Asia C-431/16

Instituto Nacional de la Seguridad Social (INSS)

ja

Tesorería General de la Seguridad Social (TGSS)

vastaan

José Blanco Marqués

(Tribunal Superior de Justicia de Castilla y Leónin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Siirtotyöläisten sosiaaliturva – Asetus (ETY) N:o 1408/71 – 12 ja 46 a–46 c artikla – Samanlaiset etuudet – Käsite – Päällekkäisyyttä estävä sääntö – Käsite – Edellytykset – Kansallinen oikeussääntö, jossa säädetään pysyvän täyden työkyvyttömyyden perusteella maksettavaa eläkettä täydentävästä etuudesta vähintään 55-vuotiaille työntekijöille – Täydentävän etuuden maksamisen keskeyttäminen, jos työntekijä on työssä tai saa vanhuuseläkettä

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kymmenes jaosto) 15.3.2018

Sosiaaliturva–Siirtotyöläiset–Etuudet–Päällekkäisyyden estävät kansalliset oikeussäännöt–Kansallinen oikeussääntö, jossa säädetään pysyvän täyden työkyvyttömyyden perusteella maksettavaa eläkettä täydentävästä etuudesta vähintään 55-vuotiaille työntekijöille–Täydentävän etuuden maksamisen keskeyttäminen, jos työntekijä on työssä tai saa vanhuuseläkettä–Soveltaminen etuuteen, jotka on laskettu asetuksen N:o 1408/71 46 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohdan säännösten mukaisesti–Edellytykset

Sosiaaliturva–Siirtotyöläiset–Etuudet–Päällekkäisyyden estävät kansalliset oikeussäännöt–Pysyvän täyden työkyvyttömyyden perusteella maksettavaa eläkettä täydentävän etuuden maksamisen keskeyttäminen siksi ajaksi, jona tämän etuuden saaja saa vanhuuseläkettä toisesta jäsenvaltiosta tai Sveitsistä–Säännös on asetuksessa N:o 1408/71 tarkoitettu etuuksien pienentämistä koskeva säännös

Pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen säännös, jonka mukaan pysyvän täyden työkyvyttömyyden perusteella maksettavaa eläkettä täydentävän etuuden maksaminen keskeytetään siksi ajaksi, jona tämän etuuden saaja saa vanhuuseläkettä toisesta jäsenvaltiosta tai Sveitsistä, on sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 17.6.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 592/2008, 12 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu etuuksien pienentämistä koskeva säännös. Tästä seuraa, että on katsottava, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen sääntö koskee etuuksia, joita asianomainen saa toisesta jäsenvaltiosta tai Sveitsistä, koska viimeksi mainitun valtion osalta on todettava, että asetusta N:o 1408/71 sovellettaessa Sveitsin valaliitto on rinnastettava Euroopan unionin jäsenvaltioon (tuomio 18.11.2010, Xhymshiti, C‑247/09, EU:C:2010:698, 31 kohta). Lisäksi on kiistatonta, että mainitun kansallisen säännöksen soveltaminen vaikuttaa siten, että niiden etuuksien kokonaismäärä, joita asianomainen voi vaatia, pienenee. (ks. 37, 38 ja 41 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 592/2008, 46 a artiklan 3 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että siinä mainittu käsite ”ensiksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännössä” on ymmärrettävä niin, että se kattaa myös kansallisen ylimmän tuomioistuimen kansallisesta lain säännöksestä tekemän tulkinnan. Vaikka yksittäisiä tai vähemmistössä olevia tuomioistuinten ratkaisuja ei voida ottaa huomioon, tämä ei päde kansallisen ylimmän tuomioistuimen vahvistaman oikeuskäytännön tulkinnan osalta (ks. vastaavasti tuomio 9.12.2003, komissio v. Italia, C‑129/00, EU:C:2003:656, 32 kohta). (ks. 47 ja 48 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)

Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen, pysyvän täyden työkyvyttömyyden perusteella maksettavaa eläkettä täydentävän etuuden, joka on myönnetty työntekijälle jäsenvaltion lainsäädännön nojalla, ja saman työntekijän Sveitsistä saaman vanhuuseläkkeen on katsottava olevan asetuksessa N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 592/2008, tarkoitetulla tavalla samanlaisia. Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että 20 prosentin täydentävän etuuden tarkoituksen ja päämäärän osalta ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että kyseisellä etuudella pyritään suojelemaan erityisen haavoittuvaisten henkilöiden ryhmää eli 55–65-vuotiaita työntekijöitä, jotka on todettu pysyvästi täysin työkyvyttömiksi ja joiden on vaikea löytää työtä, joka poikkeaa heidän aikaisemmin harjoittamastaan ammatista. Tämän päämäärän saavuttamiseksi näille työntekijöille myönnetään pysyvän täyden työkyvyttömyyden perusteella maksettavaa eläkettä täydentävä etuus, jonka määrä vahvistetaan tämän työkyvyttömyyseläkkeen määrää määritettäessä huomioon otettavan laskentaperusteen perusteella. Edellä esitetystä seuraa, että 20 prosentin täydentävällä etuudella ja pysyvän täyden työkyvyttömyyden perusteella maksettavalla eläkkeellä, jota ensin mainitulla etuudella täydennetään lain nojalla, on samankaltaisia erityispiirteitä kuin vanhuusetuuksilla, koska niillä pyritään takaamaan sellaisten työntekijöiden toimeentulo, jotka ovat pysyvästi täysin kyvyttömiä työskentelemään tavanomaisessa ammatissaan ja joilla tietyn iän saavutettuaan olisi lisäksi vaikeuksia löytää työtä alalla, joka poikkeaa heidän tavanomaisesta ammatistaan. Siten tapauksessa, että pysyvän täyden työkyvyttömyyden perusteella maksettavan eläkkeen saaja onnistuu pääsemään uudelleen työmarkkinoille työhön, joka poikkeaa hänen aikaisemmin tekemästään työstä, hänen oikeutensa saada pysyvän täyden työkyvyttömyyden perusteella maksettavaa eläkettä säilyy sellaisenaan ja vain 20 prosentin täydentävän etuuden maksaminen keskeytetään tämän uuden työssäolon vuoksi, jonka avulla hän voi kattaa osan menettämiään työtuloja. (ks. 51–53, 56 ja 61 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)