ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
69.

Lisäksi tutkittaessa perheenyhdistämistä koskevaa hakemusta, joka on esitetty direktiivin 2003/86 12 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan nojalla, luettuna yhdessä tämän direktiivin johdanto-osan kahdeksannen perustelukappaleen valossa, on otettava huomioon heidän tilanteensa, joka ”vaatii erityistä huomiota”. Kansalliset viranomaiset ovat perheenyhdistämistä koskevan hakemuksen tutkimisen aikana velvollisia käsittelemään perheenyhdistämistä koskevat hakemukset yksilöllisesti eli omaksumaan tapauskohtaisen lähestymistavan, ( 47 ) arvioimaan tyhjentävästi kaikkia asiaan vaikuttavia seikkoja kussakin tapauksessa ( 48 ) ja, mikäli hakemus hylätään, ottamaan huomioon ”asianomaisen henkilön perhesiteiden luon[teen] ja kiintey[den] ja jäsenvaltiossa oleskelun kesto[n] sekä perheeseen liittyvät, kulttuuriset ja sosiaaliset siteet kotimaahan ( 49 )”. ( 50 ) Kansallisten viranomaisten on tämän tutkimuksen yhteydessä otettava erityisesti huomioon kaikki olosuhteet, jotka liittyvät siihen, onko ollut saatavilla tietoja, jotka liittyvät kolmen kuukauden määräaikaan, jonka kuluessa perheenkokoajana olevan pakolaisen on esitettävä perheenyhdistämistä koskeva hakemuksensa, kuten tällaisten tietojen selkeys, saatavuus ja tarkoituksenmukaisuus, ( 51 ) jotka voivat olla syy, jonka vuoksi kolmen kuukauden määräajan ylittyminen on perusteltavissa. Näin lyhyestä määräajasta, jossa ei otettaisi huomioon yksilöllisiä olosuhteita, joilla voitaisiin perustella mahdollinen määräajan ylittyminen, seuraisi, että pakolaiset saattaisivat jättää perheenyhdistämistä koskevan hakemuksen esittämättä, ja tällä tavoin heikennettäisiin kyseisen direktiivin tehokasta vaikutusta. ( 52 )
–

Eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn käyttöönotosta 12.12.2006 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EY) N:o 1896/2006 sekä oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa (”asiakirjojen tiedoksianto”) ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1348/2000 kumoamisesta 13.11.2007 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EY) N:o 1393/2007 on tulkittava siten, että annettaessa eurooppalainen maksamismääräys tiedoksi toisessa jäsenvaltiossa asuvalle vastapuolelle tapauksessa, jossa maksamismääräystä koskevaa hakemusta ei ole laadittu vastapuolen ymmärtämällä kielellä tai täytäntöönpanevan jäsenvaltion virallisella kielellä tai, jos jäsenvaltiossa on useita virallisia kieliä, sen paikkakunnan virallisella kielellä tai jollakin sen paikkakunnan virallisista kielistä, missä tiedoksianto tapahtuu, tai mukana ei ole käännöstä tällaiselle kielelle, vastaanottajalle on ilmoitettava asianmukaisesti asetuksen N:o 1393/2007 liitteessä II olevalla vakiolomakkeella hänen oikeudestaan kieltäytyä vastaanottamasta asiakirjaa.
8.

Pääasian valittaja Ryanair Ltd. (jäljempänä Ryanair) on yksityinen lentoyhtiö, jonka kotipaikka on Irlannissa. Ryanair teki 23.10.2006 julkisen ostotarjouksen Aer Lingusin koko osakepääomasta. Aer Lingus on aiemmin valtion omistuksessa ollut irlantilainen lentoyhtiö, jonka osakkeet vuonna 2006 toteutetun yksityistämisen jälkeen listattiin pörssiin 2.10.2006.
Se, miten tällaiset rajatapaukset on luokiteltava, riippuu jälleen pitkälti asian tosiseikoista ja siitä tavasta, jolla jäsenvaltio on pannut täytäntöön arvonlisäverodirektiivin 311 artiklan 1 kohdan 1 alakohtaan sisältyvän jalometallia tai ‑kiviä koskevan poikkeuksen. Henkilökohtaisesti pitäisin erittäin järkevänä sellaista peukalosääntöä, jossa rajaksi määritettäisiin noin 50 prosenttia sen perusteella, mikä on kunkin liiketoimen vallitseva tarkoitus: jos enemmistö massatavaroina myytävistä esineistä on tarkoitettu työstämistä varten ja myydään materiaalina, sillä seikalla, että joku saattaa silti poimia pussista yksittäisiä esineitä ja käyttää niitä, ei yksinkertaisesti ole merkitystä, koska liiketoimella oli toisenlainen päätarkoitus. Kuten edellä selitettiin, ( 35 ) unionin lainsäätäjän pyrkimykset ottaa käyttöön tällaisia raja-arvoja on kuitenkin nimenomaisesti torjuttu ja jäsenvaltioille on annettu harkintavaltaa tältä osin, joten on kunnioitettava tätä päätöstä ja katsottava, että on jäsenvaltioiden tehtävä vahvistaa edellä ( 36 ) esitetyissä tälle harkintavallalle asetetuissa rajoissa säännöt tällaisia tilanteita varten, sovellettavat raja-arvot mukaan luettuina.
1)

Rahoitusvakuusjärjestelyistä 6.6.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/47/EY 4 artiklan 5 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltioiden velvollisuutena on antaa säännökset, joilla mahdollistetaan, että vakuuden saaja voi periä saatavansa panttioikeuteen perustuvan rahoitusvakuusjärjestelyn mukaisesti annetusta rahoitusvakuudesta, vaikka rahoitusvakuuden täytäntöönpanoon oikeuttava tapahtuma on tapahtunut vakuuden saajaa koskevan maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisen jälkeen. Jäsenvaltioiden tehtävänä on vahvistaa tapa, jolla mahdollisuus panna panttioikeuteen perustuva rahoitusvakuusjärjestely täytäntöön on varmistettava tilanteessa, jossa vakuuden saaja on maksukyvyttömyysmenettelyn kohteena.
90.

Irlantilaisille tuomioistuimille pääasian oikeudenkäynnissä annettu liikkumavara ei siten ulotu esimerkiksi siihen kysymykseen, onko saatava ne bis in idem ‑periaatteen (perusoikeuskirjan 50 artikla), sellaisena kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on tarkastellut sitä tuomiossaan Kapetanios ym. v. Kreikka, ( 84 ) mukainen tai liittyykö riitautettu saatava itse asiassa rikossyytteeseen eikä johonkin direktiivin 2010/24 2 artiklassa luetelluista saatavista. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen valtuuksien laajentaminen niiden seurausten ulkopuolelle, joita jäsenvaltion lainsäädännön mukaan aiheutuu siitä, että pyynnön esittänyt viranomainen on toimittanut täytäntöönpanon mahdollistavan yhdenmukaisen asiakirjan ennen riitautetun saatavan tiedoksiantoa, olisi ristiriidassa sen aseman kanssa, joka keskinäisellä avunannolla on unionin oikeuden keskeisenä periaatteena.
252.

Aluksi on todettava, että unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 ja 2 kohdan, joita saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla sovelletaan muutoksenhakumenettelyssä, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut; jos hävinneitä asianosaisia on useita, unionin tuomioistuin ratkaisee, miten kulut on jaettava näiden asianosaisten kesken. Koska komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista ja koska valittajat ovat hävinneet asiansa, on määrättävä, että valittajat vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne on velvoitettava korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut. Koska valittajat ovat tehneet valituksen yhdessä, niiden on korvattava nämä oikeudenkäyntikulut yhteisvastuullisesti.
43.

Kyseisen velvollisuuden on työajan järjestämisen osalta ilmettävä työnantajan toteuttamina organisatorisina käytännön toimenpiteinä, jotta työntekijät voisivat käyttää oikeuttaan palkalliseen vuosilomaan, sekä täsmällisenä ja oikea-aikaisena tiedottamisena siitä, että lomansa pitämättä jättävät työntekijät saattavat menettää ne lomavuoden tai loman siirtämiselle varatun ajanjakson päättyessä. Työnantajan on myös kerrottava työntekijöille, että jos he eivät pidä lomiaan työsuhteen aikana, vaikka heillä on siihen todellinen mahdollisuus, he eivät voi jälkikäteen vedota oikeuteen saada lomakorvausta työsuhteen päättyessä pitämättä jääneestä palkallisesta vuosilomasta. Tämä työnantajan velvollisuus ei kuitenkaan johda ”siihen, että työnantajan pitäisi pakottaa työntekijät todella käyttämään ne lepoajat, joihin heillä on oikeus”. ( 24 ) Tällä varauksella katson, että työnantajalle asetetun velvollisuuden on ilmettävä todistelujärjestelmässä, jonka mukaan työnantajan kuuluu riitauttamistapauksissa osoittaa toteuttaneensa toimenpiteitä, jotta työntekijä saisi mahdollisuuden todella käyttää lomaoikeuttaan.
51.

Liettuan hallitus väittää, että oikaisumekanismia on sovellettava. Se vetoaa näkemyksensä tueksi arvonlisäverodirektiivin 184 artiklan sanamuotoon, oikaisumekanismin tavoitteisiin sekä toimenpiteisiin, joilla tämä mekanismi on otettu käyttöön. Kyseisen artiklan sanamuodosta tämä hallitus huomauttaa, että alun perin tehty vähennys on oikaistava, jos se on ”suurempi tai pienempi kuin se, jonka tekemiseen verovelvollinen oli oikeutettu”. Jos siis vähennysoikeuden määrä oli alun perin matemaattisesti nolla, kaikki tehdyt vähennykset olivat suurempia kuin se, ja ne on siten oikaistava.
29.

Se kuitenkin totesi vastaavuusperiaatteen edellyttävän, että siltä osin kuin kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltävänä on lopullisen välitystuomion pakkotäytäntöönpanoa koskeva hakemus, on kansallisten menettelysääntöjen mukaan tutkittava viran puolesta, onko välityslauseke kansallisen oikeusjärjestyksen perusteisiin kuuluvien sääntöjen vastainen, sen on myös tutkittava viran puolesta, onko tällainen välityslauseke kohtuuton kyseessä olevan direktiivin valossa, kun sillä on käytössään tältä osin tarvittavat oikeudelliset seikat ja tosiseikat. ( 18 )
64.

Jos nyt tarkasteltavan kaltaisessa tapauksessa julkinen viranomainen, kuten Ayuntamiento, on suojannut itseään tältä rajoitukselta tekemällä sopimukset määräaikaisina vuodeksi tai kolmeksi tai neljäksi vuodeksi, ja on myös löytänyt palveluntarjoajia, jotka ovat valmiita järjestämään toimintansa tämän mukaisesti siten, että yritys perustetaan vasta ensimmäisen tarjouksen tekemisen yhteydessä ja perustamiskirjaan kirjataan, että yhtiö on täysin riippuvainen sopimuksen tekemisestä, etujen tasapainottamista koskeva direktiivin tavoite huomioon ottaen ei vaikuta oikeutetulta asettaa edellä mainitun kaltaista rajoitusta. Tällaisissa tapauksissa ensimmäisen palveluntarjoajan työntekijät eivät voi perustellusti odottaa työskentelynsä jatkuvan, koska heidän työnantajansa on alun alkaenkin valinnut toimintamuodoksi yhtiön, jolla on pieni osakepääoma ja joka on riippuvainen ainoastaan yhden sellaisen sopimuspuolen päätösvallasta, joka tekee ainoastaan määräaikaisia sopimuksia ja järjestää tarjousmenettelyjä säännöllisesti. ( 31 ) Tällaisessa tapauksessa vaikuttaisi kohtuuttomalta rajoittaa kyseisen sopimuspuolen sopimusvapautta, kun se käyttää Ayuntamienton tapaan oikeuttaan vaihtaa toiseen palveluntarjoajaan ja kun ensimmäinen palveluntarjoaja on hyväksynyt tämän tilanteen perustamisasiakirjassaan.
14.

Päätöksen 4 artiklan 2 kohdan mukaan ”Kreikan on ilmoitettava komissiolle [takaisinperintäpäätöksen] täytäntöönpanemiseksi toteutettavien kansallisten toimenpiteiden edistymisestä säännöllisesti siihen saakka, kunnes – – tuen takaisinperintä on saatettu loppuun. Jos komissio sitä pyytää, Kreikan on toimitettava viipymättä kaikki tiedot toimenpiteistä, jotka se on jo toteuttanut tai joita se suunnittelee [takaisinperintäpäätöksen] täytäntöön panemiseksi. Sen on annettava myös tarkat tiedot tuensaajalta jo perityistä tukimääristä ja koroista”.
33.

Unionin oikeuden osalta on kuitenkin syytä huomauttaa, että SEUT 288 artiklan 3 kohdan mukaisesti direktiivissä 86/653 säädetään ainoastaan saavutettavasta tuloksesta mutta jätetään kansallisten viranomaisten valittavaksi muoto ja keinot. Kuten sen johdanto-osan toisesta ja kolmannesta perustelukappaleesta sekä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy ilmi, direktiivin tarkoituksena on erityisesti suojella kauppaedustajaa suhteessa tämän päämieheen. ( 14 ) Tässä yhteydessä on syytä huomauttaa, että unionin tuomioistuin on korostanut useaan otteeseen direktiivin 86/653 17–19 artiklassa säädetyn hyvitysjärjestelmän pakottavaa luonnetta. ( 15 ) Sen tavoitteena on – yhdessä direktiivin 14–15 artiklassa esitettyjen sääntöjen kanssa ( 16 ) – täydentää kauppaedustajiin sovellettavaa direktiivillä käyttöön otettua suojajärjestelmää. ( 17 ) Lisäksi unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että direktiivin 17 ja 18 artiklan säännökset hyvityksestä ovat ratkaisevan tärkeitä, koska niissä määritetään se suojan taso, jonka unionin lainsäätäjä on katsonut asianmukaiseksi antaa kauppaedustajille yhtenäismarkkinoita luotaessa. ( 18 ) Siitä seuraa, että kansallisella lainsäädännöllä on edistettävä direktiivin 86/653 pakottavan tavoitteen, joka on korkean suojan tason takaaminen kauppaedustajalle, toteutumista.
68.

Lisäksi maksutonta lähetystoimintaa harjoittavat televisioyhtiöt rahoittavat toimintansa pääasiallisesti mainostuloin lukuun ottamatta julkisia yhtiöitä, jotka voivat periä lupamaksua. Nämä tulot ovat vastike niiden teosten hyödyntämisestä, joiden tekijänoikeudet näillä yhtiöillä on hallussaan. Teosten lähettäminen tuo näet katsojia, minkä ansiosta mainostajat ovat valmiita ostamaan lähetysaikaa. Kuten RTI huomautuksissaan toi esiin, VCAST kilpailee kuitenkin mainosmarkkinoilla suoraan näiden yhtiöiden kanssa. Koska VCAST hyödyntää luvattomasti teoksia, joiden tekijänoikeudet näillä televisioyhtiöillä on, tämä kilpailu on vilpillistä. Tällaisen kilpailun salliminen yksityistä kopiointia koskevan poikkeuksen perusteella olisi väistämättä ristiriidassa näiden teosten tavanomaisen hyödyntämisen kanssa.
49.

Siitä lähtien komissio on tehnyt yksittäistapausta koskevan päätöksen, jossa todetaan pelkästään vahvistusluonteisesti SEUT 101 artiklan 3 kohdan edellytysten täyttyvän, enää vain harvoissa poikkeustapauksissa ja ainoastaan asetuksen N:o 1/2003 10 artiklan mukaisen päätöksen yhteydessä (”Soveltamatta jättämisen toteaminen”), ( 28 ) ei kuitenkaan asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan 1 kohtaan perustuvassa päätöksessä, jollaisesta on kyse käsiteltävässä asiassa.
86.

Unionin tuomioistuimen on pitänyt nimenomaisesti tarkastella perusteluvelvollisuutta vakiintuneen päätöskäytännön tai muita toimenpiteitä koskevan käytännön (eli hallinnollisen käytännön) yhteydessä. On todettu, että tietyn toimenpiteen perustelujen yksityiskohtaisuuden pitää olla oikeassa suhteessa niihin aineellisiin mahdollisuuksiin ja teknisiin tai määräaikoja koskeviin edellytyksiin, joiden rajoissa se on tehtävä. ( 43 ) Tämän vuoksi on todettu, että vaikka toimi, joka on osa hallinnollista käytäntöä, voidaan perustella suppeasti, muun muassa viittaamalla aiempiin päätöksiin tai muihin toimiin, niin unionin viranomaisen on esitettävä päättelynsä nimenomaisesti silloin, kun tietty toimi menee aikaisempia toimia huomattavasti pidemmälle. ( 44 )
90.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Oberster Gerichtshofin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Pääasian kanteen kaltainen kanne, jossa vaaditaan työnantajalle välillisesti aiheutuneen vahingon, joka perustuu siihen, että tämä maksaa työntekijälleen edelleen palkkaa, korvaamista ja jonka työnantaja on nostanut jäsenvaltiossa vastuuvakuutuksen antajaa vastaan, jolla on kotipaikka toisessa jäsenvaltiossa ja joka on vakuuttanut onnettomuuden aiheuttaneen ajoneuvon, on tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 8 artiklassa tarkoitettu vakuutusta koskeva asia. 2) Jäsenvaltioon sijoittautunut henkilö, esimerkiksi työnantajana toimiva julkisoikeudellinen laitos, voi vahingon kärsineenä turvautua asetuksen N:o 44/2001 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 11 artiklan 2 kohdassa säädettyyn sääntöön nostaakseen kanteen suoraan (mikäli suora kanne on kansallisen oikeuden nojalla luvallinen) liikenneonnettomuuden aiheuttaneen henkilön vakuutuksenantajaa vastaan silloin, kun oikeudet, joihin vedotaan, perustuvat vahingonkorvaukseen, jota koskevat oikeudet siirtyivät kyseiselle työnantajalle, eli jatkuvaan palkanmaksuun liikenneonnettomuudessa loukkaantuneelle työntekijälle — jos kanteen nostamisen peruste on vakuutussuhteen olemassaolo onnettomuuden aiheuttaneen osapuolen ja hänen vakuutuksenantajansa välillä, ja — mikäli saamisoikeus ei siirtynyt kantajalle: i) koska kantajan ja välittömästi vahinkoa kärsineen välillä on vakuutussuhde tai ii) koska kantaja otti hoitaakseen korvausvaatimuksen realisoinnin osana kaupallista tai muuta ammattimaista toimintaansa.
12.

Direktiivin 2002/20 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Radiotaajuuksien ja numeroiden käyttöoikeudet”, säädetään muun muassa seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on edistettävä yleisvaltuutuksen alaisten radiotaajuuksien käyttöä. Jäsenvaltiot voivat tarvittaessa myöntää yksittäisiä käyttöoikeuksia – – – jäsenvaltioiden yhteisön oikeuden mukaisesti määrittelemien yleisen edun mukaisten muiden tavoitteiden saavuttamiseksi. 2. Jos on välttämätöntä myöntää yksittäisiä radiotaajuuksien ja numeroiden käyttöä koskevia oikeuksia, jäsenvaltioiden on myönnettävä tällainen oikeus pyynnöstä kaikille yrityksille, jotka tarjoavat 3 artiklassa tarkoitettuja yleisvaltuutuksen mukaisia palveluja tai verkkoja, jollei tämän direktiivin 6 ja 7 artiklan sekä 11 artiklan 1 kohdan c alakohdan säännöksistä ja muista tällaisten voimavarojen tehokkaan käytön direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) mukaisesti varmistavista säännöistä muuta johdu. Radiotaajuuksien ja numeroiden käyttöoikeuksien myöntämismenettelyjen on oltava avoimia, puolueettomia, läpinäkyviä, syrjimättömiä ja oikeasuhteisia ja, radiotaajuuksien osalta, direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) 9 artiklan säännösten mukaisia, sanotun kuitenkaan rajoittamatta niiden erityisperusteiden ja ‑menettelyjen soveltamista, joita jäsenvaltiot ovat määritelleet radiotaajuuksien käyttöoikeuksien myöntämiseksi radio- tai televisio-ohjelmien sisältöpalvelujen tarjoajille yleistä etua koskevien tavoitteiden saavuttamiseksi yhteisön oikeuden mukaisesti. Poikkeusta avoimia myöntämismenettelyjä koskevasta vaatimuksesta voidaan soveltaa tapauksissa, joissa radiotaajuuksien yksittäisten käyttöoikeuksien myöntäminen radio- tai televisio-ohjelmien sisältöpalvelujen tarjoajille on tarpeen jäsenvaltioiden yhteisön oikeuden mukaisesti määrittelemän yleisen edun mukaisen tavoitteen saavuttamiseksi. – – 5. Jäsenvaltiot eivät saa rajoittaa myönnettävien käyttöoikeuksien määrää, paitsi jos tämä on välttämätöntä radiotaajuuksien tehokkaan käytön varmistamiseksi 7 artiklan mukaisesti. 6. Toimivaltaisten kansallisten viranomaisten on varmistettava, että radiotaajuuksia käytetään tehokkaasti ja tosiasiallisesti direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) 8 artiklan 2 kohdan ja 9 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Niiden on varmistettava, ettei radiotaajuuksien käyttöoikeuksien siirto tai kerääminen vääristä kilpailua. – –”
25.

Oberster Gerichtshof (ylin tuomioistuin, Itävalta) on epävarmana unionin oikeuden tulkinnasta päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko – – asetuksen – – N:o 1215/2012 – – 7 artiklan 1 alakohtaa tulkittava siten, että (yhteiseen) pankin kanssa tehtyyn luottosopimukseen perustuva velallisen, joka on yksin hoitanut luoton takaisinmaksuerät, palauttamisvaatimus (velallisten keskinäinen korvausvaatimus/takautumisvaatimus) toista saman luottosopimuksen velallista kohtaan on luottosopimuksesta johdettu (toissijainen) sopimusvaade? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, määräytyykö velallisen luottosopimuksesta toista velallista kohtaan johtaman palauttamisvaatimuksen (velallisten keskinäisen korvausvaatimuksen/takautumisvaatimuksen) osalta (kanteen perusteena olevan velvoitteen) täyttämispaikka a) asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan b alakohdan toisen luetelmakohdan (’palvelujen osalta’) mukaan vai b) asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan c alakohdan, luettuna yhdessä a alakohdan kanssa, nojalla asiaan aineellisesti sovellettavan lain (lex causae) mukaan? 3) Jos toisen kysymyksen a kohtaan vastataan myöntävästi, onko luoton myöntäminen pankin toimesta luottosopimukselle luonteenomainen suoritus, ja määräytyykö velvoitteen täyttämispaikka tämän palvelun suorituksen osalta siten asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan b alakohdan toisen luetelmakohdan mukaisesti pankin kotipaikan perusteella, jos luoton myöntäminen on tapahtunut yksinomaan siellä? 4) Jos toisen kysymyksen b kohtaan vastataan myöntävästi, onko rikotun sopimukseen perustuvan velvoitteen täyttämispaikan määräytymisen kannalta asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan a alakohdan mukaan ratkaiseva a) ajankohta, jona molemmat velalliset ovat ottaneet luotot (maaliskuu 2007), vai b) ajankohta, jona velallinen, jolla on takautumisoikeus, on suorittanut pankille maksut, joista hän johtaa takautumisvaatimuksen (kesäkuusta 2012 kesäkuuhun 2014)?”
21.

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan ( 16 ) mukaan ennakkoratkaisupyyntöön on sisällytettävä ennakkoratkaisukysymyksen lisäksi tarvittavat tiedot pääasiaa koskevista tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on lisäksi esitettävä, mikä yhteys tulkittavilla unionin oikeuden säännöksillä on pääasiaan, ja selostettava ne syyt, joiden vuoksi se on ryhtynyt tarkastelemaan kysymystä kyseisten säännösten tulkinnasta tai pätevyydestä. Oikeuskäytännön mukaan tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevilla tiedoilla on erityinen merkitys kilpailuoikeudellisissa menettelyissä. ( 17 )
36.

Riippumatta siitä, mitä uusiutuvista lähteistä peräisin olevalla energialla tarkoitetaan muilla aloilla ja onko näillä aloilla asianmukaista määritellä kyseinen energia uusiutuvista, muista kuin fossiilisista lähteistä peräisin olevaksi energiaksi, on siis selvää, että oikeudellisesti tarkasteltuna vesivoima kuuluu tämän käsitteen piiriin, sellaisena kuin se on määritelty direktiivissä 2009/28. Asetuksen N:o 1099/2008 ( 13 ) mukaisesti vesivoima on määritelty tilastollisesta näkökulmasta ”veden potentiaali- ja liike-energia[ksi], joka muunnetaan sähköksi vesivoimalaitoksissa”, ja siihen on sisällytetty pumppuvoimalaitoksissa tuotettu energia.
49.

Toiseksi unionin tuomioistuin on katsonut, että siltä osin kuin notaarilla on toimivalta ehkäistä sopimuksen ehtojen kohtuuttomuutta ja hänellä on lisäksi nimenomainen velvollisuus taata neuvoillaan yhdenvertainen kohtelu kaikissa toimivaltaansa kuuluvissa menettelyissä kiinnittääkseen kuluttajien huomion sopimusehdon mahdolliseen kohtuuttomuuteen ja kuluttajalla on mahdollisuus riitauttaa sen sopimuksen pätevyys, jonka täytäntöönpanoa on vaadittu, direktiivissä säädetyn suojan tehokkuus on lähtökohtaisesti taattu. ( 17 )
67.

En löydä yhtä ainoaa kaikkia näitä huomioita yhdistävää tekijää, lukuun ottamatta pakottavaa vaatimusta, jonka mukaan se tuomioistuin, jonka tehtävänä on ratkaista syytetyn syyllisyys, olipa kyse sitten ensimmäisestä oikeusasteesta tai muutoksenhakuasteesta, on – objektiivisesti arvioiden – todettava sekä riippumattomaksi että puolueettomaksi. Toisin sanoen nähdäkseni ei voida laatia tiukkoja ja ehdottomia sääntöjä, jotka koskevat syyttäjäpuolen osallistumista tämän kaltaisiin oikeudenkäynteihin, paitsi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ensisijainen huomio, että se on lähtökohtaisesti ”aiheellista”. Vaikka kyseinen toteamus liittyi ensimmäisen oikeusasteen istuntoon, kun taas käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kaltaisessa tuomioistuimessa käydyt menettelyt luokitellaan muutoksenhakumenettelyksi, kyseisten menettelyjen luonne on kansallisen oikeuden mukaan sellainen, että kyseessä näyttää olevan ensimmäinen tilaisuus antaa ratkaisu tuomioistuimessa. Istunnon pitämiseen on syynä myös se, että se antaa menettelyn asianosaisille mahdollisuuden käydä vuoropuhelua, jolla varmistetaan, että tuomioistuin on paremmin perillä asioista. Jos syyttäjäpuoli ei osallistu istuntoon, tätä vuoropuhelua ei voida käydä, ainakaan täysimääräisesti. ( 60 )
88.

Mielestäni vastaava päätelmä on tehtävä myös silloin, kun on kyse – kuten käsiteltävässä asiassa – yhden tytäryhtiön osalta todetusta vanhentumisajan päättymisestä asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan nojalla. Käsiteltäessä yhtä tiettyä sääntöjenvastaista käyttäytymistä ei vanhentumisajan päättymisen vaikutus voi rajoittua vain kyseiseen käyttäytymiseen suoraan syyllistyneeseen toimijaan, vaan sen on katettava yksiköt, jotka on asetettu vastuuseen tästä samasta käyttäytymisestä. Kun komission mahdollisuus määrätä seuraamuksia tietylle yritykselle päättyy vanhentumisajan päättymisen takia, tämän päättymisen on hyödytettävä kaikkia oikeudellisia yksiköitä, joiden on katsottu olevan vastuussa kyseisestä käyttäytymisestä.