YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kolmas jaosto)

13 päivänä heinäkuuta 1995

Asia T-557/93

Lars Bo Rasmussen

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Henkilöstö — Arviointi — Arviointikertomus — Myöhäinen laatiminen — Ylennys — Virheellinen menettely”

Täydellinen teksti ranskankielellä II-603

Aihe:

Sellaisen komission päätöksen kumoaminen, jolla komissio on jättänyt kantajan ylentämättä palkkaluokkaan A 4 vuonna 1992 ja jolla komissio on ylentänyt kaikki hallinnollisissa ilmoituksissa nro 770 julkaistussa luettelossa olevat virkamiehet.

Lopputulos:

Kantajan ylentämättä jättämistä koskevan päätöksen kumoaminen ja kanteen hylkääminen muilta osin.

Tuomion lyhennelmä

Oltuaan käännösyksikön palveluksessa vuodesta 1989 vuoteen 1991 kantaja, joka on palkkaluokkaan A 5 kuuluva johtava hallintovirkamies, toimii työllisyydestä, työmarkkinasuhteista ja sosiaalisasioista vastaavan pääosaston V osastolla E ”terveys ja turvallisuus”.

Kantaja allekirjoitti jakson 1989/1991 kattavan arviointikertomuksen, joka toimitettiin hänelle 29.6.1992 ja jonka pääosastolla V toimiva kantajan esimies allekirjoitti mutta jota kantajan aikaisempi käännösyksikössä toimiva esimies ei ollut allekirjoittanut.

Kantaja allekirjoitti 13.10.1992 varauksetta jaksoa 1989/1991 koskevan arviointikertomuksensa, jonka hänen arvioijansa oli laatinut kuultuaan kantajan aikaisempaa lähintä esimiestä käännösyksikössä. Analyyttinen arviointi oli tuntuvasti huonompi kuin 29.6.1992 toimitetussa asiakirjassa esitetty arviointi.

Kantajan nimeä ei mainittu myöhemmin julkaistussa luettelossa vuoden 1992 ylennyskierroksella palkkaluokkaan A 4 ylennettävistä virkamiehistä.

Ylennystä tavoittelevien ehdokkaiden ansioiden vertailua koskevan menettelyn virheellisyyttä koskevan perusteen ensimmäinen osa

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkää perusteen ensimmäisen osan, jonka mukaan komissio olisi henkilöstösääntöjen 45 artiklan vastaisesti rajoittanut ylennystä tavoittelevien ehdokkaiden ansioita koskevan vertailunsa ainoastaan pääosaston V virkamiehiin, jotka tavoittelivat ylennystä palkkaluokkaan A 4, sen sijaan että se olisi vertaillut kaikkien palkkaluokkaan A 4 ylennystä tavoittelevien virkamiesten ansioita (17 ja 23 kohta).

Itse asiassa nimittävällä viranomaisella on tässä vertailussa laaja harkintavalta ja tätä koskeva yhteisöjen tuomioistuinten valvonta rajoittuu sen varmistamiseen, että hallintoviranomainen on pysynyt kohtuullisissa rajoissa ja ettei se ole käyttänyt toimivaltaansa ilmeisen väärin (19 kohta).

Viittaukset: asia 324/85, Bouteillerv. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 4.2.1987 (Kok. 1987, s. 529); asia T-18/93, Marcato v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 26.10.1994 (Kok. H. 1994, s. II-681, 45 kohta).

Nimittävän viranomaisen on ylennysmenettelyssä tehtävä valintansa arviointikertomusten ja ylennyskelpoisten ehdokkaiden ansioiden vertailun perusteella. Tätä tarkoitusta varten sillä on sääntömääräinen toimivalta tehdä tällainen vertailu tarkoituksenmukaisimmaksi katsomaansa menettelyä tai menetelmää noudattaen (20 kohta).

Viittaukset: asia 62/75, De Wind v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 1.7.1976 (Kok. 1976, s. 1167, 17 kohta); asia T-53/91, Mérgen v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 10.7.1992 (Kok. 1992, s. II-2041, 30 kohta).

Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että tutkittaessa ennakolta ylennyskelpoisten virkamiesten hakemuksia kullakin komission pääosastolla, jonka alaisuudessa he toimivat, henkilöstösääntöjen 45 artiklassa tarkoitettua ehdokkaiden ansioiden kattavaa vertailua ei voida jättää tekemättä, vaan sitä vastoin hyvän hallinnon periaate edellyttää sitä (21 kohta).

Viittaukset: asia T-76/92, Tsirimokos v. parlamentti, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 30.11.1993 (Kok. 1993, s. II-1281, 16 kohta); asia T-78/92, Perakis v. parlamentti, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 30.11.1993 (Kok. 1993, s. II-1299,14 kohta).

Pääjohtajan osallistuminen ylennysmenettelyyn on tarpeen kahdesta syystä, nimittäin siksi, että yhtäältä menettelyssä otetaan huomioon hänen pääosastonsa erityispiirteet, jotka hän tuntee eri esimiesten kanssa käymiensä neuvottelujen kautta, ja toisaalta siksi, että eri arvioijien laatimia ylennyskelpoisten virkamiesten arviointikertomuksia tarkastellaan yhtenäisesti (22 kohta).

Viittaukset: edellä mainittu asia Mergen v. komissio.

Perusteen toinen osa: arviointikertomuksen puuttuminen vuoden 1992 ylennysmenettelyssä

Sitä vastoin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyy kantajan perustelut siitä, että komissio ei ole voinut vertailla palkkaluokkaan A 4 ylennystä tavoittelevien virkamiesten ansioita, koska jaksoa 1989/1991 koskevaa kantajan arviointikertomusta ei ollut tehty, kun pääosaston V ylennysehdotukset julkaistiin kesäkuussa 1992 (50 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa aluksi, että arviointikertomus on pakollisesti laadittava hyvän hallinnon toteuttamiseksi ja yhteisön palvelusyksiköiden järkiperäistämiseksi sekä virkamiesten etujen turvaamiseksi. Arviointikertomus on välttämätön tekijä arvioinnissa joka kerta, kun virkamiehen uraa harkitaan esimiestasolla (30 kohta).

Viittaukset: asia 61/76, Geist v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 14.7.1977 (Kok. 1977, s. 1419,44 kohta);asia263/81, List v. komissio, yhteisöjentuomioistuin27.1.1983(Kok. 1983, s. 103); asia C-68/91 P, Moritz v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 17.12.1992 (Kok. 1992, s. I-6849, 16 kohta); asia T-25/92, Vela Palacios v. talous- ja sosiaalikomitea, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 3.3.1993 (Kok 1993, s. H-201,43 kohta).

Vaikka ylennysmenettely olisi virheellinen sillä perusteella, että nimittävä viranomainen ei ole voinut vertailla ehdokkaiden ansioita, koska yhden tai usean ehdokkaan arviointikertomukset on toimielimestä johtuvasta syystä laadittu huomattavan myöhään, ei kuitenkaan edellytetä toisaalta sitä, että kaikkien ehdokkaiden arviointikertomukset olisivat täysin samassa vaiheessa ylennyspäätöstä tehtäessä, eikä toisaalta sitä, että nimittävä viranomainen lykkäisi päätöksentekoa, jollei jonkun ehdokkaan viimeisintä arviointikertomusta ole vielä laadittu. Toisaalta ylennyspäätöksen kumoamiseksi ei riitä ehdokkaan henkilökohtaisen asiakirjakansion virheellisyys tai puutteellisuus, paitsi jos osoitetaan, että tällä seikalla on voinut olla ratkaiseva vaikutus ylennysmenettelyssä. Nimittävä viranomainen ei myöskään ole velvollinen lykkäämään ylennyspäätöksen tekoa, vaan se voi pyrkiä muilla keinoin korjaamaan arviointikertomuksen puuttumisen. Poikkeuksellisissa olosuhteissa arviointikertomuksen puuttuminen voidaan korjata muilla virkamiehen ansioita koskevilla tiedoilla (31 ja 32 kohta).

Viittaukset: asia 86/77, Dittcrichv. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 12.10.1978 (Kok. 1978, s. 1855, 18 ja 19 kohta); asia 7/86, Vincent v. parlamentti, yhteisöjen tuomioistuin 10.6.1987 (Kok. 1987, s. 2473); edellä mainitut asiat Moritz v. komissio ja Vela Palacios v. talous- ja sosiaalikomitea.

Lopuksi silloin, kun on olemassa riittävän yhtäpitäviä todisteita siitä, ettei hakemuksia ole todellisuudessa verrattu, vastaajana olevan toimielimen asiana on objektiivisilla seikoilla, jotka voivat joutua laillisuusvalvonnan kohteeksi, näyttää toteen, että se on kunnioittanut ylennystä tavoitteleville virkamiehille henkilöstösääntöjen 45 artiklassa myönnettyjä takeita, ja että se on tehnyt mainitun vertailun (33 kohta).

Viittaukset: asia T-25/90, Schönherr v. talous- ja sosiaalikomitea, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 30.1.1992 (Kok. 1992, s. II-63,25 kohta).

Käsiteltävänä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että 29.6.1992 kantajalle toimitettua asiakirjaa, jonka oli allekirjoittanut V.E.5-yksikön päällikkö, jonka alaisuudessa kantaja on työskennellyt vasta vuodesta 1991 alkaen, ei missään tapauksessa voida pitää sovellettavien määräysten mukaisena arviointikertomuksena, koska yksikön päällikkö ei ollut ”ratione temporis” toimivaltainen arvioija (37 kohta).

Tästä seuraa toisaalta, että kesäkuussa 1992 pääosaston V ylennysehdotusţen julkaisuun päättyneen ylennysmenettelyn ratkaisevassa vaiheessa kantajan henkilökohtaiseen asiakirjakansioon ei sisältynyt minkäänlaista jaksoa 1989/1991 koskevaa arviointikertomusta (38 kohta).

Komissio ei kuitenkaan ole millään tavalla täsmentänyt seikkoja, joita se on mahdollisesti käyttänyt perusteena tämän arviointikertomuksen asemesta, kun se on riidanalaisessa ylennysmenettelyssä verrannut ylennystä tavoittelevien ehdokkaiden, erityisesti kantajan, ansioita. Komissio ei myöskään ole väittänyt käyttäneensä perusteenaan muita seikkoja kuin arviointikertomuksia. Asiakirja-aineistosta ei myöskään ilmene, että komissio olisi pätevästi tutkinut kantajan tilanteen uudelleen sen jälkeen, kun arviointikertomus oli laadittu lokakuussa 1992, eikä komissio ole tätä väittänytkään (40 ja 41 kohta).

Kuten kantaja on väittänyt, näyttää siis siltä, että komissio on voinut ratkaista kantajan ylennyshakemuksen palkkaluokkaan A 4 ainoastaan aikaisemman, arviointijaksoa 1987/1989 koskevan arviointikertomuksen perusteella, mitä komissio ei ole pätevästi kiistänytkään; tässä kertomuksessa pelkästään toistettiin arviointijaksoa 1985/1987 koskeva kertomus. Koska viimeksi mainittu kertomus oli laadittu kantajan ollessa palkkaluokkaan A 6 kuuluva hallintovirkamies, vaikuttaa siltä, että palkkaluokkaan A 4 ylennystä hakeneiden ehdokkaiden ansioiden vertailuajankohtana asianomaisen henkilön henkilökohtainen asiakirjakansio ei sisältänyt minkäänlaista kertomusta, joka olisi perustunut kantajan työsuorituksiin palkkaluokkaan A 5 kuuluvana johtavana hallintovirkamiehenä (44 kohta).

Ottaen huomioon, että arviointijaksoa 1989/1991 koskeva arviointikertomus on välttämättäkin vaikuttanut ratkaisevasti ylennysmenettelyyn — kuten kantaja väittää ja minkä komissio myöntää — rajoitettu sekakomitea, ylennyskomitea tai nimittävä viranomainen eivät ole voineet todellisuudessa asianmukaisesti vertailla kantajan ansioita muiden sellaisten virkamiesten ansioihin, jotka tavoittelivat ylennystä palkkaluokkaan A 4 (45 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkää komission väitteet siitä, että kantajan arviointi lokakuun 1992 arviointikertomuksessa oli joka tapauksessa selvästi huonompi kuin muiden ylennettyjen virkamiesten ja että tästä syystä, vaikka ylennyskomitea ja nimittävä viranomainen olisivat tunteneet tämän kertomuksen ylennysmenettelyn ratkaisevassa vaiheessa, kantajaa ei missään tapauksessa olisi kirjattu niiden virkamiesten luetteloon, jotka katsottiin parhaiten ansioituneiksi palkkaluokkaan A 4 ylennystä varten (48 kohta).

Itse asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että sen jälkeen kun ylennyskomitealle ja nimittävälle viranomaiselle oli annettu mahdollisuus tutustua 13.10.1992 päivättyyn arviointikertomukseen, näiden tehtävänä oli sen perusteella tutkia uudelleen kantajan ylennyshakemus, muutoin sen päätöksen laillisuus, jolla kantaja on jätetty sen luettelon ulkopuolelle, jossa mainitaan palkkaluokkaan A 4 ylennystä varten parhaiten ansioituneet pääosaston V virkamiehet, riippuisi sellaisen arviointikertomuksen sisällöstä, joka oli laadittu useita kuukausia myöhemmin, mitä ei missään tapauksessa voida hyväksyä (49 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumoaa siten komission päätöksen jättää kantaja ylentämättä, mutta hylkää sen komission päätöksen kumoamisvaatimuksen, jolla kaikki julkaistuun luetteloon kirjatut virkamiehet oli ylennetty palkkaluokkaan A 4. Itse asiassa tässä tapauksessa tällaisen vaatimuksen hyväksyminen olisi liiallinen sanktio todetusta virheestä, kun otetaan huomioon, että komissio on ilmoittanut, ettei ole minkäänlaista hallinnollista tai taloudellista estettä sille, että ylennyskomitea tutkii uudelleen kantajan ansiot vuoden 1992 ylennyksiä varten (51-54 kohta)

Viittaukset: asia T-24/79, Oberthür v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 5.6.1980 (Kok. 1980, s. 1743, 13 kohta).

Ratkaisu:

1) Komission päätös jättää kantaja ylentämättä palkkaluokkaan A 4 vuoden 1992 ylennysjaksolla kumotaan.