ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, että tässä säännöksessä tarkoitettuun ryhmään asioita, jotka koskevat ”esineoikeutta kiinteään omaisuuteen”, kuuluu asia, jossa vaaditaan kiinteään omaisuuteen kohdistuvan yhteisomistussuhteen purkamista uskotun miehen toteuttamalla kyseisen omaisuuden myynnillä.

On nimittäin niin yhtäältä, että kiinteistöihin kohdistuvan yhteisomistussuhteen purkamista koskeva vaatimus, jonka on tarkoitus johtaa kiinteistöihin kohdistuvan omistusoikeuden siirtoon, koskee esineoikeuksia, joiden oikeusvaikutukset ulottuvat jokaiseen, ja siinä on kyse asiasta, jolla pyritään turvaamaan näiden oikeuksien haltijoille heidän oikeusasemansa perusteella syntyneet oikeudet.

Toisaalta tällaista yksinomaista toimivaltaa puoltavat myös asianmukaiseen lainkäyttöön liittyvät näkökohdat, jotka ovat mainitun asetuksen 22 artiklan 1 alakohdan ensimmäisen alakohdan taustalla. Niinpä kyseisestä asiasta seuraava kiinteistöihin kohdistuvan omistusoikeuden siirto edellyttää sellaisten tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen huomioon ottamista, jotka ovat tunnusomaisia liittymäperusteelle, sellaisena kuin se määritetään mainitussa säännöksessä, eli kiinteistöjen sijaintipaikalle. Huomioon on erityisesti otettava se, että kyseisiä kiinteistöjä koskevat omistusoikeudet ja näitä oikeuksia rasittavat käyttöoikeudet on kirjattu jäsenvaltion, jossa kiinteistöt sijaitsevat, omaisuusrekisteriin tämän valtion oikeuden mukaisesti, tai se, että kyseisten kiinteistöjen myyntiin liittyvät menettelyt mahdollisine huutokauppoineen ovat sen jäsenvaltion menettelyjä, jossa kiinteistöt sijaitsevat, taikka vielä se, että riitatilanteessa sijaintipaikan läheisyys helpottaa näytön hankkimista.

(ks. 29–31 ja 33 kohta sekä tuomiolauselma)
2)

Siltä varalta, että 1 kohdassa todettu jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen jatkuu vielä tämän tuomion julistamispäivänä, Helleenien tasavalta velvoitetaan suorittamaan Euroopan komissiolle ”Euroopan unionin omat varat” -tilille 3640000 euron suuruinen uhkasakko kultakin puolivuotiskaudelta, jonka tuomion komissio v. Kreikka (C-440/06, EU:C:2007:642) noudattamisen edellyttämien toimenpiteiden täytäntöönpano viivästyy, nyt annettavan tuomion julistamispäivästä lukien ja siihen asti, kunnes tuomio komissio v. Kreikka (C-440/06, EU:C:2007:642) on pantu täysimääräisesti täytäntöön, ja sen tosiasiallinen määrä on laskettava kunkin kuuden kuukauden ajanjakson päättyessä siten, että tällaisia ajanjaksoja koskevasta kokonaismäärästä vähennetään prosenttiosuus, joka vastaa sellaisten taajamien, joissa yhdyskuntajätevesien keräily- ja käsittelyjärjestelmät on saatettu tuomion komissio v. Kreikka (C-440/06, EU:C:2007:642) mukaisiksi kyseisen ajanjakson päättymiseen mennessä, asukasvastinelukujen määrän suhdetta sellaisten taajamien, joissa tällaisia järjestelmiä ei ole tämän tuomion julistamispäivänä, asukasvastinelukujen määrään.
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklan toisessa kohdassa määrätään, että muutosta unionin tuomioistuimessa voivat hakea kaikki asianosaiset, joiden vaatimukset on kokonaan tai osittain hylätty. Se seikka, että yritys, joka ei esittänyt vaatimuksia ensimmäisessä oikeusasteessa, on kuulunut konserniin, johon kuuluvista yrityksistä yksi itse oli asianosaisena ensimmäisessä oikeusasteessa, ei riitä antamaan ensiksi mainitulle yritykselle tässä määräyksessä tarkoitetun asianosaisen asemaa.

Valtiontukia koskevat unionin säännöt tulivat uusia jäsenvaltioita sitoviksi näiden liittyessä unioniin. Kysymystä siitä, mikä ajankohta on merkityksellinen arvioitaessa EY 87 artiklan 1 kohdan nojalla uudessa jäsenvaltiossa ennen sen unioniin liittymistä toteutettua valtion toimenpidettä, jota sovelletaan vielä liittymispäivän jälkeen, on tarkasteltava tämän jäsenvaltion liittymisasiakirjan valossa.

Valtiontuen alalla on niin, että siltä osin kuin kyse on markkinatalouden ehdoin toimivan yksityinen sijoittaja -arviointiperusteen soveltamisesta komission tutkiessa, onko valtio toiminut osakkeenomistajana ja voidaanko yksityinen sijoittaja -arviointiperustetta näin ollen soveltaa tapauksen olosuhteissa, komission on suoritettava kokonaisarviointi, jossa se kyseisen jäsenvaltion esittämien seikkojen lisäksi ottaa huomioon kaikki tapauksen merkitykselliset seikat, joiden perusteella se voi määrittää, onko kyseessä oleva toimenpide tehty jäsenvaltion osakkeenomistajan vai julkisen vallan käyttäjän ominaisuudessa. Tältä osin merkityksellisiä voivat olla erityisesti toimenpiteen luonne, kohde, asiayhteys ja tavoite sekä siihen sovellettavat säännöt.

Lisäksi on niin, että kun komissio tutkii, täyttyvätkö yksityinen sijoittaja -arviointiperusteen sovellettavuuden ja soveltamisen edellytykset, se voi kieltäytyä tutkimasta kyseisen jäsenvaltion toimittamia merkityksellisiä tietoja vain, jos esitetyt todisteet on laadittu sen jälkeen, kun päätös kyseessä olevan sijoituksen tekemisestä tehtiin. Yksityinen sijoittaja -arviointiperusteen soveltamiseksi merkityksellisiä ovat näet ainoastaan sijoituspäätöksen tekemishetkellä käytettävissä olleet tiedot ja vallinneet kehitysnäkymät. Näin on erityisesti silloin, kun komissio tutkii, onko sellainen sijoitus valtiontukea, jota ei ole sille ilmoitettu ja jonka asianomainen jäsenvaltio on jo tehnyt siihen mennessä, kun komissio suorittaa tutkimuksensa.

Näin ollen tiedot, jotka koskevat tapahtumia ennen valtion toimenpiteen toteuttamista ja jotka ovat käytettävissä tänä ajankohtana, voivat osoittautua merkityksellisiksi siltä osin kuin nämä tiedot voivat selventää sitä, onko kyseinen toimenpide EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu etu.

(ks. 102, 103 ja 105 kohta)
1)

Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut SEUT 56 artiklan ja Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen 36 artiklan mukaisia velvollisuuksiaan, koska se on pitänyt voimassa säännökset, joiden nojalla Belgiasta peräisin olevista arvopapereista koostuviin saataviin liittyvien korkojen osalta näistä koroista peritään lähdevero silloin, kun arvopaperit on talletettu tai merkitty tilille rahoituslaitoksessa, joka on sijoittautunut johonkin muuhun Euroopan unionin jäsenvaltioon kuin Belgian kuningaskuntaan tai Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen sopimuspuolena olevaan valtioon, vaikka tällaiset korot on vapautettu lähdeverosta silloin, kun arvopaperit on talletettu tai merkitty tilille Belgiaan sijoittautuneessa rahoituslaitoksessa.
Asia C‑309/14

Confederazione Generale Italiana del Lavoro (CGIL)

ja

Istituto Nazionale Confederale Assistenza (INCA)

vastaan

Presidenza del Consiglio dei Ministri ym.

(Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazion esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asema — Direktiivi 2003/109/EY — Kansallinen lainsäädäntö — Oleskeluluvan myöntäminen ja uusiminen — Edellytys — Pakollinen maksu — Määrä, joka on kahdeksan kertaa korkeampi kuin kansallisen henkilökortin myöntämisestä perittävä maksu — Direktiivistä 2003/109/EY ilmenevien periaatteiden loukkaaminen”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 2.9.2015

Rajatarkastukset, turvapaikka ja maahanmuutto – Maahanmuuttopolitiikka – Pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asema – Direktiivi 2003/109 – Oleskeluluvan hakeminen ja uusiminen – Toimivaltaisten viranomaisten perimiä suhteettomia maksuja ei voida hyväksyä

(Neuvoston direktiivi 2003/109)

Pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta annettu direktiivi 2003/109 on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kyseisessä jäsenvaltiossa oleskeluluvan myöntämistä tai uusimista hakevien kolmansien maiden kansalaisten on maksettava maksu, jonka määrä vaihtelee 80 ja 200 euron välillä, koska tällainen maksu on suhteeton kyseisen direktiivin tavoitteisiin nähden ja koska sillä saatetaan estää direktiivillä annettujen oikeuksien käyttämistä.

Vaikka jäsenvaltiot näin ollen voivat asettaa direktiivin nojalla myönnettävän oleskeluluvan myöntämisedellytykseksi maksujen perimisen, suhteellisuusperiaate edellyttää kuitenkin, ettei sen tason, jolle ne on vahvistettu, tarkoituksena tai seurauksena saa olla esteen luominen tässä direktiivissä vahvistetun pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen aseman eikä tästä asemasta johtuvien muiden oikeuksien saamiselle, koska muutoin sekä direktiivillä tavoitellulle päämäärälle että sen tarkoitukselle aiheutuisi haittaa.

Tällaisella maksulla, jonka määrä vaihtelee 80 euron ja 200 euron välillä, voi olla huomattava taloudellinen vaikutus tietyille kolmansien maiden kansalaisille, jotka täyttävät direktiivissä 2003/109 näiden oleskelulupien myöntämiselle säädetyt edellytykset, ja näin on sitäkin suuremmalla syyllä sen vuoksi, että nämä kansalaiset joutuvat aika usein hakemaan lupiensa uusimista ja että tämän saman maksun määrää saatetaan korottaa muilla jo olemassa olevaan kansalliseen lainsäädäntöön perustuvilla määrillä, jolloin velvollisuus maksaa pääasiassa kyseessä oleva maksu saattaa estää kyseisiä kolmansien maiden kansalaisia vetoamasta heille mainitulla direktiivillä annettuihin oikeuksiin.

(ks. 25, 27 ja 31 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C‑151/14

Euroopan komissio

vastaan

Latvian tasavalta

”Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen — SEUT 49 artikla — Sijoittautumisvapaus — Notaarit — Kansalaisuusedellytys — SEUT 51 artikla — Liittyminen julkisen vallan käyttöön”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 10.9.2015

Sijoittautumisvapaus – Poikkeukset – Toiminnot, jotka liittyvät julkisen vallan käyttöön – Notaarin toiminnot, jotka eivät liity julkisen vallan käyttöön – Kansalaisuusedellytystä notaarin ammattiin pääsylle ei voida hyväksyä

(SEUT 49 artikla ja SEUT 51 artiklan ensimmäinen kohta)

Jäsenvaltio, jonka lainsäädännössä asetetaan kansalaisuusedellytys notaarin ammattiin pääsylle, ei noudata SEUT 49 artiklan mukaisia velvoitteitaan, jos notaareille kyseisen jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä uskotut toiminnot eivät liity SEUT 51 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetulla tavalla julkisen vallan käyttöön.

Siltä osin kuin on ensinnäkin kyse asiakirjojen varmentamiseen liittyvästä toiminnasta, kyseiselle toiminnalle on nimittäin ominaista se, että notaarin on tarkistettava erityisesti, että kaikki laissa kyseisen asiakirjan laatimiselle asetetut vaatimukset ovat täyttyneet. Lisäksi varmennettaviksi voi tulla ainoastaan asiakirjoja ja sopimuksia, joita osapuolet ovat vapaasti tehneet, joten notaarin toimet edellyttävät ensin osapuolten suostumusta tai tahtojen yhtymistä. Vaikka lisäksi notaareille kuuluvalla tarkastusvelvollisuudella pyritään tosin yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen, pelkästään kyseiseen tavoitteeseen pyrkiminen ei kuitenkaan voi oikeuttaa sitä, että tähän tarkoitukseen tarvittavat valtuudet varataan yksin niille notaareille, joilla on asianomaisen jäsenvaltion kansalaisuus, eikä se voi olla riittävää, jotta tietyn toiminnan voidaan katsoa liittyvän välittömästi ja nimenomaisesti julkisen vallan käyttöön. Sen, että notaari vahvistaa allekirjoitusten oikeaperäisyyden kansalaisten lainsäädäntöaloitteiden jättämistä koskevassa menettelyssä, ei myöskään voida katsoa liittyvän julkisen vallan käyttöön.

Toiseksi on todettava, että tehtäviä, joita notaarille on perintöasioissa annettu, harjoitetaan joko yhteisen tahdon perusteella tai valmistelevina tehtävinä tuomioistuimen valvonnassa, joten ei voida katsoa, että ne sinänsä liittyisivät välittömästi ja nimenomaisesti julkisen vallan käyttämiseen. Notaareille avioeroasioissa annettu toimivalta, joka perustuu yksinomaan osapuolten tahtoon ja joka ei yhteisen tahdon puuttuessa mitenkään rajoita tuomioistuimen valtuuksia, ei myöskään millään tavalla liity välittömästi ja nimenomaisesti julkisen vallan käyttöön.

Siltä osin kuin on lopuksi kyse notaarien erityisestä asemasta kansallisessa oikeusjärjestyksessä, se, kuuluvatko notaarien toiminnot SEUT 51 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätyn poikkeuksen alaan, on tarkistettava ottamalla huomioon kyseisten toimintojen luonne sellaisenaan eikä mainittua asemaa sellaisenaan. Tältä osin voidaan todeta, että notaarit harjoittavat ammattiaan kilpailuolosuhteissa, mikä ei ole ominaista julkisen vallan käytölle.

(ks. 57, 58, 60, 63, 67, 70, 73, 74, 76 ja 77 kohta)
Matkustajien ja heidän matkatavaroidensa ilmakuljetusta koskevasta lentoliikenteen harjoittajien korvausvastuusta annetun asetuksen N:o 2027/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 889/2002, 2 artiklan 1 kohdan a ja c alakohtaa ja eräiden kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä 28.5.1999 Montrealissa allekirjoitetun yleissopimuksen, joka hyväksyttiin Euroopan unionin puolesta päätöksellä 2001/539, 1 artiklan 1 kappaletta on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että sellaisen henkilön, joka oli ilma-aluksessa, jolla oli sama nousu- ja laskeutumispaikka erään jäsenvaltion alueella ja jota lentäjä kuljetti vastikkeetta lennolla, jonka tarkoituksena oli ilmasta käsin tarkastella kiinteistöä tämän ilma-aluksen lentäjän kanssa suunnitellun kiinteistökauppahankkeen yhteydessä, ja joka sai ruumiinvammoja koneen pudottua maahan, esittämää vahingonkorvausvaatimusta tutkitaan Montrealin yleissopimuksen 17 artiklan nojalla.

Asetusta N:o 2027/97 sovelletaan itse asiassa vain asetuksen 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuihin lentoliikenteen harjoittajiin, toisin sanoen lentoliikenneyrityksiin, joilla on voimassa oleva liikennelupa, samoin kuin asetuksen 2 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuihin yhteisön lentoliikenteen harjoittajiin, toisin sanoen lentoliikenteen harjoittajiin, joilla on lentoliikenteen harjoittajien toimiluvista annetun asetuksen N:o 2407/92 säännösten mukainen jäsenvaltion myöntämä voimassa oleva liikennelupa.

(ks. 29 ja 35 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Maailman kauppajärjestön (WTO) polkumyynnin vastainen järjestelmä voi tietyissä tilanteissa olla poikkeus yleisestä periaatteesta, jonka mukaan unionin tuomioistuimet eivät voi valvoa unionin toimielinten toimien lainmukaisuutta siltä kannalta, ovatko ne WTO-sopimusten määräysten mukaisia. Jotta tällainen poikkeus voitaisiin hyväksyä yksittäistapauksessa, on kuitenkin vielä osoitettava oikeudellisesti riittävällä tavalla, että lainsäätäjä on ilmaissut tahdon panna unionin oikeudessa täytäntöön erityinen velvoite, johon se on sitoutunut WTO-sopimuksissa.

Tältä kannalta ei riitä, että kyseessä olevan unionin toimen perusteluista ilmenee yleisesti, että kyseinen toimi on annettu ottaen huomioon unionin kansainväliset velvoitteet. Sen sijaan riitautetusta unionin oikeuden säännöksestä on voitava päätellä, että sillä pannaan unionin oikeudessa täytäntöön WTO-sopimuksiin perustuva erityinen velvoite.

Koska tullitariffeja ja kauppaa koskevan 1994 yleissopimuksen VI artiklan täytäntöönpanoa koskevaan sopimukseen (polkumyynnin vastainen sopimus) ei sisälly WTO:n niitä jäsenmaita, jotka eivät ole markkinatalousmaita, koskevia erityissääntöjä, yhtäältä polkumyynnillä muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta annetun asetuksen N:o 384/96, sellaisena kuin se oli muutettuna viimeksi asetuksella N:o 2117/2005, 2 artiklan 7 kohdan sääntöjen, jotka koskevat niistä WTO:n jäsenmaista, jotka eivät ole markkinatalousmaita, peräisin olevaa tuontia, ja toisaalta polkumyynnin vastaisen sopimuksen 2 artiklan sääntöjen ei voida osoittaa vastaavan toisiaan. Tästä seuraa, ettei mainitun asetuksen mainittua säännöstä voida pitää toimenpiteenä, jolla on tarkoitus panna unionin oikeusjärjestyksessä täytäntöön WTO-sopimuksissa hyväksytty erityinen velvoite.

Lisäksi asetuksen N:o 384/96 johdanto-osan viidennen perustelukappaleen ilmaisu, jonka mukaan polkumyynnin vastaisen sopimuksen määräykset olisi saatettava ”mahdollisimman hyvin” osaksi unionin oikeutta, on ymmärrettävä siten, että vaikka unionin lainsäätäjän aikomus oli ottaa polkumyynnin vastaisen sopimuksen määräykset huomioon kyseisen asetuksen antamisen yhteydessä, se ei kuitenkaan ilmaissut tahtoa saattaa kaikkia sen määräyksiä osaksi mainittua asetusta.

(ks. 44–46, 50 ja 52 kohta)
Kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon määrän määrittämiseksi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 13 kohdassa tarkoitettu myynnin arvon käsite kattaa kilpailusääntöjen rikkomisessa kyseessä olevilla markkinoilla toteutuneen myynnin Euroopan talousalueella, ilman, että olisi määritettävä, onko kyseinen rikkominen tosiasiassa vaikuttanut tähän myyntiin, koska rikkomisen kohteena olevien tuotteiden myynnistä saatava liikevaihdon osa on parhaiten omiaan heijastamaan tämän rikkomisen taloudellista merkitystä. Vaikka mainittu käsite ei voi ulottua kattamaan kyseessä olevan yrityksen myyntiä, joka ei kuulu moititun kartellin soveltamisalaan, olisi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdalla tavoitellun päämäärän vastaista, että vertikaalisesti integroituneiden kartellin osallistujien osalta sakkoa koskevan laskelman ulkopuolelle voitaisiin jättää pelkästään siitä syystä, että kyseiset osallistujat liittävät rikkomisen kohteena olevat tuotteet lopputuotteisiin Euroopan talousalueen ulkopuolella, se osa näiden lopputuotteiden, jotka ne ovat myyneet Euroopan talousalueella, myynnin arvosta, joka saattaa vastata rikkomisen kohteena olevien tuotteiden arvoa.

Vertikaalisesti integroituneet yritykset voivat näet saada etua SEUT 101 artiklan vastaisesti tehdystä hintojen horisontaalista vahvistamista koskevasta sopimuksesta paitsi myytäessä riippumattomille kolmansille kyseisen rikkomisen kohteena olevilla tuotemarkkinoilla, myös seuraavan myyntiportaan eli sellaisten jalostettujen tuotteiden markkinoilla, joiden tuotannontekijänä kyseiset tuotteet ovat, ja tämä voi tapahtua kahdella eri tavalla. Joko nämä yritykset vyöryttävät tuotannontekijöiden hinnankorotukset, jotka johtuvat rikkomisen tavoitteesta, jalostettujen tuotteiden hintaan tai ne eivät vyörytä niitä, minkä ansiosta ne saavat hintaedun kilpailijoihinsa nähden, jotka hankkivat nämä samat tuotannontekijät rikkomisen kohteena olevien tuotteiden markkinoilta. Kyseisen myynnin poissulkemisen seurauksena olisi tietyn yrityksen toteuttaman kilpailusääntöjen rikkomisen taloudellisen merkityksen keinotekoinen pienentäminen, koska pelkästään sen vuoksi, että tällaista myyntiä, johon kartelli on tosiasiallisesti vaikuttanut Euroopan talousalueella, ei otettaisi huomioon, määrättäisiin loppujen lopuksi sakko, joka ei ole todellisessa suhteessa kyseisen kartellin soveltamisalaan tuolla alueella.

Kyseisen, vertikaalisesti integroituneen yrityksen Euroopan talousalueen ulkopuolella toteuttaman sisäisen myynnin huomioon ottaminen sakon laskemiseksi ei ylitä komission alueellista toimivaltaa. Komissiolla on näet toimivalta soveltaa SEUT 101 artiklaa maailmanlaajuiseen kartelliin, koska kyseisen kartellin osallistujat ovat toteuttaneet sen Euroopan talousalueella myymällä kyseisellä alueella rikkomisessa kyseessä olevaa tuotetta suoraan kolmansille yrityksille. Kun näin on, sakon laskemiseksi huomioon otetun myynnin arvon on sitä vastoin kuvastettava rikkomisen taloudellista merkitystä ja asianomaisen yrityksen suhteellista osuutta siinä.

(ks. 51, 55, 56, 62 ja 70–74 kohta)
1.

Muutoksenhaku — Valitusperusteet — Tosiseikkojen virheellinen arviointi — Tutkimatta jättäminen — Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu selvitysaineiston arviointi, paitsi jos se on otettu huomioon vääristyneellä tavalla — Tosiseikkojen oikeudellinen luonnehdinta — Tutkittavaksi ottaminen (SEUT 256 artiklan 1 kohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta; neuvoston asetuksen N:o 2913/92 239 artikla; neuvoston asetuksen N:o 2454/93 905 artikla) (ks. 38 ja 56 kohta)
Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Kyseisten tavaramerkkien välinen samankaltaisuus – Edellytykset, joilla arviointi voidaan tehdä pelkästään moniosaisen tavaramerkin hallitsevan osan perusteella

(Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)
SEUT 110 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltio ottaa käyttöön moottoriajoneuvoveron, joka kannetaan käytettyinä tuoduista ajoneuvoista silloin, kun ne rekisteröidään ensimmäisen kerran kyseisessä jäsenvaltiossa, ja mainitussa jäsenvaltiossa jo rekisteröidyistä ajoneuvoista silloin, kun niihin kohdistuva omistusoikeus kirjataan ensimmäisen kerran samassa jäsenvaltiossa.

Tällainen verotusjärjestelmä on nimittäin neutraali muista jäsenvaltioista käytettyinä tuotujen moottoriajoneuvojen ja sellaisten samankaltaisten kotimaisten ajoneuvojen, jotka on rekisteröity kyseisessä jäsenvaltiossa veroa maksamatta, välisen kilpailun kannalta.

SEUT 110 artiklaa on kuitenkin tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltio vapauttaa kyseisestä verosta jo rekisteröidyt ajoneuvot, joista on maksettu aikaisemmin voimassa ollut, unionin oikeuden vastaiseksi todettu vero.

Tällaisella vapauttamisella ei näet voida korvata kyseisen veron palauttamista korkoineen.

Lisäksi siitä on seurauksena, ettei kyseessä olevaa veroa makseta kyseisessä jäsenvaltiossa aikaisemmin voimassa olleen, unionin oikeuden vastaiseksi todetun veron soveltamisaikana rekisteröityihin kotimaisiin käytettyihin moottoriajoneuvoihin kohdistuvan omistusoikeuden ensimmäisestä kirjaamisesta, vaikka kyseinen vero kannettiin erotuksetta muista jäsenvaltioista tuotujen samankaltaisten ajoneuvojen kyseisessä jäsenvaltiossa rekisteröinnin yhteydessä. Niinpä mainittu vapauttaminen suosii kotimaisten käytettyjen ajoneuvojen myyntiä ja tekee samankaltaisten ajoneuvojen tuonnista vähemmän houkuttelevaa.

Lisäksi on niin, että rekisteröimisen yhteydessä kannettavan veron määrä sisältyy kyseessä olevan moottoriajoneuvon arvoon. Kun jäsenvaltiossa rekisteröity ajoneuvo, josta on maksettu vero, tämän jälkeen myydään käytettynä ajoneuvona tässä samassa jäsenvaltiossa, sen markkina-arvo sisältää rekisteröintiverosta jäljellä olevan määrän. Jos ajoneuvotyypiltään, ominaisuuksiltaan ja kuluneisuudeltaan samanlaisista käytettyinä tuoduista ajoneuvoista kannettava rekisteröintivero ylittää mainitun jäljellä olevan veron määrän, SEUT 110 artiklaa rikotaan. Tällainen verotaakan eroavuus saattaa merkitä kotimaisten käytettyjen ajoneuvojen myynnin suosimista ja samankaltaisten ajoneuvojen tuonnin tekemistä vähemmän houkuttelevaksi.

Koska kotimaisten käytettyjen moottoriajoneuvojen rekisteröimisen yhteydessä kannetun aikaisemmin voimassa olleen, unionin oikeuden vastaiseksi todetun veron määrä on palautettava korkoineen siten, että ennen kyseisen määrän kantamista vallinnut tilanne voidaan palauttaa, veron on katsottava lakanneen sisältymästä kyseisten ajoneuvojen markkina-arvoon. Niinpä kyseisen veron jäljellä oleva määrä, joka sisältyy edellä mainittuna aikana rekisteröityjen kotimaisten käytettyjen ajoneuvojen arvoon, on nolla ja näin ollen välttämättä ajoneuvotyypiltään, ominaisuuksiltaan ja kuluneisuudeltaan samanlaisista käytettyinä tuoduista ajoneuvoista kannettavaa rekisteröintiveroa pienempi. Tällainen tilanne on ristiriidassa SEUT 110 artiklan kanssa.

(ks. 43 ja 47–51 kohta sekä tuomiolauselma)