ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sitä vastoin yritykselle ennen Bulgarian liittymistä myönnettyjen tällaisten valtiontukien takaisinperimismenettelyn on assosiaatiota koskevan Eurooppa-sopimuksen pöytäkirjassa N:o 2 olevan 9 artiklan 4 kohdan, jonka nojalla Bulgaria saattoi myöntää tukia terästeollisuuden rakenneuudistusta varten muun muassa sillä edellytyksellä, että ne johtavat tukea saavien yritysten kannattavuuteen tavanomaisissa markkinaolosuhteissa rakennemuutoskauden lopussa, mukaisten edellytysten sivuuttamistapauksessa perustuttava mainitun Eurooppa-sopimuksen lisäpöytäkirjan 3 artiklaan. Tässä yhteydessä toimivaltaiset viranomaiset voivat kyseisen artiklan kolmannen kohdan mukaisesti tehdä päätöksen sellaisten valtiontukien takaisin perimisestä, joita koskevia ehtoja ei ole noudatettu. Komission tämän lisäpöytäkirjan 3 artiklan toisen kohdan perusteella tekemä päätös ei ole ennakkoedellytys sille, että nämä viranomaiset voivat periä kyseiset tuet takaisin.

Käsiteltävässä asiassa valtiontuet on pantu täytäntöön ennen Bulgarian liittymistä unioniin, joten nämä tuet eivät siis voineet liittymisen jälkeen aiheuttaa Bulgarian valtion elimille kustannuksia tai suurempaa taloudellista vastuuta tai rasittaa kyseisen valtion talousarvion tulopuolta. Näissä olosuhteissa näitä valtiontukia ei voida pitää sellaisina, että niitä voidaan ”soveltaa” liittymisen jälkeen liittymisasiakirjan liitteessä V tarkoitetulla tavalla. Näin ollen näitä toimenpiteitä ei voida pitää mainitussa liitteessä tarkoitettuina voimassa olevina tukina eikä liittymispäivänä uutena tukena.

Tästä seuraa, että jotta ennen liittymispäivää toteutettuihin valtion toimenpiteisiin voidaan soveltaa liittymisasiakirjan liitteessä V mainittuja erityissääntöjä, niitä on voitava ”soveltaa” edelleen kyseisessä liitteessä tarkoitetulla tavalla liittymisestä lähtien. Liittymisasiakirjan liitteessä V olevia ilmaisuja ”sovelletaan edelleen” ja ”vielä” – – sovellettavia” on tulkittava niin, että ne liittyvät olennaisin osin ennen unioniin liittymistä täytäntöön pantuihin toimenpiteisiin, jotka tämän liittymisen jälkeen aiheuttavat edelleen kustannuksia kyseiselle jäsenvaltiolle tai lisäävät sen taloudellista vastuuta taikka rasittavat kyseisen valtion talousarvion tulopuolta.

Vuoden 2005 liittymisasiakirjan 2 artiklasta ilmenee, että EY 87 ja EY 89 artiklaa ja EY 88 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annettua asetusta N:o 659/1999 sovelletaan Bulgariassa vasta Euroopan unioniin liittymisestä 1.1.2007 lähtien liittymisasiakirjassa määrätyin edellytyksin.

Muun muassa asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdan i alakohdasta ja c alakohdasta, luettuna yhdessä liittymisasiakirjan 2 artiklan kanssa, voidaan päätellä, että EY 87 artiklan 1 kohdan mukaisia kriteerejä voidaan soveltaa Bulgariaan suoraan sellaisinaan vasta liittymisestä lähtien ja yksinomaan kyseisestä päivästä lähtien esiintyviin tilanteisiin. Lisäksi voimassa olevista tuista voidaan tarpeen vaatiessa tehdä vain sellainen niiden soveltumattomuutta koskeva päätös, jolla on tulevaisuuteen kohdistuvia vaikutuksia.

(ks. 50 ja 54 kohta)
Sokerialan kiintiöjärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 1443/82, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 392/94, 3 artiklan 4 kohtaa, jossa säädetään, että jos kunkin yrityksen edellisen markkinointivuoden aikana toteutuneen sokerin lopullisen tuotannon vahvistamisen jälkeen siinä todetaan eroja, nämä erot on otettava huomioon vahvistettaessa eron toteamista koskevan markkinointivuoden lopullinen tuotanto, on tulkittava siten, että sitä ei sovelleta siinä tapauksessa, että kansalliset viranomaiset ovat todenneet sokerin ylijäämän tuottajan luona jälkeenpäin suoritetussa tarkastuksessa, jos tämä ylijäämä on sokerialan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun perusasetuksen N:o 1785/81, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1148/98, 24 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua C-sokeria.

Tämän säännöksen tulkitseminen siten, että nämä sokerin ylijäämät saataisiin lukea kuuluviksi siihen markkinointivuoteen, jonka aikana ne on todettu, olisi ollut vastoin C-sokeria koskevan järjestelmän tavoitetta eli sitä, ettei tätä sokeria myytäisi sisämarkkinoilla. Vaikka nimittäin C-sokerin huomioon ottaminen olisi ollut A- ja B-sokerin tavoin mahdollista vahvistettaessa sen markkinointivuoden lopullista tuotantoa, jonka aikana ero oli todettu asetuksen N:o 1443/82 3 artiklan 4 kohdan mukaan, tuottajia ei olisi millään tavoin kannustettu näiden sokerin ylijäämien vientiin tai niiden ilmoittamiseen ja siirtämiseen seuraavalle markkinointivuodelle. Siten ei olisi ollut mahdotonta, että jotkut tuottajat säilyttävät loputtomasti samat sokerin ylijäämät, jotka olisi voitu aina lukea kuuluviksi siihen markkinointivuoteen, jonka aikana ne oli todettu, vaikka kyseessä olisi todellisuudessa aikaisemman markkinointivuoden sokerimäärän siirto. Tällainen tilanne olisi kuitenkin estänyt C-sokerin markkinoinnin tehokkaan valvonnan, ja se olisi myös ollut vastoin perusasetuksen 27 artiklan 3 kohtaa, jonka mukaan siirrettäväksi hyväksyttäville sokerimäärille voitiin säätää rajoja.

Sillä seikalla, ettei ylijäämän olemassaolo ollut asianomaisen tuottajan tiedossa hänen ilmoittaessaan lopullisen sokerintuotantonsa, ei ole merkitystä tässä yhteydessä. Tämän seikan todistamiseen liittyvien vaikeuksien lisäksi on nimittäin yhtäältä todettava, että valistuneen ja säännöstöstä tietoisen tuottajan on sokerin myynnistä saatavissa olevia etuja arvioidessaan otettava huomioon tämän tavaran tuottamiseen liittyvät riskit, kuten tuotetun sokerin määrän varman määrittämisen vaikeus, ja hyväksyttävä nämä riskit tällaisen tuotannon normaaleiksi haittapuoliksi. Toisaalta kyseisen säännöstön mukainen C-sokeriin sovellettava järjestelmä perustuu objektiivisiin kriteereihin ja sitä sovelletaan riippumatta siitä, onko tuottaja menetellyt vilpillisesti. Maksut, jotka on maksettava, jollei C-sokeria viedä perusasetuksen 26 artiklan 1 kohdassa säädetyssä määräajassa tai jos tämä sokeri saatetaan sisämarkkinoille saman asetuksen 27 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla, olisi näin ollen perittävä ottamatta huomioon tuottajan mahdollista vilpillistä menettelyä.

(ks. 56–60 ja 62 kohta sekä tuomiolauselma)
Lääkinnällisistä laitteista annetun direktiivin 93/42 1 artiklan 2 kohdan a alakohdan kolmatta luetelmakohtaa on tulkittava siten, että käsite ”lääkinnällinen laite” kattaa esineen, jonka sen valmistaja on suunnitellut käytettäväksi ihmisten fysiologisen toiminnon tutkimiseen, ainoastaan, jos se on tarkoitettu lääkinnälliseen tarkoitukseen.

Siltä osin kuin direktiivillä 93/42 on sovitettava yhteen lääkinnällisten laitteiden vapaa liikkuvuus ja potilaiden terveyden suojelu, se voi näet johtaa – kun siinä säädetään lääkinnällisten laitteiden osalta sertifiointia ja CE-merkintää koskevasta velvollisuudesta – kyseisten laitteiden vapaan liikkuvuuden rajoittamiseen ainoastaan, jos tällainen rajoitus on tarpeen kansanterveyden suojelemiseksi. Tästä seuraa, että tuotteen sertifioimista lääkinnälliseksi laitteeksi ei voida edellyttää sellaisen tuotteen osalta, jota sen valmistaja ei ole suunnitellut käytettäväksi lääkinnälliseen tarkoitukseen, edes silloin, kun sitä käytetään lääkinnällisessä yhteydessä.

(ks. 17, 28–30 ja 33 kohta sekä tuomiolauselma)
EY 39 artikla on esteenä kansalliselle säännökselle, jonka mukaan ensimmäistä työpaikkaansa etsiville nuorille myönnetty oikeus työmarkkinatukeen edellyttää sitä, että asianomainen on suorittanut ainakin kuuden vuoden opinnot vastaanottavan jäsenvaltion oppilaitoksessa, siltä osin kuin kyseinen edellytys estää muiden sellaisten seikkojen huomioimisen, joilla voidaan osoittaa tosiasiallinen yhteys etuuden hakijan ja asianomaisten maantieteellisten työmarkkinoiden välillä, ja jolla tämän vuoksi ylitetään se, mikä on tarpeen kyseisellä säännöksellä tavoitellun päämäärän eli tällaisen yhteyden olemassaolon takaamisen saavuttamiseksi.

Tällaisessa säännöstössä nimittäin asetetaan kyseiselle oikeudelle edellytys, jonka täyttäminen on helpompaa oman maan kansalaisille, minkä vuoksi on vaarana, että sillä asetetaan lähinnä muiden jäsenvaltioiden kansalaiset epäedullisempaan asemaan.

Tällainen säännöstö voi olla oikeutettavissa yksinomaan, jos asettamalla kyseisen edellytyksen kansallinen lainsäätäjä halusi varmistaa, että tämän tuen hakijan ja kyseessä olevien maantieteellisten työmarkkinoiden välillä on tosiasiallinen yhteys.

Tilanne ei ole tämä, kun on kyse säännöstöstä, joka ei tällaisen yhteyden olemassaolon arvioimiseksi mahdollista sen huomioon ottamista, että hakija on EY 18 artiklassa unionin kansalaisille taattua liikkumisvapautta käyttäessään asettunut vastaanottavaan jäsenvaltioon perustaakseen sinne asuinpaikkansa puolisonsa kanssa mentyään naimisiin kyseisen valtion kansalaisen kanssa ja että hän on asunut siellä tietyn ajan, eikä sen huomioon ottamista, että hän on ollut jo tietyn ajan ilmoittautuneena työnhakijaksi kyseisen jäsenvaltion työvoimapalveluun ja vedonnut aktiivisiin yrityksiin löytää töitä kyseisestä jäsenvaltiosta. Nämä eri seikat voivat nimittäin osoittaa tällaisen yhteyden olemassaolon.

(ks. 31, 33, 40, 46‐48, 50 ja 52 kohta sekä tuomiolauselma)
Jäsenvaltio ei noudata SEUT 18, SEUT 20 ja SEUT 21 artiklan sekä Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella annetun direktiivin 2004/38 24 artiklan mukaisia velvoitteitaan, kun se lähtökohtaisesti myöntää alennuksia matkalippujen hinnoista vain opiskelijoille, joiden vanhemmat saavat kansallisia perheavustuksia.

Sillä, että vastaanottavassa jäsenvaltiossa matkalippujen hinnoista myönnettävien alennusten edellytykseksi asetetaan vastaanottavan jäsenvaltion perheavustusten myöntäminen, luodaan epäyhdenvertainen kohtelu tässä jäsenvaltiossa opiskelevien kotimaisten opiskelijoiden ja siellä myös opiskelevien muista jäsenvaltioista lähtöisin olevien opiskelijoiden välillä, koska kotimaisten opiskelijoiden on helpompi täyttää tämä edellytys sen vuoksi, että heidän vanhempansa yleensä saavat näitä avustuksia. Tällainen epäyhdenvertainen kohtelu on vastoin unionin kansalaisuuden taustalla olevia periaatteita, eli saman oikeudellisen kohtelun takaamista kansalaisen liikkumisvapautta käytettäessä.

Tällainen kansalaisuuteen perustuva välillinen syrjintä voi olla perusteltu ainoastaan, jos se perustuu objektiivisiin ja kyseessä olevien henkilöiden kansalaisuudesta riippumattomiin syihin, jotka ovat oikeassa suhteessa kansallisessa oikeudessa hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään. Tältä osin on perusteltua, että jäsenvaltio haluaa – ennen kuin se myöntää mainitun etuuden tähän valtioon integroituville opiskelijoille – varmistua siitä, että etuuden hakijan ja kyseisen valtion välillä on tosiasiallinen yhteys. Kansallinen järjestelmä, jossa edellytetään, että opiskelija osoittaa, että hänellä on tosiasiallinen yhteys vastaanottavaan jäsenvaltioon, voisi siis lähtökohtaisesti vastata hyväksyttävää tavoitetta, jolla voidaan perustella rajoitukset.

Yhtäältä tällaisen tosiasiallisen yhteyden olemassaolon osoittamiseksi vaadittavan näytön ei kuitenkaan pidä olla luonteeltaan ehdoton, ja toisaalta edellytettävää tosiasiallista yhteyttä ei pidä määrittää yhdenmukaisesti kaikkien etuuksien osalta, vaan on tehtävä ero etuuden osatekijöiden, erityisesti sen luonteen ja tarkoituksen mukaan. Siltä osin kuin kyse on opiskelijoille myönnettävistä matkalippujen hintojen alennuksista se, onko opiskelijalla tosiasiallinen yhteys vastaanottavaan jäsenvaltioon, voidaan käytännössä selvittää erityisesti toteamalla, että asianomainen henkilö on kirjoittautunut yksityiseen tai julkiseen laitokseen, jonka vastaanottava jäsenvaltio on hyväksynyt tai jota se rahoittaa.

(ks. 50–52, 59–66 kohta sekä tuomiolauselma)
Kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä annetun direktiivin 2004/83 9 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että mikä hyvänsä puuttuminen Euroopan unionin perusoikeuskirjan 10 artiklan 1 kohdassa taattuun uskonnonvapautta koskevaan oikeuteen ei ole kyseisessä direktiivin säännöksessä tarkoitettu vainoksi katsottava teko. Direktiivin 9 artiklan 1 kohdan sanamuodosta näet seuraa, että jotta asianomaisia tekoja voitaisiin pitää vainona, kyseessä on oltava tämän vapauden ”vakava loukkaus”, joka vaikuttaa asianomaiseen henkilöön merkittävästi. Näin ollen tekoja, joiden vakavuus ei vastaa sellaisten perustavanlaatuisten ihmisoikeuksien loukkausta, joista ei voida poiketa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 15 artiklan 2 kappaleen nojalla, ei myöskään voida pitää direktiivin 2004/83 9 artiklan 1 kohdassa ja pakolaisten oikeusasemaa koskevan Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa tarkoitettuna vainona.

Kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä annetun direktiivin 2004/83 2 artiklan c alakohtaa on tulkittava siten, että hakijalla on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi, kun toimivaltaiset viranomaiset hakijan henkilökohtaisten olosuhteiden perusteella arvioivat, että on kohtuullista olettaa, että hän palatessaan alkuperämaahansa harjoittaa uskonnollista toimintaa, joka altistaa hänet tosiasialliselle vaaralle joutua vainotuksi. Pakolaisaseman myöntämistä koskevaa hakemusta tapauskohtaisesti arvioidessaan viranomaiset eivät voi kohtuudella edellyttää, että hakija luopuu tästä uskonnollisesta toiminnasta.

(ks. 80 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että silloin, kun yhtiö on siirtänyt kotipaikkansa toiseen jäsenvaltioon, se on esteenä sellaiselle kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan varallisuusveron alennuksen myöntämisen edellytyksenä on pysyminen varallisuusverovelvollisena seuraavien viiden verovuoden ajan.

Tällaista sijoittautumisoikeuden rajoittamista ei voida oikeuttaa jäsenvaltioiden välisen verotusvallan tasapainoisella jakamisella. Se, että yhtiöltä poistetaan sen saama varallisuusveron alennus ja että vaaditaan välitöntä maksua hetkellä, jona tämä yhtiö siirtää kotipaikkansa toiseen jäsenvaltioon, ei takaa viimeksi mainitun verotusvaltaa eikä kyseisten jäsenvaltioiden välisen verotusvallan tasapainoista jakamista, koska itse edun poistamismekanismin luonne edellyttää, että jäsenvaltio oli etukäteen suostunut myöntämään tämän edun ja näin ollen alentamaan siellä asuvien verovelvollisten varallisuusveroa, jos kansallisessa säännöstössä säädetyt edellytykset täyttyvät.

Tätä rajoitusta ei myöskään voida oikeuttaa kansallisen verojärjestelmän johdonmukaisuuden takaamisen tarpeella, koska yhtäältä varallisuusveron alennuksen myöntäminen kansallisessa säännöstössä säädetyt edellytykset täyttävälle yhtiölle eivätkä toisaalta tällä säännöstöllä tavoitellut päämäärät ole välittömässä yhteydessä keskenään; näihin päämääriin kuuluu erityisesti se, että mainittu verotuksellinen etu kompensoidaan yhteisöjen tuloverotuksesta saatavilla lisätuloilla ja liikevoitosta saatavalla elinkeinoverolla viiden vuoden aikana.

(ks. 44–46, 48 ja 52 kohta sekä tuomiolauselma)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I olevaa yhdistettyä nimikkeistöä, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksen N:o 2658/87 liitteen I muuttamisesta annetuilla asetuksilla N:o 1789/2003, N:o 1810/2004, N:o 1719/2005 ja N:o 1549/2006, on tulkittava siten, että kiillotuslaput, jotka on tarkoitettu puolijohdevalmisteiden kiillottamiseen käytettävään koneeseen – joka itse kuuluu tariffinimikkeeseen 8464 (asetuksen N:o 1549/2006 voimaantulosta lähtien nimikkeeseen 8486) – ja jotka on tuotu maahan koneista erillisinä, jotka ovat muodoltaan kiekkoja, joiden keskellä on reikä, ja jotka koostuvat kovasta polyuretaanikerroksesta, kerroksesta polyuretaanivaahtoa, kerroksesta liimaa ja muovisesta suojakalvosta ja joissa ei ole metalliosia eikä hiovia ainesosia ja joita käytetään niin sanottujen waferien kiillottamiseen yhdessä hiovan nesteen kanssa ja jotka on niiden kulumisen mukaan määräytyvin väliajoin vaihdettava, kuuluvat alanimikkeeseen 3919 90 10, koska ne ovat litteitä, muun kuin suorakaiteen tai neliön muotoisia muovisia levyjä, jotka ovat itsekiinnittyviä.

Näitä kiillotuslappuja ei voida luokitella puolijohdekiekkojen kiillottamiseen käytettyjen koneiden ”osiksi” tai ”tarvikkeiksi” eivätkä kyseiset kiillotuslaput siten voi kuulua yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 8466 (asetuksen N:o 1549/2006 voimaantulosta lähtien yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 8486) yhtäältä, koska kiillotuslaput eivät ole puolijohdekiekkojen kiillottamiseen käytettyjen koneiden toiminnan kannalta välttämättömiä, ja toisaalta, koska näillä kiillotuslapuilla ei voida sopeuttaa kyseisiä koneita tiettyyn työhön eivätkä ne lisää näiden koneiden käyttömahdollisuuksia tai mahdollista erityistehtävän suorittamista koneiden päätehtävän yhteydessä. Tavaran yksinomainen käyttäminen tietyssä konetyypissä tai se, että kone voidaan mahdollisesti toimittaa tällä tavaralla valmiiksi varustettuna, eivät myöskään ole merkityksellisiä seikkoja kyseisen tavaran luokittelemiseksi ”osaksi” tai ”tarvikkeeksi”.

(ks. 35 ja 37–40 kohta sekä tuomiolauselma)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun neuvoston asetuksen N:o 44/2001 18 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion alueella sijaitseva kolmannen maan suurlähetystö on kyseisessä säännöksessä tarkoitettu toimipaikka riita-asiassa, joka koskee sen lähettäjävaltion nimissä tekemää työsopimusta, kun työntekijän suorittamat tehtävät eivät kuulu julkisen vallan käyttöön. Kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, on ratkaistava, minkä luonteisia työntekijän hoitamat tehtävät tarkalleen ovat.

Valtioiden lainkäytöllistä koskemattomuutta koskeva kansainvälisen tapaoikeuden periaate ei ole esteenä asetuksen N:o 44/2001 soveltamiselle riita-asiassa, jossa työntekijä vaatii korvausta ja riitauttaa valtion kanssa tekemänsä työsopimuksen irtisanomisen laillisuuden, kun asiaa käsittelevä tuomioistuin toteaa, että työntekijän suorittamat tehtävät eivät kuulu julkisen vallan käyttöön, tai kun ei ole vaarana, että kanteella puututtaisiin valtion turvallisuusintresseihin. Tämän toteamuksen perusteella tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi riita-asia on saatettu, voi myös katsoa, että riita-asia kuuluu asetuksen N:o 44/2001 asialliseen soveltamisalaan.

(ks. 56 ja 57 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetun direktiivin 2000/78 6 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle toimenpiteelle, jonka mukaan työnantaja voi päättää työntekijän työsopimuksen pelkästään sillä perusteella, että tämä on saavuttanut 67 vuoden iän, ja jossa ei oteta huomioon sen eläkkeen tasoa, jonka asianomainen voi saada, kun toimenpide on objektiivisesti ja asianmukaisesti perusteltu työllisyyspoliittisella ja työmarkkinoita koskevalla oikeutetulla tavoitteella ja se on tämän tavoitteen saavuttamiseksi asianmukainen ja tarpeellinen keino.

(ks. 42 ja 47 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Oikeudenkäynnin kohde

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

Yhteisön tavaramerkki – Menettelysäännökset – Tosiseikkojen tutkiminen viran puolesta – Ulottuvuus – Velvollisuutta osoittaa yleisesti tunnettujen tosiseikkojen paikkansapitävyys ei ole – Riitauttaminen unionin yleisessä tuomioistuimessa – Asiakirjojen esittäminen yleisesti tunnetun tosiseikan paikkansapitävyyden osoittamiseksi (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 1 kohta) (ks. 26–30 kohta)

2. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Tosiseikkojen ja selvitysaineiston virheellinen arviointi – Tutkimatta jättäminen – Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu tosiseikkojen ja selvitysaineiston arviointi, paitsi jos ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla (SEUT 256 artiklan 1 kohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta) (ks. 36 ja 37 kohta)

Oikeudenkäynnin kohde

Aihe

Valitus unionin yleisen tuomioistuimen (toinen jaosto) asiassa T-497/09, LG Electronics vastaan SMHV, 16.12.2010 antamasta tuomiosta, jolla hylättiin kanne, jonka kantaja oli nostanut SMHV:n ensimmäisen valituslautakunnan 23.9.2009 tekemästä päätöksestä (asia R 397/2009-1), joka koski hakemusta sanamerkin KOMPRESSOR PLUS rekisteröimiseksi yhteisön tavaramerkiksi – Tavaramerkin kuvailevuus – Yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 (EUVL L 78, s. 1) 7 artiklan 1 kohdan c alakohta – Unionin yleinen tuomioistuin tutkii uusia tosiseikkoja – Selvitysaineiston vääristäminen

Päätöksen päätösosa

Ratkaisu

1) Valitus hylätään.

2) LG Electronics Inc. velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Siinä tilanteessa, että ajoneuvon leasingsopimuksessa määrätään joko mainitun ajoneuvon omistusoikeuden siirtymisestä vuokralleottajalle sopimuskauden päätyttyä tai mainitun ajoneuvon omistusoikeuden keskeisten osatekijöiden kuulumisesta vuokralleottajalle, mikä tarkoittaa muun muassa, että tälle siirretään valtaosa ajoneuvon oikeudelliselle omistukselle ominaisista riskeistä ja hyödyistä ja että leasingmaksujen nykyarvo on käytännössä sama kuin tavaran myyntiarvo, liiketoimi on rinnastettava investointitavaran hankintaan.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 168 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että vuokrattua ajoneuvoa katsotaan käytettävän verovelvollisen verollisiin liiketoimiin, jos ajoneuvon käytön ja verovelvollisen liiketoiminnan välillä on suora ja välitön yhteys, ja että vähennysoikeus syntyy sen ajanjakson päätyttyä, jota kukin maksu koskee, ja että on otettava huomioon tällaisen yhteyden olemassaolo.

Lisäksi leasingsopimuksella vuokrattua ja investointitavaraksi luokiteltavaa ajoneuvoa katsotaan käytettävän verovelvollisen verollisiin liiketoimiin, jos verovelvollinen hankkii tavaran tässä ominaisuudessaan ja lukee sen kokonaisuudessaan yrityksensä liikeomaisuuteen, jolloin aikaisemmassa vaihdannan vaiheessa maksettu arvonlisävero on vähennettävissä täysimääräisesti ja välittömästi ja tavaran kaikenlainen käyttö verovelvollisen omaan tai hänen henkilöstönsä yksityisiin tarkoituksiin taikka yritykselle kuulumattomiin tarkoituksiin rinnastetaan vastikkeelliseen palvelujen suoritukseen. Arvonlisäverojärjestelmän ja siten myös vähennysjärjestelmän soveltamisen kannalta on ratkaisevaa, että verovelvollinen hankkii tavaran tässä ominaisuudessaan. Tavaran tosiasiallisen tai suunnitellun käytön perusteella ratkaistaan ainoastaan sen alkuperäisen vähennyksen laajuus, johon verovelvollinen on oikeutettu. Se, onko verovelvollinen hankkinut tavarat verovelvollisen ominaisuudessa eli käyttääkseen niitä direktiivin 9 artiklassa tarkoitetussa liiketoiminnassaan, on tosiseikkoja koskeva kysymys, jota arvioitaessa on otettava huomioon kaikki kyseisessä asiassa merkitykselliset seikat, kuten kyseessä olevien tavaroiden luonne sekä aika, joka on kulunut tavaroiden hankkimisesta siihen, kun verovelvollinen on ottanut ne käyttöön liiketoiminnan harjoittamisessa.

(ks. 57, 58 ja 64 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
138

Komissio on todennut riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 116, että FT on kuvaillut 5.12.2002 sijoittajille osoitetussa esityksessä, että Ranskan valtion ”luottolimiitti” on heti käytettävissä, että samana päivänä S & P ilmoitti, että Ranskan valtio myöntäisi välittömästi osakaslainan, että Ranskan kansalliskokouksen talousvaliokunnalle ilmoitettiin, että osakaslaina on ”jo asetettu FT:n käyttöön”, ja että Moody’s oli ilmoittanut 9.12.2002”myönnetystä 9 miljardin euron luottolimiitistä”.