FI Euroopan unionin virallinen lehti C 343/10

Valitus, jonka YKK Corp. YKK Holding Europe BV ja YKK Stocko Fasteners GmbH ovat tehneet 5.9.2012 unionin yleisen tuomioistuimen (kolmas jaosto) asiassa T-448/07, YKK Corp., YKK Holding Europe BV ja YKK Stocko Fasteners GmbH v. Euroopan komissio, 27.6.2012 antamasta tuomiosta

(Asia C-408/12 P)

2012/C 343/12

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Asianosaiset

Valittajat: YKK Corp., YKK Holding Europe BV ja YKK Stocko Fasteners GmbH (edustajat: asianajajat D. Arts, W. Devroe, E. Winter ja F. Miotto)

Muu osapuoli: Euroopan komissio

Vaatimukset

Valittajat vaativat unionin tuomioistuinta

— Kumoamaan yleisen tuomioistuimen asiassa T-448/07, YKK Corp., YKK Holding Europe BV ja YKK Stocko Fasteners GmbH vastaan Euroopan komissio, 27.6.2012 antaman tuomion

— Kumoamaan riidanalaisen päätöksen 2 artiklan 1 ja 3 kohdan valittajia koskevin osin ja/tai alentamaan sakkoja

— Velvoittamaan Euroopan komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut yleisessä ja tässä tuomioistuimessa.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Valittajat väittävät valituksensa tueksi, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se ei ole asianmukaisesti esittänyt syitä sille, että se hylkäsi valittajien väitteen sakon perusmäärän kohtuuttomuudesta, minkä vuoksi valittajien on mahdotonta tietää, hylkäsikö kyseinen tuomioistuin niiden väitteen sillä perusteella, että komissio a) oli riittävästi ottanut huomioon rikkomisen vaikutukset markkinoihin, vai b) ei ollut ottanut huomioon rikkomisen vaikutuksia markkinoihin, koska sen ei tarvinnut näin tehdä. Toiseksi jos kävisi ilmi, että yleinen tuomioistuin on päättänyt, että komissio oli ottanut riittävästi huomioon rikkomisen vaikutukset markkinoihin, valittajat väittävät, että näin menetellessään yleinen tuomioistuin on tulkinnut väärin riidanalaista päätöstä ja rikkonut unionin oikeutta, erityisesti asetuksen N:o 1/2003 (1) 23 artiklan 2 ja 3 kohtaa, sekä unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, jossa edellytetään, että komission on — jos se pitää asianmukaisena ottaa huomioon rikkomisen vaikutukset markkinoihin, jotta se voi korottaa sakon perusmäärää enemmän kuin suuntaviivoissa (2) vahvistetulla 20 miljoonalla eurolla — on esitettävä erityinen, uskottava ja asianmukainen näyttö sen tueksi, että rikkominen on todella vaikuttanut kilpailuun kyseisillä markkinoilla. Kolmanneksi jos kävisi ilmi, että yleinen tuomioistuin on päättänyt, ettei komissio ollut ottanut huomioon rikkomisen vaikutuksia markkinoihin, koska sen ei tarvinnut näin tehdä, valittajat väittävät, että näin menetellessään yleinen tuomioistuin on rikkonut unionin oikeutta, jonka mukaan kansalliseen ja unionin oikeuteen perustuvien seuraamusten on oltava todellisia ja varoittavia, minkä lisäksi niiden on oltava oikeassa suhteessa rikkomiseen.

Toisessa valitusperusteessaan valittajat väittävät, ettei yleinen tuomioistuin ole asianmukaisesti perustellut, miksi se hylkäsi valittajien väitteen siitä, ettei komissio ollut soveltanut vuoden 2002 yhteistyötiedonantoa. Valittajat väittävät, että valituksenalaisessa tuomiossa tulkitaan joka tapauksessa väärin unionin oikeutta, erityisesti lex mitior -periaatetta, jonka mukaan lievempää lakia on sovellettava taannehtivasti.

Kolmannessa valitusperusteessaan valittajat väittävät, että yleinen tuomioistuin on rikkonut asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa ja siihen olennaisesti liittyvää suhteellisuusperiaatetta, rangaistusten henkilökohtaisuutta koskevaa periaatetta ja että se on loukannut periaatetta, jonka mukaan yritykselle voidaan määrätä seuraamuksia vain sen syyksi luetusta toiminnasta, ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska se on hylännyt valittajien väitteen siitä, että komissio oli soveltanut väärin sakon 10 prosentin enimmäismäärää suhteessa BWA:n yhteistyöhön sen ajanjakson osalta, joka edelsi Stockon myyntiä YKK:lle, minkä vuoksi Stockon on katsottu olleen yksin ja yksinomaan vastuussa rikkomisesta.

Neljännessä valitusperusteessaan valittajat väittävät, että koska yleinen tuomioistuin on hylännyt valittajien väitteen, jonka mukaan komissio oli riidanalaisessa päätöksessä soveltanut väärin kerrointa Stockon myyntiä edeltävän ajanjakson osalta, sen perustelut olivat epäasianmukaisia ja että joka tapauksessa se on rikkonut asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 1 kohtaa, vakiintunutta periaatetta, jonka mukaan rangaistusten on oltava henkilökohtaisia ja siihen liittyvää suhteellisuusperiaatetta kuten myös yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se on hyväksynyt sen, että varoittavuuden lisääminen oli perusteltua sen ajanjakson osalta, joka edelsi Stockon myyntiä YKK:lle, minkä vuoksi Stockon on katsottu olleen yksin ja yksinomaan vastuussa rikkomisesta.

(1) Perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 1/2003 (EYVL L 1, s. 1).

(2) Suuntaviivat asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa (EYVL 1998 C 9, s. 3).