ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 19.10.2017 – Kuka Systems vastaan EUIPO (Matrix light)

(asia T-87/17)

(EU-tavaramerkki – Hakemus sanamerkin Matrix light rekisteröimiseksi EU-tavaramerkiksi – Ehdoton hylkäysperuste – Kuvailevuus – Asetuksen (EY) N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohta (josta on tullut asetuksen (EU) 2017/1001 7 artiklan 1 kohdan c alakohta))

1. EU-tavaramerkki – EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Ehdottomat hylkäysperusteet – Tavaramerkit, jotka muodostuvat yksinomaan sellaisista merkeistä tai merkinnöistä, joita voidaan käyttää osoittamaan tavaran tai palvelun ominaisuuksia – Tarkoitus – Vapaana pitämisen tarve (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohta) (ks. 14 kohta)

2. EU-tavaramerkki – EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Ehdottomat hylkäysperusteet – Tavaramerkit, jotka muodostuvat yksinomaan sellaisista merkeistä tai merkinnöistä, joita voidaan käyttää osoittamaan tavaran tai palvelun ominaisuuksia – Käsite – Tavaramerkki, joka muodostuu sanasta tai uudissanasta, joka syntyy eri osien yhdistämisestä (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohta) (ks. 15–18, 29 ja 49 kohta)

3. EU-tavaramerkki – EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Ehdottomat hylkäysperusteet – Tavaramerkit, jotka muodostuvat yksinomaan sellaisista merkeistä tai merkinnöistä, joita voidaan käyttää osoittamaan tavaran tai palvelun ominaisuuksia – Sanamerkki Matrix light (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohta ja 2 kohta) (ks. 21–24 ja 54 kohta)

4. EU-tavaramerkki – Viraston päätökset – Yhdenvertaisen kohtelun periaate – Hyvän hallinnon periaate – Viraston aikaisempi päätöskäytäntö – Laillisuusperiaate – Tiukan ja kattavan tutkinnan välttämättömyys jokaisessa konkreettisessa tapauksessa (Neuvoston asetus N:o 207/2009) (ks. 33 ja 35 kohta)

5. EU-tavaramerkki – EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Ehdottomat hylkäysperusteet – Hylkäysperusteiden tutkiminen erikseen kaikkien rekisteröintihakemuksessa tarkoitettujen tavaroiden tai palvelujen osalta – Velvollisuus perustella rekisteröinnin epääminen – Ulottuvuus (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohta ja 75 artiklan ensimmäinen virke) (ks. 57 kohta)

Aihe

Kanne EUIPO:n neljännen valituslautakunnan 1.12.2016 tekemästä päätöksestä (asia R 886/2016-4), joka koskee hakemusta sanamerkin Matrix light rekisteröimiseksi EU-tavaramerkiksi

Ratkaisu

1) Kanne hylätään.
307

Tässä yhteydessä on huomautettava, että lainvastaisen aloitteen hiljainen hyväksyminen sanoutumatta julkisesti irti sen sisällöstä tai ilmoittamatta sitä toimivaltaisille hallintoviranomaisille rohkaisee jatkamaan kilpailusääntöjen rikkomista ja vaarantaa sen paljastumisen. Kyseinen kumppanuus merkitsee passiivista osallistumista kilpailusääntöjen rikkomiseen ja saattaa siten johtaa siihen, että asianomainen yritys joutuu vastuuseen, kun kyseessä on yksi sopimus. Lisäksi se, että yritys ei noudata kokouksessa, jonka tarkoitus oli kilpailun rajoittaminen, sovittua, ei voi poistaa sen vastuuta kartelliin osallistumisesta, ellei se ole julkisesti sanoutunut irti siitä, mitä kokouksessa on sovittu (ks. tuomio 26.1.2017, Duravit ym. v. komissio, C‑609/13 P, EU:C:2017:46, 136 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
75

On muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 296 artiklassa edellytettyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimenpiteen luonteen mukaisia ja niistä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen tehneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, ja siten, että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille päätös on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, koska sitä, ovatko päätöksen perustelut SEUT 296 artiklan mukaisia, tutkitaan paitsi päätöksen sanamuodon myös asiayhteyden ja kaikkien asiaa koskevien oikeussääntöjen suhteen (tuomio 2.4.1998, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 63 kohta ja tuomio 1.7.2008, Chronopost ja La Poste v. UFEX ym., C‑341/06 P ja C‑342/06 P, EU:C:2008:375, 88 kohta).
90

Myös kantajan esittämä logojen kokoa koskeva väite on hylättävä. Nimittäin se, että kyseisissä julisteissa kantajan logo on ollut suurempi kuin Front nationalin tai Vlaams Belangin logo, kuten kieltämättä on, ei ole riittävä tae siitä, että kampanjaa ei olisi yhdistetty ainakin osittain kyseisiin kansallisiin poliittisiin puolueisiin. Toisin kuin kantaja väittää, ei ole niin, että vain silloin, kun Euroopan tason poliittisen puolueen logo ja kyseessä olevan kansallisen poliittisen puolueen logo ovat samaa kokoluokkaa, on katsottava, että kansalliselle poliittiselle puolueelle on annettu välillistä etua. Jos kansallisen poliittisen puolueen logo on pienempi kuin Euroopan tason poliittisen puolueen logo, kuten on tässä asiassa, ei ole kohtuutonta, että parlamentti katsoo, että yleisö mieltää kyseisen kampanjan ainakin osittain kansallisen poliittisen puolueen kampanjaksi, jos kansallisen poliittisen puolueen logo on tunnistettavissa.
2

Komissio ilmoitti näiden tietojen perusteella 12.11.2010 tehdyllä päätöksellä K(2010) 7791 lopullinen Maltan tasavallalle sääntöjenvastaisuuksista, jotka oli todettu tonnikalaan liittyvien toimien valvonnan alalla, ja pyysi tätä yhteisön valvontajärjestelmästä, jonka tarkoituksena on varmistaa yhteisen kalastuspolitiikan sääntöjen noudattaminen, asetusten (EY) N:o 847/96, (EY) N:o 2371/2002, (EY) N:o 811/2004, (EY) N:o 768/2005, (EY) N:o 2115/2005, (EY) N:o 2166/2005, (EY) N:o 388/2006, (EY) N:o 509/2007, (EY) N:o 676/2007, (EY) N:o 1098/2007, (EY) N:o 1300/2008 ja (EY) N:o 1342/2008 muuttamisesta sekä asetusten (ETY) N:o 2847/93, (EY) N:o 1627/94 ja (EY) N:o 1966/2006 kumoamisesta 20.11.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1224/2009 (EUVL 2009, L 343, s. 1) 102 artiklan 2 kohdan nojalla aloittamaan hallinnollisen selvityksen.
80

Siltä osin kuin komissio vetoaa tässä yhteydessä siihen, että asetuksen N:o 1829/2003 33 perustelukappaleessa tehdään ero ympäristöriskien arvioinnin ja turvallisuusarvioinnin välillä, on huomattava, että mainitussa perustelukappaleessa todetaan, että jos asetuksen N:o 1829/2003 mukainen hakemus koskee muuntogeenisiä organismeja sisältäviä tai niistä koostuvia tuotteita, hakijan olisi voitava valita, että hän joko esittää jo direktiivin 2001/18 C osan nojalla saadun luvan tarkoituksellisesta levittämisestä ympäristöön tai pyytää asetukseen N:o 1829/2003 perustuvassa lupamenettelyssä ympäristöriskien arviointia samanaikaisesti tämän asetuksen mukaisen turvallisuusarvioinnin kanssa. Tästä toteamuksesta johtuu, että tarkoituksellisen ympäristöön levittämisen vaikutukset voidaan arvioida direktiiviin 2001/18 perustuvassa menettelyssä taikka vaihtoehtoisesti asetukseen N:o 1829/2003 perustuvassa menettelyssä. Vaikka asetuksen N:o 1829/2003 33 perustelukappale koskeekin kysymystä siitä, missä olosuhteissa tarkoituksellisen ympäristöön levittämisen vaikutusten arviointi voidaan suorittaa asetukseen N:o 1829/2003 perustuvassa menettelyssä, sillä ei kuitenkaan ole mitään vaikutusta kysymykseen siitä, kuuluvatko asetuksen N:o 1367/2006 mukaisen sisäistä uudelleentarkastelua koskevan pyynnön yhteydessä esitetyt väitteet ympäristölainsäädännön soveltamisalaan viimeksi mainitussa asetuksessa tarkoitetulla tavalla.
45

Kantajan istunnossa esittämästä väitteestä, jonka mukaan mitättömyysosaston olisi pitänyt kehottaa sitä täydentämään aineistoaan esittämällä muun muassa todisteet aikaisemman tavaramerkin maineesta, on todettava, että lainsäätäjä on tehnyt perustavanlaatuisen erottelun yhtäältä niihin edellytyksiin, jotka mitättömyysvaatimuksen on täytettävä, jotta se voidaan ottaa tutkittavaksi, ja toisaalta kyseisen vaatimuksen tueksi esitettävien seikkojen, todisteiden ja perustelujen sekä vaatimusta tukevien asiakirjojen toimittamista koskeviin edellytyksiin, jotka liittyvät vaatimuksen tutkimiseen. Lainsäätäjä on ainoastaan mitättömyysvaatimuksen tutkittavaksi ottamisen edellytysten osalta säätänyt asetuksen N:o 2868/95 38 säännön 1 kohdassa (josta on tullut asetuksen 2017/1001 146 artiklan 7 kohta) ja saman asetuksen 39 säännön 3 kohdassa (josta on tullut delegoidun asetuksen 2017/1430 15 artiklan 4 kohta), että mitättömyysosastolla on velvollisuus sallia se, että osapuoli korjaa mitättömyysvaatimustaan rasittavat puutteet, jos ne voivat johtaa mainitun vaatimuksen tutkimatta jättämiseen, mutta samankaltaista velvollisuutta ei ole niiden edellytysten osalta, joiden on täytyttävä, jotta mitättömyysvaatimus voitaisiin hyväksyä (ks. analogisesti tuomio 13.6.2002, Chef Revival USA v. SMHV – Massagué Marín (Chef), T‑232/00, EU:T:2002:157, 54 kohta sekä vastaavasti ja analogisesti tuomio 17.6.2008, El Corte Inglés v. SMHV – Abril Sánchez ja Ricote Saugar (BoomerangTV), T‑420/03, EU:T:2008:203, 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
31

Tältä osin on muistettava, että kilpailuilmoituksen osassa, jonka otsikko on ”Hakukelpoisuus”, asetettiin kohdassa ”Erityiset edellytykset: kielitaito” kilpailun osallistumisedellytyksiksi yhtäältä kielen 1 osalta vähimmäistaso C1 jossakin unionin 24 virallisesta kielestä ja toisaalta kielen 2 osalta vähimmäistaso B2 saksan, englannin tai ranskan kielessä, ja lisäksi siinä edellytettiin, että kielen 2 on oltava muu kuin kieli 1. Saman otsikon alla todettiin vielä, että ”hakijan valitseman kielen 2 [olisi] oltava englanti, ranska tai saksa”. Kilpailuilmoituksen liitteessä II mainittiin, että nämä kielet ovat EU:n toimielinten tärkeimmät työkielet ja että toimiyksikön etujen mukaista on, että uudet työntekijät ovat heti toimintakykyisiä ja pystyvät kommunikoimaan sujuvasti päivittäisessä työssään ainakin yhdellä näistä kielistä. Kilpailuilmoituksen samassa liitteessä viitattiin 27.11.2012 annettuun tuomioon Italia v. komissio (C‑566/10 P, EU:C:2012:752) ja täsmennettiin, että hakemuslomake on laadittava jollakin näistä kielistä. Lisäksi samassa liitteessä täsmennettiin, että hakijoiden ja toimielimen välisessä viestinnässä sekä hakemuslomakkeiden laadinnassa oli käytettävä englannin, ranskan tai saksan kieltä.
33

Lisäksi on syytä korostaa, että asiakirja-aineistosta ja kantajan istunnossa esittämistä selvityksistä käy ilmi, että 5062,26 euron ero DRV:n komissiolle 5.5.2015 ilmoittaman, 27.5.2010 siirrettävissä olevia Saksan järjestelmässä karttuneita eläkeoikeuksia vastaavan määrän, ja komissiolle 11.9.2015 tosiasiallisesti siirretyn, pyynnön kirjaamispäivän ja varsinaisen siirtopäivän välistä pääoman uudelleenarviointia vastaavan määrän välillä johtuu Saksan liittotasavallan ja komission vuonna 1994 allekirjoittaman sen sopimuksen soveltamisesta, joka koskee henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 11 artiklan täytäntöönpanoa. Sopimuksen mukaan toimivaltainen Saksan eläkelaitos on velvollinen tekemään kuluneilta täysiltä vuosilta 3,5 prosentin korotuksen kansallisten viranomaisten taannehtivasti laitoksen käytettäväksi asettamaan määrään ajanjaksolta, joka alkaa päivänä, jona kyseiset varat on siirretty laitokseen, ja päättyy päivänä, jona laitos siirtää mainitut varat unionin eläkejärjestelmään. Nyt käsiteltävässä asiassa 5062,26 euron suuruinen summa on siis seurausta siitä, että DRV:n käytettäväksi asetettuun määrään on sovellettu kuluneilta täysiltä vuosilta 3,5 prosentin korkoa kahtena ajankohtana eli 13.5.2014 ja 30.7.2014, minkä jälkeen DRV 11.9.2015 siirsi määrän komissiolle.
64

Lisäksi riidanalaisen tavaramerkin rekisteröintihakemus on jätetty 12.2.2007, joten tämän tavaramerkin mahdollinen muuntaminen kansalliseksi italialaiseksi tavaramerkiksi asetuksen N:o 207/2009 112 artiklan nojalla tapahtuisi joka tapauksessa sopimuksen tekemisen jälkeen. Tästä seuraa väliintulijan mukaan se, että tällaisesta muuntamisesta syntynyttä kansallista tavaramerkkiä ei missään tapauksessa voitaisi käyttää rinnakkain ”rekisteröityj[en] ja/tai kansainväliseen luokkaan 29 kuuluvia tavaroita varten käytettyj[en] erottamiskykyis[ten] merkk[ien]” kanssa (sopimuksen 2 kohta), koska se ei ollut olemassa sopimuksen allekirjoitushetkellä eli 4.5.2000. Tästä väliintulija toteaa, että kantajan viittaus italialaiseen samanlaiseen tavaramerkkiin, joka on rekisteröity numerolla 1205683, on merkityksetön, sillä tässäkin on kyse sopimuksen tekemisen jälkeisestä tavaramerkistä, jota koskeva hakemus on jätetty 22.11.2006 ja joka on rekisteröity 1.7.2009 ja joka ei siis kuulu ”rekisteröity[ihin] ja/tai kansainväliseen luokkaan 29 kuuluvia tavaroita varten [sopimuspuolten käyttämiin] erottamiskykyis[iin] merkk[eihin]”.
Kantajan väitteestä, joka liittyy yhtäältä ”jalometallisten vetoketjujen tarvikkeiden ja koristeiden” ja toisaalta aikaisemman tavaramerkin kattamien luokkaan 18 kuuluvien ”laukkujen” täydentävyyteen, on todettava, etteivät ”jalometalliset vetoketjujen tarvikkeet ja koristeet” ole tärkeitä tai välttämättömiä laukun käytölle. Laukkua, vaikka siinä olisikin vetoketju, voidaan nimittäin käyttää lisäämättä tähän vetoketjuun koristetta. Lisäksi jos kysymystä käsitellään tärkeyden eli sen kannalta, ovatko ”laukut” välttämättömiä ”vetoketjujen tarvikkeiden ja koristeiden” käytölle, on todettava, että on varmasti totta, että vetoketjujen koristeen käyttämiseksi tarvitaan tavaraa, joka on varustettu vetoketjulla. On kuitenkin todettava, etteivät laukut ole ainoita tavaroita, joissa on tällainen sulkemisjärjestelmä. Vetoketjujen koristetta voidaan myös käyttää esimerkiksi vaatteessa, jossa on vetoketju. Tästä on lisäksi todettava, että on olemassa laukkuja, joissa ei ole vetoketjujärjestelmää. Yhteys ”jalometallisten vetoketjun koristeiden” ja ”laukkujen” välillä ei siis ole läheinen. Tästä on todettava, että tavaroiden toteamiseksi samankaltaisiksi niiden täydentävyyden nojalla ei ole riittävää, että tavara on välttämätön tai tärkeä toisen käytölle, vaan tästä on vielä seurattava, että kuluttaja voi ajatella saman yrityksen valmistaneen ne (ks. edellä 74 kohta). Toisin sanoen on tarkasteltava, ovatko ”laukut” tärkeitä ”vetoketjujen koristeiden” käytölle siinä määrin, että yleisö voisi ajatella, että sama yritys on vastuussa näiden tavaroiden valmistuksesta (ks. vastaavasti tuomio 14.5.2013, Sanco v. SMHV – Marsalman (Kanan kuva), T‑249/11, EU:T:2013:238, 39 kohta. On todettava, että yhteys ”jalometallisten vetoketjun koristeiden” ja ”laukkujen” välillä ei ole riittävän läheinen, jotta kuluttajat voisivat ajatella, että sama yritys on vastuussa näiden tavaroiden valmistuksesta. Yleisö ei odota, että laukkujen valmistaja pitää kaupan myös vetoketjujen koristeita.
1.

EU-tavaramerkki – EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä – Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 37, 38, 43, 77, 81, 82, 84, 87 ja 89 kohta)
Kantajan tekemän kantelun seurauksena komission laatima kirje, jossa tulkitaan komission sellaisen päätöksen, jolla yrityskeskittymä on todettu sisämarkkinoille soveltuvaksi, johdosta yrityksen antamien lopullisten sitoumusten soveltamisalaa, ei ole kannekelpoinen toimi. Tällainen kirje ei ole päätös vaan pelkkä ilmoitus, joka ei ole oikeudellisesti velvoittava ja jonka komissio voi tehdä yrityskeskittymien valvontaan liittyvien päätösten asianmukaisen täytäntöönpanon jälkikäteisvalvonnan yhteydessä. Kyseinen kirje ei ole omiaan tältä osin muuttamaan olennaisesti kantajan oikeusasemaa, koska vain lopulliset sitoumukset sääntelevät asianomaisen yrityksen oikeuksia ja velvollisuuksia ja asianomaisia kolmansia operaattoreita, jotka haluavat hyötyä lopullisista sitoumuksista. Kyseinen kirje ei myöskään sisällä asianomaisen yrityksen velvollisuuksien uudelleentarkastelua uusien ja olennaisten seikkojen perusteella, vaan velvollisuudet toistetaan siten kuin ne on vahvistettu lopullisissa sitoumuksissa ja tulleet yritystä velvoittaviksi komission päätöksellä.

Se seikka, että unionin toimielin on lähettänyt kirjeen sille, jolle se on osoitettu, vastauksena tämän esittämään vaatimukseen, ei ole riittävää, jotta tällaista kirjettä voitaisiin pitää SEUT 263 artiklassa tarkoitettuna toimena, jonka kumoamiseksi voitaisiin nostaa kanne.

On todettava, ettei yrityskeskittymien valvonnasta annetussa asetuksessa N:o 139/2004 eikä kyseisen asetuksen täytäntöönpanosta annetussa komission asetuksessa N:o 802/2004 säädetä menettelystä, jonka mukaan yrityskeskittymään nähden kolmannet osapuolet voisivat tehdä virallisen kantelun komissiolle kyseisen yrityskeskittymän osapuolista sellaisessa päätöksessä, jolla yrityskeskittymä on todettu sisämarkkinoille soveltuvaksi, asetettujen ehtojen rikkomisesta, vaikka nämä kolmannet osapuolet voisivat mahdollisesti hyötyä näistä ehdoista. Vaikka kyseessä olisi aukko yrityskeskittymien valvontaa koskevassa säännöstössä, tämän puutteen korjaaminen on lainsäätäjän eikä unionin tuomioistuinten tehtävä.

Näin ollen on todettava, toisin kuin SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan mukaisten komission menettelyjen kulusta annetun komission asetuksen N:o 773/2004 7 artiklassa säädetään, ettei komissiolla ole velvollisuutta vastata mahdollisiin kanteluihin, jotka on tehty yrityskeskittymien valvontaa koskevien päätösten noudattamatta jättämisestä, tekemällä päätöksen, josta voidaan nostaa kumoamiskanne.

(ks. 47 ja 48 kohta)
Nimittävän viranomaisen tekemät päätökset, jotka koskivat kantajien määräämistä Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja unionin muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta annetussa asetuksessa N:o 1023/2013 säädettyyn virkatyyppiin ”siirtymäaikainen hallintovirkamies” tai ”hallintovirkamies” ja jotka toteutettiin merkitsemällä henkilöstöhallinnon SysPer 2 ‑tietojärjestelmässä oleviin henkilökansioihin luokittelu tähän virkatyyppiin, ovat kantajille vastaisia, koska he menettivät niiden vuoksi 1.1.2014 lähtien mahdollisuutensa tulla ylennetyksi seuraavaan palkkaluokkaan.

Yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, joka on Euroopan unionin perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklassa vahvistettu unionin oikeuden yleinen periaate, jota sovelletaan unionin virkamiesoikeudessa, loukataan silloin, kun kahta henkilöryhmää, joiden tosiasialliset ja oikeudelliset tilanteet eivät eroa olennaisesti toisistaan, kohdellaan eri tavoin niiden luokittelun yhteydessä ja kun tällaiselle erilaiselle kohtelulle ei ole objektiivisia perusteita. Tätä periaatetta sovellettaessa vertailtavien tilanteiden tutkinnassa on otettava huomioon kaikki näille tilanteille ominaiset seikat. Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattaminen edellyttää, että kaikilla samaan palkkaluokkaan ylennetyillä virkamiehillä, jotka ovat ansioiltaan samanarvoisia, on samat mahdollisuudet saada ylennys seuraavaan palkkaluokkaan.

Kun kyse on palkkaluokkien AD 5–AD 11 ”hallintovirkamiehinä” toimivista virkamiehistä, on todettava, että he eivät objektiivisesti katsoen ole samassa tilanteessa kuin palkkaluokkien AD 12 tai AD 13 virkamiehet, koska toisin kuin viimeksi mainitut, he eivät ole vielä saavuttaneet siinä virkatyypissä edellytettyä enimmäispalkkatasoa, johon he ovat oikeutettuja.

Siltä osin kuin on kyse yksikönpäälliköistä ja kun otetaan huomioon, että heille annetut tehtävät ovat luonteeltaan huomattavasti vaativampia kuin hallintovirkamiesten, jotka toimivat juuri näiden yksikönpäälliköiden alaisuudessa, asianomaiset eivät voi väittää, että heidän tilanteensa olisi verrattavissa kyseisten yksikönpäälliköiden tilanteeseen, kun heidät on määrätty virkatyyppiin ”hallintovirkamies” tai ”siirtymäaikainen hallintovirkamies. ”Neuvonantajien tai vastaavien” samoin kuin ”yksikönpäälliköiden tai vastaavien” tai komission oman nimikkeen ”vanhempi asiantuntija” mukaisesti palkattavien virkamiesten tehtävien on oltava erilaisia kuin ”hallintovirkamiesten” tehtävät tai täydentäviä niihin nähden, eli johtotehtäviä, joille on ominaista ”huomattava vastuu” tai tapauksen mukaan aiempaa suurempi vastuu, jolloin voidaan perustella sitä, että asetuksella N:o 1023/2013 muutettujen henkilöstösääntöjen voimassa ollessa ”oikeudelliset neuvonantajat” ja ”vanhemmat asiantuntijat” hoitavat virkoja, jotka kuuluvat palkkaluokan AD 13 virkatyyppiin ”neuvonantaja tai vastaava”, ja että heidät voidaan ylentää palkkaluokkaan AD 14, toisin kuin palkkaluokkien AD 12 tai AD 13 ”hallintovirkamiesten” tapauksessa.

(ks. 62, 64, 65, 67 ja 68 kohta)
3.

Yritysten välinen yhteistoiminta – Komission suorittama tutkinta – Kyseessä olevien yritysten antamat sitoumukset, joilla voidaan tehdä ilmoitettu toiminta sisämarkkinoille soveltuvaksi – Kolmansilla osapuolilla ei ole mahdollisuutta tehdä komissiolle kantelua sitoumusten rikkomisesta (Neuvoston asetus N:o 139/2004; komission asetuksen N:o 773/2004 7 artikla ja komission asetus N:o 802/2004) (ks. 42 ja 43 kohta)
Silloin, kun EU-tavaramerkki julistetaan menetetyksi, sen menettäminen tulee voimaan menettämisvaatimuksen tekopäivästä lähtien tai toisen osapuolen pyynnöstä siitä aikaisemmasta päivästä lähtien, jona jokin menettämisperuste on ilmennyt.

Sitä vastoin on todettava, että Euroopan unionin lainsäätäjän mukaan tavaramerkin menettämisen vaikutukset eivät voi alkaa menettämisvaatimuksen tekopäivän jälkeisestä päivästä.

Euroopan unionin tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 55 artiklan 1 kohdan sanamuodosta siis ilmenee, että menettämispäätöksen on perustuttava johonkin asetuksen N:o 207/2009 51 artiklassa tarkoitetuista syistä, joka on olemassa viimeistään menettämisvaatimuksen tekopäivänä. Näin ollen – ja toisin kuin kantaja väittää – tästä säännöksestä on pääteltävissä, että menettämisperusteen olemassaolo on tutkittava viimeistään kyseisenä päivänä olemassa olevan tosiasiallisen ja oikeudellisen asiayhteyden mukaisesti.

Tavaramerkeistä annetun ensimmäisen direktiivin 89/104 12 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohdan, joiden sanamuoto on sama, osalta on jo katsottu, että kun on kyse tavaramerkin menettämisestä sen takia, että merkki ei ollut tosiasiallisessa käytössä, vain menettämisvaatimuksen tekemistä edeltävät seikat on otettava huomioon, sanotun kuitenkaan rajoittamatta sellaisten menettämistä koskevan vaatimuksen tekemisen jälkeen mahdollisesti tapahtuneiden seikkojen huomioon ottamista, joilla voidaan varmistua tavaramerkin käytön laajuudesta merkityksellisen ajanjakson kuluessa ja tavaramerkin haltijan todellisista aikomuksista sen kuluessa tai arvioida näitä paremmin.

Tätä oikeuskäytäntöä, joka liittyy tavaramerkin haltijan oikeuksien menettämiseen sillä perusteella, ettei kyseinen tavaramerkki ollut tosiasiallisessa käytössä, voidaan soveltaa soveltuvin osin tutkittaessa tavaramerkin menettämisvaatimusta, joka perustuu tavaramerkin muuttumiseen elinkeinotoiminnassa tavarasta tai palvelusta yleisesti käytetyksi nimitykseksi. Tämä ratkaisu on tarpeen, koska asetuksen N:o 207/2009 55 artiklan 1 kohdassa mainittua sääntöä sovelletaan riippumatta siitä, mikä saman asetuksen 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista menettämisperusteista on kyseessä.

(ks. 15–19 kohta)
6.

Liikenne – Liikenteelle myönnetty tuki – Asetus N:o 1370/2007 – Ajallinen soveltamisala – Soveltaminen asetuksen voimaantuloajankohdasta alkaen maksettuihin tukiin, jollei siirtymäsäännöksistä muuta johdu (SEUT 107 artiklan 1 kohta ja SEUT 108 artiklan 3 kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus N:o 1370/2007; neuvoston asetus N:o 1191/69) (ks. 132, 133 ja 136 kohta)