JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

JÁN MAZÁK

8 päivänä toukokuuta 2008 ( 1 )

Asia C-203/07 P

Helleenien tasavalta

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Muutoksenhaku — Hanke, joka koskee yhteisen diplomaattiedustuston perustamista Abujaan (Nigeria) — Sellaisten summien takaisin maksaminen, jotka Helleenien tasavalta on velkaa — Kuittaaminen sellaisesta summasta, joka komission on suoritettava Manner-Kreikan alueellisen toimintaohjelman osalta”

1. Esillä olevalla valituksella Helleenien tasavalta vaatii yhteisöjen tuomioistuinta kumoamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (ensimmäinen jaosto) asiassa T-231/04, Kreikka vastaan komissio, 17.1.2007 antaman tuomion ( 2 ) (jäljempänä valituksenalainen tuomio) sikäli kuin siinä katsottiin virheellisesti, että Helleenien tasavallalle oli aiheutunut taloudellisia velvoitteita, koska se oli allekirjoittanut ja ratifioinut alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan komission ja jäsenvaltioiden välillä, koska se oli allekirjoittanut täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan ja koska se oli käyttäytynyt tietyllä tavoin.

2. Valituksenalaisessa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi perusteettomana sellaisen toimen kumoamiskanteen, jolla komissio oli perinyt kuittaamalla Helleenien tasavallan velat, jotka olivat aiheutuneet sen osallistumisesta Abuja I- ja Abuja II -hankkeisiin, jotka koskivat komission ja tiettyjen Euroopan unionin jäsenvaltioiden yhteisen diplomaattiedustuston perustamista Abujaan (Nigeria).

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Yhteisön oikeus

3. Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 58 artiklassa todetaan seuraavaa: ”Yhteisöjen tuomioistuimelta voidaan hakea muutosta vain oikeuskysymysten osalta. Muutoksenhaun perusteena voi olla toimivallan puuttuminen yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelta, asian käsittelyssä yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa tapahtunut oikeudenkäyntivirhe, joka on hakijan edun vastainen, tai yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa tapahtunut yhteisön oikeuden rikkominen. – –”

4. Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta 25.6.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 (jäljempänä varainhoitoasetus) ( 3 ) 71 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Saamisen vahvistaminen on toimi, jolla valtuutettu tai edelleenvaltuutettu tulojen ja menojen hyväksyjä: a) varmistaa, että velallisella on velkaa; b) määrittää tai tarkastaa velan aiheellisuuden ja sen määrän; ja c) tarkastaa, että velka on riidaton. 2. Komission käyttöön asetetut omat varat sekä kaikki saamiset, jotka ovat selvät, rahassa määritellyt ja erääntyneet, on vahvistettava tilinpitäjälle annetulla perintämääräyksellä ja sen jälkeen velalliselle osoitetulla veloitusilmoituksella; nämä laatii toimivaltainen tulojen ja menojen hyväksyjä. – –”

5. Varainhoitoasetuksen 72 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Perintätoimen hyväksyminen on toimi, jolla toimivaltainen valtuutettu tai edelleenvaltuutettu tulojen ja menojen hyväksyjä antaa tilinpitäjälle perintämääräyksellä ohjeet periä hänen vahvistamansa saaminen. – –”

6. Varainhoitoasetuksen 73 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Tilinpitäjä on vastuussa toimivaltaisen tulojen ja menojen hyväksyjän asianmukaisesti laatimista saamisten perintää koskevista määräyksistä. Hän huolehtii siitä, että yhteisöjen tulot maksetaan kassaan asianmukaisesti ja että yhteisöjen oikeudet turvataan. Periessään saamisia tilinpitäjä ottaa huomioon velallisen omat selvät, rahassa määritellyt ja erääntyneet saamiset yhteisöiltä. – –”

7. Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 soveltamissäännöistä 23.12.2002 annetun komission asetuksen (EY, Euratom) N:o 2342/2002 (jäljempänä täytäntöönpanoasetus) ( 4 ) 78 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Menettely 1. Saamisen vahvistaminen on toimi, jolla tulojen ja menojen hyväksyjä toteaa, että yhteisöillä on saaminen velalliselta, ja laatii määräyksen, jolla velallista vaaditaan maksamaan velkansa. 2. Perintämääräys on toimenpide, jolla toimivaltainen tulojen ja menojen hyväksyjä antaa tilinpitäjälle ohjeen periä vahvistettu saaminen. 3. Veloitusilmoituksella velalliselle ilmoitetaan, että a) yhteisöt ovat vahvistaneet saamisen; b) velallisen velka yhteisöille erääntyy tiettyyn päivämäärään (jäljempänä eräpäivä) mennessä; c) jos maksua ei suoriteta eräpäivään mennessä, velallisen velasta peritään 86 artiklassa tarkoitetun korkokannan mukaista korkoa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta asiaan sovellettavia erityissäännöksiä; d) aina kun se on mahdollista, toimielin perii saamisensa kuittaamalla ilmoitettuaan asiasta velalliselle; e) jos maksua ei suoriteta eräpäivään mennessä, toimielin suorittaa perinnän etukäteen annetuista vakuuksista; f) jos perintää ei ole saatu kokonaan suoritettua edellä mainituilla tavoilla, toimielin suorittaa perinnän täytäntöönpanokelpoisella päätöksellä joko varainhoitoasetuksen 72 artiklan 2 kohdan mukaisesti tai oikeusteitse. Tulojen ja menojen hyväksyjä lähettää veloitusilmoituksen velalliselle ja jäljennöksen siitä tilinpitäjälle.”

8. Täytäntöönpanoasetuksen 79 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Saamisten vahvistaminen Saamisen vahvistamiseksi toimivaltainen tulojen ja menojen hyväksyjä varmistaa, että: a) saaminen on selvä eikä sen osalta ole asetettu mitään ehtoja; b) saaminen on likvidi eli sen määrä on määriteltävä rahassa ja tarkasti; c) saaminen on erääntynyt eikä sille ole annettu maksuaikaa; d) velallisen nimi on oikein; e) perittävä määrä on kirjattu oikeaan budjettikohtaan; f) tositteet ovat asianmukaisia; g) moitteettoman varainhoidon periaatetta – – on noudatettu.”

9. Täytäntöönpanoasetuksen 83 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Periminen kuittaamalla Ilmoitettuaan asiasta toimivaltaiselle tulojen ja menojen hyväksyjälle ja velalliselle tilinpitäjä suorittaa missä tahansa menettelyn vaiheessa vahvistetun saamisen perinnän kuittaamalla silloin kun velallisella on itsellään selvä, rahassa määritelty ja erääntynyt saaminen yhteisöiltä ja tämä rahasumma on vahvistettu maksumääräyksellä.”

B Kansainvälinen oikeus

10. Valtiosopimusoikeutta koskevan Wienin yleissopimuksen ( 5 ) 31 artiklassa määrätään seuraavaa: ”Yleinen tulkintasääntö 1. Valtiosopimusta on tulkittava vilpittömässä mielessä ja antamalla valtiosopimuksessa käytetyille sanonnoille niille kuuluvassa yhteydessä niiden tavallinen merkitys, sekä valtiosopimuksen tarkoituksen ja päämäärän valossa. 2. Valtiosopimusta tulkittaessa yhteys käsittää paitsi tekstin, johon sisältyy valtiosopimuksen johdanto ja liitteet: (a) jokaisen sellaisen valtiosopimukseen liittyvän sopimuksen, joka on tehty kaikkien osapuolten välillä valtiosopimuksen tekemisen yhteydessä; (b) jokaisen asiakirjan, jonka yksi tai useampi osapuoli on tehnyt valtiosopimuksen tekemisen yhteydessä ja jonka muut osapuolet ovat hyväksyneet valtiosopimusta koskevana asiakirjana. 3. Yhteyden lisäksi tulee ottaa huomioon: (a) jokainen myöhempi osapuolten välillä tehty sopimus, joka koskee valtiosopimuksen tulkintaa tai sen määräysten soveltamista; (b) jokainen myöhempi valtiosopimusta sovellettaessa noudatettu käytäntö, joka osoittaa osapuolten välisen yhteisymmärryksen valtiosopimuksen tulkinnasta; (c) kaikki osapuolten välisissä suhteissa sovellettavissa olevan kansainvälisen oikeuden asiaan vaikuttavat säännöt. 4. Valtiosopimuksessa käytetylle sanonnalle on annettava erityinen merkitys, jos on osoitettavissa, että osapuolet ovat sitä tarkoittaneet.”

II Tosiseikat ja valituksenalaisen tuomion tausta

11. Valituksenalaisessa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tiivisti käsiteltävänään olleen asian tosiseikat seuraavasti: ”7 Sen jälkeen, kun Nigerian pääkaupunki oli siirretty Lagosista Abujaan, komissio vuokrasi vuodesta 1993 lähtien sellaista rakennusta Abujassa, joka oli tarkoitettu sen edustuston sekä väliaikaisesti tiettyjen jäsenvaltioiden, joihin Helleenien tasavalta kuului, edustustojen käyttöön. Näiden jäsenvaltioiden kanssa tekemänsä järjestelyn puitteissa (jäljempänä Abuja I -hanke) komissio alivuokrasi tiettyjä toimistoja ja suoritti tiettyjä palveluja asianomaisille edustustoille. Jäsenvaltiot sopivat edustustoihinsa liittyvien kustannusten jakamisesta. Helleenien tasavallan osuus oli 5,5 prosenttia kokonaiskustannuksista. Koska komissio katsoi, että Helleenien tasavalta ei ollut maksanut tähän liittyviä velkojaan, se peri vastaavat summat kuittaamalla vuonna 2004 (ks. tämän tuomion 44 kohta). 8 Belgian kuningaskunta, Tanskan kuningaskunta, Saksan liittotasavalta, Helleenien tasavalta, Espanjan kuningaskunta, Ranskan tasavalta, Irlanti, Italian tasavalta, Alankomaiden kuningaskunta, Portugalin tasavalta ja komissio (jäljempänä osapuolet) tekivät 18.4.1994 Euroopan unionin perustamissopimuksen J.6 artiklan (josta on muutettuna tullut EU 20 artikla) perusteella yhteisymmärryspöytäkirjan (jäljempänä alkuperäinen yhteisymmärryspöytäkirja), joka koski sellaisen yhteisen suurlähetystökompleksin rakentamista niiden diplomaattiedustustoille Abujassa, joka käyttää yhteisiä oheispalveluja (jäljempänä Abuja II -hanke). Alkuperäistä yhteisymmärryspöytäkirjaa täydennettiin Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisen jälkeen liittymistä koskeneella pöytäkirjalla. 9 Alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 1 artiklassa todettiin, että jäsenvaltioiden suurlähetystöt ja komission edustusto ovat erillisiä diplomaattiedustustoja, joihin sovelletaan diplomaattisista suhteista 18.4.1961 tehtyä Wienin yleissopimusta, ja jäsenvaltioiden osalta myös konsulisuhteista tehtyä Wienin yleissopimusta. 10 Alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 10 artiklassa todettiin, että komissio toimii Abuja II -hankkeen koordinaattorina muiden osapuolten ’nimissä’. 11 [Alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 11 artiklan mukaan komissio on vastuussa Abuja II -hankkeen toteuttamiskelpoisuutta koskevien arkkitehtonisten tutkimusten toteuttamisesta sekä alustavasta kustannusarviosta ja suunnitteluvaiheista.] Tässä artiklassa määrätään myös sellaisen täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan tekemisestä, joka koskee ’rakennuksen yksityiskohtaista suunnittelua, kustannusten jakamista sekä kullakin osallistuvalla osapuolella olevia oikeuksia toimitiloihin [Abuja II] -hankkeen toteuttamisen jälkeen’ (jäljempänä täydentävä yhteisymmärryspöytäkirja). Lopuksi 11 artiklassa perustetaan pysyvä ohjauskomitea, joka muodostuu kaikkien osapuolten edustajista ja jota komissio johtaa, Abuja II -hankkeen koordinoimiseksi ja valvomiseksi. Pysyvä ohjauskomitea toimittaa määräajoin kertomuksia työryhmälle, jonka nimi on ’Hallinnolliset asiat’ ja joka on perustettu neuvostossa yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan (YUTP) puitteissa (jäljempänä YUTP-työryhmä). 12 Alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 12 artiklan sanamuoto on seuraava: ’[Abuja II] -hanke rahoitetaan 11 artiklassa tarkoitetun [täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan] hyväksymisen jälkeen suoraan osapuolten maksuin, jotka vastaavat kunkin osapuolen osuutta hankkeesta. Komission osuus katetaan asianomaisesta budjettikohdasta. Esitöiden (I vaihe) kustannukset katetaan komission talousarvion toimintamäärärahoista. Niiden suuruudeksi arvioidaan 140000 ecua. Jos [Abuja II] -hanke toteutetaan, kaikki osapuolet kattavat sen kustannukset sen mukaan, mikä niiden osuus hankkeesta on.’ 13 Alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 13 artiklassa määrätään seuraavaa: ’Kaikki osapuolet vastaavat [täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan] hyväksymisen jälkeen kaikista niiden vastuulla olevista kustannuksista. Kunkin osapuolen maksettavaksi tuleva kokonaissumma kattaa a) sen pinta-alan kokonaiskustannukset ja b) sen osuuden yhteisten ja julkisten tilojen kustannuksista, ja tämä osuus lasketaan sen oman pinta-alan ja muiden kuin yhteisten tilojen kokonaispinta-alan välisen suhteen perusteella.’ 14 Alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 14 artiklassa määrätään, että komissio vastaa osallistuvien valtioiden suostumuksella ja niiden kanssa summista, jotka on maksettava kolmansille (sopimuspuolille). 15 Alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 15 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa: ’Jos yksi osapuolista päättää vetäytyä [Abuja II] -hankkeesta jättämällä allekirjoittamatta 11 artiklassa tarkoitetun [täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan], tätä yhteisymmärryspöytäkirjaa 12 ja 13 artiklassa tarkoitetut taloudelliset velvoitteet mukaan lukien ei enää sovelleta vetäytyvään osapuoleen.’ 16 Yhteisö, jota komissio edusti, teki 29.3.1995 ensimmäisen sopimuksen sellaisen yhteisyrityksen kanssa, jonka muodostivat yhtäältä Dissing & Weitling arkitektfirma A/S, joka oli voittanut komission järjestämän arkkitehtuurikilpailun Abuja II -hankkeesta, ja toisaalta COWIconsult Consulting Engineers and Planners A/S (jäljempänä konsultit). Tämän sopimuksen 1 artiklan mukaan komissio vahvistaa osapuolten aikomuksen tehdä ’lopullinen sopimus’ konsulttien kanssa. Sopimuksen 2 artiklan mukaan konsultit sitoutuvat valmistelemaan asianomaisen hankkeen. Tämän valmistelun kustannukset olivat 212547,59 euroa. 17 Asianomaisten jäsenvaltioiden ulkoasiainministeriöiden toimivaltaisten yksiköiden edustajien ja Dissing & Weitling arkitektfirman arkkitehtien kokouksissa määritettiin kunkin jäsenvaltion edustuston tosiasialliset tarpeet ja kunkin maksettavaksi tuleva osuus kustannuksista. 18 YUTP:n puitteissa perustettu alatyöryhmä ’Kiinteistöt’ kokoontui 26.10.1995. Kokouksen pöytäkirjasta ilmenee, että alaryhmä pyysi komissiota ’– – — saattamaan [perussuunnittelu]vaiheen päätökseen — suorittamaan arkkitehtitoimiston kanssa tarvittavat järjestelyt [välivaiheen suunnittelua koskevien suunnitelmien] laatimiseksi [pysyvän ohjauskomitean] asettamissa määräajoissa — tekemään sopimukset [jotka koskevat maaperätutkimusta ja alueen tutkimista], koska tällainen [sopimus] on välttämätön täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan laatimiseksi — sekä vastaamaan näihin vaiheisiin liittyvistä kustannuksista.’ 19 Alatyöryhmä vahvisti, että ’komission maksamia määriä pidetään sen ennakkona itsenäiseen ad hoc -rahastoon, joka hyväksyttiin etukäteen asianomaiseksi muodoksi [Abuja II] -hankkeen rahoittamiseen’, ja että ’jos hanketta ei toteuteta, muut osapuolet maksavat kyseiset määrät takaisin komissiolle edeltävien vaiheiden osalta hyväksyttyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti’. 20 Pysyvä ohjauskomitea (ks. edellä 11 kohta) kokoontui 24.11.1995. Tämän kokouksen pöytäkirjassa mainitaan, että 2676369 euron suuruinen ’teknistä avunantoa’ koskeva sopimus (jäljempänä pääsopimus) konsulttien kanssa oli toimitettu komission ostojen ja hankintasopimusten neuvoa-antavan komitean (jäljempänä neuvoa-antava komitea) hyväksyttäväksi. Siinä mainitaan myös, että ’jos hanketta ei toteuteta, muut osapuolet maksavat asianmukaiset määrät takaisin komissiolle’. 21 Komissio teki 27.12.1995 pääsopimuksen. Se koski Abuja II -hankkeen perussuunnittelua ja välivaihetta (4.4 ja 4.5 artikla) sekä mahdollisia yksityiskohtaisia suunnitelmia (4.6 artikla). 22 YUTP-työryhmä hyväksyi 19.9.1996 välivaiheen suunnitelman. 23 YUTP-työryhmä pyysi 21.11.1996 komissiota toteuttamaan ad hoc -järjestelyt, jotta arkkitehdit aloittaisivat yksityiskohtaisten suunnitelmien laatimisen. Ryhmä totesi, että tämän vaiheen muodollinen sopimus tehtäisiin täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan viimeistelyn jälkeen. Tässä kokouksessa komissio totesi edellä mainitulle ryhmälle niiden menojen määrän, joista se oli vastannut ennakkoon saakka Abuja II -hankkeen valmistelemiseksi; tämä määrä oli noin 2,8 miljoonaa euroa. 24 Tämä sama ryhmä kokoontui 24.2.1997 ja päätti olla odottamatta täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan viimeistelyä yksityiskohtaisten suunnitelmien ja sopimusasiakirjojen tekemiseksi. Tämän kokouksen pöytäkirja sisältää seuraavat päätökset: ’Komissiota pyydetään suorittamaan tarvittavat järjestelyt arkkitehtien kanssa asiakirjojen laatimiseksi ja maksamaan näihin töihin tarvittavat varat hankkeen osalta sovittujen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti. Kuten aikaisemmissa tapauksissa, muut osallistujat maksavat komissiolle takaisin sen tällä tavoin maksamat ennakot [alkuperäisessä yhteisymmärryspöytäkirjassa] tämän osalta vahvistettujen menettelyjen mukaisesti.’ 25 Seuranneiden kuukausien aikana useat jäsenvaltiot vetäytyivät Abuja II -hankkeesta. YUTP-työryhmä antoi 28.4.1997 komission tehtäväksi tehdä ’kahdenväliset järjestelyt Tanskan kuningaskunnan kanssa, jotta tämä maksaisi takaisin osansa hankkeesta aiheutuneista kustannuksista, joista komissio oli vastuussa osapuolten lukuun’. Vastaava päätös tehtiin Irlannin vetäydyttyä hankkeesta syyskuussa 1997 sekä Portugalin tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan vetäydyttyä hankkeesta. 26 Komissio teki arkkitehtien kanssa 12.11.1997 pääsopimukseen tehtävän 1895696 euron suuruisen lisäyksen, jonka tarkoituksena oli yksityiskohtaisten suunnitelmien toteuttaminen ja matkakuluista vastaaminen. 27 YUTP-työryhmä mainitsi 18.6.1998, että Belgian kuningaskunta saattaisi vetäytyä Abuja II -hankkeesta. Tämän kokouksen pöytäkirjasta ilmenee, että pysyvä ohjauskomitea huomautti, että Belgian kuningaskunta maksaisi osansa kustannuksista, jotka oli vahvistettu välivaiheen suunnitelman hyväksymisen jälkeen. 28 Komissio osoitti 10.6.1998 Helleenien tasavallalle 153367,70 euron maksumääräyksen, joka vastasi Helleenien tasavallan osuutta eli 5,06:ta prosenttia kokonaiskustannuksista hankkeen alkuvaiheessa. Eräpäiväksi oli vahvistettu . 29 Saksan liittotasavalta, Helleenien tasavalta, Ranskan tasavalta, Italian tasavalta, Alankomaiden kuningaskunta, Itävallan tasavalta ja komissio allekirjoittivat 9.12.1998 täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan. Sen 11 artiklassa määrätään rahaston perustamisesta hankkeen rahoittamiseksi. 30 Täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan 14 artiklan mukaan sitä sovelletaan väliaikaisesti sen allekirjoitusta seuraavan toisen kuukauden ensimmäisestä päivästä lukien, ja se tulee voimaan toisen kuukauden ensimmäisenä päivänä päivästä, jona jäsenvaltiot ja komissio ilmoittavat ratifioineensa sen. 31 Komissio esitti 28.4.1999 tarjouspyynnön asianomaisten jäsenvaltioiden suurlähetystöjen sekä yhteisön edustuston rakentamiseksi (EYVL 1999, S 82). Siinä mainittiin, että Helleenien tasavallan suurlähetystön pinta-ala olisi 677 m2. 32 Komissio ’toisti’ vuoden 1998 pyyntönsä YUTP-työryhmälle 3.9.1999, jotta jäsenvaltiot maksaisivat sille takaisin summat, jotka se oli maksanut konsulteille välivaiheen suunnittelun osalta. Se totesi, että tietyt jäsenvaltiot olivat jo maksaneet niille kuuluvat määrät, mutta toiset, joihin Helleenien tasavalta kuului, eivät olleet suorittaneet maksuja ennen ollutta eräpäivää. Komissio lisäsi, että asianomaisille osapuolille lähetettäisiin toinen maksumääräys, joka koskisi yhtäältä yksityiskohtaisten suunnitelmien kustannuksia ja toisaalta niistä muutoksista aiheutuneita kustannuksia, jotka Belgian kuningaskunnan, Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan vetäytyminen hankkeesta aiheutti. 33 Pysyvä ohjauskomitea kokoontui 20.9.1999 rakennusyhtiöiden ennakkovalintaa varten. Helleenien tasavallan edustaja allekirjoitti kokouksen pöytäkirjan. Rakentamista koskeva tarjouspyyntö julkaistiin EYVL:ssä S 54. 34 Komissio vaati 17.2.2000 päivätyllä maksumääräyksellä Helleenien tasavaltaa maksamaan 168716,94 euron summan yksityiskohtaisia suunnitelmia koskeneiden tarjouspyyntöasiakirjojen laatimisesta. 35 Pysyvä ohjauskomitea päätti 22.6.2000 uudesta näkökulmasta hankkeeseen (jäljempänä supistettu Abuja II -hanke), mikä oli välttämätöntä Ranskan tasavallan vetäydyttyä hankkeesta. Supistetussa Abuja II -hankkeessa suunniteltiin erityisesti yhteisten rakennusten ja oheispalvelujen toteuttamatta jättämistä ja pinta-alan supistamista. Helleenien tasavallan edustaja ilmaisi tässä kokouksessa suostumuksensa hankkeeseen edellyttäen, että hänen esimiehensä hyväksyisivät sen. Komissio lähetti Helleenien tasavallalle pidetyn kokouksen pöytäkirjan ja pyysi tätä antamaan virallisen vastauksen supistetusta Abuja II -hankkeesta. 36 Komissio toisti 5.9.2000 pyyntönsä Helleenien tasavallan edustajille. Uuden, päivätyn muistutuksen jälkeen komissio lähetti Helleenien tasavallalle faksitse kirjeen, jossa vahvistettiin vastauksen määräpäiväksi ja todettiin, että sen vastaamattomuus tulkittaisiin hankkeesta vetäytymiseksi. Kreikkalaisviranomaiset ilmoittivat komissiolle , että ne eivät kyenneet antamaan vastausta supistetusta Abuja II -hankkeesta. Tämän seurauksena komissio vastasi samana päivänä, että se oli antanut arkkitehtien tehtäväksi muuttaa supistettua Abuja II -hanketta siten, että Helleenien tasavalta suljettaisiin sen ulkopuolelle. 37 Komissio lähetti 28.1.2002 päivätyllä kirjeellä 1276484,50 euron veloitusilmoituksen Helleenien tasavallalle Abuja II -hankkeen rakennuskustannuksiin liittyen. Tämän jälkeen komissio peruutti tämän veloitusilmoituksen. 38 Perustettuaan oman suurlähetystönsä Abujaan Helleenien tasavalta poistui 13.7.2002 väliaikaisista toimitiloista, joita se oli käyttänyt Abuja I -hankkeen yhteydessä. 39 Komissio ilmoitti 11.10.2002 päivätyllä kirjeellä virallisesti Helleenien tasavallalle veloitusilmoitukset veloista, joita ei ollut maksettu ja jotka koskivat Abuja I -hanketta ja Abuja II -hanketta, ja pyysi tätä maksamaan 861813,87 euron ja 11000 Yhdysvaltain dollarin (USD) kokonaissumman. 40 Osapuolten välisten neuvottelujen jälkeen komissio muistutti Helleenien tasavaltaa 31.1.2003 päivätyllä kirjeellä, että tämä ei ollut maksanut velkojaan, jotka liittyivät Abuja I -hankkeeseen ja Abuja II -hankkeeseen, ja pyysi tätä maksamaan 516374,96 euron ja 12684,89 USD:n kokonaissumman ennen helmikuun 2003 loppua. Komissio lisäsi, että jollei maksua suoritettaisi eräpäivään mennessä, se perisi asianomaiset summat käyttäen kaikkia lain mukaan käytettävissä olevia keinoja. 41 Seuranneiden kuukausien aikana Helleenien tasavalta ja komissio keskustelivat maksettavien summien määrästä. 42 Helleenien tasavalta lähetti 29.12.2003 pysyvälle edustajalleen Euroopan unionissa seuraavan kirjeen: ’Koska Euroopan yhteisöjen komissio pysyy kannassaan, joka koskee maamme velkaa Abuja II -hankkeeseen liittyen, ja soveltaa kuittausmenettelyä, pyydämme teitä jatkamaan menettelyä ja ilmoittamaan meille, onko se pantu täytäntöön ja missä määrin, jotta Helleenien tasavalta voisi tutkia millaisen kanteen se nostaa Euroopan yhteisöjen komissiota vastaan. Abuja I -hankkeen osalta muistutamme, että olemme myöntäneet velkamme toukokuuhun 2002 saakka, kun taas komission vaatima summa kattaa heinäkuulle 2002 ja tämän jälkeiselle ajalle jatkuvan ajanjakson. Koska aiomme maksaa edellä mainitun velkamme, pyydämme teitä ottamaan yhteyttä komission toimivaltaisiin taloudellisiin yksiköihin sen selvittämiseksi, mikä velkamme täsmällinen kokonaissumma euroissa toukokuuhun 2002 saakka on.’ 43 Komissio lähetti 16.2.2004 Helleenien tasavallalle kirjeen, jossa yksilöitiin tämän velat, joita ei ollut vielä maksettu, Abuja I -hankkeen ja Abuja II -hankkeen osalta. Tähän kirjeeseen, jossa mainitaan muun muassa 11 veloitusilmoitusta maksamattomista veloista Abuja I -hankkeen ja Abuja II -hankkeen osalta, liitetystä taulukosta ilmenee, että komissio vaati Helleenien tasavaltaa maksamaan 565656,80 euroa. Tässä kirjeessä komissio täsmensi seuraavaa: ’[Helleenien tasavalta] on ilmoittanut komissiolle seuraavaan saamisen: – – 2000GR161PO005OBJ 1 MANNER-KREIKKA – Välimaksu – 4774562,67 euroa [Varainhoitoasetuksen 73 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa] vahvistettujen maksuehtojen mukaisesti velkoja ja saamisia periessään komissio ottaa tarvittaessa huomioon viivästyskorot. Siinä tapauksessa, että ilmoittamanne saamiset ylittävät kuitatut määrät, nettomäärä, johon teillä on oikeus, maksetaan teille mahdollisimman nopeasti – –’ 44 Helleenien tasavalta sai 10.3.2004 rahoitusta komissiolta Manner-Kreikan alueellisen toimintaohjelman puitteissa. Sen sijaan, että komissio olisi maksanut 4774562,67 euron summan (ks. edellä 43 kohta), se kuitenkin maksoi yksinomaan 3121243,03 euroa. Näin ollen se peri sellaisen jäännöksen kuittaamalla, jota Helleenien tasavalta ei ollut vielä maksanut ja joka oli suuruudeltaan 565656,80 euroa Abuja I -hankkeen ja Abuja II -hankkeen osalta (jäljempänä riidanalainen toimi).”

III Asian käsittely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio

12. Helleenien tasavalta nosti kanteen kuittaamistoimesta yhteisöjen tuomioistuimessa, ja tämä asia siirrettiin myöhemmin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi ja merkittiin rekisteriin numerolla T-231/04. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä Helleenien tasavalta vetosi yhteen kanneperusteeseen ja väitti, että alkuperäistä ja täydentävää yhteisymmärryspöytäkirjaa sekä varainhoitoasetuksen ja asetuksen N:o 2343/2002 säännöksiä oli rikottu.

13. Kanneperusteen ensimmäisessä osassa Helleenien tasavalta väitti, että alkuperäistä ja täydentävää yhteisymmärryspöytäkirjaa oli rikottu.

14. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin käsitteli ensiksi kysymystä siitä, oliko sillä toimivalta tutkia kanne, koska yksi kuitatuista summista kuului EU:n perustamissopimuksen V osaston soveltamisalaan, eikä tuomioistuimella ole toimivaltaa sen osalta, koska tällaista toimivaltaa ei anneta EU 46 artiklassa. Koska komissio kuitenkin peri riidanalaiset summat varainhoitoasetuksen ja asetuksen N:o 2342/2002 mukaisella toimella, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että kuittaamistoimi kuului yhteisön oikeuden soveltamisalaan ja siitä voitiin näin ollen nostaa kanne EY 230 artiklan nojalla. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi näin ollen, että sillä oli toimivalta tutkia kanne.

15. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki seuraavaksi Helleenien tasavallan taloudellista vastuuta Abuja I -hankkeesta ja Abuja II -hankkeesta.

16. Helleenien tasavalta oli myöntänyt Abuja I -hankkeen osalta, että sen oli maksettava vuokra ja toimintakustannukset, mutta se kiisti, että sen oli maksettava 72714,47 euron kokonaissumma, josta komissio katsoi sen olevan vastuussa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että Helleenien tasavalta ei ollut osoittanut, että komissio oli tehnyt virheen maksettavan määrän osalta. Helleenien tasavalta ei lisäksi ollut riitauttanut vastaanottamiaan useita veloitusilmoituksia eikä se ollut selittänyt, miksi se ei ollut vastuussa myöntämänsä velan ja komission vaatiman määrän välisestä erosta. Näin ollen väitettä, jolla Helleenien tasavalta kielsi vastuunsa Abuja I -hanketta koskevien velkojen osalta, ei voitu hyväksyä.

17. Abuja II -hankkeen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti, että Helleenien tasavalta oli antanut yli kuuden vuoden ajan – 18.4.1994– – käyttäytymisellään jatkuvasti muiden osapuolten ymmärtää, että se osallistui edelleen Abuja II -hankkeeseen. Allekirjoitettuaan täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan joulukuussa 1998 se osallistui edelleen kyseiseen hankkeeseen lähes kahden vuoden ajan.

18. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli kyseisistä tosiseikoista, että Helleenien tasavallan velvoitteita ei voitu arvioida pelkästään alkuperäisen ja täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan perusteella vaan arvioinnissa oli myös otettava huomioon odotukset, jotka kyseinen jäsenvaltio käyttäytymisellään herätti muissa osapuolissa.

19. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tässä yhteydessä, että vilpittömän mielen periaate on kansainvälisen tapaoikeuden sääntö, joka velvoittaa yhteisöä ja muita osapuolia ja että sen on ”kansainvälisessä oikeudessa seurausta luottamuksensuojan periaatteesta”.

20. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tämän jälkeen, että koska Helleenien tasavalta oli allekirjoittanut alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan, jonka se myös ratifioi, se oli yksi Abuja II -hankkeen osapuolista, joten sillä oli tiettyjä tavallista tiukempia yhteistyö- ja solidaarisuusvelvoitteita muita osallistujia kohtaan.

21. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti, että alkuperäinen yhteisymmärryspöytäkirja koski Abuja II -hankkeen alustavia vaiheita ja että kun tämä vaihe oli saatu päätökseen, osapuolet olivat päättäneet ennen täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan allekirjoittamista jatkaa hanketta ja vastata kustannuksista, jotka koskivat rakennuksen yksityiskohtaista suunnittelua. Osapuolet antoivat 24.2.1997 pidetyssä kokouksessa, johon Helleenien tasavallan kaksi edustajaa osallistui, komissiolle luvan tehdä tarvittavat järjestelyt arkkitehtien kanssa yksityiskohtaisten suunnitelmien laatimiseksi täydentävää yhteisymmärryspöytäkirjaa odottamatta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että näin tehdessään osapuolet menivät alustavia vaiheita pidemmälle ja tekivät näin ollen väistämättä implisiittisen sopimuksen hankkeen toteuttamisesta. Koska osapuolet päättivät pidetyssä kokouksessa toteuttaa hankkeen, ne eivät ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan voineet enää vetäytyä siitä vastaamatta omasta osastaan alustavista ja myöhemmistä kustannuksista.

22. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jatkoi toteamalla, että vaikka tietyt jäsenvaltiot sittemmin vetäytyivät hankkeesta, Helleenien tasavalta ei käyttäytynyt siten, että sen osallistumista olisi voitu epäillä, ja Helleenien tasavalta ja muut osapuolet, jotka eivät olleet vetäytyneet hankkeesta, allekirjoittivat 9.12.1998 täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pani merkille sen, että Helleenien tasavalta ilmaisi vasta kesällä 2000 ensimmäisen kerran epäröintinsä osallistumisensa jatkamisesta.

23. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan on kiistatonta, että Helleenien tasavallalla oli oikeus vetäytyä hankkeesta, mutta kun otetaan huomioon muun muassa alkuvaiheen jälkeen annettujen sitoumusten kehittyminen – ja täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan ratifioimatta jättämisestä huolimatta – Helleenien tasavalta ei voinut vetäytyä hankkeesta ilman, että sen katsotaan olevan vastuussa menoista, jotka liittyvät sen osallistumiseen Abuja II -hankkeeseen.

24. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi lisäksi, että Helleenien tasavallan taloudelliset velvoitteet perustuivat myös alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan ja erityisesti sen 15 artiklan 1 kohdan sanamuotoon. Kyseisen määräyksen mukaan valtio voi vapautua hanketta koskevista taloudellisista velvoitteistaan jättämällä allekirjoittamatta täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi kuitenkin, että kun valtio on (Helleenien tasavallan tavoin) allekirjoittanut täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan, päinvastainen pitää yhtä lailla paikkansa.

25. Väitteestä, jonka mukaan täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan ratifiointi on ehdoton edellytys sen voimaantulolle, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan 14 artiklan mukaisesti kyseistä yhteisymmärryspöytäkirjaa sovellettiin väliaikaisesti Helleenien tasavaltaan 1.2.1999 lukien lokakuuhun 2000 saakka. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle tämä merkitsi sitä, että Helleenien tasavalta ei voinut jättää huomiotta tätä väliaikaista soveltamista vetoamalla siihen, että se ei ollut ratifioinut täydentävää yhteisymmärryspöytäkirjaa.

26. Lopuksi Helleenien tasavallan sen väitteen osalta, jonka mukaan hankkeen kustannusten nousua voitaisiin pitää ”olosuhteiden perustavanlaatuisena muutoksena”, joka vapauttaa Helleenien tasavallan sen taloudellisista velvoitteista, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että kun on kyse rakennushankkeesta, hankkeen kustannusten nousua ei voida pitää ”olosuhteiden perustavanlaatuisena muutoksena”. Lisäksi Helleenien tasavalta oli hyväksynyt hankkeen kustannusten nousun, joka oli tiedossa Abuja II -hankkeen alkuvaiheista saakka, eikä se ollut esittänyt minkäänlaista vastalausetta, kun sen osuus hankkeesta oli kasvanut useiden jäsenvaltioiden 1997–1999 tapahtuneen vetäytymisen jälkeen.

27. Kaikista edellä esitetyistä syistä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että Helleenien tasavallan oli katsottava olevan vastuussa kaikista kustannuksista, jotka liittyvät sen osallistumiseen Abuja II -hankkeeseen.

28. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi näin ollen kanneperusteen ensimmäisen osan perusteettomana.

29. Ainoan kanneperusteen toisessa osassa Helleenien tasavalta väitti, että varainhoitoasetusta ja asetusta N:o 2342/2002 oli rikottu.

30. Helleenien tasavallan väitteestä, jonka mukaan vaadittujen summien määriin ja perusteluihin liittyi ilmeistä epävarmuutta sekä Abuja I -hankkeen että Abuja II -hankkeen osalta, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korosti, että varanhoitoasetuksen 73 artiklan 1 kohtaan perustuva kuittaus ei ole poissuljettu, kun yksi veloista riitautetaan tai kun komission ja velallisen välillä käydään neuvotteluja kyseisistä veloista, koska päinvastaisessa tapauksessa velallinen voisi viivyttää loputtomiin velan takaisinperimistä.

31. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että vaikka saamisiin saattoi liittyä epävarmuutta vuonna 2002, asianosaisten välisen kirjeenvaihdon ja asiakirja-aineiston uudelleentarkastelun jälkeen komissio päätyi lopulliseen päätelmään maksettavista määristä vuonna 2004, kun se suoritti perinnän.

32. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi lisäksi, että Helleenien tasavalta ei ollut esittänyt todisteita, joilla osoitettaisiin, että komissio ei ollut noudattanut asianomaisissa asetuksissa säädettyä menettelyä tai ettei se voinut perustellusti katsoa, että saaminen oli ”selvä, likvidi ja erääntynyt”. Näin ollen edellytykset perintään kuittaamalla täyttyivät riidanalaisen toimen suorittamispäivänä.

33. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi lopuksi Helleenien tasavallan väitteen siitä, että komissio ei voinut suorittaa perintää kuittaamalla, koska asianomaiset saamiset olivat osapuolten eivätkä yhteisöjen saamisia, joten kuittaamisella ei pyritty suojaamaan yhteisön taloudellista etua, mikä on edellä mainittujen asetusten tavoite. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi päinvastoin, että asianomaiset saamiset olivat yhteisön saamisia, koska komissio oli Abuja I- ja Abuja II -hankkeeseen osallistuneiden osapuolten valtuutettu.

34. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi näin ollen ainoan kanneperusteen toisen osan perusteettomana.

IV Yhteisöjen tuomioistuimessa esitetyt vaatimukset

35. Helleenien tasavalta vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin — ottaa esillä olevan valituksen tutkittavaksi — kumoaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion siltä osin kuin se on valituksen kohteena — hyväksyy valituksen esitettyjen vaatimusten mukaisesti — velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

36. Komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin — jättää valituksen tutkimatta — toissijaisesti toteaa, että valitus on ilmeisen perusteeton, ja hylkää sen kokonaisuudessaan — velvoittaa joka tapauksessa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

V Valitus

A Valitusperusteet

1. Ensimmäinen valitusperuste

37. Helleenien tasavalta väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 12, 13 ja 15 artiklaa, täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan 14 artiklaa ja vilpittömän mielen periaatetta sekä luottamuksensuojan periaatetta.

38. Helleenien tasavalta väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki virheen katsoessaan, että kunkin jäsenvaltion käyttäytyminen määritti jäsenvaltioiden velvoitteet Abuja II- hankkeeseen liittyen, sen sijaan, että ne olisivat määräytyneet puhtaasti sopimuksen ja kyseisten kahden yhteisymmärryspöytäkirjan määräysten nojalla. Kun alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 12, 13 ja 15 artiklaa ja täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan 14 artiklaa kuitenkin tulkitaan asianmukaisesti, on hyväksyttävä, että Helleenien tasavallalle ei ollut aiheutunut taloudellisia velvoitteita, koska se oli pelkästään allekirjoittanut täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan eikä ratifioinut sitä. Helleenien tasavalta ei näin ollen ollut hyväksynyt kyseistä pöytäkirjaa, minkä vuoksi edellytykset taloudellisten velvoitteiden syntymiselle eivät olleet täyttyneet kyseisen jäsenvaltion osalta.

39. Helleenien tasavalta väittää, että vilpittömän mielen periaatteella on merkitystä yksinomaan määritettäessä, ottiko jäsenvaltio osaa Abuja II -hankkeeseen, eikä määritettäessä tällaisesta osallistumisesta aiheutuvia velvoitteita. Nämä velvoitteet on määritettävä yksinomaan sopimusmääräysten perusteella, eikä jäsenvaltion käyttäytymisellä ole mitään merkitystä tämän osalta.

40. Helleenien tasavalta väittää tässä yhteydessä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 13 artiklaa, jossa edellytetään, että asianomaiset jäsenvaltiot ”vastaavat kaikista niiden vastuulla olevista kustannuksista [täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan] hyväksymisen jälkeen”. Täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan pelkkä väliaikainen soveltaminen ei riitä alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 12 ja 13 artiklassa vahvistettujen taloudellisten velvoitteiden aiheutumiseen, vaan tämä edellyttää täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan hyväksymistä.

41. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tulkitsi Helleenien tasavallan mukaan niin ikään virheellisesti täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan 14 artiklaa, jossa ilmaistiin selvästi, että täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan voimaantulo ja näin ollen jäsenvaltioiden taloudellisten velvoitteiden aiheutuminen edellyttivät, että kyseinen yhteisymmärryspöytäkirja hyväksytään ratifioimalla.

2. Toinen valitusperuste

42. Helleenien tasavalta väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 15 artiklaa, kun se katsoi, että ennen täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan allekirjoittamista osapuolet sopivat implisiittisesti hankkeen täytäntöönpanosta 24.2.1997 ja että 15 artiklan 1 kohta kumottiin tai ainakin sitä muutettiin tällä tavoin.

B Tutkittavaksi ottaminen

1. Ensimmäinen oikeudenkäyntiväite

43. Komissio väittää, että valitus on jätettävä tutkimatta, koska se perustuu sellaisten yhteisymmärryspöytäkirjojen tulkintaan, jotka eivät ole osa yhteisön oikeutta. Valitus ei näin ollen perustu perusteisiin, jotka luokitellaan yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 58 artiklassa mahdollisiksi muutoksenhaun perusteiksi.

44. Kyseisen perussäännön 58 artiklan mukaan yhteisöjen tuomioistuimelta voidaan hakea muutosta vain oikeuskysymysten osalta. Kyseinen määräys ymmärretään siten, että siinä annetaan yhteisöjen tuomioistuimelle toimivalta tutkia muutoksenhaussa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ratkaisun laillisuus.

45. Esillä olevassa asiassa vaikeuksia aiheuttaa se, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin asian ilmaisi, että ”komission ja jäsenvaltioiden suhteet, jotka perustuvat niiden yhteistyöhön Abuja I -hankkeen ja Abuja II -hankkeen suunnittelun ja täytäntöönpanon yhteydessä, kuuluvat unionisopimuksen V osaston soveltamisalaan”. ( 6 ) Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuitenkin asianmukaisesti totesi, ”unionisopimuksen puitteissa, sellaisena kuin se on Amsterdamin sopimuksen tekemisen jälkeen, yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta vahvistetaan tyhjentävästi EU 46 artiklassa. Sen mukaan yhteisöjen tuomioistuimella ei ole toimivaltaa unionisopimuksen V osaston määräyksiin liittyen”. ( 7 ) Yhteisymmärryspöytäkirjat sellaisinaan eivät näin ollen kuulu yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaan.

46. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuitenkin katsoi käsiteltävänään olleeseen asiaan liittyen, että ”on kiistatonta, että komissio peri riidanalaiset summat toimella, joka hyväksyttiin varainhoitoasetuksen ja asetuksen N:o 2342/2002 perusteella, joten kuittaamistoimi kuuluu yhteisön oikeuden soveltamisalaan”. ( 8 )

47. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi edelleen, että ”varainhoitoasetuksen ja erityisesti sen 1 artiklan soveltamisalasta seuraa, että sen 73 artiklan 1 kohdassa säädetty perintämenettely kuittaamalla soveltuu yksinomaan summiin, jotka kuuluvat yhteisön talousarvioon. On kiistatonta, että komissiolla on EY 268 artiklan, jossa määrätään sekä yhteisön menojen että toimielimille ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa koskevien unionisopimuksen määräyksistä aiheutuvien menojen ottamisesta yhteisön talousarvioon, mukaisesti toimivalta ottaa yhteisön talousarvioon Abuja I -hankkeesta ja Abuja II -hankkeesta aiheutuneet menot”. ( 9 )

48. Mielestäni ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki asianmukaiset oikeudelliset päätelmät EY 268 artiklasta, jonka mukaan paitsi yhteisön menot, tietyt Euroopan unionista tehdyn sopimuksen yhteistä ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa koskevista määräyksistä toimielimille aiheutuvat menot otetaan menoina yhteisön talousarvioon. EU 28 artiklan 2 kohdassa on vastaava määräys. Kyseisten määräysten vaikutus on se, että tällaisten menojen käsittely talousarviossa rinnastetaan suurelta osin EY:n perustamissopimuksen nojalla aiheutuneiden menojen käsittelyyn. ( 10 ) Tästä seuraa, että varainhoitoasetuksen 73 artiklan 1 kohta, jonka mukaan yhteisön saatavat voidaan kuitata velalliselta, jolla on puolestaan saamisia yhteisöltä, on yhtä lailla sovellettavissa menoihin, jotka toimielimille ovat aiheutuneet Euroopan unionin perustamissopimuksen määräyksistä, jotka koskevat yhteistä ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa, ja jotka on merkitty yhteisön talousarvioon, kuin yhteisön menoihinkin.

49. Koska kuittaamistoimi on yhteisön oikeuden alaan kuuluva toimi, yhteisöjen tuomioistuimet voivat tutkia sen laillisuuden EY 230 artiklan nojalla. Jotta tällainen tutkiminen olisi tehokasta ja kattavaa, se edellyttää usein ( 11 ) kuitattavien velkojen olemassaolon selvittämistä. Esillä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oli analysoitava sekä alkuperäistä että täydentävää yhteisymmärryspöytäkirjaa sikäli kuin niiden tulkinta oli tarpeen kuittaamistoimen laillisuuden kattavan tuomioistuinvalvonnan varmistamiseksi.

50. Mielestäni loogisena seurauksena siitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella oli oikeus tehdä oikeudellisia päätelmiä kahdesta yhteisymmärryspöytäkirjasta ja se teki näin, on varsin oikeutettua, että kun on kyse valituksesta yhteisöjen tuomioistuimeen, valitusperuste voi koskea kyseisille kahdelle yhteisymmärryspöytäkirjalle annettua tulkintaa. Vaikka tällainen valitusperuste koskee oikeuskysymystä, jota on tarkasteltava tässä asiassa yhteisön oikeuden toimen (kuittaamistoimen) laillisuuden selvittämiseksi, kyseinen valitusperuste ei kuitenkaan itse asiassa perustu yhteisön oikeuden virheelliseksi väitettyyn tulkintaan. Koska valitusperusteet, joihin valittaja vetoaa, eivät kuulu yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 58 artiklassa määriteltyihin perusteisiin, on määritettävä, voiko yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin ratkaista asian sellaisten valitusperusteiden perusteella, jotka perustuvat tällaisiin oikeuskysymyksiin.

51. Tässä yhteydessä on ensin huomautettava, että muussa yhteydessä kuin muutoksenhakumenettelyissä yhteisöjen tuomioistuinta on usein pyydetty tulkitsemaan kansainvälisen julkisoikeuden määräyksiä. ( 12 )

52. Toiseksi on muistutettava, että muutoksenhakumenettelyn tarkoitus on sellaisen kaksitasoinen oikeussuojajärjestelmän tarjoaminen, joka lisää tuomioistuinten päätösten legitimiteettiä. ( 13 )

53. Lopuksi ei voida sulkea pois sitä, että yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan suppea tulkinta vaikuttaisi muuntyyppisiin valituksiin, joissa on esillä oikeuskysymyksiä, jotka eivät varsinaisesti koske yhteisön oikeuden tulkintaa. Tällaisia ovat valitukset, jotka on tehty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen EY 238 artiklan nojalla antamista tuomioista. Tällaisissa menettelyissä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esittää todennäköisesti toteamuksia lähinnä, ellei yksinomaan, välityslausekkeen sisältävään sopimukseen sovellettavan kansallisen lainsäädännön perusteella. Jos yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 58 artiklaan perustuva komission väite hyväksyttäisiin esillä olevassa asiassa niiden toteamusten osalta, jotka koskevat EU:n perustamissopimuksen V osastoa, tämä saattaisi mielestäni estää myös valittajaa, joka on tehnyt valituksen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen EY 238 artiklan nojalla antamasta tuomiosta, vetoamasta menestyksekkäästi oikeudellisiin virheisiin, jotka koskevat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tietyn kansallisen lain nojalla tekemiä toteamuksia. Mielestäni tätä on vaikeaa sovittaa yhteen kaksitasoisen oikeussuojajärjestelmän tarjoamishalukkuuden kanssa.

54. Katson näin ollen, että oikeudellisten näkökohtien, jotka liittyvät yhteisymmärryspöytäkirjojen tulkintaan, on katsottava kuuluvan niiden oikeuskysymysten alaan, jotka kuuluvat yhteisöjen tuomioistuimen tämän valituksen yhteydessä harjoittaman valvonnan piiriin.

55. Ensimmäinen oikeudenkäyntiväite on näin ollen hylättävä.

2. Toinen oikeudenkäyntiväite

56. Komissio väittää, että valitus on jätettävä tutkimatta, koska valitusperusteet ovat tehottomia. Komission mukaan valituksenalainen tuomio olisi pätevä jopa siinä epätodennäköisessä tapauksessa, että esillä olevat kaksi valitusperustetta otettaisiin tutkittaviksi ja katsottaisiin perustelluiksi. Täsmällisemmin sanottuna komissio väittää, että valittaja ei kyseenalaista valituksenalaisen tuomion 100 kohdassa esitettyä toteamusta siitä, että ainoastaan hankkeesta täydentävää yhteisymmärryspöytäkirjaa allekirjoittamatta vetäytyneet osapuolet on vapautettu taloudellisista velvoitteistaan, toisin kuin osapuolet, jotka allekirjoittivat täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan sitä ratifioimatta. Valittaja ei myöskään komission mukaan kiistä valituksenalaisen tuomion 101 kohdassa esitettyä toteamusta, jonka mukaan Helleenien tasavalta on taloudellisessa vastuussa myös täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan väliaikaisen soveltamisen vuoksi.

57. Vaikka Helleenien tasavalta ei ehkä ole nimenomaisesti kiistänyt 100 ja 101 kohdassa esitettyjä toteamuksia, sen ensimmäistä valitusperustetta koskevista väitteistä ja valituksenalaisen tuomion niistä osista, joihin se vetoaa, ilmenee selvästi, että Helleenien tasavalta on täysin eri mieltä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kyseisissä kohdissa esittämistä toteamuksista. Se kiistää ensinnäkin oikeudellisen arvioinnin siitä, että alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 15 artiklan 1 kohdan mukaan täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan allekirjoittaminen merkitsee sellaisia taloudellisia velvoitteita Helleenien tasavallalle, jotka eroavat niiden osapuolten taloudellisista velvoitteista, jotka eivät ole allekirjoittaneet täydentävää yhteisymmärryspöytäkirjaa. Toiseksi sikäli kuin Helleenien tasavalta ei hyväksy sitä, että taloudellisia velvoitteita aiheutui ennen täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan ratifioimista, ja nimenomaisesti väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tulkitsi virheellisesti täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan 14 artiklaa, jonka mukaan kyseistä yhteisymmärryspöytäkirjaa sovelletaan väliaikaisesti, se väistämättä kiistää sen, että täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan väliaikainen soveltaminen sen allekirjoittajiin saattoi aiheuttaa taloudellisia velvoitteita täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan allekirjoittajille, jotka jättivät sen ratifioimatta. On näin ollen selvää, että ensimmäinen valitusperuste kattaa myös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamukset, jotka esitetään valituksenalaisen tuomion 100 ja 101 kohdassa. Näin ollen, jos yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että ensimmäinen valitusperuste on perusteltu, sen katsoo implisiittisesti, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 100 ja 101 kohdassa esittämät toteamukset ovat pätemättömiä.

58. Tämä oikeudenkäyntiväite on näin ollen hylättävä.

C Asiakysymys

1. Ensimmäinen valitusperuste

59. Avainkysymys esillä olevassa asiassa on se, tekikö ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin virheen, kun se katsoi, että yhteisöllä oli saatava Helleenien tasavallalta niiden taloudellisten velvoitteiden perusteella, jotka aiheutuivat sen suunnitellusta osallistumisesta Abuja II -hankkeeseen.

60. Valituksenalaisessa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi taloudellisten velvoitteiden olemassaoloa alkuperäisen ja täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan sekä vilpittömän mielen periaatteen ja perustellun luottamuksen valossa. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 100 ja 101 kohdassa, että taloudellinen velvoite oli aiheutunut alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 15 artiklan 1 kohdan (koska Helleenien tasavalta oli allekirjoittanut täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan) sekä sen perusteella, että täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan 14 artiklan nojalla tätä jälkimmäistä oli määrä soveltaa väliaikaisesti sen allekirjoittamista seuraavan toisen kuukauden ensimmäisestä päivästä lukien.

61. Helleenien tasavalta väittää, että taloudellisen velvoitteen määrittämisen pitäisi perustua yksinomaan sopimusmääräysten sanamuotoon ja että Helleenien tasavallan käyttäytymistä ei voida ottaa huomioon mahdollisten taloudellisten velvoitteiden olemassaolon määrittämiseksi. Helleenien tasavalta katsoo lähinnä, että yksinomaan sopimuslausekkeilla on merkitystä ja että taloudellista velvoitetta ei voinut aiheutua, ennen kuin se oli ilmaissut suostumuksensa siihen, että täydentävä yhteisymmärryspöytäkirja sitoo sitä, eli ennen kuin se oli ratifioinut kyseisen yhteisymmärryspöytäkirjan.

62. Aluksi voidaan muistuttaa, kuten mainitsin aiemmin tämän valituksen tutkittavaksi ottamisen osalta, että kyseiset kaksi yhteisymmärryspöytäkirjaa tehtiin Euroopan unionin perustamissopimuksen yhteistä ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa koskevan V osaston, joka tunnetaan yleisesti nimellä Euroopan unionin toinen pilari, puitteissa. Tämän osaston määräykset merkitsevät oikeuksia ja velvoitteita, joihin sovelletaan kansainvälistä oikeutta. ( 14 ) Tämä merkitsee sitä, että oikeudellisesti katsoen yhteisymmärryspöytäkirjat ovat kansainvälisiä sopimuksia, ( 15 ) jotka, kuten niiden johdanto-osassa todetaan, on tehty yhtäältä komission ja toisaalta tiettyjen valtioiden, joihin Helleenien tasavalta kuuluu, välillä. ( 16 ) Näiden oikeudellisten asiakirjojen luonteesta seuraa, että niitä on tulkittava kansainvälisen julkisoikeuden määräysten mukaisesti. ( 17 )

63. Tämän osalta kansainvälisestä tapaoikeudesta, sellaisena kuin se on kodifioituna ( 18 ) valtiosopimusoikeutta koskevan Wienin yleissopimuksen 31 artiklassa, seuraa, että valtiosopimusten tulkinnassa on kolme päätekijää: i) teksti, ii) konteksti ja iii) tarkoitus ja päämäärä.

64. Kyseessä olevien yhteisymmärryspöytäkirjojen tapauksessa määräys, jolla on eniten merkitystä vetäytyvän osapuolen taloudellisten velvoitteiden määrittämisessä, on ehdottomasti alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 15 artiklan 1 kohta. Se koskee vaikutuksia, jotka aiheutuvat osapuolen vetäytymisestä Abuja II -hankkeesta. Siinä todetaan lähinnä, että jos yksi osapuolista päättää vetäytyä Abuja II -hankkeesta jättämällä allekirjoittamatta täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan, alkuperäistä yhteisymmärryspöytäkirjaa sen 12 ja 13 artiklassa tarkoitetut taloudelliset velvoitteet mukaan lukien ei enää sovelleta vetäytyvään osapuoleen.

65. On selvää, että Helleenien tasavalta kyseenalaistaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamuksen valituksenalaisen tuomion 100 kohdassa, ( 19 ) koska se toteaa esillä olevan asian valituskirjelmässä, että sellaisen valtion oikeudellinen tilanne, joka on allekirjoittanut täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan muttei ratifioinut sitä ja joka ei näin ollen ole täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan osapuoli, ei poikkea mitenkään – erityisesti taloudellisten velvoitteiden osalta – sellaisen valtion oikeudellisesta tilanteesta, joka ei ole milloinkaan allekirjoittanut täydentävää yhteisymmärryspöytäkirjaa.

66. Mielestäni tätä väitettä ei voida hyväksyä.

67. Ensinnäkin alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 15 artiklan 1 kohdassa mainitaan nimenomaisesti täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan allekirjoittaminen eikä sen ratifiointia. Tämä osoittaa, että osapuolet sopivat antavansa erityisen merkityksen täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan allekirjoittamiselle pikemminkin kuin sen ratifioimiselle, kun oli kyse osapuolten vetäytymisestä Abuja II -hankkeesta. Tulevan tapahtuman valinta tiettyjen oikeusvaikutusten syntymisen alkamisajankohdaksi ei ole ristiriidassa sen kanssa, että yksinomaan täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan ratifiointi mahdollistaa sen voimaantulon.

68. Mikään ei näin ollen anna ymmärtää, että täydentävä yhteisymmärryspöytäkirja piti ratifioida ja että sen piti tulla voimaan, jotta alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 15 artiklan 1 kohdassa vahvistetuilla vetäytymistä koskevilla määräyksillä olisi oikeusvaikutuksia.

69. Mielestäni ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin saattoi näin ollen todeta valituksenalaisen tuomion 100 kohdassa, että Helleenien tasavallan taloudelliset velvoitteet aiheutuivat alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan sanamuodosta. Mielestäni tämä riittää merkitsemään, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio on pysytettävä.

70. Toiseksi ja edellisen päätelmän tukemiseksi on tärkeää huomauttaa, että allekirjoituksellaan Helleenien tasavalta suostui täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan 14 artiklan mukaisesti siihen, että jälkimmäistä yhteisymmärryspöytäkirjaa sovelletaan väliaikaisesti allekirjoitusta seuraavan toisen kuukauden ensimmäisestä päivästä lähtien sen voimaantuloon saakka, joka tapahtuu allekirjoittajien suorittaman ratifioinnin jälkeen, tai siihen saakka, kun muille allekirjoittajille on ilmoitettu aikomuksesta olla ratifioimatta sopimusta.

71. Kuten edellä todettiin, vaikka täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan allekirjoittaminen riittää siihen, että alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 15 artiklan 1 kohdan oikeusvaikutukset syntyvät, sillä, että alkuperäistä yhteisymmärryspöytäkirjaa sovellettiin väliaikaisesti, on lisämerkitystä sen määrittämisessä, sitoivatko taloudelliset velvoitteet Helleenien tasavaltaa jo sen vetäytyessä Abuja II -hankkeesta.

72. Vaikka kansainvälisellä sopimuksella ei periaatteessa ole sitovaa vaikutusta allekirjoittajavaltioon ennen kuin ratifioinnin jälkeen, ( 20 ) sopimuspuolet voivat sopia siitä, että sopimusta sovelletaan väliaikaisesti ennen sen voimaantuloa. ( 21 ) Tällaisen väliaikaisen soveltamisen tarkoitus on poistaa allekirjoittajilta kannustin sanoutua irti sopimusjärjestelmästä viivyttelemällä ratifiointia tai jättämällä sopimus ratifioimatta, koska sillä velvoitetaan ne vastaamaan sopimusvelvoitteiden kustannuksista välittömästi allekirjoitushetkellä. ( 22 )

73. Näin ollen se, että täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan allekirjoittajat sopivat siitä, että sitä sovellettaisiin väliaikaisesti, osoittaa selvästi niiden aikomuksen hyväksyä taloudelliset tai muut vaikutukset, jotka perustuvat kyseisen yhteisymmärryspöytäkirjan väliaikaiseen soveltamiseen, siihen saakka, kunnes allekirjoittanut osapuoli ilmoittaa muille osapuolille aikomuksestaan olla ratifioimatta täydentävää yhteisymmärryspöytäkirjaa.

74. Katson näin ollen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tehnyt virhettä katsoessaan valituksenalaisen tuomion 101 kohdassa, että Helleenien tasavalta ei voinut välttyä kyseiseltä väliaikaiselta soveltamiselta vetoamalla siihen, että se ei ollut ratifioinut yhteisymmärryspöytäkirjaa.

75. Tästä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin saattoi katsoa asianmukaisesti valituksenalaisen tuomion 100 ja 101 kohdassa, että taloudellisen velvoitteen olemassaolo perustuu alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 15 artiklan 1 kohtaan ja täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan väliaikaiseen soveltamiseen.

76. On näin ollen epävarmaa, onko sillä lainkaan merkitystä esillä olevan valituksen lopputuloksen kannalta, tekikö ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin virheen soveltaessaan vilpittömän mielen ja luottamuksensuojan periaatteita alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 12, 13 ja 15 artiklan sekä täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan 14 artiklan yhteydessä.

77. Joka tapauksessa ja täydellisyyden vuoksi voidaan todeta lyhyesti, että minusta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin saattoi myös vedota vilpittömän mielen periaatteeseen tukeakseen päätelmää siitä, että Helleenien tasavallalla oli taloudellinen velvoite, koska se oli ratifioinut alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan ja allekirjoittanut täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan.

78. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin asianmukaisesti huomautti, vilpittömän mielen periaate on kansainvälisen tapaoikeuden sääntö, jonka olemassaolon pysyvä kansainvälinen tuomioistuin, joka perustettiin Kansainliiton yhteydessä, tunnusti. ( 23 ) Se on jossain määrin ( 24 ) luottamuksensuojan periaatteen, joka esiintyy yhteisön oikeusjärjestyksessä, vastine kansainvälisessä julkisoikeudessa. ( 25 )

79. Voidaan lisätä, että sittemmin kansainvälinen tuomioistuin on todennut, että ”yksi perusperiaatteista, jotka ohjaavat oikeudellisten velvoitteiden luomista ja noudattamista niiden lähteestä riippumatta, on vilpittömän mielen periaate”. ( 26 )

80. Vilpittömän mielen periaatteen täsmällinen määritelmä ( 27 ) ja rooli kansainvälisessä oikeudessa eivät kuitenkaan ole helposti ymmärrettävissä. ( 28 ) Yksimielisyys näyttää kuitenkin vallitsevan siitä, että kun vilpittömän mielen periaatetta sovelletaan kansainvälisoikeudellisiin sopimussuhteisiin, se merkitsee kohtuullista ja oikeudenmukaista sopimusmääräysten soveltamista kunkin yksittäistapauksen olosuhteisiin. Vilpittömän mielen periaate on erityisesti johtava periaate tosiseikkojen tulkinnassa. ( 29 )

81. Merkityksellisintä yhteisöjen tuomioistuimessa käsiteltävänä olevassa asiassa näyttää olevan se, että vilpitön mieli edellyttää, että ilmaistu aikomus vastaa todellista aikomusta, ja yleisemmin, että oikeudellinen todellisuus vastaa oikeudellista vaikutelmaa (eli toisin sanoen, että se vastaa vaikutelmaa, jonka oikeudellisten toimijoiden toteamukset tai käyttäytyminen synnyttävät). ( 30 ) Tämä vilpittömän mielen periaatteen vaikutus näyttää vastaavan periaatetta ”allegans contraria non est audiendus”, joka tunnetaan yleisesti estoppel-periaatteena kansainvälisessä oikeudessa. ( 31 )

82. Kun otetaan huomioon eri tosiseikat, jotka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin määritti ja joiden perusteella Helleenien tasavalta antoi muiden osapuolten olettaa huhtikuusta 1994 syyskuuhun 2000, että se osallistuisi edelleen Abuja II -hankkeeseen, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi asianmukaisesti vilpittömän mielen periaatteeseen tukeakseen päätelmäänsä siitä, että Helleenien tasavalta ei voinut vetäytyä hankkeesta ilman, että sen katsottiin olevan vastuussa menoista, jotka liittyvät sen osallistumiseen Abuja II -hankkeeseen.

83. Tätä näkemystä tukee vilpittömän mielen periaatteen yleisen tulkinnan ohella vilpittömän mielen tavallista tiukemman velvoitteen olemassaolo, ( 32 ) joka Euroopan unionin jäsenvaltioilla on niiden keskinäisissä suhteissa ja niiden suhteissa Euroopan unionin toimielimiin niiden EU:n jäsenyyden vuoksi. ( 33 ) Esillä olevassa asiassa Helleenien tasavallalla oli tällainen velvoite sen suhteissa komissioon ja muihin Abuja II -hankkeen osanottajavaltioihin.

84. Kaikista näistä syistä katson, että ensimmäinen valitusperuste on perusteeton.

2. Toinen valitusperuste

85. Koska katson, että taloudelliset velvoitteet olivat jo aiheutuneet Kreikalle alkuperäisen ja täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan määräyksistä, tämän valituksen lopputuloksen kannalta vaikuttaa merkityksettömältä, oliko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oikeassa määrittäessään, että tällaiset taloudelliset velvoitteet aiheutuivat myös implisiittisestä sopimuksesta, joka tehtiin 24.2.2007 pidetyssä kokouksessa.

86. Toinen valitusperuste on näin ollen tehoton, ja se on hylättävä.

87. Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että valitus on hylättävä kokonaisuudessaan.

VI Oikeudenkäyntikulut

88. Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan, jota sovelletaan muutoksenhakuun kyseisen työjärjestyksen 118 artiklan nojalla, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Helleenien tasavallan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska Helleenien tasavalta on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

VII Ratkaisuehdotus

89. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin 1) hylkää valituksen 2) velvoittaa Helleenien tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: englanti.

( 2 ) Tuomio 17.1.2007 (Kok. 2007, s. II-63).

( 3 ) EYVL L 248, s. 1.

( 4 ) EYVL L 357, p. 1.

( 5 ) YK:n sopimuskokoelma, osa 1155, s. 331.

( 6 ) Valituksenalaisen tuomion 74 kohta.

( 7 ) Valituksenalaisen tuomion 73 kohta.

( 8 ) Valituksenalaisen tuomion 74 kohta.

( 9 ) Valituksenalaisen tuomion 111 kohta. Esillä olevan asian kannalta merkityksellisiltä osin EY 268 artiklassa määrätään seuraavaa: ”Euroopan unionista tehdyn sopimuksen yhteistä ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa sekä yhteistyötä oikeus- ja sisäasioissa koskevista määräyksistä toimielimille aiheutuvat hallintomenot otetaan menoina talousarvioon. Näiden määräysten täytäntöönpanosta aiheutuvat toimintamenot voidaan niissä määrätyin edellytyksin ottaa menoina talousarvioon.”

( 10 ) Ks. Philippe Léger, Commentaire article par article des traités UE et CE, 2000, s. 1806.

( 11 ) Näin ei olisi esimerkiksi siinä tapauksessa, että kuittaamistoimi riitautettaisiin pelkästään menettelyä koskevin perustein.

( 12 ) Ks. äskettäinen esimerkki jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä asia C-459/03, komissio v. Irlanti, tuomio 30.5.2006 (Kok. 2006, s. I-4635) ja ennakkoratkaisupyynnössä asia C-431/05, Merck Genéricos, tuomio 11.9.2007 (Kok. 2007, s. I-7001).

( 13 ) Ks. Waelbroeck D., ”Le transfert des recours directs au Tribunal de première instance des Communautés européennes – vers une meilleure protection des justiciables?”, La réforme du système juridictionnel communautaire, Éditions de l’université de Bruxelles, 1994, s. 87–97.

( 14 ) Ks. vastaavasti Garbagnati Ketvel, M. G., ”The jurisdiction of the European Court of Justice in respect of Common Foreign and Security Policy”, International and Comparative Law Quarterly, osa 55, tammikuu 2006, s. 77–120, sivulla 82; Macleod, I., Hendry, I. D., ja Hyett, S., The External Relations of the European Communities, Clarendon Oxford Press, 1996, sivulla 424.

( 15 ) Tämän perustelemiseksi voidaan korostaa sitä seikkaa, että osapuolten on ratifioitava pöytäkirjat, ennen kuin ne voivat tulla voimaan. Tällainen muodollisuus koskee lähtökohtaisesti vain kansainvälisen julkisoikeuden alaan kuuluvia sopimustoimia.

( 16 ) Vaikka tällaiset sopimukset toki nostavat esiin tiettyjä kiinnostavia oikeudellisia kysymyksiä, joihin kuuluu komission toimivalta tehdä tällaisia sopimuksia EU:n perustamissopimuksen V osaston puitteissa, niiden syvällisempi tarkastelu ei kuulu esillä olevan asian piiriin.

( 17 ) Täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan osalta tämä toteamus ei mielestäni estä täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan 13 artiklan 2 kohdassa mainittujen ”Euroopan yhteisön jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmille yhteisten yleisperiaatteiden” soveltamista, jos ne ovat yksilöitävissä, yhdessä kansainvälisen oikeuden määräysten kanssa.

( 18 ) Kansainvälinen tuomioistuin on todennut, että Wienin yleissopimuksen 31 ja 32 artiklaan sisällytetyt periaatteet heijastavat kansainvälistä tapaoikeutta (Libya v. Tšad, ICJ Reports 1994, s. 4, 41 kohta).

(

)

”Kuten Helleenien tasavalta myönsi (ks. edellä 56 kohta), alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 15 artiklan 1 kohdasta ilmenee nimenomaisesti, että osallistuva osapuoli, joka ei allekirjoita täydentävää yhteisymmärryspöytäkirjaa, voi vapautua hanketta koskevista taloudellisista velvoitteistaan (ks. edellä 15 kohta). On kuitenkin kiistatonta, että Helleenien tasavalta allekirjoitti täydentävän yhteisymmärryspöytäkirjan. Käsiteltävänä olevan asian tilanteessa alkuperäisen yhteisymmärryspöytäkirjan 15 artiklan 1 kohtaa on tulkittava täsmälleen Helleenien tasavallan tulkinnan vastaisesti.”

( 20 ) Tavallisesti sopimus sitoo kansainvälisen oikeuden mukaan sen allekirjoittajaa vasta sen jälkeen, kun tämä on ratifioinut sopimuksen kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti.

( 21 ) Valtiosopimusoikeutta koskevan Wienin yleissopimuksen 25 artikla.

( 22 ) Niebrugge, Alex. M., ”Provisional application of the Energy Charter Treaty: the Yukos arbitration and the future place of provisional application in international law”, Chicago Journal of International Law, kesä 2007, osa 8, s. 355, 359.

( 23 ) Valituksenalaisen tuomion 85 kohta.

( 24 ) Kyseiset kaksi periaatetta eivät mielestäni vastaa täysin toisiaan, koska vilpittömän mielen periaatteella kansainvälisessä julkisoikeudessa vaikuttaa olevan laajempi soveltamisala kuin luottamuksensuojan periaatteella yhteisön oikeudessa.

( 25 ) Mielestäni sanan ”vastine” käyttö on asianmukaisempaa tässä yhteydessä, koska se on neutraalimpi kuin sana ”seuraus”, jota ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin käytti valituksenalaisen tuomion 87 kohdassa vedoten asiassa T-115/94, Opel Austria v. neuvosto, 22.1.1997 antamaansa tuomioon (Kok. 1997, s. II-39, 93 kohta). Mielestäni sana ”seuraus” merkitsee väistämättä, että yhteisön oikeuden luottamuksensuojan periaate edeltää ajallisesti kansainvälisen oikeuden vilpittömän mielen periaatetta ja on sitä tärkeämpi. Tässä yhteydessä voidaan myös mainita julkisasiamies Jacobs, joka ei asiassa C-162/96, Racke, tuomio 16.6.1998 (Kok. 1998, s. I-3655), antamansa ratkaisuehdotuksen 76 kohdassa käyttänyt sanaa ”seuraus” vaan esitti asian seuraavasti: ”asiassa Opel Austria vastaan neuvosto kansainvälisen oikeuden vilpittömän mielen periaate oli sidoksissa yhteisöoikeudelliseen luottamuksensuojan periaatteeseen”.

( 26 ) Australia v. Ranska (ydinkoetapaus), ICJ Reports 1974, s. 253, sivulla 268.

( 27 ) Määritelmän saamiseksi ks. O’Connor, J. F., Good Faith in International Law, Dartmouth Publishing Company, 1991, s. 124.

( 28 ) Ks. mm. Virally, M., ”Review essay: good faith in public international law”, The American Journal of International Law, 1983, osa 77, s. 130.

( 29 ) Serge Sur toteaa seuraavaa julkaisussa L’interprétation de droit international public, Paris, Librairie générale de droit et de jurisprudence, 1974: ”L’interprétation des circonstances n’est pas soumis à des règles, encore moins à des méthodes très précises. Leur diversité constitue une base multiple et il ne reste qu’un principe, celui de la bonne foi.” Ks. myös Zoller, E., La bonne foi en droit international public, Pedone, 1977, s. 227.

( 30 ) Ks. Virally, M., mainittu alaviitteessä 28, sivuilla 131 ja 133.

( 31 ) Cheng, B., General Principles of Law as applied by International Courts and Tribunals, ed. Martinus Nijhoff, The Haque, 1953, s. 141 ja 142; Lord McNair, The Laws of Treaties, Oxford Clarendon Press, 1961, s. 485. Kuten Lord McNair selittää, tämä periaate estää osapuolta, joka esittää toteamuksen tai yhtyy toteamukseen, johon toinen henkilö luottaa siinä määrin, että se vaikuttaa tämän asemaan, väittämästä myöhemmin, että vallitseva asiantila on erilainen.

( 32 ) Ks. Zoller, E., mainittu alaviitteessä 29, s. 157. Tekijä katsoo, että vilpittömän mielen tavallista tiukempi velvoite (tekijä käyttää ilmaisua bonne foi renforcée) on olemassa kansainvälisissä järjestöissä ja sitä sovelletaan sekä järjestön jäsenvaltioihin että sen elimiin.

( 33 ) EU 11 artiklan 2 kohta, jonka mukaan ”jäsenvaltiot tukevat aktiivisesti ja varauksettomasti unionin ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa uskollisuuden ja keskinäisen yhteisvastuullisuuden hengessä”, kuvastaa mielestäni tällaisen vilpittömässä mielessä toimimista koskevan tavallista tiukemman velvoitteen olemassaoloa. Tätä tukee se, että sikäli kuin on kyse EY:n perustamissopimuksesta, on katsottu, että EY 10 artiklassa esiintyvä lojaalin yhteistyön velvoite kuvastaa ainakin implisiittisesti vilpittömän mielen tiukempaa velvoitetta (ks. Constantinesco, V., ”L’article 5 CEE, de la bonne foi à la loyauté communautaire”, Du droit international au droit de l’intégration (Liber amicorum Pierre Pescatore), Nomos, 1989, s. 97–114, sivulla 101).