artiklan 1 kohdan kolmanteen alakohtaan sisältyvä kaupallisen toimen määritelmä vaikuttaa siten ensi näkemältä täyttyvän.

c) Kansallisen luvan merkityksellisyys

87. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen huolenaiheena on kuitenkin se, että vuokrasopimuksen kohde ei kuulunut kantajan kansallisen luvan piiriin. Slovenian hallitus ja komissio päättelevät tästä, ettei kantajaa voida pitää direktiivissä 2000/35 tarkoitettuna yrityksenä. Ne väittävät lähinnä, että myönnetyn kansallisen luvan täsmällisen ulottuvuuden pitäisi olla ratkaiseva direktiivissä 2000/35 tarkoitetun yrityksen määrittelemisen kannalta.

88. Olen asiasta eri mieltä kahdesta pääasiallisesta syystä.

89. Edellä esitetyssä yrityksen määritelmässä ei ensinnäkään viitata lainkaan jäsenvaltioiden lainsäädäntöön. Yrityksen käsite on siten unionin oikeuden itsenäinen käsite. Se on määriteltävä itsenäisesti, kansallisista lupa- tai rekisteröintijärjestelmistä riippumatta. ( 30 )

90. Unionin oikeuden itsenäisellä määritelmällä on käsiteltävässä asiassa toinenkin, melko tärkeä tarkoitus: direktiivin soveltamisalaan kuuluvien kaupallisten toimien ennakoitavuus. Jos direktiiviin sisältyvän yrityksen käsitteen soveltamisala sidottaisiin kansallisen lainsäädännön mukaisesti tiettyä liiketoimintaa varten myönnetyn luvan soveltamisalaan, tämä velvoittaisi käytännössä sopimuspuolet tarkistamaan joka kerta, allekirjoittaako toinen sopimuspuoli sopimuksen tosiasiassa kansallisen lainsäädännön mukaisen toimintansa piirissä. Tästä seuraava oikeudellinen pirstaloituminen on jo sinänsä ei-toivottua. Se olisi lisäksi äärimmäisen vaivalloista käytännön liiketoiminnassa, etenkin rajat ylittävissä toimissa.

91. Näistä syistä katson, ettei kansallisen luvan soveltamisala ole ratkaiseva direktiiviin 2000/35 sisältyvän yrityksen määritelmän kannalta. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että kansallisen rekisteröinti- tai lupajärjestelmän olemassaolo olisi täysin merkityksetöntä. Sen perusteella voidaan kuitenkin ainoastaan olettaa, että sopimuspuoli toimi taloudellisen toimintansa tai ammattitoimintansa yhteydessä.

92. Toisin sanoen, jos vuokrasopimus olisi kuulunut kantajan kansallisen luvan piiriin, se olisi synnyttänyt olettaman, jonka mukaan kantaja toimi harjoittaessaan itsenäistä taloudellista toimintaa. Käänteisesti se, että vuokrasopimuksen kohde ei kuulunut kantajan luvan piiriin, ei kuitenkaan estä kantajan pitämistä yrityksenä, edellyttäen että edellä esitetyt direktiivin 2000/35 2 artiklan 1 kohdan itsenäiset edellytykset täyttyvät.

93. Jotta asiasta saadaan täydellinen kuva, lisään, että skenaariot, jotka eivät mielestäni kuulu direktiivissä 2000/35 tarkoitetun yrityksen käsitteen piiriin, ovat tilanteita, joissa henkilöt suorittavat yksittäisiä toimia, joita voitaisiin pitää taloudellisina. Vaikka nämä toimet ovatkin luonteeltaan jossain määrin taloudellisia, niitä ei voida pitää jäsenneltynä tai jatkuvana liiketoimintana.

94. Käsiteltävässä asiassa vesisäiliöauton vuokraamisen voidaan katsoa olevan osa kantajan yleistä ja jatkuvaa liiketoimintaa. Samassa valossa voitaisiin tuskin tarkastella esimerkiksi sitä, jos kantaja myisi lasten leipomia kakkuja vuosittaisen koulun festivaalin yhteydessä järjestettävillä sunnuntaimarkkinoilla. Samaan tapaan puutarhanhoitoavun, jota muutoin vakiintunutta liiketoimintaa harjoittava henkilö tarjoaa naapurilleen vastineena kutsulle tulla nauttimaan kuppi teetä ja ehkä myös pala kakkua, voitaisiin tuskin katsoa kuuluvan ensiksi mainitun jäsennellyn ja jatkuvan liiketoiminnan piiriin.

95. Toisin sanoen ihmiset harjoittavat monenlaista luonteeltaan taloudellista toimintaa, mutta vain osa näistä toimista on osa henkilön jäsenneltyä ja jatkuvaa liiketoimintaa. Arvioidessaan sitä, onko kyseinen toiminta osa jäsenneltyä ja jatkuvaa liiketoimintaa, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on otettava huomioon kaikki merkitykselliset todisteet, jotka tukevat tai eivät tue tätä päätelmää.

96. Näiden yleisten ohjeiden soveltaminen käsiteltävän asian tosiseikkoihin on kansallisen tuomioistuimen tehtävä. Unionin tuomioistuimelle esitetyistä tosiseikoista, nimittäin siitä, että kyseessä olevaa toimea voitaisiin kohtuudella pitää osana kantajan harjoittamaa laajempaa, jäsenneltyä ja jatkuvaa itsenäistä taloudellista toimintaa, josta laadittiin lasku, voidaan kuitenkin nähdäkseni päätellä, että tehdessään vuokrasopimuksen kantajan voitaisiin katsoa toimineen direktiivissä 2000/35 tarkoitettuna yrityksenä.

97. Edellä esitetty huomioon ottaen katson, että direktiivin 2000/35 2 artiklan 1 kohtaan sisältyvä yrityksen itsenäinen määritelmä käsittää henkilöt, jotka harjoittavat jäsenneltyä ja jatkuvaa itsenäistä taloudellista toimintaa tai ammattitoimintaa. Kyseisen määritelmän kannalta ei ole ratkaisevaa, kuuluiko tällaiseen toimintaan liittyvä yksittäinen toimi, kuten yksittäinen sopimus, kansallisen rekisteröinti- tai lupajärjestelmän täsmälliseen soveltamisalaan. Se, että tällainen henkilö toimi kansallisen rekisteröinnin tai luvan piirissä, synnyttää kuitenkin olettaman siitä, että kyseinen henkilö toimi osana taloudellista toimintaansa tai ammattitoimintaansa. Laskun olemassaolo on myös osatekijä, joka viittaa siihen, että tällainen henkilö toimi harjoittaessaan jäsenneltyä ja jatkuvaa taloudellista toimintaa.

d) Vapaapalokunnan luonne

98. Jälkikirjoituksena huomautan, että ensimmäisessä ja toisessa ennakkoratkaisukysymyksessä keskitytään direktiivissä 2000/35 tarkoitetun yrityksen määritelmään ainoastaan kantajan osalta. Se, voidaanko vuokrasopimukseen perustuvaa suhdetta pitää direktiivin mukaisena kaupallisena toimena, määräytyy kuitenkin viime kädessä myös toisen sopimuspuolen, nimittäin vapaapalokunnan, aseman perusteella.

99. Kuten edellä todettiin, kaupallinen toimi on direktiivin 2000/35 mukaan ”yritysten tai yritysten ja viranomaisten välinen” toimi. Viranomaisen käsitteen määritelmän osalta direktiiviin 2000/35 sisältyy ristiviittaus ”hankintaviranomaiseen tai ‑yksikköön siten kuin on määritelty julkisia hankintoja koskevissa direktiiveissä”.

100. Mainituissa julkisia hankintoja koskevissa direktiiveissä määritellään ”hankintaviranomainen tai ‑yksikkö” siten, että sillä tarkoitetaan valtiota, alueellisia tai paikallisia viranomaisia, julkisoikeudellisia laitoksia, yhden tai useamman edellä tarkoitetun viranomaisen tai julkisoikeudellisen laitoksen muodostamia yhteenliittymiä. ”Julkisoikeudellisella laitoksella” puolestaan tarkoitetaan sovellettavissa direktiiveissä laitosta, ”joka on nimenomaisesti perustettu tyydyttämään yleisen edun mukaisia tarpeita ja joka ei harjoita teollista tai kaupallista toimintaa, joka on oikeushenkilö ja jonka rahoituksesta suurin osa on peräisin valtiolta, alueellisilta tai paikallisilta viranomaisilta taikka muilta julkisoikeudellisilta laitoksilta tai jonka johto on näiden laitosten valvonnan alainen taikka jonka hallinto-, johto- tai valvontaelimen jäsenistä valtio, alueellinen tai paikallinen viranomainen taikka muu julkisoikeudellinen laitos nimittää enemmän kuin puolet”. ( 31 )

101. Edellä esitetyt perusteet huomioon ottaen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asia selvittää, mikä oli vapaapalokunnan täsmällinen oikeudellinen luonne kansallisen lainsäädännön mukaan tosiseikkojen tapahtumahetkellä, jotta se voi päätellä, oliko kyseessä direktiivin 2000/35 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kaupallinen toimi.

V Ratkaisuehdotus

102. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Vrhovno sodišče Republike Slovenijen esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Ensimmäinen ja toinen kysymys: Kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta 29.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/35/EY 2 artiklan 1 kohtaa olisi tulkittava siten, että siinä säädetään yrityksen käsitteen itsenäinen määritelmä, johon kuuluvat henkilöt, jotka harjoittavat jäsenneltyä ja jatkuvaa itsenäistä taloudellista toimintaa tai ammattitoimintaa. Kyseisen itsenäisen määritelmän kannalta ei ole ratkaisevaa, kuuluiko tällaiseen toimintaan liittyvä yksittäinen toimi, kuten yksittäinen sopimus, kansallisen rekisteröinti- tai lupajärjestelmän täsmälliseen soveltamisalaan. Se, että tällainen henkilö toimi kansallisen rekisteröinnin tai luvan piirissä, synnyttää kuitenkin olettaman siitä, että kyseinen henkilö toimi osana taloudellista toimintaansa tai ammattitoimintaansa. Laskun olemassaolo on myös osatekijä, joka viittaa siihen, että tällainen henkilö toimi harjoittaessaan jäsenneltyä ja jatkuvaa taloudellista toimintaa. Kolmas kysymys: Direktiiviä 2000/35 olisi tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansallisen lainsäädännön säännölle, jossa viivästyskoroille asetetaan yläraja, joka vastaa velan pääoman määrää.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: englanti.

( 2 ) 29.6.2000 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EYVL 2000, L 200, s. 35). Kyseinen direktiivi on kumottu 16.3.2013 alkaen ja korvattu uudelleen laaditulla 16.2.2011 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2011/7/EU (EUVL 2011, L 48, s. 1).

( 3 ) EUVL 2003, L 236.

( 4 ) Puhuessani osittaisesta toimeenpanosta viittaan siihen, että kantaja vaikuttaa täyttäneen oman osuutensa sopimuksesta tarjoamalla vesisäiliöauton vapaapalokunnan käyttöön, kun taas vapaapalokunta ei ole täyttänyt omaa osuuttaan sopimuksesta maksamalla vuokraa autosta.

( 5 ) Tuomio 10.1.2006, Ynos (C‑302/04, EU:C:2006:9).

( 6 ) Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1993, L 95, s. 29).

( 7 ) Tuomio 10.1.2006, Ynos (C‑302/04, EU:C:2006:9, 36–38 kohta).

( 8 ) Ks. myös määräys 5.11.2014, VG Vodoopskrba (C‑254/14, EU:C:2014:2354, 10 ja 11 kohta); määräys 3.4.2014, Pohotovost’ (C‑153/13, EU:C:2014:1854, 23–25 kohta); määräys 8.11.2012, SKP (C‑433/11, EU:C:2012:702, 35–37 kohta); määräys 6.3.2007, Ceramika Paradyż (C‑168/06, EU:C:2007:139, 20–25 kohta) ja määräys 9.2.2006, Lakép ym. (C‑261/05, EU:C:2006:98, 17–20 kohta).

( 9 ) Tuomio 26.9.1996, Data Delecta ja Forsberg (C‑43/95, EU:C:1996:357).

( 10 ) Tuomio 2.10.1997, Saldanha ja MTS (C‑122/96, EU:C:1997:458).

( 11 ) Tuomio 2.10.1997, Saldanha ja MTS (C‑122/96, EU:C:1997:458, 14 kohta). Ks. myös tuomio 13.9.2001, Schieving-Nijstad ym. (C‑89/99, EU:C:2001:438, 49 ja 50 kohta). Ks. myös julkisasiamies Cosmasin ratkaisuehdotus Andersson ja Wåkerås-Andersson (C‑321/97, EU:C:1999:9, erityisesti 61 kohta ja sitä seuraavat kohdat), jossa tarkastellaan unionin oikeuden ajallista sovellettavuutta sen mukaan, oliko tarkasteltava oikeudellinen tilanne muodostunut lopulliseksi ennen liittymistä.

( 12 ) Ks. myös seuraavat asiat, joita ei tarkastella lähemmin tässä ratkaisuehdotuksessa: tuomio 30.11.2000, Österreichischer Gewerkschaftsbund (C‑195/98, EU:C:2000:655, 55 kohta); tuomio 7.2.2002, Kauer (C‑28/00, EU:C:2002:82, 42–59 kohta) ja tuomio 18.4.2002, Duchon (C‑290/00, EU:C:2002:234, 44–46 kohta). Ks. myös tuomio 29.1.2002, Pokrzeptowicz-Meyer (C‑162/00, EU:C:2002:57, 50–57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 13 ) Ks. lisäksi Kaleda, S. L., ”Immediate Effect of Community Law in the New Member States: Is there a Place for a Consistent Doctrine?”, European Law Journal, 2004, nide 10, nro 102 tai Półtorak, N., ”Ratione Temporis Application of the Preliminary Rulings Procedure”, Common Market Law Review, 2008, nide 45, s. 1357.

( 14 ) Tuomio 14.6.2007, Telefónica O2 Czech Republic (C‑64/06, EU:C:2007:348). Ks. myös julkisasiamies Ruiz-Jarabo Colomerin ratkaisuehdotus samassa asiassa, 32 kohta ja tuomio 22.12.2010, Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany (C‑393/09, EU:C:2010:816, 22–27 kohta).

( 15 ) Tuomio 15.4.2010, CIBA (C‑96/08, EU:C:2010:185, 13–15 kohta). Ks. myös tuomio 24.11.2011, Circul Globus Bucureşti (C‑283/10, EU:C:2011:772, 29 kohta).

( 16 ) Miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta mahdollisuuksissa työhön, ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työoloissa 9.2.1976 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1976, L 39, s. 40).

( 17 ) Tuomio 12.9.2013, Kuso (C‑614/11, EU:C:2013:544, 30 kohta). Ks. myös tuomio 3.9.2014, X (C‑318/13, EU:C:2014:2133, 21–24 kohta).

( 18 ) Ks. esim. tuomio 14.2.2012, Toshiba Corporation ym. (C‑17/10, EU:C:2012:72, 47 kohta). Ks. myös tuomio 12.11.1981, Meridionale Industria Salumi ym. (212/80–217/80, EU:C:1981:270, 9 kohta).

( 19 ) Vastaajan pääasian oikeudenkäynnissä esittämä päinvastainen lausuma vaikuttaa siten perusteettomalta (ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 18 kohta).

( 20 ) Tämä johdetun oikeuden välineiden ajallista sovellettavuutta koskevien sääntöjen kirjavuus vahvistaa sen, että on tärkeää erottaa selkeästi toisistaan yleinen lähestymistapa unionin oikeuden ajalliseen sovellettavuuteen ja erityiset säännöt, joita konkreettiseen johdetun oikeuden säädökseen saattaa sisältyä, kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen 23 ja 24 kohdassa esitettiin.

( 21 ) Tuomio 11.9.2008, Caffaro (C‑265/07, EU:C:2008:496, 14–16 kohta). Ks. myös tuomio 26.10.2006, komissio v. Italia (C‑302/05, EU:C:2006:683, 23 kohta) ja tuomio 3.4.2008, 01051 Telecom (C‑306/06, EU:C:2008:187, 21 kohta) sekä julkisasiamies Sharpstonin ratkaisuehdotus IOS Finance EFC (C‑555/14, EU:C:2016:341, 36 kohta).

( 22 ) Ks. analogisesti tuomio 19.7.2012, Littlewoods Retail ym. (C‑591/10, EU:C:2012:478, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. myös määräys 17.7.2014, Delphi Hungary Autóalkatrész Gyártó (C‑654/13, EU:C:2014:2127, 35 kohta) ja tuomio 18.4.2013, Irimie (C‑565/11, EU:C:2013:250, 23 kohta).

( 23 ) Koska edellä esittämäni esimerkki oli pelkästään havainnollistava argumentum ad absurdum, ei ole tarpeen tutkia Marshalsean kaltaisten vankiloiden uudelleen käyttöön ottamisen mahdollisia vaikutuksia ihmisoikeuksiin, kun otetaan erityisesti huomioon ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamista koskevan yleissopimuksen neljännen lisäpöytäkirjan 1 artikla. Kirjallisen vastineen osalta ks. Charles Dickens, Little Dorrit, Penguin Classics, 2004.

( 24 ) Codex Justinianuksen CJ.1.2.17.3 kohdassa säädettiin seuraavaa: ”Jos jokin mainituista asioista jätetään tekemättä, velkoja ja ostaja menettävät omaisuuden, velan ja maksetun hinnan; ja se, joka teki vaihtokaupan, menettää sekä antamansa että saamansa; sen, joka sai omaisuutta perintövuokrana [emphyteusis] eliniäkseen tai lahjana tai luovutuksena, on palautettava saamansa ja annettua vastaava lisämäärä” [”reddit quod accepit et alterum tantum eius, quanti est quod datum fuerit”]. Vastaavan ajatuksen esitti aiemmin jo Ulpianus, Ulp. D. 12, 6, 26, 1. ”Supra duplum autem usurae et usurarum usurae nec in stipulatum deduci, nec exigi possunt, et solutae repetuntur” teoksessa Zimmerman, R., The Law of Obligations: Roman Foundations of the Civilian Tradition, Oxford University Press, 1996, s. 169. Tätä sääntöä ja sen keskiaikaista jatketta koskevasta keskustelusta ks. esim. Jörs, P., Römisches Recht: Römisches Privatrecht. Abriss des Römisches Zivilprozessrechts, Springer-Verlag, 2013, s. 183 tai Honsell, H., Römisches Recht, Springer-Verlag, 2010, s. 95.

( 25 ) Ks. ABGB:n (Itävallan siviililaki) 1335 §: ”Hat der Gläubiger die Zinsen ohne gerichtliche Einmahnung bis auf den Betrag der Hauptschuld steigen lassen, so erlischt das Recht, vom Kapital weitere Zinsen zu fordern. Vom Tag der Streitanhängigkeit an können jedoch neuerdings Zinsen verlangt werden.” Ks. myös Tšekin siviililain (Občanský zákoník, laki nro 89/2012 Sb.) 1805 §:n 2 momentti, jonka mukaan velkojalla, joka ei vaadi oikeuksiaan viipymättä, ei ole oikeutta viivästyskorkoihin, jotka ylittävät velan pääomaa vastaavan määrän, oikeudenkäyntiä edeltävän ajanjakson osalta.

( 26 ) Zimmermann, R., ”Interest for Delay in Payment for Money” teoksessa Gullifer, L. ja Vogenauer, S. (toim.), English and European Perspectives on Contract and Commercial law: Essays in Honour of Hugh Beale, Hart Publishing, Oxford ja Portland, 2014, s. 329.

( 27 ) Kun enimmäismäärän asettamista viivästyskoroille tarkastellaan tässä muiden käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen ja oikeusjärjestelmän toiminnan muodostamassa laajemmassa asiayhteydessä, vaikuttaa siltä, että enimmäismäärän asettamisella voisi olla toinenkin tavoite: velallista ei suojella velkojan toimimatta jättämiseltä vaan pikemminkin jäsenvaltion ”oikeudelliselta toimimatta jättämiseltä” niiden oikeusjärjestelmän rakenteellisten ongelmien osalta, jotka johtavat menettelyjen kohtuuttomaan kestoon. Tähän liittyvä kysymys, missä määrin on oikeudenmukaista siirtää osa näistä ”kustannuksista” välillisesti velkojille, on mielenkiintoinen, mutta se ei kuulu nyt käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön alaan.

( 28 ) On syytä huomata, että kaupallisen toimen ja yrityksen määritelmät ovat säilyneet ennallaan uudelleen laaditussa direktiivissä 2011/7, jossa on ainoastaan täsmennetty yrityksen määritelmän yhteydessä, että yritys on viranomaisesta erillinen organisaatio.

( 29 ) Ks. analogisesti tuomio 10.12.1998, Hernández Vidal ym. (C‑127/96, C‑229/96 ja C‑74/97, EU:C:1998:594, 27 kohta), ks. myös tuomio 6.9.2011, Scattolon (C‑108/10, EU:C:2011:542, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 30 ) Ks. vastaavasti tuomio 3.12.2015, Pfotenhilfe-Ungarn (C‑301/14, EU:C:2015:793, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 5.12.2013, Vapenik (C‑508/12, EU:C:2013:790, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 31 ) Julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 18.6.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/50/ETY (EYVL 1992, L 209, s. 1) 1 artiklan b kohta; julkisia tavaranhankintoja koskevien sopimustentekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/36/ETY (EYVL 1993, L 199, s. 1) 1 artiklan b kohta; julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/37/ETY (EYVL 1993, L 199, s. 54) 1 artiklan b kohta; vesi- ja energiahuollon, liikenteen ja teletoiminnan alan hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/38/ETY (EYVL 1993, L 199, s. 84) 1 artiklan 1 kohta. Nämä direktiivit on kumottu vesi- ja energiahuollon sekä liikenteen ja postipalvelujen alalla toimivien yksiköiden hankintamenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2004/17/EY (EUVL 2004, L 134, s. 1) ja julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2004/18/EY (EUVL 2004, L 134, s. 114). Ks. edellä mainittujen direktiivien 2 artiklan 1 kohdan a alakohta ja 1 artiklan 9 kohta. Kyseiset direktiivit puolestaan on kumottu julkisista hankinnoista ja direktiivin 2004/18/EY kumoamisesta 26.2.2014 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2014/24/EU (EUVL 2014, L 94, s. 65) ja vesi- ja energiahuollon sekä liikenteen ja postipalvelujen alalla toimivien yksiköiden hankinnoista ja direktiivin 2004/17/EY kumoamisesta 26.2.2014 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2014/25/EU (EUVL 2014, L 94, s. 243).