ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

On todettava, että Itävallan tasavalta on jättänyt noudattamatta palveludirektiivin (1) 14 artiklan 1 kohdan, 15 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan b ja c alakohdan ja 3 kohdan ja 25 artiklan sekä SEUT 49 ja SEUT 56 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on pitänyt voimassa patenttiasiamiehistä annetun lain (jäljempänä PatAnwG) 29 a §:n 7 momentin, luettuna yhdessä sen 2 §:n 1 momentin c kohdan kanssa, mukaisen patenttiasiamiestoimistojen kotipaikkaa koskevan vaatimuksen, insinööreistä (Ziviltechniker) annetun lain (jäljempänä ZTG) 25 §:n 1 momentin mukaisen insinööritoimistojen kotipaikkaa koskevan vaatimuksen, ZTG:n 26 §:n 1 momentin ja 28 §:n 1 momentin mukaiset insinööritoimistojen oikeudellista muotoa ja yhtiövarallisuuden omistusta koskevat vaatimukset, PatAnwG:n 29 a §:n 1, 2 ja 11 momentin mukaiset patenttiasiamiestoimistojen oikeudellista muotoa ja yhtiövarallisuuden omistusta koskevat vaatimukset, eläinlääkäreistä annetun lain 15 a §:n 1 momentin mukaiset eläinlääkäriyhtiöiden oikeudellista muotoa ja yhtiövarallisuuden omistusta koskevat vaatimukset sekä ZTG:n 21 §:n 1 momentissa insinööritoimistojen ja PatAnwG:n 29 a §:n 6 momentissa patenttiasiamiestoimistojen osalta säädetyt liiketoimintaa useammilla toimialoilla koskevat rajoitukset.
1)

Onko SEUT 45 ja 48 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat käsiteltävän kaltaisessa tapauksessa esteenä AKW:n (1) 6a §:n b kohdan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle? Kyseisestä kansallisesta lainsäädännöstä seuraa, että Alankomaissa asuva henkilö ei ole sosiaalivakuutusten nojalla vakuutettu tässä asuinvaltiossa, jos maassa asuva henkilö työskentelee toisessa jäsenvaltiossa ja on asetuksen N:o 1408/71 (2) 13 artiklan perusteella työskentelyjäsenvaltion lainsäädännön alainen. Käsiteltävässä tapauksessa on ominaista se, ettei asianomaisella ole työskentelyjäsenvaltion lakisääteisen järjestelmän perusteella oikeutta lapsilisään hänen kyseisessä valtiossa työskentelynsä vähäisyyden vuoksi.
2.

Toisessa valitusperusteessaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen määrätessään kaksi sakkoa samasta toiminnasta. a. Tuomio on ne bis in idem -periaatteen vastainen, koska siinä on määrätty kaksi kertaa sakko Marine Harvestille Malekin 48,5 prosentin omistusosuuden ostamisesta; 10 miljoonaa euroa sulautuma-asetuksen 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla ennen ilmoittamista toteutetun yrityskeskittymän vuoksi (kyseisen asetuksen 4 artiklan 1 kohdan väitetty rikkominen) ja 10 miljoonaa euroa sulautuma-asetuksen 14 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla ennen hyväksymistä toteutetun yrityskeskittymän vuoksi (kyseisen asetuksen 7 artiklan 1 kohdan väitetty rikkominen). b. Toissijaisesti tuomiolla loukataan hyvitysperiaatetta, koska siinä ei toista seuraamusta määritettäessä ole otettu huomioon ensimmäistä seuraamusta. c. Vielä toissijaisemmin tuomiossa on tehty oikeudellinen virhe, koska siinä ei ole sovellettu kilpailusääntöjen rikkomisten konkurrenssia koskevaa periaatetta: sulautuma-asetuksen 4 artiklan 1 kohdan mukaisen ilmoittamisvelvollisuuden väitetty rikkominen merkitsee erityisempää rikkomista, joka näin ollen kattaa asetuksen 7 artiklan 1 kohdan rikkomisen, joka merkitsee yleisempää rikkomista.
2)

2.1 Onko direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan, jota ei ole saatettu osaksi Espanjan lainsäädäntöä, perusteella pidettävä kyseisen direktiivin ja sen 8 artiklan vastaisena sitä, että espanjalainen tuomioistuin tukeutuu mainittuun 4 artiklan 2 kohtaan ja soveltaa sitä, vaikka se on lainsäätäjän tahdosta jätetty saattamatta osaksi Espanjan lainsäädäntöä, jotta kaikkiin elinkeinonharjoittajien kuluttajien kanssa tekemiinsä sopimuksiin sisällyttämiin ehtoihin, myös niihin, jotka koskevat sopimuksen pääkohteen määrittelyä ja jotka on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, voitaisiin soveltaa täysimääräistä kuluttajansuojaa? 2.2 Edellyttääkö olennaisen sopimusehdon, tässä tapauksessa IRPH-indeksin, ymmärtäminen joka tapauksessa sitä, että tiedotetaan tai mainostetaan seuraavista seikoista ja tiedoista tai ainakin joistakin niistä, toisin sanoen i) selitetään, miten viitekorko muodostuu, eli tiedotetaan, että indeksiin sisältyvät nimelliskoron lisäksi palkkiot ja muut kulut, että se on yksinkertainen painottamaton keskiarvo, että elinkeinonharjoittajan tiedossa on oltava sen ja tämän on tiedotettava siitä, että siihen sovelletaan negatiivista erotusta, ja etteivät siitä annettavat tiedot ole julkisia toisin kuin tavanomaisesta indeksistä eli Euriborista annettavat tiedot; ii) selitetään, miten indeksi on aiemmin kehittynyt ja miten se voi tulevaisuudessa kehittyä, antamalla tietoja ja julkaisemalla kaavioita, joissa kuluttajalle selvitetään selkeästi ja ymmärrettävästi kyseisen koron kehitys suhteessa euriboriin, joka on tavanomainen kiinnelainoihin sovellettava korko? 2.3 Jos unionin tuomioistuin toteaa, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava sopimusehtojen kohtuuttomuus ja tehtävä siitä kaikki päätelmät kansallisen oikeutensa mukaisesti, onko siinä tapauksessa, ettei näistä eri seikoista ole annettu tietoja, oletettava, ettei sopimusehtoa ole ymmärretty, koska se ei ole direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla selkeä keskivertokuluttajalle, ja että tietojen antamatta jättäminen merkitsee, ettei elinkeinonharjoittaja ole kohdellut kuluttajaa lojaalisti ja ettei kuluttaja siten olisi hyväksynyt lainansa viitekoroksi IRPH-indeksiä, jos hänelle olisi annettu asianmukaista tietoa?
1)

Sovelletaanko unionin tuomioistuimen 27.4.2017 antamassaan tuomiossa A-Rosa Flussschiff (C-620/15, EU:C:2017:309) [– –] asetuksen (ETY) N:o 1408/71, (1) sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella (EY) N:o 118/97, (2) sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 647/2005, (3) 14 artiklan 2 kohdan a alakohdasta antamaa tulkintaa sellaiseen lainvastaista pimeän työn teettämistä koskevaan asiaan, jossa E 101 -todistukset on annettu 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan perusteella asetuksen N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21.3.1972 annetun asetuksen (ETY) N:o 574/72 (4) 11 artiklan 1 kohdan mukaisesti, vaikka tilanne kuului 14 artiklan 2 kohdan a alakohdan i alakohdan soveltamisalaan niiden työntekijöiden osalta, jotka työskentelevät sen jäsenvaltion alueella, jonka kansalaisia he ovat ja jossa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneella lentoyhtiöllä on sivutoimipaikka, ja vaikka jo E 101 -todistuksesta, jossa työntekijän työskentelypaikaksi ilmoitetaan lentoasema ja työnantajaksi lentoyhtiö, voidaan päätellä, että todistus on hankittu vilpillisesti?
—

asia on näin palautettava unionin yleiseen tuomioistuimen käsiteltäväksi, jotta tämä ratkaisee aineellisesti asian, joka sen käsiteltäväksi on saatettu, tai, jos unionin tuomioistuin katsoo, että asia on valmis ratkaistavaksi, hyväksyy valittajan ensimmäisessä oikeusasteessa esittämät vaatimukset ja näin ollen
1)

Ensimmäinen valitusperuste: oikeudellinen virhe ja ilmeinen arviointivirhe sovellettaessa yleistä olettamaa, joka koskee unionin tutkintatoimien tarkoitusten suojaa koskevaa poikkeusta — komissio on tehnyt oikeudellisen virheen soveltaessaan yleistä olettamaa tiettyihin ja yksilöityihin asiakirjoihin tutustumisoikeutta koskevaa poikkeusta — komissio on tehnyt oikeudellisen virheen, joka koskee vireillä olevien tutkintatoimien suojaa tiettyihin ja yksilöityihin asiakirjoihin tutustumisoikeutta koskevien pyyntöjen yhteydessä — komissio on tehnyt oikeudellisen virheen ja ilmeisen arviointivirheen arvioidessaan oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin koskevaa ylivoimaista yleistä etua (perusoikeuskirjan 47 artikla) ja — komissio on tehnyt oikeudellisen virheen, joka koskee perusoikeutta saada tutustua asiakirjoihin (perusoikeuskirjan 42 artikla)
2)

Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko mainitun direktiivin 9 artiklan 7 kohdan kanssa ristiriidassa sellainen jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka mukaan direktiivin kyseisen säännöksen mukaisen korvauksen osalta on sovellettava sellaisia jäsenvaltion vastuuta ja vahingonkorvausta koskevia siviilioikeuden yleisesti sovellettavia säännöksiä, joiden perusteella tuomioistuin ei voi velvoittaa valittajaa korvaamaan sellaisia patentin mitätöinnin vuoksi jälkikäteen perusteettomaiksi muuttuneiden turvaamistoimenpiteiden johdosta aiheutuneita vahinkoja, jotka ovat syntyneet siitä syystä tai joiden syntymisestä vastapuoli on vastuussa sen takia, ettei se ollut itse toiminut siten kuin vastaavassa tilanteessa on tavanomaisesti odotuksenmukaista, olettaen, että valittaja turvaamistoimenpidettä hakiessaan on toiminut siten kuin vastaavassa tilanteessa on tavanomaisesti odotuksenmukaista?
1)

Johtaako asetuksen N:o 1560/2003 (1) (täytäntöönpanoasetus) 5 artiklan 2 kohdan (uudelleenkäsittelypyyntöön) vastaamista koskevan määräajan laiminlyönti hakemuksen käsittelyvastuun siirtymiseen pyynnön esittäneelle jäsenvaltiolle, kun pyynnön saanut jäsenvaltio on vastannut asetuksen 604/2013 (2) (Dublin III -asetus) 21 artiklan 1 kohdan mukaiseen vastaanottopyyntöön määräajan kuluessa kieltävästi ja kun pyynnön esittänyt jäsenvaltio on ensin esittänyt säädetyn ajan kuluessa Dublin III -asetuksen 21 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun vastaanottopyynnön ja pyynnön saanut jäsenvaltio on (myöhemmissä) selvityksissä osoittautunut Dublin III -asetuksen III luvussa esitettyjen perusteiden mukaisesti hakemuksen käsittelystä vastuussa olevaksi jäsenvaltioksi?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 42/8

Valitus, jonka Trasta Komercbanka AS, Ivan Fursin, Igors Buimisters, C & R Invest SIA, Figon Co. Ltd, GCK Holding Netherlands BV ja Rikam Holding SA ovat tehneet 28.11.2017 unionin yleisen tuomioistuimen (toinen jaosto) asiassa T-247/16, Trasta Komercbanka ym. v. EKP, 12.9.2017 antamasta tuomiosta

(Asia C-669/17 P)

(2018/C 042/11)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Asianosaiset

Valittajat: Trasta Komercbanka AS, Ivan Fursin, Igors Buimisters, C & R Invest SIA, Figon Co. Ltd, GCK Holding Netherlands BV ja Rikam Holding SA (edustajat: O.H. Behrends, L. Feddern ja M. Kirchner, Rechtsanwälte)

Muu osapuoli: Euroopan keskuspankki

Vaatimukset

Valittajat vaativat unionin tuomioistuinta

— kumoamaan määräysosan 1 kohdan, jossa unionin yleinen tuomioistuin määrää, että lausunnon antaminen Trasta Komercbanka AS:n (TKB) kumoamiskanteesta raukeaa

— toteamaan, että TKB:n kumoamiskanne ei ole vailla kohdetta

— toteamaan, että kumoamiskanne voidaan ottaa tutkittavaksi

— palauttamaan asian unionin yleiselle tuomioistuimelle, jotta se ratkaisee kumoamiskanteen

— velvoittamaan Euroopan keskuspankin (EKP) korvaamaan valittajien oikeudenkäyntikulut ja valituksesta aiheutuneet kulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Valittajat väittävät ensimmäisessä valitusperusteessa, että unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti katsonut, että TKB:n kanneoikeus kuuluu selvitysmiehelle. Valittajat väittävät, että tämä näkemys on ristiriidassa SEUT 263 artiklan ja tehokkaan oikeussuojan takaamisen sekä siihen liittyvien useiden periaatteiden kanssa.

Valittajat väittävät toisessa valitusperusteessa, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt virheen katsoessaan, että osakkeenomistajien kanteella pyrittiin korvaamaan osakkeenomistajien mahdollisuus puolustaa TKB:n toimilupaa TKB:n itsensä nostamalla kanteella.

Valittajat vetoavat kolmannessa valitusperusteessa lisäksi useisiin muihin asiavirheisiin, muun muassa laiminlyöntiin soveltaa nemo auditur -periaatetta (kukaan ei voi vedota omaan lainvastaiseen menettelyynsä), kun otetaan huomioon, että EKP on puuttunut TKB:n kanneoikeuteen.

Valittajat väittävät neljännessä valitusperusteessa, että unionin yleinen tuomioistuin on laiminlyönyt ottaa huomioon vaatimukset (myös muotovaatimukset), joiden nojalla on mahdollista pätevästi peruuttaa TKB:n alun perin antama valtuutus.

Valittajat väittävät viidennessä valitusperusteessa, että unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti soveltanut työjärjestyksen 51 artiklan 1 kohtaa eikä 131 artiklaa, sekä viittaavat useisiin muihin menettelyllisiin virheisiin.
2)

Jos ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan myöntävästi, onko selvityksen lopullisuudesta maksujärjestelmissä ja arvopaperien selvitysjärjestelmissä 19.5.1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/26/EY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/44/EY, 3 artiklan 1 kohtaa, jossa säädetään, että ”siirtomääräykset ja nettoutus ovat oikeudellisesti täytäntöönpanokelpoisia, ja ne sitovat sivullista siinäkin tapauksessa, että on aloitettu osallistujaa koskeva maksukyvyttömyysmenettely, jos siirtomääräykset ovat tulleet järjestelmään ennen 6 artiklan 1 kohdassa määriteltyä maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisajankohtaa. Tämä pätee siinäkin tapauksessa, että on aloitettu (kyseiseen järjestelmään tai yhteentoimivaan järjestelmään) osallistujaa tai sellaista yhteentoimivan järjestelmän ylläpitäjää koskeva maksukyvyttömyysmenettely, joka ei ole osallistuja”, tulkittava siten, että pääasian kohteena olevan kaltainen määräys voitaisiin katsoa ”tulleeksi järjestelmään”, ja se pitäisi panna täytäntöön?
1)

Käsittääkö julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjä koskevan unionin lainsäädännön ja erityisesti direktiivin 2004/18/EY (1) 1 ja 2 artiklan soveltamisala myös sellaiset monimutkaiset toimenpiteet, joilla hankintaviranomainen aikoo antaa suoraan tietylle talouden toimijalle tiettyyn tarkoitukseen sidotun rahoituksen, joka on tarkoitettu yksinomaan sellaisten tuotteiden valmistamiseen, jotka on tarkoitettu toimitettaviksi, edelleen ilman tarjouspyyntömenettelyä, vastikkeetta eri viranomaisille, jotka on vapautettu maksamasta mainitulle toimittajalle minkäänlaista korvausta; ja onko näin ollen mainittu unionin lainsäädäntö esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa sallitaan se, että suoraan myönnetään tiettyyn tarkoitukseen sidottu rahoitus, joka on tarkoitettu sellaisten tuotteiden valmistamiseen, jotka on tarkoitettu toimitettaviksi, edelleen ilman tarjouspyyntömenettelyä, eri viranomaisille, jotka on vapautettu maksamasta mainitulle toimittajalle minkäänlaista korvausta?
1)

takaisinperinnässä, kun tuki on myönnetty 6.9.2011, viimeinen erä on maksettu 19.11.2013, tuen ehtojen noudattamatta jättäminen on todettu 4.12.2014 ja takaisinperintäpäätös on tehty 27.1.2015, toimen pysyvyyttä koskevan vaatimuksen osalta sovellettava neuvoston asetuksen (EY) N:o 1698/2005 ( 1 ) 72 artiklaa vai Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1303/2013 ( 2 ) 71 artiklan 1 kohtaa? Onko takaisinperinnän peruste tässä tapauksessa neuvoston asetuksen (EY) N:o 1290/2005 ( 3 ) 33 artiklan 1 kohta vai Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1306/2013 ( 4 ) 56 artikla?
1)

Onko teollis- ja tekijänoikeuksien noudattamisen varmistamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/48/EY (1) 4 artiklan c alakohtaa tulkittava siten, että jäsenvaltioilla on velvollisuus tunnustaa tavaramerkinhaltijoita kollektiivisesti edustavat järjestöt henkilöiksi, joilla on tavaramerkinhaltijoiden oikeuksien suojaamiseksi niiden loukkaamiselta oikeus pyytää omissa nimissään oikeussuojakeinojen soveltamista ja nostaa omissa nimissään tuomioistuimessa kanne tavaramerkinhaltijoiden oikeuksien panemiseksi täytäntöön?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 347/18

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Court of Appeal (Irlanti) on esittänyt 9.8.2017 – Neculai Tarola v. Minister for Social Protection

(Asia C-483/17)

(2017/C 347/23)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Court of Appeal

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Neculai Tarola

Vastapuoli: Minister for Social Protection

Ennakkoratkaisukysymys

Jos unionin toisen jäsenvaltion kansalainen, joka on ensin käyttänyt 12 kuukauden ajan oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, saapuu vastaanottavaan valtioon ja työskentelee siellä (muuten kuin määräaikaisessa työsuhteessa) kahden viikon ajanjakson, jolta hänelle maksetaan palkkaa, ja sen jälkeen joutuu tahtomattaan työttömäksi, säilyttääkö kyseinen kansalainen tällöin työntekijän aseman vielä vähintään kuuden kuukauden ajan direktiivin 2004/38/EY (1) 7 artiklan 3 kohdan c alakohdan ja 7 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla, jolloin hän olisi oikeutettu sosiaaliavustuksiin tai mahdollisesti sosiaaliturvaetuuksiin samalla perusteella kuin jos hän olisi vastaanottavassa valtiossa asuva tämän valtion kansalainen?

(1) Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2004/38/EY (EUVL 2004, L 158, s. 77).
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 347/22

Kanne 21.8.2017 – Euroopan komissio v. Irlanti

(Asia C-504/17)

(2017/C 347/29)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamiehet: F. Tomat ja J. Tomkin)

Vastaaja: Irlanti

Vaatimukset

— on todettava, että Irlanti ei ole noudattanut energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta 27.10.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/96/EY (1) 4 ja 7 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei varmista mainitussa direktiivissä säädettyjen moottoripolttoaineita koskevien vähimmäisverotasojen soveltamista

— on todettava, että Irlanti ei ole noudattanut kaasuöljyn ja lentopetrolin merkitsemisestä veron määräämiseksi 27.11.1995 annetun direktiivin 95/60/EY (2) mukaisia velvoitteitaan, koska se sallii merkityn polttoaineen käytön yksityisten huvialusten käyttövoimana silloinkin, kun tällainen polttoaine ei ole ollut minkään valmisteverovapautuksen tai -vähennyksen kohteena

— Irlanti on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Komission mielestä järjestelmä, jolla Irlanti verottaa ja kerää valmisteveroja yksityisten huvialusten käyttövoimana käytettävästä polttoaineesta, ei sovellu yhteen niiden velvoitteiden kanssa, jotka Irlannilla on neuvoston direktiivin 2003/96/EY (energiaverotusdirektiivi) ja direktiivin 95/60/EY (merkitsemistä veron määräämiseksi koskeva direktiivi) nojalla.

Valmisteverojen maksamisen osalta on selvää, että vain hyvin pieni vähemmistö huvialusten omistajista tosiasiassa tekee veroilmoituksen veron maksamiseksi täyden verokannan mukaan. Komissio katsoo lisäksi, että merkityn polttoaineen myynnin salliminen käyttötarkoituksiin, jotka ovat täyden valmisteverokannan alaisia, ei mitenkään sovellu yhteen merkitsemistä veron määräämiseksi koskevan direktiivin kanssa. Alennetun valmisteverokannan alaisen polttoaineen merkitsemistä koskevalla velvollisuudella on nimenomaan tarkoitus varmistaa, että kyseiset polttoaineet erottuvat helposti polttoaineesta, josta vero on maksettu täysimääräisenä. Kansallisen toimenpiteen vaikutuksena on kuitenkin se, että jos merkittyä polttoainetta löytyy yksityisen huvialuksen polttoainesäiliöstä, joka on täytetty Irlannissa, ei ole mahdollista selvittää merkitsemisen kannalta, oliko käytetty polttoaine täyden vai alennetun valmisteverokannan alaista.

(1) EUVL 2003, L 283, s. 51.

(2) EYVL 1995, L 291, s. 46.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 347/16

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Riigikohus (Viro) on esittänyt 8.8.2017 – AS Viking Motors, OÜ TKM Beauty Eesti, AS TKM King, Kaubamaja AS ja Selver AS v. Tallinna linn sekä Maksu- ja Tolliamet

(Asia C-475/17)

(2017/C 347/20)

Oikeudenkäyntikieli: viro

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Riigikohus

Pääasian asianosaiset

Valittajat: AS Viking Motors, OÜ TKM Beauty Eesti, AS TKM King, Kaubamaja AS ja Selver AS

Vastapuolet: Tallinna linn sekä Maksu- ja Tolliamet

Ennakkoratkaisukysymys

Onko neuvoston direktiivin 2006/112/EY (1) 401 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle verolle, jota kannetaan yleisesti ja joka määräytyy suhteellisena osuutena hinnasta mutta jota koskeva verosaatava syntyy asiaa koskevien sääntöjen mukaan vain myytäessä tavara tai palvelu kuluttajalle siten, että lopullinen verorasitus kohdistuu kuluttajaan, ja joka haittaa yhteisen arvonlisäverojärjestelmän toimintaa ja vääristää kilpailua?

(1) Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annettu neuvoston direktiivi 2006/112/EY (EUVL 2006, L 347, s. 1).
2)

Jos verojen ja maksujen kantamisesta raskailta tavaraliikenteen ajoneuvoilta tiettyjen infrastruktuurien käytöstä 17.6.1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/62/EY 9 a artiklassa vahvistettu oikeasuhteisuuden vaatimus, sellaisena kuin Euroopan unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut 22.3.2017 antamassaan tuomiossa Euro-Team (C 497/15 ja C 498/15, EU:C:2017:229), ei ole suoraan sovellettava direktiivin säännös, sallitaanko ja edellytetäänkö kansallisen lainsäädännön unionin oikeuden mukaisessa tulkinnassa, että kansallinen tuomioistuin ja kansalliset hallintoviranomaiset täydentävät – lainsäädännön kansallisen tason täytäntöönpanon puuttuessa – nyt käsiteltävän asian kannalta merkityksellistä Unkarin lainsäädäntöä oikeasuhteisuuden vaatimusta koskevilla aineellisilla perusteilla, jotka on vahvistettu Euroopan unionin tuomioistuimen 22.3.2017 antamassa tuomiossa Euro-Team (C 497/15 ja C 498/15, EU:C:2017:229)?
2)

Voiko ”sisäisen liikenteenharjoittajan” luonnehdinnan täyttää käsitteellisesti – kyseisessä asetuksessa tarkoitetulla tavalla ja mahdollisesti vastaavasti in house hankintojen osalta kehittyneen oikeudenkäytännön mukaisesti – julkisoikeudellinen oikeushenkilö, jolta valtion viranomainen on hankkinut suorahankintana paikallisia liikennepalveluja, jos ensin mainittu liittyy suoraan jälkimmäiseen organisaation ja määräysvallan osalta ja sen osakekanta on kyseisen valtion hallussa (kokonaan tai määräsuhteessa, viimeksi mainitussa tapauksessa yhdessä muiden julkisten laitosten kanssa)?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 309/25

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Tribunale Amministrativo Regionale per la Liguria (Italia) on esittänyt 31.5.2017 – Amt Azienda Trasporti e Mobilità SpA ym. v. Atpl Liguria – Agenzia regionale per il trasporto pubblico locale SpA ja Regione Liguria

(Asia C-328/17)

(2017/C 309/31)

Oikeudenkäyntikieli: italia

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Tribunale Amministrativo Regionale per la Liguria

Pääasian asianosaiset

Kantajat: Amt Azienda Trasporti e Mobilità SpA, Atc Esercizio SpA, Atp Esercizio Srl, Riviera Trasporti SpA ja Tpl Linea Srl

Vastaajat: Atpl Liguria – Agenzia regionale per il trasporto pubblico locale SpA ja Regione Liguria

Ennakkoratkaisukysymys

Ovatko julkisia tavaranhankintoja ja rakennusurakoita koskeviin sopimuksiin liittyvien muutoksenhakumenettelyjen soveltamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta annetun neuvoston direktiivin 89/665/ETY (1) 1 artiklan 1, 2 ja 3 kohta ja 2 artiklan 1 kohdan b alakohta esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan mahdollisuus kilpailumenettelyn riitauttamiseen on vain niillä taloudentoimijoilla, jotka ovat esittäneet itse kilpailua koskevan osallistumishakemuksen, siinäkin tapauksessa, että kanteella pyritään vastustamaan menettelyä alusta alkaen, koska toimiluvan saaminen olisi tarjouspyyntöä koskevien sääntöjen vuoksi erittäin epätodennäköistä?

(1) EYVL 1989, L 395, s. 33.
1)

Onko unionin tuomioistuin oikeudesta perheenyhdistämiseen 22.9.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/86/EY (EUVL 2003, L 251 ja oikaisu EUVL 2012, L 71) 3 artiklan 2 kohdan c alakohdan ja tuomion Nolan (EU:C:2012:638) perusteella toimivaltainen vastaamaan alankomaalaisen tuomioistuimen esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin, jotka koskevat kyseisen direktiivin säännösten tulkintaa oikeudenkäynnissä, jossa on kyse toissijaisen suojelun perusteella maassa oleskelevan henkilön perheenjäsenen oleskeluoikeudesta, kun tätä direktiiviä on Alankomaiden lainsäädännön nojalla sovellettava suoraan ja ehdottomasti toissijaisen suojelun perusteella maassa oleskeleviin henkilöihin?