ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Tällaisella määräajalla ei lähtökohtaisesti tehdä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi yhteisön oikeusjärjestyksessä annettujen puolustautumisoikeuksien käyttöä. On näet niin, että yritykset, joita menettely voi koskea, ovat ammattilaisia, jotka harjoittavat tuontia tavanomaisesti. Lisäksi sovellettavassa yhteisön säännöstössä säädetään, että näiden yritysten on voitava osoittaa tarkastuksissa kaikkien toteuttamiensa toimien laillisuus. Lopuksi Euroopan yhteisön yleinen etu ja erityisesti intressi kantaa mahdollisimman nopeasti yhteisön omat tulot edellyttää, että tarkastukset voidaan toteuttaa nopeasti ja tehokkaasti.

Asiaa käsittelevän kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on asian erityiset olosuhteet huomioon ottaen määrittää, onko tuontitullien jälkitullauksen yhteydessä maahantuojalle tosiasiassa myönnetyllä määräajalla mahdollistettu se, että tulliviranomaiset ovat voineet asianmukaisesti kuulla sitä.

Tässä tarkoituksessa on mahdollista ottaa huomioon erilaisia kriteereitä. Kun kyse on tuonnista Aasian maista, merkityksellisiä seikkoja voivat olla esimerkiksi kyseessä olevien liiketoimien monimutkaisuus, etäisyys tai paikallisten toimivaltaisten viranomaisten kanssa tavanomaisesti ylläpidettyjen suhteiden laatu. Vastaavasti on otettava huomioon yrityksen koko ja se, onko sillä tavanomaisia kaupallisia suhteita kyseessä olevaan maahan. Lisäksi seikat, joiden perusteella voi olla mahdollista todeta, että asianomaista yritystä on kuultu niin, että se oli täysin tietoinen asian luonteesta tarkastuksen kuluessa, on myös otettava huomioon. Niinpä tarkastusmenettelyn, joka kestää useita kuukausia ja johon kuuluu paikalla tehtäviä tarkastuksia ja kyseessä olevan yhtiön, jonka ilmoitukset sisällytetään asiakirja-aineistoon, kuuleminen, perusteella voi olla mahdollista olettaa, että mainittu yritys tunsi syyt, joiden vuoksi tarkastusmenettely oli käynnistetty, ja niiden seikkojen luonteen, joista sitä moitittiin.

Kansallisen tuomioistuimen on lisäksi tutkittava, onko mahdollista katsoa, että kyseessä oleva hallinto on ottanut asianmukaisesti huomioon sille esitetyt huomautukset, kun otetaan huomioon sen ajankohdan, jona se on saanut maahantuojan huomautukset, ja päivän, jona se on tehnyt päätöksensä, välinen aika.

(ks. 44–46, 53 ja 54 kohta sekä tuomiolauselman 2 ja 3 kohta)
Työnantajan velvollisuudesta ilmoittaa työntekijöille työsopimuksessa tai työsuhteessa sovellettavista ehdoista annetun direktiivin 91/533 8 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sellaiselle kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan kollektiivisopimusta, jolla tämän direktiivin säännökset on pantu täytäntöön kansallisessa lainsäädännössä, sovelletaan työntekijään, vaikka tämä ei ole minkään tällaisen kollektiivisopimuksen sopimuspuolena olevan ammattijärjestön jäsen.

Työnantajan velvollisuudesta ilmoittaa työntekijöille työsopimuksessa tai työsuhteessa sovellettavista ehdoista annetun direktiivin 91/533 8 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että työntekijää, joka ei ole hänen työntekoaan sääntelevän kollektiivisopimuksen sopimuspuolena olevan ammattijärjestön jäsen, voidaan pitää työntekijänä, jota tämä sopimus mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla ”koskee”.

Työnantajan velvollisuudesta ilmoittaa työntekijöille työsopimuksessa tai työsuhteessa sovellettavista ehdoista annetun direktiivin 91/533 8 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan ilmaisua ”tilapäinen työsopimus tai työsuhde” on tulkittava siten, että se tarkoittaa lyhytkestoisia työsopimuksia ja työsuhteita. Jos kansallisessa lainsäädännössä ei ole tätä koskevaa säännöstä, kansallisten tuomioistuinten on määritettävä tämä kesto tapauskohtaisesti ja tiettyjen toimialojen tai tiettyjen tehtävien ja toimintojen erityispiirteiden perusteella. Mainittu kesto on kuitenkin vahvistettava siten, että sillä turvataan työntekijöiden tähän direktiiviin perustuvien oikeuksien tehokas suojelu.

(ks. 54 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)
1)

Koska Italian tasavalta on ulottanut 24.12.2003 annetun lain nro 350, joka koskee valtion vuotuisen ja monivuotisen talousarvion laatimista (vuoden 2004 talousarviolaki) (legge n. 350, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2004)), 2 §:n 44 momentilla 27.12.2002 annetun lain nro 289, joka koskee valtion vuotuisen ja monivuotisen talousarvion laatimista (vuoden 2003 talousarviolaki) (legge n. 289, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanzaria 2003)) 8 ja 9 §:n mukaiset veronhuojennukset vuoteen 2002, ja koska se on säätänyt nimenomaisesti ja yleisesti, että vuoden 2002 aikana toteutettuja verollisia liiketoimia ei tarkasteta, Italian tasavalta ei ole noudattanut yhteisestä arvonlisäjärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 2 artiklan 1 kohdan a, c ja d alakohdan ja 193–273 artiklan, joilla kumottiin ja korvattiin 1.1.2007 lukien jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY 2 ja 22 artikla, mukaisia velvoitteitaan eikä EY:n perustamissopimuksen 10 artiklan mukaisia velvoitteitaan.
Koska Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artiklassa ei määrätä, että asianomainen henkilö on välttämättä tuomittava sopimusvaltioiden alueella, tätä määräystä, jonka tarkoituksena on suojata henkilöä, jota koskeva lainvoimainen tuomio on annettu, uusilta samoihin tekoihin perustuvilta syytteiltä, ei pidä tulkita siten, että yleissopimuksen 54–58 artikla eivät olisi milloinkaan sovellettavissa henkilöön, jonka on tuominnut sopimuspuoli, joka käyttää tuomiovaltaansa yleissopimuksen kattaman alueen ulkopuolella.

(ks. 30 kohta)
Asia C-151/07

Theologos-Grigorios Chatzithanasis

vastaan

Ypourgos Ygeias kai Koinonikis Allilengyis

ja

Organismos Epangelmatikis Ekpaidefsis kai Katartisis (OEEK)

(Symvoulio tis Epikrateiasin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Direktiivi 92/51/ETY — Tutkintotodistusten tunnustaminen — Sellaisessa ”vapaata opetusta antavassa laitoksessa” suoritetut opinnot, jota ei ole tunnustettu oppilaitokseksi vastaanottavassa jäsenvaltiossa — Optikko”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 4.12.2008 I ‐ 9015

Tuomion tiivistelmä

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Työntekijät – Tutkintotodistusten tunnustaminen – Direktiivi 92/51

(Neuvoston direktiivin 92/51 1 artiklan a alakohta sekä 3 ja 4 artikla)

Direktiiviä 89/48 täydentävästä ammatillisen koulutuksen tunnustamista koskevasta toisesta yleisestä järjestelmästä annetun direktiivin 92/51, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2001/19, 1 artiklan a alakohtaa sekä 3 ja 4 artiklaa on tulkittava siten, että vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisilla viranomaisilla on kyseisen direktiivin 3 artiklan nojalla, jollei saman direktiivin 4 artiklan soveltamisesta muuta johdu, velvollisuus tunnustaa toimivaltaisen tahon toisessa jäsenvaltiossa antama tutkintotodistus, kun tämä tutkintotodistus on annettu koulutuksesta, joka on hankittu kokonaan tai osittain vastaanottavassa jäsenvaltiossa sijaitsevassa laitoksessa, jota ei tämän viimeksi mainitun valtion lainsäädännön mukaan tunnusteta oppilaitokseksi.

Yhtäältä direktiiviin 92/51 ei sisälly mitään rajoitusta, joka koskisi jäsenvaltiota, jossa hakijan on täytynyt hankkia ammattipätevyytensä, ja toisaalta pelkästään toimivaltaisten viranomaisten, jotka myöntävät tutkintotodistukset, jotka antavat tällaisen oikeuden alkaa harjoittaa säänneltyä ammattia, asiana on tarkastaa oman ammatillista koulutusta koskevan järjestelmänsä säädösten perusteella, täyttyvätkö tutkintotodistusten antamisen edellytykset ja erityisesti sitä oppilaitosta, jossa tutkintotodistuksen haltija on suorittanut koulutuksensa, koskevat edellytykset. Tällä tulkinnalla ei saateta kyseenalaiseksi vastaanottavan jäsenvaltion vastuuta opetuksen sisällöstä ja koulutusjärjestelmän järjestämisestä, koska kyseinen tutkintotodistus ei kuulu kyseisen direktiivin yhteydessä vastaanottavan jäsenvaltion koulutusjärjestelmään vaan sen jäsenvaltion koulutusjärjestelmään, jonka toimivaltainen viranomainen on myöntänyt tämän tutkintotodistuksen. Näin ollen viimeksi mainitun toimivaltaisen viranomaisen tehtävänä on kyseisten koulutusten laadun varmistaminen.

Lisäksi se, että jäsenvaltion kansalainen, joka haluaa harjoittaa säänneltyä ammattia, päättää ryhtyä harjoittamaan tätä ammattia valitsemassaan jäsenvaltiossa, ei voi itsessään olla direktiivillä 92/51 käyttöön otetun tunnustamista koskevan yleisen järjestelmän väärinkäyttöä, ja jäsenvaltion kansalaisen oikeus valita jäsenvaltio, jossa hän haluaa hankkia ammattipätevyytensä, sisältyy perustamissopimuksessa taattujen perusvapauksien käyttöön yhtenäismarkkinoilla.

(ks. 30–32 ja 34 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-291/07

Kollektivavtalsstiftelsen TRR Trygghetsrådet

vastaan

Skatteverket

(Regeringsrättenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Arvonlisävero — Verollisten liiketoimien suorituspaikka — Verotuksellinen liittymä — Muuhun kuin palvelujen vastaanottajan jäsenvaltioon sijoittautunut palvelujen suorittaja — Verovelvollisen ominaisuus — Tiettyä taloudellista toimintaa ja muuta kuin taloudellista toimintaa harjoittavalle kansalliselle säätiölle suoritetut palvelut”

Julkisasiamies J. Mazákin ratkaisuehdotus 17.6.2008 I ‐ 8257

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 6.11.2008 I ‐ 8268

Tuomion tiivistelmä

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Palvelujen suoritus – Verotuksellisen liittymäkohdan määrittäminen

(Neuvoston direktiivin 77/388 9 artiklan 2 kohdan e alakohta; neuvoston direktiivin 2006/112 56 artiklan 1 kohdan c alakohta)

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 1999/59, 9 artiklan 2 kohdan e alakohtaa ja yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 56 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, joissa määritetään konsulttien, insinöörien, tutkimuslaitosten, asianajajien tai tilintarkastajien suoritusten ja muiden vastaavien suoritusten verotuksellinen liittymäkohta, on tulkittava siten, että se, joka vastaanottaa konsulttipalveluja toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelta verovelvolliselta ja joka harjoittaa sekä tiettyä taloudellista toimintaa että toimintaa, joka ei kuulu direktiivien soveltamisalaan, on katsottava verovelvolliseksi, vaikka hankinta tehdään yksinomaan direktiivien soveltamisalaan kuulumatonta toimintaa varten.

Kyseisessä artiklassa ei näet tarkenneta sitä, riippuuko sen soveltaminen siitä, käyttääkö palvelujen suorituksen vastaanottava verovelvollinen kyseisen suorituksen liiketoimintaansa varten. Kuudennen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan ja 17 artiklan 2 kohdan kaltaisista tämän direktiivin muista säännöksistä poiketen kyseisessä artiklassa ei siten todeta, että tällaisen edellytyksen on täytyttävä, jotta sitä voitaisiin soveltaa.

Koska kuudennen direktiivin 9 artiklan 2 kohdan e alakohdassa ei ole olemassa nimenomaista tarkennusta, jonka mukaan suoritetut palvelut olisi käytettävä vastaanottajan liiketoimintaa varten, on katsottava, että se, että viimeksi mainittu käyttää kyseiset palvelut kuudennen direktiivin soveltamisalaan kuulumattomia toimintoja varten, ei estä soveltamasta kyseistä säännöstä.

(ks. 28–33 kohta ja tuomiolauselma)
Sovellettaessa jätteenpoltosta annettua direktiiviä 2000/76 lämpö- ja sähkölaitokseen, jossa on useita kattiloita, jokaista kattilaa siihen kuuluvine laitteineen on pidettävä erillisenä laitoksena.

Laitos on luokiteltava jätteenpoltosta annetun direktiivin 2000/76 3 artiklan 4 ja 5 kohdassa tarkoitetuksi ”polttolaitokseksi” tai ”rinnakkaispolttolaitokseksi” pääasiallisen tarkoituksensa perusteella. Toimivaltaisten viranomaisten on tutkittava tämä tarkoitus arviointihetkellä vallitsevien tosiseikkojen perusteella. Tällaisessa arvioinnissa on otettava huomioon erityisesti kyseisessä laitoksessa tuotetun energian tai aineellisten tuotteiden määrän suhde tässä laitoksessa poltettujen jätteiden määrään sekä tämän tuotannon vakiintuneisuus tai jatkuvuus.

(ks. 46 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Jäsenvaltion kansalaisella, joka palautetaan toisen jäsenvaltion alueelta, on EY 17 artiklan 1 kohdan nojalla unionin kansalaisen asema, joten hän voi näin ollen vedota, myös sitä jäsenvaltiota vastaan, josta hän on lähtöisin, tällaiseen asemaan liittyviin oikeuksiin, erityisesti EY 18 artiklan mukaiseen oikeuteen vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella. Tältä osin Euroopan unionin kansalaisten oikeus vapaaseen liikkuvuuteen sisältää sekä oikeuden saapua toiseen jäsenvaltioon kuin siihen, josta he ovat lähtöisin, että oikeuden poistua viimeksi mainitusta jäsenvaltiosta. EY:n perustamissopimuksen mukaisilla perusvapauksilla ei nimittäin olisi merkitystä, jos lähtöjäsenvaltio voisi ilman pätevää perustetta kieltää omia kansalaisiaan poistumasta alueeltaan saapuakseen toisen jäsenvaltion alueelle.

EY 18 artiklan ja Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 ja 93/96 kumoamisesta annetun direktiivin 2004/38 27 artiklan vastaista ei ole sellainen kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan jäsenvaltion kansalaisen oikeutta matkustaa toisen jäsenvaltion alueelle voidaan rajoittaa erityisesti sillä perusteella, että hänet on aikaisemmin palautettu tuosta valtiosta, koska hän ”oleskeli siellä laittomasti”, mikäli yhtäältä tämän kansalaisen oma käyttäytyminen muodostaa todellisen, välittömän ja riittävän vakavan uhan, joka vaikuttaa johonkin yhteiskunnan olennaiseen etuun, ja mikäli suunnitellulla rajoittavalla toimenpiteellä voidaan toisaalta taata tavoitellun päämäärän toteuttaminen eikä toimenpiteellä ylitetä sitä, mikä on tarpeen kyseisen päämäärän saavuttamiseksi. Kansallisen tuomioistuimen on tutkittava niiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella, joihin vaatimus poistumisoikeuden rajoittamisesta perustuu, onko asia näin sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa.

Ensimmäisen edellytyksen osalta on todettava, että toimenpide, jolla rajoitetaan oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen, on toteutettava sen jäsenvaltion, joka hyväksyy toimenpiteen, yleisen järjestyksen tai yleisen turvallisuuden suojeluun liittyvien seikkojen perusteella. Tällainen toimenpide ei voi nojautua pelkästään sellaisiin perusteisiin, joihin toinen jäsenvaltio on vedonnut päättäessään karkottaa yhteisön kansalaisen alueeltaan; tämä ei kuitenkaan estä sitä, että tällaiset perusteet voidaan ottaa huomioon, kun toimivaltaiset kansalliset viranomaiset arvioivat vapaata liikkuvuutta rajoittavan toimenpiteen hyväksymistä.

(ks. 25, 28 ja 30 kohta sekä tuomiolauselma)
119

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan riittää, että osoitetaan asianomaisen yrityksen osallistuneen kokouksiin, joiden aikana on tehty kilpailunvastaisia sopimuksia, ilman että se olisi selvästi vastustanut niitä, jotta kyseisen yrityksen osallistuminen yhteistoimintajärjestelyyn voidaan osoittaa riittävällä tavalla. Jos osallistuminen tällaisiin kokouksiin on toteennäytetty, kyseisen yrityksen on esitettävä selvitystä siitä, että sen osallistumisella kyseisiin kokouksiin ei ollut kilpailua rajoittavaa tarkoitusta, osoittamalla ilmoittaneensa kilpailijoilleen, että se osallistui näihin kokouksiin eri tarkoituksessa kuin ne (ks. yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 81 kohta).
167

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käydystä menettelystä on todettava, että koska valituksenalainen tuomio on osittain kumottu ja ensimmäisessä oikeusasteessa kantajana olleen asianosaisen vaatimukset on osittain hyväksytty, komissio on velvoitettava korvaamaan neljäsosa kantajalle ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista ja kantaja on velvoitettava korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut ja vastaamaan kolmesta neljäsosasta omia oikeudenkäyntikulujaan.
EY 18 artikla on pääasian kaltaisissa olosuhteissa esteenä sille, että jäsenvaltion viranomaiset kansallista lainsäädäntöä soveltaen kieltäytyvät tunnustamasta lapsen sukunimeä sellaisena kuin se on määräytynyt ja rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa, jossa tämä lapsi on syntynyt ja asunut syntymästään saakka, kun lapsi vanhempiensa tavoin on vain ensiksi mainitun jäsenvaltion kansalainen.
63

Edellä esitetty huomioon ottaen ensimmäisen kysymyksen toiseen osaan ja neljänteen kysymykseen on vastattava, että direktiiviä 2000/78 ja erityisesti sen 1 artiklaa ja 2 artiklan 1 ja 3 kohtaa on tulkittava siten, että niissä säädetty häirinnän kielto ei rajoitu yksinomaan henkilöihin, jotka itse ovat vammaisia. Kun on näytetty toteen, että häirintänä pidettävä haitallinen käytös, jonka kohteena on työntekijä, joka itse ei ole vammainen, liittyy hänen lapsensa, jonka tarvitsemasta hoidosta hän pääasiallisesti vastaa, vammaisuuteen, tällainen käytös on kyseisen 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun häirinnän kiellon vastaista.
Siltä osin kuin ensimmäiseksi on kyse edellytyksestä, jonka mukaan edunsaajan on asuttava valtion alueella keskeytyksettä koko sen ajan, jolta kyseistä etuutta maksetaan, koska tämän asuinpaikan katsotaan osoittavan sodan tai sortotoimien siviiliuhrien sidosta puolalaiseen yhteiskuntaan, on todettava, että vaikka asuinpaikka on arviointiperuste, joka on omiaan tuomaan esiin tällaisen sidoksen, on kuitenkin siten, että pääasian kaltaisissa olosuhteissa tällainen edellytys ylittää sen, mikä on tarpeen tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi.
3)

Vaikka yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja verotuksen neutraalisuuden periaatetta sovelletaankin lähtökohtaisesti pääasian kaltaiseen tapaukseen, niiden loukkaamisesta ei ole kysymys ainoastaan siksi, että palautuksen myöntämättä jättäminen on perustunut siihen, että asianomainen verovelvollinen on saanut perusteetonta etua. Verotuksen neutraalisuuden periaate on sitä vastoin esteenä sille, että perusteettoman edun kieltoon vedotaan ainoastaan payment trader -verovelvollisiin (verovelvollinen, jonka tiettynä ajanjaksona hankinnoistaan maksama arvonlisäveron määrä alittaa sen myyntiliiketoimista maksettavan arvonlisäveron määrän) mutta ei repayment trader -verovelvollisiin (verovelvollinen, jonka asema on päinvastainen), jos nämä verovelvolliset myyvät samankaltaisia tavaroita. Kansallisen tuomioistuimen on selvitettävä, onko tästä kysymys esillä olevassa asiassa. Yhdenvertaisen kohtelun yleistä periaatetta, jonka loukkaaminen voi ilmetä veroasioissa muuntyyppisinä syrjinnän muotoina, jotka kohdistuvat sellaisiin elinkeinonharjoittajiin, jotka eivät välttämättä ole toistensa kilpailijoita vaan ovat muilta osin keskenään samankaltaisessa tilanteessa, on esteenä payment trader -verovelvollisten ja repayment trader -verovelvollisten väliselle syrjinnälle, koska sitä ei voida objektiivisesti perustella.
63

On selvää, että komissio on asetuksen N:o 314/2002 6 artiklan 5 kohdan nojalla ottanut sokeritonnilta laskettavan keskimääräisen tappion laskemisessa huomioon vain sellaisen viennin, johon on kohdistettu vientitukea. Asiakirjoista ilmenee kuitenkin, että kyseistä laskentamenetelmää on sovellettu vasta vuodesta 2003 lukien. Markkinointivuoden 2001/2002, jota asetus N:o 1837/2002 koskee, osalta on selvää, että tuotantomaksujen vahvistamisessa komissio oli laskenut keskimääräisen tappion kaikkien jalosteina viedyn sokerin määrien perusteella riippumatta siitä, oliko kyseisiin vienteihin tosiasiallisesti myönnetty vientitukea vai ei. Seuraavana vuonna komissio on oikaissut keskimääräistä tappiota koskevaa laskelmaa niin, että se on ottanut huomioon vain sellaiset vietyjen tuotteiden määrät, joista on tosiasiallisesti maksettu vientitukea. Tämä on johtanut mainitun keskimääräisen tappion kasvuun, jonka määrä on lisätty markkinointivuoden 2002/2003 kokonaistappioon.
2)

Asetuksen N:o 753/2002, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1512/2005, 24 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettu perinteisen merkinnän jäljittely tai mielleyhtymä voi olla kyseessä silloin, kun merkintä on käännetty muulle kielelle kuin sille, jolla merkintä on esitetty tämän asetuksen liitteessä III, jos kyseinen käännös on omiaan aiheuttamaan sekaannusta tai johtamaan harhaan henkilöitä, joille se on osoitettu. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava, onko tästä kyse sen käsiteltäväksi saatetussa oikeudenkäyntiasiassa.
1

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71 (EYVL L 149, s. 2), sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 31.3.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 631/2004 (EUVL L 100, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1408/71), 48 artiklan tulkintaa.
34

Tässä suhteessa on kuitenkin muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisöjen tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vain, jos on ilmeistä, että yhteisön oikeuden tulkitsemisella, jota kansallinen tuomioistuin on pyytänyt, ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos yhteisöjen tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. mm. asia C-35/99, Arduino, tuomio 19.2.2002, Kok. 2002, s. I-1529, 25 kohta ja asia C-13/05, Chacón Navas, tuomio 11.7.2006, Kok. 2006, s. I-6467, 33 kohta).
6

ErbStG:n 21 § sisältää säännöksiä siitä, miten muussa valtiossa maksetut perintöverot otetaan huomioon perintöveron laskemisessa Saksassa silloin, kun kaksinkertaisen verotuksen välttämistä koskevaa verosopimusta ei ole. Sen 1 momentin ensimmäisessä virkkeessä säädetään seuraavaa: ”Kun saajan ulkomaisesta omaisuudesta on kannettu toisessa valtiossa Saksan perintöveroa vastaava ulkomainen vero, ulkomainen vero, joka saajalle on määrätty, joka hänen on maksettava, jonka hän on maksanut ja jota ei saada vähentää, on vähennettävä hakemuksesta Saksan perintöverosta, siltä osin kuin ulkomainen omaisuus on myös Saksan perintöveron alaista, jos on kyse 2 §:n 1 momentin 1 kohdassa tarkoitetusta tapauksesta ja jollei asiassa ole sovellettava kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehtyä sopimusta.”