JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE

15 päivänä heinäkuuta 2021 ( 1 )

Asia C-401/19

Puolan tasavalta

vastaan

Euroopan parlamentti ja

Euroopan unionin neuvosto

Kumoamiskanne – Direktiivi (EU) 2019/790 – Tekijänoikeus ja lähioikeudet – Verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajien toteuttama suojatun sisällön käyttö – Yleisölle välittäminen – Palveluntarjoajien vastuu – 17 artikla – Vapautus vastuusta – 4 kohdan b alakohta ja c alakohdan loppuosa – Käyttäjien verkkoon asettamien sisältöjen suodattaminen – Sananvapaus ja tiedonvälityksen vapaus – Euroopan unionin perusoikeuskirja – 11 artiklan 1 kohta – Yhteensoveltuvuus – Suodatukseen sovellettavat suojakeinot

I Johdanto

1. Nyt käsiteltävällä, SEUT 263 artiklan nojalla nostetulla kanteella Puolan tasavalta vaatii unionin tuomioistuinta ensisijaisesti kumoamaan tekijänoikeudesta ja lähioikeuksista digitaalisilla sisämarkkinoilla ja direktiivien 96/9/EY ja 2001/29/EY muuttamisesta 17.4.2019 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2019/790 ( 2 ) 17 artiklan 4 kohdan b alakohdan ja c alakohdan loppuosan ja toissijaisesti kumoamaan asianomaisen 17 artiklan kokonaisuudessaan.

2. Tässä kanteessa unionin tuomioistuinta pyydetään tarkastelemaan kysymystä vastuusta, joka verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajilla on silloin, kun niiden palvelujen käyttäjät lataavat verkkoon ( 3 ) tekijänoikeudella tai lähioikeuksilla suojattua sisältöä.

3. Tämä problematiikka on jo tullut unionin tuomioistuimen tietoon yhdistetyissä asioissa C-682/18, YouTube, ja C-683/18, Cyando, joissa sitä tarkasteltiin tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista annetun direktiivin 2000/31/EY (”direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä”) ( 4 ) ja tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29/EY ( 5 ) muodostaman kehyksen näkökulmasta. Tällä kertaa tarkastelussa on direktiivin 2019/790 17 artikla, jossa säädetään uudesta verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajiin sovellettavasta vastuujärjestelmästä.

4. Kuten tässä ratkaisuehdotuksessa selostetaan, asianomaisessa säännöksessä asetetaan näille palvelujentarjoajille velvoitteita valvoa sisältöjä, joita niiden tarjoamien palvelujen käyttäjät asettavat verkkoon, sellaisten teosten ja muiden suojattujen aineistojen verkkoon lataamisen estämiseksi, joita oikeudenhaltijat eivät halua asettaa saataville näihin palveluihin. Tämä ennalta ehkäisevä valvonta toteutetaan yleensä suodattamalla nämä sisällöt tietoteknisillä välineillä.

5. Suodatus synnyttää kantajan esille tuomia monimutkaisia kysymyksiä sisällönjakopalvelujen käyttäjien sananvapaudesta ja tiedonvälityksen vapaudesta, jotka taataan Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 11 artiklassa. Jatkona antamilleen tuomioille Scarlet Extended, ( 6 ) SABAM ( 7 ) ja Glawischnig-Piesczek ( 8 ) unionin tuomioistuimen on määritettävä, soveltuuko tällainen suodatus yhteen näiden vapauksien kanssa ja jos, niin millä edellytyksillä. Sen on otettava huomioon hyödyt mutta myös riskit, joita tällaiseen suodattamiseen liittyy, ja varmistettava tässä yhteydessä, että säilytetään ”oikeudenmukainen tasapaino” yhtäältä sen oikeudenhaltijoiden edun, joka koskee niiden immateriaalioikeuksien tehokasta suojaa, ja toisaalta sen asianomaisten käyttäjien ja suuren yleisön edun välillä, joka koskee tietojen vapaata liikkuvuutta verkossa.

6. Selitän tässä ratkaisuehdotuksessa, että mielestäni unionin lainsäätäjä voi samalla kunnioittaa sananvapautta ja asettaa tietyille verkossa välittäjinä toimiville palveluntarjoajille tiettyjä valvonta- ja suodatusvelvoitteita edellyttäen kuitenkin, että asianomaisiin velvoitteisiin sovelletaan riittäviä suojakeinoja, joilla minimoimaan tällaisen suodatuksen vaikutus kyseiseen vapauteen. Koska direktiivin 2019/790 17 artiklaan sisältyy mielestäni tällaisia suojakeinoja, ehdotan, että unionin tuomioistuin toteaa, että asianomainen säännös on pätevä, ja hylkää näin ollen Puolan tasavallan kanteen. ( 9 )

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Direktiivi 2000/31

7. Direktiivin 2000/31 14 artiklan, jonka otsikkona on ”Säilytys (’hosting’)”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos tietoyhteiskunnan palvelun tarjoaminen käsittää palvelun vastaanottajan toimittamien tietojen tallentamisen, jäsenvaltioiden on varmistettava, että palvelun tarjoaja ei ole vastuussa palvelun vastaanottajan pyynnöstä tallennettujen tietojen osalta, edellyttäen, että: a) palvelun tarjoajalla ei ole tosiasiallista tietoa laittomasta toiminnasta tai tiedoista eikä hänen tiedossaan vahingonkorvausvaatimuksen kyseessä ollen ole tosiasioita tai olosuhteita, joiden perusteella toiminnan tai tietojen laittomuus on ilmeistä; tai b) palvelun tarjoaja toimii viipymättä tietojen poistamiseksi tai niihin pääsyn estämiseksi heti saatuaan tiedon tällaisista seikoista.”

8. Saman direktiivin 15 artiklan, jonka otsikkona on ”Yleisen valvontavelvollisuuden puuttuminen”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltiot eivät saa asettaa palvelun tarjoajille 12, 13 ja 14 artiklassa tarkoitettujen palvelujen toimittamisen osalta yleistä velvoitetta valvoa siirtämiään ja tallentamiaan tietoja eivätkä yleistä velvoitetta pyrkiä aktiivisesti saamaan selville laitonta toimintaa osoittavia tosiasioita tai olosuhteita.”

B Direktiivi 2001/29

9. Direktiivin 2001/29 3 artiklan, jonka otsikkona on ”Oikeus välittää yleisölle teoksia ja oikeus saattaa muu aineisto yleisön saataviin”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että tekijöillä on yksinoikeus sallia tai kieltää teostensa langallinen tai langaton välittäminen yleisölle, mukaan lukien teosten saattaminen yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada teokset saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana. 2. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että yksinoikeus sallia tai kieltää langallinen tai langaton yleisön saataviin saattaminen siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada suojattu aineisto saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana, on: a) esittäjillä esitystensä tallenteiden osalta; b) äänitetuottajilla äänitteidensä osalta; c) elokuvien ensimmäisten tallenteiden tuottajilla elokuviensa alkuperäiskappaleiden ja niiden kopioiden osalta; ja d) yleisradio-organisaatioilla lähetystensä tallenteiden osalta riippumatta siitä, onko kyseessä lähetysten langallinen vai langaton siirto, tai siirto kaapelin tai satelliitin välityksellä.”

10. Saman direktiivin 5 artiklan, jonka otsikkona on ”Poikkeukset ja rajoitukset”, 3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltiot voivat säätää poikkeuksista tai rajoituksista 2 ja 3 artiklassa säädettyihin oikeuksiin seuraavissa tapauksissa: – – d) lainaukset muun muassa arvostelua tai selostusta varten – –; – – k) käyttö karikatyyrissä, parodiassa tai pastississa; – –”

C Direktiivi 2019/790

11. Direktiivin 2019/790 17 artiklassa, jonka otsikkona on ”Verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajien toteuttama suojatun sisällön käyttö”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että verkkosisällönjakopalvelujen tarjoaja suorittaa tässä direktiivissä tarkoitetun yleisölle välittämisen tai yleisön saataviin saattamisen, kun se antaa yleisölle pääsyn käyttäjiensä palveluun lataamiin tekijänoikeudella suojattuihin teoksiin tai muuhun suojattuun aineistoon. Verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajan on sen vuoksi saatava lupa [direktiivin 2001/29] 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitetuilta oikeudenhaltijoilta, esimerkiksi tekemällä lisensointisopimus, jotta se voi välittää teokset tai muun suojatun aineiston yleisölle tai saattaa ne yleisön saataviin. 2. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että kun verkkosisällönjakopalvelujen tarjoaja saa luvan, esimerkiksi lisensointisopimuksen tekemisen perusteella, kyseinen lupa kattaa myös palvelujen käyttäjien suorittamia [direktiivin 2001/29] 3 artiklan soveltamisalaan kuuluvia tekoja silloin, kun he eivät toimi kaupallisin perustein tai kun heidän toimintansa ei tuota merkittäviä tuloja. 3. Kun verkkosisällönjakopalvelujen tarjoaja suorittaa yleisölle välittämisen tai yleisön saataviin saattamisen tässä artiklassa säädetyin edellytyksin, [direktiivin 2000/31] 14 artiklan 1 kohdassa säädettyä vastuun rajoitusta ei sovelleta tämän artiklan soveltamisalaan kuuluviin tilanteisiin. Tämän kohdan ensimmäinen alakohta ei vaikuta [direktiivin 2000/31] 14 artiklan 1 kohdan mahdolliseen soveltamiseen kyseisiin palveluntarjoajiin tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolella jäävissä tarkoituksissa. 4. Jos lupaa ei myönnetä, verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajat ovat vastuussa tekijänoikeudella suojattujen teosten ja muun suojatun aineiston luvattomasta yleisölle välittämisestä, mukaan lukien tekijänoikeudella suojattujen teosten ja muun suojatun aineiston saattaminen yleisön saataville, paitsi jos palveluntarjoajat osoittavat, että ne ovat a) toteuttaneet toimia parhaansa mukaan saadakseen luvan ja b) toteuttaneet toimia parhaansa mukaan huolellista ammatinharjoittamista koskevien toimialan korkeatasoisten vaatimusten mukaisesti varmistaakseen, että tietyt teokset ja muu suojattu aineisto, joista oikeudenhaltijat ovat antaneet palveluntarjoajille merkitykselliset ja tarvittavat tiedot, eivät ole saatavissa; ja joka tapauksessa c) toimineet oikeudenhaltijoilta riittävän perustellun ilmoituksen saatuaan viipymättä ilmoituksen kohteena olevien teosten tai muun suojatun aineiston saannin estämiseksi tai niiden poistamiseksi verkkosivustoiltaan sekä toteuttaneet parhaansa mukaan b alakohdan mukaisesti toimia estääkseen niiden tulevat lataukset palveluun. 5. Määritettäessä, onko palveluntarjoaja noudattanut 4 kohdan mukaisia velvoitteitaan, ja suhteellisuusperiaatteen valossa on otettava huomioon muun muassa seuraavat seikat: a) palvelun tyyppi, yleisö ja koko sekä palvelun käyttäjien palveluun lataamien teosten tai muun suojatun aineiston tyyppi; ja b) soveltuvien ja vaikuttavien keinojen saatavuus ja niiden kustannukset palveluntarjoajille. – – 7. Verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajien ja oikeudenhaltijoiden välinen yhteistyö ei saa johtaa siihen, että estetään käyttäjien palveluun lataamien sellaisten teosten tai muun suojatun aineiston saatavuus, jotka eivät loukkaa tekijänoikeutta ja lähioikeuksia, myös silloin, kun tällaiset teokset tai muu suojattu aineisto kuuluvat poikkeuksen tai rajoituksen soveltamisalaan. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että käyttäjät voivat kussakin jäsenvaltiossa käyttää kaikkia seuraavia voimassa olevia poikkeuksia tai rajoituksia ladatessaan sisällönjakopalveluihin käyttäjälähtöistä sisältöä ja saattaessaan sitä saataviin näissä palveluissa: a) lainaukset, arvostelu, selostus; b) käyttö karikatyyrissä, parodiassa tai pastississa. 8. Tämän artiklan soveltaminen ei saa johtaa yleiseen seurantavelvoitteeseen. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajat antavat oikeudenhaltijoille näiden pyynnöstä riittävät tiedot 4 kohdassa tarkoitettua yhteistyötä koskevien käytäntöjensä toiminnasta ja, kun lisensointisopimuksia tehdään palveluntarjoajien ja oikeudenhaltijoiden välillä, tiedot sopimusten kattaman sisällön käytöstä. 9. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajat ottavat käyttöön vaikuttavan ja nopean valitus- ja oikeussuojamekanismin, joka on niiden palvelujen käyttäjien saatavilla silloin, kun on kyse riidoista, jotka koskevat heidän palveluun lataamiensa teosten tai muun suojatun aineiston saannin estämistä tai niiden poistamista. Kun oikeudenhaltijat pyytävät tiettyjen teostensa tai muun suojatun aineistonsa saannin estämistä tai niiden poistamista, niiden on perusteltava pyyntönsä asianmukaisesti. Ensimmäisessä alakohdassa säädetyn mekanismin mukaisesti tehdyt valitukset on käsiteltävä ilman aiheetonta viivytystä, ja palveluun ladatun sisällön saannin estämistä tai sen poistamista koskevien päätösten on oltava ihmisen tekemän arvioinnin kohteena. Jäsenvaltioiden on myös varmistettava, että riitojen ratkaisemiseksi on saatavilla tuomioistuinten ulkopuolisia oikeussuojamekanismeja. Tällaisten mekanismien avulla riidat on voitava ratkaista puolueettomasti, eivätkä ne saa poistaa käyttäjältä kansallisen lainsäädännön tarjoamaa oikeudellista suojaa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta käyttäjien oikeuksia käyttää tehokkaita oikeussuojakeinoja. Erityisesti jäsenvaltioiden on varmistettava, että käyttäjät voivat kääntyä tuomioistuimen tai muun asiaankuuluvan oikeusviranomaisen puoleen vaatiakseen oikeutta käyttää tekijänoikeutta ja lähioikeuksia koskevaa poikkeusta tai rajoitusta. Tämä direktiivi ei saa millään tavoin vaikuttaa oikeutettuun käyttöön, kuten unionin oikeudessa säädettyjen poikkeusten tai rajoitusten nojalla tapahtuvaan käyttöön – – Verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajien on ehdoissaan ilmoitettava käyttäjille, että nämä voivat käyttää teoksia ja muuta suojattua aineistoa unionin oikeudessa säädettyjen, tekijänoikeutta ja lähioikeuksia koskevien poikkeusten tai rajoitusten nojalla. 10. Komissio järjestää yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa 6 päivästä kesäkuuta 2019 sidosryhmien vuoropuhelua, jotta voidaan keskustella parhaista käytännöistä verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajien ja oikeudenhaltijoiden välistä yhteistyötä varten. Komissio antaa verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajia, oikeudenhaltijoita, käyttäjien järjestöjä ja muita asiaankuuluvia sidosryhmiä kuullen ja sidosryhmien vuoropuhelun tulokset huomioon ottaen ohjeistusta tämän artiklan soveltamisesta erityisesti 4 kohdassa tarkoitetun yhteistyön osalta. Parhaista käytännöistä keskusteltaessa on erityisesti otettava huomioon muun muassa tarve tasapainottaa perusoikeudet sekä poikkeusten ja rajoitusten käyttö. Käyttäjien järjestöjen on tällaista sidosryhmien vuoropuhelua varten saatava verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajilta riittävät tiedot näiden käytäntöjen toiminnasta 4 kohdan osalta.”

III Kanteen perustana olevat tosiseikat

A Ehdotus direktiiviksi tekijänoikeudesta digitaalisilla sisämarkkinoilla

12. Euroopan komissio esitti 14.9.2016 ehdotuksen direktiiviksi tekijänoikeudesta digitaalisilla sisämarkkinoilla. ( 10 ) Ehdotuksen tarkoituksena oli sopeuttaa kirjallisia ja taiteellisia teoksia – tekijänoikeutta ja tekijänoikeuden lähioikeuksia – koskevat unionin säännöt, erityisesti direktiivi 2001/29, digitaalitekniikan kehitykseen. ( 11 ) Lisäksi sillä pyrittiin tämän alan yhdenmukaistamiseen tavalla, jolla taattaisiin yhä immateriaalioikeuksien suojan korkea taso mutta varmistettaisiin samalla luovan sisällön laaja saatavuus kaikkialla unionissa ja ylläpidettäisiin digitaaliympäristössä ”oikeudenmukaista tasapainoa” muihin yleisiin etuihin nähden.

13. Tässä yhteydessä kyseisen ehdotuksen 13 artiklalla pyrittiin erityisesti kuromaan umpeen niin sanottu arvokuilu (value gap) eli havaittu ero sen arvon, jonka verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajat saavat suojatuista teoksista ja muista suojatuista aineistoista, ja niiden tulojen välillä, jotka ne maksavat oikeudenhaltijoille. ( 12 )

14. Tältä osin on muistutettava, että nämä vuorovaikutteiselle Web 2.0:lle tunnusomaiset palvelut, joista YouTube, ( 13 ) Soundcloud ja Pinterest ovat tunnetuimpia esimerkkejä, mahdollistavat sen, että kuka tahansa voi asettaa verkkoon automaattisesti haluamaansa sisältöä ilman palveluntarjoajien etukäteisvalintaa. Näiden palvelujen käyttäjien verkkoon asettamaa sisältöä, josta käytetään yleisesti ilmaisua ”user-generated content” (käyttäjien luoma sisältö) tai ”user-uploaded content” (käyttäjien verkkoon lataama sisältö), voidaan käyttää suoratoistona (engl. streaming) kyseisten palvelujen internetsivustojen tai älylaitesovellusten kautta, palveluissa on yleensä käyttöä helpottavia indeksointi-, haku- ja suositustoimintoja, ja käyttö on useimmiten maksutonta, sillä asianomaisten palvelujen tarjoajat saavat tavallisesti tulonsa mainostilan myynnistä. Internetissä yleisön saataviin saatetaan näin ollen suunnaton määrä sisältöä, ( 14 ) josta huomattava osa on teoksia ja muuta suojattua sisältöä.

15. Vuodesta 2015 alkaen oikeudenhaltijat ovat erityisesti musiikkiteollisuudessa väittäneet, että kyseisillä verkkosisällönjakopalveluilla on tosiasiassa merkittävä asema teosten ja muun suojatun sisällön verkkojakelun alalla ja että kyseisten palvelujen tarjoajat saavat niistä huomattavia mainostuloja maksamatta oikeudenhaltijoille oikeudenmukaista korvausta. Tulot, joita nämä palveluntarjoajat maksavat oikeudenhaltijoille, ovat oikeudenhaltijoiden mukaan huomattavan vähäisiä verrattuna tuloihin, joita musiikin suoratoistopalvelut, kuten Spotify, maksavat oikeudenhaltijoille, vaikka kuluttajat usein mieltävät nämä kaksi palvelutyyppiä asianomaisen aineiston saannin lähteinä samankaltaisiksi. Tästä seuraa myös, että kyseisten palvelujen välillä on vilpillistä kilpailua. ( 15 )

16. Arvokuiluväitteen ymmärtämiseksi on palautettava mieleen ennen direktiivin 2019/790 antamista sovellettu oikeudellinen kehys ja siihen liittyneet puutteet.

17. Yhtäältä direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa annetaan tekijöille yksinoikeus sallia tai kieltää teostensa ”välittäminen yleisölle”, mukaan lukien teosten ”saattaminen yleisön saataviin” siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada teokset saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana. ( 16 ) Lähioikeuksien haltijoille annetaan samankaltaisia oikeuksia heidän suojattuun omaisuuteensa ( 17 ) kyseisen direktiivin 3 artiklan 2 kohdan ( 18 ) nojalla. Lähtökohtaisesti ( 19 ) kolmas osapuoli ei näin ollen saa ”välittää yleisölle” teosta tai suojattua aineistoa ilman teoksen tai aineiston oikeuksien haltijalta tai haltijoilta ennakkoon saatua lupaa, joka annetaan yleensä lisensointisopimuksella korvausta vastaan. ( 20 ) Vaikka onkin aina ollut ilmeistä, että kun käyttäjä asettaa verkon sisällönjakopalveluun teoksen tai suojatun aineiston, kyse on ”yleisölle välittämisestä”, joka edellyttää tällaista ennakkolupaa, kysymys siitä, pitäisikö kyseisten palvelujen tarjoajien itse tehdä lisensointisopimuksia ja maksaa korvauksia oikeudenhaltijoille, on aiheuttanut kiistaa näiden palveluntarjoajien ja asianomaisten oikeudenhaltijoiden välillä. ( 21 )

18. Toisaalta direktiivin 2000/31 14 artiklaan sisältyy safe harbour ‑järjestely, jota sovelletaan sellaisten tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoajiin, joissa tallennetaan kolmansien osapuolten toimittamaa sisältöä. Kyseisessä säännöksessä säädetään lähinnä siitä, että tällaisen palvelun tarjoaja vapautetaan kaikesta vastuusta, joka voi seurata ( 22 ) laittomasta sisällöstä, jonka tämä tallentaa kyseisen palvelun käyttäjien pyynnöstä, mikäli palveluntarjoaja ei ole tästä sisällöstä tietoinen tai tarvittaessa poistaa tällaisen sisällön viipymättä. Tässäkin yhteydessä oli kuitenkin erimielisyyttä siitä, voivatko verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajat saada tämän vapautuksen tekijänoikeuden alalla. ( 23 )

19. Nämä erimielisyydet kärjistyivät entisestään siksi, ettei unionin tuomioistuimella ole tähän saakka ollut tilaisuutta ratkaista niitä. ( 24 )

20. Tässä tilanteessa tietyt sisällönjakopalvelujen tarjoajat olivat yksinkertaisesti kieltäytyneet tekemästä lisensointisopimuksia oikeudenhaltijoiden kanssa teoksista ja muista suojatuista aineistoista, joita niiden tarjoamien palvelujen käyttäjät asettivat verkkoon, koska ne katsoivat, ettei niillä ollut tähän velvollisuutta. Toiset palveluntarjoajat olivat kuitenkin suostuneet tekemään tällaisia sopimuksia, mutta oikeudenhaltijoiden mukaan asianomaisten sopimusten ehdot eivät olleet oikeudenmukaisia, koska oikeudenhaltijat eivät olleet tasa-arvoisessa neuvotteluasemassa palveluntarjoajiin nähden. ( 25 )

21. Kuvatussa tilanteessa direktiiviehdotuksella pyrittiin siis yhtäältä siihen, että oikeudenhaltijat voisivat saada aiempaa paremman korvauksen teostensa ja muiden suojattujen aineistojensa käytöstä verkkosisällönjakopalveluissa, vahvistamalla, että palveluntarjoajilla on velvollisuus tehdä lisensointisopimuksia asianomaisten oikeudenhaltijoiden kanssa. ( 26 )

22. Toisaalta direktiiviehdotuksella pyrittiin siihen, että oikeudenhaltijoiden olisi aiempaa helpompi valvoa teostensa ja muiden suojattujen aineistojensa käyttöä kyseisissä palveluissa. Tältä osin ehdotuksen 13 artiklassa asianomaisten palvelujen tarjoajat velvoitettiin käyttämään automaattisia sisällöntunnistusvälineitä, joita jotkut niistä olivat jo ottaneet vapaaehtoisesti käyttöön, toisin sanoen tietoteknisiä välineitä (joiden toimintaa kuvataan jäljempänä), ( 27 ) joita voidaan käyttää eritoten sillä hetkellä, jolloin käyttäjä asettaa verkkoon sisältöä (siksi näistä välineistä käytetään yleisnimitystä lataussuodatin (Upload filter), jotta tarkistettaisiin automatisoidulla prosessilla, sisältyykö asianomaiseen sisältöön suojattu teos tai aineisto, ja tarvittaessa sen levittämisen estämiseen. ( 28 )

23. Direktiiviehdotuksesta ja erityisesti sen 13 artiklasta käytiin parlamentissa ja neuvostossa useita keskusteluja lainsäädäntömenettelyn yhteydessä. Tähän prosessiin kohdistui niin ikään kiivaita lobbauskampanjoita asianomaisten talouden toimijoiden taholta, ja se kirvoitti vastalauseita osassa kansalaisyhteiskuntaa, akateemisissa piireissä ja sananvapauden puolustajien keskuudessa, sillä sisällönjakopalvelujen tarjoajien velvoittamisella lataussuodattimien käyttöön ottamiseen voisi asianomaisten tahojen mukaan olla haitallisia vaikutuksia sananvapauteen. ( 29 )

24. Direktiiviehdotus hyväksyttiin lopulta parlamentissa 26.3.2019 ja neuvostossa 16.4.2019. ( 30 ) Tämä ehdotus hyväksyttiin virallisesti 17.4.2019 direktiivinä 2019/790. Jäsenvaltioiden oli määrä saattaa direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöään 7.6.2021 mennessä. ( 31 )

B Direktiivin 2019/790 17 artikla

25. Asianomaisen lainsäädäntöprosessin aikana direktiiviehdotuksen 13 artiklaan tehtiin lukuisia muutoksia. Se hyväksyttiin selvästi erilaisessa sanamuodossa direktiivin 2019/790 17 artiklana. Mielestäni on hyvä nostaa tässä vaiheessa esiin tiettyjä artiklan keskeisiä elementtejä.

26. Ensinnäkin direktiivin 2019/790 17 artikla koskee, kuten sen otsikosta ilmenee, ”verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajia”. ( 32 ) Tämä käsite määritellään kyseisen direktiivin 2 artiklan 6 alakohdan ensimmäisessä alakohdassa niin, että sillä tarkoitetaan mitä tahansa ”sellaisen tietoyhteiskunnan palvelun tarjoajaa, jonka päätarkoituksena tai yhtenä päätarkoituksena on säilyttää suuri määrä käyttäjiensä palveluun lataamia tekijänoikeudella suojattuja teoksia tai muita suojattuja aineistoja, jotka palvelu organisoi ja joita se promotoi voitontavoittelua varten, ja antaa yleisölle pääsy niihin”. Käytettyjen ilmausten avoimuudesta huolimatta tästä käy selvästi ilmi, että kyseinen 17 artikla koskee sellaisia ”suuria” sisällönjakopalvelujen tarjoajia, joiden katsotaan olevan yhteydessä arvokuiluongelmaan ( 33 ) ja joiden toimintaa asianomaisella määritelmällä on selvästi tarkoitus kuvastaa. ( 34 )

27. Toiseksi direktiivin 2019/790 17 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että sisällönjakopalvelujen tarjoaja ”suorittaa tässä direktiivissä tarkoitetun yleisölle välittämisen tai yleisön saataviin saattamisen, kun se antaa yleisölle pääsyn käyttäjiensä palveluun lataamiin tekijänoikeudella suojattuihin teoksiin tai muuhun suojattuun aineistoon”. Näin ollen, kuten kyseisen kohdan toisessa alakohdassa täsmennetään, palveluntarjoajien on lähtökohtaisesti saatava lupa oikeudenhaltijoilta, esimerkiksi tekemällä lisensointisopimus, käyttäjien verkkoon asettaman suojatun sisällön käyttöön niiden palveluissa. ( 35 ) Unionin lainsäätäjä on siis laissa ratkaissut tämän ratkaisuehdotuksen 17 kohdassa kuvatun kiistan oikeudenhaltijoiden hyväksi. ( 36 )

28. Tämä velvoite liittyy suoraan direktiivin 2019/790 17 artiklan yleiseen tavoitteeseen, joka on saavuttaa ”tekijänoikeuden kannalta toimivat ja oikeudenmukaiset markkinat” ( 37 ) edistämällä ”lisensointimarkkinoiden kehittymistä oikeudenhaltijoiden ja verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajien välillä”. Tarkoituksena on vahvistaa oikeudenhaltijoiden neuvotteluasemaa, kun lisensointisopimuksia neuvotellaan (tai neuvotellaan uudelleen) palveluntarjoajien kanssa, jotta varmistetaan, että kyseiset sopimukset ovat ”oikeudenmukaisia” ja säilyttävät ”kohtuullisen tasapainon molempien osapuolten kannalta”, ( 38 ) ja kuroa tällä tavoin umpeen arvokuilua. Asianomaisten oikeudenhaltijoiden neuvotteluasemasta tekee entistäkin vahvemman se, ettei niillä ole lähtökohtaisesti velvollisuutta tehdä tällaisia sopimuksia asianomaisten palveluntarjoajien kanssa. ( 39 )

29. Kolmanneksi direktiivin 2019/790 17 artiklan 3 kohdassa täsmennetään, että kun sisällönjakopalvelujen tarjoaja suorittaa ”yleisölle välittämisen” tai ”yleisön saataviin saattamisen” kyseisen artiklan 1 kohdassa säädetyin edellytyksin, direktiivin 2000/31 14 artiklassa säädettyä vapautusta vastuusta ei sovelleta. ( 40 )

30. Neljänneksi asianomaisen 17 artiklan 4 kohdassa täsmennetään, että kun sisällönjakopalvelujen tarjoajat eivät ole saaneet oikeudenhaltijoilta lupaa, ne ovat vastuussa palveluidensa välityksellä suoritetusta ”luvattomasta” ( 41 ) yleisölle välittämisestä. Tämä on looginen seuraus edellä esitetystä: koska kyseisten palveluntarjoajien katsotaan nyt suorittavan ”yleisölle välittämisiä”, kun ne ”antavat pääsyn” palvelujensa käyttäjien palveluun lataamiin suojattuihin teoksiin ja muuhun suojattuun aineistoon, ne ovat suorassa (tai ”ensisijaisessa”) vastuussa laittomasta ”välittämisestä”.

31. Lähtökohtaisesti laittoman ”yleisölle välittämisen” suorittavalle henkilölle lankeava suora vastuu on objektiivinen. ( 42 ) Sisällönjakopalvelujen tarjoajien pitäisi näin ollen olla automaattisesti vastuussa aina, kun teos tai muu suojattu aineisto asetetaan laittomasti verkkoon niiden palveluissa. Tällä perusteella ne voitaisiin muun muassa velvoittaa maksamaan asianomaisille oikeudenhaltijoille mahdollisesti huomattavia vahingonkorvauksia. ( 43 )

32. Koska yhtäältä sisällönjakopalvelujen käyttäjät asettavat verkkoon ne sisällöt, jotka palveluista löytyvät, eivätkä palvelujen tarjoajat voi valita niitä tältä osin etukäteen, ( 44 ) ja koska toisaalta kyseiset palveluntarjoajat eivät todennäköisesti voisi hankkia kaikilta oikeudenhaltijoilta lupaa kaikkiin nykyisiin ja tuleviin suojattuihin teoksiin ja kaikkeen muuhun suojattuun aineistoon, joita palveluihin voitaisiin ladata, ( 45 ) tällainen objektiivinen vastuu olisi kuitenkin pakottanut asianomaiset palveluntarjoajat muuttamaan liiketoimintamallinsa kokonaan ja luopumaan samalla vuorovaikutteisesta Web 2.0 ‑mallista.

33. Näin ollen unionin lainsäätäjä katsoi aiheelliseksi säätää asianomaisiin palveluntarjoajiin sovellettavasta erityisestä vastuumekanismista. ( 46 ) Direktiivin 2019/790 17 artiklan 4 kohdan mukaisesti asianomaiset palveluntarjoajat voivat vapautua kaikesta palvelujensa välityksellä suoritettuun laittomaan ”yleisölle välittämiseen” liittyvästä vastuusta osoittamalla, että ne ovat ”a) toteuttaneet toimia parhaansa mukaan saadakseen luvan ja b) toteuttaneet toimia parhaansa mukaan huolellista ammatinharjoittamista koskevien toimialan korkeatasoisten vaatimusten mukaisesti varmistaakseen, että tietyt teokset ja muu suojattu aineisto, joista oikeudenhaltijat ovat antaneet palveluntarjoajille merkitykselliset ja tarvittavat tiedot, eivät ole saatavissa; ja joka tapauksessa c) toimineet oikeudenhaltijoilta riittävän perustellun ilmoituksen saatuaan viipymättä ilmoituksen kohteena olevien teosten tai muun suojatun aineiston saannin estämiseksi tai niiden poistamiseksi verkkosivustoiltaan sekä toteuttaneet parhaansa mukaan b alakohdan mukaisesti toimia estääkseen niiden tulevat lataukset palveluun”.

34. Kaksi näistä kumulatiivisista edellytyksistä on nyt käsiteltävän kanteen ytimessä. Direktiivin 2019/790 17 artiklan muut kohdat esitellään kanteen tutkinnan kuluessa. ( 47 )

IV Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset

35. Puolan tasavalta nosti nyt käsiteltävän kanteen unionin tuomioistuimen kirjaamoon 24.5.2019 jättämällään kannekirjelmällä.

36. Puolan tasavalta vaatii, että unionin tuomioistuin – kumoaa direktiivin 2019/790 17 artiklan 4 kohdan b alakohdan ja c alakohdan loppuosan eli tekstin ”toteuttaneet parhaansa mukaan b alakohdan mukaisesti toimia estääkseen niiden tulevat lataukset palveluun” – toissijaisesti kumoaa siinä tapauksessa, että se katsoisi, ettei riitautettuja säännöksiä voida erottaa asianomaisen direktiivin 17 artiklan muista osista muuttamatta tämän artiklan pääsisältöä, asianomaisen artiklan kokonaisuudessaan, ja – velvoittaa parlamentin ja neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

37. Parlamentti vaatii, että unionin tuomioistuin – hylkää kanteen perusteettomana ja – velvoittaa Puolan tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

38. Neuvosto vaatii, että unionin tuomioistuin – jättää ensisijaiset vaatimukset tutkimatta – toissijaisesti hylkää kanteen kokonaisuudessaan perusteettomana ja – velvoittaa Puolan tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

39. Espanjan kuningaskunta, Ranskan tasavalta, Portugalin tasavalta ja Euroopan komissio hyväksyttiin 17.10.2019 tehdyllä unionin tuomioistuimen presidentin päätöksellä väliintulijoiksi tukemaan parlamentin ja neuvoston vaatimuksia. Kaikki asianomaiset väliintulijat Portugalin tasavaltaa lukuun ottamatta toimittivat väliintulokirjelmän.

40. Portugalin hallitusta lukuun ottamatta asianosaiset ja väliintulijat olivat edustettuina 10.11.2020 pidetyssä istunnossa.

V Asian tarkastelu

41. Kanteensa tueksi Puolan tasavalta vetoaa yhteen ainoaan kanneperusteeseen, jonka mukaan perusoikeuskirjan 11 artiklan 1 kohdassa taattua oikeutta sananvapauteen ja tiedonvälityksen vapauteen on loukattu. ( 48 ) Ennen kuin tarkastelen asiakysymystä koskevaa kanneperustetta (B jakso), käsittelen lyhyesti kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä (A jakso).

A Tutkittavaksi ottaminen

42. Parlamentti, neuvosto, Ranskan hallitus ja komissio väittävät, että kanteen ensisijaiset vaatimukset on jätettävä tutkimatta sikäli kuin niissä vaaditaan ainoastaan direktiivin 2019/790 17 artiklan 4 kohdan b alakohdan ja c alakohdan loppuosan kumoamista. Olen samaa mieltä.

43. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin toimen osittainen kumoaminen on mahdollista vain silloin, kun osat, joiden kumoamista on vaadittu, ovat sellaisia, että ne voidaan erottaa toimen muista osista. Tämä erotettavuutta koskeva vaatimus ei täyty silloin, kun tällainen toimen osittainen kumoaminen johtaisi sen pääsisällön muuttumiseen. ( 49 )

44. Mikäli direktiivistä 2019/790 kumottaisiin ainoastaan 17 artiklan 4 kohdan b alakohta ja c alakohdan loppuosa, tämä muuttaisi selvästi 17 artiklan pääsisältöä. Kuten parlamentti, neuvosto, Ranskan hallitus ja komissio väittävät, kyseisen 17 artiklan eri säännökset muodostavat yhdessä moniosaisen vastuujärjestelmän, joka ilmentää unionin lainsäätäjän tavoittelemaa sisällönjakopalvelujen tarjoajien, kyseisten palvelujen käyttäjien ja oikeudenhaltijoiden oikeuksien ja etujen välistä tasapainoa. Mikäli pelkästään riitautetut säännökset kumottaisiin, seurauksena olisi asianomaisen vastuujärjestelmän korvaaminen järjestelmällä, joka olisi sekä tuntuvasti erilainen että huomattavasti edullisempi palveluntarjoajille. Toisin sanoen tällainen osittainen kumoaminen merkitsisi sitä, että unionin tuomioistuin muuttaisi kyseistä 17 artiklaa, mitä se ei voi tehdä SEUT 263 artiklan mukaisessa kumoamismenettelyssä.

45. Asianosaiset ovat sen sijaan yhtä mieltä siitä, että kantajan toissijaisesti esittämät vaatimukset, joissa se vaatii direktiivin 2019/790 17 artiklan kumoamista kokonaisuudessaan, voidaan ottaa tutkittaviksi. Niin tärkeä kuin asianomainen artikla onkin, sen kumoaminen ei muuttaisi kyseisen direktiivin pääsisältöä. Direktiivin lukuisilla artikloilla on eri tarkoituksia, ja ne on jaettu eri osastoihin ja lukuihin. Direktiivin 17 artikla on näin ollen erotettavissa sen muista artikloista, jotka voitaisiin pitää entisellään, vaikka mainittu artikla kumottaisiin. ( 50 )

B Asiakysymys

46. Puolan tasavallan esittämä ainoa kanneperuste voidaan tiivistää muutamalla sanalla. Puola väittää olennaisilta osin, että direktiivin 2019/790 17 artiklan 4 kohdan b alakohdan ja c alakohdan loppuosan mukaan sisällönjakopalvelujen tarjoajien pitäisi valvoa ennalta ehkäisevästi sisältöjä, joita käyttäjät haluavat asettaa verkkoon, jotta ne voisivat vapautua kaikesta vastuusta silloin, kun teoksia tai muuta suojattua sisältöä ”välitetään yleisölle” laittomasti niiden palveluissa. Tätä varten niiden pitää käyttää tietoteknisiä välineitä, jotka mahdollistavat kyseisten sisältöjen automaattisen suodatuksen. Tämä ennalta ehkäisevä valvonta merkitsee Puolan mukaan perusoikeuskirjan 11 artiklassa taatun sananvapausoikeuden käytön rajoittamista. Tällainen rajoittaminen ei ole perusoikeuskirjan mukaista, koska sillä loukataan asianomaisen perusoikeuden ”keskeistä sisältöä”, tai vähintäänkin siksi, että se ei ole suhteellisuusperiaatteen mukainen.

47. Puolustuksekseen parlamentti ja neuvosto, joita Espanjan ja Ranskan hallitukset sekä komissio tukevat, kiistävät kaikki nämä seikat. Tarkastelen niitä siis vuoron perään seuraavissa jaksoissa. Käsittelen ensin riitautettujen säännösten ulottuvuutta (1 jakso). Tarkastelen sen jälkeen kysymystä sananvapautta ja tiedonvälityksen vapautta koskevan oikeuden käytön rajoittamisesta (2 jakso) ja lopuksi kysymystä tällaisen rajoituksen yhteensoveltuvuudesta perusoikeuskirjan kanssa (3 jakso).

1. Riitautettujen säännösten ulottuvuus

48. Direktiivin 2019/790 17 artiklan 4 kohdan b alakohdassa ja c alakohdan loppuosassa säädettyjen vastuusta vapauttamista koskevien edellytysten ulottuvuuden hahmottamiseksi on hyödyllistä pitää mielessä vertailukohtana direktiivin 2000/31 14 artiklassa mainitut edellytykset. Kyseisen artiklan nojalla palveluntarjoaja vapautetaan kaikesta vastuusta, joka voisi aiheutua laittomasta tiedosta, jota se säilyttää palvelunsa käyttäjän pyynnöstä, sillä edellytyksellä, että 1) palveluntarjoajalla ei ole tietoa laittomasta tiedosta tai 2) palveluntarjoaja tarpeen tullen viipymättä poistaa tällaisen tiedon tai estää siihen pääsyn. Käytännössä tällaisen palveluntarjoajan ei odoteta valvovan palvelimillaan olevia tietoja eikä etsivän aktiivisesti niiltä löytyviä laittomia tietoja. ( 51 ) Sen sijaan, kun tällaisten laittomien tietojen olemassaolo ja sijainti tuodaan palveluntarjoajan tietoon (yleensä kolmannen osapuolen ilmoituksella), asianomaisen palveluntarjoajan on reagoitava poistamalla kyseessä olevat tiedot tai estämällä niihin pääseminen ilmoitus- ja poistamisjärjestelmän (notice-and-take-down) mukaisesti. ( 52 )

49. Sen sijaan, kuten kantaja väittää, riitautetuissa säännöksissä asetettujen edellytysten täyttämiseksi sisällönjakopalvelujen tarjoajien on valvottava ennalta ehkäisevästi asianomaisten palvelujen käyttäjien verkkoon asettamia tietoja (a jakso). Tällaisen valvonnan suorittamiseksi asianomaisten palveluntarjoajien täytyy monesti käyttää kyseisten sisältöjen automaattisen suodattamisen mahdollistavia tietoteknisiä välineitä (b jakso).

a) Käyttäjien verkkoon asettaman sisällön ennalta ehkäisevä valvonta...

50. Muistutan ensinnäkin, että yhtäältä direktiivin 2019/790 17 artiklan 4 kohdan b alakohdan mukaan sisällönjakopalvelujen tarjoajien on toteutettava ”toimia parhaansa mukaan huolellista ammatinharjoittamista koskevien toimialan korkeatasoisten vaatimusten mukaisesti varmistaakseen, että tietyt teokset ja muu suojattu aineisto, joista oikeudenhaltijat ovat antaneet palveluntarjoajille merkitykselliset ja tarvittavat tiedot, eivät ole saatavissa”.

51. Toisaalta asianomaisen kohdan c alakohdan mukaan silloin, kun nämä palveluntarjoajat saavat oikeudenhaltijoilta riittävän perustellun ilmoituksen palveluissaan olevista teoksista tai muusta suojatusta aineistosta, niiden on paitsi toimittava viipymättä asianomaisten aineistojen saannin estämiseksi tai niiden poistamiseksi verkkosivustoiltaan ( 53 ) myös toteutettava ”parhaansa mukaan – – toimia estääkseen niiden tulevat lataukset palveluun” – tällä kertaa niiden on siis meneteltävä ilmoitus- ja estämisjärjestelmän (notice-and-stay-down) mukaisesti.

52. Yhteenvetona voidaan todeta, että riitautetuissa säännöksissä asetetaan sisällönjakopalvelujen tarjoajille huolellisuusvelvoitteita – eli toisin sanoen keinoihin liittyviä velvoitteita ( 54 ) – niiden palvelujen valvonnan alalla. ”Varmistaakseen”, etteivät oikeudenhaltijoiden yksilöimät teokset ja muu suojattu aineisto ”ole saatavissa”, ja ”estääkseen niiden tulevat lataukset palveluun” kyseisten palveluntarjoajien on toteutettava ”kaikki toimet, jotka huolellinen toimija toteuttaisi” ( 55 ) pystyäkseen aktiivisesti tunnistamaan käyttäjien verkkoon asettamasta sisältömassasta kyseistä aineistoa toisintavat sisällöt ja estämään niihin pääsyn tai poistamaan ne. ( 56 )

53. Direktiivin 2019/790 17 artiklalla tavoiteltu päämäärä vahvistaa tätä tulkintaa. Sovellettaessa direktiivin 2000/31 14 artiklaa oikeudenhaltijoiden piti valvoa sisällönjakopalveluja ja saattaa ilmoituksia tekemällä näiden palvelujen tarjoajien tietoon palveluissa olevat oikeuksia loukkaavat sisällöt, jotta palveluntarjoajat poistaisivat ne. Kuten neuvosto on muistuttanut, unionin lainsäätäjä kuitenkin katsoi asianomaisen 17 artiklan hyväksymisen yhteydessä, että tällainen järjestelmä langetti oikeudenhaltijoille liian suuren vastuun antamatta heille mahdollisuutta valvoa tehokkaasti teostensa ja muun suojatun aineiston käyttöä kyseisissä palveluissa. ( 57 ) Eritoten poistetut sisällöt asetettiin usein verkkoon vain vähän myöhemmin uudelleen, mikä pakotti oikeudenhaltijat tekemään ilmoituksia useaan eri otteeseen. ( 58 ) Ongelman ratkaisemiseksi riitautetuissa säännöksissä vastuu palvelujen valvonnasta siirretään niiden tarjoajille. ( 59 )

54. Toiseksi, kuten Puolan tasavalta väittää, riitautetuissa säännöksissä asetettujen tavoitteiden täyttämiseksi sisällönjakopalvelujen tarjoajien on pyrittävä edeltä käsin ehkäisemään oikeuksia loukkaavan sisällön asettaminen verkkoon, eli tällaisen sisällön poistaminen jälkikäteen ei enää yksin riitä.

55. Tältä osin direktiivin 2019/790 johdanto-osan 66 perustelukappaleesta käy ilmi, että direktiivin 17 artiklan 4 kohdan b alakohdan mukaan sisällönjakopalvelujen tarjoajien pitää yrittää ”välttää” se, että oikeudenhaltijoiden yksilöimät teokset ja muu suojattu aineisto ”tulevat saataviin” niiden palveluissa. Asianomaisen kohdan c alakohdassa odotettujen toimenpiteiden luonnetta kuvataan vielä selväsanaisemmin, sillä siinä todetaan, että palveluntarjoajien pitää ”estää” sellaisten teosten tai muiden suojattujen aineistojen ”tulevat lataukset palveluun”, joista oikeudenhaltijat ovat tehneet ilmoituksen. Maininnalla ”b alakohdan mukaisesti” korostetaan lisäksi sitä, että näissä kahdessa kohdassa kyseisiltä palveluntarjoajilta odotetaan samaa: niiden on ehkäistävä palveluissaan tiettyjen laittomien sisältöjen asettaminen verkkoon – tai stay-down-velvoitteen tapauksessa niiden uudelleen asettaminen verkkoon.

56. Tätä tulkintaa vahvistaa myös direktiivin 2019/790 17 artiklan tavoite, sillä pyrkimyksenä oli, että oikeudenhaltijoiden olisi aiempaa helpompi valvoa teostensa käyttöä sisällönjakopalveluissa. Kuten neuvosto on todennut, tällä säännöksellä pyritään vahvistamaan digitaaliympäristössä ”yleisölle välittämistä” koskevan oikeuden yksinomainen luonne. Riitautetuissa säännöksissä sisällönjakopalvelujen tarjoajille asetetuilla huolellisuusvelvoitteilla pyritään varmistamaan, että asianomaiset oikeudenhaltijat voisivat ”puuttua ehkäisevästi sellaiseen yleisölle välittämiseen, johon heidän teostensa mahdolliset käyttäjät saattaisivat ryhtyä” ( 60 ) kyseisissä palveluissa. Kuten parlamentti ja neuvosto ovat korostaneet, palveluntarjoajien on siis yritettävä puuttua ennakolta sisältöjen verkkoon asettamiseen, toisin sanoen ennen kuin teokset tai suojatut aineistot, joita sisällöissä saatetaan toisintaa, on tosiasiassa ”välitetty yleisölle” kyseisen yksinoikeuden vastaisesti.

b) ... joka edellyttää monesti suodatusvälineiden käyttöä

57. Tässä vaiheessa ratkaisuehdotusta on mielestäni hyvä selittää, että tietynlaisten tietoteknisten välineiden avulla voidaan havaita automaattisesti tiettyjen tietojen asettaminen verkkoon tai niiden löytyminen palvelimelta. Erityisesti tähän tarkoitukseen on olemassa automaattisia sisällöntunnistusvälineitä (engl. Automatic Content Recognition, ACR), jotka perustuvat eri tekniikoihin, kuten (yksinkertaisesta monimutkaiseen) ”digitaaliseen hajautukseen” (hashing), ”digitaaliseen vesileimaukseen” (watermarking) ja ”digitaalisiin sormenjälkiin” (fingerprinting). ( 61 )

58. Eräät sisällönjakopalvelujen tarjoajat ovat ottaneet vapaaehtoisesti käyttöön tällaisia välineitä, ja aivan erityisesti viimeksi mainittua tekniikkaa käyttäviä välineitä, ( 62 ) 2000-luvun jälkipuolelta alkaen ennen muuta ( 63 ) etsiäkseen aktiivisesti palveluistaan oikeuksia loukkaavia sisältöjä. ( 64 )”Digitaaliseen sormenjälkeen” perustuvilla tunnistusvälineillä voidaan suodattaa automaattisesti oikeudenhaltijoiden teokset ja muut suojatut aineistot asianomaisiin palveluihin ladatusta sisällöstä vertaamalla asianomaista sisältöä sen verkkoon asettamisen hetkellä tai sen jälkeen kyseisten oikeudenhaltijoiden toimittamiin viitetietoihin. ( 65 ) Jos vertailussa havaitaan vastaavuus (”match”), nämä tunnistusvälineet antavat asianomaisten oikeudenhaltijoiden yleensä päättää manuaalisesti tai automaattisesti, estetäänkö kyseinen sisältö, sallitaanko sen asettaminen verkkoon ja jäädään seuraamaan sen saamaa suosiota yleisötilastojen avulla vai kerätäänkö sillä rahaa sisällyttämällä siihen mainoksia. ( 66 )

59. Direktiiviehdotuksessa otettiin huomioon tämä tekninen kehitys. Vaikutustenarvioinnissa korostettiin ”digitaalisiin sormenjälkiin” perustuvien tunnistusvälineiden tehokkuutta oikeudenloukkausten alalla ja niiden lisääntynyttä saatavuutta markkinoilla. Näin ollen kyseisellä ehdotuksella pyrittiin, muistutan, ( 67 ) tekemään pakolliseksi se, että sisällönjakopalvelujen tarjoajat ottavat käyttöön tällaisia välineitä, jotta sellaisetkin palveluntarjoajat, jotka eivät vielä olleet ottaneet näitä välineitä käyttöön, pakotettaisiin saattamaan käytäntönsä ajan tasalle ja jotta muut puolestaan velvoitettaisiin antamaan oikeudenhaltijoille avoin pääsy niiden tunnistusvälineisiin. ( 68 )

60. Kuten parlamentti, neuvosto ja Espanjan hallitus ovat toistuvasti korostaneet, direktiivin 2019/790 lopulliseen versioon ei enää sisälly suorasanaisia viittauksia automaattisiin sisällöntunnistusvälineisiin. Kyseisen direktiivin 17 artiklan 4 kohdan b ja c alakohta on laadittu yleisin ilmaisuin. Kyseisissä säännöksissä sisällönjakopalvelujen tarjoajia ei muodollisesti pakoteta ottamaan käyttöön tiettyjä toimenpiteitä tai tekniikoita säännöksissä asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi. ( 69 )

61. Vastaajat ja väliintulijat katsovat, etteivät riitautetut säännökset näin ollen velvoita kyseisiä palveluntarjoajia käyttämään tällaisia välineitä. Niillä on ”liikkumavaraa” sen suhteen, millaisia toimenpiteitä ja tekniikoita ne ottavat käyttöön asianomaisissa säännöksissä asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi. Mainitut palveluntarjoajat voivat tältä osin ”valita”, käyttävätkö ne tällaisia välineitä – tai jatkavatko ne tällaisten välineiden käyttöä, mikäli niillä on sellaisia jo käytössä – tai kehittävätkö ne ”innovatiivisia ratkaisuja”. ( 70 ) Näiltä palveluntarjoajilta vaadittavia toimenpiteitä on joka tapauksessa direktiivin 2019/790 17 artiklan 5 kohdan mukaan tarkasteltava tapauskohtaisesti suhteellisuusperiaatteen valossa.

62. Tästä huolimatta katson, että riitautetuissa säännöksissä sisällönjakopalvelujen tarjoajat kyllä velvoitetaan useissa tilanteissa käyttämään kyseisiä sisällöntunnistusvälineitä, kuten Puolan tasavalta väittää. ( 71 ) Nähdäkseni unionin lainsäätäjä on vain muuttanut menetelmää direktiiviehdotuksen esittämisen ja sen direktiiviksi 2019/790 hyväksymisen välillä. Sen sijaan, että lainsäätäjä olisi määrännyt suoraan tällaisten välineiden käyttöönottamisvelvoitteesta, se on epäsuorasti velvoittanut kyseiset palveluntarjoajat käyttämään näitä välineitä kyseisissä säännöksissä säädettyjen vastuusta vapautumista koskevien edellytysten kautta.

63. Yhtäältä, kuten kantaja on perustellusti korostanut, on syytä pitää mielessä se tosiasiallinen asiayhteys, johon riitautetut säännökset sijoittuvat. Direktiivin 2019/790 17 artikla koskee palveluntarjoajia, jotka säilyttävät ”suurta määrää – – tekijänoikeudella suojattuja teoksia tai muuta suojattua aineistoa” ja antavat yleisölle pääsyn niihin. Toisin sanoen kyse on toimijoista, jotka hallinnoivat merkittävää tai peräti suunnatonta sisältömäärää. Lisäksi näitä sisällönjakopalveluja tarjotaan keskeytyksettä, ja merkittävällä käyttäjäjoukolla on pääsy niihin, joten huomattavia määriä uusia sisältöjä voidaan näin ollen asettaa verkkoon milloin tahansa.

64. Tässä tilanteessa on mielestäni selvää, että – kuten kantaja väittää – sisällönjakopalvelujen tarjoajien virkailijat eivät pystyisi tarkastamaan kaikkea tai edes suurinta osaa verkkoon asetetusta sisällöstä, ( 72 ) minkä parlamentti sitä paitsi myöntää. Näin ollen minun on vaikea ymmärtää, millä keinoin, ellei sitten käyttämällä automaattista tunnistusvälinettä, jonka avulla palveluihin ladatut sisällöt voidaan suodattaa, asianomaiset palveluntarjoajat voisivat kohtuudella ”varmistaa”, etteivät oikeudenhaltijoiden tunnistamat teokset ja muut suojatut aineistot ”ole saatavissa”, ja ”estää niiden tulevat lataukset” palveluihinsa riitautetuissa säännöksissä tarkoitettujen tavoitteiden mukaisesti ( 73 ) – eikä parlamentin ja neuvoston viittaus mahdollisiin ”innovatiivisiin ratkaisuihin” tällä alalla liiemmin selvennä asiaa. ( 74 ) Vastaajat ja väliintulijat antoivat sitä paitsi istunnossa vastauksissaan unionin tuomioistuimen kysymyksiin rivien välistä ymmärtää, että kyseiset välineet ovat tässä suhteessa tosiasiassa hyvin usein korvaamattomia. ( 75 )

65. Toisaalta muistutan, että sisällönjakopalvelujen tarjoajien on niille asetettujen huolellisuusvelvoitteiden täyttämiseksi toteutettava direktiivin 2019/790 17 artiklan 4 kohdan b alakohdan mukaisesti toimenpiteitä, jotka vastaavat ”huolellista ammatinharjoittamista koskevia toimialan korkeatasoisia vaatimuksia”. Kuten kyseisen direktiivin johdanto-osan 66 perustelukappaleen toisessa kohdassa täsmennetään, tässä yhteydessä on otettava huomioon ”toimialan parhaat käytännöt” ja ”uusin kehitys”.

66. Kuten olen jo selostanut tämän ratkaisuehdotuksen 58 kohdassa, eri sisällönjakopalvelujen tarjoajat käyttävät jo ”digitaalisiin sormenjälkiin” perustuvia tunnistusvälineitä useisiin erityyppisiin sisältöihin. ( 76 ) Muiden tällaisia sisältöjä palveluihinsa ottavien palveluntarjoajien täytyy näin ollen mukautua ”toimialan parhaisiin käytäntöihin” ja ”uusimpaan kehitykseen” ottamalla käyttöön tällaisia välineitä näiden sisältötyyppien suodatukseen täyttääkseen riitautetuista säännöksistä johtuvat huolellisuusvelvoitteet.

67. On totta, kuten vastaajat ja väliintulijat ovat korostaneet, että direktiivin 2019/790 17 artiklan 5 kohdan mukaan sisällönjakopalvelujen tarjoajilta odotettujen toimenpiteiden on oltava kussakin tapauksessa suhteellisuusperiaatteen mukaisia. Tässä yhteydessä on otettava ennen muuta huomioon seuraavat seikat: 1) ”palvelun tyyppi, yleisö ja koko sekä palvelun käyttäjien palveluun lataamien teosten tai muun suojatun aineiston tyyppi” ja 2) ”soveltuvien ja vaikuttavien keinojen saatavuus ja niiden kustannukset palveluntarjoajille”. ( 77 ) Tältä osin ei voida sulkea pois sitä, että tietyissä erityistapauksissa sisällöntunnistusvälineen käytön edellyttäminen tietyiltä palveluntarjoajilta on vastoin asianomaista periaatetta. Vaikuttaa myös siltä, että tekniikan nykyisessä kehitysvaiheessa nämä välineet eivät sovellu tietyntyyppisten teosten ja suojattujen aineistojen tarkastamiseen eivätkä ole sen kannalta vaikuttavia. ( 78 )

68. Näistä erityistapauksista huolimatta on mielestäni kuitenkin selvää, että kaikissa tilanteissa, joissa markkinoilla on saatavilla erilaisia asianmukaisia ja vaikuttavia välineitä, jotka eivät ole kohtuuttoman kalliita, sisällönjakopalvelujen tarjoajilla on a priori velvollisuus ottaa niitä käyttöön, jotta ne voivat osoittaa toteuttaneensa ”toimia parhaansa mukaan” ehkäistäkseen laittomien sisältöjen asettaminen verkkoon ja noudattaakseen näin ollen riitautettuja säännöksiä. ( 79 ) Tarvittaessa ne voivat suhteellisuusperiaatteen mukaisesti valita saatavilla olevista välineistä niiden tilanteeseen ja käytettävissä oleviin resursseihin parhaiten sopivat välineet ( 80 ) – ja vauraimmat palveluntarjoajat voivat vieläpä kehittää tällaisen välineen itse.

69. Yhteenvetona totean, että osoittaakseen toteuttaneensa riitautettujen säännösten mukaisesti ”toimia parhaansa mukaan huolellista ammatinharjoittamista koskevien toimialan korkeatasoisten vaatimusten mukaisesti” sen ”varmistamiseksi”, etteivät teokset ja suojatut aineistot, jotka oikeudenhaltijat ovat tunnistaneet, ”ole saatavissa”, ja ”niiden tulevien latausten estämiseksi” palveluihinsa sisällönjakopalvelujen tarjoajien on monissa tapauksissa otettava käyttöön automaattisia sisällöntunnistusvälineitä, jotta ne voivat suodattaa palvelujensa käyttäjien verkkoon asettamat sisällöt ja tarvittaessa estää tietyt sisällöt ennen kuin ne ladataan palveluun. ( 81 )

2. Sananvapautta ja tiedonvälityksen vapautta koskevan oikeuden käytön rajoittaminen

70. Kun riitautettujen säännösten ulottuvuus on nyt täsmennetty, voidaan ryhtyä tarkastelemaan kyseisiä säännöksiä sananvapautta ja tiedonvälityksen vapautta koskevan oikeuden kannalta.

71. Perusoikeuskirjan 11 artiklassa taattu oikeus, joka ”sisältää mielipiteenvapauden sekä vapauden vastaanottaa ja levittää tietoja tai ajatuksia viranomaisten siihen puuttumatta ja alueellisista rajoista riippumatta”, vastaa ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamisesta Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 10 artiklassa säädettyä oikeutta. ( 82 ) Perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan mukaan näillä kahdella oikeudella on näin ollen sama sisältö tai ainakin sama ulottuvuus. Tästä seuraa, että perusoikeuskirjan 11 artiklaa on tulkittava Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10 artiklan ja siihen liittyvän Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön valossa.

72. Tällä perusoikeudella on kiistatta merkitystä nyt käsiteltävässä asiassa. Kuten Puolan tasavalta ja komissio ovat huomautuksissaan todenneet, direktiivin 2019/790 17 artiklassa tarkoitetut sisällönjakopalvelut ovat erityisen tärkeitä vapaudelle vastaanottaa ja levittää tietoja tai ajatuksia.

73. Kuten kantaja väittää, sisältöjen – olipa kyse videoista, valokuvista, teksteistä tai muista sisällöistä – asettaminen verkkoon näihin palveluihin kuuluu näin ollen sananvapautta ja tiedonvälityksen vapautta koskevan oikeuden käytön piiriin. ( 83 ) Tällainen verkkoon asettaminen voi liittyä myös muihin lähivapauksiin. Erityisesti silloin, kun kyseiset sisällöt ovat niitä palveluihin lataavien käyttäjien taiteellisia ilmaisuja, niiden asettaminen verkkoon kuuluu perusoikeuskirjan 13 artiklassa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10 artiklassa taatun taiteen vapauden käytön alaan. ( 84 )

74. Täsmennän, että näin on siitä riippumatta, loukkaavatko nämä sisällöt tekijänoikeuksia. Parlamentin esittämä päinvastainen väite kertoo mielestäni oikeudellisesta epävarmuudesta. Vaikka jokin tieto olisi suojattu tekijänoikeuksilla, tämä ei suoraan johda sen sulkemiseen sananvapauden käyttöalan ulkopuolelle. ( 85 ) Vaikka yleisesti onkin perusteltua rajoittaa tällaisen tiedon levittämistä, tällä on kuitenkin merkitystä vain siinä vaiheessa, kun tutkitaan tällaisen sananvapauden rajoittamisen hyväksymisedellytyksiä. ( 86 )

75. Kantajan mukaan suodatustoimenpiteet, joita sisällönjakopalvelujen tarjoajien on otettava käyttöön noudattaakseen direktiivin 2019/790 17 artiklan 4 kohdan b alakohtaa ja c alakohdan loppuosaa, ovat luonteeltaan käyttäjien tietojen ”ennalta ehkäiseviä tarkastustoimenpiteitä”. Nämä toimenpiteet synnyttävät Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10 artiklasta antamassa oikeuskäytännössä tarkoitettuja ”etukäteisiä rajoituksia”. Riitautetut säännökset merkitsisivät siis kantajan mukaan palveluntarjoajien harjoittaman ”luonteeltaan ennalta ehkäisevän automatisoidun yleissensuurin” käyttöönottoa sisällönjakopalveluissa. Riitautetut säännökset ovat kantajan mukaan tältä osin osoitus unionin lainsäätäjän erittäin vakavasta puuttumisesta asianomaisten käyttäjien sananvapauteen ja tiedonvälityksen vapauteen.

76. Vastaajat ja väliintulijat sen sijaan kiistävät sen, että riitautetuista säännöksistä aiheutuisi tällaista ”sensuuria” tai minkäänlaista ”puuttumista” kyseiseen vapauteen. Eritoten neuvoston mukaan kyseisten säännösten – tai yleisesti direktiivin 2019/790 17 artiklan – tarkoituksena ei ole rajoittaa etukäteen niitä tietoja, joita voidaan levittää asianomaisissa palveluissa. Käyttäjät voivat yhä ladata palveluihin vapaasti haluamiaan sisältöjä. Kaikissa tilanteissa, joissa verkkoon asetetut sisällöt on suojattu tekijänoikeuksilla, kyseisten palveluntarjoajien on yksinkertaisesti saatava tähän lupa asianomaisilta oikeudenhaltijoilta – muussa tapauksessa ne ovat vastuussa jälkikäteen.

77. Katson kantajan tavoin, että riitautetuilla säännöksillä todella ”puututaan” sisällönjakopalvelujen käyttäjien sananvapauteen. Haluan kuitenkin heti tehdä terminologisen tarkennuksen. Ilmaus ”sensuuri” on luonnollisesti monimerkityksinen. Kantajan huomautuksista ilmenee kuitenkin selvästi, että se tarkoittaa tällä ajatusta tietojen tarkastamisesta etukäteen ennen niiden levittämistä. Tässä yhteydessä parlamentin, neuvoston ja Espanjan hallituksen väitteet, joiden mukaan ilmauksella ”sensuuri” ei olisi merkitystä nyt käsiteltävässä asiassa, koska direktiivin 2019/790 17 artiklassa ei edellytetä minkäänlaista sisällönjakopalveluissa verkkoon asetettavien tietojen ”poliittista tai moraalista” tarkastamista, ovat mielestäni asiaankuulumattomia. Lisäsekaannusten välttämiseksi käytän tässä jaksossa ainoastaan ilmaisuja ”ennalta ehkäisevät toimenpiteet” ja ”etukäteiset rajoitukset”.

78. Tämän täsmennyksen jälkeen on todettava, että direktiivin 2019/790 17 artiklassa ei määrätä pelkästään, kuten neuvosto väittää, että sisällönjakopalvelujen tarjoajien on hankittava lupa palvelujensa käyttäjien verkkoon asettamille suojatuille sisällöille ja, jos näin ei menetellä, palveluntarjoajilla on asiassa suora vastuu. Kuten olen selostanut edellisessä osassa, riitautetuissa säännöksissä määrätään myös, että asianomaiset palveluntarjoajat vapautetaan tästä vastuusta silloin, kun ne toteuttavat ”toimia parhaansa mukaan”ehkäistäkseen sen, että asianomaiset käyttäjät asettavat verkkoon sisältöjä, joissa toisinnetaan oikeudenhaltijoiden yksilöimiä teoksia ja muita suojattuja sisältöjä. Asianomaiset palveluntarjoajat joutuvat siten ennalta ehkäisevästi suodattamaan ja estämään kyseisiä sisältöjä.

79. Kuten kantaja väittää, suodatus on luonteeltaan ”ennalta ehkäisevä toimenpide”, jolla näissä palveluissa levitettäviä tietoja tarkastetaan, ja sitä mahdollisesti seuraavat estämistoimenpiteet ovat ”etukäteisiä rajoituksia” Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10 artiklaan liittyvän oikeuskäytännön merkityksessä: ( 87 ) koska pyrkimyksenä ei ole rangaista mahdollisista tekijänoikeuksien loukkauksista vaan ehkäistä niitä, tiedot, jotka käyttäjät aikovat asettaa verkkoon, tarkastetaan ja ne tiedot, joiden katsotaan voivan johtaa tällaiseen loukkaukseen, rajataan pois ennen kuin niitä päästään levittämään. ( 88 )

80. Toisin kuin neuvosto väittää, käyttäjät eivät siis voi näissä tilanteissa ”vapaasti” asettaa verkon sisällönjakopalveluihin haluamiaan sisältöjä. Palveluntarjoajien toteuttamat suodatus- ja estämistoimenpiteet rajoittavat sitä, mitä sisältöjä käyttäjät voivat palveluihin ladata. Tämä merkitsee ”puuttumista” käyttäjien tiedonvälityksen vapauden käyttämiseen. Samalla sisältöjen suodattamisella ja estämisellä ennen niiden levittämistä ”puututaan” myös yleisön vapauteen vastaanottaa tietoja. ( 89 )

81. Parlamentti ja neuvosto vastaavat tähän, että sisällönjakopalvelujen tarjoajat voivat yksityisinä toimijoina vapaasti valita, minkä tyyppisiä tietoja ne haluavat palveluissaan levitettävän, ja näin ollen päättää sisältöjen suodattamisesta ja estämisestä. Vaikka oletettaisiin, että tämä merkitsee ”puuttumista” käyttäjien sananvapauteen, sen ei missään tapauksessa voitaisi katsoa johtuvan unionin lainsäätäjästä.

82. Tässä perustelussa sekoitetaan mielestäni kaksi tilannetta. On totta, että sisällönjakopalvelujen tarjoajat voivat niille perusoikeuskirjan 16 artiklassa taattujen elinkeinovapauden ja sopimusvapauden nojalla määrittää palvelunsa käyttöehdoissa tai ”yhteisön säännöissä” sisältöä koskevia periaatteita ja harjoittaa omasta aloitteestaan tietynlaista ”itsesääntelyä” suodattamalla ja estämällä sisältöjä, jotka ovat niiden mielestä ristiriidassa asianomaisten sääntöjen kanssa. Tällöin kyse ei ole Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10 artiklassa ja perusoikeuskirjan 11 artiklassa tarkoitetusta ”viranomaisten puuttumisesta” käyttäjien sananvapauteen. ( 90 )

83. Nyt käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan ole mielestäni kyse sisällönjakopalvelujen tarjoajien ”itsesääntelystä”. Riippumatta siitä, kielletäänkö oikeuksia loukkaavien sisältöjen verkkoon asettaminen näiden palvelujen yleisissä käyttöehdoissa tai ”yhteisön säännöissä”, sisältöjä suodatetaan ja estetään riitautettujen säännösten noudattamiseksi. ( 91 )

84. Näin ollen käyttäjien sananvapauteen ”puuttumisen” voidaan mielestäni hyvinkin nähdä johtuvan unionin lainsäätäjästä. Se on asiassa nimittäin alullepanijana. Parlamentti ja neuvosto sitä paitsi myöntävät itse, että riitautetuilla säännöksillä pyritään asettamaan sisällönjakopalvelujen tarjoajille vastuu asianomaisissa palveluissa tehtyjen tekijänoikeusloukkausten valvomisesta. Lainsäätäjä on tietyllä tavoin siirtänyt näille palveluntarjoajille tehtävän valvoa tekijänoikeuden asianmukaista käyttöä digitaaliympäristössä. Unionin lainsäätäjä ei kuitenkaan voi siirtää tällaista tehtävää ja samalla luovuttaa kaikkea vastuuta tästä johtuvista käyttäjien perusoikeuksiin puuttumisista asianomaisille palveluntarjoajille. ( 92 )

85. Tätä näkemystäni ei myöskään horjuta neuvoston väite, jonka mukaan sisällönjakopalvelujen tarjoajia ”ei velvoiteta” riitautetuissa säännöksissä suodattamaan ja estämään palvelujensa käyttäjien verkkoon asettamaa sisältöä, koska direktiivin 2019/790 17 artiklan 4 kohdassa ei suppeassa merkityksessä luettuna aseteta asianomaisille palveluntarjoajille minkäänlaista ”velvoitetta” vaan säädetään ainoastaan vastuusta vapautumista koskevasta mekanismista, jota niillä olisi ”mahdollisuus” käyttää silloin, kun ne eivät ole saaneet oikeudenhaltijoilta lupaa.

86. Kun arvioidaan direktiivin 2019/790 17 artiklan yhteensoveltuvuutta perusoikeuskirjan 11 artiklan kanssa, on mielestäni otettava huomioon paitsi artiklan sanamuoto myös sen konkreettiset vaikutukset. Kun otetaan huomioon yhtäältä se, että sisällönjakopalvelujen tarjoajat eivät pysty saamaan oikeudenhaltijoilta lupaa tiettyyn määrään teoksia ja muita suojattuja aineistoja, ( 93 ) ja toisaalta se, että käyttäjät voisivat tästä huolimatta asettaa verkkoon joukon sisältöjä, joissa toisinnetaan asianomaisia aineistoja, direktiivin 2019/790 17 artiklan 4 kohdassa säädetyn vastuusta vapautumista koskevan mekanismin käyttö ei olisi asianomaisille palveluntarjoajille niinkään ”mahdollisuus” vaan välttämättömyys, mikäli ne haluavat välttyä kantamasta kohtuutonta vastuuta. Näin ollen monissa tapauksissa riitautetuissa säännöksissä asetetut vapautusta koskevat edellytykset muodostavat käytännössä todellisia velvoitteita asianomaisille palveluntarjoajille. Lisäksi huomautan, että 17 artiklan 5 kohdassa itsessään viitataan palveluntarjoajien ”4 kohdan mukaisiin velvoitteisiin” (kursivointi tässä).

87. Tämänkaltainen vastuu-/vapautusmekanismi on mielestäni aivan yhtä tehokas tapa pakottaa asianomaiset talouden toimijat suodattamaan ennalta ehkäisevästi käyttäjiensä sisältöjä kuin suora velvoittaminen. Kuten olen todennut tämän ratkaisuehdotuksen 62 kohdassa, unionin lainsäätäjä on yksinkertaisesti muuttanut tässä suhteessa menetelmää. Nämä menetelmät kuitenkin synnyttävät samoja vaikutuksia, ja niitä on tästä syystä tarkasteltava perusoikeuksien kannalta samalla tavoin. ( 94 )

3. Kyseisen rajoituksen yhteensoveltuvuus perusoikeuskirjan kanssa

88. Edeltävästä jaksosta ilmenee, että, kuten Puolan tasavalta väittää, riitautetuilla säännöksillä rajoitetaan sananvapautta, joka taataan perusoikeuskirjan 11 artiklassa, koskevan oikeuden käyttöä.

89. Sananvapaus ei ole kuitenkaan ehdoton oikeus. Perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaan tämän vapauden käytön rajoitukset voidaan hyväksyä, mikäli 1) niistä on säädetty ”lailla”, 2) niissä kunnioitetaan tämän vapauden ”keskeistä sisältöä” ja 3) ne noudattavat suhteellisuusperiaatetta.

90. Vastaavalla tavalla Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10 artiklan 2 kohdan ja siihen liittyvän Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan sananvapauteen puuttuminen voidaan hyväksyä sillä edellytyksellä, että 1) siitä on ”säädetty laissa”, 2) sillä pyritään yhteen tai useaan 2 kohdassa määriteltyyn lainmukaiseen tavoitteeseen ja 3) se on ”välttämätöntä demokraattisessa yhteiskunnassa”. ( 95 ) Vaikka nämä edellytykset osin eroavatkin sanamuodoiltaan perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa säädetyistä edellytyksistä, niillä on jälleen katsottava olevan sama merkitys tai ainakin sama ulottuvuus. ( 96 )

91. Näin ollen tarkastelen seuraavissa jaksoissa perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa asetettujen kolmen edellytyksen täyttymistä ja tulkitsen niitä samalla Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen asiaa koskevan oikeuskäytännön valossa. Esitän tässä yhteydessä perustelut sille, että kyseisestä rajoituksesta säädetään ”lailla” (a jakso), sille, miksi rajoituksessa kunnioitetaan sananvapautta koskevan oikeuden ”keskeistä sisältöä” (b jakso), ja sille, miksi rajoitus on, mikäli direktiivin 2019/790 17 artiklaa tulkitaan asianmukaisesti, suhteellisuusperiaatteen mukainen (c jakso).

a) Rajoituksesta säädetään ”lailla”

92. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan edellytys, jonka mukaan perusoikeuksien käytön kaikista rajoituksista on säädettävä ”lailla” perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa – luettuna Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10 artiklan 2 kohdassa määrätystä vastaavasta edellytyksestä annetun Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön valossa – tarkoitetulla tavalla, merkitsee paitsi sitä, että rajoituksella on oltava oikeudellinen perusta (”lain olemassaolo”), myös sitä, että tähän oikeudelliseen perustaan on voitava liittää tiettyjä saatavuuden ja ennakoitavuuden ominaisuuksia (”lain laatu”). ( 97 )

93. Käsiteltävässä asiassa rajoituksella on yhtäältä selvästi oikeudellinen perusta, koska se perustuu unionin lainsäätäjän antamiin säännöksiin.

94. Toisaalta muistutan tämän oikeudellisen perustan ”laadun” osalta, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön ( 98 ) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön ( 99 ) mukaan perusoikeuden käyttämistä rajoittavan oikeudellisen perustan on oltava riittävän hyvin saatavilla ja vaikutuksiltaan ennakoitavissa eli se on ilmaistava riittävän selkeästi ja täsmällisesti, jotta asianomaiset voivat toimia sen mukaan käyttämällä tarvittaessa apuna valistuneita neuvonantajia.

95. Katson, että riitautetut säännökset ovat riittävän selkeitä ja täsmällisiä täyttääkseen tämän vaatimuksen. Direktiivin 2019/790 2 artiklan 6 alakohdassa annettu ”verkkosisällönjakopalvelujen tarjoajan” määritelmä ja riitautetut säännökset sisältävät kyllä useita avoimiksi jääviä ilmaisuja, kuten ”suuri määrä – – tekijänoikeudella suojattuja teoksia tai muuta suojattua aineistoa”; palveluntarjoajien ”parhaansa mukaan” toteuttamat toimet; ”huolellista ammatinharjoittamista koskevat toimialan korkeatasoiset vaatimukset”, eli ilmauksia, joista aiheutuu tiettyä epävarmuutta kyseessä olevista talouden toimijoista ja niille kussakin tilanteessa asetetuista velvollisuuksista. Parlamentin ja neuvoston esittämien selitysten mukaan turvautumalla tällaisiin ilmaisuihin pyritään kuitenkin varmistamaan, että kyseisiä säännöksiä voidaan mukauttaa erilaisille toimijoille ja eri tilanteisiin sekä käytännön ja tekniikan kehitykseen, jotta säännökset pysyisivät soveltamiskelpoisina ajan kuluessa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan unionin lainsäätäjä voi päättää ”ennakoitavuuden” vaatimusta rikkomatta sisällyttää antamiinsa säädöksiin tiettyä joustavuutta ehdottoman oikeusvarmuuden sijaan. ( 100 ) Tässä ratkaisuehdotuksessa tehdyt selvennykset sekä selvennykset, joita unionin tuomioistuin antaa tulevassa tuomiossaan ja myöhemmissä ratkaisuissaan, täsmentävät myös osaltaan näitä ilmaisuja ja hälventävät niihin liittyviä epäilyksiä, mikä vahvistaa entisestään ”ennakoitavuuden” vaatimuksen täyttymistä. ( 101 )

96. Tämän täsmennyksen jälkeen huomautan, että unionin tuomioistuin ( 102 ) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ( 103 ) liittävät ”ennakoitavuuden” vaatimuksen yhteyteen myös kysymyksen siitä, onko oikeuteen puuttumisen oikeudelliseen perustaan sisällytetty riittäviä suojakeinoja perusoikeuksien mielivaltaisten loukkausten tai väärinkäytösten riskin torjumiseksi (oikeusvaltioperiaatteen mukaisesti). Kantaja kiistää tämän nyt käsiteltävässä asiassa.

97. Se, sisältyykö riitautettuihin säännöksiin riittäviä suojakeinoja sisällönjakopalvelujen käyttäjien sananvapauden suojaamiseksi liiallisilta tai mielivaltaisilta suodatus- ja estämistoimenpiteiltä, liittyy kuitenkin myös asianomaisista säännöksistä johtuvan rajoituksen oikeasuhteisuuteen. ( 104 ) Näin ollen jätän tämän kysymyksen käsittelyn toiston välttämiseksi suhteellisuusperiaatteen noudattamista koskevan edellytyksen tarkastelun yhteyteen. ( 105 )

b) Kyseisessä rajoituksessa kunnioitetaan sananvapautta koskevan oikeuden ”keskeistä sisältöä”

98. On muistutettava, että perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa vahvistettu edellytys, jonka mukaan perusoikeuskirjassa tunnustettujen oikeuksien ja vapauksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan ”– – kyseisten oikeuksien ja vapauksien keskeistä sisältöä kunnioittaen”, merkitsee sitä, että mikäli toimenpide loukkaa tätä ”keskeistä sisältöä”, se ei ole oikeutettavissa. Tällainen toimenpide katsotaan näin ollen perusoikeuskirjan vastaiseksi, ja kun kyseessä on unionin toimi, se on kumottava tai julistettava pätemättömäksi ilman, että suhteellisuusperiaatteen noudattamista koskevaa edellytystä olisi tarpeen tutkia. ( 106 )

99. Unionin lainsäätäjä voi rajoittaa tiettyjen perusoikeuksien käyttöä yleisen edun nimissä muiden oikeuksien ja etujen suojaamiseksi. Se voi menetellä näin erityisesti suojatakseen jotakin toista perusoikeutta. Sillä on tässä yhteydessä jonkin verran harkintavaltaa kyseessä olevien eri oikeuksien ja etujen punnitsemiseksi ja ”oikeudenmukaisen tasapainon” löytämiseksi niiden välille. ( 107 ) Tällä harkintavallalla on kuitenkin ehdoton raja. Perusoikeuden ”keskeinen sisältö” on sen ”koskematon ydin”, johon ei saa millään tavalla kajota. Näin ollen millään tavoitteella, olipa se miten hyväksyttävä tahansa, ei voida oikeuttaa tiettyjä – poikkeuksellisen vakavia – perusoikeuksien loukkauksia. Toisin sanoen päämäärä ei pyhitä kaikkia keinoja.

100. Nyt käsiteltävässä asiassa riitautetuilla säännöksillä loukataan Puolan tasavallan mukaan sananvapautta koskevan oikeuden ”keskeistä sisältöä”. Sen mukaan ennalta ehkäisevä valvonta, jota sisällönjakopalvelujen tarjoajien on kyseisten säännösten mukaisesti kohdistettava palvelujensa käyttäjien verkkoon asettamiin sisältöihin, asettaa kyseenalaiseksi asianomaisen oikeuden sellaisenaan, koska se merkitsee puuttumista asianomaisiin sisältöihin ja niiden mahdollista estämistä jo ennen niiden levittämistä.

101. Vastaajien ja väliintulijoiden tavoin en ole tätä mieltä.

102. Tietojen ennalta ehkäiseviä tarkastustoimenpiteitä pidetään kyllä yleensä erityisen vakavina puuttumisina sananvapauteen, ( 108 ) koska ne voivat johtaa ylilyönteihin. Tällaisia ennalta ehkäiseviä toimenpiteitä ei lähtökohtaisesti hyväksytä demokraattisessa yhteiskunnassa siksi, että rajaamalla tietyt tiedot pois jo ennen niiden levittämistä nämä toimenpiteet estävät kaiken julkisen keskustelun asianomaisesta sisällöstä ja vievät samalla sananvapaudelta sen tehtävän moniarvoisuuden ylläpitäjänä. ( 109 ) Näistä syistä, kuten kantaja korostaa, monet jäsenvaltiot kieltävät perustuslaissaan tietojen yleiset ennakkotarkastukset.

103. Nämä seikat ovat koko lailla merkityksellisiä internetissä tapahtuvassa tiedonvälityksessä. Kuten kantaja väittää, kyseisellä verkolla on erittäin suuri merkitys vapaudelle vastaanottaa tai välittää tietoja tai ajatuksia. ( 110 ) Tämä pätee eritoten suuriin verkkoalustoihin ja sosiaalisiin verkkoihin, jotka tarjoavat kenelle tahansa mahdollisuuden julkaista verkossa haluamiaan sisältöjä ja yleisölle mahdollisuuden päästä tutustumaan näihin sisältöihin – ne ovat ”ennennäkemättömiä” välineitä kyseisen vapauden käyttämiseen. ( 111 ) Tällaiset verkkoalustat osallistuvat tällä tavoin tiedon tuotannon tietynlaiseen demokratisointiin, ja vaikka yksityiset ylläpitäjät vastaavat niiden hallinnoinnista, niistä on itse asiassa kehittynyt keskeisiä verkkoilmaisun infrastruktuureita. ( 112 ) Viestintävälineiden tämänhetkisessä kehitysvaiheessa oikeus sananvapauteen tarkoittaa siis aivan erityisesti vapautta käyttää tällaisia verkkoalustoja ja ilmaista niillä itseään lähtökohtaisesti viranomaisten siihen puuttumatta. ( 113 )

104. Mikäli viranomaiset velvoittaisivat suoraan tai epäsuoraan ( 114 ) näitä sananvapauden käyttöä edistäviä infrastruktuureja hallinnoivat välittäjinä toimivat palveluntarjoajat valvomaan palvelujensa käyttäjien sisältöjä ennalta ehkäisevästi ja yleisesti kaikenlaisten laittomien tai jo pelkästään ei-toivottujen tietojen etsimiseksi, tämä tiedonvälityksen vapaus kyseenalaistuisi sellaisenaan. Tällöin mielestäni kajottaisiin sananvapautta koskevan oikeuden, sellaisena kuin siitä säädetään perusoikeuskirjan 11 artiklassa, ”keskeiseen sisältöön”.

105. Tässä yhteydessä direktiivin 2000/31 15 artiklalla on nähdäkseni perustavanlaatuinen merkitys. Asianomaisessa säännöksessä määrätään, että välittäjinä toimiville palveluntarjoajille ei voida asettaa ”yleistä velvoitetta valvoa siirtämiään ja tallentamiaan tietoja”, mikä estää sen, että verkossa olevat tiedot asetettaisiin asianomaisten välittäjien tehtäväksi annettuun ennalta ehkäisevään yleiseen valvontaan. Näin ollen säännös takaa sen, että internet säilyy vapaana ja avoimena tilana. ( 115 )

106. Tämän takia olen taipuvainen pitämään kyseisessä 15 artiklassa säädettyä kieltoa internetiä koskevan lainsäädännön yleisenä periaatteena, koska siinä konkretisoidaan tiedonvälityksen perusvapaus digitaaliympäristössä. ( 116 ) Huomautan myös, että unionin tuomioistuin on jo liittänyt oikeuskäytännössään toisiinsa kyseisen vapauden kunnioittamisen ja kyseisen kiellon. ( 117 ) Yhtä ei voi olla ilman toista. Mielestäni tästä seuraa, että mainittu kielto ylittää asianomaisen 15 artiklan asiayhteyden ja velvoittaa paitsi jäsenvaltioita myös unionin lainsäätäjää.

107. Toisin kuin kantaja väittää, sananvapautta koskeva perusoikeus, sellaisena kuin se on konkretisoituna ”yleisten valvontavelvollisuuksien” kiellolla, ei kuitenkaan ole esteenä kaikentyyppisille valvontavelvoitteille.

108. Kuten komissio muistuttaa, unionin tuomioistuin on katsonut verkossa toimiville välittäjille annettavia määräyksiä koskevassa oikeuskäytännössään, ( 118 ) että tällainen välittäjä voidaan määrätä ”ehkäisemään” tiettyjä oikeudenloukkauksia harjoittamalla palvelussaan eräänlaista kohdennettua valvontaa. ( 119 ) Se on näin ollen erottanut ”yleiset” valvontavelvoitteet ”erityisissä” tapauksissa sovellettavista valvontavelvoitteista. ( 120 ) Samalla lailla myöskään Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ei pidä ennalta ehkäiseviä tietojen tarkastustoimenpiteitä, mukaan lukien estämisvelvoitteet, itsessään yhteensoveltumattomina Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10 artiklan kanssa, mikäli ne sijoittuvat erityiseen asiayhteyteen. ( 121 ) Asianomainen tuomioistuin on peräti katsonut tuomiossaan Delfi AS. v. Viro, että tiettyjen välittäjien voitaisiin odottaa valvovan aktiivisesti palveluitaan tietyntyyppisten laittomien tietojen etsimiseksi. ( 122 )

109. Kantaja vastaa, että sisällönjakopalvelujen tarjoajille riitautettujen säännösten nojalla asetettu valvontavelvoite on nimenomaan ”yleinen”. Jotta palveluntarjoajat voisivat ”varmistaa”, että oikeudenhaltijoiden tunnistamat teokset ja muut suojatut aineistot ”eivät ole saatavilla”, ja ”estää niiden tulevat lataukset” palveluihinsa, niiden täytyy käytännössä suodattaa kaikkien käyttäjien palveluihin lataamat sisällöt kokonaisuudessaan.

110. Katson kuitenkin vastaajien ja väliintulijoiden tavoin, että todellisuudessa näissä säännöksissä asetetaan ”erityinen” valvontavelvoite. ( 123 ) Minun on kuitenkin todettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö ( 124 ) on hiljattain muuttunut ”yleistä””erityisestä” erottavan perusteen osalta.

111. Alun perin unionin tuomioistuin näytti kiinnittävän huomionsa tarkastettavien tietojen määrään. Tuomiossa L’Oréal ym. ( 125 ) unionin tuomioistuin totesi, että sähköisen markkinapaikan ylläpitäjää ei voitu velvoittaa huolehtimaan ”sen kunkin asiakkaan kaikkien tietojen aktiivisesta valvonnasta kaikkien – – immateriaalioikeuksien uusien loukkausten estämiseksi”. Tuomiossa Scarlet Extended se katsoi, ettei internetyhteyden tarjoajaa voitu pakottaa määräyksellä ottamaan käyttöön suodatusjärjestelmää, joka koskisi ”kaikkia sen palveluiden kautta kulkevia sähköisiä viestejä” ja jota sovellettaisiin näin ollen ”erotuksetta koko sen asiakaskuntaan”, jotta pystyttäisiin ”tunnistamaan internetyhteyden tarjoajan verkosta sellaisten sähköisten tiedostojen liikenne, jotka sisältävät musiikkiteoksen, elokuvateoksen tai audiovisuaalisen teoksen, jota koskevien immateriaalioikeuksien haltija määräystä vaatinut väittää olevansa, sellaisten tiedostojen siirron estämiseksi, joiden vaihtaminen loukkaa tekijänoikeutta”. ( 126 ) Tuomiossa SABAM ( 127 ) unionin tuomioistuin on noudattanut samaa päättelyä sosiaalisen verkoston alustan ylläpitäjälle asetettavan vastaavan suodatusjärjestelmän käyttöönottoa koskevan velvoitteen osalta. Edelleen tuomiossa Mc Fadden ( 128 ) unionin tuomioistuin katsoi, ettei langattoman lähiverkon ylläpitäjää voitu velvoittaa valvomaan ”kaikkia [kyseisen verkon välityksellä] siirrettyjä tietoja”, vaikka tarkoituksena olisi estää kopiot jostakin yksittäisestä musiikkiteoksesta, jonka oikeudenhaltija on yksilöinyt. ( 129 )

112. Sittemmin unionin tuomioistuin näyttää alkaneen kiinnittää huomiota ennen muuta etsityn tiedon täsmällisyyteen. Tältä osin unionin tuomioistuin katsoi tuomiossa Glawischnig-Piesczek, ( 130 ) joka koski tällä kertaa kunnianloukkausten alaa, että sosiaalisen verkoston ylläpitäjälle asetettu velvoite valvoa kaikkia kyseiseen verkkoon asetettuja tietoja ( 131 ) oli katsottava ”erityiseksi” velvoitteeksi, koska siinä oli kyse ”täsmällisen” kunniaa loukkaavan tiedon etsimisestä ja estämisestä, ( 132 ) koska palveluntarjoajalta ei edellytetty suodatettujen tietojen laillisuuden ”itsenäistä arviointia” ja koska se saattoi sen sijaan ”käyttää automatisoituja tutkimistekniikoita ja ‑välineitä”. ( 133 )

113. Tämä muutos unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä ( 134 ) on nähdäkseni perusteltu. Täsmennän valvontavelvollisuuden rajat myöhemmin ( 135 ) mutta totean kuitenkin jo tässä vaiheessa, että jos valvontavelvollisuus katsottaisiin ”yleiseksi” siksi, että se pakottaa välittäjänä toimivan palveluntarjoajan tosiasiallisesti suodattamaan tietoteknisten välineiden avulla kaikki palvelunsa käyttäjien verkkoon asettamat tiedot, vaikka siinä olisikin kyse tiettyjen oikeudenloukkausten etsinnästä, sivuutettaisiin valitettavalla tavalla tällaisen suodatuksen mahdollistava tekninen kehitys ja riistettäisiin unionin lainsäätäjältä hyödyllinen keino torjua tietyntyyppisiä laittomia sisältöjä.

114. Nyt käsiteltävässä asiassa sisällönjakopalvelujen tarjoajien on kylläkin valvottava kaikkia palvelujensa käyttäjien verkkoon asettamia sisältöjä täyttääkseen riitautetuissa säännöksissä asetetut tavoitteet. Niiden on kuitenkin etsittävä näistä sisällöistä ”tiettyjä teoksia ja muuta suojattua aineistoa”, joista oikeudenhaltijat ovat antaneet niille edeltä käsin ”merkitykselliset ja tarvittavat tiedot” (direktiivin 2019/790 17 artiklan 4 kohdan b alakohta) tai ”riittävän perustellun ilmoituksen” (kyseisen 4 kohdan c alakohta). Selostan tässä ratkaisuehdotuksessa jäljempänä ( 136 ) tarkemmin, mitä sisältöjä on estettävä. Tässä vaiheessa asian tarkastelua nämä seikat riittävät kuitenkin mielestäni osoittamaan, että kyseisissä säännöksissä säädetään todellakin epäsuoraan ”erityisestä” valvontavelvoitteesta, ja sulkemaan pois sen, että sananvapautta koskevan oikeuden ”keskeistä sisältöä” loukattaisiin. ( 137 )

115. Täsmennän lopuksi, että vaikka unionin lainsäätäjä ei voi antaa verkossa toimivien välittäjien tehtäväksi niiden palveluissa jaettavien tai siirrettävien tietojen yleistä ennalta ehkäisevää valvontaa, se voi mielestäni sananvapauden ”keskeistä sisältöä” loukkaamatta päättää määrätä tiettyjä aktiivisia valvontatoimenpiteitä tarkoin määrättyjen laittomien tietojen osalta tietyille verkossa toimiville välittäjille. Tämän lisäksi huomautan, että direktiivin 2019/790 17 artikla on tässä yhteydessä komission tiedonantojen ja suositusten ( 138 ) sekä uuden sääntelyn ( 139 ) ohella yksi lukuisista välineistä, joilla pyritään tällä tavoin saamaan tietyt välittäjät – erityisesti suuret verkkoalustat – osallistumaan tietyntyyppisten laittomien sisältöjen torjuntaan. Kaikissa tapauksissa on kuitenkin varmistettava suhteellisuusperiaatteen noudattaminen. Tällaiseen verkkotoiminnan laillisuutta koskevan valvontavastuun siirtämiseen ( 140 ) tietyille välittäjille liittyy eritoten asianomaisten palvelujen käyttäjien sananvapauteen liittyviä riskejä, eikä sitä näin ollen voida toteuttaa takaamatta asianomaisille käyttäjille riittäviä suojakeinoja. ( 141 )

c) Kyseinen rajoitus on suhteellisuusperiaatteen mukainen

116. Nyt on vielä tarkasteltava suhteellisuusperiaatteen noudattamista koskevaa edellytystä, joka jaetaan perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaisesti kahteen alaperusteeseen: kyseisen rajoituksen on oltava 1) ”välttämätön” ja 2) ”vastata tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia”.

117. Asianosaisilla ei ole erimielisyyttä toisen alaperusteen täyttymisestä. Kun otetaan huomioon direktiivin 2019/790 17 artiklan yleinen tavoite, ( 142 ) kyseisellä rajoituksella vastataan ”tarpeeseen suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia” eli oikeudenhaltijoiden tekijänoikeuksia ja lähioikeuksia. Muistutan, että immateriaalioikeuksia suojataan perusoikeutena eritoten ( 143 ) perusoikeuskirjan 17 artiklan 2 kohdassa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen ensimmäisen lisäpöytäkirjan 1 artiklassa. ( 144 ) Riitautetut säännökset ovat siis ”positiivisia suojatoimenpiteitä”, jotka unionin lainsäätäjä on toteuttanut varmistaakseen, että asianomaiset oikeudenhaltijat voivat käyttää immateriaalioikeuksiaan todellisesti ja tehokkaasti kanssakäymisessä sisällönjakopalvelujen tarjoajien kanssa. ( 145 )

118. Asianosaiset ovat sitä vastoin eri mieltä siitä, täyttääkö kyseinen rajoitus ensimmäisen alaperusteen. Täsmennän tältä osin, että kun tutkitaan sitä, onko perusoikeuskirjassa taatun perusoikeuden käytön rajoittaminen perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan merkityksessä ”välttämätöntä”, on käytännössä tarkastettava kolmen kumulatiivisen vaatimuksen täyttyminen: on aiheellista tarkistaa, onko asianomainen rajoitus 1) ”tavoitteeseensa soveltuva”, 2) ”tarpeellinen” sekä 3) suppeassa merkityksessä ”oikeasuhteinen”. ( 146 ) Tarkastelen seuraavissa jaksoissa näitä kolmea vaatimusta vuoron perään.

1) Kyseinen rajoitus on ”tavoitteeseensa soveltuva”

119. Puolan tasavalta ei näytä kiistävän, että kyseinen rajoitus soveltuu tavoitteeseensa. Katson joka tapauksessa parlamentin ja neuvoston tavoin, että tämä edellytys täyttyy.

120. Tietyn toimenpiteen tällaisen soveltuvuuden arvioinnissa unionin tuomioistuimen ei täydy selvittää, onko asianomainen toimenpide paras keino saavuttaa haluttu tavoite vaan soveltuuko se kyseisen tavoitteen saavuttamiseen. ( 147 )

121. Nyt käsiteltävässä asiassa sisällönjakopalvelujen tarjoajille riitautettujen säännösten nojalla asetetut valvontavelvoitteet soveltuvat unionin lainsäätäjän tavoitteen saavuttamiseen. Kyseisissä säännöksissä asianomaisille palveluntarjoajille annetaan tehtäväksi palvelujensa valvominen ja palveluissa mahdollisesti olevien oikeuksia loukkaavien sisältöjen aktiivinen torjuminen, mikä yhtäältä kannustaa voimallisesti asianomaisia palveluntarjoajia tekemään lisensointisopimuksia oikeudenhaltijoiden kanssa ( 148 ) ja toisaalta antaa oikeudenhaltijoille mahdollisuuden valvoa teostensa ja muiden suojattujen aineistojensa käyttöä kyseisissä palveluissa aiempaa helpommin. ( 149 )

2) Kyseinen rajoitus on ”tarpeellinen”

122. Puolan tasavalta väittää sen sijaan, että direktiivin 2019/790 17 artiklan 4 kohdan b alakohdasta ja c alakohdan loppuosasta aiheutuva sananvapautta koskevan oikeuden käytön rajoitus ylittää sen, mikä on tarpeen unionin lainsäätäjän tavoitteen saavuttamiseksi. Sen mukaan asianomaisen kohdan a alakohdassa ja c alakohdan alkuosassa säädetyt velvoitteet olisivat tältä osin riittäviä. Yhtäältä sisällönjakopalvelujen tarjoajia mainitun a alakohdan nojalla koskeva velvoite toteuttaa ”toimia parhaansa mukaan” luvan saamiseksi oikeudenhaltijoilta vahvistaisi viimeksi mainittujen neuvotteluasemaa. Toisaalta kyseisille palveluntarjoajille mainitun c alakohdan alkuosan nojalla asetettu velvoite toimia viipymättä silloin, kun ne ovat saaneet riittävän perustellun ilmoituksen, ilmoituksen kohteena olevien teosten ja muiden suojattujen aineistojen saannin estämiseksi tai niiden poistamiseksi verkkosivustoiltaan takaisi tehokkaan suojan kyseisten oikeudenhaltijoiden oikeuksille.

123. En ole tästä samaa mieltä.

124. Muistutan tässä yhteydessä, että tarpeellisuuden arvioinnissa pyritään tarkistamaan, onko olemassa vaihtoehtoisia toimenpiteitä, jotka olisivat tavoitteen saavuttamisen näkökulmasta yhtä tehokkaita kuin valittu toimenpide mutta samalla vähemmän rajoittavia. ( 150 )

125. Kuten parlamentti ja neuvosto olennaisin osin katsovat, vastuujärjestelmä, jossa asetettaisiin vain direktiivin 2019/790 17 artiklan 4 kohdan a alakohdassa ja c alakohdan alkuosassa säädetyt velvoitteet, ei selvästikään olisi unionin lainsäätäjän tavoitteen saavuttamisen näkökulmasta yhtä tehokas kuin järjestelmä, jossa määrätään myös kyseisen kohdan b alakohtaan ja c alakohdan loppuosaan perustuvista velvoitteista – vaikka onkin totta, että ensin mainitut velvoitteet ovat tosiasiallisesti sananvapautta koskevan oikeuden kannalta vähemmän rajoittavia kuin viimeksi mainitut velvoitteet. ( 151 )

126. Yhtäältä on nimittäin niin, että vaikka, kuten kantaja väittää, sisällönjakopalvelujen tarjoajien velvollisuus toteuttaa ”toimia parhaansa mukaan” luvan saamiseksi oikeudenhaltijoilta vahvistaa jo itsessään näiden oikeudenhaltijoiden asemaa lisensointisopimuksista käytävissä neuvotteluissa kyseisten palveluntarjoajien kanssa, direktiivin 2019/790 17 artiklan tarkoituksena ei ole ainoastaan varmistaa, että mainitut oikeudenhaltijat saavat kohtuullisen korvauksen teostensa ja muiden suojattujen aineistojensa käytöstä kyseisissä palveluissa. Kyse on laajemmin sen varmistamisesta, että asianomaiset oikeudenhaltijat voisivat valvoa tehokkaasti tällaista käyttöä ja erityisesti estää halutessaan sen, että kyseisiä aineistoja on saatavilla tällaisissa palveluissa.

127. Toisaalta on kiistatonta, että, kuten vastaajat korostavat, ilmoitus- ja poistamisjärjestelmä, kuten järjestelmä, joka pohjautuu direktiivin 2000/31 14 artiklaan ja joka on olennaisin osin sisällytetty direktiivin 2019/790 17 artiklan 4 kohdan c alakohdan alkuosaan, ei anna asianomaisille oikeudenhaltijoille mahdollisuutta vastustaa teostensa laitonta käyttämistä sisällönjakopalveluissa yhtä tehokkaasti kuin järjestelmä, jossa asianomaisten palvelujen tarjoajille asetetaan myös valvontavelvoitteita, kuten riitautettuihin säännöksiin perustuva järjestelmä.

3) Kyseinen rajoitus on suppeassa merkityksessä ”oikeasuhteinen”

128. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perusoikeuskirjassa taatun perusoikeuden käytön rajoitusta pidetään ”oikeasuhteisena” sanan suppeassa merkityksessä silloin, jos toimenpiteestä aiheutuvat haitat eivät ole liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden. ( 152 )

129. Nyt käsiteltävässä asiassa riitautetuissa säännöksissä asetetaan vastakkain yhtäältä perusoikeuskirjan 11 artiklassa taattu sananvapaus ja toisaalta kyseisen asiakirjan 17 artiklan 2 kohdassa suojatut immateriaalioikeudet. Kuten parlamentti, neuvosto ja Espanjan hallitus muistuttavat, ensin mainitulla oikeudella ei ole ”automaattista etusijaa” jälkimmäisiin oikeuksiin nähden. ( 153 ) Asianomaisten säännösten oikeasuhteisuuden arviointi on näin ollen toteutettava, kuten unionin tuomioistuin on asian ilmaissut, siten, että siinä pyritään ”kyseessä olevien eri perusoikeuksien suojaan liittyvien vaatimusten välttämättömään yhteensovittamiseen” ja ”oikeudenmukaiseen tasapainoon” niiden välillä. ( 154 ) Unionin tuomioistuin on vieläpä erityisesti painottanut tekijänoikeuden alalla asianomaisen ”oikeudenmukaisen tasapainon” ylläpitämisen tarpeellisuutta digitaaliympäristössä. ( 155 )

130. Puolan tasavalta kuitenkin väittää, että unionin lainsäätäjä ei nimenomaisesti ole säilyttänyt tätä tasapainoa direktiivin 2019/790 17 artiklassa. Sen mukaan haitta, joka sananvapaudelle aiheutuu riitautetuista säännöksistä, on suhteettoman suuri niihin etuihin nähden, joita niillä voidaan saavuttaa immateriaalioikeuksien suojan alalla.

131. Itse katson parlamentin, neuvoston ja komission tavoin, että unionin lainsäätäjällä oli oikeus tarkistaa sisällönjakopalvelujen tarjoajiin sovellettavassa vastuujärjestelmässä vallitsevaa tasapainoa (i alajakso). Käyttöön otettu uusi vastuujärjestelmä synnyttää kuitenkin sananvapaudelle merkittäviä riskejä (ii alajakso), ja siksi on tarpeen säätää riittävistä suojakeinoista näiden riskien minimoimiseksi (iii alajakso) – näin unionin lainsäätäjä on mielestäni tehnyt (iv alajakso).

i) Unionin lainsäätäjä saattoi perustellusti korvata alun perin toteuttamansa tasapainon uudella tasapainolla

132. Direktiivin 2000/31 14 artiklassa välittäjinä toimiville palveluntarjoajille säädetty vastuusta vapautus kuvastaa unionin lainsäätäjän kyseisen direktiivin antamishetkellä erityisesti sananvapauden ja immateriaalioikeuksien välillä tavoittelemaa tasapainoa. Unionin lainsäätäjä pyrki tuolloin suosimaan kyseisten palveluntarjoajien kehittymistä edistääkseen samalla myös yleisemmin sähköisen kaupankäynnin ja ”tietoyhteiskunnan palvelujen” kasvua sisämarkkinoilla. Näin ollen oli tärkeää olla langettamatta asianomaisille palveluntarjoajille sellaista vastuuta, joka voisi vaarantaa niiden toiminnan jatkumisen. Oikeudenhaltijoiden edut oli turvattava, ja ne oli pidettävä tasapainossa internetin käyttäjien sananvapauden kanssa ilmoitus- ja poistamisjärjestelmässä sekä asianomaisille palveluntarjoajille annettavien määräysten yhteydessä. ( 156 )

133. Kuten neuvosto toteaa, olosuhteet ovat epäilemättä sittemmin muuttuneet. Web 2.0 ‑palvelujen esiintulo on synnyttänyt uusia taloudellisia ja sosiaalisia hyötyjä, kuten myös riskejä, jotka vaikuttavat huomioitaviin etuihin. Tässä yhteydessä unionin lainsäätäjällä oli tilaisuus tarkastella uudelleen lähes 20 vuotta aikaisemmin tekemiään valintoja, huomioida olosuhteissa tapahtuneet muutokset ja arvioida asianomaisia hyötyjä ja riskejä. ( 157 )

134. Kuten parlamentti, neuvosto ja Ranskan hallitus ovat korostaneet, unionin lainsäätäjällä on tältä osin paljon harkintavaltaa sellaisilla aloilla, joilla siltä edellytetään niin poliittisten kuin taloudellisten tai sosiaalisten valintojen tekemistä ja joilla sen on suoritettava monitahoisia arviointeja. ( 158 ) Tekijänoikeuden mukauttaminen digitaaliympäristöön ja sisällönjakopalveluihin sovellettavan vastuujärjestelmän perustaminen tälle alalle siten, että sillä taataan oikeudenmukainen tasapaino kaikkien kyseessä olevien oikeuksien ja etujen välillä, on epäilemättä ”monitahoinen” tehtävä. ( 159 )

135. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on myös myöntänyt viranomaisille laajasti harkintavaltaa silloin, kun niiden täytyy tasapainotella Euroopan ihmisoikeussopimuksessa suojattujen eri oikeuksien välillä. ( 160 ) Tämä harkintavalta oli nyt käsiteltävässä tapauksessa sitäkin merkittävämpi, koska unionin lainsäätäjä ei lähtökohtaisesti ollut sääntelemässä poliittisia aiheita vaan teosten ja muiden suojattujen aineistojen käyttöä. ( 161 )

136. Aihe herätti runsasta keskustelua ( 162 ) – unionin lainsäätäjä teki tässä tilanteessa poliittisen valinnan luovien alojen hyväksi. Se katsoi, että kyseessä olevien oikeuksien ja etujen välinen aiempi tasapaino ei enää ollut tyydyttävä ja että jotta oikeudenhaltijoille voitaisiin jatkossakin varmistaa korkeatasoinen suoja, ( 163 ) oli syytä ottaa käyttöön uusi tiettyjä Web 2.0 ‑palvelujen tarjoajia koskeva vastuujärjestelmä, jossa asianomaisille palveluntarjoajille asetettaisiin tiettyjä palvelujen käyttäjien verkkoon asettamien sisältöjen valvontavelvoitteita. Kun otetaan huomioon lainsäätäjän käytettävissä ollut laaja harkintavalta, katson, ettei tällainen valinta ollut ainakaan lähtökohtaisesti suhteeton.

137. Tarkemmin sanoen riitautettujen säännösten oikeasuhteisuus rakentuu mielestäni seuraavista vastaajien ja väliintulijoiden esittämistä seikoista: 1) sen taloudellisen vahingon merkittävyys, joka oikeudenhaltijoille aiheutuu heidän teostensa laittomasta verkkoon asettamisesta verkkosisällönjakopalveluissa, kun otetaan huomioon näihin palveluihin ladattavan sisällön valtaisa määrä ja tiedonvaihdon nopeus verkossa, ( 164 ) 2) se, että näistä samoista syistä oikeudenhaltijoiden on hankalaa valvoa ilmoitus- ja poistamisjärjestelmässä omien teostensa käyttöä asianomaisissa palveluissa, 3) vaikeudet, joita he kohtaavat silloin, kun he haluavat nostaa syytteitä vastuussa olevia käyttäjiä vastaan, ja 4) se, että valvontavelvoitteet koskevat tiettyjä välittäjinä toimivia palveluntarjoajia. Viimeksi mainitun seikan osalta huomautan, että sisällönjakopalvelujen tarjoajat vaikuttavat tietyssä määrin siihen, mihin tietoihin yleisö tutustuu, mainostamalla sisältöjä. ( 165 ) Nämä seikat lähentävät tietyssä määrin ( 166 ) asianomaisia palveluntarjoajia perinteisiin välittäjiin, kuten kustantajiin, joten niiden osalta voi olla oikeasuhteista ottaa käyttöön erityinen vastuujärjestelmä, joka eroaa muihin säilytyspalvelujen tarjoajiin sovellettavasta järjestelmästä. ( 167 )

138. Lisäksi, kuten Espanjan ja Ranskan hallitukset toteavat, Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on tuomiossaan Delfi AS v. Viro katsonut, ettei punnittaessa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10 artiklassa tarkoitettua sananvapautta ja saman sopimuksen 8 artiklassa taattua oikeutta kunnian suojaamiseen ollut suhteetonta pitää verkon suurta uutisportaalia vastuussa siitä, että se ei ollut estänyt käyttäjien erään artikkelin julkaisemisen jälkeen esittämien tietyntyyppisten laittomien kommenttien julkaisemista verkkosivustollaan tai ainakaan poistanut niitä ripeästi omasta aloitteestaan.

139. Kyseisessä tuomiossa Euroopan ihmisoikeustuomioistuin kiinnitti huomiota 1) tämänkaltaisten kommenttien aiheuttaman haitan suuruuteen, kun otetaan huomioon se, miten nopeasti tiedot verkossa liikkuvat, ( 168 ) ja 2) siihen, että vaikka ilmoitus- ja poistamisjärjestelmä voi monissa tapauksissa olla asianmukainen väline kaikkien asianosaisten oikeuksien ja etujen tasapainottamiseen, se ei ollut riittävä poistamaan kyseisistä kommenteista aiheutunutta vakavaa haittaa. ( 169 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin korosti myös sitä, että 3) uhrin olisi ollut vaikeaa nostaa syytteitä kommenttien tekijöitä vastaan, ja sitä, että 4) uutisportaalin ylläpitäjällä oli valtaa vaikuttaa käyttäjien julkaisemiin kommentteihin, joten voitiin pitää perusteltuna erityisen menetelmän käyttöön ottamista tällaisen välittäjän vastuun osalta. ( 170 ) Tämä tapaus tarjoaa siis eräänlaisen vertailukohdan nyt käsiteltävälle asialle. ( 171 )

ii) Riitautetuilla säännöksillä synnytetyn kaltaiseen vastuujärjestelmään sisältyvät riskit

140. Kuten parlamentti olennaisin osin väittää, sikäli kuin suodatuksella, jota sisällönjakopalvelujen tarjoajien on riitautettujen säännösten mukaisesti harjoitettava, estetään tekijänoikeutta tai lähioikeuksia loukkaavien sisältöjen levittäminen kyseisissä palveluissa, rajoitus, joka kyseisistä säännöksistä aiheutuu sananvapautta koskevan oikeuden käyttämiselle, on asianomaisten sisältöjen osalta perusteltu.

141. Yhteys, jonka unionin lainsäätäjä on kyseisissä säännöksissä perustanut sisällönjakopalvelujen tarjoajien vastuun ja asianomaisen suodatuksen tehokkuuden välille, synnyttää kuitenkin huomattavan riskin sananvapaudelle, nimittäin riskin siitä, että sisältöjä estetään ”liian tehokkaasti” niin, että estäminen kohdistuu myös laillisiin sisältöihin.

142. Tällainen ”liian tehokkaan estämisen” riski on yleisesti olemassa silloin, kun viranomaiset pitävät välittäjinä toimivia palveluntarjoajia vastuullisina palvelujensa käyttäjien palvelussa esittämistä laittomista tiedoista. Välttyäkseen kaikelta mahdolliselta vastuulta asianomaiset välittäjät voivat olla taipuvaisia tarttumaan tehtävään liian innokkaasti ja estämään kyseisiä tietoja ylimitoitetusti silloin, kun niiden laillisuudesta on pienintäkin epäilystä. ( 172 )

143. Nyt käsiteltävässä asiassa riskinä on erityisesti se, että välttyäkseen kaikelta mahdolliselta vastuulta oikeudenhaltijoihin nähden sisällönjakopalvelujen tarjoajat estävät järjestelmällisesti kaikkien sellaisten sisältöjen saatavuuden palveluissaan, joissa toisinnetaan teoksia ja muita suojattuja aineistoja, joista ne ovat saaneet näiltä oikeudenhaltijoilta ”merkitykselliset ja tarvittavat tiedot” tai ”riittävän perustellun ilmoituksen”, ja näin ollen myös sellaisten sisältöjen saatavuuden, jotka eivät loukkaa oikeudenhaltijoiden oikeuksia. ( 173 )

144. Sen ohella, että joillakin käyttäjillä, jotka haluavat asettaa asianomaisia sisältöjä verkkoon, saattaisi olla lisenssi kyseisiin teoksiin ja aineistoihin, oikeudenhaltijoilla ei ole ehdotonta yksinoikeutta suojattujen aineistojensa käyttöön. Direktiivin 2001/29 5 artiklan 3 kohta sisältää tältä osin luettelon poikkeuksista ja rajoituksista ”yleisölle välittämistä” koskevaan yksinoikeuteen. Asianomaisilla poikkeuksilla ja rajoituksilla varmistetaan lähtökohtaisesti ”oikeudenmukainen tasapaino” yhtäältä oikeudenhaltijoiden immateriaalioikeuksien suojaan liittyvän edun ja toisaalta suojattujen aineistojen käyttäjien etujen ja perusoikeuksien suojan sekä yleisen edun, ( 174 ) erityisesti kulttuurin saatavuuden, välillä. Erityisesti monet asianomaisista poikkeuksista ja rajoituksista, jotka koskevat muun muassa lainauksia, arvostelua ja selostusta ( 175 ) ja muun muassa karikatyyriä, parodiaa ja pastissia, ( 176 ) asettavat kullakin soveltamisalalla käyttäjien sanan- ja luomisen vapautta koskevan oikeuden etusijalle oikeudenhaltijoiden etuun nähden.

145. Merkittävä osa käyttäjien sisällönjakopalveluissa verkkoon asettamista sisällöistä sisältää juuri teosten ja muiden suojattujen aineistojen sellaista käyttöä tai peräti luovaa muuntelua, joka voi hyvin kuulua asianomaisten poikkeusten ja rajoitusten piiriin. ( 177 )

146. Se, voidaanko jotakin tällaista poikkeusta tai rajoitusta soveltaa tiettyyn sisältöön, riippuu kuitenkin asiayhteydestä ja edellyttää tiettyä arviointia. ( 178 ) Laillisen käytön ja oikeudenloukkauksen välinen raja voi eri tapauksissa olla tulkinnanvarainen. ( 179 ) Kaikissa näissä monitulkintaisissa tilanteissa saattaisi vaikuttaa siltä, että palveluntarjoajien on yksinkertaisempaa estää asianomaisten sisältöjen saatavuus kuin joutua itse puolustamaan – mahdollisen oikeudenhaltijoiden nostaman vahingonkorvauskanteen yhteydessä – tällaisten poikkeusten tai rajoitusten soveltamista. ( 180 )

147. Edellä kuvaamaani ”liian tehokkaan estämisen” riskiä lisää nyt käsiteltävässä asiassa se, että direktiivin 2019/790 17 artiklan 4 kohdan b alakohdassa ja c alakohdan loppuosassa asetetuissa vapautusta koskevissa edellytyksissä sisällönjakopalvelujen tarjoajat velvoitetaan tosiasiallisesti monissa tapauksissa käyttämään automaattisia sisällöntunnistusvälineitä.

148. Tältä osin on syytä pitää mielessä kyseisiin välineisiin luonnostaan liittyvät rajoitukset, joita kantaja on asianmukaisesti korostanut ja jotka unionin tuomioistuin on myös jo todennut tuomioissaan Scarlet Extended ja SABAM. ( 181 ) Automaattiset sisällöntunnistusvälineet tunnistavat nimenomaan sisältöjä eivätkä tekijänoikeuden loukkauksia. Nämä välineet, eritoten ne, jotka toimivat ”digitaalisiin sormenjälkiin” perustuvalla tekniikalla, pystyvät tunnistamaan vastaavuuksia eli panemaan merkille, että tietyn tiedoston sisältö toisintaa kokonaan tai osittain viitetiedoston sisällön. ( 182 ) Sitä vastoin, kuten Puolan tasavalta katsoo, mainitut välineet eivät vielä tällä hetkellä pysty ottamaan huomioon asiayhteyttä, jossa toisinnettua teosta käytetään, eivätkä varsinkaan tunnistamaan, voidaanko siinä soveltaa jotakin tekijänoikeuteen liittyvää poikkeusta tai rajoitusta. ( 183 ) Riski ”liian tehokkaasta estämisestä” kasvaa entisestään sitä mukaa kuin mainittujen välineiden kyky tunnistaa vastaavuuksia aina vain lyhyemmistä otteista (esimerkiksi muutaman sekunnin äänitteestä) paranee. Niiden käyttö synnyttää siis riskin siitä, että käyttäjiltä riistetään asianomaisilla poikkeuksilla ja rajoituksilla mahdollistettu ilmaisun ja luomisen tila. ( 184 ) Automaattisten sisällöntunnistusvälineiden kyky tunnistaa oikeuksia loukkaavia sisältöjä riippuu lisäksi oikeudenhaltijoiden toimittamien tietojen täsmällisyydestä ja todenperäisyydestä. Tällaisten välineiden käyttö voi näin ollen johtaa perusteettomiin valituksiin esimerkiksi vapaasti yleisessä käytössä olevista tekijänoikeuksista vapaista teoksista ( 185 ) virheellisten tai perättömien viitetietojen perusteella (tarpeettomien valitusten riski). ( 186 )

iii) Riittävistä suojakeinoista säätämisen välttämättömyys riskien minimoimiseksi

149. Kun otetaan huomioon edellisessä alajaksossa kuvatut ”liian tehokkaan estämisen” riskit, riitautetuilla säännöksillä luodun kaltaiseen vastuujärjestelmään on mielestäni liitettävä riittäviä suojakeinoja näiden riskien minimoimiseksi ja näin ollen sen varmistamiseksi, että sananvapauteen puuttumisen laajuus rajataan täsmällisesti. ( 187 ) Yleisesti kaikenlaisissa tapauksissa, joissa viranomaiset siirtävät vastuuta verkkotoiminnan laillisuuden valvonnasta välittäjinä toimiville palveluntarjoajille ( 188 ) asianomaisille välittäjille suoraan tai epäsuoraan asetetuilla valvontavelvoitteilla, vastuuseen on liitettävä tällaisia suojakeinoja.

150. Tarkemmin sanottuna katson, että tällaisen järjestelmän on oltava osa sellaista oikeudellista kehystä, jossa vahvistetaan selkeät ja täsmälliset säännöt sellaisten suodatustoimenpiteiden ulottuvuudesta ja soveltamisesta, joiden toteuttamista kyseisiltä palveluntarjoajilta vaaditaan, jotta varmistetaan, että kyseisten palvelujen käyttäjät su