Direktiivin 1999/31 14 artiklassa sallitaan näin ollen se, että kaatopaikka, jolle on myönnetty lupa tai joka on jo käytössä, kun jäsenvaltio saattaa direktiivin osaksi kansallista lainsäädäntöä, voi jatkaa toimintaansa ja sille voidaan myöntää uusia lupia, vaikka sitä ei olisi mainittu direktiivin 75/442 7 artiklan 1 kohdan mukaisesti hyväksyttyyn jätehuoltosuunnitelmaan sisältyvässä paikkoja koskevassa luettelossa, mikäli muita tässä 14 artiklassa olevia vaatimuksia noudatetaan.

Tästä siirtymäkaudesta seuraa se, että toiminnan jatkamiseksi nämä kaatopaikat on viimeistään 16.7.2001 alkaen lasketun kahdeksan vuoden määräajan päätyttyä pitänyt saattaa vastaamaan uusia ympäristövaatimuksia, jotka on lueteltu direktiivin 1999/31 8 artiklassa, lukuun ottamatta liitteessä I olevan 1 kohdan vaatimuksia. Tämä poikkeus koskee juuri kaatopaikan sijaintiin liittyviä vaatimuksia.

Direktiivin 1999/31 8 artiklan a ja b alakohdasta käy nimittäin ilmi, että lupaa käyttää kaatopaikkaa ei voida myöntää, ellei kaatopaikkahanke ole direktiivin 75/442 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun jätehuoltosuunnitelman mukainen. Direktiivin 1999/31 14 artiklassa edellytetään kuitenkin, että ”kaatopaik[koihin], joille on myönnetty lupa tai jotka ovat jo käytössä, kun – – direktiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä”, mikä on pitänyt toteuttaa 16.7.2001 mennessä, sovelletaan siirtymäkautta.

Kaatopaikoista annetun direktiivin 1999/31, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2011/97, 8 artikla ei ole esteenä kansalliselle säännökselle, jonka mukaan poiketen säännöstä, jonka mukaan kaatopaikoille ei voida antaa lupaa muille kuin jätteistä annetun direktiivin 75/442 7 artiklan 1 kohdassa edellytetyssä jätehuoltosuunnitelmassa tarkoitetuille alueille, ennen jätehuoltosuunnitelman voimaantuloa hyväksytyt kaatopaikat voivat saada jätehuoltosuunnitelman voimaantulon jälkeen uusia lupia samoille maa-alueille ja jonka oikeudellinen perusta voi olla direktiivin 1999/31 14 artikla ja jota voidaan soveltaa kaatopaikkoihin, joille on myönnetty lupa tai jotka ovat jo käytössä, kun direktiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, sillä edellytyksellä, että viimeksi mainitussa artiklassa mainittuja muita vaatimuksia noudatetaan, mikä kansallisen tuomioistuimen on tutkittava.

Jätteistä annetun direktiivin 75/442, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 96/350/EY, 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kansallinen säännös, jonka mukaan poiketen säännöstä, jonka mukaan kaatopaikoille ei voida antaa lupaa muille kuin tässä artiklassa edellytetyssä jätehuoltosuunnitelmassa tarkoitetuille alueille, ennen jätehuoltosuunnitelman voimaantuloa hyväksytyt kaatopaikat voivat saada jätehuoltosuunnitelman voimaantulon jälkeen uusia lupia samoille maa-alueille, ei ole direktiivin 75/442 tässä säännöksessä tarkoitettu jätehuoltosuunnitelma. On nimittäin niin, että tällaista kansallista säännöstä, siltä osin kuin se on ulottuvuudeltaan sellainen, että siinä säädetään ainoastaan siitä, että yleisesti sovellettavista säännöistä poiketen lupa käyttää kaatopaikkoja, joilla on ollut lupa jo jätehuoltosuunnitelman tullessa voimaan kyseisessä jäsenvaltiossa, voidaan myöntää samoille alueille, vaikka ne eivät käy ilmi tästä suunnitelmasta, ei voida yksinään pitää systemaattisena ja yksityiskohtaisena järjestelmänä, jolla pyrittäisiin kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun jätehuoltosuunnitelman keskeisten tavoitteiden toteuttamiseen.

(ks. 29 ja 37 kohta sekä tuomiolauselma)