Maataloustuotteiden vientitukijärjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 800/1999, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2299/2001, 4 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä maataloustuotteiden tuonti-, vienti- ja ennakkovahvistustodistusmenettelyn soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 1291/2000 24 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä vientituen myöntämiselle sellaisissa erityisissä olosuhteissa, joissa vienti on tapahtunut ilman vientitodistusta, jonka olemassaolo oli kuitenkin kiistatonta vienti-ilmoituksen tekohetkellä ja jonka viejä on esittänyt toimivaltaisen tullitoimipaikan todistuksen esittämistä varten myöntämässä viikon pituisessa lisäajassa.

Unionin tullisäännöstöä on tulkittava siten, että vientituen maksamiseen toimivaltaista tullitoimipaikkaa sitoo lisäajan myöntämisestä vientitodistuksen esittämistä varten tehdyn päätöksen kaltainen vientitullitoimipaikan tekemä päätös, jos kyseinen päätös täyttää sekä yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 4 artiklan 5 alakohdan että kyseisen kansallisen oikeuden merkityksellisten säännösten mukaiset päätöstä koskevat muodolliset ja aineelliset edellytykset. Kansallisen tuomioistuimen on tutkittava, täyttääkö kyseinen päätös nämä edellytykset.

Maataloustuotteiden vientitukijärjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 800/1999, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2299/2001, 49 ja 50 artiklaa on tulkittava siten, että muulloin kuin ylivoimaisen esteen tapauksissa viejä, joka osoittaakseen, että vientitavarat ovat saapuneet määräpaikkaan, on esittänyt tulliasiakirjoja, jotka ovat myöhemmin osoittautuneet väärennetyiksi, ei voi esittää kyseisissä artikloissa säädettyjen määräaikojen päätyttyä vireillä olevassa vientituen myöntämistä koskevassa oikeudenkäynnissä päteviä tulliasiakirjoja, vaikka vientituen myöntäminen on viivästynyt muista kuin kyseisten tavaroiden saapumista koskeviin todisteisiin liittyvistä syistä.

Tukea ei nimittäin enää myönnetä, jos viennin määräaikoja tai tuen maksamiseen tarvittavien todisteiden esittämisen määräaikoja ei noudateta. Tässä yhteydessä säännöstössä vahvistettujen menettelysääntöjen rikkomisesta voi aiheutua vientitukien alentaminen tai jopa menettäminen, ja asian laita on näin muun muassa silloin, kun viejä esittää vientituen maksamiseen tarvittavat todisteet vasta asetuksen N:o 800/1999 49 artiklan 2 kohdassa ja 50 artiklan 2 kohdassa säädettyjen määräaikojen päätyttyä. Tätä päätelmää ei aseta kyseenalaiseksi se, että vientitavaroiden määräpaikkaan saapumista koskevien todisteiden esittämisellä myöhässä ei ole ollut mitään vaikutusta vientituen myöntämistä koskevan menettelyn, joka on viivästynyt muista kuin kyseistä saapumista koskeviin todisteisiin liittyvistä syistä, kulkuun.

Lisäksi toimivaltaisten kansallisten viranomaisten suorittamien tutkimusten, joiden perusteella asiakirjojen, joilla todistetaan vientitavaroiden saapuminen määräpaikkaan, väärentäminen on voitu todeta, kestoa ei voida rinnastaa asetuksen N:o 800/1999 49 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun ylivoimaiseen esteeseen, koska kansallisten viranomaisten viivästykset voivat muodostaa ylivoimaisen esteen, kun ne ovat luonteeltaan hallinnollisia ja viejästä riippumattomia. Vaikka viejän sopimuskumppanin virheellinen menettely tai virhe voi olla seikka, johon viejä ei voi vaikuttaa, ne ovat kuitenkin tavanomaisia kaupallisia riskejä, joita ei voida pitää ennalta-arvaamattomina liiketoiminnassa. Viejällä on vapaus valita sopimuskumppaninsa, ja sen on ryhdyttävä asianmukaisiin varotoimiin joko sisällyttämällä näiden kanssa tekemiinsä sopimuksiin asianmukaiset ehdot tai ottamalla tätä tarkoitusta varten erityinen vakuutus.

(ks. 52, 53 ja 55–57 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)