Toimivallasta, sovellettavasta laista, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta sekä yhteistyöstä elatusvelvoitteita koskevissa asioissa 18.12.2008 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 4/2009 IV luvun säännöksiä ja erityisesti kyseisen asetuksen 41 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että elatusvelkoja, joka on saanut jäsenvaltiossa hänen hyväkseen annetun päätöksen ja joka haluaa, että päätös pannaan täytäntöön toisessa jäsenvaltiossa, voi esittää hakemuksensa suoraan viimeksi mainitun jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle, kuten erityistuomioistuimelle, eikä hänellä voi olla velvollisuutta esittää hakemuksensa tälle viranomaiselle täytäntöönpanevan jäsenvaltion keskusviranomaisen välityksellä.

Missään IV luvun, jonka otsikko on ”Päätösten tunnustaminen, täytäntöönpanokelpoisuus ja täytäntöönpano” ja johon 41 artiklan 1 kohta sisältyy, säännöksessä ei siten säädetä erityisestä menettelystä, jota sovellettaisiin täysin jäsenvaltion sisäisiin hakemuksiin sovellettavien menettelyjen lisäksi, eikä varsinkaan pakollisesta kääntymisestä jäsenvaltioiden keskusviranomaisten puoleen.

Säännökset asian saattamisesta keskusviranomaisten käsiteltäväksi sisältyvät asetuksen N:o 4/2009 VII lukuun, joka koskee keskusviranomaisten välistä yhteistyötä.

Asetuksen N:o 4/2009 51 ja 56 artiklasta, luettuina saman asetuksen johdanto-osan 31 ja 32 perustelukappaleen valossa, ilmenee, että avun pyytäminen keskusviranomaisilta kyseisen asetuksen VII lukuun sisältyvien säännösten nojalla on oikeus eikä velvollisuus. Tästä seuraa, että avun pyytäminen on vapaaehtoista ja sitä sovelletaan vain, jos elatusvelkoja haluaa vedota siihen esimerkiksi selviytyäkseen joistakin erityisistä vaikeuksista kuten esimerkiksi elatusvelallisen olinpaikan selvittäminen.

Tästä ilmenee, että asetuksessa N:o 4/2009 säädetään kahdesta vaihtoehtoisesta tavasta asian saattamiseksi toimivaltaisten tuomioistuinten käsiteltäväksi ja että näistä toinen on tämän asetuksen IV lukuun sisältyvien säännösten mukaisesti suora ja toinen tapahtuu kyseisen asetuksen VII lukuun sisältyvien säännösten mukaisesti keskusviranomaisten välityksellä, jos elatusvelkoja pyytää asuinpaikkansa jäsenvaltion keskusviranomaisen apua.

Tätä päättelyä tukee asetuksen N:o 4/2009 V lukuun sisältyvän 45 artiklan sanamuoto. Kyseisessä oikeusapua koskevassa artiklassa tehdään nimenomainen ero elatusvelkojan käytettävissä täytäntöönpanohakemuksen tekemiseksi olevien kahden menettelytavan välillä: hakemus voidaan tehdä keskusviranomaisten välityksellä ”tai” suoraan toimivaltaisille viranomaisille.

Näin ollen on katsottava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella kansallisella säännöstöllä elatusvelkojalle asetettu velvollisuus saattaa asia hakemuksen vastaanottavan jäsenvaltion keskusviranomaisen käsiteltäväksi, vaikka hän haluaa kääntyä suoraan asetuksen N:o 4/2009 IV luvun nojalla toimivaltaisten viranomaisten puoleen ja vaikka tämä velvollisuus pidentää ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan käsittelyaikaa, on vastoin asetuksen N:o 4/2009 41 artiklan 1 kohtaa, kun tätä tulkitaan ottaen huomioon kyseisen asetuksen tarkoitus ja se järjestelmä, johon tämä säännös kuuluu.

(ks. 37 ja 39–44 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)