ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 38 artiklan 1 kohdan c alakohdasta, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on tätä kohtaa tulkinnut, käy ilmi, että kannekirjelmässä on mainittava selkeästi ja täsmällisesti oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa. Tästä johtuu, että niiden oleellisten tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen, joihin kanne perustuu, on ilmettävä johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi itse kannekirjelmän tekstistä ja että kanteessa esitetyt vaatimukset on muotoiltava yksiselitteisesti, jottei unionin tuomioistuin lausuisi kanteen ulkopuolelta tai jättäisi lausumatta jostakin perusteesta.

SEUT 258 artiklan nojalla nostetussa kanteessa on näin ollen esitettävä väitteet yhtenäisesti ja täsmällisesti, jotta jäsenvaltio ja unionin tuomioistuin voivat arvioida tarkasti sen unionin oikeuden rikkomisen laajuuden, josta jäsenvaltiota moititaan; tämä on välttämätön edellytys sille, että kyseinen jäsenvaltio voi käyttää hyödyllisesti puolustautumisoikeuksiaan ja että unionin tuomioistuin voi tutkia, onko jäsenyysvelvoitteita jätetty noudattamatta väitetyllä tavalla.

(ks. 24 ja 26 kohta)
Jäsenvaltio ei ole noudattanut ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetun direktiivin 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1394/2007, 6 artiklan mukaisia velvoitteitaan, kun se on antanut ja pitänyt voimassa säännöksen, jonka mukaan velvoitetta saada markkinoille saattamista koskeva lupa (myyntilupa) ei sovelleta ulkomailta tuotaviin lääkkeisiin, joissa on samat vaikuttavat aineet, sama annoskoko ja sama muoto kuin lääkkeissä, joilla on myyntilupa kyseisessä jäsenvaltiossa, edellyttäen erityisesti, että tuotavien lääkkeiden hinta on kilpailukykyinen verrattuna sellaisten tuotteiden hintaan, joilla on myyntilupa kyseisessä jäsenvaltiossa.

Näin on siksi, että jos lääkkeillä, joissa on samat vaikuttavat aineet, sama annoskoko ja sama muoto kuin siinä lääkkeessä, jonka hoitava lääkäri arvioi lääkkeeksi, jota hänen on määrättävä potilaittensa hoitamiseksi, on jo myyntilupa kansallisilla markkinoilla ja niitä on saatavilla näillä markkinoilla, kyse ei voi olla direktiivin 2001/83 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista ”erityistarpeista”, joiden johdosta olisi välttämätöntä poiketa direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetystä myyntilupavaatimuksesta.

Taloudelliset seikat eivät yksinään voi johtaa sellaisten erityistarpeiden olemassaolon hyväksymiseen, joilla direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädetyn poikkeuksen soveltaminen voidaan perustella.

(ks. 37–38 ja 52 kohta)
Unionin oikeutta on tulkittava siten, että jäsenvaltioiden on määriteltävä UNICE:n, CEEP:n ja EAY:n tekemästä osa-aikatyötä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 97/81, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/23, liitteessä olevan osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen 2 lausekkeen 1 kohdassa oleva käsite ”työntekijät, joilla on työsopimus tai työsuhde” ja erityisesti vahvistettava, sisältääkö käsite tuomarit, kunhan sen perusteella ei suljeta mielivaltaisesti tätä henkilöryhmää direktiivin 97/81, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/23, ja puitesopimuksen tarjoaman suojan ulkopuolelle. Suojan pois sulkeminen voidaan hyväksyä vain, jos tuomareiden suhde toimivaltaiseen kansalliseen viranomaiseen on luonteeltaan olennaisesti erilainen kuin työnantajien ja kansallisen oikeuden mukaan työntekijöihin kuuluvien henkilöiden välinen suhde.

Tässä suhteessa pelkästään se, että tuomarit luokitellaan tuomarinviran haltijoiksi, ei sellaisenaan riitä epäämään heiltä puitesopimuksessa säädettyjä oikeuksia.

Lisäksi se seikka, että tuomareita koskevat palvelussuhteen ehdot ja että heidät voidaan katsoa osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen 2 lausekkeen 1 kohdassa tarkoitetuiksi työntekijöiksi, ei loukkaa millään tavoin tuomiovallan riippumattomuuden periaatetta eikä jäsenvaltioiden toimivaltaa antaa tuomarikuntaa koskevia erityissäännöksiä.

(ks. 41, 47 ja 51 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Hotellitoiminnan harjoittajaa, joka laittaa hotellihuoneisiinsa televisio- ja/tai radiovastaanottimia, joihin se jakelee yleisradioitua lähetyssignaalia, on pidettävä käyttäjänä, joka välittää yleisölle yleisradioidun äänitteen vuokraus- ja lainausoikeuksista sekä tietyistä tekijänoikeuden lähioikeuksista henkisen omaisuuden alalla annetun direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla.

Hotellin asiakkaat voivat kuunnella äänitteitä ainoastaan kyseisen hotellitoiminnan harjoittajan tarkoituksellisten toimien ansiosta, vaikka he ovatkin äänitteen välittäjän lähetyssignaalin peittoalueella. Hotellitoiminnan harjoittajalla on siis keskeinen rooli. Tällaisen hotellin asiakaskunta koostuu rajoittamattomasta määrästä potentiaalisia vastaanottajia, koska sen, käyttävätkö kyseisen hotellin asiakkaat sen tarjoamia palveluja, ratkaisee lähtökohtaisesti kukin näistä asiakkaista itse, ja palvelujen saatavuutta rajoittaa ainoastaan hotellin majoituskapasiteetti. Tällaisessa tapauksessa kyse on siis välittämisestä ”yleisesti keiden tahansa henkilöiden saataville”. Lisäksi hotellin asiakkaina on varsin huomattava määrä henkilöitä ja heitä on näin ollen pidettävä yleisönä. Voidaan katsoa, että hotelli välittää lähetykset ”juuri hotellinsa asiakkaille” ja nämä ovat ”vastaanottavaisia” lähetyksille. Sitä, että hotellitoiminnan harjoittaja järjestää asiakkailleen mahdollisuuden saada yleisradioitu teos saatavilleen, on pidettävä sellaisena lisäpalvelujen tarjoamisena, joka vaikuttaa hotellin luokitukseen ja siten huoneiden hintaan. Lisäksi hotellitoiminnan harjoittaja voi tällä houkutella lisää asiakkaita, jotka ovat kiinnostuneita tällaisesta lisäpalvelusta. Tästä seuraa, että hotellitoiminnan harjoittaja tavoittelee voittoa, kun se levittää äänitteitä.

(ks. 40–45 ja 47 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Kaikki asetusten N:o 3821/85 ja N:o 561/2006 säännösten rikkomiset eivät nimittäin ole vakavuusasteeltaan samanlaisia kyseisten asetusten tavoitteiden eli yhtäältä näiden asetusten soveltamisalaan kuuluvien kuljettajien työolojen ja yleensäkin liikenneturvallisuuden parantamisen ja toisaalta selkeiden yhteisten ajoaikoja, taukoja ja lepoaikoja koskevien sääntöjen vahvistamisen sekä niiden valvonnan kannalta, joten kiinteämääräisen sakon soveltaminen kaikkiin piirturilevyjen käyttöä koskevien sääntöjen rikkomisiin siten, ettei sakon rahamäärässä ole rikkomuksen vakavuudesta riippuvia eroja, ei vaikuta olevan oikeasuhteista unionin lainsäädännön mukaisten tavoitteiden kannalta.

Tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun asetuksen N:o 561/2006 19 artiklan 1 ja 4 kohdassa tarkoitettua oikeasuhteisuusvaatimusta on tulkittava siten, että se on esteenä seuraamusjärjestelmälle, jonka mukaan tieliikenteen valvontalaitteista annetun asetuksen N:o 3821/85, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 561/2006, 13–16 artiklassa vahvistettujen, ajopiirturilevyjen käyttöä koskevien sääntöjen rikkomisista määrätään rikkomuksen vakavuudesta riippumatta aina sama rahamäärältään kiinteä sakko.

Tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun asetuksen N:o 561/2006 19 artiklan 1 ja 4 kohdassa tarkoitettua oikeasuhteisuusvaatimusta on tulkittava siten, että se ei ole esteenä seuraamusjärjestelmälle, jonka mukaan kuljettajan vastuu tieliikenteen valvontalaitteista annetussa asetuksessa N:o 3821/85, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 561/2006, vahvistettujen, ajopiirturilevyjen käyttöä koskevien sääntöjen rikkomisista on objektiivinen.

Kun nimittäin otetaan huomioon yhtäältä se, että kyseinen objektiivisen vastuun järjestelmä on omiaan kannustamaan kuljettajia noudattamaan asetuksen N:o 3821/85 säännöksiä, ja toisaalta se, että liikenneturvallisuus ja kuljettajien työolojen parantaminen kuuluvat yleisen edun piiriin, objektiivisen vastuun järjestelmän käyttöön ottaminen voi olla oikeutettua.

Samaa oikeasuhteisuusvaatimusta on sen sijaan tulkittava siten, että se on esteenä tämän järjestelmän mukaisen seuraamuksen ankaruudelle silloin, kun asetusten N:o 3821/85 ja N:o 561/2006 rikkomisesta säädettyjen seuraamusten määräämisestä huolehtivilla kansallisilla viranomaisilla on järjestelmän mukaan velvollisuus määrätä rahamäärältään kiinteä sakko, jonka rahamäärä on lähes yhtä suuri kuin palkatun työntekijän keskimääräinen nettokuukausitulo asianomaisessa jäsenvaltiossa, ilman mahdollisuutta yksittäistapaukseen liittyvien konkreettisten seikkojen huomioon ottamiseen ja tapauksen mukaan sakon rahamäärän alentamiseen. Tämä seuraamusjärjestelmä vaikuttaa suhteellisuusperiaatteen vastaiselta esimerkiksi tilanteessa, jossa tarkastetuista 15 piirturilevystä vain yhdessä on ollut puutteelliset merkinnät.

(ks. 51, 55, 56, 58 ja 59 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Sosiaalipolitiikka – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Työntekijöiden suoja työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa – Direktiivi 80/987 – Palkkaturvajärjestelmien maksuvelvollisuuden rajoittaminen

(Neuvoston direktiivin 80/987, sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2002/74, 3 ja 4 artikla)

Tiivistelmä

Työntekijöiden suojasta työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa annetun direktiivin 80/987, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2002/74, 3 ja 4 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa työntekijöiden, joiden työnantaja on tullut maksukyvyttömäksi, oikeudelle saada kiistattomista, kansallisessa säännöstössä tunnustetuista maksamattomista palkkasaatavistaan täysimääräinen suoritus asetetaan edellytykseksi velvollisuus ilmoittautua työnhakijaksi.

Jäsenvaltioilla nimittäin on direktiivin 80/987 4 artiklan mukaan vain poikkeuksellisesti oikeus rajoittaa saman direktiivin 3 artiklassa tarkoitettua maksuvelvollisuutta. Direktiivin 4 artiklaa on tulkittava suppeasti ja direktiivin sosiaalisen tavoitteen mukaisesti, joka on vähimmäissuojan takaaminen kaikille työntekijöille. Tämän vuoksi ne tapaukset, joissa palkkaturvajärjestelmien maksuvelvollisuuden rajoittaminen on sallittua, luetellaan direktiivissä 80/987 tyhjentävästi ja kyseisiä säännöksiä on tulkittava suppeasti ottaen huomioon niiden luonne poikkeussäännöksinä ja tämän direktiivin tavoite. Tästä näkökulmasta olisi direktiivin 80/987 tarkoituksen vastaista tulkita tätä direktiiviä ja erityisesti sen 3 ja 4 artiklaa siten, että työntekijälle hänen kiistattomista, kansallisessa säännöstössä tunnustetuista palkkasaatavistaan suoritettavaa korvausta alennettaisiin kiinteämääräisesti ja automaattisesti sen vuoksi, ettei velvollisuutta ilmoittautua tietyssä määräajassa työnhakijaksi ole noudatettu, eikä hän näin ollen saisi palkkaturvaa niistä ansionmenetyksistä, jotka hänelle on todella aiheutunut viitejakson aikana.

(ks. 30, 31, 34, 35 ja 39 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Maatalous – Yhteinen maatalouspolitiikka – Tiettyjä tukijärjestelmiä koskeva yhdennetty hallinto- ja valvontajärjestelmä – Kansallinen täydentävä tuki

(Neuvoston asetus N:o 1782/2003; neuvoston päätös 2004/281)

Tiivistelmä

Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä annettua asetusta N:o 1782/2003, sellaisena kuin se on muutettuna Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehtoja ja niiden sopimusten mukautuksia, joihin Euroopan unioni perustuu, koskevan asiakirjan mukauttamisesta yhteisen maatalouspolitiikan uudistuksen vuoksi tehdyllä päätöksellä 2004/281, on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan täydentävää kansallista tukea eivät voi saada kyseessä olevan jäsenvaltion alueella maataloustoimintaa harjoittavat oikeushenkilöt, jotka ovat vapaaehtoisessa selvitystilamenettelyssä, jos komissio ei ole etukäteen hyväksynyt edellytystä, jonka mukaan tuensaaja ei saa olla tällaisessa menettelyssä.

Vaikka asetuksessa N:o 1782/2003 myönnetään uusille jäsenvaltioille tiettyä harkintavaltaa täydentävän kansallisen tuen täytäntöönpanossa, tämä harkintavalta on kuitenkin rajoitettua, koska asetuksen N:o 1782/2003 143 c artiklan 7 kohdan mukaisesti komission on hyväksyttävä etukäteen taso, johon asti täydentäviä kansallisia tukia voidaan maksaa, samoin kuin kyseisen tuen määrä ja sen mahdolliset myöntämisedellytykset.

(ks. 36, 38 ja 41 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Liikenne – Lentoliikenne – Asetus N:o 261/2004 – Matkustajille lentojen peruuttamisen johdosta annettava korvaus ja apu – Vapautus korvausvelvollisuudesta poikkeuksellisissa olosuhteissa – Lentoliikenteen harjoittaja toteuttaa kohtuudella edellytettävät toimenpiteet poikkeuksellisten olosuhteiden välttämiseksi

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 261/2004 5 artiklan 3 kohta ja 6 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä annetun asetuksen N:o 261/2004 5 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että kun lentoliikenteen harjoittajan on toteutettava kaikki kohtuudella edellytettävät toimenpiteet poikkeuksellisten olosuhteiden välttämiseksi, sen on lennon suunnitteluvaiheessa otettava kohtuullisesti huomioon viivästymisvaara, joka liittyy tällaisten olosuhteiden mahdolliseen ilmaantumiseen. Sen on näin ollen varattava tietty ajallinen liikkumavara, jonka ansiosta se voi mahdollisesti suorittaa lennon kokonaisuudessaan, kun poikkeukselliset olosuhteet ovat päättyneet. Toimenpiteiden, jotka on toteutettu sellaisen ajan varaamiseksi, jolla voidaan mahdollisesti välttää se, että poikkeuksellisista olosuhteista aiheutuva viivästyminen johtaa lennon peruuttamiseen, kohtuullisuuden arviointia ei ole tehtävä sen viivästymisen pohjalta, joka on todettu lentokoneen aikataulun mukaiseen lähtöaikaan nähden, vaan huomioon on otettava viivästyminen, joka poikkeuksellisten olosuhteiden ilmaantumisesta aiheutuvissa uusissa olosuhteissa saattaa aiheutua lennolle sen päättyessä. Tässä arvioinnissa on näin ollen myös otettava huomioon nämä toissijaiset riskit, jos niiden muodostamat seikat ovat ennakoitavissa ja laskettavissa.

Kyseistä säännöstä ei sen sijaan voida tulkita siten, että siinä velvoitettaisiin kohtuudella edellytettävinä toimenpiteinä suunnittelemaan yleisesti ja erottelematta ajallinen liikkumavara, jota sovelletaan erotuksetta kaikkiin lentoliikenteen harjoittajiin kaikissa tilanteissa, joissa on kyse poikkeuksellisista olosuhteista. Arvioitaessa lentoliikenteen harjoittajan kykyä toteuttaa koko suunniteltu lento uudessa tilanteessa, joka perustuu näiden olosuhteiden ilmaantumiseen, on huolehdittava siitä, ettei vaaditun ajan pituus johda siihen, että lentoliikenteen harjoittajan on suostuttava kestämättömiin uhrauksiin yrityksensä tuolloiseen kapasiteettiin nähden.

Lentoliikenteen harjoittajan sellaisen ajallisen liikkumavaran, jonka ansiosta se voi suorittaa lennon kokonaisuudessaan, varaamiseksi toteutettujen toimenpiteiden kohtuullisuuden arvioinnissa ei sovelleta kyseisen asetuksen 6 artiklan 1 kohtaa. Tämä säännös koskee nimittäin eri ”viivästymiskategorioita”, joista lentoliikenteen harjoittaja on vastuussa ja jotka eivät liity sellaisten poikkeuksellisten olosuhteiden ilmaantumiseen, joita ei olisi voitu välttää, vaikka kaikki kohtuudella edellytettävät toimenpiteet olisi toteutettu.

(ks. 32, 34, 36 ja 37 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Yhteinen tullitariffi – Tullinimikkeet

(Neuvoston asetuksen N:o 2658/87 liite I; komission asetus N:o 1810/2004)

Tiivistelmä

Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteeseen I, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1810/2004, sisältyvän yhdistetyn nimikkeistön nimikettä 8703 on tulkittava siten, että erillisellä ja säädettävissä olevalla ohjaustangolla varustetut yhden henkilön, joka ei ole välttämättä liikuntarajoitteinen, kuljettamiseen tarkoitetut kolmi- tai nelipyöräiset ajoneuvot, jotka toimivat akusta virtansa saavalla sähkömoottorilla ja joiden suurin nopeus on 6–15 kilometriä tunnissa, eli niin sanotut sähkömopedit kuuluvat tähän nimikkeeseen.

Pelkästään sillä, että kyseisiä sähkömopedeja voidaan tarvittaessa käyttää liikuntarajoitteisten henkilöiden kuljettamiseen tai jopa muuttaa siten, että ne soveltuvat liikuntarajoitteisten henkilöiden käytettäviksi, ei ole vaikutusta tällaisten ajoneuvojen tariffiluokitteluun, kun otetaan huomioon se, että henkilöt, jotka eivät ole liikuntarajoitteisia mutta jotka syystä tai toisesta kulkevat lyhyet matkat mieluummin muulla tavalla kuin kävellen – kuten golfinpelaajat tai henkilöt, jotka käyvät ostoksilla – voivat käyttää niitä useisiin muihin toimintoihin.

(ks. 25 ja 26 kohta sekä tuomiolauselma)
3

Mainitun direktiivin 9 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Kunkin jäsenvaltion on jokaista 11 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettua kautta varten laadittava kansallinen suunnitelma, jossa esitetään päästöoikeuksien kokonaismäärä, jonka jäsenvaltio aikoo kyseiseksi kaudeksi myöntää, sekä se, miten sen on tarkoitus nämä oikeudet jakaa. Suunnitelman laatimisessa on käytettävä objektiivisia ja avoimia perusteita, mukaan lukien liitteessä III luetellut perusteet, ja siinä on otettava asianmukaisesti huomioon yleisön huomautukset. Komissio laatii 31 päivään joulukuuta 2003 mennessä ohjeet liitteessä III lueteltujen perusteiden täytäntöönpanosta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta [EY:n perustamis]sopimuksen soveltamista. 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua kautta koskeva suunnitelma on julkistettava ja siitä on ilmoitettava komissiolle ja muille jäsenvaltioille 31 päivään maaliskuuta 2004 mennessä. Seuraavia kausia koskeva suunnitelma on julkaistava ja siitä on ilmoitettava komissiolle ja muille jäsenvaltioille vähintään 18 kuukautta ennen kyseisen kauden alkamista. 2. Kansallisia jakosuunnitelmia on tarkasteltava 23 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa komiteassa. 3. Jäsenvaltion tehtyä 1 kohdan mukaisen ilmoituksen kansallisesta jakosuunnitelmasta komissio voi kolmen kuukauden kuluessa hylätä suunnitelman tai sen osan sillä perusteella, että se ei ole liitteessä III lueteltujen perusteiden tai 10 artiklan mukainen. Jäsenvaltio voi tehdä 11 artiklan 1 tai 2 kohdan mukaisen päätöksen vain, jos komissio hyväksyy ehdotetut muutokset. Komission on perusteltava hylkäävä päätös.”
Siitä seikasta, johon Espanjan kuningaskunta on vedonnut ja jonka mukaan Indosa – samoin kuin sitä paitsi sen seuraaja CMD:kin – on asetettu konkurssiin ja kyseisten tukien takaisinperinnästä on tullut mahdotonta omaisuuden puuttumisen takia, on todettava, että kun sääntöjenvastaisesti maksetut tuet on perittävä takaisin konkurssissa olevalta tai sellaisen menettelyn alaiselta yritykseltä, jonka tarkoituksena on realisoida omaisuus ja maksaa velat, unionin tuomioistuin on todennut toistuvasti, että se, että yritys on taloudellisissa vaikeuksissa tai konkurssissa, ei vaikuta takaisinperintävelvollisuuteen (ks. em. asia komissio v. Espanja, tuomio 11.12.2012, tuomion 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
1)

Hedelmä- ja vihannesjalostealan yhteisestä markkinajärjestelystä 28.10.1996 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/96, sellaisena kuin se on muutettuna annetulla komission asetuksella (EY) N:o 386/2004, 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettuun tukeen kelpoinen on tuote, joka kuuluu johonkin kyseisen asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna, liitteessä I luetelluista CN-koodeista, mukaan lukien CN 20087092, ja joka vastaa kyseisessä asetuksessa, luettuna yhdessä neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/96 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä hedelmä- ja vihannesjalostealan tukijärjestelmän osalta annetun komission asetuksen (EY) N:o 1535/2003, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 386/2004, sekä tuotantotukijärjestelmään kuuluvien sokeriliemeen ja omaan liemeen säilöttyjen persikoiden vähimmäislaatuvaatimuksista annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2320/89, sellaisena kuin se on muutettuna annetulla komission asetuksella (EY) N:o 996/2001, olevaa määritelmää ”sokeriliemeen tai omaan liemeen säilötyt persikat”.
Arvioitaessa sitä, onko ennakkoratkaisua pyytävä elin SEUT 267 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin, mikä on pelkästään unionin oikeuden perusteella ratkaistava kysymys, unionin tuomioistuin ottaa huomioon useita seikkoja, joita ovat muun muassa kyseisen elimen lakisääteisyys, pysyvyys, sen tuomiovallan pakottavuus, menettelyn kontradiktorisuus, toimiminen oikeussääntöjen soveltajana ja riippumattomuus. Kansalliset tuomioistuimet voivat lisäksi pyytää unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua ainoastaan silloin, kun niissä on vireillä oikeusriita ja kun niissä vireillä olevan menettelyn tarkoituksena on ratkaisun antaminen tuomiovaltaa käyttäen. Tribunale di Cosenzan konkurssiasioista vastaava tuomari täyttää nämä edellytykset, koska hänen tehtävänään on antaa ratkaisu tuomiovaltaa käyttäen oikeusriidan ratkaisemiseksi kontradiktorisessa menettelyssä.

Konkurssiasioista vastaavan tuomarin tehtävänä on konkurssissa olevan yhtiön pesänhoitajan konkurssiin asetetun yhtiön veloista laatiman luonnoksen perusteella ja velkojien hakemuksesta ratkaista, mitkä saatavat hyväksytään velallisen veloiksi. Sekä pesänhoitaja että muut asianosaiset voivat riitauttaa konkurssiasioista vastaavan tuomarin johtamassa menettelyssä hakemuksen, jonka velkoja on esittänyt kyseiselle tuomarille saatavan sisällyttämiseksi velallisen velkoihin. Konkurssiasioista vastaavan tuomarin päätöksellä, jolla kieltäydytään kirjaamasta saatavaa velallisen velkoihin, on sitovia oikeusvaikutuksia, mikäli sitä ei riitauteta. Sekä pesänhoitaja että velkojat voivat lisäksi esittää kirjallisia ja suullisia huomautuksia konkurssiasioista vastaavan tuomarin johtamassa menettelyssä.

(ks. 20, 21 ja 23–25 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Uuselintarvikkeet ja elintarvikkeiden uudet ainesosat – Markkinoille saattaminen – Asetus N:o 258/97 – Komission päätös, jolla kielletään saattamasta unionin markkinoille elintarviketta tai elintarvikkeen ainesosaa, ei velvoita muita henkilöitä kuin niitä, joille päätös on osoitettu – Sellaisen tuotteen myynti jäsenvaltion alueella, jonka ominaispiirteet ovat samankaltaisia kuin sen tuotteen ominaispiirteet, josta markkinoille saattamisen kieltämistä koskevassa päätöksessä oli kyse – Kyseisen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille kuuluvat velvollisuudet

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 258/97 1 artiklan 2 kohta ja 7 artikla)

Tiivistelmä

Uuselintarvikkeista ja elintarvikkeiden uusista ainesosista annetun asetuksen N:o 258/97 7 artiklan perusteella tehty komission päätös, jolla kielletään saattamasta unionin markkinoille elintarviketta tai elintarvikkeen ainesosaa, ei velvoita muita henkilöitä kuin niitä, joille päätös on osoitettu. Sen sijaan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on varmistuttava siitä, onko kyseisen jäsenvaltion alueella myytävä tuote, jonka ominaispiirteet vaikuttavat vastaavan sen tuotteen ominaispiirteitä, josta komission edellä mainitussa päätöksessä oli kyse, asetuksen 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu uuselintarvike tai elintarvikkeen uusi ainesosa, ja tarvittaessa velvoitettava asianomainen henkilö noudattamaan kyseisen asetuksen säännöksiä.

(ks. 36 kohta ja tuomiolauselma)