Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Léger 24 päivänä lokakuuta 2002. - T. Port GmbH & Co. KG vastaan Euroopan yhteisöjen komissio. - Muutoksenhaku - Banaanit - Yhteinen markkinajärjestely - Asetus N:o478/95 - Vientitodistusjärjestelmä - Vahingonkorvauskanne - Vahingon ja syyyhteyden osoittaminen. - Asia C-122/01 P.



Oikeustapauskokoelma 2003 sivu I-04261



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1. T. Port GmbH & Co. KG on tehnyt nyt esillä olevan valituksen Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 1.2.2001 asiassa T. Port vastaan komissio antamasta tuomiosta. Kyseisessä tuomiossa yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kanteen, jossa valittaja vaati korvausta vahingosta, jonka se väittää sille aiheutuneen siitä syystä, että asetuksella N:o 478/95 otettiin käyttöön vientitodistusjärjestelmä.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

2. Seuraavassa on tiivistelmä oikeusriitaa koskevista oikeussäännöistä.

3. Banaanialan yhteisestä markkinajärjestelystä 13 päivänä helmikuuta 1993 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 404/93 otettiin käyttöön yhteisön ulkopuolisten maiden kanssa sovellettava yhteinen kauppajärjestely. Kyseisen asetuksen N:o 404/93 17 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään, että banaanien tuontiin yhteisöön vaaditaan tuontitodistus, jonka jäsenvaltiot myöntävät.

4. Asetuksen N:o 404/93 18 artiklan 1 kohdan alkuperäisen version mukaan muista kolmansista maista kuin Afrikan valtioista, Karibian ja Tyynen valtameren maista (AKT) peräisin olevien banaanien ja muiden kuin perinteisistä AKT-maista peräisin olevien banaanien tuonnin tariffikiintiöksi vahvistettiin vuosittain 2 miljoonaa tonnia/nettopaino. Kolmansista maista peräisin olevien banaanien tuonnista perittiin tämän kiintiön rajoissa maksu, joka oli 100 ecua tonnilta, ja muiden kuin perinteisten AKT-banaanien tuonnin oli tapahduttava tullitta.

5. Asetuksen N:o 404/93 19 artiklan 1 kohdassa säädetään tariffikiintiön jakautumisesta ja otetaan käyttöön tariffikiintiö, joka on 66,5 prosenttia sellaisten toimijoiden luokalle, jotka ovat pitäneet kaupan kolmansien maiden banaaneja ja/tai muita kuin perinteisiä AKT-banaaneja (A-luokka), 30 prosenttia sellaisten toimijoiden luokalle, jotka ovat pitäneet kaupan yhteisön banaaneja ja/tai perinteisiä AKT-banaaneja (B-luokka), ja 3,5 prosenttia sellaisten yhteisöön sijoittautuneiden toimijoiden luokalle, jotka ovat alkaneet pitää kaupan vuodesta 1992 alkaen muita kuin yhteisön banaaneja ja/tai muita kuin perinteisiä AKT-banaaneja (C-luokka).

6. Tämä järjestelmä riitautettiin tullitariffeja ja kauppaa koskevan yleissopimuksen (GATT) yhteydessä.

7. Näin ollen maaliskuussa 1994 Euroopan yhteisöjen komissio pääsi usean Latinalaisen Amerikan maan eli Costa Rican tasavallan, Kolumbian tasavallan, Nicaraguan tasavallan ja Venezuelan tasavallan kanssa sopimukseen, joka tehtiin niin sanotun banaanien puitesopimuksen muodossa. Kyseisessä sopimuksessa vahvistetaan peruskokonaistariffikiintiöksi 2 100 000 tonnia vuodeksi 1994 ja 2 200 000 tonnia vuodeksi 1995 ja sitä seuraaviksi vuosiksi ja määrätään ne prosenttimääräiset osuudet, jotka Kolumbialle, Costa Ricalle, Nicaragualle ja Venezuelalle myönnetään tästä kiintiöstä.

8. Puitesopimuksen 6 kohdassa määrätään, että nämä maat "voivat myöntää erityisiä vientitodistuksia määrälle, joka voi olla enintään 70 prosenttia niiden kiintiöstä" ja että "nämä todistukset [ovat] ennakkoedellytys sille, että yhteisö myöntää tuontitodistuksia banaaneille, joita luokkaan A ja luokkaan C kuuluvat toimijat tuovat näistä valtioista". Puitesopimuksen 7 kohdassa vahvistetaan lisäksi kiintiön osalta tullin suuruudeksi 75 ecua tonnilta.

9. Neuvosto hyväksyi 22.12.1994 yhteisön puolesta kyseisen puitesopimuksen. Komissio antoi 1.3.1995 asetuksen N:o 478/95, jossa säädetään kyseisen sopimuksen täytäntöönpanemiseksi tarpeellisista toimenpiteistä. Kyseisen asetuksen 3 artiklan 2 kohdassa säädetään, että Costa Ricasta, Kolumbiasta tai Nicaraguasta peräisin olevan tavaran osalta A- ja C-luokkien tuontitodistushakemuksen liitteenä on oltava edellä mainittujen maiden toimivaltaisten viranomaisten myöntämä vientitodistus.

10. Yhteisöjen tuomioistuin on 10.3.1998 kumonnut osittain päätöksen 94/800/EY sillä perusteella, että kun B-luokkaan kuuluvat toimijat vapautettiin vientitodistusjärjestelmästä, kyseisellä päätöksellä loukattiin EY:n perustamissopimuksen 40 artiklan 3 kohdassa (josta on muutettuna tullut EY 34 artiklan 2 kohta) määrättyä syrjinnän vastaista periaatetta. Yhteisöjen tuomioistuin on myöskin todennut asetuksen N:o 478/95 pätemättömäksi samoista syistä.

II Asian käsittelyn vaiheet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa

11. Kantaja nosti vahingonkorvauskanteen yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 4.1.1999 jättämällään kannekirjelmällä, joka perustui Euroopan yhteisöjen perustamissopimuksen 178 artiklaan ja 215 artiklan toiseen kohtaan (joista on tullut EY 235 artikla ja EY 288 artiklan toinen kohta).

12. A-luokkaan kuuluvana toimijana kantaja vaati korvausta vahingosta, jonka se väittää sille aiheutuneen siitä syystä, että asetuksessa N:o 478/95 säädettiin velvollisuus hankkia tuontitodistus Costa Ricasta peräisin olevien banaanien maahantuontia ja myyntiä varten.

13. Kantaja vaati, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin velvoittaa yhteisön suorittamaan sille vahingonkorvausta toisaalta 828 337,10 Saksan markkaa (DEM) eli summan, joka kantajan oli täytynyt maksaa tältä edellytetyistä vientitodistuksista, ja toisaalta vahingonkorvausta yhteensä 126 356,80 DEM eli summan, joka vastaa sille kyseisten vientitodistusten ostamisen rahoittamisesta aiheutuneita kustannuksia.

III Valituksenalainen tuomio

14. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kanteen valituksenalaisessa tuomiossa seuraavilla perusteilla:

"42 Yhteisö on vastuussa EY:n perustamissopimuksen 215 artiklan toisen kohdan - - mukaisesti ainoastaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: yhteisön toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on todella syntynyt ja yhteisön toimielimen toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys - -

43 Nyt käsiteltävässä asiassa on aiheellista tarkastella niitä edellytyksiä, jotka koskevat vahingon todellisuutta ja syy-yhteyden olemassaoloa.

- -

55 On aiheellista tuoda esiin, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sen asianosaisen, joka vaatii yhteisöltä vahingonkorvausta, tehtävänä on esittää riittävät todisteet siitä, että vahinko, johon hän vetoaa, on aiheutunut, tai näyttää toteen vahingon laajuus - -

56 Nyt käsiteltävässä asiassa väitetty vahinko koostuu kahdesta osatekijästä. Näistä ensimmäinen koskee Costa Ricasta peräisin olevien banaanien vientitodistuksista kantajalle aiheutuneita hankkimiskuluja. Toiseksi kyse on lainankoroista, jotka kantaja on suorittanut vientitodistusten hankkimista varten pankista nostamistaan rahasummista sille myönnetyn lainajärjestelyn yhteydessä.

57 Vahingon ensimmäisen osatekijän osalta kantaja esittää virallisesti hyväksytyn tilintarkastajan todistuksen, jossa tämä ilmoittaa, että ([kantaja on] vuosina 1996-1998 suorittanut 828 337,10 Saksan markkaa hankkiakseen vientitodistuksia Costa Ricasta peräisin oleville banaaneille). Kantajan istunnossa esittämistä asiakirjoista ja ilmoituksista käy ilmi, että kantaja arvioi tässä todistuksessa mainittujen kulujen sellaisenaan vastaavan vahinkoa, joka sille on aiheutunut, ja että kantajan mukaan ei ole tarpeen tarkastella, mitä vaikutuksia näillä kuluilla on käytännössä ollut kantajan vastaavien liiketoimien kannattavuuteen. Kantajan ei mielestään näin ollen tarvitse esittää täsmennyksiä tai täydentävää näyttöä.

58 Tällaista lähestymistapaa ei voida hyväksyä monestakaan syystä.

59 Edellä mainitussa todistuksessa ei ensinnäkään esitetä mitään sellaista seikkaa, jonka avulla voitaisiin varmistaa, että kyseinen summa todella vastaa vientitodistusten hankkimisesta aiheutuneita kuluja.

60 Vaikka toiseksi oletettaisiinkin, että kyseinen rahamäärä olisi kiistatta oikea, ei ole mitenkään osoitettu, että kantaja itse olisi tosiasiassa käyttänyt kaikki kyseisellä summalla hankitut vientitodistukset tuodakseen banaaneja yhteisöön. Tällainen näyttö on kuitenkin välttämätöntä, koska tietyn toimijan hallussa olevat vientitodistukset voidaan käytännössä myydä toiselle toimijalle tai vaihtaa tuontitodistuksiin, minkä komissiokin on todennut ja mitä kantaja ei ole kiistänyt.

61 Kantajan vastauskirjelmän liitteenä olevat kaksi virallisesti hyväksytyn tilintarkastajan todistusta eivät ole tässä yhteydessä riittäviä. Niissä tyydytään vain selvittämään, että kantaja on maksanut vuonna 1996 yhteensä 767 225,38 DEM, vuonna 1997 yhteensä 489 029,36 DEM ja vuonna 1998 yhteensä 1 419,11 DEM (tuontitulleina Costa Ricasta peräisin olevista banaaneista). Koska ei ole lainkaan ilmoitettu, kuinka suuria banaanimääriä nämä kokonaismäärät käsittävät, mitä banaanimääriä edellä mainitut 828 337,10 DEM vastaavat tai minkälaisia parametreja virallisesti hyväksytty tilintarkastaja on käyttänyt päästäkseen näihin summiin, ei voida riittävällä varmuudella todeta, että Costa Ricasta peräisin olevien ja kantajan yhteisöön vuosina 1996-1998 tuomien banaanien määrät vastaavat banaanimääriä, joiden osalta kantaja on saanut kyseisessä maassa vientitodistuksia. Ei myöskään ole mitenkään poissuljettua, että osa kantajan suorittamista tuontitulleista koskisi yhteisöön B-luokkaa koskevien tuontitodistusten perusteella tuotuja banaaneja, joiden osalta vientitodistusta ei ole vaadittu. Yhdessä edellä mainitussa todistuksessa sitä paitsi mainitaan, että kantaja on hankkinut (ylimääräisiä todistuksia Costa Ricasta tuomistaan banaaneista) täsmentämättä luokkaa, jota todistukset koskevat.

62 Kantajan olisi pitänyt huolehtia siitä, että se olisi toimittanut tietoja kaikista näistä seikoista, varsinkin siitä syystä, että komissio on sekä vastineessaan että vastauskirjelmässään nimenomaisesti kiinnittänyt kantajan huomion siihen seikkaan, että tiedot ovat välttämättömiä väitetyn vahingon syntymisen ja laajuuden osoittamiseksi. Komission toteamuksista huolimatta kantaja on tietoisesti jättänyt ilmoittamatta nämä tiedot, minkä se on myöntänytkin istunnossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämään kysymykseen antamassaan vastauksessa.

63 Kolmanneksi, vaikka kantaja olisikin käyttänyt kaikki hankkimansa vientitodistukset itse, sen tapaa määrittää vahinko siten, että vahingon suuruus vastaa aiheutuneita kuluja, ei voida hyväksyä.

64 Ei ensinnäkään ole poissuljettua, että kantaja on siirtänyt vientitodistusten hankkimisesta aiheutuneet kulut osittain tai jopa kokonaan soveltamiinsa myyntihintoihin, kuten komissiokin toteaa. Tämä mahdollisuus on täysin olemassa, varsinkin kun ne banaanimäärät, joiden tuonti yhteisöön edellytti vientitodistusten esittämistä, kattoivat huomattavan osan tariffikiintiöstä.

65 Kantaja ei ole saattanut kyseenalaiseksi mahdollisuutta tällaisesta siirtämisestä eikä se ole myöskään kiistänyt toimineensa näin. Kantaja on tyytynyt riitauttamaan asian sillä perusteella, että komissio on esittänyt kyseisen väitteen ensi kertaa vasta istunnossa, minkä vuoksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei kantajan mukaan voi ottaa väitettä huomioon. Tätä vastaväitettä ei kuitenkaan voida hyväksyä, koska komissio on kirjelmissään tuonut nimenomaisesti esiin sen, kuinka välttämätöntä on saada tietoja kuluista, jotka liittyvät vientitodistusjärjestelmään ja ehtoihin, joita kyseiseen banaanien tuontiin on sovellettu. Koska kantaja on tietoisesti halunnut noudattaa erityisen niukkaa todistelutapaa, komissiota ei luonnollisestikaan voida arvostella siitä, että se on täsmentänyt jo esittämäänsä kritiikkiä istunnossa.

66 Toiseksi komission väite, jonka mukaan haittaa, joka A- ja C-luokkaan kuuluville toimijoille aiheutuu velvollisuudesta hankkia vientitodistuksia, kompensoivat ainakin osittain kaksi muuta samanaikaista toimenpidettä, joista puitesopimuksessa on sovittu, eli tariffikiintiön kasvattaminen 200 000 tonniin ja kolmansista maista peräisin olevien banaanien tuontiin sovellettava tullien 25 ecun vähennys tonnia kohden, ei vaikuta perusteettomalta. Nämä toimenpiteet ovat tietysti hyödyttäneet myös B-luokkaan kuuluvia toimijoita, koska tietty osuus tariffikiintiöstä on varattu niille. Ne ovat kuitenkin hyötyneet tästä hyvin rajallisesti, sillä niiden osuus on ollut vain 30 prosenttia, kun taas A- ja C-luokkaan kuuluvien toimijoiden osuus on ollut 70 prosenttia.

67 Edellä esitetyn perusteella voidaan todeta, että vaikka pidettäisiin toteennäytettynä, että toimijalle olisi aiheutunut ylimääräisiä kuluja liiketoiminnassaan, tämä ei yksistään riitä osoittamaan, että toimija olisi kärsinyt näiden kulujen määrää vastaavan tappion. Nyt käsiteltävässä asiassa kantaja, joka on tietoisesti rajannut vaatimuksensa koskemaan pelkästään sitä seikkaa, että sille on aiheutunut tietyt kustannukset, ei näin ollen ole näyttänyt oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen tosiasiallisesti kärsimäänsä vahinkoa."

15. Valituksenalaisen tuomion 68-74 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tutkinut valittajan väitetyn vahingon toiseen osatekijään liittyvää vaatimusta (eli vientitodistusten oston rahoitukseen liittyviä kuluja). Tuomioistuin totesi, että kantajan tässä tarkoituksessa esittämä näyttö ei ollut riittävä.

16. Valituksenalaisen tuomion 76-80 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi lisäksi, että kantaja ei ollut esittänyt riittävää näyttöä sen toiminnan, josta komissiota moititaan, ja väitetyn vahingon välisestä tosiasiallisesta syy-yhteydestä.

17. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi vahingonkorvauskanteen.

IV Muutoksenhaku

18. Valittaja on hakenut muutosta valituksenalaiseen tuomioon yhteisöjen tuomioistuimeen 19.3.20019 jättämällään valituksella. Se vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion osittain ja että yhteisö tuomitaan maksamaan valittajalle 828 337,10 DEM:n suuruinen summa.

19. Valituksensa tueksi valittaja esittää viisi kumoamisperustetta:

- vahinkokäsitteen määrittämisessä tapahtunut oikeudellinen virhe

- saatavien etujen kautta syntyvää kompensaatiota (compensatio lucri cum damno) koskevan periaatteen loukkaaminen

- perusteluvelvollisuuden rikkominen

- valittajan vientitodistusten käyttöä koskevien perustelujen arvioinnissa tapahtunut oikeudellinen virhe ja

- toimielinten lainvastaisen toiminnan ja aiheutuneen vahingon välisen syy-yhteyden tarkastelussa tapahtunut oikeudellinen virhe.

20. Tarkastelen näitä eri perusteita siinä järjestyksessä kuin ne on esitetty. Kahta ensimmäistä perustetta tarkastellaan yhdessä, koska ne molemmat koskevat valituksenalaisen tuomion 63-67 kohdassa esitettyjä perusteluja.

A Kaksi ensimmäistä valitusperustetta

21. Ensimmäisessä valitusperusteessaan valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se totesi, että valittaja on voinut siirtää vientitodistusten hinnan banaanien myyntihintaan. Valittajan mukaan vahingon siirtämistä koskeva kysymys on merkityksetön vahingon laajuuden määrittämisen kannalta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt todeta, että vahinko vastasi riidanalaisten vientitodistusten hintaa.

22. Toisessa valitusperusteessaan valittaja moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se totesi joidenkin puitesopimuksen toimenpiteiden (eli tariffikiintiön kasvattaminen ja tullien vähennys) kompensoineen sen haitan, joka vientitodistusten hankintavelvollisuudesta on aiheutunut. Valittajan mukaan periaatetta, jonka mukaan saatavien etujen kautta syntyy kompensaatio (compensatio lucri cum damno), sovelletaan ainoastaan silloin, kun syntynyt etu ja vahinko perustuvat saman oikeuden loukkaamiseen. Nyt käsiteltävässä asiassa kiintiön kasvattaminen ja tullien vähennys eivät loukkaa mitään oikeutta.

23. On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisöjen tuomioistuin hylkää heti väitteet, jotka kohdistuvat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin toissijaisiin tai ylimääräisiin perusteluihin. Yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio perustuu muihin kuin ensisijaisiin perusteluihin, valituksenalaista tuomiota ei voida kumota tällaisten väitteiden nojalla ja näin ollen kyseiset väitteet ovat tehottomia.

24. Nyt käsiteltävässä asiassa kahdella ensimmäisellä valitusperusteella pyritään nimenomaan kiistämään sellainen perustelu, joka on toissijainen valituksenalaisen tuomion 59-62 kohdassa esitettyyn perusteluun nähden.

25. Valituksenalaisen tuomion 58-67 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tarkastellut valittajan väitetyn vahingon ensimmäiseen osatekijään liittyviä perusteita eli 828 337,10 DEM:n summaa. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on esittänyt seikkoja, jotka on eritelty kahteen ryhmään.

26. Ensimmäiseen ryhmään kuuluvat seikat koskevat valittajan esittämän näytön todistusarvoa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut tuomion 59-62 kohdassa, että valittaja ei ollut esittänyt todellista näyttöä sille aiheutuneesta vahingosta seuraavista syistä: 1) valittajan virallisesti hyväksytyn tilintarkastajan todistukset eivät olleet riittäviä 2) eikä valittaja ollut näyttänyt toteen, että se oli käyttänyt vientitodistukset itse.

27. Toiseen ryhmään kuuluvat seikat koskevat vahingon määritelmää. Valituksenalaisen tuomion 63-67 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, että jos "oletettaisiin, että [828 337,10 DEM:n suuruinen summa] olisi kiistatta oikea" ja vaikka "kantaja olisikin käyttänyt kaikki vientitodistukset itse", vahinko ei voi vastata mainittujen todistusten hintaa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin onkin todennut, että kantaja saattoi siirtää todistusten hinnan banaanien myyntihintaan ja että tietyt puitesopimuksen toimenpiteet olivat kompensoineet sen haitan, joka riidanalaisten todistusten ostovelvollisuudesta aiheutui.

28. Edellä esitetyistä seikoista seuraa, että vahingon määritelmään liittyvä perustelu (valituksenalaisen tuomion 63-67 kohta) on toissijainen suhteessa perusteluun, joka koskee valittajan esittämää näyttöä (valituksenalaisen tuomion 59-62 kohta). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustanut tämän arvioinnin olettamukseen - jonka se on nimenomaisesti hylännyt - jonka mukaan valittaja olisi riittävästi näyttänyt toteen sille aiheutuneen vahingon.

29. Näin ollen katson, että kaksi ensimmäistä valitusperustetta ovat tehottomia. Ne eivät voi johtaa valituksenalaisen tuomion kumoamiseen, koska jotta näin voitaisiin menetellä, valittajan olisi joka tapauksessa osoitettava, että sen esittämään näyttöön liittyvä perustelu (valituksenalaisen tuomion 59-62 kohta) on virheellinen.

30. Ehdotan siis yhteisöjen tuomioistuimelle, että se hylkää nämä kaksi valitusperustetta.

B Kolmas valitusperuste

31. Kolmannessa valitusperusteessaan valittaja väittää, että valituksenalainen tuomio ei ole riittävästi perusteltu. Valittaja korostaa, että mainitun tuomion 59 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hylännyt valittajan virallisesti hyväksytyn tilintarkastajan antaman ensimmäisen todistuksen selittämättä kuitenkaan, miltä osin tämä todiste ei ole riittävä näyttö sille aiheutuneesta todellisesta vahingosta.

32. On muistettava, että osoittaakseen sille aiheutuneen vahingon kantaja oli esittänyt ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle kolme todistusta. Ensimmäinen todistus oli kannekirjelmän liitteenä, ja siinä ilmoitettiin, että "[kantaja o[li] vuosina 1996-1998 suorittanut 828 337,10 Saksan markkaa hankkiakseen vientitodistuksia Costa Ricasta peräisin oleville banaaneille". Kaksi muuta todistusta olivat vastauskirjelmän liitteenä, ja niissä korostettiin, että kantaja oli maksanut vuonna 1996 yhteensä 767 225,38 DEM, vuonna 1997 yhteensä 489 029,36 DEM ja vuonna 1998 yhteensä 1 419,11 DEM "tuontitulleina Costa Ricasta peräisin olevista banaaneista".

33. Toisin kuin valittaja väittää, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on esittänyt syyt, joiden perusteella nämä kolme todistusta eivät ole omiaan näyttämään toteen väitettyä vahinkoa.

34. Valituksenalaisen tuomion 61 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ilmoittikin, että "[k]oska ei ole lainkaan ilmoitettu, kuinka suuria banaanimääriä [767 225,38 DEM:n, 489 029,36 DEM:n ja 1 419,11 DEM:n] suuruiset kokonaismäärät käsittävät, mitä banaanimääriä mainitut 828 337,10 DEM vastaavat tai minkälaisia parametreja virallisesti hyväksytty tilintarkastaja on käyttänyt päästäkseen näihin summiin, ei voida riittävällä varmuudella todeta, että Costa Ricasta peräisin olevien ja kantajan yhteisöön vuosina 1996-1998 tuomien banaanien määrät vastaavat banaanimäärää, joiden osalta kantaja on saanut kyseisessä maassa vientitodistuksia".

35. Valituksenalaisen tuomion 62 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lisäsi, että "[k]antajan olisi pitänyt huolehtia siitä, että se olisi toimittanut tietoja kaikista näistä seikoista, varsinkin siitä syystä, että komissio - - on nimenomaisesti kiinnittänyt kantajan huomion siihen seikkaan, että tiedot ovat välttämättömiä väitetyn vahingon syntymisen ja laajuuden osoittamiseksi. Komission toteamuksista huolimatta kantaja on tietoisesti jättänyt ilmoittamatta nämä tiedot, minkä se on myöntänytkin istunnossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämään kysymykseen antamassaan vastauksessa".

36. Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on esittänyt syyt, joiden perusteella valittajan todistuksella ei ole riittävää todistearvoa. Tuomioistuimen mukaan vientitodistusten hankinnasta aiheutuneiden kulujen osoittaminen ei riittänyt vaan oli myös tarkennettava, mitä parametreja näiden kulujen laskennassa oli käytetty ja erityisesti ilmoitettava ne banaanimäärät, johon ne liittyvät.

37. Näin ollen katson, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on täyttänyt ehdottoman perusteluvelvollisuuden. Ehdotankin siis, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää kolmannen valitusperusteen.

C Neljäs valitusperuste

38. Neljäs valitusperuste koskee valituksenalaisen tuomion 60 kohtaa. Valittaja moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se totesi, ettei valittaja ollut mitenkään näyttänyt toteen käyttäneensä itse kaikki vientitodistukset, jotka vastasivat valittajan virallisesti hyväksytyn tilintarkastajan todistamaa summaa (828 337,10 DEM).

39. Valittaja katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi väärin valittajan perusteluja. Valittajan mukaan virallisesti hyväksytyn tilintarkastajan todistamat tuontitullien kaltaiset suoritukset osoittavat, että se oli todellakin käyttänyt vientitodistukset ja tuonut yhteisöön riidanalaiset banaanimäärät. Tältä osin valittaja esittää vuosia 1996, 1997 ja 1998 koskevan taulukon, jossa on ilmoitettu maahan tuodut banaanimäärät sekä vientitodistusten hankintakulut. Valittaja täsmentää, että tuodut banaanimäärät voidaan päätellä tuontitullien määrästä, jonka maksuperusteena oli käytetty tuontitullia, joka on 75 ecua tai 146,69 DEM tonnia kohti ja että todistusten hinta oli 96,61 DEM tonnia kohti.

40. On muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisöjen tuomioistuimella ei ole toimivaltaa määrittää asian tosiseikastoa eikä lähtökohtaisesti myöskään arvioida sitä selvitystä, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on asian tosiseikastoa määrittäessään tukeutunut. Silloin, kun tämä selvitys on saatu asianmukaisesti ja asian selvittämistä sekä todistustaakkaa koskevia menettelysääntöjä ja yleisiä oikeusperiaatteita on noudatettu, ainoastaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitettyjen selvitysten arvoa todisteina. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että oikeudelle toimitettu aineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tämä arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi yhteisöjen tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin.

41. Nyt käsiteltävässä asiassa valitusperusteella pyritään nimenomaisesti riitauttamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valittajan esittämää näyttöä koskeva arviointi. Valittaja väittää, että toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyistä todistuksista ilmenivät kaikki tarvittavat seikat, joiden perusteella oli mahdollista todeta, että se oli todellakin käyttänyt riidanalaiset todistukset. Valittaja ei kuitenkaan ole näyttänyt toteen eikä myöskään väittänyt, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli ottanut huomioon vääristyneellä tavalla sille esitetyt todisteet.

42. Näin ollen neljännen valitusperusteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat selvästi.

D Viides valitusperuste

43. Viimeisessä valitusperusteessaan valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen tarkastellessaan toimielinten lainvastaisen menettelyn ja aiheutuneen vahingon välistä syy-yhteyttä. Valittaja katsoo, että toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 76-80 kohdassa, se seikka, että valittaja oli tuonut Costa Ricasta peräisin olevia banaaneja puitesopimuksen mukaisesti, riitti sinänsä osoittamaan kyseisen syy-yhteyden olemassaolon.

44. On muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan, jotta sopimussuhteen ulkopuolinen yhteisön vastuu voi syntyä, tiettyjen edellytysten on täytyttävä samanaikaisesti; toiminta, josta toimielimiä syytetään, on lainvastaista, väitetty vahinko on tosiasiallisesti syntynyt ja yhteisön toimielimen toiminnan ja mainitun vahingon välillä on syy-yhteys. On myös selvää, että nämä eri edellytykset ovat kumulatiivisia niin, että jos jokin niistä ei täyty, yhteisö ei voi olla korvausvastuussa.

45. Nyt käsiteltävässä asiassa olen jo todennut, että yhtäkään neljästä valitusperusteesta, joiden tarkoituksena on osoittaa, että valittajan väittämä vahinko on tosiasiallisesti syntynyt, ei voida hyväksyä.

46. Näin ollen viides valitusperuste on tehoton. Valituksenalaista tuomiota ei voida kumota tämän valitusperusteen nojalla, koska jos oletetaan, että kyseinen valitusperuste on perusteltu, tuomion tuomiolauselma olisi joka tapauksessa perusteltu muiden valittajalle aiheutuneen vahingon puuttumiseen liittyvien perusteiden nojalla.

V Ratkaisuehdotus

47. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa T. Port GmbH & Co. KG:n korvaamaan molemmissa oikeusasteissa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.