ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

Kyseisen asetuksen 5 artiklan, jonka otsikko on ”Henkilötietojen käsittelyä koskevat periaatteet”, sanamuoto on seuraava: ”1. Henkilötietojen suhteen on noudatettava seuraavia vaatimuksia: a) niitä on käsiteltävä lainmukaisesti, asianmukaisesti ja rekisteröidyn kannalta läpinäkyvästi (’lainmukaisuus, kohtuullisuus ja läpinäkyvyys’); b) ne on kerättävä tiettyä, nimenomaista ja laillista tarkoitusta varten, eikä niitä saa käsitellä myöhemmin näiden tarkoitusten kanssa yhteensopimattomalla tavalla; myöhempää käsittelyä yleisen edun mukaisia arkistointitarkoituksia taikka tieteellisiä tai historiallisia tutkimustarkoituksia tai tilastollisia tarkoituksia varten ei katsota 89 artiklan 1 kohdan mukaisesti yhteensopimattomaksi alkuperäisten tarkoitusten kanssa (’käyttötarkoitussidonnaisuus’); c) niiden on oltava asianmukaisia ja olennaisia ja rajoitettuja siihen, mikä on tarpeellista suhteessa niihin tarkoituksiin, joita varten niitä käsitellään (’tietojen minimointi’); d) niiden on oltava täsmällisiä ja tarvittaessa päivitettyjä; on toteutettava kaikki mahdolliset kohtuulliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että käsittelyn tarkoituksiin nähden epätarkat ja virheelliset henkilötiedot poistetaan tai oikaistaan viipymättä (’täsmällisyys’); e) ne on säilytettävä muodossa, josta rekisteröity on tunnistettavissa ainoastaan niin kauan kuin on tarpeen tietojenkäsittelyn tarkoitusten toteuttamista varten; henkilötietoja voidaan säilyttää pidempiä aikoja, jos henkilötietoja käsitellään ainoastaan yleisen edun mukaisia arkistointitarkoituksia taikka tieteellisiä tai historiallisia tutkimustarkoituksia tai tilastollisia tarkoituksia varten 89 artiklan 1 kohdan mukaisesti edellyttäen, että tässä asetuksessa vaaditut asianmukaiset tekniset ja organisatoriset toimenpiteet on pantu täytäntöön rekisteröidyn oikeuksien ja vapauksien turvaamiseksi (’säilytyksen rajoittaminen’); f) niitä on käsiteltävä tavalla, jolla varmistetaan henkilötietojen asianmukainen turvallisuus, mukaan lukien suojaaminen luvattomalta ja lainvastaiselta käsittelyltä sekä vahingossa tapahtuvalta häviämiseltä, tuhoutumiselta tai vahingoittumiselta käyttäen asianmukaisia teknisiä tai organisatorisia toimia (’eheys ja luottamuksellisuus’). 2. Rekisterinpitäjä vastaa siitä, ja sen on pystyttävä osoittamaan se, että 1 kohtaa on noudatettu (’osoitusvelvollisuus’).”
1)

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 25.10.2011 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2011/83/EU ja luettuna tehokkuusperiaatteen ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa, on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, joka koskee asianajopalkkioiden perimistä koskevaa summaarista menettelyä ja jonka nojalla päämiestä, joka on kuluttaja, vastaan esitetystä maksuvaatimuksesta päätöksen antaa viranomainen, joka ei ole lainkäyttöelin, jolloin tuomioistuimen toiminnasta on säädetty vasta sen vaiheen osalta, jolloin päätöksestä mahdollisesti valitetaan, ilman, että valitusta käsittelevä tuomioistuin voi suorittaa tarvittaessa viran puolesta valvontaa siitä, ovatko vaadittujen palkkioiden perustana olevan sopimuksen ehdot kohtuuttomia, tai antaa asianosaisten esittää niiden asiakirjatodisteiden, jotka on jo toimitettu viranomaiselle, joka ei ole lainkäyttöelin, lisäksi muita todisteita.
31

Edellä esitettyjen toteamusten perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 261/2004 2 artiklan h alakohtaa on tulkittava siten, että käsite ”suoraan toisiinsa liittyvät lennot” kattaa useista lennoista koostuvan kuljetuksen, jonka suorittavat lennosta vastaavat eri lentoliikenteen harjoittajat, joiden välillä ei ole erityistä oikeussuhdetta, kun lennot on yhdistänyt matkatoimisto, joka on laskuttanut näiden lentojen kokonaismäärän ja antanut yhden ainoan lipun kyseistä kuljetusta varten, joten matkustaja, jonka lento lähtee jäsenvaltion alueella sijaitsevalta lentoasemalta ja jonka saapuminen viimeisen lennon määräpaikkaan on viivästynyt merkittävästi, voi vedota kyseisen asetuksen 7 artiklan mukaiseen korvausta koskevaan oikeuteen.
53

Unionin lainsäätäjä on yhdenmukaistanut kattavasti unionin tasolla sen, kuinka aineita käytetään kosmeettisissa valmisteissa, kun se on kieltänyt tiettyjen aineiden käytön ja rajoittanut asetuksen N:o 1223/2009 liitteissä hyväksyttyjen aineiden käyttöä täsmällisesti ilmoittamalla, minkälaisiin valmisteisiin tai mille kehon osille aine on tarkoitettu ja mikä on aineen enimmäispitoisuus käyttövalmiissa valmisteissa. Unionin lainsäätäjä on myös rajoittanut saman asetuksen 27 artiklan 1 kohdan soveltamisalaa, kun se on laatinut kyseisen asetuksen liitteet. On nimittäin niin, että mainitun asetuksen liitteissä II–VI olevien kieltojen ja rajoitusten vuoksi kyseisessä säännöksessä tarkoitettu ”vakava vaara ihmisten terveydelle” koskee ainoastaan tiettyjä kosmeettisia valmisteita, joissa on tietty pitoisuus ainetta ja jotka on tarkoitettu määrättyyn käyttötarkoitukseen tai määrätylle kehon osalle ja mahdollisesti määritellylle ja yksilöidylle kuluttajaryhmälle.
43

Toiseksi arvonlisäverodirektiivin 184 ja 185 artiklassa säädetystä arvonlisäverovähennyksen oikaisuvelvollisuudesta on todettava, että se on määritelty laajasti, sillä sen mukaan ”alun perin tehty vähennys oikaistaan, jos se on suurempi tai pienempi kuin se, jonka tekemiseen verovelvollinen oli oikeutettu”. Tämä sanamuoto ei sulje a priori pois mitään mahdollista perusteettoman vähennyksen tilannetta, ja oikaisuvelvollisuuden yleistä ulottuvuutta vahvistaa se, että arvonlisäverodirektiivin 185 artiklan 2 kohdassa on nimenomaisesti lueteltu siitä sallitut poikkeukset (tuomio 11.4.2018, SEB bankas, C‑532/16, EU:C:2018:228, 32 ja 33 kohta).
3

Direktiivin 2008/118 johdanto‑osan 8, 9 ja 31 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”(8) Koska sisämarkkinoiden toimivuuden kannalta on tarpeen, että valmisteveron käsite ja valmisteverosaatavan syntymistä koskevat edellytykset ovat samat kaikissa jäsenvaltioissa, on tarpeen selventää [unionin] tasolla, milloin valmisteveron alaiset tavarat luovutetaan kulutukseen ja kuka on velvollinen maksamaan valmisteveron. (9) Koska valmistevero on tiettyjen tavaroiden kulutuksesta kannettava vero, sitä ei saisi kantaa sellaisista valmisteveron alaisista tavaroista, jotka ovat tietyissä olosuhteissa tuhoutuneet tai jotka on lopullisesti menetetty. – – (31) Jäsenvaltioiden pitäisi voida edellyttää, että kulutukseen luovutetuissa tavaroissa on veromerkki – –. Näiden merkkien käyttö ei kuitenkaan saisi haitata millään tavoin [unionin] sisäistä kauppaa. Koska tällaisten merkkien käytön ei pitäisi aiheuttaa kaksinkertaista verotusta, olisi selvennettävä, että merkit antaneen jäsenvaltion on palautettava, peruttava tai vapautettava merkkien hankkimiseksi maksetut määrät tai annetut vakuudet, jos valmisteverosaatava on syntynyt ja kannettu toisessa jäsenvaltiossa. Tällaisen merkin myöntäneen jäsenvaltion on väärinkäytösten estämiseksi voitava kuitenkin edellyttää, että maksettujen määrien tai annettujen vakuuksien palauttamiseksi, perumiseksi tai vapauttamiseksi on esitettävä todisteet siitä, että merkit on poistettu tai tuhottu.”
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna 4.10.2013 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 1001/2013, olevan yhdistetyn nimikkeistön alanimikettä 441820, luettuna yhdessä mainitussa liitteessä olevien yhdistetyn nimikkeistön yleisten tulkintasääntöjen 2 säännön a alakohdan ensimmäisen osan kanssa, on tulkittava siten, että se kattaa erillisinä tavaroina tavarat, joiden kuvataan olevan puulevyjä ja ‑listoja ja joiden muoto ja viimeistelty ulkoasu osoittavat objektiivisesti niiden olevan tarkoitettu käytettäviksi ovien karmien, kehysten ja kynnysten valmistukseen, vaikka ne olisivat epätäydellisiä tai viimeistelemättömiä, sillä edellytyksellä, että niitä on työstetty siten, että niitä voidaan käyttää yksinomaan tällaisina tavaroina ja että niillä on näin ollen valmiiden tavaroiden olennaiset ominaispiirteet.
46

Koska direktiivin säännökset on pantava täytäntöön kiistattoman pakottavasti ja riittävän konkreettisesti, täsmällisesti ja selvästi, jäsenvaltio ei voida vedota pelkkiin hallintokäytäntöihin, joille on ominaista se, että hallintoelimet voivat halutessaan muuttaa niitä, ja joita ei riittävällä tavalla tehdä julkiseksi, osoittaakseen, että arvonlisäverodirektiivin säännös, jossa sallitaan alennetun arvonlisäverokannan soveltaminen tietyn palvelujen ryhmän osalta, on pantu valikoivasti täytäntöön (ks. vastaavasti tuomio 4.6.2009, SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft, C-102/08, EU:C:2009:345, 42 ja 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
73

Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että puitepäätöksen 2002/584 27 artiklan 3 kohdan g alakohtaa ja 4 kohtaa sekä 28 artiklan 3 kohtaa, luettuina perusoikeuskirjan 47 artiklassa taatun tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden valossa, on tulkittava siten, että eurooppalaisen pidätysmääräyksen nojalla pidätysmääräyksen antaneelle oikeusviranomaiselle luovutetulla henkilöllä on oikeus tulla kuuluksi täytäntöönpanosta vastaavassa oikeusviranomaisessa silloin, kun pidätysmääräyksen antanut oikeusviranomainen on saattanut kyseisissä säännöksissä tarkoitettua suostumusta koskevan pyynnön tämän puitepäätöksen säännösten nojalla täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen käsiteltäväksi, ja että tämä kuuleminen voi tapahtua pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa, jolloin tämän jäsenvaltion oikeusviranomaiset ovat velvolliset huolehtimaan siitä, että kyseisen henkilön oikeus tulla kuulluksi pannaan täytäntöön tehokkaasti ja tosiasiallisesti ilman, että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen osallistuu kuulemiseen suoraan. Täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on kuitenkin huolehdittava siitä, että sillä on käytettävissään riittävät tiedot erityisesti asianomaisen henkilön kannasta, jotta se voi tehdä kaikista asiaan vaikuttavista seikoista tietoisena – ja asianomaisen henkilön puolustautumisoikeuksia täysin kunnioittaen – päätöksensä puitepäätöksen 2002/584 27 artiklan 4 kohdan tai sen 28 artiklan 3 kohdan nojalla esitetystä suostumusta koskevasta pyynnöstä, ja kehotettava tarvittaessa pidätysmääräyksen antanutta oikeusviranomaista toimittamaan sille kiireellisesti lisätietoja.
8

Valittajan väitteet, sellaisina kuin ne on valituskirjelmässä esitetty, on ryhmiteltävä kuuteen valitusperusteeseen, joista ensimmäisen mukaan Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 18 artiklan toista kohtaa on rikottu; toisen mukaan unionin yleinen tuomioistuin on luonnehtinut komission 25.3.2020 päivättyä kirjettä virheellisesti kannanmäärittelyksi; kolmannen mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt arviointivirheen oikeussuojan tarpeen ja asiavaltuuden osalta; neljännen mukaan Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 artiklan 1 kappaletta, Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 2, 41 ja 47 artiklaa sekä SEU 2 artiklaa on rikottu; viidennen mukaan unionin yleinen tuomioistuin on arvioinut virheellisesti sitä, miten valittaja on käyttänyt 19.11.2018 päivättyä komission oikeudellista lausuntoa, ja kuudennen mukaan lain ennakoitavuutta koskevaa yleistä periaatetta on loukattu oikeudenkäyntikulujen osalta.
1.

Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Tosiseikkojen ja selvitysaineiston virheellinen arviointi – Tutkimatta jättäminen – Unionin tuomioistuimen harjoittama tosiseikkojen ja selvitysaineiston arvioinnin valvonta – Tutkimatta jättäminen selvitysaineiston vääristämistä lukuun ottamatta – Valitusperuste, joka koskee selvitysaineiston ottamista huomioon vääristyneellä tavalla – Seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti, ja tähän vääristämiseen johtaneet analyysivirheet on osoitettava (SEUT 256 artiklan 1 kohdan toinen alakohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta) (ks. 31–33 kohta)
64

Italian tasavalta väittää aluksi, että ensimmäinen kanneperuste on perusteeton, koska SEUT 293 artiklan 1 kohtaa ei voida soveltaa SEUT 218 artiklassa tarkoitettuun menettelyyn. Sen mukaan viimeksi mainitusta artiklasta nimittäin ilmenee, että siinä tarkoitetun menettelyn taustalla on neuvoston päätös, joka annetaan sellaisen komission ”suosituksen” perusteella, joka ei SEUT 288 artiklan mukaan ole sitova toimi. Neuvostolla on siis sopimuksesta neuvottelemista ja myöhemmin sopimuksen tekemistä koskevan komission suosituksen osalta laaja toimivalta hyväksyä tai hylätä suositus taikka muuttaa sitä. Erityisesti sopimuksen tekemistä koskevaan päätökseen sovelletaan Italian tasavallan mukaan SEUT 218 artiklan 6 kohtaa, jonka mukaan neuvosto tekee tällaisen päätöksen ”neuvottelijan ehdotuksesta”. Komissio ei osallistu tällaiseen sopimuksen tekemistä koskevaan menettelyyn sellaisenaan vaan se on ainoastaan sopimuksen neuvottelijana. Niinpä komission mainitussa menettelyssä, joka on mukautettu kansainvälisten sopimusten erityiseen luonteeseen, esittämää ehdotusta ei voida rinnastaa SEUT 293 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun ehdotukseen.
57

Aluksi on todettava, että niiden tietojen mukaan, jotka Latvian hallitus on toimittanut unionin tuomioistuimelle ja jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava, pääasiassa kyseessä olevalla kansallisella säännöksellä säännellään yksinomaan sellaisten lääkkeiden yleisölle suunnattua mainontaa, joille on myönnetty myyntilupa, jotka eivät edellytä lääkemääräystä ja jotka eivät ole korvattavia. Latvian hallitus on nimittäin todennut unionin tuomioistuimen esittämiin kirjallisesti vastattaviin kysymyksiin antamassaan vastauksessa, että sellaisten lääkkeiden mainonta, joilla ei ole myyntilupaa, jotka edellyttävät lääkemääräystä tai jotka ovat korvattavia, on kielletty Latviassa direktiivin 2001/83 87 artiklan 1 kohdan ja 88 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 3 kohdan mukaisesti.
1)

Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä 6.11.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/83/EY, sellaisena kuin se on lääketurvatoiminnan osalta muutettuna 15.12.2010 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2010/84/EU, 1 artiklan 2 alakohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että kansallinen viranomainen voi tuotteen luokittelemiseksi tässä säännöksessä tarkoitetuksi lääkkeeksi vahvistaa kyseisen tuotteen farmakologiset ominaisuudet tukeutumalla tieteelliseen tietoon, joka koskee kyseessä olevan aineen rakenteellista analogia, kun tieteellistä tutkimusta tuotteen sisältämästä aineesta ei ole saatavilla, siinä tapauksessa, että analogian aste on sellainen, että objektiivisen ja tieteellisesti perustellun analyysin perusteella voidaan olettaa, että tuotteessa olevalla aineella, jolla on tietty pitoisuus, on samat ominaisuudet kuin olemassa olevalla aineella, josta edellytetyt tutkimukset ovat saatavilla.
43

Komissio väittää toiseksi, että unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut virheellisesti takauksia koskevaa tiedonantoa. Kun unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 132–134 kohdassa katsonut, että komissio oli olettanut, ettei yksikään rahoituslaitos olisi voinut antaa takausta vaikeuksissa olevalle yritykselle, että takauksia koskevassa tiedonannossa ei määrätä mistään tämän tyyppisestä yleisestä olettamasta ja että komissio oli näin ollen soveltanut virheellisesti kyseistä tiedonantoa ja jättänyt noudattamatta velvollisuuttaan tehdä kokonaisarviointi, jossa otetaan huomioon kaikki tilanteessa merkitykselliset seikat, joiden perusteella se voi määrittää, olisiko kantajalta jäänyt ilmeisestikin saamatta verrattavissa olevat helpotukset yksityiseltä toimijalta, se on näet syyllistynyt päättelyssään seuraaviin virheisiin: – se on virheellisesti olettanut, että komissio oli katsonut, ettei markkinahintaa ollut olemassa esillä olevassa asiassa tarkastellun kaltaisen takauksen osalta – se on virheellisesti katsonut, että viitekorkojen käyttäminen on verrattavissa olettaman tekemiseen, vaikka komissio on selittänyt yksityiskohtaisesti, että viitekorkojen käyttäminen oli olennainen osa empiiristä toimenpidettä, jolla pyritään määrittämään indikaattori takauksen markkinahinnasta – se on tulkinnut takauksia koskevaa tiedonantoa virheellisesti siten, että siinä määrätään tarkasta hierarkiasta markkinamenetelmien ja vertailumenetelmien välillä, vaikka tässä tiedonannossa ei vahvisteta tällaista hierarkiaa ja vaikka näiden kahden menetelmän tarkoituksena on määrittää takauksen markkinahinta ja ne perustuvat markkinatietoihin – se on virheellisesti katsonut, että viitekoron käyttäminen merkitsee sitä, ettei komissio ollut noudattanut velvollisuuttaan tehdä kokonaisarviointi, jossa otetaan huomioon kaikki tilanteessa merkitykselliset seikat, joiden perusteella komissio voi määrittää, olisiko Valencia CF:ltä jäänyt saamatta verrattavissa olevat helpotukset yksityiseltä toimijalta, koska kyseistä viitekorkoa sovelletaan suhteessa edunsaajayrityksen tilannetta sekä takauksen ja siihen liittyvän lainan ominaispiirteitä koskevaan yksityiskohtaiseen analyysiin, jonka unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi esittänyt valituksenalaisen tuomion 62–102 kohdassa, ja – unionin yleinen tuomioistuin on itse valituksenalaisen tuomion 132–134 kohdassa tehdyllä arvioinnilla jättänyt noudattamatta oikeuskäytäntöön perustuvia kokonaisarviointia koskevia vaatimuksia, kun se on antanut ratkaisevaa merkitystä sellaisten puhtaasti hypoteettisten ja hyvin epätodennäköisten liiketoimien selvittämiselle, joiden merkitys ei ole ilmeinen tilanteessa, jossa komission keskeisten objektiivisten tekijöiden perusteella tekemä kokonaisarviointi osoittaa selvästi, että kyseessä olevaa takausta ei ole myönnetty markkinahintaan.
33

Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltävänä on vahingonkorvausvaatimus, joka on esitetty kyseessä olevan päätöksen johdosta, jolla on komissio on todennut useiden kansainvälisten kuorma-autojen valmistajien – joihin kuuluu Daimler – muodostaman kartellin, joka koskee yhtäältä keskiraskaita kuorma-autoja ja raskaita perävaunuttomia kuorma-autoja ja vetoautoja, ja toisaalta Euro 3–6 ‑standardien edellyttämien päästövähennystekniikoiden käyttöönoton ajankohtaa ja kustannusten siirtämistä eteenpäin. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa ennakkoratkaisupyynnössä, että pääasian kantaja, joka on ostanut Daimlerilta kaksi kotitalousjätteiden keräämiseen tarkoitettua jäteautoa, katsoo, että kyseiset kuorma-autot kuuluvat kartellin kohteena oleviin tuotteisiin. Daimler väittää sitä vastoin kyseisessä tuomioistuimessa, että koska kyseiset kuorma-autot ovat erikoiskäyttöön tarkoitettuja ajoneuvoja, ne eivät kuulu kyseessä olevan päätöksen aineelliseen soveltamisalaan.
78

Valittajan tilanne on loppujen lopuksi rinnastettavissa sellaisen virkamiehen tilanteeseen, joka siitä huolimatta, että hänellä on ollut mahdollisuus luopua asemapaikansa valtion kansalaisuudesta, joka on saatu viran puolesta hänen solmittuaan avioliiton tämän valtion kansalaisen kanssa, on vapaaehtoisesti päättänyt säilyttää tämän kansalaisuuden, mikä johtaa siihen, että kyseiseen virkamieheen sovelletaan henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädettyjä edellytyksiä (ks. vastaavasti tuomio 14.12.1979, Devred v. komissio,257/78, EU:C:1979:294, 12 ja 14 kohta).
17

Unionin julistuksessa todetaan seuraavaa: ”Euroopan unionilla – – on rautatiealalla unionin jäsenvaltioiden – – kanssa jaettu toimivalta [SEUT] 90 ja [SEUT] 91 artiklan[,] yhdessä sen 100 artiklan 1 kohdan ja 171 ja 172 artiklan [kanssa,] nojalla. – – Unioni on antanut [SEUT 91 ja SEUT 171 artiklan] nojalla merkittävän määrän rautatieliikenteeseen sovellettavia säädöksiä. Unionin oikeuden nojalla unionilla on yksinomainen toimivalta rautatieliikenteeseen liittyvissä asioissa, joissa [COTIF] tai sen johdosta annetut oikeudelliset säädökset voivat vaikuttaa voimassa oleviin unionin sääntöihin tai muuttaa niiden ulottuvuutta. Jäsenvaltioilla ei ole toimivaltaa [COTIFin] soveltamisalaan kuuluvissa asioissa, joihin liittyvä yksinomainen toimivalta on unionilla. Jos unionin sääntöjä on olemassa, mutta [COTIF] tai sen johdosta annetut oikeudelliset säädökset eivät vaikuta niihin, unionilla on jäsenvaltioidensa kanssa jaettu toimivalta [COTIFiin] liittyvissä asioissa. Tämän liitteen lisäyksessä on luettelo asiaa koskevista voimassa olevista unionin säädöksistä sopimuksen tekoajankohtana. Näistä säädöksistä johtuvan unionin toimivallan laajuutta on arvioitava suhteessa kunkin säädöksen erityisiin säännöksiin etenkin siltä osin, kuin näissä säännöksissä vahvistetaan yhteisiä sääntöjä. Unionin toimivalta kehittyy koko ajan. Unionin toimivaltaiset toimielimet voivat Euroopan unionista tehdyn sopimuksen ja [EUT]-sopimuksen puitteissa tehdä päätöksiä, joissa määritetään unionin toimivallan laajuus. Unioni pidättää sen vuoksi oikeuden muuttaa tätä julistusta vastaavasti, ilman että tämä kuitenkaan on edellytyksenä [COTIFin] soveltamisalaan kuuluviin asioihin liittyvän unionin toimivallan käyttämiselle.”
13

ETPA:n, joka on voittoa tavoittelematon järjestö, joka edustaa kevyen lämpöpaperin eurooppalaisten tuottajien etuja, tekemän valituksen johdosta komissio pani 18.2.2016 vireille polkumyyntitutkimuksen, joka koskee sellaisen kevyen lämpöpaperin tuontia, jonka paino on enintään 65 g/m2, joka on rullilla, joiden leveys on vähintään 20 cm, paino (paperi mukaan luettuna) vähintään 50 kg ja halkaisija (paperi mukaan luettuna) vähintään 40 cm (jäljempänä konerullat), joka on tai ei ole pohjapinnoitettu toiselta tai molemmilta puolilta, joka on pinnoitettu lämpöherkällä aineella (väriaineen ja kehitteen seos, joka reagoi lämpöön muodostaen kuvion) toiselta tai molemmilta puolilta ja joka on tai ei ole pintapäällystetty, joka on peräisin Etelä-Koreasta ja joka luokitellaan neljään eri CN-koodiin (jäljempänä tarkasteltava tuote).
5

Yleissopimuksen 20 artiklassa, jonka otsikko on ”Vastuusta vapauttaminen”, määrätään seuraavaa: ”Jos rahdinkuljettaja näyttää, että vahingon on aiheuttanut tai sen syntymiseen on myötävaikuttanut korvausta vaativan henkilön tai sen henkilön, jolta korvausta vaativa on saanut oikeutensa, oma huolimattomuus tai laiminlyönti, rahdinkuljettaja vapautuu kokonaan tai osittain vastuustaan korvausta vaativaa kohtaan siltä osin kuin sellainen huolimattomuus tai laiminlyönti on aiheuttanut vahingon tai myötävaikuttanut sen syntymiseen. – –”
2)

Yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta, hallinnoinnista ja seurannasta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 352/78, (EY) N:o 165/94, (EY) N:o 2799/98, (EY) N:o 814/2000, (EY) N:o 1290/2005 ja (EY) N:o 485/2008 kumoamisesta 17.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1306/2013 89 artiklan 4 kohtaa, luettuna yhdessä tämän asetuksen 64 artiklan 2 kohdan d alakohdan ja asetuksen N:o 1308/2013 80 artiklan 2 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa säädetään, että kun henkilö, joka pitää kyseisessä jäsenvaltiossa kaupan kolmannesta maasta tuotua viinierää, joka ei ole asetuksen N:o 1308/2013 80 artiklan 2 kohdan a tai c alakohdassa tarkoitettujen viininvalmistusmenetelmien mukainen, toimittaa tästä erästä laaditun V I 1 ‑asiakirjan, jossa vakuutetaan, että mainittu erä on valmistettu Kansainvälisen viinijärjestön suosittelemien ja julkaisemien tai unionin sallimien viininvalmistusmenetelmien mukaisesti, todistustaakka siitä, että kauppias on syyllistynyt asetuksen N:o 1308/2013 80 artiklan 2 kohdassa säädetyn kaupan pitämistä koskevan kiellon rikkomiseen, kuuluu mainitun jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille.