Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Valtiontuki – Käsite – Oikeudellinen luonne – Tulkinta objektiivisten seikkojen perusteella – Tuomioistuinvalvonnan laajuus

(EY 87 artiklan 1 kohta)

2. Valtiontuki – Käsite – Julkisyhteisö myy maa-alueen tavallista edullisemmin ehdoin – Kuuluminen käsitteen alaan – Arviointiperuste – Markkinahinta – Määrittämismenetelmä

(EY 87 artiklan 1 kohta)

3. Valtiontuki – Hallinnollinen menettely – Täytäntöönpannut kansalliset toimenpiteet, joista ei ole ilmoitettu – Komission mahdollisuus määrätä kyseessä oleva jäsenvaltio toimittamaan tarpeellisiksi katsomansa tiedot – Komission ilman tällaista määräystä hajanaisina pitämiensä tietojen perusteella tekemää päätöstä ei voida hyväksyä

(Neuvoston asetus N:o 659/1999)

4. Valtiontuki – Komission suorittama tutkinta – Komission mahdollisuus käyttää ulkopuolisia asiantuntijoita – Tuen olemassaolon tutkimista koskevaa vastuuta ei voida siirtää asiantuntijoille

(EY 87 artiklan 1 kohta)

5. Kumoamiskanne – Kanneperusteet – Kanneperusteet, jotka voidaan esittää komission valtiontukipäätöstä vastaan – Kanneperusteet, joita ei ole esitetty kyseisen tuen tutkintamenettelyn aikana – Oikeudellisia seikkoja koskevien kanneperusteiden, joita voidaan esittää, ja tosiseikkoja koskevien kanneperusteiden, joita ei voida esittää, erottaminen toisistaan

(EY 88 artiklan 2 kohta ja EY 230 artikla)

6. Valtiontuki – Käsite – Toimenpiteet, joilla pyritään korvaamaan yritysten täyttämien julkisen palvelun velvoitteiden kustannukset, eivät kuulu käsitteen alaan – Edellytykset – Selkeästi määritellyt julkisen palvelun velvoitteet – Niiden parametrien, joiden perusteella korvaus lasketaan, vahvistaminen objektiivisesti ja läpinäkyvästi – Kustannusten korvaamisen rajoittaminen – Korvauksen määrittäminen silloin, kun yritystä ei valita julkisia hankintoja koskevassa menettelyssä, kyseisen alan keskivertoyrityksen kustannusten arvioinnin perusteella

(EY 87 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

1. Koska valtiontuen käsite on oikeudellinen ja sitä on arvioitava objektiivisten seikkojen perusteella, yhteisöjen tuomioistuinten on lähtökohtaisesti valvottava kokonaisvaltaisesti sitä, kuuluuko jokin toimenpide EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, ottaen huomioon niiden käsiteltävänä olevaan asiaan liittyvät konkreettiset seikat samoin kuin se, onko komission arvio tekninen vai monimutkainen. Tästä periaatteesta kuitenkin poiketaan, kun kyse on monimutkaisista taloudellisista arvioinneista, jolloin tuomioistuinvalvontaa on rajoitettu.

(ks. 37 kohta)

2. EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja etuja ovat toimenpiteet, jotka eri tavoin alentavat yrityksen vastattavaksi tavallisesti kuuluvia kustannuksia ja ovat siten avustusten kaltaisia, kuten erityisesti tavaroiden tai palveluiden tarjoaminen tavallista edullisemmin ehdoin. Sellaiseen tapaukseen sovellettuna, jossa julkisyhteisö myy maa-alueen yritykselle, tämän periaatteen perusteella tutkitaan, olisiko ostaja voinut ostaa alueen tähän hintaan normaaleissa markkinaolosuhteissa. Kun komissio tutkii tätä varten kyseisen liiketoimen toteuttamisen jälkeen laadittuja asiantuntijalausuntoja, sen on verrattava tosiasiallisesti maksettua myyntihintaa näissä eri lausunnoissa esitettyihin hintoihin ja määritettävä, eroaako se niistä niin paljon, että sen on todettava sisältäneen etua. Tämän menetelmän avulla voidaan ottaa huomioon sattumanvaraisuus, joka voi liittyä tällaisten markkinahintojen luonnostaan takautuvasti tapahtuvaan määrittämiseen.

(ks. 44 ja 45 kohta)

3. Neuvoston asetuksella N:o 659/1999, jota sovelletaan sen voimaantulosta lähtien lähtökohtaisesti kaikkiin komissiossa vireillä oleviin hallinnollisiin menettelyihin, vahvistetaan, että kun komissio tutkii kansallisia toimenpiteitä, joista ei ole ilmoitettu ja jotka voivat merkitä lainvastaista valtiontukea, komissio voi – jos se arvioi, ettei sillä ole hallussaan kaikkia tarpeellisia tietoja asian ratkaisemiseksi tältä osin – määrätä kyseessä olevan jäsenvaltion toimittamaan ne.

Jos komissio on arvioinut, ettei sille ole toimitettu tarpeeksi tietoja, mutta ei ole käyttänyt määräysvaltaansa, se ei voi yksinomaan näihin tietoihin perustuvaa päätöstä perustellakseen vedota siihen, että sen hallussa olevat tiedot olivat hajanaisia.

(ks. 55–60 kohta)

4. Vaikka komissio voi – ilman, että sillä on siihen velvollisuutta – käyttää ulkopuolisten asiantuntijoiden palveluita tutkiessaan tuen olemassaoloa, se voi kuitenkin arvioida heidän työnsä päätteeksi laatimaa kertomusta, jonka sisällöstä pätevät joka tapauksessa ainoastaan objektiiviset huomiot eivätkä mahdolliset perustelemattomat toteamukset. Keskitetty ja yksinomainen vastuu taata yhteisöjen tuomioistuinten valvonnassa EY 87 artiklan noudattaminen ja EY 88 artiklan täytäntöönpano kuuluu nimittäin komissiolle eikä kyseisille asiantuntijoille.

(ks. 71 ja 72 kohta)

5. Komission valtiontukia koskevan päätöksen laillisuutta arvioidaan niiden tietojen perusteella, joita komissiolla saattoi olla hallussaan päätöstä tehdessään. Tästä periaatteesta seuraa, että vaikka mikään ei estä kantajaa esittämästä tällaisesta päätöksestä nostetun kumoamiskanteen tueksi sellaista oikeudellista perustetta, jota se ei ollut asianomaisena esittänyt virallisen tutkimismenettelyn kuluessa, se ei voi sen sijaan vedota tosiseikkoihin, jotka eivät olleet komission tiedossa ja joista kantaja ei ollut maininnut komissiolle tutkintamenettelyn aikana.

(ks. 38 ja 102 kohta)

6. Siltä osin kuin valtion toimenpidettä on pidettävä korvauksena, joka on vastike edunsaajayritysten suorittamista sellaisista palveluista, jotka johtuvat julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisestä, siten, että kyseiset yritykset eivät todellisuudessa saa taloudellista etua ja että kyseinen toimenpide ei näin ollen aseta kyseisiä yrityksiä edullisempaan kilpailutilanteeseen suhteessa niiden kilpailijayrityksiin, tällaiseen toimenpiteeseen ei sovelleta EY 87 artiklan 1 kohtaa.

Jotta tällaista korvausta ei tietyssä konkreettisessa tapauksessa luokiteltaisi valtiontueksi, tiettyjen edellytysten on täytyttävä. Ensinnäkin edunsaajayrityksen tehtäväksi on tosiasiassa annettava julkisen palvelun velvoitteiden täyttäminen ja nämä velvoitteet on määriteltävä selvästi. Toiseksi ne parametrit, joiden perusteella korvaus lasketaan, on etukäteen vahvistettava objektiivisesti ja läpinäkyvästi, jotta vältettäisiin sellaisen taloudellisen edun sisältyminen korvaukseen, joka olisi omiaan suosimaan edunsaajayritystä suhteessa sen kilpailijayrityksiin. Kolmanneksi korvaus ei saa ylittää sitä, mikä on tarpeen, jotta voidaan kattaa kaikki ne kustannukset tai osa niistä kustannuksista, joita julkisen palvelun velvoitteiden täyttäminen aiheuttaa, kun otetaan huomioon kyseisestä toiminnasta saadut tulot ja kyseisten velvoitteiden täyttämisestä saatava kohtuullinen voitto. Neljänneksi silloin, kun julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisestä vastaavaa yritystä ei tietyssä konkreettisessa tapauksessa valita sellaisessa julkisia hankintoja koskevassa menettelyssä, jossa on mahdollista valita se ehdokas, joka kykenee tuottamaan kyseiset palvelut julkisyhteisön kannalta vähäisimmin kustannuksin, tarvittavan korvauksen taso on määritettävä tarkastelemalla sellaisia kustannuksia, joita hyvin johdetulle ja asetettujen julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisen kannalta riittävillä kuljetusvälineillä varustetulle keskivertoyritykselle aiheutuisi kyseisten velvoitteiden täyttämisestä, kun otetaan huomioon toiminnasta saadut tulot ja kyseisten velvoitteiden täyttämisestä saatava kohtuullinen voitto.

Tästä seuraa, että kun yritystä rasittaa velvoite, jonka perusteella kolmannet voivat käyttää sen pysäköintialuetta usein eri tavoin, säännöllisesti ja vastikkeetta sellaisen sopimuksen nojalla, joka on tehty alueellisen yhteisön kanssa yleisen edun ja kolmansien yritysten edun mukaisesti ja kun osa alueellisen yhteisön tämän pysäköintialueen rakentamiseen myöntämästä rahoituksesta hyödyttää tosiasiallisesti tätä yritystä, komissio ei voi katsoa suoralta kädeltä, että tämä osa rahoituksesta hyödyttää väistämättä tätä yritystä, vaan sen pitää tutkia ensin sen hallussa olevien tietojen valossa, voidaanko tätä rahoitusosuutta pitää tosiasiallisena vastikkeena yrityksen velvoitteesta.

(ks. 129–133 kohta)