Valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta 25.2.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/12/ETY 3 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei sähköä koskevan muun välillisen veron käyttöönoton edellytyksenä ole yhdenmukaistetun valmisteveron käyttöön ottaminen ja että koska pääasiassa kyseessä olevan kaltainen vero ei ole tällainen valmistevero, sen yhteensoveltuvuutta direktiivin 92/12 ja direktiivin 2003/96 kanssa on arvioitava niiden edellytysten perusteella, jotka direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdassa asetetaan sellaisten muiden välillisten verojen olemassaololle, joilla on erityistarkoituksia.

Direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaista veroa voidaan pitää ”muuna välillisenä verona”, kun otetaan huomioon sen ympäristöön liittyvä tarkoitus, jona on uusiutuvista energialähteistä saadun sähkön ja lämmön ostovelvoitteesta aiheutuneiden lisäkustannusten rahoittaminen, lukuun ottamatta sillä olevia, alueelliseen ja sosiaaliseen koheesioon, kuten tariffien maantieteellisen tasaamisen ja sähkön hintojen alentamisen toteuttamiseen yhteiskunnallisesti heikossa asemassa olevien kotitalouksien osalta, liittyviä tarkoituksia ja erityisesti sen médiateur national de l’énergien ja Caisse des dépôts et consignationsin kaltaisten viranomaisten tai julkisten laitosten hallintotoiminnan kustannusten rahoittamiseen liittyviä puhtaasti hallinnollisia tarkoituksia, sillä varauksella, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava, onko valmisteverojen veron perusteen määräämistä koskevia verotussääntöjä noudatettu.

Tästä on muistutettava, että jäsenvaltiot voivat direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdan perusteella ottaa käyttöön tai pitää voimassa muita välillisiä veroja kuin tässä direktiivissä säädetyn valmisteveron, jos yhtäältä kyseisillä veroilla pyritään erityistarkoitukseen ja jos toisaalta niiden kannossa noudatetaan valmisteverojen tai arvonlisäveron veron perusteen määräämistä, laskentaa, verosaatavan syntymistä ja valvontaa koskevia verotussääntöjä (ks. vastaavasti tuomio 27.2.2014, Transportes Jordi Besora, C-82/12, EU:C:2014:108, 21 kohta).

Tässä suhteessa on syytä huomauttaa, ettei kyseisessä säännöksessä edellytetä, että jäsenvaltiot noudattaisivat kaikkia valmisteveroa tai arvonlisäveroa koskevia sääntöjä veron perusteen määräämisen, laskemisen, verovaateen täytäntöönpanokelpoisuuden ja valvonnan osalta. Riittää, että välilliset verot, joilla on erityistarkoitus, ovat näiltä osin jommankumman unionin lainsäädännössä säädetyn verotustekniikan systematiikan mukaisia (tuomio 24.2.2000, komissio v. Ranska, C-434/97, EU:C:2000:98, 27 kohta).

Ensin mainitun edellytyksen osalta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy ilmi, että direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu erityistarkoitus on muu kuin pelkästään julkistaloudellinen tarkoitus (tuomio 24.2.2000, komissio v. Ranska, C-434/97, EU:C:2000:98, 19 kohta; tuomio 9.3.2000, EKW ja Wein & Co, C-437/97, EU:C:2000:110, 31 kohta ja tuomio 27.2.2014, Transportes Jordi Besora, C-82/12, EU:C:2014:108, 23 kohta).

Unionin oikeutta on tulkittava siten, että verovelvolliset voivat vaatia pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen veron osittaista palauttamista kyseisestä verosta saatujen tulojen sen osan mukaisessa suhteessa, joka on kohdennettu muihin kuin erityistarkoituksiin, edellyttäen, etteivät kyseiset verovelvolliset ole vyöryttäneet mainittua veroa omille asiakkailleen, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.

(ks. 35, 37, 48, 54 ja 60 kohta sekä tuomiolauselman 3 ja 4 kohta)