ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Asia C-246/08

Euroopan yhteisöjen komissio

vastaan

Suomen tasavalta

”Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen — Kuudes arvonlisäverodirektiivi — 2 artiklan 1 alakohta ja 4 artiklan 1 ja 2 kohta — Taloudellisen toiminnan käsite — Valtion oikeusaputoimistot — Tuomioistuinasiassa oikeusavun saajan maksamaa omavastuuosuutta vastaan suoritetut oikeusapupalvelut — Suoritetun palvelun ja saadun vastasuorituksen välisen suoran yhteyden käsite”

Julkisasiamies D. Ruiz-Jarabo Colomerin ratkaisuehdotus 7.7.2009 I ‐ 10607

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 29.10.2009 I ‐ 10625

Tuomion tiivistelmä

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Kuudennen direktiivin 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettu taloudellinen toiminta

(Neuvoston direktiivin 77/388 2 artiklan 1 alakohta ja 4 artiklan 1, 2 ja 5 kohta)

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 2 artiklan 1 alakohdan ja 4 artiklan 1, 2 ja 5 kohdan mukaisia velvoitteitaan ei jätä noudattamatta jäsenvaltio, joka ei kanna arvonlisäveroa oikeudellisista neuvontapalveluista, joita valtion oikeusaputoimistot suorittavat tuomioistuinasiassa oikeusavun saajan omavastuuosuutta vastaan, kun kyseisten oikeusapupalvelujen ja oikeusavun saajien maksettavaksi tulevan vastasuorituksen välinen yhteys ei ole suora siten kuin edellytetään, jotta vastasuorituksen voitaisiin katsoa olevan vastike kyseisistä palveluista ja jotta siis näitä palveluja pidettäisiin kuudennen direktiivin 2 artiklan 1 alakohdassa ja 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettuna arvonlisäverollisena taloudellisena toimintana.

Koska nimittäin tuomioistuinasiassa suoritettujen oikeusapupalvelujen saajien valtion oikeusaputoimistoille maksaman osakorvauksen määrää ei lasketa vain palkkioiden perusteella vaan myös oikeusavun saajien tulojen ja varallisuuden mukaan, tällainen suora yhteys puuttuu silloin, kun osakorvaus vain osittain riippuu suoritettujen palvelujen todellisesta arvosta, ja yhteys tähän arvoon on löyhä varsinkin silloin, kun oikeusavun saajien tulot ja varallisuus ovat alhaiset. Tätä toteamusta tukee se, että oikeusavun saajien tiettynä vuonna maksamien osakorvausten määrän ja oikeusaputoimistojen paljon suurempien bruttomääräisten toimintamenojen välillä on huomattava ero, ja tällainen ero on omiaan antamaan ymmärtää, että oikeusavun saajien maksettavaksi tuleva osakorvaus on rinnastettava maksuun, jonka periminen ei voi sellaisenaan tehdä tietystä toiminnasta luonteeltaan taloudellista, pikemminkin kuin varsinaiseen vastikkeeseen.

(ks. 48–51 kohta)
Tämän kohteen toteamiseksi on otettava huomioon sopimussuhteen tavoite ja täten luonteenomaisen suorituksen toimittavan osapuolen kaikki velvoitteet. Vaikka on kuitenkin lähtökohtaisesti niin, että rahdinottaja sitoutuu rahtaussopimuksessa lähtökohtaisesti asettamaan rahdinantajan käytettäväksi kuljetusvälineen, ei ole kuitenkaan poissuljettua, että tietyissä tapauksissa rahdinottajan velvoitteet koskevat myös tavaroiden varsinaista kuljettamista, jolloin kyseinen sopimus kuuluu yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdan soveltamisalaan.

Oikeusvarmuuden korkean tason varmistamiseksi sopimussuhteissa sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 19.6.1980 tehdyn Rooman yleissopimuksen tavoitteiden mukaisesti sovellettavan lain määrittämistä koskevan järjestelmän on pysyttävä selvänä ja sellaisena, että sovellettava laki voidaan ennakoida tietyllä varmuudella.

Tätä varten yleissopimuksen 4 artiklan 1 kohdan jälkimmäistä virkettä on tulkittava siten, että sopimuksen johonkin osaan voidaan soveltaa eri lakia kuin jäljelle jäävään sopimukseen yksinomaan silloin, kun kyseisen osan kohde on itsenäinen. Niinpä silloin, kun rahtaussopimukseen sovellettava liittymäperuste on yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdassa määrätty liittymäperuste, tätä liittymäperustetta on sovellettava koko sopimukseen, jollei kuljettamista koskeva sopimuksen osa ole itsenäinen suhteessa jäljelle jäävään sopimukseen.

(ks. 44–49 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Toimenpiteeseen, jossa tavara ainoastaan kuljetetaan maan rajan yli sen jälkeen kun se on jalostettu tuotteeksi, joka ei ole polkumyyntitullien alainen, ilman todellista aikomusta jälleenviedä sitä ja tuodaan pian tämän jälkeen uudelleen maahan, ei voida laillisesti soveltaa sisäistä jalostusmenettelyä. Sisäisen jalostusmenettelyn tarkoituksena on vapauttaa tulleista ainoastaan sellaiset tavarat, jotka tuodaan yhteisön tullialueelle vain tilapäisesti, tarkoituksena käsitellä, korjata tai jalostaa niitä ja jälleenviedä ne tämän jälkeen, jotta ei rangaista taloudellista toimintaa yhteisössä. Tästä seuraa, että edellä selostetun kaltainen käytäntö on vastoin sisäisen jalostusmenettelyn tavoitetta ja sillä haitataan yhteisön säännöstön tehokkuutta.

Maahantuojan, joka on käyttänyt väärin sisäistä jalostusmenettelyä ja on hyötynyt siitä, on suoritettava kyseisiin tuotteisiin liittyvät tullit, tämän kuitenkaan rajoittamatta tarvittaessa kansallisessa lainsäädännössä säädettyjen hallinnollisten, yksityisoikeudellisten tai rikosoikeudellisten seuraamusten soveltamista. Toimivaltaisen kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on selvittää, muodostaako kyseinen menettely yhteisön oikeuden kannalta tällaisen väärinkäytöksen.

(ks. 23–30 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Yhteisön sokerialan väliaikaisesta rakenneuudistusjärjestelmästä ja yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta annetun asetuksen N:o 1290/2005 muuttamisesta annetun asetuksen N:o 320/2006 11 artiklaa on tulkittava niin, että yritykselle jaetun sokerikiintiön osuus, joka on ollut sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn uudistukseen liittyvistä siirtymätoimenpiteistä ja asetusten N:o 1265/2001 ja N:o 314/2002 muuttamisesta annetun asetuksen N:o 493/2006, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1542/2006, 3 artiklassa säädetyn ennakoivan markkinoiltapoiston kohteena, sisältyy väliaikaisen maksun laskentaperustaan. Yrityksen maksettavan väliaikaisen maksun laskentaperusta muodostuu sille kyseistä markkinointivuotta varten myönnetyn sokerikiintiön kokonaismäärästä.

Ainut vapautus asetuksessa N:o 320/2006 säädetystä väliaikaisesta maksusta on mainitun asetuksen 11 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetty vapautus kiintiöille, joista yritys on luopunut saman asetuksen 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti.

Tältä osin on ensinnäkin huomattava, että asetuksen N:o 320/2006 3 artiklan 1 kohdassa säädetty kiintiöstä luopuminen on sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn rakenneuudistuksen puitteissa täysin eri väline kuin sokerialan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen N:o 318/2006 19 artiklassa tarkoitettu markkinoiltapoisto ja asetuksen N:o 493/2006 3 artiklassa tarkoitettu ennakoiva markkinoiltapoisto, joiden luonne ja tavoitteet ovat erilaiset. Koska toiseksi kiintiöstä luopuminen, markkinoiltapoisto ja ennakoiva markkinoiltapoisto kuuluvat samaan toimenpidesarjaan, jonka tarkoituksena on uudistaa sokerialan yhteiset markkinat, tästä seuraa, että yhteisöjen lainsäätäjä on tarkoituksellisesti jättänyt säätämättä markkinoilta poistettujen sokerimäärien osalta asetuksen N:o 320/2006 11 artiklassa väliaikaisesta maksusta vapauttamisesta, josta on säädetty niiden kiintiöiden osalta, joista on luovuttu.

(ks. 19–21, 25 ja 26 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-139/08

Rikosasia, jossa vastaajana on Rafet Kqiku

(Oberlandesgericht Karlsruhen esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Viisumi-, turvapaikka- ja maahanmuuttopolitiikka — Kolmannen maan kansalainen, jolla on sveitsiläinen oleskelulupa — Maahantulo ja oleskelu jäsenvaltion alueella muussa kuin kauttakulkutarkoituksessa — Viisumin puuttuminen”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 2.4.2009 I ‐ 2889

Tuomion tiivistelmä

Viisumi-, turvapaikka- ja maahanmuuttopolitiikka – Jäsenvaltioiden ulkorajojen ylittäminen – Sellaisten kolmansien maiden kansalaisten, joilla on oltava viisumi, liikkumista koskevat edellytykset

(Neuvoston asetuksen N:o 539/2001 1 artiklan 1 kohta ja 2 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston päätös N:o 896/2006)

Yksinkertaistetusta menettelystä henkilötarkastuksissa ulkorajoilla siten, että jäsenvaltiot hyväksyvät kauttakulussa alueidensa läpi yksipuolisesti tietyt Sveitsin ja Liechtensteinin myöntämät oleskeluluvat, tehtyä päätöstä N:o 896/2006 on tulkittava siten, että tämän päätöksen liitteessä lueteltujen, Sveitsin valaliiton ja Liechtensteinin ruhtinaskunnan sellaisille kolmansien maiden kansalaisille, joilta vaaditaan viisumi, myöntämien oleskelulupien on katsottava vastaavan ainoastaan kauttakulkuviisumia. Maahantulossa jäsenvaltioiden alueelle kauttakulkutarkoituksissa riittää luettelon vahvistamisesta kolmansista maista, joiden kansalaisilla on oltava viisumi ulkorajoja ylittäessään, ja niistä kolmansista maista, joiden kansalaisia tämä vaatimus ei koske, annetun asetuksen N:o 539/2001 1 artiklan 1 kohdassa ja 2 artiklassa säädettyjen edellytysten täyttymiseksi, että kyseisessä päätöksessä tarkoitetulla henkilöllä on Sveitsin valaliiton tai Liechtensteinin ruhtinaskunnan myöntämä oleskelulupa, joka mainitaan saman päätöksen liitteessä.

(ks. 32 kohta ja tuomiolauselma)
Se, että Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osaston perusteella annetun puitepäätöksen tulkintaa koskevassa ennakkoratkaisupyynnössä ei mainita EU 35 artiklaa vaan siinä viitataan EY 234 artiklaan, ei voi itsessään merkitä sitä, että ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta. Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, koska Euroopan unionista tehdyssä sopimuksessa ei nimenomaisesti eikä implisiittisesti määrätä, missä muodossa kansallisen tuomioistuimen on esitettävä ennakkoratkaisupyyntönsä.

(ks. 38 kohta)
16

Suomen tasavalta – ja jäsenvaltiot, jotka tukevat sen vaatimuksia väliintulijoina – katsoo, että koska neuvosto ei ole toteuttanut mitään rajoittavaa toimenpidettä suhteessa niihin kolmansiin valtioihin, joiden kanssa Suomen tasavalta on tehnyt investointisopimuksia, ei ole tarpeen tutkia, soveltuuko kyseessä oleva sopimus yhteen perustamissopimuksen sellaisen määräyksen kanssa, jota ei ole vielä sovellettu; kyse ei ole EY 307 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista ”todetuista ristiriidoista”. Komission väittämä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen on siis puhtaasti hypoteettinen. Jäsenvaltioilla on velvollisuus käyttää kaikkia aiheellisia keinoja kyseisten”todettujen ristiriitojen” poistamiseksi vasta sitten, kun yhteisöjen tuomioistuin on ensin todennut, että tällaisia ristiriitoja todella on.
180

Siltä osin kuin komissio ja Vfw kiistävät oikeudenkäynnin keston ja DSD:n etujen välillä olevan yhteyden ja tuovat siis esiin kysymyksen siitä, onko käsiteltävänä olevassa valitusperusteessa todellisuudessa kyse yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetusta oikeudenkäyntivirheestä, joka on valittajan etujen vastainen, on huomautettava, että yrityksellä, joka nostaa kanteen sellaisen päätöksen kumoamiseksi, jolla se pakotetaan mukauttamaan sen asiakkaittensa kanssa tekemää vakiosopimusta, on liiketoimintamalliin liittyvistä ilmeisistä syistä selvä intressi siihen, että niihin perusteisiin, joiden nojalla se väittää, että mainittu päätös on laiton, otetaan kantaa kohtuullisessa ajassa. Sillä, että yhteisöjen tuomioistuin on muissa asioissa tutkinut kysymystä oikeudenkäynnin kestosta sellaisten kanteiden yhteydessä, jotka on nostettu komission päätöksistä, joilla määrätään sakkoa kilpailuoikeuden loukkaamisesta (ks. mm. em. asia Baustahlgewebe v. komissio, tuomion 21 kohta; asia C-194/99 P, Thyssen Stahl v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok., s. I-10821, 154 kohta ja em. yhdistetyt asiat Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel v. komissio, tuomion 115 kohta), kun taas esillä olevassa tapauksessa DSD:lle ei ole määrätty tällaista sakkoa, ei ole merkitystä tässä yhteydessä.
60

Näissä olosuhteissa Handelsgericht Wien on katsonut, että sen käsiteltävänä olevan riita-asian ratkaisu riippuu yhteisön oikeuden tulkinnasta, ja se on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Euroopan yhteisöjen tuomioistuin on [edellä mainitussa asiassa Budějovický Budvar antamassaan tuomiossa] asettanut sellaisen nimityksen suojaamiselle maantieteellisenä merkintänä, joka ei ole alkuperämaassa sijaitsevan paikan tai alueen nimi, EY 28 artiklan noudattamiseksi edellytyksiä, joiden mukaan tällaisen nimityksen on — tosiseikkojen ja — alkuperävaltiossa vallitsevien käsitysten mukaan tarkoitettava aluetta tai paikkaa tässä valtiossa — ja sen suojaamisen on oltava perusteltua EY 30 artiklassa määrättyjen kriteerien perusteella. Tarkoittavatko nämä edellytykset, — että nimityksen sellaisenaan on viitattava tiettyyn konkreettiseen maantieteelliseen paikkaan tai alueeseen, vai onko riittävää, että nimitys yhdessä sillä varustetun tuotteen kanssa on omiaan antamaan kuluttajalle sen käsityksen, että nimityksellä varustettu tuote on lähtöisin tietystä paikasta tai tietyltä alueelta alkuperämaassa; — että näitä kolmea edellytystä on tarkasteltava erikseen ja että niiden kaikkien on täytyttävä; — että alkuperämaassa vallitsevasta käsityksestä on tehtävä kuluttajatutkimus ja – mikäli tähän vastataan myöntävästi – että suojan saamiseksi vaaditaan matala, keskimääräinen tai korkea tunnettuus- ja paikantamisaste; — että usean yrityksen, eikä vain yhden yrityksen, on tosiasiallisesti käytettävä alkuperävaltiossa nimitystä maantieteellisenä merkintänä ja että suojan saanti estyy, jos nimitystä käyttää vain yksi yritys tavaramerkkinä? 2) Johtaako se, että nimitystä ei ole ilmoitettu tai sitä koskevaa rekisteröintihakemusta tehty asetuksessa N:o 918/2004 säädetyssä kuuden kuukauden määräajassa eikä asetuksen N:o 510/2006 mukaisesti, voimassa olevan kansallisen suojan tai joka tapauksessa kahdenvälisellä sopimuksella toiseen jäsenvaltioon laajennetun suojan tehottomuuteen, kun kyseinen nimitys on alkuperävaltion kansallisen oikeuden mukaan kvalifioitu maantieteellinen merkintä? 3) Onko siitä, että jäsenvaltio sai – – liittymissopimuksen yhteydessä suojan useille elintarvikkeiden kvalifioiduille maantieteellisille merkinnöille asetuksen N:o 510/2006 mukaisesti, seurauksena se, että toisen samaa tuotetta koskevan nimityksen kansallista tai joka tapauksessa kahdenvälisellä sopimuksella toiseen jäsenvaltioon laajennettua suojaa ei voida enää pitää voimassa ja että asetuksella N:o 510/2006 on näin ollen tyhjentävä vaikutus?”
7

Edellä mainittu 89 h § lisättiin kilpailulain ja eräiden muiden lakien muuttamisesta asetusten (EY) N:o 1/2003 ja (EY) N:o 139/2004 täytäntöönpanemiseksi 30.6.2004 annetulla lailla (wet tot wijziging van de Mededigingswet en van enige andere wetten in verband met de implementatie van EG-verordeningen 1/2003 en 139/2004, Stb. 2004, nro 345). Ennakkoratkaisupyynnön mukaan tämän lain perusteluissa (Kamerstukken II, istuntokausi 2003–2004, 29276, nro 3) todetaan seuraavaa: ”2.5. Yhteistyö kansallisten tuomioistuinten kanssa Komission ja kansallisten tuomioistuinten välistä yhteistyötä käsitellään [asetuksen N:o 1/2003] 15 artiklassa ja 21 perustelukappaleessa. – – Tämän artiklan 3 kohdassa säädetään lisäksi, että komissio ja kansalliset kilpailuviranomaiset voivat esittää kirjallisia ja suullisia huomautuksia tuomioistuimen käsitellessä asiaa (amicus curiae). Näillä huomautuksilla on lausunnon asema, ja niiden tarkoituksena on edistää kilpailusääntöjen johdonmukaista soveltamista. Komission ja kansallisten kilpailuviranomaisten on noudatettava tässä Alankomaiden prosessioikeudellisia sääntöjä. Kahden asianosaisen välisessä menettelyssä tuomioistuimen rooli on passiivinen, ja se päättää menettelyn tahdista. Komission lausunto ei sido tuomioistuinta (21 perustelukappale). Tuomioistuimen riippumattomuus ei näin ollen vaarannu. Komission ja kansallisten kilpailuviranomaisten on kunnioitettava asianosaisten oikeuksia ja varmistettava, että luottamuksellisina käsiteltävissä asioissa kyseessä olevat tiedot pysyvät luottamuksellisina. Asetuksen [N:o 1/2003] 15 artiklan 1 kohdan mukaan kansallinen tuomioistuin voi pyytää komissiota toimittamaan tietoja tai antamaan lausunnon. – – 3.4 NMa:n pääjohtajan, komission ja tuomioistuinten välinen yhteistyö Asetuksen [N:o 1/2003] 15 artiklan 3 kohdassa säädetään, että kilpailuoikeuden soveltamisesta vastaavat kansalliset viranomaiset ja komissio voivat omasta aloitteestaan esittää kirjallisia huomautuksia perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklan soveltamiseen liittyvistä kysymyksistä sekä tuomioistuimen luvalla myös suullisia huomautuksia. Asetuksen [N:o 1/2003] 15 artiklan 1 kohdassa säädetään lisäksi tuomioistuimelle kuuluvasta mahdollisuudesta pyytää komissiolta tietoja tai lausuntoja perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklan soveltamiseen liittyvissä kysymyksissä – – – – Asetuksen [N:o 1/2003] 15 artiklan täytäntöönpano toteutetaan hallintotuomioistuinten osalta kilpailulain muutoksella (kilpailulain muuttamisesta annetun lain 1 §:n G kohta ja kilpailulain 89 h, 89 i ja 89 j §) ja siviilituomioistuinten osalta siviiliprosessilain (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering) muutoksella (III §).”
137

Kreikka väittää, että rikkomisen vakavuuden määrittäminen on suorassa yhteydessä takaisin perittävien tukien määrään, koska yhteisön lainsäädännön rikkomisella on julkisille ja yksityisille intresseille seurauksia näiden tukien määrän mukaan. On ilmiselvää, että mitä pienempi tuen määrä on, sitä vähemmän vapaa kilpailu häiriintyy lentoliikenteen alalla. Kreikka toteaa, että koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut, että tiettyjen riidanalaisessa päätöksessä mainittujen summien maksaminen on yhteisön oikeuden mukaista, jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen on siis vakavuudeltaan vähäisempää.
3

Direktiivin 92/50 2 lukuun, jonka otsikkona on ”Laadulliset valintaperusteet”, kuuluvan 29 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään seuraavaa: ”Hankintoihin osallistumisen ulkopuolelle voidaan jättää palvelujen suorittaja, joka: a) on konkurssissa, purkamiseen liittyvässä tai muussa selvitystilassa, on sopinut akordista velkojien kanssa tai on keskeyttänyt liiketoimintansa taikka on muun vastaavan kansalliseen lainsäädäntöön ja kansallisiin määräyksiin perustuvan menettelyn alainen; b) on asianosaisena oikeudenkäynnissä, jonka tarkoituksena on konkurssiin asettaminen, yhtiön purkaminen tai muuhun selvitystilaan asettaminen tai akordikäsittely, taikka muussa vastaavassa kansalliseen lainsäädäntöön ja kansallisiin määräyksiin perustuvassa oikeudenkäyntimenettelyssä; c) on tuomittu lainvoimaisella päätöksellä ammattinsa harjoittamiseen liittyvästä lainvastaisesta teosta; d) on ammattitoiminnassaan syyllistynyt vakavaan virheeseen, jonka hankintaviranomaiset voivat näyttää toteen; e) on laiminlyönyt velvollisuutensa suorittaa sen valtion, johon palvelujen suorittaja on sijoittautunut, tai sen valtion, jossa hankintaviranomainen on, lainsäädännön mukaisia sosiaaliturvamaksuja; f) on laiminlyönyt velvollisuutensa maksaa sen valtion, jossa hankintaviranomainen on, lainsäädännön mukaisia veroja; g) on tämän luvun soveltamiseksi vaadittavia tietoja ilmoittaessaan vakavasti syyllistynyt väärien tietojen antamiseen tai laiminlyönyt näiden tietojen antamisen.”
84

Edellä olevan perusteella kolmanteen ja neljänteen kysymykseen on vastattava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisiin vähittäismyyntihintoja koskeviin sopimuslausekkeisiin voidaan soveltaa asetusten N:o 1984/83 ja N:o 2790/1999 mukaisia ryhmäpoikkeuksia, jos tavarantoimittaja vain asettaa enimmäismyyntihinnan tai suosittelee myyntihintaa ja jos jälleenmyyjällä on näin ollen todellinen mahdollisuus määrittää vähittäismyyntihinta. Tällaisiin lausekkeisiin ei sitä vastoin voida soveltaa mainittuja poikkeuksia, jos ne johtavat siihen, että tavarantoimittaja vahvistaa suoraan taikka välillisin tai peitellyin keinoin vähittäismyyntihinnan tai vähimmäismyyntihinnan. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, kohdistuuko jälleenmyyjään tällaisia pakotteita, ottamalla huomioon kaikki sopimusvelvoitteet taloudellisessa ja oikeudellisessa kontekstissaan sekä pääasian osapuolten toiminta.
Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 12.3.2009 – Antartica vastaan SMHV

(asia C‑320/07 P)

Muutoksenhaku – Yhteisön tavaramerkki – Asetus (EY) N:o 40/94 – 8 artiklan 5 kohta – Rekisteröinnin epääminen – Aikaisempi laajalti tunnettu tavaramerkki NASDAQ – Kuviomerkki ”nasdaq” – Aikaisemman tavaramerkin käyttö ilmaiseksi tarjotuiksi väitettyjä tavaroita ja palveluja varten – Aikaisemman tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen perusteella saatava perusteeton etu – Kohdeyleisö

Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin uusi tavaramerkki ja joka on laajalti tunnettu – Aikaisemman laajalti tunnetun tavaramerkin suojan ulottaminen sellaisiin tavaroihin ja palveluihin, jotka eivät ole samankaltaisia (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 5 kohta) (ks. 48–51 kohta)

Aihe

Valitus, joka on tehty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (neljäs jaosto) asiassa T-47/06, Antartica vastaan SMHV, 10.5.2007 antamasta tuomiosta, jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi perusteettomana kanteen, jonka luokkiin 9, 12, 14, 25 ja 28 kuuluvia tavaroita varten olevan kuviomerkin ”nasdaq” rekisteröinnin hakija oli nostanut SMHV:n toisen valituslautakunnan 7.12.2005 tekemästä päätöksestä R 752/2004-2, jolla kumottiin väiteosaston päätös, jolla hylättiin luokkiin 9, 16, 35, 36, 38 ja 42 kuuluvia tavaroita ja palveluja varten olevien yhteisön sanamerkin ja kansallisen sanamerkin ”NASDAQ” haltijan väite – Yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (EYVL L 11, s. 1) 8 artiklan 5 kohdan tulkinta

Ratkaisu

1) Valitus hylätään.
13

Tässä tilanteessa Bayerischer Verwaltungsgerichtshof on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Arvioitaessa sitä, onko kyseessä elintarvike, jonka ’käyttö ihmisravintona on ollut Euroopan unionissa tähän saakka hyvin vähäistä’ [asetuksen N:o 258/97] 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla, onko sillä seikalla merkitystä, että kyseessä oleva elintarvike saatettiin markkinoille juuri ennen kyseessä olevan asetuksen voimaantuloa 15.5.1997 maantieteellisesti suppealla Euroopan unionin alueella (nyt esillä olevassa asiassa San Marinossa), jolla sitä oli saatavilla? 2) Eikö elintarvike ole enää [asetuksen N:o 258/97] 1 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettu uuselintarvike, jos kaikkia elintarvikkeen valmistuksessa käytettyjä ainesosia on tähän saakka käytetty ihmisravintona Euroopan unionissa huomattavissa määrin? 3) Onko [asetuksen N:o 258/97] 1 artiklan 2 kohdan d alakohtaa tulkittava suppeasti siten, että ryhmään ’levistä koostuvat – – elintarvikkeet’ eivät sisälly elintarvikkeet, jotka sisältävät vain leviä, joita on tähän saakka käytetty ihmisravintona Euroopan unionissa? 4) Kuuluuko elintarvike [asetuksen N:o 258/97] 1 artiklan 2 kohdan e alakohdassa tarkoitettuihin elintarvikkeisiin, ’joiden edeltäjät ovat olleet turvallisia käyttää elintarvikkeina’, jos sen turvallisuus on todettu ainoastaan Euroopan ulkopuolisilla alueilla (nyt esillä olevassa asiassa Japanissa)? 5) Kuuluuko elintarvike elintarvikkeisiin, ’joiden edeltäjät ovat olleet turvallisia käyttää elintarvikkeina’, jos elintarvike valmistetaan tavanomaisin valmistus- tai jalostusmenetelmin ainesosista, jotka ovat olleet turvallisia käyttää, mutta jos ainesosien ja menetelmien yhdistelmästä ei ole saatu kokemuksia? 6) Seuraako asetuksen N:o 258/97 1 artiklan 3 kohdasta, jonka nojalla ’tarvittaessa voidaan 13 artiklassa tarkoitettua menettelytapaa noudattaen päättää, kuuluuko elintarvikkeen tai elintarvikkeen ainesosan laji tämän artiklan 2 kohdan soveltamisalaan’, elinkeinonharjoittajalle velvollisuus aloittaa riitatapauksessa tällainen menettely ja odottaa sen tulosta? Voidaanko kyseisestä kohdasta ja asetuksen N:o 258/97 1 artiklan 2 kohdasta johtaa myös näyttöä ja aineellista todistustaakkaa koskevia vaatimuksia?”