Jäsenvaltion säännöstöä, jonka mukaan maassa asuvaa yhtiötä verotetaan poikkeuksellisesta tai vastikkeettomasta etuudesta, kun tällainen etuus on myönnetty toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle yhtiölle, jonka kanssa ensin mainittu yhtiö on suoraan tai epäsuorasti keskinäisessä riippuvuussuhteessa, ja jonka mukaan tällaista verovelvollisuutta ei ole, jos kyseinen etuus on myönnetty toiselle maassa asuvalle yhtiölle, jonka kanssa ensin mainittu yhtiö on tällaisessa riippuvuussuhteessa, on tutkittava ainoastaan EY 43 ja EY 48 artiklan valossa, koska kyseessä oleva oikeudenkäynti koskee ainoastaan tämän säännöstön vaikutusta sellaisen yhtiön verokohteluun, joka on muiden kyseessä olevien yhtiöiden kanssa keskinäisessä riippuvuussuhteessa, jolle on ominaista selvän vaikutusvallan käyttö. Vaikka tällaisella säännöstöllä nimittäin voidaan vaikuttaa myös muiden liikkumisvapauksien käyttöön ja erityisesti EY 56 artiklassa tarkoitetun pääomien vapaan liikkuvuuden käyttöön, tällaisessa tilanteessa on kuitenkin sovellettava EY 43 ja EY 48 artiklaa.

EY 43 artiklaa, luettuna yhdessä EY 48 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että se ei lähtökohtaisesti ole esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan maassa asuvaa yhtiötä verotetaan poikkeuksellisesta tai vastikkeettomasta etuudesta, kun tällainen etuus on myönnetty toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle yhtiölle, jonka kanssa ensin mainittu yhtiö on suoraan tai epäsuorasti keskinäisessä riippuvuussuhteessa, vaikka maassa asuvaa yhtiötä ei voitaisi verottaa tällaisesta etuudesta, jos se olisi myönnetty toiselle maassa asuvalle yhtiölle, jonka kanssa ensin mainittu yhtiö on tällaisessa riippuvuussuhteessa.

Tällainen maassa asuvien yhtiöiden erilainen verokohtelu poikkeuksellisia tai vastikkeettomia etuuksia saavien yhtiöiden kotipaikan perusteella muodostaa kiistämättä EY 43 artiklassa, luettuna yhdessä EY 48 artiklan kanssa, tarkoitetun sijoittautumisvapauden rajoituksen. Maassa asuva yhtiö voi nimittäin päättää luopua hankkimasta, perustamasta tai pitämästä tytäryhtiötä toisessa jäsenvaltiossa tai luopua hankkimasta tai omistamasta huomattavaa omistusosuutta tähän toiseen valtioon sijoittautuneesta yhtiöstä sen verorasituksen vuoksi, joka rajat ylittävässä tilanteessa kohdistuu kyseisessä säännöstössä tarkoitettujen etuuksien myöntämiseen. Lisäksi tällaisella säännöstöllä voi olla rajoittava vaikutus muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneisiin yhtiöihin nähden, koska tällainen yhtiö voi päättää luopua hankkimasta, perustamasta tai pitämästä tytäryhtiötä tällaisen säännöstön antaneessa jäsenvaltiossa taikka luopua hankkimasta tai omistamasta huomattavaa omistusosuutta jälkimmäiseen jäsenvaltioon sijoittautuneesta yhtiöstä sen verorasituksen vuoksi, joka tässä valtiossa kohdistuu mainitussa säännöstössä tarkoitettujen etuuksien myöntämiseen. Joka tapauksessa rajat ylittävään tilanteeseen liittyy edelleen kaksinkertaisen verotuksen vaara, koska maassa asuvan yhtiön myöntämät poikkeukselliset tai vastikkeettomat etuudet, jotka lisätään sen omiin voittoihin, voivat olla veronalaisia jäsenvaltiossa, johon etuudet saava yhtiö on sijoittautunut, jälkimmäisen yhtiön verotuksessa.

Kun kuitenkin otetaan yhdessä arvioituina huomioon tarve säilyttää verotusvallan tasapainoinen jakautuminen jäsenvaltioiden välillä ja tarve ehkäistä veronkiertoa, tällaisella säännöstöllä pyritään perustamissopimuksen mukaisiin hyväksyttäviin tavoitteisiin, jotka liittyvät yleistä etua koskeviin pakottaviin syihin, ja sillä voidaan taata näiden tavoitteiden toteutuminen. Sen salliminen, että maassa asuvat yhtiöt voivat siirtää voittojaan poikkeuksellisina tai vastikkeettomina etuuksina yhtiöille, joiden kanssa ne ovat keskinäisessä riippuvuussuhteessa ja jotka ovat sijoittautuneet muihin jäsenvaltioihin, saattaisi vaarantaa verotusvallan tasapainoisen jakautumisen jäsenvaltioiden välillä. Tämä olisi omiaan vaarantamaan itse verotusvallan jakautumista jäsenvaltioiden välillä koskevan järjestelmän, koska keskinäisessä riippuvuussuhteessa olevien yhtiöiden tekemän valinnan mukaan poikkeuksellisia tai vastikkeettomia etuuksia myöntävän yhtiön jäsenvaltion olisi luovuttava oikeudestaan verottaa tämän yhtiön asuinvaltiona samaisen yhtiön tuloa, ja tämä tapahtuisi mahdollisesti etuuksia saavan yhtiön kotipaikan jäsenvaltion hyväksi. Säätämällä, että poikkeuksellisesta tai vastikkeettomasta etuudesta verotetaan maassa asuvaa yhtiötä, joka on myöntänyt tällaisen edun toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle yhtiölle, tällä säännöstöllä mahdollistetaan se, että kyseinen jäsenvaltio voi käyttää verotuksellista toimivaltaansa alueellaan toteutettuihin toimintoihin.

Lisäksi siihen, että maassa asuvien yhtiöiden sallittaisiin myöntävän poikkeuksellisia tai vastikkeettomia etuuksia niiden kanssa keskinäisessä riippuvuussuhteessa oleville yhtiöille, jotka ovat sijoittautuneet toiseen jäsenvaltioon, säätämättä lainkaan tähän liittyvistä verotuksellisista oikaisutoimenpiteistä, sisältyy vaara siitä, että keskinäisessä riippuvuussuhteessa olevien yhtiöiden välillä järjestetään keinotekoisten järjestelyjen avulla tulonsiirtoja niihin yhtiöihin, joiden kotipaikat ovat jäsenvaltioissa, joissa sovelletaan pienimpiä verokantoja tai joissa tätä tuloa ei verotettaisi.

Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin varmistuttava siitä, ettei tällaisella säännöstöllä ylitetä sitä, mikä on tarpeen tavoiteltujen päämäärien saavuttamiseksi, kun niitä arvioidaan yhdessä. Kansallisen lainsäädännön, joka perustuu objektiivisten ja tarkistettavissa olevien seikkojen tutkimiseen sen selvittämiseksi, onko toimenpide luonteeltaan pelkässä verotustarkoituksessa toteutettu keinotekoinen järjestely, ei tule katsoa ylittävän sitä, mikä on tarpeen niiden tavoitteiden saavuttamiseksi, jotka liittyvät yhdessä arvioituihin välttämättömyyksiin taata verotusvallan tasapainoinen jakautuminen jäsenvaltioiden välillä ja ehkäistä veronkiertoa, silloin kun ensinnäkin kussakin tapauksessa, jossa epäillään, ettei toimenpide vastaa sitä, mistä kyseiset yhtiöt olisivat sopineet normaalissa kilpailutilanteessa, verovelvollinen saa tilaisuuden esittää, joutumatta noudattamaan liiallisia hallinnollisia velvoitteita, näyttöä niistä mahdollisista liiketaloudellisista syistä, joiden takia kyseinen toimenpide on toteutettu. Toiseksi on niin, että kun näiden seikkojen tarkistaminen johtaa siihen johtopäätökseen, että toimenpide ei vastaa sitä, mistä kyseiset yhtiöt olisivat sopineet normaalissa kilpailutilanteessa, oikaisevan verotuksellisen toimen on rajoituttava siihen osaan, josta on sovittu nimenomaan siksi, että yhtiöiden välillä vallitsi keskinäinen riippuvuussuhde. Tässä tilanteessa on katsottava – tämän kuitenkaan rajoittamatta sitä, että kansallisen tuomioistuimen on varmistuttava edellä esitetyistä kahdesta viimeisestä seikasta, jotka koskevat kansallisen oikeuden tulkintaa ja soveltamista –, että tällainen kansallinen säännöstö on oikeasuhteinen sillä tavoiteltuihin päämääriin nähden, kun niitä arvioidaan yhdessä.

(ks. 44, 45, 53, 55, 63, 64, 67, 69–72, 75 ja 76 kohta sekä tuomiolauselma)