Unionin kansalainen ja jäsenvaltiossa asuva henkilö voi vedota SEUT 45 artiklaan siltä osin kuin kyse on eläkkeestä, jota hänelle maksetaan sen perusteella, että hän on tehnyt aikaisemmin palkkatyötä jäsenvaltiossa, joka ei ole jäsenvaltio, jonka kansalainen hän on, eikä myöskään jäsenvaltio, jossa hän asuu pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, ja asia on näin siitä riippumatta, onko hän kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa työskenneltyään muuttanut asumaan lähtöjäsenvaltioonsa hakeakseen tai tehdäkseen siellä työtä.

SEUT 21 ja SEUT 45 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle verolainsäädännölle, jonka mukaan eläkkeensaajien veronhyvitys myönnetään vain verovelvollisille, joilla on verokortti, jota puolestaan ei anneta silloin, kun eläkkeestä ei tehdä, vaikka se onkin verollista verovelvollisen asuinjäsenvaltiossa, veronpidätystä tässä jäsenvaltiossa muun muassa siksi, että eläkkeen maksaja on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon.

Erityisesti on todettava SEUT 45 artiklasta, että kun kansallisessa lainsäädännössä säädetään asianomaisessa jäsenvaltiossa asuvien verovelvollisten välisestä erilaisesta kohtelusta sen jäsenvaltion mukaan, josta heidän kyseisessä jäsenvaltiossa verolliset eläkkeensä ovat peräisin, ja kun verovelvollisilta, joiden eläkkeen maksaja on sijoittautunut toisen jäsenvaltion alueelle, evätään veronhyvityksestä koostuva etu, se on omiaan tekemään työntekijöille vähemmän houkuttelevaksi hakea tai ottaa vastaan työtä toisessa jäsenvaltiossa. SEUT 21 artiklasta on katsottava, että siltä osin kuin veronhyvityksestä koostuva veroetu evätään verovelvolliselta, joka on käyttänyt vapauttaan liikkua ja oleskella muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jonka kansalainen hän on, ja joka saa kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa oleskelunsa perusteella eläkettä tähän viimeksi mainittuun valtioon sijoittautuneelta eläkkeenmaksajalta, tällainen verovelvollinen on huonommassa asemassa verrattuna verovelvollisiin, jotka eivät ole käyttäneet vapauttaan liikkua ja oleskella toisessa jäsenvaltiossa.

Tällainen erilainen kohtelu ei selity sillä, että tilanteet ovat keskenään objektiivisesti erilaisia. Veronhyvitys on nimittäin otettu käyttöön valikoivan veropolitiikan harjoittamiseksi sellaisten henkilöiden hyväksi, jotka kuuluvat haavoittuvimpiin yhteiskuntaluokkiin, jotta heillä olisi tällaisen veroedun vaikutuksesta käytettävissään suuremmat tulot. Tällaisen päämäärän kannalta on kuitenkin niin, että maassa asuva verovelvollinen, joka saa toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevaa eläkettä, ei välttämättä ole eri tilanteessa kuin sellainen maassa asuva verovelvollinen, joka saa tällaista eläkettä asuinvaltioonsa sijoittautuneelta eläkkeenmaksajalta, koska molemmat tällaiset verovelvolliset voivat kuulua haavoittuvimpiin yhteiskuntaluokkiin. Tällaista erilaista kohtelua ei voida oikeuttaa hallinnollisilla ja käytännöllisillä näkökohdilla eikä myöskään tarpeella säilyttää kansallisen verojärjestelmän johdonmukaisuus. On nimittäin huomattava ensinnäkin, että riitautettuna ei ole veronpidätykseen perustuva järjestelmä eikä myöskään verokortin myöntämisen asianmukaisuus ja käytännöllisyys vaan veroedun ehdoton epääminen silloin, kun asianomainen verovelvollinen ei kykene esittämään tällaista verokorttia, vaikka hän täyttää kyseisen edun saamisen muut edellytykset. Lähtökohtaisesti ei kuitenkaan voida sulkea pois, että verovelvollinen kykenee esittämään sellaisia asiaa koskevia selvityksiä, joiden perusteella verotusjäsenvaltion veroviranomaisten on mahdollista tarkistaa toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien eläketulojen todenperäisyys ja laatu selvällä ja täsmällisellä tavalla. Toiseksi on niin, ettei kyseessä olevaa veroetua kompensoida tietyn veron kantamisella.

(ks. 38, 40, 41, 44, 47, 48, 50, 53–55 ja 61–63 kohta sekä tuomiolauselma)