JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

ELEANOR SHARPSTON

21 päivänä joulukuuta 2016 ( 1 )

Lausuntomenettely 2/15,

jonka Euroopan komissio on pannut vireille

”SEUT 218 artiklan 11 kohdan nojalla annettu lausunto — Euroopan unionin ja Singaporen tasavallan välisen vapaakauppasopimuksen tekeminen — Toimivallan määräytyminen Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden välillä”

Sisällys

1. Euroopan komissio pyytää SEUT 218 artiklan 11 kohdan nojalla unionin tuomioistuimelta lausuntoa Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden välisestä toimivallan määräytymisestä Euroopan unionin ja Singaporen tasavallan välisen vapaakauppasopimuksen (jäljempänä vapaakauppasopimus) ( 2 ) tekemisessä. Vapaakauppasopimuksen tekstin mukaan, sellaisena kuin komissio on sen neuvotellut, sopimus tehdään Euroopan unionin ja Singaporen tasavallan (jäljempänä Singapore) välillä jäsenvaltioiden osallistumatta siihen. Komissio pyytää unionin tuomioistuinta lausumaan siitä, onko tämä lähestymistapa oikea.

2. Komissio väittää, että Euroopan unionilla on yksinomainen toimivalta tehdä vapaakauppasopimus. Se toteaa, että suurin osa tästä sopimuksesta kuuluu SEUT 270 artiklan perusteella Euroopan unionin yhteistä kauppapolitiikkaa koskevaan toimivaltaan, joka on yksinomainen (SEUT 3 artiklan 1 kohdan e alakohta), ja että Euroopan unionin yksinomainen toimivalta tehdä sopimus muilta osin perustuu lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttyyn säädökseen, jossa sille annetaan tähän oikeus (SEUT 3 artiklan 2 kohdan mukainen ensimmäinen peruste), tai siihen, että vapaakauppasopimuksen tekeminen voi vaikuttaa yhteisiin sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta (SEUT 3 artiklan 2 kohdan mukainen kolmas peruste). Euroopan parlamentti on yleisesti samaa mieltä kuin komissio. Kaikki muut huomautuksia esittäneet osapuolet katsovat, että Euroopan unioni ei voi tehdä tätä sopimusta omin päin, koska tietyt osat vapaakauppasopimuksesta kuuluvat Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden jaettuun toimivaltaan ja jopa jäsenvaltioiden yksinomaiseen toimivaltaan. Näin ollen myös jäsenvaltioiden pitäisi olla vapaakauppasopimuksen osapuolia.

3. Vapaakauppasopimus on osa uuden sukupolven kauppa- ja investointisopimuksia, jotka on neuvoteltu tai joista neuvotellaan Euroopan unionin ja maailman muiden alueiden kauppakumppaneiden välillä. Sopimus ei ole ”homogeeninen sopimus”: se ei kata yhtä tiettyä alaa tai kysymystä, eikä sillä ole yhtä ainoaa tavoitetta. Sillä pyritään erityisesti kaupan ja investointien vapauttamiseen ja takaamaan tietyt suojanormit tavalla, jolla sovitetaan yhteen taloudelliset ja muut kuin taloudelliset tavoitteet. Vaikka vapaakauppasopimus rakennetaan Maailman kauppajärjestön (jäljempänä WTO) sopimusten ( 3 ) voimassa oleville säännöille, sillä myös laajennetaan näitä sääntöjä, ja se kattaa kysymyksiä, jotka eivät (vielä) ole osa näitä sopimuksia.

4. Jotta voidaan ratkaista, voiko Euroopan unioni tehdä vapaakauppasopimuksen ilman jäsenvaltioita, on ensin ymmärrettävä tarkoin tämän sopimuksen kattamat kysymykset ja sen tavoitteet. ( 4 ) Tämän perusteella voidaan sitten soveltaa EUT-sopimuksen eri sääntöjä, jotka koskevat toimivallan antamista Euroopan unionille ja tämän toimivallan luonnetta. Näin tehtäessä on sovellettava SEUT 3 artiklan 1 kohdassa vahvistettuja sääntöjä (nimenomaisesta yksinomaisesta toimivallasta) ennen kuin sovelletaan SEUT 3 artiklan 2 kohdassa vahvistettuja sääntöjä (implisiittisestä yksinomaisesta toimivallasta ( 5 )) ja tarvittaessa SEUT 4 artiklassa vahvistettuja sääntöjä (jaetusta toimivallasta).

Vapaakauppasopimus

5. Komissio suositteli joulukuussa 2006, että Euroopan unionin neuvosto valtuuttaa sen neuvottelemaan Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden puolesta vapaakauppasopimuksen Kaakkois-Aasian maiden liiton (jäljempänä ASEAN) maiden kanssa. Neuvosto valtuutti huhtikuussa 2007 komission aloittamaan neuvottelut. Neuvottelut alueiden välisistä sopimuksista osoittautuivat vaikeiksi, minkä vuoksi ne keskeytettiin. Komissio ehdotti tuolloin, että asianomaisten ASEAN-maiden kanssa tehtäisiin kahdenväliset vapaakauppasopimukset, joista ensimmäinen tehtäisiin Singaporen kanssa. Joulukuussa 2009 neuvosto, joka tukeutui ASEANin kanssa käytäviä neuvotteluja varten antamiinsa neuvotteluohjeisiin, valtuutti komission neuvottelemaan vapaakauppasopimuksen Singaporen kanssa. Nämä neuvottelut aloitettiin maaliskuussa 2010. Neuvosto muutti neuvotteluohjeita syyskuussa 2011 siten, että se lisäsi sijoitukset sopimuksen kattamien asioiden luetteloon. Näin tehdessään neuvosto totesi tarkoituksena olevan, että sopimuksen sijoituksia koskeva luku koskisi jaettuun toimivaltaan kuuluvia aloja, kuten portfoliosijoituksia, ( 6 ) riitojen ratkaisemista sekä omaisuutta ja pakkolunastusta.

6. Euroopan unioni (joka toimi komission välityksellä) ja Singapore parafoivat 20.9.2013 vapaakauppasopimuksen tekstin (eli hyväksyivät sen lopulliseksi) lukuun ottamatta sijoituksia koskevaa lukua. Teksti annettiin yleisön saataville samana päivänä.

7. Kun tuli selväksi, että sopimustekstin mukaan vapaakauppasopimuksen allekirjoittaisi ja tekisi Euroopan unioni ilman jäsenvaltioita, kauppapoliittinen komitea (neuvoston SEUT 207 artiklan 3 kohdan nojalla nimeämä komitea) saattoi asian helmikuussa 2014 pysyvien edustajien komitean (jäljempänä Coreper) käsiteltäväksi. Kauppapoliittinen komitea kehotti Coreperia vahvistamaan vapaakauppasopimuksen allekirjoittamista ja tekemistä koskevan menettelyn ja pyysi, että se kehottaisi komissiota Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden puolesta toimivana neuvottelijana mukauttamaan sopimustekstin tämänkaltaisen jaetun toimivallan sopimuksen luonteen mukaiseksi. Coreper totesi, että valtuuskuntien keskuudessa oli selvä yhteisymmärrys siitä, että vapaakauppasopimus pitäisi allekirjoittaa ja tehdä jaetun toimivallan sopimuksena, mikä merkitsee sitä, että sekä Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden pitäisi olla sen osapuolia.

8. Neuvottelut sijoituksia koskevasta luvusta päätettiin lokakuussa 2014. Komissio lähetti kesäkuussa 2015 kauppapoliittiselle komitealle konsolidoidun version sijoituksia koskevasta luvusta ja ilmoitti, että sopimus oli nyt kokonaisuudessaan parafoitu.

9. Vapaakauppasopimus muodostuu johdanto-osasta, 17:tä luvusta, pöytäkirjasta ja viidestä yhteisymmärrysasiakirjasta.

10. Ensimmäisessä luvussa (”Tavoitteet ja yleiset määritelmät”) todetaan, että vapaakauppasopimuksen tavoitteena on perustaa vapaakauppa-alue, joka on vuoden 1994 GATT-sopimuksen ( 7 ) XXIV artiklan ja GATS-sopimuksen ( 8 ) V artiklan mukainen, ja vapauttaa ja helpottaa kauppaa ja investointeja osapuolten välillä vapaakauppasopimuksen mukaisesti.

11. Toisen luvun (”Tavaroiden kansallinen kohtelu ja markkinoille pääsy”) alussa vahvistetaan uudelleen osapuolten velvollisuus myöntää kansallinen kohtelu ( 9 ) vuoden 1994 GATT-sopimuksen III artiklan (joka sisällytetään tällä luvulla vapaakauppasopimukseen) mukaisesti. Siinä asetetaan myös muita kuin tariffitoimenpiteitä koskevia velvoitteita. Tietojen saattamiseen saataville ja niiden jakamiseen, tiedonantoihin ja tiedusteluihin sekä sopimuksen soveltamisalaan kuuluvien toimenpiteiden hallinnointiin sovelletaan erillisiä määräyksiä.

12. Kolmannessa luvussa (”Kaupan suojakeinot”) asetetaan velvoitteita, jotka koskevat polkumyynnin vastaisia toimenpiteitä ja tasoitustoimenpiteitä sekä kahdenlaisia suojatoimenpiteitä (yleisiä suojatoimenpiteitä ja kahdenvälisiä suojatoimenpiteitä).

13. Neljännellä luvulla (”Kaupan tekniset esteet”) pyritään helpottamaan ja lisäämään osapuolten välistä tavarakauppaa säännöillä, joilla voidaan torjua, tunnistaa ja poistaa tarpeettomia kaupan esteitä kaupan teknisiä esteitä koskevan sopimuksen (joka otetaan osaksi vapaakauppasopimusta) puitteissa.

14. Viidennen luvun (”Terveys- ja kasvinsuojelutoimet”) tavoitteena on a) suojella ihmisten, eläinten tai kasvien elämää ja terveyttä osapuolten alueella ja helpottaa osapuolten välistä kauppaa terveys- ja kasvinsuojelutoimien alalla; b) tehdä yhteistyötä terveys- ja kasvinsuojelusopimuksen täytäntöönpanon jatkamiseksi ja c) tarjota välineet viestinnän ja yhteistyön kehittämiseen sekä sellaisten kysymysten ratkaisemiseen, jotka liittyvät osapuolten väliseen kauppaan vaikuttaviin terveys- ja kasvinsuojelutoimiin.

15. Kuudennessa luvussa (”Tullimenettelyjen ja kaupan helpottaminen”) tunnustetaan tullimenettelyjen ja kaupan helpottamisen merkitys kehittyvän globaalin kaupankäyntiympäristön kannalta sekä tämän alan yhteistyön vahvistamisen merkitys. Siinä vahvistetaan periaatteet, jotka ovat osapuolten tullimääräysten ja -menettelyjen perustana.

16. Seitsemännen luvun (”Tullien ulkopuoliset kaupan esteet ja investoinnit uusiutuvan energian tuotantoon”) tavoitteena on edistää, kehittää ja lisätä energiantuotantoa uusiutuvista ja kestävistä ei-fossiilisista lähteistä (jäljempänä vihreä energia), erityisesti helpottamalla kauppaa ja investointeja. Tätä lukua sovelletaan toimenpiteisiin, jotka voivat vaikuttaa osapuolten väliseen kauppaan ja investointeihin, jotka liittyvät vihreän energian tuotantoon, mutta ei tuotteisiin, joista energiaa tuotetaan.

17. Kahdeksannessa luvussa (”Palvelukauppa, sijoittautuminen ja sähköinen kauppa”) osapuolet vahvistavat uudelleen WTO-sopimuksen mukaiset sitoumuksensa. ( 10 ) Tässä luvussa vahvistetaan tarvittavat järjestelyt, jotta voidaan asteittain vastavuoroisesti vapauttaa palvelukauppa, eli rajatylittävä palvelujen tarjonta osapuolen alueelta toisen osapuolen alueelle ja palvelujen tarjonta osapuolen alueella toisen osapuolen palvelujen käyttäjälle, sijoittautuminen ja luonnollisten henkilöiden tilapäinen oleskelu liiketoimintaa varten. Sähköistä kauppaa käsitellään erikseen. Se sisältää myös määräyksiä, jotka koskevat tietokonepalvelujen, postipalvelujen, televiestintäpalvelujen, rahoituspalvelujen ja kansainvälisten meriliikennepalvelujen kansallista sääntelyä.

18. Yhdeksäs luku (”Sijoitukset”) muodostuu kahdesta osasta.

19. A jakso sisältää aineelliset määräykset sijoitusten suojasta. Tässä luvussa ”sijoituksella” tarkoitetaan ”kaikenlaisia omaisuuseriä, joilla on sijoituksille tyypilliset ominaispiirteet, kuten pääoman tai muiden varojen sitoumukset, tuotto- tai voitto-odotukset, riskin kantaminen tai tietty kesto”. Tärkeimmät vaatimukset koskevat kansallista kohtelua, kohtuullista ja oikeudenmukaista kohtelua ja täyttä suojaa ja turvaa sekä korvauksia, kun kyse on toisen osapuolen alueella sodan tai muun aseellisen selkkauksen, vallankumouksen, kansallisen hätätilan, kapinan, kansannousun tai mellakan vuoksi koituneista tappioista. A jaksossa määrätään myös, että kumpikaan osapuoli ei suoraan tai epäsuorasti kansallista tai pakkolunasta toisen osapuolen tämän jakson piiriin kuuluvien sijoittajien sijoituksia tai muutoin kohdista niihin toimenpiteitä, joilla on kansallistamista tai pakkolunastusta vastaava vaikutus, paitsi tiettyjen edellytysten täyttyessä. Kummankin osapuolen on myös sallittava kaikkien siirtojen, jotka liittyvät yhdeksännen luvun piiriin kuuluviin sijoituksiin, tekeminen vapaasti vaihdettavana valuuttana ilman rajoituksia tai viivästystä. Vapaakauppasopimuksen tullessa voimaan liitteessä 9-D lueteltujen jäsenvaltioiden ja Singaporen kahdenvälisten sopimusten voimassaolo päättyy ja ne korvataan vapaakauppasopimuksella.

20. B jaksossa määrätään sijoittajan ja valtion välisten riitojen ratkaisumekanismista. Tätä mekanismia, joka voi käsittää välimiesmenettelyn, sovelletaan osapuolen kantajan ja toisen osapuolen välisiin riitoihin, jotka koskevat kohtelua (mukaan lukien toimimatta jättäminen), jolla viimeksi mainitun väitetään rikkovan A jakson määräyksiä ja aiheuttavan menetyksiä tai vahinkoa kantajalle tai sen paikallisesti sijoittautuneelle yhtiölle. Erillisessä määräyksessä todetaan, että kumpikaan osapuoli ei saa antaa diplomaattista suojelua tai nostaa kansainvälistä kannetta, joka koskee riitaa, jonka toimittamisesta yhdeksännen luvun B jakson mukaiseen välimiesmenettelyyn jokin sen sijoittaja ja toinen osapuoli ovat sopineet tai jonka ne ovat toimittaneet tällaiseen menettelyyn.

21. Kymmenettä lukua (”Julkiset hankinnat”) sovelletaan kaikkiin sopimuksen soveltamisalaan kuuluviin julkisiin hankintoihin, eli lueteltujen yksiköiden toteuttamiin hankintoihin, joiden arvo ylittää tietyn kynnysarvon.

22. Sopimuksen 11 luvussa (”Teollis- ja tekijänoikeudet”) vahvistetaan oikeudet ja velvoitteet seitsemän sellaisen immateriaalioikeuksien luokan osalta, joista määrätään myös TRIPS-sopimuksessa, ja yhden kyseisen sopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle jäävän luokan eli kasvinjalostajanoikeuksien osalta. Tämän jakson rakenne noudattaa TRIPS-sopimuksen rakennetta: kussakin alajaksossa käsitellään vapaakauppasopimuksen piiriin kuuluvaa immateriaalioikeutta, ja ne sisältävät myös muissa monenvälisissä sopimuksissa (joista osa sisältyy TRIPS-sopimukseen ja osa ei) vahvistettuja oikeuksia ja velvoitteita.

23. Sopimuksen 12 luku (”Kilpailu ja siihen liittyvät seikat”) keskittyy vapaan ja vääristymättömän kilpailun merkitykseen osapuolten kauppasuhteissa. Siinä vahvistetaan periaatteet, jotka koskevat kilpailunrajoituksia ja yrityskeskittymiä, julkisia yrityksiä ja yrityksiä, joille on myönnetty erityis- tai yksinoikeuksia, valtion monopoleja ja tukia.

24. Sopimuksen 13 luku (”Kauppa ja kestävä kehitys”) koskee osapuolten sitoumusta edistää ja kehittää kansainvälistä kauppaa ja niiden kahdenvälistä kauppaa ja taloussuhdetta siten, että sillä edistetään kestävää kehitystä. Tärkeimmät velvoitteet edellyttävät, että osapuolet vahvistavat omat ympäristönsuojelun ja työsuojelun tasonsa ja antavat tai muuttavat vastaavasti asiaa koskevaa lainsäädäntöään ja toimintalinjojaan sellaisten kansainvälisesti tunnustettujen ympäristö- ja työnormien tai -sopimusten mukaisesti, joiden osapuolia ne ovat. Tämä luku käsittää myös puutavaran ja puutuotteiden ja kalatuotteiden kauppaa koskevia erillisiä velvoitteita sekä erityisiä määräyksiä riitojen ratkaisemisesta.

25. Sopimuksen 14 luku (”Avoimuus”) sisältää velvoitteita, joilla pyritään siihen, että talouden toimijoita koskeva sääntelyjärjestelmä on avoin ja ennakoitavissa oleva, ja siinä vahvistetaan selvennyksiä ja parannettuja järjestelyitä yleisesti sovellettavien toimenpiteiden avoimuutta, niistä kuulemista ja niiden parempaa hallinnointia varten. Näitä velvoitteita sovelletaan lähtökohtaisesti yhdessä vapaakauppasopimuksen muiden lukujen erityisten sääntöjen kanssa.

26. Sopimuksen 15 luvussa (”Riitojen ratkaiseminen”) vahvistetaan yleisesti sovellettavat säännöt osapuolten välisten sellaisten erimielisyyksien välttämiseksi ja ratkaisemiseksi, jotka koskevat vapaakauppasopimuksen tulkintaa ja soveltamista, jotta voidaan saavuttaa yhteisesti hyväksyttävissä oleva ratkaisu, jos se on mahdollista. Tähän riitojenratkaisumenettelyyn kuuluvat seuraavat vaiheet: neuvottelupyyntö, välimiespaneelin asettaminen (pyyntö sen asettamisesta), väliraportin antaminen ja lopullisen tuomion antaminen. Erillisissä määräyksissä käsitellään täytäntöönpanomenettelyä ja välitystuomion noudattamatta jättämisestä seuraavia korjaavia toimenpiteitä.

27. Sopimuksen 16 luvussa (”Sovittelujärjestelmä”) vahvistetaan sovittelujärjestelmä, jonka tavoitteena on löytää yhteisesti sovittu ratkaisu kattavan ja nopean menettelyn kautta, jossa turvaudutaan sovittelijaan. Sitä sovelletaan kaikkiin vapaakauppasopimuksen piiriin kuuluviin toimenpiteisiin, jotka vaikuttavat kielteisesti osapuolten väliseen kauppaan tai sijoituksiin, ellei tosin määrätä.

28. Sopimuksen 17 luku (”Institutionaaliset, yleiset ja loppumääräykset”) käsittää kolmeen luokkaan kuuluvia määräyksiä. Ensimmäisessä luokassa vahvistetaan institutionaalinen rakenne, joka muodostuu eri komiteoista, joissa osapuolet valvovat ja helpottavat vapaakauppasopimuksen täytäntöönpanoa ja soveltamista. Toinen luokka koskee päätöksentekoa, muutoksia, voimaantuloa, välitöntä vaikutusta, liittymistä, vapaakauppasopimuksen alueellista soveltamista, eri liitteitä ja muita asiakirjoja, jotka ovat erottamaton osa vapaakauppasopimusta, ja vapaakauppasopimuksen todistusvoimaisia tekstejä. Kolmas luokka koskee aineellisoikeudellisia kysymyksiä, kuten verotusta, vaihtotasetta ja pääomanliikkeitä, valtiollisia sijoitusrahastoja, rajoituksia maksutaseen turvaamiseksi ja turvallisuuteen perustuvia poikkeuksia.

29. Vapaakauppasopimuksen lukujen tekstiin on liitetty pöytäkirja alkuperäsäännöistä, yhteisymmärrysasiakirjat, jotka koskevat 17.6 artiklaa (verotus), välimiesten palkkioita, tulliin liittyviä lisämääräyksiä, valtuutettuja talouden toimijoita koskevien ohjelmien vastavuoroista tunnustamista ja Singaporen erityisiä tilan ja luonnonvarojen saatavuutta koskevia rajoituksia.

30. Yksityiskohtaisempi yhteenveto vapaakauppasopimuksesta on ratkaisuehdotukseni liitteenä. Kyseisen liitteen tarkoituksena ei ole esittää yhteenvetoa kaikista vapaakauppasopimukseen liittyvistä seikoista vaan pikemminkin esittää yhteenveto tämän ratkaisuehdotuksen kannalta keskeisistä kysymyksistä. Lausuntopyynnön kuvaus, osapuolten huomautukset ja esittämäni arviointi lausuntopyynnöstä pitäisi lukea yhdessä kyseisen liitteen kanssa.

Euroopan unionin oikeus

Euroopan unionista tehty sopimus

31. SEU 5 artiklassa vahvistetaan annetun toimivallan periaate, jonka mukaan toimivalta, jota perussopimuksissa ei ole annettu Euroopan unionille, kuuluu jäsenvaltioille. ( 11 ) SEU 5 artiklan 2 kohdassa määrätään, että ”unioni toimii ainoastaan jäsenvaltioiden sille perussopimuksissa antaman toimivallan rajoissa ja kyseisissä sopimuksissa asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi” ja että ”toimivalta, jota perussopimuksissa ei ole annettu unionille, kuuluu jäsenvaltioille”.

32. SEU 21 artiklan 2 kohdassa viitataan periaatteisiin ja tavoitteisiin, joita Euroopan unioni noudattaa ja joihin se pyrkii määritellessään ja toteuttaessaan yhteistä politiikkaa ja toimintaa. Samat periaatteet ja tavoitteet pätevät Euroopan unionin kehittäessä ja toteuttaessa ulkoista toimintaansa ja muita politiikkojaan niiden ulkoisten näkökohtien osalta (SEU 21 artiklan 3 kohta). Sen tavoitteena on muun muassa ”kannustaa kaikkien maiden yhdentymistä maailmantalouteen, muun muassa poistamalla asteittain kansainvälisen kaupan esteitä” (SEU 21 artiklan 2 kohdan e alakohta) ja ”osallistua kansainvälisten toimenpiteiden kehittämiseen ympäristön laadun ja maapallon luonnonvarojen kestävän hoidon ylläpitämiseksi ja parantamiseksi varmistaakseen kestävän kehityksen” (SEU 21 artiklan 2 kohdan f alakohta).

Euroopan unionin toiminnasta tehty sopimus

33. SEUT 2 artiklassa määrätään erityisesti seuraavaa ”1. Kun perussopimuksissa annetaan unionille yksinomainen toimivalta tietyllä alalla, ainoastaan unioni voi toimia lainsäätäjänä ja antaa oikeudellisesti velvoittavia säädöksiä, kun taas jäsenvaltiot voivat tehdä näin ainoastaan unionin valtuuttamina tai unionin antamien säädösten täytäntöön panemiseksi. 2. Kun perussopimuksissa annetaan unionille jäsenvaltioiden kanssa jaettu toimivalta tietyllä alalla, unioni ja jäsenvaltiot voivat toimia lainsäätäjänä ja antaa oikeudellisesti velvoittavia säädöksiä kyseisellä alalla. Jäsenvaltiot käyttävät toimivaltaansa siltä osin kuin unioni ei ole käyttänyt omaansa.[ ( 12 ) ] Jäsenvaltiot käyttävät jälleen toimivaltaansa siltä osin kuin unioni on päättänyt lakata käyttämästä omaansa. – –”

34. Jaetun toimivallan käytöstä tehdyn pöytäkirjan N:o 25 ( 13 ) ainoassa artiklassa todetaan seuraavaa: ”– – jaettua toimivaltaa koskevan [SEUT] 2 artiklan 2 kohdan osalta, unionin toteuttaessa toimintaa tietyllä alalla, tämä toimivallan käytön soveltamisala ei kata kuin kyseessä olevassa unionin säädöksessä säädellyt asiat, eikä se siten koske asianomaista alaa kokonaisuudessaan.”

35. SEUT 3 artiklan 1 kohdassa kuvataan alat, joilla Euroopan unionilla on yksinomainen toimivalta, mukaan lukien ”a) tulliliitto; – – d) meren elollisten luonnonvarojen säilyttäminen osana yhteistä kalastuspolitiikkaa; e) yhteinen kauppapolitiikka.”

36. SEUT 3 artiklan 2 kohdan mukaan unionilla on myös yksinomainen toimivalta tehdä kansainvälinen sopimus, ”kun sopimuksen tekemisestä on säädetty lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyssä unionin säädöksessä [ensimmäinen peruste] tai kun tämä on välttämätöntä, jotta unioni voi käyttää sisäistä toimivaltaansa [toinen peruste], tai siltä osin kuin se voi vaikuttaa yhteisiin sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta [kolmas peruste]”.

37. SEUT 4 artikla koskee jaettua toimivaltaa, ja siinä määrätään seuraavaa: ”1. Unionilla on jäsenvaltioiden kanssa jaettu toimivalta, kun unionille annetaan perussopimuksissa toimivaltaa, joka ei koske 3 ja 6 artiklassa tarkoitettuja aloja.[ ( 14 ) ] 2. Unionin ja jäsenvaltioiden kesken jaettua toimivaltaa sovelletaan seuraavilla pääaloilla: a) sisämarkkinat; b) sosiaalipolitiikka tässä sopimuksessa määriteltyjen näkökohtien osalta; – – d) maatalous ja kalastus, meren elollisten luonnonvarojen säilyttämistä lukuun ottamatta; e) ympäristö; – – g) liikenne; – – i) energia; – –”

38. Yleisesti sovellettaviin määräyksiin kuuluvan SEUT 9 artiklan mukaan Euroopan unioni ottaa politiikkansa ja toimintansa määrittelyssä ja toteuttamisessa ”huomioon korkean työllisyystason edistämiseen [ja] riittävän sosiaalisen suojelun takaamiseen – – liittyvät vaatimukset”.

39. SEUT 11 artiklassa (niin ikään osa yleisesti sovellettavia määräyksiä) määrätään, että ”ympäristönsuojelua koskevat vaatimukset on sisällytettävä unionin politiikan ja toiminnan määrittelyyn ja toteuttamiseen, erityisesti kestävän kehityksen edistämiseksi”.

40. EUT-sopimuksen viidennen osan I osasto, joka käsittää SEUT 205 artiklan, sisältää yleiset määräykset Euroopan unionin ulkoisesta toiminnasta, ja sen II osasto, joka käsittää SEUT 206 ja SEUT 207 artiklan, sisältää määräykset yhteisestä kauppapolitiikasta.

41. SEUT 206 artiklassa määrätään, että ”perustamalla 28–32 artiklan mukaisesti tulliliiton unioni edistää yhteisen edun mukaisesti maailmankaupan sopusointuista kehitystä, kansainvälistä kauppaa ja ulkomaisia suoria sijoituksia koskevien rajoitusten asteittaista poistamista sekä tulli- ja muiden esteiden purkamista”.

42. SEUT 207 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa: ”Yhteinen kauppapolitiikka perustuu yhtenäisiin periaatteisiin etenkin tullien muuttamisessa, tulli- ja kauppasopimusten tekemisessä tavara- ja palvelukaupan alalla, sekä teollis- ja tekijänoikeuksien kaupallisten näkökohtien alalla, ulkomaisten suorien sijoitusten osalta, vapauttamista koskevien toimenpiteiden yhtenäistämisessä, vientipolitiikassa sekä kauppaa suojaavissa toimenpiteissä, kuten polkumyynti- ja tukipalkkiotapauksissa toteutettavissa toimenpiteissä. Yhteistä kauppapolitiikkaa harjoitetaan unionin ulkoista toimintaa koskevien periaatteiden ja tavoitteiden mukaisesti.”

43. SEUT 207 artiklan 5 kohdan mukaan ”liikenteen alan kansainvälisten sopimusten neuvottelemisessa ja tekemisessä noudatetaan kolmannen osan VI osaston [joka käsittää yhteistä liikennepolitiikkaa koskevat määräykset] sekä 218 artiklan määräyksiä”.

44. SEUT 207 artiklan 6 kohdassa määrätään, että ”tällä artiklalla annetun, yhteisen kauppapolitiikan alaan kuuluvan toimivallan käyttäminen ei vaikuta unionin ja jäsenvaltioiden väliseen toimivallan jakoon eikä voi johtaa jäsenvaltioiden lakien tai asetusten yhdenmukaistamiseen siltä osin kuin tällainen yhdenmukaistaminen ei ole perussopimusten mukaan mahdollista”.

45. SEUT 216 artiklassa määrätään, milloin Euroopan unioni voi tehdä kansainvälisen sopimuksen yhden tai useamman kolmannen valtion kanssa. SEUT 216 artiklan 1 kohdan mukaan se voi tehdä tällaisen sopimuksen, ”kun perussopimuksissa on asiaa koskeva määräys [ensimmäinen peruste] taikka kun sopimuksen tekeminen on välttämätöntä jonkin unionin politiikalle perussopimuksissa vahvistetun tavoitteen saavuttamiseksi [toinen peruste] tai sopimuksen tekemisestä säädetään oikeudellisesti sitovassa unionin säädöksessä [kolmas peruste] tai sopimuksen tekeminen voi vaikuttaa yhteisiin sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta [neljäs peruste]”. SEUT 216 artiklan 2 kohdassa määrätään, että tällaiset sopimukset sitovat unionin toimielimiä ja jäsenvaltioita.

46. SEUT 218 artiklassa vahvistetaan seuraavat menettelysäännöt, jotka koskevat muun muassa kansainvälisten sopimusten neuvottelemista, allekirjoittamista ja tekemistä: ”1. Unionin ja kolmansien maiden tai kansainvälisten järjestöjen väliset sopimukset neuvotellaan ja tehdään seuraavan menettelyn mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 207 artiklan erityismääräysten soveltamista. 2. Neuvosto antaa luvan neuvottelujen aloittamiselle, vahvistaa neuvotteluohjeet, antaa luvan sopimusten allekirjoittamiseen ja tekee sopimukset. 3. Komissio – – esittää suosituksia neuvostolle, joka tekee päätöksen, jolla annetaan lupa aloittaa neuvottelut – – 4. Neuvosto voi antaa neuvottelijalle ohjeita ja nimetä erityiskomitean, jota on kuultava neuvottelujen aikana. 5. Neuvosto tekee neuvottelijan ehdotuksesta päätöksen, jolla annetaan lupa sopimuksen allekirjoittamiseen ja tarvittaessa sen väliaikaiseen soveltamiseen ennen sen voimaantuloa. 6. Neuvosto tekee neuvottelijan ehdotuksesta päätöksen sopimuksen tekemisestä. – – 11. Jäsenvaltio, Euroopan parlamentti, neuvosto tai komissio voi hankkia unionin tuomioistuimen lausunnon siitä, onko suunniteltu sopimus sopusoinnussa perussopimusten kanssa. Jos unionin tuomioistuimen lausunto on kielteinen, suunniteltu sopimus ei voi tulla voimaan, ellei sitä ole muutettu tai perussopimuksia tarkistettu.”

Unionin tuomioistuimelle esitetty lausuntopyyntö

47. Komissio esitti unionin tuomioistuimelle SEUT 218 artiklan 11 kohdan nojalla 10.7.2015 päivätyn lausuntopyynnön seuraavasta kysymyksestä: ”Onko unionilla tarvittava toimivalta allekirjoittaa ja tehdä vapaakauppasopimus Singaporen kanssa? Tarkemmin sanoen — mitkä sopimuksen määräykset kuuluvat unionin yksinomaiseen toimivaltaan? — mitkä sopimuksen määräykset kuuluvat unionin jaettuun toimivaltaan? — onko sopimuksessa määräyksiä, jotka kuuluvat jäsenvaltioiden yksinomaiseen toimivaltaa?”

48. Kirjallisia huomautuksia komission lausuntopyynnöstä esittivät neuvosto, parlamentti ja kaikkien jäsenvaltioiden hallitukset lukuun ottamatta Belgian, Kroatian, Ruotsin ja Viron hallituksia. Istunto pidettiin 12. ja 13.9.2016, ja siihen osallistuivat komissio, neuvosto, parlamentti sekä Alankomaiden, Belgian, Espanjan, Irlannin, Italian, Itävallan, Kreikan, Liettuan, Puolan, Ranskan, Romanian, Saksan, Slovenian, Suomen, Tanskan ja Tšekin hallitukset.

Komission lausuntopyynnössä esiin tulleet kysymykset

49. Komission lausuntopyyntö on selvästi otettava tutkittavaksi, koska vapaakauppasopimusta ei ole vielä tehty ja se on näin ollen SEUT 218 artiklan 11 kohdassa tarkoitettu ”suunniteltu” sopimus. Pyyntö käsittää olennaisesti kaksi osaa.

50. Ensimmäinen osa koskee kysymystä siitä, voiko Euroopan unioni allekirjoittaa ja tehdä vapaakauppasopimuksen yksin, toisin sanoen jäsenvaltioiden osallistumatta siihen.

51. Toisessa osassa kysytään, mitkä määräykset kuuluvat Euroopan unionin yksinomaiseen toimivaltaan, mitkä Euroopan unionin jaettuun toimivaltaan ja mitkä jäsenvaltioiden yksinomaiseen toimivaltaan.

52. Jos unionin tuomioistuin vastaa pyynnön ensimmäiseen osaan myöntävästi, koska koko vapaakauppasopimus kuuluu Euroopan unionin yksinomaiseen ulkoiseen toimivaltaan (joko SEUT 3 artiklan 1 kohdan tai SEUT 3 artiklan 2 kohdan perusteella), toista osaa ei ole tarpeen käsitellä. Tuolloin Euroopan unionin on tehtävä vapaakauppasopimus yksin.

53. Jos Euroopan unionilla ei ole yksinomaista toimivaltaa koko vapaakauppasopimuksen osalta, kanta on monimutkaisempi. Jos vapaakauppasopimusta koskeva toimivalta kuuluu osittain yksinomaan Euroopan unionille (SEUT 3 artiklan nojalla) ja on osittain jaettua (SEUT 4 artiklan nojalla), mikä osapuoli voi allekirjoittaa tämän sopimuksen (tai minkä osapuolen pitäisi allekirjoittaa se)? ( 15 )

54. Tässä vaiheessa mielestäni on tuotava esiin, miten ymmärrän sisäistä ja ulkoista toimivaltaa koskevan järjestelmän keskinäisen suhteen.

55. SEUT 2–SEUT 4 artikla on luettava SEU 4 ja SEU 5 artiklan taustaa vasten. Niitä luettaessa on myös otettava huomioon se, että ne ovat aivan EUT-sopimuksen alussa (”Ensimmäinen osa – Periaatteet”; ”I osasto – Unionin toimivallan jaottelu ja toimivallan alat”), ja se, mitä aikaisemmissa perussopimusten versioissa määrättiin.

56. Tässä yhteydessä on pantava merkille versiot, joista on tullut EUT-sopimus, sellaisina kuin ne olivat Maastrichtin sopimuksen (1992), Amsterdamin sopimuksen (1997) ja Nizzan sopimuksen (2001) jälkeen. Erityisesti EY:n perustamissopimuksen 3 b artikla, sellaisena kuin se oli muutettuna Maastrichtissa sopimuksella Euroopan unionista (sittemmin EY 5 artikla (Amsterdam ja sitten Nizza)), sisälsi sen muodostavissa kolmessa kohdassa toimivaltaa koskevan analyysin, joka käsitti peräkkäin annetun toimivallan periaatteen, toissijaisuusperiaatteen ja suhteellisuusperiaatteen. ( 16 ) Koko tänä ajanjaksona ei kuitenkaan ollut yksityiskohtaista luetteloa toimivalloista. Rauennut sopimus Euroopan perustuslaista olisi käsittänyt tällaisen luettelon, ja nyttemmin SEUT 2, SEUT 3 ja SEUT 4 artiklasta löytyvät sisällöt ja keskeiset seikat otettiin enemmän tai vähemmän suoraan perustuslain luonnoksesta ja sisällytettiin näihin määräyksiin Lissabonin sopimuksella. ( 17 )

57. Nämä aikaisemmat versiot osoittavat selvästi, että tämä nykyisen EUT-sopimuksen alkuosa ei koske ulkosuhteita sinänsä. Kyse on perustuslaillisesta ydinkysymyksestä, joka koskee toimivallan jakoa Euroopan unionin ja sen muodostavien jäsenvaltioiden välillä – annetun toimivallan periaatetta. Euroopan unionille on annettu toimivaltaa ennen kaikkea sen vuoksi, että se voisi toimia lainsäätäjänä eri politiikkojen ja taloudellisen toiminnan aloilla Euroopan unionin alueella. Tämä on unionikeskeinen maailmankuva (eikä ”Weltanschauung”, ”maailmankatsomus”). Tällä pyritään toivottuun tasapainoon perussopimusten nojalla vahvistetun yhdistävän (ylikansallisen) keskusvallan ja Euroopan unionin muodostavien, vielä suvereenien, jäsenvaltioiden (”Herren der Verträge”, ”sopimusten herrat”) välillä. Koko Euroopan unionin hankkeen perustana olevan toimivallan jaon perusteella on oltava selvää, millä taholla on toimivalta määrätyillä aloilla. Ensisijaisesti on keskityttävä seuraavaan kysymykseen: ”Onko toimivalta Euroopan unionin alueella Euroopan unionilla vai jäsenvaltioilla?” Toimivallan jaolla Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden välillä on väistämättä seurauksia myös ulkoisen toimivallan käyttöön.

58. Mikä vaikutus Lissabonin sopimuksella tehdyillä muutoksilla oli?

59. Euroopan unionille on annettu lopullisesti (jollei perussopimusta muuteta) toimivalta lyhyessä ja tyhjentävässä luettelossa eri aloista (SEUT 3 artiklan 1 kohta). Useimmat toimivallan alat ilmenevät kuitenkin jaetun toimivallan ”pääalojen” luettelosta, joka ei ole tyhjentävä (SEUT 4 artiklan 2 kohta). ”Jaetuksi” määritelty toimivalta ei koskaan muutu SEUT 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi unionin toimivallaksi, joka on jo a priori yksinomainen. On totta, että jos Euroopan unioni on käyttämällä SEUT 2 artiklan 2 kohdan mukaista syrjäyttämisoikeuttaan (jota käsittelen jäljempänä) tosiasiallisesti ottanut alueen haltuunsa, näin haltuun otetusta alueesta tulee tosiasiallisesti ala, jolla Euroopan unionilla on yksinomainen toimivalta. Ero SEUT 3 artiklan 1 kohdan mukaisen jo lähtökohtaisesti yksinomaisen unionin toimivallan ja SEUT 2 artiklan 2 kohdan mekanismin kautta unionin yksinomaiseksi toimivallaksi muuttuneen toimivallan ( 18 ) välillä on kuitenkin seuraava: jo lähtökohtaisesti yksinomainen unionin toimivalta ei voi koskaan (ilman sopimusmuutosta) muuttua ei-yksinomaiseksi unionin toimivallaksi. Sitä vastoin on teoriassa mahdollista, että nykyisin unionin lainsäädännön – joka on annettu käyttämällä SEUT 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua syrjäyttämisoikeutta – kattama ala voi palautua jäsenvaltioiden toimivaltaan. Unionin lainsäätäjän pitäisi vain päättää, ettei se enää toimi lainsäätäjänä kyseisellä alalla, ja kumota kyseistä alaa koskeva voimassa oleva unionin lainsäädäntö.

60. SEUT 4 artiklan mukainen jaettu toimivalta on lisäksi erottamattomasti sidottu EUT-sopimukseen otettuun (erilliseen) määräykseen, jolla Euroopan unionille annetaan toimivalta, joka ei ole yksinomaista toimivaltaa (SEUT 3 artikla) eikä liioin liitännäistä toimivaltaa (SEUT 6 artikla: ”toimivalta toteuttaa toimia jäsenvaltioiden toimien tukemiseksi, yhteensovittamiseksi tai täydentämiseksi”). Tämä johtuu siitä, että SEUT 4 artiklan 1 kohdassa määrätään, että ”[Euroopan] unionilla on jäsenvaltioiden kanssa jaettu toimivalta, kun unionille annetaan perussopimuksissa toimivaltaa, joka ei koske 3 ja 6 artiklassa tarkoitettuja aloja”. ( 19 ) SEUT 4 artiklassa määritellään siten Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden välillä jaetun eri alojen toimivallan olemassaolo.

61. SEUT 2 artikla koskee siten toimivallan käyttöön liittyviä eri näkökohtia. Erityisesti SEUT 2 artiklan 2 kohdan toiseen virkkeeseen sisältyy Euroopan unionin ”syrjäyttämisoikeus” (right of pre-emption). Kyseisessä määräyksessä Euroopan unionille annetaan oikeus päättää aloittaa jonkin luetellun jaetun toimivallan käyttäminen. Siltä osin kuin se tekee niin (mutta vain siltä osin) jäsenvaltiot eivät voi enää käyttää jaettua toimivaltaansa tässä nimenomaisessa suhteessa. Siten pöytäkirjassa N:o 25 todetaan nimenomaisesti, että ”[Euroopan unionin] toteuttaessa [oikeammin: toteutettua] toimintaa tietyllä alalla, tämä toimivallan käytön soveltamisala ei kata kuin kyseessä olevassa unionin säädöksessä säädellyt asiat, eikä se siten koske asianomaista alaa kokonaisuudessaan”. SEUT 2 artiklan 2 kohdan mukaisen syrjäyttämisen todetaan nimenomaisesti voivan peruuntua. Jos Euroopan unioni lakkaa toimimasta tietyn jaetun toimivallan tietyn osan osalta, tämä toimivalta palaa takaisin jäsenvaltioille. Osat on aina lisättävä kokonaisuuteen – kaikkea jaetun toimivallan alalla käytettyä toimivaltaa käyttää joko Euroopan unioni tai sitä käyttävät jäsenvaltiot. Se ei voi häilyä ilmassa niiden välillä.

62. Suuri osa Euroopan unionin toimivallan käytöstä koskee edelleen ”sisäisesti”, toisin sanoen Euroopan unionin alueella, tapahtuvia asioita. Tietyillä toimivallan jakoon liittyvillä seikoilla on edelleen väistämättä vaikutuksia ulkoiseen toimintaan. Tämä koskee sekä aloja, joilla Euroopan unionilla on yksinomainen toimivalta, että jaetun toimivallan aloja. Silloin kun tällaista ulkoista toimintaa toteutetaan, siinä on kunnioitettava sovittua toimivallan jakoa Euroopan unionin ja sen muodostavien jäsenvaltioiden välillä. Näitä periaatteita on noudatettava kaikessa Euroopan unionin toiminnassa, olipa se sitten sisäistä tai ulkoista. ( 20 )

63. Toimivalta tulliliiton ja toimivalta yhteisen kauppapolitiikan alalla (jotka on molemmat lueteltu Euroopan unionin yksinomaiseen toimivaltaan kuuluvina aloina SEUT 3 artiklan 1 kohdassa) tunnustetaan ja ilmaistaan yksityiskohtaisesti EUT-sopimuksen viidenteen osaan, jonka otsikkona on ”Unionin ulkoinen toiminta”, kuuluvissa SEUT 206 artiklassa (tulliliitto) ja SEUT 207 artiklassa (yhteinen kauppapolitiikka). Yhteinen kauppapolitiikka on yksi harvoista esimerkeistä, joissa unionilla on täysin ulkoinen toimivalta. Kun SEUT 207 artiklan 2 kohdassa Euroopan parlamentille ja neuvostolle annetaan oikeus säätää tavallista lainsäätämisjärjestystä noudattaen annetuilla asetuksilla toimenpiteistä, joilla määritellään puitteet yhteisen kauppapolitiikan toteuttamiseksi, tällaiset asetukset ovat ulkoiseen toimintaan kuuluvia toimenpiteitä (joilla on tarkoitus säännellä lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttävillä unionin säädöksillä kolmansien valtioiden kanssa käytävää kauppaa). Vastaava sisäinen toimivalta on SEUT 114 ja SEUT 115 artiklassa tarkoitettu lainsäädännön lähentämistä koskeva toimivalta sisämarkkinoiden sääntelemiseksi eli toimivalta, joka SEUT 4 artiklan 2 kohdan a alakohdassa määritellään jaetuksi toimivallaksi.

64. Toisin kuin SEUT 3 artiklan 1 kohdassa, jossa ei nimenomaisesti mainita ulkoista toimivaltaa, SEUT 3 artiklan 2 kohdassa viitataan olosuhteisiin, joissa Euroopan unionilla on ”yksinomainen toimivalta tehdä kansainvälinen sopimus”. EUT-sopimuksen laatijoiden määräämät neljä ( 21 ) perustetta (”kun sopimuksen tekemisestä on säädetty lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyssä [Euroopan unionin] säädöksessä”, ”kun [sopimuksen tekeminen] on välttämätöntä, jotta [Euroopan unioni] voi käyttää sisäistä toimivaltaansa”, ”siltä osin kuin [sopimuksen tekeminen] voi vaikuttaa yhteisiin sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta”) heijastavat ja niillä pitkälti kodifioidaan aikaisempaa unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä. ( 22 ) SEUT 216 artikla (joka sisältää yksityiskohtaiset määräykset siitä, milloin Euroopan unioni ”voi tehdä sopimuksen yhden tai useamman kolmannen valtion tai kansainvälisen järjestön kanssa”) niin ikään heijastaa ja sillä kodifioidaan aikaisempaa oikeuskäytäntöä unionin ulkoisen toimivallan olemassaolosta. Se liittyy suoraan SEUT 2–SEUT 4 artiklassa toteutettuun toimivallan jakoon. SEUT 216 artiklan 1 kohdassa määritellään unionin ulkoisen toimivallan olemassaolo mutta ei sen yksinomaisuutta – joka puolestaan määritellään SEUT 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa.

65. Tätä taustaa vasten tarkastelen seuraavaksi yksityiskohtaisemmin ulkoista toimivaltaa.

66. SEUT 3 artiklan 1 kohdan e alakohdassa määrätään yhteisestä kauppapolitiikasta, että Euroopan unionilla on yksinomainen toimivalta tällä alalla. SEUT 207 artiklan perusteella on selvää, että yhteinen kauppapolitiikka ”perustuu – – tulli- ja kauppasopimusten tekemi[seen] [eri aloilla]”. SEUT 216 artiklan 1 kohdan mukaisessa ensimmäisessä perusteessa todetaan, että Euroopan unioni voi tehdä kansainvälisen sopimuksen, ”kun perussopimuksissa on asiaa koskeva määräys”. Näin ollen – edellyttäen, että tietty asia kuuluu yhteiseen kauppapolitiikkaan (hankala kysymys, jota käsitellään suuressa osassa tämän ratkaisuehdotuksen jäljellä olevasta osasta) – Euroopan unionilla on yksinomainen ulkoinen toimivalta tehdä tätä asiaa koskeva kansainvälinen sopimus. Muut SEUT 3 artiklan 1 kohdassa luetellut yksinomaiseen toimivaltaan kuuluvat alat voivat liittyä SEUT 216 artiklan 1 kohdan mukaisiin muihin perusteisiin, erityisesti toiseen perusteeseen (”kun sopimuksen tekeminen on välttämätöntä jonkin [Euroopan unionin] politiikalle perussopimuksissa vahvistetun tavoitteen saavuttamiseksi”).

67. Jos jokin SEUT 3 artiklan 2 kohdan mukaisista perusteista täyttyy ja Euroopan unionilla on ulkoinen toimivalta SEUT 216 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen, kansainvälisten sopimusten tekemistä koskevan toimivallan antamista koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen perusteella, tämä ulkoinen toimivalta on yksinomaista. On syytä tarkastella lyhyesti vuorollaan kutakin perustetta.

68. Voidaanko ensinnäkin todeta ”oikeudellisesti sitova unionin säädös”, jossa säädetään, että Euroopan unioni voi tehdä tällaisen kansainvälisen sopimuksen (SEUT 216 artiklan 1 kohdan mukainen kolmas peruste)? Jos näin on ja jos tämä säädös on ”lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytty [Euroopan unionin] säädös” (SEUT 3 artiklan 2 kohdan mukainen ensimmäinen peruste), ( 23 ) tästä seuraava unionin ulkoinen toimivalta on yksinomaista. ( 24 )

69. Onko toiseksi kansainvälisen sopimuksen tekeminen ”välttämätöntä jonkin [Euroopan unionin] politiikalle perussopimuksissa vahvistetun tavoitteen saavuttamiseksi” (SEUT 216 artiklan 1 kohdan mukainen toinen peruste)? Jos näin on ja jos Euroopan unionin sisäistä toimivaltaa ei yksinkertaisesti voida käytännössä käyttää ilman, että mukana on myös ulkoinen tekijä (SEUT 3 artiklan 2 kohdan mukainen toinen peruste), tästä seuraava unionin ulkoinen toimivalta on niin ikään yksinomaista. Kuten Lissabonin sopimusta edeltäneestä oikeuskäytännöstä ilmenee, tällaiset tilanteet ovat harvinaisia mutta mahdollisia. ( 25 )

70. Lopuksi tarkasteltakoon, onko unionilla ollut jo niin paljon lainsäädäntötoimintaa, että Euroopan unionilla on nyt yksinomainen ulkoinen toimivalta kodifioidun ERTA-vaikutuksen perusteella? ( 26 ) Jos osoitetaan, että kansainvälisen sopimuksen tekeminen ”voi vaikuttaa yhteisiin sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta”, ( 27 ) SEUT 216 artiklan 1 kohdan mukainen neljäs peruste ja SEUT 3 artiklan 2 kohdan mukainen kolmas peruste täyttyvät automaattisesti ja Euroopan unionilla on näin ollen yksinomainen ulkoinen toimivalta.

71. Jos Euroopan unionilla ei ole yksinomaista ulkoista toimivaltaa SEUT 3 artiklan nojalla, onko sillä jaettu toimivalta SEUT 2 ja SEUT 4 artiklan (joka koskee jaettua toimivaltaa) ja SEUT 216 artiklan (jossa annetaan ulkoinen toimivalta) nojalla; vai onko unionilla lainkaan ulkoista toimivaltaa, muuta kuin kenties liitännäistä ulkoista toimivaltaa? ( 28 ) Tilanne on tässä monimutkaisempi.

72. Ensinnäkin on tarkistettava, onko jaettu toimivalta todella olemassa SEUT 4 artiklan perusteella. Oletettaessa, että vastaus tähän kysymykseen on myöntävä, on seuraavaksi tutkittava SEUT 216 artiklan 1 kohtaa ja selvitettävä, täyttyykö jokin siinä luetelluista perusteista, joilla Euroopan unionille annetaan toimivalta tehdä kansainvälinen sopimus. Koska tämän olettaman mukaan SEUT 3 artiklan 2 kohdan mukaista yksinomaista ulkoista toimivaltaa ei ole, todennäköisesti merkityksellisiä ovat kyseisen määräyksen ensimmäinen, toinen ja kolmas peruste. SEUT 4 artiklan ja SEUT 216 artiklan 1 kohdan yhdistelmässä vahvistetaan tarvittavat edellytykset unionin jaetun ulkoisen toimivallan olemassaololle. Missä sitten vahvistetaan edellytykset sen käytölle?

73. Tässä vaiheessa on tarpeen palata SEUT 2 artiklan 2 kohtaan ja Euroopan unionin syrjäyttämisoikeuteen. Jos Euroopan unioni ei päätä käyttää tätä oikeutta, ulkoinen toimivalta – samoin kuin sisäinen toimivalta – säilyy jäsenvaltioilla, ja tästä seuraa, että niillä (eikä Euroopan unionilla) on toimivalta neuvotella, allekirjoittaa ja tehdä kansainvälinen sopimus, joka kuuluu kyseiseen jaetun toimivallan alaan. SEUT 2 artiklan 2 kohdan teksti voidaan kuitenkin lukea siten, että Euroopan unioni voi käyttää syrjäyttämisoikeuttaan sekä ulkoisen että sisäisen toimivallan osalta.

74. Tämän kannan hyväksyminen ei merkitse sitä, että Euroopan unionilla olisi rajoittamaton oikeus vahvistaa ulkoinen toimivalta millä tahansa SEUT 4 artiklassa luetellulla jaetun toimivallan alalla riippumatta siitä, onko se päättänyt käyttää tätä oikeutta sisäisesti. Istunnossa neuvosto korosti, että se, käyttääkö Euroopan unioni tai käyttävätkö jäsenvaltiot ulkoista toimivaltaa tehdä tietty kansainvälinen sopimus jaetun toimivallan alalla, on ”poliittinen päätös”. Ymmärrän asian siten, että tämän poliittisen päätöksen perustana olevat oikeudelliset takeet vahvistetaan SEUT 218 artiklassa määrätyissä yksityiskohtaisissa menettelyissä. SEUT 218 artiklan 2 kohdassa määrätään, että ”neuvosto antaa luvan neuvottelujen aloittamiselle, vahvistaa neuvotteluohjeet, antaa luvan sopimusten allekirjoittamiseen ja tekee sopimukset”. Seuraavissa kohdissa määrätään, että neuvottelujen aloittaminen (SEUT 218 artiklan 3 kohta), sopimuksen allekirjoittaminen (SEUT 218 artiklan 5 kohta) ja sen tekeminen (SEUT 218 artiklan 6 kohta) edellyttävät kukin erillisiä neuvoston päätöksiä – toisin sanoen neuvoston jäseninä toimivien jäsenvaltioiden päätöksiä, joissa annetaan asianomaiselle unionin toimielimelle lupa toimia. Koko menettelyn ajan neuvosto tekee ratkaisunsa määräenemmistöllä lukuun ottamatta tiettyjä aloja, joilla edellytetään yksimielisyyttä (SEUT 218 artiklan 8 kohta); ja siltä osin kuin sopimuksen tekeminen merkitsee unionin ulkoisen toimivallan käyttöä, se edellyttää yleensä myös Euroopan parlamentin hyväksyntää tai ainakin sen kuulemista (SEUT 218 artiklan 6 kohdan a ja b alakohta).

75. Tästä seuraa, että kansainvälinen sopimus, joka kattaa aloja, jotka kuuluvat jaettuun toimivaltaan, ja jonka Euroopan unioni on lopulta allekirjoittanut ja tehnyt yksin, eroaa käsitteellisesti täysin kansainvälisestä sopimuksesta, joka kattaa ainoastaan Euroopan unionin yksinomaiseen ulkoiseen toimivaltaan kuuluvia aloja. Ensin mainitussa tapauksessa jäsenvaltioilla yhdessä (toimiessaan neuvoston jäseninä) on valta hyväksyä se, että Euroopan unioni toimii, tai pitää kiinni siitä, että ne jatkavat erillisen ulkoisen toimivaltansa käyttämistä. Jälkimmäisessä tapauksessa niillä ei ole tällaista valinnanmahdollisuutta, sillä yksinomainen ulkoinen toimivalta on jo Euroopan unionilla.

76. Jos sekä Euroopan unioni että sen muodostavat jäsenvaltiot allekirjoittavat kansainvälisen sopimuksen, sekä Euroopan unioni että jäsenvaltiot ovat kansainvälisen oikeuden perusteella kyseisen sopimuksen osapuolia. Tällä on seurauksia erityisesti sopimusrikkomusta koskevan vastuun ja sopimusrikkomusta koskevan kanneoikeuden osalta. Euroopan unionissa toteutuvan avoimuuden ja kyseisen kansainvälisen sopimuksen osapuolena olevan kolmannen maan (tai kolmansien maiden) etujen vuoksi olisi näin ollen toivottavaa, että tällaisissa päätöksissä ilmoitettaisiin erittäin selvästi, mitä tiettyjä kohtia jaetusta toimivallasta jäsenvaltiot (jotka toimivat neuvoston jäseninä) ovat hyväksyneet Euroopan unionin käyttävän ja mitä kohtia jäsenvaltiot (edelleen) käyttävät. Mielestäni kyseessä olevaan sopimukseen liitetty ilmoitus toimivallasta voisi myös olla paikallaan.

77. Kun lopulta sekä Euroopan unioni että sen jäsenvaltiot ovat allekirjoittaneet kansainvälisen sopimuksen, kukin jäsenvaltio voi vapaasti kansainvälisen oikeuden nojalla päättää kyseisen sopimuksen sen mukaan, mikä on sopimuksen mukaan sen päättämiseen sovellettava menettely. Se osallistuu sopimukseen viime kädessä suvereenina valtiona eikä pelkkänä Euroopan unionin lisänä (ja se, että Euroopan unionilla on saattanut olla johtava asema sopimusta neuvoteltaessa, on tässä suhteessa merkityksetöntä). Jos jäsenvaltio toimisi näin, se olisi kuitenkin edelleen SEUT 216 artiklan 2 kohdan vaikutuksesta – unionin oikeuden perusteella – sidottu sopimuksen niihin aloihin, joista on sovittu unionin toimivallan perusteella (koska se on unionin jäsenvaltio), paitsi jos – ja siihen saakka kun – Euroopan unioni päättää sopimuksen. ( 29 ) Kyky toimia itsenäisesti kansainvälisen oikeuden mukaan kuvastaa jäsenvaltion jatkuvaa kansainvälistä toimivaltaa; se, että jäsenvaltio on edelleen osittain sidottu sopimukseen, vaikka se päättää sen kansainvälisen oikeuden perusteella toimiessaan, ei kuvasta kansainvälistä oikeutta vaan unionin oikeutta.

78. Tilanne on toinen, kun jäsenvaltioilla on yksinomainen toimivalta kansainvälisen sopimuksen yhden tai useamman osan osalta (ja loppuosa sopimuksesta kuuluu Euroopan unionin yksinomaiseen tai jaettuun toimivaltaan): tällöin sekä jäsenvaltioiden että Euroopan unionin on tehtävä sopimus. ( 30 )

79. Oletettaessa kuitenkin edelleen, että unionin tuomioistuimen on tarpeen vastata lausuntopyynnön toiseen osaan, onko unionin tuomioistuimen tarpeen vahvistaa toimivalta vapaakauppasopimuksen jokaisen määräyksen osalta?

80. Mielestäni ei ole.

81. Lausunnossa 2/00 todettiin selvästi, että oletettaessa, että toimivalta kansainvälisen sopimuksen tekemiseen on jaettu Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden välillä, sekä Euroopan unionin yksinomaisen toimivallan että jäsenvaltioiden jaetun (tai yksinomaisen) toimivallan täsmällinen laajuus tietyn sopimuksen osalta ei voi sellaisenaan vaikuttaa Euroopan unionilla olevaan toimivaltaan tehdä tämä sopimus eikä myöskään yleisemmin tämän sopimuksen tekemistä koskevan Euroopan unionin päätöksen aineelliseen tai muodolliseen pätevyyteen. ( 31 ) SEUT 218 artiklan 11 kohdan menettelyn tarkoituksena on erityisesti välttää sekä kansainvälisellä että unionin tasolla mahdollisesti aiheutuvia vaikeuksia, jos päätös sopimuksen tekemisestä osoittautuisi pätemättömäksi. ( 32 ) Unionin tuomioistuimen tehtävänä ei ole tämän menettelyn yhteydessä antaa erityistä ohjetta siitä, millä taholla on toimivalta asianomaisen sopimuksen kunkin yksittäisen määräyksen osalta ja millä taholla pitäisi olla vastuu sopimuksesta johtuvan kansainvälisen velvoitteen täyttämisestä. ( 33 )

82. Vastatessani komission lausuntopyynnön toiseen osaan tutkin, mitkä osat vapaakauppasopimuksesta kuuluvat Euroopan unionin yksinomaiseen toimivaltaan (joko SEUT 3 artiklan 1 kohdan tai SEUT 3 artiklan 2 kohdan perusteella), onko siinä osia, joiden osalta toimivalta on jaettu jäsenvaltioiden kanssa (SEUT 4 artiklan perusteella), ja onko siinä vielä muita osia, joiden osalta Euroopan unionilla ei ole toimivaltaa. Vapaakauppasopimus on hyvin heterogeeninen sopimus. Tämä merkitsee sitä, että tarkastelu toimivallan ja sen (yksinomaisen tai jaetun) luonteen toteamiseksi edellyttää välttämättä (aina asiayhteyden mukaan) keskittymistä vapaakauppasopimuksen yksittäiseen lukuun tai lukujen ryhmään, tämän sopimuksen osaan tai osiin tai paikoin yksittäiseen määräykseen.

83. Huolimatta siitä, että lausuntopyyntö koskee ainoastaan toimivallan määräytymistä Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden välillä, joissakin kirjallisissa huomautuksissa (erityisesti neuvoston huomautuksissa) esitetään, että kysymys voisi olla myös menettelystä, jossa komissio neuvotteli vapaakauppasopimuksen ja esittää sitä nyt allekirjoitettavaksi. Vaikka neuvotteluohjeissa viitattiin jaetun toimivallan sopimuksen neuvottelemiseen, komissio neuvotteli vapaakauppasopimuksen pelkästään Euroopan unionin ja Singaporen välillä. Jättikö komissio siten huomiotta SEUT 218 artiklan 4 kohdan ja SEU 13 artiklan 2 kohdassa vahvistetun keskinäisen vilpittömän yhteistyön periaatteen?

84. Mielestäni ei ole tarpeen eikä liioin asianmukaista ottaa esillä olevan lausuntomenettelyn yhteydessä kantaa tuohon kysymykseen. Menettely, jossa vapaakauppasopimus neuvoteltiin, ei sellaisenaan vaikuta sen tekemistä koskevan toimivallan määräytymiseen Euroopan unionin ja sen jäsenvaltioiden välillä. Se jää näin ollen komission pyynnön ulkopuolelle. Myöskään unionin oikeuden mukaisten menettelysääntöjen noudattamatta jättäminen ei (periaatteessa) voisi vaikuttaa sopimuksen pätevyyteen kansainvälisen oikeuden kannalta. ( 34 ) Tämän vuoksi en käsittele tuota kysymystä enempää.

85. On myös tärkeää pitää mielessä, että komission pyyntö ei koske vapaakauppasopimuksen (tai sen minkään osan) aineellista yhteensopivuutta perussopimusten kanssa. Unionin tuomioistuinta ei siten ole pyydetty arvioimaan esimerkiksi sijoittajan ja valtion välisten riitojen ratkaisumekanismin yhteensopivuutta perussopimusten kanssa. Tämänkaltainen riitojenratkaisujärjestelmä sisältyy paitsi vapaakauppasopimukseen, myös muihin Euroopan unionin äskettäin neuvottelemiin tai parhaillaan neuvottelemiin kauppa- ja investointisopimuksiin. Nyt esillä olevassa lausuntomenettelyssä sijoittajan ja valtion välisten riitojen ratkaisumekanismiin (ja muihin vapaakauppasopimuksessa määrättyihin riitojenratkaisujärjestelmiin) liittyvä kysymys koskee ainoastaan sitä, ”kuka voi päättää”. Tässä ratkaisuehdotuksessa esittämäni tarkastelu ei siten vaikuta (mahdollisiin) kysymyksiin, jotka koskevat vapaakauppasopimuksen, mukaan lukien sijoittajan ja valtion välisten riitojen ratkaisumekanismia koskevat määräykset, aineellista yhteensopivuutta perussopimusten kanssa. ( 35 )

86. Ratkaisuehdotukseni tässä lausuntomenettelyssä rajoittuu lopulta (ja kenties itsestään selvästi) nyt käsiteltävään vapaakauppasopimukseen. Se ei siten vaikuta Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden väliseen toimivallan määräytymiseen muissa kauppa- ja investointisopimuksissa.

87. Ratkaisuehdotukseni jäljellä olevassa osassa esitän ensin perusperiaatteet, jotka koskevat ulkoisen toimivallan määräytymistä Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden välillä ja unionin toiminnan oikeusperustaa. Tämän jälkeen käsittelen Euroopan unionin yhteistä kauppapolitiikkaa (SEUT 207 artiklan 1 kohta) koskevan nimenomaisen yksinomaisen toimivallan peruspiirteitä, sen implisiittistä yksinomaista toimivaltaa (SEUT 3 artiklan 2 kohta) ja sen jaettua toimivaltaa (SEUT 4 artikla) ulkoisessa toiminnassa. Tätä yleistä taustaa vasten käsittelen vielä toimivallan määräytymistä vapaakauppasopimuksen kattamilla aloilla.

Toimivallan määräytyminen Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden välillä ja oikeusperusta vapaakauppasopimuksen tekemiselle

88. Istunnossa ilmeni neuvoston ja useiden jäsenvaltioiden katsovan, että ensin on ratkaistava vapaakauppasopimusta koskeva toimivallan määräytyminen Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden välillä, ennen kuin seuraavassa vaiheessa määritellään oikeusperusta, johon Euroopan unionin päätöksen allekirjoittaa ja tehdä vapaakauppasopimus pitäisi perustua.

89. On selvää, ettei unionin tuomioistuinta ole pyydetty tässä ratkaisemaan kyseistä toista kysymystä. Mielestäni neuvosto ja useat jäsenvaltiot kuitenkin ymmärtävät väärin (ulkoisen) toimivallan määräytymistä koskevien periaatteiden ja unionin toiminnan oikeusperustan valintaa koskevien periaatteiden välisen suhteen.

90. Euroopan unionilla on ainoastaan sille annettu toimivalta. ( 36 ) Tämän vuoksi sen on liitettävä toteuttamansa toimi johonkin perussopimuksen määräykseen, jossa sille annetaan toimivalta toteuttaa tällainen toimi. ( 37 ) Tämän oikeusperustan valinnan on perustuttava sellaisiin objektiivisiin seikkoihin, jotka voivat olla tuomioistuimen suorittaman valvonnan kohteena ja joihin kuuluvat toimen tarkoitus ja sisältö. ( 38 )

91. Lausunnossa 1/08 selitettiin, että se, onko Euroopan unionilla yksinomainen tai jaettu toimivalta tehdä sopimukset, ja oikeusperusta, jota tähän samaan tarkoitukseen on käytettävä, ovat kaksi kysymystä, jotka liittyvät kiinteästi toisiinsa. ( 39 ) Se, onko Euroopan unioni yksinään toimivaltainen tekemään sopimuksen vai onko tällainen toimivalta jaettu jäsenvaltioiden kanssa, riippuu erityisesti niiden unionin määräysten ulottuvuudesta, joiden nojalla Euroopan unionilla voi olla toimivalta osallistua tällaiseen sopimukseen. ( 40 )

92. Se, että Euroopan unionin toimivalta ylipäänsä toimia tietyllä alalla vahvistetaan (ja se, että siten yksilöidään tällaisen toiminnan oikeusperusta), on näin ollen ennakkoedellytys ratkaistaessa SEUT 3 ja SEUT 4 artiklan mukaisesti toimivallan määräytymistä Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden välillä tietyn ulkoisen toiminnan osalta. ( 41 )

93. Oikeusperustan yksilöimisestä vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että silloin, kun Euroopan unionin sopimuksella on enemmän kuin yksi tarkoitus tai siinä on kahdenlaisia tai useampia tekijöitä, joista yksi on yksilöitävissä pääasialliseksi tai määrääväksi tarkoitukseksi tai tekijäksi, kun taas toinen on (tai toiset ovat) ainoastaan liitännäinen (tai liitännäisiä) tai soveltamisalaltaan äärimmäisen rajattu(ja), Euroopan unionin on kyseistä sopimusta tehdessään käytettävä yhtä oikeusperustaa, toisin sanoen sitä, jota sopimuksen pääasiallinen tai määräävä tarkoitus tai tekijä edellyttää. ( 42 ) Näin ollen siinä tapauksessa, että vapaakauppasopimuksen määräävänä tarkoituksena on yhteisen kauppapolitiikan toteuttaminen ja että on katsottava, että sen muut näkökohdat ovat liitännäisinä tarpeen tälle pääasialliselle tekijälle tai soveltamisalaltaan äärimmäisen rajattuja, kyseisen sopimuksen tekemisen aineellisena oikeusperustana olisi SEUT 207 artiklan 1 kohta. ( 43 ) Tällöin SEUT 3 artiklan 1 kohdan e alakohdasta seuraisi, että Euroopan unionilla on yksinomainen toimivalta tehdä vapaakauppasopimus. ( 44 )

94. Jos toisaalta unionin tuomioistuin toteaisi, että vapaakauppasopimuksella on useampi samanaikainen tavoite tai siinä on useita tekijöitä, joita ei voida erottaa toisistaan ja joista mikään ei ole toiseen nähden liitännäinen, jolloin on mahdollista soveltaa useita perussopimusten määräyksiä, tämän sopimuksen tekemistä koskevan Euroopan unionin toimen on perustuttava näitä tekijöitä vastaaviin oikeusperustoihin. ( 45 )

95. Tätä taustaa vasten käsittelen seuraavaksi SEUT 207 artiklassa tarkoitetun yhteisen kauppapolitiikan soveltamisalaa.

SEUT 207 artiklan 1, 5 ja 6 kohta

96. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä on selvennetty Euroopan unionin yksinomaista toimivaltaa yhteisessä kauppapolitiikassa jo kauan ennen SEUT 3 artiklan 1 kohdan e alakohdan, jossa nykyisin nimenomaisesti vahvistetaan Euroopan unionin yksinomainen toimivalta tämän politiikan alalla, voimaantuloa. Aivan ensimmäisessä (nykyisen) SEUT 218 artiklan 11 kohdan perusteella annetussa lausunnossa katsottiin, että yksinomainen toimivalta yhteisessä kauppapolitiikassa oli perusteltua, koska jos jäsenvaltioiden annettaisiin käyttää rinnakkaista toimivaltaa tällä alalla, ”jäsenvaltioille annettaisiin mahdollisuus suhteissaan kolmansiin valtioihin omaksua [Euroopan unionin] aikomasta kannasta eroavia kantoja, ja siten vääristettäisiin [Euroopan unionin] toimielinrakennetta, vaarannettaisiin luottamussuhteet [Euroopan unionissa] ja estettäisiin [Euroopan unionia] täyttämästä tehtäväänsä yhteisen edun puolustamisessa”. ( 46 ) Tämä perustelu on yhteensopiva Rooman sopimuksella vahvistetun tulliliiton perustamisen kanssa. Sisäisesti kyseinen liitto muodostuu tuonti- ja vientitullien tai vaikutukseltaan vastaavien maksujen ehdottomasta kiellosta jäsenvaltioiden välillä. ( 47 ) Samanaikaisesti perussopimuksissa annetaan Euroopan unionin ja sen toimielinten tehtäväksi puolustaa ulkoisesti Euroopan unionin kaupallisia etuja. Jos jäsenvaltioille annettaisiin mahdollisuus toteuttaa omia kauppapolitiikkojaan ulkomaailmaan nähden (ja ajaa omia etujaan tässä yhteydessä) rinnakkain Euroopan unionin toiminnan kanssa, tämä olennainen tehtävä voisi selvästi vaarantua.

97. Komissio kehottaa unionin tuomioistuinta tarkistamaan tässä menettelyssä aikaisempaa oikeuskäytäntöään, joka koskee yhteisen kauppapolitiikan soveltamisalaa. Kuinka pitkälle tämän politiikan soveltamisala on laajentunut Lissabonin sopimuksella toteutettujen muutosten (erityisesti teollis- ja tekijänoikeuksien kaupalliset näkökohdat, ulkomaiset suorat sijoitukset, palvelukauppa, liikenteen alaa koskeva poikkeus SEUT 207 artiklan 5 kohdassa ja SEUT 207 artiklan 6 kohdasta seuraavat rajoitukset) seurauksena?

98. Tietyt jäsenvaltiot ovat esittäneet, että lausunnon 1/94 vuoksi yhteistä kauppapolitiikkaa ei ole enää asianmukaista pitää ”dynaamisena”.

99. En usko, että olisi erityisen hyödyllistä väitellä siitä, onko yhteinen kauppapolitiikka ”dynaamista” vai ei. Merkityksellistä on se, että SEUT 270 artiklan 1 kohtaa pitäisi tulkita tavalla, joka on kyseisen määräyksen sanamuodon mukainen ja jolla samalla taataan, että Euroopan unioni voi toteuttaa tehokasta yhteistä kauppapolitiikkaa jatkuvasti kehittyvässä kansainvälisessä liiketoimintaympäristössä.

100. Yhdyn julkisasiamies Wahlin lausuntomenettelyssä 3/15 ilmaisemaan kantaan, jonka mukaan kansainvälisen kaupan tai vaihdannan kohdetta ei voida määritellä abstraktisti eikä staattisella ja jäykällä tavalla, koska kaupankäynnin käytännöt, mallit ja suuntaukset muuttuvat ajan mukana. ( 48 ) Se, mitä kansainvälisissä suhteissa on pidettävä ”kauppapolitiikkana” tai ”investointipolitiikkana”, ja se, mikä muodostaa yhteisen kauppapolitiikan unionin oikeudessa, eivät välttämättä ole samoja.

101. Oikeuskäytännössä on myös korostettu tarvetta varmistaa Euroopan unionin yhteisen kauppapolitiikan tehokkuus. Lausunnossa 1/78 todettiin, ettei yhteistä kauppapolitiikkaa voitaisi enää harjoittaa tehokkaasti, ellei Euroopan unioni voisi käyttää myös pidemmälle meneviä toimintakeinoja kuin niitä, joilla pyritään vaikuttamaan pelkästään ulkomaankaupan perinteisiin näkökohtiin. Näin ymmärretty ”kauppapolitiikka” olisi tuomittu menettämään merkityksensä ajan myötä, ( 49 ) ja se estäisi asteittain Euroopan unionia täyttämästä tehtäväänsä globaalina kauppakumppanina sekä kahdenvälisissä suhteissa muiden kuin jäsenvaltioiden kanssa että monenvälisissä yhteyksissä. ( 50 ) Yhteinen kauppapolitiikka ei näin ollen rajoitu toimenpiteisiin, joilla on kaupallisia tavoitteita. Se voi kattaa toimenpiteitä, joilla on muita kuin puhtaasti kaupallisia tavoitteita, kuten tavoitteita, jotka liittyvät kehitykseen, ( 51 ) ulko- ja turvallisuuspolitiikkaan ( 52 ) tai ympäristön tai ihmisten terveyden suojeluun, ( 53 )edellyttäen aina, että näillä toimenpiteillä on myös suoria ja välittömiä vaikutuksia kaupankäyntiin. Yhteisen kauppapolitiikan ja Euroopan unionin ulkoista toimintaa koskevien (muiden) periaatteiden ja tavoitteiden välinen vuorovaikutus on nimenomaisesti tunnustettu SEUT 207 artiklan 1 kohdan viimeisessä virkkeessä.

102. Tämä ei kuitenkaan merkitse sitä, ettei yhteisen kauppapolitiikan soveltamisalalle olisi rajoja. Myöskään se, että alaa käsitellään kauppa- (ja investointi)sopimuksessa, ei ole riittävä peruste katsoa tämän alan kuuluvan yhteiseen kauppapolitiikkaan. Sopimukset tai määräykset, jotka muut kansainvälisen oikeuden toimijat voivat mieltää osaksi kauppaa tai kauppapolitiikkaa, eivät välttämättä kuulu perussopimusten määritelmään ”yhteisestä kauppapolitiikasta”. Tätä politiikkaa määritellessään unionin tuomioistuin on sidottu SEUT 206 ja SEUT 207 artiklan sanamuotoon.

103. SEUT 207 artiklaa sovellettaessa merkitystä on sillä, että Euroopan unionin (sisäisen tai ulkoisen) toiminnan pitäisi erityisesti liittyä kansainväliseen kauppaan, eli kauppaan kolmansien valtioiden kanssa (ei kauppaan sisämarkkinoilla), ( 54 ) siten, että sillä pyritään olennaisesti kaupan edistämiseen, helpottamiseen tai sääntelyyn ja sillä on suoria ja välittömiä vaikutuksia kauppaan. ( 55 ) Näin ollen pelkästään se, että Euroopan unionin toimella voi olla vaikutuksia kansainväliseen kauppaan, ei riitä sen toteamiseksi, että kyseinen toimi kuuluu yhteisen kauppapolitiikan alaan.

104. Tehtäessä ero yhteisen kauppapolitiikan alaan kuuluvien (kansainvälisten) sitoumusten ja niiden sitoumusten välillä, joiden pääasiallisena tarkoituksena on parantaa sisämarkkinoiden toimintaa, on tärkeää määrittää, onko sopimuksen tarkoituksena olennaisesti ulottaa unionin alueen ulkopuolelle jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentäminen, joka on jo ”pitkälti toteutettu” sisämarkkinoiden kauppaa koskevalla unionin sekundaarilainsäädännöllä. ( 56 ) Jos näin on, kyseisellä sopimuksella voidaan olettaa pyrittävän edistämään kansainvälistä kauppaa, ja sen tekeminen kuuluu näin ollen yhteisen kauppapolitiikan alaan. Kääntäen silloin, kun tämä ”sisäinen” lähentäminen on juuri sopimuksen tavoitteena, sopimuksen määräävänä tarkoituksena on parantaa sisämarkkinoiden toimintaa ja se jää siten yhteisen kauppapolitiikan alan ulkopuolelle, vaikka sillä on vaikutuksia kansainväliseen kauppaan. ( 57 )

105. Useat osapuolet ovat joko yleisesti tai vapaakauppasopimuksen tietyn luvun yhteydessä esittäneet huolensa siitä, että komission Lissabonin sopimuksen voimaantulon seurauksena omaksumassa laajassa tulkinnassa yhteisen kauppapolitiikan soveltamisalasta sivuutetaan SEUT 207 artiklan 6 kohta.

106. Mielestäni SEUT 207 artiklan 6 kohta koskee ainoastaan sen toimivallan käyttöä, jonka Euroopan unioni johtaa SEUT 207 artiklan 1 kohdasta. Sen ennakko-oletuksena on, että tämä toimivalta on todettu. Se ei voi siten muuttaa SEUT 207 artiklan 1 kohdan mukaista Euroopan unionin yksinomaista ulkoista toimivaltaa. SEUT 207 artiklan 6 kohdassa asetetaan kaksi rajoitusta, vaikka jälkimmäinen näyttää olevan ensimmäisen sovellus.

107. Ensinnäkin toimivallan käyttö yhteisen kauppapolitiikan alalla ei voi vaikuttaa toimivallan jakoon Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden välillä. Mielestäni tämä ensimmäinen rajoitus on ilmaisu SEUT 2 artiklan 1 ja 2 kohdassa vahvistetusta annetun toimivallan periaatteesta, jota on edelleen kehitelty julistuksessa N:o 18 toimivallan jaosta. ( 58 ) Euroopan unionin yksinomaisen toimivallan käyttäminen yhteisen kauppapolitiikan alalla ei toisin sanoen voi muuttaa perussopimuksen määräyksiä toimivallan määräytymisestä muilla aloilla, jotka jäävät tämän toimivallan ulkopuolelle (kuten esimerkiksi kauppa sisämarkkinoilla), tai muutoin vaikuttaa niihin. Tätä tulkintaa tukee SEUT 207 artiklan 2 kohta, jossa määrätään oikeusperustasta säädettäessä ”toimenpiteistä, joilla määritellään puitteet yhteisen kauppapolitiikan toteuttamiseksi”, eikä määrätä, että Euroopan unionilla olisi yksinomainen toimivalta kaikkiin toimenpiteisiin, jotka on mahdollisesti toteutettava Euroopan unionin yksinomaista toimivaltaansa yhteisen kauppapolitiikan alalla käyttäessään tekemästä sopimuksesta johtuvien velvoitteiden täyttämiseksi.

108. Siten esimerkiksi se, että Euroopan unioni käyttää SEUT 207 artiklan 1 kohdan mukaista yksinomaista toimivaltaansa koko TRIPS-sopimuksen osalta, ( 59 ) ei tarkoita sitä, että se olisi toimivaltainen sääntelemään jokaista tämän sopimuksen kattamaa kysymystä sisämarkkinoilla. Tällainen toimivallan käyttö ei voi liioin muuttaa immateriaalioikeuksia yleensä koskevan ulkoisen toimivallan määräytymistä jäsenvaltioiden ja Euroopan unionin välillä.

109. Kääntäen en ymmärrä ensimmäistä rajoitusta siten, että sillä tarkoitettaisiin Euroopan unionin toimivallan käytön yhteisen kauppapolitiikan alalla riippuvan siitä, onko Euroopan unionilla sisäinen toimivalta jollain muulla perusteella, tai siitä, onko se käyttänyt tätä toimivaltaa. ( 60 ) Yhteisen kauppapolitiikan ulkoisten näkökohtien ja unionin muiden politiikkojen sisäisten näkökohtien samanaikaisuuden painottaminen ei saa tukea SEUT 207 artiklan muista osista. Siten SEUT 207 artiklan 4 kohdassa vahvistetaan nimenomaisesti, että yhteinen kauppapolitiikka voi käsittää kulttuuri- tai audiovisuaalisten palvelujen kauppaa ja sosiaali-, koulutus- ja terveyspalvelujen kauppaa. Euroopan unionin sisäinen toimivalta kansanterveyden alalla on kuitenkin rajoitettu, koska se ainoastaan täydentää jäsenvaltioiden toimintaa. ( 61 ) Lisäksi unionin toiminnassa on otettava huomioon jäsenvaltioiden velvollisuudet, jotka liittyvät niiden terveyspolitiikan määrittelyyn sekä terveyspalvelujen ja sairaanhoidon järjestämiseen ja tarjoamiseen. ( 62 )

110. Toinen SEUT 207 artiklan 6 kohdassa asetettu rajoitus koskee sitä, että yhteisen kauppapolitiikan alaan kuuluvan toimivallan käyttäminen ei voi johtaa jäsenvaltioiden lakien tai asetusten yhdenmukaistamiseen siltä osin kuin tällainen yhdenmukaistaminen ei ole perussopimusten mukaan mahdollista. Kuten SEUT 207 artiklan 4 kohdassa nimenomaisesti vahvistetaan, tämä rajoitus ei merkitse sitä, että yhteinen kauppapolitiikka ei voisi kattaa kauppaa aloilla, joiden osalta yhdenmukaistaminen on kielletty perussopimuksen muissa määräyksissä (kuten esimerkiksi sosiaalipolitiikan, koulutuksen, kansanterveyden tai kulttuurin aloilla). ( 63 ) Se merkitsee pikemminkin sitä, että käyttäessään SEUT 207 artiklan mukaista toimivaltaansa Euroopan unioni ei voi toimia siten, että perussopimusten mukaista yhdenmukaistamiskieltoa kierrettäisiin. Tämä rajoitus on siten erityinen sovellus ensimmäisestä rajoituksesta.

111. Esillä olevassa lausuntomenettelyssä unionin tuomioistuinta pyydetään myös tulkitsemaan SEUT 207 artiklan 5 kohtaa, erityisesti vapaakauppasopimuksen 8 luvun (”Palvelukauppa, sijoittautuminen ja sähköinen kauppa”) liikennettä koskevien sitoumusten osalta. ( 64 ) Kyseisen määräyksen mukaan liikenteen alan kansainvälisten sopimusten neuvottelemisessa ja tekemisessä noudatetaan EUT-sopimuksen kolmannen osan VI osaston määräyksiä, eli EUT-sopimuksen määräyksiä Euroopan unionin liikennepolitiikasta. Tällaiset sopimukset jäävät siten yhteisen kauppapolitiikan soveltamisalan ulkopuolelle.

112. Kyseinen poikkeus ei ole uusi. Perussopimuksissa on aina jätetty liikennepolitiikka yhteisen kauppapolitiikan ulkopuolelle. Itse asiassa juuri tämä poikkeus johti siihen, että ERTA-tuomiossa vahvistettiin implisiittisen yksinomaisen ulkoisen toimivallan periaate erotuksena nimenomaisesta yksinomaisesta toimivallasta yhteisen kauppapolitiikan alalla. ( 65 )

113. Vaikka ERTA-tuomio koski turvallisuussääntöjä koskevaa sopimusta, lausunnossa 1/94 ei nähty mitään syytä tehdä toisenlaista johtopäätöstä sellaisten kauppasopimusten osalta, jotka koskevat myös liikennettä, kuten GATS-sopimuksen osalta. ( 66 ) Siinä vahvistettiin ”[ERTA-tuomion] perustana oleva ajatus”, jonka mukaan ”liikennettä koskevat kansainväliset sopimukset eivät kuulu [yhteisen kauppapolitiikan] soveltamisalaan”. ( 67 ) Kanta pysyi ennallaan Nizzan sopimuksen ( 68 ) ja Lissabonin sopimuksen perusteella. ( 69 ) Liikennepalvelujen kansainvälisen kaupan osalta perussopimusten tarkoituksena on näin ollen ”pysyttää sisäinen toimivalta, jota käytetään antamalla yksipuolisesti [unionin] sääntöjä, ja ulkoinen toimivalta, jota käytetään tekemällä kansainvälisiä sopimuksia, lähtökohtaisesti keskenään samansuuntaisina, ja kumpikin toimivalta kuuluu, – – erityisesti yhteistä liikennepolitiikkaa koskevan [EUT-]sopimuksen osaston soveltamisalaan”. ( 70 )

114. Tästä syystä SEUT 207 artiklan 5 kohdan soveltaminen ei rajoitu kansainvälisiin sopimuksiin, jotka koskevat yksinomaan tai pääasiallisesti liikennepalvelujen kauppaa. Kuten lausunnossa 1/08 todettiin, muunlainen tulkinta merkitsisi sitä, että kansainvälisen sopimuksen määräykset, joiden kohde on täysin identtinen, kuuluisivat milloin liikennepolitiikan, milloin kauppapolitiikan alaan pelkästään sen mukaan, ovatko sopimuspuolet päättäneet käsitellä vain liikennepalvelujen kauppaa vai ovatko ne sopineet käsittelevänsä sekä tätä kauppaa että muunlaisten palvelujen tai kaikkien palvelujen kauppaa. ( 71 )

115. SEUT 207 artiklan 5 kohdan laajasta soveltamisalasta huolimatta ilmaisun ”liikenteen alan kansainväliset sopimukset” ei nähdäkseni pitäisi tarkoittaa sitä, että jokainen liikenteeseen sovellettava sopimus (toisin sanoen ennen kaikkea tavaroiden tai henkilöiden kuljettamista yhdellä tai usealla kulkuneuvolla paikasta toiseen koskeva palvelu) olisi jätettävä yhteisen kauppapolitiikan ulkopuolelle. Se, että yleisesti sovellettavia toimenpiteitä voidaan käytännössä soveltaa myös liikenteeseen, ei välttämättä johda SEUT 207 artiklan 5 kohdan poikkeuksen soveltamiseen. ”Liikenteen alan” kansainvälinen sopimus on pikemminkin sopimus, joka sisältää erityisesti liikennettä koskevia määräyksiä. Tämä selittää sen, miksi lausunnossa 1/08 keskityttiin alakohtaisiin sitoumuksiin (ja horisontaalisiin sitoumuksiin, joita sovellettiin näiden sitoumusten lisäksi) ja pääteltiin, että SEUT 207 artiklan 5 kohdan poikkeuksen soveltamisedellytykset täyttyivät.

116. Esillä oleva lausuntomenettely osoittaa, että SEUT 207 artiklan 5 kohdan soveltamisalaan liittyy edelleen epäselvyyksiä. Kysymykset, jotka koskevat liikennepalvelujen kauppaa koskevia sitoumuksia, sisältävät kysymyksen siitä, kattaako SEUT 207 artiklan 5 kohdan poikkeus (vapaakauppasopimuksessa määritellyn) sijoittautumisen, vaikka EUT-sopimuksen kolmannen osan VI osasto ei koske sitä, ja siitä, kuuluvatko liikennepalvelujen liitännäispalvelut tämän poikkeuksen soveltamisalaan. Käsittelen näitä kysymyksiä tarkastellessani vapaakauppasopimuksen kahdeksatta lukua. ( 72 )

SEUT 3 artiklan 2 kohta

117. Kun Euroopan unionilla ei ole SEUT 3 artiklan 1 kohdan nojalla nimenomaista yksinomaista toimivaltaa tehdä kansainvälistä sopimusta, sillä voi kuitenkin olla implisiittinen ulkoinen yksinomainen toimivalta SEUT 3 artiklan 2 kohdan perusteella. Molemmat SEUT 3 artiklan kohdat koskevat erityisesti toimivallan määräytymistä Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden välillä. Toisin kuin SEUT 3 artiklan 1 kohta, SEUT 3 artiklan 2 kohta koskee kuitenkin pelkästään ulkoista toimivaltaa. Kaikki siinä vahvistetut eri perusteet edellyttävät kuitenkin välttämättä jossain määrin sisäisen toimivallan käyttöä.

118. Komissio vetoaa SEUT 3 artiklan 2 kohdan mukaisiin kahteen perusteeseen Euroopan unionin yksinomaisen ulkoisen toimivallan toteamiseksi.

119. Palvelukauppaa, sijoittautumista ja sähköistä kauppaa koskevan kahdeksannen luvun osalta ( 73 ) komissio vetoaa SEUT 3 artiklan 2 kohdan mukaiseen ensimmäiseen perusteeseen, jonka mukaan Euroopan unionilla on yksinomainen toimivalta, ”kun sopimuksen tekemisestä on säädetty lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyssä unionin säädöksessä”. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan kyseisen määräyksen olemassaolon perustana on se, että voi olla tilanteita, joissa siitä huolimatta, että perussopimuksissa itsessään ei vahvisteta Euroopan unionille ulkoista toimivaltaa, toimielinten antamissa yhteisissä säännöissä vahvistetaan tällainen toimivalta määräämällä kansainvälisten sopimusten tekemisestä. ( 74 ) Tällaisissa tilanteissa Euroopan unioni saa yksinomaisen toimivallan yhteisten sääntöjen perusteella, ( 75 ) koska jos jäsenvaltioiden annettaisiin tehdä omat kansainväliset sopimuksensa, yhdenmukaistettu ulkoinen toiminta näiden unionin sääntöjen kattamilla aloilla voisi vaarantua. ( 76 )

120. Vapaakauppasopimuksen tiettyjen muiden osien osalta ( 77 ) komissio tukeutuu SEUT 3 artiklan 2 kohdan mukaiseen kolmanteen perusteeseen. Kyseisen perusteen mukaan Euroopan unionilla on yksinomainen toimivalta tehdä kansainvälinen sopimus ”siltä osin kuin se voi vaikuttaa yhteisiin sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta”. Tämä peruste vastaa kriteeriä, joka vahvistettiin ERTA-tuomiossa siinä tarkoituksessa, että määritettäisiin ”sellaisten kansainvälisten sitoumusten luonne, joita jäsenvaltiot eivät saa tehdä unionin toimielinjärjestelmän ulkopuolella silloin, kun unionin yhteisiä sääntöjä on annettu [EUT-]sopimuksen tavoitteiden toteuttamista varten”. ( 78 )

121. Niin kutsuttu ERTA-periaate tarjoaa Euroopan unionille perustan, jonka nojalla sillä on implisiittinen yksinomainen toimivalta tehdä kansainvälinen sopimus. Se kehitettiin alun perin ottamalla huomioon toisaalta primaarioikeuden vaatimus siitä, että jäsenvaltiot toteuttavat kaikki toimenpiteet, jotka ovat aiheellisia perussopimuksista tai toimielinten säädöksistä johtuvien velvoitteiden täyttämisen varmistamiseksi, ja toisaalta jäsenvaltioiden velvollisuus pidättyä kaikista toimenpiteistä, jotka voivat vaarantaa perussopimusten tavoitteiden saavuttamisen. ( 79 ) Euroopan unionilla on siten yksinomainen ulkoinen toimivalta, kun on olemassa vaara, että toimiessaan unionin toimielinjärjestelmän ulkopuolella jäsenvaltiot saattavat tehdä kansainvälisiä sitoumuksia, jotka vaikuttavat yhteisiin sääntöihin tai muuttavat niiden ulottuvuutta. Tällä kierrettäisiin perussopimuksissa vahvistettuja sääntöjä unionin politiikkojen täytäntöönpanosta ja voitaisiin siten kyseenalaistaa unionin integraatioprosessin olennainen sisältö.

122. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä saadaan jonkin verran apua sen tarkistamiseen, täyttyvätkö kolmannen perusteen soveltamisedellytykset. Ehdotetun kansainvälisen sopimuksen ja kyseessä olevana ajankohtana voimassa olevan unionin lainsäädännön välistä suhdetta on tarkasteltava erityisesti. Tällaista tarkastelua varten ja annetun toimivallan periaatteen mukaisesti osapuolen, joka vetoaa yksinomaiseen ulkoiseen toimivaltaan, on osoitettava se. ( 80 )

123. Tämän tarkastelun ensimmäisessä vaiheessa on määriteltävä ala, jota kansainvälinen sopimus koskee, jotta voidaan yksilöidä, mitkä yhteiset säännöt ovat merkityksellisiä. Sopimuksen kohde voidaan määrittää ottamalla huomioon sopimuksen sisältö ja tarkoitus. Vaikka tässä suhteessa niin kutsuttuja homogeenisia sopimuksia tarkasteltaessa saattaa olla mahdollista kuvata koko sopimus siten, että se kattaa ”tietyn alan”, ja tarkistaa sitten, yhdenmukaistetaanko yhteisillä säännöillä kokonaisuudessaan tämä ala tai kattavatko tällaiset yhteiset säännöt kyseisen alan suurelta osin, ( 81 ) tätä lähestymistapaa ei voida soveltaa niin helposti nyt käsiteltävän vapaakauppasopimuksen kaltaiseen sopimukseen, jossa säännellään eri ”aloja” sen eri luvuissa tai osissa.

124. Komission tässä menettelyssä esittämiin perusteluihin liittyy uusi kysymys. Sovelletaanko SEUT 3 artiklan 2 kohdan mukaista kolmatta perustetta ainoastaan, kun unionin toimielimet ovat jo antaneet ”yhteisiä sääntöjä” unionin lainsäädäntövaltaa käyttäessään, vai voivatko myös perussopimuksen määräykset itsessään olla tietyin edellytyksin ”yhteisiä sääntöjä”? Komissio väittää, että Euroopan unionin yksinomainen toimivalta vapaakauppasopimuksen niiden määräysten osalta, jotka koskevat muuntyyppisiä sijoituksia kuin ulkomaisia suoria sijoituksia, perustuu SEUT 63 artiklaan itseensä sisältyviin ”yhteisiin sääntöihin”. Käsittelen tätä kysymystä tarkastellessani vapaakauppasopimuksen yhdeksännen luvun A jaksoa. ( 82 )

125. Toisessa vaiheessa on selvitettävä, mitä yhteisiä sääntöjä alalla on annettu. Kansainvälisen sopimuksen soveltamisalan ja yhteisten sääntöjen soveltamisalan ei kuitenkaan täydy olla täysin yhdenmukaisia. ( 83 ) Saattaa olla riittävää, että kansainvälinen sopimus kuuluu alaan, jonka nämä yhteiset säännöt suurelta osin kattavat. ( 84 ) Merkitykselliset yhteiset säännöt voivat käsittää paitsi tietyllä sopimuksen kattamalla alalla sovellettavaa lainsäädäntöä, myös lainsäädäntöä, jolla on laajempi soveltamisala. ( 85 ) On myös merkityksetöntä, ovatko tällaiset yhteiset säännöt yhdessä ja samassa unionin oikeuden välineessä vai eivät. ( 86 )

126. Yhteisiä sääntöjä eivät ole ainoastaan säännöt, joilla säännellään tilanteita, joissa on mukana unionin ulkopuolinen elementti ja joilla on siten ulkoinen ulottuvuus. ( 87 ) Yhteisiä sääntöjä yksilöitäessä on arvioitava sekä unionin oikeutta, sellaisena kuin se on kulloinkin voimassa, että näiden sääntöjen tulevia kehitysnäkymiä, jos nämä kehitysnäkymät ovat tarkasteluajankohtana ennustettavissa. ( 88 )

127. Osapuolten väitteet siitä, millä yhteisillä säännöillä on merkitystä sovellettaessa ERTA-periaatetta liikennepalvelujen aloihin ja muihin sijoitusmuotoihin kuin ulkomaisiin suoriin sijoituksiin, viittaavat siihen, että ”yhteisistä säännöistä” on useita väärinkäsityksiä. Tässä menettelyssä unionin tuomioistuimella on tilaisuus esittää tarvittava selvennys asiaan. ( 89 )

128. Kolmannessa vaiheessa on tutkittava kansainvälisen sopimuksen tekemisen (mahdollista) vaikutusta merkityksellisiin yhteisiin sääntöihin. Ei ole välttämätöntä osoittaa, että tällainen vaikutus on olemassa: riski siitä, että yhteisiin sääntöihin vaikutetaan tai että niiden ulottuvuutta muutetaan, on riittävä. ( 90 ) Tällainen riski on olemassa, kun kansainvälisen sopimuksen mukaiset sitoumukset kuuluvat yhteisten sääntöjen soveltamisalaan. ( 91 ) Mahdollista ristiriitaa, toisin sanoen ristiriitaa kansainvälisen sopimuksen ja yhteisten sääntöjen välillä, ei tarvitse osoittaa. ( 92 )

129. Kun yhteisillä säännöillä yhdenmukaistetaan kokonaan kansainvälisen sopimuksen kattama ala, ( 93 ) yksinomainen toimivalta sopimuksen tekemiseen on helppo todeta. Kyseisen sopimuksen tekemisestä seuraavien kansainvälisten sitoumusten oletetaan vaikuttavan yhdenmukaistettuihin sääntöihin.

130. Kun yhdenmukaistaminen on vain osittaista, se, että kansainvälinen sopimus (tai sen osa) koskee alaa, jonka unionin säännöt ”suurelta osin kattavat”, ei automaattisesti johda päätelmään, että Euroopan unionilla on yksinomainen toimivalta neuvotella koko tämä kansainvälinen sopimus (tai sen merkityksellinen osa), ilman tarvetta tutkia, soveltuuko ERTA-periaate. Kaikki riippuu annettujen sitoumusten sisällöstä ja niiden mahdollisesta yhteydestä unionin sääntöihin. ( 94 )

131. Jaetun toimivallan käytöstä tehty pöytäkirja N:o 25 ei kyseenalaista edellä esittämiäni periaatteita. Kyseinen pöytäkirja koskee ainoastaan SEUT 2 artiklan 2 kohtaa. Sen ainoana tavoitteena on täsmentää sen, että unioni käyttää sille perussopimuksissa annettua jäsenvaltioiden kanssa jaettua toimivaltaa, ulottuvuutta. Sen mukaan tämän toimivallan käytön soveltamisala ”ei kata kuin kyseessä olevassa [Euroopan] unionin säädöksessä säädellyt asiat, eikä se siten koske asianomaista alaa kokonaisuudessaan”. Pöytäkirjalla N:o 25 ei näin ollen voida tulkita rajoitettavan Euroopan unionin yksinomaisen ulkoisen toimivallan ulottuvuutta SEUT 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa, kuten oikeuskäytännössä on selvennetty. ( 95 )

132. Tätä taustaa vasten tarkastelen seuraavaksi Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden välistä toimivallan määräytymistä vapaakauppasopimuksen osalta.

Vapaakauppasopimuksen tavoitteet ja yleiset määritelmät (vapaakauppasopimuksen ensimmäinen luku ( 96 ) )

Osapuolten lausumat

133. Komissio väittää, että ensimmäinen luku kuuluu kokonaisuudessaan yhteiseen kauppapolitiikkaan. Komission mukaan vapaakauppasopimuksen 1.1 ja 1.2 artiklassa vahvistetut yleiset tavoitteet kuuluvat suurelta osin SEUT 206 artiklassa vahvistetun yhteisen kauppapolitiikan tavoitteiden piiriin. Vapaakauppasopimuksen tavoitteet ovat vain marginaalisesti laajemmat kuin yhteisen kauppapolitiikan tavoitteet. Tässä tapauksessa nämä tavoitteet kuuluvat kuitenkin EUT-sopimuksen (erityisesti SEUT 63 artiklan 1 kohdan, SEUT 91 artiklan ja SEUT 100 artiklan) tavoitteiden piiriin.

134. Muut osapuolet eivät ole lausuneet erityisesti ensimmäisestä luvusta.

Asian tarkastelu

135. Mielestäni Euroopan unionilla on yksinomainen toimivalta SEUT 207 artiklan 1 kohdan perusteella päättää perustaa vapaakauppa-alue, joka on vuoden 1994 GATT-sopimuksen XXIV artiklan ja GATS-sopimuksen V artiklan mukainen, ( 97 ) ja hyväksyä se, että vapaakauppasopimuksen tavoitteina on kaupan ja investointien vapauttaminen ja helpottaminen. Tällaiset kysymykset kuuluvat selvästi yhteisen kauppapolitiikan piiriin.

136. Lisäksi määräykset, joissa luetellaan yleisesti sovellettavat määritelmät, ovat puhtaasti liitännäisiä. Näillä määräyksillä ei muuteta Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden välistä toimivallan määräytymistä vapaakauppasopimuksen muiden määräysten osalta.

137. Tämän vuoksi katson, että ensimmäinen luku kuuluu kokonaisuudessaan Euroopan unionin yksinomaiseen toimivaltaan SEUT 207 artiklan nojalla.

Tavarakauppa (vapaakauppasopimuksen luvut toisesta kuudenteen ( 98 )ja vapaakauppasopimuksen pöytäkirja 1 ( 99 ) )

Osapuolten lausumat

138. Komissio väittää, että luvut toisesta kuudenteen kuuluvat kokonaisuudessaan yhteiseen kauppapolitiikkaan.

139. Komissio väittää, että toisen luvun määräykset liittyvät erityisesti kansainväliseen tavarakauppaan, koska niillä pyritään vapauttamaan tavarakauppa osapuolten välillä ja niillä on suora ja välitön vaikutus tähän kauppaan. Tämä pätee sekä kyseisen luvun määräyksiin tulleista, joihin SEUT 207 artiklan 1 kohdassa viitataan, että muihin kuin tariffimääräyksiin, joilla toistetaan, sisällytetään viittaamalla tai kehitellään olemassa olevia vuoden 1994 GATT-sopimuksen ja muiden tavarakauppaa koskevien monenkeskisten sopimusten määräyksiä (ja jotka siten, kuten lausunnossa 1/94 katsottiin, kuuluvat automaattisesti yhteiseen kauppapolitiikkaan).

140. Komissio esittää samankaltaisia väitteitä kolmannesta luvusta (SEUT 207 artiklan 1 kohta kattaa ”kauppaa suojaavat toimenpiteet, kuten polkumyynti- ja tukipalkkiotapauksissa toteutettavat toimenpiteet”); neljännestä luvusta (koska sillä helpotetaan tavarakauppaa torjumalla, tunnistamalla ja poistamalla tarpeettomia kaupan esteitä kaupan teknisiä esteitä koskevan sopimuksen puitteissa) ja viidennestä luvusta (koska sillä pyritään minimoimaan terveys- ja kasvinsuojelutoimien kielteiset vaikutukset kauppaan). Sopimus tullitariffeja ja kauppaa koskevan vuoden 1994 yleissopimuksen VI artiklan soveltamisesta (jäljempänä polkumyynnin vastainen sopimus), tukia ja tasoitustulleja koskeva sopimus (jäljempänä tukisopimus), suojalausekesopimus, kaupan teknisiä esteitä koskeva sopimus ja terveys- ja kasvinsuojelusopimus ovat kaikki tavarakauppaa koskevia monenkeskisiä sopimuksia, jotka lausunnon 1/94 mukaan kuuluvat yhteiseen kauppapolitiikkaan.

141. Kuudes luku liittyy myös erityisesti kansainväliseen kauppaan, koska sillä pyritään helpottamaan tavarakauppaa ja varmistamaan tehokas tullivalvonta. Komissio lisää, että useimmat tämän luvun määräykset vastaavat samasta asiasta annettuja yksityiskohtaisempia määräyksiä kaupan helpottamista koskevassa WTO-sopimuksessa, joka on nyt sisällytetty WTO-sopimuksen liitteeseen 1 A. ( 100 ) Komission mukaan jäsenvaltiot tai muut toimielimet eivät kiistä Euroopan unionin yksinomaista toimivaltaa kyseisen uuden WTO-sopimuksen osalta.

142. Parlamentti yhtyy olennaisilta osin komission kantaan.

143. Vaikka neuvosto ja lähes kaikki jäsenvaltiot ovat jättäneet esittämättä erityisiä lausumia, jotka liittyvät toisesta luvusta kuudenteen lukuun, yksi jäsenvaltioista huomauttaa, että Euroopan unionin yksinomainen toimivalta ei kata tulliyhteistyötä, josta vapaakauppasopimuksen 6.1 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä määrätään. SEUT 206 artiklassa viitataan ainoastaan tulliliiton perustamiseen SEUT 28–SEUT 32 artiklan mukaisesti. Se ei näin ollen kata SEUT 33 artiklaa, jossa vahvistetaan oikeusperusta ”toimenpiteille jäsenvaltioiden sekä jäsenvaltioiden ja komission välisen tulliyhteistyön vahvistamiseksi”. Lisäksi SEUT 6 artiklan g alakohdasta, sellaisena kuin se on vahvistettu SEUT 197 artiklan 2 kohdassa (hallinnollista yhteistyötä koskevan XXIV osaston ainoa määräys), seuraa, että hallinnollisen yhteistyön osalta Euroopan unionilla on toimivalta ainoastaan tukea, yhteensovittaa ja täydentää jäsenvaltioiden toimia.

Asian tarkastelu

144. Luvuissa toisesta kuudenteen määrätään tavarakaupan sääntelyyn liittyvistä eri seikoista. Näiden lukujen kattamat asiat ja niissä määrättyjen velvoitteiden tyyppi vastaavat jossain määrin tiettyjä tavarakauppaa koskevia WTO-sopimuksia.

145. Ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa yhteinen kauppapolitiikka kattoi jo tavarakaupan. Lausunnossa 1/94 vahvistettiin, että (silloisella) Euroopan yhteisöllä oli EY:n perustamissopimuksen 113 artiklan nojalla yksinomainen toimivalta tehdä ”tavarakauppaa koskevat monenkeskiset sopimukset”, toisin sanoen WTO-sopimuksen liitteeseen 1A sisällytetyt sopimukset (jäljempänä liitteen 1A sopimukset). ( 101 ) Nämä käsittävät vuoden 1994 GATT-sopimuksen lisäksi 12 muuta sopimusta. Mainitussa lausunnossa todettiin, että kaikki liitteen IA sopimukset kuuluvat yhteiseen kauppapolitiikkaan, tutkimatta kutakin niistä erikseen. ( 102 ) Tämän vuoksi kaikkien katsottiin liittyvän erityisesti kansainväliseen kauppaan siltä osin kuin niillä pyrittiin olennaisesti edistämään, helpottamaan tai sääntelemään kauppaa ja niillä oli suoria ja välittömiä vaikutuksia kauppaan. Useimmat WTO-sopimuksen liitteen 1A sopimukset käsittävät velvoitteita, jotka koskevat muun muassa markkinoille pääsyä, kansallista kohtelua ja muita kansallisen sääntelyn muotoja, avoimuutta, oikeudellista ja hallinnollista muutoksenhakumenettelyä ja kaupan tavoitteiden yhteensovittamista kaupan ulkopuolisten tavoitteiden kanssa. Joidenkin näistä sopimuksista soveltamisala on määritelty viittaamalla tavaralajiin (esimerkiksi maataloutta koskeva sopimus ja tekstiili- ja vaatetustuotteita koskeva sopimus); toisia sovelletaan erityisiin kaupan välineisiin (esimerkiksi kaupan teknisiä esteitä koskeva sopimus, sopimus kauppaan liittyvistä investointitoimista, polkumyynnin vastainen sopimus, tukisopimus ja suojalausekesopimus); kaupan toimenpiteisiin, joilla on erityinen tarkoitus (esimerkiksi terveys- ja kasvinsuojelusopimus), tai tuonti- tai vientimenettelyn tiettyihin vaiheisiin (esimerkiksi sopimus tullitariffeja ja kauppaa koskevan vuoden 1994 yleissopimuksen VII artiklan soveltamisesta (jäljempänä tullausarvoa koskeva sopimus), sopimus vientitavaran ennakkotarkastuksesta, sopimus alkuperäsäännöistä ja sopimus tuontilisensioinnin menettelytavoista).

146. Lausunnon 1/94 perusteella on näin ollen selvää, että Euroopan unionilla on yksinomainen toimivalta kyseisten sopimusten kattamilla aloilla ja niiden kattamien velvoitteiden osalta. ( 103 ) Tämä kanta on edelleen sama Lissabonin sopimuksen perusteella, koska sillä ei muutettu yhteisen kauppapolitiikan määritelmää siltä osin kuin se koskee tavarakauppaa.

147. Tätä taustaa vasten mielestäni on selvää, että luvut toisesta viidenteen koskevat erityisesti tavarakauppaa. Niiden ala vastaa olennaisesti WTO-sopimuksen liitteen 1A tiettyjen sopimusten, jotka kuuluvat yhteistä kauppapolitiikkaa koskevaan Euroopan unionin yksinomaiseen toimivaltaan, kattamia aloja. Siten toinen luku koskee vuoden 1994 GATT-sopimuksen I, II ja XI artiklan, jotka sisältävät tavarakaupan markkinoille pääsyä koskevat keskeiset velvoitteet, aloja. Kolmannen luvun kattamat alat liittyvät vuoden 1994 GATT-sopimuksen määräyksiin polkumyynnin vastaisista toimenpiteistä, tuista ja suojalausekkeista ja vastaaviin täsmällisempiin sopimuksiin (polkumyynnin vastainen sopimus, tukia ja tasoitustulleja koskeva sopimus ja suojalausekesopimus) WTO-sopimuksen liitteessä 1 A. Neljäs ja viides luku koskevat tullien ulkopuolisia esteitä, joista määrätään vuoden 1994 GATT-sopimuksen III artiklassa (”kansallinen kohtelu”) ja niin ikään WTO-sopimuksen liitteeseen 1A sisällytettyjen kaupan teknisiä esteitä koskevan sopimuksen ja terveys- ja kasvinsuojelusopimuksen täsmällisemmissä määräyksissä.

148. Nämä alat koskevat prosessia, jossa tavarat liikkuvat rajojen yli, ne luovutetaan ja tulliselvitetään, ja niiden kohtelua markkinoilla. Ne koskevat siten erityisesti kansainvälistä kauppaa.

149. Tämän prosessin helpottamiseksi tarkoitetuilla säännöillä (jotka ovat olennaisia tavaroiden tuonnin ja viennin kannalta) ja tekemällä tästä prosessista ja näiden tavaroiden kohtelua markkinoilla koskevista säännöistä avoimempia, ennakoitavampia, tehokkaampia ja kustannustehokkaampia, edistetään, helpotetaan tai säännellään kauppaa ja niillä on suoria ja välittömiä vaikutuksia kauppaan. ( 104 )

150. Tämä päätelmä pätee myös kuudennen luvun mukaiseen tulliyhteistyöhön ja yhteisymmärrysasiakirjan 3 tulliin liittyviin lisämääräyksiin ja yhteisymmärrysasiakirjan 4 sääntöihin valtuutettuja talouden toimijoita koskevien ohjelmien vastavuoroisesta tunnustamisesta (molemmat yhteisymmärrysasiakirjat liittyvät kuudenteen lukuun).

151. Kuudes luku koskee tullimenettelyjä ja tullausarvoa ja kaupan helpottamista (jotka vuoden 1994 GATT-sopimus, tullausarvoa koskeva sopimus ja uusi kaupan helpottamista koskeva WTO-sopimus osittain kattavat). Kuudennessa luvussa tarkoitetut yhteistyömuodot vastaavat jossain määrin yhteistyömuotoja, joita sovelletaan vuoden 1994 GATT-sopimuksen ja tullausarvoa koskevan sopimuksen mukaisiin tulliasioihin. Viimeksi mainituissa sopimuksissa määrätään myös yleisten julkistamista koskevien määräysten ( 105 ) lisäksi tullausarvojärjestelmän hallintoon liittyvistä kysymyksistä neuvottelemisesta. ( 106 ) Lisäksi yleisemmällä tasolla vuoden 1994 GATT-sopimuksessa ja liitteen 1A sopimuksissa määrätään monista samankaltaisista yhteistyömuodoista tavarakauppaa koskevissa eri kysymyksissä. ( 107 ) Tällaiset määräykset eivät estäneet sitä, että lausunnossa 1/94 vahvistettiin, että kyseiset sopimukset kuuluvat kokonaisuudessaan yhteiseen kauppapolitiikkaan. ( 108 )

152. En voi hyväksyä muotoseikkoihin nojautuvaa väitettä, joka perustuu sisämarkkinoiden tavarakaupan osalta erotteluun EUT-sopimuksen tulliliittoa (SEUT 30–SEUT 32 artikla) ja tulliyhteistyötä koskevien määräysten (SEUT 33 artikla) välillä. On totta, että SEUT 206 artiklassa, jossa asetetaan tulliliiton tavoitteet, viitataan ainoastaan SEUT 28–SEUT 32 artiklaan. Tämä johtuu kuitenkin siitä, että nämä ovat määräykset, joilla tulliliitto perustetaan. Se ei ole SEUT 33 artiklan kaltaisen määräyksen, jossa vahvistetaan oikeusperusta tulliyhteistyön vahvistamiseksi Euroopan unionissa annettavalle lainsäädännölle, tavoitteena. Yhteisen kauppapolitiikan ulottuvuutta ei näin ollen voida mielekkäästi päätellä siitä, että SEUT 206 artiklassa ei nimenomaisesti viitata SEUT 33 artiklaan. Myöskään SEUT 6 artiklan g alakohdalla ja SEUT 197 artiklalla ei ole mitään vaikutusta tämän politiikan ulottuvuuteen. Näissä määräyksissä käsitellään yleisellä tasolla hallinnollista yhteistyötä jäsenvaltioiden välillä sekä jäsenvaltioiden ja Euroopan unionin välillä. Ne eivät näin ollen vaikuta Euroopan unionin yksinomaiseen toimivaltaan sisällyttää yhteiseen kauppapolitiikkaansa toimenpiteitä, joilla pyritään parantamaan hallinnollista yhteistyötä kolmansien valtioiden kanssa kyseiseen politiikkaan kuuluvissa asioissa.

153. Lukuja toisesta kuudenteen koskeva tarkasteluni pätee myös pöytäkirjaan 1, joka koskee käsitteen ”alkuperätuotteet” määritelmää ja hallinnollisen yhteistyön menetelmiä. Kyseinen pöytäkirja koskee alkuperäsääntöjä. On selvää, että se koskee erityisesti kansainvälistä tavarakauppaa.

154. Tämän vuoksi katson, että luvut toisesta kuudenteen kuuluvat kokonaisuudessaan SEUT 207 artiklan mukaiseen Euroopan unionin yksinomaiseen toimivaltaan yhteisen kauppapolitiikan osalta.

155. Käsittelen seuraavaksi kahdeksatta lukua. Koska seitsemänteen lukuun (Tullien ulkopuoliset kaupan esteet ja investoinnit uusiutuvan energian tuotantoon) ja 13 lukuun (Kauppa ja kestävä kehitys) liittyy samankaltaisia kysymyksiä yhteisen kauppapolitiikan ulottuvuudesta ja kauppaan ja muiden kuin kauppaan liittyvien tavoitteiden välisestä suhteesta, ( 109 ) käsittelen seitsemättä lukua myöhemmin yhdessä 13 luvun kanssa.

Palvelukauppa, sijoittautuminen ja sähköinen kauppa (vapaakauppasopimuksen kahdeksas luku ( 110 ) )

Osapuolten lausumat

Yleiset lausumat

156. Komissio väittää, että A jaksossa vahvistetaan vapaakauppasopimuksen kahdeksannen luvun tavoite ja soveltamisala. Kyseisen luvun B–D jakso kuuluvat Euroopan unionin yksinomaiseen toimivaltaan, koska niiden soveltamisala vastaa SEUT 207 artiklan 1 kohdan kattamissa GATS-sopimuksen mukaisissa toimitusmuodoissa 1, 2, 3 ja 4 tarjottavia palveluja koskevien sitoumusten soveltamisalaa. GATS-sopimuksen I artiklan 2 kohdan a–d alakohdan mukaan nämä neljä toimitusmuotoa kattavat palvelun tarjoamisen a) (WTO:n) jäsenen alueelta (WTO:n) toisen jäsenen alueelle (jäljempänä toimitusmuoto 1 tai rajatylittävä tarjoaminen), b) (WTO:n) jäsenen alueella (WTO:n) toisen jäsenen palvelun kuluttajalle (jäljempänä toimitusmuoto 2 tai kulutus ulkomailla), c) (WTO:n) jäsenen palvelujen tarjoajan toimesta (WTO:n) toisen jäsenen alueella tapahtuvan kaupallisen läsnäolon välityksellä (jäljempänä toimitusmuoto 3 tai kaupallinen läsnäolo) ja d) (WTO:n) jäsenen palvelujen tarjoajan toimesta (WTO:n) toisen jäsenen alueella tapahtuvan (WTO:n) jäsenen luonnollisten henkilöiden läsnäolon välityksellä (jäljempänä toimitusmuoto 4 tai luonnollisten henkilöiden läsnäolo).

157. Kahdeksannen luvun E jakson (”Sääntelykehys”) kunkin alajakson osalta komissio väittää, että kansainväliseen kauppaan on riittävän läheinen yhteys.

158. Tarkastellessaan yleisesti sovellettavia määräyksiä (1 alajakso) komissio tukeutuu vertailuun GATS-sopimuksen määräysten ja WTO:n eri elinten antamien useiden sitomattomien välineiden välillä. Komissio väittää vielä, että vapaakauppasopimuksen ammattipätevyyksien vastavuoroista tunnustamista koskeva 8.16 artikla kuuluu yhteiseen kauppapolitiikkaan, koska sillä helpotetaan ulkomaisten palvelujen tarjoajien pääsyä markkinoille ja unionin tuomioistuin on vahvistanut tällaisten GATS-sopimuksen velvoitteiden kuuluvan yhteiseen kauppapolitiikkaan. Vapaakauppasopimuksen avoimuutta koskevassa 8.17 artiklassa vahvistetaan velvoitteita, jotka ovat yleisiä kansainvälisissä kauppasopimuksissa ja samankaltaisia kuin GATS-sopimuksen III artiklan 1 ja 4 kohdasta seuraavat velvoitteet. Kaupallisia toimia säänteleviä sovellettavia toimenpiteitä koskevat epäselvyydet voivat johtaa siihen, että palvelujen tarjoajat luopuvat ulkomaisille markkinoille menemisestä.

159. Kansallisesta sääntelystä (2 alajakso) komissio väittää ennen kaikkea, että kyseisessä alajaksossa asetetaan edellytyksiä, joilla varmistetaan, ettei lisensiointivaatimuksilla ja -menettelyillä tai pätevyysvaatimuksilla ja -menettelyillä estetä kansainvälistä kauppaa. Niiden tavoite on samankaltainen kuin GATS-sopimuksen VI artiklan 4 kohdalla, jolla pyritään varmistamaan, etteivät tällaiset standardit ja menettelytavat, vaikka ne eivät olisi syrjiviä, muodostu tarpeettomiksi palvelukaupan esteiksi. Lisäksi vapaakauppasopimuksen 8.19 artiklan 3 kohdan velvoite pitää yllä tai perustaa oikeudellisia, välitys- tai hallinnollisia tuomioistuimia tai menettelyitä, jotka mahdollistavat päätösten uudelleenkäsittelyn, on samankaltainen kuin GATS-sopimuksen VI artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettu velvoite.

160. Lisäksi tietokonepalveluista, postipalveluista, televiestintäpalveluista ja rahoituspalveluista annetut erityiset määräykset (3, 4, 5 ja 6 alajakso), joista joissakin vahvistetaan uudelleen GATS-sopimuksen mukaiset velvoitteet tai tukeudutaan niihin, kuuluvat niin ikään Euroopan unionin toimivaltaan SEUT 207 artiklan 1 kohdan mukaisesti.

161. F jakso sisältää lähinnä aiejulistuksia. Ainoa aineellinen velvoite (vapaakauppasopimuksen 8.58 artiklassa) koskee kieltoa määrätä tulleja, mikä on selvästi yhteiseen kauppapolitiikkaan kuuluva asia.

162. Parlamentti ja neuvosto eivät ole lausuneet erityisesti niistä kahdeksannen luvun määräyksistä, jotka eivät koske liikennettä. ( 111 )

163. Jäsenvaltiot keskittyvät erityisesti erityisiin määräyksiin, kuten määräyksiin, jotka koskevat rahoituspalveluja ja ammattipätevyyksien vastavuoroista tunnustamista.

164. Useat jäsenvaltiot väittävät, että rahoituspalveluja koskeva 6 alajakso ei kuulu kokonaisuudessaan Euroopan unionin yhteiseen kauppapolitiikkaan. Rahoitusvälineiden markkinoita koskevalla direktiivillä 2014/65, ( 112 ) jonka on määrä tulla voimaan tammikuussa 2017, yhdenmukaistetaan ainoastaan tietyt kolmansien maiden kansalaisten tarjoamiin rahoitus- ja sijoituspalveluihin liittyvät näkökohdat.

165. Myöskään ammattipätevyyksien vastavuoroista tunnustamista koskevat säännöt eivät kuulu yhteiseen kauppapolitiikkaan. Ensinnäkin on niin – toisin kuin komissio väittää –, että pelkästään se, että alalla on vaikutusta ulkoisiin kauppasuhteisiin tai että kansainvälinen talousoikeus koskee sitä, ei riitä saattamaan sitä yhteisen kauppapolitiikan piiriin. Toiseksi ammattipätevyyden tunnustamisesta annettu direktiivi 2005/36/EY ( 113 ) ei vaikuta jäsenvaltioiden yksinomaiseen toimivaltaan, joka koskee Euroopan unionin ulkopuolella hankitun ammattipätevyyden tunnustamista. Vastaavasti meriliikenteen alalla annetuissa yhteisissä säännöissä, erityisesti neuvoston direktiivissä 96/50/EY (sisävesiväylien liikenteen kansallisten pätevyyskirjojen myöntämisperusteista) ja direktiivissä 2008/106/EY (merenkulkijoiden vähimmäiskoulutuksesta) ( 114 ) vahvistetaan ainoastaan vähimmäissäännöt, joihin vapaakauppasopimuksen 8.16 artikla ei voi vaikuttaa. Kolmanneksi komissio on jättänyt huomiotta sen, että GATS-sopimuksessa (erityisesti VII artiklan 1 kohdassa) ei edellytetä, että WTO:n jäsenet tunnustavat kolmansien maiden ammattipätevyyksiä tai tekevät sitä koskevia kansainvälisiä sopimuksia.

166. Lisäksi tapa, jolla vapauttaminen on vapaakauppasopimuksen mukaan saavutettava, erityisesti sijoittautumisen alalla, vaikuttaa tai saattaa vaikuttaa terveys- ja sosiaalipalveluihin, joiden osalta jäsenvaltiot ovat edelleen toimivaltaisia. Tämä ei sovi yhteen SEUT 207 artiklan 6 kohdan kanssa. Komissio vetoaa myös virheellisesti siihen, että määräykset sähköisestä kaupasta sisältävät vain aiejulistuksia.

167. Komissio ei voi vedota SEUT 216 artiklaan perustellakseen jaetun toimivallan olemassaoloa aloilla, jotka jäävät Euroopan unionin yksinomaisen toimivallan ulkopuolelle. Komissio ei ole osoittanut, että vapaakauppasopimuksen tekeminen olisi välttämätöntä jonkin perussopimuksissa tarkoitetun tavoitteen saavuttamiseksi.

Liikennettä koskevat lausumat

168. Komissio käsittelee erikseen kahdeksannen luvun velvoitteita, jotka liittyvät erityisesti liikenteeseen (liitteessä 8-A olevassa Euroopan unionin erityissitoumusten luettelossa ja E jakson 7 alajaksossa, joka koskee kansainvälisiä meriliikennepalveluja).

169. Komissio väittää, että vaikka hyvin merkittävä osa Singaporen ja Euroopan unionin välisestä kaupasta vapaakauppasopimuksen kattamilla viidellä liikennesektorilla (lento-, rautatie-, maantie-, sisävesi- ja meriliikenne) toteutuu toimitusmuodossa 3 (sijoittautuminen), liikennepalvelujen tarjoajien sijoittautumista koskevat määräykset eivät kuulu SEUT 207 artiklan 5 kohdan poikkeuksen p