Kun kansallisessa lainsäädännössä edellytetään yksityisteiden rakennushankkeiden ympäristövaikutusten arviointia vain siinä tapauksessa, että nämä hankkeet sisältyvät saman direktiivin soveltamisalaan kuuluviin muihin hankkeisiin, jotka itsessään kuuluvat arviointivelvollisuuden piiriin, tästä lainsäädännöstä on seurauksena, että kaikki yksityisteiden rakennushankkeet erikseen toteutettuina välttyvät hankkeen ympäristövaikutusten arvioimiselta, vaikka kyseisellä hankkeella todennäköisesti on merkittäviä ympäristövaikutuksia.

Vaikka jäsenvaltioille siten annetaan harkintavaltaa tiettyjen hanketyyppien määrittämisessä arviointia edellyttäviksi taikka noudatettavien valintaperusteiden ja/tai raja-arvojen vahvistamisessa, tätä harkintavaltaa rajoittaa muutetun direktiivin 85/337 2 artiklan 1 kohdassa säädetty velvollisuus vaatia tutkittaviksi hankkeet, joilla etenkin laatunsa, kokonsa tai sijaintinsa vuoksi todennäköisesti on merkittäviä ympäristövaikutuksia. Jos jäsenvaltio vahvistaa valintaperusteet tai raja-arvot sellaisiksi, että käytännössä kokonainen hankkeiden luokka jää jo etukäteen arvioiden ympäristövaikutusten arviointivelvollisuuden ulkopuolelle, se ylittää sille kuuluvan harkintavallan rajat, paitsi jos kokonaisarvioinnin perusteella on voitu katsoa, että millään näistä hankkeista ei todennäköisesti ole merkittäviä ympäristövaikutuksia.

Jäsenvaltioiden on tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 85/337, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/11, 4 artiklan 2 kohdan mukaisesti määriteltävä tämän muutetun direktiivin liitteessä II lueteltuihin luokkiin kuuluvien hankkeiden osalta joko tapauskohtaisesti selvittämällä tai raja-arvojen tai valintaperusteiden avulla, onko kyseisistä hankkeista tehtävä niiden ympäristövaikutusten arviointi. Saman säännöksen mukaan jäsenvaltiot voivat myös päättää soveltaa molempia menettelyjä.

Direktiivin säännökset on pantava täytäntöön kiistattoman sitovasti ja riittävän konkreettisesti, täsmällisesti ja selvästi, jotta täytettäisiin se oikeusvarmuutta koskeva edellytys, jonka mukaan tapauksessa, jossa direktiivin tarkoituksena on luoda oikeuksia yksityisille oikeussubjekteille, nämä voivat tuntea täysin oikeutensa.

Tältä osin tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 85/337, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2003/35, 10 a artiklasta ja ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi annetun direktiivin 91/61, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2003/35, 15 a artiklasta johtuu, että kyseisten säännösten perusteella käyttöönotetut menettelyt eivät saa olla niin kalliita, että se olisi esteenä niihin osallistumiselle. Tässä yhteydessä tarkoitetaan ainoastaan kyseisiin menettelyihin osallistumisesta aiheutuvia kuluja. Tällaisella säännöksellä ei kielletä sitä, että tuomioistuimet saavat määrätä oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta, kunhan kulujen määrä noudattaa tätä vaatimusta. Kansallisessa sääntelyssä, jonka mukaan tuomioistuimilla on mahdollisuus olla velvoittamatta asian hävinnyttä asianosaista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja lisäksi mahdollisuus määrätä toinen asianosainen vastaamaan hävinneelle asianosaiselle aiheutuneista kuluista, on vain kysymys tuomioistuinten noudattamasta käytännöstä. Tällaista tuomioistuinkäytäntöä, jolle on ominaista varmuuden puuttuminen, ei voida pitää kyseisten artiklojen mukaisten velvoitteiden pätevänä täyttämisen muotona.

Lisäksi direktiivin 85/337 10 a artiklan kuudennessa kohdassa ja direktiivin 96/61 15 a artiklan kuudennessa kohdassa säädetään tiettyä sellaista tulosta koskeva velvollisuus, joka jäsenvaltion on täytettävä ja joka edellyttää käytännön tietojen antamista yleisölle mahdollisuudesta turvautua hallinnollisiin ja tuomioistuimessa tapahtuviin muutoksenhakumenettelyihin. Kun yleisölle näin myönnetyistä oikeuksista tiedottamisesta ei ole erikseen säädetty laissa tai asetuksessa, hallinnollisia ja tuomioistuimessa tapahtuvia muutoksenhakumenettelyjä koskevien sääntöjen asettamista saataville pelkästään julkaisemalla tai sähköisesti ja mahdollisuutta saada tietoja tuomioistuinten ratkaisuista ei voi pitää toimenpiteinä, joilla voitaisiin taata riittävän selvästi ja täsmällisesti, että yleisöllä, jota asia koskee, on mahdollisuus tuntea muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeutensa ympäristöasioissa.

(ks. 55, 92–94, 97 ja 98 kohta)