JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

PAOLO MENGOZZI

23 päivänä toukokuuta 2007 1( )

Asia C‑341/05

Laval un Partneri Ltd

vastaan

Svenska Byggnadsarbetareförbundet ym.

(Arbetsdomstolenin (Ruotsi) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Palvelujen tarjoamisen vapaus – EY 12 ja EY 49 artikla – Direktiivi 96/71/EY – Välitön horisontaalinen oikeusvaikutus – Työntekijöiden lähettäminen työhön toiseen jäsenvaltioon – Rakennusalan yritys – Työehdot ja työolot – Vähimmäispalkka – Työehtosopimus, jota ei ole julistettu yleissitovaksi – Työtaistelutoimet – Perusoikeudet – Työntekijöiden suojelu – Sosiaalinen polkumyynti – Oikeasuhteisuus

Sisällys

I Johdanto

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Yhteisön oikeus

B Kansallinen lainsäädäntö

1. Työntekijöiden lähettämistä työhön toisen jäsenvaltion alueelle koskeva kansallinen lainsäädäntö

2. Työehtosopimukset Ruotsissa

3. Työtaistelutoimia koskeva kansallinen lainsäädäntö

III Pääasian taustalla oleva riita ja ennakkoratkaisukysymykset

IV Asian käsittelyn vaiheet yhteisöjen tuomioistuimessa

V Oikeudellinen arviointi

A Alustavat toteamukset

1. Yhteisön oikeuden sovellettavuus

2. Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamista koskevien edellytysten täyttyminen

B Ennakkoratkaisukysymykset

1. Yleisiä huomioita

2. Direktiivin 96/71 tulkinta ja sen täytäntöönpano Ruotsissa

3. Välipäätelmä

4. EY 49 artikla

a) Yleisiä huomioita

b) Palvelujen tarjoamisen vapauden rajoituksen olemassaolo

c) Rajoituksen mahdolliset perustelut

i) Työtaistelutoimien oikeasuhteisuus siltä osin kuin niillä pyritään pakottamaan työnantaja maksamaan palkkaa, joka määräytyy rakennusalan työehtosopimuksen mukaisesti

ii) Työtaistelutoimien oikeasuhteisuus siltä osin kuin niillä pyritään pakottamaan työnantaja noudattamaan kaikkia rakennusalan työehtosopimuksen ehtoja

VI Ratkaisuehdotus

I Johdanto

1. Arbetsdomstolen (Ruotsi) tiedustelee kahdella ennakkoratkaisukysymyksellään yhteisöjen tuomioistuimelta lähinnä, onko tilanteessa, jossa jäsenvaltiolla ei ole työehtosopimusten yleissitovaksi julistamista koskevaa järjestelmää, EY 12 ja EY 49 artiklaa sekä palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon 16.12.1996 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 96/71/EY( ) tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että jäsenvaltion työntekijöiden ammattiliitot ryhtyvät kyseisen valtion kansallisen lainsäädännön mukaisesti työtaistelutoimiin, joilla pyritään pakottamaan toisen jäsenvaltion palvelujen tarjoaja hyväksymään työehtosopimus sellaisten työntekijöiden eduksi, jotka tämä palvelujen tarjoaja on lähettänyt tilapäisesti työhön ensin mainitun jäsenvaltion alueelle, myös silloin, kun tätä palvelujen tarjoajaa jo sitoo sen sijoittautumispaikan jäsenvaltiossa tehty työehtosopimus.

2. Nyt käsiteltävä asia tuo esiin useita oikeudellisia kysymyksiä, joiden ratkaiseminen ei ole missään tapauksessa helppoa ja joista hankalimpien yhteydessä on sovitettava yhteen toisistaan poikkeavia intressejä.

3. Vastauksen antaminen edellyttää nyt käsiteltävässä asiassa sitä, että punnitaan keskenään sitä, että työntekijöiden ammattiliitot käyttävät oikeutta ryhtyä työtaistelutoimiin työntekijöiden etujen puolustamiseksi – oikeutta, jonka, kuten tässä ratkaisuehdotuksessa ehdotan, pitäisi katsoa kuuluvan yhteisön oikeuden yleisiin oikeusperiaatteisiin –, ja sitä, että yhteisöön sijoittautunut yritys käyttää palvelujen tarjoamisen vapautta, joka on EY:n perustamissopimuksen mukainen perusvapaus.

4. Se edellyttää myös sitä, että sovitetaan yhteen rajatylittävien palvelujen tarjoamisen yhteydessä tilapäisesti toisen jäsenvaltion alueelle työhön lähetettyjen työntekijöiden suojelu, sosiaalisen polkumyynnin torjunta sekä jäsenvaltion kotimaisten yritysten ja toisten jäsenvaltioiden palvelujen tarjoajien välisen yhdenvertaisen kohtelun säilyttäminen.

5. Lisäksi se edellyttää mielestäni myös sitä, että tutkitaan yksityiskohtaisesti sitä, miten direktiivin 96/71 säännökset ja EY 49 artiklan määräykset nivoutuvat toisiinsa sen Ruotsissa voimassa olevan työelämän suhteiden erityisen mallin kannalta, jota tässä ratkaisuehdotuksessa esittämäni selvityksen mukaan ei pitäisi kyseenalaistaa yhteisön oikeuden soveltamisella, mutta on kuitenkin varmistettava, että siinä sallitut työtaistelutoimet ovat erityisesti suhteellisuusperiaatteen mukaisia.

6. Nyt käsiteltävä asia voisi myös antaa yhteisöjen tuomioistuimelle tilaisuuden täsmentää EY 49 artiklan välittömään horisontaaliseen oikeusvaikutukseen liittyvää oikeuskäytäntöään, ja ehdotan tässä ratkaisuehdotuksessa tämän oikeusvaikutuksen tunnustamista.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Yhteisön oikeus

7. EY 12 artiklassa määrätään, että kaikki kansalaisuuteen perustuva syrjintä on kiellettyä perustamissopimuksen soveltamisalalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta sen erityismääräysten soveltamista.

8. EY 49 artiklan ensimmäisessä kohdassa kielletään rajoitukset, jotka koskevat muuhun yhteisön valtioon kuin palvelujen vastaanottajan valtioon sijoittautuneen jäsenvaltion kansalaisen vapautta tarjota palveluja yhteisössä.

9. EY 50 artiklan ensimmäisessä kohdassa määritellään palveluilla tarkoitettavan suorituksia, joista tavallisesti maksetaan korvaus ja joita määräykset tavaroiden, pääomien tai henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta eivät koske. Kyseisen määräyksen viimeisen kohdan mukaan palvelun tarjoaja saa tilapäisesti harjoittaa toimintaansa valtiossa, jossa palvelu tarjotaan, niillä edellytyksillä, jotka tämä valtio asettaa kansalaisilleen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta sijoittautumisoikeutta koskevan luvun määräysten soveltamista.

10. EY 55 artiklan mukaan EY 45–EY 48 artiklan määräyksiä sovelletaan palvelujen tarjoamisen vapautta koskevaan lukuun. Tähän lukuun sovelletaan siten sekä EY 46 artiklan määräyksiä, joissa annetaan jäsenvaltioille oikeus soveltaa lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, joiden mukaan ulkomaalaisiin sovelletaan erityissääntelyä yleisen järjestyksen tai turvallisuuden taikka kansanterveyden perusteella, että EY 47 artiklan 2 kohdan määräyksiä, joissa annetaan siis neuvostolle oikeus antaa EY 251 artiklassa määrättyä menettelyä noudattaen direktiivejä palvelujen tarjoamista koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta.

11. Neuvosto ja Euroopan parlamentti antoivat siten 16.12.1996 direktiivin 96/71 EY:n perustamissopimuksen 57 artiklan 2 kohdan (josta on muutettuna tullut EY 47 artiklan 2 kohta) ja EY:n perustamissopimuksen 66 artiklan (josta on tullut EY 55 artikla) nojalla.

12. Direktiivin 96/71 johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa todetaan, että sisämarkkinat muodostavat toteutuessaan sellaisen dynaamisen toimintaympäristön jäsenvaltioiden väliselle palvelujen tarjoamiselle, jossa yritykset voivat lähettää työntekijöitä tilapäisiin työtehtäviin muun kuin sen jäsenvaltion alueelle, jossa he tavallisesti työskentelevät, ja kuten sen viidennessä perustelukappaleessa korostetaan, direktiivillä pyritään sovittamaan yhteen palvelujen vapaan tarjoamisen edistäminen valtioiden välillä sekä tarve, joka koskee ”vilpitöntä kilpailua” ja ”toimenpiteitä työntekijöiden oikeuksien varmistamiseksi”.

13. Kuten direktiivin 96/71 johdanto-osan kahdeksannessa ja kymmenennessä perustelukappaleessa muistutetaan, sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta lainsäädännöstä Roomassa 19.6.1980 tehdyn yleissopimuksen( ) määräysten mukaan silloin, kun osapuolet eivät ole valinneet sovellettavaa lainsäädäntöä, työsopimusta koskee sen maan lainsäädäntö, jossa työntekijä tavallisesti tekee työsopimuksen mukaista työtään, vaikka hän on tilapäisesti lähetettynä työhön toiseen maahan, tai sen valtion lainsäädäntö, jossa työntekijän palkannut toimipaikka sijaitsee, mutta tämä ei vaikuta siihen mahdollisuuteen, että tietyin edellytyksin voidaan saattaa sovellettavaksi ilmoitetun lainsäädännön kanssa samanaikaisesti voimaan toisen valtion pakottavat säännökset, erityisesti sen jäsenvaltion lainsäädännön, jonka alueelle työntekijä on tilapäisesti lähetettynä.

14. Kuten johdanto-osan kuudennessa ja 13 perustelukappaleessa todetaan, direktiivin 96/71 tarkoituksena on tältä osin sovittaa yhteen valtioiden väliseen palvelujen tarjoamiseen sovellettavat jäsenvaltioiden lainsäädännöt säätämällä työsuhteeseen sovellettavista työehdoista ja työoloista, ja ennen kaikkea sellaisia vähimmäissuojaa koskevia pakottavia ydinsääntöjä, joita työnantajien on vastaanottajavaltiossa noudatettava lähettäessään työntekijöitä tilapäisesti työhön sen jäsenvaltion alueelle, jossa palvelua tarjotaan.

15. Direktiivin 96/71 1 artiklassa säädetään seuraavaa:

”1. Tätä direktiiviä sovelletaan jäsenvaltioon sijoittautuneisiin yrityksiin, jotka tarjotessaan valtioiden välillä palveluja lähettävät 3 kohdan mukaisesti työntekijöitä työhön toisen jäsenvaltion alueelle.

– –

3. Tätä direktiiviä sovelletaan, kun 1 kohdassa tarkoitetut yritykset toteuttavat jotain seuraavista valtioiden välisistä toimenpiteistä:

a) työntekijän lähettäminen työhön yrityksen lukuun ja sen johdolla jäsenvaltion alueelle kyseisen yrityksen ja asianomaisessa jäsenvaltiossa toimivan palvelujen vastaanottajan välillä tehdyn sopimuksen nojalla, jos lähettävän yrityksen ja työntekijän välillä on työsuhde työntekijän lähetettynä olon ajan,

tai

b) työntekijän lähettäminen jäsenvaltion alueelle työkomennukselle yritysryhmään kuuluvaan toimipaikkaan tai yritykseen, jos lähettävän yrityksen ja työntekijän välillä on työsuhde työntekijän lähetettynä olon ajan,

tai

c) kun kyse on tilapäistä työvoimaa välittävästä yrityksestä tai työvoiman vuokrausta harjoittavasta yrityksestä, työntekijän lähettäminen jonkin jäsenvaltion alueelle sijoittautuneen tai siellä toimintaansa harjoittavan yrityksen käyttöön, jos tilapäistä työvoimaa välittävän yrityksen tai työvoiman vuokrausta harjoittavan yrityksen ja työntekijän välillä on työsuhde työntekijän lähetettynä olon ajan.

– –”

16. Direktiivin 96/71 työehtoja ja -oloja koskevan 3 artiklan sanamuoto on seuraava:

”1. Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että työsuhteeseen sovellettavasta lainsäädännöstä riippumatta 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut yritykset takaavat jäsenvaltion alueelle työhön lähetetylle työntekijälle jäljempänä tarkoitettujen seikkojen osalta työehdot ja ‑olot, jotka siinä jäsenvaltiossa, jossa työ suoritetaan, vahvistetaan:

– laein, asetuksin tai hallinnollisin määräyksin,

ja/tai

– 8 kohdassa tarkoitetulla tavalla yleisesti sovellettaviksi julistetuin työehtosopimuksin tai välitystuomioin siltä osin kuin ne koskevat jotain liitteessä tarkoitettua toimintaa:

a) enimmäistyöajat ja vähimmäislepoajat

b) palkallisten vuosilomien vähimmäiskesto

c) vähimmäispalkat, myös ylityökorvaukset; tätä alakohtaa ei sovelleta täydentäviin työeläkejärjestelmiin

d) erityisesti tilapäistä työvoimaa välittävien yritysten käyttöön asettamia työntekijöitä koskevat ehdot

e) työturvallisuus, työterveys ja työhygienia

f) raskaana olevien naisten ja äskettäin synnyttäneiden naisten sekä lasten ja nuorten työehtoihin ja ‑oloihin sovellettavat suojatoimenpiteet

g) miesten ja naisten tasa-arvoinen kohtelu sekä muut syrjintäkieltoa koskevat säännökset.

Tässä direktiivissä ensimmäisen alakohdan c alakohdassa tarkoitettujen vähimmäispalkkojen käsite määritellään sen jäsenvaltion lainsäädännössä ja/tai kansallisen käytännön mukaan, jonne työntekijä on lähetetty työhön.

– –

7. Mitä 1 ja 6 kohdassa säädetään, ei estä työntekijöille suotuisampien työehtojen soveltamista.

Lähetettynä olosta maksettavat lisät katsotaan osaksi vähimmäispalkkaa siltä osin kuin niitä ei makseta korvauksena lähetettynä olosta aiheutuneista tosiasiallisista kustannuksista, kuten matka‑, majoitus‑ tai ruokailukustannuksista.

8. Yleisesti sovellettaviksi julistetuilla työehtosopimuksilla tai välitystuomioilla tarkoitetaan työehtosopimuksia tai välitystuomioita, joita kaikkien asianomaista toimialaa tai elinkeinoa edustavien tai kaikkien kyseisten työehtosopimusten tai tuomioiden alueelliseen soveltamisalaan kuuluvien yritysten on noudatettava.

Jos ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua työehtosopimusten tai välitystuomioiden yleissitovaksi julistamista koskevaa järjestelmää ei ole, jäsenvaltiot voivat käyttää perustana:

– työehtosopimuksia tai välitystuomioita, joilla on yleinen vaikutus kaikkiin asianomaista toimialaa tai elinkeinoa edustaviin ja kyseisten työehtosopimusten tai tuomioiden maantieteelliseen soveltamisalaan kuuluviin samanlaisiin yrityksiin nähden

ja/tai

– työehtosopimuksia, jotka työmarkkinaosapuolten kansallisella tasolla edustavimmat järjestöt ovat tehneet ja joita sovelletaan kaikkialla jäsenvaltion alueella,

jos niiden soveltaminen 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin yrityksiin tämän artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa mainittujen asioiden osalta takaa näiden yritysten ja muiden tässä alakohdassa tarkoitettujen ja samanlaisessa asemassa olevien yritysten yhdenvertaisen kohtelun.

Kohtelu on tämän artiklan mukaisesti yhdenvertaista, jos:

– samanlaisessa tilanteessa olevilla kansallisilla yrityksillä on asianomaisessa toimipaikassa tai asianomaisella toimialalla 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa mainituissa asioissa samat velvoitteet kuin yrityksillä, jotka lähettävät työntekijöitä työhön,

ja

– samanlaisessa tilanteessa olevien kansallisten yritysten edellytetään täyttävän kyseiset velvoitteet samoin vaikutuksin.

– –

10. Tämä direktiivi ei estä jäsenvaltioita perustamissopimuksen mukaisesti määräämästä tai säätämästä, että kansallisten yritysten ja muiden valtioiden yritysten on yhdenvertaisen kohtelun nojalla noudatettava:

– muita kuin 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa mainittuja seikkoja koskevia työehtoja ja ‑oloja siltä osin kuin kyse on yleiseen järjestykseen (ordre public) liittyvistä säännöksistä

– 8 kohdassa tarkoitetuissa työehtosopimuksissa tai välitystuomioissa vahvistettuja ja muita kuin liitteessä tarkoitettuja toimintoja koskevia työehtoja ja -oloja.”

17. Direktiivin 96/71 4 artiklan 1 ja 3 kohdasta ilmenee, että jäsenvaltioiden on nimettävä tietojen toimittamista koskevan yhteistyön yhteydessä yksi tai useampi yhteysvirasto taikka yksi tai useampi toimivaltainen kansallinen taho ja toteutettava aiheelliset toimenpiteet, jotta 3 artiklassa tarkoitettuja työehtoja ja ‑oloja koskevat tiedot olisivat yleisesti saatavilla.

18. Lisäksi jäsenvaltioiden on direktiivin 96/71 5 artiklan toisen kohdan nojalla valvottava erityisesti, että työntekijöillä ja/tai heidän edustajillaan on käytettävissään asianmukaiset menettelyt tässä direktiivissä säädettyjen velvoitteiden täyttämiseksi.

19. Direktiivin 96/71 johdanto-osan 21 ja 22 perustelukappaleessa muistutetaan lisäksi siitä, että sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 1408/71( ) vahvistetaan sosiaaliturvaetuuksiin ja ‑maksuihin sovellettavat säännökset ja että direktiivi 96/71 ei rajoita ammatillisten etujen puolustamiseen liittyviä kollektiivisia toimia koskevaa jäsenvaltioiden lainsäädäntöä.

20. Direktiivin 96/71 liite koskee kaikkia rakennusalan töitä, mukaan lukien työt, jotka koskevat varsinaista rakentamista, korjaamista ja rakenteiden muuttamista.

B Kansallinen lainsäädäntö

1. Työntekijöiden lähettämistä työhön toisen jäsenvaltion alueelle koskeva kansallinen lainsäädäntö

21. Direktiivi 96/71 on saatettu voimaan Ruotsissa työntekijöiden lähettämisestä työhön annetulla lailla (lagen (1999:678) om utstationering av arbetstagare, jäljempänä työntekijöiden lähettämistä työhön koskeva Ruotsin laki), jonka 5 §:ssä täsmennetään, mitä työehtoja ja ‑oloja sovelletaan työhön lähetettyihin työntekijöihin siitä riippumatta, mitä lakia itse työsuhteeseen sovelletaan. Kyseinen pykälä koskee direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan a–g alakohdassa mainittuihin kysymyksiin liittyviä työehtoja ja ‑oloja, vähimmäispalkkoja koskevaa c alakohtaa lukuun ottamatta. Työntekijöiden lähettämistä työhön koskevassa Ruotsin laissa ei näet säädetä mitään palkoista, joita Ruotsissa säännellään perinteisesti työehtosopimuksilla. Siinä ei viitata muihinkaan työehtoihin ja ‑oloihin, joista määrätään työehtosopimuksissa.

22. On kiistatonta, että tämä tilanne selittyy Ruotsin järjestelmän ominaispiirteillä, sillä siinä annetaan ensisijaisesti työmarkkinaosapuolten tekemille työehtosopimuksille tehtäväksi varmistaa työntekijöille suoja, joka heille tunnustetaan muissa jäsenvaltioissa lainsäädännöllä. Työehtosopimukset, jotka ovat Ruotsissa hyvin kattavia, koska niitä sovelletaan yli 90 prosenttiin yksityisen sektorin työntekijöistä, sekä työmarkkinaosapuolten käytettävissä olevat mekanismit ja menettelyt varmistavat tyydyttävällä tavalla työehtosopimusten mukaisten vähimmäissääntöjen noudattamisen, joten Ruotsin lainsäätäjä ei ole tuntenut tarvetta ulottaa näiden työehtosopimusten vaikutusta julistamalla niitä yleissitoviksi. Ruotsin lainsäätäjän mukaan siitä, että ne julistettaisiin yleissitoviksi ainoastaan sellaisten ulkomaisten palvelujen tarjoajien osalta, jotka harjoittavat tilapäisesti toimintaa Ruotsissa, olisi seurannut, että näitä palvelujen tarjoajia olisi syrjitty ruotsalaisiin yrityksiin nähden, koska työehtosopimuksia ei koskaan sovelleta automaattisesti ruotsalaisiin yrityksiin. Ruotsissa ei siten ole olemassa direktiivin 96/71 3 artiklan 1 ja 8 kohdassa tarkoitettua työehtosopimusten yleissitovaksi julistamista koskevaa järjestelmää.

23. Työntekijöiden lähettämistä työhön koskevan Ruotsin lain 9 §:n mukaan direktiivin 96/71 4 artiklan mukaisesti perustetun yhteysviraston on ilmoitettava sellaisten työehtosopimusten olemassaolosta, joita saatetaan soveltaa, kun työntekijöitä lähetetään Ruotsiin työhön, ja ilmoitettava jokaiselle, jota asia koskee, että he voivat hankkia lisätietoja työehtosopimuksen osapuolilta.

2. Työehtosopimukset Ruotsissa

24. Työehtosopimuksia, jotka ovat yksityisoikeudellisia sopimuksia, voidaan tehdä työnantajien ja työntekijöiden ammattiliittojen eri tasoilla yhteistoimintalain (lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet tai medbestämmandelagen, jäljempänä MBL)( ) säännösten mukaisesti. Kuten edellä on jo todettu, työehtosopimukset ovat Ruotsin yksityisellä sektorilla erittäin kattavia.

25. Työehtosopimuksia tehdään yleensä kansallisella tasolla työnantaja‑ ja työntekijäliittojen välillä eri toiminnan aloilla. Ne sitovat tämän jälkeen kaikkia kyseisen liiton jäseninä olevia työnantajia. Myös yritys, joka ei ole sopimuksen allekirjoittaneen työnantajaliiton jäsen, ja myös ulkomainen yritys, voi olla sidottu työehtosopimukseen, mikäli se tekee paikallistasolla ”liityntäsopimuksen” (ruotsiksi ”hängavtal”, jäljempänä liityntäsopimus) kyseisen työntekijäliiton paikallisosaston kanssa. Tehdessään liityntäsopimuksen työnantaja sitoutuu noudattamaan omalla alallaan yleisesti sovellettavia työehtosopimuksia. Tämä sopimus merkitsee sitä, että sopimuspuolia sitoo työrauhavelvoite, joka antaa niille tämän jälkeen erityisesti oikeuden aloittaa neuvottelut asianomaisiin työntekijöihin sovellettavasta palkkatasosta.

26. Lisäksi useisiin työehtosopimuksiin kuuluu varalausekkeita (”stupstocksregel” ruotsin kielellä tai ”fall-back clause” englannin kielellä), jotka ovat viimesijaisia ratkaisuja sellaiseen kysymykseen, josta neuvotteluosapuolet eivät ole onnistuneet sopimaan paikallistasolla tietyssä ajassa. Tällainen varalauseke voi koskea muun muassa palkkoja.

27. MBL:n mukaan työehtosopimusta, jonka työnantaja on allekirjoittanut kansallisella tasolla tai johon työnantaja sitoutuu allekirjoittamalla liityntäsopimuksen paikallistasolla, sovelletaan kaikkiin työntekijöihin työpaikalla riippumatta siitä, ovatko he järjestäytyneet ammattiliittoon.

3. Työtaistelutoimia koskeva kansallinen lainsäädäntö

28. Ruotsissa työtaistelutoimiin ryhtymistä koskeva oikeus on perustuslaillinen oikeus, joka taataan hallitusmuodon (Regeringsformen 1974:152) 2 luvussa. Sen 17 §:ssä annetaan työntekijä‑ ja työnantajaliitoille oikeus ryhtyä työtaistelutoimiin, ellei laissa tai sopimuksessa toisin säädetä tai määrätä.

29. MBL:ssä säädetään työtaistelutoimiin ryhtymistä koskevan oikeuden rajoituksista, joihin kuuluu tilanne, jossa työehtosopimukseen sidottujen työnantajien ja työntekijöiden välillä vallitsee työrauha.

30. MBL:n 42 §:n 1 momentin mukaan, sellaisena kuin sitä on tulkittu oikeuskäytännössä, työtaistelutoimiin ryhtyminen siinä tarkoituksessa, että kolmansien osapuolten välillä tehty työehtosopimus kumottaisiin tai sitä muutettaisiin, on kiellettyä. Arbetsdomstolenin vuonna 1989 antamassa niin kutsutussa Britannia-tuomiossa( ) katsottiin, että tämä kielto ulottui työtaistelutoimiin, joihin oli ryhdytty Ruotsissa siinä tarkoituksessa, että ulkomaisella työpaikalla ulkomaisten osapuolten välillä tehty työehtosopimus kumottaisiin tai sitä muutettaisiin, jos tällainen työtaistelutoimi oli kielletty siinä ulkomaisessa lainsäädännössä, jota sovellettiin kyseisen työehtosopimuksen allekirjoittaneisiin osapuoliin.

31. Edellä mainitussa Britannia-tuomiossa kehitetyn periaatteen ulottuvuuden rajoittamiseksi Ruotsin lainsäätäjä antoi 1.7.1991 voimaan tulleen niin kutsutun Lex Britannia -lain, jolla MBL:ään lisättiin kolme säännöstä eli 25 a §, 31 a § ja 42 §:n 3 momentti.

32. MBL:n 25 a §:ssä säädetään, että ”työehtosopimus, joka ei ole ulkomaisen lainsäädännön perusteella pätevä sen vuoksi, että se on tehty työtaistelutoimen seurauksena, on kuitenkin Ruotsissa pätevä, jos kyseinen työtaistelutoimi on Ruotsin lainsäädännön nojalla sallittu”.

33. MBL:n 31 a §:ssä säädetään, että ”jos työehtosopimukseen sidottu työnantaja, johon tätä lakia ei suoraan sovelleta, tekee myöhemmin työehtosopimuksen tämän lain 23 ja 24 §:n mukaisesti, myöhemmin tehtyä työehtosopimusta sovelletaan aina kun sopimuksissa on keskenään ristiriitaisia määräyksiä”.

34. MBL:n 42 §:n sanamuoto on seuraava:

”Työnantaja‑ tai työntekijäliitot eivät saa järjestää eikä millään muullakaan tavoin käynnistää laitonta työtaistelutoimea. Niillä ei ole myöskään oikeutta osallistua laittomaan työtaistelutoimeen antamalla tukea tai millään muullakaan tavalla – –.

Mikäli joku ryhtyy laittomaan työtaistelutoimeen, muut eivät saa osallistua tähän toimeen.

Edellä olevan 1 momentin kahta ensimmäistä virkettä sovelletaan vain, kun liitto ryhtyy työtaistelutoimeen sellaisten työsuhteiden vuoksi, jotka kuuluvat suoraan tämän lain soveltamisalaan.”

35. MBL:ssä tarkoitetut työtaistelutoimet kattavat lakon ja työsulun lisäksi saarron eli ammattiliiton jotain työnantajaa vastaan toteuttaman boikotin, jolla pyritään estämään tähän liittoon kuuluvien työntekijöiden käyttäminen, sekä myötätuntotoimet (sympatiåtgärd), joilla tarkoitetaan erityisesti sitä, että ammattiliitto, joka ei itse ole osallisena työriidassa, tukee toisen liiton työtaistelutoimia ryhtymällä itse samansuuntaisiin toimiin.

III Pääasian taustalla oleva riita ja ennakkoratkaisukysymykset

36. Laval un Partneri Ltd (jäljempänä Laval), joka on Latvian oikeuden mukaan perustettu yhtiö ja jonka päätoimipaikka on Riiassa, lähetti toukokuun alussa 2004 useita kymmeniä työntekijöitä Latviasta rakennustöihin Ruotsiin. Työt suoritti tytäryhtiö, joka on nimeltään L&P Baltic Bygg AB (jäljempänä Baltic Bygg). Töihin kuului Tukholman seudulla olevassa Vaxholmin kaupungissa sijaitsevan koulurakennuksen peruskorjaus ja laajentaminen. Baltic Bygg voitti urakan tarjouskilpailussa. Kunnallisten viranomaisten ja yrityksen välisessä sopimuksessa määrättiin siitä, että rakennustyömaalla sovellettaisiin työehtosopimuksia ja liityntäsopimuksia, mutta Lavalin mukaan sopimuspuolet sopivat myöhemmin siitä, ettei tätä lauseketta sovellettaisi.

37. Kesäkuussa 2004 solmittiin yhteyksiä Lavalin ja Baltic Byggin edustajan sekä Ruotsin rakennustyöntekijöiden liiton (Svenska Byggnadsarbetareförbundet, jäljempänä Byggnads)( ) paikallisosaston nro 1 (Svenska Byggnadsarbetareförbundet avdelning 1, jäljempänä paikallisosasto) edustajan välillä. Paikallisosaston kanssa aloitettiin neuvottelut Byggnadsin ja Ruotsin rakennusalan työnantajaliiton (Sveriges Byggindustrier) tekemään työehtosopimukseen (jäljempänä rakennusalan työehtosopimus) liittyvän liityntäsopimuksen tekemisestä. Liityntäsopimuksesta olisi seurannut rakennusalan työehtosopimuksen soveltamisalan laajentaminen työntekijöihin, jotka Laval oli lähettänyt työhön Vaxholmin kunnan rakennustyömaalle. Sopimusta ei kuitenkaan tehty. Kansallisen tuomioistuimen välipäätöksessään antamien tietojen mukaan paikallisosasto vaati yhtäältä liityntäsopimuksen tekemistä kyseiselle rakennustyömaalle ja toisaalta sitä, että rakennustyömaan työntekijöille taattaisiin 145 Ruotsin kruunun (SEK) suuruinen tuntipalkka,( ) joka oli paikallisosaston mukaan keskituntipalkka. Paikallisosasto ilmoitti, että ellei sopimusta tehtäisi, Byggnads olisi valmis ryhtymään työtaistelutoimiin.

38. Asiakirja-aineiston mukaan paikallisosasto ilmoitti vuoden 2004 lopussa olevansa valmis luopumaan 145 SEK:n suuruista tuntipalkkaa koskevasta vaatimuksesta, kunhan Laval allekirjoittaisi liityntäsopimuksen. Siinä tapauksessa Laval olisi saanut työrauhan, ja palkkaneuvottelut olisi voitu aloittaa rakennusalan työehtosopimuksen mukaisesti.( ) Mikäli neuvottelut olisivat kariutuneet, aluksi paikallistasolla paikallisosaston kanssa ja tämän jälkeen keskustasolla Byggnadsin kanssa, Laval olisi kyennyt vielä vetoamaan rakennusalan työehtosopimuksen mukaiseen palkkoja koskevaan varalausekkeeseen, jonka nojalla peruspalkka vahvistettiin 109 SEK:ksi tunnilta( ) vuoden 2004 jälkipuoliskoksi.

39. Laval allekirjoitti syys‑ ja lokakuussa 2004 kaksi työehtosopimusta Latvian rakennusalan työntekijöiden liiton kanssa. Sen Ruotsiin työhön lähetetty henkilöstö ei ole liittynyt ruotsalaisiin ammattiliittoihin.

40. Byggnadsin ja sen paikallisosaston käynnistämä työtaistelutoimi alkoi 2.11.2004 sen jälkeen kun oli annettu varoitus kaikkia töitä koskevasta saarrosta kaikilla Lavalin työpaikoilla. Ruotsin sähkötyöntekijöiden liitto (Svenska Elektrikerförbundet, jäljempänä SEF)( ) ryhtyi 3.12.2004 myötätuntotoimiin. Siten kaikki Vaxholmin työmaalla käynnissä olleet sähkötyöt keskeytettiin. Sen jälkeen kun työt tällä rakennustyömaalla olivat olleet jonkin aikaa keskeytyneinä, Baltic Bygg haettiin konkurssiin. Lavalin Vaxholmin rakennustyömaalle lähettämät latvialaiset työntekijät ovat sittemmin palanneet Latviaan. Kansallisen tuomioistuimen välipäätöksessään antamien tietojen mukaan ammattiliittojen työtaistelutoimi oli voimassa vielä syyskuussa 2005.

41. Laval nosti joulukuussa 2004 Arbetsdomstolenissa kanteen, jossa se vaati ensinnäkin sekä Byggnadsin ja sen paikallisosaston kaikkia Lavalin rakennusmaita koskeneen työtaistelutoimen että SEF:n töiden saartoon liittyvän myötätuntotoimen julistamista laittomiksi; se vaati lisäksi näiden toimien määräämistä lopetettaviksi ja lopuksi se vaati vielä ammattiliittojen velvoittamista korvaamaan sille aiheutunut vahinko. Laval esitti Arbetsdomstolenissa myös välitoimihakemuksen, jossa vaadittiin työtaistelutoimien lopettamista. Välitoimihakemus hylättiin 22.12.2004 annetulla määräyksellä.

42. Arbetsdomstolen on katsonut asiakysymystä koskevassa välipäätöksessään, että työtaistelutoimien laillisuuden arviointi tuo esiin yhteisön oikeuden tulkintakysymyksiä, ja on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat kaksi ennakkoratkaisukysymystä:

”1) Onko palvelujen tarjoamisen vapautta ja kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoa koskevien EY:n perustamissopimuksen määräysten sekä – – direktiivin [96/71] mukaista, että ammattiliitot pyrkivät saarrolla toteutetuin työtaistelutoimin painostamaan ulkomaista palvelujen tarjoajaa tekemään vastaanottavassa valtiossa [rakennusalan työehtosopimuksen] kaltaisen työehtoja ja –oloja koskevan työehtosopimuksen, jos tilanne vastaanottavassa valtiossa on sellainen, että lainsäädännöstä, jolla kyseinen direktiivi on pantu täytäntöön, puuttuvat nimenomaiset säännökset työehtosopimuksella vahvistettujen työehtojen ja –olojen soveltamisesta?

2) [MBL:ssä] kielletään ryhtyminen työtaistelutoimiin muiden työmarkkinaosapuolten välillä tehdyn työehtosopimuksen sivuuttamiseksi. Tämä kielto pätee kuitenkin niin kutsuttuun Lex Britanniaan kuuluvan erityissäännöksen mukaan ainoastaan silloin, kun ammattiliitto ryhtyy työtaistelutoimiin sellaisten työehtojen osalta, joihin [MBL:ää] voidaan soveltaa suoraan, mikä käytännössä merkitsee sitä, ettei kielto koske työtaistelutoimia sellaisia ulkomaisia yrityksiä vastaan, jotka harjoittavat tilapäisesti toimintaansa Ruotsissa ja joilla on mukanaan omat työntekijänsä. Onko palvelujen tarjoamisen vapautta ja kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoa koskevien EY:n perustamissopimuksen määräysten ja – – direktiivin [96/71] katsottava olevan esteenä viimeksi mainitun säännön soveltamiselle – kun tämä sääntö yhdessä muiden Lex Britannian säännösten kanssa merkitsee käytännössä sitä, että ruotsalaiset työehtosopimukset tulevat sovellettaviksi ja ensisijaisiksi jo aiemmin tehtyihin ulkomaisiin työehtosopimuksiin nähden – saarrolla toteutettuihin työtaistelutoimiin, joihin ruotsalaiset ammattiliitot ovat ryhtyneet Ruotsissa tilapäisesti toimivaa palvelujen tarjoajaa kohtaan?”

IV Asian käsittelyn vaiheet yhteisöjen tuomioistuimessa

43. Arbetsdomstolen pyysi välipäätöksessään yhteisöjen tuomioistuinta käsittelemään ennakkoratkaisupyynnön nopeutetussa menettelyssä työjärjestyksen 104 a artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti.

44. Yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi tämän vaatimuksen 15.12.2005 antamallaan määräyksellä.

45. Kirjallisia huomautuksia ovat yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti esittäneet pääasian kantaja ja vastaajat sekä 14 jäsenvaltiota eli Belgian kuningaskunta, Tšekin tasavalta, Tanskan kuningaskunta, Saksan liittotasavalta, Viron tasavalta, Espanjan kuningaskunta, Ranskan tasavalta, Irlanti, Latvian tasavalta, Liettuan tasavalta, Itävallan tasavalta, Puolan tasavalta, Suomen tasavalta ja Ruotsin kuningaskunta sekä Euroopan yhteisöjen komissio, Islannin tasavalta, Norjan kuningaskunta ja EFTAn valvontaviranomainen.

46. Osapuolia kuultiin 9.1.2007 pidetyssä istunnossa lukuun ottamatta Belgian kuningaskuntaa ja Tšekin tasavaltaa, jotka eivät olleet siellä edustettuina. Lisäksi Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta esitti suullisia huomautuksiaan kyseisessä istunnossa.

V Oikeudellinen arviointi

A Alustavat toteamukset

47. Ennen ennakkoratkaisukysymysten tarkastelemista on tärkeää vastata yleisluonteisiin vastaväitteisiin, joita Tanskan ja Ruotsin hallitukset ovat esittäneet yhteisön oikeuden sovellettavuudesta, sekä yksityiskohtaisempiin vastaväitteisiin, joita pääasian vastaajat ovat esittäneet ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymisestä.

1. Yhteisön oikeuden sovellettavuus

48. Tanskan hallitus arvioi, että oikeus ryhtyä työtaistelutoimiin tarkoituksena pakottaa työnantaja tekemään työehtosopimus kansallisen lainsäädännön mukaisesti ei kuulu yhteisön oikeuden soveltamisalaan sen vuoksi, että kuten EY 137 artiklan 5 kohdassa vahvistetaan, yhteisö ei ole toimivaltainen sääntelemään suoraan eikä epäsuorasti tällaisia toimia.

49. Se väittää niin ikään Ruotsin hallituksen kanssa, että se, ettei yhteisön oikeutta, erityisesti perustamissopimuksen liikkumisvapauksia, voida soveltaa, johtuu siitä, että oikeus turvautua työtaistelutoimiin on erityisesti ihmisoikeuksien suojaamista koskevien eri kansainvälisten sopimusten nojalla perusoikeus.

50. Aluksi on todettava Tanskan hallituksen esittämästä ensimmäisestä väitteestä, että toisin kuin tietyt istuntoon osallistuneet osapuolet ovat väittäneet, sen vastaväite ei sisällä sitä, että sosiaaliset kysymykset jäisivät sellaisenaan yhteisön oikeuden soveltamisalan ulkopuolelle. Riippumatta niistä vaikeuksista, joita liittyy ilmaisun ”sosiaaliset kysymykset” täsmälliseen määrittelemiseen, tällaista näkemystä olisi ilmeisen vaikea puolustaa ja se olisi vanhentunut; yhtäältä jäsenvaltioiden sosiaalilainsäädännölle ei ole myönnetty perustamissopimuksen määräysten eikä erityisesti liikkumisvapauksien, jotka siinä vahvistetaan, soveltamisen osalta mitään yleistä poikkeusta, sillä jäsenvaltioiden on tätä toimivaltaa käyttäessään noudatettava yhteisön oikeutta,( ) ja toisaalta yhteisöllä on perustamissopimuksen XI osaston I luvun nojalla toimivaltaa, vaikkakin vähäistä, myös sosiaalisten kysymysten alalla, ja tällä toimivallalla pyritään tukemaan ja täydentämään jäsenvaltioiden toimintaa EY 137–EY 145 artiklassa tarkoitetuissa tilanteissa.

51. Nämä kaksi yhteisön integraation näkökohtaa, joita kutsutaan usein ”negatiiviseksi integraatioksi”, johon kuuluu muun muassa jäsenvaltioiden velvollisuus olla vastustamatta perustamissopimuksen mukaisten liikkumisvapauksien soveltamista, ja ”positiiviseksi integraatioksi”, eivät ole kuitenkaan ristiriitaisia, mitä kuvastaa erityisesti EY 136 artikla, koska yhteisön sosiaalipolitiikan kehityksen( ) katsotaan seuraavan ”paitsi siitä yhteismarkkinoiden toiminnasta, joka edistää sosiaalisten järjestelmien yhdenmukaistamista, myös [perustamis]sopimuksessa määrätyistä menettelyistä sekä lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä”.( )

52. Vastaväite, jonka Tanskan hallitus on esittänyt yhteisön oikeuden sovellettavuudesta nyt käsiteltävään asiaan, perustuu tarkemmin sanoen EY 137 artiklan 5 kohtaan, jossa määrätään, että ”tämän artiklan määräyksiä ei sovelleta palkkoihin, järjestäytymisoikeuteen, lakko-oikeuteen eikä oikeuteen määrätä työsulusta”.

53. En kuitenkaan usko, että kyseisellä määräyksellä olisi sellainen yleinen ulottuvuus, jonka Tanskan kuningaskunta väittää sillä olevan.

54. Jo EY 137 artiklan 5 kohdan sanamuodon mukaan siinä pyritään yksinomaan jättämään niiden toimenpiteiden ulkopuolelle, joita yhteisön toimielimet voivat toteuttaa sen 1 kohdassa luetelluilla alueilla 2 kohdassa määrättyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaan (määräenemmistö tai yksimielinen päätös neuvostossa ja yhteispäätösmenettely tai Euroopan parlamentin kuuleminen tapauksen mukaan), palkkoihin, järjestäytymisoikeuteen sekä lakko-oikeuteen ja työsulun määräämistä koskevaan oikeuteen liittyvät jäsenvaltioiden sosiaalipolitiikan osat.

55. Paitsi tällä sanamuodolla, myös paikalla, joka EY 137 artiklan 5 kohdalla on perustamissopimuksessa, on näin ollen vaikea perustella kyseisen kohdan laajaa tulkintaa, jonka mukaan kyseinen kohta määrittäisi kaikkien perustamissopimuksen määräysten soveltamisalan.

56. Ei ole myöskään varmaa, että varaus, josta EY 137 artiklan 5 kohdassa määrätään lakko-oikeuden ja työsulun määräämistä koskevan oikeuden osalta, ulottuisi yleisemmin kaikkiin työtaistelutoimiin. On näet huomautettava, että EY 137 artiklan 1 kohdan f alakohdan nojalla yhteisö voi täydentää jäsenvaltioiden toimintaa, kun kyseessä on ”työntekijöiden ja työnantajien edustaminen ja heidän etujensa kollektiivinen turvaaminen, mukaan lukien yhteistoiminta työpaikalla, jollei 5 kohdasta muuta johdu”. Tämän 5 kohdan tehtävänä näyttää siten olevan rajan asettaminen niille lainsäädäntövaltuuksille, joita yhteisölle annetaan tyhjentävästi luetelluilla aloilla.

57. Vaikka hyväksyttäisiinkin se, että EY 137 artiklan 5 kohdassa tehtyä viittausta lakko-oikeuteen ja työsulun määräämistä koskevaan oikeuteen tulkittaisiin siten, että sillä tarkoitetaan yleisemmin oikeutta turvautua työtaistelutoimiin, tässä säännöksessä tyydyttäisiin kuitenkin sulkemaan pois ainoastaan se, että yhteisön toimielimet toteuttavat kyseisen artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja toimenpiteitä, erityisesti antamalla direktiivin vähimmäisvaatimuksia koskevia säännöksiä, joilla säännellään oikeutta työtaistelutoimiin. Jotta säilytettäisiin EY 137 artiklan 5 kohdan tehokas vaikutus, yhteisön toimielimet eivät tietenkään voi turvautua mihinkään muuhun oikeudelliseen perustaan perustamissopimuksessa toteuttaakseen toimenpiteitä jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämiseksi tällä alalla.

58. Tämä ei missään tapauksessa koske esimerkiksi direktiiviä 96/71, joka perustuu palvelujen tarjoamisen vapautta koskeviin perustamissopimuksen määräyksiin ja jonka tarkoituksena on sovittaa yhteen jäsenvaltioiden lainvalintasäännöt sen kansallisen lainsäädännön määrittämiseksi, jota sovelletaan rajatylittävien palvelujen tarjoamiseen tilanteessa, jossa työntekijöitä lähetetään tilapäisesti työhön yhteisön sisällä, yhdenmukaistamatta työlainsäädäntöön sekä työehtoihin ja ‑oloihin liittyviä jäsenvaltioiden aineellisia sääntöjä, joihin sisältyvät muun muassa palkat, ja oikeutta ryhtyä työtaistelutoimiin.

59. Vaikka näin ollen hyväksyttäisiin EY 137 artiklan 5 kohdan tulkitseminen siten, että siihen sisältyisi varaus, joka koskee jäsenvaltioiden yksinomaista toimivaltaa työtaistelutoimiin ryhtymiseen liittyvästä oikeudesta annettavan lainsäädännön osalta, tämä määräys ei merkitse sitä, että jäsenvaltioiden ei pitäisi tätä toimivaltaa käyttäessään varmistua siitä, että perustamissopimuksen mukaisia liikkuvuutta koskevia perusvapauksia kunnioitetaan niiden alueella.

60. Tämän jälkeen on vielä selvitettävä – ja käsittelen nyt Tanskan ja Ruotsin hallitusten yhteisön oikeuden sovellettavuudesta esillä olevaan asiaan yhdessä esittämää vastaväitettä –, voiko oikeus ryhtyä työtaistelutoimiin, sellaisena kuin se on taattu niiden kansallisessa lainsäädännössä, kuitenkin jäädä perustamissopimuksessa määrättyjen liikkumisvapauksien soveltamisalan ulkopuolelle sen vuoksi, että se on väitetyllä tavalla perusoikeus.

61. Tämä kysymys on ensiarvoisen tärkeä, koska jos perustamissopimuksen liikkumisvapauksien soveltaminen, tässä tapauksessa palvelujen tarjoamisen vapauden soveltaminen, heikentäisi perusoikeutena suojatun työtaistelutoimiin ryhtymistä koskevan oikeuden keskeistä sisältöä, tätä soveltamista voitaisiin pitää lainvastaisena, vaikka sillä tavoiteltaisiinkin yleisen edun mukaista päämäärää.( )

62. Lukuun ottamatta viittauksia jo edellä mainittuihin lakko-oikeuteen ja työsulun määräämistä koskevaan oikeuteen, perustamissopimuksessa ei mitenkään viitata oikeuteen – varsinkaan perusoikeuteen –, joka koskisi ryhtymistä työtaistelutoimiin ammattiliiton jäsenten ammatillisten etujen puolustamiseksi.

63. EU 6 artiklan 2 kohdan mukaan ”unioni pitää arvossa yhteisön oikeuden yleisinä periaatteina perusoikeuksia, sellaisina kuin ne taataan ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyssä, Roomassa 4 päivänä marraskuuta 1950 allekirjoitetussa Euroopan yleissopimuksessa ja sellaisina kuin ne ilmenevät jäsenvaltioiden yhteisessä valtiosääntöperinteessä”.

64. Vaikka tässä artiklassa mainitaan kansainvälisistä sopimuksista ainoastaan ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehty yleissopimus (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus), sen sanamuoto perustuu yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan tällä sopimuksella on siinä mielessä ”erityinen merkitys”,( ) että se mahdollistaa sen, että yhteisöjen tuomioistuin yksilöi yhteisön oikeuden yleiset oikeusperiaatteet.

65. Tässä tarkoituksessa on hyväksyttävää, että yhteisöjen tuomioistuin voi nojautua muihinkin ihmisoikeuksien suojaamista koskeviin sopimuksiin kuin Euroopan ihmisoikeussopimukseen.

66. Nyt käsiteltävän kysymyksen osalta on todettava, että EU:n perustamissopimuksen johdanto-osassa ja EY 136 artiklassa mainitaan sekä Torinossa 18.10.1961 allekirjoitettu Euroopan sosiaalinen peruskirja, joka laadittiin Euroopan neuvoston piirissä, että vuonna 1989 laadittu työntekijöiden sosiaalisia perusoikeuksia koskeva yhteisön peruskirja, joka ei ole oikeudellisesti sitova, ja todetaan näissä asiakirjoissa vahvistettujen oikeuksien olevan ”sosiaalisia perusoikeuksia”. Myös yhteisöjen tuomioistuin on viitannut oikeuskäytännössään Euroopan sosiaaliseen peruskirjaan( ) ja työntekijöiden sosiaalisia perusoikeuksia koskevaan yhteisön peruskirjaan.( )

67. Yhteisöjen tuomioistuimen näkemys, jonka mukaan Euroopan ihmisoikeussopimukselle on annettava ”erityinen merkitys”, ilman että muita lähteitä kuitenkaan suljettaisiin pois, on ilmaistu Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission 7.12.2000, sen jälkeen kun jäsenvaltioiden valtionpäämiehet ja hallitusten jäsenet olivat sen hyväksyneet, Nizzassa juhlallisesti julistamassa Euroopan unionin perusoikeuskirjassa (jäljempänä perusoikeuskirja).( )

68. Perusoikeuskirja ei ole sitova oikeudellinen asiakirja. Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin jo korostanut, että sen tärkeimpänä tavoitteena on vahvistaa, kuten sen johdanto-osasta ilmenee, ”oikeudet, jotka perustuvat erityisesti jäsenvaltioille yhteisiin valtiosääntöperinteisiin ja kansainvälisiin velvoitteisiin, Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen ja yhteisöjen perustamissopimuksiin, [Euroopan ihmisoikeussopimukseen], yhteisön ja Euroopan neuvoston hyväksymiin sosiaalisiin peruskirjoihin sekä – – yhteisöjen tuomioistuimen ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöön”.( )

69. Kun kyseessä on ammatillinen järjestäytymisvapaus ja oikeus turvautua työtaistelutoimiin, on aluksi huomautettava, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 11 artiklan, joka koskee kokoontumis‑ ja yhdistymisvapautta – josta ammatillinen järjestäytymisvapaus on vain yksi erityinen piirre –,( ) 1 kappaleessa säädetään kaikkia koskevasta oikeudesta ”rauhanomaiseen kokoontumis‑ ja yhdistymisvapauteen, mikä käsittää myös oikeuden perustaa ammattiyhdistyksiä ja liittyä niihin etujensa turvaamiseksi”. Sen 2 kappaleessa täsmennetään, että ”näiden oikeuksien käyttämiselle ei saa asettaa muita kuin sellaisia rajoituksia, joista on säädetty laissa ja jotka ovat välttämättömiä demokraattisessa yhteiskunnassa kansallisen ja yleisen turvallisuuden vuoksi, epäjärjestyksen tai rikollisuuden estämiseksi, terveyden tai moraalin suojaamiseksi, tai muiden henkilöiden oikeuksien ja vapauksien turvaamiseksi – –”.

70. Euroopan ihmissoikeussopimuksen 11 artiklan 1 kappaleessa suojataan sekä vapautta liittyä ammattiyhdistykseen (ns. positiivinen yhdistymisvapaus) että vapautta olla liittymättä ammattiyhdistykseen tai erota siitä (ns. negatiivinen yhdistymisvapaus).( ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut tältä osin, että vaikka henkilön pakottaminen liittymään tiettyyn ammattiyhdistykseen ei ehkä aina ole Euroopan ihmisoikeussopimuksen vastaista, sellainen pakko, jolla tietyssä tilanteessa kajotaan yhdistymisvapauden keskeiseen sisältöön, sellaisena kuin se on vahvistettu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 11 artiklassa, loukkaa tätä vapautta. Kansalliset viranomaiset saattavat siis tietyissä tilanteissa joutua puuttumaan yksityisten välisiin suhteisiin toteuttamalla järkeviä ja asianmukaisia toimenpiteitä varmistaakseen järjestäytymättömyyttä koskevan vapauden tosiasiallisen kunnioittamisen.( )

71. Vaikka Euroopan ihmissoikeussopimuksen 11 artiklan 1 kappaleessa ei mainita nimenomaisesti oikeutta ryhtyä työtaistelutoimiin, Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on katsonut, että siihen sisältyvä ilmaisu ”etujensa turvaamiseksi” ”osoittaa, että Euroopan ihmisoikeussopimuksella suojataan ammattiyhdistykseen liittyvien henkilöiden oikeutta puolustaa ammatillisia etujaan liiton työtaistelutoimilla, jotka sopimusvaltioiden on hyväksyttävä ja samalla mahdollistettava niiden toteuttaminen ja kehittäminen”.( )

72. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin, että kun Euroopan ihmisoikeussopimuksen 11 artiklan 1 kappaleessa annetaan jokaisen valtion valita keinot tätä tarkoitusta varten, tämä ei kuitenkaan välttämättä tarkoita lakko-oikeutta, sillä ammattiyhdistyksen jäsenten etuja voidaan puolustaa muilla keinoilla, eikä lakko-oikeutta ole myöskään nimenomaisesti vahvistettu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 11 artiklassa, ja kansallisessa oikeudessa voidaan soveltaa siihen lainsäädäntöä, jolla sen käyttöä rajoitetaan tietyissä tapauksissa.( ) Samoin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on tunnustanut, että työehtosopimusten tekeminen voisi olla myös ammattiyhdistyksen jäsenten etujen puolustamiskeino,( ) samalla kun se on hylännyt tällaisten sopimusten tekemistä koskevan oikeuden, johon eräs ammattiliitto pyrki vetoamaan valtiota vastaan.( ) Tähän mennessä ainoa työtaistelumuoto, jonka Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on nimenomaisesti tunnustanut täydeksi oikeudeksi, on oikeus ”tulla kuulluksi” valtion taholta.( )

73. Tämä oikeuskäytäntö voitaisiin siis tiivistää siten, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 11 artiklan 1 kappaleessa edellytetään, että sopimuspuolet sallivat ammattiyhdistysten puolustavan jäsentensä etuja,( ) ilman että sopimuspuolia velvoitetaan kuitenkaan käyttämään tiettyjä keinoja tämän tuloksen saavuttamiseksi.

74. Tämän jälkeen on todettava, että Euroopan sosiaalisen peruskirjan 6 artiklan 4 kappaleen nojalla sopimuspuolet tunnustavat ”työntekijöiden ja työnantajien oikeuden ryhtyä eturistiriitatilanteessa yhteistoimiin, kuten lakkoon, edellyttäen kuitenkin, ettei voimassa olevista työ‑ ja virkaehtosopimusten velvoitteista muuta seuraa”. Euroopan sosiaalisen peruskirjan liitteessä, joka kuuluu erottamattomasti kyseiseen sopimukseen,( ) täsmennetään 6 artiklan 4 kappaleen osalta, että ”kunkin sopimuspuolen katsotaan voivan omalta osaltaan määrätä lakko-oikeuden käytöstä laissa, edellyttäen kuitenkin, että mahdolliset lakko-oikeutta koskevat lisärajoitukset ovat perusteltuja 31 artiklan määräysten mukaisesti”. Kyseisen artiklan 1 kappaleesta seuraa, että Euroopan sosiaalisen peruskirjan mukaisiin oikeuksiin ja periaatteisiin sekä niiden tehokkaaseen käyttöön ei saa kohdistaa muita kuin kyseisen peruskirjan I ja II osassa määritettyjä rajoituksia, lukuun ottamatta sellaisia rajoituksia, joista on säädetty laissa ja jotka ovat välttämättömiä demokraattisessa yhteiskunnassa muiden henkilöiden oikeuksien ja vapauksien turvaamiseksi tai yleisen edun, kansallisen turvallisuuden, kansan terveyden tai moraalin suojelemiseksi.

75. Lisäksi työntekijöiden sosiaalisia perusoikeuksia koskevan yhteisön peruskirjan 13 kohdassa määrätään, että ”oikeus ryhtyä eturistiriitatilanteissa työtaistelutoimiin sisältää lakko-oikeuden, ellei kansallisen lainsäädännön ja työehtosopimusten mukaisista velvollisuuksista muuta johdu”.

76. Perusoikeuskirjan 28 artiklan mukaan ”työntekijöillä ja työnantajilla tai näiden järjestöillä on yhteisön oikeuden sekä kansallisten lainsäädäntöjen ja käytäntöjen mukaisesti oikeus – – ryhtyä eturistiriitatilanteissa etujensa puolustamiseksi yhteistoimiin, lakko mukaan lukien”. Sen 52 artiklan 1 kohdassa todetaan, että ”perusoikeuskirjassa tunnustettujen oikeuksien ja vapauksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla, ja kyseisten oikeuksien ja vapauksien olennaista sisältöä noudattaen. Suhteellisuusperiaatteen mukaisesti rajoituksia voidaan tehdä ainoastaan, jos ne ovat välttämättömiä ja vastaavat tosiasiallisesti unionin tunnustamia yleisen edun mukaisia tavoitteita tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia”.

77. Siitä huolimatta, että jäsenvaltioiden valtiosääntöperinteen tyhjentävä tutkiminen ei mielestäni olekaan pakollista sen vuoksi, että kuten tämän ratkaisuehdotuksen 68 kohdassa korostetaan, vaikka perusoikeuskirja ei ole sitova, sen pääasiallisena tavoitteena on vahvistaa erityisesti näistä perinteistä johtuvat oikeudet, on kuitenkin huomautettava, että useiden jäsenvaltioiden perustuslaissa suojellaan nimenomaisesti ammattiyhdistysten perustamisen vapautta( ) ja niiden etujen puolustamista työtaistelutoimin,( ) ja lakko-oikeus on tältä osin useimmin mainittu keino.( )

78. Katson tämän selvityksen perusteella, että oikeus ryhtyä työtaistelutoimiin ammattiyhdistyksen jäsenten etujen puolustamiseksi on perusoikeus.( ) Kyseessä ei siten ole ainoastaan ”työoikeuden yleisperiaate”, kuten yhteisöjen tuomioistuin tunnusti jo yhteisön toimielinten henkilöstöä koskeneeseen riita-asiaan liittyneessä verrattain vanhassa oikeuskäytännössään,( ) vaan EU 6 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu yhteisön oikeuden yleinen oikeusperiaate. Tätä oikeutta on siten suojeltava yhteisössä.

79. Toisin kuin Tanskan ja Ruotsin hallitukset esittävät, tällaisen aseman ja tällaisen työtaisteluihin ryhtymistä koskevan oikeuden suojaamisen tunnustaminen ei kuitenkaan johda siihen, että vapaata liikkuvuutta koskevia EY:n perustamissopimuksen määräyksiä ei voitaisi soveltaa pääasiaan liittyvän kaltaisessa tilanteessa.

80. Kuten edellä mainituissa kansainvälisissä sopimuksissa ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä esitetään, työtaistelutoimiin ryhtymistä koskeva oikeus ja sen käyttämistavat, jotka voivat vaihdella jäsenvaltiosta toiseen ja joita ei automaattisesti suojata samalla tavoin kuin itse tätä oikeutta, on erotettava toisistaan. Vaikka siis tällainen arviointi vaikuttaa pätevältä lakko-oikeuden kannalta, joka, siitä huolimatta, että se säännöllisesti mainitaan yhtenä tärkeimmistä työtaistelutoimien toteuttamisen keinoista, taataan usein sillä varauksella, että vastaava oikeus annetaan työnantajille( ) yleensä työsulun muodossa, sillä on mielestäni joka tapauksessa merkitystä myös niiden huomattavasti harvemmin käytettävien työtaistelun muotojen yhteydessä, joihin kuuluvat pääasian kohteena olevat työtaistelutoimet eli saarto ja myötätuntotoimet.

81. Kaikissa edellä mainituissa ihmisoikeuksien suojaamista koskevissa asiakirjoissa sekä tutkituissa jäsenvaltioiden perustuslaeissa tunnustetaan tämän seurauksena mahdollisuus asettaa tiettyjä rajoituksia työtaistelutoimiin turvautumista koskevan oikeuden käyttämiselle. Näistä asiakirjoista voidaan päätellä, että tällaisista rajoituksista on säädettävä laissa tai asetuksessa ja ne on kyettävä perustelemaan yleistä etua koskevalla pakottavalla syyllä, eivätkä ne saa johtaa siihen, että perusoikeuskirjan 52 artiklaan sisältyvän ilmaisun mukaiseen tämän oikeuden ”olennaiseen sisältöön” kajotaan tai suojellun oikeuden tai vapauden aineellista sisältöä heikennetään.( )

82. Mielestäni ei ole kuitenkaan olemassa syytä, jonka vuoksi työtaistelutoimiin turvautumista koskevalle oikeudelle voitaisiin asettaa ainoastaan kansallisia rajoituksia, kun, kuten pääasian kohteena olevassa tapauksessa, kyseisillä toimilla pyritään pakottamaan ulkomainen palvelujen tarjoaja allekirjoittamaan työehtosopimus ja kun tämä toimija vastustaessaan tällaisia työtaistelutoimia pyrkii vetoamaan muun muassa yhteen perustamissopimuksen mukaiseen liikkuvuutta koskevaan perusvapauteen, joka ei vaikuta kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan riidan kannalta ilmeisen asiaankuulumattomalta, kuten jäljempänä täsmennän käsitellessäni näiden alustavien toteamusten jälkimmäistä kohtaa.

83. On kyllä kiistattomasti jäsenvaltioiden tehtävänä varmistaa, että ammattiliitot voivat puolustaa jäsentensä etuja työtaistelutoimin niiden alueella.( ) Kun jäsenvaltiot hyväksyvät yhden tai useampia tällaisia toimia alueellaan, niillä on myös oikeus määrittää toimiin ryhtymistä koskevat rajat ja edellytykset edellä mainittujen ihmisoikeuksien suojaamista koskevien sopimusten mukaisesti. Niiden tehtävänä on kuitenkin myös varmistaa, että niiden alueella otetaan huomioon velvollisuudet, joihin ne ovat perustamissopimuksen nojalla päättäneet sitoutua ja joihin kuuluu muun muassa siinä vahvistettujen liikkuvuutta koskevien perusvapauksien kunnioittaminen.

84. Mikäli kaikissa tapauksissa hylättäisiin perustamissopimuksen mukaisten liikkumisvapauksien soveltaminen perusoikeuksien suojaamisen takaamisen nimissä, tämä merkitsisi todellisuudessa sitä, että tunnustettaisiin primaarioikeuden sääntöjen tai periaatteiden välinen hierarkia, jota, vaikka se ei sinänsä ole vieras asetelma, ei hyväksytä yhteisön oikeuden nykytilassa.( )

85. Siten perustamissopimuksen mukaisten perusvapauksien soveltaminen ei ole tässä tapauksessa millään tavoin suljettu pois, vaan se on viime kädessä sovitettava yhteen perusoikeuden käyttämisen kanssa.

86. Yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa Schmidberger antamassaan tuomiossa, johon palaan jäljempänä, nimenomaan tarpeen ”punnita” näitä vaatimuksia keskenään tilanteessa, jossa kansalliset viranomaiset, jotka olivat sallineet mielenosoituksen Alppien ylittävän liikenteen kannalta keskeisellä liikennereitillä, olivat nojautuneet sekä Euroopan ihmisoikeussopimuksessa että kyseisen jäsenvaltion perustuslaissa taattujen perusoikeuksien kunnioittamisen välttämättömyyteen ja sallineet sen, että yhdelle perustamissopimuksessa vahvistetulle liikkumista koskevalle perusvapaudelle asetettiin rajoitus.( )

87. Yhteisöjen tuomioistuin ei selvästikään missään tapauksessa katsonut, että niiden perusoikeuksien vuoksi, joiden käyttäminen oli kyseisen asian kohteena, eli Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10 ja 11 artiklassa tarkoitettujen sanan‑ ja kokoontumisvapauden vuoksi, tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen liittyviä perustamissopimuksen määräyksiä ei olisi voitu soveltaa.

88. Mikäli hyväksyttäisiin se, että perustamissopimuksen määräyksiä ja periaatteita ei voitaisi soveltaa pääasian kaltaisessa tilanteessa, kuten Tanskan ja Ruotsin hallitukset väittävät, tämä olisi mielestäni myös yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön vastaista, sillä siinä täsmennetään, että työehtosopimusten sopimusmääräykset eivät jää niiden soveltamisalan ulkopuolelle, etenkään silloin, kun kyseessä on syrjintäkiellon sen periaatteen noudattaminen,( ) joka ilmenee muun muassa miespuolisten ja naispuolisten työntekijöiden palkkojen välisen tasa-arvoisuuden periaatteena.( )

89. Ei näet olisi mielestäni kovinkaan johdonmukaista vaan jopa ristiriitaista, että työtaistelutoimet, jotka toteutetaan saarron tai myötätuntotoimien muodossa ja joiden tarkoituksena on pakottaa työnantaja allekirjoittamaan työehtosopimus, jätettäisiin perustamissopimuksen soveltamisalan ulkopuolella ja että tällaiseen työehtosopimukseen sovellettaisiin mahdollisesti samaan aikaan syrjintäkiellon periaatetta, sellaisena kuin se ilmenee juuri tämän perustamissopimuksen määräyksissä.

90. Vaikka tämä perustelu ei sinänsä ole ratkaiseva, huomautan kuitenkin, koska huomautuksiaan yhteisöjen tuomioistuimelle esittäneitä osapuolia on poikkeuksellisen paljon, että 17 valtiosta, jotka ovat osallistuneet tähän oikeudenkäyntiin, 15 ei ole kyseenalaistanut yhteisön oikeuden sovellettavuutta eikä varsinkaan palvelujen tarjoamisen vapauden sovellettavuutta nyt käsiteltävään asiaan.

91. Ehdotan siten, että yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että se, että jäsenvaltion ammattiliitot käyttävät oikeuttaan ryhtyä työtaistelutoimiin tarkoituksenaan pakottaa ulkomainen palvelujen tarjoaja allekirjoittamaan työehtosopimus jäsenvaltiossa, jossa tämä palvelujen tarjoaja aikoo käyttää muun muassa perustamissopimuksessa vahvistettua palvelujen tarjoamisen vapautta, kuuluu yhteisön oikeuden soveltamisalaan.

92. Seuraavaksi on tutkittava vastaväite, jonka pääasian vastaajat ovat esittäneet ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamista koskevien edellytysten täyttymisestä.

2. Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamista koskevien edellytysten täyttyminen

93. Pääasian vastaajat väittävät, että ennakkoratkaisupyyntöä ei voida tutkia. Ne esittävät tämän päätelmänsä tueksi, että kansallisen tuomioistuimen esittämät kysymykset eivät liity millään tavoin pääasian todellisiin olosuhteisiin sen vuoksi, että direktiiviä 96/71 sen enempää kuin EY 49 artiklaakaan ei voida soveltaa, koska Laval on sijoittautunut Ruotsiin tytäryhtiönsä välityksellä. Riidan taustalla oleva todellinen tilanne perustuu siten keinotekoiseen muodostelmaan, jolla pyritään kiertämään Ruotsin työlainsäädännön soveltaminen, koska Laval pyrkii viime kädessä saamaan latvialaisia työntekijöitä vastaanottavan jäsenvaltion työmarkkinoille mutta haluaa samalla välttyä velvoitteilta, jotka seuraavat kyseisen valtion työlainsäädännön soveltamisesta.

94. Tämä perustelu on mielestäni hylättävä, koska sillä pyritään mielestäni lähinnä kyseenalaistamaan kansallisen tuomioistuimen tekemä tosiseikkoja koskeva arviointi.

95. Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että EY 234 artiklassa tarkoitetussa menettelyssä, joka perustuu kansallisten tuomioistuimien ja yhteisöjen tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, oikeusriidan tosiseikaston arvioiminen kuuluu yksinomaan kansallisen tuomioistuimen toimivaltaan. Samoin yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta.( )

96. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on niin ikään todennut, olettamasta, jonka mukaan kansallisten tuomioistuinten esittämillä ennakkoratkaisukysymyksillä oletetaan olevan merkitystä asian ratkaisemisen kannalta, voidaan poiketa ainoastaan poikkeuksellisissa olosuhteissa silloin, jos on ilmeistä, että kansallisen tuomioistuimen pyytämällä yhteisön oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin, tai jos ongelma on pelkästään hypoteettinen taikka jos yhteisöjen tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeellisia hyödyllisen vastauksen antamiseksi yhteisöjen tuomioistuimelle esitettyihin kysymyksiin. Yhteisöjen tuomioistuin on muissa tapauksissa periaatteessa velvollinen vastaamaan yhteisön oikeussääntöjen tulkinnasta sille esitettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin.( )

97. Kuten olen jo huomauttanut, kansallinen tuomioistuin pyytää tässä tapauksessa EY 12 ja EY 49 artiklan sekä palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon annetun direktiivin 96/71 säännösten tulkintaa. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että nämä kysymykset on esitetty riidassa, jossa ovat vastakkain Latviaan sijoittautunut yhtiö Laval sekä ruotsalainen ammattiliitto Byggnads, sen paikallisosasto ja SEF ja joka koskee työtaistelutoimia, joihin nämä viimeksi mainitut ryhtyivät sen jälkeen kun Laval oli kieltäytynyt allekirjoittamasta rakennusalan työehtosopimusta, jonka tarkoituksena on säännellä niiden latvialaisten työntekijöiden työoloja ja ‑ehtoja, jotka Laval oli lähettänyt työhön Laval-konserniin kuuluvan yrityksen hoitamalle, Ruotsissa sijaitsevalle rakennustyömaalle. On kiistatonta, että lähetetyt työntekijät palasivat Latviaan työtaistelutoimien jälkeen ja töiden keskeydyttyä.

98. Ei vaikuta siltä, että kansallisen tuomioistuimen pyytämällä yhteisön oikeuden tulkinnalla ei selvästi olisi mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin, eikä kysymys ole ilmeisen hypoteettinen.

99. Lisättäköön, että asiakirja-aineiston perusteella kansallinen tuomioistuin on perustellusti katsonut, että Lavalin liiketoiminta on EY 49 artiklassa ja direktiivissä 96/71 tarkoitettua palvelujen tarjoamista.

100. Tässä yhteydessä ja kun otetaan huomioon myös pääasian vastaajien esittämät perustelut, joiden mukaan sillä, että Laval lähettää työvoimaa, pyrittiin saamaan latvialaiset työntekijät Ruotsin työmarkkinoille, on mielestäni tarkoituksenmukaista esittää tässä vaiheessa muutamia huomautuksia kansallisen tuomioistuimen esittämien perustamissopimuksen määräysten sanamuodosta ja Latvian tasavallan liittymistä Euroopan unioniin koskevia edellytyksiä koskevan asiakirjan (jäljempänä vuoden 2003 liittymisasiakirja)( ) määräysten sanamuodosta, sillä myös tällä asiakirjalla säänneltiin pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikana Latvian tasavallan ja muiden jäsenvaltioiden välisiä suhteita, vaikka sitä ei mainitakaan ennakkoratkaisupyynnössä.

101. Vuoden 2003 liittymisasiakirjan 2 artiklan mukaan alkuperäisten sopimusten määräykset( ) sekä toimielinten ennen liittymistä antamien säädösten säännökset ja määräykset sitovat uusia jäsenvaltioita liittymispäivästä alkaen, ja niitä sovelletaan näissä valtioissa kyseisissä sopimuksissa ja tässä asiakirjassa määrätyin edellytyksin.

102. Näin ollen perustamissopimuksen määräyksiä, muun muassa palvelujen tarjoamisen vapautta koskevia määräyksiä, sovelletaan lähtökohtaisesti Latvian tasavallan ja muiden jäsenvaltioiden välisiin suhteisiin liittymispäivästä eli päivämäärästä 1.5.2004 lähtien, tämän vaikuttamatta vuoden 2003 liittymisasiakirjassa määrättyjen ehtojen soveltamiseen.

103. Vuoden 2003 liittymisasiakirjan 24 artiklassa viitataan tämän asiakirjan liitteisiin, joissa luetellaan kunkin kymmenen uuden jäsenvaltion osalta niihin sovellettavat siirtymäkauden toimenpiteet ja määritetään niiden soveltamisedellytykset.

104. Vuoden 2003 liittymisasiakirjan Latvian tasavaltaa koskevassa liitteessä VIII mainitaan nimenomaisesti EY 39 artikla ja EY 49 artiklan ensimmäinen kohta sekä direktiivi 96/71.

105. Näiden määräysten ja säännösten soveltamisedellytykset, sellaisina kuin ne ilmenevät vuoden 2003 liittymisasiakirjan liitteestä VIII, eivät kuitenkaan vaikuta nyt käsiteltävän asian olosuhteisiin.

106. Ensinnäkin EY 49 artiklan ensimmäisen kohdan ja direktiivin 96/71 osalta vuoden 2003 liittymisasiakirjan liitteessä VIII olevasta 13 kohdasta ilmenee, että siirtymäsäännökset, joissa poiketaan kyseisen artiklan ja kyseisen direktiivin täydestä soveltamisesta, koskevat ainoastaan työntekijöiden tilapäistä liikkumista silloin, kun Latviaan sijoittautuneet yritykset tarjoavat palveluja Saksan ja Itävallan alueella kyseisessä kohdassa täsmennetyissä olosuhteissa. Vuoden 2003 liittymisasiakirjan liitteessä VIII oleva 13 kohta ei siten ole alueellisesti sovellettavissa pääasian riidan tosiseikkoihin.

107. Koska direktiiviä 96/71 voidaan soveltaa Lavalin liiketoimintaan, on tärkeää huomata, että kyseisen direktiivin 1 artiklan 3 kohdan b alakohdan nojalla sen soveltamisalaan kuuluu sellaisen yrityksen toiminta, joka on sijoittautunut jäsenvaltioon ja joka lähettää työntekijän jäsenvaltion alueelle työkomennukselle yritysryhmään kuuluvaan toimipaikkaan tai yritykseen, jos lähettävän yrityksen ja työntekijän välillä on työsuhde työntekijän lähetettynä olon ajan.

108. Ennakkoratkaisupyynnön perusteella vaikuttaa siltä, että tämä on nimenomaan Lavalin ja tämän yrityksen Ruotsiin tilapäisesti työhön lähettämien latvialaisten työntekijöiden tilanne. Lisäksi on huomattava, että on kiistatonta, että toiminta, jota varten Laval on lähettänyt latvialaiset työntekijät Ruotsiin, kuuluu direktiivin 96/71 liitteen soveltamisalaan, eli toimintaa harjoitetaan rakennusalalla.

109. Tämän jälkeen on todettava työntekijöiden vapaan liikkuvuuden osalta, että jäsenvaltiot saivat pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikana vuoden 2003 liittymisasiakirjan liitteessä VIII olevan 2 kohdan nojalla työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15.10.1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1612/68( ) 1–6 artiklasta poiketen liittymispäivästä lasketun kahden vuoden pituisen ajanjakson loppuun (eli 30.4.2006) saakka soveltaa kansallisia toimenpiteitä tai toimenpiteitä, jotka perustuvat Latvian kansalaisten pääsyä niiden työmarkkinoille säänteleviin kahdenvälisiin sopimuksiin.( ) Jäsenvaltioilla oli tosin mahdollisuus päättää Ruotsin kuningaskunnan tavoin vapauttaa pääsy työmarkkinoilleen 1.5.2004 lähtien.( ) Tämä päätös piti kuitenkin tehdä kansallisen lainsäädännön mukaisesti eikä yhteisön oikeussääntöjen nojalla.( )

110. Asian tarkastelun tässä vaiheessa on käsiteltävä edellä esitettyä pääasian vastaajien väitettä, jonka mukaan sillä, että Laval toimitti työvoimaa tytäryhtiölleen, pyrittiin saamaan latvialaiset työntekijät Ruotsin työmarkkinoille.

111. Tämä väite näyttää perustuvan yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Rush Portuguesa antamassaan tuomiossa esittämään näkemykseen, jonka mukaan Portugalin tasavallan liittymisasiakirjan 216 artiklan mukainen poikkeus perustamissopimuksessa vahvistettuun työntekijöiden liikkumisvapauteen oli esteenä sille, että palveluja tarjoava yritys tuo työntekijöitä Portugalista johonkin toiseen jäsenvaltioon.( ) Yhteisöjen tuomioistuin päätteli, että vaikka tällainen yritys oli perustamissopimuksessa tarkoitettu palvelujen tarjoaja, se pyrki viime kädessä saamaan työntekijöitä vastaanottavan jäsenvaltion työmarkkinoille liittymissopimuksen mukaisesta poikkeuksesta välittämättä.

112. Tässä tapauksessa pääasian vastaajien väitettä ei kuitenkaan näytä tukevan mikään asiakirja-aineiston asiakirja, koska Lavalin toiminnan tarkoituksena ei näytä olevan latvialaisten työntekijöiden saaminen Ruotsin työmarkkinoille.( )

113. Täydellisyyden vuoksi – vaikka tämä huomautus ei kuulukaan varsinaisesti siihen, onko ennakkoratkaisukysymykset otettava tutkittavaksi, mutta en palaa tähän myöhemmin – asiassa Rush Portuguesa annettuun tuomioon perustuvat nyt esillä olevan pääasian vastaajien väitteet johtavat mielestäni siihen, että on suhtauduttava varauksin niiden kirjallisissa huomautuksissaan esittämään näkemykseen, jonka mukaan nyt käsiteltävää asiaa pitäisi tutkia yksinomaan EY 39 artiklassa vahvistetun työntekijöiden vapaan liikkuvuuden eikä EY 49 artiklan ja/tai direktiivin 96/71 valossa, ja viime kädessä hylättävä se.

114. On näet riittävää korostaa, että jo sen vuoksi, että pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikana sovellettiin vuoden 2003 liittymisasiakirjan liitteen VIII mukaisten siirtymäkauden toimenpiteiden ensimmäistä vaihetta, latvialaiset työntekijät eivät voineet vedota suoraan EY 39 artiklan määräyksiin, vaikka Ruotsin kuningaskunta oli päättänyt kansallisen lainsäädännön perusteella avata työmarkkinansa kaikille Euroopan unioniin 1.5.2004 liittyneiden jäsenvaltioiden työntekijöille.

115. Toisin kuin pääasian vastaajat antavat ymmärtää, mikään asiakirja-aineiston asiakirja ei myöskään osoita tai edes viittaa siihen, että Lavalin toiminta olisi kohdistunut kokonaan tai edes pääasiallisesti Ruotsin alueelle siinä tarkoituksessa, että se välttyisi säännöiltä, joita siihen olisi sovellettu, jos tämä yritys olisi sijoittautunut Ruotsiin.( )

116. Näiden alustavien toteamusten perusteella katson, että yhteisön oikeutta voidaan soveltaa nyt käsiteltävään asiaan ja että ennakkoratkaisupyyntö on tutkittava. On kuitenkin korostettava, että vastauksia, jotka ehdotan annettaviksi jäljempänä tutkittaviin ennakkoratkaisukysymyksiin, ei välttämättä voida soveltaa kaikkiin tapauksiin, varsinkaan silloin, jos on olemassa erilaisia tosiasiallisia tilanteita, joiden vuoksi on sovellettava vuoden 2003 liittymissopimuksen määräyksiä.

B Ennakkoratkaisukysymykset

1. Yleisiä huomioita

117. Kuten molempien ennakkoratkaisukysymysten sanamuodosta ilmenee, kansallinen tuomioistuin pyytää yhteisöjen tuomioistuimelta EY 12 ja EY 49 artiklan sekä direktiivin 96/71 tulkintaa.

118. EY 12 artiklaa, jossa vahvistetaan kaikkea kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää koskeva periaatteellinen kielto, sovelletaan, kuten sen sanamuodosta ilmenee, ”sanotun kuitenkaan rajoittamatta [perustamis]sopimuksen erityismääräysten soveltamista”, mikä tarkoittaa oikeuskäytännön mukaisesti sitä, että sitä sovelletaan itsenäisesti ainoastaan sellaisissa yhteisön oikeudessa säännellyissä tilanteissa, joiden osalta yhteisön oikeudessa ei ole erityisiä syrjintäkieltoa koskevia oikeussääntöjä.( )

119. Tämä yleisperiaate on kuitenkin pantu konkreettisesti täytäntöön sekä EY 49 artiklalla( ) että direktiivillä 96/71, jonka 3 artiklassa säädetään lähinnä, että vastaanottavassa valtiossa vahvistettuja työehtoja ja ‑oloja, jotka kuuluvat kyseisessä direktiivissä mainittuihin asioihin tai joihin siinä viitataan, sovelletaan palvelujen tarjoajiin, jotka lähettävät työntekijöitä tilapäisesti työhön kyseisen jäsenvaltion alueelle, ja kotimaisiin yrityksiin, jotka ovat samanlaisessa tilanteessa, siten että yhdenvertaisen kohtelun periaatetta noudatetaan.

120. Näin ollen ei ole mielestäni tarpeen, että yhteisöjen tuomioistuin antaisi tässä asiassa ratkaisun EY 12 artiklan nojalla.

121. Direktiivistä 96/71 ja EY 49 artiklasta on huomautettava, että suurin osa tässä oikeudenkäynnissä kirjallisia huomautuksiaan esittäneistä osapuolista on ehdottanut, että yhteisöjen tuomioistuin tutkisi ennakkoratkaisukysymykset sekä direktiivin 96/71 säännösten että EY 49 artiklan valossa, riippumatta siitä, mitä ratkaisua nämä osapuolet ehdottavat annettavaksi näihin kysymyksiin.( ) Vähemmistö osapuolista, jotka ovat osallistuneet oikeudenkäyntiin yhteisöjen tuomioistuimessa, on tutkinut ennakkoratkaisukysymyksiä vain EY 49 artiklan kannalta,( ) kun puolestaan ainoastaan komissio ja Norjan hallitus ovat esittäneet selvityksensä kansallisen tuomioistuimen kysymyksistä yksinomaan direktiivin 96/71 valossa.

122. Koska näkemykset ovat näin erilaisia, on mielestäni asianmukaista ”puhdistaa” asian käsittelyä tietyistä osatekijöistä.

123. Direktiivin 96/71 osalta useat yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksiaan esittäneet osapuolet, joihin kuuluvat erityisen selvästi pääasian vastaajat, Ruotsin hallitus ja EFTAn valvontaviranomainen, ovat väittäneet, että sen tutkimisella ei ole merkitystä, koska on kiistatonta yhtäältä, että ennakkoratkaisukysymysten taustalla oleva riita on yksityisten välinen, ja toisaalta, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön nojalla direktiivin säännöksillä ei voi olla välitöntä ”horisontaalista” oikeusvaikutusta.

124. Tämä väite on vain osittain perusteltu, sillä siitä ei mielestäni voi seurata, että direktiivi 96/71 jäisi yhteisöjen tuomioistuimen tutkimuksen ulkopuolelle.

125. Tässä yhteydessä on perustelujen selkeyden nimissä täsmennettävä sitä loogista yhteyttä, joka on kansallisen tuomioistuimen esittämien kysymysten taustalla niiden suhteissa direktiiviin 96/71 ja tämän täytäntöönpanoon Ruotsin kuningaskunnassa, erityisesti siltä osin kuin kyseinen tuomioistuin viittaa ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessään siihen, että työntekijöiden lähettämistä työhön koskevassa Ruotsin laissa ei vahvisteta mitään nimenomaista säännöstä, joka koskisi työehtojen ja ‑olojen soveltamista työehtosopimuksissa.

126. Muistutettakoon siitä, että direktiivin 96/71 3 artiklassa, joka on tämän säädöksen perustavanlaatuinen säännös, edellytetään, että jäsenvaltiot huolehtivat siitä, että työntekijöihin, jotka lähetetään tilapäisesti työhön niiden alueelle palvelujen tarjoamisen yhteydessä, sovelletaan kyseisen artiklan 1 kohdassa lueteltuihin asioihin kuuluvia työehtoja ja ‑oloja. Nämä asiat sisältävät muun muassa vähimmäispalkan.

127. Direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdassa mainitut asiat vahvistetaan laeilla, asetuksilla tai hallinnollisilla määräyksillä ja/tai rakennusalan toimintojen osalta, kuten pääasian kohteena olevien toimintojen osalta, kyseisen artiklan 8 kohdassa tarkoitetuilla yleissitoviksi julistetuilla työehtosopimuksilla tai välitystuomioilla.

128. Direktiivin 3 artiklan 8 kohdan ensimmäisessä alakohdassa täsmennetään, että yleisesti sovellettaviksi julistettuja sopimuksia ovat sopimukset, joita kaikkien asianomaista toimialaa tai elinkeinoa edustavien tai kaikkien kyseisten työehtosopimusten tai tuomioiden alueelliseen soveltamisalaan kuuluvien yritysten on noudatettava.

129. Kyseisen artiklan 8 kohdan toisessa alakohdassa sallitaan, jos työehtosopimusten yleissitovaksi julistamista koskevaa järjestelmää ei ole, että jäsenvaltiot käyttävät perustana a) työehtosopimuksia, joilla on yleinen vaikutus kaikkiin asianomaista toimialaa tai elinkeinoa edustaviin ja kyseisten työehtosopimusten tai tuomioiden maantieteelliseen soveltamisalaan kuuluviin samanlaisiin yrityksiin nähden, ja/tai b) työehtosopimuksia, jotka työmarkkinaosapuolten kansallisella tasolla edustavimmat järjestöt ovat tehneet ja joita sovelletaan kaikkialla jäsenvaltion alueella, sillä edellytyksellä, että kummassakin tapauksessa noudatetaan ulkomaisten palvelujen tarjoajien ja samanlaisessa tilanteessa olevien kotimaisten yritysten yhdenvertaista kohtelua.

130. Kuten olen korostanut edellä oikeussääntöjä selvityksen yhteydessä, on kiistatonta, että Ruotsin kuningaskunnassa ei ole direktiivin 96/71 3 artiklan 8 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua yleissitovaksi julistamista koskevaa järjestelmää ja että se ei ole vedonnut kyseisen säännöksen toiseen alakohtaan. Kuten edellä 21 kohdassa on jo todettu, useimmat direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdassa lueteltuja asioita koskevat työehdot ja ‑olot on lisäksi otettu työntekijöiden lähettämistä työhön koskevaan Ruotsin lakiin, jolla tämä direktiivi on pantu täytäntöön.

131. Sitä vastoin Ruotsin kuningaskunnan valitsema menetelmä, jolla pyritään varmistamaan, että sen alueelle tilapäisesti työhön lähetettyihin työntekijöihin sovelletaan työehtosopimusten mukaisia työehtoja ja ‑oloja, joihin kuuluvat lähtökohtaisesti palkkoihin liittyvät ehdot, merkitsee sitä, että ellei jokin palvelujen tarjoaja allekirjoita kyseisiä sopimuksia, työntekijöiden ammattiliittojen tehtäväksi jätetään työtaistelutoimien käynnistäminen tämän työnantajan pakottamiseksi allekirjoittamaan kyseiset sopimukset joko suoraan tai liityntäsopimuksen välityksellä myös siinä tapauksessa – ja tämä koskee kansallisen tuomioistuimen esittämää toista kysymystä –, että tätä palvelujen tarjoajaa jo sitoo sen sijoittautumispaikan jäsenvaltiossa tehty työehtosopimus.

132. Lisäksi on huomautettava, että niiden työehtojen ja ‑olojen ”kovan ytimen” soveltaminen, jotka vastaanottavan jäsenvaltion on direktiivin 96/71 3 artiklan mukaisesti taattava työntekijöille, jotka on lähetetty tilapäisesti työhön sen alueelle, on poikkeus periaatteesta, jonka mukaan lähtöjäsenvaltion lainsäädäntöä sovelletaan kyseisen jäsenvaltion palvelujen tarjoajaan, joka lähettää kyseisiä työntekijöitä työhön ensin mainitun jäsenvaltion alueelle.

133. Kun kansallinen tuomioistuin tiedustelee yhteisöjen tuomioistuimelta sitä, onko direktiivin 96/71 3 artikla mahdollisesti pantu virheellisellä tavalla täytäntöön Ruotsin kansallisessa oikeudessa, se pyytää näin ollen lähinnä yhteisöjen tuomioistuinta tekemään sille mahdolliseksi määrittää, voiko Laval vedota pääasian vastaajina olevia ammattiliittoja vastaan siihen, että Ruotsin kuningaskunta ei ole turvautunut kyseisen direktiivin 3 artiklassa tarkoitettuihin keinoihin laajentaa tai hyväksyä viranomaisen päätöksellä alueellaan tehtävien työehtosopimusten soveltaminen ulkomaisiin palvelujen tarjoajiin, jotka lähettävät sinne tilapäisesti työntekijöitä työhön. Lavalin esittämän näkemyksen ja kansallisen tuomioistuimen esittämien kahden kysymyksen taustalla olevan näkemyksen mukaan tämä Ruotsin kuningaskunnan pidättäytyminen merkitsisi tässä tapauksessa sitä, että työntekijöiden lähettämiseen sovellettaisiin ainoastaan Latvian lainsäädäntöä ja työehtosopimuksia, jolloin vastaavasti Ruotsin ammattiliitoilla ei olisi mahdollisuutta pyrkiä pakottamaan työtaistelutoimenpitein Lavalia allekirjoittamaan pääasiassa riidanalaista rakennusalan työehtosopimusta.

134. Kuten pääasian vastaajat, Ruotsin hallitus ja EFTAn valvontaviranomainen väittävät, kansallisen tuomioistuimen pyytämä direktiivin 96/71 tulkinta saattaisi merkitä sitä, että kansallinen tuomioistuin soveltaisi kyseistä direktiiviä suoraan Lavalin ja pääasian vastaajina olevien ammattiliittojen välillä.

135. Vaikuttaa kuitenkin siltä, että yhteisöjen tuomioistuin on tähän mennessä vakaasti vastustanut sitä, että direktiivillä voitaisiin luoda velvoitteita yksityiselle ja että siihen voitaisiin siis vedota sellaisenaan yksityistä vastaan.( )

136. En myöskään usko, että tämä este kyettäisiin poistamaan Lavalin jonkinlaisella pyrkimyksellä laajentaa kirjallisissa huomautuksissaan valtion käsitettä siten, että tässä tapauksessa työntekijöiden ammattiliittoja pidettäisiin Ruotsin valtion osana, jota vastaan Laval siten voisi vedota suoraan direktiiviin 96/71 sillä edellytyksellä, että se täyttää välittömän oikeusvaikutuksen aineelliset edellytykset.

137. Nämä liitot eivät näet ole missään tapauksessa viranomaisia,( ) eikä niille ole annettu viranomaisen päätöksellä tehtäväksi tuottaa tämän valvonnassa yleishyödyllisiä palveluja säätämällä tältä osin erityisistä toimivaltuuksista, jotka poikkeavat yksityisten oikeussubjektien välisiin suhteisiin sovellettavista oikeussäännöistä.( )

138. Lisäksi direktiivin 96/71 välittömään horisontaaliseen oikeusvaikutukseen liittyvä ongelma ilmenee ainoastaan siinä tapauksessa, että yhteisöjen tuomioistuin toteaisi, että Ruotsin kuningaskunta on pannut kyseisen direktiivin 3 artiklan virheellisesti täytäntöön.

139. Tämä merkitsee yhtäältä sitä, että direktiiviä 96/71 ei jätetä sen tutkimuksen ulkopuolelle, joka yhteisöjen tuomioistuimen on tehtävä, koska kansallinen tuomioistuin esittää ensimmäisessä kysymyksessään epäsuorasti mutta väistämättä kysymyksen siitä, onko Ruotsin kuningaskunta todellisuudessa pannut tämän säädöksen asianmukaisesti täytäntöön.

140. Vaikka toisaalta oletettaisiin, että täytäntöönpano on ollut virheellinen ja että direktiivin 96/71 säännöksiä ei voida soveltaa välittömästi pääasian riitaan, on muistettava, että oikeuskäytännön mukaan kansallisen tuomioistuimen on tulkittava kansallista lainsäädäntöä mahdollisimman pitkälle kyseessä olevan direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti direktiivillä tavoitellun tuloksen saavuttamiseksi.( ) Kansallisille tuomioistuimille asetetulla direktiivin mukaista tulkintaa koskevalla velvoitteella, joka koskee kansallisen oikeuden kaikkia – sekä ennen kyseessä olevan direktiivin voimaantuloa annettuja että sen voimaantulon jälkeen annettuja – säännöksiä, pyritään antamaan niille mahdollisuus varmistaa yhteisön oikeuden täysi teho riidassa, joka niiden on ratkaistava siten, että ne soveltavat kansallisessa oikeudessa tunnustettuja tulkintamenetelmiä.( )

141. Edelleen oikeuskäytännön mukaan direktiivin mukaista tulkintaa koskevaa velvollisuutta rajoittavat tosin yleiset oikeusperiaatteet, muun muassa oikeusvarmuutta ja taannehtivuuskieltoa koskevat periaatteet, eikä se voi olla perustana kansallisen oikeuden contra legem ‑tulkinnalle.( )

142. Nyt käsiteltävässä asiassa tämä rajoitus merkitsee varmasti sitä, että kansallisen lainsäädännön direktiivin mukainen tulkinta, joka kansallisen tuomioistuimen on tehtävä, ei voi merkitä sitä, että heikennetään työntekijöiden etujen puolustamiseksi käynnistettäviin työtaistelutoimiin ryhtymistä koskevan sen oikeuden keskeistä sisältöä, jonka olen edellä alustavissa toteamuksissani todennut yhteisön oikeuden yleiseksi oikeusperiaatteeksi ja joka on vahvistettu myös Ruotsin perustuslaissa. Tämäntyyppistä riskiä ei voi myöskään seurata kansallisen lainsäädännön direktiivin 96/71 mukaisesta tulkinnasta, koska kyseisen direktiivin johdanto-osan 22 perustelukappaleessa muistutetaan – tarpeettomasti – siitä, että tämä direktiivi ei rajoita ammatillisten etujen puolustamiseen liittyviä kollektiivisia toimia koskevaa jäsenvaltioiden lainsäädäntöä.( )

143. Vaikka ei olekaan mahdollista tunnustaa direktiivin 96/71 säännöksille välitöntä horisontaalista oikeusvaikutusta, ei ole missään tapauksessa tarpeetonta, että yhteisöjen tuomioistuin tarkastelee tätä direktiiviä, kuten tässä ratkaisuehdotuksessa jäljempänä esitetään.

144. On vielä selvitettävä, voiko yhteisöjen tuomioistuin luopua ennakkoratkaisukysymysten tutkimisesta EY 49 artiklan kannalta vai onko sen tutkittava ne myös kyseisen määräyksen valossa.

145. Tältä osin on täsmennettävä, että kuten useat tässä tapauksessa kirjallisia huomautuksiaan jättäneet osapuolet ovat perustellusti esittäneet, direktiivi 96/71 merkitsee yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön valossa EY 49 artiklan erityistä tulkintaa.

146. Näin ollen sen lähtökohdan perusteella, jonka yhteisöjen tuomioistuin on tunnustanut tulkitessaan EY 49 artiklaa( ) ja josta muistutetaan direktiivin 96/71 johdanto-osan 12 perustelukappaleessa, eli että yhteisön oikeus ei ole esteenä sille, että jäsenvaltiot ulottavat lainsäädäntönsä tai työmarkkinaosapuolten tekemien työehtosopimusten soveltamisalaa siten, että se kattaa kaikki palkatut työntekijät, tilapäiset mukaan lukien, vaikka työnantaja olisikin sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon, on katsottava, että direktiivin 96/71 3 artiklassa pyritään täsmentämään työntekijöiden vähimmäissuojaa koskevia pakottavia sääntöjä, joita ulkomaisten palvelujen tarjoajien on noudatettava, kun ne lähettävät työntekijöitä vastaanottavaan jäsenvaltioon, ja joita rajatylittävässä palvelujen tarjonnassa on siten suvaittava.

147. Koska direktiivi 96/71 on ”minimalistinen”, se ei kuitenkaan tee tyhjäksi EY 49 artiklan soveltamista.( )

148. Edellä 144 kohdassa esitettyyn kysymykseen annettava vastaus riippuu mielestäni viime kädessä lähinnä sen selvityksen tuloksesta, joka tehdään direktiivin 96/71 kannalta.

149. Toimenpide, joka on direktiivin 96/71 kanssa ristiriidassa, on sitäkin suuremmalla syyllä ristiriidassa EY 49 artiklan kanssa, koska tällä direktiivillä pyritään panemaan kyseisen artiklan sisältö täytäntöön sen erityisellä soveltamisalalla.( )

150. Sitä vastoin se, että toimenpide tunnustetaan direktiivin 96/71 mukaiseksi, ei merkitse välttämättä sitä, että se vastaisi EY 49 artiklan, sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuin on sitä tulkinnut, vaatimuksia.

151. Erityisesti on todettava, että vaikka direktiivissä 96/71 hyväksytään se, että jäsenvaltiot voivat soveltaa jonkin jäsenvaltion palvelujen tarjoajaan, joka lähettää työntekijöitä tilapäisesti työhön toisen jäsenvaltion alueelle, työntekijöille suotuisampia työehtoja ja ‑oloja, kuin mitä muun muassa direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdassa säädetään, tällainen mahdollisuus on kuitenkin tunnustettava siten, että EY 49 artiklassa taattua palvelujen tarjoamisen vapautta kunnioitetaan.( )

152. Yhteisöjen tuomioistuin on niin ikään katsonut, että kun direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohtaa ja 5 artiklaa luetaan yhdessä, jäsenvaltioiden on valvottava erityisesti, että lähetetyillä työntekijöillä on käytettävissään asianmukaiset menettelyt vähimmäispalkan tosiasialliseksi saamiseksi, ja tämä edellyttää sitä, että jäsenvaltioille edellä mainitussa 5 artiklassa annettua harkintavaltaa on käytettävä siten, että perustamissopimuksessa taattuja perusvapauksia kunnioitetaan.( )

153. Siltä osin kuin, kuten tämän ratkaisuehdotuksen 194–217 kohdassa yksityiskohtaisemmin esitetään, kansallisen tuomioistuimen esiin tuoman ongelman tietyt osatekijät menevät direktiivin 96/71 soveltamisalan ulkopuolelle tai ne sallitaan kyseisessä direktiivissä, katson, että ennakkoratkaisukysymykset on tutkittava myös EY 49 artiklan valossa.

154. Todettakoon täydellisyyden vuoksi, että tätä arviointia ei kyseenalaista pääasian vastaajien esittämä väite, jonka mukaan Laval ei voisi vedota suoraan EY 49 artiklaan niitä vastaan, jo senkään vuoksi, että kansallisella tuomioistuimella on edellä kuvatuin tavoin velvollisuus tulkita kansallista oikeutta mahdollisuuksien mukaan yhteisön oikeuden mukaisesti.

155. Katson kuitenkin myös, kuten Laval, Viron hallitus ja EFTAn valvontaviranomainen yksityiskohtaisesti esittävät, että EY 49 artiklaa voidaan soveltaa suoraan pääasian oikeudenkäynnissä.

156. Tässä yhteydessä on korostettava, että yhteisöjen tuomioistuin on tunnustanut useaan kertaan, että velvollisuus noudattaa EY 49 artiklassa määrättyä syrjintäkieltoa ei ulotu ainoastaan viranomaisten toimintaan, vaan myös muunlaisten oikeussääntöjen, joiden tarkoituksena on kollektiivisesti säännellä itsenäistä ammatinharjoittamista ja palvelujen tarjoamista, on oltava sen mukaisia. Oikeuskäytännössä on näet katsottu, että palvelujen tarjoamisen vapauteen kohdistuvien rajoitusten poistaminen jäsenvaltioiden väliltä vaarantuisi, jos valtion toimeen perustuvien esteiden poistamisen vaikutus tehtäisiin tyhjäksi rajoituksilla, jotka aiheutuvat siitä, että yksityisoikeudelliset yhdistykset ja yhteenliittymät käyttävät oikeudellista itsemääräämisvaltaansa.( )

157. Yhteisöjen tuomioistuin perustelee tätä näkemystä myös sillä, että eri jäsenvaltioissa säädellään työehtoja joko laeilla tai asetuksilla taikka yksityisten henkilöiden tekemillä sopimuksilla tai muilla oikeustoimilla. Syrjintäkiellon rajoittaminen koskemaan julkisten viranomaisten antamia säädöksiä voisi siten aiheuttaa sen, että tätä kieltoa sovellettaisiin eri tavalla.( )

158. Myönnän ilman muuta, että nyt käsiteltävä asia poikkeaa tilanteista, joita on käsitelty tuomioissa, joissa yhteisöjen tuomioistuin on tähän mennessä todennut, että EY 49 artiklaa on sovellettava yksityisten toimenpiteisiin. Kyseisissä asioissa on näet tutkittu asianomaisten yksiköiden laatimien asetusten tai muiden sääntöjen laillisuutta. Nyt käsiteltävässä asiassa on sen sijaan riitautettu se, että ammattiliitot ovat käyttäneet oikeuttaan ryhtyä työtaistelutoimiin ulkomaista palvelujen tarjoajaa vastaan pakottaakseen sen allekirjoittamaan ruotsalaisen työehtosopimuksen.

159. Tällä erolla on kuitenkin mielestäni merkitystä ainoastaan määritettäessä sitä, merkitsevätkö kyseiset työtaistelutoimet palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitusta. Sillä ei ole merkitystä sen kannalta, onko ammattiliitoilla lähtökohtaisesti velvollisuus noudattaa EY 49 artiklassa vahvistettuja kieltoja. Lisäksi on muistettava, että yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että kun määritetään työehtoja ja ‑oloja jäsenvaltioissa, EY 49 artiklalla täytäntöön pantu syrjintäkiellon periaate velvoittaa yksityisiä niiden laatiessa (työehto)sopimuksia ja tehdessämuita oikeustoimia.( )

160. Kuten edellä on jo todettu, tässä tapauksessa työehtosopimussuhteita koskevassa Ruotsin mallissa annetaan työmarkkinaosapuolille huomattava itsemääräämisoikeus, johon sovelletaan kyseisten osapuolten vastuuta ja itsesääntelyä koskevia periaatteita.( ) Ammattiliitoilla on erityisesti laajat toimivaltuudet, joiden nojalla ne kykenevät ulottamaan Ruotsissa tehdyt työehtosopimukset koskemaan työnantajia, jotka eivät ole liittyneet kyseisessä jäsenvaltiossa sopimuksen allekirjoittaneeseen työnantajaliittoon, ja toimivaltuuksiin kuuluu oikeus turvautua tarvittaessa työtaistelutoimiin. Näillä toimivaltuuksilla ja niiden käytöllä on siten kollektiivinen vaikutus Ruotsin työmarkkinoihin. Työtaistelutoimiin ryhtyminen on viime kädessä ammattiliitoille yksi keino käyttää oikeudellista itsemääräämisoikeuttaan palvelujen tarjoamisen sääntelemiseksi edellä mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.

161. EY 49 artiklaa voidaan siis mielestäni soveltaa suoraan pääasian oikeudenkäyntiin.

162. Näistä yleisistä huomioista seuraa, että kansallinen tuomioistuin tiedustelee kahdella ennakkoratkaisukysymyksellään, jotka voidaan mielestäni käsitellä yhdessä, lähinnä sitä, onko tilanteessa, jossa jäsenvaltiossa ei ole olemassa työehtosopimusten yleissitovaksi julistamista koskevaa järjestelmää, direktiiviä 96/71 ja EY 49 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että jäsenvaltion työntekijöiden ammattiliitot käynnistävät kyseisen valtion kansallisen oikeuden mukaisesti työtaistelutoimia, joilla pyritään pakottamaan toisen jäsenvaltion palvelujen tarjoaja allekirjoittamaan liityntäsopimuksen välityksellä työehtosopimus niiden työntekijöiden hyväksi, jotka tämä palvelujen tarjoaja on lähettänyt työhön ensin mainitun jäsenvaltion alueelle, myös silloin, kun tätä palvelujen tarjoajaa sitoo jäsenvaltiossa, johon se on sijoittautunut, tehty työehtosopimus.

163. Kuten edellä on täsmennetty, tämän kysymyksen perusteella on aluksi tutkittava, perustuuko tällaisiin työtaistelutoimiin ryhtyminen siihen, että direktiivi 96/71 on pantu asianmukaisesti täytäntöön Ruotsin kansallisessa oikeudessa. Mikäli tähän vastataan myöntävästi, sitä on tämän jälkeen tutkittava EY 49 artiklan kannalta.

2. Direktiivin 96/71 tulkinta ja sen täytäntöönpano Ruotsissa

164. Kuten olen jo huomauttanut, on kiistatonta, että Ruotsin lainsäätäjä on pannessaan direktiivin 96/71 täytäntöön kansallisessa oikeudessa työmarkkinasuhteisiin liittyvän ruotsalaisen perinteen mukaisesti ja sillä perusteella, että työehtosopimuksia ei ole julistettu yleisesti sovellettaviksi, jättänyt työmarkkinaosapuolten tehtäväksi määrittää Ruotsissa olennaisilta osin työehtosopimuksissa vahvistetut työehdot ja ‑olot, joihin kuuluvat palkkaehdot.

165. Ruotsin hallituksen mukaan direktiivissä 96/71 ei velvoiteta jäsenvaltioita ottamaan lainsäädäntöönsä vähimmäispalkkaa. Ruotsin hallituksen mielestä jäsenvaltioilla on direktiivin 96/71 perusteella mahdollisuus myöntää niistä jonkin alueelle tilapäisesti työhön lähetetyille työntekijöille laajempaa suojaa kuin tässä säädöksessä säädetään. Työntekijöille, jotka lähetetään tilapäisesti työhön jonkin jäsenvaltion alueelle rajatylittävien palvelujen tarjoamiseksi, on siten Ruotsin hallituksen mielestä saatava kyseisessä jäsenvaltiossa työehtosopimuksissa määrätyt palkkaehdot tai ne palkkaehdot, joihin näissä sopimuksissa viitataan.

166. Ruotsin hallituksen mielestä nimenomaan työmarkkinaosapuolten käytettävissä olevat mekanismit ja menettelyt, jotka taataan lailla ja joihin kuuluu muun muassa oikeus ryhtyä työtaistelutoimiin, takaavat työehtosopimusten mukaisten työehtojen ja ‑olojen noudattamisen. Nämä mekanismit ja menettelyt mahdollistavat tällä tavoin direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun tavoitteen saavuttamisen, eikä tämä direktiivi vaikuta myöskään oikeuteen turvautua työtaistelutoimiin. Ruotsin hallitus lisää, että ei ollut lainkaan tarpeen, että Ruotsin kuningaskunta olisi vedonnut kyseisen direktiivin 3 artiklan 8 kohdan toiseen alakohtaan, koska tässä säännöksessä säädetään vain yhdestä vaihtoehdosta, joka tarjotaan sellaisille jäsenvaltioille, joissa ei ole työehtosopimusten yleissitovaksi julistamista koskevaa järjestelmää. Näin ollen menetelmä, jonka Ruotsin kuningaskunta on omaksunut pannakseen direktiivin 96/71 täytäntöön kansallisessa oikeudessa, vastaa direktiivin tavoitteita.

167. Itävallan, Tanskan, Suomen, Ranskan, Islannin ja Norjan hallitukset puoltavat olennaisilta osin vastaavaa päätelmää.

168. Vaikka Saksan, Espanjan ja Irlannin hallitukset sekä komissio noudattavat perusteluissaan samaa yleislinjaa, ne lisäävät lähinnä, että työehtosopimusten mukaisten työehtojen ja ‑olojen on joko koskettava asioita, jotka luetellaan direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdassa, tai niistä on säädettävä 3 artiklan 10 kohdassa tarkoitetuissa yleiseen järjestykseen (ordre public) liittyvissä säännöksissä.

169. Laval sekä Viron, Latvian, Liettuan, Puolan ja Tšekin hallitukset puolestaan katsovat, että Ruotsin kuningaskunta on pannut direktiivin 96/71 virheellisellä tavalla täytäntöön. Nämä osapuolet katsovat ensinnäkin 25.7.2003 päivättyyn komission tiedonantoon viitaten,( ) että koska Ruotsin kuningaskunta ei ole vedonnut direktiivin 96/71 3 artiklan 8 kohdan toiseen alakohtaan, se on luopunut soveltamasta ulkomaisen palvelujen tarjoajan alueelleen tilapäisesti työhön lähettämiin työntekijöihin työehtosopimuksissa vahvistettuja työehtoja ja ‑oloja. Tämän jälkeen ne väittävät, että Ruotsin menetelmällä ei taata palvelujen tarjoajien ja kotimaisten yritysten välistä yhdenvertaista kohtelua ja että se on oikeudellisen epävarmuuden lähde, koska palvelujen tarjoajille ei muun muassa ilmoiteta kaikkia työehtoja ja ‑oloja – varsinkaan sellaisia, jotka liittyvät palkkaan –, joita niihin sovelletaan, kun ne lähettävät tilapäisesti työntekijöitä työhön tähän jäsenvaltioon. Ne katsovat vielä, että Ruotsin lainsäädännössä sallitaan se, että ulkomaisiin palvelujen tarjoajiin sovelletaan työehtosopimuksissa vahvistettuja työehtoja ja ‑oloja, jotka eivät vastaa direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan luetteloa eivätkä kyseisen direktiivin 3 artiklan 10 kohdan rajoituksia.

170. Minä olen puolestani taipuvainen omaksumaan Saksan, Espanjan ja Irlannin hallitusten sekä komission ehdottaman näkemyksen.

171. Kuten edellä on jo todettu, direktiivin 96/71 3 artiklalla on kaksi tavoitetta: tarjota lähetetyille työntekijöille vähimmäissuoja ja samassa tilanteessa oleville ulkomaisille palvelujen tarjoajille ja kotimaisille yrityksille yhdenvertainen kohtelu. Näiden kahden vaatimuksen on täytyttävä samanaikaisesti.

172. Direktiivin 96/71 3 artiklassa edellytetään ensimmäisen tavoitteen osalta, että jäsenvaltiot huolehtivat siitä, että niiden alueelle tilapäisesti työhön lähetetyille työntekijöille taataan vähimmäistyöehdot ja ‑olot, jotka kuuluvat 1 kohdassa lueteltuihin asioihin, kuten vähimmäispalkka, vaikka niille samalla annetaan mahdollisuus yhtäältä soveltaa 7 kohdan mukaisesti työehtoja ja ‑oloja, jotka ovat työntekijöiden kannalta suotuisampia, ja toisaalta asettaa muita kuin 1 kohdassa tarkoitettuja asioita koskevia työehtoja ja ‑oloja siltä osin kuin kyseessä ovat yleiseen järjestykseen (ordre public) liittyvät säännökset.

173. Jotta taattaisiin yhdenvertainen kohtelu niiden palvelujen tarjoajien, jotka lähettävät tilapäisesti työhön työntekijöitä, ja kotimaisten yritysten välillä, direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdassa säädetään, että kyseisille työntekijöille annettavat takeet vahvistetaan laein, asetuksin tai hallinnollisin määräyksin ja/tai rakennusalan osalta kyseisen artiklan 8 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetulla tavalla yleisesti sovellettaviksi julistetuin työehtosopimuksin tai välitystuomioin eli että ”kaikkien asianomaista toimialaa tai elinkeinoa edustavien tai kaikkien kyseisten työehtosopimusten tai tuomioiden alueelliseen soveltamisalaan kuuluvien yritysten on noudatettava” niitä.( )

174. Direktiivin 96/71 3 artiklan 8 kohdan toisesta ja kolmannesta alakohdasta ilmenee, että jos työehtosopimusten yleissitovaksi julistamista koskevaa järjestelmää ei ole, jäsenvaltio, jonka alueelle lähetetään työntekijöitä, voi, mikäli se näin päättää, käyttää perustana työehtosopimuksia, joilla on yleinen vaikutus kaikkiin samanlaisiin yrityksiin nähden tai jotka työmarkkinaosapuolten kansallisella tasolla edustavimmat järjestöt ovat tehneet ja joita sovelletaan kaikkialla jäsenvaltion alueella, sillä edellytyksellä, että jäsenvaltio takaa kyseiselle alueelle työntekijöitä lähettävän palvelujen tarjoajan ja samanlaisessa asemassa olevien kotimaisten yritysten yhdenvertaisen kohtelun eli muun muassa sen, että näille yrityksille asetetaan samat velvoitteet, joilla on samat vaikutukset.

175. Tästä säännöksestä voidaan hyväksyttävästi päätellä, että yhteisön lainsäätäjä on halunnut välttää sen, että ulkomaiset palvelujen tarjoajat velvoitettaisiin soveltamaan työehtosopimuksia, jotka eivät ole oikeudellisesti pakottavia rakennusalalla vastaanottavassa jäsenvaltiossa, jos ne eivät käytännössä koske suurinta osaa kotimaisista työnantajista.

176. Huomautettakoon lisäksi, että jäsenvaltioiden on direktiivin 96/71 5 artiklan mukaan huolehdittava erityisesti siitä, että työntekijöillä ja/tai heidän edustajillaan on käytettävissään asianmukaiset menettelyt kyseisessä direktiivissä säädettyjen velvoitteiden täyttämiseksi.

177. Tätä säännöstä on mielestäni tulkittava sekä direktiivin 96/71 johdanto-osan 12 perustelukappaleen loppuosan valossa, siltä osin kuin siinä todetaan EY 49 artiklaa koskevan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti,( ) että ”yhteisöoikeudessa ei kielletä jäsenvaltioita varmistamasta [työntekijöiden suojelemista koskevien] sääntöjen noudattamista aiheellisin keinoin”, että sen johdanto-osan 22 perustelukappaleen valossa, kun siinä edellä todetuin tavoin todetaan, että direktiivi 96/71 ”ei rajoita ammatillisten etujen puolustamiseen liittyviä kollektiivisia toimia koskevaa jäsenvaltioiden lainsäädäntöä”.

178. Esitän seuraavat näkemykset näiden molempien perustelukappaleiden perusteella.

179. Ensinnäkään en ajattele, että koska Ruotsin kuningaskunnassa ei ole työehtosopimusten yleissitovaksi julistamista koskevaa järjestelmää, sen pitäisi turvautua direktiivin 96/71 3 artiklan 8 kohdan toisen alakohdan mukaiseen keinoon. Tämä keino, kuten tämän säännöksen sanamuotokin osoittaa, on ainoastaan yksi sellaisille jäsenvaltioille annettu vaihtoehto, joilla ei ole työehtosopimusten yleissitovaksi julistamista koskevaa järjestelmää.

180. Se, että Ruotsin kuningaskunta jättää työmarkkinaosapuolten tehtäväksi vahvistaa työehtosopimuksilla työehdot ja ‑olot, joihin kuuluvat esimerkiksi palkkaa koskevat säännöt, ei voi sinänsä merkitä siinä määrin direktiivin 96/71 riittämätöntä täytäntöönpanoa, että tämä jäsenvaltio olisi luopunut soveltamasta kyseisiä ehtoja ulkomaisiin palvelujen tarjoajiin.

181. Muistutettakoon yleisesti siitä, että yhteisöjen tuomioistuin on tunnustanut, että jäsenvaltiot saavat jättää työmarkkinaosapuolten tehtäväksi huolehtia työehtosopimuksin yhteisön direktiivien tavoitteiden toteutumisesta.( )

182. Se on tosin myös katsonut, että jäsenvaltioiden on tällaisissa tilanteissa edelleen täytettävä velvollisuutensa tarvittaessa asianmukaisin toimenpitein varmistaa, että direktiivien täytäntöönpano taataan täysimääräisesti.( )

183. En katso tässä tapauksessa ensinnäkään, että Ruotsin kuningaskunta olisi laiminlyönyt velvoitteensa varmistaa, että sen alueelle työhön lähettyihin työntekijöihin sovellettaisiin direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdassa lueteltuja asioita koskevia työehtoja ja ‑oloja.

184. Vaikka Ruotsin kuningaskunta velvoittaa noudattamaan direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa sekä d–g alakohdassa lueteltuihin aloihin liittyviä työehtoja ja ‑oloja suoraan kansallisessa lainsäädännössä, sillä, että se tunnustaa työntekijöiden ammattiliittojen oikeuden turvautua työtaistelutoimiin, se varmistuu siitä, että nämä liitot voivat viime kädessä pakottaa ulkomaisen palvelujen tarjoajan noudattamaan työehtosopimuksen mukaisia tai siinä säänneltyjä palkkaehtoja, ellei tämä hyväksy näitä ehtoja vapaaehtoisesti.

185. Kuten kansallinen tuomioistuin huomauttaa, tämä tunnustaminen ei perustu nimenomaisesti työntekijöiden lähettämistä työhön koskevaan Ruotsin lakiin, vaan se johtuu sitä vastoin implisiittisesti mutta väistämättä MBL:stä, jossa säädetään, että työtaistelutoimiin, joilla pyritään pakottamaan ulkomainen työnantaja tekemään Ruotsissa vahvistettu työehtosopimus, voidaan ryhtyä, jos tätä palvelujen tarjoajaa sitoo työehtosopimus lähtövaltiossa. Sitä suuremmalla syyllä tätä lainsäädäntöä sovelletaan jokaiseen jonkin jäsenvaltion palveluntarjoajaan, jota ei sido mikään kyseisessä valtiossa tehty työehtosopimus. Se varmistaa siis viime kädessä ammattiliitoille mahdollisuuden turvautumalla työtaistelutoimiin pakottaa ulkomaiset palvelujen tarjoajat noudattamaan Ruotsin työehtosopimusten mukaisia tai niissä säänneltyjä palkkaehtoja, ellei tämä toimija allekirjoita näitä ehtoja vapaaehtoisesti, jotta Ruotsiin tilapäisesti työhön lähetetyille työntekijöille taattaisiin ruotsalaisiin työntekijöihin kyseisellä alalla sovellettavat palkkaehdot.

186. Lisättäköön, että siltä osin kuin työntekijöiden lähettämistä työhön koskevan Ruotsin lain 9 §:ssä säädetään, että yhteysviraston on ilmoitettava ulkomaisille palvelujen tarjoajille alan työehtosopimusten sovellettavuudesta ja ohjattava nämä palvelujen tarjoajat pyytämään lisätietoja ammattiliitoilta, tästä seuraa niin ikään, että Ruotsin kuningaskunta ei ole aikonut luopua siitä, että sen alueelle tilapäisesti työhön lähetettäville työntekijöille varmistetaan palkkaehdot, joita sovelletaan kyseisessä jäsenvaltiossa tehtyjen työehtosopimusten nojalla.

187. Mielestäni on siis kiistatonta, että Ruotsin oikeudessa työntekijöiden ammattiliitoille tunnustettu työtaistelutoimiin turvautumista koskeva oikeus, jonka perusteella ne voivat pakottaa työnantajan noudattamaan ruotsalaisissa työehtosopimuksissa määrättyjä tai säänneltyjä palkkaehtoja, on sopiva keino direktiivin 96/71 3 artiklassa tarkoitetun lähetettyjen työntekijöiden suojelemista koskevan tavoitteen saavuttamiseksi.

188. Toiseksi on edelleen jäljellä direktiivin 96/71 3 artiklan jälkimmäisen tavoitteen saavuttamiseen liittyvä ongelma eli yhdenvertaisen kohtelun varmistaminen ulkomaisten palvelujen tarjoajien ja kotimaisten yritysten välillä.

189. Tämä tutkimus voidaan rajoittaa rakennusalaan. Yhtäältä näet vastaanottaville jäsenvaltioille direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan nojalla asetettu velvollisuus huolehtia siitä, että kyseisessä säännöksessä lueteltuja asioita koskevat työehdot ja ‑olot, joista määrätään työehtosopimuksissa niiden alueella, ulottuvat vain tälle toiminnan alalle, ja to