ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
EY 222 artiklan toisen kohdan mukaan julkisasiamiesten tehtävänä on täysin puolueettomina ja riippumattomina esittää julkisessa istunnossa perustellut ratkaisuehdotukset asioissa, jotka yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön mukaan vaativat heidän myötävaikutustaan. Koska julkisasiamiehen ratkaisuehdotus tai perustelut, joiden päätteeksi tämä päätyy tiettyyn ratkaisuun, eivät sido yhteisöjen tuomioistuinta, suullista käsittelyä ei ole välttämätöntä aloittaa uudelleen työjärjestyksen 61 artiklan mukaisesti aina, kun julkisasiamies ottaa esiin oikeuskysymyksen, josta asianosaiset eivät ole lausuneet, kun tuomio ei perustu argumentteihin, joista asianosaisilla ei ole ollut tilaisuutta lausua.

Jäsenvaltio ei noudata EY 307 artiklan toisen kohdan mukaisia velvoitteitaan, jos se ei käytä aiheellisia keinoja ristiriitojen poistamiseksi pääomansiirtoa koskevista määräyksistä investointisopimuksessa, jonka se on tehnyt kolmannen valtion kanssa.

EY 57 artiklan 2 kohdan, EY 59 artiklan ja EY 60 artiklan 1 kohdan määräyksissä annetaan neuvostolle toimivalta rajoittaa tietyissä tarkkaan määritellyissä tilanteissa pääomanliikkeitä ja maksuja jäsenvaltioiden ja kolmansien valtioiden välillä. Kyseisten määräysten tehokkaan vaikutuksen varmistamiseksi on tarpeen, että pääomien vapaata liikkuvuutta rajoittavia toimenpiteitä voidaan, mikäli neuvosto niitä antaa, soveltaa välittömästi valtioihin, joita tällaiset toimenpiteet koskevat ja jotka voivat olla investointisopimuksen allekirjoittaneita kolmansia valtioita. Tällainen neuvostolla oleva toimivalta antaa yksipuolisesti kolmansiin valtioihin kohdistuvia rajoittavia toimenpiteitä alalla, joka on sama kuin aikaisemmalla jäsenvaltion ja kolmannen valtion välisellä sopimuksella säännelty ala tai joka liittyy tällaiseen aikaisemmin säänneltyyn alaan, tarkoittaa sitä, että kyseessä on ristiriita kyseisen sopimuksen kanssa silloin, kun yhtäältä sopimuksessa ei ole määräystä, jonka nojalla kyseinen jäsenvaltio voi käyttää oikeuksiaan ja täyttää velvoitteensa yhteisön jäsenenä, ja kun toisaalta tämä ei ole mahdollista myöskään minkään kansainvälisen oikeuden keinon nojalla.

Aika, joka kaikille kansainvälisille neuvotteluille ominaisesti on tarpeen kyseessä olevan sopimuksen neuvottelemiseksi uudelleen, on luonnostaan ristiriidassa kyseisten toimenpiteiden tehokkaan vaikutuksen kanssa. Mahdollisuus käyttää muita kansainvälisessä oikeudessa tarjottuja keinoja, kuten keskeyttää sopimuksen soveltaminen tai jopa irtisanoa kyseessä oleva sopimus tai sen jotkin määräykset, on vaikutuksiltaan liian epävarma sen varmistamiseksi, että neuvoston toteuttamia toimenpiteitä voitaisiin soveltaa tehokkaasti.

(ks. 35–37, 39, 40 ja 45 kohta)
Yhteisön erityislainsäädännön puuttuessa jäsenvaltioiden on määritettävä arvonlisäveron määrän pyöristämistä koskevat säännöt ja menettelytavat, kuitenkin siten, että niiden on tällöin noudatettava niitä periaatteita, joihin yhteinen arvonlisäverojärjestelmä perustuu, kuten verotuksen neutraalisuuden periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta.

Yhteisön oikeus ei sen nykytilassa, mukaan lukien verotuksen neutraalisuuden periaate ja suhteellisuusperiaate, sisällä mitään erityistä velvoitetta, jonka mukaan jäsenvaltioiden on sallittava se, että verovelvolliset pyöristävät arvonlisäveron määrän tuotekohtaisesti alaspäin.

Verotuksen neutraalisuuden periaate ei näin ollen sisällä mitään velvoitetta soveltaa tiettyä pyöristämismenetelmää, kunhan jäsenvaltion omaksumalla menetelmällä varmistetaan, että veroviranomaisille arvonlisäverona maksettava määrä vastaa täysin sitä summaa, joka on ilmoitettu laskussa arvonlisäverona ja jonka loppukuluttaja on suorittanut verovelvolliselle.

Vaikka lisäksi suhteellisuusperiaatteen noudattaminen edellyttää, että pyöristämisen ollessa välttämätöntä se suoritetaan siten, että pyöristetty summa vastaa mahdollisimman tarkasti voimassa olevan verokannan mukaista arvonlisäveroa, on kuitenkin niin, että pyöristämisen luonteeseen kuuluu, että sillä pyritään helpottamaan laskutoimituksen suorittamista ja että näin ollen mahdollisimman täsmällisen suhteuttamisen asettamat vaatimukset on sovitettava yhteen sen käytännön tarpeen kanssa, että yhteistä arvonlisäverojärjestelmää, jonka periaatteena on veron ilmoittaminen verovelvollisen toimesta, on sovellettava tehokkaasti.

(ks. 37, 39 ja 43 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Asia C-488/06 P

L & D SA

vastaan

sisämarkkinoiden harmonisointivirasto

(tavaramerkit ja mallit) (SMHV)

”Muutoksenhaku — Yhteisön tavaramerkki — Asetus (EY) N:o 40/94 — 8 artiklan 1 kohdan b alakohta ja 73 artikla — Kuviomerkki Aire Limpio — Yhteisön kuviomerkit, kansalliset kuviomerkit ja kansainväliset kuviomerkit, jotka esittävät kuusta ja joissa on eri nimityksiä — Tavaramerkin haltijan väite — Rekisteröinnin epääminen osittain — Aikaisemman tavaramerkin erityisen erottamiskyvyn johtaminen toista tavaramerkkiä koskevasta näytöstä”

Julkisasiamies E. Sharpstonin ratkaisuehdotus 13.3.2008 I - 5728

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 17.7.2008 I - 5758

Tuomion tiivistelmä

Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)

Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)

Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)
Yhteisöjen tuomioistuimelta ei pyydetä neuvoa-antavaa lausuntoa hypoteettisesta kysymyksestä, kun kansallinen tuomioistuin, jolta on pyydetty ratkaisua muutoksenhakumenettelyssä, jolla pyritään määrittelemään verojärjestelmä, jota sovellettaisiin yhteisön oikeuden nojalla tuotteeseen, jos sitä pidettäisiin kaupan kansallisilla markkinoilla, saattaa sen käsiteltäväksi ennakkoratkaisupyynnön, koska tämä tuomioistuin esittää yhteisöjen tuomioistuimelle tämän oikeuden säännöksen tulkintaa koskevan kysymyksen ja koska se katsoo, että tätä koskeva ennakkoratkaisu on tarpeen alaan liittyvän ennakkotiedon laillisuuden valvomiseksi.

Sillä, että verohallinto, joka on tehnyt valituksen, on pyytänyt kyseisen ennakkotiedon vahvistamista, ja sillä, että asianomainen osapuoli ei ole riitauttanut tätä tietoa, ei ole merkitystä siihen, että tällaisessa menettelyssä käytetään tuomiovaltaa, koska kansallisella tuomioistuimella on täysi harkintavalta asianosaisten vaatimuksista riippumatta.

Koska lisäksi kyseisen kansallisen tuomioistuimen päätöksiin ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta, tämän tuomioistuimen on saatettava asia yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi EY 234 artiklan kolmannen kohdan mukaisesti.

Tässä tilanteessa tässä määräyksessä vahvistettu tavoite eli yhteisön oikeuden asianmukaisen soveltamisen ja yhdenmukaisen tulkinnan varmistaminen kaikissa jäsenvaltioissa sekä sen estäminen, että asianomaisessa jäsenvaltiossa syntyy kansallista oikeuskäytäntöä, joka on ristiriidassa yhteisön oikeussääntöjen kanssa, voidaan saavuttaa vain saattamalla ennakkoratkaisupyyntö yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi.

(ks. 28–32 kohta)
Asia C-265/06

Euroopan yhteisöjen komissio

vastaan

Portugalin tasavalta

”Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen — Tavaroiden vapaa liikkuvuus — EY 28 ja EY 30 artikla — ETA-sopimuksen 11 ja 13 artikla — Tuonnin määrälliset rajoitukset — Vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet — Ajoneuvot — Värillisten kalvojen kiinnittäminen ikkunoihin”

Julkisasiamies V. Trstenjakin ratkaisuehdotus 13.12.2007 I - 2247

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 10.4.2008 I - 2268

Tuomion tiivistelmä

Tavaroiden vapaa liikkuvuus – Määrälliset rajoitukset – Vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet

(EY 28 ja EY 30 artikla; ETA-sopimuksen 11 ja 13 artikla)

Jäsenvaltio, jonka lainsäädännössä kielletään värillisten kalvojen kiinnittäminen ajoneuvojen tuulilasiin ja matkustajien istuinten kohdilla oleviin ikkunoihin, ei noudata EY 28 ja EY 30 artiklan sekä Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen 11 ja 13 artiklan mukaisia velvoitteitaan. Tämä kielto vaikuttaa nimittäin lähes kaikkien muissa jäsenvaltioissa tai ETA-sopimuksen sopimusvaltioissa laillisesti valmistettujen ja kaupan pidettyjen värillisten kalvojen kaupan pitämiseen siinä tarkoituksessa, että ne kiinnitetään ajoneuvojen ikkunoihin, ja se on liiallinen ja suhteeton rikollisuuden vastaista taistelua ja liikenneturvallisuutta koskeviin tavoitteisiin nähden, jotka sillä pyritään takaamaan. Vaikka kyseinen kielto tuntuukin helpottavan ajoneuvojen sisätilojen tarkastamista pelkällä ulkopuolelta tapahtuvalla havainnoinnilla, ei siten vaikuta siltä, että se on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi. Silmämääräinen tarkastus on vain yksi monista keinoista taisteltaessa rikollisuutta ja turvavyön käyttöpakon rikkomista vastaan, ja toisaalta ainakin tietyt kalvot eli ne, jotka ovat riittävän läpinäkyviä, mahdollistavat halutunlaisen ajoneuvojen sisätilojen silmämääräisen tarkastuksen.

(ks. 35, 38, 40–42, 46 ja 47 kohta)
Asia C-456/06

Peek & Cloppenburg KG

vastaan

Cassina SpA

(Bundesgerichtshofin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Tekijänoikeus — Direktiivi 2001/29/EY — 4 artiklan 1 kohta — Teoksen alkuperäiskappaleen tai sen kopion levitys yleisölle myymällä tai muutoin — Tekijänoikeudella suojattujen huonekalujen kopioiden käyttö myyntitilassa näytteille pantuina huonekaluina sekä koristeena näyteikkunassa — Omistus- tai hallintaoikeutta ei ole luovutettu”

Julkisasiamies E. Sharpstonin ratkaisuehdotus 17.1.2008 I - 2733

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 17.4.2008 I - 2750

Tuomion tiivistelmä

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Tekijänoikeus ja lähioikeudet – Direktiivi 2001/29 – Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistaminen tietoyhteiskunnassa – Levitysoikeus

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29 4 artiklan 1 kohta)

Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu käsite teoksen alkuperäiskappaleen tai sen kopion levitys yleisölle muutoin kuin myymällä merkitsee yksinomaan tämän kappaleen omistusoikeuden luovuttamista. Näin ollen pelkästään se, että yleisölle annetaan mahdollisuus käyttää tekijänoikeudella suojatun teoksen kopioita tai että kyseisiä kopioita on julkisesti esillä ilman, että yleisö voi edes käyttää niitä, ei voi muodostaa tällaista levitysmuotoa.

Direktiivin 2001/29 4 artiklan 1 kohdassa olevaa ”myymällä tai muutoin” tapahtuvan levityksen käsitettä on tulkittava Maailman henkisen omaisuuden järjestön (WIPO) tekijänoikeussopimuksessa ja WIPOn esitys- ja äänitesopimuksessa annettujen määritelmien valossa, koska kyseisellä direktiivillä pyritään panemaan yhteisön tasolla täytäntöön velvoitteet, jotka yhteisöllä on kyseisten sopimusten perusteella. Näissä sopimuksissa liitetään levityksen käsite yksinomaan omistusoikeuden luovutukseen.

Tekijänoikeussopimuksen ja direktiivin 2001/29 määräyksiä ja säännöksiä, jotka liittyvät levitysoikeuden sammumiseen, tulkitsemalla päädytään samaan päätelmään. Koska näin ollen kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa säädetään sellaisen levitysoikeuden sammumisesta, joka liittyy teoksen alkuperäiskappaleen tai sen kopioiden levitykseen, kun tämä kappale myydään ensimmäisen kerran tai kun sen omistusoikeus luovutetaan muulla tavoin ensimmäisen kerran, kyseisen artiklan 1 kohdassa esiintyvälle sanalle ”muutoin” on annettava sama tulkinta, sillä nämä kaksi säännöstä muodostavat kokonaisuuden.

Näitä päätelmiä ei kumota direktiivin 2001/29 johdanto-osan 9–11 perustelukappaleilla, joiden mukaan tekijänoikeuden yhdenmukaistamisen on perustuttava suojan korkeaan tasoon, koska tekijöiden on saatava asianmukainen korvaus teostensa käyttämisestä ja tekijänoikeuden suojaa koskevan järjestelmän on oltava täsmällinen ja tehokas. Tämä suoja voidaan nimittäin toteuttaa ainoastaan yhteisön lainsäätäjän asettamissa puitteissa.

(ks. 31–38 ja 41 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhdistetyt asiat C-287/06–C-292/06

Deutsche Post AG ym.

vastaan

Saksan valtio

(Verwaltungsgericht Kölnin esittämät ennakkoratkaisupyynnöt)

”Postipalvelut — Direktiivi 97/67/EY — Postin yleispalvelun tarjoajalle varattu ala — Erityishinnat, joita sovelletaan, kun yritysasiakkaat jättävät määrättyihin paikkoihin postiverkossa tietyn vähimmäismäärän esilajiteltuja lähetyksiä — Tällaisten hintojen epääminen postin kokoajilta, jotka ammattimaisesti ja omissa nimissään keräävät lähetykset useilta lähettäjiltä”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 6.3.2008 I - 1245

Tuomion tiivistelmä

Palvelujen tarjoamisen vapaus – Yhteisön postipalvelut – Direktiivi 97/67 – Postin yleispalvelun tarjoajalle varatut palvelut

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/67 12 artiklan viides luetelmakohta)

Yhteisön postipalvelujen sisämarkkinoiden kehittämistä ja palvelun laadun parantamista koskevista yhteisistä säännöistä annetun direktiivin 97/67, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2002/39, 12 artiklan viidettä luetelmakohtaa, jossa jäsenvaltiot velvoitetaan toteuttamaan toimenpiteet sen varmistamiseksi, että kukin yleispalvelu hinnoitellaan avoimuuden ja syrjimättömyyden periaatteiden mukaisesti, ja jossa säädetään, että näitä hintoja ja niihin liittyviä ehtoja on sovellettava samalla tavalla sekä kolmansien osapuolten välillä että kolmansien osapuolten ja yleispalvelun tarjoajien välillä, jotka tarjoavat vastaavanlaisia palveluja, on tulkittava siten, että sen vastaista on se, että yrityksille, jotka ammattimaisesti ja omissa nimissään kokoavat postilähetyksiä useilta lähettäjiltä, ei myönnetä erityishintoja, jotka kansallinen postin yleispalvelun tarjoaja yksinomaisen toimilupansa puitteissa myöntää yritysasiakkaille, jotka jättävät kyseisen yleispalvelun tarjoajan postikeskuksiin tietyt vähimmäismäärät esilajiteltuja lähetyksiä.

Senkaltainen toiminta, jossa postin kokoajat keräävät eri lähettäjiltä postilähetykset, esilajittelevat ne ja kuljettavat ne lähetyspaikkoihin, ei kuulu postin yleispalvelun tarjoajalle direktiivin 97/67 7 artiklan 1 kohdan nojalla varattavissa olevien palvelujen alaan, joten tähän säännökseen ei voida vedota sen perustelemiseksi, että kyseessä olevia postin kokoajia kohdellaan eri tavalla kuin kyseisen yhtiön yritysasiakkaita.

Vaikka on totta, että kyseisen direktiivin 12 artiklan viidennellä luetelmakohdalla ei ole tarkoitus säännellä periaatteellista kysymystä eli sitä, onko postin yleispalvelun tarjoajan myönnettävä pääsy postiketjuun eri edellytyksillä ja eri paikoissa kuin mitä sovelletaan ja käytetään perinteisiä kirjeitä koskevien postipalvelujen osalta, kyseisen säännöksen sanamuodosta kuitenkin ilmenee, että siinä asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus noudattaa tiukasti avoimuuden ja syrjimättömyyden periaatteita siinä tapauksessa, että tämä tarjoaja tosiasiallisesti myöntää oikeuden erityishintoihin.

(ks. 27, 28, 31, 35, 41 ja 44 kohta sekä tuomiolauselma)
On nimittäin niin, että vaikka tämän direktiivin vastaista ei teoriassa ole, että tarjoajien soveltuvuuden tarkistaminen ja tarjouskilpailun ratkaiseminen voisi tapahtua samanaikaisesti, nämä kaksi toimenpidettä ovat kuitenkin kaksi erillistä toimenpidettä, joihin sovelletaan eri oikeussääntöjä. Tarjoajien soveltuvuus tarkastetaan kyseisen direktiivin 31 ja 32 artiklassa tarkoitettujen taloudellista tilannetta, luottokelpoisuutta ja teknistä suorituskykyä koskevien perusteiden nojalla, kun taas tarjouskilpailu ratkaistaan tämän saman direktiivin 36 artiklan 1 kohdassa lueteltujen perusteiden nojalla eli joko alimman hinnan tai taloudellisesti edullisimman tarjouksen perusteella.

Julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 92/50, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/52, 23 artiklan 1 kohdan, 32 artiklan ja 36 artiklan 1 kohdan vastaista on, että hankintamenettelyssä hankintaviranomainen ei ota huomioon tarjoajien kokemusta, henkilökuntaa ja varustelua samoin kuin sitä, onko tarjoajien mahdollista panna sopimus täytäntöön ennakoidussa ajassa, ”laadullisina valintaperusteina” vaan ”sopimuksen tekemisen perusteina”.

Julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 92/50, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/52, 36 artiklan 2 kohdan, kun sitä luetaan taloudellisten toimijoiden yhdenvertaista kohtelua koskevan periaatteen ja siitä seuraavan avoimuusvelvoitteen valossa, vastaista on, että hankintamenettelyssä hankintaviranomainen myöhemmin määrää painoarvoja ja osatekijöitä tarjouspyyntöasiakirjoissa tai hankintailmoituksessa mainituille sopimuksen tekemisen perusteille. Kyseisessä 36 artiklan 2 kohdassa edellytetään, että kaikki tekijät, jotka hankintaviranomainen ottaa huomioon selvittääkseen, mikä tarjouksista on taloudellisesti edullisin, ja niiden suhteellinen merkitys ovat mahdollisten tarjoajien tiedossa, kun nämä valmistelevat tarjouksiaan. Niinpä hankintaviranomainen ei voi soveltaa sopimuksen tekemisen perusteisiin painotusta koskevia sääntöjä tai osatekijöitä, joita se ei ole etukäteen saattanut tarjoajien tietoon.

(ks. 36, 38 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-201/06

Euroopan yhteisöjen komissio

vastaan

Ranskan tasavalta

”Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen — Kasvinsuojeluaineet — Rinnakkaistuonti — Markkinoille saattamista koskevien lupien myöntämisessä noudatettava menettely — Edellytykset — Rinnakkaistuodun kasvinsuojeluaineen ja vertailutuotteen yhteinen alkuperä”

Julkisasiamies V. Trstenjakin ratkaisuehdotus 11.9.2007 I - 737

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 21.2.2008 I - 752

Tuomion tiivistelmä

Tavaroiden vapaa liikkuvuus – Määrälliset rajoitukset – Vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet

(EY 28 artikla; neuvoston direktiivi 91/414)

Jäsenvaltio, joka rajoittaa yksinkertaistetun lupamenettelyn soveltamisen kasvinsuojeluaineiden rinnakkaistuonnissa ainoastaan niihin tilanteisiin, joissa tuodulla tuotteella ja vertailutuotteella on yhteinen alkuperä siten, että ne on valmistanut saman kaavan mukaisesti sama yhtiö tai toisiinsa yhteydessä olevat yritykset taikka lisenssin nojalla toimiva yritys, ei jätä noudattamatta EY 28 artiklan mukaisia velvoitteitaan.

Kasvinsuojeluaineen, joka tulee jäsenvaltion alueelle rinnakkaistuontina, hyväksi ei voida nimittäin automaattisesti eikä täydellisesti ja ehdottomasti lukea tämän valtion markkinoilla jo olevalle kasvinsuojeluaineelle myönnettyä markkinoille saattamista koskevaa lupaa. Tuontijäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on täten varmistuttava siitä, että kyseessä oleva tuote on todella tuotu rinnakkaistuontina ja että sen hyväksi voidaan lukea tämän valtion markkinoilla jo olevalle kasvinsuojeluaineelle myönnetty lupa. Tätä varten yhteisen alkuperän käsite mahdollistaa sen, että rinnakkaistuonnit voidaan erottaa muista tilanteista, joissa toisessa jäsenvaltiossa sallitun tuotteen tuoja haluaa hyväkseen luettavan tuontijäsenvaltiossa jo myönnetyn markkinoille saattamista koskevan luvan. Yhteinen alkuperä muodostaa lisäksi kyseessä olevien tuotteiden samanlaisuudesta sellaisen merkittävän viitteen, joka on omiaan osoittamaan, että vertailutuotteelle myönnettyä lupaa voidaan käyttää tuotavan tuotteen eduksi.

(ks. 30, 36–38, 43 ja 45 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Pääomien vapaa liikkuvuus – Rajoitukset – Verolainsäädäntö – Tuloverot

(EY 56 artikla)

Tiivistelmä

EY 56 artiklaa on tulkittava siten, että sen vastaista on jäsenvaltion säännöstö, jonka mukaan toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneesta pääomayhtiöstä omistettujen osuuksien luovutusvoitosta on tiettynä vuotena maksettava veroa jo silloin, kun luovuttaja oli viiden edeltävän vuoden aikana omistanut yhtiön pääomasta suoraan tai välillisesti vähintään yhden prosentin, kun taas ensiksi mainittuun jäsenvaltioon sijoittautuneen yleisesti yhteisöverovelvollisen pääomayhtiön osuuksien luovutusvoitosta piti muutoin samoissa olosuhteissa kyseisenä vuotena maksaa veroa vasta silloin, kun omistusosuus oli huomattava eli vähintään 10 prosenttia.

Tällainen erilainen kohtelu pääomien sijoittamispaikan perusteella voi nimittäin johtaa siihen, että osakkeenomistaja luopuu sijoittamasta pääomiaan toiseen valtioon sijoittautuneeseen yhtiöön, ja rajoittaa samalla myös muihin valtioihin sijoittautuneiden yhtiöiden mahdollisuuksia kerätä pääomaa kyseessä olevasta jäsenvaltiosta. Tältä osin ei ole merkitystä sillä, että erilaista kohtelua on noudatettu vain rajoitetun ajan, sillä pelkästään tämä seikka ei estä sitä, että erilainen kohtelu aiheuttaa merkittäviä seurauksia ja että este pääomien vapaalle liikkuvuudelle on näin ollen todellinen.

Tällaista erilaista kohtelua ei voida perustella sillä, että on tarpeen taata verojärjestelmän johdonmukaisuuden takaavaa verotusta muistuttava kokonaisverotus, koska osakkaan osalta kyseinen verotuksellinen etu ei ole suorassa yhteydessä siihen, että tämä etu kompensoidaan kantamalla tietty vero. Lisäksi tällaista erilaista kohtelua ei voida pitää perusteltuna sen takia, että jäsenvaltioilla, joiden tavoitteena on saada kansallinen yhteisöverojärjestelmä pitkällä aikavälillä yhteensopivaksi yhteisön oikeuden kanssa ja poistaa mahdollinen syrjintä, on liikkumavaraa siirtymäjärjestelmää toteutettaessa. Perusvapauksien noudattaminen ja erityisesti pääomien vapaan liikkuvuuden noudattaminen asettavat nimittäin aina rajat tälle liikkumavaralle. Vaikka siirtymäjärjestelmä voidaan kotimaisten yhtiöiden omistusosuuksista saatujen luovutusvoittojen verotuksen osalta selittää oikeutetulla huolenaiheella taata häiriötön siirtyminen aikaisemmasta järjestelmästä uuteen järjestelmään, tällainen seikka pelkästään ei voi olla peruste tälle erilaiselle kohtelulle, joka on epäedullista ulkomaisten yhtiöiden omistusosuuksista saatujen luovutusvoittojen verottamisen osalta.

(ks. 14, 15, 26, 27, 32, 33 ja 35 kohta sekä tuomiolauselma)