ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten N:o 1290/2005, N:o 247/2006, N:o 378/2007 muuttamisesta ja asetuksen N:o 1782/2003 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 73/2009 126 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että käsitteeseen ”asianomaisen jäsenvaltion vuosina 2006 ja 2007 vahvistamat perusteet” sisältyy markkinointivuosi, joka jäsenvaltioiden oli yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten N:o 2019/93, N:o 1452/2001, N:o 1453/2001, N:o 1454/2001, N:o 1868/94, N:o 1251/1999, N:o 1254/1999, N:o 1673/2000, N:o 2358/71 ja N:o 2529/2001 muuttamisesta annetun neuvoston asetuksen N:o 1782/2003, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksilla N:o 319/2006, N:o 2011/2006 ja N:o 2012/2006, 143 b a artiklan 1 kohdan nojalla valittava ennen 30.4.2006 viitevuodeksi erillisen sokerituen myöntämistä varten.

Koska erillisen sokerituen tavoitteena nimittäin on korvata sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn uudistuksesta aiheutuvia tulojen menetyksiä, asetuksen N:o 1782/2003 143 b a artiklan ja asetuksen N:o 73/2009 126 artiklan päämääränä on katsottava olevan sellaisten viljelijöiden tukeminen, jotka ovat kuuluneet sokerimarkkinoiden tukitoimenpiteiden piiriin ennen vuonna 2006 toteutettua uudistusta. Asetuksen N:o 1782/2003 143 b a artiklan 1 kohdassa viitataan nimenomaisesti markkinointivuosiin 2004/2005, 2005/2006 ja 2006/2007 ajanjaksoina, joista jäsenvaltiot voivat valita viitekauden erillisen sokerituen myöntämistä varten. Sitä paitsi asianosaisen jäsenvaltion oli pitänyt määrittää tämä viitekausi lopullisella tavalla ennen 30.4.2006. Edellä mainitut markkinointivuodet edustavat sellaista ajanjaksoa, jonka aikana viljelijöille maksettiin yhteisössä tuotetun sokerin institutionaalista tukihintaa. Tällaisessa tilanteessa asetuksen N:o 73/2009 126 artiklan 1 kohtaa ei voida tulkita siten, että siinä viitattaisiin erillisen sokerituen myöntämistä varten sellaiseen viitekauteen, joka ei olisi yksi asetuksen N:o 1782/2003 143 b a artiklan 1 kohdassa mainituista markkinointivuosista ja joka asianomaisen jäsenvaltion oli kyseisen säännöksen mukaan pitänyt valita lopullisella tavalla ennen 30.4.2006.

(ks. 32, 34, 35, 37 ja 38 kohta sekä tuomiolauselma)
Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetun direktiivin 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1394/2007, 10 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettua vertailulääkkeen käsitettä on tulkittava siten, että se käsittää lääkkeen, jonka markkinoille saattamista koskeva lupa on myönnetty kyseisen direktiivin 10 a artiklan perusteella.

Kyseisessä 10 a artiklassa säädetyllä menettelyllä ei nimittäin lainkaan lievennetä niitä turvallisuus- ja tehokkuusvaatimuksia, jotka lääkkeiden on täytettävä, vaan sillä pyritään ainoastaan lyhentämään myyntilupahakemuksen valmisteluaikaa vapauttamalla hakija vaatimuksesta tehdä uusia direktiivin 2001/83 8 artiklan 3 kohdan i alakohdassa tarkoitettuja prekliinisiä ja kliinisiä tutkimuksia, kunhan asianmukaisen tieteellisen kirjallisuuden perusteella direktiivin liitteessä I olevan II osan 1 osastossa lueteltuja vaatimuksia noudattaen osoitetaan, että kyseiset tutkimukset on tehty aiemmin ja niissä on osoitettu, että asianomaisen lääkkeen ainesosa tai ainesosat täyttävät mainitussa 10 a artiklassa mainitut perusteet. Tällainen lääke siis saatetaan markkinoille vasta, kun toimivaltainen viranomainen on tutkinut sen turvallisuuden ja tehon.

(ks. 29 ja 32 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 5 artiklan 7 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että sitä voidaan soveltaa tilanteeseen, jossa kunta ottaa ensimmäistä kertaa käyttöön rakennuksen, jonka se on rakennuttanut omalle maalleen ja jota se aikoo käyttää 94-prosenttisesti sen pinta-alasta viranomaisen ominaisuudessa harjoittamaansa toimintaan ja 6-prosenttisesti sen pinta-alasta verovelvollisena harjoittamaansa toimintaan, josta 1 prosentti muodostuu verosta vapautetuista, arvonlisäverovähennykseen oikeuttamattomista suorituksista.

Kyseisen säännöksen ilmaisu kattaa nimittäin sekä ne tavarat, jotka asianomainen yritys on tuottanut, rakentanut, ottanut talteen tai jalostanut kokonaan itse, että ne tavarat, jotka kolmas on tuottanut, rakentanut, ottanut talteen tai jalostanut mainitun yrityksen sille antamia materiaaleja käyttämällä.

Lisäksi on niin, että vastikkeelliseen luovutukseen on mahdollista rinnastaa tällaisen tavaran ottaminen verovelvollisen yrityksen tarpeiden mukaiseen käyttöön ainoastaan silloin, kun tällaisen tavaran hankkiminen toiselta verovelvolliselta ei oikeuttaisi ensiksi mainittua verovelvollista vähentämään arvonlisäveroa täysimääräisesti.

Lopuksi on niin, että kaiken ostoihin sisältyvän arvonlisäveron, jonka kunta on maksanut rakennuksen myöhempää käyttöönottoa varten hankkimistaan tavaroista, on oltava osaltaan vähennyskelpoista kuudennen direktiivin 17 artiklan 2 kohdan nojalla.

Tämä käyttöönotto on itsessään arvonlisäverollista ja kunnan sen perusteella maksettava arvonlisäveromäärä on laskettava kuudennen direktiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan b alakohdan mukaisesti maan ja rakennuksen jokaisen osatekijän koko arvon perusteella edellyttäen, ettei mainituista osatekijöistä ole aiemmin täytynyt kantaa arvonlisäveroa.

Rakennuksen myöhempi käyttö kunnan harjoittamaan toimintaan voi kuitenkin oikeuttaa vähentämään kyseisessä säännöksessä säädetyn käyttöönoton perusteella maksetusta verosta vain sen suhteellisen osuuden, joka vastaa rakennuksen käyttöä verollisiin liiketoimiin kyseisen direktiivin 17 artiklan 5 kohdan mukaisesti.

(ks. 28, 30, 34, 35 ja 37 kohta sekä tuomiolauselma)
Asetuksen N:o 1164/94 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 1386/2002 18 artiklan 3 kohdasta, jossa nimenomaisesti viitataan koheesiorahastosta annetun asetuksen N:o 1164/94, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksilla N:o 1264/1999 ja N:o 1265/1999, liitteessä II olevan H artiklan 2 kohtaan, seuraa, että komissiolla on tämän H artiklan 2 kohdan nojalla kolmen kuukauden määräaika, jossa se voi tehdä rahoitusoikaisua koskevan päätöksen ja joka alkaa juosta jäsenvaltion kanssa pidettävän muodollisen kuulemistilaisuuden päivästä. Vaikka on totta, että säännöstössä, jota sovelletaan vuodesta 1994 vuoteen 1999 ulottuvaan ajanjaksoon, ei vahvistettu määräaikaa tältä osin, sen sijaan vuodesta 2000 lähtien komission on rahoitusoikaisuja koskevaa päätöstä tehdessään noudatettava lakisääteistä määräaikaa, jonka yksityiskohdat vaihtelevat relevantin säännöstön mukaan.

Kun on kyse päätöksistä, joilla on huomattava vaikutus talousarvioon, on sekä kyseessä olevan jäsenvaltion että komission intressissä, että rahoitusoikaisumenettelyn päättyminen on ennakoitavissa, mikä edellyttää ennalta määrätyn määräajan asettamista lopullisen päätöksen tekemiselle. Rahoitusoikaisuja koskevan päätöksen tekemiselle asetetun määräajan ylittäminen ei ole hyvän hallinnon yleisen periaatteen mukaista.

(ks. 62, 75, 82, 88 ja 94–97 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Rajavalvonta, turvapaikka ja maahanmuutto – Maahanmuuttopolitiikka – Laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttaminen – Direktiivi 2008/115 – Säilöönotto maastapoistamista varten – Kansallista säännöstöä, jossa säädetään kyseisten kansalaisten ottamisesta säilöön vankilaan samoihin tiloihin vankien kanssa, ei voida hyväksyä – Kyseisten kansalaisten suostumus tällaiseen säilöönottoon – Vaikutuksettomuus

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/115 16 artiklan 1 kohdan toinen virke)

2. Rajavalvonta, turvapaikka ja maahanmuutto – Maahanmuuttopolitiikka – Laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttaminen – Direktiivi 2008/115 – Kohde

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/115 johdanto-osan 17 perustelukappale ja 1 artikla)

Tiivistelmä

1. Jäsenvaltioissa sovellettavista yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttamiseksi annetun direktiivin 2008/115 16 artiklan 1 kohdan toista virkettä on tulkittava siten, ettei jäsenvaltio voi sen nojalla ottaa maastapoistamista varten kolmannen maan kansalaista säilöön vankilaan samoihin tiloihin vankien kanssa silloinkaan, kun kyseinen kansalainen suostuu tällaiseen säilöönottoon.

Kyseisen säännöksen sanamuodosta nimittäin ilmenee, että siinä asetetaan ehdoton velvollisuus pitää laittomasti oleskelevat kolmansien maiden kansalaiset erillään vangeista, jos jäsenvaltio ei voi sijoittaa näitä kansalaisia erityisiin säilöönottolaitoksiin. Tähän velvollisuuteen ei liity mitään poikkeusta ja se on oikeuksien kunnioittamisen tae, josta unionin lainsäätäjä on nimenomaisesti säätänyt kyseisten kansalaisten hyväksi niiden edellytysten yhteydessä, jotka koskevat maastapoistamista varten toteutettavaa säilöönottoa vankiloissa. Tältä osin direktiivin 16 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä säädetty velvollisuus pitää laittomasti oleskelevat kolmansien maiden kansalaiset erillään vangeista on enemmän kuin pelkkä erityinen tapa toteuttaa kolmansien maiden kansalaisten säilöönotto vankiloissa ja siinä on kyse säilöönoton aineellisesta edellytyksestä, jota ilman säilöönotto ei lähtökohtaisesti olisi direktiivin mukainen. Tässä asiayhteydessä jäsenvaltio ei voi ottaa huomioon asianomaisen kolmannen maan kansalaisen tahtoa.

(ks. 17, 19 ja 21–23 kohta sekä tuomiolauselma)

2. Ks. tuomion teksti.

(ks. 20 kohta)
EY 81 artiklan soveltamisalaan kuuluvan kilpailunvastaisen käyttäytymisen alalla tiettyjen yritysten välisten toiminnan yhteensovittamisen muotojen voidaan jo luonteensa puolesta katsoa haittaavan kilpailun normaalia toimintaa siinä määrin, että voidaan katsoa, ettei niiden vaikutusten tutkiminen ole tarpeen. Tietyn kollusiivisen käyttäytymisen, kuten sen, että kartellit vahvistavat hintoja horisontaalisesti, voidaan katsoa niin todennäköisesti johtavan haitallisiin vaikutuksiin erityisesti hintojen, tuotteiden ja palvelujen määrien tai laadun kannalta, että voidaan katsoa, että EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamiseksi ei ole tarpeen osoittaa, että kyseisellä käyttäytymisellä on konkreettisia vaikutuksia markkinoilla.

Jos yritysten toiminnan yhteensovittamisen tyypin analyysistä ei kuitenkaan ilmene riittävää vahingollisuutta kilpailulle, on sitä vastoin tutkittava sen vaikutuksia, ja jotta se voidaan kieltää, on edellytettävä niiden eri seikkojen olemassaoloa, jotka osoittavat, että kilpailu on tosiasiallisesti estynyt, rajoittunut tai vääristynyt tuntuvasti.

Sen arvioimiseksi, onko yritysten välinen sopimus tai yritysten yhteenliittymän päätös riittävän vahingollinen, jotta sitä voidaan pitää tarkoitukseen perustuvana kilpailunrajoituksena, on tarkasteltava sen lausekkeiden sisältöä, sen tavoitteita sekä sen taloudellista ja oikeudellista asiayhteyttä. Kyseistä asiayhteyttä arvioitaessa on myös otettava huomioon sopimuksen kohteena olevien tavaroiden tai palvelujen luonne sekä kyseisten markkinoiden toimintaan ja rakenteeseen liittyvät tosiasialliset olosuhteet. Lisäksi on huomattava, että vaikka osapuolten aikomuksia ei ole tarpeen ottaa huomioon sen määrittämisessä, onko kyseinen yritysten välinen sopimus kilpailua rajoittava vai ei, mikään ei estä kilpailuviranomaisia tai kansallisia ja unionin tuomioistuimia ottamasta niitä huomioon.

Tarkoitukseen perustuvan kilpailunrajoituksen käsitteestä ei voida katsoa, että sitä ei pidä tulkita suppeasti. Tarkoitukseen perustuvan kilpailunrajoituksen käsitettä voidaan soveltaa vain tietyntyyppiseen yritysten toiminnan yhteensovittamiseen, joka on riittävän vahingollista kilpailulle, jolloin voidaan katsoa, ettei sen vaikutusten tutkiminen ole tarpeen, jotta komissiota ei vapauteta velvollisuudesta osoittaa sellaisten sopimusten konkreettisia vaikutuksia markkinoilla, joista ei ole lainkaan osoitettu, että ne ovat jo luonteeltaan kilpailun normaalia toimintaa haittaavia. Sillä, että EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut sopimustyypit eivät ole tyhjentävä luettelo kielletystä yhteistoiminnasta, ei ole tältä osin merkitystä.

(ks. 49–54 ja 57 sekä 58 kohta)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1549/2006, olevan yhdistetyn nimikkeistön tariffinimikkeessä 3004 tarkoitettuun lääkkeiden käsitteeseen sisältyvät sellaiset ravintovalmisteet, jotka on tarkoitettu pelkästään annettavaksi lääkärin valvonnassa ja enteraalisesti (ruokintaletkun kautta mahaan) lääketieteellisesti hoidettaville ihmisille, kun niiden antamisella pyritään heidän sairautensa tai tautinsa hoidon yhteydessä heidän vajaaravitsemuksensa ehkäisemiseen tai hoitamiseen.

On nimittäin niin, että tuote, joka on objektiivisten ominaispiirteidensä ja ominaisuuksiensa – erityisesti sen vähittäismyynnin, sen käytön lääketieteellisessä ympäristössä ja sen seikan, että se on tarkoitettu annettavaksi potilaille ruokintaletkun kautta mahaan ja lääkärin valvonnassa sairauksiin tai tauteihin liittyvän vajaaravitsemuksen hoitamiseksi tai ehkäisemiseksi – perusteella luontaisesti tarkoitettu lääketieteelliseen käyttöön, on tämän vuoksi valmistettu tariffinimikkeessä 3004 tarkoitettua terapeuttista tai ennalta ehkäisevää käyttöä varten.

(ks. 21, 30 ja 31 kohta sekä tuomiolauselma)
Kun yhteisön markkinoilla maantieteellistä nimitystä ei ole rekisteröity, maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden maantieteellisten merkintöjen ja alkuperänimitysten suojasta annetun asetuksen N:o 2081/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 535/97, säännösten valossa se ei voi saada tässä asetuksessa säädetyn suojajärjestelmän mukaista suojaa. Kuten kyseisen asetuksen 12. perustelukappaleesta ja 13 artiklan 1 kohdasta ilmenee, kyseisessä asetuksessa vahvistetaan velvollisuus maantieteellisten nimitysten rekisteröintiin yhteisön tasolla, jotta kyseiset nimitykset olisivat suojattuja tämän asetuksen nojalla.

Maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden maantieteellisten merkintöjen ja alkuperänimitysten suojasta annettua asetusta N:o 2081/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 535/97, on tulkittava siten, ettei sillä suojata maantieteellistä nimitystä, jota ei ole rekisteröity yhteisössä, mutta tätä voidaan tarvittaessa suojata kansallisella lainsäädännöllä, joka koskee sellaisiin tuotteisiin liittyviä maantieteellisiä nimityksiä, joiden ominaisuuksilla ei ole erityistä yhteyttä niiden maantieteelliseen alkuperään, kuitenkin sillä edellytyksellä, että yhtäältä tämän lainsäädännön soveltamisella ei vaaranneta asetuksella N:o 2081/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 535/97, tavoiteltuja päämääriä ja että toisaalta sillä ei rajoiteta EY 28 artiklassa tarkoitettua tavaroiden vapaata liikkuvuutta, minkä tutkiminen on kansallisen tuomioistuimen asiana. Vaikka asetuksella N:o 2081/92 säädetään yhtenäisestä ja tyhjentävästä suojajärjestelmästä, tämä yksinomaisuus ei nimittäin kuitenkaan ole esteenä sellaisen maantieteellisten alkuperämerkintöjen suojajärjestelmän soveltamiselle, joka ei kuulu asetuksen soveltamisalaan.

Kun kyse on asetuksen N:o 2081/92 noudattamiseen liittyvästä ensimmäisestä edellytyksestä, kansallisella järjestelmällä annetun suojan seurauksena ei pidä olla sen takaaminen kuluttajille, että tämän suojan alaisilla tuotteilla on tietty laatu tai tiettyjä ominaisuuksia, vaan yksinomaan sen takaaminen, että nämä tuotteet ovat peräisin kyseessä olevalta maantieteelliseltä alueelta. Kun kyse on EY 28 artiklan mukaisuutta koskevasta toisesta edellytyksestä, kansallisen tuomioistuimen asiana on tarkistaa yhtäältä, että kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön tarkoituksena tai seurauksena ei ole sen takaaminen kuluttajille, että tietyllä maantieteellisellä nimityksellä markkinoiduilla tuotteilla on tietty laatu tai tiettyjä ominaisuuksia, ja toisaalta, että tämän lainsäädännön soveltaminen voidaan perustella yleiseen etuun liittyvällä pakottavalla syyllä, sitä sovelletaan ilman syrjintää, se on omiaan takaamaan sillä tavoiteltavan päämäärän toteutumisen eikä se ylitä sitä, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi.

(ks. 28, 33, 34, 38 ja 39 kohta sekä tuomiolauselma)
Tavaroiden passitusasiakirjan tilapäistä erottamista siihen liittyvien tavaroiden yhteydestä on pidettävä kyseisten tavaroiden siirtämisenä pois tullivalvonnasta. Kyseistä asiakirjojen erottamista lastista on nimittäin pidettävä toimenpiteenä, jonka seurauksena toimivaltainen tulliviranomainen ainakin hetkellisesti estyy pääsemästä käsiksi tullivalvonnan alaiseen tavaraan ja toteuttamasta unionin tullilainsäädännön mukaisia tarkastustoimia.

Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 648/2005, 50 ja 203 artiklaa on tulkittava siten, että väliaikaisen varastoinnin menettelyyn asetetut tavarat on katsottava siirretyiksi pois tullivalvonnasta silloin, kun ne on ilmoitettu yhteisön ulkoiseen passitusmenettelyyn mutta niitä ei ole viety pois varastosta eikä esitetty määrätullitoimipaikassa siitä huolimatta, että siellä on esitetty niitä koskevat passitusasiakirjat.

Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 648/2005, 203 artiklan 3 kohdan neljättä luetelmakohtaa on tulkittava siten, että silloin, kun tavara on siirretty pois tullivalvonnasta, henkilö, joka on valtuutettuna lähettäjänä asettanut tavaran yhteisön ulkoiseen passitusmenettelyyn, on tullivelallinen tämän säännöksen nojalla.

Jos tavarat on nimittäin jo asetettu yhteisön ulkoiseen passitusmenettelyyn, kun ne siirretään pois tullivalvonnasta, kyseisen menettelyn haltija on asetuksen N:o 2913/92 96 artiklan 1 kohdan mukaan passituksesta vastaavana vastuussa kyseisen menettelyn käyttämisestä johtuvista velvollisuuksista ja on siis tullikoodeksin 203 artiklan 3 kohdan neljännessä luetelmakohdassa tarkoitettu tullivelallinen, jos ei ole sovellettava mainitun 3 kohdan kolmessa ensimmäisessä luetelmakohdassa säädettyjä säännöksiä.

Jos tavaroita ei sitä vastoin ole vielä asetettu yhteisön ulkoiseen passitusmenettelyyn, kun ne siirretään pois tullivalvonnasta, vaan ne ovat edelleen väliaikaisesti varastoituja, kyseinen tullivelallinen, sikäli kun ei ole sovellettava asetuksen N:o 2913/92 203 artiklan 3 kohdan kolmessa ensimmäisessä luetelmakohdassa säädettyjä säännöksiä, on henkilö, jonka on täytettävä velvollisuudet, jotka johtuvat tavaran väliaikaisesta varastoinnista, ja joka pitää kyseisiä tavaroita hallussaan purkamisen jälkeen vastatakseen niiden kuljetuksesta tai varastoinnista.

(ks. 35, 36 ja 38 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteeseen I sisältyvän yhdistetyn nimikkeistön 2 yleisen tulkintasäännön a alakohtaa on tulkittava siten, että päällys, ulkopohja ja sisäpohja kuuluvat kokoamattomina tavaroina, joilla on jalkineiden olennaiset ominaisuudet, yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 6404, kun näiden osien tuonnin jälkeen kantakappi, jota on muovattu kostuttamalla, on kiinnitettävä päällykseen ja kun ulkopohjaa sekä päällystä on hiottava niiden yhdistämiseksi.

Harmonoidun tavarankuvaus- ja koodausjärjestelmän selityksissä, jotka ovat tärkeä keino yhteisen tullitariffin yhtenäisen tulkinnan takaamiseksi ja joita voidaan pitää sellaisenaan tämän tariffin pätevinä tulkintakeinoina, nimittäin todetaan, että kokoamattomina tai osiinsa purettuina tullille esitettävät tavarat tarkoittaa tavaroita, joiden osat kootaan kiinnittämällä ne toisiinsa, jos kyseessä on vain kokoonpanotoiminta. Lisäksi osia ei saa työstää enempää sitä tarkoitusta varten, että lopullinen tavara saadaan valmiiksi.

On todettava sekä päällyksen ja ulkopohjan hiomisesta että kantakapin kiinnittämisestä, ettei mitään näistä toimista voida katsoa työstämiseksi sitä tarkoitusta varten, että kengät saadaan valmiiksi.

(ks. 39, 40, 41, 47, 49 ja 52 kohta sekä tuomiolauselma)
Kolmansista maista tuotavan valkosipulin ja tiettyjen muiden maataloustuotteiden tariffikiintiöiden avaamisesta ja hallinnoinnista sekä tuonti- ja alkuperätodistusmenettelyn perustamisesta annetun asetuksen N:o 341/2007 6 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, ettei se lähtökohtaisesti ole esteenä liiketoimille, joilla tuoja, joka on sellaisten tuontitodistusten haltija, joihin liittyy alennettu tariffi, ostaa tavaran Euroopan unionin ulkopuolelta toimijalta, joka on kyseisen asetuksen 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu perinteinen tuoja mutta joka on käyttänyt loppuun omat tuontitodistuksensa, joihin liittyy alennettu tariffi, ja myy kyseisen tavaran sitten tälle takaisin tuotuaan sen unioniin. Tällaiset liiketoimet ovat kuitenkin oikeuden väärinkäyttöä, jos ne on suunniteltu keinotekoisesti keskeisenä päämääränä hyötyä etuustariffista. Kun kansallinen tuomioistuin tutkii, onko menetelty väärinkäytösluonteisesti, sen on otettava huomioon kaikki yksittäistapauksen tosiseikat ja olosuhteet, myös kyseistä tuontia edeltäneet ja sitä seuranneet liiketoimet.

(ks. 40 kohta ja tuomiolauselma)
8

Kiinteämääräisten rahoitusoikaisujen soveltamismenetelmä määritetään 23.12.1997 päivätyssä asiakirjassa VI/5330/97, jonka otsikko on ”Rahoituksellisten seuraamusten määrittäminen EMOTR:n tukiosaston tilien tarkastamista ja hyväksymistä koskevaa päätöstä valmisteltaessa” (jäljempänä suuntaviivat). Siinä todetaan muun muassa seuraavaa: ”Kiinteämääräisten rahoitusoikaisujen soveltamista on harkittava silloin kun komissio havaitsee, että asetuksessa nimenomaisesti edellytettyä tai epäsuorasti nimenomaisen säännön (esimerkiksi tuen rajaaminen tietynlaatuiseen tuotteeseen) noudattamiseksi edellytettyä tarkastusta ei ole suoritettu asianmukaisesti. Kun tarkastuksia on toteutettu, mutta ne on toteutettu epätäydellisesti, on arvioitava puutteen vakavuus. Käytännössä kaikkia tarkastusmenettelyjä on mahdollista parantaa, ja eräs komission tarkastajien tehtävistä on laatia suosituksia menettelyjen parantamiseksi ja lisätarkastusten toteuttamiseksi, jotka – vaikka ne eivät ole lakisääteisiä – tarjoavat lisätakeen menojen sääntöjenmukaisuudesta kyseisen jäsenvaltion erityisolosuhteissa. Se, että tarkastusmenettelyä on mahdollista parantaa, ei kuitenkaan sellaisenaan riitä rahoitusoikaisun perusteeksi. Yhteisön nimenomaisten sääntöjen soveltamisessa on oltava merkittäviä puutteita ja tällaisten puutteiden on aiheutettava EMOTR:lle todellinen tappioiden tai sääntöjenvastaisuuksien riski.”
83

Unionin tuomioistuin on jo katsonut, että SEUT 63 artiklan 1 kohdassa määrätty pääomien vapaa liikkuvuus ei voi johtaa siihen, että jäsenvaltioilla olisi velvollisuus mennä pidemmälle kuin poistaa kotimainen tulovero, joka osakkeenomistajan on maksettava saamistaan ulkomaisista osingoista, ja siten velvollisuus palauttaa määrä, joka on aiheutunut toisen jäsenvaltion verojärjestelmästä (ks. analogisesti tuomio Test Claimants in the FII Group Litigation, EU:C:2006:774, 52 kohta), tai muutoin toisen jäsenvaltion verotusvallan käyttö rajoittaisi ensiksi mainitun jäsenvaltion verotuksellista autonomiaa (ks. mm. tuomio Meilicke ym., C-262/09, EU:C:2011:438, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
64

Valittajien mukaan on niin, että koska Millaun kunta on tullut täysimääräisesti SEMEAn tilalle, viimeksi mainitulla on ollut oikeus lopettaa selvitystoimet. SEMEA on pätevästi vapautettu velvoitteistaan komissiota kohtaan, ja komission suostumus ei ole ollut välttämätön, koska maksukykyisen oikeushenkilön sijaantulo on ollut komission kannalta hyödyllinen.