ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Onko unionin oikeus (erityisesti luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista ja asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 575/2013 (sellaisena kuin se on oikaistuna: EUVL 2013 L 321, 30.11.2013, s. 6) 395 artiklan 1 ja 5 kohta) esteenä sellaiselle kansalliselle oikeussäännölle, joka sisältyy pankkilain (Bankwesengesetz, sellaisena kuin se on julkaistuna BGBl. I:n numerossa 532/2014) 97 §:n 1 momentin 4 kohtaan, mikäli 395 artiklan 5 kohdan poikkeussäännöksen edellytysten täyttymisestä huolimatta 395 artiklan 1 kohdan rikkomisen tapauksessa määrätään (eliminointi)korkoja?
—

kumoaa valtiontuesta SA.27408 (C 24/10) (ex NN 37/2010, ex CP 19/2009), jota Espanjan kuningaskunta on myöntänyt maanpäällisen verkon digitaalitelevisiolle Castilla-La Manchan syrjäisillä ja vähemmän kaupungistuneilla alueilla, 1.10.2014 tehdyn komission päätöksen
1)

Onko 10.11.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/96/ETY (1) liitteessä II olevaa A kohtaa [kun sitä luetaan yhdessä direktiivin 90/619/ETY] (2) 15 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan kanssa, tulkittava siten, että kuluttajalla on oikeus peruuttaa henki- tai eläkevakuutus koko sen ajan, jolloin hän maksaa vakuutusmaksuja, jos hän on maksanut sopimukseen perustuvia vakuutusmaksuja usean vuoden ajan tietämättä peruuttamisoikeudesta sen vuoksi, että henki- tai eläkevakuutusyritys on antanut hänelle virheellisiä tietoja?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 121/10

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Italia) on esittänyt 19.12.2016 – Hitachi Rail Italy Investments Srl v. Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

(Asia C-655/16)

(2017/C 121/14)

Oikeudenkäyntikieli: italia

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Hitachi Rail Italy Investments Srl

Vastaaja: Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

Ennakkoratkaisukysymys

Ovatko julkisista ostotarjouksista 21.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/25/EY (1) 5 artiklan 4 kohdan toinen alakohta yhdessä tämän direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädettyjen yleisten periaatteiden kanssa sekä oikeusvarmuutta, luottamuksensuojaa, suhteellisuutta, kohtuutta, avoimuutta ja syrjintäkieltoa koskevat yleiset periaatteet asianmukaisesti sovellettuina esteenä 6.2.1996 annetun lain nro 52 8 ja 21 §:ssä tarkoitetusta rahoitusalaa koskevasta yhtenäissäädöksestä 24.2.1998 annetun asetuksen nro 58 (decreto legislativo n. 58 – Testo unico delle disposizioni in materia di intermediazione finanziaria), sellaisena kuin se on myöhemmin muutettuna, 106 §:n 3 momentin d kohdan 2 alakohdan ja 24.2.1998 annetun asetuksen nro 58 täytäntöön panemiseksi annetusta arvopapereiden liikkeeseenlaskijoita koskevasta määräyksestä 14.5.1999 tehdyn Commissione Nazionale per le Società e la Borsan (Consob) päätöksen nro 11971 (deliberazione n. 11971 – Regolamento di attuazione del decreto legislativo 24 febbraio 1998, n. 58, concernente la disciplina degli emittenti), sellaisena kuin se on myöhemmin muutettuna, 47 g §:n kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, siltä osin kuin edellä mainituissa säännöksissä annetaan Consobille toimivalta korottaa edellä mainitussa 106 §:ssä tarkoitettua julkista ostotarjousta siinä tapauksessa, että ”tarjouksen tekijän tai sen kanssa yhdessä toimivien henkilöiden todetaan harjoittaneen salaista yhteistyötä yhden tai useamman myyjän kanssa”, mutta niissä ei määritellä nimenomaisia menettelytapoja, joiden toteutuessa tällainen toteamus tehdään, eli ei määritellä selvästi olosuhteita ja perusteita, joissa ja joiden täyttyessä Consobilla on oikeus oikaista julkisen ostotarjouksen hintaa korkeammaksi?

(1) EUVL 2004, L 142, s. 12.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 195/7

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Tribunale di Salerno (Italia) on esittänyt 31.10.2016 – Rikosoikeudenkäynti, jossa vastaajina ovat Vincenzo D’Andria ja Giuseppina D’Andria

(Asia C-555/16)

(2017/C 195/09)

Oikeudenkäyntikieli: italia

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Tribunale di Salerno

Rikosoikeudenkäynnin asianosaiset pääasiassa

Vincenzo D’Andria ja Giuseppina D’Andria

Unionin tuomioistuin (seitsemäs jaosto) on todennut 4.4.2017 antamassaan määräyksessä seuraavaa:

SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa sekä yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja tehokkuusperiaatetta on tulkittava siten, että niiden kanssa ei ole ristiriidassa pääasiassa kyseessä olevan kaltainen rahapelejä koskeva kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään sellaisen uuden tarjouskilpailun järjestämisestä, jossa myönnetään toimilupia, joiden voimassaolon kesto on lyhyempi kuin aikaisemmin myönnettyjen toimilupien, sen takia, että järjestelmä organisoidaan uudelleen yhtenäistämällä toimilupien voimassaolon päättymisajankohdat.

SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle rajoittavalle kansalliselle säännökselle, jossa toimiluvan haltija velvoitetaan luovuttamaan vastikkeetta oikeus käyttää sellaisia aineelliseen tai aineettomaan omaisuuteen kuuluvia hyödykkeitä, jotka muodostavat pelin hallinnointi- ja keräysverkoston, siinä tapauksessa, että toiminta päättyy toimiluvan voimassaoloajan päätyttyä, jos tällaisella rajoituksella ylitetään se, mikä on tarpeen kyseisellä säännöksellä tosiasiallisesti tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava.
1.

Onko yhteisestä kalastuspolitiikasta, neuvoston asetusten (EY) N:o 1954/2003 ja (EY) N:o 1224/2009 muuttamisesta sekä neuvoston asetusten (EY) N:o 2371/2002 ja (EY) N:o 639/2004 ja neuvoston päätöksen 2004/585/EY kumoamisesta 11.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1380/2013 (1) 11 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion omaan suvereniteettiinsa tai lainkäyttövaltaansa kuuluvilla vesillä soveltamille toimenpiteille, jotka ovat tarpeen luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta 21.5.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/43/ETY (2) 6 artiklan mukaisten jäsenvaltion velvoitteiden täyttämiseksi ja jotka vaikuttavat muiden jäsenvaltioiden kalastusaluksiin ja joilla kielletään kattavasti Natura 2000 -alueilla ammattimainen merikalastus pohjaa koskettavilla pyydyksillä ja ankkuroiduilla verkoilla (verkoilla ja pussiverkoilla)? Erityisesti tiedustellaan seuraavaa: a) Onko yhteisestä kalastuspolitiikasta, neuvoston asetusten (EY) N:o 1954/2003 ja (EY) N:o 1224/2009 muuttamisesta sekä neuvoston asetusten (EY) N:o 2371/2002 ja (EY) N:o 639/2004 ja neuvoston päätöksen 2004/585/EY kumoamisesta 11.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1380/2013 11 artiklaa tulkittava siten, että säilyttämistoimenpiteiden käsitteeseen sisältyvät ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä mainitut pyyntimenetelmät? b) Onko yhteisestä kalastuspolitiikasta, neuvoston asetusten (EY) N:o 1954/2003 ja (EY) N:o 1224/2009 muuttamisesta sekä neuvoston asetusten (EY) N:o 2371/2002 ja (EY) N:o 639/2004 ja neuvoston päätöksen 2004/585/EY kumoamisesta 11.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1380/2013 11 artiklaa tulkittava siten, että käsitteeseen ”muiden jäsenvaltioiden kalastusalukset” sisältyvät myös muun jäsenvaltion kalastusalukset, jotka purjehtivat Saksan liittotasavallan lipun alla? c) Onko yhteisestä kalastuspolitiikasta, neuvoston asetusten (EY) N:o 1954/2003 ja (EY) N:o 1224/2009 muuttamisesta sekä neuvoston asetusten (EY) N:o 2371/2002 ja (EY) N:o 639/2004 ja neuvoston päätöksen 2004/585/EY kumoamisesta 11.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1380/2013 11 artiklaa tulkittava siten, että ilmaisulla ”vastaavat asiaan liittyvässä unionin lainsäädännössä – – asetettua tavoitetta” tarkoitetaan myös sellaisia jäsenvaltion hyväksymiä toimenpiteitä, joilla pelkästään edistetään siinä mainitussa unionin lainsäädännössä esitettyjä tavoitteita?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 70/10

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Cour de cassation (Ranska) on esittänyt 12.12.2016 – Tünkers France ja Tünkers Maschinenbau GmbH v. Expert France

(Asia C-641/16)

(2017/C 070/15)

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Cour de cassation

Pääasian asianosaiset

Valittajat: Tünkers France ja Tünkers Maschinenbau GmbH

Vastapuoli: Expert France

Ennakkoratkaisukysymys

Onko maksukyvyttömyysmenettelyistä 29.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1346/2000 (1) 3 artiklaa tulkittava siten, että vahingonkorvauskanne, jossa maksukyvyttömyysmenettelyn yhteydessä hankitun toimialan luovutuksensaajaa moititaan siitä, että tämä on esittäytynyt virheellisesti toimijaksi, joka huolehtii velallisen valmistamien tuotteiden yksinomaisesta jälleenmyynnistä, kuuluu yksinomaan sen tuomioistuimen toimivaltaan, joka on aloittanut maksukyvyttömyysmenettelyn?

(1) EYVL 2000, L 160, s. 1.
1)

Onko unionin lainsäätäjä neuvoston asetuksen (EY) N:o 73/2009 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä mainitussa asetuksessa säädettyjen viljelijöiden suorien tukien järjestelmien mukaisten täydentävien ehtojen, tuen mukauttamisen ja yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän osalta sekä neuvoston asetuksen (EY) N:o 1234/2007 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä viinialalle säädetyn tukijärjestelmän mukaisten täydentävien ehtojen osalta 30.11.2009 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1122/2009 (1) 70, 71 ja 72 artiklassa säätänyt mahdollisuudesta laskea yhteen yhtäältä laiminlyönnistä johtuvista täydentävien ehtojen toistuvista ja toistumattomista noudattamatta jättämisistä ja toisaalta täydentävien ehtojen tahallisista noudattamatta jättämisistä määrätyt tuen vähennykset, kuten on menetelty esillä olevassa asiassa, jossa on kyse useasta noudattamatta jättämisestä samalla täydentävien ehtojen alalla?
1)

Millä perusteilla on arvioitava, sovelletaanko yrityskeskittymien valvonnasta annetun neuvoston asetuksen N:o 139/2004 (1) 7 artiklan 1 kohdan mukaista kieltoa (keskittymän etukäteistä toteuttamista koskeva kielto) yrityksen menettelyihin tai toimiin, ja edellyttääkö kyseisessä säännöksessä tarkoitettu toteuttamistoimenpide, että kyseinen toimenpide tosiasiallisesti tai oikeudellisesti on kokonaan tai osittain osa määräysvallan siirtymistä tai keskittymään osallistuvien yritysten jatkuvien toimintojen sulautumista, mikä laukaisee kynnysarvojen ylittyessä ilmoitusvelvollisuuden?
2)

Voidaanko katsoa, että tämä enintään 500 000 euron suuruinen verovakuus, kuten vakuus, joka on määrätty asetettavaksi pääasian kohteena olevassa menettelyssä, merkitsee Euroopan unionin perusoikeuskirjan 16 artiklassa tarkoitetun elinkeinovapauden rajoitusta ja aiheuttaa välillisesti verovelvollisen julistamisen konkurssiin, on syrjivä perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, ja sillä loukataan arvonlisäveron kantamisen yhteydessä perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 ja 3 kohdassa tarkoitettujen ne bis in idem -periaatteen ja taannehtivuuskiellon periaatteita?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 22/13

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Eirinodikeio Lerou (Kreikka) on esittänyt 9.11.2016 – Alessandro Saponaro ja Kalliopi-Chloi Xylina

(Asia C-565/16)

(2017/C 022/19)

Oikeudenkäyntikieli: kreikka

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Eirinodikeio Lerou

Pääasian asianosaiset

Hakijat: Alessandro Saponaro ja Kalliopi-Chloi Xylina

Ennakkoratkaisukysymykset

Tapauksessa, jossa alaikäisen lapsen, jonka asuinpaikka on Italiassa, vanhemmat jättävät perinnöstä luopumista koskevaa lupaa koskevan hakemuksen kreikkalaiseen tuomioistuimeen, sen määrittämiseksi, onko oikeuspaikkasopimus asetuksen (EY) N:o 2201/2003 (1) 12 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukainen, a) merkitseekö jo pelkkä hakemuksen jättäminen kreikkalaiselle tuomioistuimelle vanhempien varauksetonta hyväksyntää oikeuspaikkasopimukselle, b) onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen syyttäjä yksi niistä asianosaisista, joiden on hakemuksen jättämishetkellä hyväksyttävä oikeuspaikkasopimus, kun otetaan huomioon, että Kreikan oikeuden mukaan syyttäjä on lain nojalla asianosainen kyseisessä asiassa, ja c) onko oikeuspaikkasopimus lapsen edun mukainen, kun otetaan huomioon, että lapsen ja hänen hakijoina olevien vanhempiensa asuinpaikka on Italiassa, kun taas perinnönjättäjän kotipaikka kuolinhetkellä ja perittävä omaisuus sijaitsevat Kreikassa?

(1) Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 2201/2003 (EUVL 2003, L 338, s. 1).
3)

Jos edelliseen kysymykseen vastataan siten, että irtisanomisen perusteena on ollut liikkeen luovutus ja että se on siten direktiivin 2001/23/EY vastainen, onko Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan tuomioistuin ei voi ratkaista aineellisesti joukkovähentämisen yhteydessä toteutetun irtisanomisensa laillisuuden erillisessä menettelyssä riitauttaneen työntekijän vaatimusta, kun tämä vetoaa työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 12.3.2001 annetun neuvoston direktiivin 2001/23/EY ja työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.7.1998 annetun neuvoston direktiivin 98/59/EY (2) mukaisiin oikeuksiinsa, sillä perusteella, että aikaisemmin on annettu lainvoimainen tuomio joukkovähentämisestä menettelyssä, jonka asianosainen työntekijä ei ole voinut olla, vaan asianosaisia ovat olleet tai voineet olla yrityksessä toimivat ammattiyhdistykset ja/tai työntekijöiden kollektiiviset lakisääteiset edustajat?
4)

Onko asetuksen N:o 1998/2006 1 artiklan mukaan sallittua evätä oikeushenkilöltä unionin oikeuteen perustuva oikeus vähämerkityksiseen taloudelliseen tukeen ennen kuin kansallisessa laissa vahvistettu neljän vuoden määräaika, jonka kuluessa investointi on tehtävä, on päättynyt, vain sillä perusteella, että kyseinen henkilö on sijoittanut tänä aikana varoja myös yrityksensä muihin itsenäisiin ja erillisiin organisaatioihin, jotka harjoittavat vientiä?
12.

Siltä osin kuin kyse on valittajan väitetystä mahdollisuudesta hankkia ulkoista rahoitusta, unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen selvitysaineiston arvioinnissa, koska se ei ole käyttänyt lainmukaisesti tuomioistuinvalvontaa koskevaa toimivaltaansa, on tehnyt oikeudellisen virheen, jossa on kyse perusteluvelvollisuuden laiminlyönnistä, ja lopuksi unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, jossa on kyse siitä, että se on vääristänyt tosiseikkoja ja selvitysaineistoa, jotka koskevat valittajan mahdollisuutta saada ulkoista rahoitusta.
4)

Mikäli edelliseen kysymykseen vastataan kieltävästi ja tällainen julkinen rakennusurakka on kuitenkin todettu sääntöjenmukaiseksi silloin, kun on selvitetty Programului operațional sectorial ”Transport” 2007–2013 -ohjelman (jäljempänä vuosiksi 2007–2013 laadittu kuljetusalan toimintaohjelma) hyväksymisedellytysten täyttyminen, onko tällainen julkisia rakennusurakoita koskevien unionin oikeussääntöjen oletettu rikkominen (joidenkin sellaisten Euroopan investointipankin julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyistä antamia ohjeita vastaavien tarjoajien esivalintaperusteiden määrittäminen, jotka ovat rajoittavampia kuin direktiivin 2004/18/EY perusteet – ja jotka on lueteltu tämän ennakkoratkaisupyynnön 12–14 kohdassa) – asetuksen N:o 1083/2006 2 artiklan 7 kohdassa tarkoitettu ”sääntöjenvastaisuus”, josta seuraa kyseiselle jäsenvaltiolle velvollisuus tehdä edellä mainitun asetuksen 98 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu rahoitusoikaisu/prosenttimääräinen vähennys?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 350/19

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Supreme Court of the United Kingdom (Yhdistynyt kuningaskunta) on esittänyt 1.8.2016 – Secretary of State for the Home Department v. Franco Vomero

(Asia C-424/16)

(2016/C 350/24)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Supreme Court of the United Kingdom

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Secretary of State for the Home Department

Vastapuoli: Franco Vomero

Ennakkoratkaisukysymykset

1) Riippuuko [direktiivin 2004/38/EY] (1) 28 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukainen vahvistettu suoja siitä, onko henkilöllä 16 artiklassa ja 28 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu oikeus pysyvään oleskeluun? Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, esitetään myös seuraavat kysymykset:

2) Onko 28 artiklan 3 kohdan a alakohdassa tarkoitettu edellisten kymmenen vuoden oleskelua koskeva ajanjakso a) pelkkä asian kannalta merkityksellisestä päivämäärästä (tässä maastapoistamispäätöksen päivämäärästä) taaksepäin laskettuna kalenterin mukaan kulunut ajanjakso, johon sisältyvät poissaolo- tai vankeusajanjaksot, vai b) mahdollisesti muu kuin yhtäjaksoinen ajanjakso, joka lasketaan asian kannalta merkityksellisestä päivämäärästä taaksepäin ja johon lisätään ajanjakso tai ajanjaksot, joina henkilö ei ollut poissa maasta tai vankilassa, jolloin päädytään, jos mahdollista, yhteensä edellisten kymmenen vuoden oleskeluun?

3) Mikä on 28 artiklan 3 kohdan a alakohdassa tarkoitetun kymmenen vuoden oleskelua koskevan edellytyksen ja kotoutumista merkitsevän siteen kokonaisarvioinnin välinen todellinen suhde?

(1) Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella 29.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2003/38/EY (EUVL 2004, L 158, s. 77).
1)

a) Onko yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 (1) 220 artiklan 1 kohtaa ja 2 kohdan b alakohtaa tulkittava siten, että viranomaisen tunnustamien tullien määrän tileihin kirjaamisen on katsottava tapahtuneen silloin, kun viranomaisen päätös, jossa määrätään tileihin kirjaamisesta tai tullien maksuvelvollisuudesta, on tehty, riippumatta siitä, että mainittu päätös on riitautettu hallinnollisesti ja tuomioistuimissa? b) Onko yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 236 artiklaa ja 239 artiklaa tulkittava siten, että silloin kun viranomainen on tehnyt päätöksen asianomaisen tullin määrän tileihin kirjaamisesta ja määrännyt tullivelalliselle velvollisuuden maksaa ne (käsiteltävässä asiassa valtion viranomaisten tekemä päätös) ja kun kyseinen tullivelallinen on riitauttanut tämän päätöksen hallinnollisesti ja tuomioistuimissa, on samanaikaisesti vaadittava asetuksen 236 artiklan tai 239 artiklan nojalla näiden tullien peruuttamista tai palauttamista (vai voidaanko sitä vastoin katsoa, että tässä tapauksessa viranomaispäätöksen riitauttamista koskeva vaatimus on myös tullivelan peruuttamis- tai palauttamishakemus)? Jos vastaus on myöntävä, mikä tällöin on asiallinen ero yhtäältä tullien tileihin kirjaamista ja niiden maksuvelvollisuutta koskevan hallinnollisen päätöksen laillisuuden valvonnan ja toisaalta 236 artiklan perusteella ratkaistavan kysymyksen välillä? c) Onko yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 236 artiklan 2 kohdan ensimmäistä alakohtaa tulkittava siten, että tullien peruuttamis- tai palauttamishakemukselle asetettua määräaikaa pidennetään sen viranomaispäätöksen riitauttamisella, jolla tulleja koskeva maksuvelvollisuus on määrätty, ja tuomioistuinkäsittelyn kestolla (tai määräajan noudattamatta jättämistä voidaan perustella niillä)? d) Jos tileihin kirjaamista tai peruuttamista koskeva kysymys on käsiteltävässä asiassa ratkaistava riippumatta Euroopan komission toisen jäsenvaltion (tässä tapauksessa Suomen) osalta tekemästä päätöksestä, kuuluuko tullien tileihin kirjaamisesta luopumista ja peruuttamista koskevan kysymyksen esittäminen Euroopan komissiolle käsiteltävässä asiassa tulliviranomaisten vai tuomioistuimen toimivaltaan, kun otetaan huomioon tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 (2) 869 artiklan b alakohta sekä mahdollisten tullien määrä?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 287/16

Kanne 1.6.2016 – Euroopan komissio v. Tšekin tasavalta

(Asia C-314/16)

(2016/C 287/20)

Oikeudenkäyntikieli: tšekki

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamiehet: Z. Malůšková ja J. Hottiaux)

Vastaaja: Tšekin tasavalta

Vaatimukset

Kantaja vaatii, että unionin tuomioistuin

1. toteaa, että a) Tšekin tasavalta ei ole noudattanut direktiivin 2006/126/EY 4 artiklan 1 kohdan ja 4 kohdan d ja f alakohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole varmistanut, että luokkien C1 ja C määritelmä koskee ainoastaan muita kuin luokkiin D1 ja D kuuluvia ajoneuvoja b) Tšekin tasavalta ei ole noudattanut direktiivin 2006/126/EY (1) 4 artiklan 1 kohdan ja 4 kohdan h alakohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se on rajannut luokan D1 määritelmän ajoneuvoihin, jotka on suunniteltu ja valmistettu kuljettamaan enemmän kuin kahdeksan matkustajaa

2. velvoittaa Tšekin tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Direktiivin 2006/126/EY 4 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ajokortit oikeuttavat kuljettamaan kyseisessä artiklassa määriteltyihin luokkiin kuuluvia moottoriajoneuvoja. Direktiivin 4 artiklan 4 kohdan d ja f alakohdassa eritellään tarkemmin luokat C1 ja C. Edellytys, jonka mukaan luokkaan kuuluvat ”muut kuin D1- tai D-luokan” ajoneuvot, on nimenomaisesti mainittu näiden molempien luokkien osalta. Ajoneuvoluokkia määrittelevään Tšekin lainsäädäntöön ei kuitenkaan sisälly edellytystä siitä, että luokat C1 ja C tulee rajata ”muihin kuin D1- tai D-luokan moottoriajoneuvoihin”.

Direktiivin 2006/126/EY 4 artiklan 4 kohdan h alakohdassa määritellään luokka D1 luokaksi, joka käsittää ajoneuvot, ”jotka on suunniteltu ja valmistettu kuljettamaan kuljettajan lisäksi enintään 16 matkustajaa”, ilman että siinä mainitaan matkustajien vähimmäismäärää. Tšekin lainsäädäntöön kuitenkin sisältyy ylimääräinen vaatimus, jonka mukaan ajoneuvot, jotka on tarkoitettu kuljettamaan enemmän kuin kahdeksan matkustajaa, on luokiteltava luokkaan D1.

(1) EUVL L 403, s. 18.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 260/16

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Landgericht München I (Saksa) on esittänyt 4.4.2016 – Rikosoikeudenkäynti Ionel Opriaa vastaan

(Asia C-188/16)

(2016/C 260/21)

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Landgericht München I

Rikosoikeudenkäynnin asianosainen pääasiassa

Ionel Opria

Muu osapuoli: Staatsanwaltschaft München I

Ennakkoratkaisukysymys

Onko tiedonsaantioikeudesta rikosoikeudellisissa menettelyissä 22.5.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2012/13/EU (1) 2 artiklaa, 3 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ja 6 artiklan 1 ja 3 kohtaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion oikeussäännöille, joiden mukaan rikosoikeudellisessa menettelyssä sellaista henkilöä vastaan, joka ei pysyvästi asu tai oleskele kyseisessä jäsenvaltiossa, tälle henkilölle osoitettu rangaistusmääräys voidaan antaa tiedoksi hänen valtuuttamalleen asiamiehelle tiedoksiantoa varten, mistä seuraa, että rangaistusmääräyksestä tulee lainvoimainen asiamiehelle tiedoksi antamisesta alkaneen määräyksen vastustamista varten asetetun (kahden viikon) määräajan umpeuduttua, silloinkin kun jäsenvaltion oikeussääntöjen mukaan sellaiselle henkilölle, joka kahden viikon kuluessa rangaistusmääräyksen tosiasiallisesta tiedoksisaannista ilmoittaa toimivaltaiselle tuomioistuimelle kirjallisesti vastustavansa rangaistusmääräystä, on viran puolesta palautettava menetetty määräaika, mistä seuraa, että menetetyn määräajan palauttamista koskevan ratkaisun tekemisestä lähtien menettelyä on jatkettava samalla tavoin kuin silloin, kun vastustamisesta ilmoitetaan määräajassa?

(1) EUVL 2012, L 142, s. 1.