JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

CHRISTINE STIX-HACKL

11 päivänä tammikuuta 2005 ( )

Asia C-265/03

Igor Simutenkov

vastaan

Ministerio de Educación y Cultura

ja

Real Federación Española de Fútbol

(Audiencia Nacionalin (Espanja) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

EY:n ja Venäjän federaation välisen kumppanuus- ja yhteistyösopimuksen 23 artikla – Työntekijöiden vapaa liikkuvuus – ETAan kuulumattomista kolmansista maista kotoisin olevien pelaajien lukumäärän rajoittaminen – Jalkapallo

I Alustavia huomautuksia

1. Nyt käsiteltävässä ennakkoratkaisumenettelyssä on tulkittava kumppanuuden perustamisesta Euroopan yhteisöjen ja niiden jäsenvaltioiden sekä Venäjän federaation kesken tehtyä kumppanuus- ja yhteistyösopimusta( ) (jäljempänä EY–Venäjä-sopimus) ja erityisesti sen työehtoja koskevan 23 artiklan välitöntä vaikutusta ja merkitystä. Pääasian oikeudenkäynnin kohteena on urheiluliiton sääntö, jolla rajoitetaan kolmansista maista kotoisin olevien jalkapalloilijoiden lukumäärää tietyissä jalkapallokilpailuissa.

II Asiaa koskeva lainsäädäntö

A Yhteisön oikeus

2. Sopimuksen 23 artiklan 1 kohdassa määrätään muun muassa seuraavaa:

”1. Jollei yksittäisissä jäsenvaltioissa sovellettavista edellytyksistä ja yksityiskohtaisista säännöistä muuta johdu, yhteisö ja jäsenvaltiot pyrkivät varmistamaan, että jäsenvaltion alueella laillisesti työskenteleviä Venäjän kansalaisia ei, verrattuna kyseisen jäsenvaltion omiin kansalaisiin, syrjitä heidän kansalaisuutensa perusteella työoloissa, palkkauksessa tai irtisanomisessa.”

B Kansallinen oikeus

3. Jalkapalloilijalisenssi on Real Federación Española de Fútbol (RFEF) ‑nimisen liiton antama asiakirja, joka mahdollistaa RFEF:n yleisten sääntöjen 129.2 §:n nojalla jalkapallon pelaamisen liittoon kuuluvana pelaajana ja osallistumisen virallisiin otteluihin ja virallisiin kilpailuihin tietyn seuran pelaajana. Kansallisen tason virallisiin kilpailuihin kuuluvat Liga de Primera y Segunda Divisiónin (ensimmäisen ja toisen divisioonan liigan) Campeonatos Nacionales (kansalliset mestaruussarjat), kansallinen cup-kilpailu Copa de S.M. el Rey ja Supercopa. Osallistuminen näihin kilpailuihin edellyttää siten vastaavaa liiton antamaa lisenssiä.

4. Yleisten sääntöjen 173 §:ssä määrätään seuraavaa:

”Yleinen edellytys, joka jalkapalloilijan on täytettävä, jotta hänet voitaisiin kirjata ammattilaispelaajaksi ja hän voisi saada vastaavan lisenssin, on se, että hän on Espanjan kansalainen tai Euroopan unioniin tai Euroopan talousalueeseen kuuluvan valtion kansalainen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta näissä säännöissä määrättyjen poikkeusten soveltamista.”

Yleisten sääntöjen 176 §:ssä määrätään seuraavaa:

”1. Valtakunnallisiin virallisiin ammattilaiskilpailuihin ilmoitetut seurat saavat ilmoittaa pelaajikseen niin monta muun kuin yhteisön jäsenvaltion kansalaista kuin on vahvistettu sopimuksissa, jotka on tältä osin tehty RFEF:n, Liga Nacional de Fútbol Profesionalin ja Asociación de Futbolistas Españolesin välillä ja joissa määritetään lisäksi, kuinka monta tällaista jalkapalloilijaa voidaan peluuttaa ottelussa samanaikaisesti.

2. Näiden elinten välillä 28.5.1999 tehdyn sopimuksen perusteella pelikausina 2000/2001–2004/2005 sovelletaan tältä osin seuraavia sääntöjä: – –

3. Jalkapalloilijoilla, joihin sovelletaan tähän pykälään sisältyviä määräyksiä, on jalkapalloliiton organisaation alaisuudessa samat oikeudet ja velvollisuudet kuin yleisten sääntöjen piiriin kuuluvilla jalkapalloilijoilla, ja heihin sovelletaan samoja määräyksiä.”

5. Edellä siteeraamatta jäänyt 176 §:n 2 momentin osa koskee kullekin pelikaudelle myönnettävien lisenssien lukumäärää (ensimmäisen divisioonan liigassa viisi lisenssiä pelikaudelle 2000/2001, neljä jokaiselle kolmelle seuraavalle pelikaudelle ja kolme pelikaudelle 2004/2005; toisen divisioonan liigassa neljä lisenssiä pelikaudelle 2000/2001, kolme molemmille seuraaville pelikausille ja kaksi viimeiselle kaudelle) ja niiden Euroopan yhteisöön kuulumattomien pelaajien lukumäärää, joita voidaan peluuttaa samanaikaisesti (ensimmäisen divisioonan liigassa kolme jokaisena viitenä pelikautena ja toisen divisioonan liigassa kolme kahtena ensimmäisenä ja kaksi kolmena seuraavana pelikautena).

III Tosiseikasto, pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymys

6. Igor Simutenkov on Venäjän kansalainen, jolla on Espanjan kuningaskunnan myöntämä oleskelu‑ ja työlupa. Simutenkov pelaa työsopimuksen perusteella ammattilaisena jalkapalloa Club Deportivo Teneriffa ‑nimisessä joukkueessa, ja hänellä on liiton Euroopan yhteisöön tai ETAan kuulumattomille pelaajille myöntämä lisenssi. Hän vaati seuransa kautta tammikuussa 2001 RFEF:ltä, että hänen lisenssinsä muutettaisiin EY–Venäjä-sopimuksen nojalla yhteisön pelaajiin sovellettavaksi lisenssiksi. Liitto hylkäsi vaatimuksen yleisten sääntöjen 173 §:n ja sitä seuraavien pykälien sekä RFEFn ja Liga Nacional de Fútbol Profesionalin välillä 28.5.1999 tehdyn sopimuksen nojalla.

7. Simutenkov nosti tämän vuoksi Juzgado de lo Social n° 3 de Santa Cruz de Tenerife ‑nimisessä tuomioistuimessa RFEF:tä vastaan kanteen, jossa hän vaati tätä suojelemaan hänen perusoikeuttaan olla tulematta syrjityksi sen perusteella, että hän on Venäjän kansalainen.

8. Juzgado de lo Social n° 3 de Santa Cruz de Tenerife hyväksyi kanteen ja totesi 19.4.2001 antamallaan tuomiolla, että kyseessä oli syrjivä kohtelu, ja myönsi hänelle oikeuden tulla kohdelluksi työehtojensa kaikkien vaikutusten osalta samalla tavoin kuin yhteisön valtion kansalainen. Tuomio ei tullut lainvoimaiseksi, koska asiassa vedottiin toimivallan puuttumiseen.

9. Tribunal Supremo totesi Juzgado Central de lo Contencioso Administrativon olevan toimivaltainen. Tämä hylkäsi Simutenkovin kanteen 22.10.2002 antamallaan tuomiolla.

10. Simutenkov valitti tästä Audiencia Nacionaliin (Sala de lo Contencioso Administrativo). Tämä päätti 4.3.2003 esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:

”Onko kumppanuuden perustamisesta Euroopan yhteisöjen ja niiden jäsenvaltioiden sekä Venäjän federaation kesken Korfulla 24 päivänä kesäkuuta 1994 tehdyn kumppanuus- ja yhteistyösopimuksen 23 artikla esteenä sille, että urheiluliitto soveltaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen, espanjalaisessa jalkapalloseurassa laillisesti ammattiurheilijana työskentelevään Venäjän kansalaiseen sääntöä, jonka mukaan seurat saavat käyttää valtakunnallisissa kilpailuissa vain rajoitettua määrää sellaisista kolmansista valtioista kotoisin olevia pelaajia, jotka eivät ole Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen sopimusosapuolia?”

IV Arviointi

11. Ennakkoratkaisukysymyksen sisällöstä tai sen tutkimisesta on huomautettava, että ensin on selvitettävä, onko sopimuksen asianomainen määräys välittömästi sovellettavissa, vaikka kansallinen tuomioistuin ei olekaan kysynyt tätä nimenomaisesti.

A Sopimuksen 23 artiklan välitön vaikutus

12. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan Euroopan yhteisön kolmannen maan kanssa tekemän sopimuksen määräys on välittömästi sovellettavissa silloin, kun siihen sisältyy selvä ja yksiselitteinen velvoite, jonka täyttäminen ja vaikutukset eivät edellytä minkään muun toimen toteuttamista.

13. Tämän edellytyksen täyttyminen on tutkittava kahden eri seikan osalta. Ensinnäkin määräystä on tutkittava erikseen, jolloin lähtökohtana on pidettävä sen sanamuotoa. Toiseksi sopimusta on arvioitava sellaisenaan eli sen kohdetta ja laatua (myös luonnetta ja tarkoitusta tai tavoitetta ja asiayhteyttä). Yhteisöjen tuomioistuin on valinnut nämä menettelytavat sekä Eurooppa-sopimusten( ) että yhteistyösopimusten( ) yhteydessä.

1. Määräyksen arvioiminen erikseen

14. Kun sopimuksen 23 artiklaa arvioidaan erikseen, on lähtökohtana pidettävä sen sanamuotoa. Siinä yhteydessä on otettava huomioon, että yhteisön oikeussäännöt on laadittu useilla kielillä ja että eri kieliversiot ovat samalla tavoin sitovia. Yhteisön oikeussäännön tulkinta edellyttää siten sen kieliversioiden vertailemista.( )

15. Tällainen sopimuksen 23 artiklan 1 kohdan eri versioiden vertailu osoittaa, että sen sanamuoto ja merkitys eivät vastaa toisiaan kaikissa kieliversioissa. Mikäli lähtökohtana pidetään sopimuksen allekirjoitusajankohtana sitoneista kymmenestä kielestä, saadaan seuraava tulos: seitsemän kielen,( ) venäjänkielinen versio mukaan lukien, perusteella voidaan päätellä, että kyseessä on velvoite, joka on esitetty suurin piirtein muodossa ”varmistavat”, mutta kolmessa kieliversiossa( ) viitataan pyrkimisvelvoitteeseen. Kreikankielisen version mukaan ”yhteisö ja sen jäsenvaltiot pyrkivät”, espanjankielisen version mukaan ”nämä valvovat, että – – ” ja hollanninkielisen version mukaan ne ”huolehtivat siitä, että – – ”.

16. Jotta kyettäisiin selvittämään sopimuksen 23 artiklan merkitys, voitaisiin tässä yhteydessä ottaa lähtökohdaksi kaikkien kieliversioiden pienin yhteinen nimittäjä ja katsoa, että kyseessä on vain pyrkimisvelvoite. Tätä menetelmää eivät kuitenkaan tue vakuuttavat perustelut eikä myöskään yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö.

17. Toinen ratkaisuvaihtoehto olisi se, että otettaisiin lähtökohdaksi selkein sanamuoto eli hylättäisiin epätyypilliset sanamuodot( ) tai versiot, joihin sisältyy käännösvirhe.( ) Tällainen menettelytapa on tosin lähtökohtaisesti mahdollinen, ja sitä on sovellettu myös yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä, mutta se ei johda vakuuttavaan lopputulokseen tässä tilanteessa, jossa enemmän kuin yksi sanamuoto poikkeaa kaikista muista.

18. Sitä, että etusijalle on asetettava velvoitteen vahvistavat kieliversiot, puoltaa myös yksi komission esittämistä tulkintamenetelmistä eli kieliversioiden enemmistön ratkaisevuus. Tämä perustuu myös yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön.( ) Sitä vastaan on tosin vedottu yhteisöjen tuomioistuimen perusteluihin, joiden mukaan tietyissä tilanteissa on asetettava etusijalle yksi kieliversio enemmistön sijasta.( )

19. Tämä puoltaa sitä, että pitää käyttää aivan toista menetelmää eli sellaista, jonka mukaan on pidettävä lähtökohtana alkuperäistekstiä eli sitä sopimuksen versiota, joka on ollut muille kielille tehtyjen käännösten alkuperäistekstinä. Nyt käsiteltävässä asiassa tämä olisi neuvottelukielen mukainen eli englanninkielisen version teksti. Siinä vahvistetaan yksiselitteisesti velvoite (”shall ensure”).

20. Kun otetaan kielelliset eroavaisuudet huomioon, vaikuttaa tosin siltä, että on tutkittava sopimuspuolten tarkoitusta ja tulkittavan määräyksen tavoitetta.( )

21. Tässä yhteydessä on viitattava siihen, että tätä tutkimusvaihetta ei aina eroteta toisesta tutkimusvaiheesta,( ) eli siitä, että sopimuksen tavoite, tarkoitus, luonne tai muu vastaava tutkitaan.

22. Sopimuspuolten tarkoituksella on ratkaiseva merkitys sopimuksen 23 artiklan 1 kohdan tulkinnan kannalta. Sitä, että siinä haluttiin vahvistaa pelkän pyrkimisvelvoitteen ylittävä selkeä velvoite, puoltavat komission esittämät asiakirjat, joilla valmisteltiin sopimusneuvotteluja.

23. Sitä, että sopimuksen 23 artiklan 1 kohta on velvoittava, puoltaa lisäksi vertailu samankaltaisiin sopimuksiin. Esimerkiksi vertailu Ukrainan kanssa tehdyn sopimuksen 24 artiklan 1 kohtaan( ) samoin kuin Moldavian kanssa tehdyn sopimuksen 23 artiklan 1 kohtaan( ) osoittaa, että näihin samansuuntaisiin määräyksiin sisältyy nimenomaisesti sanamuoto ”pyrkivät varmistamaan”.

24. Sitä, että sopimuksen 23 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan pelkän pyrkimisvelvoitteen ylittävä velvoite, puoltaa lisäksi se sopimusneuvotteluasiakirjoihin kirjattu seikka, että Venäjä esitti tätä koskevan toiveen.

25. Sopimuksen 23 artiklan velvoittavuutta ja siten sen välitöntä vaikutusta vastaan saattaisi puhua seuraava rajoitus sen 1 kohdan alussa: ”Jollei yksittäisissä jäsenvaltioissa sovellettavista edellytyksistä ja yksityiskohtaisista säännöistä muuta johdu – – ”.

26. Eurooppa-sopimusten vastaavanlaista määräystä koskevan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan sanamuotoa ”jollei yksittäisissä jäsenvaltioissa sovellettavista edellytyksistä ja yksityiskohtaisista säännöistä muuta johdu” ei pidä kuitenkaan tulkita siten, että sillä sallitaan menettely, jossa jäsenvaltiot asettavat edellytyksiä tässä määräyksessä ilmaistun syrjintäkiellon periaatteen soveltamiselle tai rajoittavat tätä soveltamista harkintansa mukaan, koska tällainen tulkinta johtaisi siihen, ettei kyseisellä määräyksellä enää olisi mitään merkitystä eikä minkäänlaista tehokasta vaikutusta.( )

27. Sopimuksen 23 artiklan 1 kohdan erillisen tarkastelun tuloksena voidaan siten todeta, että sekä – englanninkielinen – alkuteksti ja suurin osa kieliversioista että sopimuspuolten tarkoitus puoltavat sitä, että yhteisöllä on selvä velvoite ja että kyseisellä määräyksellä on siten välitön vaikutus.

2. Sopimuksen sisältö ja täytäntöönpano

28. Vaikka sellaisen määräyksen, jonka välitön vaikutus pitää tutkia, tarkasteleminen erikseen puoltaa välitöntä vaikutusta, on vielä tutkittava, tukeeko sopimuksen kohde ja laatu (ja myös luonne ja tarkoitus tai tavoite ja asiayhteys) tätä lopputulosta.

29. Yhteisöjen tuomioistuin on valtiosopimusoikeudesta 23.5.1969 tehdyn Wienin yleissopimuksen 31 artiklan 1 kohtaan tukeutuen todennut sopimusten tulkinnan osalta, että ”valtiosopimusta on tulkittava vilpittömässä mielessä ja antamalla valtiosopimuksessa käytetyille sanonnoille niille kuuluvassa yhteydessä niiden tavallinen merkitys, sekä valtiosopimuksen tarkoituksen ja päämäärän valossa”.( )

30. Sen, että määräyksen sanamuoto ei yksin ratkaise, osoittaa se, että yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut sopimusmääräystä, joka vastaa jopa sanatarkasti EY:n perustamissopimuksen määräystä, jossain yhteydessä samalla tavoin kuin EY:n perustamissopimuksen määräystä ja jossain yhteydessä ei.( )

31. Sopimuksen 23 artiklan 1 kohdan osalta oikeuskirjallisuudessa on suurimmaksi osaksi katsottu, että tämä määräys ei ole välittömästi sovellettavissa. Tätä perustellaan joko sillä, että sopimuksen 27 artiklassa mainitaan yhteistyöneuvoston antamat suositukset,( ) tai sillä, että sopimuksella pyritään vain rajoitettuun tavoitteeseen.( )

32. Seuraavassa on siten tutkittava sopimusta sen luonteen ja tarkoituksen tai sen tavoitteen kannalta.

33. Siinä yhteydessä on yhtäältä todettava, että sopimus merkitsee Venäjän kanssa aikaisemmin tehtyihin kauppasopimuksiin verrattuna joka tapauksessa edistysaskelta. Toisaalta sopimus pysyy monessakin mielessä niin sanottujen Eurooppa-sopimusten jäljessä. Tämä koskee ensinnäkin asiasisältöä, koska sopimuksella ei perusteta edes vapaakauppa-aluetta ja se pysyy nimenomaan myös vapaan liikkuvuuden osalta Eurooppa-sopimusten määräysten jäljessä. Toiseksi myös institutionaalisissa määräyksissä on useita eroja, kuten riitojenratkaisumekanismia koskevat määräykset.

34. Lisäksi sopimuksella ei pyritä assosioitumiseen, EU:hun kuulumattoman sopimuskumppanin jäseneksi liittymisestä puhumattakaan, kuten Slovakian kanssa tehdyllä sopimuksella, joka oli asiassa Deutscher Handballbund annetun tuomion taustalla.

35. Mielestäni sopimusmääräyksen välittömän vaikutuksen hyväksymisen kannalta ei ole kuitenkaan ratkaisevaa, että tähän sopimukseen sisältyy nimenomainen viittaus liittymisen mahdollisuuteen.

36. Tämä ilmenee myös sittemmin vakiintuneesta Algerian ja Marokon kanssa tehtyjä yhteistyösopimuksia koskevasta oikeuskäytännöstä. Marokon osalta yhteisöjen tuomioistuin on todennut tästä seuraavaa:

”Sopimuksen tavoitteena on – – edistää sopimuspuolten välistä kattavaa yhteistyötä erityisesti työvoima-asioissa. Sopimuksen tarkoituksena on pääasiassa edistää Marokon talouden kehittymistä, ja siinä rajoitutaan yhteistyön aikaansaamiseen sopimuspuolten välillä pyrkimättä Marokon assosioitumiseen tai tulevaan jäsenyyteen yhteisöissä, mikä ei luonteeltaan estä sopimuksen tiettyjen määräysten välitöntä sovellettavuutta.”( )

37. Venäjän kanssa tehdyllä sopimuksella on tosin yhdessä kohdassa jopa tiettyä yhtäläisyyttä Eurooppa-sopimusten kanssa. Myös tällä sopimuksella tavoitellaan esimerkiksi sopimuskumppanin ”asteittaista yhdentymistä”. Tämä näkökohta oli yhteisöjen tuomioistuimelle yksi ratkaisevista seikoista sen arvioidessa Eurooppa-sopimusten tiettyjen määräysten välitöntä vaikutusta.( )

38. Yhteistyösopimuksia koskevasta yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että sopimuksen tavoitteen osalta riittää, että sopimuspuolet edistävät kaikenkattavaa yhteistyötä erityisesti työvoiman alalla, jotta tällaiseen sopimukseen sisältyvän määräyksen voidaan katsoa säätelevän välittömästi yksityisten oikeusasemaa.( )

39. Algerian ja Marokon kanssa tehtyjen yhteistyösopimusten tavoite on määritelty seuraavasti:

”Tämän Euroopan talousyhteisön ja – – sopimuksen tavoitteena on edistää sopimuspuolten välistä kattavaa yhteistyötä, jolla on tarkoitus edistää – – taloudellista ja sosiaalista kehitystä ja sopimuspuolten välisten suhteiden lujittamista. Tätä varten vahvistetaan ja pannaan täytäntöön taloudellisen, teknisen ja rahoitusyhteistyön alaa sekä kauppaa ja sosiaalista alaa koskevia määräyksiä.”

40. Sopimuksen vastaavassa määräyksessä ja nimenomaan sen 1 artiklassa määrätään Venäjän kanssa sovittavan kumppanuuden tavoitteeksi seuraavaa: ”edistää kauppaa ja investointeja sekä osapuolten välisiä, markkinatalouteen perustuvia sopusointuisia taloudellisia suhteita niiden kestävän taloudellisen kehityksen edistämiseksi”; ”luoda perusta taloudelliselle, sosiaaliselle, rahoitusalan ja kulttuurin alan yhteistyölle, joka nojautuu keskinäisten etujen, keskinäisen vastuun ja keskinäisen tuen periaatteisiin”; ”luoda asianmukaiset puitteet Venäjän ja Euroopan laajemman yhteistyöalueen väliselle asteittaiselle yhdentymiselle”; ”luoda tarvittavat edellytykset yhteisön ja Venäjän välisen vapaakauppa-alueen perustamiselle vastaisuudessa, joka kattaisi niiden välisen tavarakaupan olennaisilta osiltaan, sekä luoda edellytykset yhtiöiden sijoittautumisvapauden, rajat ylittävän palvelukaupan ja pääomanliikkeiden toteuttamiseksi”.

41. Sopimuksen tavoitteiden vertaaminen yhteistyösopimusten tavoitteisiin osoittaa näin ollen, että sopimuksen tavoitteet vastaavat monissa kohdin yhteistyösopimusten tavoitteita.

42. Todettakoon lopuksi, että myöskään ero sen luvun (”I luku Työehdot”) nimen, johon sopimuksen 23 artiklan 1 kohta sisältyy, ja Eurooppa-sopimusten vastaavan luvun (”I luku Työntekijöiden vapaa liikkuvuus”) nimen välillä ei ole ristiriidassa 23 artiklan 1 kohdan välittömän vaikutuksen kanssa.

43. Sen perusteella, että osasto, johon sopimuksen I luku sisältyy, on nimeltään ”IV osasto Liiketoimintaa ja investointeja koskevat määräykset”, voidaan tosin päätellä, että terminologia poikkeaa ja että myös asiasisältö on eri kuin Eurooppa-sopimuksissa, mutta sen perusteella ei voida tehdä päätelmiä siihen sisältyvien määräysten vaikutuksesta.

44. Edellä esitetystä ilmenee, että sopimuksen luonne ja tarkoitus tai tavoite ja asiayhteys puoltavat sitä, että oikeudenkäynnin kohteena olevalla määräyksellä on välitön vaikutus.

45. Vielä on tutkittava, ovatko sopimuksen 27 ja 48 artiklan määräykset 23 artiklan välittömän vaikutuksen esteenä.

46. Myöskään sopimuksen 27 artikla ei ole 23 artiklan välittömän vaikutuksen esteenä. Kyseisen määräyksen mukaan yhteistyöneuvosto antaa suosituksia 23 ja 26 artiklan täytäntöönpanosta.

47. Jo 27 artiklan sanamuoto, jossa viitataan ainoastaan oikeudellisen toimen muotoon ”suositus”, puhuu sitä vastaan, että siitä voitaisiin johtaa, että 23 artiklan täytäntöönpano riippuu jonkin toisen toimen toteuttamisesta. Se tehtävä, joka 27 artiklassa annetaan yhteistyöneuvostolle, on siis 23 artiklan osalta vaatimaton – siinä pyritään täytäntöönpanon helpottamiseen – eikä sitä voida missään tapauksessa ymmärtää siten, että siinä tehtäisiin syrjintäkiellon välitön sovellettavuus riippuvaiseksi yhdestä ehdosta eli jonkin oikeudellisen toimen toteuttamisesta.( )

48. Tämä lopputulos vastaa lisäksi Algerian ja Marokon kanssa tehtyjä yhteistyösopimuksia koskevaa vakiintunutta oikeuskäytäntöä. Sen mukaan syrjintäkiellolla on sosiaaliturvan alalla välitön vaikutus, vaikka yhteistyöneuvosto ei ole käyttänyt täytäntöönpanotoimivaltaansa eli ei ole toteuttanut toimenpiteitä sopimuksen asianomaisissa määräyksissä vahvistettujen periaatteiden täytäntöön panemiseksi.( )

49. Myöskään sopimuksen 48 artiklan määräys ei ole esteenä sille, että 23 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan selvä velvoite. Sopimuksen 48 artiklan mukaan ”tätä osastoa sovellettaessa sopimuksen määräykset eivät estä osapuolia soveltamasta maahan pääsyä ja maassa oleskelua, työskentelyä, työehtoja, luonnollisten henkilöiden sijoittautumista sekä palvelujen tarjoamista koskevia lakejaan ja asetuksiaan, jos näillä määräyksillä ei mitätöidä tai heikennetä niitä etuja, jotka kuuluvat osapuolelle sopimuksen tietyn määräyksen nojalla”.

50. Sopimuksen 48 artikla vastaa lähes sanatarkasti Slovakian kanssa tehdyn sopimuksen 59 artiklaa ja myös Puolan kanssa tehdyn sopimuksen 58 artiklaa. Molempien viimeksi mainittujen määräysten osalta yhteisöjen tuomioistuin( ) on todennut, että ne eivät ole välittömän vaikutuksen esteenä.

3. Lopputulos

51. Yhteenveto sopimusmääräyksen välittömän vaikutuksen arvioimiseksi oleellisista seikoista johtaa siihen lopputulokseen, että sopimuksen 23 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että siinä yhteisölle ja sen jäsenvaltioille vahvistetulla velvoitteella myöntää Venäjän kansalaisille, jotka jo työskentelevät laillisesti jonkin jäsenvaltion alueella, kohtelu, joka ei työolojen, palkkauksen tai irtisanomisen osalta merkitse heidän asettamistaan kansalaisuuden perusteella heikompaan asemaan kuin niiden omia kansalaisia, on välitön vaikutus.

B Sopimuksen 23 artiklan 1 kohdan sisältö: velvoitteen ulottuvuus

52. Nyt käsiteltävässä asiassa on kyse siitä, onko pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevan kaltainen määräys ristiriidassa sopimuksen 23 artiklan 1 kohdan kanssa. Tältä osin on arvioitava EY 39 artiklassa vahvistetun vapaan liikkuvuuden sisältöön liittyvää yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä ja siinä yhteydessä tutkittava, onko sopimuksen 23 artiklan 1 kohdalla pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevan kaltaisen määräyksen osalta joka tapauksessa sama sisältö kuin EY 39 artiklalla.

53. Sopimuksen 23 artiklan 1 kohdassa vahvistetun syrjintäkiellon ulottuvuuden yhteydessä on tutkittava, onko pääasian oikeudenkäynnin kohteena oleva määräys työehto. Siinä yhteydessä on pidettävä erillään kaksi osatekijää: ensinnäkin on tutkittava, kuuluvatko myös urheiluliittojen määräykset sen soveltamisalaan, ja toiseksi on selvitettävä, mikä on sopimuksen 23 artiklan 1 kohdassa vahvistetun syrjintäkiellon ulottuvuus.

54. Sopimuksen 23 artiklan 1 kohdan normatiivista sisältöä koskevan selvityksen lähtökohtana on yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Deutscher Handballbund antama tuomio, joka koski sopimuksen 23 artiklan 1 kohdan sisältöön verrattavissa olevaa toisen sopimuksen määräystä eli Slovakian kanssa tehdyn sopimuksen 38 artiklaa.

55. Yhteisöjen tuomioistuin totesi Slovakian kanssa tehdyn sopimuksen 38 artiklan sovellettavuudesta urheiluliiton sääntöihin, että tämä määräys käsittää myös Deutscher Handballbundin kaltaisen urheiluliiton asettaman säännön, jossa määritetään ammattiurheilijoiden palkkatyön ehdot.( )

56. Sopimuksen 23 artiklan 1 kohta sisältää olennaisilta osin lähes sanatarkasti saman velvoitteen kuin Slovakian kanssa tehdyn sopimuksen 38 artiklan 1 kohta, ja sen mukaan sopimuskumppanin kansalaisia, jotka työskentelevät laillisesti jäsenvaltion alueella, kohdellaan työoloissa, palkkauksessa tai irtisanomisessa siten, että heitä ei aseteta kansalaisuutensa perusteella omia kansalaisia heikompaan asemaan.

57. Näin ollen samalla tavoin kuin asiassa Deutscher Handballbund täyttyvät edellytykset sille, että yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Bosman( ) EY 39 artiklan osalta kehittämiä periaatteita sovelletaan myös sopimuksen 23 artiklan 1 kohtaan.

58. Siitä, onko kansallisen oikeudenkäynnin kohteena oleva sääntö työehto, on tässä oikeudenkäynnissä esitetty, että lisensseillä säännellään pääsyä työmarkkinoille eikä niitä voida pitää työehtoina. On kuitenkin kiistatonta, että määräykset, joilla säännellään pääsyä työmarkkinoille, eivät kuulu sopimuksen 23 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.

59. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä( ) ilmenee kuitenkin yksiselitteisesti, että pääasian kohteena olevan kaltaiset lausekkeet eivät koske ammattilaispelaajien palvelukseen ottamista, jota ei rajoiteta, vaan heidän seurojensa mahdollisuutta peluuttaa näitä pelaajia virallisessa ottelussa, ja toiseksi, että osallistuminen näihin otteluihin muodostaa olennaisen tavoitteen näiden pelaajien toiminnalle.

60. Siltä osin kuin pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevan kaltainen urheilusääntö vaikuttaa välittömästi vastaanottavan jäsenvaltion kansallisten säännösten mukaan laillisesti työskentelevän venäläisen ammattijalkapalloilijan otteluihin osallistumiseen, se koskee työehtoja sopimuksen 23 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.

61. Tätä oikeudellista arviointia eivät voi muuttaa myöskään erot pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevien urheilusääntöjen ja asian Deutscher Handballbund taustalla olleiden urheilusääntöjen välillä erityisesti niiden oikeudellisen luonteen osalta.

62. On vielä tutkittava, johtaako pääasian oikeudenkäynnin kohteena oleva sääntö syrjintään, joka on kielletty sopimuksen 23 artiklan 1 kohdan nojalla.

63. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä( ) ilmenee EY 39 artiklan 2 kohdan osalta, että urheiluliittojen vahvistamien sellaisten sääntöjen soveltaminen, joiden mukaan urheiluseurat saavat peluuttaa näiden liittojen järjestämissä otteluissa ainoastaan rajoitettua määrää ammattipelaajia, jotka ovat toisten jäsenvaltioiden kansalaisia, on ristiriidassa kyseisen määräyksen kanssa.

64. Sopimuksen 23 artiklan 1 kohdassa myönnetään työntekijöille, jotka ovat Venäjän kansalaisia ja jotka työskentelevät laillisesti jonkin jäsenvaltion alueella, työehtojen osalta oikeus yhdenvertaiseen kohteluun, ja tällä oikeudella on sama ulottuvuus kuin jäsenvaltioiden kansalaisille EY 39 artiklan 2 kohdan nojalla samoin sanamuodoin myönnetyllä oikeudella.

65. Lisäksi pääasian oikeudenkäynnin kohteena oleva sääntö vastaa ulkomaalaislauseketta, joka oli asioiden Bosman ja Deutscher Handballbund kohteena.

66. Näin ollen yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössään EY 39 artiklan 2 kohdan tulkinnan osalta omaksuma päätelmä on sovellettavissa sopimuksen 23 artiklan 1 kohtaan.

67. Lopputuloksena on todettava, että se, että pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevan kaltaista sääntöä sovelletaan Simutenkoviin, on ristiriidassa sopimuksen 23 artiklan 1 kohdan kanssa, koska sen vaikutuksesta Simutenkovilla, joka on Venäjän kansalainen mutta työskentelee laillisesti jäsenvaltiossa, on verrattuna pelaajiin, jotka ovat jäsenvaltion tai ETAan kuuluvan valtion kansalaisia, lähtökohtaisesti vain rajallinen mahdollisuus osallistua tiettyihin otteluihin eli Liga de Primera y Segunda Divisiónin (ensimmäisen ja toisen divisioonan liigan) Campeonatos Nacionalesiin (kansalliset mestaruussarjat), Espanjan kansalliseen cup-kilpailuun Copa de S.M. el Reyhin ja Supercopaan, vaikka tämä on olennainen tavoite hänen toimimiselleen ammattilaisjalkapalloilijana.( )

68. Pääasian oikeudenkäynnin kohteena oleva sääntö liittyy yhtä vähän kuin asioiden Bosman ja Deutscher Handballbundin taustalla olleet säännöt erityisiin otteluihin maitaan edustavien joukkueiden välillä, vaan se koskee päinvastoin kaikkia seurojen välisiä virallisia otteluja ja siten ammattipelaajien harjoittaman toiminnan keskeisintä aluetta.( )

69. Todettakoon lopuksi, että oikeudenkäynnissä ei ole esitetty mitään perusteluja, joiden mukaan pääasian kohteena olevaa sääntöä voitaisiin pitää puhtaasti urheilullisten seikkojen vuoksi hyväksyttävänä.

V Ratkaisuehdotus

70. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaisi ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:

Kumppanuuden perustamisesta Euroopan yhteisöjen ja niiden jäsenvaltioiden sekä Venäjän federaation kesken tehdyn kumppanuus‑ ja yhteistyösopimuksen 23 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se, että urheiluliitto soveltaa ammattiurheilijana toimivaan Venäjän kansalaiseen, jolla on laillinen sopimus tällaisen liiton jalkapalloseuran kanssa, sääntöä, jonka mukaan seurat saavat peluuttaa kansallisen tason otteluissa vain rajoitettua määrää Euroopan talousalueeseen kuulumattomien kolmansien maiden pelaajia, on ristiriidassa sen kanssa.