Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (kolmas jaosto) tuomio 19 päivänä maaliskuuta 2003. - CMA CGM ym. vastaan Euroopan yhteisöjen komissio. - Kilpailu - Linjakonferenssin jäsenten ja itsenäisten varustamojen välinen sopimus - Maksut ja lisämaksut - Oikeudellinen perusta - Asetus N:o4056/86 - Asetus N:o1017/68 - Relevantit markkinat - Näyttö kilpailusääntöjen rikkomisesta - Vanhentumisaika - Sakko. - Asia T-213/00.



Oikeustapauskokoelma 2003 sivu II-00913



Tiivistelmä

Asianosaiset

Tuomion perustelut

Päätökset oikeudenkäyntikuluista

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

1. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet - Oikeudellisen perustan valinta - Useiden oikeudellisten perustojen käyttäminen - Joidenkin oikeudellisten perustojen soveltumattomuus - Vaikutuksettomuus, koska toimen adressaatille ei ole aiheutunut negatiivisia seurauksia

2. Kilpailu - Merikuljetukset - Asetus N:o 4056/86 - Hintojen vahvistamisesta linjakonferenssin jäsenten ja itsenäisten varustamojen välillä tehdyt horisontaaliset sopimukset - Kielto - Ryhmäpoikkeusta ei voida soveltaa tällaisiin linjakonferenssin jäsenten välillä tehtyihin sopimuksiin

(EY 81 artiklan 1 kohdan a alakohta; neuvoston asetusten N:o 1017/68 2 artiklan a alakohta ja N:o 4056/86 3 artikla)

3. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen - Väitetiedoksianto - Välttämätön sisältö

(Neuvoston asetusten N:o 17 19 artiklan 1 kohta, N:o 1017/68 26 artiklan 1 kohta ja N:o 4056/86 23 artiklan 1 kohta)

4. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen - Menettelyssä mukana olevien oikeus esittää näkemyksensä siitä, miten niiden omat väitteet on otettu huomioon - Tällaista oikeutta ei ole

5. Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Kilpailua rajoittava vaikutus - Varustamojen välinen sopimus, jossa kielletään alennusten myöntäminen julkaistuista maksuista ja lisämaksuista - Kilpailunvastainen tarkoitus ja kilpailunrajoituksen tuntuvuus - Tarkoitus rajoittaa kilpailua ja sopimuksen tehokas soveltaminen - Asiaan vaikuttamattomuus

(EY 81 artiklan 1 kohdan a alakohta; neuvoston asetuksen N:o 1017/68 2 artiklan a alakohta)

6. Kumoamiskanne - Kannekelpoiset toimet - Käsite - Toimet, joilla voi olla vaikutuksia määrättyyn oikeudelliseen tilanteeseen - Yksinomaan toimen perusteluihin kohdistettu kanne - Tutkimatta jättäminen

(EY 230 artikla)

7. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Päätös, jolla rikkominen todetaan - Velvollisuus rajata relevantit markkinat - Ulottuvuus

(EY 81 artikla)

8. Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Yritysten väliset sopimukset - Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan - Arviointiperusteet - Merkityksetön vaikutus markkinoihin - Sopimus, jota ei ole kielletty

(EY 81 artiklan 1 kohta)

9. Kilpailu - Kuljetukset - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Kielto - Poikkeuslupa - Kumulatiiviset myöntämisedellytykset - Vaikutus velvollisuuteen rajata relevantit markkinat

(EY 81 artiklan 3 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1017/68 5 artikla)

10. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Määrittäminen - Komission vahvistamissa suuntaviivoissa määritellyt arviointiperusteet - Soveltuvuus kilpailusääntöjen rikkomisiin kuljetusalalla

(EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohta; neuvoston asetusten N:o 17 15 artiklan 2 kohta, N:o 1017/68 22 artiklan 2 kohta ja N:o 4056/86 19 artiklan 2 kohta)

11. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Komission harkintavalta - Tuomioistuinvalvonta - Täysi harkintavalta - Vaikutus

(EY 229 artikla; neuvoston asetusten N:o 17 17 artikla, N:o 1017/68 24 artikla ja N:o 4056/86 21 artikla)

12. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Määrittäminen - Komission vahvistamissa suuntaviivoissa määritelty laskutapa - Komission päätös noudattaa laskutapaa yksittäisessä tapauksessa - Seuraukset - Velvollisuus perustella kaikenlainen poikkeaminen

(EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

13. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Määrittäminen - Perusteet - Kilpailusääntöjen rikkomisten kesto - Sopimus, joka on kielletty sen kilpailunvastaisen tarkoituksen vuoksi sen vaikutuksista riippumatta - Sopimuksen olemassaolon ajallisen keston huomioon ottaminen riippumatta sen soveltamatta jättämisestä

(Neuvoston asetusten N:o 17 15 artiklan 2 kohta, N:o 1017/68 22 artiklan 2 kohta ja N:o 4056/86 19 artiklan 2 kohta)

14. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Määrittäminen - Perusteet - Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus - Lieventävät asianhaarat - Sopimuksen soveltamatta jättäminen - Tämän lieventävän asianhaaran huomioon ottaminen rikkomuksen vakavuutta arvioitaessa - Hyväksyttävyys

(EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohta; neuvoston asetusten N:o 17 15 artiklan 2 kohta, N:o 1017/68 22 artiklan 2 kohta ja N:o 4056/86 19 artiklan 2 kohta)

15. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Määrittäminen - Perusteet - Yrityksen yhteistyöhalukkuus hallinnollisessa menettelyssä - Käsite

(Neuvoston asetuksen N:o 17 11 artiklan 4 ja 5 kohta)

16. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Komission velvollisuudet - Kohtuullisen ajan noudattaminen

(Neuvoston asetukset N:o 17, N:o 1017/68 ja N:o 4056/86)

17. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Sakkoihin liittyvä vanhentumisaika - Asetuksen N:o 2988/74 yksinomainen soveltaminen - Kohtuullisen ajan noudattamista koskevaan periaatteeseen liittyvät seikat eivät ole sovellettavissa

(Neuvoston asetuksen N:o 2988/74 2 artiklan 1 ja 3 kohta)

18. Kilpailu - Sakot - Määrääminen - Edellytys, jonka mukaan kilpailusääntöjen rikkomisesta on aiheuduttava hyötyä - Edellytystä ei ole olemassa

(EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

19. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Määrittäminen - Perusteet - Velvollisuutta ottaa huomioon asianomaisen yrityksen taloudellinen tilanne ei ole

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta, N:o 1017/68 22 artiklan 2 kohta ja N:o 4056/86 19 artiklan 2 kohta)

20. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Määrittäminen - Perusteet - Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus - Lieventävät asianhaarat - Komission velvollisuus pitäytyä aikaisemmassa päätöskäytännössään - Velvollisuutta ei ole

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

21. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Määrittäminen - Kokonaismäärän jakaminen eri yritysryhmien kesken, jotka on muodostettu sen mukaan, kuinka merkittävää niiden toiminta on kyseisellä sektorilla, jolla yritykset ovat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen - Sallittavuus - Edellytykset

(Neuvoston asetusten N:o 17 15 artiklan 2 kohta, N:o 1017/68 22 artiklan 2 kohta ja N:o 4056/86 19 artiklan 2 kohta)

22. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Määrittäminen - Perusteet - Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus - Arviointi yrityksen kokonaisliikevaihdon perusteella - Sallittavuus - Kunkin yrityksen osuuden huomioon ottaminen

(Neuvoston asetusten N:o 17 15 artiklan 2 kohta, N:o 1017/68 22 artiklan 2 kohta ja N:o 4056/86 19 artiklan 2 kohta)

23. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Määrittäminen - Perusteet - Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus - Arviointi sen taloudellisen todellisuuden kannalta, joka vallitsi kilpailusääntöjä rikottaessa

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetusten N:o 17 15 artiklan 2 kohta, N:o 1017/68 22 artiklan 2 kohta ja N:o 4056/86 19 artiklan 2 kohta)

24. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Vanhentumisaika kilpailua koskevissa menettelyissä - Keskeytyminen - Tietojensaantipyyntö - Edellytys - Pyydettyjen tietojen ja tutkittavana olevan kilpailusääntöjen rikkomisen välistä välttämätöntä yhteyttä koskeva vaatimus

(Neuvoston asetusten N:o 17 11 artiklan 1 kohta, N:o 1017/68 19 artikla, N:o 2988/74 1 artiklan 1 kohdan b alakohta ja 2 artiklan 1 kohdan a alakohta ja 3 kohta sekä N:o 4056/86 16 artikla)

Tiivistelmä

1. Siinä tapauksessa, että komissio on perustanut päätöksensä, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen ja määrätään sakkoja rikkomiseen syyllistyneille, useille eri oikeudellisille perustoille, jonkin tällaisen perustan käyttämisestä aiheutunut virhe, silloin kun kyseessä olevat taloudelliset toimijat eivät ole riitauttaneet yhtä omaksutuista useista oikeudellisista perusteista, voi oikeuttaa kyseisen päätöksen kumoamiseen ainoastaan, jos tällaisesta virheestä on aiheutunut kielteisiä seurauksia niille, joita asia koskee.

( ks. 85 kohta )

2. Linjakonferenssin jäsenten ja itsenäisten varustamojen välistä sopimusta, jossa kielletään alennusten myöntäminen maksuista ja lisämaksuista, on pidettävä yhteisten hintojen vahvistamista koskevana horisontaalisena sopimuksena. Horisontaaliset kartellit, joissa sovitaan hintojen vahvistamisesta, on nimenomaan kielletty EY 81 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja kilpailusääntöjen soveltamisesta rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteeseen annetun asetuksen N:o 1017/68 2 artiklan a alakohdassa, minkä lisäksi ne merkitsevät yhteisön kilpailuoikeuden ilmeistä rikkomista. Tämä pätee myös [EY 81] ja [EY 82] artiklan soveltamista merikuljetuksiin koskevista yksityiskohdista annettuun asetukseen N:o 4056/86, sillä koska kyseisestä hintojen vahvistamisesta on sovittu linjakonferenssin jäsenten ja itsenäisten varustamojen välillä, se rajoittaa linjakonferenssien ulkopuolisten varustamojen välistä toimivaa kilpailua, kun taas asetuksen N:o 4056/86 kahdeksannen perustelukappaleen mukaan linjakonferenssien ulkopuolisen linjaliikenteen toimiva kilpailu on yksi tärkeimmistä perusteluista kyseisen asetuksen 3 artiklassa säädetylle ryhmäpoikkeukselle.

( ks. 100 ja 210 kohta )

3. Väitetiedoksiannossa, joka komission on annettava kilpailusääntöjä sovellettaessa, on oltava väitteistä riittävän selvästi muotoiltu - vaikka vain tiivistelmän muodossa esitetty - selvitys, jotta ne, joita asia koskee, voisivat tosiasiallisesti saada tiedon, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen. Vain tämän edellytyksen täyttäessään väitetiedoksianto voi täyttää sen tehtävän, joka sille on yhteisön asetuksilla annettu, eli että sen on annettava yrityksille ja yritysten yhteenliittymille kaikki sellaiset tiedot, joita ne tarvitsevat pystyäkseen tehokkaasti puolustautumaan ennen kuin komissio tekee lopullisen päätöksen. Tätä vaatimusta on noudatettu, jos päätöksessä ei aseteta asianomaisten henkilöiden vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia ja jos siinä esitetään ainoastaan ne tosiseikat, joista asianomaisilla henkilöillä on ollut mahdollisuus esittää näkemyksensä.

( ks. 109 kohta )

4. Se, että väite, jonka yritys on esittänyt sitä vastaan tehtävään päätökseen johtavan hallinnollisen menettelyn aikana, otetaan huomioon, vaikkei yritykselle ole varattu tilaisuutta tulla kuulluksi tältä osin ennen lopullisen päätöksen tekemistä, ei voi sellaisenaan merkitä puolustautumisoikeuksien loukkaamista.

( ks. 113 kohta )

5. Sopimus konttirahdin merikuljetuspalveluista Pohjois-Euroopan ja Kaukoidän välillä, joka on tehty linjakonferenssin jäsenten ja itsenäisten varustamojen välillä ja jossa kyseisiä yrityksiä kielletään myöntämästä asiakkailleen alennuksia julkaistuista maksuja ja lisämaksuja koskevista tariffeista, tarkoituksena on välillisesti hintoja vahvistamalla rajoittaa kilpailua EY 81 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tai kilpailusääntöjen soveltamisesta rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteeseen annetun asetuksen N:o 1017/68 2 artiklan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla, sillä kyseisen sopimuksen vuoksi kyseiset yritykset ovat luopuneet vastavuoroisesti vapaudestaan myöntää asiakkailleen alennuksia julkaistuista tariffeista.

Se, että kyseisessä sopimuksessa ei kielletä kyseisiä yrityksiä muuttamasta lisämaksujen tai merirahdin tariffeja, ei muuta sitä, etteikö kyseessä oleva kilpailun rajoittaminen olisi tuntuvaa, koska sopimuspuolet vastasivat lähes 90 prosentista liikenteestä kyseessä olevilla reiteillä ja koska konferenssin jäsenyhtiöt soveltavat yhtä yhteistä tariffia. On selvää, että kyseiset maksut ja lisämaksut voivat muodostaa olennaisen osan kuljetuksen kokonaishinnasta.

Koska sopimuksen tarkoituksena on ollut kilpailun rajoittaminen ja koska tämä rajoittaminen on tuntuvaa, komission ei täydy näyttää toteen osapuolten aikomusta rajoittaa kilpailua tai sopimuksen kilpailunvastaisia vaikutuksia.

( ks. 175, 177-179 ja 183 kohta )

6. Päätöksen perusteluista riippumatta vain sen päätösosalla on oikeusvaikutuksia, ja näin ollen vain sitä voidaan pitää asianomaiselle vastaisena. Päätöksen perusteluissa esitetyistä arvioinneista sinänsä ei voida nostaa kumoamiskannetta, paitsi jos ne ovat asianomaiselle vastaisen päätöksen perusteluina välttämätön tuki päätösosalle.

( ks. 186 kohta )

7. EY 81 artiklaa sovellettaessa relevantit markkinat on määriteltävä sen selvittämiseksi, onko sopimus omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja onko sen tarkoituksena estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai onko sillä tällainen vaikutus. Tästä syystä velvollisuus rajata relevantit markkinat EY 81 artiklan mukaisesti tehtävässä päätöksessä velvoittaa komissiota ainoastaan, jos ilman tällaista rajausta ei ole mahdollista päätellä, saattaako kyseinen sopimus, yritysten yhteenliittymän päätös tai yhdenmukaistettu menettelytapa vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja onko sen tarkoituksena estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai onko sillä tällainen vaikutus.

( ks. 206 kohta )

8. Sopimus ei kuulu EY 81 artiklan 1 kohdassa asetetun kiellon piiriin, jos se rajoittaa kilpailua tai vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ainoastaan merkityksettömällä tavalla.

( ks. 207 kohta )

9. Relevantit markkinat on kuitenkin määriteltävä ainoastaan sen selvittämiseksi, onko sopimus omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja onko sen tarkoituksena estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai onko sillä tällainen vaikutus.

Sitä vastoin kaikkien relevanttien markkinoiden täsmällinen rajaaminen ei ole ehdottoman välttämätöntä tutkittaessa, täyttääkö sopimus EY 81 artiklan 3 kohdassa ja kilpailusääntöjen soveltamisesta rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteeseen annetun asetuksen N:o 1017/68 5 artiklassa asetetut neljä yksittäispoikkeuksen myöntämisedellytystä. EY 81 artiklan 3 kohdan b alakohdassa ja edellä mainitun asetuksen N:o 1017/68 5 artiklan b alakohdassa asetetun neljännen edellytyksen noudattamisen valvominen edellyttää tosin sitä, että komissio tutkii, onko kyseinen sopimus omiaan poistamaan kilpailun olennaisilta osin kyseisillä tuotemarkkinoilla tai - sovellettavien säännösten mukaan - kyseisillä kuljetusalan markkinoilla. Nämä neljä poikkeusluvan myöntämisedellytystä ovat kuitenkin kumulatiivisia, ja poikkeuslupahakemuksen hylkäämiseksi riittää, että yksi ainoa näistä edellytyksistä jää täyttämättä.

Koska komissio on todennut, että kolme ensimmäistä yksittäispoikkeuksen myöntämisedellytystä eivät täyty ja ettei neljännestä edellytyksestä ole tarpeen lausua, on katsottava, että komissiolla ei ole velvollisuutta määritellä etukäteen kaikkia relevantteja markkinoita tarkistaakseen, voidaanko kyseiselle sopimukselle myöntää yksittäispoikkeus. Tutkittaessa, täyttyvätkö kolme ensimmäistä edellytystä, on ensin tarkasteltava, mitä etuja sopimuksesta saadaan - ei niinkään relevanttien markkinoiden kannalta - vaan kaikkien sellaisten markkinoiden kannalta, joihin kyseisellä sopimuksella voi olla myönteisiä vaikutuksia. Sekä EY 81 artiklan 3 kohdassa että asetuksen N:o 1017/68 5 artiklassa viitataan mahdollisuuteen soveltaa poikkeusta muun muassa sopimuksiin, jotka edistävät teknistä tai taloudellista kehitystä, mutta niissä ei edellytetä erityistä sidettä relevantteihin markkinoihin.

( ks. 225-227 kohta )

10. Vaikka komission tiedonanto suuntaviivoista asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa muodollisesti koskee ainoastaan näiden kahden artiklan mukaisesti määrättäviä sakkoja, [EY 81] ja [EY 82] artiklan soveltamista merikuljetuksiin koskevista yksityiskohdista annetun asetuksen N:o 4056/86 ja kilpailusääntöjen soveltamisesta rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteeseen annetun asetuksen N:o 1017/68 asiassa sovellettavien säännösten samanlaisuuden vuoksi on katsottava, että komissio on voinut analogisesti soveltaa suuntaviivoja laskiessaan sakkojen määrää asetusten N:o 4056/86 ja N:o 1017/68 perusteella.

( ks. 242 kohta )

11. Komissiolla on kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon määrää vahvistaessaan harkintavaltaa, eikä voida katsoa, että se olisi tätä tehdessään velvollinen soveltamaan tarkkaa matemaattista kaavaa. Asetuksen N:o 17 17 artiklan, kilpailusääntöjen soveltamisesta rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteeseen annetun asetuksen N:o 1017/68 24 artiklan ja [EY 81] ja [EY 82] artiklan soveltamista merikuljetuksiin koskevista yksityiskohdista annetun asetuksen N:o 4056/86 21 artiklan nojalla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on kuitenkin EY 229 artiklassa tarkoitettu täysi harkintavalta, kun se ratkaisee kanteen komission päätöksistä, joilla on määrätty sakkoa, ja se voi tällöin poistaa, alentaa tai korottaa annetun sakon määrää.

( ks. 252 kohta )

12. Kun komissio päättää soveltaa kilpailusääntöjä rikkoneille taloudellisille toimijoille määrättävien sakkojen määrän vahvistaakseen asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa noudatettavissa suuntaviivoissa esitettyä laskentatapaa, sen on laskentatavan julkaisemisen yhteydessä antamansa sitoumuksen vuoksi noudatettava sitä, jollei se esitä selviä perusteluja, joiden vuoksi tästä kaavasta poiketaan tietyiltä osin.

( ks. 271 kohta )

13. Koska komissio ei ole näyttänyt sopimuksen vaikutuksia toteen eikä sillä ole ollut tähän velvollisuutta, kun kyseisellä sopimuksella on kilpailua rajoittava tarkoitus, sillä, onko kyseinen sopimus pantu täytäntöön vai ei, ei ole merkitystä kilpailusääntöjen rikkomisen kestoa laskettaessa. Laskettaessa, kauanko kilpailusääntöjen rikkominen, jonka tarkoituksena on kilpailun rajoittaminen, on kestänyt, on vain määritettävä, miten kauan sopimus on ollut olemassa, eli ajanjakso sen tekemisen ja päättymisen välillä.

( ks. 280 kohta )

14. On merkityksetöntä, ettei kilpailua rajoittavan sopimuksen soveltamatta jättämistä sakkojen määrän vahvistamiseksi ole otettu nimenomaisesti huomioon päätöksen siinä osassa, jossa on tutkittu lieventäviä asianhaaroja, vaan siinä osassa, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta, sillä joka tapauksessa tämän seikan huomioon ottaminen sakon suuruuden määrittämisessä on alentanut sakkojen perusmäärää asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa noudatettavien suuntaviivojen 3 kohdan ensimmäisen alakohdan toisen luetelmakohdan mukaisesti.

( ks. 293 kohta )

15. Komissiossa käytävässä, kilpailusääntöjen soveltamista koskevassa hallinnollisessa menettelyssä sellainen tutkimuksessa tehty yhteistyö, joka ei ylitä sitä, mikä perustuu asetuksen N:o 17 11 artiklan 4 ja 5 kohdan nojalla yrityksille kuuluviin velvollisuuksiin, ei kuitenkaan oikeuta sakon määrän alentamiseen, josta määrätään komission tiedonannossa sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa.

Lisäksi silloin kun yritys kiistää tosiasiaväitteet, joihin komissio perustaa väitetiedoksiantonsa, se ei helpota komission tehtävää eli kilpailusääntöjen rikkomisten toteamista ja niistä rankaisemista.

( ks. 303 ja 304 kohta )

16. Se, että komission on tehtävä kohtuullisessa ajassa hallinnollisen menettelyn päätteeksi kilpailupolitiikkaa koskevat päätökset, on yhteisön oikeuden yleinen oikeusperiaate, joka liittyy hyvän hallinnon periaatteeseen. Komissio ei siis voi lykätä kannanottoaan loputtomasti, ja oikeusvarmuuden ja riittävän oikeussuojan varmistamiseksi komission on kohtuullisessa ajassa tehtävä päätös tai lähetettävä hallinnollinen kirje, jos tällaista kirjettä on pyydetty.

Menettelyn keston kohtuullisuutta on arvioitava kunkin asian ominaispiirteiden perusteella ja erityisesti ottaen huomioon kulloinenkin asiayhteys, se, kuinka asianosaiset ovat toimineet menettelyn aikana, ja se, mikä merkitys asialla on asianomaisille eri yrityksille, sekä asian monitahoisuus.

( ks. 317 ja 318 kohta )

17. Vaikka kohtuullisen käsittelyajan ylittäminen voi ainakin asianomaisten puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen johtaessaan olla kumoamisperusteena päätökselle, jossa todetaan kilpailusääntöjä rikotun, näin ei ole kuitenkaan siinä tapauksessa, että tässä päätöksessä määrättyjen sakkojen määrä on riitautettu, sillä komission oikeutta määrätä sakkoja säännellään vanhentumisajoista liikennettä ja kilpailua koskeviin Euroopan talousyhteisön sääntöihin liittyvissä menettelyissä ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanossa annetulla asetuksella N:o 2988/74. Tällä asetuksella on otettu käyttöön täydellinen sääntely, joka kattaa yksityiskohtaisesti määräajat, joissa komissio voi oikeusvarmuuden perustavanlaatuista vaatimusta sivuuttamatta määrätä sakkoja yhteisön kilpailusääntöjen mukaisten menettelyjen kohteina oleville yrityksille. Sen 2 artiklan 3 kohdassa säädetään, että vanhentumisaika päättyy joka tapauksessa kymmenen vuoden kuluttua siitä, kun vanhentumisaika on keskeytynyt tämän asetuksen 2 artiklan 1 kohdan mukaisesti, joten komissio ei voi loputtomiin viivyttää sakkoja koskevan päätöksen tekemistä, sillä muutoin sen oikeus tehdä päätös voi vanhentua. Tämän sääntelyn vuoksi kaikki perustelut, jotka liittyvät komission velvollisuuteen käyttää toimivaltaansa määrätä sakkoja kohtuullisessa ajassa, on hylättävä.

( ks. 321 ja 324 kohta )

18. Vaikka kilpailusääntöjen rikkomisesta määrätyn sakon määrän on oltava oikeassa suhteessa kilpailusääntöjen rikkomisen kestoon ja muihin sen vakavuuden arviointiin vaikuttaviin seikkoihin, kuten hyötyyn, jonka yritys on voinut saada menettelytavoistaan, se, että yritys ei ole hyötynyt millään tavoin kilpailusääntöjen rikkomisesta, ei estä sakon määräämistä, koska muuten sakot menettäisivät ehkäisevän vaikutuksensa.

Tästä seuraa, että kun komissio määrää sakkoja, sen ei tarvitse näyttää toteen, että kilpailusääntöjen rikkomisesta on aiheutunut lainvastaista hyötyä asianomaisille yrityksille, eikä ottaa huomioon vastaavasti sitä, että kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomisesta ei ole koitunut hyötyä, mihin komissio ei ole myöskään sitoutunut suuntaviivoista asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa antamassaan tiedonannossa.

( ks. 340-343 kohta )

19. Kilpailuasioissa komissio voi tilanteen mukaan katsoa, ettei sakkoa ole syytä määrätä tai että sen määrää on alennettava kyseisen yrityksen taloudellisten vaikeuksien vuoksi.

Se ei kuitenkaan ole millään tavoin velvollinen ottamaan sakon suuruutta määrittäessään huomioon yrityksen tappiollista taloudellista tilannetta, sillä se merkitsisi perusteettoman kilpailuedun antamista niille yrityksille, jotka ovat vähiten sopeutuneita markkinatilanteeseen.

( ks. 351 ja 352 kohta )

20. Kilpailuasioissa se, että komissio on aikaisemmassa päätöskäytännössään pitänyt joitakin seikkoja lieventävinä asianhaaroina sakkojen suuruutta määrättäessä, ei merkitse, että sillä olisi velvollisuus tehdä samoin myöhemmässä päätöksessä.

( ks. 353 kohta )

21. Vahvistaessaan sakkojen määrää sellaisille yrityksille, jotka ovat osallistuneet samaan kilpailusääntöjen rikkomiseen, komissio voi määrittää ensin sakon kokonaismäärän ja jakaa tämän kokonaismäärän sitten kyseisten yritysten välillä siten, että yritykset jaetaan eri ryhmiin niiden kyseisellä sektorilla harjoittaman toiminnan laajuuden perusteella, edellyttäen, että kynnysluvut, joita käytetään ryhmien muodostamiseksi, on määritetty yhtenäisesti ja että ne on objektiivisesti perusteltu yhdenvertaisen kohtelun periaatetta noudattaen ja riittävät perustelut esittäen.

Tämä laskentatapa johtaa siihen, että saman ryhmän yritysten kokoeroja ei oteta huomioon, mutta sen avulla voidaan saavuttaa tavoite määrätä suurille yrityksille ankarampia seuraamuksia.

( ks. 384, 385, 416 ja 437 kohta )

22. Vahvistettaessa sakkojen määrää sellaisille yrityksille, jotka ovat osallistuneet samaan kilpailusääntöjen rikkomiseen, vahvistamismenetelmä, jossa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus määritetään mukauttamalla kyseisten yritysten koon perusteella kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden mukaisesti vahvistettu perusmäärä, on asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja kilpailusääntöjen soveltamisesta rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteeseen annetun asetuksen N:o 1017/68 ja [EY 81] ja [EY 82] artiklan soveltamista merikuljetuksiin koskevista yksityiskohdista annetun asetuksen N:o 4056/86 vastaavissa säännöksissä määriteltyjen seuraamuksia koskevien oikeussääntöjen mukainen.

Yritysten kokoa määrittäessään komissio voi tukeutua yrityksen kokonaisliikevaihtoon, joka kertoo yrityksen taloudellisesta vallasta ja kyvystä vahingoittaa muita, ja jättää tukeutumatta relevanteilla markkinoilla toteutuneeseen liikevaihtoon.

Rikkomisen vakavuutta arvioidessaan komission on myös otettava huomioon kunkin yrityksen rooli esimerkiksi kyseisen järjestelyn eteenpäin viejänä tai ainoastaan sen seuraajana.

( ks. 398-403 kohta )

23. Kilpailuasioissa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioinnin täytyy koskea taloudellista todellisuutta kilpailusääntöjen rikkomisen ajankohtana. Näin ollen arvioidessaan kunkin yrityksen kokoa ja taloudellista valtaa sekä kunkin yrityksen osalta kilpailusääntöjen rikkomisen laajuutta, jotka ovat merkityksellisiä seikkoja arvioitaessa kunkin yrityksen osalta kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta, komission on otettava huomioon kunkin yrityksen liikevaihto sinä ajanjaksona, jona kilpailusääntöjä on rikottu.

( ks. 460 kohta )

24. Vanhentumisajoista liikennettä ja kilpailua koskeviin Euroopan talousyhteisön sääntöihin liittyvissä menettelyissä ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanossa annetun asetuksen N:o 2988/74 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa vahvistetaan periaate viiden vuoden vanhentumisajasta, johon nähden 2 artiklassa säädetty vanhentumisajan keskeytyminen muodostaa poikkeuksen, jota on tulkittava suppeasti.

Lisäksi tämän 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisestä alakohdasta seuraa, että jotta komission esittämät tietojensaantipyynnöt, jotka mainitaan nimenomaisina esimerkkeinä vanhentumisen keskeyttävistä toimenpiteistä, keskeyttäisivät vanhentumisajan tässä asetuksessa tarkoitetulla tavalla, niiden täytyy koskea "toimenpiteitä rikkomuksen esitutkinnan tai rikkomukseen liittyvän menettelyn toimittamiseksi".

Asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaan ja kyseessä olevien rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteen sekä merikuljetusten osalta asetuksen N:o 1017/68 19 artiklan ja asetuksen N:o 4056/86 16 artiklan mukaan tietojensaantipyyntöjen on oltava näiden säännösten ensimmäisen kohdan mukaisesti "tarpeellisia". Tietojensaantipyyntö on asetuksen N:o 17 11 artiklan 1 kohdassa ja vastaavasti edellä mainituissa 19 ja 16 artiklassa, jotka ovat samansisältöisiä, tarkoitetulla tavalla "tarpeellinen", jos sen voidaan perustellusti katsoa liittyvän oletettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen.

Tästä seuraa, että jotta tietojensaantipyyntö keskeyttäisi pätevästi asetuksen N:o 2988/74 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun viiden vuoden vanhentumisajan, sen on oltava tarpeellinen kilpailusääntöjen rikkomista koskevan tutkinnan tai menettelyn toimittamiseksi.

Vaikka tietojensaantipyyntöjen lähettäminen voi keskeyttää sakkoja koskevan vanhentumisajan kulumisen silloin, kun näiden pyyntöjen tarkoituksena on, että komissio voi noudattaa sille kuuluvia velvoitteitaan sakkojen määräämisessä, ei voida hyväksyä esimerkiksi sitä, että komissio voisi lähettää tietojensaantipyyntöjä, joiden ainoana tarkoituksena olisi pidentää keinotekoisesti vanhentumisaikaa, jotta se säilyttäisi oikeuden määrätä sakkoja. Tietojensaantipyynnöt, joilla on tämä ainoa tarkoitus, eivät ole tarpeellisia kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyvän menettelyn toimittamiseksi. Jos komissiolla katsottaisiin olevan oikeus keskeyttää vanhentumisaika lähettämällä tietojensaantipyyntöjä, jotka eivät ole tarpeellisia kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyvän menettelyn toimittamiseksi, sille annettaisiin lupa systemaattisesti pidentää vanhentumisaikaa asetuksen N:o 2988/74 2 artiklan 3 kohdassa säädettyyn 10 vuoden enimmäispituuteen, mikä johtaisi siihen, että kyseisen asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa säädetty viiden vuoden vanhentumisaika menettäisi kokonaan merkityksensä ja muuttuisi 10 vuoden vanhentumisajaksi.

( ks. 484-488 kohta )

Asianosaiset

Asiassa T-213/00,

CMA CGM, kotipaikka Marseille (Ranska),

Cho Yang Shipping Co. Ltd, kotipaikka Soul (Etelä-Korea),

Evergreen Marine Corp. Ltd, kotipaikka Taipei (Taiwan),

Hanjin Shipping Co. Ltd, kotipaikka Taipei,

Hapag-Lloyd Container Linie GmbH, kotipaikka Soul,

Kawasaki Kisen Kaisha Ltd, kotipaikka Tokio (Japani),

Malaysia International Shipping Corporation Berhad, kotipaikka Kuala Lumpur (Malesia),

Mitsui OSK Lines Ltd, kotipaikka Tokio,

Neptune Orient Lines Ltd, kotipaikka Singapore (Singapore),

Nippon Yusen Kaisha, kotipaikka Tokio,

Orient Overseas Container Line Ltd, kotipaikka Wanchai (Hongkong),

P & O Nedlloyd Container Line Ltd, kotipaikka Lontoo (Yhdistynyt kuningaskunta),

Senator Lines GmbH, DSR-Senator Lines GmbH:n oikeudensaajana, kotipaikka Bremen (Saksa),

Yangming Marine Transport Corp., kotipaikka Taipei,

edustajinaan aluksi asianajajat J. Pheasant, C. Barlen, M. Levitt, D. Waelbroeck ja U. Zinsmeister ja sittemmin Pheasant, Levitt, Waelbroeck ja Zinsmeister, prosessiosoite Luxemburgissa,

kantajina,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään aluksi P. Oliver ja E. Gippini Fournier ja sittemmin Oliver, prosessiosoite Luxemburgissa,

vastaajana,

jossa kantajat vaativat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta kumoamaan EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia V/34.018 - Far East Trade Tariff Charges and Surcharges Agreement (FETTCSA)) 16 päivänä toukokuuta 2000 tehdyn komission päätöksen 2000/627/EY (EYVL L 268, s. 1),

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Jaeger sekä tuomarit K. Lenaerts ja J. Azizi,

kirjaaja: hallintovirkamies J. Plingers,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 2.5.2002 pidetyssä suullisessa käsittelyssä esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Tuomion perustelut

Asiaa koskevat oikeussäännöt

1 Helmikuun 6 päivänä 1962 annettua neuvoston asetusta N:o 17 (perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) sovellettiin alun perin kaikkeen ETY:n perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluvaan toimintaan. Koska neuvosto kuitenkin katsoi, että yhteisen liikennepolitiikan osalta oli tähän alaan liittyvät erityiset näkökohdat huomioon ottaen tarpeen antaa sellaiset kilpailua koskevat säännökset, jotka eroaisivat muilla talouden aloilla annetuista säännöksistä, se antoi 26.11.1962 asetuksen N:o 141 liikenteen jättämisestä neuvoston asetuksen N:o 17 soveltamisalan ulkopuolelle (EYVL 1962, 124, s. 2751).

1. Asetus N:o 1017/68

2 Neuvosto antoi 19 päivänä heinäkuuta 1968 asetuksen (ETY) N:o 1017/68 kilpailusääntöjen soveltamisesta rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteeseen (EYVL L 175, s. 1).

3 Asetuksen N:o 1017/68 1 artiklassa säädetään, että tätä asetusta sovelletaan rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteessä sopimuksiin, päätöksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, joiden tarkoituksena tai seurauksena on "kuljetusmaksujen ja -ehtojen vahvistaminen, kuljetuspalvelujen tarjonnan rajoittaminen tai valvonta, kuljetusmarkkinoiden jakaminen, teknisten parannusten tai teknisen yhteistyön toteuttaminen taikka kuljetuskaluston tai -tarvikkeiden yhteisrahoitus tai -hankinta, jos nämä toimet välittömästi liittyvät kuljetuspalvelujen tarjoamiseen ja ovat tarpeen 4 artiklassa tarkoitetun maantie- tai sisävesiliikenteen yritysryhmittymän yhteisesti järjestämien palvelujen kannalta". Saman säännöksen mukaan asetusta N:o 1017/68 sovelletaan myös "kuljetuksiin liittyvien palvelujen tarjoajien toimiin, joilla on jokin edellä mainittu tarkoitus tai seuraus".

4 Asetuksen N:o 1017/68 2 artiklassa todetaan seuraavaa:

"Jollei 3-6 artiklasta muuta johdu, yhteismarkkinoille soveltumattomia ja kiellettyjä ovat ilman, että siitä täytyy etukäteen tehdä päätöstä, sellaiset yritysten väliset sopimukset, yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka voivat vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu yhteismarkkinoilla estyy, rajoittuu tai vääristyy, ja erityisesti sellaiset sopimukset, päätökset ja menettelytavat:

a) joilla suoraan tai välillisesti vahvistetaan kuljetusmaksuja ja -ehtoja tai muita kauppaehtoja;

- - ."

5 Asetuksen N:o 1017/68 3 artiklan 1 kohdassa säädetään kuitenkin seuraavaa:

"Edellä 2 artiklassa tarkoitettu kielto ei koske sopimuksia, päätöksiä tai yhdenmukaistettuja menettelytapoja, joiden tarkoituksena tai seurauksena ovat tekniset parannukset tai tekninen yhteistyö:

- -

c) järjestämällä ja toteuttamalla peräkkäisiä, toisiaan täydentäviä, korvaavia tai yhdistettyjä kuljetuksia sekä vahvistamalla tai noudattamalla niissä käytettäviä maksuja ja ehtoja mukaan luettuina erityiset kilpailukykyiset hinnat;

- -

g) vahvistamalla yhdenmukaisia sääntöjä maksutaulukoiden rakenteesta ja niiden käyttämistä koskevista ehdoista, jos näillä säännöillä ei vahvisteta kuljetusmaksuja eikä -ehtoja."

6 Asetuksen N:o 1017/68 5 artikla kuuluu seuraavalla tavalla:

"Taannehtivin vaikutuksin voidaan julistaa, että 2 artiklassa tarkoitettu kielto ei koske:

- yritysten välistä sopimusta tai yritysten välisten sopimusten ryhmää,

- yritysten yhteenliittymän päätöstä tai yritysten yhteenliittymien päätösten ryhmää taikka

- yhdenmukaistettua menettelytapaa tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen ryhmää,

joka osaltaan:

- parantaa kuljetuspalvelujen laatua,

- edistää kuljetustarpeiden tyydyttämistä jatkuvasti ja pysyvästi markkinoilla, joilla tarjonta ja kysyntä vaihtelevat ajoittain huomattavasti,

- lisää yritysten tuottavuutta taikka

- edistää teknistä tai taloudellista kehitystä ja samalla ottaa kohtuullisesti huomioon kuljetuspalvelujen käyttäjien tarpeet:

a) asettamatta asianomaisille kuljetusyrityksille rajoituksia, jotka eivät ole välttämättömiä mainittujen tavoitteiden toteuttamiseksi ja

b) antamatta näille yrityksille mahdollisuutta poistaa kilpailua kyseisten kuljetusmarkkinoiden merkittävältä osalta."

7 Asetuksessa N:o 1017/68 määritellään myös edellä mainittujen aineellisoikeudellisten säännösten soveltamista koskevat yksityiskohdat. Tämän asetuksen perusteella yritykset voivat tehdä ja soveltaa sopimuksia ilmoittamatta niistä komissiolle, jolloin ne ottavat riskin taannehtivasta mitättömyydestä siinä tapauksessa, että nämä sopimukset tutkitaan kantelun perusteella tai että komissio ottaa ne omasta aloitteestaan tutkittavaksi, tämän kuitenkaan rajoittamatta mahdollisuutta, että nämä sopimukset voidaan todeta taannehtivasti päteviksi tällaisen jälkikäteisen tutkinnan yhteydessä (asetuksen N:o 1017/68 11 artiklan 4 kohta). Yritykset, jotka haluavat vedota 5 artiklan säännöksiin, voivat kuitenkin asetuksen N:o 1017/68 12 artiklan nojalla tehdä tätä koskevan hakemuksen komissiolle.

2. Asetus N:o 4056/86

8 Neuvosto antoi 22 päivänä joulukuuta 1986 asetuksen (ETY) N:o 4056/86 perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan soveltamista merikuljetuksiin koskevista yksityiskohdista (EYVL L 378, s. 4).

9 Asetuksen N:o 4056/86 1 artiklan 2 kohdassa täsmennetään, että asetus "koskee ainoastaan kansainvälistä meriliikennettä yhteen tai useampaan yhteisön satamaan tai yhdestä tai useammasta yhteisön satamasta - - ".

10 Kyseisen asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa säädetään kuitenkin seuraavaa:

"Perustamissopimuksen [81] artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kielto ei koske sopimuksia, päätöksiä tai yhdenmukaistettuja menettelytapoja, joiden tarkoituksena tai seurauksena ovat tekniset parannukset tai tekninen yhteistyö:

- -

c) järjestämällä ja toteuttamalla peräkkäisiä tai toisiaan täydentäviä merikuljetuksia sekä vahvistamalla tai noudattamalla niissä käytettäviä maksuja ja ehtoja

- -

f) vahvistamalla tai soveltamalla yhdenmukaisia sääntöjä maksutaulukoiden rakenteesta ja niiden käyttämistä koskevista ehdoista."

11 Neuvosto toteaa asetuksen N:o 4056/86 seitsemännessä perustelukappaleessa, että nämä tekniset sopimukset, päätökset ja yhdenmukaistetut menettelytavat voidaan jättää kartellikiellon ulkopuolelle, "koska ne eivät pääsääntöisesti rajoita kilpailua".

12 Asetuksen N:o 4056/86 3 artiklassa säädetään ryhmäpoikkeuksesta, joka koskee "yhden tai useamman linjakonferenssin jäsenen tai osan jäsenistä välisiä sopimuksia, päätöksiä ja yhdenmukaistettuja menettelytapoja, joiden tarkoituksena on hintojen ja kuljetusehtojen vahvistaminen". Linjakonferenssilla tarkoitetaan asetuksen N:o 4056/86 1 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaan

"kahden tai useamman aluksia käyttävän ja määritellyllä maantieteellisellä alueella tietyllä reitillä tai tietyillä reiteillä kansainvälisiä linjaliikennepalveluja tarjoavien varustamojen ryhmää, jolla on jonkinlainen sopimus tai järjestely siitä, että varustamot toimivat yhdenmukaisin tai yhteisin kuljetusmaksuin ja noudattavat muita varustamopalvelujen tarjoamisesta sovittuja ehtoja".

13 Asetuksen N:o 4056/86 perusteella yritykset voivat tehdä ja soveltaa sopimuksia ilmoittamatta niistä komissiolle, jolloin ne ottavat riskin taannehtivasta mitättömyydestä siinä tapauksessa, että nämä sopimukset tutkitaan kantelun perusteella tai että komissio ottaa ne omasta aloitteestaan tutkittavaksi, tämän kuitenkaan rajoittamatta mahdollisuutta, että nämä sopimukset voidaan todeta taannehtivasti päteviksi tällaisen jälkikäteisen tutkinnan yhteydessä (asetuksen N:o 4056/86 11 artiklan 4 kohta). Yritykset, jotka haluavat vedota perustamissopimuksen 81 artiklan 3 kohdan määräyksiin, voivat kuitenkin asetuksen N:o 4056/86 12 artiklan nojalla tehdä tätä koskevan hakemuksen komissiolle.

Oikeudenkäynnin perustana olevat tosiseikat

14 Kantajat ovat Far East Trade Tariff Charges and Surcharges Agreementiin (jäljempänä FETTCSA tai FETTCSA-sopimus) osallistuneita varustamoja. FETTCSA on 5.3.1991 päivätty Pohjois-Euroopan ja Kaukoidän välisessä liikenteessä toimivien linjavarustamoiden välinen sopimus, joka tuli voimaan 4.6.1991 ja päättyi 10.5.1994. FETTCSA:a ei ole ilmoitettu komissiolle.

15 Alun perin FETTCSA-sopimukseen kuului Far Eastern Freight Conferencen (jäljempänä FEFC) eli Pohjois-Euroopan ja Kaakkois- ja Itä-Aasian välillä toimivan linjakonferenssin, josta on kyse EY:n perustamissopimuksen [81] artiklan soveltamisesta (IV/33.218 - Far Eastern Freight Conference) 21 päivänä joulukuuta 1994 tehdyssä komission päätöksessä 94/985/EY (EYVL L 378, s. 17), josta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antoi 28.2.2002 tuomion asiassa T-86/95, Compagnie générale maritime ym. vastaan komissio (Kok. 2002, s. II-1011), 14 jäsentä ja kuusi FEFC:stä riippumatonta varustamoa.

16 FETTCSA-sopimukseen kuuluivat seuraavat FEFC:n jäsenet: Ben Line Container Holdings Ltd, Compagnie générale maritime (jäljempänä CGM), East Asiatic Company, Hapag-Lloyd AG, Kawasaki Kisen Kaisha (jäljempänä K Line), A. P. Møller - Maersk Line (jäljempänä Maersk), Malaysia International Shipping Corporation Bhd (jäljempänä MISC), Mitsui OSK Lines Ltd (jäljempänä MOL), Nedlloyd Lijnen BV (jäljempänä Nedlloyd), Neptune Orient Lines Ltd (jäljempänä NOL), Nippon Yusen Kaisha (jäljempänä NYK), Orient Overseas Container Line Ltd (jäljempänä OOCL), P & O Containers Ltd (jäljempänä P& O) ja Polish Ocean Line (jäljempänä POL). FETTCSA-sopimukseen kuuluvat riippumattomat varustamot olivat Cho Yang Shipping Co. Ltd (jäljempänä Cho Yang), Deutsche Seereederei Rostock (jäljempänä DSR), Evergreen Marine Corp (Taiwan) Ltd (jäljempänä Evergreen), Hanjin Shipping Co. Ltd (jäljempänä Hanjin), Senator Linie GmbH & Co. KG (jäljempänä Senator Lines) ja Yangming Marine Transport Corp. (jäljempänä Yangming).

17 FETTCSA:n tarkoituksena oli sen 2 kohdan mukaan

- luoda koko alaa koskevat normit maksujen ja lisämaksujen laskemiseksi ja määrittelemiseksi yhteisten menettelyjen avulla ja

- ottaa käyttöön yhteiset käytännöt maksujen ja lisämaksujen laskemiseksi ja määrittelemiseksi muiden kuin merirahdin ja maakuljetusten osalta.

18 FETTCSA:n mukaiset maksut ja lisämaksut ovat varustamojen laivaajilta laskuttaman merirahdin lisäksi perittäviä maksuja tiettyjen kustannusten kattamiseksi, jotka johtuvat erityisesti valuuttakurssien tai polttoaineen hinnan vaihteluista tai liittyvät konttien varastointiin satamissa tai terminaaleissa. On selvää, että maksut ja lisämaksut muodostavat merkittävän osan merikuljetuksen kokonaistariffista ja että niiden osuus voi itään suuntautuvassa liikenteessä olla jopa 60 prosenttia.

19 FEFC:n sihteeristö ilmoitti 1.3.1991 komissiolle Singaporessa 5.3.1991 pidettävästä FEFC:n ja siitä riippumattomien varustamojen edustajien välisestä kokouksesta, jossa oli tarkoitus sopia FETTCSA:sta.

20 FEFC:n sihteeristö vahvisti 25.3.1991 komissiolle, että 5.3.1991 oli tehty periaatesopimus "yhdenmukaisesta käytännöstä maksujen ja lisämaksujen laskemiseksi ja määrittelemiseksi muiden kuin merirahdin ja maakuljetusten osalta".

21 Euroopan rahdinantajien neuvostot (European Shippers' Councils; jäljempänä ESC) tekivät 15.7.1991 komissiolle kantelun FETTCSA-sopimuksesta.

22 Komissio ilmoitti 28.9.1992 FETTCSA:n sihteeristölle alustavan oikeudellisen arviointinsa 5.3.1991 tehdystä FETTCSA-sopimuksesta. Komission kannan mukaan kyseinen asetus kuului EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan eikä merkinnyt asetuksen N:o 4056/86 2 artiklassa tarkoitettua teknistä sopimusta. Komissio ehdotti FETTCSA:n osapuolille, että ne ilmoittaisivat sille tämän sopimuksen asetuksen N:o 4056/86 12 artiklan nojalla.

23 Komissio osoitti 19.4.1994 FETTCSA:n osapuolille väitetiedoksiannon, jonka mukaan FETTCSA ei ole asetuksen N:o 4056/86 2 artiklassa ja asetuksen N:o 1017/68 3 artiklassa määritelty tekninen sopimus ja on ristiriidassa EY 81 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 1017/68 2 artiklan kanssa siltä osin kuin se sisältää seuraavat kilpailua rajoittavat sopimukset: alennukset kieltävän sopimuksen, valuuttakurssisopimuksen, maksujen ja lisämaksujen laskemista koskevan sopimuksen ja tietojenvaihtosopimuksen. Väitetiedoksiannossa katsotaan myös, että näille kilpailua rajoittaville sopimuksille ei voida myöntää ryhmäpoikkeusta asetuksen N:o 4056/86 3 artiklan nojalla eikä myöskään yksittäispoikkeusta EY 81 artiklan 3 kohdan tai asetuksen N:o 1017/68 5 artiklan nojalla. Koska sopimusta ei ole ilmoitettu, väitetiedoksiannossa kerrotaan lisäksi komission aikomuksesta määrätä sakkoja.

24 FETTCSA:n osapuolet toimittivat 16.9.1994 komissiolle vastauksensa väitetiedoksiantoon. Tämän vastauksen liitteenä on liitännäissopimuksen lopullinen teksti, jossa luetellaan asiassa merkitykselliset kilpailuoikeuden periaatteet, joita FETTCSA:n osapuolet eivät kiistä. Samanaikaisesti FETTCSA:n osapuolet olivat eri tavoin yhteydessä komissioon saadakseen menettelyn päättymään.

25 Komissio lähetti 24.3.1995 FETTCSA:n edustajalle tietojensaantipyynnön saadakseen tiedot FETTCSA:n osapuolten liikevaihdosta vuosilta 1993 ja 1994.

26 Komissio ilmoitti 8.8.1995 FETTCSA:n edustajalle aikovansa tehdä asiasta nimenomaisen päätöksen, koska se oli edelleen FETTCSA:n osapuolten kanssa olennaisista seikoista eri kannalla. Tässä yhteydessä komissio kysyi FETTCSA:n edustajalta, olivatko FETTCSA:n osapuolet valmiit olemaan kiistämättä niitä vastaan esitettyjä tosiseikkoja koskevia väitteitä.

27 On selvää, että komission viimeksi mainitun kysymyksen jälkeen komission ja FETTCSA:n osapuolten välillä ei käyty enää kirjeenvaihtoa ennen kuin 30.6.1998, jolloin komissio osoitti FETTCSA:n edustajalle uuden tietojensaantipyynnön saadakseen tiedot FETTCSA:n osapuolten liikevaihdosta vuodelta 1997.

28 Komissio osoitti 11.10.1999 FETTCSA:n edustajalle tietojensaantipyynnön saadakseen tiedot FETTCSA:n osapuolten liikevaihdosta vuodelta 1998.

29 Komissio teki 16.5.2000 asetusten N:o 17, N:o 1017/68 ja N:o 4056/86 perusteella EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia IV/34.018 - Far East Trade Tariff Charges and Surcharges Agreement (FETTCSA)) päätöksen 2000/627/EY (EYVL L 268, s. 1; jäljempänä päätös tai riidanalainen päätös).

Riidanalainen päätös

30 Riidanalaisessa päätöksessä FETTCSA:n osapuolia arvostellaan siitä, että ne ovat tehneet sopimuksen olla myöntämättä alennuksia julkaistuista maksuista ja lisämaksuista (jäljempänä myös lisämaksut) riippumatta siitä, oliko kyseiset maksut julkaistu osana FEFC:n maksutaulukkoa vai oliko ne julkaissut yksittäinen rahdinkuljettaja (riidanalaisen päätöksen 133 perustelukappale). Komission mukaan kyseinen sopimus on kirjattu FETTCSA:n osapuolten 9.6.1992 pitämän kokouksen pöytäkirjaan (riidanalaisen päätöksen 33-39 kohta).

31 Sopimuksessa tarkoitetut maksut ja lisämaksut on kuvattu päätöksen liitteessä II (ks. myös 28-30, 37, 42-53 ja 126-130 perustelukappale). Kyse on seuraavista tärkeimmistä maksuista ja lisämaksuista:

- Polttoainelisä (Bunker Adjustment Factor; jäljempänä BAF): BAF sisältää mukautuksen, jossa laivan polttoaineen nykyistä hintaa verrataan rahtimaksuun sisältyvään perusmaksuun.

- Valuuttalisä (Currency Adjustment Factor; jäljempänä CAF): CAF perustuu kunkin valuuttalisäkorissa olevan valuutan painotukseen. Valuuttalisäkori koostuu valuutoista, joissa varustamoiden tulot ja menot syntyvät. Valuuttalisällä korvataan valuuttakurssien vaihtelut sen valuutan, jota rahdinkuljettaja käyttää periessään maksuja laivaajilta, ja niiden valuuttojen, joissa rahdinkuljettajan kulut syntyvät, välillä.

- Terminaalikäsittelymaksut (Terminal Handling Charges; jäljempänä THC): päätöksen liitteessä II THC kuvataan laivaajien suorittamiksi maksuiksi seuraavista palveluista: a) rahdinkuljettaja vastaanottaa ja varastoi terminaalissa vientiin tarkoitetun konttirahdin tai rahdin, joka on tarkoitus kuljettaa konteissa, ja toimittaa sen alukseen lastausta varten; b) rahdinkuljettaja vastaanottaa aluksesta maahan tuotavan konttirahdin ja järjestää sen varastoinnin terminaalissa sekä siirron terminaalista ja c) asiakirjat, jotka liittyvät edellä oleviin kohtiin a ja b.

- Kappaletavara-osakuormamaksut (Less-than-Container-Load Service Charges; jäljempänä LCLSC): LCLSC:llä tarkoitetaan laivaajien suorittamia maksuja seuraavista palveluista: a) rahdinkuljettaja vastaanottaa vientiin tarkoitetun kappaletavara-osakuorman konttiterminaalissa (missä ne kootaan kontteihin), minkä jälkeen tavarat varastoidaan ja käsitellään rahdinkuljettajan ohjeiden mukaisesti; b) maahantuodun kappaletavara-osakuorman vastaanotto rahdinkuljettajalta ja tavaroiden varastointi ja käsittely ennen kuin ne luovutetaan kuljetusliikkeelle ja c) asiakirjat, jotka liittyvät edellä oleviin kohtiin a ja b.

- Seisontamaksut: päätöksen liitteen II mukaan ne ovat maksuja rahdista ja/tai laitteista, joita pidetään satamassa/terminaalissa/konttikentällä rahdin vastaanotolle varattua maksutonta aikaa kauemmin.

- Viivästysmaksut: päätöksen liitteen II mukaan ne ovat maksuja, jotka laivaajien on maksettava aiheutettuaan rahdinkuljettajan konttien/kuljetusalustojen viivästyksen yli määrätyn maksuttoman ajan.

32 Muita päätöksessä tarkoitetun sopimuksen kohteena olevia maksuja ja lisämaksuja ovat erityiskaluston käyttömaksu, sotatilasta aiheutuvat lisämaksut, vakionostosta poikkeavien nostojen maksut, vaihtoehtoiset määräpaikat, määräsataman vaihto, luovutusmuodon vaihto ja kollit, joiden arvo ylittää rahdinkuljettajan tavanomaisen konossementtivastuun (riidanalaisen päätöksen 37 perustelukappale).

33 Sovellettavien kilpailusääntöjen osalta riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että kyseiset maksut ja lisämaksut koskevat merikuljetuspalveluja, jotka kuuluvat asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan, rautatie-, tie- ja sisävesikuljetuspalveluja (tai niiden liitännäispalveluja), jotka kuuluvat asetuksen N:o 1017/68 soveltamisalaan, ja palveluja, jotka eivät kuulu kummankaan mainitun asetuksen soveltamisalaan, vaan asetuksen N:o 17 soveltamisalaan (riidanalaisen päätöksen 123 ja 126-130 perustelukappale).

34 Komissio selostaa näin ollen soveltaneensa asetusten N:o 17, N:o 1017/68 ja N:o 4056/86 mukaisia menettelyjä (riidanalaisen päätöksen 124 perustelukappale). Komissio toteaa, että vaikka se olisi väärässä katsoessaan, että johonkin maksuun tai lisämaksuun sovelletaan tiettyä asetusta, osapuolet ovat saaneet hyväkseen kaikissa mahdollisesti sovellettavissa asetuksissa säädetyt menettelylliset takeet (riidanalaisen päätöksen 124 perustelukappale).

35 Komission mukaan FETTCSA:n osapuolten välisen alennukset kieltävän sopimuksen (jäljempänä myös kyseinen sopimus) kannalta merkitykselliset markkinat ovat "säännölliset konttirahdin merikuljetuspalvelut Pohjois-Euroopan ja Kaukoidän välillä" (riidanalaisen päätöksen 55 perustelukappale).

36 Aineellisen arviointinsa lopuksi komissio päättelee, että kyseinen sopimus rajoittaa hintakilpailua, mikä on vastoin EY 81 artiklan 1 kohdan a alakohtaa ja asetusta N:o 1017/68, vaikka sopimuksen osapuolet eivät olisikaan sopineet julkaistujen hintojensa tasosta (riidanalaisen päätöksen 131-144 perustelukappale).

37 Komissio toteaa myös, että osapuolten FETTCSA:n osana toteuttama toiminta oli laajempaa kuin asetuksen N:o 4056/86 2 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 1017/68 3 artiklan mukainen teknisten sopimusten osana toteutettava toiminta ja että osapuolten sopimus olla myöntämättä alennuksia ei ollut tällainen tekninen sopimus (riidanalaisen päätöksen 145-161 perustelukappale).

38 Komissio katsoo EY 81 artiklan 3 kohdan soveltamisen osalta, että asetuksen N:o 4056/86 3 artiklassa säädettyä ryhmäpoikkeusta ei voida soveltaa, koska FETTCSA:a sinänsä tai sopimusta olla myöntämättä alennuksia ei voida pitää sopimuksena tai järjestelynä, jonka nojalla osapuolet toimisivat käyttäen yhtenäisiä tai yhteisiä hintoja. Osapuolet eivät näin ollen ole asetuksen N:o 4056/86 1 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitettu linjakonferenssi (riidanalaisen päätöksen 162 perustelukappale).

39 Arvioidessaan yksittäispoikkeuksen mahdollisuutta siitä huolimatta, että FETTCSA:n osana tehdyn sopimuksen osalta ei ole haettu yksittäispoikkeusta, komissio tutkii, ottaen huomioon asetuksen N:o 4056/86 11 artiklan 4 kohdan ja asetuksen N:o 1017/68 11 artiklan 4 kohdan mukaisen velvoitteensa, täyttyvätkö poikkeuksen myöntämisedellytykset. Tutkimuksensa päätteeksi komissio katsoo kuitenkin, että sopimus olla myöntämättä alennuksia ei täytä EY 81 artiklan 3 kohdassa asetettuja edellytyksiä (riidanalaisen päätöksen 163-174 kohta) ja että FETTCSA ei täytä asetuksen N:o 1017/68 5 artiklassa asetettuja edellytyksiä (riidanalaisen päätöksen 175 perustelukappale).

40 Todettu kilpailusääntöjen rikkominen on riidanalaisen päätöksen mukaan ollut tahallista, minkä vuoksi kullekin FETTCSA:n osapuolelle määrätään sakkoa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan, asetuksen N:o 1017/68 22 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 4056/86 19 artiklan 2 kohdan nojalla (riidanalaisen päätöksen 176-207 perustelukappale).

41 Riidanalaisen päätöksen päätösosa kuuluu seuraavasti:

"1 artikla

Sopimus olla myöntämättä alennuksia julkaistuista tariffimaksuista ja lisämaksuista, jonka olivat tehneet FETTCSA:n aikaisemmat jäsenet ja yritykset, joille tämä päätös on osoitettu, rikkoi EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohtaa ja asetuksen (ETY) N:o 1017/68 2 artiklaa.

2 artikla

Perustamissopimuksen 81 artiklan 3 kohdan ja asetuksen (ETY) N:o 1017/68 5 artiklan edellytykset eivät täyty.

3 artikla

Yritysten, joille tämä päätös on osoitettu, on pidättäydyttävä kaikista sopimuksista tai yhdenmukaistetuista menettelytavoista, joilla on sama tai samanlainen tavoite taikka vaikutus kuin 1 artiklassa tarkoitetulla rikkomisella.

4 artikla

Yrityksille, joille tämä päätös on osoitettu, määrätään seuraavat sakot.

CMA CGM SA 134 000 EUR

Hapag-Lloyd Container Linie GmbH 368 000 EUR

Kawasaki Kisen Kaisha Limited 620 000 EUR

A. P. Møller-Maersk Sealand 836 000 EUR

Malaysia International Shipping Corporation

Berhad 134 000 EUR

Mitsui O. S. K. Lines Ltd 620 000 EUR

Neptune Orient Lines Ltd 368 000 EUR

Nippon Yusen Kaisha 620 000 EUR

Orient Overseas Container Line Ltd 134 000 EUR

P & O Nedlloyd Container Line Ltd 1 240 000 EUR

Cho Yang Shipping Co., Ltd 134 000 EUR

DSR-Senator Lines GmbH 368 000 EUR

Evergreen Marine Corp. (Taïwan) Ltd 368 000 EUR

Hanjin Shipping Co., Ltd 620 000 EUR

Yangming Marine Transport Corp. 368 000 EUR"

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset

42 Kantajat nostavat käsiteltävänä olevan kumoamiskanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 11.8.2000 toimittamallaan kannekirjelmällä.

43 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kehotti 4.4.2001 päivätyllä kirjeellään, kantajien 28.3.2001 päivätyn pyynnön perusteella, niitä esittämään asiassa C-99/98, Itävalta vastaan komissio, 15.2.2001 annetun yhteisöjen tuomioistuimen tuomion (Kok. 2001, s. I-1101) osalta kirjallisia lisähuomautuksia. Kantajat toimittivat huomautuksensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 25.4.2001. Komission huomautukset sisältyvät sen vastauskirjelmään.

44 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn ja pyysi prosessinjohtotoimena asianosaisia esittämään tiettyjä asiakirjoja ja vastaamaan kirjallisiin kysymyksiin. Asianosaiset vastasivat näihin pyyntöihin.

45 Asianosaisten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 2.5.2002 pidetyssä istunnossa.

46 Kantajat vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

- kumoaa päätöksen kokonaisuudessaan tai vaihtoehtoisesti ainakin siltä osin kuin se on tehty asetusten N:o 17 ja N:o 1017/68 nojalla

- kumoaa niille määrätyt sakot tai vaihtoehtoisesti alentaa niiden määrää

- velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

47 Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

- hylkää kanteen

- velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

48 Kantajat esittävät kanteensa tueksi kuusi kanneperustetta. Ensimmäinen kanneperuste koskee riidanalaisen päätöksen virheellistä oikeudellista perustaa ja puolustautumisoikeuksien loukkaamista tältä osin. Toinen kanneperuste koskee EY 81 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 1017/68 2 artiklan virheellistä soveltamista. Kolmas kanneperuste koskee relevanttien markkinoiden määrittelemättä jättämistä tai virheellistä määrittelyä. Neljäs kanneperuste liittyy sakkoihin. Viides kanneperuste koskee vanhentumista. Viimeinen kanneperuste koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä tiettyjen muissa kanneperusteissa esiin tuotujen seikkojen osalta.

1. Kanneperuste, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä on tehty oikeudellista perustaa koskeva virhe ja jonka mukaan puolustautumisoikeuksia on tältä osin loukattu

49 Kantajat väittävät, että siltä osin kuin riidanalainen päätös on tehty asetusten N:o 17 ja N:o 1017/68 perusteella, se perustuu virheelliseen oikeudelliseen perustaan. Ne vetoavat tältä osin myös puolustautumisoikeuksiensa loukkaamiseen.

Riidanalaisen päätöksen oikeudellinen perusta

a) Asianosaisten lausumat

50 Kantajat katsovat, että riidanalaiseen päätökseen sisältyy virheellinen tulkinta perusasetuksista, joiden perusteella päätös on tehty. Ne väittävät, että riidanalaisen päätöksen kohteina olevat maksut ja lisämaksut kuuluvat kokonaan asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan ja että komissio on näin ollen virheellisesti perustanut päätöksen samanaikaisesti asetuksiin N:o 4056/86, N:o 1017/68 ja N:o 17.

51 Kantajat vetoavat ensinnäkin siihen, että FETTCSA on yksinomaan meriliikenteen maksuja ja lisämaksuja koskeva sopimus. FETTCSA ei anna osapuolille oikeutta neuvotella maakuljetuksia koskevista maksuista ja lisämaksuista.

52 Kantajat väittävät lisäksi, että asetuksen N:o 4056/86 1 artiklan 2 ja 3 kohdassa tarkoitettu "meriliikenteen" käsite ei estä soveltamasta asetusta tiettyihin maakuljetuksiin. Ne huomauttavat, että asetuksen N:o 4056/86 2 artiklan 1 kohta koskee tietyistä maakuljetuksista tehtäviä sopimuksia, kun siinä viitataan "a) kiinteitä laitteita koskevien normien ja standardien vahvistamiseen ja yhdenmukaiseen soveltamiseen; b) kiinteiden laitteiden vaihtamiseen tai käyttämiseen yhdessä kuljetuksia varten" - - "e) yksittäisten lähetysten yhdistämiseen". Kantajat viittaavat myös asetuksen N:o 4056/86 5 artiklan 4 kohtaan, jossa säädetään, että tariffeissa on ilmoitettava lastaus- ja purkuehdot ja täsmennettävä muiden maksujen kuin valtamerirahdin kattamat palvelut.

53 Kantajat katsovat näin ollen, että lukuun ottamatta BAF:a, jonka komissio on perustellusti katsonut kuuluvan asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan, komission arviointi kuhunkin kyseessä olevaan muuhun maksuun ja lisämaksuun sovellettavasta lainsäädännöstä on jäljempänä selostettavista syistä virheellinen.

54 Kantajat katsovat ensinnäkin, että komissio on virheellisesti päätellyt CAF:n kuuluvan asetusten N:o 4056/86, N:o 17 ja N:o 1017/68 soveltamisalaan siltä osin kuin sitä sovelletaan meriliikenteen, satamapalvelujen ja maakuljetusten hintoihin. Kantajat korostavat soveltaneensa CAF:a FETTCSA:n voimassaoloaikana ainoastaan merirahteihinsa. Kantajat kiinnittävät huomiota myös siihen, että CAF:a voidaan määritelmänsä mukaisesti soveltaa vain sinä valuuttana laskutettuihin maksuihin, jona meritariffit on laadittu, eli Yhdysvaltain dollareina (USD). Maakuljetukset ja satamapalvelut laskutetaan paikallisena valuuttana, minkä vuoksi niihin ei voida soveltaa CAF:a, koska tässä tapauksessa ei tapahdu valuuttakurssien vaihtelua, joka voitaisiin korvata.

55 Toiseksi kantajat väittävät komission katsovan virheellisesti, ettei THC kuulu asetuksen N:o 4056/86 vaan asetuksen N:o 17 tai asetuksen N:o 1017/68 soveltamisalaan.

56 Tosiseikkojen osalta kantajat korostavat ensinnäkin, että toisin kuin riidanalaisessa päätöksessä todetaan, THC ei kata konteissa kuljetettavaksi tarkoitetun rahdin vastaanottoa, konttien varastointia ja siirtoa terminaalista. Kun ensin mainitusta toimenpiteestä on suoritettava LCLSC, toisesta on tietyn ajan kuluttua maksettava viivästysmaksuja. Kantajat selostavat tämän jälkeen, että ne ovat soveltaneet THC:tä ainoastaan satama-alueella toteutettuihin toimenpiteisiin, jotka liittyvät rahdin lastaukseen alukseen tai purkamiseen aluksesta. Lisäksi THC:n tasoa vahvistettaessa ei ole otettu huomioon maakuljetuksen hintaa. THC:n taso ei myöskään vaihtele sen mukaan, tarjoaako merirahdin kuljettaja maakuljetuksen vai ei.

57 Oikeudellisen arvioinnin osalta kantajat väittävät, että siltä osin kuin THC kattaa merirahtipalveluun "liittyviä" toimintoja, jotka ovat tälle palvelulle "välttämättömiä", ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-14/93, Union internationale des chemins de fer vastaan komissio, 6.6.1995 antamasta tuomiosta (Kok. 1995, s. II-1503) seuraa, että ne kuuluvat yksinomaan asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan. Komissio on kantajien mukaan itsekin myöntänyt rinnakkaisissa asioissa (asia C-339/95, Compagnia di Navigazione Marittima, poistettu rekisteristä, ja edellä 15 kohdassa mainittu asia Compagnie générale maritime ym. v. komissio), että alusten lastaus ja purku ovat olennainen ja erottamaton osa merikuljetuksia. Riidanalaisessa päätöksessä on näin ollen tehty oikeudellisia virheitä, ensinnäkin siltä osin kuin siinä ei yksilöidä maakuljetuksiin "liittyviä ja niille välttämättömiä" toimintoja, joita THC koskee; toiseksi siinä katsotaan, että rahdinkäsittelypalvelut eivät kuulu asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan sillä perusteella, että ne eivät "sinällään ole merikuljetuspalveluja" (128 perustelukappale), vaikka varustamon rahdinkäsittelystä perimät maksut kuuluvat välttämättä merikuljetuksen suorittamiseen, tarvitsematta ottaa huomioon kyseisen palvelun luonnetta; ja kolmanneksi päätöksessä viitataan virheellisesti EY:n perustamissopimuksen 86 artiklan mukaisesta menettelystä (IV/34.801 - FAG Flughafen Frankfurt/Main AG) 14 päivänä tammikuuta 1998 tehtyyn komission päätökseen 98/190/EY (EYVL L 72, s. 30), koska asematasopalvelujen, joiden komissio on katsonut kuuluvan asetuksen N:o 17 soveltamisalaan, tarjoaminen lehtoyhtiöille eroaa näiden palvelujen kustannusten kattamisesta maksuilla, jotka matkustajan tai rahdinomistajan on suoritettava kuljettajalle.

58 Kolmanneksi kantajat katsovat, että komissio on virheellisesti päätellyt LCLSC:n kuuluvan asetusten N:o 17 ja N:o 1017/68 eikä asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan. Kantajien mukaan komission analyysissä on tehty samat oikeudelliset virheet kuin THC:tä koskevassa analyysissä. Kantajat toistavat erityisesti, että on jokseenkin merkityksetöntä, etteivät toiminnat, joista peritään LCLSC, "sinällään" ole merikuljetuspalveluja, sillä kyseiset toiminnat liittyvät merikuljetuspalvelujen tarjoamiseen ja ovat niille välttämättömiä. Kappaletavara-osakuormatoiminta on kuitenkin olennainen osa konteissa tapahtuvaa merikuljetusta. Kun tiedetään, että rahdinkäsittely- ja lastaus-/purkukustannukset satamassa on linjakonferenssijärjestelmän alusta alkaen katettu aina varustamojen yhdessä vahvistamilla maksuilla, jotka sisältyvät linjakonferenssien tariffeihin, olisi katsottava, että vastaavan toiminnan toteuttamiskustannuksia koskeva sopimus konttirahdin kuljetuksia varten on erottamaton osa asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan kuuluvia merikuljetuksia. Kantajat katsovat, että jos kappaletavara-osakuormamaksu voi, kuten komissio myöntää, kuulua asetuksen N:o 1017/68 soveltamisalaan siltä osin kuin sitä sovelletaan maakuljetukseen, sen pitäisi voida kuulua myös asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan siltä osin kuin sitä sovelletaan merikuljetukseen. Kantajat korostavat tältä osin, että asetuksen N:o 4056/86 2 artiklan 1 kohdan e alakohdassa sen soveltamisalaan hyväksytään "yksittäisten lähetysten yhdistämistä" koskevat rahdinkuljettajien väliset sopimukset.

59 Neljänneksi kantajat tarkastelevat seisonta- ja viivästysmaksuja, joihin komissio on katsonut mahdollisesti voitavan soveltaa asetuksia N:o 17 ja N:o 1017/68 mutta ei asetusta N:o 4056/86, ja huomauttavat ensinnäkin, että riidanalaisessa päätöksessä sekoitetaan nämä kaksi erilaista maksua. Kantajat täsmentävät, että viivästysmaksu peritään kontin vastaanottajalta, joka ei nouda konttia satamasta tai terminaalista sovitussa ajassa, kun taas seisontamaksu peritään kontin laivaajalta ja/tai vastaanottajalta tälle tämän omiin tiloihin toimitettujen konttien hallussapidosta lastaukselle tai purkamiselle sovittujen määräaikojen jälkeen. Nämä maksut eivät siis ole vastike rahdinkuljettajan tarjoamasta palvelusta tai suorittamasta toimenpiteestä, vaan niillä on tarkoitus korvata rahdinkuljettajalle aiheutuvat kustannukset tai tappiot, kun asiakas on viivytellyt rahdin toimittamisessa tai kontin palauttamisessa. Näin ollen komission väitettä, jonka mukaan nämä maksut eivät "sinällään" liity merikuljetuspalveluihin, ei ole pidettävä merkityksellisenä. Kantajat katsovat, että nämä maksut liittyvät jo määritelmänsä perusteella suoraan merikuljetukseen ja rahdin toimittamiseen, minkä vuoksi niihin on välttämättä sovellettava asetusta N:o 4056/86.

60 Kantajien mukaan virheellisen oikeudellisen perustan käyttäminen on sellaisenaan peruste riidanalaisen päätöksen kumoamiselle - kokonaan tai osittain - ilman, että täytyisi ottaa huomioon komission tekemän virheen mahdollisia käytännön seurauksia. Yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-22/96, parlamentti vastaan neuvosto, 28.5.1998 antamasta tuomiosta (Kok. 1998, s. I-3231) ja asiassa C-376/98, Saksa vastaan parlamentti ja neuvosto, 5.10.2000 antamasta tuomiosta (Kok. 2000, s. I-8419), joissa yhteisöjen tuomioistuin kumosi riidanalaiset direktiivit virheellisen oikeudellisen perustan vuoksi, ilmenee, että "käytännön seurausten" olemassaolo ei ole missään tapauksessa edellytys virheellisen oikeudellisen perustan nojalla annetun toimen kumoamiselle. Tältä osin edellä 57 kohdassa mainitussa asiassa Union internationale des chemins de fer vastaan komissio annetulla tuomiolla, johon komissio vetoaa, ei ole kantajien mielestä merkitystä, koska vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi kyseisessä tuomiossa virheellisen oikeudellisen perustan valinnasta aiheutuviin kielteisiin menettelyllisiin seurauksiin, se ei pitänyt näitä seurauksia välttämättömänä edellytyksenä tällaisen virheen sisältävän toimen kumoamiselle. Myöskään yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-264/95 P, komissio vastaan UIC, 11.3.1997 valitukseen antamasta tuomiosta ei mitenkään ilmene yhteisöjen tuomioistuimen katsoneen, ettei komission hyväksymä virheellinen oikeudellinen perusta olisi virhe, joka riittää kumoamisperusteeksi.

61 Kantajat katsovat joka tapauksessa, että riidanalaisen päätöksen oikeudellisen perustan virheellisellä valinnalla on ollut niille kielteisiä käytännön seurauksia.

62 Ne toteavat ensinnäkin, että riidanalaisella päätöksellä on määrätty niille sakkoja asetusten N:o 1017/68 ja N:o 17 perusteella. Mikäli riidanalainen päätös perustuu virheellisesti näihin asetuksiin, siinä määrätyillä sakoilla ei ole lainkaan oikeudellista perustaa. Tältä osin on pidettävä merkityksettömänä, että riidanalainen päätös perustuu myös asetukseen N:o 4056/86. Kantajat katsovat nimittäin, että jos komissio on erehtynyt päätellessään kyseisen sopimuksen kuuluvan asetusten N:o 17 ja/tai N:o 1017/68 soveltamisalaan, siitä seuraa, että kukin riidanalaisen päätöksen säännös, joka on annettu näiden asetusten perusteella, on vailla oikeudellista perustaa. Tämän vuoksi kyseiset asetukset eivät anna oikeudellista perustaa riidanalaisen päätöksen säännöksille, mukaan lukien kilpailusääntöjen rikkomisen toteaminen, määräys lopettaa niiden rikkominen ja sakkojen asettaminen, niiden maksujen ja lisämaksujen osalta, joiden komissio on virheellisesti katsonut kuuluvan asetusten N:o 17 ja/tai N:o 1017/68 soveltamisalaan. Kantajien mukaan sakot on kumottava ainakin tältä osin, eikä sillä ole merkitystä, että komissio perustaa muut riidanalaisen päätöksen osat asetukseen N:o 4056/86.

63 Toiseksi kantajat huomauttavat, että jos riidanalaisesta päätöksestä tulisi osa yhteisön säännöstöä, linjavarustamot eivät voisi enää vedota asetuksessa N:o 4056/86 säädettyyn ryhmäpoikkeukseen maksuja ja lisämaksuja koskevien sopimustensa osalta, ja ne olisivat siten velvollisia ilmoittamaan ne saadakseen yksittäispoikkeuksen asetusten N:o 17 ja N:o 1017/68 mukaisesti.

64 Kolmanneksi kantajat väittävät, että koska asetukset N:o 17, N:o 1017/68 ja N:o 4056/86 ilmentävät erilaisia käsityksiä talouspolitiikasta ja lainsäädännöstä, ei voida olettaa, että tietyn sopimuksen tutkiminen asetusten N:o 1017/68 ja N:o 17 kannalta sisältäisi oikean arvion kaikista olennaisista seikoista sopimuksen analysoimiseksi asetuksen N:o 4056/86 ja sen taloudellisten ja käytännön vaikutusten kannalta.

65 Kaikista näistä syistä kantajat vaativat, että riidanalaisen päätöksen 1 ja 2 artikla on kumottava kokonaisuudessaan tai ainakin siltä osin kuin ne perustuvat asetuksiin N:o 17 ja N:o 1017/68. Viimeksi mainitussa tapauksessa kantajat vaativat lisäksi, että niille riidanalaisessa päätöksessä määrätyt sakot kumotaan siltä osin kuin ne on määrätty asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1017/68 22 artiklan 2 kohdan perusteella. Kantajien mukaan sakon perusteena käytetyn oikeudellisen perustan kumoamisen täytyy johtaa tämän sakon kumoamiseen, koska sillä ei tällöin ole oikeudellista perustaa. Koska riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että sakot on määrätty kolmen asetuksen perusteella yhdessä, todennäköisesti yhtä suurilta osin, kantajat katsovat, että nämä sakot on kumottava kahden kolmanneksen osalta niiden määrästä.

66 Senator Lines esittää vielä erikseen, että komission tekemä oikeudellinen virhe on sinänsä peruste riidanalaisen päätöksen kumoamiselle. Se väittää komission loukanneen seuraamusten laillisuuden periaatetta, joka sisältyy ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi 4.11.1950 tehdyn yleissopimuksen (Euroopan ihmisoikeussopimus) 7 artiklaan ja joka on vahvistettu yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä (mm. asia 117/83, Könecke, tuomio 25.9.1984, Kok. 1984, s. 3291).

67 Komissio vaatii, että asianosaisten väitteet virheellisestä oikeudellisesta perustasta hylätään.

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

68 Aluksi on huomattava, että riidanalainen päätös on sen johdanto-osan mukaan tehty asetuksen N:o 17, erityisesti sen 3 artiklan 1 kohdan ja 15 artiklan 2 kohdan, asetuksen N:o 1017/68, erityisesti sen 11 artiklan 1 kohdan ja 22 artiklan 2 kohdan, ja asetuksen N:o 4056/86 ja erityisesti sen 11 artiklan 1 kohdan ja 19 artiklan 2 kohdan perusteella.

69 Tämän jälkeen on todettava, että komissio selostaa riidanalaisen päätöksen 123 perustelukappaleessa, että "FETTCSA:n kattamat maksut ja lisämaksut koskevat merikuljetuspalveluja, jotka kuuluvat asetuksen (ETY) N:o 4056/86 soveltamisalaan, rautatie-, tie- ja sisävesikuljetuspalveluja (tai niiden liitännäispalveluja), jotka kuuluvat asetuksen (ETY) N:o 1017/68 soveltamisalaan, ja palveluja, jotka eivät kuulu kummankaan mainitun asetuksen soveltamisalaan, vaan asetuksen N:o 17 soveltamisalaan".

70 Lisäksi on todettava, että komissio tarkastelee riidanalaisen päätöksen 125-130 perustelukappaleessa sitä, missä määrin kyseisiä eri asetuksia sovelletaan tärkeimpiin kyseessä oleviin maksuihin ja lisämaksuihin. Komissio tekee seuraavat johtopäätökset:

- "[BAF] liittyy merikuljetuksiin ja siten sitä koskeva rajoittava sopimus kuuluu asetuksen (ETY) N:o 4056/86 soveltamisalaan" (126 perustelukappale).

- "Siltä osin kuin [CAF:a] sovelletaan merikuljetuksen, satamapalvelujen ja maakuljetuksen hintaan, [CAF:a] koskeva rajoittava sopimus kuuluu merikuljetuksen osalta asetuksen (ETY) N:o 4056/86 soveltamisalaan, satamapalvelujen osalta asetuksen N:o 17 soveltamisalaan ja maakuljetuksen osalta asetuksen (ETY) N:o 1017/68 soveltamisalaan" (127 perustelukappale).

- "[THC:tä] koskeva rajoittava sopimus kuuluu ainakin osin asetuksen N:o 17 soveltamisalaan, mutta ei asetuksen (ETY) N:o 4056/86 soveltamisalaan. Siltä osin kuin [THC:tä] koskevan sopimuksen tarkoituksena on vahvistaa maakuljetuksen maksut ja ehdot tai sen seurauksena kyseiset maksut ja ehdot vahvistetaan, sovelletaan asetusta (ETY) N:o 1017/68, ei asetusta N:o 17" (128 perustelukappale).

- "[LCLSC:tä] koskeva rajoittava sopimus kuuluu asetuksen N:o 17 soveltamisalaan, ei asetuksen (ETY) N:o 4056/86 soveltamisalaan. Siltä osin kuin [LCLSC:tä] koskevan sopimuksen tarkoituksena on vahvistaa maakuljetuksen maksut ja ehdot tai sen seurauksena kyseiset maksut ja ehdot vahvistetaan, sovelletaan asetusta (ETY) N:o 1017/68, ei asetusta N:o 17" (129 perustelukappale).

- "[Seisonta- ja viivästysmaksuja] koskeva rajoittava sopimus kuuluu asetuksen N:o 17 soveltamisalaan, ei asetuksen (ETY) N:o 4056/86 soveltamisalaan. Siltä osin kuin seisonta- tai viivästysmaksuja koskevan sopimuksen tarkoituksena on vahvistaa maakuljetuksen maksut ja ehdot tai sen seurauksena kyseiset maksut ja ehdot vahvistetaan, sovelletaan asetusta (ETY) N:o 1017/68, ei asetusta N:o 17" (130 perustelukappale).

71 Kantajat väittävät, että riidanalaisen päätöksen yksinomaisena perustana pitäisi olla asetus N:o 4056/86, ei samanaikaisesti kyseinen asetus ja asetukset N:o 17 ja N:o 1017/68, sillä kukin edellä mainituista maksuista ja lisämaksuista kuuluu ainoastaan asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan. Kantajien mukaan asetusten N:o 17 ja N:o 1017/68 käyttämisen virheellisesti riidanalaisen päätöksen oikeudellisena perustana on johdettava tämän päätöksen kumoamiseen.

72 On huomattava, että määritettäessä, mitä asetusta kyseisessä sopimuksessa tarkoitettuihin maksuihin ja lisämaksuihin on sovellettava, on määritettävä kyseisten maksujen ja lisämaksujen kohteena oleviin palveluihin sovellettava asetus. Maksuihin ja lisämaksuihin on nimittäin sovellettava niitä asetuksia, joita voidaan soveltaa palveluihin, joihin kyseiset maksut ja lisämaksut liittyvät. Näin ollen komissio on perustellusti katsonut 123 perustelukappaleessa, että maksut ja lisämaksut, jotka koskevat merikuljetuspalveluja, kuuluvat asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan, ne, jotka koskevat rautatie-, tie- ja sisävesikuljetuspalveluja tai niiden liitännäispalveluja, kuuluvat asetuksen N:o 1017/68 soveltamisalaan, ja ne, jotka koskevat palveluja, jotka eivät kuulu kummankaan mainitun asetuksen soveltamisalaan, kuuluvat asetuksen N:o 17 soveltamisalaan.

73 Määritettäessä, mitä asetusta kyseisten maksujen ja lisämaksujen kohteena oleviin palveluihin on sovellettava, kyseisiä palveluja on tutkittava kyseisten asetusten soveltamisalaa rajoittavien säännösten perusteella (edellä 15 kohdassa mainittu asia Compagnie générale maritime ym. v. komissio, tuomion 260 kohta).

74 Nyt esillä olevassa asiassa kantajat väittävät, että kaikki kyseisessä sopimuksessa tarkoitetut maksut ja lisämaksut kuuluvat kokonaan asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan eivätkä asetusten N:o 17 ja N:o 1017/68 soveltamisalaan, minkä vuoksi on tutkittava, missä määrin riidanalaisessa päätöksessä kyseiset maksut ja lisämaksut jätetään asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalan ulkopuolelle, ja tämän jälkeen arvioitava, onko komissio tehnyt oikeudellisen virheen jättäessään ne asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalan ulkopuolelle.

75 Tarkasteltaessa asetuksen N:o 4056/86 soveltamista kyseisiin maksuihin ja lisämaksuihin on heti alkuun huomattava, että asianosaiset ovat yksimielisiä siitä, että BAF kuuluu kyseisen asetuksen soveltamisalaan.

76 Tämän jälkeen on CAF:n osalta syytä tuoda esille, että vaikka riidanalaisessa päätöksessä viitataan sen 127 perustelukappaleen mukaisesti asetusten N:o 17 ja N:o 1017/68 mahdolliseen soveltamiseen siltä osin kuin CAF:a sovelletaan satamapalvelujen ja maakuljetuksen hintaan, komissio katsoo kyseisessä perustelukappaleessa, että CAF kuuluu asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan sikäli kuin sitä sovelletaan merikuljetuksen hintaan. Tästä seuraa, että vaikka komissio on olettanut kyseisten asetusten soveltamisen jakautuvan, se on muodollisesti lähtenyt siitä, että asetusta N:o 4056/86 sovelletaan CAF:iin. Näin ollen on todettava, tarvitsematta ottaa huomioon kantajien väitteitä asetusten N:o 17 ja N:o 1017/68 virheellisestä soveltamisesta CAF:iin, että komission tältä osin mahdollisesti tekemä virhe ei tee riidanalaista päätöstä virheelliseksi.

77 Toisin kuin komissio väittää THC:n osalta, 128 perustelukappaleessa olevasta toteamuksesta, jonka mukaan tätä maksua koskeva rajoittava sopimus kuuluu "ainakin osin asetuksen N:o 17 soveltamisalaan, mutta ei asetuksen (ETY) N:o 4056/86 soveltamisalaan", ei voida päätellä, että kyseisessä päätöksessä hyväksyttäisiin asetuksen N:o 4056/86 osittainen soveltaminen kyseisiin lisämaksuihin. Tästä riidanalaisen päätöksen katkelmasta ilmenee selvästi, että ilmaisulla "osin" ei viitata asetuksen N:o 4056/86 vaan asetuksen N:o 17 soveltamiseen. Tämän tulkinnan vahvistaa seuraava samassa perustelukappaleessa oleva virke, jossa todetaan, että siltä osin kuin THC:tä koskevan sopimuksen tarkoituksena on vahvistaa maakuljetuksen maksut ja ehdot tai sen seurauksena kyseiset maksut ja ehdot vahvistetaan, "sovelletaan asetusta (ETY) N:o 1017/68, ei asetusta N:o 17".

78 Riidanalaisen päätöksen 126-130 perustelukappaleesta ilmenee näin ollen, että komissio on pitänyt asetuksen N:o 4056/86 soveltamista poissuljettuna ainoastaan THC:n, LCLSC:n, viivästysmaksujen ja seisontamaksujen osalta.

79 Tämän vuoksi on tutkittava, onko komissio tehnyt oikeudellisen virheen jättäessään nämä maksut ja lisämaksut asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalan ulkopuolelle.

80 Huomattakoon, että toimen oikeudellisen perustan valinta ei voi perustua ainoastaan siihen, että toimielin itse on vakuuttunut tavoitellusta päämäärästä, vaan sen on perustuttava objektiivisiin seikkoihin, joita tuomioistuin voi valvoa (asia 45/86, komissio v. neuvosto, tuomio 26.3.1987, Kok. 1987, s. 1493, Kok. Ep. IX, s. 55, 11 kohta ja asia T-106/96, Wirtschaftsvereinigung Stahl v. komissio, tuomio 7.7.1999, Kok. 1999, s. II-2155, 109 kohta). Lisäksi vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että komissiolla on EY 253 artiklan nojalla velvollisuus perustella yksittäistapauksia koskevat päätöksensä, jotta sille, jota asia koskee, annettaisiin riittävät tiedot sen arvioimiseksi, onko päätös perusteltu vai onko siinä mahdollisesti sellainen virhe, jonka perusteella sen pätevyys voidaan riitauttaa, sekä mahdollistaa se, että yhteisöjen tuomioistuimet voivat valvoa päätöksen laillisuutta kuitenkin niin, että tämän velvollisuuden laajuus riippuu kyseisen päätöksen luonteesta ja siitä asiayhteydestä, missä se on tehty (ks. mm. asia T-49/95, Van Megen Sports v. komissio, tuomio 11.12.1996, Kok. 1996, s. II-1799, 51 kohta).

81 Käsiteltävänä olevassa asiassa on ensinnäkin huomattava, että riidanalaisen päätöksen 125 perustelukappaleen mukaan komissio ei ole määritellyt kaikkiin kyseisessä sopimuksessa tarkoitettuihin maksuihin ja lisämaksuihin sovellettavaa asetusta, vaan ainoastaan tärkeimpiin niistä. Kuten edellä on todettu, riidanalaisessa päätöksessä kuvataan kyseisten asetusten soveltamista ainoastaan kuuteen kyseisessä asetuksessa tarkoitetuista maksuista ja lisämaksuista, eli BAF:iin, CAF:iin, THC:hen, LCLSC:hen, viivästysmaksuihin ja seisontamaksuihin. Riidanalaisen päätöksen mukaan kyseisellä sopimuksella, jolla rikotaan EY 81 artiklan 1 kohtaa, ei ainoastaan kielletä alennusten myöntämistä erityisesti edellä mainituista kuudesta maksusta ja lisämaksusta, vaan kaikista kantajien soveltamista maksuista ja lisämaksuista Pohjois-Euroopan ja Kaukoidän välisessä liikenteessä. Tältä osin riidanalaisen päätöksen 28 ja 29 perustelukappaleesta, joista jälkimmäisessä viitataan sen liitteeseen II, ilmenee, että kyseinen sopimus koski myös muita maksuja ja lisämaksuja, kuten erityiskaluston käyttömaksua, sotatilasta aiheutuvia lisämaksuja sekä lisämaksuja, jotka koskevat vaihtoehtoisia määräpaikkoja, määräsataman vaihtoa, luovutusmuodon vaihtoa ja sellaisten kollien kuljetusta, joiden arvo ylittää rahdinkuljettajan tavanomaisen konossementtivastuun.

82 On syytä todeta, että vaikka riidanalaisen päätöksen liitteessä II kuvataan kaikkien edellä mainittujen maksujen ja lisämaksujen kohde, siinä ei sen sijaan täsmennetä tiettyihin niistä sovellettavia asetuksia. Riidanalaisen päätöksen 126-130 perustelukappaleesta ilmenee, että niissä käsiteltyihin kuuteen maksuun ja lisämaksuun voidaan soveltaa useita eri asetuksia, tarvittaessa samanaikaisesti.

83 Tämän jälkeen on tuotava esille, että riidanalaisessa päätöksessä ainoastaan todetaan, ettei asetusta N:o 4056/86 voida soveltaa THC:hen, LCLSC:hen, viivästysmaksuihin ja seisontamaksuihin sillä perusteella, että näiden lisämaksujen kattamat palvelut eivät sinällään ole merikuljetuspalveluja. Tältä osin riidanalaisessa päätöksessä todetaan vielä, että kaksi ensin mainittua maksua koskevat satamassa tai terminaalissa tarjottuja rahdinkäsittelypalveluja ja kaksi seuraavaa vastaavat rahdin varastointia ja laitevuokrauspalveluja.

84 Nämä yleisluonteiset toteamukset eivät kuitenkaan selitä - asetuksen N:o 4056/86 1 artiklan 1 ja 2 kohta huomioon ottaen - niitä täsmällisiä syitä, joiden vuoksi kyseiset maksut ja lisämaksut eivät kuulu tämän asetuksen soveltamisalaan, sellaisena kuin se on määritelty asetuksen säännöksissä. Riidanalaisen päätöksen 142 kohdassa komissio kuitenkin itse toteaa, että satama-, maakuljetus- ja ahtauspalvelut ovat merikuljetuspalvelujen liitännäispalveluja. Näissä olosuhteissa on sitäkin suuremmalla syyllä komission asiana selostaa riidanalaisessa päätöksessä, millä perusteilla tällaisia merikuljetuspalvelujen liitännäispalveluja, jotka rahdinkuljettajat sitä paitsi laskuttavat kuljetusmaksujen yhteydessä, ei ole pidetty asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan kuuluvina merikuljetuspalveluina.

85 Koska riidanalaisessa päätöksessä ei ole mainittu kyseisen sopimuksen kattamien tiettyjen maksujen ja lisämaksujen osalta hyväksyttyä oikeudellista perustaa eikä niitä syitä, joiden vuoksi asetusta N:o 4056/86 ei voitaisi soveltaa THC:hen, LCLSC:hen, viivästysmaksuihin ja seisontamaksuihin, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voi pitää poissuljettuna sitä, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä soveltanut virheellisesti asetuksia N:o 17 ja N:o 1017/68 kyseisen sopimuksen kattamiin maksuihin ja lisämaksuihin. Ilman, että tässä vaiheessa olisi tarpeen ottaa kantaa tähän kysymykseen, on ensin ratkaistava, onko oikeudellista perustaa koskevasta virheestä, jonka komissio mahdollisesti on tehnyt, aiheutunut kantajille kielteisiä seurauksia. Esillä olevan asian olosuhteissa, jossa riidanalainen päätös perustuu kolmeen oikeudelliseen perustaan, joista yhtä kantajat eivät ole riitauttaneet, komission tekemä virhe voi oikeuttaa riidanalaisen päätöksen kumoamisen ainoastaan tällaisten kantajille aiheutuneiden kielteisten seurausten perusteella (ks. vastaavasti edellä 57 kohdassa mainittu asia Union internationale des chemins de fer v. komissio, tuomion 58 kohta).

86 Riidanalaisen päätöksen 124 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio on esillä olevassa asiassa soveltanut samanaikaisesti asetusten N:o 17, N:o 1017/68 ja N:o 4056/86 mukaisia menettelyjä. On selvää, että komissio on ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä noudattanut kaikkia asetuksissa N:o 17, N:o 1017/68 ja N:o 4056/86 säädettyjä menettelyä koskevia vaatimuksia. Siten komissio on muun muassa kuullut asetuksilla N:o 17, N:o 1017/68 ja N:o 4056/86 perustettuja kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsitteleviä neuvoa-antavia komiteoita ja odottanut vähintään 20 päivää viimeksi mainittujen lausuntojen jälkeen asetuksen N:o 1017/68 17 artiklan mukaisesti. Näin ollen komissio on perustellusti todennut riidanalaisen päätöksen 124 perustelukappaleessa, että vaikka se olisi väärässä katsoessaan, että johonkin maksuun tai lisämaksuun sovelletaan tiettyä asetusta, osapuolet ovat saaneet hyväkseen kaikissa mahdollisesti sovellettavissa asetuksissa säädetyt menettelylliset takeet. Tämän vuoksi asetusten N:o 17 ja N:o 1017/68 käyttäminen virheellisesti riidanalaisen päätöksen oikeudellisena perustana ei näytä voineen aiheuttaa kantajille vahinkoa.

87 Kantajat väittävät kuitenkin, että komission tekemästä oikeudellista perustaa koskevasta virheestä on aiheutunut niille kolmenlaisia kielteisiä seurauksia, jotka oikeuttavat riidanalaisen päätöksen kumoamisen.

88 Ensinnäkin riidanalaisella päätöksellä määrätään niille sakkoja asetusten N:o 17 ja N:o 1017/68 perusteella. Komissiolla on kantajien mukaan oikeus määrätä sakkoja ainoastaan EY 81 artiklan soveltamisasetusten perusteella eikä suoraan viimeksi mainitun määräyksen perusteella, minkä vuoksi sen määräämät sakot ovat ainakin osittain, kahden kolmanneksen osalta, vailla oikeudellista perustaa sikäli kuin kilpailusääntöjä on virheellisesti todettu rikotun näiden asetusten perusteella.

89 Kantajien väite perustuu olettamukseen, jonka mukaan riidanalaista päätöstä pitäisi analysoida usean yksittäisen päätöksen ryppäänä, josta kukin koskee yhtä kyseessä olevista maksuista tai lisämaksuista. Tällöin kultakin päätökseltä, joka perustuu virheellisesti asetukseen N:o 17 tai N:o 1017/68, puuttuisi oikeudellinen perusta sakkojen määräämiseen, ja ne olisi näin ollen kumottava.

90 On kuitenkin todettava, ettei tämä väite saa tukea riidanalaisesta päätöksestä.

91 Ensinnäkin riidanalaisen päätöksen 133 perustelukappaleessa todetaan, että kantajat eivät ole rikkoneet EY 81 artiklaa sillä perusteella, että on olemassa monta erillistä sopimusta, joissa kussakin kielletään alennukset tietystä maksusta tai lisämaksusta, vaan sillä perusteella, että on olemassa yksi ainoa sopimus, jonka tarkoituksena on kieltää alennukset kaikista FETTCSA-sopimukseen kuuluvien varustamojen laskuttamista maksuista ja lisämaksuista. Riidanalaisen päätöksen 35 ja 36 perustelukappaleen mukaan kyseinen sopimus on kirjattu yhteen ainoaan asiakirjaan, eli 9.6.1992 pidetyn FETTCSA:n kokouksen pöytäkirjaan.

92 Toiseksi on korostettava, että riidanalaisessa päätöksessä todetusta kilpailusääntöjen rikkomisesta on määrätty sakkoja kyseisen asetuksen kilpailua rajoittavan tarkoituksen vuoksi, ottamatta huomioon sen vaikutuksia kyseisten maksujen ja lisämaksujen kattamien palvelujen hintatasoon. Riidanalaisen päätöksen 176 ja 179 perustelukappaleesta ilmenee, että sakot on määrätty samanaikaisesti kolmen asetuksen perusteella. Kantajat ovat kuitenkin istunnossa myöntäneet, etteivät ne kykene yksilöimään yhtäkään sellaista piirrettä tai seikkaa riidanalaisessa päätöksessä, joka vahvistaisi sen, että sakon määrä on eritelty sen perusteella, mikä vaikutus kyseisellä sopimuksella on kuhunkin näiden asetusten soveltamisalaan kuuluvaan palveluun.

93 Kolmanneksi on huomattava, että riidanalainen päätös on tehty yhden hallinnollisen menettelyn päätteeksi kussakin kolmessa sovellettavassa asetuksessa säädettyjä vaatimuksia noudattaen. Asiassa ei ole kiistetty, että kutakin asetuksilla N:o 17, N:o 1017/68 ja N:o 4056/86 perustettua kolmea neuvoa-antavaa komiteaa on kuultu kaikista riidanalaisessa päätöksessä tarkoitetuista maksuista ja lisämaksuista.

94 Koska kantajat itsekin myöntävät, että asetus N:o 4056/86 soveltuu riidanalaisen päätöksen oikeudelliseksi perustaksi, on näissä olosuhteissa katsottava, että vaikka tietyt riidanalaisessa päätöksessä tarkastellut maksut ja lisämaksut eivät kuuluisi asetusten N:o 17 ja N:o 1017/68 soveltamisalaan, asetuksen N:o 4056/86 19 artiklan 2 kohta on riittävä perusta, jonka nojalla komissio voi vahvistaa kaikki kyseisen sopimuksen tekemisestä seuraavat sakot.

95 Toiseksi kantajat huomauttavat, että jos riidanalaisesta päätöksestä tulisi osa yhteisön säännöstöä, linjavarustamot eivät voisi enää vedota asetuksessa N:o 4056/86 säädettyyn ryhmäpoikkeukseen maksuja ja lisämaksuja koskevien sopimustensa osalta, ja ne olisivat siten velvollisia ilmoittamaan ne saadakseen yksittäispoikkeuksen asetusten N:o 17 ja N:o 1017/68 mukaisesti.

96 On kuitenkin muistettava, että asianosaiset ovat yksimielisiä siitä, ettei FETTCSA ole asetuksen N:o 4056/86 1 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitettu linjakonferenssi ja etteivät kyseisen sopimuksen allekirjoittaneet varustamot voi näin ollen vedota kyseisen asetuksen 3 artiklassa tarkoitettuun ryhmäpoikkeukseen hintojen vahvistamista koskevien tiettyjen sopimusten osalta. Näin ollen, toisin kuin kantajat väittävät, riidanalaisesta päätöksestä ei voi tulla osa yhteisön säännöstöä, jota sovellettaisiin sellaisenaan linjakonferensseihin. Komission riidanalaisen päätöksen 123-130 perustelukappaleessa asetuksen N:o 4056/86 soveltamisesta kyseisessä sopimuksessa tarkoitettuihin maksuihin ja lisämaksuihin tekemien toteamusten sisällöstä riippumatta riittää, kun todetaan - tarvitsematta lausua näiden toteamusten perusteltavuudesta - että kantajilla on vapaus olla ilmoittamatta komissiolle sopimuksia, jotka ne tekevät linjakonferenssien yhteydessä vahvistaakseen maksujen ja lisämaksujen määrän, jos ne katsovat niiden kuuluvan asetuksen N:o 4056/86 3 artiklassa tarkoitetun ryhmäpoikkeuksen piiriin. Kantajilla on joka tapauksessa edelleen oikeus riitauttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa komission tältä osin mahdollisesti tulevaisuudessa esittämät arvioinnit.

97 Kolmanneksi kantajat väittävät, että koska asetukset N:o 17, N:o 1017/68 ja N:o 4056/86 ilmentävät erilaisia käsityksiä talouspolitiikasta ja lainsäädännöstä, ei voida olettaa, että sopimuksen tutkiminen asetusten N:o 17 tai N:o 1017/68 kannalta sisältäisi oikean arvion kaikista olennaisista seikoista sopimuksen analysoimiseksi asetuksen N:o 4056/86 ja sen taloudellisten ja käytännön vaikutusten kannalta.

98 Tältä osin on katsottava, että asetus N:o 4056/86 on sen viidennen perustelukappaleen mukaisesti säädetty sen vuoksi, että on tarpeen antaa täytäntöönpanosäännöksiä, joilla komissio voi varmistaa, että kilpailu yhteismarkkinoilla ei kohtuuttomasti vääristy, ja toisaalta pyrkiä välttämään alan liiallista sääntelyä. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo korostanut, asetuksen N:o 4056/86 3 artiklassa säädetään luonteeltaan täysin poikkeuksellisesta ryhmäpoikkeuksesta, joka myönnetään linjakonferenssien vakauttavan merkityksen vuoksi sen jäsenten tekemille merikuljetusten hintojen vahvistamista koskeville horisontaalisille sopimuksille (edellä 15 kohdassa mainittu asia Compagnie générale maritime ym. v. komissio, tuomion 254 kohta). Näissä olosuhteissa ei siten periaatteessa voida pitää mahdottomana, kuten kantajat perustellusti väittävät, että sopimuksen tai menettelytavan arviointi asetuksen N:o 4056/86 kannalta voisi ainakin joiltakin osin poiketa asetusten N:o 17 ja N:o 1017/68 kannalta tehtävästä arvioinnista.

99 Esillä olevassa asiassa on kuitenkin todettava, että vaikka kantajat vetoavat mahdollisuuteen, että niiden sopimusta olisi voitu arvioida eri tavalla, jos sitä olisi tutkittu yksinomaan asetuksen N:o 4056/86 perusteella, ne eivät mitenkään täsmennä, millä tavoin tämä arviointi olisi voinut olla erilainen, eivätkä ne myöskään esitä mitään näyttöä väitteensä tueksi.

100 On huomattava, että esillä olevassa asiassa riidanalaisessa päätöksessä todettu kilpailusääntöjen rikkominen muodostuu linjakonferenssin eli FEFC:n jäsenten ja itsenäisten varustamojen välisestä sopimuksesta, jossa kielletään alennusten myöntäminen maksuista ja lisämaksuista. EY 81 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 1017/68 2 artiklan virheellistä soveltamista koskevan kanneperusteen tarkastelun yhteydessä selostettavista syistä tällaista sopimusta on pidettävä yhteisten hintojen vahvistamista koskevana horisontaalisena sopimuksena. On kuitenkin muistettava, että horisontaaliset kartellit, joissa sovitaan hintojen vahvistamisesta, on paitsi nimenomaan kielletty EY 81 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja asetuksen N:o 1017/68 2 artiklan a alakohdassa, merkitsevät myös yhteisön kilpailuoikeuden ilmeistä rikkomista (asia T-14/89, Montedipe v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, s. II-1155, 265 kohta ja asia T-148/89, Tréfilunion v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. II-1063, 109 kohta). Tämä pätee myös asetukseen N:o 4056/86, sillä koska kyseisestä hintojen vahvistamisesta on sovittu linjakonferenssin jäsenten ja itsenäisten varustamojen välillä, se rajoittaa linjakonferenssien ulkopuolisten varustamojen välistä toimivaa kilpailua, kun taas asetuksen N:o 4056/86 kahdeksannen perustelukappaleen mukaan linjakonferenssien ulkopuolisen linjaliikenteen toimiva kilpailu on yksi tärkeimmistä perusteluista kyseisen asetuksen 3 artiklassa säädetylle ryhmäpoikkeukselle. Asetuksen N:o 4056/86 7 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohdassa säädetäänkin, että kaikki sellaiset konferenssin toimenpiteet, jotka rajoittavat konferenssin ulkopuolista, toimivaa tai mahdollista kilpailua, voivat olla perusteena sille, että komissio peruuttaa ryhmäpoikkeuksen.

101 Näin ollen on katsottava, että kantajat eivät ole näyttäneet, miten pikemminkin asetusten N:o 17 ja N:o 1017/68 kuin asetuksen N:o 4056/86 käyttäminen riidanalaisen päätöksen oikeudellisena perustana tiettyjen maksujen ja lisämaksujen osalta on voinut johtaa erilaiseen arviointiin kyseisestä sopimuksesta.

102 Tästä seuraa, että kantajien väitettä kielteisistä seurauksista ei voida hyväksyä.

103 Näin ollen, ilman että olisi tarpeen tutkia, onko komissio tehnyt oikeudellisen virheen käyttäessään riidanalaisen päätöksen perustana asetuksia N:o 17 ja N:o 1017/68, virheellistä oikeudellista perustaa koskeva kanneperuste on hylättävä siltä osin kuin väitetty virhe ei ole estänyt kantajia saamasta sovelletuissa menettelyasetuksissa tarkoitettuja menettelyllisiä takeita eikä myöskään aiheuttanut kielteisiä seurauksia niiden oikeusasemaan.

Puolustautumisoikeuksien loukkaaminen

a) Asianosaisten lausumat

104 Kantajat väittävät, että komissio ei ole hallinnollisen menettelyn missään vaiheessa tutkinut perusteellisesti riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuihin eri maksuihin ja lisämaksuihin sovellettavaa lainsäädäntöä.

105 Kantajat vetoavat siihen, että aluksi komissio on katsonut FETTCSA:n kuuluvan kokonaan asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan. Se on ilmoittanut asianosaisille 28.9.1992 päivätyssä kirjeessään, että jos kantajat eivät ilmoita FETTCSA:a pyytääkseen asetuksen N:o 4056/86 mukaista poikkeuslupaa, ne ottavat riskin sakkojen määräämisestä. Tämän jälkeen komissio on muuttanut kantaansa 19.4.1994 päivätyssä väitetiedoksiannossaan, jossa se toteaa, että FETTCSA:n kattamat maksut ja lisämaksut kuuluvat samalla kertaa asetusten N:o 4056/86, N:o 1017/68 ja N:o 17 soveltamisalaan, ilmoittamatta, mitä lainsäädäntöä kuhunkin niistä maksuista tai lisämaksuista, joiden osalta ei ole myönnetty alennuksia, on sovellettava. Komissio tutkii ensimmäisen kerran tarkemmin vasta riidanalaisen päätöksen 123-130 perustelukappaleessa, mitä lainsäädäntöä kuhunkin kyseessä olevaan maksuun ja lisämaksuun sovelletaan.

106 Tämän vuoksi kantajat katsovat, että niiden puolustautumisoikeuksia on loukattu, koska niillä ei ole ollut mahdollisuutta kommentoida tai kiistää niitä syitä, joiden vuoksi komissio on valinnut päätöksensä perustaksi asetukset N:o 17, N:o 1017/68 ja N:o 4056/86. Oikeuskäytännöstä seuraa, että väitetiedoksiannon on sisällettävä paitsi pääasialliset tosiseikat, myös sitä tukevat pääasialliset oikeudelliset seikat, jotka ovat tarpeen komission ratkaisun perustana olevien näkemysten ymmärtämiseksi (asia 24/62, Saksa v. komissio, tuomio 4.7.1963, Kok. 1963, s. 131 ja asia 41/69, ACF Chemiefarma v. komissio, tuomio 15.7.1970, Kok. 1970, Kok. Ep. I, s. 455, s. 661).

107 Senator Lines korostaa puolestaan erikseen, että Euroopan ihmisoikeustoimikunnan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 3 kohtaa koskevasta oikeuskäytännöstä seuraa, että syytetyllä on oikeus saada tietää paitsi syytteen perusteet, eli tämän syyksi luettavat aineelliset seikat, joihin syyte perustuu, myös syytteen luonne, eli aineellisten seikkojen oikeudellinen luonnehdinta. Komissio ei ole käsiteltävänä olevassa asiassa selostanut kaikkia oikeudellisia perusteluja, joihin se aikoi perustaa päätöksensä.

108 Komissio vaatii puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevan väitteen hylkäämistä.

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

109 Väitetiedoksiannossa on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oltava väitteistä riittävän selvästi muotoiltu - vaikka vain tiivistelmän muodossa esitetty - selvitys, jotta ne, joita asia koskee, voisivat tosiasiallisesti saada tiedon, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen. Vain tämän edellytyksen täyttäessään väitetiedoksianto voi täyttää sen tehtävän, joka sille on yhteisön asetuksilla annettu, eli että sen on annettava yrityksille ja yritysten yhteenliittymille kaikki sellaiset tiedot, joita ne tarvitsevat pystyäkseen tehokkaasti puolustautumaan ennen kuin komissio tekee lopullisen päätöksen (ks. mm. asia T-352/94, Mo och Domsjö v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-1989, 63 kohta ja asia T-348/94, Enso Española v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-1875, 83 kohta). Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kyseistä vaatimusta noudatetaan, jos päätöksessä ei aseteta asianomaisten henkilöiden vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia ja jos siinä esitetään ainoastaan ne tosiseikat, joista asianomaisilla henkilöillä on ollut mahdollisuus esittää näkemyksensä (edellä 106 kohdassa mainittu asia ACF Chemiefarma v. komissio, tuomion 26 ja 94 kohta).

110 Nyt esillä olevassa asiassa on ensinnäkin huomattava, että vaikka komissio on riidanalaisessa päätöksessä peruuttanut kolme aiemmin esittämästään neljästä väitteestä, on selvää, ettei se ole lisännyt yhtään ja ettei se ole hyväksynyt muuta näyttöä kuin väitetiedoksiannossa on mainittu, eli 9.6.1992 päivätyn pöytäkirjan. Kantajat eivät sitä paitsi kiistä sitä, että niillä on ollut mahdollisuus kyseisen väitetiedoksiannon perusteella saada tietää riidanalaisessa päätöksessä todettu kilpailusääntöjen rikkominen, eli sopimus olla myöntämättä alennuksia julkaistuista maksuista ja lisämaksuista. Tämä kilpailusääntöjen rikkominen mainitaan muun muassa väitetiedoksiannon 20-24, 47, 78-81, 119, 124 ja 128 kohdassa. Näissä olosuhteissa ei voida väittää, että kantajat eivät olisi väitetiedoksiannon perusteella voineet tosiasiallisesti saada tietää, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen.

111 Oikeudellisen perustan valinnan osalta on korostettava, että väitetiedoksiannon 5 kohdassa todetaan nimenomaisesti, että komission kannan mukaan FETTCSA kuuluu asetusten N:o 4056/86, N:o 1017/68 ja N:o 17 soveltamisalaan. Lisäksi väitetiedoksiannon 97 kohdassa komissio selittää, että kyseiset maksut ja lisämaksut koskevat merikuljetuspalveluja, jotka kuuluvat asetuksen N:o 4056/86 soveltamisalaan, maakuljetuspalveluja, jotka kuuluvat asetuksen N:o 1017/68 soveltamisalaan, sekä satamapalveluja, jotka kuuluvat asetuksen N:o 17 soveltamisalaan. Vastaava kohta löytyy riidanalaisen päätöksen 123 perustelukappaleesta. Väitetiedoksiannon 144-149 kohdassa viitataan vielä asetuksen N:o 1017/68 2, 3 ja 5 artiklan soveltamiseen sekä asetuksen N:o 17 soveltamiseen kyseisiin maksuihin ja lisämaksuihin. Näitä kohtia vastaavat riidanalaisen päätöksen 144, 161 ja 163-175 perustelukappale. Näin ollen on todettava, että väitetiedoksiannossa todettiin selvästi, mitä oikeudellista perustaa käyttäen komissio aikoi tehdä riidanalaisen päätöksen.

112 Kantajat väittävät kuitenkin, että komissio ei ole väitetiedoksiannossa tutkinut perusteellisesti riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuihin eri maksuihin ja lisämaksuihin sovellettavaa lainsäädäntöä. Ne arvostelevat komissiota siitä, että riidanalaisen päätöksen 125-130 perustelukappaletta on pidettävä väitetiedoksiantoon nähden uutena seikkana, koska niissä todetaan, miltä osin asetuksia N:o 17, N:o 1017/68 ja N:o 4056/86 sovelletaan kyseisiin maksuihin ja lisämaksuihin.

113 On kuitenkin korostettava, että riidanalaisen päätöksen 125-130 perustelukappale on otettu kyseiseen päätökseen juuri sen vuoksi, että kantajat olivat vastauksena väitetiedoksiantoon esittäneet huomautuksen, jonka mukaan ne eivät voineet kiistää komission päätelmiä, koska väitetiedoksiannossa ei ollut mainittu kunkin asetuksen soveltamisalaan kuuluvia palveluja. Se, että yrityksen hallinnollisen menettelyn aikana esittämä väite otetaan huomioon, vaikkei yritykselle ole varattu tilaisuutta tulla kuulluksi tältä osin ennen lopullisen päätöksen tekemistä, ei voi sellaisenaan merkitä puolustautumisoikeuksien loukkaamista (asia T-228/97, Irish Sugar v. komissio, tuomio 7.10.1999, Kok. 1999, s. II-2969, 34 kohta, pysytetty asiassa C-497/99 P, Irish Sugar v. komissio, määräys 10.7.2001, Kok. 2001, s. I-5333, 24 kohta).

114 Todettakoon, että kantajat eivät selosta, miten komission perustelut, joiden vuoksi se on päätynyt soveltamaan kyseisiä asetuksia kaikkiin tärkeimpiin maksuihin ja lisämaksuihin, olisivat niille epäedullisia. Edellä on ensinnäkin jo todettu, että koska kyse on yhteisön kilpailusääntöjen ilmeisestä rikkomisesta, komission valitsema oikeudellinen perusta, jolla se tekee päätöksensä, ei ole voinut vaikuttaa sopimuksen arviointiin EY 81 artiklan perusteella. Toiseksi kantajat itsekin katsovat, että asetus N:o 4056