ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Rajavalvonta, turvapaikka ja maahanmuutto – Jäsenvaltioiden ulkorajojen ylittäminen – Tarkastukseen liittyviä normeja ja menettelyjä koskevat yhteiset säännöt – Jäsenvaltioiden myöntämät passit ja matkustusasiakirjat – Passien ja matkustusasiakirjojen turvatekijöitä ja biometriikkaa koskevista vaatimuksista annettu asetus N:o 2252/2004 – Soveltamisala – Henkilökortit – Eivät kuulu soveltamisalaan

(Neuvoston asetuksen N:o 2252/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 444/2009, 1 artiklan 3 kohta)

2. Rajavalvonta, turvapaikka ja maahanmuutto – Jäsenvaltioiden ulkorajojen ylittäminen – Tarkastukseen liittyviä normeja ja menettelyjä koskevat yhteiset säännöt – Jäsenvaltioiden myöntämät passit ja matkustusasiakirjat – Passien ja matkustusasiakirjojen turvatekijöitä ja biometriikkaa koskevista vaatimuksista annettu asetus N:o 2252/2004 – Kerättyjen tietojen käyttö muihin tarkoituksiin kuin passin tai matkustusasiakirjan myöntämistä varten – Jäsenvaltioiden velvollisuus taata lainsäädännössään, että tietoja ei käytetä näin – Ei ole

(Neuvoston asetuksen N:o 2252/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 444/2009, 4 artiklan 3 kohta)

Tiivistelmä

1. Jäsenvaltioiden myöntämien passien ja matkustusasiakirjojen turvatekijöitä ja biometriikkaa koskevista vaatimuksista annetun asetuksen N:o 2252/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 444/2009, 1 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että kyseistä asetusta ei sovelleta jäsenvaltioiden kansalaisilleen myöntämiin henkilökortteihin riippumatta sekä niiden voimassaoloajasta että siitä, onko niitä mahdollista käyttää matkoilla tämän valtion ulkopuolella.

(ks. 42 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

2. Jäsenvaltioiden myöntämien passien ja matkustusasiakirjojen turvatekijöitä ja biometriikkaa koskevista vaatimuksista annetun asetuksen N:o 2252/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 444/2009, 4 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että siinä ei velvoiteta jäsenvaltioita takaamaan lainsäädännössään, että mainitun asetuksen perusteella kerättyjä ja tallennettuja biometrisiä tietoja ei kerätä, käsitellä ja käytetä muihin tarkoituksiin kuin passin tai matkustusasiakirjan myöntämistä varten, koska tämä näkökohta ei kuulu mainitun asetuksen soveltamisalaan.

Näiden tietojen kaiken muun käytön ja tallentamisen osalta asetuksen N:o 2252/2004 4 artiklan 3 kohdasta, joka koskee mainittujen tietojen käyttöä vain tämän asetuksen soveltamiseksi, seuraa, kun se luetaan asetuksen N:o 444/2009 johdanto-osan viidennen perustelukappaleen valossa, että tietojen mainittua käyttöä ja tallentamista ei säännellä viimeksi mainitulla asetuksella. Kyseisessä johdanto-osan perustelukappaleessa todetaan näet, että asetusta N:o 2252/2004 sovelletaan rajoittamatta näiden tietojen muuta käyttöä tai tallentamista jäsenvaltioiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että se ei muodosta oikeusperustaa näiden tietojen tallentamiseen käytettävien tietokantojen perustamiselle tai ylläpitämiselle jäsenvaltioissa, mikä on yksinomaan kansallisen lainsäädännön piiriin kuuluva asia.

(ks. 47 ja 53 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Muutoin tällaisella säännöllä on taattava, että toissijaista suojelua vaativat voivat tosiasiallisesti nauttia heille direktiivillä annettuja oikeuksia.

Toisaalta kun otetaan huomioon, että kansainvälisen suojelun hakija ei välttämättä kykene arvioimaan, minkätyyppiseen suojeluun hänen hakemuksensa liittyy, ja että kaiken lisäksi pakolaisasema tarjoaa toissijaista suojelua laajemman suojan, toissijaista suojelua koskevaa hakemusta ei pidä lähtökohtaisesti käsitellä ennen kuin toimivaltainen viranomainen on päätellyt, että kansainvälisen suojelun hakija ei täytä pakolaisaseman myöntämisen edellytyksiä.

Kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä annettu direktiivi 2004/83 sekä tehokkuusperiaate ja oikeus hyvään hallintoon eivät ole esteenä kansalliselle menettelysäännölle, jonka mukaan toissijaista suojelua koskeva hakemus voidaan ottaa käsiteltäväksi vain, jos ensin on hylätty pakolaisaseman myöntämistä koskeva hakemus, kunhan yhtäältä pakolaisaseman myöntämistä koskeva hakemus ja toissijaista suojelua koskeva hakemus voidaan esittää samanaikaisesti ja toisaalta tämä kansallinen menettelysääntö ei johda siihen, että toissijaista suojelua koskeva hakemus käsitellään vasta kohtuuttoman ajan kuluttua, minkä tarkistaminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.

Koska pääasiassa jäsenvaltio panee täytäntöön unionin oikeutta, hyvää hallintoa koskevasta oikeudesta, joka on vahvistettu Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklassa ja joka ilmentää erästä unionin oikeuden yleistä periaatetta, johtuvia vaatimuksia, muun muassa jokaisen oikeutta saada asiansa käsittelyksi puolueettomasti ja kohtuullisessa ajassa, sovelletaan toimivaltaisen kansallisen viranomaisen hoitamassa toissijaisen suojelun myöntämistä koskevassa menettelyssä.

Siltä osin kuin kyse on kansallisesta säännöstöstä, jonka mukaan toissijaista suojelua koskeva hakemus on käsiteltävä erillisessä menettelyssä, joka on mahdollinen vasta turvapaikkahakemuksen hylkäämisen jälkeen, sen, että kansallinen viranomainen ilmoittaa ennen toissijaista suojelua koskevan hakemuksen käsittelyyn ryhtymistä tämän suojelun hakijalle aikomuksestaan tehdä maastapoistamispäätös, ei itsessään voida katsoa merkitsevän, että kyseinen viranomainen ei ole objektiivisesti puolueeton.

On kiistatonta, että tämä toimivaltaisen viranomaisen aikomus perustuu sen toteamiseen, että kolmannen maan kansalainen ei täytä pakolaisaseman myöntämisen edellytyksiä. Tämä toteaminen ei siis tarkoita, että toimivaltainen viranomainen olisi jo omaksunut kannan siihen, täyttääkö kyseinen kansalainen toissijaista suojelua koskevan aseman myöntämisen edellytykset, joten kyseinen menettelysääntö ei siis ole ristiriidassa hyvää hallintoa koskevasta oikeudesta johtuvan puolueettomuuden vaatimuksen kanssa.

(ks. 49–51 ja 53–55 kohta)
Virheellinen luokittelu uudeksi perusteeksi ei kuitenkaan voi johtaa tuomion kumoamiseen, jos unionin yleinen tuomioistuin on tutkinut täysimääräisesti ja kattavasti kannekirjelmässä esitetyn väitteen perusteltavuuden.

Väite, jonka olennaiset seikat samoin kuin yhteenveto käyvät ilmi itse kannekirjelmästä johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi, ei ole uusi peruste, johon on vedottu vastauskirjelmässä, vaikka kannekirjelmä ei ole sisältänyt tätä koskevaa varsinaista perustetta.

Todistelua valtiontukiasioissa koskevien periaatteiden mukaan komission on toteutettava moitittujen toimenpiteiden tutkintamenettely huolellisesti ja puolueettomasti, jotta sillä on tuen olemassaolon ja mahdollisesti sen yhteismarkkinoille soveltumattomuuden tai sääntöjenvastaisuuden toteavaa lopullista päätöstä tehdessään käytettävissään mahdollisimman kattavat ja luotettavat tiedot.

Valtiontukea koskevassa tutkintamenettelyssä komissio voi julkisella laitoksella olevan implisiittisen ja rajoittamattoman valtiontakauksen – joka ei ole nimenomainen seuraus mistään säädöksestä tai sopimuksesta – olemassaolon toteen näyttämiseksi ja siis sen osoittamiseksi, että valtion varojen käyttämistä koskeva edellytys on täyttynyt, tukeutua vakavasti otettavista, täsmällisistä ja yhtäpitävistä seikoista muodostuvaa kokonaisuutta koskevaan menetelmään selvittääkseen, onko olemassa kansallisen oikeuden mukainen valtion tosiasiallinen velvollisuus sitoa omia varojaan kattamaan tällaisen maksukyvyttömän laitoksen tappiot ja siis riittävän konkreettinen taloudellinen riski valtion talousarvioon kohdistuvista kustannuksista.

On olemassa yksinkertainen olettama, jonka mukaan implisiittisen ja rajoittamattoman valtiontakauksen myöntäminen sellaiselle yritykselle, johon ei sovelleta tavanomaisia saneeraus- ja selvitystilamenettelyjä, johtaa edunsaajayrityksen taloudellisen tilanteen paranemiseen alentamalla kustannuksia, jotka normaalisti rasittavat sen talousarviota. Näin ollen olemassa olevia tukijärjestelmiä koskevan menettelyn yhteydessä on tällaisesta takauksesta sen saajayritykselle koituvan edun osoittamiseksi riittävää, että komissio osoittaa tällaisen takauksen olemassaolon sellaisenaan, eikä sen tarvitse näyttää toteen, mitä tosiasiallisia vaikutuksia takauksella on sen myöntämisen jälkeen.

(ks. 98 ja 99 kohta)
Sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä annetun direktiivin 2002/21, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 2 artiklan c alakohtaa on tulkittava siten, että palvelu, jossa taataan korvausta vastaan ehdollinen käyttöoikeus radio- ja televisiolähetyspalveluista koostuvaan satelliitilla välitettyyn ohjelmapakettiin, kuuluu mainitussa säännöksessä tarkoitetun sähköisen viestintäpalvelun käsitteen piiriin.

Sillä, että mainittuun palveluun kuuluu direktiivin 2002/21 2 artiklan e a ja f alakohdassa tarkoitettu ehdollisen käyttöoikeuden järjestelmä, ei ole vaikutusta tämän osalta. On näet niin, että kaikissa tilanteissa, joissa ehdollisen käyttöoikeusjärjestelmän operaattori on samaan aikaan radio- tai televisio-ohjelmien lähetyspalvelun tarjoaja, kyseessä on yhdistetty palvelu, jonka yhteydessä radio- tai televisiopalvelun tarjoaminen on kyseisen operaattorin harjoittaman toiminnan keskeinen elementti ja ehdollisen käyttöoikeuden järjestelmä on liitännäinen seikka. Liitännäisen luonteensa vuoksi ehdollisen käyttöoikeuden järjestelmä voidaan liittää sähköiseen viestintäpalveluun, jonka kohteena on radio- tai televisio-ohjelmien lähettäminen, ilman että viimeksi mainittu menettää kuitenkaan sähköisen viestintäpalvelun luonteensa.

(ks. 51, 52 ja 58 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
1.

Yhteinen kauppapolitiikka — Polkumyynniltä suojautuminen — Polkumyyntimarginaali — Normaaliarvon määrittäminen — Tuonti muusta kuin asetuksen N:o 384/96 2 artiklan 7 kohdan b alakohdassa tarkoitetusta markkinatalousmaasta — Edellytysten arviointimenettely, jonka avulla tuottaja voi saada markkinataloudessa toimivan yrityksen aseman — Se, että komissio on ylittänyt kyseisen asetuksen 2 artiklan 7 kohdan c alakohdan toisessa alakohdassa säädetyn kolmen kuukauden määräajan — Seuraukset (Neuvoston asetuksen N:o 384/96 2 artiklan 7 kohdan c alakohta) (ks. 29–31, 34, 35 ja 40 kohta)
Asia C‑222/12

A. Karuse AS

vastaan

Politsei- ja Piirivalveamet

(Tartu ringkonnakohusin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Maantiekuljetukset — Asetus (EY) N:o 561/2006 — Ajopiirturin käyttövelvollisuus — Poikkeukset ajoneuvoille, joita käytetään teiden kunnossapidossa — Ajoneuvo, joka kuljettaa soraa soranottopaikalta tien kunnossapitotöiden paikalle”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kuudes jaosto) 13.3.2014

Liikenne – Maantiekuljetukset – Sosiaalilainsäädäntö – Poikkeukset – Ajopiirturin asennus- ja käyttövelvollisuus – Ajoneuvot, joita käytetään teiden kunnossapidossa – Käsite – Ajoneuvot, jotka kuljettavat materiaalia teiden kunnossapitotöiden paikalle, kuuluvat kyseisen käsitteen soveltamisalaan – Edellytykset – Asian arvioimisen kuuluminen kansalliselle tuomioistuimelle

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 561/2006 13 artiklan 1 kohdan h alakohta)

Tieliikenteen sosiaalilainsäädännön annetun asetuksen N:o 561/2006 13 artiklan 1 kohdan h alakohdassa tarkoitettua käsitettä ”ajoneuvot, joita käytetään teiden kunnossapidossa” – tällaiset ajoneuvot voidaan vapauttaa ajopiirturin käytöstä – on tulkittava siten, että sen soveltamisalaan kuuluvat ajoneuvot, jotka kuljettavat materiaalia teiden kunnossapitotöiden paikalle, edellyttäen, että kuljetus liittyy täysin ja yksinomaan mainittujen töiden suorittamiseen ja on niihin nähden toissijaista toimintaa. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, täyttyykö tämä edellytys, ja sen on tällöin otettava huomioon kaikki merkitykselliset tekijät.

(ks. 48 kohta sekä tuomiolauselma)
Jotta toimipaikkaa voidaan pitää sellaisena toimipaikkana, johon verovelvollisen tavaroiden luovutukset ja palvelujen suoritukset liittyvät, sen on oltava riittävän pysyvä ja sillä on oltava sellainen henkilöstörakenne ja tekninen välineistö, että kyseisten liiketoimien suorittaminen itsenäisesti on mahdollista.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2007/75, 171 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaan jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kahdeksannen direktiivin 79/1072 1 artiklassa tarkoitettuja verovelvollisia on pidettävä mainittua direktiiviä sovellettaessa kyseiseen jäsenvaltioon sijoittautumattomina verovelvollisina myös silloin, kun ne tekevät asianomaisessa jäsenvaltiossa ainoastaan tavaroiden luovutuksia, joista näiden liiketoimien vastaanottaja on direktiivin 2006/112 195 artiklan mukaisesti nimetty veronmaksuvelvolliseksi. Kyseistä 195 artiklaa sovelletaan erityisesti sähköntoimituksiin verovelvollisille jälleenmyyjille, jotka on rekisteröity arvonlisäverovelvollisiksi jäsenvaltiossa, jossa vero on maksettava, ja joille direktiivin 2006/112 38 artiklassa säädetyin edellytyksin tavarat luovutetaan.

Yrityksen yksilöimistä veroedustajan välityksellä ei nimittäin voida kansallisessa oikeusjärjestyksessä pätevästi pitää osoituksena siitä, että tällainen yhtiö on tosiasiassa luovuttanut tavaroita tai suorittanut palveluja kyseisessä jäsenvaltiossa kahdeksannen direktiivin 1 artiklassa tarkoitetulla tavalla. Kyseisen artiklan sekä direktiivin 2006/112 171 artiklan sanamuodosta käy nimittäin selvästi ilmi, että jotta kahdeksannessa direktiivissä säädetty palautuksensaantioikeus voidaan evätä, on todettava sen pelkän seikan lisäksi, että verollisia liiketoimia kyetään toteuttamaan siinä valtiossa, jossa palautushakemus on tehty, että tällaisia liiketoimia on tosiasiassa myös toteutettu.

(ks. 46, 52 ja 53 kohta)
Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitetun kaltaisena yleisölle välittämisenä ei voida pitää sellaisten klikattavien linkkien tarjoamista internetsivustolla, jotka johtavat toisella internetsivustolla vapaasti käytettävissä oleviin teoksiin.

Tässä yhteydessä yleisölle välittämisen käsitteessä yhdistyy kaksi kumulatiivista tekijää eli teoksen ”välittäminen” ja teoksen välittäminen ”yleisölle”.

Sen johdosta, että internetsivustolla tarjotaan klikattavia linkkejä suojattuihin teoksiin, jotka on julkaistu toisella sivustolla rajoittamatta millään tavalla sille pääsyä, ensimmäisen sivuston käyttäjille tarjotaan välitön mahdollisuus saada mainitut teokset saataviinsa, ja tätä on pidettävä ”saataviin saattamisena” ja näin ollen direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna ”välittämisenä”. Tällainen välittäminen koskee kaikkia internetsivuston potentiaalisia käyttäjiä eli määrittämätöntä ja varsin huomattavaa määrää vastaanottajia.

Jotta tällainen välittäminen, joka koskee samoja teoksia kuin alkuperäinen välittäminen ja joka on tapahtunut internetissä alkuperäisen välittämisen tavoin eli samaa teknistä tapaa noudattaen, voisi kuulua direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”välittäminen yleisölle” alaan, se on kuitenkin osoitettava uudelle yleisölle eli yleisölle, jota tekijänoikeuden haltijat eivät ole ottaneet huomioon silloin, kun ne antoivat luvan alkuperäiseen yleisölle välittämiseen. Asianomaisten teosten saataviin saattaminen klikattavalla linkillä ei kuitenkaan johda kyseessä olevien teosten välittämiseen uudelle yleisölle.

Koska kaikki sellaisen toisen sivuston käyttäjät, jolla kyseessä olevat teokset on välitetty klikattavan linkin avulla, saattoivat saada kyseiset teokset suoraan saataviinsa sivustolla, jolla ne on välitetty alun perin, ilman tuon toisen sivuston ylläpitäjän toteuttamia toimenpiteitä, jälkimmäisen ylläpitämän sivuston käyttäjiä on siis pidettävä alkuperäisen välittämisen potentiaalisina vastaanottajina ja heidän on siis katsottava kuuluvan yleisöön, jonka tekijänoikeuden haltijat ovat ottaneet huomioon antaessaan luvan alkuperäiseen välittämiseen.

Koska uutta yleisöä ei ole, tällainen välittäminen yleisölle ei siis edellytä tekijänoikeuden haltijoiden lupaa.

(ks. 16, 18, 20, 22, 24, 25, 27, 28 ja 32 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 29 ja 32 artiklaa on tulkittava siten, että niitä sovelletaan määritettäessä sellaisen sopimuksen perusteella maahan tuotujen tavaroiden tullausarvoa, joka, vaikka se on luokiteltu myyntisopimukseksi, osoittautuu tosiasiassa käsittelyä tai valmistusta koskevaksi sopimukseksi. Tämän määrittelyn yhteydessä merkitystä ei ole sillä, täyttääkö käsittely tai valmistus saman asetuksen 24 artiklassa vahvistetut edellytykset, jotta näiden tavaroiden voidaan katsoa olevan peräisin maasta, jossa nämä toimet on suoritettu.

(ks. 51, 55 ja 60 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18 30 artiklan 2 kohdassa ei sallita sitä, että hankintaviranomainen neuvottelee tarjoajien kanssa tarjouksista, jotka eivät vastaa hankintaan liittyvien teknisten eritelmien pakollisia vaatimuksia.

Vaikka hankintaviranomaisella on neuvottelumenettelyn osalta neuvotteluvaltaa, se on nimittäin aina velvollinen huolehtimaan siitä, että sellaisia hankintaan liittyviä vaatimuksia, jotka se on määrittänyt pakollisiksi, noudatetaan. Jos näin ei olisi, periaatetta, jonka mukaan hankintaviranomaisten on toimittava avoimesti, loukattaisiin eikä tavoitetta taata se, ettei hankintaviranomainen harjoita suosintaa tai käytä mielivaltaa, saavutettaisi.

Sen hyväksyminen, että tarjouksen, joka ei täytä pakollisia ehtoja, voitaisiin katsoa täyttävän neuvottelumenettelyyn liittyvät edellytykset, veisi lisäksi kaiken merkityksen pakollisten ehtojen vahvistamiselta tarjouskilpailuilmoituksessa eikä mahdollistaisi sitä, että hankintaviranomainen voi neuvotella tarjoajien kanssa kyseisten ehtojen muodostamalta yhteiseltä perustalta ja siten kohdella tarjoajia yhdenvertaisesti.

(ks. 36–39 kohta sekä tuomiolauselma)
Lisäksi direktiivissä 2006/12 tarkoitetun jätteen olemassaolo on selvitettävä kaikkien asiaan liittyvien seikkojen perusteella siten, että tämän direktiivin tavoite otetaan huomioon ja varotaan vaarantamasta sen tehoa. Tietyt seikat voivat olla viitteitä direktiivin 2006/12 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetusta aineen tai esineen hävittämisestä, hävittämisaikomuksesta tai hävittämisvelvollisuudesta. Tämän osalta on kiinnitettävä erityistä huomiota siihen, että kyseessä olevasta esineestä tai aineesta ei ole tai ei enää ole hyötyä sen haltijalle, joten tämä esine tai tämä aine on haltijalle rasite, jonka se pyrkii hävittämään.

Ilmauksesta hävittää on todettava, että tätä ilmausta on tulkittava jätteistä annetun direktiivin 2006/12 tavoitteen mukaisesti ja SEUT 191 artiklan 2 kohdan valossa. Näin ollen ilmausta hävittää ja siis direktiivin 2006/12 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua jätteen käsitettä ei voida tulkita suppeasti. Kyseisen direktiivin säännöksistä käy ilmi, että termi hävittää käsittää sekä aineesta tai esineestä huolehtimisen että niiden hyödyntämisen tämän direktiivin 1 artiklan 1 kohdan e ja f alakohdassa tarkoitetulla tavalla.

Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvien jätteiden siirtojen valvonnasta ja tarkastamisesta annetun neuvoston asetuksen N:o 259/93, sellaisena kuin se on muutettuna komission asetuksella N:o 2557/2001, 2 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että tässä säännöksessä tarkoitetun jätteen käsitteen alaan ei kuulu dieselpolttoaine-erä, johon on vahingossa sekoittunut muuta ainetta, mikäli erän haltijan tosiasiallisena tarkoituksena on ollut saattaa tämä erä toiseen tuotteeseen sekoitettuna uudelleen markkinoille.

Asiakkaasta, jolle on toimitettu vaatimustenvastaista polttoainetta, on todettava, että erityisen tärkeä seikka on se, että asiakas on palauttanut polttoaineen myyjälle saadakseen siitä korvauksen myyntisopimuksen nojalla. Kun asiakas on toiminut näin, sillä ei voida katsoa olleen aikomusta toteuttaa kyseistä erää koskevia huolehtimis- tai hyödyntämistoimenpiteitä eikä se näin ollen ole hävittänyt erää jätteistä annetun direktiivin 2006/12 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla.

Siitä, että myyjä on toimittanut vaatimustenvastaista polttoainetta, on todettava, että ratkaisevaa ei ole se, että kyseinen erä oli mahdollista myydä markkinoilla ilman siihen kohdistuvaa käsittelyä ja sellaisena kuin se oli hetkellä, jona asiakas palautti sen, eikä se, että kyseisen erän markkina-arvo vastaa kutakuinkin sovitut laatuvaatimukset täyttävän tuotteen markkina-arvoa, eikä myöskään se, että kyseistä erää vastaavien tavaroiden kauppaa ei pääsääntöisesti katsota jätteiden myynniksi. Sitä vastoin se seikka, että myyjä on ottanut kyseisen erän takaisin aikomuksenaan sekoittaa siihen toista ainetta ja saattaa se uudelleen markkinoille, on ratkaiseva.

(ks. 46 ja 49–54 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteisön sokerialan väliaikaisesta rakenneuudistusjärjestelmästä ja yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta annetun asetuksen N:o 1290/2005 muuttamisesta annetun asetuksen N:o 320/2006 3 ja 4 artiklaa ja asetuksen N:o 320/2006 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 968/2006 4 artiklaa on tulkittava siten, että näissä artikloissa käytetty tuotantovälineiden käsite sisältää siilot, jotka on tarkoitettu tuensaajan sokerin varastointiin, ja näin on riippumatta siitä, käytetäänkö niitä myös muihin tarkoituksiin. Käsitteen alaan eivät kuulu siilot, joita käytetään ainoastaan sellaisen kiintiössä tuotetun sokerin varastointiin, jonka muut tuottajat ovat tuoneet varastoitavaksi tai joka on ostettu muilta tuottajilta, eivätkä siilot, joita käytetään yksinomaan sokerin myyntipäällykseen panemiseen tai pakkaamiseen sokerin myyntiä varten. Kansallisen tuomioistuimen on arvioitava tämä kussakin tapauksessa kyseessä olevien siilojen teknisten ominaisuuksien ja tosiasiallisen käytön perusteella.

(ks. 35 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)