ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
72

Edellä esitettyjen seikkojen perusteella ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava, että SEUT 20 artiklaa on tulkittava siten, että sen arvioimiseksi, olisiko lapsen, joka on unionin kansalainen, pakko lähteä koko unionin alueelta eikä hän voisi siis tosiasiassa käyttää pääosaa oikeuksista, jotka hänellä on kyseisen artiklan perusteella, jos hänen vanhemmalleen, joka on kolmannen maan kansalainen, ei tunnusteta oikeutta oleskella asianomaisessa jäsenvaltiossa, se, että toinen vanhempi, joka on unionin kansalainen, on todellisuudessa kykenevä ja valmis vastaamaan yksin lapsen päivittäisestä ja tosiasiallisesta huollosta, on merkityksellinen seikka, jonka perusteella pelkästään ei voida kuitenkaan todeta, ettei vanhemman, joka on kolmannen maan kansalainen, ja lapsen välillä ole sellaista riippuvuussuhdetta, että lapsen olisi pakko näin lähteä unionin alueelta siinä tapauksessa, ettei oleskeluoikeutta tällä tavoin tunnusteta. Tällaisen arvioinnin on näet perustuttava lapsen edun mukaisesti kaikkien sellaisten käsiteltävään asiaan liittyvien seikkojen huomioon ottamiseen, joita ovat muun muassa lapsen ikä, hänen fyysinen ja tunnetason kehityksensä, hänen tunnesiteensä lujuus sekä siihen vanhempaan, joka on unionin kansalainen, että siihen vanhempaan, joka on kolmannen maan kansalainen, ja vaara, jonka lapsen erottaminen viimeksi mainitusta aiheuttaisi hänen tasapainolleen.
3)

Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I olevan yhdistetyn nimikkeistön, sellaisena kuin se on muutettuna 27.9.2011 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 1006/2011, 9.10.2012 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 927/2012 ja 4.10.2013 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 1001/2013, alanimikkeitä 8525 80 30, 8525 80 91 ja 8525 80 99 on tulkittava näitä alanimikkeitä koskevien yhdistetyn nimikkeistön selittävien huomautusten valossa siten, että videojaksoa, jonka kesto on enemmän kuin 30 minuuttia ja joka tallennetaan erillisiin tiedostoihin, joista jokainen on kestoltaan alle 30 minuuttia, on pidettävä yhden ainoan videojakson vähintään 30 minuuttia kestävänä tallennuksena riippumatta siitä, ettei käyttäjä voi havaita siirtymistä tiedostosta toiseen niiden lukemisen aikana tai että päinvastoin käyttäjän on tämän lukemisen aikana lähtökohtaisesti avattava jokainen tiedosto erikseen.
7

Valmisteverolain nro 353/2003 (zákon č. 353/2003 Sb., o spotřebních daních), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian tosiseikkoihin (jäljempänä valmisteverolaki), 101 §:ssä, jonka otsikko on ”Valmisteveron piiriin kuuluva valmistettu tupakka”, säädetään seuraavaa: ”1) Valmistetusta tupakasta kannetaan valmistevero. 2) Tässä laissa valmistetulla tupakalla tarkoitetaan savukkeita, sikareita, pikkusikareita sekä piippu- ja savuketupakkaa. 3) Tässä laissa tarkoitetaan – – c) piippu- ja savuketupakalla: 1. leikattua tai muutoin paloiteltua, riivittyä tai laatoiksi puristettua tupakkaa, jota voidaan polttaa ilman teollista lisävalmistusta, 2. tupakanjätteitä, jotka on valmistettu myytäväksi loppukuluttajalle, joita a tai b kohta eivät koske ja joita voidaan polttaa, 3. piippu- ja savuketupakkaa, jonka leikkeistä enemmällä kuin 25 painoprosentilla on pienempi kuin 1,5 millimetrin poikkileikkaus; kyseinen tupakka on savukkeiksi käärittävää hienoksi leikattua tupakkaa. – – 6) Tässä laissa piippu- ja savuketupakalla tarkoitetaan lisäksi tuotetta, joka sisältää kokonaan tai osittain muita aineksia kuin tupakkaa ja joka täyttää muut 3 momentin c kohdassa mainitut edellytykset, lukuun ottamatta 8 momentissa tarkoitettuja tuotteita, tai tuotetta, jota ei ole mainittu 3 momentin c kohdassa, jota ei ole tarkoitettu polttamiseen mutta jota voidaan kuitenkin polttaa ja joka on valmistettu myytäväksi loppukuluttajalle. – –”
34

Tästä on huomautettava, kuten unionin tuomioistuin on useaan otteeseen katsonut, että palvelujen tarjoamisen mahdollistamiseksi palveluja tarjoava henkilö voi siirtyä jäsenvaltioon, johon sen vastaanottaja on sijoittautunut, tai palvelun vastaanottaja voi siirtyä jäsenvaltioon, johon sen tarjoaja on sijoittautunut. Kun ensimmäinen näistä tapauksista mainitaan nimenomaisesti SEUT 57 artiklan kolmannessa kohdassa, jossa sallitaan palvelujen tarjoajalle toimintansa harjoittaminen tilapäisesti jäsenvaltiossa, jossa palvelu tarjotaan, samoin edellytyksin, joita kyseinen valtio soveltaa omiin kansalaisiinsa, jälkimmäinen tapaus, joka vastaa tavoitetta saattaa palvelujen vapaan tarjonnan piiriin kaikki toiminta, josta maksetaan korvaus ja jota tavaroiden, henkilöiden ja pääomien vapaa liikkuvuus ei koske, puolestaan on sen tarpeellinen täydennys (ks. mm. tuomio 24.9.2013, Demirkan, C-221/11, EU:C:2013:583, 34 kohta).
2)

Direktiiviä 93/42, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1882/2003, on tulkittava siten, että ilmoitetun laitoksen toiminnan tarkoituksena EY-vaatimustenmukaisuusvakuutusta koskevassa menettelyssä on suojella lääkinnällisten laitteiden lopullisia vastaanottajia. Edellytykset, joilla tämän laitoksen direktiivin mukaisten velvollisuuksien tuottamuksellinen laiminlyönti mainitussa menettelyssä voi aiheuttaa sen vastuun näihin lopullisiin vastaanottajiin nähden, kuuluvat kansallisen oikeuden piiriin edellyttäen, että vastaavuus- ja tehokkuusperiaatetta noudatetaan.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV, joka on sopimattomien kaupallisten menettelyjen torjunnasta vastaava yhdistys, ja comtech GmbH, joka on saksalainen yhtiö, jonka liiketoimintana on sähkö- ja elektroniikkalaitteiden myynti, ja jossa on kyse mainitun yhtiön myynnin jälkeisten tukipalvelujensa yhteydessä perimistä puheluhinnoista.
21

Veroviranomainen väittää ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa, että 16.9.2008 annetun tuomion Isle of Wight Council ym. (C-288/07, EU:C:2008:505) perusteella arvonlisäverodirektiivin 13 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että kilpailun on oletettava vääristyvän silloinkin, kun kyseiset toiminnot eivät kilpaile keskenään. Veroviranomainen väittää, että heti kun kaksi toimintaa ovat luonteeltaan samanlaisia, on sovellettava sitovaa olettamaa, jonka mukaan toisen toiminnan kohteleminen verollisena ja toisen verottomana johtaisi verotuksen neutraalisuuden periaatteen loukkaamiseen ja huomattavaan kilpailun vääristymiseen.
27

Tästä seuraa, että direktiivien 93/13 ja 2009/22 tulkinnassa perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa on otettava huomioon se, että jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia voidaan loukata, on oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin. Tämä koskee paitsi kuluttajia, jotka väittävät, että heidän elinkeinonharjoittajan kanssa tekemänsä sopimuksen kohtuuton sopimusehto vahingoittaa heitä, myös Biuro Partnerin kaltaista elinkeinonharjoittajaa, joka väittää, että riidanalaista sopimusehtoa ei voida luokitella kielletyksi eikä siitä voida määrätä rahamääräistä seuraamusta pelkästään siitä syystä, että vastaava ehto on kirjattu kielletyiksi todettujen yleisten sopimusehtojen kansalliseen rekisteriin, ilman, että tämä on ollut asianosaisena oikeudenkäynnissä, joka on johtanut tällaisen ehdon kirjaamiseen kyseiseen rekisteriin.
Vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamisesta rikosasioissa annettuihin tuomioihin, joissa määrätään vapausrangaistus tai vapauden menetyksen käsittävä toimenpide, niiden täytäntöön panemiseksi Euroopan unionissa 27.11.2008 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2008/909/YOS, sellaisena kuin se on muutettuna 26.2.2009 tehdyllä neuvoston puitepäätöksellä 2009/299/YOS, 7 artiklan 3 kohtaa ja 9 artiklan 1 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että kaksoisrangaistavuutta koskevan edellytyksen on katsottava täyttyvän pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, mikäli rikoksen perustana olevista tosiseikoista, sellaisina kuin ne käyvät ilmi tuomion antaneen valtion toimivaltaisen viranomaisen julistamasta tuomiosta, voitaisiin sellaisenaan määrätä rikosoikeudellisia seuraamuksia myös täytäntöönpanovaltiossa, jos tosiseikat olisivat tapahtuneet täytäntöönpanovaltion alueella.
25

Kuten komissio on huomauttanut kirjallisissa huomautuksissaan, viimeksi mainittua kysymystä on tulkittava siten, että sillä halutaan selvittää, kummanko suorituksen – lainan vai tavaroiden luovutuksen – perusteella integroitua yhteistoimintaa koskevaan liiketoimeen sovellettava verosäännöstö määräytyy. Koska liitännäisiä suorituksia nimittäin kohdellaan arvonlisäveron osalta samoin kuin pääasiallista suoritusta (tuomio 2.12.2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, 24 kohta), tämä merkitsee, että jos lainan myöntäminen muodostaa pääasiallisen suorituksen, koko liiketoimi on vapautettava arvonlisäverosta arvonlisäverodirektiivin 135 artiklan 1 kohdan b alakohdan perusteella.
44

Kaikki edellä lausuttu huomioon ottaen kahteen ensimmäiseen kysymykseen on vastattava niin, että direktiivin 2000/35 2 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että luonnollista henkilöä, jolla on lupa harjoittaa itsenäistä elinkeinotoimintaa, on pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna ”yrityksenä” ja että hänen suorittamaansa toimea on pidettävä tässä samassa säännöksessä tarkoitettuna”kaupallisena toimena”, jos kyseinen toimi – vaikkei se liittyisikään mainitussa luvassa tarkoitettuun toimintaan – liittyy jäsennellyllä ja jatkuvalla tavalla harjoitettavaan itsenäiseen taloudelliseen toimintaan tai ammattitoimintaan, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kaikki kyseistä yksittäistapausta koskevat seikat huomioon ottaen tarkistettava.
14

Ei-saatavilla-olevien 1900-luvun kirjojen digitaalisesta hyödyntämisestä 1.3.2012 annetulla lailla nro 2012‑287 (loi no 2012‑287, du 1 er mars 2012, relative à l’exploitation numérique des livres indisponibles du XXème siècle, JORF 2.3.2012, s. 3986) täydennettiin immateriaalioikeuskoodeksin (code de la propriété intellectuelle) ensimmäisen osan I osaston tekijänoikeuteen liittyvien ”[o]ikeuksien hyödyntämi[stä]” koskevaa III lukua IV jaksolla, jonka otsikko on ”Ei-saatavilla-olevien kirjojen digitaalista hyödyntämistä koskevat erityissäännökset” ja joka sisältää kyseisen koodeksin L. 134‑1–L. 134-9 §:n. Eräitä näistä pykälistä on myöhemmin muutettu tai ne on kumottu Euroopan unionin oikeuden mukauttamista koskevista erilaisista säännöksistä kirjallisen ja taiteellisen omaisuuden sekä kulttuuriperinnön alalla 20.2.2015 annetulla lailla nro 2015‑195 (loi no 2015‑195, du 20 février 2015, portant diverses dispositions d’adaptation au droit de l’Union européenne dans les domaines de la propriété littéraire et artistique et du patrimoine culturel; JORF 22.2.2015, s. 3294).
12

Saman direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäljempänä 4–9 artiklan mukainen ympäristöarviointi on tehtävä 2–4 kohdassa tarkoitetuista suunnitelmista ja ohjelmista, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 2. Jollei 3 kohdasta muuta johdu, ympäristöarviointi on tehtävä kaikista suunnitelmista ja ohjelmista, a) joita valmistellaan maa-, metsä- ja kalataloutta, energiaa, teollisuutta, liikennettä, jätehuoltoa, vesitaloutta, televiestintää, matkailua, kaavoitusta tai maankäyttöä varten ja joissa vahvistetaan puitteet [tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/92/EU (EUVL 2012, L 26, s. 1), jolla on kumottu ja korvattu direktiivi 85/337 17.2.2012 lukien] liitteessä I ja II lueteltujen tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätöksille, tai – – 3. Edellä 2 kohdassa tarkoitettujen sellaisten suunnitelmien ja ohjelmien, joissa määritellään pienten alueiden käyttö paikallisella tasolla sekä 2 kohdassa tarkoitettujen suunnitelmien ja ohjelmien vähäisten muutosten osalta edellytetään ympäristöarviointia ainoastaan, jos jäsenvaltiot määrittelevät, että niillä on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 4. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko sellaisilla muilla kuin 2 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla, joilla vahvistetaan puitteet sellaisten tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätökselle, todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. – –”
6

Kyseisen direktiivin 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Aihe ja soveltamisala”, säädetään seuraavaa: ”1. Tässä direktiivissä säädetään yhteisön säännöstöstä, jota sovelletaan rahoitusvakuusjärjestelyihin, jotka täyttävät 2 ja 5 kohdassa tarkoitetut vaatimukset, sekä 4 ja 5 kohdassa säädetyn mukaisesti annettuihin rahoitusvakuuksiin. 2. Vakuuden saajan ja vakuuden antajan on kummankin kuuluttava johonkin seuraavista ryhmistä: a) viranomainen – –; b) keskuspankki – –; c) rahoituslaitos, jonka toiminnan vakautta valvotaan – –; d) direktiivin [98/26] 2 artiklan c luetelmakohdassa määritelty keskuksena toimiva vastapuoli, d luetelmakohdassa määritelty selvitysosapuoli tai e luetelmakohdassa määritelty selvitysyhteisö – –; e) muu kuin luonnollinen henkilö, mukaan luettuna yritykset ja yhtymät, joista ei ole muodostettu yhtiöitä, edellyttäen, että toinen osapuoli on a–d alakohdassa määritelty laitos. 3. Jäsenvaltiot voivat jättää rahoitusvakuusjärjestelyt tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, jos yksi osapuolista on 2 kohdan e alakohdassa tarkoitettu henkilö. – – 4. a) Annettavan rahoitusvakuuden on muodostuttava rahasta tai rahoitusvälineistä. – – 5. Tätä direktiiviä sovelletaan rahoitusvakuuteen sitten, kun se on annettu ja tämä voidaan todentaa kirjallisesti. Rahoitusvakuuden antamisesta esitettävästä todisteesta on voitava tunnistaa, mitä rahoitusvakuutta todiste koskee. Tätä varten riittävä todiste on, että arvo-osuusvakuus on hyvitetty asiaan kuuluvalle tilille tai se muodostaa hyvityserän vakuustilillä ja että rahavakuus on hyvitetty nimetylle tilille tai se muodostaa hyvityserän nimetyllä tilillä. – –”
57

Kaiken edellä esitetyn perusteella direktiivin 91/250 4 artiklan a ja c alakohtaa ja 5 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että vaikka rajoittamattomalla käyttölisenssillä varustetun tietokoneohjelman kappaleen alkuperäisellä ostajalla on oikeus jälleenmyydä käytettynä tämä kappale ja sen lisenssi seuraavalle ostajalle, hän ei sitä vastoin voi toimittaa tälle seuraavalle ostajalle tämän ohjelman omaa varmuuskappalettaan ilman oikeudenhaltijan lupaa, kun hänelle alun perin toimitetun kappaleen alkuperäinen aineellinen alusta on turmeltu, tuhottu tai kadonnut.
29

Tästä seuraa, että mainitun 28 a artiklan 5 kohdan b alakohdassa tarkoitetun kaltainen yhteisön sisäinen siirto rinnastetaan arvonlisäverovapautusta varten muun muassa yhteisöluovutukseen, jonka vapauttamisesta arvonlisäverosta säädetään kuudennen direktiivin 28 c artiklan A kohdan a alakohdan ensimmäisessä alakohdassa. Tällaiseen yhteisön sisäiseen siirtoon sovellettavan verovapautuksen edellytykset käyvät ilmi yhtäältä viimeksi mainitusta säännöksestä, ilman että tällainen siirto on täytynyt suorittaa toiselle verovelvolliselle. Verovelvollisen tai jonkun muun tämän lukuun on siten lähetettävä tai kuljetettava asianomaiset tavarat unionin alueella tämän direktiivin 3 artiklassa tarkoitetun alueen ulkopuolelle, ja tämä siirto on suoritettava tälle samalle verovelvolliselle tai ei‑verovelvolliselle oikeushenkilölle, joka toimii tässä ominaisuudessaan muussa jäsenvaltiossa kuin tavaroiden lähetyksen tai kuljetuksen lähtöjäsenvaltiossa.
25

Yhdistynyt kuningaskunta toteaa ensinnäkin, että Aberthaw’n voimalaitoksessa on koko ajan käytetty polttoainetta, joka koostuu pääasiallisesti antrasiittihiilestä, jonka haihtuvien ainesten pitoisuus on 6–15 prosenttia ja josta huomauttava osuus on hiiltä, jonka haihtuvien ainesten pitoisuus on alle 10 prosenttia. Kyseisessä laitoksessa ei ole kuitenkaan koskaan käytetty yksinomaan hiiltä, jonka haihtuvien ainesten pitoisuus on alle 10 prosenttia, tai seosta, jonka haihtuvien ainesten pitoisuuden keskiarvo on alle 10 prosenttia. Merkittävät käytännöllisyyteen ja turvallisuuteen liittyvät näkökohdat nimittäin estävät tällaisen käyttötavan.
34

Näissä olosuhteissa Administrativen sad Veliko Tarnovo on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko arvonlisäverodirektiivin 273 artiklaa, 2 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, 9 artiklan 1 kohtaa ja 14 artiklan 1 kohtaa, luettuina yhdessä verotuksen neutraalisuuden periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen kanssa, tulkittava siten, että jäsenvaltiolla on oikeus käsitellä sitä, että tavarat, jotka luovutettiin verovelvolliselle verollisten tavaroiden luovutusten perusteella, tosiasiallisesti puuttuvat, saman henkilön myöhemmin suorittamina samojen tavaroiden vastikkeellisina luovutuksina, ilman että niiden vastaanottajaa on määritetty, jos sen tarkoituksena on arvonlisäveroa koskevien petosten estäminen? 2) Onko ensimmäisessä kysymyksessä mainittuja säännöksiä tulkittava verotuksen neutraalisuuden periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen perusteella siten, että jäsenvaltiolla on oikeus käsitellä edellä kuvatulla tavalla sitä, että verovelvollinen ei ole merkinnyt verotuksen kannalta merkityksellisiä asiakirjoja vastaanottamistaan verollisista tavaroiden luovutuksista kirjanpitoon, jos tällä on sama tarkoitus? 3) Onko arvonlisäverodirektiivin 273, 73 ja 80 artiklaa, luettuina yhdessä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen kanssa, tulkittava siten, että jäsenvaltioilla on oikeus määrittää veron peruste sellaisten kansallisten oikeussääntöjen perusteella, joita ei ole annettu arvonlisäverodirektiivin täytäntöönpanoa varten, verovelvollisen tavaroiden luovutuksista arvonlisäverodirektiivin 73 artiklassa säädetystä yleissäännöstä ja tämän direktiivin 80 artiklassa nimenomaisesti säädetyistä poikkeussäännöksistä poikkeavalla tavalla, jos tällä pyritään yhtäältä estämään arvonlisäveroa koskevat petokset ja toisaalta määrittämään mahdollisimman luotettavasti veron peruste kullekin liiketoimelle?”
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa valittajana on Vincent Deroo-Blanquart ‑niminen henkilö, jolla on kotipaikka Ranskassa, ja vastapuolena Sony Europe Limited (jäljempänä Sony), jolle Sony France SA:n oikeudet ovat siirtyneet ja joka on sijoittautunut Ranskaan, ja jossa on kyse kaupallisesta menettelystä, jossa tietokone myydään esiasennetuilla ohjelmistoilla varustettuna.
21

Tässä tilanteessa Juzgado de la Contencioso-Administrativo no 4 de Madrid on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko puitesäännöistä annetun lain 9 §:n 3 momentti ristiriidassa puitesopimuksen kanssa ja onko sitä siten jätettävä soveltamatta, koska siinä edistetään ylimääräisen henkilöstön perättäisiin nimittämisiin liittyviä väärinkäytöksiä, kun siinä: a) ei vahvisteta enimmäiskokonaiskestoa ylimääräisen henkilöstön perättäisille nimittämisille eikä enimmäismäärää nimittämisten uudistamiselle, b) annetaan julkishallinnon vapaasti päättää rakenteellisten virkojen perustamisesta, kun samojen tehtävien suorittamista varten on tehty enemmän kuin kaksi yhteensä vähintään 12 kuukauden pituista nimittämistä kahden vuoden ajanjaksolla, c) sallitaan ylimääräisen henkilöstön nimittäminen edellyttämättä, että nimittämisissä mainitaan konkreettista objektiivista syytä, jolla voidaan perustella sen tilapäinen, suhdanteeseen liittyvä tai ylimääräinen luonne? 2) Onko Madridin itsehallintoalueen talous- ja finanssiministeriön 28.1.2013 tekemän päätöksen 11 § 7 momentti ristiriidassa puitesopimuksen kanssa, ja onko siten niin, ettei sitä voida soveltaa, koska siinä todetaan, että ”kun nimityskausi päättyy, kyseinen henkilö on joka tapauksessa sanottava irti ja kaikki palvelusajalla syntyneet palkat ja palkkiot on maksettava, myös silloin kun sama henkilö on tarkoitus nimittää jatkossa uudelleen”, riippumatta siitä, onko nimittämisen perusteena ollut konkreettinen objektiivinen syy enää olemassa sellaisena kuin siitä määrätään puitesopimuksen 3 lausekkeen 1 kohdassa? 3) Onko puitesopimuksen tarkoituksen kanssa yhdenmukainen sellainen puitesäännöistä annetun lain 9 §:n 3 momentin 3 kohdan tulkinta, jonka mukaan on niin, että kun samojen tehtävien suorittamista varten on tehty enemmän kuin kaksi yhteensä vähintään 12 kuukauden pituista nimittämistä kahden vuoden ajanjaksolla, toimipaikkaan on perustettava rakenteellinen virka, minkä johdosta ylimääräisenä nimitetty henkilö nimitetään tähän virkaan avoimen viran väliaikaisena hoitajana? 4) Onko puitesopimuksessa vahvistetun syrjintäkiellon periaatteen mukaista soveltaa ylimääräiseen julkisessa palvelussuhteessa olevaan tilapäiseen henkilöstöön samoja korvauksia kuin joista on säädetty sopimussuhteessa olevien ylimääräisten työntekijöiden osalta, kun otetaan huomioon näiden tilanteiden merkittävä samankaltaisuus, sillä ei olisi järkevää, että samanlaisen pätevyyden omaavia työntekijöitä, jotka suorittavat tehtäviä samassa yrityksessä (Madridin terveydenhuoltopalvelussa) ja jotka toimivat samassa tehtävässä saman suhdanteeseen liittyvän tarpeen täyttämiseksi, kohdeltaisiin eri tavalla palvelussuhteen päättyessä, kun olemassa ei ole ilmeistä syytä, joka estäisi määräaikaisten työsopimusten rinnastamisen syrjivän kohtelun välttämiseksi?”
63

Kun otetaan huomioon se, että Benelux‑tavaramerkit ja ‑mallit kuuluvat kyseisissä kolmessa jäsenvaltiossa pitemmällä olevaan järjestelmään, Benelux-järjestelmällä perustettu tuomioistuinrakenne, joka perustuu hajautettuun järjestelmään, johon kuuluu Benelux-tuomioistuimen ennakkoratkaisumekanismi, ja mainitun alueellisen liiton monikielisyys, Benelux-sopimuksen 4.6 artiklassa kodifioitu sääntö, joka perustuu erityisesti vastaajan kotipaikkaan ja jolla varmistetaan siten, että Benelux‑tavaramerkkeihin ja ‑malleihin liittyvät riita-asiat voidaan käsitellä tapauksesta riippuen belgialaisessa, luxemburgilaisessa tai alankomaalaisessa tuomioistuimessa sen sijaan, että ne keskitettäisiin asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 4 alakohdan ja sittemmin asetuksen N:o 2015/2012 24 artiklan 4 alakohdan nojalla alankomaalaisiin tuomioistuimiin sen paikan perusteella, jonne tallettamiset ja rekisteröinnit on keskitetty ja jossa rekisteriä pidetään, mainitun järjestelmän voidaan – kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 41 kohdassa, ja yhdenmukaisesti sen kanssa, mitä unionin lainsäätäjä on todennut Euroopan unionin tavaramerkkejä koskevan tuomioistuinten toimivallan osalta – katsoa olevan välttämättömiä tavaramerkkejä ja malleja koskevan Benelux-järjestelmän toiminnalle.
32

Kun edellä esitetty otetaan huomioon, ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2004/48 14 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään, että oikeudenkäynnin hävinneen osapuolen on korvattava oikeudenkäynnin voittaneen osapuolen oikeudenkäyntikulut ja jossa tuomioistuimelle, jonka tehtävänä on lausua kyseisten kulujen korvaamisesta, annetaan mahdollisuus ottaa huomioon sen käsiteltävänä olevan asian erityispiirteet ja jossa asianajajan käytöstä aiheutuneille kuluille määritetään kiinteämääräisistä tariffeista koostuva järjestelmä, sillä edellytyksellä, että kyseisillä tariffeilla varmistetaan se, että oikeudenkäynnin hävinneen osapuolen maksettavaksi tulevat kulut ovat kohtuulliset, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava. Kyseisen direktiivin 14 artikla on kuitenkin esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään kiinteämääräisistä tariffeista ja jolla sen sisältämien liian alhaisten enimmäismäärien takia ei varmisteta sitä, että oikeudenkäynnin hävinneen osapuolen on maksettava vähintään huomattava ja asianmukainen osa sellaisista kohtuullisista kuluista, joita oikeudenkäynnin voittaneelle osapuolelle on aiheutunut.
68

Edellä esitetyn perusteella neljänteen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1612/68 12 artiklaa on tulkittava siten, että lapsella ja vanhemmalla, joka on kolmannen maan kansalainen ja jolla on lapsen yksinhuoltajuus, on tämän säännöksen nojalla oleskeluoikeus vastaanottavassa jäsenvaltiossa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa toinen vanhemmista on unionin kansalainen, joka on työskennellyt kyseisessä jäsenvaltiossa mutta joka on lakannut asumasta siellä ennen kuin lapsi on aloittanut siellä koulunkäyntinsä.