ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Asia C-209/09

Lahti Energia Oy:n vireille panema asia

(korkeimman hallinto-oikeuden esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Direktiivi 2000/76/EY — Jätteenpoltto — Polttolaitos — Rinnakkaispolttolaitos — Kaasutinlaitoksen ja voimalaitoksen muodostama kokonaisuus — Kaasutinlaitoksessa jätteiden lämpökäsittelyn avulla synnytetyn puhdistamattoman kaasun polttaminen voimalaitoksessa”

Unionin tuomioistuimen tuomio (kahdeksas jaosto) 25.2.2010 I ‐ 1431

Tuomion tiivistelmä

Ympäristö – Jätteet – Polttaminen – Direktiivi 2000/76

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/76 3 artiklan 5 alakohta)

Voimalaitosta, jossa käytetään lisäpolttoaineena sen tuotantotoiminnassa pääasiallisesti käytettävien fossiilisten polttoaineiden täydentämiseksi kaasua, joka on synnytetty kaasutinlaitoksessa jätteiden lämpökäsittelyn avulla, on pidettävä yhdessä kaasutinlaitoksen kanssa jätteenpoltosta annetun direktiivin 2000/76 3 artiklan 5 alakohdassa tarkoitettuna ”rinnakkaispolttolaitoksena” silloin, kun kyseistä kaasua ei ole puhdistettu kyseisessä kaasutinlaitoksessa.

On nimittäin niin, että kun energiantuotanto- tai tuotteenvalmistusprosessi konkretisoituu ja päättyy vasta siirrettäessä voimalaitokseen kaasumaiset aineet, jotka on synnytetty kaasutinlaitoksessa jätteiden lämpökäsittelyn avulla, kaasutinlaitoksen ja voimalaitoksen muodostamaa kokonaisuutta on tarkasteltava yhdessä sovellettaessa direktiiviä 2000/76, ja tämä johtuu kyseisten kahden laitoksen välillä silloin olevasta teknis-tuotannollisesta yhteydestä. Se on perusteltua myös siksi, että kaasutinlaitoksessa aloitetusta jätteiden lämpökäsittelystä syntyvät haitta-aineet ilmenevät ja niistä huolehditaan – ainakin osittain – vasta sitten, kun raakakaasu on siirretty voimalaitokseen.

(ks. 29 ja 31 kohta sekä tuomiolauselma)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen N:o 1347/2000 kumoamisesta annetun neuvoston asetuksen N:o 2201/2003 20 artiklaa on tulkittava siten, että siinä ei sallita jäsenvaltion tuomioistuimen toteuttaa vanhempainvastuuta koskevaa väliaikaista toimenpidettä, jolla tämän jäsenvaltion alueella olevan lapsen huolto uskotaan yhdelle lapsen vanhemmista, kun toisen jäsenvaltion tuomioistuin, joka on kyseisen asetuksen mukaan toimivaltainen tutkimaan lapsen huoltoa koskevan pääasian, on jo antanut tuomion, jossa lapsen huolto uskotaan väliaikaisesti toiselle vanhemmalle, ja kun tämä tuomio on jo julistettu täytäntöönpanokelpoiseksi ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa.

Jos asteittain tapahtuva olosuhteiden muutos, kuten lapsen sopeutuminen uuteen ympäristöön, olisi riittävä peruste sille, että jäsenvaltion tuomioistuin, joka ei ole toimivaltainen tutkimaan pääasiaa, voisi toteuttaa väliaikaisen toimenpiteen, jolla muutetaan toisen jäsenvaltion tuomioistuimen, joka on toimivaltainen tutkimaan pääasian, toteuttamaa vanhempainvastuuta koskevaa toimenpidettä, joka on julistettu täytäntöönpanokelpoiseksi ensimmäisessä jäsenvaltiossa, täytäntöönpanomenettelyn mahdollinen hitaus jäsenvaltiossa, jossa täytäntöönpanoa on pyydetty, vaikuttaisi osaltaan sellaisten olosuhteiden luomiseen, joiden perusteella kyseinen tuomioistuin, joka ei ole toimivaltainen pääasiassa, voisi estää täytäntöönpanokelpoiseksi julistetun tuomion täytäntöönpanon. Tällainen tulkinta horjuttaisi juuri niitä periaatteita, joihin asetus perustuu, erityisesti jäsenvaltioiden tuomioistuinten antamien tuomioiden vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta.

Sellaisen tilanteen, jossa lapsen tilanteen muuttuminen on seurausta asetuksen 2 artiklan 11 kohdassa tarkoitetusta lapsen luvattomasta pois viemisestä, tunnustaminen kiireelliseksi olisi vastoin asetuksen tavoitetta, joka on lasten luvattoman pois viemisen tai palauttamatta jättämisen estäminen jäsenvaltioiden välillä. Sen hyväksyminen, että kyseisen asetuksen 20 artiklan 1 kohdan nojalla voitaisiin toteuttaa toimenpide, joka saisi aikaan muutoksen vanhempainvastuussa, merkitsisi lapsen luvattomaan pois viemiseen syyllistyneen vanhemman aseman vahvistamista siten, että vakautettaisiin lainvastaiseen menettelyyn perustuva tosiasiallinen tilanne.

(ks. 45 ja 47–49 kohta sekä tuomiolauselma)
48

Esitettyyn kysymykseen on näin ollen vastattava, että asetuksen N:o 999/2001 6 artiklan 1 kohta ja asetuksen liitteessä III olevan A luvun I osa, sellaisena kuin liite on muutettuna asetuksella N:o 1248/2001, eivät ole esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kaikki yli 24 kuukauden ikäiset nautaeläimet on testattava BSE:n toteamiseksi.
1

Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001, (EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999, (EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71 ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta 29.9.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1782/2003 (EUVL L 270, s. 1 ja oikaisu EUVL 2004, L 94, s. 70) sekä asetuksessa N:o 1782/2003 säädetyn tilatukijärjestelmän täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun komission asetuksen (EY) N:o 795/2004 (EUVL L 141, s. 1) tulkintaa.
15

Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä ilmenee, että kyseisessä säännöksessä viitataan palkansaajien luottamusmiesten ja edustajien yleiseen irtisanomissuojaan, josta sovitaan lähes kaikissa tanskalaisissa kollektiivisopimuksissa paitsi ei yritysjohdon osalta. Tämä suoja merkitsee työnantajan velvollisuutta näyttää, että on olemassa pakottavia syitä irtisanoa luottamusmies ja ettei irtisanomista voida välttää esimerkiksi irtisanomalla joku muu työntekijä. Tällainen irtisanominen on näin ollen mahdollista vain silloin, kun on täysin mahdotonta tarjota luottamusmiehelle vastaavaa työpaikkaa yrityksessä, jossa hänet on valittu luottamusmieheksi.
9

Direktiivin 2004/18 55 artiklassa, jonka otsikko on ”Poikkeuksellisen alhaiset tarjoukset”, säädetään seuraavaa: ”1. Jos tiettyä hankintasopimusta varten jätetyt tarjoukset vaikuttavat suoritukseen nähden poikkeuksellisen alhaisilta, hankintaviranomaisen on, ennen kuin se voi hylätä tarjoukset, pyydettävä kirjallisesti tiedot olennaisiksi katsomistaan tarjouksen pääkohdista. Tällaiset tiedot voivat koskea erityisesti: a) rakennusmenetelmän, tuotteiden valmistusmenetelmän tai palvelun suorittamisen taloudellisia näkökohtia; b) valittuja teknisiä ratkaisuja ja/tai poikkeuksellisen edullisia, tarjoajan käytettävissä olevia urakan toteuttamisen, tuotteiden toimittamisen tai palvelun suorittamisen ehtoja; c) tarjoajan ehdottaman rakennusurakan, tuotteiden tai palvelujen omintakeisuutta; d) siellä voimassa olevien työsuojelua ja työoloja koskeviin säännöksiin liittyvien velvoitteiden noudattamista, missä suorituksen on määrä tapahtua; e) tarjoajan mahdollisesti saamaa valtiontukea. 2. Hankintaviranomainen tarkistaa tarjoajaa kuullen tarjouksen pääkohdat ottamalla huomioon toimitetun näytön. 3. Jos hankintaviranomainen toteaa, että tarjous on poikkeuksellisen alhainen tarjoajan saaman valtiontuen takia, kyseinen tarjous voidaan hylätä pelkästään tästä syystä vasta tarjoajan kuulemisen jälkeen, ja jos tämä ei pysty hankintaviranomaisen vahvistamassa riittävässä ajassa näyttämään toteen, että kyseessä oleva tuki on myönnetty laillisesti. Jos hankintaviranomainen hylkää tarjouksen näissä olosuhteissa, sen on ilmoitettava asiasta komissiolle.”
30

Siltä osin kuin on kysymys sopimuksen vaikutuksesta Grimmen velvollisuuteen ottaa Saksan lakisääteinen vanhuuseläkevakuutus, tuomioistuimelle esitetyllä kysymyksellä pyritään selvittämään ensinnäkin se, turvataanko sopimuksella sijoittautumisvapautta koskeva oikeus sekä luonnollisille henkilöille että oikeushenkilöille, jotka on perustettu yhteisön jäsenvaltion tai Sveitsin oikeuden mukaan ja joiden kotipaikka, keskushallinto tai päätoimipaikka on sopimuspuolen alueella. Tämän jälkeen on tutkittava, onko Grimmellä palvelujen tarjoamista koskeviin sopimuksen määräyksiin pohjautuvia oikeuksia, ja sitten on arvioitava, onko velvollisuus ottaa Saksan lakisääteinen vanhuuseläkevakuutus sopimuksen nojalla palkkatyöntekijän asemassa olevan pääasian kantajan yhdenvertaisen kohtelun vastaista.
1)

Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, 73 artiklaa on tulkittava siten, että puolisostaan eronnut henkilö, jolle sen jäsenvaltion toimivaltainen laitos, jossa hän asui ja jossa hänen entinen aviomiehensä edelleen elää ja työskentelee, on maksanut perheavustuksia, säilyttää sillä edellytyksellä, että hänen lapsensa tunnustetaan kyseisen asetuksen 1 artiklan f alakohdan i alakohdassa tarkoitetulla tavalla entisen aviomiehen ”perheenjäseneksi”, oikeutensa näihin hänen lapsestaan maksettuihin avustuksiin, vaikka hän lähtee tästä valtiosta asettuakseen asumaan lapsensa kanssa toiseen jäsenvaltioon, jossa hän ei työskentele, ja vaikka entinen aviomies voisi saada kyseiset avustukset asuinjäsenvaltiossaan.
17

Oikeuskäytännössä on vakiintuneesti todettu, että vaikka EY:n perustamissopimuksessa ei määritellä EY 56 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen ”pääomanliikkeiden” käsitettä ja vaikka direktiivi 88/361 onkin annettu ETY:n perustamissopimuksen 69 artiklan ja 70 artiklan 1 kohdan nojalla (joista on tullut EY:n perustamissopimuksen 69 artikla ja 70 artiklan 1 kohta, jotka on kumottu Amsterdamin sopimuksella), sen liitteen I muodostavalla nimikkeistöllä on ohjeellista arvoa, minkä osalta on selvää, että liitteen nimikkeistön johdannon kolmannen kohdan mukaan siinä olevassa luettelossa ei esitetä pääomanliikkeiden käsitettä tyhjentävästi (ks. mm. asia C-386/04, Centro di Musicologia Walter Stauffer, tuomio 14.9.2006, Kok., s. I-8203, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia C-67/08, Block, tuomio , Kok., s. I-883, 19 kohta).
76

Edellä esitetyn valossa kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 76/207 2 artiklaa, luettuna yhdessä saman direktiivin 3 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä työsopimuslain L. 337-1 §:n kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, joka koskee erityisesti direktiivin 92/85 10 artiklassa tarkoitettua raskaana olevien, synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden suojelua irtisanomisen yhteydessä ja joka estää raskautensa aikana irtisanottua raskaana olevaa työntekijää nostamasta vahingonkorvauskannetta, vaikka kaikki muut irtisanotut työntekijät voivat nostaa sanotun kanteen, kun tällainen oikeussuojakeinojen rajoitus on raskauteen liittyvää naisten epäedullisempaa kohtelua. Näin on erityisesti silloin, kun näiden työntekijöiden käytettävissä olevaa ainoaa mahdollista kannetta koskevat menettelysäännöt eivät ole yhteisön oikeudessa yksityisille oikeussubjekteille myönnettyjen oikeuksien tehokasta oikeussuojaa koskevan periaatteen mukaisia, ja ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia tämä asia.
2)

Yleissopimuksen 4 artiklan 1 kohdan jälkimmäistä virkettä on tulkittava siten, että sopimuksen johonkin osaan voidaan soveltaa eri lakia kuin jäljelle jäävään sopimukseen yksinomaan silloin, kun kyseisen osan kohde on itsenäinen. Kun rahtaussopimukseen sovellettava liittymäperuste on yleissopimuksen 4 artiklan 4 kohdassa määrätty liittymäperuste, tätä liittymäperustetta on sovellettava koko sopimukseen, jollei kuljettamista koskeva sopimuksen osa ole itsenäinen suhteessa jäljelle jäävään sopimukseen.
18

Tässä tilanteessa Corte suprema di cassazione on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Onko yhteisön oikeus esteenä sellaisen, Italian siviililain 2909 §:n kaltaisen kansallisen säännöksen soveltamiselle, jossa säädetään oikeusvoiman periaatteesta, kun sen soveltamisella päädytään ratkaisuun, joka on yhteisön oikeuden vastainen ja joka haittaa yhteisön oikeuden soveltamista myös muilla aloilla kuin valtiontukien alalla (ks. tältä osin [em. asia Lucchini]) ja erityisesti arvonlisäverotuksen alalla ja asiassa, joka koskee oikeuden väärinkäyttöä, jolla pyritään saavuttamaan perusteettomia verosäästöjä, varsinkin, kun otetaan huomioon muun muassa se kansallisen oikeuden periaate – sellaisena kuin sitä on tulkittu [Corte suprema di cassazionen] oikeuskäytännössä –, jonka mukaan verotusta koskevissa riita-asioissa jossakin toisessa asiassa annetulla lainvoimaisella tuomiolla, jossa on ratkaistu sellainen keskeinen seikka, joka on yhteinen tälle ja muille riita-asioille, on sitova oikeusvaikutus tämän seikan osalta, vaikka lainvoimaisessa tuomiossa olisikin kyse eri verokaudesta?”
9

Madrid Movilidad SA:n työehtosopimuksen (BOCM, 18.10.2006, jäljempänä työehtosopimus) 17 §:ssä säädetään seuraavaa: ”17.1. Kesto Palkallisen vuosiloman, jota ei voida korvata rahalla, kesto on 22 työpäivää (maanantaista perjantaihin) tai mahdollisesti tätä samassa suhteessa vastaava ajanjakso, mikäli työsuhteen kesto ei ole koko vuotta. Näitä lomapäiviä ei voida yhdistää henkilökohtaisiin vapaisiin. Tätä samaa suhdetta sovelletaan työntekijöihin, jotka jostain syystä lakkaavat työskentelemästä vuoden kuluessa, ja työsuhteen päättämisen yhteydessä suoritettavassa laskelmassa nämä päivät lisätään pidettyyn lomaan tai niiden liikaa pidetty määrä vähennetään siitä. 17.2. Lomakausi Lomakausi on 1.1.–31.12., ja lomaa on pidettävä 11 arkipäivää 1.7. ja 15.9. välisenä aikana, edellyttäen kuitenkin, että kyseisenä ajanjaksona työssä on vähintään 50 prosenttia työntekijöistä. Lomaa 1.1.–30.6. ja 15.9.–31.12. voivat pitää ne työntekijät, jotka ovat sitä vapaaehtoisesti hakeneet kuukautta etukäteen, ja lomalla voi olla enintään 10 prosenttia kustakin ammattiryhmästä. 17.3. Yritysneuvosto tekee yritykselle vuoden kolmen ensimmäisen kuukauden aikana esityksen lomavuoroista niin, että työtehtävien asettamat vaatimukset täyttyvät. 17.4. Samaan ammattiryhmään kuuluvat työntekijät voivat vaihtaa keskenään esitettyjä loma-aikoja, vaikka he kuuluisivat eri vuoroon tai työpisteeseen, kunhan yritysjohto hyväksyy tämän muutoksen. Yleisesti ottaen sallittuja ovat kaikki sellaiset muutokset, joilla ei ole vaikutusta sovittuihin prosenttiosuuksiin ja jotka täten eivät vaikuta työtehtäviin. 17.5. Yrityksen hyväksyttyä nämä vuorot ne annetaan tiedoksi työntekijöille kaksi kuukautta ennen lomien pitämistä, ja muutoksia niihin voidaan tehdä aina 45 päivää ennen tätä hetkeä. Jos muutokset kuitenkin jostain syystä ovat perusteltuja, pariteettikomitea tutkii, onko ne hyväksyttävä huolimatta siitä, että mainittuja määräaikoja ei noudateta.”
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa valittajana on keinolannoitteita tuottava yritys Zuid-Chemie BV (jäljempänä Zuid-Chemie), jonka kotipaikka on Sas van Gent (Alankomaat), ja sen vastapuolena Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA (jäljempänä Philippo’s), jonka kotipaikka on Essen (Belgia), ja jossa on kysymys siitä, että viimeksi mainittu toimitti Zuid-Chemielle saastuneen tuotteen, jota käytettiin keinolannoitteen valmistuksessa.
3

Asetuksen N:o 384/96, sellaisena kuin se oli voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtumahetkellä, 13 artiklassa säädettiin seuraavaa: ”1. Tämän asetuksen perusteella käyttöön otetut polkumyyntitullit voidaan laajentaa koskemaan samankaltaisten tuotteiden tai näiden tuotteiden osien kolmannesta maasta tulevaa tuontia, jos voimassa olevia toimenpiteitä kierretään. Kiertäminen määritellään kolmansien maiden ja yhteisön välisen kaupan rakenteen muutokseksi, joka johtuu käytännöstä, menettelystä tai toiminnasta, jolla ei ole riittävästi perusteita tai jolla ei ole muuta taloudellista perustetta kuin tullin käyttöön ottaminen, ja milloin on olemassa todisteita, että tullin korjaavat vaikutukset kumoutuvat samankaltaisen tuotteen hintojen ja/tai määrien osalta, ja on todisteita polkumyynnistä verrattuna samankaltaisten tuotteiden aikaisemmin määritettyihin normaaliarvoihin. 2. Kokoonpanotoiminnan yhteisössä tai kolmannessa maassa katsotaan olevan voimassa olevien toimenpiteiden kiertämistä, jos: a) toiminta on alkanut tai huomattavasti lisääntynyt polkumyyntitutkimuksen vireillepanosta alkaen tai juuri ennen sitä ja jos kyseessä olevat osat tulevat maasta, johon sovelletaan toimenpiteitä; b) osat muodostavat vähintään 60 prosenttia kokoonpantavan tuotteen osien kokonaisarvosta; kiertämistä ei missään tapauksessa katsota tapahtuvan, jos kokoonpanossa tai valmistuksessa käytettävien osien arvonlisäys on enemmän kuin 25 prosenttia valmistuskustannuksista, ja c) tullin korjaavat vaikutukset kumoutuvat samankaltaisen kokoonpannun tuotteen hintojen ja/tai määrien osalta, ja jos on todisteita polkumyynnistä verrattuna samankaltaisten tuotteiden aikaisemmin määritettyihin normaaliarvoihin. 3. Tutkimus pannaan vireille tämän artiklan mukaisesti, jos hakemus sisältää riittävät todisteet 1 kohdassa luetelluista tekijöistä. Kun neuvoa-antavaa komiteaa on kuultu, tutkimus pannaan vireille komission asetuksella, jolla myös tulliviranomaiset velvoitetaan saattamaan tuonnin kirjaaminen pakolliseksi 14 artiklan 5 kohdan mukaisesti tai vaatimaan vakuudet. Komissio suorittaa tutkimuksen, mahdollisesti tulliviranomaisten avulla, ja tutkimus on päätettävä yhdeksässä kuukaudessa. Jos lopullisesti vahvistettujen tosiasioiden mukaan on perusteltua laajentaa toimenpiteitä, neuvosto ottaa ne käyttöön yksinkertaisella enemmistöllä komission ehdotuksesta siitä päivästä alkaen, jona kirjaaminen on tehty pakolliseksi 14 artiklan 5 kohdan mukaisesti tai jona vakuudet on vaadittu. Tämän artiklan osalta sovelletaan tämän asetuksen vastaavia menettelysäännöksiä tutkimusten vireillepanosta ja kulusta. – –”
5

Direktiivin 85/337 6 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että niille ympäristöasioista vastaaville viranomaisille, joita hanke todennäköisesti koskee, annetaan mahdollisuus ilmaista kantansa hankkeen toteuttajan toimittamien tietojen ja lupahakemuksen osalta. Tätä varten jäsenvaltioiden on nimettävä ne viranomaiset, joita asiassa on kuultava joko yleisesti tai tapauskohtaisesti. Näille viranomaisille on toimitettava 5 artiklan mukaisesti saadut tiedot. Jäsenvaltioiden tehtävänä on vahvistaa yksityiskohtaiset menettelyt kuulemista varten. 2. Yleisölle on ilmoitettava joko julkisin ilmoituksin tai muin asianmukaisin tavoin, kuten sähköisin viestimin milloin mahdollista, seuraavat seikat 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen ympäristöä koskevien päätöksentekomenettelyjen varhaisessa vaiheessa ja viimeistään heti, kun tiedot voidaan kohtuudella antaa: a) lupahakemus; b) tieto siitä, että hankkeeseen sovelletaan ympäristövaikutusten arviointimenettelyä – –; – – d) mahdollisten päätösten luonne tai päätösluonnos, jos sellainen on; – – f) milloin, missä ja miten asiaa koskevat tiedot annetaan saataville; g) yksityiskohtaiset tiedot menettelyistä tämän artiklan 5 kohdan mukaista yleisön osallistumista varten. 3. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että yleisön, jota asia koskee, saataville annetaan kohtuullisessa määräajassa: a) kaikki 5 artiklan mukaisesti saadut tiedot; b) kansallisen lainsäädännön mukaisesti tärkeimmät toimivaltaiselle viranomaiselle tai toimivaltaisille viranomaisille annetut selvitykset ja ohjeet, kun yleisölle, jota asia koskee, tiedotetaan asiasta tämän artiklan 2 kohdan mukaisesti; c) ympäristötiedon julkisesta saatavuudesta 28 päivänä tammikuuta 2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/4/EY säännösten mukaisesti muut kuin tämän artiklan 2 kohdassa tarkoitetut tiedot, jotka ovat merkityksellisiä päätöksen kannalta 8 artiklan mukaisesti ja jotka annetaan saataville vasta, kun yleisölle, jota asia koskee, on ilmoitettu tämän artiklan 2 kohdan mukaisesti. 4. Yleisölle, jota asia koskee, on annettava ajoissa ja tehokkaalla tavalla mahdollisuus osallistua 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuihin ympäristöä koskeviin päätöksentekomenettelyihin, ja sillä on tätä tarkoitusta varten oltava oikeus esittää toimivaltaiselle viranomaiselle tai toimivaltaisille viranomaisille huomautuksensa ja mielipiteensä, ennen kuin lupahakemuksesta päätetään vaihtoehtojen ollessa vielä avoinna. 5. Jäsenvaltioiden on määriteltävä yksityiskohtaiset järjestelyt, joita toteutetaan yleisölle tiedottamiseksi (esimerkiksi jakamalla ilmoituksia tietyllä alueella tai ilmoittamalla asiasta paikallisissa sanomalehdissä) sekä yleisön, jota asia koskee, kuulemiseksi (esimerkiksi kirjallisten lausuntojen tai julkisen kuulemisen avulla). 6. On asetettava eri vaiheille kohtuulliset määräajat, joilla mahdollistetaan, että yleisölle tiedottamiseen ja yleisön, jota asia koskee, valmistautumiseen sekä tehokkaaseen osallistumiseen ympäristöä koskevaan päätöksentekoon tämän artiklan mukaisesti jää riittävästi aikaa.”
1)

Espanjan kuningaskunta ei ole noudattanut yhteisön oikeuden ja erityisesti EY 39 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on pitänyt lainsäädännössään voimassa edellytyksen, jonka mukaan muiden Espanjan lipun alla purjehtivien alusten kuin kauppa-alusten, joiden bruttovetoisuus on alle 100 rekisteritonnia, jotka kuljettavat rahtia tai alle 100:aa matkustajaa ja jotka liikennöivät ainoastaan sellaisten satamien tai toimipisteiden välillä, jotka sijaitsevat Espanjan valtion suvereniteettiin kuuluvilla alueilla tai alueilla, joilla Espanjan valtio käyttää suvereeneja oikeuksiaan tai lainkäyttövaltaansa, kapteenin tai yliperämiehen tehtävissä toimivilla henkilöillä on oltava Espanjan kansalaisuus.
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Euroopan yhteisöjen omat varat – Toteaminen ja käyttöön antaminen jäsenvaltioissa

(Neuvoston asetuksen N:o 1552/89 2, 6 ja 9–11 artikla; neuvoston asetuksen N:o 2913/92 220 artiklan 1 kohta ja neuvoston asetuksen N:o 1150/2000 2, 6 ja 9–11 artikla)

Tiivistelmä

Yhteisöjen omista varoista tehtyjen päätösten 88/376 ja 94/728 soveltamisesta annettujen asetusten N:o 1552/89 ja N:o 1150/2000 2 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on todettava omiin varoihin kuuluva maksu, kun tullilainsäädännössä säädetyt edellytykset maksun määrän merkitsemisestä kirjanpitoon ja sen tiedoksiannosta maksuvelvolliselle on täytetty.

Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 220 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että edellytykset kannettavien tai kannettavaksi jäävien tullien määrän jälkikäteen tapahtuvasta tileihin kirjaamisesta on täytetty, kun tulliviranomaiset ovat todenneet tilanteen ja voivat laskea lain mukaan kannettavan tullien määrän sekä osoittaa velallisen.

Kun tulliviranomaiset antavat tässä yhteydessä maksuvelvolliselle tiedoksi minkä tahansa nimisen hallintotoimen, jossa todetaan, ettei kaikkia tullivelkoja tai osaa niistä ole maksettu, ja ilmoitetaan se tullien määrä, joka tulliviranomaisten mielestä on lain mukaan kannettava, tulliviranomaiset voivat tässä tapauksessa laskea tullivelasta aiheutuvien tullien määrän ja määrittää velallisen.

Tämän johdosta kannettavien tai kannettavaksi jäävien tullien määrä on lähtökohtaisesti kirjattava jälkikäteen tileihin tullikoodeksin 220 artiklan 1 kohdan mukaisesti kahden päivän kuluessa siitä päivästä, jona maksuvelvolliselle on annettu tiedoksi pöytäkirja, joka täyttää edellä olevassa kohdassa mainitut edellytykset.

Viivästyskorkojen osalta velvollisuus todeta yhteisöjen omat varat, velvollisuus tulouttaa nämä varat säädetyssä määräajassa komission tilille ja lopuksi velvollisuus suorittaa viivästyskorkoa liittyvät erottamattomasti yhteen, ja viivästyskorot on maksettava riippumatta siitä, mistä syystä kyseisten varojen siirtäminen komission tilille on viivästynyt.

Tämän perusteella jäsenvaltio, joka ei noudata määräaikoja, jotka koskevat yhteisöjen omien varojen tulouttamista jälkitullaustilanteessa, ja maksaa mainitut varat myöhässä, ei noudata asetuksen N:o 1552/89 2, 6 ja 9–11 artiklan, asetuksen N:o 1150/2000 samojen artiklojen eikä asetuksen N:o 2913/92 220 artiklan mukaisia velvoitteitaan.

(ks. 37, 38, 41, 42, 49 ja 51 kohta sekä tuomiolauselma)