ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

Mindo on italialainen yhtiö, joka on tällä hetkellä selvitystilassa ja jonka pääasiallisena toimintana on raakatupakan ensijalostus. Se oli alun perin perheyritys, jonka Dimon Inc:n tytäryhtiö osti vuonna 1995. Kyseisen hankinnan jälkeen yhtiön toiminimeksi tuli Dimon Italia Srl. Sen yhtiöosuudet myytiin 30.9.2004 neljälle yksityishenkilölle, joilla ei ollut mitään yhteyttä Dimon-konserniin, ja sen toiminimeksi tuli Mindo. Dimon Inc. sulautui vuoden 2005 toukokuussa Standard Commercial Corporation -yhtiön kanssa, ja ne muodostivat uuden kokonaisuuden nimeltä Alliance One International Inc. (jäljempänä AOI).
45

Ensimmäinen valitusperuste koskee oikeudellista virhettä, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt katsoessaan, ettei kyseessä oleva oikeusriita ole sopimusoikeudellinen. Toinen valitusperuste koskee puolustautumisoikeuksien loukkaamista ja todistelua koskevien sääntöjen noudattamatta jättämistä. Kolmannella valitusperusteellaan komissio vetoaa siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on soveltanut väärin tekijänoikeutta koskevia sääntöjä siltä osin kuin kysymys on sen osoittamisesta, onko Systran näiden oikeuksien haltija. Neljännessä ja viidennessä valitusperusteessaan komissio väittää unionin yleisen tuomioistuimen tehneen ilmeisen arviointivirheen arvioidessaan sen toiminnan lainvastaisuutta tai tuottamuksellisuutta ja sen väitetyn lainvastaisen toimen riittävän ilmeistä luonnetta. Kuudennessa valitusperusteessaan komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut väärin tietokoneohjelmien oikeudellisesta suojasta 14.5.1991 annetun neuvoston direktiivin 91/250/ETY (EYVL L 122, s. 42) 5 artiklassa säädettyä poikkeusta ja että se on perustellut valituksenalaisen tuomion puutteellisesti kyseisen direktiivin 6 artiklassa säädetyn poikkeuksen osalta. Seitsemäs valitusperuste koskee oikeudellista virhettä väitetyn lainvastaisen toimen ja väitetyn vahingon välisen riittävän suoran syy-yhteyden arvioinnissa. Kahdeksannen valitusperusteen mukaan vahingonkorvauksen vahvistamisessa 12001000 euroksi on tehty oikeudellinen virhe.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä ITV Broadcasting Ltd, ITV 2 Ltd, ITV Digital Channels Ltd, Channel 4 Television Corporation, 4 Ventures Ltd, Channel 5 Broadcasting Ltd ja ITV Studios Ltd ja toisaalta TVCatchup Ltd (jäljempänä TVC) ja joka koskee sitä, että TVC välittää internetissä ja lähes reaaliaikaisesti pääasian kantajien televisiolähetyksiä.
Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 27.6.1985 annetun neuvoston direktiivin 85/337/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 3.3.1997 annetulla neuvoston direktiivillä 97/11/EY ja 26.5.2003 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2003/35/EY, 3 artiklaa on tulkittava siten, että kyseisen artiklan mukaiseen ympäristövaikutusten arviointiin ei kuulu niiden vaikutusten arviointi, jotka kyseisellä hankkeella on kiinteän ja irtaimen omaisuuden arvoon. Taloudelliset vahingot kuuluvat kuitenkin kyseisen direktiivin suojatavoitteeseen siltä osin kuin ne ovat julkisen tai yksityisen hankkeen ympäristövaikutusten suoria taloudellisia seurauksia.
19

Tässä tilanteessa Symvoulio tis Epikrateias on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittänyt unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan onnenpelien toteuttamista, hallinnointia, järjestämistä ja toimintaa koskeva yksinoikeus annetaan onnenpelien tarjonnan rajoittamiseksi yhdelle ainoalle yritykselle, joka on perustettu osakeyhtiön muotoon ja noteerattu pörssissä, EY 43 ja EY 49 artiklan määräysten mukainen etenkin silloin, kun tämä yritys lisäksi mainostaa järjestämiään onnenpelejä ja ulottaa toimintansa muihin valtioihin, pelaajat osallistuvat rajoituksitta peleihin ja vedon ja voiton enimmäismäärä määräytyy kuponki- eikä pelaajakohtaisesti? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko kansallinen lainsäädäntö, jolla pyritään yksinomaan torjumaan rikollisuutta valvomalla kyseisellä alalla toimivia yrityksiä sen varmistamiseksi, että tällaista toimintaa harjoitetaan yksinomaan valvotuissa olosuhteissa, EY 43 ja EY 49 artiklan mukainen, kun siinä annetaan onnenpelien toteuttamista, hallinnointia, järjestämistä ja toimintaa koskeva yksinoikeus yhdelle ainoalle yritykselle, myös silloin, kun yksinoikeuden antamisesta seuraa samanaikaisesti, että pelien tarjontaa laajennetaan rajattomasti, vai onko joka tapauksessa välttämätöntä, jotta tällaista rajoitusta olisi pidettävä asianmukaisena keinona rikollisuuden torjumista koskevan tavoitteen saavuttamiseksi, että tarjonnan laajentamista ainakin valvotaan eli että siinä pitäydytään siinä, mikä on tämän tavoitteen saavuttamiseksi välttämätöntä, eikä ylitetä sitä? Siinä tapauksessa, että laajentamista on ainakin valvottava, voidaanko tässä yhteydessä katsoa, että sitä valvotaan, jos tällä alalla annetaan yksinoikeus yksikölle, jolla on ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä mainitut ominaisuudet? Jos katsotaan, että kyseisen yksinoikeuden antaminen johtaa onnenpelien tarjonnan valvottuun laajentamiseen, mennäänkö sillä, että yksinoikeus annetaan yhdelle ainoalle yritykselle, pidemmälle kuin on tarpeen, kun otetaan huomioon, että tämä tavoite voidaan asianmukaisesti saavuttaa myös antamalla tällainen oikeus useammalle kuin yhdelle yritykselle? 3) Jos kahden edellisen ennakkoratkaisukysymyksen perusteella katsotaan, ettei se, että kyseisillä kansallisilla oikeussäännöillä annetaan onnenpelien toteuttamista, hallinnointia, järjestämistä ja toimintaa koskeva yksinoikeus, ole EY 43 ja EY 49 artiklan mukaista a) sallitaanko perustamissopimuksen edellä mainituissa määräyksissä, että kansalliset viranomaiset jättävät perustamissopimuksen kanssa yhteensopivien säännösten antamiseksi välttämättömän siirtymäkauden aikana tutkimatta muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden tahojen hakemukset, jotka koskevat tällaisen toiminnan aloittamista b) jos tähän vastataan myöntävästi, millä perusteilla määritetään tämän siirtymäkauden kesto, ja c) jos siirtymäkautta ei hyväksytä, millä perusteilla kansallisten viranomaisten on arvioitava näitä hakemuksia?”
1)

Eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn käyttöönotosta 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1896/2006 7 artiklaa on tulkittava siten, että siinä säädetään tyhjentävästi niistä vaatimuksista, jotka eurooppalaista maksamismääräystä koskevan hakemuksen on täytettävä. Kansallinen tuomioistuin voi mainitun asetuksen 25 artiklan nojalla – ja jollei kyseisessä artiklassa vahvistetuista edellytyksistä muuta johdu – määrittää edelleen oikeudenkäyntimaksun määrän sen kansallisessa oikeudessa säädettyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaan, kunhan kyseiset säännöt eivät ole epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion kansallisen oikeuden soveltamisalaan kuuluvia tilanteita, eivätkä ne ole sellaisia, että unionin oikeudessa tunnustettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa.
24

Tätä arviointia tukee vuoden 1994 huhtikuussa julkaistut komission yleisohjeet (Meddev 2.1/1), jotka koskevat direktiivin 93/42 säännösten yhdenmukaista soveltamista Euroopan unionissa. Kyseisessä asiakirjassa on I jakso, jonka otsikko on ”Soveltamisala – Määritelmät” ja jossa on 1 luku, jonka otsikko on ”Lääkinnällisiä laitteita koskeva direktiivi 93/42/ETY”. Kyseisen luvun 1.1 artiklan b kohdassa todetaan nimenomaisesti, että lääkinnälliset laitteet on tarkoitettu käytettäviksi lääkinnälliseen tarkoitukseen.
21

Tältä osin on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa tarkoitetussa menettelyssä, joka perustuu kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, yksinomaan kansallinen tuomioistuin on toimivaltainen toteamaan pääasian tosiseikat ja arvioimaan niitä sekä tulkitsemaan ja soveltamaan kansallista lainsäädäntöä. Samalla tavoin yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, ovatko sen unionin tuomioistuimelle esittämät kysymykset tarpeellisia ja onko niillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on siten lähtökohtaisesti ratkaistava ne (asia C-553/11, Rintisch, tuomio 25.10.2012, 15 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
28

Verovelvollinen, joka käyttää arvonlisäverosta vapautettuun liiketoimintaan omistamiaan tavaroita, joiden viimeistelyn tai joihin tehtävät parannukset se on antanut kolmannen tehtäväksi, voisi, ellei kuudennen direktiivin 5 artiklan 7 kohdan a alakohdassa tarkoitettua rinnastusmahdollisuutta olisi olemassa, olla tilanteessa, jossa ainoastaan mainitun kolmannen suorittamista töistä kannettaisiin arvonlisävero. Jotta tällaiseen verovelvolliseen kohdistuisi 5 artiklan 7 kohdan a alakohdan tavoitteen mukaisesti sama verorasitus kuin sen kilpailijoihin, jotka harjoittavat samaa arvonlisäverosta vapautettua liiketoimintaa tavaroilla, jotka ne ovat kokonaan hankkineet kolmannelta, säännöksessä tarkoitettu rinnastus on voitava ulottaa niihin tavaroihin kokonaisuudessaan, jotka kolmas on viimeistellyt tai joihin kolmas on tehnyt parannustöitä, ja sen on johdettava arvonlisäverotukseen, jonka perustana on mainittujen tavaroiden koko arvo.
13

Kansallinen tuomioistuin täsmentää lisäksi, että sopimuksen mukaan jokilaivaa voidaan käyttää vain tietyssä paikassa eikä sitä ole tarkoitus siirtää. Se on lisäksi ollut samassa paikassa jo vuosien ajan. Kyseinen tuomioistuin toteaa myös, että koska vuokrasopimuksella on luovutettu vuokralaisille maata jokilaivan pysyvää käyttöä varten ja koska kyseisellä laivalla on puhelinliittymä, se on liitetty sähkö- ja vesiverkkoon ja sillä on jopa jätevesiliittymä, toiminnalliselta kannalta katsoen voitaisiin ajatella, että jokilaiva on kuudennessa direktiivissä tarkoitettu rakennus, vaikka selvää on, ettei tällaista rakennusta voida kiinnittää vesialueelle yhtä pysyvästi kuin maaperään.
6

Kyseisen direktiivin 47 artiklassa, jonka otsikko on ”Taloudelliset ja rahoitusta koskevat voimavarat”, säädetään seuraavaa: ”1. Osoituksena taloudellisen toimijan taloudellisista ja rahoitusta koskevista voimavaroista voidaan yleensä käyttää yhtä tai useampaa seuraavista asiakirjoista: a) pankkien antamat asianmukaiset lausunnot tai tarvittaessa todiste asianmukaisesta ammatinharjoittajan vastuuvakuutuksesta; b) yrityksen taseet tai otteet niistä, jos sen valtion lainsäädännössä, johon taloudellinen toimija on sijoittautunut, edellytetään taseen julkistamista; c) kokonaisliikevaihtoa koskeva todistus ja tarvittaessa hankintasopimuksen kohteena olevan toimialan liikevaihto enintään kolmelta viimeiseltä saatavilla olevalta tilikaudelta sen mukaan, milloin taloudellinen toimija on perustettu tai se on aloittanut toimintansa, siltä osin kuin liikevaihtoa koskevat tiedot ovat saatavilla. 2. Taloudellinen toimija voi tarvittaessa tiettyä hankintasopimusta varten käyttää muiden yksiköiden voimavaroja riippumatta sen ja näiden yksiköiden välisten yhteyksien oikeudellisesta luonteesta. Sen on tässä tapauksessa osoitettava hankintaviranomaisille, että sillä on käytettävissään tarvittavat keinot, esittämällä esimerkiksi todisteen näiden yksiköiden tätä koskevasta sitoumuksesta. 3. Edellä 4 artiklassa tarkoitettu taloudellisten toimijoiden ryhmittymä voi samoin edellytyksin käyttää hyväksi ryhmittymään kuuluvien toimijoiden taikka muiden yksiköiden voimavaroja. 4. Hankintaviranomaisten on hankintailmoituksessa tai tarjouspyynnössä ilmoitettava, mikä tai mitkä 1 kohdassa tarkoitetuista asiakirjoista niille on esitettävä ja mitä muita asiakirjoja on toimitettava. 5. Jos taloudellinen toimija ei hyväksyttävästä syystä voi toimittaa hankintaviranomaiselle sen pyytämiä asiakirjoja, se saa osoittaa taloudelliset ja rahoitusta koskevat voimavaransa jollain muulla hankintaviranomaisen hyväksymällä asiakirjalla.”
2)

Direktiivin 89/104 10 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että se estää tulkitsemasta kansallista säännöstä, jolla 10 artiklan 2 kohdan a alakohta saatetaan osaksi kansallista oikeusjärjestystä, siten, että kyseistä kansallista säännöstä ei sovelleta ”puolustavaan” tavaramerkkiin, joka on rekisteröity ainoastaan sellaisen toisen rekisteröidyn tavaramerkin, joka on rekisteröity siinä muodossa, jossa sitä käytetään, suojan varmistamiseksi tai laajentamiseksi.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa kantajana on Italian oikeuden mukaan perustettu yhtiö DI. VI. Finanziaria di Diego della Valle & C. SapA (jäljempänä DIVI), jonka sääntömääräinen kotipaikka on Italiassa, ja vastaajana Administration des contributions en matière d’impôts (Luxemburgin veroviranomainen) ja joka koskee sitä, että DA. DV. Family Holding Sàrl -yhtiö (jäljempänä DADV) on menettänyt saamansa varallisuusveron alennuksen siitä syystä, että sen kotipaikka on siirretty Luxemburgin suurherttuakunnasta toiseen jäsenvaltioon.
6

Asetuksen N:o 320/2006 4 a artiklassa, jonka otsikko on ”Viljelijöiden rakenneuudistustukea koskevat hakemukset”, säädetään seuraavaa: ”1. Kiintiösokeriksi jalostettavan sokerijuurikkaan tai -ruo’on viljelijät voivat markkinointivuonna 2008/2009 hakea 3 artiklan 6 kohdassa ja 3 artiklan 7 kohdassa säädettyä tukea suoraan kyseiseltä jäsenvaltiolta; hakemukseen on liitettävä sitoumus, joka koskee luopumista tietyn kiintiösokerijuurikas- tai sokeriruokomäärän toimittamisesta yritykselle, jonka kanssa viljelijä on tehnyt toimitussopimuksen edellisenä markkinointivuonna. – – 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetut hakemukset on jätettävä 30 päivään marraskuuta 2007 mennessä. Hakemuksia voi jättää 30 päivästä lokakuuta 2007 alkaen. 3. Kyseisen jäsenvaltion on laadittava 1 kohdassa tarkoitetuista hakemuksista luettelo, jossa hakemukset mainitaan saapumisjärjestyksessä, ja ilmoitettava koko kiintiömäärä, johon vastaanotetut hakemukset vaikuttavat, komissiolle ja kyseisille yrityksille 10 työpäivän kuluessa 2 kohdassa tarkoitetun hakemusten jättämisajan päättymisestä. 4. Kyseisen jäsenvaltion on 15 päivään maaliskuuta 2008 mennessä hyväksyttävä 3 kohdassa tarkoitetun saapumisjärjestyksen perusteella – – viljelijöiden hakemukset, jotka koskevat enintään 10:tä prosenttia kullekin yritykselle myönnetystä kiintiöstä, ja alennettava suhteessa kyseisen yrityksen sokerikiintiötä asetuksen (EY) N:o 318/2006 11 artiklan 4 kohdan mukaisesti. – – Jos yksikin ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettu 10 prosentin enimmäismäärä täyttyy, kyseisen jäsenvaltion on hylättävä tämän enimmäismäärän ylittävät hakemukset niiden saapumisjärjestyksessä. – – 5. Jäsenvaltion 4 kohdan mukaisesti hyväksymien hakemusten perusteella rakenneuudistustuen määrä myönnetään seuraavasti: a) viljelijöille ja [alihankkijoille] – –; b) yrityksille – –. 6. Tämän artiklan 4 ja 5 kohtaa ei sovelleta, jos yrityksen 4 artiklan mukainen hakemus on hyväksytty markkinointivuodesta 2008/2009 alkaen ja siinä luovutaan suuremmasta kiintiömäärästä kuin mitä on [viljelijöiden] hakemusten kohteena oleva kiintiö. Sama pätee kaikkiin tapauksiin, joissa yrityksen hakemus, jossa luovutaan yli 10 prosentista kiintiötä, on hyväksytty markkinointivuodesta 2008/2009 alkaen.”
33

Siltä osin kuin on kyse EUT-sopimuksen luvusta, joka koskee sijoittautumisvapautta, siinä ei ole yhtäkään määräystä, jossa näiden määräysten soveltamisalaa laajennettaisiin koskemaan tilanteita, joissa on kyse osuudesta yhtiössä, jonka kotipaikka on kolmannessa valtiossa (ks. vastaavasti asia C-102/05, A ja B, määräys 10.5.2007, Kok., s. I-3871, 29 kohta ja asia C-157/05, Holböck, tuomio 24.5.2007, Kok., s. I-4051, 28 kohta). Pääasiassa on kuitenkin kyse osuudesta pääomayhtiössä, jonka kotipaikka on Kanadassa.
Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 16 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että unionin kansalainen, joka on Euroopan unioniin hiljattain liittyneen jäsenvaltion kansalainen, voi vedota mainitun säännöksen nojalla pysyvään oleskeluoikeuteen silloin, kun hän on oleskellut vastaanottavassa jäsenvaltiossa yhtäjaksoisesti yli viiden vuoden ajan, josta osa on toteutunut ennen ensiksi mainitun valtion liittymistä Euroopan unioniin, jos oleskelu on toteutunut direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdassa säädettyjen edellytysten mukaisesti.
39

Tämän tuomion edellisessä kohdassa mainittujen edellytysten tuomioistuinvalvonnasta on palautettava mieliin se, että unionin lainsäätäjällä on yhteisen maatalouspolitiikan alalla paljon harkintavaltaa, joka perustuu siihen, että sille on SEUT 40 ja SEUT 43 artiklassa annettu poliittisluonteisia tehtäviä, ja että unionin tuomioistuin on useaan otteeseen todennut, että ainoastaan tällä alalla toteutetun toimenpiteen ilmeinen soveltumattomuus sen tavoitteen saavuttamiseen, johon toimivaltaisen toimielimen tarkoituksena on pyrkiä, voi vaikuttaa tällaisen toimenpiteen lainmukaisuuteen (ks. asia C-280/93, Saksa v. neuvosto, tuomio 5.10.1994, Kok., s. I-4973, Kok. Ep. XVI, s. I-173, 89 ja 90 kohta; asia C-306/93, SMW Winzersekt, tuomio 13.12.1994, Kok., s. I-5555, 21 kohta ja asia C-343/07, Bavaria ja Bavaria Italia, tuomio 2.7.2009, Kok., s. I-5491, 81 kohta).
1)

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 18 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion alueella sijaitseva kolmannen maan suurlähetystö on kyseisessä säännöksessä tarkoitettu ”toimipaikka” riita-asiassa, joka koskee sen lähettäjävaltion nimissä tekemää työsopimusta, kun työntekijän suorittamat tehtävät eivät kuulu julkisen vallan käyttöön. Kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, on ratkaistava, minkä luonteisia työntekijän hoitamat tehtävät tarkalleen ovat.
20

Toisaalta yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kun esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on tämän vuoksi lähtökohtaisesti ratkaistava ne (ks. asia C-118/11, Eon Aset Menidjmunt, tuomio 16.2.2012, 76 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisemisen kannalta (ks. vastaavasti asia C-45/09, Rosenbladt, tuomio 12.10.2010, Kok., s. I-9391, 33 kohta).
27

Näin ollen ilman, että olisi tarpeen tarkastella ilmaisun ”välitys” – jota muuten käytetään muissakin kuudennen direktiivin säännöksissä ja varsinkin 13 artiklan B kohdan d alakohdan 1–4 alakohdassa – täsmällistä merkitystä, on todettava, että 5 alakohdassa tällä ilmaisulla tarkoitetaan sellaisen välittäjänä toimivan henkilön toimintaa, joka ei toimi tiettyä finanssituotetta koskevan sopimuksen osapuolena ja jonka toiminta koostuu muusta kuin tällaisten sopimusten osapuolten tyypillisistä sopimukseen perustuvista suorituksista. Välitystoiminnalla nimittäin tarkoitetaan palvelua, joka suoritetaan sopimuksen yhdelle osapuolelle ja josta tämä osapuoli suorittaa vastikkeen erillisenä välitystoimintana. Kyseinen toiminta voi käsittää muun muassa sen, että tälle osapuolelle ilmoitetaan tilaisuuksista tehdä tällainen sopimus ja että välittäjä on yhteydessä toiseen osapuoleen ja neuvottelee asiakkaan nimissä ja puolesta vastavuoroisten suoritusten yksityiskohdista. Tämän toiminnan tavoitteena on siis tehdä se, mikä on tarpeen, jotta kaksi osapuolta tekisivät sopimuksen, ilman, että välittäjällä olisi omaa intressiä sopimuksen sisällön suhteen (em. asia CSC Financial Services, tuomion 39 kohta).
111

Tämän jälkeen on muistutettava, kuten unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisen tuomion 92 kohdassa perustellusti totesi, että asetuksen N:o 40/94 73 artiklassa säädetyllä SMHV:n velvollisuudella perustella päätöksensä on kaksi tavoitetta: antaa asianomaisille tieto toteutetun toimenpiteen perusteluista, jotta he voisivat puolustaa oikeuksiaan, ja antaa unionin yleiselle tuomioistuimelle mahdollisuus tutkia päätöksen laillisuus.
15

Asiakirja-aineistosta ilmenee, että matkustamohenkilökuntaan kuuluvien työntekijöiden on suoritettava kuudesta kahdeksaan viikkoa kestävä koulutus ennen kuin he ovat valmiita ensimmäiselle lennolleen. Koulutus sisältää yleisen osan ja erityisen osan, joka on mukautettu sen lentokoneen tyypin mukaan, johon henkilöstön jäsen osoitetaan työskentelemään. Jos matkustamohenkilökuntaan kuuluva työntekijä on jo ollut konsernin toisen jäsenyhtiön palveluksessa samanlaisessa työssä, koulutusaika lyhennetään neljään viikkoon. Tämän lyhennetyn koulutuksen tarkoituksena on kouluttaa henkilöstö kyseisen yhtiön käyttämien lentokoneiden erityisominaisuuksiin.
1)

Slovenian tasavalta ei ole noudattanut muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 24.7.1973 annetun ensimmäisen neuvoston direktiivin 73/239/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 16.11.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2005/68/EY, 8 artiklan 3 kohdan eikä muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta 18.6.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/49/ETY (kolmas vahinkovakuutusdirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2005/68, 29 ja 39 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on saattanut kyseiset direktiivit virheellisesti ja puutteellisesti osaksi kansallista oikeusjärjestystään.