Vaikka oletettaisiin yhtäältä, että kaksoisedustuksen kieltoon ja lojaalisuusvelvoitteeseen liittyviä ammattieettisiä sääntöjä on pidettävä sellaisten yleisten periaatteiden ilmaisuna, jotka on otettava huomioon komissiossa vireillä olevan menettelyn yhteydessä, ja toisaalta, ettei kyseessä olevan asianajajan toiminta ollut näiden sääntöjen mukaista, komissio ei tee virhettä todetessaan, että sillä oli oikeus käyttää sakoista vapauttamista koskevan hakemuksen sisältämiä tietoja ja todisteita, kun kaikki nämä tiedot ja todisteet olivat sakoista vapauttamista koskevan hakemuksen tehneen yhtiön hallussa riippumatta siitä, että asianajaja loukkasi ammattisalaisuutta erään aiemman asiakkaansa osalta. Yrityksellä ei myöskään ole velvollisuutta käyttää avustajanaan tai edustajanaan asianajajaa sakoista vapauttamista koskevan hakemuksen laatimisessa ja jättämisessä. Siitä, että asianajaja rikkoo häneen sovellettavia kansallisia ammattieettisiä sääntöjä, voitaisiin määrätä seuraamuksia kansallisen oikeuden mukaisesti.

Unionin oikeudessa ei ole säännöksiä, joissa säädettäisiin, ettei komissiolla ole oikeutta käyttää tietoja ja todisteita, jotka yritys on toimittanut sille sakoista vapauttamista koskevassa hakemuksessaan, kun tätä yritystä avustanut asianajaja on rikkonut kaksoisedustuksen kieltoa tai loukannut lojaalisuutta aiempia asiakkaitaan, jotka ovat osallistuneet rikkomiseen, kohtaan koskevaa periaatetta.

Asetuksen N:o 141 1 artiklassa ei myöskään myönnetä poikkeusta yrityksen kaikelle toiminnalle pelkästään sen vuoksi, että osa sen toiminnasta koskee lentokuljetuspalveluita. Näin ollen on niin, että vaikka yritys hankkii kuljetuspalveluita ylemmän tuotantoportaan markkinoilla, sen alemman tuotantoportaan markkinoilla tapahtuville toiminnoille, jotka eivät koske välittömästi kuljetuspalveluita, ei ole myönnetty poikkeusta kyseisen artiklan nojalla.

Jäädäkseen asetuksen N:o 17 soveltamisalan ulkopuolelle liikenteen jättämisestä neuvoston asetuksen N:o 17 soveltamisalan ulkopuolelle annetun asetuksen N:o 141 1 artiklan nojalla yrityksen käyttäytymisen tarkoituksena tai seurauksena on oltava kilpailun rajoittaminen liikenteen alalla. Kyseisen asetuksen kolmannen perustelukappaleen mukaan soveltamisalan ulkopuolelle jätetään kyseisen artiklan nojalla ainoastaan liikennepalvelujen tarjontaa välittömästi koskevat menettelytavat.

Toisaalta kun yhtiö, joka on vastuussa kilpailuoikeuden rikkomisesta, siirtää kyseisen alan liiketoimintansa toiselle yhtiölle hetkellä, jolloin molemmat yhtiöt kuuluvat samaan yritykseen, yhtiön, jolle toiminta on siirretty, voidaan katsoa olevan vastuussa näiden yhtiöiden välillä tuolloin olemassa olleiden rakenteellisten yhteyksien vuoksi.

Oikeushenkilön, joka on vastuussa unionin kilpailuoikeuden rikkomisesta, taloudellisen seuraajan voidaan katsoa olevan vastuussa, kun kyseinen yksikkö on lakannut olemasta olemassa komission päätöksen tekohetkellä.

Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille sakon, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta rikkovat SEUT 101 artiklan määräyksiä. Tässä määräyksessä viitataan yksinomaan mahdollisuuteen määrätä yrityksille sakkoja, muttei määritetä oikeudellisia yksikköjä, joille sakko voidaan määrätä. Komissiolla on siis harkintavaltaa niiden oikeudellisten yksikköjen valinnan osalta, joille se määrää seuraamuksen unionin kilpailuoikeuden rikkomisesta.

Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 13 kohdan mukaan komissio yksilöi rikkomiseen suoraan tai epäsuorasti liittyvien tavaroiden tai palveluiden myyntiarvon. Kun kyse on uuteen vientijärjestelmään liittyvästä kansainvälisen lentorahdin huolintapalveluiden alan kartellista, joka koskee huolintapalveluita palvelukokonaisuuksina, komissio ei ylitä rajoja, jotka se on asettanut itselleen suuntaviivojen 13 kohdassa, käyttämällä sen myynnin arvoa, joka on toteutettu myymällä huolintapalveluita palvelukokonaisuuksina, eikä yksinomaan uuden vientijärjestelmän varastointipalveluiden myynnin arvoa.

Sellaisen lähestymistavan, jonka mukaan lainvastaisen kartellin olemassaolo aikaisemman tuotantoportaan markkinoilla velvoittaisi komission mukauttamaan sen myynnin arvoa, joka on toteutettu liittyen rikkomiseen, joka koskee myöhemmän tuotantoportaan markkinoita, seurauksena olisi epävarmuustekijän mukaan ottaminen jo sakkojen määrän laskennan ensimmäisessä vaiheessa. Ensinnäkin toteutettavien vähennysten määrä olisi yleensä vaikea määrittää. Toiseksi yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattamiseksi vähennyksiä on toteutettava paitsi silloin, kun lainvastainen kartelli koskisi aikaisemman tuotantoportaan markkinoita, myös yleisemmin kaikissa tilanteissa, joissa tekijät, joita on pidettävä unionin oikeuden vastaisina, voisivat vaikuttaa suoraan tai välillisesti kyseessä olevien tuotteiden tai palveluiden hintoihin. Kolmanneksi tällaisesta lähestymistavasta seuraisi, että sakon määrän laskentaperusta kyseenalaistettaisiin komissio päätöksen tekemisen jälkeen tilanteissa, joissa tekijöitä, jotka voivat vaikuttaa suoraan tai välillisesti tuotannontekijöiden hintoihin, havaittaisiin tämän päivän jälkeen. Tällainen lähestymistapa voisi siis johtaa loputtomiin ja ratkaisemattomiin oikeusriitoihin ja syrjintää koskeviin väitteisiin.

Myynnin arvoa koskevan kriteerin käyttäminen sakkojen laskennan lähtökohtana on perusteltua erityisesti siksi, että rikkomisen kohteena olevien tuotteiden tai palveluiden myynnistä saatava kokonaisliikevaihdon osa on parhaiten omiaan heijastamaan tämän rikkomisen taloudellista merkitystä ja että kyseessä on objektiivinen kriteeri, jota on helppo soveltaa.

Myynnin arvoa käytetään rikkomisen taloudellisen merkityksen korvaavana vertailuarvona paitsi siksi, että se on parhaiten omiaan heijastamaan tämän rikkomisen taloudellista merkitystä ja kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen suhteellista osuutta, myös siksi, että kyseessä on objektiivinen kriteeri, jota on helppo soveltaa. Tämä viimeksi mainittu myynnin arvon ominaisuus tekee komission toiminnasta ennakoitavampaa yrityksille, jotka voivat arvioida niitä uhkaavan sakon määrää, kun ne päättävät osallistua lainvastaiseen kartelliin. Myynnin arvoa koskevan kriteerin käyttämisellä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 13 kohdassa tavoitellaan siis muun muassa yleisestävää tavoitetta. Mikään ei kuitenkaan estä sitä, että komissiolle perustamissopimuksessa annetun unionin kilpailuoikeuden noudattamista koskevan valvontatehtävän puitteissa komissio tavoittelee yleisestävää tavoitetta yleistä sakkojen määrän laskentamenetelmää määrittäessään.

Yhtäältä vaikka kyseisen tiedonannon 9 kohdan a alakohdassa edellytetään, että vapautusta hakevan yrityksen on toimitettava komissiolle yksityiskohtainen kuvaus erityisesti väitetystä kartellijärjestelystä ja sen maantieteellisestä laajuudesta sekä yksityiskohtaiset tiedot sen tavoitteesta, tämä velvollisuus pätee vain siinä määrin kuin se on yrityksen tiedossa hakemuksen jättämishetkellä. Toisaalta sellaisen yrityksen yhteistyöllä, joka ilmoittaa kartellista, josta komissiolla ei ollut vielä tietoa, on lisäarvoa, jolla sakoista vapauttamista voidaan perustella. Edellä mainitun tiedonannon 8 kohdan a alakohdan ja 18 kohdan tavoitteena on nimittäin helpottaa sellaisten rikkomisten paljastamista, joista komissio ei ole tietoinen ja jotka jäisivät salaisiksi, ellei sakoista vapauttamista koskevan hakemuksen jättävä yritys toimittaisi todisteita.

SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan mukaisten komission menettelyjen kulusta annetun asetuksen N:o 773/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 622/2008, 10 a artiklan 1 kohdan mukaan komissio voi asettaa määräajan, jonka kuluessa osapuolet voivat ilmoittaa kirjallisesti olevansa valmiit aloittamaan sovintoon tähtäävät keskustelut tehdäkseen mahdollisesti sovintoehdotuksia. Tämän säännöksen sanamuodosta ilmenee siis selvästi, ettei komissiolla ole velvollisuutta ottaa yhteyttä osapuoliin, vaan sillä on tältä osin harkintavaltaa. Asetuksen N:o 773/2004, sellaisena kuin se on muutettuna, 10 a artiklan 1 kohdan tällainen tulkinta vahvistetaan asetuksen N:o 622/2008 neljännessä perustelukappaleessa, jonka mukaan komissiolla on laaja harkintavalta määrittäessään, missä asioissa voidaan tunnustella, ovatko osapuolet halukkaita käymään sovintoon tähtääviä keskusteluja, sekä päättäessään keskustelujen aloittamisesta tai lopettamisesta taikka sovinnon lopullisesta saavuttamisesta.

Tässä yhteydessä komission käytäntö on tämän lähestymistavan mukainen. Neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 7 ja 23 artiklan mukaisten päätösten tekemiseksi kartelliasioissa annetun komission tiedonannon 6 kohdan mukaan nimittäin on niin, että jos komissio katsoo, että asia saattaa periaatteessa soveltua sovintomenettelyyn, se tunnustelee kaikkien saman menettelyn osapuolten halukkuutta siihen, vaikka menettelyn osapuolilla ei ole oikeutta tähän menettelytapaan. Kyseisestä kohdasta ilmenee selvästi, että sen on selvitettävä kyseessä olevien yritysten halukkuutta ainoastaan, jos se arvioi, että asia soveltuu ratkaistavaksi sovintomenettelyssä. Kyseisessä kohdassa esitetään siis myös mahdollisuus, että komissio voi katsoa, ettei asia sovellu ratkaistavaksi sovintomenettelyssä, ilman että se olisi etukäteen ottanut yhteyttä kyseessä oleviin osapuoliin ja selvittänyt niiden sovintohalukkuutta.

Koska sovintomenettelyn tavoitteena on maksimoida komission resurssien käyttö määräämällä nopeasti tehokkaita seuraamuksia, komission on otettava asetuksen N:o 622/2008 neljännen perustelukappaleen mukaan huomioon todennäköisyys päästä kohtuullisessa ajassa osapuolten kanssa yhteisymmärrykseen mahdollisten väitteiden laajuudesta. Se voi tällöin kiinnittää huomiota esimerkiksi osapuolten lukumäärään ja siihen, onko vastuunjaosta ennakoitavissa eriäviä näkemyksiä, sekä siihen, missä määrin tosiseikat ovat kiistanalaisia. Tästä perustelukappaleesta ilmenee myös, että komissio voi ottaa huomioon muita kuin mahdollisiin tehokkuushyötyihin liittyviä seikkoja, kuten mahdollisuuden ennakkotapauksen muodostamiseen.

Se, että yritykset ilmaisevat kiinnostuksensa osallistua sovintomenettelyyn, on yksi tekijöistä, jotka komissio voi ottaa huomioon päättäessään, soveltuuko asia ratkaistavaksi sovintomenettelyssä, ja tämä tekijä voi vaikuttaa todennäköisyyteen päästä kohtuullisessa ajassa osapuolten kanssa yhteisymmärrykseen mahdollisten väitteiden laajuudesta. Tällaisen kiinnostuksenilmaisun painoarvo voi kuitenkin vaihdella menettelyn eri vaiheissa. Tilanteessa, jossa virhettä tekemättä komissio on aikonut olla valitsematta sovintomenettelyä ja on jo ryhtynyt muuhun kuin sovintomenettelyyn, sovintomenettelystä mahdollisesti saatavat tehokkuusedut saattavat nimittäin olla rajallisempia.

(ks. 395, 396, 402 ja 417 kohta)