Sellaisen kanteen tapauksessa, jolla vaaditaan korvausta oikeudenkäynnin mahdollisen liiallisen keston seurauksena kärsityksi väitetystä vahingosta, unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa tarkoitettu tapahtuma, johon korvausvelvollisuus perustuu, on menettelyvirhe, joka johtuu siitä, etteivät unionin tuomioistuimet ole väitteen mukaan noudattaneet oikeudenkäynnin kohtuullista kestoa koskevia vaatimuksia. Tämä seikka on siten otettava huomioon määritettäessä, milloin mainitun 46 artiklan mukainen viiden vuoden vanhentumisaika on alkanut. Erityisesti on mainittava, ettei vanhentumisajan voida katsoa alkaneen ajankohtana, jona korvausvelvollisuuden perusteena oleva tapahtuma on käynnissä, vaan sen alkamisajankohdaksi on vahvistettava päivä, jona kyseinen tapahtuma on täysin toteutunut. Siinä erityistapauksessa, että kanteella vaaditaan korvausta vahingosta, jonka väitetään aiheutuneen siitä, ettei asiaa mahdollisesti ole ratkaistu kohtuullisessa ajassa, unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa tarkoitetun viiden vuoden vanhentumisajan alkamisajankohdaksi on silloin, kun riidanalainen ratkaisuaika on päättynyt tuomioistuimen ratkaisuun, vahvistettava päivä, jona kyseinen ratkaisu on annettu. Tämä on varma päivämäärä, joka määritetään objektiivisin perustein. Se turvaa oikeusvarmuuden periaatteen noudattamisen ja mahdollistaa kantajien oikeuksien suojelun.

Asian monimutkaisuudesta voidaan aluksi todeta, että kanteet, jotka koskevat sitä, miten komissio soveltaa kilpailuoikeutta, ovat muita asioita monimutkaisempia, kun otetaan huomioon muun muassa riidanalaisen päätöksen pituus, asiakirja-aineiston laajuus ja tarve tehdä yksityiskohtainen arvio lukuisista ja monitahoisista tosiseikoista, jotka ovat usein tapahtuneet pitkän ajan kuluessa ja monissa eri paikoissa. Menettelyn kirjallisen vaiheen päättämisen ja menettelyn suullisen vaiheen aloittamisen välillä kulunut 15 kuukauden pituinen aika on näin ollen lähtökohtaisesti pituudeltaan asianmukainen, kun käsitellään kilpailuoikeuden soveltamiseen liittyviä asioita. Kun unionin kilpailuoikeuteen perustuvasta komission yhdestä ja samasta päätöksestä nostetaan useita kanteita, ne on lähtökohtaisesti käsiteltävä samanaikaisesti silloinkin, kun kyseisiä kanteita ei ole yhdistetty. Samanaikainen käsittely on perusteltua erityisesti sen vuoksi, että mainitut kanteet liittyvät toisiinsa ja että on tarpeen varmistaa, että niiden tarkastelu ja niihin annettavat vastaukset ovat keskenään yhdenmukaisia. Niinpä liitännäisten asioiden samanaikaisella käsittelyllä voidaan oikeuttaa se, että asian käsittelyn kirjallisen vaiheen päättymisen ja suullisen vaiheen alkamisen välinen aika pitenee yhdellä kuukaudella kutakin käsiteltäväksi saatettua liitännäistä asiaa kohti. Pidempää aikaa ei voida perustella asioiden tosiseikkojen, oikeudellisten seikkojen ja menettelyjen monimutkaisuudella muun muassa siinä tapauksessa, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole asioiden käsittelyn kirjallisen vaiheen päättymisen ja suullisen vaiheen alkamisen välisenä aikana kertaakaan keskeyttänyt tai viivästyttänyt menettelyä määräämällä prosessinjohtotoimia.

Kahta kilpailuoikeudellista asiaa koskeva oikeudenkäynti, jonka kesto on lähes 5 vuotta ja 9 kuukautta ja jota ei voida perustella millään mainittujen asioiden erityisolosuhteilla, unionin yleisessä tuomioistuimessa on Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan vastainen ja merkitsee riittävän ilmeistä sellaisen unionin oikeussäännön rikkomista, jolla on tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille.

SEUT 299 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan SEUT 101 artiklan mukaisesta menettelystä tehty komission päätös on täytäntöönpanokelpoinen, koska siinä määrätään maksuvelvollisuus päätöksen adressaateille. Lisäksi on niin, ettei kumoamiskanteen nostaminen tällaisesta päätöksestä SEUT 263 artiklan nojalla vaikuta sen täytäntöönpanokelpoisuuteen, koska SEUT 278 artiklan mukaan Euroopan unionin tuomioistuinten käsiteltävänä olevalla kanteella ei ole lykkäävää vaikutusta.

SEUT 340 artiklassa asetetun syy-yhteyttä koskevan edellytyksen mukaan riitautetun menettelyn on oltava vahingon määräävä syy. Toisin sanoen silloinkin, kun toimielimet ovat saattaneet myötävaikuttaa sen vahingon syntymiseen, jonka korvaamista on vaadittu, tällainen myötävaikutus saattaa olla liian kaukainen muille henkilöille, tapauksesta riippuen kantajalle, kuuluvan vastuun vuoksi.

Yhtiölle, jolle on määrätty seuraamuksia sellaisella komission päätöksellä, joka on myöhemmin kumottu unionin yleisessä tuomioistuimessa, pankkitakauksen hankkimisesta aiheutuneista kuluista syntynyt vahinko ei ole suora seuraus kyseisen päätöksen lainvastaisuudesta, koska se on aiheutunut yhtiön omasta päätöksestä hankkia pankkitakaus voidakseen olla täyttämättä sakonmaksuvelvollisuutta riidanalaisessa päätöksessä asetetussa määräajassa. Toisin on kuitenkin silloin, kun oikeudenkäynti unionin tuomioistuimissa on kestoltaan kohtuuttoman pitkä, koska ensinnäkin pankkitakauksen ottamishetkellä ei ole ennakoitavissa, että oikeudenkäynnin kohtuullinen kesto ylittyisi, vaan kantaja saattaa oikeutetusti odottaa, että kanne käsitellään kohtuullisessa ajassa. Toiseksi oikeudenkäynnin kohtuullisen keston ylittyminen tapahtuu vasta sen jälkeen, kun kantaja on alun perin päättänyt hankkia pankkitakauksen.

Tästä seuraa, että yhtäältä sen, etteivät unionin tuomioistuimet anna ratkaisua kohtuullisessa ajassa, ja toisaalta kantajalle siitä, että pankkitakauksesta aiheutuvia kuluja on jouduttu maksamaan oikeudenkäynnin kohtuullisen keston ylittävältä ajalta, ennen kyseisen tuomion antamista aiheutuneen vahingon välillä on riittävän suora syy-yhteys. Tässä yhteydessä on mainittava, että pankkitakauksesta aiheutuneiden kulujen maksamisella mainitun tuomion antamisen, mihin kohtuullisen keston ylittänyt oikeudenkäynti päättyy, jälkeen ei ole riittävän suoraa syy-yhteyttä kyseiseen ylitykseen, koska kyseisten kulujen maksaminen aiheutui kantajan kyseisen ylityksen jälkeen tekemästä henkilökohtaisesta ja itsenäisestä päätöksestä olla maksamatta sakkoa, jättää hakematta riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäystä ja valittaa edellä mainitusta tuomiosta.

(ks. 118–120, 130 ja 131 kohta)