ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
60.

Unionin tuomioistuin on toki katsonut, että asetuksessa N:o 1383/2003 annetaan oikeudenomistajalle olennainen rooli: juuri oikeudenomistajan on asetuksen N:o 1383/2003 5 artiklan mukaan esitettävä hakemus, jossa se pyytää tulliviranomaisten toimenpiteitä, ja viran puolesta suoritetut tulliviranomaisten toimenpiteet ovat 4 artiklan 1 kohdan mukaan sallittuja ainoastaan, ”jotta oikeudenhaltija voi toimittaa toimenpiteitä koskevan hakemuksen 5 artiklan mukaisesti”. Oikeuskäytännössä on todettu tässä yhteydessä, että ”päätöksentekoon toimivaltainen kansallinen viranomainen voi lopullisesti tehdä päätöksen tällaisten menettelytapojen osalta vain, jos oikeudenhaltija on saattanut asian sen käsiteltäväksi. Ellei oikeudenhaltija tee näin, tavaran luovuttamisen lykkääminen ja tavaroiden haltuunotto lakkaavat – –”. ( 33 ) Vaikka tämä toteamus koskeekin asetusta N:o 3295/94, se pätee myös nyt käsiteltävän asian tosiseikkojen tapahtumisaikaan voimassa olleeseen asetukseen N:o 1383/2003.
29.

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kiistatta se, jonka kuuluu osoittaa, että ennakkoratkaisupyyntö liittyy riita-asiaan, joka on siinä todella vireillä. Asiassa Foglia annetussa tuomiossa ( 15 ) omaksutun muotoilun mukaan on välttämätöntä, että kansalliset tuomioistuimet selvittävät, minkä vuoksi ne katsovat asian ratkaisemisen vaativan vastausta niiden esittämiin kysymyksiin, jos nämä syyt eivät yksiselitteisesti ilmene asiakirja-aineistosta. Unionin tuomioistuimen velvollisuus kunnioittaa kansalliselle tuomioistuimelle kuuluvia tehtäviä merkitsee samalla, että kansallisen tuomioistuimen on otettava huomioon tältä osin yksistään unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisuasioissa kuuluva tehtävä. Unionin tuomioistuin onkin hiljattain todennut, ettei sillä ole aihetta ratkaista asiaa, jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on sille esitetystä kehotuksesta huolimatta pysyttänyt ennakkoratkaisupyyntönsä ottamatta kantaa sen seikan tai tapahtuman vaikutukseen, joka oli ollut unionin tuomioistuimen tiedossa ja joka koski niin pääasian oikeudenkäynnissä annettavaa ratkaisua kuin myös ennakkoratkaisukysymysten merkitystä pääasian ratkaisun kannalta. ( 16 )
110.

Muistettakoon, että kyseisen säännöksen mukaan jäsenvaltioiden vastuulla on ryhtyä toimenpiteisiin valvontansa yhteydessä todettujen väärinkäytösten vuoksi silloin, kun ne havaitsevat unionin rahoituksen luonteeseen tai sen täytäntöönpanon tai valvonnan edellytyksiin vaikuttavia merkittäviä muutoksia. Rahoitusoikaisujen (”varainhoitoa koskevien oikaisujen”) tarkoituksena on lopettaa ns. tukien kalastelu ja ”palauttaa tilanne, jossa kaikki rakennerahastoista korvattaviksi ilmoitetut menot ovat sovellettavien kansallisten ja EU:n sääntöjen mukaisia.” ( 39 ) Jäsenvaltioiden on peruutettava unionin rahoituksen osuus kokonaan tai osittain, jos ne havaitsevat värinkäytöksiä unionin sääntelyn soveltamisessa, ( 40 ) sillä kuten edellä on todettu, toimen unionin oikeuden mukaisuus on edellytys toimen tukikelpoisuudelle. Vaikka palveluja koskevia konsessiosopimuksia ei unionin oikeuden nykytilassa säännellä johdetussa oikeudessa, niitä tekevien viranomaisten on, kuten olen todennut, kuitenkin noudatettava EUT-sopimuksen perussääntöjä ja erityisesti SEUT 46 ja SEUT 56 artiklaa sekä niistä johtuvaa avoimuusvelvoitetta. ( 41 )
53.

Espanjan hallitus ja komissio ovat pyrkineet – mielestäni vakuuttavasti – selittämään tätä eroa viittaamalla asetuksella N:o 44/2001 vahvistettuihin toimivaltasääntöihin. Ne ovat siten todenneet, että unionin tuomioistuin on tällaisessa yhteydessä hylännyt väitteen, jonka mukaan erityisiä toimivaltasääntöjä, jotka koskevat sellaisten kuluttajien nostamia kanteita, jotka ovat elinkeinonharjoittajan kanssa tehdyn rajat ylittävän sopimuksen osapuolia, on vastaavasti sovellettava kuluttajansuojayhdistysten nostamiin kanteisiin. ( 35 )
90.

Kyseisiin oikeuksiin kuuluvat ensinnäkin kaikki ne, jotka tukevat Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklassa vahvistettuja laillisuusperiaatetta ja rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden periaatetta, sillä kaikkien niiden taustalla on henkilön oikeus vastata ainoastaan omista teoistaan ja niiden teoista, joista hän on laillisesti vastuussa, mikä sulkee pois mahdollisuuden vaatia noudatettavaksi nyt tarkasteltavassa tapauksessa tarkoitetun kaltaisia ehtoja, jotka voidaan täyttää ainoastaan siten, että henkilö voi joutua vastaamaan sellaisen kolmannen tekemisistä, jonka kanssa hän on vain liiketoimintasuhteessa. Oikeuskäytännössä sallitaan toki mahdollisuus olla vastuussa kolmansien toimista, kun kyseessä on yrittäjä ja rikkojana on hänen työntekijänsä tai alaisensa, ( 23 ) mutta nyt tarkasteltavassa tilanteessa ei ole olemassa riippuvuussuhdetta, jollainen on mainitun doktriinin taustalla, sillä lannoitteena käytetyn lietelannan tuottajan ja ostajan välillä on ainoastaan osto-myyntisuhde.
19.

Koska Varhoven administrativen sad on kumonnut tiedoksiantamispäätöksen, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on siis väistämättä todettava, että pääasiassa kyseessä oleva perintäpäätös on vailla olennaista ulkoisen laillisuuden edellytystään, eli sen tullivelan toteamista, jonka perintää siltä on pyydetty ja jonka perintä on siinä riitautettu, riippumatta vastauksista, jotka unionin tuomioistuin voisi antaa kyseisen tuomioistuimen sille esittämiin neljään ennakkoratkaisukysymykseen.
25.

Terveydenhuoltopalvelujen on lisäksi oltava terveydenhuollon ammattilaisten tarjoamia. Palveludirektiivissä sen paremmin kuin muissakaan edellä mainituissa säädöksissä ei mainita näiltä ammattilaisilta edellytettävää tutkintoa, mikä on vain viittaus siihen, että kukin tapaus on arvioitava erikseen. Jos ammatti on säännelty, kyseisten säännösten perusteella määritetään se, pidetäänkö toimintaa terveydenhuoltona. Jos taas ammatti ei ole säännelty, arvioinnissa on otettava huomioon kyseisen jäsenvaltion ammatilliset puitteet ja koko ammattikunnan tarjoamat palvelut, mikä edellyttää ammattilaisen harjoittaman toiminnan tapauskohtaista arviointia.
55.

NJC:n piirissä laadittujen ehtojen noudattamisvelvollisuutta ei kuitenkaan sellaisenaan voida katsoa suoraan elinkeinovapauden loukkaukseksi. Syytä onkin päinvastoin tarkastella tapaukseen sovellettavia oikeussääntöjä ja sen tosiseikkoja sen selvittämiseksi, onko Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädäntö perusoikeuskirjan 16 artiklan määräysten vastainen. Tässä ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on erityisen tärkeä tehtävä, ja sillä on parhaat mahdollisuudet tämän arvioinnin suorittamiseen, koska kyse on Yhdistyneen kuningaskunnan työoikeudesta. Arvioinnissaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on erityisesti tarkasteltava sitä, onko velvollisuus noudattaa NJC:ssä sovittuja ehtoja ehdoton ja peruuttamaton. On selvää, että NJC:ssä vahvistettujen ehtojen sitovuuden aste vaikuttaa siihen, minkä asteinen vaikutus niillä on kyseiseen perusoikeuteen.
36.

Polkumyyntitullien asettamisesta perusasetuksen ja Maailman kauppajärjestön polkumyyntisopimuksen mukaisesti tehtyyn päätökseen johtavassa menettelyssä noudatetaan monivaiheista lähestymistapaa, jossa on selkeä sisäinen logiikka. Ensiksi on todettava polkumyynti. Sitä varten on käytävä läpi useita vaiheita yksi kerrallaan. Ensin on määritettävä kyseessä olevan tuotteen normaaliarvo ja sitten sen vientihinta, minkä jälkeen näitä kahta on verrattava sen varmistamiseksi, onko kyseessä polkumyynti, ja jos on, mikä on polkumyyntimarginaali. Menettelystä säädetään yksityiskohtaisesti perusasetuksen 2 artiklassa. Siltä varalta, että polkumyynti todetaan, 3 artiklassa säädetään menettelystä vahingon määrittämiseksi. Useita seikkoja on tutkittava sen ratkaisemiseksi, onko polkumyynnillä tuonnin määrä ja/tai hinta syynä yhteisön tuotannonalalle aiheutuneisiin aineellisiin vaikutuksiin. Jos ne ovat, on arvioitava, aiheuttavatko muut tiedossa olevat tekijät kuin polkumyynnillä tuonti myös vahinkoa yhteisön tuotannonalalle, ja otettava havainnot huomioon polkumyyntitullien määrittämisessä. Niinpä muut tekijät tutkitaan vasta sen jälkeen, kun polkumyynti on todettu ja polkumyynnillä tuonnin määrä ja/tai hinta ovat osoittautuneet yhteisön tuotannonalalle aiheutuneiden vahinkojen syyksi.
7.

Direktiivin 2003/87 9 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Kunkin jäsenvaltion on jokaista 11 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettua kautta varten laadittava kansallinen suunnitelma, jossa esitetään päästöoikeuksien kokonaismäärä, jonka jäsenvaltio aikoo kyseiseksi kaudeksi myöntää, sekä se, miten sen on tarkoitus nämä oikeudet jakaa. Suunnitelman laatimisessa on käytettävä objektiivisia ja avoimia perusteita, mukaan lukien liitteessä III luetellut perusteet, ja siinä on otettava asianmukaisesti huomioon yleisön huomautukset. Komissio laatii 31 päivään joulukuuta 2003 mennessä ohjeet liitteessä III lueteltujen perusteiden täytäntöönpanosta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta perussopimuksen soveltamista. 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua kautta koskeva suunnitelma on julkistettava ja siitä on ilmoitettava komissiolle ja muille jäsenvaltioille 31 päivään maaliskuuta 2004 mennessä. Seuraavia kausia koskeva suunnitelma on julkaistava ja siitä on ilmoitettava komissiolle ja muille jäsenvaltioille vähintään 18 kuukautta ennen kyseisen kauden alkamista. 2. – – 3. Jäsenvaltion tehtyä 1 kohdan mukaisen ilmoituksen kansallisesta jakosuunnitelmasta komissio voi kolmen kuukauden kuluessa hylätä suunnitelman tai sen osan sillä perusteella, että se ei ole liitteessä III lueteltujen perusteiden tai 10 artiklan mukainen. Jäsenvaltio voi tehdä 11 artiklan 1 tai 2 kohdan mukaisen päätöksen vain, jos komissio hyväksyy ehdotetut muutokset. Komission on perusteltava hylkäävä päätös.”
104.

Tältä osin olen samaa mieltä Saksan hallituksen kanssa siitä, että kolmen vuoden sääntö on avoin ja hallinnollisesti tehokas ja tarjoaa oikeusvarmuutta. Merkitykselliset tiedot on helppo koota, ja päätös on mekaaninen: kyllä tai ei. Järjestelmän hallinnointikustannukset ovat todennäköisesti suhteellisen alhaiset, varsinkin suhteessa opiskelijoille talousarviosta myönnettävän rahoituksen kokonaismäärään. Kaikki nämä ovat merkityksellisiä seikkoja, jotka on otettava huomioon verrattaessa kolmen vuoden sääntöä muihin mahdollisiin toimenpiteisiin.
55.

Koskemattomuus, joka on säilytettävä, on ”alueen” koskemattomuus. Kun on kyse luontotyypistä, tämä merkitsee aluetta, joka on osoitettu ottaen huomioon tarve säilyttää kyseisen luontotyypin suotuisan suojelun taso (tai saattaa se ennalleen). Tämä on erityisen tärkeää, kun kyseessä oleva alue on ensisijaisesti suojeltava luontotyyppi, kuten käsiteltävässä asiassa. ( 24 )
20.

Direktiivillä 92/12 siis yhdenmukaistettiin tekijät, jotka jäsenvaltion on otettava huomioon sen arvioimiseksi, onko valmisteveron alainen tuote hankittu henkilökohtaisiin vai kaupallisiin tarkoituksiin. Vaikka direktiivi on – kuten unionin tuomioistuin on monesti korostanut ( 3 ) – yhdenmukaistamissäädös, jossa annetaan jäsenvaltioille laaja harkintavalta, on totta, että siinä säädetyt vähimmäisvaatimukset saattavat yksittäistapauksissa muuntua tyhjentäviksi säännöksiksi. ( 4 ) Jäsenvaltiot voivat siis käyttää harkintavaltaa arvioidessaan, kumpaan tarkoitukseen tuote on tarkoitettu, mutta sitä arvioitaessa on noudatettava direktiivin 92/12 9 artiklassa määriteltyjä puitteita. Ne rajaavat jäsenvaltioiden harkintavallan laajuuden asettamalla sille tiettyjä ehdottomia ja tyhjentäviä rajoituksia.
64.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa seuraavasti Gerechtshof ’s-Gravenhagen esittämiin kysymyksiin: Yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 15 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että i) yhteisön tavaramerkin tosiasialliseksi käytöksi ei välttämättä riitä sellaisenaan sen käyttäminen yhden ainoan jäsenvaltion alueella, mutta ii) on mahdollista, kun otetaan huomioon kaikki merkitykselliset tosiseikat, että yhteisön tavaramerkin käyttö yhden ainoan jäsenvaltion aluetta vastaavalla alueella on tosiasiallista käyttöä yhteisössä. Asetuksen N:o 207/2009 15 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tosiasiallinen käyttö yhteisössä on sellaista käyttöä, joka riittää säilyttämään tai luomaan yhteisön tavaramerkin kattamien tavaroiden ja palvelujen markkinaosuuden merkityksellisillä markkinoilla, kun otetaan huomioon relevanttien markkinoiden erityispiirteet.
45.

Nähdäkseni esillä olevissa tapauksissa on esillä myös edellä mainittu kausaalinen osatekijä. Tuki on nimittäin tarkoitettu liittovaltion virkamiehille virkamiesaseman ja sen perusteella, että he ovat virassaan. Tuki myönnetään heille siis sen lisäksi, että he ovat liittovaltion virkamiehiä, siksi, että he tekevät tosiasiallisesti työtä tässä ominaisuudessaan. Tämä voidaan johtaa BBhV:n 2 §:n 2 momentista, jonka nojalla liittovaltion virkamiehillä, jotka ovat palkattomalla virkavapaalla, on myös oikeus kyseiseen tukeen, mikäli virkavapaa ei ole kuukautta pidempi. Mielestäni on selvää, että riidanalaisen tuen ja palvelussuhteen välillä vallitsee kausaalinen yhteys. ( 11 )
75.

Tavallisesti turvapaikanhakija oleskelee oleskelujäsenvaltiossa koko sen ajan, joka tarvitaan sen määrittämiseksi, mikä jäsenvaltio on vastuussa hänen hakemuksensa käsittelystä. Hän saattaa oleskella siellä myös mahdollisen muutoksenhaun ajan. Asetuksen N:o 1560/2003 ( 42 ) mukaan, jossa vahvistetaan ne perusteet ja menettelyt, joiden mukaisesti määrätään Dublin II -asetuksen täytäntöönpanosta, valtion on varmistettava, että hakijan asema käytännössä on sellainen, että hänet voidaan siirtää vastuussa olevaan jäsenvaltioon. ( 43 ) Olen jo todennut, että mielestäni turvapaikanhakijoilla, jotka tekevät hakemuksensa oleskelujäsenvaltion alueella, on oikeus vastaanotto-olosuhteisiin riippumatta siitä, että heidän hakemukseensa sovelletaan Dublin II -asetusta. ( 44 ) Ei näytä olevan mitään mahdollista perustaa, jonka nojalla tällainen hakija voisi saada kyseiset etuudet jäsenvaltiolta, jolle pyyntö on esitetty, aikana, joka tarvitaan hänen siirtoaan koskevien järjestelyjen tekemiselle. Tällainen tilanne olisi käytännössä mahdoton. Ei ole myöskään väistämätöntä, että jos oleskelujäsenvaltio aloittaa asetuksen mukaiset menettelyt, toinen jäsenvaltio tosiasiallisesti vastaanottaa turvapaikanhakijan tai ottaa tämän takaisin. Kyseisissä menettelyissä voidaan päätyä siihen, että hänen on pysyttävä siellä, missä hän on. ( 45 )
83.

Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Hamburgisches Oberverwaltungsgerichtille seuraavasti: 1) Assosiaation kehittämisestä 19.9.1980 tehdyn assosiaationeuvoston, joka perustettiin Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisellä assosiaatiosopimuksella, jonka allekirjoittivat Ankarassa 12.9.1963 yhtäältä Turkin tasavalta sekä toisaalta ETY:n jäsenvaltiot ja yhteisö, päätöksen N:o 1/80 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltio ei voi peruuttaa turkkilaisen työntekijän oleskelulupaa taannehtivasti siitä päivästä lukien, jona kansallisen oikeuden mukainen luvan myöntämisperuste on lakannut, kun tämä työntekijä ei ole syyllistynyt vilpilliseen menettelyyn ja kun peruuttaminen tapahtuu tässä määräyksessä tarkoitetun yhden vuoden säännönmukaisen työskentelyjakson päätyttyä. 2) Päätöksen N:o 1/80 10 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että turkkilainen työntekijä, jolla on toistaiseksi voimassa oleva työlupa ja joka ei täytä tämän päätöksen 6 artiklan 1 kohdassa asetettuja edellytyksiä, ei voi vedota ensin mainittuun määräykseen saadakseen oleskelulupansa vastaanottavassa jäsenvaltiossa jatketuksi.
22.

Maksun määrittämiseen on olemassa kaksi eri tapaa. Yleisessä kaavassa maksun määrä lasketaan omaisuuden käytön markkina-arvon perusteella, mikäli omaisuus ei olisi ollut julkisessa omistuksessa. ( 32 ) Erityisessä kaavassa maksuperuste on 1,5 prosenttia operaattorin bruttoliikevaihdosta kyseisessä kunnassa (vähennettynä yhteenliittymiskustannuksilla). ( 33 ) Jälkimmäistä kaavaa sovelletaan ilmeisesti tapauksissa, joissa omaisuus on intensiivisessä käytössä ja joissa on vaikea määrittää julkisessa omistuksessa olevan maa-alueen käyttöoikeuden arvoa. Yleistä kaavaa sovelletaan tapauksissa, joissa omaisuuden käyttö on vähemmän intensiivistä tai satunnaisempaa. Erityistä kaavaa ei voida käyttää matkapuhelinoperaattoreilta perittävän maksun laskemiseen.
59.

Tällainen tulkinta on yhdenmukainen sen analyysin kanssa, joka on esitetty Jenardin selvityksessä ( 49 ) Brysselin yleissopimuksen määräyksistä, joilla on samankaltainen sisältö kuin asetuksen N:o 44/2001 21 artiklan 2 alakohdalla, vaikka ne eivät koskeneetkaan suoraan työntekijöitä. Kyseisessä selvityksessä täsmennettiin kyseisen yleissopimuksen 12 artiklan 2 kohdan ( 50 ) osalta, että oikeuspaikkalausekkeiden rajaamisella oli tarkoitus ”estää osapuolia rajoittamasta tällä yleissopimuksella annettua valinnanvapautta”. ( 51 ) Siinä todettiin lisäksi, että jotta tällaiset ennen riidan syntymistä tehdyt sopimukset olisivat laillisia, niiden on ”suosittava” ( 52 ) heikommassa asemassa olevaa osapuolta. Unionin tuomioistuin on aina katsonut, erityisesti työntekijöiden osalta, että ”tuomioistuimen toimivaltaa koskeva lainsäädäntö on – – luotu asianmukaisen suojan antamiseksi sille sopimuspuolelle, joka on sosiaalisesti heikommassa asemassa”. ( 53 )
17.

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 38 artiklan 1 kohdan c alakohdassa, luettuna yhdessä Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan kanssa, määrätään tutkimisedellytyksistä, että jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa kannekirjelmässä on mainittava oikeudenkäynnin kohde sekä yhteenveto perusteista, joihin asiassa vedotaan. ( 6 ) On siis vähintään yhteenvedonomaisesti ilmoitettava ne oikeudelliset seikat ja tosiseikat, joihin komission moitteet perustuvat. ( 7 ) Tämän menettelyn virheettömyys on EUT-sopimuksessa tavoiteltu olennainen tae, jotta yhtäältä kyseisen jäsenvaltion oikeuksia voidaan suojata ja jotta toisaalta oikeusriita, joka mahdollisesti tulee käsiteltäväksi oikeudenkäyntimenettelyssä, on selkeästi määritelty. ( 8 )
99.

Mielestäni neuvoston EY 88 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan mukaisen toimivallan poikkeuksellisuudesta seuraa, että kyseisen määräyksen nojalla myönnetyn poikkeuksen on oltava ajallisesti rajattu ja se on myönnettävä ainoastaan niin pitkäksi ajaksi kuin päätöksen perusteluissa mainittujen olosuhteiden korjaamiseksi on tarpeen. ( 66 ) Tämä merkitsee sitä, että jos EY 88 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan perusteella annetun päätöksen kohteena on tukijärjestelmä, jota on tarkoitus soveltaa suhteellisen pitkään, kuten nyt tarkasteltavassa tapauksessa, neuvosto on mielestäni velvollinen ilmoittamaan ne syyt, joiden vuoksi se katsoo tämän olevan tarpeen niiden olosuhteiden perusteella, joihin tuen soveltuvuutta koskevan väitteen tueksi on vedottu. Vaikka nyt käsiteltävässä asiassa Puolan viranomaisten 12.6.2009 ja 28.9.2009 neuvostolle osoittamissa kirjeissä sekä riidanalaisessa päätöksessä annetaan vain niukasti tietoa syistä, joiden perusteella on katsottu tarpeelliseksi hyväksyä kyseinen järjestelmä neljän vuoden ajaksi, nämä syyt ovat pääteltävissä asiayhteydestä, johon kyseinen päätös liittyy, sekä päätöksellä hyväksyttyjen toimenpiteiden, ongelmien, joita niillä pyritään ratkaisemaan, ja niillä tavoiteltujen päämäärien luonteesta. Lisäksi neuvosto on antanut lisätietoja kirjelmissään.
14.

Käsiteltävä asia ei liity suoraan emo- ja tytäryhtiödirektiiviin. ( 13 ) Sillä on kuitenkin merkitystä, koska sillä säännellään jaettavien osinkojen kaksinkertaista verotusta. Emo- ja tytäryhtiödirektiivin tarkoituksena on ottaa käyttöön yhteinen verotusjärjestelmä, jolla poistetaan eri jäsenvaltioissa sijaitsevien yhtiöiden välisen yhteistyön epäedullisuus verrattuna samassa jäsenvaltioissa sijaitsevien yhtiöiden väliseen yhteistyöhön, ja helpottaa näin yhtiöiden ryhmittymistä unionissa. ( 14 ) Emo- ja tytäryhtiödirektiivillä pyritään varmistamaan, että kun emoyhtiölle tytäryhtiönsä osakkaana jaetaan osinkoa (josta käytetään direktiivissä nimitystä voitto), emoyhtiön sijaintijäsenvaltion on joko oltava verottamatta tätä voittoa tai, jos sitä verotetaan, annettava emoyhtiön vähentää veronsa määrästä tytäryhtiön tästä osinkojen maksusta maksamaa veroa vastaava osuus. ( 15 ) Verotuksen neutraalisuuden varmistamiseksi emo- ja tytäryhtiödirektiivin 5 artiklassa säädetään, että ”tytäryhtiön emoyhtiölleen jakama voitto on vapautettava ennakonpidätyksestä”. ( 16 )
1.

Ostoihin sisältyvän arvonlisäveron vähentämistä yhteisessä arvonlisäverojärjestelmässä koskevassa laajassa oikeuskäytännössä on jo varhaisessa vaiheessa muodostunut erityisala, jolla on oma kattava oikeuskäytäntönsä. Siinä käsitellään pelkästään ostoihin sisältyvän arvonlisäveron vähentämistä sellaisten investointitavaroiden hankinnan yhteydessä, joita käytetään sekä verovelvollisen liiketoimintaan että yksityisiin tarkoituksiin. ( 2 ) Tämä koskee erityisesti rakennuksia ja henkilöautoja, joita verovelvollinen käyttää vuosien ajan sekä liiketoimintaan että yksityisiin tarkoituksiin. Ainoastaan tällaisten tavaroiden liiketoimintakäyttö on merkityksellinen liiketoiminnan tuottaman lisäarvon verotuksessa, minkä vuoksi tällaisista tavaroista maksettu vero on neutralisoitava ainoastaan liiketoimintakäytön osalta. Tämän yksinkertaisen periaatteen veroteknisestä ja käytännön täytäntöönpanosta aiheutuu kuitenkin vaikeuksia.
79.

Tämä ajatus on vahvistettu vastakkaisen tilanteen yhteydessä asetuksen N:o 1777/2005 21 artiklassa, jota edellä on lainattu ja jonka mukaan tavaroiden määräjäsenvaltio, jossa yhteisöhankinta suoritetaan, ”käyttää verotusta koskevaa toimivaltaansa riippumatta liiketoimeen tavaralähetyksen tai -kuljetuksen lähtöjäsenvaltiossa sovelletusta arvonlisäverokohtelusta”. Tämän säännöksen perusteella voidaan katsoa, että veronkanto tavaroiden määräjäsenvaltiossa on voitava suorittaa selvittämättä sitä, onko vapautus myönnetty tavaroiden lähtöjäsenvaltiossa. Edellä mainitussa asiassa Teleos annetussa tuomiossa on kuitenkin ilmeisesti haluttu ulottaa tämä ajatus päinvastaiseen tapaukseen, koska siinä todetaan, että ”yhteisöhankintaa ja -luovutusta koskevassa siirtymäjärjestelmässä on arvonlisäveron oikean kantamisen varmistamiseksi välttämätöntä, että toimivaltaiset veroviranomaiset tarkastavat toinen toisistaan riippumatta, ovatko yhteisöhankintaa ja vastaavan luovutuksen vapauttamista koskevat edellytykset täyttyneet. Näin ollen, vaikka se, että ostaja toimittaa yhteisöhankintaa koskevan veroilmoituksen, voi olla osoitus siitä, että tavarat on tosiasiassa siirretty luovutusjäsenvaltion ulkopuolelle, tällaisella ilmoituksella ei kuitenkaan ole ratkaisevaa merkitystä verosta vapautetun yhteisöluovutuksen toteennäyttämisen kannalta”. ( 32 )
132.

Tässä mielestäni rikotaan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, eikä sitä voida sovittaa yhteen yksityinen sijoittaja -arviointiperusteella tavoitellun päämäärän kanssa. On selvää, että arviointiperusteen soveltaminen sellaisena kuin unionin yleinen tuomioistuin sen on hahmotellut, vääristäisi väistämättä vakavasti julkisten ja yksityisten yritysten välistä kilpailua, joten sillä seikalla, että käytetyn toimenpiteen on oltava myös yksityisen sijoittajan käytettävissä, on tosiasiallista merkitystä: juuri tämä näkemys on yksityinen sijoittaja -arviointiperusteen ytimessä. Katson näin ollen, että arviointiperuste, sellaisena kuin unionin yleinen tuomioistuin on sen hahmotellut, on vastoin EY 295 artiklaa, luettuna yhdessä EY 87 artiklan kanssa. Kyseisen arviointiperusteen soveltaminen horjuttaisi erityisesti EY 295 artiklassa vahvistetun neutraalisuuden periaatteen sisäistä logiikkaa. ( 54 )