Asia C-215/11

Iwona Szyrocka

vastaan

SiGer Technologie GmbH

(Sąd Okręgowy we Wrocławiun esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Asetus (EY) N:o 1896/2006 — Eurooppalainen maksamismääräysmenettely — Maksamismääräyshakemus, joka ei täytä kansallisessa lainsäädännössä säädettyjä muotovaatimuksia — Niiden vaatimusten tyhjentävyys, jotka hakemuksen on täytettävä — Mahdollisuus vaatia pääoman maksamispäivään saakka kertynyttä korkoa”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 13.12.2012

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1896/2006 4 artikla ja 7 artiklan 2 kohdan c alakohta)

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1896/2006 7 artiklan 2 kohdan c alakohta sekä 3, 5 ja 6 kohta)

Eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn käyttöönotosta annetun asetuksen N:o 1896/2006 7 artiklaa on tulkittava siten, että siinä säädetään tyhjentävästi niistä vaatimuksista, jotka eurooppalaista maksamismääräystä koskevan hakemuksen on täytettävä. Mainitun artiklan sanamuodossa ei ole mitään seikkaa, jonka perusteella voitaisiin päätellä, että jäsenvaltiot ovat vapaita asettamaan niiden kansallisessa oikeudessa säädettyjä lisävaatimuksia. Kuten asetuksen N:o 1896/2006 7 artiklan 2 kohdan c alakohdasta sekä 3, 5 ja 6 kohdasta näet selkeästi seuraa, silloin kun jäsenvaltiot voivat kyseisen säännöksen mukaan säännellä kansallisessa oikeudessaan tiettyjä niihin vaatimuksiin liittyviä erityisiä seikkoja, jotka eurooppalaista maksamismääräystä koskevan hakemuksen on täytettävä, siinä säädetään siitä nimenomaisesti. Kyseiseen artiklaan ei sitä vastoin sisälly mitään muuta nimenomaista tai implisiittistä viittausta, jolla sallittaisiin yleisesti jäsenvaltioiden kansallisessa oikeudessa säädettyjen lisävaatimusten asettaminen. Asetuksen N:o 1896/2006 tavoite, jona on muun muassa yksinkertaistaa ja nopeuttaa oikeudenkäyntiä ja pienentää oikeudenkäyntikuluja riitauttamattomia rahamääräisiä vaatimuksia koskevissa valtion rajat ylittävissä asioissa, saatettaisiin lisäksi kyseenalaiseksi, jos jäsenvaltiot voisivat kansallisessa lainsäädännössään säätää yleisesti lisävaatimuksista, jotka eurooppalaista maksamismääräystä koskevan hakemuksen on täytettävä. Tällaiset vaatimukset eivät näet johtaisi ainoastaan siihen, että eri jäsenvaltioissa vahvistetaan hakemuksen osalta erilaisia edellytyksiä, vaan myös siihen, että eurooppalainen maksamismääräysmenettely on entistä monimutkaisempi, pitkäkestoisempi ja kalliimpi. (ks. 27, 28, 30, 31 ja 36 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Kansallinen tuomioistuin voi eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn käyttöönotosta annetun asetuksen N:o 1896/2006 25 artiklan nojalla – ja jollei kyseisessä artiklassa vahvistetuista edellytyksistä muuta johdu – määrittää edelleen oikeudenkäyntimaksun määrän sen kansallisessa oikeudessa säädettyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaan, kunhan kyseiset säännöt eivät ole epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion kansallisen oikeuden soveltamisalaan kuuluvia tilanteita, eivätkä ne ole sellaisia, että unionin oikeudessa tunnustettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa. Tästä ilmenee, että kansallinen tuomioistuin voi lähtökohtaisesti hankkia edelleen tietoja riidan kohteen arvosta sen kansallisessa oikeudessa säädettyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaan kehottamalla muun muassa hakijaa täydentämään eurooppalaista maksamismääräystä koskevaa hakemusta siten, että siinä ilmoitetaan riidan kohteen arvo kansallisena rahayksikkönä, jotta oikeudenkäyntimaksun määrä olisi mahdollista laskea, kunhan oikeudenkäyntimaksun määrittämiseen liittyvät prosessuaaliset vaatimukset eivät johda eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn kohtuuttomaan pitkittymiseen eivätkä tällaista määräystä koskevan hakemuksen hylkäämiseen. (ks. 33, 35 ja 36 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn käyttöönotosta annetun asetuksen N:o 1896/2006 4 artiklaa ja 7 artiklan 2 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että hakija vaatii eurooppalaista maksamismääräystä koskevan hakemuksen yhteydessä korkoa koron erääntymispäivän ja pääoman maksamispäivän väliseltä ajalta. Yhtäältä näet asetuksen N:o 1896/2006 4 artiklassa tarkoitettuja ”rahamääräisten saatavien” suuruutta ja erääntymistä koskevia edellytyksiä ei sovelleta korkoihin. Toisaalta saman asetuksen 7 artiklan 2 kohdan c alakohdassa ei edellytetä ilmoittamaan maksamismääräystä koskevassa hakemuksessa koron täsmällistä määrää eikä siinä täsmennetä myöskään päivää, johon saakka kyseistä korkoa voidaan vaatia. Sellainen mainitun 7 artiklan 2 kohdan c alakohdan tulkinta, jonka mukaan pääoman maksamispäivään saakka kertynyttä korkoa ei ole mahdollista vaatia, saattaisi pidentää ja monimutkaistaa eurooppalaista maksamismääräysmenettelyä ja lisätä siihen liittyviä kustannuksia, eikä se näin ollen vastaa asetuksen tavoitetta, jona on muun muassa ottaa käyttöön yksinkertainen, nopea ja tehokas riidattomien rahamääräisten saatavien perintämenettely ja tämän lisäksi myös vähentää tällaiseen menettelyyn liittyviä kuluja. (ks. 40, 41, 42–44, 46 ja 53 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 50 kohta)