VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN TUOMIO (ensimmäinen jaosto)

9 päivänä joulukuuta 2008

Asia F-52/05

Q

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Henkilöstö – Virkamiehet – Työpaikkakiusaaminen – Hallinnolle kuuluva avustamisvelvollisuus – Avustamispyynnön hylkääminen – Hallinnolle kuuluva huolenpitovelvollisuus – Arviointi – Vuotta 2003 koskeva arviointi – Urakehitystä koskeva kertomus

Aihe: EY 236 ja EA 152 artiklan nojalla nostettu kanne, jossa Q vaatii lähinnä ensinnäkin komission sen päätöksen kumoamista, jolla hylättiin implisiittisesti hänen avustamispyyntönsä, toiseksi hänestä ajanjaksoilta 1.1.–31.10.2003 ja 1.11.–31.12.2003 laadittujen urakehitystä koskevien kertomusten kumoamista ja kolmanneksi komission velvoittamista maksamaan hänelle vahingonkorvauksia.

Ratkaisu: Komission päätös, jolla hylättiin kantajan 29.4.2004 esittämä avustamispyyntö, kumotaan siltä osin kuin siinä kieltäydytään toteuttamasta väliaikaista siirtämistoimenpidettä. Komissio velvoitetaan maksamaan kantajalle 18 000 euroa. Kanne hylätään muilta osin. Komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, minkä lisäksi se velvoitetaan korvaamaan kolme neljäsosaa kantajan oikeudenkäyntikuluista. Kantaja vastaa yhdestä neljäsosasta omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Tiivistelmä

1. Virkamiehet – Työpaikkakiusaaminen – Käsite – Toiminta, jolla pyritään alentamaan asianomaisen nauttimaa arvonantoa tai heikentämään työoloja

(Henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohta; neuvoston direktiivin 2000/78 johdanto-osan 30 perustelukappale, 1 artikla ja 2 artiklan 3 kohta)

2. Virkamiehet – Kanne – Virkamiehelle vastainen toimi – Käsite – Avustamispyynnön implisiittinen hylkäämispäätös

(Henkilöstösääntöjen 24, 90 ja 91 artikla)

3. Virkamiehet – Hallinnolle kuuluva avustamisvelvollisuus – Soveltamisala – Ulottuvuus – Hallinnon velvollisuus tarkastella työpaikkakiusaamista koskevat kantelut – Huolenpidon ja nopeuden vaatimukset

(Henkilöstösääntöjen 24 artikla)

4. Virkamiehet – Kanne – Oikeussuojaintressi – Arviointikertomusta koskeva kumoamiskanne – Virkamies, joka on siirretty eläkkeelle oikeudenkäyntimenettelyn aikana

(Henkilöstösääntöjen 43, 90 ja 91 artikla)

5. Virkamiehet – Vahingonkorvauskanne – Vaatimukset, jotka koskevat sellaisen vahingon korvaamista, joka on seurausta kantajan sairaudesta ja siitä, että hänet siirrettiin työkyvyttömyyseläkkeelle hallinnon virkavirheen takia

(Henkilöstösääntöjen 73 artikla; virkamiesten tapaturma- ja ammattitautivakuutuksesta annettujen yhteisten määräysten 18 ja 22 artikla)

6. Virkamiehet – Kanne – Vahingonkorvauskanne – Sellaisen riitautetun toimen kumoaminen, jolla ei taata asianmukaista korvausta henkisestä kärsimyksestä

(Henkilöstösääntöjen 91 artikla)

1. Henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa määritellään työpaikkakiusaamisella tarkoitettavan ”sopimatonta käytöstä”, jonka osoittaminen edellyttää kahden päällekkäisen edellytyksen täyttymistä. Ensimmäinen edellytys koskee puheita, tekoja, eleitä tai kirjoituksia, joiden esiintymisen on oltava ”pysyvää, toistuvaa tai järjestelmällistä” sekä ”tahallista”, mikä merkitsee, että työpaikkakiusaamisella on ymmärrettävä tarkoitettavan menettelyä, joka kestää välttämättä tietyn aikaa ja edellyttää toistuvia tai jatkuvia toimia. Toinen edellytys, joka on erotettu ensimmäisestä konjunktiolla ”ja”, edellyttää sitä, että näillä puheilla, teoilla, eleillä tai kirjoituksilla ”loukataan henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta”. Koska adjektiivi ”tahallinen” koskee ensimmäistä edellytystä eikä jälkimmäistä, tästä voidaan tehdä kaksi päätelmää. Yhtäältä henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen puheiden, tekojen, eleiden tai kirjoitusten on oltava tahallisia, millä suljetaan tahaton käytös tämän määräyksen soveltamisalan ulkopuolelle. Toisaalta ei sitä vastoin edellytetä, että näiden puheiden, tekojen, eleiden ja kirjoitusten tarkoituksena olisi ollut loukata jonkun henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta. Toisin sanoen henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitettua työpaikkakiusaamista voi olla olemassa, vaikka kiusaaja ei olisi tarkoittanut teoillaan loukata uhrin ihmisarvoa tai heikentää tahallaan hänen työolojaan. Jo se riittää, että hänen toimistaan on objektiivisesti aiheutunut tällaisia seurauksia, siltä osin kuin ne ovat olleet tahallisia.

Henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan vastaisesta tulkinnasta seuraisi, että tältä säännökseltä vietäisiin kokonaan tehokas vaikutus, koska on vaikeaa osoittaa työpaikkakiusaamista harjoittavan henkilön pahansuopa tarkoitus. Vaikka on näet tapauksia, joissa tällainen tarkoitus voidaan päätellä luonnollisesti tekijän toimista, on korostettava, että tällaiset tapaukset ovat harvinaisia ja että useimmissa tilanteissa oletettu kiusaaja pidättäytyy kaikesta sellaisesta, jonka perusteella voitaisiin olettaa hänen haluavan loukata uhrinsa ihmisarvoa tai heikentää hänen työolojaan. Lisäksi tällainen tulkinta, joka perustuu oletetun kiusaajan pahansuopaan tarkoitukseen, ei vastaisi määritelmää, joka ”häirinnälle” on annettu yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetussa direktiivissä 2000/78, jonka mukaan haitallisella käytöksellä ”tarkoituksellisesti tai tosiasiallisesti” loukataan henkilön arvoa tai luodaan uhkaava, vihamielinen, halventava, nöyryyttävä tai hyökkäävä ilmapiiri, millä korostetaan sitä, että yhteisön lainsäätäjä on pyrkinyt, kuten kyseisen direktiivin johdanto-osan 30 perustelukappaleessa todetaan, takaamaan työpaikkakiusaamisen uhreille ”riittävää oikeudellista suojaa”. Tällaista suojaa ei näet voitaisi varmistaa, jos työpaikkakiusaamiseen pitäisi sisällyttää ainoastaan tekoja, joiden tarkoituksena on ollut loukata henkilöä, kun otetaan huomioon tällaista tahallista työpaikkakiusaamista merkitsevän käytöksen uhrin suuri vaikeus osoittaa tällainen aikomus ja tällaisen aikomuksen taustalla ollut motiivi. Lopuksi olisi myös vaikeaa ymmärtää, miksi yhteisön lainsäätäjä olisi katsottuaan direktiivissä 2000/78, että käytös, jonka tarkoituksena ei ole henkilön ihmisarvon loukkaaminen mutta jolla on tällainen vaikutus, merkitsee työpaikkakiusaamista, olisi päättänyt virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta annetulla asetuksella N:o 723/2004 vuonna 2004 toteutetun henkilöstösääntöjen uudistamisen yhteydessä alentaa virkamiehille ja muulle henkilöstölle taatun oikeussuojan tasoa ja rajoittaa työpaikkakiusaaminen henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdalla koskemaan ainoastaan käytöstä, jonka tarkoituksena on ollut henkilön ihmisarvon loukkaaminen.

(ks. 132–139 kohta)

2. Se, että henkilöstösääntöjen 24 artiklan mukaiseen avustamispyyntöön ei vastattu, synnyttää kyseisten henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa säädetyn 4 kuukauden määräajan päätyttyä hiljaisen hylkäämispäätöksen, joka on asianomaiselle henkilölle vastainen toimi. Vaikka hallinnon tehtävänä on silloin, kun toimielimensä suojelua vaativa virkamies esittää edes vähäistä näyttöä niiden hyökkäysten olemassaolosta, joiden kohteena hän väittää olevansa, toteuttaa asianmukaisia toimenpiteitä, muun muassa tehdä tutkimus kantelun taustalla olevien tekojen toteen näyttämiseksi, tällainen velvollisuus ei voi antaa asianomaiselle toimielimelle mahdollisuutta poiketa henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan säännöksistä, jotka antavat virkamiehelle mahdollisuuden saada hallinnolta päätöksen luonteinen kannanotto tietyssä määräajassa.

Vaikka lisäksi komission ei voitu ennen hallinnollisen tutkimuksen viemistä päätökseen katsoa hylänneen avustamispyyntöä lopullisesti, komissio oli jo ennen lopullisen kannan ottamista tähän pyyntöön velvollinen toteuttamaan tiettyjä toimia edes tilanteen turvaamiseksi. Tällaisten toimenpiteiden laiminlyönti siten, että hallinto ei ole vastannut tähän pyyntöön, voi olla asianomaiselle vastainen päätös.

(ks. 193, 195 ja 196 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑135/89, Pfloeschner v. komissio, 3.4.1990 (Kok. 1990, s. II‑153, 17 kohta); asia T‑223/95, Ronchi v. komissio, 6.11.1997 (Kok. H. 1997, s. I‑A‑321 ja II‑879, 31 kohta) ja asia T‑154/05, Lo Giudice v. komissio, 26.10.2007 (Kok. H. 2007, s. I‑A‑2‑0000 ja II‑A‑2‑0000, 136 kohta)

3. Henkilöstösääntöjen 24 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetyn avustamisvelvollisuuden perusteella hallinnon on yksikön järjestyksen ja työrauhan vaarantuessa puututtava riittävän voimakkaasti asioiden kulkuun ja toimittava olosuhteiden edellyttämällä nopeudella ja huolellisuudella tosiseikkojen toteamiseksi ja asianmukaisten johtopäätösten tekemiseksi niiden perusteella tietoisena kaikesta asiaan liittyvästä.

Hallinto ei vastaa riittävän nopeasti työpaikkakiusaamista koskevalle väitteelle perustuvaan avustamispyyntöön, kun se ei toteuta asianomaista virkamiestä koskevaa väliaikaista siirtotoimenpidettä jo ennen hallinnollisen tutkimuksen järjestämistä, vaikka yhtäältä esitettyjen seikkojen tärkeys ja vakavuus eivät ehkä osoita työpaikkakiusaamisen olemassaoloa, mutta ne osoittivat ainakin epäilyn tällaisesta kiusaamisesta, ja vaikka toisaalta asianomaisen toimielimen sisäisissä säännöissä säädetään mahdollisuudesta toteuttaa oletetun uhrin hyväksi tällaisia toimenpiteitä, mikäli on pienintäkään syytä epäillä työpaikkakiusaamista.

(ks. 205, 207, 209 ja 213 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: asia 224/87, Koutchoumoff v. komissio, 26.1.1989 (Kok. 1989, s. 99, 15 ja 16 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑5/92, Tallarico v. parlamentti, 21.4.1993 (Kok. 1993, s. II‑477, 31 kohta) ja asia T‑136/98, Campogrande v. komissio, 5.12.2000 (Kok. H. 2000, s. I‑A‑267 ja II‑1225, 42 kohta)

4. Arviointikertomus, sisäinen asiakirja, jolla on tärkeä merkitys virkamiehen uralla etenemisessä, vaikuttaa lähtökohtaisesti arvioitavan henkilön intresseihin vain siihen saakka, kun hän lopettaa lopullisesti työskentelyn. Työskentelyn lopettamisen jälkeen virkamiehellä ei siten ole enää intressiä ajaa arviointikertomuksesta nostettua kannetta, ellei hän osoita sellaisen erityisen seikan olemassaoloa, jonka vuoksi hänellä on henkilökohtainen ja edelleen olemassa oleva intressi tämän kertomuksen kumoamiseen. Intressi ei säily virkamiehellä, joka on siirretty työkyvyttömyyseläkkeelle, kun työkyvyttömyyskomitea on katsonut, ettei uusi lääkärintarkastus ollut tarpeen, koska tähän toimenpiteeseen johtanut sairaus on pysyvä.

Sitä vastoin tämä virkamies säilyttää intressin vaatia ratkaisua kyseisen kertomuksen laillisuudesta sellaisen vaatimuksen yhteydessä, joka koskee korvauksen saamista ammatillisesta vahingosta ja henkisestä kärsimyksestä, jota hän katsoo kärsineensä hallinnon väitetysti virheellisen toiminnan vuoksi.

(ks. 227, 228 ja 259 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑20/89, Moritz v. komissio, 13.12.1990 (Kok. 1990, s. II‑769, 18 kohta); asia T‑105/03, Dionyssopoulou v. neuvosto, 31.5.2005 (Kok. H. 2005, s. I‑A‑137 ja II‑621, 20 kohta); asia T‑249/04, Combescot v. komissio, 12.9.2007 (Kok. H. 2007, s. I‑A‑2‑0000 ja II‑A‑2‑0000, 47 kohta), josta on valitettu yhteisöjen tuomioistuimeen, asia C‑525/07 P

5. Vaatimukset, jotka koskevat sellaisen aineellisen vahingon korvaamista, joka virkamiehelle on aiheutunut siitä, että hänet siirrettiin työkyvyttömyyseläkkeelle sellaisen ammattitaudin takia, jonka syyksi väitetään hallinnon tekemiä virkavirheitä, on hylättävä. Yhteisöjen tuomioistuimilla ei nimittäin ole toimivaltaa lausua syy-yhteydestä, joka vallitsee virkamiehen työolojen ja sairauden, johon hän vetoaa, välillä, koska Euroopan yhteisöjen virkamiesten tapaturma- ja ammattitautivakuutuksesta annettujen yhteisten määräysten 18 artiklassa määrätään, että päätökset, jotka koskevat sairauden tunnustamista ammattitaudiksi, tekee nimittävä viranomainen yhden tai useamman toimielimen nimeämän lääkärin lausuntojen perusteella ja, jos virkamies niin vaatii, kuultuaan kyseisten määräysten 22 artiklassa tarkoitettua lääketieteellistä lautakuntaa. Henkilöstösääntöjen 73 artiklan täytäntöön panemiseksi käyttöön otetussa järjestelmässä säädetään siis kiinteämääräisestä korvauksesta tapaturman tai ammattitaudin varalta, ilman että asianomaisen tarvitsisi osoittaa minkäänlaista toimielimen tuottamusta, ja virkamiehellä on oikeus vaatia lisäkorvausta ainoastaan siinä tapauksessa, että ilmenee, ettei henkilöstösääntöjen mukainen järjestelmä mahdollista asianmukaisen korvauksen maksamista kärsitystä vahingosta.

Sitä vastoin tuomioistuimen on tutkittava vaatimukset, jotka koskevat kantajan henkisen kärsimyksen korvaamista.

(ks. 238–240 ja 242 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: yhdistetyt asiat 169/83 ja 136/84, Leussink v. komissio, 8.10.1986 (Kok. 1986, s. 2801, 13 kohta) ja asia C‑257/98 P, Lucaccioni v. komissio, 9.9.1999 (Kok. 1999, s. I‑5251, 22 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑165/95, Lucaccioni v. komissio, 14.5.1998 (Kok. H. 1998, s. I‑A‑203 ja II‑627, 74 kohta) ja asia T‑300/97, Latino v. komissio, 15.12.1999 (Kok. H. 1999, s. I‑A‑259 ja II‑1263, 95 kohta)

Virkamiestuomioistuin: asia F‑23/05, Giraudy v. komissio, 2.5.2007 (Kok. H. 2007, s. I‑A‑1‑0000 ja II‑A‑1‑0000, 193 kohta)

6. Lainvastaisen urakehitystä koskevan kertomuksen kumoaminen ei voi sellaisenaan olla asianmukainen ja riittävä korvaus virkamiehelle aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä silloin kun kyseinen kertomus sisältää nimenomaisen kielteisiä arviointeja asianomaisen kyvyistä.

(ks. 273 kohta)

EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN TUOMIO (ensimmäinen jaosto)

9 päivänä joulukuuta 2008 ( )

Henkilöstö – Virkamiehet – Työpaikkakiusaaminen – Hallinnolle kuuluva avustamisvelvollisuus – Avustamispyynnön hylkääminen – Hallinnolle kuuluva huolenpitovelvollisuus – Arviointi – Vuotta 2003 koskeva arviointi – Urakehityskertomus

Asiassa F‑52/05,

jossa on kyse EY 236 ja EA 152 artiklaan perustuvasta kanteesta,

Q, Euroopan yhteisöjen komission entinen virkamies, kotipaikka Bryssel (Belgia), edustajinaan asianajajat S. Rodrigues ja Y. Minatchy,

kantajana,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehenään V. Joris, avustajanaan alun perin asianajaja J.-A. Delcorde, sittemmin asianajaja D. Waelbroeck,

vastaajana,

VIRKAMIESTUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja H. Kreppel (esittelevä tuomari) sekä tuomarit H. Tagaras ja S. Gervasoni,

kirjaaja: hallintovirkamies S. Boni,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 19.6.2007 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

1 Kantaja vaatii Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 4.7.2005 toimittamassaan kannekirjelmässä tuomioistuinta lähinnä ensinnäkin kumoamaan päätöksen, jolla Euroopan yhteisöjen komissio hylkäsi implisiittisesti hänen avustamispyyntönsä, toiseksi kumoamaan hänen urakehityskertomuksensa, jotka laadittiin ajanjaksoilta 1.1.–31.10.2003 ja 1.11.–31.12.2003 (jäljempänä vuoden 2003 urakehityskertomukset), ja kolmanneksi velvoittamaan komission maksamaan hänelle vahingonkorvausta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

2 Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen, sellaisina kuin ne ovat muutettuina Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta 22.3.2004 annetulla neuvoston asetuksella (EY, Euratom) N:o 723/2004 (EUVL L 124, s. 1), joka tuli voimaan 1.5.2004 (jäljempänä henkilöstösäännöt), 12 a artiklassa säädetään seuraavaa:

”1. Virkamiehen on pidättäydyttävä kaikenlaisesta työpaikkakiusaamisesta ja sukupuolisesta häirinnästä.

2. Toimielin ei saa aiheuttaa haittaa virkamiehelle, joka on joutunut työpaikkakiusaamisen tai sukupuolisen häirinnän uhriksi. Toimielin ei saa aiheuttaa haittaa virkamiehelle, joka on esittänyt näyttöä työpaikkakiusaamisesta tai sukupuolisesta häirinnästä, edellyttäen, että virkamies on toiminut rehellisesti.

3. ’Työpaikkakiusaamisella’ tarkoitetaan kaikenlaista pysyvää, toistuvaa tai järjestelmällistä sopimatonta käytöstä, joka ilmenee tahallisissa puheissa, teoissa, eleissä ja kirjoituksissa ja joka loukkaa henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta.

4. ’Sukupuolisella häirinnällä’ tarkoitetaan sukupuolisesti värittynyttä käytöstä, jollaista sen kohteeksi joutunut henkilö ei halua ja jolla pyritään tai joka johtaa tämän henkilön ihmisarvon loukkaamiseen tai painostavan, vihamielisen, loukkaavan tai kiusallisen tunnelman luomiseen. Sukupuolista häirintää käsitellään sukupuoleen perustuvana syrjintänä.”

3 Henkilöstösääntöjen 24 artiklan sanamuoto on seuraava:

”Yhteisöt avustavat virkamiestä erityisesti oikeudellisissa toimenpiteissä sellaista henkilöä vastaan, joka uhkaa, loukkaa, solvaa tai herjaa virkamiestä tai hänen perheensä jäsentä tai hyökkää heitä vastaan tai vahingoittaa heidän omaisuuttaan virkamiehen aseman tai tehtävän vuoksi.

Ne korvaavat yhteisvastuullisesti tapauksissa aiheutuneet vahingot sillä edellytyksellä, että virkamies ei ole tahallisesti tai törkeästä tuottamuksesta aiheuttanut vahinkoja eikä voi saada korvausta vahingonaiheuttajalta.”

4 Komissio merkitsi 22.10.2003 tiedoksi komission jäsenen Kinnockin tiedonannon ”Työpaikkakiusaamista koskevat menettelytavat” (jäljempänä työpaikkakiusaamisesta vuonna 2003 annettu tiedonanto).

5 Työpaikkakiusaamisesta vuonna 2003 annetun tiedonannon 4.1.1 kohdan i alakohdassa määrätään otsikolla ”Kiireelliset toimenpiteet” seuraavaa:

”Mikäli on pienintäkään syytä epäillä työpaikkakiusaamista, voidaan harkita siirtotoimia. Näillä toimilla on tarkoitus erottaa asianomaiset osapuolet, eikä niitä pidä sekoittaa liikkuvuuspolitiikkaan. – – Koska kyseessä ovat väliaikaiset toimenpiteet, siirto ei edellytä vapaan toimen olemassaoloa.

Nämä siirtotoimet, joissa on otettava huomioon erityiset tilanteet, voivat olla välittömiä ja tarvittaessa lopullisia. Niiden tarkoituksena on antaa uhrille mahdollisuus toipua auttamalla häntä ottamaan etäisyyttä asioihin.”

6 Komissio teki 26.4.2006 päätöksen ihmisarvon suojelemisesta sekä työpaikkakiusaamisen ja sukupuolisen häirinnän estämisestä komissiossa (jäljempänä työpaikkakiusaamisesta ja sukupuolisesta häirinnästä vuonna 2006 tehty päätös). Tämän päätöksen, jolla kumottiin ja korvattiin työpaikkakiusaamisesta vuonna 2003 annettu tiedonanto, 2.5 kohdassa määrätään muun muassa seuraavaa:

”Henkilöstösääntöjen mukaan työpaikkakiusaamista on olemassa vain siltä osin kuin kiusaajaksi väitetyn käytöstä on pidettävä sopimattomana, tahallisena, toistuvana, pysyvänä tai järjestelmällisenä ja sen tarkoituksena on esimerkiksi loukata asianomaisen henkilön persoonaa tai ihmisarvoa. Nämä perusteet ovat päällekkäisiä. – –”

7 Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen, sellaisina kuin ne olivat voimassa 30.4.2004 saakka (jäljempänä vanhat henkilöstösäännöt) 43 artiklassa säädettiin seuraavaa:

”Virkamiehen pätevyydestä, tehokkuudesta ja käytöksestä viranhoidossa laaditaan arviointi vähintään kahden vuoden välein kunkin toimielimen – – vahvistamien edellytysten mukaisesti. – –”

8 Komissio teki 3.3.2004 päätöksen vanhojen henkilöstösääntöjen 43 artiklan yleisistä täytäntöönpanosäännöistä (jäljempänä yleiset täytäntöönpanosäännöt).

9 Yleisten täytäntöönpanosääntöjen 1 artiklan 2 kohdassa määrätään seuraavaa:

”1. [Vanhojen] henkilöstösääntöjen 43 artiklan mukaisesti – – arviointi järjestetään jokaisen vuoden alussa. Arvioinnin viitejaksona on edellisen vuoden 1.1. ja 31.12. välinen ajanjakso.

Tätä tarkoitusta varten jokaisesta – – henkilöstösääntöjen [1 artiklassa] tarkoitetusta virkamiehestä, joka on ollut palveluksessa tai siirrettynä tilapäisesti muihin tehtäviin yksikön edun mukaisesti keskeytyksettä vähintään yhden kuukauden ajan viitejakson aikana, laaditaan vuosittainen kertomus, jota kutsutaan urakehityskertomukseksi. – –

2. Arvioinnin tarkoituksena on erityisesti arvioida toimen haltijan tehokkuutta, pätevyyttä ja käytöstä viranhoidossa. Arvosana annetaan kutakin näitä kolmea osa-aluetta koskevien arviointien perusteella, kuten liitteessä II olevassa mallikertomuksessa todetaan.”

10 Arviointimenettelyn toteuttavat ensinnäkin arvioija, joka on yleensä yksikönpäällikkö ja arvioitavan virkamiehen lähin esimies (yleisten täytäntöönpanosääntöjen 2 artiklan 2 kohta ja 3 artiklan 1 ja 3 kohta), toiseksi arvioinnin vahvistaja, joka on yleensä johtaja ja arvioijan lähin esimies (yleisten täytäntöönpanosääntöjen 2 artiklan 3 kohta ja 3 artiklan 1 kohta), ja kolmanneksi arvioinnin tarkastaja, joka on yleensä pääjohtaja ja arvioinnin vahvistajan lähin esimies (yleisten täytäntöönpanosääntöjen 2 artiklan 4 kohta ja 3 artiklan 1 kohta).

11 Yleisten täytäntöönpanosääntöjen 4 artiklan 1 kohdassa määrätään, että vuosittaisen kertomuksen lisäksi on laadittava välikertomus erityisesti silloin, jos toimen haltijan tehtävien luonne kehittyy merkittävästi viitejakson aikana.

12 Yleisten täytäntöönpanosääntöjen 8 artiklan 4 kohdassa määrätään sekä vuosittaiseen kertomukseen että välikertomukseen sovellettavan arviointimenettelyn käytännön kulusta, että toimen haltija laatii kahdeksan työpäivän kuluessa arvioijan pyynnöstä itsearvioinnin, joka liitetään urakehityskertomukseen. Viimeistään 10 työpäivää sen jälkeen, kun toimen haltija on toimittanut itsearvioinnin, arvioija ja toimen haltija käyvät virallisen keskustelun, joka koskee yleisten täytäntöönpanosääntöjen 8 artiklan 5 kohdan neljännen alakohdan mukaisesti kolmea seikkaa: toimen haltijan arviointia viitejakson aikana, tavoitteiden vahvistamista viitejaksoa seuraavaksi vuodeksi ja koulutuskortin määrittämistä. Arvioija ja arvioinnin vahvistaja laativat urakehityskertomuksen virkamiehen ja arvioijan välisen keskustelun jälkeen. Mikäli toimen haltija ei hyväksy urakehityskertomusta, käydään keskustelu hänen ja arvioinnin vahvistajan välillä, ja arvioinnin vahvistajalla on tällöin mahdollisuus joko muuttaa urakehityskertomusta tai vahvistaa se. Arvioitava virkamies voi jälleen kieltäytyä hyväksymästä muutettua tai vahvistettua urakehityskertomusta, mistä seuraa asian saattaminen yleisten täytäntöönpanosääntöjen 9 artiklassa tarkoitetun arviointeja käsittelevän sekakomitean (jäljempänä sekakomitea) käsiteltäväksi, ja sen tehtävänä on selvittää, onko urakehityskertomus laadittu oikeudenmukaisesti, puolueettomasti, eli mahdollisimman pitkälle tosiseikkojen perusteella, sekä yleisten täytäntöönpanosääntöjen ja arviointia koskevien ohjeiden mukaisesti. Sekakomitea antaa perustellun lausunnon, jonka perusteella arvioinnin tarkastaja joko muuttaa urakehityskertomusta tai vahvistaa sen. Mikäli arvioinnin tarkastaja poikkeaa tässä lausunnossa esitetyistä suosituksista, hän on velvollinen perustelemaan päätöksensä.

13 Yleisten täytäntöönpanosääntöjen liitteessä II olevan mallikertomuksen mukaan jokaisesta arviointiotsikosta annetaan arvosana ja vastaava arviointi. Arvosanan osalta enimmäismäärä on 10 pistettä otsikon 6.1 ”Tehokkuus” osalta, 6 pistettä otsikon 6.2 ”Soveltuvuus (pätevyys)” osalta ja 4 pistettä otsikon 6.3 ”Käytös viranhoidossa” osalta. Arviointi vaihtelee ”riittämättömästä” ”erittäin hyvään” tai jopa ”poikkeukselliseen” otsikoiden 6.1 ”Tehokkuus” ja 6.2 ”Soveltuvuus (pätevyys)” osalta, ja väliarvioinnit ovat kasvavassa järjestyksessä ”heikko”, ”riittävä” ja ”hyvä”.

14 Komissio ilmoitti heinäkuussa 2002 henkilöstölleen intranetissä olevassa asiakirjassa, joka oli nimeltään ”Henkilöstön urakehitykseen keskittyvää arviointia koskeva järjestelmä – Ohjeet” (jäljempänä arviointiohjeet). Siinä täsmennetään urakehityskertomuksen laatimista koskevia yksityiskohtaisia määräyksiä.

15 Arviointiohjeiden 6.2 kohdassa ”Suoritusten arviointi” määrätään erityisesti tehokkuuden arvioinnin osalta seuraavaa:

”Tavoitteita muutetaan normaalisti vuoden aikana, jotta otettaisiin huomioon kaikki muutokset, mutta ei ole sallittua, että toimen haltijaa voitaisiin rangaista siitä, jos hän ei ole kyennyt saavuttamaan tavoitteitaan ulkoisten tekijöiden vuoksi. Tällaisessa tilanteessa on painotettava sitä, mitä asianomainen henkilö on todellisuudessa kyennyt tekemään ja miten hän on hoitanut tilanteen. Samoja periaatteita sovelletaan, jos arvioitavan on lähdettävä toimestaan vuoden aikana. Jos hän on esimerkiksi sairaana tai jos kyseessä on äitiysloma tai ulkoiset velvoitteet, kuten kutsut lautamiehen tehtäviin – –”

16 Henkilöstösääntöjen 57 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että virkamiehellä on kalenterivuoden aikana oikeus vähintään 24:n ja enintään 30 työpäivän pituiseen vuosilomaan.

17 Henkilöstösääntöjen 59 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan virkamiehellä, joka osoittaa, ettei ole sairauden tai tapaturman vuoksi voinut hoitaa tehtäviään, on täysi oikeus sairauslomaan.

Riidan taustalla olevat tosiseikat

A Vuodet 2000, 2001 ja 2002

18 Kantaja, joka toimi aikaisemmin hallintotuomioistuimen tuomarina Ruotsissa, nimitettiin 47 vuoden ikäisenä 16.7.2000 lukien koeajalla olevaksi virkamieheksi palkkaluokkaan A 5, ja hänet sijoitettiin yksikköön B 2 ”Yhteisöjen henkilöstö; henkilöstösäännöt ja kurinpitoasiat” (jäljempänä yksikkö B 2), joka kuuluu komission pääosaston (PO) ”Henkilöstö ja hallinto” osastoon B ”Oikeudet ja velvollisuudet; sosiaalipolitiikka ja sosiaaliset toimenpiteet” (jäljempänä osasto B).

19 Osaston B johtaja laati 16.3.2001 koeajan päättyessä laadittavan kertomuksen ajanjaksolta 16.7.2000–15.4.2001 (jäljempänä ensimmäinen koeajan päättyessä laadittava kertomus) keskusteltuaan yksikön B 2 yksikönpäällikön kanssa. Osaston B johtaja totesi kyseisessä kertomuksessaan, että kantaja ”ei [ollut] kyennyt hoitamaan tiettyjä hänelle uskottuja tärkeitä tehtäviä kohtuullisessa ajassa ja yhdessä tapauksessa ei lainkaan” ja että kantajalla oli ollut ”joitakin vaikeuksia yhteisön sisäisissä suhteissa”. Hän totesi myös, että kantaja ”ei tuntenut komissiossa voimassa olevaa hallinnollista ja hierarkkista järjestelmää”. Lopuksi hän ehdotti kertomuksen päätteeksi, että kantajan koeaikaa pidennettäisiin ”ja hänet siirrettäisiin toiseen yksikköön”.

20 Kantaja esitti 22.3.2001 huomautuksia ensimmäisestä koeajan päättyessä laadittavasta kertomuksesta. Hän muistutti siinä erityisesti koeaikansa aikana tekemänsä työn tärkeydestä ja laadusta ja täsmensi, että hänen suorituksiaan ei ollut kertaakaan moitittu millään tavoin. Hän vaati siten, että hänen ensimmäinen koeajan päättyessä laadittava kertomuksensa ”tutkittaisiin uudelleen kielteisten seikkojen osalta”, ja hän ilmoitti lisäksi olevansa valmis ”esiintymään [itse] todistajana kertomuksia käsittelevässä komiteassa ja/tai kutsumaan muita todistajia, mikäli tämä osoittautuisi tarpeelliseksi”.

21 Ensimmäinen koeajan päättyessä laadittava kertomus sekä kantajan huomautukset toimitettiin nimittävälle viranomaiselle, joka toimitti ne 27.3.2001 kertomuksia käsittelevän komitean puheenjohtajalle.

22 Kertomuksia käsittelevän komitean puheenjohtaja toimitti samana päivänä 27.3.2001 päivätyllä muistiolla ensimmäisen koeajan päättyessä laadittavan kertomuksen ja kantajan huomautukset kertomuksia käsittelevän komitean muille jäsenille ja ehdotti, että he hyväksyisivät kirjallisessa menettelyssä hänen muistionsa liitteenä olleen lausuntoluonnoksen ennen määräpäivää 6.4.2001.

23 Koska kertomuksia käsittelevän komitean jäsenet eivät olleet toimittaneet määräpäivään 6.4.2001 mennessä kertomuksia käsittelevän komitean sihteeristölle huomautuksia komitean puheenjohtajan lausuntoluonnoksesta, nimittävä viranomainen pidensi 9.4.2001 tekemällään päätöksellä kantajan koeaikaa 16.4. ja 15.10.2001 väliseksi ajaksi (jäljempänä koeajan pidentämisestä tehty päätös).

24 Kantaja siirrettiin 16.4.2001 lukien PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” yksikköön B 4 ”Palkat ja maksettavat oikeudet” ja tämän jälkeen 21.5.2001 lukien yksikköön 001, josta tuli sittemmin yksikkö 03 ”Sosiaalinen vuoropuhelu” (jäljempänä yksikkö ”Sosiaalinen vuoropuhelu”), joka toimii niin ikään PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” osaston B alaisuudessa.

25 Kantaja esitti 21.5.2001 henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisen hallinnollisen valituksen ensimmäisestä koeajan päättyessä laadittavasta kertomuksesta ja koeaikansa pidentämisestä tehdystä päätöksestä.

26 Nimittävä viranomainen hylkäsi kantajan 21.5.2001 esittämän hallinnollisen valituksen 20.9.2001 tekemällään päätöksellä. Nimittävä viranomainen myönsi kuitenkin kyseisessä päätöksessä, että kertomuksia käsittelevälle komitealle oli ”ilmoitettu virheellisesti, että [kantaja] oli hyväksynyt koeajan pidentämisen toisessa yksikössä” ja täsmensi, että tämä virhe ”johtui siitä, että [kantaja] oli ehdottanut sitä, että hänet siirrettäisiin [yksikköön B 4] hänelle ilmoitetun koeajan pidentämisen yhteydessä, vaikka hän ei voinutkaan hyväksyä koeajan pidentämistä”. Kantaja ei nostanut myöhemmin kannetta yhteisöjen tuomioistuimissa ensimmäisestä koeajan päättyessä laadittavasta kertomuksesta eikä koeajan pidentämistä koskevasta päätöksestä.

27 Osaston B johtaja laati 25.9.2001 koeajan päättyessä laadittavan kertomuksen ajanjaksolta 16.4.–15.10.2001 (jäljempänä toinen koeajan päättyessä laadittava kertomus) keskusteltuaan yksikön ”Sosiaalinen vuoropuhelu” yksikönpäällikön kanssa. Hän ehdotti siinä kantajan vakinaistamista.

28 Nimittävä viranomainen vakinaisti kantajan 24.10.2001 tekemällään päätöksellä 16.10.2001 lukien.

29 Vaikka kantaja oli vuoden 2001 lopusta lähtien ilmaissut toiveensa siirtyä PO:sta ”Henkilöstö ja hallinto” työskentelemään toiseen pääosastoon, hänet sijoitettiin 1.2.2002 lukien PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” yksikköön A 2 ”Rekrytointipolitiikka”, josta tuli sittemmin yksikkö A 4 ”Rekrytointipolitiikka (ennen EPSOa)”.

B Vuosi 2003

30 Kantaja sijoitettiin 1.1.2003 lukien yksikköön 01 ”Suhteet toimielimiin, toimintajohtaminen ja asiakirjojen hallinta” (jäljempänä yksikkö 01), josta tuli sittemmin yksikkö D 2 (jäljempänä yksikkö D), joka kuului PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” osastoon D ”Resurssit”.

31 Kantaja oli vuoden 2003 aikana sairauslomalla 5.–28.2. ja 10.–14.3., työskenteli osa-aikaisesti lääketieteellisistä syistä 17.3.–28.4., oli sairauslomalla 30.6.–4.7. ja 1.9.–14.11. ja työskenteli jälleen osa-aikaisesti lääketieteellisistä syistä 17.11.–19.12.

32 Vaikka kantaja sijoitettiin 1.1.2003 lukien yksikköön 01, hän säilytti kesäkuuhun 2003 saakka toimistohuoneen, joka hänellä oli silloin, kun hän kuului yksikköön A 4, eli toimistohuoneen osoitteessa 34 rue Montoyer, Bryssel, sijaitsevan komission rakennuksen (jäljempänä Montoyer 34 -rakennus) toisessa kerroksessa, vaikka yksikön 01 muut toimistotilat olivat osoitteessa 11 rue de la Science, Bryssel, sijaitsevan komission rakennuksen (jäljempänä Science 11 -rakennus) 7–10 kerroksessa.

33 Kantajalle annettiin kesäkuun 2003 ja kesän 2004 väliseksi ajaksi toimistohuone välikerroksesta, joka sijaitsi Science 11 -rakennuksen pohjakerroksen ja ensimmäisen kerroksen välissä.

34 Kantajan toimenkuvaus laadittiin 10.6.2003 ja annettiin hänelle tiedoksi.

35 Yksikön D 2 avustava yksikönpäällikkö lähetti 3.7.2003 kantajalle seuraavansisältöisen sähköpostiviestin:

”Olen keskustellut yksikön [D 3 ’Hallinnon henkilöstöresurssit ja taloudelliset resurssit; IAS; kabinetit’, joka kuuluu PO:oon ”Henkilöstö ja hallinto”] kanssa toimistotiloja koskevasta ongelmasta. He ovat alkaneet keskustella ratkaisusta, joka vastaisi meidän tarpeitamme, eli yksikön D 2 yhdistämisestä kahteen kerrokseen. Koska tähän keskusteluun liittyy useita muita muutoksia, välitöntä ratkaisua ei ole vielä olemassa, mutta meillä on hyvät mahdollisuudet. Uskon, että saamme haluamamme.

Jotta voisimme ratkaista välittömästi teidän toimistohuonettanne koskevan kysymyksen, [yksikkö] D 3 on ehdottanut, että menisitte väliaikaisesti [Science 11 -rakennuksen] 7. kerrokseen – – viereen yhdessä – – kanssa suureen toimistohuoneeseen (joka toimii tällä hetkellä arkistohuoneena).

Ilmoittaisitteko minulle, hyväksyttekö tämän tarjouksen?”

36 Kantaja vastasi 7.7.2003 yksikön D 2 avustavalle yksikönpäällikölle sähköpostiviestillä, johon sisältyi seuraava kappale:

”Toimistohuonetta koskevan kysymyksen osalta – rehellisesti sanoen, en tiedä. Jään lomalle 18.7. ja palaan 18.8. Meidän pitäisi ehkä odottaa nähdäksemme, onko elokuuhun mennessä kyetty löytämään pysyvä ratkaisu?”

37 Yksikön D 2 avustava yksikönpäällikkö kirjoitti 11.9.2003 virkamiehelle, joka oli PO:oon ”Henkilöstö ja hallinto” kuuluvassa yksikössä D 3 ”Hallinnon henkilöstöresurssit ja taloudelliset resurssit; IAS; kabinetit” vastuussa inventoidun omaisuuden hallinnoimisesta (jäljempänä inventoitua omaisuutta hallinnoiva virkamies) seuraavan sähköpostiviestin:

”Muistanette keskustelut, joita kävimme tarpeesta löytää asianmukainen toimistotila [kantajalle], eli keskustelut, joiden piti sopimamme mukaisesti jatkua kesälomien jälkeen. Pitkän aikavälin ratkaisu, jonka mukaan koko yksikkö D 2 koottaisiin [Sciences 11 -rakennuksen] 9. ja 10. kerrokseen, ei vaikuta välittömästi toteuttamiskelpoiselta. Pyydän siis teitä antamaan yksikkömme käyttöön yhden toimistotilan, joka sopii [kantajalle] ja joka on myös mahdollisimman lähellä [Science 11 -rakennuksen] 9. ja 10. kerrosta.

Asia on hieman kiireellinen, koska [Science 11 -rakennuksen] pohjakerroksessa sijaitsevan [kantajan] nykyisen toimistohuoneen sopimattomuus näyttää heikentävän vakavasti [hänen] tehokkuuttaan, mikä edellyttää välitöntä ratkaisua.

Odotan vastaustanne.”

38 Koska inventoitua omaisuutta hallinnoiva virkamies oli lomalla, kun edellisessä kohdassa mainittu sähköpostiviesti lähetettiin, yksikön D 2 avustava yksikönpäällikkö kiinnitti 30.9.2003 uudelleen hänen huomionsa kantajan toimistohuonetta koskevaan ongelmaan.

C Vuosi 2004

39 Kantaja esitti 2.2.2004 vuosilomahakemuksen, joka koski ajanjaksoa 1.–5.3.2004. Hakemus hyväksyttiin 3.2.2004.

40 Kantaja osoitti 29.4.2004 päivätyllä kirjeellä, joka saapui PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” yksikköön ”Kanteet” 3.5.2004, komissiolle ”henkilöstösääntöjen 24 artiklassa tarkoitetun avustamispyynnön, joka vastaa myös henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua hakemusta – työpaikkakiusaaminen” (jäljempänä avustamispyyntö). Hän valitti siinä useista seikoista, joita hän piti työpaikkakiusaamisena, ja vaati siinä hallinnollisen tutkimuksen aloittamista PO:oon ”Henkilöstö ja hallinto” kuulumattoman ”neutraalin elimen” toimesta. Kantaja vaati lopuksi 100 000 euron suuruista korvausta vahingosta, jota hänelle oli aiheutunut tapahtuneeksi väitetystä työpaikkakiusaamisesta (jäljempänä vahingonkorvausvaatimus).

41 Sen jälkeen kun kantaja oli esittänyt lääkärintodistuksen, joka koski ajanjaksoa 16.4.–11.6.2004, hallinto lähetti hänet lääkärintarkastukseen, jonka suoritti toimielimen asiantuntijalääkäri, joka arvioi 7.5.2004 päivätyssä lausunnossaan, että hän ”kykeni työskentelemään 100-prosenttisesti 10.5.2004 lukien” mutta että ”toimipaikan vaihdos oli toivottavaa [kantajan] terveyden kannalta”.

42 Kantaja toisti perjantaina 7.5.2004 päivätyssä kirjeessään avustamispyyntönsä sellaisena kuin hän oli esittänyt sen aikaisemmin 29.4.2004 päivätyssä kirjeessään. Hän vetosi siinä edellisessä kohdassa mainittuun lääkärinlausuntoon ja pyysi ”ehkäiseviä ja välittömiä toimia, kuten [hänen] siirtämistään toiseen toimipaikkaan tai [hänen] väliaikaista siirtämistään” johonkin toiseen pääosastoon kuin PO:oon ”Henkilöstö ja hallinto”, jotta häntä kyettäisiin suojelemaan hänen esimiestensä ”sopimattomalta käytökseltä”. Lopuksi kantaja vaati myös korvausta esimiestensä moititusta käytöksestä aiheutuneista aineellisista seurauksista.

43 Kantaja lähetti samana päivänä 7.5.2004 klo 14.53 yksikön D 2 uudelle yksikönpäällikölle, joka oli aloittanut tehtävänsä 16.2.2004, sähköpostiviestin, johon sisältyivät seuraavat kappaleet:

”Olen yrittänyt menestyksettä tehdä ’Sic Congés’ -järjestelmässä [tietojärjestelmä, jolla hallinnoidaan lomia] vuosilomahakemuksen ajalle 10.5.–30.6.2004 (’– – Sic Congés’ -järjestelmän mukaan olen jo sairauslomalla).

– –

Odottaessani väliaikaisia toimenpiteitä olen pakotettu (sekä terveyteni että turvallisuuteni vuoksi) pysyttelemään poissa työympäristöstäni. Tästä syystä anon siis vuosilomaa.

Koska en – – kykene tekemään vuosilomahakemusta [’Sic Congés’ ‑järjestelmässä], pyydän teitä ystävällisesti vahvistamaan minulle [sähköpostitse] mahdollisimman nopeasti ja viimeistään tänä iltapäivänä klo 16:een mennessä, hyväksyttekö vuosilomahakemukseni ajalle 10.5.–30.6.2004.”

44 Kantaja kävi samana päivänä 7.5.2004 klo 16:n aikaan keskustelun yksikön D 2 yksikönpäällikön kanssa vuosilomahakemuksestaan. Kantajan mukaan tämä oli ilmaissut myöntymyksensä siihen, että hän aloittaisi vuosilomansa 10.5.

45 Samana päivänä 7.5.2004 klo 18.01, yksikön D 2 yksikönpäällikkö lähetti kantajalle sähköpostiviestin, jossa todettiin muun muassa seuraavaa:

”Koska useita teitä koskevia kysymyksiä on ratkaistava pikaisesti, pyydän teitä – yksikön edun nimissä ja koska vuosilomanne ei ole vielä alkanut – saapumaan toimistolle maanantaiaamuna.

Samassa yhteydessä käsitellään myös lomaanne koskeva kysymys.”

46 Edelleen samana päivänä 7.5.2004 klo 18.24 kantaja vastasi yksikön D 2 yksikönpäällikölle sähköpostitse seuraavaa:

”Viittaan toimistohuoneessanne tänään klo 16 käymäämme keskusteluun, jossa vakuutitte minulle, että vuosilomahakemukseeni, jonka mukaan lomani alkaisi maanantaina – – 10.5., ei liittynyt ongelmia ja että saisin viettää viikonlopun rauhassa eikä minun tarvitsisi palata työhön maanantaina. Ongelmana olivat ainoastaan [’Sic Congés’] ja allekirjoitukset – –. Olen jo varannut lentolipun palatakseni Ruotsiin hieman myöhemmin.

Lääkäri – – lupasi minulle, että hän yrittäisi löytää toisen ratkaisun, jos vuosilomahakemustani ei hyväksyttäisi tänä iltapäivänä. Koska olette ilmoittaneet minulle muutetusta päätöksestänne tänä iltana, lääkäri ei ole enää tavoitettavissa. Menen siis suoraan työterveysyksikköön maanantaiaamuna ja yritän tavata tämän tai jonkun toisen lääkärin.”

47 Yksikön D 2 yksikönpäällikkö lähetti 10.5.2004 vastauksena edellisessä kohdassa mainittuun sähköpostiviestiin kantajalle sähköpostiviestin, jossa todettiin muun muassa seuraavaa:

”Haluan vain vahvistaa teille, että [osaston D johtaja] haluaa tavata teidät päivän aikana keskustellakseen kanssanne muun muassa teidän mahdollisesta siirtämisestänne, kuten työterveysyksikkö on suositellut [perjantaina 7.5.2004] lausunnossaan, ja käsitelläkseen muita aikaisemmin toteutettuja toimenpiteitä, teidän etunne nimissä.”

48 Kantaja tapasi osaston D johtajan samana päivänä 10.5.2004. Kantajan mukaan tässä kokouksessa sovittiin, että hän voisi lähteä vuosilomalle 19.5.2004 kolmeksi viikoksi.

49 Kantaja lähetti 11.5.2004 osaston D johtajan assistentille sähköpostiviestin, jossa hän pyysi tätä vahvistamaan mahdollisimman nopeasti johtajansa suostumuksen vuosilomalle, jonka hän halusi pitää 19.5. ja 8.6.2004 välisenä aikana, ja täsmensi tältä osin, että matkalippu, jonka hän oli varannut kyseiselle ajanjaksolle, piti maksaa viimeistään seuraavana päivänä 12.5.2004.

50 Osaston D johtajan assistentti lähetti vastauksena kantajan 11.5.2004 lähettämään sähköpostiviestiin samana päivänä kantajalle useita sähköpostiviestejä, joissa hän ilmoitti, että ennen kun kantaja saisi luvan lähteä lomalle, hänen piti tavata yksikön D 2 yksikönpäällikkö, jotta he voisivat käydä yleisten täytäntöönpanosääntöjen 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun virallisen keskustelun ja osaston D johtaja ja yksikön D 2 yksikönpäällikkö kykenisivät laatimaan kantajan urakehityskertomuksen ajanjaksolta 1.1.–31.10.2003 (jäljempänä tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomus). Osaston D johtajan assistentti lisäsi myös sähköpostiviestissään, jonka hän lähetti kantajalle 12.5.2004, että kyseinen johtaja ei voinut antaa tälle takeita siitä, että hänen vuosilomahakemuksensa hyväksyttäisiin, koska hyväksyminen edellytti useista henkilöistä, myös kantajasta itsestään, riippuvien toimenpiteiden toteuttamista.

51 Tämän vastauksen perusteella kantaja ilmoitti 12.5.2004 päivätyllä sähköpostiviestillä osaston D johtajan assistentille, että hän luopuisi vuosilomasta, jota hän oli hakenut ajanjaksolle 19.5.–8.6.2004, ja hakisi nyt vuosilomaa ajanjaksolle 7.6.–23.7.2004.

52 Virallinen hakemus vuosilomasta 7.6. ja 23.7.2004 väliselle ajalle tehtiin ”Sic Congés -järjestelmässä” 13.5.2004, ja se hyväksyttiin 19.5.2004. Koska kantaja katsoi, että hän sai tiedon tästä hyväksymisestä vasta 24.5.2004, eli liian myöhään, hän peruutti kuitenkin vuosilomahakemuksensa.

53 Samana päivänä 13.5.2004 osaston D johtaja toimitti kantajan ansioluettelon viidelle pääosastolle (PO ”Energia ja liikenne”, Euroopan petostentorjuntavirasto, PO ”Oikeus- ja sisäasiat”, PO ”Terveys ja kuluttajansuoja” ja PO ”Kilpailu”). Osaston D johtaja täsmensi ansioluettelon liitteenä olevassa kirjeessä, joka oli osoitettu kullekin edellä mainitulle pääosastolle, että kantaja oli ilmaissut kiinnostuksensa asianomaisen pääosaston toimialaan kuuluviin aloihin ja että PO ”Henkilöstö ja hallinto” oli antanut suostumuksensa siihen, että hänet ja hänen virkansa voitaisiin sijoittaa sinne.

54 Psykiatri, jonka tehtäväksi työterveysyksikkö oli antanut kantajan psykiatrisen asiantuntijalausunnon laatimisen, korosti 18.5.2004 antamassaan lausunnossa, että ”koska ongelma on sosiaalinen (ristiriita toimielimen sisällä), ratkaisu on siis tehtävä sosiaalisella tasolla (siirtäminen toiseen pääosastoon)”.

55 Kantaja toisti 24.5.2004 vaatimuksensa, jonka mukaan hänet pitäisi ”siirtää välittömästi, pysyvästi tai väliaikaisesti, toiseen [pääosastoon], jolla ei ole mitään tekemistä PO:n [’Henkilöstö ja hallinto’] tai [kyseisen pääosaston pääjohtajan] kanssa”, ja selitti, että ”työpaikkakiusaaminen [jonka kohteena hän oli] ei ollut selvästikään loppunut”.

56 Kantajasta laadittiin 7.6.2004 lääkärintodistus, joka koski ajanjaksoa 8.6.–2.7.2004.

57 Kantaja lähetti 8.6.2004 yksikön D 2 yksikönpäällikölle sähköpostiviestin, jossa hän ilmoitti, että hän oli ”työkyvytön toimimaan tämänhetkisessä tehtävässään” 8.6. ja 2.7.2004 välisen ajan. Hän täsmensi, että hän oli juuri tehnyt ”Sic Congés” -järjestelmässä vuosilomahakemuksen, joka koskisi ajanjaksoa 5.7.–13.8.2004.

58 Osaston D johtaja lähetti kantajalle 9.6.2004 seuraavan sähköpostiviestin:

”Olen pahoillani sairaudestanne. – – Olen yrittänyt tavoittaa teitä kotiosoitteestanne, sillä meillä piti olla tapaaminen 8.6., ja haluaisin keskustella kanssanne siitä, mitä pitäisi tämän jälkeen tehdä.

Olette tehneet hakemuksen [tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomuksenne] korjaamisesta, ja olisi asianmukaista, että tämä tehtävä hoidettaisiin mahdollisimman pian ja joka tapauksessa ennen teidän lähtöänne vuosilomalle. Arviointimenettelyn vieminen päätökseen vaikuttaa koko PO:oon [’Henkilöstö ja hallinto’], koska jos sitä päätetä ajoissa, emme saa yhtään etusijapistettä, ja sillä tavoin vaarannetaan koko henkilöstön ylennysmahdollisuudet. – –

Voinette sopia toisen tapaamisen sihteerini kanssa – –”

59 Tutkinta- ja kurinpito-osaston johtaja ilmoitti 11.6.2004 päivätyllä kirjeellä komission pääsihteerille, että kantajan avustamispyynnössään esittämät seikat vaikuttivat riittävän vakavilta, jotta hallinnollisen tutkimuksen aloittaminen oli perusteltua ”sekä yksittäisten henkilöiden asettamiseksi vastuuseen että perusteettomasti syytettyjen virkamiesten maineen puhdistamiseksi”. Tutkinta- ja kurinpito-osaston johtaja lisäsi, että koska kantaja arvosteli kaikkia PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” esimiehiä, mukaan lukien sen pääjohtajaa, oli hänen mielestään asianmukaista, että komission pääsihteeri hoitaisi nimittävän viranomaisen tehtäviä hallinnollisessa tutkimuksessa ja että PO:oon ”Henkilöstö ja hallinto” kuulumaton henkilö nimettäisiin ”kuulemismenettelystä vastaavaksi neuvonantajaksi” tämän tutkimuksen suorittamista varten.

60 Yksikön D 2 yksikönpäällikkö hylkäsi 14.6.2004 virallisesti lomahakemuksen, joka koski ajanjaksoa 5.7.–13.8.2004.

61 Työterveysyksikkö arvioi 18.6.2004, että kantajan ”[oli katsottava] olevan perustellusti poissa työstä 16.7. saakka”.

62 Kantaja esitti 21.6.2004 ”Sic Congés” -järjestelmässä vuosilomahakemuksen, joka koski ajanjaksoa 19.7.–27.8.2004.

63 Kantajalle annettiin kesällä 2004 toimistohuone Science 11 ‑rakennuksen kahdeksannesta kerroksesta.

64 Komission pääsihteeri ilmoitti 1.7.2004 tutkinta- ja kurinpito-osaston johtajalle suostuvansa hoitamaan nimittävän viranomaisen tehtäviä suunnitellussa hallinnollisessa tutkimuksessa ja nimesi kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan, jonka hän oli valinnut tutkimusta suorittamaan.

65 Koska kantajalle oli ilmoitettu, että hänen vuosilomahakemustaan, joka koski ajanjaksoa 19.7.–27.8.2004, ei hyväksyttäisi, hän lähetti samana päivänä 1.7.2004 sähköpostiviestin yksikön B 2 eräälle virkamiehelle valittaakseen siitä, että hänen ”vuosilomahakemuksensa [oli] toistuvasti hylätty tai niitä ei ollut ainakaan allekirjoitettu kohtuullisessa ajassa”, ja pyysi häneltä ”apua, jotta hän voisi pitää lomaa [kesällä 2004]”.

66 Kantaja esitti 5.7.2004 lääkärintodistuksen, joka koski ajanjaksoa 17.7.–27.8.2004. Hallinto ei kiistänyt tämän todistuksen oikeellisuutta.

67 Komissio hyväksyi 2.8.2004 vuosilomahakemuksen, joka koski ajanjaksoa 19.7.–27.8.2004. Tämä hakemus ”kumottiin” 3.9.2004, koska kantaja oli 17.7. ja 27.8.2004 välisenä aikana sairauslomalla.

68 Kantaja toimitti 1.9.2004 lääkärintodistuksen, joka koski ajanjaksoa 28.8.–25.9.2004.

69 Lääkärintarkastuksessa, joka tehtiin 6.9.2004 ja johon kantaja oli lähetetty sen jälkeen, kun hän oli esittänyt ajanjaksoa 28.8.–25.9.2004 koskeneen lääkärintodistuksen, todettiin, että kantaja oli ”100-prosenttisesti työkykyinen tänään”, mutta siinä toistettiin kuitenkin kantajan 18.5.2004 tutkineen psykiatrin tuolloin esittämä huomautus, jonka mukaan ”toimipaikan vaihtaminen oli toivottavaa [kantajan] terveyden kannalta”.

70 Koska kantaja arvioi, että 6.9.2004 suoritetun lääkärintarkastuksen päätelmät eivät olleet lääketieteellisesti perusteltuja, hän pyysi 7.9.2004 henkilöstösääntöjen 59 artiklan 1 kohdan viidennessä alakohdassa tarkoitetun toimielimestä riippumattoman lääkärin lausuntoa.

71 Komission pääsihteerin kantajan vaatimaa hallinnollista tutkimusta varten nimeämä kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja sai 8.9.2004 päivätyllä muistiolla pääsihteeriltä valtuudet ”selvittää esitettyjen väitteiden todenperäisyys erityisesti asiakirja-aineistossa mainitun virkamiehen tai mainittujen virkamiesten käytöksen osalta, jotta voidaan arvioida tilanteen todenperäisyyttä ja toimenpiteitä, joita sen perusteella on tarvittaessa toteutettava”.

72 Työterveysyksikkö ilmoitti 15.9.2004 yksikön ”Ressources humaines – ADMIN, Réformes internes” yksikönpäällikölle, että ”asiantuntija [oli] nimetty lausunnon antamista varten yhteisestä sopimuksesta [kantajaa hoitavan lääkärin] kanssa”.

73 Riippumaton lääkäri, joka oli valittu kantajan esittämän lausuntopyynnön perusteella (jäljempänä riippumaton lääkäri) totesi 6.10.2004 päivätyn lääketieteellis-psykologisen tarkastuskertomuksensa päätteeksi, että ”asianomainen [oli] työkykyinen, mutta hänen pitäisi jatkaa työntekoa toisessa [pääosastossa]” ja täsmensi, että ”asianomaisen palaaminen aikaisempaan toimipaikkaansa [voisi] vain palauttaa työpaikkakiusaamisen hänen mieleensä ja saattaa hänet epätasapainoon”.

74 PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” osaston C ”Henkilöstöpolitiikka, Luxemburgin henkilöstö, terveys, työhygienia” (jäljempänä osasto C) johtaja ilmoitti 14.10.2004 päivätyssä muistiossa osaston D johtajalle riippumattoman lääkärin päätelmät ja suositteli hänelle ”[kantajan] siirtämistä pois [kyseiseltä pääosastolta] mahdollisimman nopeasti, jotta [asianomainen] voisi palata työhön”.

75 PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” yksikön ”Kanteet” yksikönpäällikkö ilmoitti 5.11.2004 päivätyllä muistiolla kantajalle, jonka esittämiin avustamispyyntöihin hän viittasi, että komission pääsihteeri oli aloittanut tutkimuksen, joka oli annettu ”PO:oon [Henkilöstö ja hallinto]” kuulumattoman kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan tehtäväksi” ja että nimittävä viranomainen antaisi ratkaisun hänen avustamispyynnöstään tutkimusraportin ja sen sisällön perusteella.

76 Kantaja esitti 26.11.2004 päivätyllä muistiolla, joka saapui yksikköön ”Kanteet” 30.11.2004, hallinnollisen valituksen ”hiljaisista päätöksistä, joita [oli tehty hänen] avustamis- ja suojelupyyntöjensä, ehkäiseviä ja välittömiä koskevien toimenpiteiden toteuttamista koskevien pyyntöjensä sekä vahingonkorvausvaatimuksensa hylkäämisestä” (jäljempänä 26.11.2004 tehty hallinnollinen valitus).

77 Kantaja siirrettiin 21.12.2004 tehdyllä päätöksellä 1.1.2005 lukien PO:oon ”Henkilöstö ja hallinto” kuuluvaan yksikköön C 5 ”Turvallisuus ja työhygienia” (jäljempänä yksikkö C 5).

D Vuosi 2005

78 Kantaja keskusteli 6.1.2005 yksikön C 5 yksikönpäällikön kanssa, minkä jälkeen hän ei enää ilmestynyt lainkaan työpaikalleen.

79 Kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan laatima hallinnollista tutkimusta koskeva kertomus toimitettiin 21.3.2005 komission pääsihteerille. Kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja esitti kertomuksensa päätteeksi seuraavat huomautukset:

”1. Yksikään tässä kertomuksessa kuvaamistani tapahtumista ei sellaisenaan osoita, että [kantajan] arvostelemat henkilöt olisivat syyllistyneet sopimattomaan käytökseen, jolla olisi tahallisesti loukattu [asianomaisen] persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai psyykkistä koskemattomuutta.

Olen toisinaan saanut sen vaikutelman, että tietyt [kantajaa] koskeneet toimet tai menettelytavat olivat sopimattoman käytöksen raja-alueella tai tarkemmin sanoen, käyttääkseni henkilöstösääntöjen englanninkielisen version terminologiaa, ’improper behaviour’ -raja-alueella hänen kannaltaan. Katson jopa, että tämä raja on saatettu tietyissä tapauksissa ylittää. Minulle ei ole kuitenkaan missään vaiheessa tullut sitä vaikutelmaa, että kyseiset menettelytavat tai toimet olisivat olleet siinä mielessä tahallisia, että niiden toteuttajat olisivat pyrkineet loukkaamaan [kantajan] persoonaa, ihmisarvoa tai koskemattomuutta.

– –

3. Tämän tutkimuksen aikana tekemieni kyselyjen perusteella olen ymmärtänyt, että [kantaja] katsoo joutuneensa työpaikkakiusaamisen kohteeksi, mikä selittää sen, että hän saattaa katsoa esimiehillään olleen aikomuksia, joita heillä ei mielestäni ole ollut. Voin vain pahoitella tässä yhteydessä tahdittomuuksia, joiden kohteena [asianomainen] on ollut. Hänen koeaikansa pidentämiseen liittyneet seikat, olosuhteet, jotka ovat liittyneet hänen saapumiseensa yksikköön [D 2] tai hänen toimistohuoneensa eristäminen ovat siten edistäneet ristiriitatilanteen kehittymistä [kantajan] ja hänen esimiestensä välille. Kun otetaan huomioon, että tämä ristiriitainen suhde on kestänyt sittemmin useiden vuosien ajan, sitä ei käsitykseni mukaan voida ratkaista yhteisymmärryksessä. Ainoastaan [asianomaisen] pikainen siirtäminen PO:n [’Henkilöstö ja hallinto’] ulkopuolelle voisi antaa hänelle uuden alun mahdollisuuden, johon hänen pitäisi tarttua.”

80 Nimittävä viranomainen hylkäsi 26.11.2004 tehdyn hallinnollisen valituksen 29.3.2005. Se korosti, että se oli ”reagoinut [kantajan] eri vaatimuksiin tosiseikkojen luonteen, tärkeyden ja esitettyjen tietojen mukaisesti ja päättänyt hyvissä ajoin tutkimuksen aloittamisesta tosiseikkojen selvittämiseksi, ja tämä tutkimus oli vireillä”. Nimittävä viranomainen täsmensi lopuksi, että ”vireillä olevan tutkimuksen päätyttyä sen tulokset toimitetaan [kantajalle]” ja että ”näiden tulosten perusteella se toteuttaa henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla tarvittaessa toimenpiteitä, jotka osoittautuvat näiden tulosten mukaan perustelluiksi”.

81 Kantaja esitti 15.4.2005 työkyvyttömyyseläkkeelle siirtymistä koskevan hakemuksen. Hän ilmoitti hakemuksessaan olleensa ”PO:n [”Henkilöstö ja hallinto”] harjoittaman työpaikkakiusaamisen uhri useiden vuosien ajan” ja että ”tällä tilanteella oli ollut vakavia seurauksia hänen terveytensä kannalta”.

82 Nimittävä viranomainen saattoi kantajan tapauksen 13.6.2005 työkyvyttömyyskomitean käsiteltäväksi.

83 Kantaja viittasi 11.7.2005 päivätyssä komissiolle osoittamassaan kirjeessä 15.4.2005 päivättyyn työkyvyttömyyseläkettä koskeneeseen hakemukseensa ja ilmoitti, että hän ”toisti vaatimuksensa siitä, että häntä kohtaan harjoitetun kiusaamisen vuoksi saadut sairaudet tunnustettaisiin ammattitaudiksi”.

84 Työkyvyttömyyskomitea totesi 26.7.2005 pitämässään kokouksessa, että kantaja oli ”pysyvästi työkyvytön – – ja että hän [oli] tästä syystä pakotettu keskeyttämään työskentelynsä komissiossa”. Työkyvyttömyyskomitea täsmensi, että se ei antanut ratkaisua siitä, oliko työkyvyttömyys seurausta hänen tehtävänsä hoidossa sattuneesta tapaturmasta tai ammattitaudista.

85 Kantaja siirrettiin 23.8.2005 tehdyllä komission päätöksellä työkyvyttömyyseläkkeelle 31.8.2005 lukien ja hänelle myönnettiin ”henkilöstösääntöjen 78 artiklan [kolmannen] kohdan määräysten mukaisesti” vahvistettu työkyvyttömyyskorvaus.

86 Nimittävä viranomainen hylkäsi 16.9.2005 päivätyllä, kantajalle osoitetulla kirjeellä nimenomaisesti tämän esittämän avustamispyynnön ja arvioi hallinnollisen tutkimuksen tulosten perusteella, että työpaikkakiusaamista koskeneet väitteet eivät olleet perusteltuja tai että niitä ei ollut näytetty toteen.

87 Työkyvyttömyyskomitea arvioi faksilla työterveysyksikköön 7.10.2005 saapuneessa muistiossaan, että ”uusi lääkärintarkastus ei [ollut] tarpeen, koska työkyvyttömyyden aiheuttanut sairaus oli pysyvä”.

88 Kantaja esitti 17.10.2005 päivätyssä hakemuksessaan komissiolle vaatimuksen siitä, että hänen ”ahdistuneisuutena ja masennuksena ilmenevä sairautensa” tunnustettaisiin ammattitaudiksi. Tämä menettely oli tähän asiaan liittyneen istunnon aikaan vielä vireillä.

E Tosiseikat, jotka liittyvät vuoden 2003 osalta laadittuihin urakehityskertomuksiin

89 Kantaja ja yksikön D 2 yksikönpäällikön tehtäviä 31.10.2003 saakka hoitanut virkamies pitivät 12.5.2004 yleisten täytäntöönpanosääntöjen 8 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun virallisen keskustelun tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomuksen laatimiseksi.

90 Yksikön D 2 yksikönpäällikön tehtäviä 31.10.2003 saakka hoitanut virkamies laati kantajan arvioijana 18.5.2004 luonnoksen tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomukseksi. Tässä luonnoksessa kantajalle annettiin kokonaisarvosana 8/20, eli 4/10 tehokkuudesta, 3/6 pätevyydestä ja 1/4 käytöksestä viranhoidossa.

91 Arvioija toi esiin tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomuksen kohdassa 6.1 ”Pätevyys” vaikeudet, joita kantajalla oli ollut työhönsä perehtymisessä ja joiden arvioija katsoi johtuvan ”motivaation puutteesta”, minkä jälkeen hän ilmoitti 3.9.2003 päivätyllä muistiolla kantajalle, että hän antaisi yksikön ”Ressources humaines – ADMIN, Réformes internes” sekä työterveysyksikön ratkaistavaksi kysymyksen siitä, oliko ”hänen terveydentilansa sellainen, että se mahdollistaisi tulevaisuudessa hänen tehtäviensä normaalin hoidon”. Arvioija korosti myös, että ”[kantajan] tehokkuudessa ei ollut havaittu edistymistä 3.9.2001 ja lokakuun [2003] välisenä aikana”.

92 Osaston D johtaja allekirjoitti arvioinnin vahvistajana 18.5.2004 tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomusta koskeneen luonnoksen.

93 Kantaja vaati 27.5.2004 tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomuksensa korjaamista.

94 Yleisten täytäntöönpanosääntöjen 8 artiklan 10 kohdan mukaista arvioinnin vahvistajan ja kantajan välistä keskustelua ei pidetty, mihin oli arvioinnin vahvistajan mukaan syynä ”[kantajan] pitkittynyt poissaolo”.

95 Arvioinnin vahvistaja ”sulki hallinnollisesti” 14.7.2004 tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomuksen. Seuraavana päivänä yksikön ”Henkilöstöresurssit – Hallinto, sisäiset uudistukset” yksikönpäällikkö vahvisti kertomuksen hallinnollisen sulkemisen ”arvioijan ja arvioinnin vahvistajan huomautusten osalta asianomaisen oikeuksien täydeksi säilyttämiseksi”.

96 Kantajan arvioija laati 8.7.2004 luonnoksen urakehityskertomukseksi ajanjaksolle 1.11.–31.12.2003 (jäljempänä marras–joulukuun 2003 urakehityskertomus), mutta tätä tehtävää ei enää hoitanut yksikön D 2 yksikönpäällikkö vaan osaston D johtaja. Tässä luonnoksessa, joka laadittiin ilman että kantaja olisi ensin tehnyt itsearviointia, hänelle annettiin jälleen kokonaisarvosana 8/20, eli 4/10 tehokkuudesta, 3/6 pätevyydestä ja 1/4 käytöksestä viranhoidossa.

97 Arvioija ilmoitti marras–joulukuun 2003 urakehityskertomuksen kohdassa 6.1. ”Tehokkuus” tehneensä sen päätelmän, että ”kantaja ei ollut saavuttanut viitejakson aikana mitään pätevää tulosta ja että mitään tavoitteita ei ollut saavutettu, vaikka tavoitteet olivat [kantajan] saavutettavissa”. Arvioija lisäsi, että kyseessä oli hänen mielestään ”[kantajan] motivaation puutteen ja käytöksen lopputulos”.

98 Kantajan arvioinnin vahvistaja allekirjoitti 13.7.2004 marras–joulukuun 2003 urakehityskertomuksen, ja tätä tehtävää hoiti PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” pääjohtaja. Arvioinnin vahvistaja päätti samalla kyseistä urakehityskertomusta koskeneen hallinnollisen menettelyn.

99 Yksikön ”Henkilöstöresurssit – Hallinto, sisäiset uudistukset” yksikönpäällikkö ilmoitti 21.9.2004 päivätyllä kirjeellä kantajalle, että PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” pääjohtaja oli päättänyt ylennysvuoden 2004 osalta olla myöntämättä hänelle yhtäkään etusijapistettä. Kyseisessä kirjeessä täsmennettiin, että kantajalle arviointivuoden 2003 osalta myönnetty kokonaisarvosana oli 8/20.

100 Kantaja teki 20.12.2004 henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun hallinnollisen valituksen, jossa hän vaati tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomuksensa ja marras-joulukuun 2003 urakehityskertomuksensa kumoamista.

101 Nimittävä viranomainen hylkäsi tämän hallinnollisen valituksen 4.5.2005 tekemällään päätöksellä, jonka kantaja todisti vastaanotetuksi 7.6.2005.

Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset

102 Nyt käsiteltävä kanne kirjattiin alun perin 4.7.2005 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamossa numerolla T‑252/05.

103 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin siirsi nyt käsiteltävän asian virkamiestuomioistuimen käsiteltäväksi 15.12.2005 antamallaan määräyksellä Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen perustamisesta 2.11.2004 tehdyn neuvoston päätöksen 2004/752/EY, Euratom (EUVL L 333, s. 7) 3 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Kanne kirjattiin virkamiestuomioistuimen kirjaamossa numerolla F‑52/05.

104 Kantaja vaatii, että virkamiestuomioistuin

– tutkii nyt käsiteltävän kanteen

– tarvittaessa – – kumoaa 29.3.2005 tehdyn päätöksen, jolla komissio hylkäsi hallinnollisen valituksen – –, joka oli tehty 29.11.2004 komission implisiittisistä päätöksistä hylätä henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla esitetty – – avustamispyyntö ja vahingonkorvausvaatimus, sekä 7.5.2004 ja 24.5.2004 esitetyt ehkäisevien ja välittömien toimien toteuttamista koskevat vaatimukset

– – – kumoaa 4.5.2005 tehdyn komission päätöksen, jolla vastattiin 20.12.2004 päivättyyn kantajan hallinnolliseen valitukseen, ja kumoaa urakehityskertomuksen, joka laadittiin hänen osaltaan 1.1.2003 ja 31.12.2003 väliseltä ajalta

– – – toteaa Euroopan yhteisön olevan vahingonkorvausvastuussa [edellä mainittujen] päätösten ja kantajan urakehityskertomuksen laatimisen vuoksi

– myöntää kantajalle korvausta hänelle aiheutuneista vahingoista, yhteensä 250 000 euroa ja

– velvoittaa [komission] korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut.

105 Komissio vaatii, että virkamiestuomioistuin

– hylkää kanteen ja

– määrää oikeudenkäyntikuluista lain mukaisesti.

106 Sen jälkeen kun molemmat asianosaiset olivat suostuneet sovitteluyritykseen, esittelevä tuomari kutsui heidät epäviralliseen kokoukseen, joka pidettiin virkamiestuomioistuimessa 9.10.2006. Esittelevä tuomari ilmoitti 17.10.2006 asianosaisille sovintoehdotuksen. Komissio hylkäsi tämän ehdotuksen 24.10.2006 päivätyllä kirjeellä.

107 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestystä sovelletaan soveltuvin osin virkamiestuomioistuimeen päätöksen 2004/752 3 artiklan 4 kohdan nojalla, ja virkamiestuomioistuin esitti asianosaisille kysymyksiä kyseisen työjärjestyksen 64 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaisesti. Ne vastasivat virkamiestuomioistuimen pyyntöön.

108 Kantaja arvioi virkamiestuomioistuimen kirjaamoon 17.6.2007 saapuneessa faksissa aineellisen vahinkonsa määräksi yhteensä 781 906,43 euroa, joka vastasi erotusta, jossa yhtäältä vähennettävänä ovat palkka ja eläke, jotka hän olisi saanut, ellei häntä olisi siirretty työkyvyttömyyseläkkeelle, ja toisaalta vähentäjänä työkyvyttömyyskorvaus, jota hän saa, ja eläke, jonka hän saa tulevaisuudessa.

109 Virkamiestuomioistuin hylkäsi 26.9.2007 antamallaan määräyksellä komission vaatimuksen siitä, että hallinnollisen tutkimusaineiston liitteissä olevia lauseita poistettaisiin.

Oikeudellinen arviointi

A Riidan kohdetta koskevia alustavia huomautuksia

110 Kanteen kohde, sellaisena kuin kantaja on sen virallisesti esittänyt, edellyttää seuraavia huomautuksia.

111 Ensinnäkin kantaja vaatii virallisesti vaatimustensa toisessa kohdassa virkamiestuomioistuinta kumoamaan ”29.3.2005 tehdyn päätöksen, jolla komissio hylkäsi hallinnollisen valituksen – –, joka oli tehty 29.11.2004 komission hiljaisista päätöksistä hylätä henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla esitetty – – avustamispyyntö ja vahingonkorvausvaatimus, sekä 7.5.2004 ja 24.5.2004 esitetyt ehkäisevien ja välittömien toimien toteuttamista koskevat vaatimukset”. Kantajan mukaan tehtiin siis kolme erillistä hiljaista päätöstä, joista ensimmäinen koski 29.4.2004 päivätyssä muistiossa esitetyn avustamispyynnön hylkäämistä, toisella hylättiin samaan muistioon sisältynyt vahingonkorvausvaatimus ja kolmannella hylättiin 7. ja 24.5.2004 päivätyissä kirjeissä esitetty vaatimus siirrosta PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” ulkopuolelle.

112 Tältä osin on kiistatonta, että kantaja esitti 29.4.2004 päivätyllä muistiolla, joka saapui yksikköön ”Kanteet” 3.5.2004, komissiolle ”– – henkilöstösääntöjen 24 artiklassa tarkoitetun avustamispyynnön, joka vastaa myös henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua hakemusta – työpaikkakiusaaminen”. Hän valitti siinä useista seikoista, joita hän piti työpaikkakiusaamisena, ja vaati hallinnollisen tutkimuksen aloittamista PO:oon ”Henkilöstö ja hallinto” kuulumattoman ”neutraalin elimen” toimesta. Kantaja vaati kyseisessä muistiossa myös tästä tapahtuneeksi väitetystä työpaikkakiusaamisesta aiheutuneen vahingon korvaamista.

113 Kantaja osoitti lisäksi 29.4.2004 päivätyn muistion jälkeen komissiolle 7. ja 24.5.2004 kaksi uutta kirjettä, joissa hän vaati ”ehkäiseviä ja välittömiä toimia”, kuten hänen ”siirtämistään toisiin tehtäviin tai muuta siirtoa” PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” ulkopuolelle. Kantaja viittasi näissä kirjeissä kuitenkin nimenomaisesti 29.4.2004 päivättyyn muistioon ja perusteli siirtovaatimustaan työpaikkakiusaamisella, jonka kohteena hän katsoi olevansa pääosastollaan. On siis katsottava, että nämä kirjeet eivät sisältäneet uusia vaatimuksia, jotka olisivat olleet avustamispyynnöstä riippumattomia, vaan avustamispyyntöön tehtyjä täsmennyksiä, jotka koskivat toteutettavia ehkäiseviä ja välittömiä toimenpiteitä, tässä tapauksessa siirtotoimenpidettä.

114 Näin ollen on katsottava, että kantaja on lähinnä pyytänyt avustamispyyntönsä yhteydessä kolmen tyyppisiä toimenpiteitä: ensinnäkin hallinnollisen tutkimuksen aloittamista ja toteuttamista; toiseksi välitöntä siirtotoimenpidettä ennen kuin hallinnollisen tutkimuksen tulokset olisivat edes tiedossa; kolmanneksi mitä tahansa toimenpidettä, jolla suojeltaisiin häntä lopullisesti sen jälkeen kun työpaikkakiusaaminen olisi todettu.

115 Koska hallinto ei vastannut avustamispyyntöön eikä vahingonkorvausvaatimukseen neljän kuukauden määräajan kuluessa 29.4.2004 päivätyllä muistiolla 3.5.2004 tapahtuneesta vireillepanosta, vastaamatta jättäminen on synnyttänyt henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan mukaisesti kaksi hiljaista hylkäämispäätöstä, joista ensimmäisellä on hylätty avustamispyyntö ja toisella vahingonkorvausvaatimus.

116 Toiseksi vaatimuksen kolmannen osan sanamuodosta ilmenee, että kantajan mukaan komissio on laatinut vuoden 2003 osalta vain yhden urakehityskertomuksen. On kuitenkin kiistatonta, että komissio on laatinut yleisten täytäntöönpanosääntöjen 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti kantajasta kaksi kertomusta, joista ensimmäinen koski ajanjaksoa 1.1.–31.10.2003 (tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomus) ja toinen ajanjaksoa 1.11.–31.12.2003 (marras-joulukuun 2003 urakehityskertomus).

117 Kun otetaan huomioon edellä esitetyt täsmennykset ja oikeuskäytäntö, jonka mukaan hallinnollisen valituksen hylkäämistä koskevan päätöksen kumoamisesta esitetystä vaatimuksesta seuraa, että yhteisöjen tuomioistuinten käsiteltäväksi tulee asianomaiselle vastainen päätös, josta kyseinen hallinnollinen valitus tehtiin (asia 293/87, Vainker v. parlamentti, tuomio 17.1.1989, Kok. 1989, s. 23, 8 kohta; asia T-310/02, Theodorakis v. neuvosto, tuomio 23.3.2004, Kok. H. 2004, s. I‑A‑95 ja II‑427, 19 kohta ja asia T-80/04, Castets v. komissio, tuomio 9.6.2005, Kok. H. 2005, s. I‑A‑161 ja II‑729, 15 kohta), nyt käsiteltävän kanteen on katsottava koskevan lähinnä seuraavia seikkoja:

– avustamispyynnön hylkäämisestä tehdyn implisiittisen päätöksen kumoamista

– vuoden 2003 urakehityskertomusten kumoamista ja

– komission velvoittamista suorittamaan kantajalle vahingonkorvausta.

118 On kuitenkin todettava, että kantaja vetoaa vaatimustensa ja perusteidensa tueksi lähinnä siihen, että hän on joutunut työpaikkakiusaamisen uhriksi tehtäviään hoitaessaan.

119 Virkamiestuomioistuin pitää näin ollen hyödyllisenä tutkia ensin kantajan väitteet työpaikkakiusaamisen olemassaolosta, jotta se voisi antaa ratkaisun kantajan vaatimuksen eri osista.

B Työpaikkakiusaaminen

1. Asianosaisten lausumat

120 Kantajan mukaan henkisen häirinnän, jonka uhriksi kantaja on joutunut PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” esimiesten taholta, osoittavat tosiseikat, joiden muodostama kokonaisuus voidaan jakaa kuuteen ryhmään:

121 Ensinnäkin yksikön B 2 yksikönpäällikkö eli sen yksikön yksikönpäällikkö, johon kantaja sijoitettiin, kun komissio otti hänet palvelukseensa koeajalla olevaksi virkamieheksi, antoi osaston B johtajalle, jonka tehtävänä oli laatia ensimmäinen koeajan päättyessä laadittava kertomus, perusteettoman kriittisiä tietoja kantajan työn laadusta, vaikka hän ei ollut antanut kantajalle koeajan ensimmäisen osan kuluessa minkäänlaisia moitteita ja oli jopa ilmaissut hänelle tyytyväisyytensä. Lisäksi sillä virheellisellä verukkeella, että kantaja olisi hyväksynyt koeaikansa pidentämisen, kertomuksia arvioiva komitea ei ollut kuullut häntä eikä niitä henkilöitä, joita hän olisi halunnut sen kuulevan. Lopuksi kantaja huomauttaa, että yksi hänen entisistä työtovereistaan olisi valmis antamaan todistajanlausunnon työolosuhteista yksikössä B 2.

122 Toiseksi kantaja oli siitä lukien, kun hänet oli sijoitettu yksikköön 01 (josta tuli sittemmin yksikkö D 2), eristetty ammatillisesti, koska tämän yksikön yksikönpäällikkö ja avustava yksikönpäällikkö olivat järjestelmällisesti välttäneet puhumista hänelle ja olivat antaneet hänelle kesään 2004 saakka toimistohuoneita, jotka olivat maantieteellisesti erillään muusta yksiköstä ja joissa ei ollut mitään asianmukaista tarpeistoa.

123 Kolmanneksi kantajalle ei ollut annettu mitään työtehtäviä tammi–kesäkuussa 2003.

124 Neljänneksi kantajan esimiehet olivat levittäneet halventavia huhuja hänen ammatillisesta pätevyydestään.

125 Viidenneksi osaston D johtaja ja yksikön D 2 yksikönpäällikkö olivat, kantajan ”saattamiseksi psyykkiseen epätasapainoon” evänneet tiettyjä hänen tekemiään vuosilomahakemuksia, ja hylkääminen oli joissain tapauksissa tapahtunut jopa periaatteellisen hyväksymisen jälkeen. Muitakin hakemuksia oli hyväksytty vasta viipeellä, mikä oli pakottanut kantajan ainakin yhdessä tapauksessa peruuttamaan lomahakemuksensa ja matkavarauksensa.

126 Kuudenneksi osaston D johtaja ja yksikön D 2 yksikönpäällikkö olivat erityisesti 8.9.2004 ja 31.3.2005 välisenä aikana pitäneet virheellisesti perusteettomina useita sairauslomia, mistä seurasi kantajalle vuosilomapäivien menetyksiä vuosien 2004 ja 2005 osalta ja palkanpidätyksiä.

127 Kantaja on lisäksi istunnossa väittänyt, että komissio ei ollut toteuttanut mitään toimia riippumattoman lääkärin lausunnon perusteella, vaikka tämä oli 6.10.2004 suositellut hänen siirtämistään PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” ulkopuolelle.

128 Komissio muistuttaa puolustuksekseen siitä, että henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa luetellaan perusteet, joiden pitää täyttyä, jotta voitaisiin puhua työpaikkakiusaamisesta. Kyseisen artiklan mukaan edellytetään, että käytös on sopimatonta, että se on pysyvää, että se toistuu aika ajoin, tarkoituksena loukata henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta. Virkamiehen kokemaa käytöstä voidaan siten pitää työpaikkakiusaamisena vain siinä tapauksessa, että tällä käytöksellä on objektiivisesti pyritty hänen persoonansa loukkaamiseen tai hänen työolojensa harkittuun heikentämiseen. Komissio katsoo näin ollen, että tällaisen käytöksen pitäisi olla objektiivisesti arvioiden tahallista, kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑7/98, T‑208/98 ja T‑109/99, De Nicola v. EIP, tuomio 23.2.2001, Kok. H. 2001, s. I‑A‑49 ja II‑185; asia T-136/03, Schochaert v. neuvosto, tuomio 8.7.2004, Kok. H. 2004, s. I‑A‑215 ja II‑957 ja asia T-144/03, Schmit v. komissio, tuomio 4.5.2005, Kok. H. 2005, s. I‑A‑101 ja II‑465).

129 Komissio korostaa, että tässä tapauksessa yksikään kantajan esittämistä seikoista ei osoita hänen työtovereidensa tai esimiestensä taholta sellaista käytöstä, jolla olisi pyritty tahallisesti loukkaamaan hänen persoonaansa tai heikentämään hänen työolojaan.

2. Virkamiestuomioistuimen arviointi asiasta

130 Aluksi on muistutettava siitä, että henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa, sellaisina kuin henkilöstösäännöt tulivat voimaan 1.5.2004, määrätään, että ”’työpaikkakiusaamisella’ tarkoitetaan kaikenlaista pysyvää, toistuvaa tai järjestelmällistä sopimatonta käytöstä, joka ilmenee tahallisissa puheissa, teoissa, eleissä ja kirjoituksissa ja joka loukkaa henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta”.

131 Lisäksi työpaikkakiusaamisesta annetussa vuoden 2003 tiedonannossa, joka on arvoltaan sisäinen ohje ja joka velvoittaa komissiota, koska tämä ei ole ilmaissut perustellulla ja yksityiskohtaisella päätöksellä selvästi aikomustaan poiketa siitä (ks. vastaavasti asia 148/73, Louwage v. komissio, tuomio 30.1.1974, Kok. 1974, s. 81, 12 kohta; asia 190/82, Blomefield v. komissio, tuomio 1.12.1983, Kok. 1983, s. 3981, 20 kohta ja yhdistetyt asiat T-246/04 ja T-71/05, Wunenburger v. komissio, tuomio 6.2.2007, 127 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa), korostetaan, että työpaikkakiusaaminen ”ilmenee eri muodoissa, muun muassa kiusantekona, kielteisinä asenteina, painostuksena, ärsyttämisenä ja jopa kommunikoimisesta kieltäytymisenä eli erilaisina menettelytapoina, jotka yksittäisinä tapauksina saattavat jäädä ilman merkittäviä seurauksia, vaikka ne eivät olekaan hyväksyttäviä, mutta joiden toistuminen saa aikaan vakavia vahinkoja henkilölle, joihin ne on kohdistettu”. Työpaikkakiusaamisesta annetussa vuoden 2003 tiedonannossa täsmennetään niin ikään, että ”moitittu käytös osoittaa vallan väärinkäyttöä tai sääntöjenvastaista manipulointia” ja että ”tekijänä voi olla yksi ihminen tai ihmisryhmä”.

132 On korostettava, että työpaikkakiusaamisella on ymmärrettävä tarkoitettavan menettelyä, joka kestää välttämättä tietyn aikaa ja edellyttää toistuvia tai jatkuvia toimia. Henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa näet edellytetään, että jotta käytöstä voitaisiin pitää työpaikkakiusaamisena, sen on oltava ”pysyvää, toistuvaa tai järjestelmällistä”, kun puolestaan työpaikkakiusaamisesta annetussa vuoden 2003 tiedonannossa korostetaan tämän käytöksen ”toistumisen” välttämättömyyttä.

133 Lisäksi – ja toisin kuin komissio väittää – henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan missään kieliversiossa ei viitata millään tavoin siihen, että oletetun kiusaajan pahansuopa tarkoitus olisi välttämätön edellytys työpaikkakiusaamiseksi luonnehtimiselle.

134 Henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa määritellään näet työpaikkakiusaamisella tarkoitettavan ”sopimatonta käytöstä”, jonka osoittaminen edellyttää kahden päällekkäisen edellytyksen täyttymistä. Ensimmäinen edellytys koskee puheita, tekoja, eleitä tai kirjoituksia, joiden esiintymisen on oltava ”pysyvää, toistuvaa tai järjestelmällistä” sekä ”tahallista”. Toinen edellytys, joka on erotettu ensimmäisestä prepositiolla ”ja”, edellyttää sitä, että näillä puheilla, teoilla, eleillä tai kirjoituksilla ”loukataan henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta”.

135 Koska adjektiivi ”tahallinen” koskee ensimmäistä edellytystä eikä jälkimmäistä, tästä voidaan tehdä kaksi päätelmää. Yhtäältä henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen puheiden, tekojen, eleiden tai kirjoitusten on oltava tahallisia, millä suljetaan tahaton käytös tämän määräyksen soveltamisalan ulkopuolelle. Toisaalta ei sitä vastoin edellytetä, että näiden puheiden, tekojen, eleiden ja kirjoitusten tarkoituksena olisi ollut loukata jonkun henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta. Toisin sanoen henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitettua työpaikkakiusaamista voi olla olemassa, vaikka kiusaaja ei olisi tarkoittanut teoillaan loukata uhrin ihmisarvoa tai heikentää tahallaan hänen työolojaan. Jo se riittää, että hänen toimistaan on objektiivisesti aiheutunut tällaisia seurauksia, siltä osin kuin ne ovat olleet tahallisia.

136 Lisättäköön, että henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan vastaisesta tulkinnasta seuraisi, että tältä säännökseltä vietäisiin kokonaan tehokas vaikutus, koska on vaikeaa osoittaa työpaikkakiusaamista harjoittavan henkilön pahansuopa tarkoitus. Vaikka on näet tapauksia, joissa tällainen tarkoitus voidaan päätellä luonnollisesti tekijän toimista, on korostettava, että tällaiset tapaukset ovat harvinaisia ja että useimmissa tilanteissa oletettu kiusaaja pidättäytyy kaikesta sellaisesta, jonka perusteella voitaisiin olettaa hänen haluavan loukata uhrinsa ihmisarvoa tai heikentää hänen työolojaan.

137 On myös muistettava, että henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan tulkinta, joka perustuu oletetun kiusaajan pahansuopaan tarkoitukseen, ei vastaisi määritelmää, joka ”häirinnälle” on annettu yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annetussa neuvoston direktiivissä 2000/78/EY (EYVL L 303, s. 16). Sen jälkeen kun direktiivin 1 artiklassa muistutetaan siitä, että sen tarkoituksena on ”luoda yleiset puitteet uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen, ikään tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvan syrjinnän torjumiselle työssä ja ammatissa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen toteuttamiseksi jäsenvaltioissa”, sen 2 artiklan 3 kohdassa täsmennetään, että ”häirintää on pidettävä – – syrjintänä, kun – – johonkin 1 artiklassa tarkoitettuun seikkaan liittyvällä haitallisella käytöksellä tarkoituksellisesti tai tosiasiallisesti loukataan henkilön arvoa tai luodaan uhkaava, vihamielinen, halventava, nöyryyttävä tai hyökkäävä ilmapiiri”.

138 Sillä, että direktiivissä 2000/78 käytetään ilmaisua ”tarkoituksellisesti tai tosiasiallisesti”, korostetaan sitä, että yhteisön lainsäätäjä on pyrkinyt, kuten kyseisen direktiivin johdanto-osan 30 perustelukappaleessa todetaan, takaamaan työpaikkakiusaamisen uhreille ”riittävää oikeudellista suojaa”. Tällaista suojaa ei näet voitaisi varmistaa, jos työpaikkakiusaamiseen pitäisi sisällyttää ainoastaan tekoja, joiden tarkoituksena on ollut loukata henkilöä, kun otetaan huomioon tällaista tahallista työpaikkakiusaamista merkitsevän käytöksen uhrin suuri vaikeus osoittaa tällainen aikomus ja tällaisen aikomuksen taustalla ollut motiivi.

139 Olisi myös vaikeaa ymmärtää, miksi yhteisön lainsäätäjä olisi katsottuaan direktiivissä 2000/78, että käytös, jonka tarkoituksena ei ole henkilön ihmisarvon loukkaaminen mutta jolla on tällainen vaikutus, merkitsee työpaikkakiusaamista, olisi päättänyt vuonna 2004 henkilöstösääntöjen uudistamisen yhteydessä alentaa virkamiehille ja muulle henkilöstölle taatun oikeussuojan tasoa ja rajoittaa henkilöstösääntöjen työpaikkakiusaaminen 12 a artiklan 3 kohdalla koskemaan ainoastaan käytöstä, jonka tarkoituksena on ollut henkilön ihmisarvon loukkaaminen.

140 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kyllä todennut useissa tuomioissa, että jotta käytöstä voitaisiin pitää työpaikkakiusaamisena, sen pitäisi olla objektiivisesti arvioiden tahallista, ja että kantajan pitäisi, riippumatta subjektiivisesta käsityksestä, joka hänellä on saattanut olla tehdyiksi väitetyistä teoista, esittää todisteiden kokonaisuus, jonka perusteella voidaan todeta, että hän on joutunut sellaisen käytöksen kohteeksi, jolla on objektiivisesti arvioiden pyritty loukkaamaan hänen ihmisarvoaan tai heikentämään tahallaan hänen työolojaan (em. asia De Nicola v. EIP, tuomion 286 kohta; em. asia Schochaert v. neuvosto, tuomion 41 kohta ja em. asia Schmit v. komissio, tuomion 64 ja 65 kohta). Edellä mainittuun oikeuskäytäntöön ei voida kuitenkaan vedota hyödyllisesti tässä tapauksessa, koska se on joka tapauksessa annettu asioissa, joissa on riitautettu teot, jotka on tehty ennen henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan voimaantuloa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sovelsi tosin asiassa T-154/05, Lo Giudice vastaan komissio, 26.10.2007 antamassaan tuomiossa (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa) jälleen tätä oikeuskäytäntöä asiaan, jossa tietyt hallinnon moititut toimet oli toteutettu henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan voimaantulon jälkeen. Tästä tuomiosta ei kuitenkaan ilmene, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi nimenomaisesti tarkoittanut tulkita henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohtaa siten, että siinä olisi asetettu kiusaajan pahansuopa tarkoitus työpaikkakiusaamisen olemassaolon edellytykseksi.

141 Henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan tulkintaa, sellaisena kuin se on esitetty edellä, ei voida kyseenalaistaa sukupuolista häirintää koskevilla henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 4 kohdan säännöksillä eikä työpaikkakiusaamisesta ja sukupuolisesta häirinnästä vuonna 2006 tehdyn päätöksen määräyksillä.

142 Henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 4 kohdan ensimmäisessä virkkeessä näet säädetään, että ”’sukupuolisella häirinnällä’ tarkoitetaan sukupuolisesti värittynyttä käytöstä, jollaista sen kohteeksi joutunut henkilö ei halua ja jolla pyritään tai joka johtaa tämän henkilön ihmisarvon loukkaamiseen tai painostavan, vihamielisen, loukkaavan tai kiusallisen tunnelman luomiseen”.

143 Tässä yhteydessä on korostettava, että ilmaisu ”jolla pyritään tai joka johtaa” sisältyy henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 4 kohdan ensimmäisen virkkeen määräyksiin, mutta sitä ei ole henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan määräyksiin.

144 Tämän puuttumisen ei voida kuitenkaan tulkita merkitsevän sitä, että jotta kyseessä olisi työpaikkakiusaaminen, ainoastaan toimia, joilla ”pyritään” loukkaamaan henkilön ihmisarvoa tai heikentämään hänen työolojaan, voitaisiin pitää työpaikkakiusaamisena. Kuten edellä on todettu, jo henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdan sanamuodostakin näet ilmenee, että jotta kyseessä olisi tässä artiklassa tarkoitettu työpaikkakiusaaminen, riittää, että siinä tarkoitetut toimet eli ”puheet, teot, eleet ja kirjoitukset”, ”loukkaa[vat] henkilön persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta”, riippumatta siitä merkityksettömästä kysymyksestä, onko nämä toimet toteutettu vahingoittamistarkoituksessa.

145 Työpaikkakiusaamisesta ja sukupuolisesta häirinnästä vuonna 2006 tehdyssä päätöksessä, jolla on korvattu työpaikkakiusaamisesta vuonna 2003 annettu tiedonanto, todetaan lisäksi, että ”henkilöstösääntöjen mukaan työpaikkakiusaamista on olemassa vain siinä tapauksessa, että väitetyn kiusaajan käytöstä on pidettävä sopimattomana, tahallisena, toistuvana, pysyvänä tai järjestelmällisenä ja että sen tarkoituksena on esimerkiksi loukata asianomaisen henkilön persoonaa tai ihmisarvoa” ja lisätään, että ”nämä perusteet ovat päällekkäisiä – –”.

146 Työpaikkakiusaamisesta ja sukupuolisesta häirinnästä vuonna 2006 tehty päätös näyttäisi siis ensi arviolta viittaavan siihen, että ainoastaan käytös, jonka ”tarkoituksena on asianomaisen henkilön persoonan tai ihmisarvon loukkaaminen” kuuluisi työpaikkakiusaamisen piiriin. On kuitenkin todettava, että tässä päätöksessä on ainoastaan, kuten ilmaisun ”esimerkiksi” käyttäminen osoittaa, annettu esimerkkejä toimista, joita voidaan pitää työpaikkakiusaamisena, eikä siinä ole pyritty esittämään, että toimea voidaan pitää tällaisena vain, jos myös sen tarkoituksena on ollut loukata henkilön persoonaa, hänen ihmisarvoaan taikka fyysistä tai psyykkistä koskemattomuuttaan ja jos sillä ei ole pelkästään ollut tällaista vaikutusta. Lisäksi työpaikkakiusaamisesta ja sukupuolisesta häirinnästä vuonna 2006 tehdyn päätöksen vastaisesta tulkinnasta seuraisi, että tämä päätös olisi suureksi osaksi tarpeeton, koska, kuten edellä todettiin, kiusatun henkilön on vaikea esittää näyttöä oletetun kiusaajan aikomuksesta loukata toisen henkilön persoonaa tai ihmisarvoa.

147 Ratkaisu kantajan esittämästä työpaikkakiusaamista koskevasta väitteestä on annettava edellä esitettyjen seikkojen perusteella, mikä edellyttää sitä, että tutkitaan hänen esimiestensä eri toimien, joita kantaja on moittinut, todenperäisyys ja ratkaistaan, onko näiden kuuteen ryhmään ryhmiteltävissä olevien toimien seurauksena ollut se, että kantajan persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta on loukattu.

148 On korostettava, että tässä yhteydessä otetaan huomioon ainoastaan teot, jotka ovat tapahtuneet ennen päivää, jona tehtiin hiljainen päätös avustamispyynnön ja vahingonkorvausvaatimuksen hylkäämisestä, eli ennen päivää 3.9.2004, ja jotka koskevat oleellisesti olosuhteita, joissa kantaja on hoitanut tehtäviään.

149 Kantaja väittää tosin joutuneensa työpaikkakiusaamisen kohteeksi myös 3.9.2004 jälkeen. Tämän riidan yhteydessä ei kuitenkaan tutkita tähän ajanjaksoon liittyvän työpaikkakiusaamisen olemassaoloa. Yhtäältä näet tämä väitetty työpaikkakiusaaminen, joka on kantajan mukaan seurausta siitä, että komissio on rikkonut henkilöstösääntöjen 59 artiklan säännöksiä käsitellessään hänen lääkärintodistuksiaan, ei ole saman luontoinen kuin väite, jonka hän esittää päivämäärää 3.9.2004 edeltävältä ajanjaksolta. Toisaalta on kiistatonta, että kantaja ei ole pannut vireille oikeudenkäyntiä edeltävää menettelyä saadakseen korvausta vahingosta, joka liittyy 3.9.2004 jälkeen tapahtuneeksi väitettyyn työpaikkakiusaamiseen. Täsmennettäköön kuitenkin, että kantajan tehtävänä on, mikäli hän pitää sitä perusteltuna, esittää vaatimus tällaisen vahingon korvaamisesta.

a) Ensimmäinen peruste: Kantajan koeajan pidentämisen edellytykset

150 Kantaja esittää lähinnä kolme väitettä.

151 Kantaja väittää ensinnäkin, että hänen ensimmäisen koeaikansa päättyessä laaditun ensimmäisen kertomuksensa kriittiset huomautukset selittyvät sillä, että yksikön B 2 yksikönpäällikkö oli antanut osaston B johtajalle perusteettoman kielteisiä tietoja hänen työnsä laadusta, jotta kantaja olisi joutunut vastuuseen hänen itsensä asiakirja-aineistojen hoidossa tekemistä virheistä.

152 Tältä osin on kiistatonta, että osaston B johtaja, jonka tehtävänä oli laatia ensimmäinen koeajan päättyessä laadittava kertomus, esitti siinä kriittisiä arvioita kantajan työstä. Hän huomautti siinä esimerkiksi, että kantaja ei ollut ”kyennyt hoitamaan tiettyjä hänelle uskottuja tärkeitä tehtäviä kohtuullisessa ajassa – –” ja että hänellä oli ollut ”joitakin vaikeuksia yhteisön sisäisissä suhteissa”. Hän totesi myös, että kantaja ”ei tuntenut komissiossa voimassa olevaa hallinnollista ja hierarkkista järjestelmää”.

153 Sen lisäksi, että kantaja ei ole esittänyt mitään näyttöä tukeakseen väitettään, jonka mukaan tällaisten arvioiden sisällyttäminen selittyisi sillä, että yksikön B 2 yksikönpäällikkö olisi pyrkinyt saattamaan kantajan vastuuseen yksikönpäällikön omista virheistä, asiakirja-aineiston asiakirjoista ilmenee, että kantaja on koeajan alkujaksolla suorittanut myöhässä tiettyjä tehtäviä, jotka hänelle oli annettu, kuten kertomusten luonnosten laatimisen kurinpitoaineiston käsittelyn yhteydessä. Lisäksi myös yksikön ”Sosiaalinen vuoropuhelu” yksikönpäällikkö arvosteli kantajan ammatillista pätevyyttä, kun tämä suoritti 18.5. ja 15.10.2001 koeajan pidennysjakson kyseisessä yksikössä.

154 Ensimmäinen väite on siis hylättävä, ilman että olisi tarpeen järjestää kantajan pyytämää kuulemista.

155 Kantaja arvostelee toisessa väitteessään sitä, että hänen koeaikaansa pidennettiin, vaikka yksikön B 2 yksikönpäällikkö ei ollut aikaisemmin osoittanut hänelle vähäisintäkään moitetta.

156 Vaikka tältä osin on todettu, että hallinnolla ei ole minkäänlaista velvoitetta osoittaa missään vaiheessa varoitusta koeajalla olevalle virkamiehelle, jonka suoritukset eivät ole tyydyttäviä (ks. asia 3/84, Patrinos v. TSK, tuomio 15.5.1985, Kok. 1985, s. 1421, 19 kohta ja asia T-96/95, Rozand-Lambiotte v. komissio, tuomio 5.3.1997, Kok. H. 1997, s. I‑A‑35 ja II‑97, 102 kohta), on kuitenkin korostettava, että kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja pahoitteli hallinnollista tutkimusta koskeneessa kertomuksessaan ”[ensimmäisen koeajan päättyessä laadittavan kertomuksen] laatimiseen liittyneitä olosuhteita” ja totesi erityisesti huolellisuusvelvoitteen vastaiseksi sen, että kantajalla ”ei [ollut] ollut mahdollisuutta selittää ajoissa yksikön yksikönpäällikön toteamia heikkouksia eikä varsinkaan korjata niitä sopimalla esimiestensä kanssa siihen soveltuvista keinoista”. Samoin kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja viittasi nimenomaisesti siihen, että ”[kantaja] ja hänen esimiehensä eivät keskustelleet keskenään ennen kuin [kantajalle] annettiin ilmoitus siitä, että [ensimmäinen] hänen koeaikansa päättyessä laadittava kertomus olisi kielteinen”. Kantaja menettelee siten perustellusti arvostellessaan komissiota siitä, että se oli pidentänyt hänen koeaikaansa, vaikka se ei ollut aikaisemmin antanut hänelle varoitusta.

157 Toinen väite on siis hyväksyttävä.

158 Kolmannesta väitteestä, jonka mukaan kertomuksia käsittelevä komitea, jolle oli virheellisesti ilmoitettu, että kantaja oli hyväksynyt koeaikansa pidentämisen, ei ollut tästä syystä järjestänyt hänen kuulemistaan eikä sellaisten henkilöiden kuulemista, joita hän olisi halunnut kuultavan, on todettava, että on kiistatonta, kuten komissio on nimenomaisesti myöntänyt 20.9.2001 tekemässään päätöksessä, jolla se hylkäsi koeajan pidentämistä koskeneesta päätöksestä tehdyn hallinnollisen valituksen, että kertomuksia käsittelevälle komitealle oli ”ilmoitettu virheellisesti, että [kantaja] oli hyväksynyt koeajan pidentämisen toisessa yksikössä” ja että tämä virhe ”johtui siitä, että [kantaja] oli ehdottanut sitä, että hänet siirrettäisiin [yksikköön B 4] hänelle ilmoitetun koeajan pidentämisen yhteydessä, vaikka hän ei voinutkaan hyväksyä koeajan pidentämistä”. Missään henkilöstösääntöjen säännöksessä tai muussakaan säädöksessä ei tosin velvoiteta kertomuksia käsittelevää komiteaa järjestämään kuulemisia. Ei ole kuitenkaan mahdotonta, että tällainen virheellinen tieto olisi kertomuksia käsittelevän komitean päätöksen taustalla, kun se ei ole järjestänyt asianomaisen henkilön kuulemista eikä sellaisten henkilöiden kuulemista, joita asianomainen olisi halunnut kuultavan.

159 Tästä seuraa, että myös kolmas väite on hyväksyttävä.

160 Kantaja väittää siten perustellusti, että komissio on tehnyt tiettyjä virheitä pidentäessään hänen koeaikaansa. Tällaiset virheet eivät ole kuitenkaan sellaisenaan niin vakavia, että niillä olisi katsottava loukatun kantajan persoonaa, ihmisarvoa taikka fyysistä tai henkistä koskemattomuutta henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla.

b) Toinen peruste: Kantajan eristäminen komission toimesta

161 On muistettava, että kantajalla oli tammikuun 2003 ja työkyvyttömyyseläkkeelle jäämisensä 31.8.2005 välisenä aikana peräkkäin kolme toimistohuonetta, joista ensimmäinen sijaitsi Montoyer 34 -rakennuksen toisessa kerroksessa (tammi–kesäkuussa 2003), toinen Science 11 -rakennuksen pohjakerroksen ja ensimmäisen kerroksen välikerroksessa (kesäkuusta 2003 kesään 2004) ja kolmas Science 11 -rakennuksen kahdeksannessa kerroksessa (kesästä 2004 lähtien).

162 Asiakirja-aineistosta ilmenee, että ensin mainittu toimistohuone sijaitsi kaukana yksikön D 2 yksikönpäällikön toimistohuoneesta ja että se sijaitsi lisäksi kerroksessa, jossa kantaja oli peruskorjaustöiden vuoksi ainoa työntekijä.

163 Toisesta toimistohuoneesta, joka sijaitsi Science 11 -rakennuksen välikerroksessa, kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja totesi ensin, että se oli ”erillään paitsi [kantajan] omasta yksiköstä, myös muiden yksiköiden tai osastojen työtovereista”, minkä jälkeen hän korosti, että ”[tämän toimistohuoneen] epätyypillinen ja syrjäinen sijainti todennäköisesti esti siellä työskentelevän asianmukaisen integroitumisen omalle osastolleen”, ja lisäsi vielä, että ”se, että hänet sijoitettiin pysyvästi tähän toimistohuoneeseen, [oli] voinut vaikuttaa kielteisesti [kantajan] mielialaan”.

164 Vaikka kantaja ei osoita, että hänelle annetuista toimistohuoneista olisi puuttunut asianmukainen tarpeisto tai että hänen esimiehensä olisivat kieltäytyneet puhumasta hänelle, on näin ollen katsottava, että komissio on tehnyt virheen, kun se on antanut kantajalle muista erillään olevan toimistohuoneen kesään 2004 saakka.

165 On kuitenkin korostettava, että vaikka kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja on arvostellut tätä eristämistä, hän on esittänyt sille selityksen. Hän on näet todennut, että sen jälkeen kun komissiossa perustettiin useita toimistoja ja henkilöstöä siirrettiin sen vuoksi, yksikkö D 2 oli hajautuneena neljään kerrokseen Science 11 ‑rakennuksessa (7., 8., 9. ja 10. kerros), minkä perusteella oli hänen mielestään ymmärrettävää, ”miksi [kantaja] oli joutunut vaihtamaan toimistohuonetta useaan kertaan”.

166 Lisäksi on todettava, että kantajan esimiehet ovat toteuttaneet tiettyjä toimenpiteitä saadakseen sen toimistohuoneen osalta, joka kantajalle oli tarkoitus antaa, aikaan tyydyttävämmän ratkaisun.

167 Yksikön D 2 avustava yksikönpäällikkö lähetti esimerkiksi 3.7.2003 kantajalle sähköpostiviestin, jossa hän ehdotti kantajalle muuttoa ja sijoittautumista Science 11 -rakennuksen 7. kerroksen toimistohuoneeseen, jossa työskenteli yksi hänen työtovereistaan, ennen kuin koko yksikkö D 2 pääsisi tämän rakennuksen 9. ja 10. kerrokseen. Tämän sähköpostiviestin sanamuodonkin mukaan tämän muuton piti olla kuitenkin vain ”väliaikainen”; mikä selittää sen, että kantaja vastasi 7.7.2003 sähköpostiviestillä tähän ehdotukseen, että hän odottaisi mieluummin vuosilomalta paluuseensa saakka nähdäkseen, voitaisiinko ”lopullinen ratkaisu” löytää ”elokuuhun mennessä”.

168 Samoin yksikön D 2 avustava yksikönpäällikkö lähetti 11.9.2003 inventoitua omaisuutta hallinnoivalle virkamiehelle sähköpostiviestin muistuttaakseen tätä kantajan toimistohuonetta koskevan kysymyksen järjestämisen välttämättömyydestä. Hän muistutti tätä ensin siitä, että he olivat jo käsitelleet yhdessä tätä kysymystä ennen vuoden 2003 kesälomia, minkä jälkeen hän pyysi tätä ”antamaan [yksikön D 2] käyttöön toimistohuoneen, joka sopisi [kantajalle] ja joka olisi myös mahdollisimman lähellä [Science 11 -rakennuksen] 9. ja 10. kerrosta”. Hän lisäsi, että ”asia on hieman kiireellinen, koska [Science 11 -rakennuksen] pohjakerroksessa sijaitsevan [kantajan] nykyisen toimiston sopimattomuus näyttää heikentävän vakavasti [hänen] tehokkuuttaan, mikä edellyttää välitöntä ratkaisua”.

169 Vaikka edellä kuvatut toimenpiteet eivät johtaneet mihinkään, ei voida katsoa, että sillä, että kantajalle annettiin muista erillään olevia toimistohuoneita, niin moitittavaa kuin se onkin, olisi loukattu hänen persoonaansa, ihmisarvoaan taikka hänen fyysistä tai henkistä koskemattomuuttaan.

c) Kolmas peruste: Kantajalle ei annettu yhtään työtehtävää tammi–kesäkuussa 2003

170 Asiakirja-aineistosta ilmenee, että siitä lähtien, kun kantaja sijoitettiin yksikköön D 2 1.1.2003 ja lähes koko vuoden 2003 ensimmäisen puoliskon ajan, hänelle ei annettu yhtään työtehtävää ja että hänen toimenkuvauksensa laadittiin ja ilmoitettiin hänelle vasta 10.6.2003. Kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja on korostanut tältä osin, että ”virkamies saattoi kohtuudella pitää jo pelkästään sitä, että hän on joutunut odottamaan lähes puoli vuotta saadakseen tietää täsmällisesti, mitä häneltä odotettiin yksikössä, johon hänet oli sijoitettu, sopimattomana käytöksenä, erityisesti sen vuoksi, että hänen suhteensa työympäristöönsä oli jo ennestään ristiriitainen”.

171 Vaikka komissio huomauttaa lopuksi, että kantajan oleskelun yksikössä D 2 piti alun perin olla lyhytaikainen, koska hänet oli suunniteltu siirrettäväksi vuoden 2003 ensimmäisinä kuukausina PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” osastolle ”Turvallisuus”, tämä seikka, joka ei edes toteutunut, ei ole missään tapauksessa hyväksyttävä perustelu sille, että kantajalle ei annettu yhtään työtehtävää vuoden 2003 ensimmäisinä kuukausina. Se, että kantaja oli tämän vuoden ensimmäisellä puoliskolla usein poissa sairauden tai vuosilomien vuoksi, ei myöskään antanut hallinnolle oikeutta välttää velvollisuutta vahvistaa kantajan työtehtävät.

172 Kun otetaan huomioon nyt käsiteltävään asiaan liittyvät tosiseikat ja erityisesti alun perin laaditut suunnitelmat kantajan siirtämiseksi yksikön D 2 ulkopuolelle, on kuitenkin katsottava, että sillä, että kantajan työtehtävät vahvistettiin viipeellä, ei voida sellaisenaan katsoa loukatun kantajan persoonaa, ihmisarvoa taikka hänen fyysistä tai henkistä koskemattomuuttaan.

d) Neljäs peruste: Komission levittämät halventavat huhut kantajan ammatillisesta pätevyydestä

173 Kantaja ei esitä mitään näyttöä tukeakseen väitettään, jonka mukaan PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” esimiehet olisivat levittäneet halventavia huhuja hänen ammatillisesta pätevyydestään.

174 Tällä perusteella esitettyä moitetta ei siis voida hyväksyä.

e) Viides peruste: Tiettyjen vuosilomahakemusten hylkääminen ja muiden hakemusten hyväksyminen viipeellä komission toimesta

175 Aluksi on muistutettava siitä, että vaikka henkilöstösääntöjen 57 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla ”virkamiehellä on kalenterivuoden aikana oikeus vähintään 24:n ja enintään 30 työpäivän pituiseen vuosilomaan”, sen lisäksi on todettu, että vuosiloman epäämistä yksikön asianmukaisen toiminnan varmistamiseksi ei voida sellaisenaan pitää merkkinä työpaikkakiusaamisesta (em. asia Schmit v. komissio, tuomion 78 kohta).

176 Kantaja arvostelee tässä tapauksessa komissiota siitä, että se ei hyväksynyt ennen 3.9.2004 tehtyä implisiittistä avustamispyynnön ja vahingonkorvausvaatimuksen hylkäävää päätöstä kolmea vuosilomahakemusta, jotka koskivat ajanjaksoja 10.5.–30.6.2004, 19.5.–8.6.2004 ja 5.7.–13.8.2004. Kantajan mielestä nämä epäämiset selittyvät hallinnon halulla ”saattaa hänet psyykkiseen epätasapainoon”.

177 Asiakirja-aineistosta ja erityisesti 7. ja 10.5.2004 kantajalle lähetetyistä sähköpostiviesteistä ilmenee 7.5.2004 esitetyn, ajanjaksoa 10.5.–30.6.2004 koskeneen vuosilomahakemuksen hylkäämisen osalta, että epääminen johtui perustellusta syystä eli siitä, että 7.5.2004 päivätyn lääkärinlausunnon, jonka mukaan ”toimipaikan vaihdos oli toivottavaa [kantajan] terveyden kannalta”, perusteella oli välttämätöntä tutkia kantajan kanssa eri mahdollisuuksia saada hänet sijoitetuksi PO:n ”Henkilöstö ja hallinto” ulkopuolelle. Lisäksi on kiistatonta, että kantaja todellakin tapasi osaston D johtajan 10.5.2004 ja että tämän kokouksen aikana päätettiin, että kantajan ansioluettelo toimitettaisiin muille pääosastoille. Lisäksi kantaja ilmoitti itse 12.5.2004 päivätyllä sähköpostiviestillä osaston D johtajan assistentille haluavansa itse asiassa pitää vuosilomansa 19.5. ja 8.6.2004 välisenä aikana.

178 Vuosilomahakemuksesta ajanjaksolle 19.5.–8.6.2004 on todettava, että syy, jonka vuoksi tämä hakemus hylättiin, eli tässä tapauksessa tarve edetä tammi–lokakuun 2003 urakehityskertomuksen laatimisen osalta yleisten täytäntöönpanosääntöjen 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuun viralliseen keskusteluun, oli niin ikään hyväksyttävä, koska yleisten täytäntöönpanosääntöjen 8 artiklan 14 kohdassa määrätään, että ”kaikki vuosittaiset kertomukset on päätettävä viimeistään huhtikuun loppuun mennessä”.

179 Sama pätee erityisesti vuosilomahakemukseen, joka koski ajanjaksoa 5.7.–13.8.2004 ja jonka hylkäämisen syynä, joka esitettiin nimenomaisesti osaston D johtajan kantajalle 9.6.2004 lähettämässä sähköpostiviestissä, oli, jotta osaston D kaikkien virkamiesten mahdollisuuksia ylennykseen ei vaarannettaisi, tarve järjestää kantajan tammi–lokakuuta 2003 koskeneesta urakehityskertomuksestaan esittämän korjausvaatimuksen perusteella virallinen keskustelu arvioinnin vahvistajan kanssa yleisten täytäntöönpanosääntöjen 8 artiklan 10 kohdan mukaisesti.

180 Kantaja moittii sitä vastoin perustellusti komissiota siitä, että se on viivytellyt hyväksyessään hänen vuosilomahakemuksensa, joka koski ajanjaksoa 19.7.–27.8.2004. Tämä hakemus, joka tehtiin ”Sic Congés” ‑järjestelmässä 21.6.2004, hyväksyttiin näet vasta 2.8.2004 eli yli kaksi viikkoa sen päivämäärän jälkeen, josta alkaen kantaja halusi olla poissa. On lisäksi korostettava, että tämä hakemus hyväksyttiin ja vastaavat päivät vähennettiin kantajan vuosilomasaldosta, vaikka tämä oli 5.7.2004 jättänyt lääkärintodistuksen, joka koski ajanjaksoa 17.7.–27.8.2004, eli selvästi samaa ajanjaksoa kuin vuosilomahakemus, ja että hallinto ei ole kiistänyt tämän todistuksen oikeellisuutta.

181 Edellä esitetyn perusteella vuosilomakysymyksen osalta ainoa virhe, joka voidaan lukea komission syyksi, koskee olosuhteita, joissa ajanjaksoa 19.7.–27.8.2004 koskenutta vuosilomahakemusta käsiteltiin. Tällaisella menettelytavalla ei voida sellaisenaan katsoa loukatun kantajan persoonaa, ihmisarvoa taikka hänen fyysistä tai henkistä koskemattomuuttaan.

f) Kuudes peruste: Komission kieltäytyminen pitämästä sairaudesta johtuneita poissaoloja perusteltuina

182 On kiistatonta, että komissio lähetti lääkärintarkastukseen kantajan, joka oli esittänyt lääkärintodistuksen ajanjaksolta 16.4.–11.6.2004. Sen jälkeen kun lääkärintarkastuksessa oli todettu 7.5.2004 päivätyn lausunnon mukaan, että kantaja oli työkykyinen, mutta täsmennetty, että ”toimipaikan vaihdos olisi toivottava [kantajan] terveyden kannalta”, asiakirja-aineiston mukaan kantaja ei ollut käyttänyt henkilöstösääntöjen 59 artiklan 1 kohdan viidennessä alakohdassa hänelle annettua mahdollisuutta esittää toimielimelle lausuntopyyntö.

183 Kantaja ei siis osoita, että hänen esimiehensä olisivat ennen avustamispyynnön ja vahingonkorvausvaatimuksen hylkäämisestä tehtyä hiljaista päätöstä syyllistyneet lainvastaisuuksiin hänen sairauslomiensa käsittelyssä.

184 Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että vaikka tiettyihin kantajan esittämiin seikkoihin liittyy virheitä, yhtään niistä ei voida erikseen arvioituna pitää henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 3 kohdassa tarkoitettuna ”sopimattomana käytöksenä”.

185 On kuitenkin kysyttävä, voitaisiinko näiden samojen tekojen kokonaisuutena arvioituina katsoa merkitsevän tällaista ”sopimatonta käytöstä”.

186 Kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja on vastannut tähän kysymykseen kieltävästi, sillä hän katsoi, että ”kyseiset menettelytavat tai toimet [eivät] olleet siinä mielessä tarkoituksellisia, että niiden toteuttajat olisivat pyrkineet loukkaamaan [kantajan] persoonaa, ihmisarvoa tai koskemattomuutta” ja täsmensi, että ”yksityisen henkilön tai useiden henkilöiden yhteine