15

Unionin yleinen tuomioistuin on tiivistänyt sen käsiteltävänä olleen asian tosiseikat valituksenalaisessa tuomiossa seuraavasti: ”1 Kantaja [SV Capital] on 24.10.2012 päivätyllä kirjeellä vaatinut [EPV:tä] aloittamaan Suomen ja Viron finanssialan valvontaviranomaisiin kohdistuvan tutkimuksen – – asetuksen – – N:o 1093/2010 – – 17 artiklan nojalla (jäljempänä kantelu). 2 Kantaja vetosi kantelun tueksi – – direktiivin 2006/48 – – 40 ja 42 artiklan rikkomiseen siltä osin kuin kyseessä olevat valvontaviranomaiset eivät olleet erottaneet Viroon sijoittautuneen suomalaisen pankin sivuliikkeen kahta johtajaa, jotka eivät kantajan mukaan täyttäneet vaatimuksia, jotka koskevat riittävän hyvää mainetta tai riittävää kokemusta kyseessä olevan luottolaitoksen toiminnan hoitamiseksi kyseisen direktiivin 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä. Tältä osin kantaja väitti, että kyseessä olevat johtajat olivat antaneet vääriä ilmoituksia siviiliprosessin yhteydessä, joka oli aloitettu Virossa kyseistä sivuliikettä vastaan. – – 4 EPV jätti toimivallan puuttumisen vuoksi kantelun tutkimatta 25.1.2013 päivätyllä kirjeellään ja siirsi sen Suomen ja Viron finanssialan valvontaviranomaisille – –. 5 Kantaja teki 14.2.2013 päivätyllä asiakirjalla [kyseiseen] 25.1.2013 päivättyyn kirjeeseen kohdistuvan valituksen Euroopan valvontaviranomaisten valituslautakunnalle (jäljempänä valituslautakunta) asetuksen N:o 1093/2010 60 artiklan 1 kohdan nojalla. 6 Valituslautakunta totesi yhtäältä 24.6.2013 tekemällään päätöksellä 2013‑008, että kantelu voidaan ottaa tutkittavaksi direktiivin 2006/48 22 artiklan perusteella luettuna EPV:n hallintoelinten jäsenten ja avaintehtävien haltijoiden soveltuvuuden arvioinnista 22.11.2012 antamien suuntaviivojen valossa, ja siirsi toisaalta asian EPV:n toimivaltaisen elimen käsiteltäväksi asiakysymyksen ratkaisemista varten asetuksen N:o 1093/2010 60 artiklan 5 kohdan mukaisesti. 7 EPV totesi 15.10.2013 tekemällään päätöksellä DC 2013 03, että kantelu voidaan ottaa tutkittavaksi Euroopan unionin oikeuden rikkomisia koskevissa tutkimuksissa noudatettavien sisäisten menettelysääntöjen 2.5 ja 2.6 kohdan nojalla – –, tämän kuitenkaan rajoittamatta asetuksen N:o 1093/2010 17 artiklan 2 kohdan soveltamista. 8 EPV hylkäsi 21.2.2014 tekemällään päätöksellä – – kantelun, koska riittävät perusteet tutkimuksen aloittamiseksi asetuksen N:o 1093/2010 17 artiklan nojalla puuttuivat. 9 Kantaja teki 31.3.2014 päivätyllä asiakirjalla valituksen EPV:n [21.2.2014 tekemästä] päätöksestä valituslautakunnalle. 10 Valituslautakunta hylkäsi 14.7.2014 tekemällään päätöksellä – – EPV:n [21.2.2014 tekemästä] päätöksestä tehdyn valituksen. Kyseisessä päätöksessä valituslautakunta totesi aivan aluksi pääasiallisesti, että EPV:n [21.2.2014 tekemään] päätökseen kohdistuvan valituksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset täyttyvät. Tämän jälkeen se hylkäsi valituksen kokonaisuudessaan perusteettomana. 11 Mitä aivan aluksi tulee valituksen tutkittavaksi ottamisen tarkasteluun, valituslautakunta on katsonut, että EPV:n [21.2.2014 tekemä] päätös muodosti käsiteltävän asian erityisissä olosuhteissa valituskelpoisen toimen asetuksen N:o 1093/2010 60 artiklan perusteella, jonka mukaan luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi hakea muutosta sille osoitettuun EPV:n päätökseen. 12 Kun kyse on sitten valituksen asiakysymyksen tarkastelusta, valituslautakunta on ensinnäkin katsonut, että EPV:n arviointi, jonka mukaan ne kaksi johtajaa, joita kantaja syyttää kantelussa, eivät olleet hoitaneet avaintehtäviä asianomaisessa finanssilaitoksessa, oli virheetön ja että kolmatta johtajaa koskevia väitteitä ei ollut näytetty toteen. Toiseksi valituslautakunta on todennut, että kun otetaan huomioon, ettei kantaja kuulunut elimiin, jotka voivat esittää pyynnön unionin oikeuden rikkomista koskevan tutkimuksen aloittamisesta EPV:lle, käsiteltävässä tapauksessa oli kyseessä tämän viranomaisen kieltäytyminen aloittamasta tutkimusta omasta aloitteestaan. Se on lisäksi todennut, että niiden todisteiden perusteella, jotka kantaja oli esittänyt unionin oikeuden ja [Euroopan unionin oikeuden rikkomisia koskevissa tutkimuksissa noudatettavien] sisäisten menettelysääntöjen väitetyn rikkomisen tueksi, ei ollut osoitettu, että EPV olisi tehnyt virheen käyttäessään harkintavaltaansa. Kolmanneksi valituslautakunta on korostanut, että se, ettei EPV ole kuullut kantajaa asetuksen N:o 1093/2010 39 artiklan 1 kohdan mukaisesti ennen kuin se on tehnyt päätöksensä, ei muodostanut sellaista muotovirhettä, joka voi tehdä kyseisen päätöksen pätemättömäksi. Neljänneksi ei ollut osoitettu, ettei säädettyä menettelyä olisi noudatettu ennen EPV:n [21.2.2014 tekemän] päätöksen tekemistä. Lopuksi ja viidenneksi valituslautakunta on todennut, ettei ollut näytetty toteen, että EPV olisi rikkonut Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklaa.”