Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Lenz 20 päivänä syyskuuta 1995. - Union royale belge des sociétés de football association ASBL vastaan Jean-Marc Bosman, Royal club liégeois SA vastaan Jean-Marc Bosman ym. ja Union des associations européennes de football (UEFA) vastaan Jean-Marc Bosman. - Ennakkoratkaisupyyntö: Cour d'appel de Liège - Belgia. - Työvoiman vapaa liikkuvuus - Yrityksiin sovellettavat kilpailusäännöt - Ammattijalkapalloilijat - Jalkapalloilijoiden siirtoihin sovellettavat määräykset, joilla velvoitetaan uusi seura maksamaan korvauksia pelaajan entiselle seuralle - Otteluissa käytettävien pelaajien lukumäärän rajoittaminen niiden pelaajien osalta, jotka ovat muiden jäsenvaltioiden kansalaisia. - Asia C-415/93.



Oikeustapauskokoelma 1995 sivu I-04921



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

A - Johdanto

I - Ongelmanasettelu

1 Käsiteltävänä olevassa ennakkoratkaisuasiassa Cour d'appel de Liège on esittänyt kaksi kysymystä, jotka koskevat sitä, ovatko tietyt jalkapalloilussa sovellettavat määräykset ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa. Kyse on ensinnäkin määräyksistä, joissa määrätään, että jos pelaaja, jonka kanssa jalkapalloseuralla on sopimus, siirtyy sopimuksen päätyttyä toiseen seuraan, ensiksi mainitulla seuralla on oikeus vaatia tietyn rahamäärän (nk. siirtokorvauksen) suorittamista seuralta, johon pelaaja siirtyy. Ennakkoratkaisupyyntö koskee toiseksi niitä sääntöjä, joissa rajoitetaan ulkomaalaisten pelaajien mahdollisuutta osallistua eri kilpailuihin (nk. kansalaisuusmääräykset).

2 Seuraavassa tarkastelen lähinnä niitä tosiseikkoja, jotka ovat johtaneet kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevaan oikeudenkäyntiin, ja niitä määräyksiä, joiden yhteensoveltuvuudesta yhteisön oikeuden kanssa on kyse tässä asiassa. Koska Cour d'appel de Liègessä vireillä olevan asian tosiseikasto on ymmärrettävissä ainoastaan näiden määräysten yhteydessä, on tarkoituksenmukaisinta ensin tarkastella näitä määräyksiä.

II - Jalkapalloilun organisaatio

3 Tässä käsiteltävänä olevat määräykset ovat yksityisten liittojen laatimia. Kuten jäljempänä esitetään, kansallinen lainsäätäjä on ainoastaan muutamassa jäsenvaltiossa antanut säännöksiä, joilla on merkitystä tällä alalla. Koska nämä eri liittojen määräykset liittyvät toisiinsa ja ne ovat enemmän tai vähemmän yhdenmukaistettu keskenään, on niiden ymmärtämiseksi ensiksi tarpeen tarkastella jalkapalloilun organisaatiota.

4 Järjestäytynyttä jalkapalloa pelataan seuroissa, jotka kuuluvat liittojen alaisuuteen. Jokaisessa jäsenvaltiossa on yleensä ainoastaan yksi liitto, joka on vastuussa jalkapallotoiminnan järjestämisestä kansallisella tasolla. Belgiassa tämän liiton nimi on Union royale belge des sociétés de football association ASBL (jäljempänä URBSFA). Poikkeuksena on Yhdistynyt kuningaskunta, jossa historiallisista syistä on oma liittonsa Englannille, Walesille, Skotlannille ja Pohjois-Irlannille.

5 Nämä liitot kuuluvat maailmanlaajuisella tasolla Kansainväliseen jalkapalloliittoon (FIFA), jonka kotipaikka on Zürichissä Sveitsissä.(1) FIFA:n piirissä on useita yhteenliittymiä, joihin tietyn maanosan liitot kuuluvat. Yksi näistä yhteenliittymistä on Euroopan jalkapalloliitto (UEFA), johon kuuluvat eurooppalaiset jalkapalloliitot. UEFA:an kuuluu EY:n jäsenmaiden 18 jalkapalloliiton lisäksi useita muiden Euroopan valtioiden liittoja. Yhteensä UEFA:ssa on noin 50 jäsentä. UEFA:n tehtävänä on muun muassa järjestää jalkapalloilun Euroopan mestaruuskilpailut maajoukkueille sekä Euroopan mestarijoukkueiden cup, Euroopan cup-voittajien cup ja UEFA-cup seurajoukkueille.(2) Myös UEFA:n kotipaikka on Sveitsissä.(3)

III - Siirtomääräykset

1. Belgia

6 URBSFA:n vuoden 1982 määräyksissä erotetaan kolme suhdetta: pelaajan kuuluminen liittoon ("affiliation")(4), pelaajan kuuluminen seuraan ("affectation")(5) ja pelaajan edustusoikeus ("qualification"). Ainoastaan pelaaja, jolla on edustusoikeus, voi osallistua liiton järjestämiin otteluihin. Edustusoikeuden edellytyksenä on, että pelaaja kuuluu sekä Belgian liittoon että johonkin Belgian seuroista. Siirto määritellään toimeksi, jolla liittoon kuuluva pelaaja siirtyy toiseen seuraan.(6) Tämä määritelmä kattaa siten ainoastaan Belgian sisäiset siirrot, sillä se liitto, johon pelaaja kuuluu, vaihtuu siirroissa Belgiasta ulkomaille tai ulkomailta Belgiaan. Määräaikaisessa siirrossa pelaaja kuuluu edelleen entiseen seuraansa, mutta hänellä on oikeus edustaa toista seuraa.

7 URBSFA:n määräyksissä erotetaan kolme siirtotyyppiä, niin kutsuttu pakollinen siirto ("transfert imposé"), vapaa siirto ("transfert libre") ja hallinnollinen siirto ("transfert administratif").(7) Kun kyseessä on "transfert imposé", siirtoon vaaditaan pelaajan ja uuden seuran suostumus, mutta ei edellisen seuran suostumusta. "Transfert libre" edellyttää pelaajan ja molempien seurojen suostumusta. Hallinnollisella siirrolla ei ole merkitystä käsiteltävänä olevassa asiassa.(8)

8 URBSFA:n määräyksissä erotetaan toisistaan yhtäältä amatöörien ja toisaalta ammattipelaajien ja ei-amatöörien siirrot.(9) Amatöörien siirtoihin sovellettavia määräyksiä ei ole tarpeen selvittää tässä yhteydessä. Seuraavassa esitettävän ymmärtämiseksi on kuitenkin tärkeää huomata, että amatööripelaaja voi vaihtaa seuraa pakollisella siirrolla, jolloin uuden seuran on maksettava enintään 1 000 000 Belgian frangin (BEF) suuruinen siirtokorvaus.(10)

9 Ammatti- ja ei-amatööripelaajia koskevaa siirtojärjestelmää voidaan kuvata seuraavasti: Seurat tekevät näiden pelaajien kanssa sopimuksen, jossa määrätään erityisesti palkasta ja vähimmäispalkkioista. Sopimusten ehdoista neuvotellaan, mutta liiton määräyksissä määrätään tietyistä vähimmäissummista, esimerkiksi ammattipelaajalle on maksettava kiinteä, vähintään 30 000 BEF:n suuruinen rahamäärä kuukaudessa.(11) Kaikkien tällaisten sopimusten, jotka tehdään 1-5 vuodeksi,(12) voimassaolo päättyy 30. kesäkuuta.(13) Ennen sopimuksen voimassaolon päättymistä ja viimeistään 26. huhtikuuta seuran on tehtävä pelaajalle tarjous uudeksi sopimukseksi. Jollei sitä tehdä, pelaajaa pidetään 1. toukokuuta alkaen siirroissa amatöörinä.(14)

Pelaaja voi vapaasti joko hyväksyä tai hylätä kyseisen tarjouksen. Jos pelaaja hylkää tarjouksen, hänet merkitään siirtoluetteloon, joka on toimitettava URBSFA:lle viimeistään 30. huhtikuuta.(15) Tähän luetteloon merkityt pelaajat voidaan 1.-31. toukokuuta siirtää pakollisesti. Tämä tarkoittaa sitä, että siirtoon ei tarvita sen seuran hyväksymistä, jonka jäsen pelaaja on, jos uusi seura maksaa viimeksi mainitulle seuralle tietyn siirtokorvauksen. Tämän siirtokorvauksen - jota URBSFA:n vuoden 1982 määräyksissä kutsutaan koulutuskorvaukseksi ("indemnité de formation") - suuruus lasketaan kertomalla pelaajan bruttovuositulot kertoimella, joka suuruus on pelaajan iän mukaan 14-2 (ammattipelaajat) tai 16-4 (ei-amatöörit).(16) Esimerkiksi 25-26-vuotiaan pelaajan siirtokorvaus on kymmenen kertaa bruttotulojen suuruinen.

Pelaajien siirto on vapaata 1.-25. kesäkuuta.(17) Siirtokorvauksesta neuvotellaan tällöin vapaasti. Siirto seurasta toiseen on kuitenkin mahdollinen ainoastaan, jos edellinen ja uusi seura pääsevät sopimukseen siirtokorvauksen suuruudesta.(18) Jos siirtokorvausta ei makseta, liitto voi määrätä seuralle tiettyjä seuraamuksia.(19)

Jos siirtoa ei tehdä, on sen seuran, johon pelaaja kuuluu, tehtävä hänelle tarjous uudeksi yhden kauden pituiseksi sopimukseksi samoilla ehdoilla kuin huhtikuussa tehdyssä tarjouksessa. Jos pelaaja kieltäytyy hyväksymästä tätä tarjousta, seuralla on oikeus ennen 1. elokuuta asettaa pelaaja karanteeniin. Jos seura ei tätä tee, pelaajaa pidetään amatöörinä.(20) Jos pelaajan karanteeniin asettamisen jälkeenkään häntä koskevaa sopimusta ei synny tai siirtoa ei tehdä, tämä pelaaja voi siirtyä amatöörinä ilman hänen seuransa suostumusta kahden sellaisen kauden jälkeen, jona hän ei ole pelannut.(21)

10 URBSFA on 1.1.1993 alkaen soveltanut uutta siirtojärjestelmää. Koska tämä uusi järjestelmä kuitenkin muistuttaa paljon edellä kuvattuja sääntöjä, tarkastellaan tässä ainoastaan joitakin eroavuuksia. Uusien sääntöjen mukaan pelaajalla on sopimuksentekovapaus, mutta uuden seuran on kuitenkin maksettava entiselle seuralle siirtokorvaus:

"Pelaajan uuden seuran on maksettava hänen entiselle seuralleen korvaus, tämän kuitenkaan rajoittamatta pelaajan sopimusvapautta (Art. IV/61.4)."(22)

Edellä lainatussa määräyksessä siirtokorvaus määritellään maksuksi, jolla korvataan pelaajan harjoittelusta ja kehittymisestä aiheutuneet kustannukset, annetaan hyvitys pelaajan taidoista ja korvataan hänen korvaamisestaan toisella pelaajalla aiheutuvat kustannukset ("une indemnité compensant la formation, la promotion, le savoir-faire et le remplacement").

Kuten aikaisemmissa määräyksissä, siirtokorvaus lasketaan pakollisissa siirroissa kertomalla pelaajan bruttovuositulot iän mukaan vaihtelevalla kertoimella.(23) Kertoimien arvoa on kuitenkin jonkin verran muutettu. Siten esimerkiksi 25-27-vuotiaan ylimmän divisioonan pelaajan siirtokorvaus on nykyisin kahdeksan kertaa hänen bruttotulojensa suuruinen.

11 URBSFA:n vuoden 1993 määräyksissä on myös sitä koskevia määräyksiä, että pelaaja, joka on tähän asti kuulunut ulkomaalaiseen liittoon, siirtyy belgialaiseen seuraan. Tältä osin viitataan FIFA:n asiaa koskeviin määräyksiin.(24) Kyseinen pelaaja voi saada edustusoikeuden belgialaisessa seurassa vasta kun URBSFA on saanut kansainvälisen siirtotodistuksen, jonka antaa se liitto, josta pelaaja haluaa lähteä. FIFA voi myös määrätä liiton antamaan tällaisen todistuksen, ja se voi myös itse antaa tällaisen todistuksen. Tietyin edellytyksin myös URBSFA voi itse antaa tilapäisen todistuksen.(25)

2. UEFA:n määräykset

12 Siirtoja koskevat UEFA:n määräykset, jotka olivat voimassa Cour d'appel de Liègessä käsiteltävän asian tosiseikkojen tapahtuma-aikana, sisältyvät asiakirjaan, jonka otsikkona on "UEFA:n jäsenliittojen ja niihin kuuluvien seurojen yhteistoimintaperiaatteet" (jäljempänä UEFA:n vuoden 1990 siirtomääräykset); UEFA:n hallitus on hyväksynyt tämän asiakirjan 24.5.1990, ja se on loppumääräystensä mukaisesti tullut voimaan 1.7.1990.

13 Näiden määräysten mukaan sopimuksen voimassaolon päätyttyä pelaaja voi vapaasti tehdä uuden sopimuksen valitsemansa seuran kanssa.(26) Tämän seuran on viipymättä ilmoitettava sopimuksesta entiselle seuralle. Entisen seuran on puolestaan ilmoitettava tästä sopimuksesta kansalliselle liitolle, jonka on viipymättä laadittava kansainvälinen siirtotodistus.(27)

14 Entisellä seuralla on kuitenkin oikeus saada uudelta seuralta korvaus pelaajan kehittämisestä tai valmentamisesta (indemnité de promotion ou de formation). Korvaus pelaajan valmentamisesta maksetaan pelaajan siirtyessä ensimmäisen kerran seurasta toiseen. Jokaisen seuraavan siirron yhteydessä on maksettava korvaus pelaajan kehittämisestä, jolla korvataan pelaajan se kehittyminen, jonka seura on tehnyt mahdolliseksi.(28) Jos yksimielisyyttä ei saavuteta, UEFA:ssa muodostettu asiantuntijalautakunta vahvistaa sitovasti siirtokorvauksen suuruuden.(29) Tämä tehdään kertomalla pelaajan edellisen pelikauden bruttotulot kertoimella, jonka suuruus on 1-12 pelaajan iän mukaan. Esimerkiksi 25-26-vuotiaan pelaajan siirtokorvauksen suuruus on tämä summa kahdeksankertaisena. Siirtokorvauksen enimmäismääränä on kuitenkin 5 000 000 Sveitsin frangia (CHF).(30)

15 Näiden määräysten 16 kohdassa määrätään, että

Pelaajan valmennuksesta ja kehittämisestä maksettavia korvauksia koskevilla seurojen välisillä taloudellisilla suhteilla ei ole vaikutusta pelaajan urheilun tai ammatin harjoittamiseen, vaan pelaaja voi vapaasti pelata uuden seuransa edustajana.

16 UEFA:n vuoden 1990 siirtomääräysten lopussa esitetään, että olisi toivottavaa, että huippujalkapalloilua koskevat kansalliset siirtomääräykset saatetaan mahdollisimman pian tässä asiakirjassa olevien määräysten mukaisiksi.

17 Ne periaatteet, jotka UEFA:n vuoden 1990 siirtomääräyksissä vahvistetaan kaikkia UEFA:n jäseniä koskeviksi, sisältyvät - yhteisön alueen osalta - suurelta osin UEFA:n hallituksen 2.5.1988 hyväksymään asiakirjaan, jonka otsikkona on "ETY:n jäsenvaltioiden kansallisiin liittoihin kuuluvien seurojen välisen yhteistyön periaatteet".

18 UEFA hyväksyi 5.12.1991 uuden version asiakirjasta "UEFA:n jäsenliittojen ja niihin kuuluvien seurojen yhteistoimintaperiaatteet", joka tuli voimaan 1.7.1992 (jäljempänä UEFA:n vuoden 1992 siirtomääräykset). Nämä siirtoja koskevat määräykset vastaavat suurelta osin UEFA:n vuoden 1990 siirtomääräyksiä. Eroja on kuitenkin siirtokorvauksen laskemisen osalta. Näissä määräyksissä ei erityisesti ole vahvistettu mitään ylärajaa siirtokorvaukselle siinä tapauksessa, että ammattipelaaja siirtyy seurasta toiseen.(31)

19 Nämä määräykset korvattiin "siirtokorvausten vahvistamista koskevilla UEFA:n määräyksillä" (jäljempänä UEFA:n vuoden 1993 siirtomääräykset), jotka UEFA antoi 16.6.1993 ja jotka tulivat voimaan 1.8.1993. Näissä määräyksissä viitataan jäljempänä käsiteltävien, pelaajien asemaa ja pelaajasiirtoja koskevien FIFA:n määräysten 16 kohdan 2 alakohtaan, ja niissä vahvistetaan, että "jalkapalloilijoiden kansainvälisiä siirtoja" koskevat nämä FIFA:n määräykset. UEFA:n vuoden 1993 siirtomääräyksissä säännellään "ainoastaan FIFA:n määräysten 14 kohdan mukaisia pelaajan harjoittelusta ja/tai kehittymisestä maksettavia korvauksia koskeva menettely ja korvauksien suuruuden laskemistapa", ja tämäkin ainoastaan sitä tapausta varten, että seurat eivät pääse sopimukseen tämän korvauksen suuruudesta.(32)

UEFA:n vuoden 1993 siirtomääräyksissä vahvistetaan, että pelaaja on vapaa tekemään uuden sopimuksen valitsemansa seuran kanssa ja että maksettavalla siirtokorvauksella ei ole mitään vaikutusta hänen pelaamiseensa. Pelaajalla "on oikeus vapaasti pelata sen seuran edustajana, jonka kanssa hän on tehnyt uuden sopimuksen".(33)

UEFA:n vuoden 1993 siirtomääräyksissä vahvistetaan aikaisempien määräyksien tapaan myös se, että jos kyseiset seurat eivät pääse keskenään sopimukseen, pelaajan siirtokorvauksen suuruuden määrittää asiantuntijalautakunta kertomalla pelaajan bruttotulot kertoimella, jonka suuruus on 12-0 pelaajan iän mukaan.(34) Vaikuttaa siltä, laskemisperusteet on näissä määräyksissä määritetty tiukemmin kuin aikaisemmissa määräyksissä.(35)

3. FIFA:n määräykset

20 FIFA:n siirtomääräykset, joita sovellettiin vuonna 1990, sisältyvät 14. ja 15.11.1953 hyväksyttyihin määräyksiin, joita on viimeksi muutettu 29.5.1986 (jäljempänä FIFA:n vuoden 1986 määräykset).

21 Näiden määräysten mukaisesti jokaisen kansallisen liiton on määritettävä pelaajiensa asema ja edustusoikeus ja muiden kansallisten liittojen ja FIFA:n itsensä on tunnustettava nämä päätökset.(36)

Näiden määräysten 14 kohdan mukaan ammattipelaaja ei voi erota kansallisesta liitostaan niin kauan kuin hänen sopimuksensa ja hänen seuransa, liigan tai kansallisen liiton säännöt sitovat häntä, olivatpa nämä säännöt miten tiukkoja hyvänsä. Siirron edellytyksenä on, että se liitto, josta pelaaja haluaa siirtyä, antaa siirtotodistuksen. Tässä siirtotodistuksessa kansallinen liitto vahvistaa sen, että kaikki taloudelliset sitoumukset, siirtokorvauksen maksaminen mukaan lukien, on täytetty.(37) Mikään kansallinen liitto ei voi antaa pelaajalle edustusoikeutta, ennen kuin siirtotodistus on sen hallussa.(38)

22 Myös FIFA on sittemmin muuttanut siirtomääräyksiään. Uudet määräykset hyväksyttiin huhtikuussa 1991, ja niitä muutettiin joulukuussa 1991 ja joulukuussa 1993. Ainoastaan 1.1.1994 voimaan tulleita määräyksiä (jäljempänä FIFA:n vuoden 1994 määräykset) käsitellään tässä.

23 FIFA:n vuoden 1994 määräyksissä säännellään sellaisten jalkapalloilijoiden asema ja edustusoikeus, jotka siirtyvät kansallisesta liitosta toiseen.(39) Tällaiset pelaajat voivat pelata toisen liiton seurassa ainoastaan, jos viimeksi mainittu liitto on "saanut kansainvälisen siirtotodistuksen liitolta, josta pelaaja haluaa siirtyä".(40) Ainoastaan uudella liitolla on oikeus pyytää siirtotodistusta.(41) Siirtotodistuksen antaminen voidaan kieltää ainoastaan, jos siirtoa haluava pelaaja "ei ole täyttänyt edellisen seuransa kanssa tekemänsä sopimuksen ehtoja" tai "pelaajan siirrosta on muu kuin taloudellista laatua oleva kiista" uuden ja vanhan seuran välillä.(42) FIFA voi määrätä kansallisen liiton antamaan siirtotodistuksen tai itse laatia asiakirjan, joka korvaa kansainvälisen siirtotodistuksen. Jos pelaajan edellinen liitto ei anna siirtotodistusta 60 päivän kuluessa uuden liiton esittämästä pyynnöstä, uusi liitto voi itse laatia tilapäisen siirtotodistuksen.(43)

24 FIFA:n vuoden 1994 määräysten 14 kohdan 1 alakohdassa määrätään, että jos ei-amatööripelaaja tekee sopimuksen uuden seuran kanssa, hänen edellisellä seurallaan on oikeus "korvaukseen pelaajan harjoittelusta ja/tai kehittymisestä". Jos amatööripelaaja tekee sopimuksen uuden seuran kanssa, johon hän liittyy ei-amatöörinä, hänen edellisellä seurallaan on oikeus "korvaukseen hänen harjoittelustaan".(44) Jos seurat eivät pääse sopimukseen korvauksen suuruudesta, kiista on saatettava FIFA:n ratkaistavaksi.(45) Kuitenkin määräyksissä sallitaan se, että FIFA:an kuuluvat maanosaliitot(46) laativat omat sääntönsä tällaisten kiistojen ratkaisemiseksi. Tällaisessa tapauksessa ainoastaan maanosaliitto on toimivaltainen ratkaisemaan liittoon kuuluvan kahden seuran välisen kiistan.(47) Kuten edellä on mainittu, UEFA on käyttänyt tätä oikeuttaan.(48)

25 FIFA:n vuoden 1994 määräysten 20 kohdan 1 alakohdassa määrätään, että mikään kiista kahden seuran välillä pelaajan harjoittelusta tai kehittymisestä aiheutuneiden kulujen korvaamisen määrästä ei saa vaikuttaa pelaajan urheilun tai ammatin harjoittamiseen, ja lisäksi tässä kohdassa määrätään, että

" - - kansainvälisen siirtotodistuksen antamista ei voida kieltää tämän vuoksi. Pelaaja on siten vapaa pelaamaan uudessa seurassaan, jonka kanssa hän on tehnyt uuden sopimuksen, heti kun kansainvälinen siirtotodistus on vastaanotettu."

26 FIFA:n vuoden 1994 määräysten johdanto-osan toisen kappaleen mukaisesti "I, II, III, VII, VIII ja X luvun määräykset" ovat sitovia myös kansallisella tasolla. Sen sijaan V lukua, jonka otsikkona on "Pelaajasiirrot kansallisesta liitosta toiseen" ja johon kuuluvat 12-20 kohta, ei mainita tässä yhteydessä. Johdanto-osan kolmannen kappaleen mukaan kuitenkin jokaisen kansallisen liiton on otettava käyttöön siirtojärjestelmä, jota sovelletaan kansallisella tasolla, ja annettava tarvittavat määräykset. Näihin määräyksiin on "sisällytettävä toisessa kappaleessa mainitut sitovat määräykset, niissä on noudatettava jäljempänä olevissa kohdissa vahvistettuja yleisiä periaatteita, ja niihin on sisällytettävä määräykset siirtojen yhteydessä syntyvien riitojen ratkaisemiseksi".

4. Muissa jäsenvaltioissa sovellettavat siirtomääräykset

27 Asian käsittelemiseksi perusteellisesti on syytä tarkastella yhteisön muiden jäsenvaltioiden siirtomääräyksiä. Yhteisöjen tuomioistuimen esitettyä kirjallisen pyynnön UEFA on toimittanut ne määräykset, jotka ovat nykyisin sen mukaan voimassa kussakin jäsenvaltiossa, ja se on myös ystävällisesti toimittanut näistä määräyksistä tiivistelmän. Kaikkien näiden määräysten tarkasteleminen on tässä yhteydessä sekä mahdotonta että tarpeetonta. Tarkastelen tämän vuoksi ainoastaan joissakin jäsenvaltioissa sovellettavia määräyksiä ja keskityn ainoastaan niihin kohtiin, jotka minusta vaikuttavat olennaisilta. Seuraava selvitys perustuu yksinomaan UEFA:n toimittamiin asiakirjoihin, jotka ovat suurelta osin kulloisenkin valtion virallisella kielellä laadittuja. Tämän vuoksi on mahdollista, että seuraavassa esityksessä on joitakin yksittäisiä epätarkkuuksia.

28 Itävallassa kyseiset määräykset sisältyvät asiakirjaan "Regulativ für die dem ÖFB angehörigen Vereine und Spieler" (Österreichischer Fußball-Bundiin eli Itävallan jalkapalloliittoon kuuluvia seuroja ja pelaajia koskevat määräykset), joka on tullut voimaan 1.7.1994. Näiden määräysten 25 kohdan 3 alakohdan mukaisesti pelaajan entisellä seuralla on oikeus siirtokorvaukseen, jos pelaaja vaihtaa seuraa. Näiden määräysten 30 kohdan 1 alakohdan mukaisesti siirtokorvaus vastaa "taloudellisesti pelaajan siirtymisestä aiheutuvaa seuran kilpailullisen aseman heikentymistä. Siirtokorvaus sisältää myös osan koulutuskustannuksista".

Määräysten 30 kohdan 4 alakohdassa määrätään, että seurojen välisillä kiistoilla siirtokorvauksista "ei ole mitään vaikutusta pelaajan edustusoikeuteen. Heti kun pelaaja on ilmoitettu uuteen seuraan, pelaajalla on oikeus edustaa seuraa asiaa koskevien määräysten mukaisesti".

Näiden määräysten 32 kohdan 5 alakohdan mukaisesti FIFA:n tai UEFA:n vastaavia määräyksiä on sovellettava siirtoihin ulkomaille ja ulkomailta.

29 Saksassa siirtomääräykset sisältyvät Deutscher Fußballbundin (Saksan jalkapalloliiton, DFB) laatimaan asiakirjaan "Lizenzspielerstatut" (ammattipelaajia koskevat määräykset). Lisäksi on otettava huomioon DFB:n "Spielordnung" (ottelumääräykset). Lizenzspielerstatutin 29 kohdan 1 alakohdan mukaisesti sen seuran, joka tekee sopimuksen toisen seuran pelaajan kanssa, on maksettava viimeksi mainitulle seuralle siirtokorvaus. Työsopimuksen pätevyys "ei voi olla riippuvainen tietystä rahamäärästä ja/tai siirtokorvausta koskevasta sopimuksesta". Amatöörien siirtoa ammattilaisseuraan koskevat määräykset ovat kiinnostavia. Pelikautena 1994/95 Bundesliigan seura, joka teki ammattilaissopimuksen toisen seuran amatööripelaajan kanssa, joutui maksamaan 100 000 Saksan markan (DEM) siirtokorvauksen. Bundesliigan toisen divisioonan seuran oli maksettava 45 000 DEM tästä pelaajasta saman ajanjakson aikana. Siirtokorvaus on jaettava niiden seurojen kesken, joissa pelaaja on pelannut seitsemän siirtoa edeltävän vuoden aikana.(49)

Jos pelaaja siirtyy ulkomaille, pelaajan edellisellä seuralla on oikeus "korvaukseen pelaajan harjoittelusta ja kehittymisestä".(50) Kun kyseessä on siirto muihin liittoihin yhteisössä, sovelletaan kulloinkin voimassa olevia "UEFA:n määräyksiä pelaajan harjoittelusta ja kehittymisestä maksettavasta korvauksesta".(51)

30 Tanskan osalta UEFA on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle Tanskan jalkapalloliiton laatiman jalkapalloilijoita koskevan mallisopimuksen. Tämän sopimuksen 3 jakso sisältää ammattipelaajia koskevat määräykset. Siirtokorvaus on ilmeisesti maksettava ainoastaan, jos pelaaja siirtyy ulkomaiseen seuraan tai Tanskan ylimmän divisioonan joukkueeseen.(52) Kun kyseessä on siirto Tanskan ylimmän divisioonan joukkueeseen, siirtokorvaus lasketaan kertomalla pelaajan bruttotulot kertoimella, jonka suuruus on 0-3 pelaajan iän ja tulojen mukaan. Esimerkiksi 25-27-vuotiaisiin pelaajiin sovellettava kerroin on 100 000 Tanskan kruunun (DKK) bruttotuloihin asti 0,8, 100 000 DKK:n ylittävistä tuloista 200 000 DKK:n bruttotuloihin asti 1,6, ja tämän ylittävien tulojen osalta 2,4.(53) Kun kyseessä on siirto ulkomaille, siirtokorvaus lasketaan kertomalla pelaajan bruttotulot yhtenäisellä kertoimella, jonka suuruus on 12-1. Esimerkiksi 25-27-vuotiaaseen pelaajaan sovellettava kerroin on 8.(54)

Yhteisöjen tuomioistuimessa pidetyssä suullisessa käsittelyssä Tanskan asiamies ilmoitti, että siirtokorvaukset kumoavaa lakia oltiin laatimassa.

31 Espanjassa 26.6.1985 annetussa Real Decretossa (kuninkaallinen asetus) nro 1006/1985 määrätään, että siirron yhteydessä voidaan vaatia siirtokorvaus ("una compensación por preparación o formación") työehtosopimuksen mukaisesti.(55) UEFA on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle tällaisen työehtosopimuksen, joka on sen 4 artiklan mukaan voimassa 1.6.1992-30.5.1995. Tämän sopimuksen 18 artiklan mukaisesti siirron yhteydessä on maksettava siirtokorvaus, jos kyseinen pelaaja ja hänestä vaadittavan maksun suuruus on ilmoitettu siirtolistalle. Listalle ei voida merkitä ammattilaisia, jotka ovat 25-vuotiaita tai vanhempia. Tällaiset pelaajat voivat siten siirtyä Espanjassa(56) ilman siirtokorvauksen maksamista.

Työehtosopimuksen 21 kohdan mukaisesti pelaajalla on oikeus 15 prosenttiin siirtokorvauksesta siirron yhteydessä.

32 Ranskassa siirtoja koskevat säännöt sisältyvät asiakirjaan "Charte du Football Professionel" (ammattilaisjalkapalloa koskeva peruskirja). Peruskirjan III osaston 4 luvussa käsitellään ammattijalkapalloilijoiden asemaa.

Tämän luvun 15 kohdan 1 ja 2 alakohdassa määrätään seuraavaa:

"1. Jos pelaaja siirtyy toiseen seuraan seurasta, jonka kanssa hän on allekirjoittanut ensimmäisen ammattilaissopimuksensa, ensiksi mainitulla seuralla (kasvattajaseuralla) on oikeus korvaukseen pelaajan harjoittelusta.

2. Edellisellä seuralla on oikeus korvaukseen pelaajan harjoittelusta, jos

- pelaaja on harjoitellut tässä seurassa harjoittelijana (stagiaire) vähintään yhden kauden ajan;

- harjoittelu on tapahtunut virallisesti hyväksytyssä jalkapallokoulutuskeskuksessa."(57)

Tämän harjoittelusta maksettavan korvauksen suuruus vastaa peruskorvausta tai osaa siitä harjoittelun keston mukaisesti. Peruskorvaus vastaa pääsääntöisesti pelaajan bruttotuloja kahtena edellisenä vuotena. Jos harjoittelu on kestänyt enemmän kuin kolme pelikautta, on maksettava täysi peruskorvaus; jos se on kestänyt ainoastaan yhden kauden, siirtokorvaus on ainoastaan 10 prosenttia peruskorvauksesta.(58)

Siirtokorvaus on siten maksettava ainoastaan ensimmäisestä siirrosta ja silloinkin ainoastaan, jos edellä mainitut edellytykset täyttyvät. Näitä tapauksia lukuun ottamatta ei korvauksia makseta Ranskan sisäisissä siirroissa.

33 Siirron tapahtuessa ulkomaille siirtokorvauksen suuruus on tämän luvun 18 kohdan mukaisesti kaksi kertaa 15 kohdan mukaisen korvauksen suuruus.

34 UEFA:n toimittamien tietojen mukaan pelaaja on Kreikassa vapaa pelaajasopimuksensa päätyttyä liittymään uuteen seuraan ilman siirtokorvausta 5.8.1991 annetun lain nro 1958 29 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Tämän lain 29 artiklan 3 kohdassa kuitenkin sallitaan se, että seuran ja pelaajan väliseen sopimukseen sisällytetään ehto, jonka mukaan hän voi lähteä seurasta ainoastaan maksettuaan tietyn rahamäärän. Tämä rahamäärä on mainittava sopimuksessa. Käytännössä kuitenkin UEFA:n mukaan uusi seura maksaa tämän rahamäärän.

35 Italiassa sovelletaan jalkapalloiluun (ja urheiluun yleensä) 23.3.1981 annettua lakia nro 91. Tämän lain 6 artiklan mukaisesti siirron yhteydessä voidaan vaatia siirtokorvaus ("indemnità di preparazione e di promozione"); korvauksen saajan on sijoitettava se urheiluun liittyvään tarkoitukseen. Korvauksen laskemisen yksityiskohdat säännellään Italian jalkapalloliiton tämän lain täytäntöönpanemiseksi antamissa säännöissä.

36 Lopuksi on mainittava Alankomaat. UEFA:n yhteisöjen tuomioistuimelle toimittamien Alankomaiden jalkapalloliiton määräysten 49 kohdan 1 alakohdan a alakohdassa määrätään, että jos pelaaja siirtyy ulkomaille, liitto antaa FIFA:n määräysten 12 kohdan mukaisen siirtotodistuksen vasta, kun pelaajan entiselle seuralle on maksettu siirtokorvaus.(59)

IV - Ulkomaalaisia pelaajia koskevat määräykset

37 Vuodesta 1960 alkaen monet - mutta eivät kaikki - jalkapalloliitot ovat ottaneet käyttöön määräyksiä, joilla rajoitetaan ulkomaalaisten pelaajien palkkaamista. Kuitenkin on huomattava, että tietyissä tapauksissa nämä määräykset perustuvat sellaiseen urheiluoikeudelliseen kansalaisuuden määritelmään, jossa varsinaisen kansalaisuuden lisäksi otetaan huomioon myös se seikka, että pelaaja on jo pelannut liitossa tietyn aikaa.(60)

38 Sen jälkeen kun yhteisöjen tuomioistuin antoi 14.7.1976 tuomion asiassa Donà vastaan Mantero(61), eurooppalaiset jalkapalloliitot ja Euroopan yhteisöjen komissio aloittivat keskenään neuvottelut. Vuonna 1978 UEFA antoi komissiolle sitoumuksen, jonka mukaan se poistaa niiden ulkomaalaisten pelaajien määrää koskevat rajoitukset, joiden kanssa seura voi tehdä sopimuksen, sikäli kuin kyse on jäsenvaltioiden kansalaisista. Toiseksi UEFA suostui vahvistamaan, että kuhunkin otteluun voi osallistua kaksi tällaista pelaajaa, eikä tähän kiintiöön lasketa pelaajia, jotka ovat asuneet viisi vuotta kyseisen liiton alueella.

39 Komission kanssa käytyjen uusien neuvottelujen jälkeen UEFA hyväksyi vuonna 1991 niin kutsutun "3+2" -säännön, jonka mukaan 1.7.1992 jälkeen seuran ottelukohtaiseen pelaajaluetteloon merkittävien sellaisten pelaajien lukumäärää, jotka ovat muiden jäsenvaltioiden kansalaisia, voidaan rajoittaa kolmeen, mutta ei tämän vähempään, ja heidän lisäkseen kahteen, mutta ei vähempään, sellaiseen muiden jäsenvaltioiden kansalaiseen, jotka ovat pelanneet tässä maassa keskeytyksettä viisi vuotta, joista kolme vuotta juniorina.(62) Tätä sääntelyä sovelletaan ylimmän divisioonan joukkueisiin, ja on laajennettava koskemaan kaikkia ei-amatööridivisioonia viimeistään kaudesta 1996-97 alkaen.

40 Koska tässä UEFA:n säännössä asetetaan ainoastaan vähimmäismäärä, kansalliset liitot voivat sallia useamman ulkomaalaisen pelaamisen. Esimerkiksi Englannin jalkapalloliitto ei pidä ulkomaalaisina Walesin, Skotlannin, Pohjois-Irlannin ja Irlannin kansalaisia. Skotlannissa ulkomaalaisten pelaajien määrää ei ole lainkaan rajoitettu.

41 Edellä mainittua 3+2 -sääntöä sovelletaan myös UEFA:n järjestämiin cup-otteluihin.(63)

V - Pääasian tosiseikat ja asian käsittely kansallisissa tuomioistuimissa

42 Jean-Marc Bosman on syntynyt vuonna 1964, ja hän on Belgian kansalainen. Hän liittyi jo nuorena Belgian jalkapalloliittoon ja aloitti pelaamisen - aluksi juniorijoukkueessa - Standard de Liègessä, joka on Belgian ylimmässä divisioonassa pelaava seura. Vuonna 1986 hän allekirjoitti ensimmäisen työsopimuksensa tämän seuran kanssa, ja hänestä tuli siten ammattipelaaja. Vuoden 1988 toukokuussa hänet siirrettiin 3 000 000 BEF:n siirtokorvausta vastaan Standard de Liègestä paikalliseen kilpailijaan SA Royal club liégeois'han (jäljempänä RC Liège) edustajaksi; myös tämä seura pelasi viime kauteen asti Belgian ylimmässä divisioonassa. Bosmanin RC Liègen kanssa tekemässä sopimuksessa, jonka voimassaolo päättyi 30.6.1990, hänelle oli taattu 75 000 BEF:n peruspalkka (bruttona). Palkkiot ja muut lisät mukaan lukien Bosman ansaitsi keskimäärin noin 120 000 BEF kuukaudessa.

43 Huhtikuussa 1990 RC Liège teki Bosmanille tarjouksen uudeksi yhden kauden pituiseksi sopimukseksi, jossa hänen peruspalkkansa alennettiin 30 000 BEF:iin eli URBSFA:n sääntöjen mukaiseksi vähimmäispalkaksi. Bosman kieltäytyi allekirjoittamasta tätä sopimusta, ja hänet ilmoitettiin siirtolistalle. Hänen pakollista siirtoaan koskevaksi siirtokorvaukseksi määriteltiin liiton sääntöjen mukaisesti 11 743 000 BEF.

44 Koska mikään seura ei ilmoittanut olevansa kiinnostunut pakollisesta siirrosta, Bosman ryhtyi neuvottelemaan ranskalaisen seuran Société d'économie mixte sportive de l'union sportive du littoral de Dunkerquen (jäljempänä US Dunkerque) kanssa, joka pelasi Ranskan II divisioonassa. Tämä seura palkkasi Bosmanin 30.7.1990 allekirjoitetulla sopimuksella, jossa hänen peruspalkakseen sovittiin hieman yli 90 000 BEF. RC Liège ja US Dunkerque olivat tehneet jo 27.7.1990 sopimuksen tämän pelaajan (määräaikaisen) siirron yksityiskohdista. Tämän sopimuksen mukaan RC Liègen piti luovuttaa pelaaja US Dunkerquelle yhdeksi kaudeksi 1 200 000 BEF:n suuruista korvausta vastaan, joka erääntyisi maksettavaksi heti, kun URBSFA:n antama siirtotodistus olisi saatu. Lisäksi sopimuksessa annettiin Dunkerquelle peruuttamaton oikeus pelaajan lopulliseen siirtoon 4 800 000 BEF:n suuruista (lisä)korvausta vastaan. Kuitenkin sekä US Dunkerquen ja RC Liègen että US Dunkerquen ja Bosmanin välisessä sopimuksessa oli lykkäävä ehto, jonka mukaan sopimus olisi tehoton, jos Belgian liiton antama siirtotodistus ei saapuisi Ranskan jalkapalloliitolle ennen 2.8.1990. Syynä tähän ehtoon oli ilmeisesti se, että US Dunkerque halusi Bosmanin pelaavan sen edustajana tärkeässä ottelussa jo 3.8.1990.

Koska RC Liège epäili US Dunkerquen maksukykyä, se ei pyytänyt URBSFA:lta siirtotodistusta, joten molemmat sopimukset raukesivat. Lisäksi RC Liège asetti Bosmanin jo 31.7.1990 karanteeniin ja esti häntä siten pelaamasta alkavan pelikauden aikana.$

45 Bosman saattoi tämän jälkeen 8.8.1990 asian Tribunal de première instance de Liègen käsiteltäväksi. Pääasiaa koskevan kanteen lisäksi hän teki välitoimia koskevan hakemuksen, jonka tavoitteena oli ensinnäkin RC Liègen ja URBSFA:n velvoittaminen maksamaan hänelle 100 000 BEF kuukaudessa siihen asti, kunnes hän löytäisi uuden työnantajan, ja toiseksi sellaisen määräyksen antaminen, jolla kiellettäisiin vastaajia estämästä häntä vastaanottamasta työtä vaatimalla tai perimällä jokin rahasumma tässä yhteydessä; kolmanneksi Bosman pyysi ennakkoratkaisukysymyksen esittämistä yhteisöjen tuomioistuimelle. Tuomioistuin määräsi 9.11.1990 RC Liègen maksamaan Bosmanille väliaikaisesti 30 000 BEF kuukaudessa ja antoi vaaditun kieltomääräyksen sekä esitti yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksen siirtojärjestelmän yhteensopivuudesta ETY:n perustamissopimuksen 3 artiklan c kohdan ja 48 artiklan kanssa. Tämä asia merkittiin yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamossa rekisteriin numerolla C-340/90.

46 Cour d'appel de Liège kumosi 28.5.1991 valituksesta Tribunal de première instance de Liègen määräyksen siltä osin kuin siinä pyydettiin yhteisöjen tuomioistuimelta ennakkoratkaisua. Cour d'appel de Liège kuitenkin vahvisti sen, että RC Liègen oli maksettava kyseinen kuukausittainen rahasumma Bosmanille, ja velvoitti RC Liègen ja URBSFA:n antamaan Bosmanille oikeuden siirtyä mihin tahansa seuraan, joka haluaisi hänet palkata, ilman että ne vaatisivat tältä seuralta korvausta tästä. Tämän vuoksi yhteisöjen tuomioistuin poisti 19.6.1991 asian C-340/90 rekisteristä.

47 Välitoimimääräyksen vuoksi Bosman voitiin lokakuussa 1990 palkata ranskalaiseen II divisioonassa pelaavaan seuraan Saint-Quentiniin. Hänen sopimuksensa purettiin kuitenkin ensimmäisen pelikauden lopussa. Helmikuussa 1992 Bosman allekirjoitti Saint-Denis de la Réunionin kanssa uuden sopimuksen, joka myös myöhemmin purettiin. Etsittyään pitkään työtä, Bosman allekirjoitti 14.5.1993 sopimuksen belgialaisen III divisioonassa pelaavan Royal Olympic Club de Charleroin kanssa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan voidaan perustellusti katsoa, että välitoimimääräyksessä Bosmanille annetusta vapaudesta huolimatta häntä boikotoivat kaikki eurooppalaiset seurat, jotka olisivat voineet hänet palkata.

48 Pääasiaa koskevassa kanteessaan, jonka Bosman myös nosti Tribunal de première instance de Liègessä 8.8.1990, hän vaati RC Liègeltä korvausta, jonka suuruudeksi oli väliaikaisesti arvioitu 30 000 000 BEF. Tämän kanteen perusteeksi esitettiin ensinnäkin se, että vastaaja oli rikkonut sopimusvelvoitteitaan, ja toiseksi se, että siirtojärjestelmä oli laiton. URBSFA esitti 3.6.1991 väliintulokirjelmänsä, jonka tavoitteena oli sen määräysten ja vastaavien UEFA:n määräysten toteaminen laillisiksi. Bosman haastoi 20.8.1991 UEFA:n mukaan riita-asiaan. Samanaikaisesti hän nosti kanteen UEFA:a vastaan sen toteamiseksi, että UEFA:n määräykset olivat ETY:n perustamissopimuksen 48, 85 ja 86 artiklan vastaisina pätemättömiä siltä osin, kuin niillä perustetaan sellainen siirtojärjestelmä, jossa voidaan vaatia siirtokorvauksen maksamista, jos pelaaja vaihtaa seuraa sopimuksensa voimassaolon päätyttyä, ja siltä osin kuin tässä järjestelmässä ei rinnasteta muiden jäsenvaltioiden kansalaisia pelaajiin, jotka ovat oman valtion kansalaisia, kun kyse on osallistumisesta kansallisiin kilpailuihin. Lisäksi Bosman vaati UEFA:n velvoittamista lopettamaan tällaisen käytännön ja poistamaan 48 tunnissa käytöstä pätemättömät määräykset. RC Liège haastoi 5.12.1991 US Dunkerquen mukaan oikeudenkäyntiin.

49 Bosman nosti 9.4.1992 Tribunal de première instance de Liègessä lisää kanteita, joissa hän muutti RC Liègeä vastaan nostamaansa kannetta ja nosti lisäksi erillisen kanteen URBSFA:a vastaan sekä kehitti UEFA:a vastaan esittämiään vaatimuksia. Kanteen tavoitteena oli nyt se, että RC Liègeä, URBSFA:a ja UEFA:a kiellettäisiin rajoittamasta Bosmanin vapautta tehdä sopimus uuden työnantajan kanssa, ja se, että vastaajat velvoitettaisiin yhdessä tai erikseen maksamaan hänelle 11 368 350 BEF korvauksena hänen 1.8.1990 jälkeen kärsimästään vahingosta, 11 743 000 BEF korvauksena vahingosta, jonka hän on kärsinyt uransa alusta 9.11.1990 asti siirtojärjestelmän soveltamisen vuoksi, ja väliaikaisesti 1 BEF oikeudenkäyntikulujen korvauksena. Lisäksi Bosman vaati sen toteamista, että siirtomääräyksiä sekä URBSFA:n ja UEFA:n kansalaisuusmääräyksiä ei sovelleta häneen. Lopuksi Bosman ehdotti ennakkoratkaisun pyytämistä yhteisöjen tuomioistuimelta.

50 Kaksi ammattipelaajien yhdistystä - ranskalainen Union nationale des footballeurs professionnels (jäljempänä UNFP) ja alankomaalainen Vereniging van contractspelers (jäljempänä VVCS) ovat esiintyneet asiassa väliintulijoina Bosmanin vaatimusten tueksi.

51 Tribunal de première instance de Liège hylkäsi 11.6.1992 tekemällään päätöksellä UEFA:n vaatimukset, joiden mukaan sitä vastaan nostetut kanteet on käsiteltävä Sveitsin tuomioistuimissa, ja Tribunal de première instance de Liège totesi olevansa toimivaltainen ratkaisemaan sen käsiteltäväksi saatetun riidan. Se katsoi, että UNFP:n ja VVCS:n väliintulot voitiin hyväksyä. Lisäksi Tribunal totesi, että kaikki kanteet voitiin ottaa tutkittavaksi. Se katsoi, että RC Liège oli toiminut laittomasti, koska Bosmanin siirto US Dunkerqueen oli sen menettelyn vuoksi epäonnistunut, ja että RC Liègen oli korvattava aiheuttamansa vahinko; sitä vastoin Tribunal hylkäsi RC Liègen US Dunkerqueta vastaan kohdistaman hakemuksen, jossa se vaati US Dunkerqueta väliintulijaksi asiassa, koska näyttöä US Dunkerquen virheellisestä menettelystä ei ollut esitetty. Lopuksi Tribunal esitti yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön, joka koski perustamissopimuksen 48, 85 ja 86 artiklan tulkintaa siirtojärjestelmien osalta. Tämä asia merkittiin yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamossa rekisteriin numerolla C-269/92.

52 Asiassa haettiin muutosta, ja Cour d'appel de Liège pysytti 1.10.1993 antamallaan päätöksellä valituksenalaisen päätöksen siltä osin, kuin siinä on hyväksytty väliintulot, Tribunal de première instance on todennut olevansa toimivaltainen ja katsonut, että kanteet voidaan ottaa tutkittavaksi. Cour d'appel hyväksyi myös Tribunalin käsityksen, jonka mukaan RC Liègeä, UEFA:a ja URBSFA:a vastaan esitettyjen vaatimusten tutkiminen merkitsi siirtojärjestelmän laillisuuden tutkimista. Valitustuomioistuin on tämän vuoksi itse pyytänyt yhteisöjen tuomioistuimelta ennakkoratkaisua. Koska tämän pyynnön vuoksi asialla C-269/92 ei ole perustetta, yhteisöjen tuomioistuin poisti tämän asian rekisteristä. Bosmanin ehdotuksen perusteella Cour d'appel on lisäksi katsonut, että kansalaisuusmääräysten laillisuuden tutkiminen on myös ollut tarpeen, koska Bosmanin tätä koskeva vaatimus perustuu Code judiciaire belgen (oikeudenkäyntimenettelyä koskevan lain) 18 §:ään, jonka mukaan kanteita voidaan nostaa "sen estämiseksi, että vakavasti uhattuna olevaa oikeutta loukataan".

Sitä vastoin Cour d'appel on hylännyt UEFA:n vaatimukset siitä, että sen olisi kysyttävä yhteisöjen tuomioistuimelta, onko vastaus esitettyihin kysymyksiin erilainen, jos siirtojärjestelmä on sellainen, että pelaaja voi vapaasti pelata uuden seuransa edustajana, vaikka uusi seura ei olisi maksanut siirtokorvausta entiselle seuralle.

VI - Ennakkoratkaisukysymykset

53 Cour d'appel de Liège on siten pyytänyt yhteisöjen tuomioistuimelta ennakkoratkaisua seuraavista kysymyksistä:

"Onko 25 päivänä maaliskuuta 1957 tehdyn Rooman sopimuksen 48, 85 ja 86 artiklaa tulkittava siten, että niissä kielletään:

- jalkapalloseuraa vaatimasta tai perimästä rahakorvausta, kun joku tämän seuran pelaajista, jonka sopimuksen voimassaolo on päättynyt, palkataan uuteen seuraan;

- kansallisia tai kansainvälisiä urheiluyhdistyksiä tai urheiluliittoja säännöissään rajoittamasta sellaisten ulkomaalaisten pelaajien, jotka ovat Euroopan yhteisön kansalaisia, pelaamista niiden järjestämissä kilpailuissa?"

VII - Asian käsittelyn jatko ja asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa

54 URBSFA valitti 3.6.1994 Cour d'appelin päätöksestä ja pyysi, että ratkaisu ulotettaisiin koskemaan RC Liègeä, UEFA:a ja US Dunkerqueta. Cour de cassation hylkäsi valituksen 30.3.1995 ja päätti samalla, että tämän vuoksi vaatimukset päätöksen ulottamisesta koskemaan RC Liègeä, UEFA:a ja US Dunkerqueta tulivat perusteettomiksi.(64)

55 Käsiteltäessä asiaa yhteisöjen tuomioistuimessa Bosman, URBSFA, UEFA, ja Ranskan hallitus, Italian hallitus sekä komissio ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia. Nämä osapuolet olivat myös läsnä yhteisöjen tuomioistuimessa 20.6.1995 pidetyssä suullisessa käsittelyssä. Tässä käsittelyssä myös Tanskan hallitus ja Saksan hallitus esittivät ennakkoratkaisukysymyksestä huomautuksensa.

B - Ehdotus

I - Alustavia huomautuksia

56 Käsiteltävänä olevan asian merkitys on ilmeinen. Vastauksella siihen kysymykseen, ovatko siirtojärjestelmä ja kansalaisuusmääräykset yhteisön oikeuden mukaisia, on ratkaiseva merkitys ammattilaisjalkapalloilun tulevaisuudelle yhteisössä.

57 Muutamat lukuesimerkit riittävät todistamaan siirtojärjestelmän merkityksen nykyiselle ammattilaisjalkapalloilulle. Erään englantilaisen tilintarkastustoimiston tutkimuksen mukaan Englannin ylimmän divisioonan seurat käyttivät lähes 51 000 000 Englannin puntaa (GBP) (nykyisen vaihtokurssin mukaan 62 000 000 ecua) siirtokorvauksiin pelikauden 1992/93 aikana.(65) Lehtitietojen mukaan Italian ylimmän divisioonan 18 seuraa käyttivät 96 000 000 DEM (yli 51 000 000 ecua) pelikauden 1995/96 aikana pelkästään ulkomaalaisten pelaajien siirtokorvauksiin.(66) Tähän mennessä kallein siirto jalkapalloilun historiassa tehtiin Italiassa, jossa uuden seuran oli maksettava lähes 19 000 000 ecun siirtokorvaus.(67)

Kansalaisuusmääräyksistä on syytä huomauttaa, että tähän mennessä ammattilaisseurat yhteisössä ovat palkanneet huomattavan määrän pelaajia muista jäsenvaltioista tai kolmansista maista. URBSFA:n toimittamien lukujen mukaan esimerkiksi kauden 1993/94 alussa Belgian ylimmän divisioonan 18 seurassa oli 398 belgialaista pelaaja ja 175 ulkomaalaista pelaajaa, joista kuitenkin ainoastaan 61:tä pidettiin ulkomaalaisina kansalaisuusmääräysten mukaisesti.(68) Jos yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että kansalaisuusmääräykset rikkovat yhteisön oikeutta, on odotettavissa, että sellaisten yhteisön jäsenvaltioiden kansalaisten määrä, jotka ansaitsevat elantonsa toisen jäsenvaltion seurassa, lisääntyy edelleen.

58 Muissa yhteisössä harjoitettavissa urheilulajeissa on myös käytössä erilaisia kansalaisuusmääräyksiä ja siirtoihin sovellettavia sääntöjä. Yhteisöjen tuomioistuimen tuomiolla on siten suuri merkitys myös näihin lajeihin.

59 Cour d'appel de Liègessä käsiteltävän valituksen perustana olevat tapahtumat sattuivat yli viisi vuotta sitten. Tämän jälkeen asia on saatettu usean tuomioistuimen käsiteltäväksi. Yhteisöjen tuomioistuimelta on tässä asiassa pyydetty jo kolme kertaa ennakkoratkaisua, mutta kahden ensimmäisen pyynnön perusteella ei ole annettu tuomiota. Jos tämän käsittelyn päätteeksi annetaan tuomio, jossa vastataan esitettyihin kysymyksiin, se ei merkitse lainkaan sitä, että asian käsittely kansallisissa tuomioistuimissa päättyy. Kuitenkin ammattijalkapalloilijan uran kesto on rajoitettu. Koska mielestäni käsiteltävänä olevalla asialla on suuri merkitys sekä jalkapalloilulle että Bosmanille, se on käsiteltävä loppuun mahdollisimman pian. Nimenomaan tämä on ollut mielessäni tätä ratkaisuehdotusta laatiessani.

60 Esitetyillä kysymyksillä on kuitenkin rajallinen merkitys sen vuoksi, että ne eivät koske kaikkea jalkapalloilua. Siirtojärjestelmään liittyvä ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys koskee sopimussuhteessa olevan pelaajan siirtoa. Tämä kysymys koskee siten ainoastaan niitä pelaajia, jotka pelaavat vastiketta vastaan, eli toisin sanoen ammattilaisjalkapalloilua. Tämä kysymys ei sen sijaan koske amatöörijalkapalloilua. Yhteisöjen tuomioistuimen ei siten tarvitse päättää, onko yhteisön oikeuden mukaista vaatia siirtokorvausta, kun pelaaja, joka tähän asti on ollut amatööri, lähtee seurastaan ja tekee sopimuksen ammattilaisena. Ensi näkemältä toinen kysymys on muotoiltu väljemmin ilmaisuin, ja sen sanamuodon perusteella voitaisiin päätellä, että siinä pyydetään ratkaisua kaikkien kansalaisuusmääräysten yhteensoveltuvuudesta yhteisön oikeuden kanssa - riippumatta siitä, onko kysymys ammattilais- vai amatööriurheilusta - ja että se mahdollisesti koskee kaikkia urheilulajeja. Kuitenkin päätöksestä, jolla ennakkoratkaisua pyydetään, ilmenee, että tämä kysymys koskee ainoastaan ammattilaisjalkapalloilun kansalaisuusmääräyksiä. Kaikki asian käsittelyn osapuolet ovat myös perustellusti katsoneet, että ennakkoratkaisukysymys on ymmärrettävä tällä tavoin.

61 Osoittaakseen riidan kohteena olevien määräysten olevan perusteltuja, ne liitot, joita asia koskee, ovat esittäneet sekä urheiluun liittyviä että taloudellisia perusteita määräyksille. Erityisesti Bosman mutta myös komissio ja muut osapuolet ovat esittäneet yksityiskohtaisia huomioita kaikista näistä perusteluista. Mielestäni on selvää, että käsiteltävänä olevan asian merkityksen vuoksi näitä perusteluja on tarkasteltava perusteellisesti.

62 Tämän asian ratkaisu kiinnostaa monia jalkapallosta kiinnostuneita henkilöitä. Suuri osa heistä urheilee itse tai osallistuu - usein ilman korvausta - muulla tavalla seuransa toimintaan. Ehkä vieläkin suurempi on niiden määrä, jotka seuraavat urheilua yleisönä ja jotka seuraavat erityisen kiinnostuneina ammattilaisjalkapallosarjojen otteluita. Juuri tämän vuoksi on yhteisöjen tuomioistuimen ja minun syytä tarkastella esitettyjä kysymyksiä ilman ennakkokäsityksiä ja objektiivisella tavalla.

II - Ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottaminen

1. Asianosaisten esittämät perustelut

63 UEFA katsoo, että koska ennakkoratkaisukysymyksien tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat, yhteisöjen tuomioistuimen ei pidä vastata niihin. UEFA katsoo, että Bosmanin siirto US Dunkerqueen epäonnistui sen vuoksi, että pelaajien siirtoja koskevia UEFA:n määräyksiä ei noudatettu; jos näitä määräyksiä olisi sovellettu, siirto olisi voinut toteutua eikä riitaa olisi syntynyt. Viitaten yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, jota selvitän jäljempänä, UEFA katsoo, että esitettyihin kysymyksiin vastaaminen ei ole tarpeen Cour d'appel de Liègen käsiteltäväksi saatetun riidan ratkaisemiseksi. UEFA epäilee tämän vuoksi vahvasti sitä, että ensimmäinen kysymys voitaisiin ottaa tutkittavaksi. Sen sijaan toinen kysymys on UEFA:n mukaan täysin hypoteettinen, koska Bosmanilla ei ole koskaan ollut urallaan mitään hänen kansalaisuuteensa perustuvia esteitä. Kyseessä on UEFA:n mukaan keinotekoinen prosessi, jonka tarkoitukset ovat poliittiset. Asianosaiset pyrkivät saamaan yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisemaan sen, onko tietty sellainen käytäntö perustamissopimuksen kanssa sopusoinnussa, jolla ei ole mitään yhteyttä riidan tosiseikkoihin. UEFA:n mukaan ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole lainkaan esittänyt, miten vastaus toiseen kysymykseen olisi tarpeen pääasiaa koskevan riidan ratkaisemiseksi.

Jos yhteisöjen tuomioistuin päättäisi kuitenkin vastata kaikkiin tai osaan esitetyistä kysymyksistä, sen olisi UEFA:n mukaan oltava hyvin varovainen, sillä kysymyksillä asetetaan kyseenalaiseksi jalkapalloilun organisaatio sellaisenaan.

64 URBSFA ei kirjallisissa huomautuksissaan esitä mitään ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottamisesta. Suullisessa käsittelyssä yhteisöjen tuomioistuimessa se esitti, että käsiteltävänä olevassa asiassa on erotettava kaksi oikeudenkäyntiä. Ensimmäinen on Bosmanin ja RC Liègen välinen riita. URBSFA:n mukaan tämä riita voidaan ratkaista ilman yhteisöjen tuomioistuimen ennakkoratkaisua. Toinen on keinotekoinen riita, jossa ovat vastakkain toisaalta tietyt ammattijalkapalloilijoiden ammattiyhdistykset ja toisaalta URBSFA ja UEFA. Tässä yhteydessä URBSFA viittaa myös Cour de cassationin pääasiassa antamaan tuomioon. URBSFA:n mukaan on toivottavaa, että yhteisöjen tuomioistuin ottaa tämän tuomion huomioon arvioidessaan käsiteltävänä olevaa asiaa.

65 Ranskan, Italian ja Tanskan hallitukset ovat katsoneet, että kansalaisuusmääräyksillä ei ole mitään vaikutusta riitaan. Niiden mukaan riita koskee ainoastaan siirtokorvausten laillisuutta. Toinen ennakkoratkaisukysymys on siten täysin hypoteettinen. Tältä osin Ranskan hallitus huomauttaa muun muassa, että ensimmäisessä kanteessaan Bosman ei edes maininnut kansalaisuusmääräyksiä.

Sen jälkeen kun useat osapuolet olivat vedonneet suullisessa käsittelyssä yhteisöjen tuomioistuimessa edellä mainittuun Cour de cassationin tuomioon, Ranskan hallituksen asiamies esitti, että tämän tuomion perusteella vaikutti siltä, että yhteisöjen tuomioistuimen ei enää tarvitsisi vastata toiseen ennakkokysymykseen, koska sitä ei mahdollisesti ollut olemassa tai ei enää ollut olemassa.

66 Kirjallisissa huomautuksissaan komissio on ensin katsonut, että toista kysymystä ei voida ottaa tutkittavaksi, koska se on luonteeltaan hypoteettinen. Suullisessa käsittelyssä yhteisöjen tuomioistuimessa komission asiamiehet ilmoittivat, että komission käsitys oli muuttunut. Päättelen näistä lausunnoista, että komissio on nyt taipuvainen katsomaan, että myös toinen kysymys voidaan ottaa tutkittavaksi. Se ei kuitenkaan ole ilmaissut tätä nimenomaisesti.

67 Bosman kiistää voimakkaasti sen, että käsiteltävänä oleva asia olisi keinotekoinen riita. Hän huomauttaa, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut, että hänen nostamansa eri kanteet voidaan ottaa tutkittavaksi Code judiciaire belgen 18 §:n perusteella, jossa säädetään mahdollisuudesta nostaa ennalta ehkäisevä kanne uhkaavan vakavan vahingon estämiseksi. Kansallinen tuomioistuin on Bosmanin mukaan todennut, että asiaa koskevan Belgian lainsäädännön mukaisesti tämän riidan ratkaiseminen edellyttää siirtojärjestelmän ja kansalaisuusmääräysten laillisuuden tutkimista. Bosmanin mukaan yhteisöjen tuomioistuin tuskin voi asettaa kyseenalaiseksi sitä kansallisen oikeuden tulkintaa, jonka Cour d'appel de Liège on tehnyt. Jos yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin menettelisi näin, sillä uhattaisiin kansallisten tuomioistuinten ja yhteisöjen tuomioistuimen välisen yhteistyön periaatetta, joka on EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan perustana. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tuntee yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön, ja se on täyttänyt täysimääräisesti tästä johtuvat velvollisuutensa, erityisesti perustelemalla ennakkoratkaisupyyntönsä.

Kyseessä ei Bosmanin mukaan myöskään ole EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan mukaisen menettelyn väärinkäyttö. UEFA:n määräysten sallimien kansalaisuusmääräyksien osalta Bosmanilla on oman näkemyksensä mukaisesti intressi saada ratkaisu siitä, että määräykset ovat pätemättömiä ja että niitä ei voida soveltaa, koska nämä UEFA:n määräykset ovat perustana eri eurooppalaisten jalkapalloliittojen säännöille, jotka rajoittavat hänen mahdollisuuksiaan tulla palkatuksi muissa jäsenvaltioissa.

Tämän vuoksi kysymykset täyttävät Bosmanin mukaan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä määritellyt tutkittavaksi ottamisen edellytykset.

2. EY:n perustamissopimuksen 177 artikla ja ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottamista koskeva yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö

68 EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti yhteisöjen tuomioistuimella on toimivalta antaa ennakkoratkaisu EY:n perustamissopimuksen tulkinnasta sekä perustamissopimuksen mukaisesti annettujen säännösten pätevyydestä ja tulkinnasta.

EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan toisen kohdan(69) mukaisesti:

"Jos tällainen kysymys tulee esille jäsenvaltion tuomioistuimessa, tämä tuomioistuin voi, jos se katsoo, että kysymys on ratkaistava, jotta se voi antaa päätöksen, pyytää yhteisön tuomioistuinta ratkaisemaan sen."

Tämän määräyksen sanamuodosta ilmenee, että kansallisten tuomioistuinten tehtävänä on arvioida, onko ennakkoratkaisukysymys tarpeen. Perustamissopimuksen 177 artiklassa ei määrätä yhteisöjen tuomioistuimen toimivallasta kieltäytyä vastaamasta tällaisiin ennakkoratkaisupyyntöihin.

69 Yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut vakiintuneessa oikeuskäytännössään, että "yksinomaan sen kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityspiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta".(70) Tätä tukee myös se tosiasia, että kansallinen tuomioistuin, joka yksin tuntee välittömästi ja tarkasti käsiteltävän asian tosiseikat, on parhaassa asemassa arvioimaan näitä kysymyksiä.(71) Jos esitetyt kysymykset koskevat yhteisön oikeuden tulkintaa, "yhteisöjen tuomioistuin on pääsääntöisesti velvollinen ratkaisemaan kysymyksen".(72) Vaikuttaa kuitenkin siltä, että yhteisöjen tuomioistuin on poikennut tästä pääsäännöstä tietyissä tapauksissa kieltäytymällä vastaamasta joihinkin tai kaikkiin esitetyistä kysymyksistä.(73)

70 Jos oikeuskäytäntöä pyritään systematisoimaan, on mahdollista erottaa eri ryhmiä. Mielestäni on mahdollista erottaa pääasiallisesti kolme ryhmää. Ensinnäkin voidaan erottaa ne asiat, joissa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole toimittanut yhteisöjen tuomioistuimelle kaikkea tietoa, jonka tämä olisi tarvinnut asianmukaisen päätöksen tekemiseksi. Toisena ryhmänä ovat ne asiat, joissa yhteisöjen tuomioistuin on kieltäytynyt vastaamasta kysymyksiin, koska niillä ei selvästi ollut mitään yhteyttä pääasiaan. Kolmantena ovat asiat, joissa yhteisöjen tuomioistuin on jättänyt tutkimatta ennakkoratkaisupyynnön sen vuoksi, että se arvioi kansallisen tuomioistuimen käyttävän väärin 177 artiklan mukaista menettelyä. Mielestäni tähän ryhmään kuuluvat myös ne asiat, joissa yhteisöjen tuomioistuin on arvioinut, että ennakkoratkaisukysymykset olivat yleisluontoisia tai hypoteettisia kysymyksiä. Luonnollisesti tätä ryhmittelyä on mahdollista arvostella, erityisesti sen vuoksi, että kahden viimeksi mainitun ryhmän välinen raja ei ole selkeä. Voisi siis hyvinkin olla sitä mieltä, että viimeksi mainitsemani asiat kuuluvat toiseen ryhmään. Tässä valitsemani ryhmittely vaikuttaa kuitenkin perustellummalta jäljempänä esittämästäni syistä.

71 Vastattaessa käsiteltävänä olevassa asiassa siihen, voidaanko Cour d'appel de Liègen esittämät kysymykset ottaa tutkittaviksi, on mielestäni tarpeen ensin tarkastella yhteisöjen tuomioistuimen aikaisempaa oikeuskäytäntöä tällä alalla. Tätä varten käytän edellä esitettyä ryhmittelyä.

72 Ensimmäisen ryhmän merkitys on viime aikoina kasvanut. Yhteisöjen tuomioistuin on jo aikaisemmin huomauttanut, että "yhteisön oikeuden sellaisen tulkinnan vaatimus, josta on hyötyä kansalliselle tuomioistuimelle," edellyttää niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen määrittelemistä, johon pyydetty tulkinta liittyy.(74) Jotta yhteisöjen tuomioistuin voisi täyttää sille annetun tehtävän, "on välttämätöntä, että kansalliset tuomioistuimet selvittävät ne syyt, joiden vuoksi ne katsovat, että vastaus niiden esittämiin kysymyksiin on tarpeen riidan ratkaisemiseksi, jos nämä syyt eivät ilmene yksiselitteisesti esitetyistä asiakirjoista".(75) Niissä asioissa, joissa tarvittavia tietoja ei ollut annettu, yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että se ei kykene asianmukaisesti vastaamaan esitettyihin kysymyksiin.(76)

73 Vasta asiassa Telemarsicabruzzo 26.1.1993 annetusta yhteisöjen tuomioistuimen tuomiosta(77) alkaen tätä näkökohtaa on alettu painottaa enemmän. Yhteisöjen tuomioistuin viittaa tässä tuomiossa aikaisempaan oikeuskäytäntöönsä toteamalla, että "jotta voitaisiin tulkita yhteisön oikeutta siten, että tulkinta olisi kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen, kansallisen tuomioistuimen on määriteltävä esitettyihin kysymyksiin liittyvät tosiasiat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostettava ne tosiseikkoja koskevat olettamukset, joihin nämä kysymykset perustuvat".(78) Yhteisöjen tuomioistuin on painottanut, että näin on erityisesti kilpailuasioissa, joille on ominaista "tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen monimutkaisuus". Jos päätöksessä, jolla ennakkoratkaisua pyydetään, ei ole lainkaan tällaisia tietoja, yhteisöjen tuomioistuin on kieltäytynyt ratkaisemasta esitettyjä kysymyksiä.(79)

Yhteisöjen tuomioistuin on kyseisessä asiassa mitä ilmeisemmin noudattanut julkisasiamiehensä ratkaisuehdotusta, jossa ehdotetaan yhteisöjen tuomioistuimelle "jonkin verran tiukemman kannan omaksumista" ennakkoratkaisupyynnöille asetettavien edellytyksien osalta.(80)

74 Tämän jälkeen yhteisöjen tuomioistuin on useissa tuomioissaan vahvistanut uudelleen tämän kannan.(81) Tässä yhteydessä se on huomauttanut, että tämän vaatimuksen tarkoituksena ei ole ainoastaan helpottaa yhteisöjen tuomioistuinta vastaamasta asianmukaisesti esitettyihin kysymyksiin, vaan myös tehdä mahdolliseksi se, että jäsenvaltiot ja muut, joita asia koskee, voivat hyödyntää täysin yhteisöjen tuomioistuimen (ETY) perussäännön 20 artiklassa niille annettua oikeutta huomautusten esittämiseen(82).

75 Näiden kaikkien päätösten taustalla oleva tarkoitus on selvä. Yhteisöjen tuomioistuin ei voi missään tapauksessa vastata asianmukaisesti kansallisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin, jos se ei tunne kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävänä olevan riidan taustaa. Katson kuitenkin, että suvaitsevainen lähestymistapa on tässä tarpeen. Ennakkoratkaisupyynnön hylkääminen tosiseikkojen tai oikeudellisten seikkojen puutteellisen esittämisen vuoksi on rajoitettava poikkeuksellisiin tapauksiin. Yhteisöjen tuomioistuin on mielestäni lukuisissa edellä mainituissa tuomioissa soveltanut liian tiukkaa linjaa.

76 Ensimmäinen ratkaisuista, joka voidaan luokitella toiseen ryhmään, on yhteisöjen tuomioistuimen 16.6.1981 asiassa Salonia(83) antama tuomio. Tässä tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin esittää, että 177 artikla perustuu "kansallisten tuomioistuinten ja yhteisöjen tuomioistuimen tehtävien selvään erotteluun", eikä siinä sallita yhteisöjen tuomioistuimen arvostelevan ennakkoratkaisupyynnön perusteluja. Yhteisöjen tuomioistuin jatkaa:

"Tämän vuoksi kansallisen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisupyynnön tutkimatta jättäminen on mahdollista ainoastaan, jos on ilmeistä, että tämän tuomioistuimen pyytämällä yhteisön oikeuden tulkitsemisella tai yhteisön oikeussäännön pätevyyden tutkimisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian todelliseen luonteeseen tai kohteeseen."(84)

77 Asiassa Salonia nämä edellytykset eivät täyttyneet, minkä vuoksi yhteisöjen tuomioistuin vastasi esitettyihin kysymyksiin. Yhteisöjen tuomioistuin menetteli toisella tavoin asiassa Falciola(85), jossa se antoi ratkaisunsa kesäkuussa 1990; käsittelen lyhyesti tätä asiaa, joka edustaa toista ryhmää jaottelussani. Riita koski tienrakennusurakkaa, joka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kuului tiettyjen julkisia rakennusurakoita koskevien EY:n direktiivien soveltamisalaan. Ennakkoratkaisukysymyksillä ei ollut mitään näkyvää yhteyttä riitaan. Ennakkoratkaisupyynnön perusteluista ilmeni, että sillä pyrittiin todellisuudessa saamaan yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisu siihen, kykenivätkö Italian tuomioistuimet tarjoamaan kaikki yhteisön oikeuden vaatimat takeet siitä, että ne pystyivät hoitamaan tyydyttävästi tehtävänsä osana yhteisön tuomioistuinjärjestelmää sen jälkeen, kun 13.4.1988 oli annettu laki nro 117/88, joka koski tuomioistuintehtävissä aiheutettujen vahinkojen korvaamista ja tuomareiden siviilioikeudellista vastuuta.(86) Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että kyseinen tuomioistuin oli ainoastaan kiinnostunut joidenkin tuomareiden mahdollisista "psyykkisistä reaktioista" edellä mainittuun Italian lakiin. Koska selvästikään minkäänlaista yhteyttä yhteisön oikeuteen ei ollut, yhteisöjen tuomioistuin totesi, että se ei ollut toimivaltainen vastaamaan esitettyihin kysymyksiin.(87)

78 Yhteisöjen tuomioistuin on toistanut ja vahvistanut asiassa Salonia annetun tuomion perusteluja sekä asiassa Falciola että useissa myöhemmissä tuomioissa.(88)

79 On kuitenkin todettava, että joissakin myöhemmissä päätöksissä yhteisöjen tuomioistuin on ainoastaan tutkinut, onko yhteisön oikeuden säännöksillä, joita sitä pyydettiin tulkitsemaan, ja pääasian oikeudenkäynnillä "mitään yhteyttä".(89) Tällaisten päätösten määrän perusteella voisi päätellä, että yhteisöjen tuomioistuin on kussakin tapauksessa tarkoituksella jättänyt mainitsematta lisävaatimuksen eli sen, että yhteyden puuttumisen on oltava ilmeinen. Kuitenkin lukuisten syiden vuoksi tätä voidaan epäillä. Ensinnäkin kaikissa näissä tuomioissa yhteisöjen tuomioistuin viittaa asiassa Salonia annettuun tuomioon, jossa mahdollisuudelle olla vastaamatta esitettyyn kysymykseen asetettiin nimenomaisesti tämä lisävaatimus. Toiseksi 16.5.1994 antamassaan määräyksessä yhteisöjen tuomioistuin mainitsi "vakiintuneen oikeuskäytäntönsä"(90) ja viittasi nimenomaisesti asiassa Salonia antamaansa tuomioon ja asiassa Falciola antamaansa määräykseen. Lisäksi minkäänlaista ajanmukaista järjestystä ei voida havaita. Sellaiset päätökset, joissa tämä vaatimus mainitaan, ja sellaiset päätökset, joissa vaatimusta ei mainita, vuorottelevat keskenään.

80 Joka tapauksessa on huomautettava, että hyväksyttävältä vaikuttaa ainoastaan se käsitys, jonka mukaan yhteisöjen tuomioistuin voi jättää ennakkoratkaisukysymyksen tutkimatta vain, jos sillä ei aivan ilmeisesti ole mitään yhteyttä pääasian oikeudenkäyntiin. Yhteisöjen tuomioistuimen käytäntöä ei voida perustaa 177 artiklan sanamuotoon. Kuten asiassa Salonia annetussa tuomiossa nimenomaisesti esitetään, tälle määräykselle on ominaista yhteisöjen tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuimien "tehtävien selvä erottelu". Yhteisöjen tuomioistuin voi tutkia ainoastaan poikkeuksellisesti - jos ollenkaan -, onko ennakkoratkaisu tarpeen. Siten tämä yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta on rajoitettava niihin tapauksiin, joissa ennakkoratkaisukysymyksillä ei aivan ilmeisesti ole yhteyttä pääasian oikeudenkäyntiin. Jos ainoana perusteena olisi tällaisen yhteyden puuttuminen objektiivisesti tarkasteltuna, 177 artiklaan sisältyvä toimivallanjako muuttuisi päinvastaiseksi. Minusta tämä ei olisi hyväksyttävää.

81 Lopuksi kolmannen ryhmän päätöksistä on ensiksi mainittava yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Foglia vastaan Novello antamat ratkaisut. Italialaisessa tuomioistuimessa käsiteltävänä ollut asia koski riitaa, jossa asianosaisia olivat italialainen viinikauppias ja tämän italialainen asiakas. Asiakas Novello oli sopinut viinikauppiaan kanssa, että viinikauppias lähettäisi Ranskaan italialaista väkevää viiniä sisältäviä laatikoita, jotka Novello oli ostanut, ja että Novello ei olisi vastuussa Italian tai Ranskan viranomaisten perimistä tulleista, jotka eivät olisi sopusoinnussa tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien EY:n perustamissopimuksen määräysten kanssa. Vastaava määräys oli sopimuksessa, jonka viinikauppias oli tehnyt kuljetuksesta vastaavan yrityksen kanssa. Ranskan viranomaiset perivät maahantuoduista tavaroista tullin, jonka kuljetusliike maksoi ja laskutti viinikauppiaalta. Viinikauppias nosti tämän jälkeen kanteen Novelloa vastaan tämän rahamäärän maksamiseksi. Tuomioistuin, jossa kanne nostettiin, esitti yhteisöjen tuomioistuimelle useita kysymyksiä siitä, olivatko Ranskan tullisäännökset sopusoinnussa EY:n perustamissopimuksen kanssa. Yhteisöjen tuomioistuin kieltäytyi 11.3.1980 antamassaan tuomiossa vastaamasta näihin kysymyksiin ja huomautti erityisesti, että "tämän järjestelyn keinotekoisuus" oli ilmeinen.(91)

82 Tämän jälkeen kansallinen tuomioistuin esitti uudestaan ennakkoratkaisupyynnön yhteisöjen tuomioistuimelle. Tuomiossaan(92) yhteisöjen tuomioistuin vahvisti uudelleen kieltäytymisensä vastata ennakkoratkaisukysymyksiin ja selvitti perustelut kannalleen yksityiskohtaisemmin.

Yhteisöjen tuomioistuimen lähtökohtana oli se, että pääsääntöisesti kansalliset tuomioistuimet päättävät siitä, onko ennakkoratkaisu tarpeen, ja niillä on tätä päätöstä tehdessään "harkintavaltaa".(93) Joitakin rajoituksia yhteisöjen tuomioistuimen mukaan kuitenkin on:

"On itse asiassa korostettava, että 177 artiklassa ei anneta yhteisöjen tuomioistuimen tehtäväksi antaa neuvoa-antavia lausuntoja yleisluontoisista ja hypoteettisista kysymyksistä, vaan myötävaikuttaa lainkäyttöön jäsenvaltioissa. Sillä ei siten ole toimivaltaa vastata tulkintaa koskeviin kysymyksiin, jotka sille on esitetty menettelyssä, jonka asianosaiset ovat panneet keinotekoisesti vireille saadakseen yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisun sellaisiin yhteisön oikeutta koskeviin kysymyksiin, jotka eivät ole objektiivisesti tarpeellisia tuomioistuinasian ratkaisemiseksi. Sillä, että yhteisöjen tuomioistuin tällaisessa tapauksessa toteaa, ettei se ole toimivaltainen vastaamaan esitettyihin kysymyksiin, ei puututa millään tavalla kansallisen tuomioistuimen oikeuksiin, vaan ainoastaan vältetään se, että 177 artiklassa määrättyä menettelyä käytetään muuhun kuin niihin tarkoituksiin, joihin menettely on tarkoitettu."(94)

Yhteisöjen tuomioistuin totesi lisäksi, että täyttäessään 177 artiklan mukaista tehtäväänsä sen on otettava huomioon "riidan asianosaisten etujen lisäksi yhteisön ja jäsenvaltioiden edut". Se ei täyttäisi tätä velvollisuuttaan, jos se hyväksyisi sellaisenaan kansallisten tuomioistuinten käsitykset ennakkoratkaisun tarpeellisuudesta "sellaisissa poikkeuksellisissa tapauksissa, joissa tämä käsitys voi vaikuttaa 177 artiklassa määrätyn menettelyn asianmukaiseen toimimiseen".(95) "Yhteistyön henki", joka on ominaista 177 artiklalle, edellyttää, että "käyttäessään 177 artiklassa sille annettuja oikeuksia kansallinen tuomioistuin ottaa huomioon yhteisöjen tuomioistuimen tehtävän tällä alalla".(96)

83 Yhteisöjen tuomioistuin on myöhemmin useassa tuomiossaan muistuttanut tässä tuomiossa omaksumastaan kannasta, jonka mukaan 177 artiklassa ei aseteta sille velvollisuutta ratkaista yleisluontoisia tai hypoteettisia kysymyksiä.(97) Joka tapauksessa on syytä huomauttaa, että tämä näkökohta on ainoastaan yksi osa yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Foglia vastaan Novello esittämistä perusteluista. Mielestäni näiden tuomioiden perustana oli viime kädessä ajatus siitä, että 177 artiklan mukaista menettelyä ei pidä käyttää väärin. Mainitussa tapauksessa väärinkäyttöä oli epäilemättä se, että asianosaiset ilmeisesti keskenään yhteisymmärryksessä yrittivät asettaa kyseenalaiseksi Ranskan lainsäädännön yhteensoveltuvuuden yhteisön oikeuden kanssa italialaisen tuomioistuimen käsittelemän sellaisen riidan yhteydessä, jonka he olivat järjestäneet tätä tarkoitusta varten.

84 Se, että tämä oikeuskäytäntö perustuu oikeuden väärinkäytön ideaan, ilmenee erityisen selvästi kahdesta vuonna 1990 annetusta, edellä jo mainitusta tuomiosta, joissa esitetään myös toisen ryhmän asioille ominaisia perusteluja. Asiassa Gmurzynska-Bscher yhteisöjen tuomioistuin ilmaisi seuraavasti sen perusperiaatteen, että kansallisten tuomioistuinten asiana on päättää ennakkoratkaisun tarpeesta:

"Toisin on ainoastaan joko niissä tapauksissa, joissa vaikuttaa siltä, että 177 artiklan mukaista menettelyä on käytetty väärin ja sillä pyritään itse asiassa saamaan yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisu näennäisen oikeudenkäyntiasian perusteella, tai niissä tapauksissa, joissa on selvää, että yhteisöjen tuomioistuimen tulkittavaksi saatettua yhteisön oikeussääntöä ei voida soveltaa."(98)

Vastaava muotoilua on käytetty asiassa Dzodzki annetussa tuomiossa.(99)

85 Ei ole tarpeen tarkemmin osoittaa sitä, ettei ole mitään periaatteellista syytä vastustaa tätä oikeuskäytäntöä. Jos 177 artiklan mukaista menettelyä käytetään väärin, yhteisöjen tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta sille esitettyihin kysymyksiin. Kuitenkin on syytä joka kerta tutkia hyvin tarkoin, onko kyseessä tällainen väärinkäyttö.

3. Cour d'appel de Liègen esittämien ennakkoratkaisukysymysten tutkittavaksi ottaminen

86 Jos Cour d'appel de Liègen esittämiä ennakkoratkaisukysymyksiä tarkastellaan edellä esittämieni näkökohtien perusteella, ei voida perustellusti väittää, että ensimmäiseen ryhmään kuuluvilla asioilla olisi merkitystä tässä tapauksessa, sillä kansallista tuomioistuinta ei voida moittia siitä, että se ei olisi toimittanut yhteisöjen tuomioistuimelle tietoja niistä oikeudellisista seikoista ja tosiseikoista, joihin esitetyt kysymykset liittyvät.

87 Päätöksessä, jolla ennakkoratkaisua pyydetään, on 80 tiiviisti kirjoitettua sivua. Päätöksessä ei ainoastaan kuvailla tyhjentävästi tapauksen tosiseikkoja, vaan siinä myös esitetään oikeudelliset perusteet sille, että tuomioistuin on ottanut vaatimukset tutkittavaksi ja esittänyt ennakkoratkaisukysymykset yhteisöjen tuomioistuimelle. Harvoin kansallisten tuomioistuinten päätökset, joilla ennakkoratkaisua pyydetään, on muotoiltu yhtä yksityiskohtaisesti ja tyhjentävästi.

88 On tosin totta, että tämä päätös, jolla ennakkoratkaisua pyydetään, käsittelee pääasiassa siirtojärjestelmään liittyviä kysymyksiä. Sitä vastoin kansalaisuusmääräyksiin liittyviä ongelmia on käsitelty melko lyhyesti. Tästä huolimatta kansallisen tuomioistuimen päättelyn olennaiset kohdat ovat selvästi havaittavissa. Ne voidaan tiivistää seuraavasti: Bosmanin kanteen kyseisen osan tavoitteena on näiden määräysten toteaminen pätemättömiksi tai sen toteaminen, ettei niitä voida soveltaa häneen. Tämä vaatimus perustuu siihen, että määräykset uhkaavat vakavasti hänen urakehitystään. Cour d'appel de Liègen mukaan tämän vaatimuksen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä on arvioitava kanteen nostamishetkellä vallinneen tilanteen perusteella. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan Bosman täytti tuolloin ne edellytykset, joilla kanne Code judiciaire belgen 18 §:n mukaisesti voidaan ottaa tutkittavaksi, sillä ei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että Réunionilla toimivan seuran kanssa tekemänsä sopimuksen päätyttyä Bosman olisi voinut löytää uuden seuran yhteisöstä Belgian ulkopuolelta. Tämän vuoksi kansallinen tuomioistuin päätti ottaa tämän vaatimuksen tutkittavaksi.

Kansallisen tuomioistuimen mukaan oli siten mahdollista, että Bosman etsii ulkomaisen seuran yhteisön alueelta. Kansalaisuusmääräykset olisivat tämän esteenä. Tämän näkemyksen mukaan Bosmanilla oli siten intressi saada ennakolta vahvistettua, että näitä määräyksiä ei voida soveltaa häneen. Yhteisöjen tuomioistuimelta oli siten pyydettävä ennakkoratkaisu, koska kansalaisuusmääräysten yhteensoveltuvuutta yhteisön oikeuden kanssa ei ole vielä täysin selvitetty.

89 Nämä perustelut on ilmaistu tiiviisti, mutta niistä ilmenee kuitenkin selkeästi kansallisen tuomioistuimen päättely. Ainoastaan tällä seikalla on merkitystä tässä yhteydessä. Merkitystä ei ole sillä, onko kansallisen tuomioistuimen käsitys oikea tai edes uskottava. Yhteisöjen tuomioistuimelle on ainoastaan annettava mahdollisuus antaa asianmukainen ennakkoratkaisu tietoisena pääasian oikeudenkäyntiin liittyvistä seikoista. Mielestäni päätös, jolla ennakkoratkaisua pyydetään, antaa tämän mahdollisuuden.

90 Ongelmallisempaa on sen arviointi, voidaanko toisen ryhmän päätösten perusteella epäillä sitä, voidaanko ennakkoratkaisupyyntö ottaa tutkittavaksi. Toisin sanoen on arvioitava sitä, että ennakkoratkaisukysymyksillä ei selvästi olisi yhteyttä "käsiteltävän asian todelliseen luonteeseen tai kohteeseen". Tämä ongelma koskee kuitenkin ainoastaan toista kysymystä. UEFA:n ja URBSFA:n yritykset asettaa kyseenalaiseksi ensimmäisen kysymyksen tutkittavaksi ottaminen eivät ole vakuuttavia. Se kysymys, olisiko Bosmanin siirto US Dunkerqueen onnistunut, jos UEFA:n määräyksiä olisi sovellettu oikein, ei ole ratkaiseva tässä tapauksessa. Tällä kysymyksellä on merkitystä ainoastaan määritettäessä sitä, kuka on välittömästi vastuussa siirron epäonnistumisesta. Bosman on kuitenkin ottanut esiin sen laajemmalti merkittävän kysymyksen, ovatko nämä siirtoja koskevat määräykset sinänsä laillisia. Tähän kysymykseen vastaamiseksi on yhteisöjen tuomioistuimen ennakkoratkaisu epäilemättä tarpeen. Jos nämä siirtomääräykset todetaan laittomiksi, tämä vaikuttaa kansallisen tuomioistuimen päätökseen. Siten on selvää, että ensimmäisessä kysymyksessä pyydetyn yhteisön oikeuden tulkinnan ja pääasian kanteen välillä on yhteys.

91 Myös toinen kysymys liittyy pääasian kanteen "kohteeseen". Tämä kohde määritellään kantajan vaatimuksissa. Käsiteltäessä asiaa kansallisissa tuomioistuimissa kantaja on vaatinut sen toteamista, että kansalaisuusmääräyksiä ei voida soveltaa häneen. Hän vaati tätä väittämällä, että kansalaisuusmääräykset ovat ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa. Nämä seikat huomioon ottaen en voi ymmärtää, kuinka voidaan epäillä sitä, että pyydetyllä yhteisön oikeuden tulkinnalla ja pääasian kanteella ei olisi yhteyttä.

92 Tämä käsitys vahvistuu, jos tutkitaan aikaisempia päätöksiä, joissa yhteisöjen tuomioistuin on vastaavissa tapauksissa kieltäytynyt vastaamasta sille esitettyihin kysymyksiin. Asiassa Falciola annetun määräyksen taustalla olleita tosiseikkoja on jo tarkasteltu edellä.(100) Tässä tapauksessa oli heti havaittavissa, että ennakkoratkaisukysymyksillä ei ollut mitään tekemistä pääasian kanteen kanssa. Kuten olen jo todennut, näin ei ole käsiteltävänä olevassa tapauksessa. Asiassa Lourenço Dias(101) oikeudenkäynti ennakkoratkaisukysymyksen esittäneessä portugalilaisessa tuomioistuimessa koski uutta vuonna 1989 valmistettua ajoneuvoa, joka tuotiin Ranskasta. Yhteisöjen tuomioistuin kieltäytyi vastaamasta kuuteen esitetyistä kahdeksasta kysymyksestä sillä perusteella, että "niillä ei selvästi ole mitään yhteyttä pääasian riidan tosiasialliseen luonteeseen".(102) Kaksi esimerkkiä riittää selventämään tätä. Ensimmäinen kysymys koski käytettyjen autojen maahantuontia ja seitsemäs kysymys ennen vuotta 1951 valmistettuja autoja.(103) Sitä vastoin käsiteltävänä olevassa tapauksessa ei ole mahdollista kiistää sitä, että esitetyt kysymykset liittyvät sellaisiin tosiseikkoihin, jotka on saatettu kansallisen tuomioistuimen käsiteltäviksi. Asiassa Monin antamassaan toisessa määräyksessä yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että ennakkoratkaisukysymyksillä voi olla merkitystä ainoastaan mahdollisen Ranskan viranomaisia vastaan nostettavan vahingonkorvauskanteen tai Ranskan kilpailuviranomaisissa tehtävän valituksen käsittelyssä. Ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella oli kuitenkin ainoastaan joitakin konkurssimenettelyyn liittyviä tehtäviä. Sen käsiteltäväksi ei ollut saatettu edellä mainittua kannetta tai valitusta, eikä niitä voitaisi saattaa sen käsiteltäväksi. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä ei siten ollut kyseisten yhteisön oikeuden säännösten soveltaminen.(104) Sitä vastoin käsiteltävänä olevassa tapauksessa kansallinen tuomioistuin on jo nimenomaisesti päättänyt olevansa toimivaltainen ratkaisemaan sen käsiteltäväksi saatetun riidan. Tältä osin yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Corsica Ferries antama tuomio(105) vaikuttaa vieläkin merkittävämmältä. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi tässä tuomiossa komission esittäneen perustellusti, että kansallisessa tuomioistuimessa nostettu kanne koski ainoastaan tiettyjä tosiseikkoja. Tämän vuoksi yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi ne ennakkoratkaisukysymykset, jotka liittyivät muihin tosiseikkoihin.(106) Kuten olen useasti huomauttanut, Bosman sen sijaan vaatii nimenomaisesti kansallista tuomioistuinta toteamaan, että kansalaisuusmääräyksiä ei voida soveltaa häneen. Asiassa La Pyramide annettu määräys on hyvin suppea, mutta perustelut vaikuttavat vastaavan yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Corsica Ferries esittämiä perusteluja.(107)

93 Mielestäni toisen ennakkoratkaisukysymyksen ja pääasian kanteen välillä on tämän vuoksi yhteys. Vaikka tätä näkemystä ei hyväksyttäisi, on otettava huomioon se, että ennakkoratkaisukysymys voidaan jättää tutkimatta ainoastaan, jos tällainen yhteys aivan ilmeisesti puuttuu. Ainakaan näin ei ole edellä mainituista syistä.

94 Tähän ryhmään kuuluvien päätösten perusteluissa yhteisöjen tuomioistuin ei ainoastaan ota huomioon pyydetyn yhteisön oikeuden tulkinnan ja pääasian kanteen kohteen välisen yhteyden puuttumista vaan huomauttaa lisäksi, että tällaisen yhteyden on oltava olemassa myös pääasian todelliseen luonteeseen.(108) Tämä näkemys, jolla ei ole ollut mitään merkitystä edellä käsitellyissä tämän ryhmän tuomioissa, liittyy selvästi niihin perusteluihin, jotka yhteisöjen tuomioistuin on esittänyt kolmannen ryhmän tuomioissaan. Se, että on tutkittava riidan todellista luonnetta, voi tarkoittaa ainoastaan sitä, että on tutkittava, onko tapaus pohjimmiltaan kuvitteellinen tai keinotekoinen riita. Käsittelen tätä seikkaa selvittäessäni kolmannen ryhmän tuomioiden merkitystä käsiteltävänä olevassa asiassa.

95 Ensiksi on kuitenkin syytä käsitellä Cour de cassationin 30.3.1995 antamasta tuomiosta johdettuja perusteluja, sillä mielestäni niitä on järkevintä tarkastella tässä. Ranskan hallituksen tukema kanta, jonka mukaan toisella ennakkoratkaisukysymyksellä ei tämän tuomion vuoksi mahdollisesti ole kohdetta, voidaan osoittaa perusteettomaksi. Koska tämä ennakkoratkaisukysymys ei ole suoraan ollut Cour de cassationiin tehdyn kassaatiomuutoksenhaun kohteena, Cour de cassation ei ole sitä tutkinut. Tämän tuomion perusteluissa kyseinen tuomioistuin toteaa, että 1.10.1993 antamassaan päätöksessä Cour d'appel de Liège ei ole katsonut, että Bosmanin vaatimus siitä, että kansalaisuutta koskevia URBSFA:n sääntöjä ei voida soveltaa häneen, voitaisiin ottaa tutkittavaksi. Tässä voidaan katsoa oikaistavan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen päätöstä, koska tämä tuomioistuin oli katsonut - kuten olen edellä maininnut -, että kaikki vaatimukset voitiin ottaa tutkittaviksi. Mielestäni päätöksessä ainoastaan oikaistaan Cour d'appel de Liègen mahdollinen erehdys. Belgian kansallisen liiton kansalaisuusmääräykset eivät tosiaankaan voi vaikuttaa Bosmanin oikeuksiin, koska hän on Belgian kansalainen. Tällä seikalla ei kuitenkaan ole mitään merkitystä arvioitaessa toista ennakkoratkaisukysymystä, joka koskee kansalaisuusmääräyksiä, sillä Bosman on nostanut UEFA:a vastaan vastaavan kanteen, jossa vaaditaan sen toteamista, että kansalaisuusmääräyksiä ei voida soveltaa häneen; tämä kanne koskee UEFA:n määräyksiä tai niihin perustuvia kansallisten liittojen määräyksiä.

96 Seuraavaksi käsittelen kolmanteen ryhmään kuuluvia tapauksia, joilla on ratkaiseva merkitys arvioitaessa sitä, voidaanko esitetyt kysymykset ottaa tutkittavaksi. Kuten olen jo maininnut, useat asian käsittelyyn osallistuneet katsovat, että toisella kysymyksellä pyritään saamaan yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisu yleisluontoisista tai hypoteettisista kysymyksistä. UEFA ja URBSFA esittävät lisäksi, että kyseessä on kuvitteellinen tai keinotekoinen riita.

97 On myönnettävä, että kumpikaan näistä mielipiteistä ei ole täysin perusteeton. Tämä koskee kuitenkin vain toista ennakkoratkaisukysymystä. Sen kysymyksen osalta, onko siirtojärjestelmä sopusoinnussa yhteisön oikeuden kanssa, Bosmanin vaatimus on varmasti sekä oikeutettu että ymmärrettävä. Bosman on kärsinyt vahinkoa sen vuoksi, että on sovellettu - oikein tai väärin - siirtomääräyksiä, ja hän vaatii tämän vahingon korvaamista kansallisessa tuomioistuimessa. Hänellä on tässä yhteydessä täysi oikeus asettaa kyseenalaiseksi siirtojärjestelmän laillisuus.

Syyt siihen, että Bosmanin vaatimukset kohdistuvat myös kansalaisuusmääräyksiin, ovat sen sijaan vähemmän selviä. Ei vaikuta siltä, että kansalaisuusmääräyksien soveltaminen olisi tähän mennessä vaikeuttanut Bosmanin ammattipelaajauraa jossakin erityisessä tapauksessa. On esitetty aivan oikein, että hän on jo pelannut ulkomaisissa seuroissa. Syynä siihen, että hänellä oli vaikeuksia löytää uusi seura vuoden 1990 tapahtumien jälkeen, oli - muista seikoista riippumatta - hänen kansalaisuutensa sijaan pikemminkin se boikotti, jonka kohteena hän vaikutti olevan. Tämän vuoksi on täysin mahdollista katsoa, että se vaara, että kansalaisuusmääräykset vaikeuttavat Bosmanin uraa tulevaisuudessa, on hyvin epätodennäköinen ja täysin hypoteettinen.

Lisäksi on huomattava, että kansalaisuusmääräysten soveltamisesta mahdollisesti aiheutuviin vaikeuksiin ei ole vedottu alun perin nostetussa kanteessa eikä väliaikaismääräyksiä koskevassa käsittelyssä. Tästä kysymyksestä vaikuttaa tulleen merkittävä vasta Bosmanin elokuussa 1991 nostamassa kanteessa. Mielestäni täysin vakuuttavia eivät ole ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät perustelut sille, että se katsoo tämän kysymyksen olleen alusta alkaen esillä Bosmanin vaatimuksissa.

98 Yhteisöjen tuomioistuin voisi tietysti näistä syistä jättää toisen ennakkoratkaisukysymyksen oikeuskäytäntönsä perusteella tutkimatta. Haluaisin kuitenkin suositella painavasti yhteisöjen tuomioistuimelle, ettei se menettelisi näin. Mielestäni ei ole riittävää todeta, että kysymys perustuu - mahdollisesti - hypoteettisiin tosiasioihin. Sen sijaan olisi otettava huomioon se tarkoitus, joka on mahdollisuudella jättää ennakkoratkaisukysymykset tutkimatta. Tällaisen tarkastelun perusteella voidaan mielestäni päätyä siihen, että ennakkoratkaisukysymyksen tutkimatta jättäminen on mahdollista mutta ei tarpeellista tai asianmukaista. Syyt tähän esitän seuraavassa.

99 Ensin on syytä tarkastella lyhyesti sitä kysymystä, onko ennakkoratkaisukysymys hypoteettinen. Belgian tuomioistuimissa vireillä oleva oikeudenkäynti koskee kannetta, jonka tarkoituksena on ehkäistä myöhemmän vahingon syntyminen. Laajoja selvityksiä ei vaadita sen perustelemiseksi, että merkitystä ei tässä yhteydessä ole sillä, että kyseessä on vahinko, jonka odotetaan aiheutuvan tulevaisuudessa. Kysymys ei ole hypoteettinen ainoastaan sen vuoksi, että ne tosiseikat, joita kysymys koskee, eivät ole vielä toteutuneet. Ehkäisevä vahvistuskanne on merkittävä keino tehokkaan oikeussuojan varmistamiseksi. Tuomioistuimella, jossa käsitellään tällaista kannetta, on sen vuoksi oltava mahdollisuus pyytää yhteisöjen tuomioistuimen tulkitsevan sovellettavaa yhteisön oikeuden määräystä.

Toisaalta on ilmeistä, että tämä mahdollisuus ei voi olla rajaton. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on itse huomauttanut, perustamissopimuksen 177 artiklassa annetaan sille tehtäväksi "myötävaikuttaa lainkäyttöön jäsenvaltioissa"(109), minkä vuoksi sen on annettava ratkaisu ainoastaan silloin, kun se on tosiasiassa tarpeen. Näin ei ole silloin, kun kysymykset ovat täysin hypoteettisia, ja vastaus niihin ei edistä lainkäyttöä jäsenvaltioissa. Tätä on sovellettava myös tässä tapauksessa kyseessä olevan kaltaisiin kanteisiin.

100 Kuten tiedetään, kansallisessa oikeudessa rajoitetaan tällaisten kanteiden tutkimista vastaavin perustein. Kansallisten tuomioistuinten on tutkittava asia ainoastaan, jos tämä on tosiasiassa tarpeen. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan Code judiciairen belgen 18 §:ssä, jota on edellä jo lainattu, asetetaan tällaisen pyynnön tutkimiselle useita edellytyksiä. Tällainen kanne otetaan tutkittavaksi, jos kyseistä oikeutta uhataan vakavasti ja huomattavasti, mutta ei jos uhka on ainoastaan hypoteettinen. Koska tässä tapauksessa Cour d'appel de Liège on ottanut valituksen tutkittavaksi, se on ilmeisesti arvioinut, että riita ei todellakaan ole ainoastaan hypoteettinen.

101 Tämä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kanta ei sido yhteisöjen tuomioistuinta. Cour d'appel de Liègen tehtävänä oli päättää sen käsiteltäväksi saatetun valituksen tutkittavaksi ottamisesta. Sitä vastoin yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä on ratkaista perustamissopimuksen 177 artiklan perusteella, antaisiko se ennakkoratkaisukysymyksen perusteella lausunnon täysin hypoteettisestä kysymyksestä. Kuitenkin on selvää, että yhteisöjen tuomioistuimen on otettava huomioon ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kanta. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että kansallinen tuomioistuin kykenee parhaiten arvioimaan, onko yhteisöjen tuomioistuimen ennakkoratkaisu tarpeen. Ainoastaan perustelluissa poikkeustapauksissa yhteisöjen tuomioistuin poikkeaa kansallisen tuomioistuimen arviosta. Pelkästään tämän seikan vuoksi on katsottava, että ennakkoratkaisukysymystä ei voida tässä tapauksessa jättää tutkimatta.

102 Lisäksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on tuntenut ennakkoratkaisukysymysten mahdollista tutkimatta jättämistä koskevan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön, ja se on esittänyt siitä lyhyen tiivistelmän päätöksessä, jolla ennakkoratkaisua pyydetään. Koska Cour d'appel de Liège on joka tapauksessa esittänyt toisen ennakkoratkaisukysymyksen, tämä tarkoittaa, että se on katsonut, että tästä oikeuskäytännöstä huolimatta yhteisöjen tuomioistuimen vastaus tähän kysymykseen on tarpeen, jotta se voi ratkaista sen käsiteltäväksi saatetun riidan. Yhteisöjen tuomioistuimen on otettava myös tämä huomioon tässä yhteydessä.

103 Kuten olen jo edellä todennut, ennakkoratkaisukysymyksen mahdollinen hypoteettinen luonne ei mielestäni ole ratkaiseva. On pikemminkin kysyttävä, onko tässä tapauksessa kyseessä 177 artiklan mukaisen menettelyn väärinkäyttö, minkä vuoksi yhteisöjen tuomioistuin voisi jättää ennakkoratkaisukysymyksen tutkimatta. Tämän vuoksi on tarkasteltava sitä, onko tässä tapauksessa 177 artiklan mukaista menettelyä käytetty "muihin kuin niihin tarkoituksiin, joihin menettely on tarkoitettu", kuten yhteisöjen tuomioistuin on tämän ilmaissut asiassa Foglia vastaan Novello antamassaan tuomiossa.(110)

104 Tässä tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että 177 artiklassa sille annetaan tehtäväksi "myötävaikuttaa lainkäyttöön jäsenvaltioissa"(111). Tähän myötävaikuttamiseen sisältyy sellaisen vastauksen antaminen kansallisille tuomioistuimille yhteisöjen oikeuden tulkinnasta, joka sitoo kansallisia tuomioistuimia ja joka on niille tarpeen, jotta ne voivat ratkaista niiden käsiteltäväksi saatetun riidan. Tämä tehtävä perustuu yhteisöjen tuomioistuimen yleiseen tehtävään varmistaa, että EY:n perustamissopimusta tulkittaessa ja sovellettaessa noudatetaan lakia, kuten EY:n perustamissopimuksen 164 artiklassa määrätään. Mielestäni tämän vuoksi yhteisöjen tuomioistuimen on annettava ratkaisu EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan mukaisesti ainoastaan, jos se on tarpeen tämän tehtävän täyttämiseksi. Perustamissopimuksen 177 artiklan mukaista menettelyä käytettäisiin väärin, jos yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetaan kysymyksiä, joihin annettu vastaus ei myötävaikuta lainkäyttöön jäsenvaltioissa.

105 Sen ratkaisemiseksi, voidaanko tässä tapauksessa puhua tällaisesta väärinkäytöstä, on aluksi tarkasteltava niitä kahta merkittävintä tuomiota, jotka yhteisöjen tuomioistuin on antanut tästä kysymyksestä, eli tuomioita asiassa Foglia vastaan Novello ja asiassa Meilicke. Asiassa Meilicke(112) pääasiaa käsiteltiin saksalaisessa tuomioistuimessa, jossa osakkeenomistaja oli nostanut kanteen yhtiön hallitusta vastaan tiettyjen tietojen saamiseksi. Nämä tiedot koskivat suoraan yrityksen suorittamaa pääoman korotusta ja näin saadun pääoman käyttöä. Osakkeenomistaja halusi kuitenkin todellisuudessa tietää, oliko Bundesgerichtshofin toisen jaoston kehittämä teoria peitellystä apportista asiaa koskevien yhteisön säännösten kanssa sopusoinnussa. Ennakkoratkaisukysymykset koskivat yhteisön oikeuden näiden säännösten tulkintaa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi, että sen käsiteltäväksi saatettu kanne olisi hylättävä, jos mainittu Bundesgerichtshofin oikeuskäytäntö olisi ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa.

Yhteisöjen tuomioistuin huomautti, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämien tietojen perusteella ei ollut selvää, että tällä Bundesgerichtshofin oikeuskäytännöllä oli merkitystä tässä tapauksessa, ja yhteisöjen tuomioistuin totesi, että ennakkoratkaisukysymykset olivat luonteeltaan hypoteettisia. Yhteisöjen tuomioistuin lisäsi, että kansallinen tuomioistuin ei ollut toimittanut kaikkia tietoja, joita se olisi tarvinnut esitettyihin kysymyksiin vastaamiseksi. Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin jätti ennakkoratkaisukysymykset tutkimatta.(113)

Tämä päättely jättää monia kysymyksiä avoimeksi. Sitä on helpompi ymmärtää, kun se luetaan yhdessä julkisasiamies Tesauron selkeän esityksen kanssa. Julkisasiamies huomautti, että käsiteltäessä asiaa kansallisessa tuomioistuimessa (ja jo aikaisemminkin) Meilicke esitti, että mainittu oikeuskäytäntö oli ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa. Näin ollen Meilicke esitti sellaisen käsityksen, josta välttämättä seuraisi se, että hänen kanteensa hylättäisiin. Julkisasiamies Tesauro totesi tämän vuoksi täsmällisesti ja tiivisti, että "kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävänä oleva riita on selvästi Meilicken itsensä 'keinotekoisesti kehittämä'".(114)

106 Nyt käsiteltävänä oleva asia ei ole vastaava kuin edellä mainittu. Ennakkoratkaisukysymys liittyy suoraan Bosmanin kanteeseen. Lisäksi Bosman esittää, että kansalaisuusmääräykset ovat yhteisön oikeuden vastaisia. Se, että tämä väite on oikea, on nimenomainen edellytys sille, että Bosmanin Belgian tuomioistuimissa nostama kanne menestyy.

107 Olen jo esittänyt asian Foglia vastaan Novello tosiseikat. Huomio kiinnittyy kolmeen seikkaan. Ensinnäkin on selvää, että tässä asiassa selvästi kaikki asianosaiset olivat yhteistyössä saadakseen yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisun. Toiseksi yhteisöjen tuomioistuin piti ilmeisesti merkittävänä sitä, että tässä oikeudenkäynnissä jäsenvaltion säännökset asetettiin kyseenalaisiksi toisessa jäsenvaltiossa keinotekoisen riidan perusteella. Tätä ei mainita tuomiossa, mutta mielestäni viittaus tuomiossa jäsenvaltioiden etuihin, jotka yhteisöjen tuomioistuimen on otettava huomioon, on riittävän selkeä.(115) Kolmanneksi on selvää, että ennakkoratkaisukysymysten tutkimatta jättämisellä ei ollut mitään seurauksia sikäli, että millä tahansa tuomioistuimella, jonka käsiteltäväksi saatettaisiin näitä Ranskan säännöksiä koskeva todellinen riita, olisi aina mahdollisuus pyytää yhteisöjen tuomioistuimelta ennakkoratkaisua näistä kysymyksistä. Siten viinierän kuljetuksesta huolehtiva yritys tai muut, joita asia koski, olisivat voineet saattaa asian Ranskan toimivaltaisten tuomioistuinten käsiteltäväksi Ranskan viranomaisten perimien tullien riitauttamiseksi. Nämä tuomioistuimet olisivat voineet pyytää tämän yhteydessä yhteisöjen tuomioistuimelta ennakkoratkaisua.

108 Käsiteltävänä olevassa tapauksessa on ensinnäkin selvää, että Belgian tuomioistuinten käsiteltäväksi saatettu riita voi olla kuvitteellinen tai keinotekoinen ainoastaan kantajan nostaman kanteen osalta. Vastaajana olevat liitot eivät nimittäin hyväksy Bosmanin menettelyä ja esittävät väitteen siitä, että ennakkoratkaisukysymys on jätettävä tutkimatta. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuimessa pidetty suullinen käsittely osoitti selvästi, että käsiteltävänä on todellinen eikä pelkästään kuvitteellinen tai keinotekoinen (oikeudellinen) riita.

109 Kysymys siitä, onko pääasian kanne nostettu jäsenvaltion tuomioistuimessa siten, että se voisi vaarantaa muiden jäsenvaltioiden tai sellaisten muiden osapuolten oikeuksia, jotka ovat muiden jäsenvaltioiden kansalaisia, voi koskea ainoastaan UEFA:a, jonka kotipaikka ei ole Belgiassa vaan Sveitsissä. UEFA onkin näillä perusteilla kiistänyt Belgian tuomioistuinten toimivallan pääasian käsittelyssä. Kuitenkaan ei ole mitään epäilystä siitä, että UEFA:n määräyksiä sovelletaan kaikissa yhteisön jäsenvaltioissa. Tämän vuoksi kaikkien näiden jäsenvaltioiden tuomioistuimet ovat toimivaltaisia ottamaan esille sen, ovatko nämä määräykset yhteisön oikeuden mukaisia. Lisäksi on huomautettava, että tätä kysymystä ei voida ollenkaan tutkia Sveitsin tuomioistuimissa, eivätkä ne voi pyytää siihen yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisua EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan mukaisesti.

110 Tämän vuoksi katson, että 177 artiklan samoin kuin yhteisöjen tuomioistuimen sitä koskevan viimeaikaisen oikeuskäytännön mukaisesti esitetyt kysymykset voidaan ottaa tutkittavaksi.

111 Vaikka tämä päätelmä haluttaisiin kiistää viimeaikaisen oikeuskäytännön perusteella, on myönnettävä, että yhteisöjen tuomioistuimella on korkeintaan oikeus mutta ei missään tapauksessa velvollisuutta jättää tutkimatta tässä tapauksessa esitetty kysymys tai esitetyt kysymykset. Näin ollen on tarkasteltava sitä, olisiko yhteisöjen tuomioistuimen käytettävä tätä oikeutta.

112 Vastaan tähän kysymykseen kielteisesti sen vuoksi, että mielestäni kysymystä kansalaisuusmääräysten yhteensoveltuvuudesta EY:n perustamissopimuksen 48 artiklan kanssa (85 ja 86 artiklan osalta tilanne voi olla toinen) ei voida saattaa yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi muulla tavalla. Vaikka komissio on arvostellut näitä määräyksiä jo pitkään, se ei ole nostanut 169 artiklan mukaista kannetta jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen vuoksi, sillä sen mukaan kanteen menestyminen olisi epävarmaa prosessuaalisista syistä.(116) Asiassa Donà vuonna 1976 annetun tuomion (jota käsitellään jäljempänä) jälkeen yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi ei ole saatettu yhtään näitä määräyksiä koskevaa kansallisen tuomioistuimen ennakkoratkaisupyyntöä. Tämä ei mielestäni ole sattuma. Ne, joita asia koskee, eivät halua tai eivät voi saattaa asiaa tuomioistuinten käsiteltäväksi.

113 Tätä vahvistaa viime vuosien kokemus. Ainakin kahdessa tapauksessa kansalaisuusmääräykset ovat olleet keskeisessä asemassa, mutta ne, joita kyseiset asiat koskivat, eivät ryhtyneet oikeudellisiin toimiin.(117) Alankomaissa sattuneessa tapauksessa ottelu pelattiin uudelleen.(118) Toinen tapaus sattui vähän aikaa sitten Saksassa. Keväällä 1995 1. FC Nürnberg, jota uhkasi putoaminen alempaan divisioonaan, pelasi kotiottelun SV Meppeniä vastaan Saksan II divisioonassa. Muutamaa minuuttia ennen ottelun päättymistä Nürnberg, joka johti maalein 2-0, vaihtoi peliin mukaan erehdyksessä neljännen ulkomaalaisen pelaajan, joka oli Itävallan kansalainen. Tämän rikkomuksen vuoksi Saksan jalkapalloliitto määräsi Nürnbergin hyväksi maalein 2-0 päättyneen ottelun pisteet 2-0 Meppenille ja lopputulokseksi 2-0 SV Meppenin hyväksi. Nürnberg hyväksyi pisteidensä vähentämisen. Tämä vahvistaa käsitystä siitä, että yleensä urheilussa mukaudutaan vapaaehtoisesti voimassaoleviin sääntöihin eikä riitoja saateta kansallisten tuomioistuinten ratkaistaviksi.(119)

114 Tästä riippumatta on vaikea kuvitella, kuinka tällainen riita voisi tulla yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi muulla tavalla kuin sillä, jota on käytetty tässä tapauksessa. Jos esimerkiksi 1. FC Nürnberg olisi saattanut asian kansallisen tuomioistuimen käsiteltäväksi edellä mainitussa tapauksessa ja kansallinen tuomioistuin olisi esittänyt ennakkoratkaisukysymyksen yhteisöjen tuomioistuimelle, vastauksen saaminen olisi kestänyt - kuten käsiteltävänä oleva asia osoittaa - jonkin aikaa. Tämä olisi tarkoittanut, että kysymys II divisioonasta putoamisesta (ja kaikki siitä muille joukkueille aiheutuvat seuraukset) olisivat ratkennut vasta kahden vuoden tai jopa pitemmän ajan kuluttua. On selvää, että tämä ei ole hyväksyttävää.

115 On mahdollista ajatella, että pelaaja nostaa kanteen kansallisessa tuomioistuimessa siinä tapauksessa, että seura, jossa hän haluaisi pelata, ei tee hänen kanssaan työsopimusta sen vuoksi, että hän on ulkomaalainen, eikä häntä voida palkata, koska hän ei voi pelata seuran edustajana kansalaisuusmääräysten vuoksi. Kuitenkin on hyvin epätodennäköistä, että tämä koskaan toteutuisi. Lisäksi on tuskin mahdollista kuvitella, että pelaaja voisi panna vireille tällaisen oikeudenkäynnin ja viedä sen loppuun. Bosmanin tapaus esimerkiksi osoittaa selvästi, mitä vaikeuksia tällainen pelaaja joutuu kohtaamaan.

116 Toisaalta, jos asia todellisuudessa saatetaan kansallisten tuomioistuimien käsiteltäväksi, osoittaa muissa urheilulajeissa saatu kokemus, että yhteisöjen tuomioistuimen puoleen ei välttämättä käännytä.(120) Tämän ennakkoratkaisuasian pääasiaa käsittelevät Liègen tuomioistuimet poikkeavat siten tästä säännöstä.

117 Edellä esitetyn perusteella voidaan päätellä, että on hyvin epätodennäköistä, että yhteisöjen tuomioistuimelta pyydettäisiin uudelleen ennakkoratkaisua, joka koskee kansalaisuusmääräysten yhteensoveltuvuutta yhteisön oikeuden kanssa. On yhtä selvää, että jalkapalloliitot katsovat kansalaisuusmääräysten olevan yhteisön oikeuden mukaisia, eivätkä ne ole valmiita luopumaan niistä. Vastaamalla ennakkoratkaisukysymykseen yhteisöjen tuomioistuin voisi selventää tätä kysymystä ja poistaa ne epävarmuudet, jotka aikaisempi oikeuskäytäntö on jättänyt. Mielestäni menettelemällä näin yhteisöjen tuomioistuin todellakin "myötävaikuttaisi lainkäyttöön jäsenvaltioissa". Joka tapauksessa ei ole mitenkään mahdollista moittia Cour d'appel de Liègeä siitä, että se olisi näissä oloissa käyttänyt väärin EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan mukaista menettelyä. Jos yhteisöjen tuomioistuin sitä vastoin kieltäytyy vastaamasta ennakkoratkaisukysymykseen, tämän alan sääntely jää urheiluliittojen erioikeudeksi. Mielestäni tätä on vaikea hyväksyä.

En ymmärrä, miten kyseisillä liitoilla voisi olla perusteltu intressi siihen, että yhteisöjen tuomioistuin ei vastaa esitettyyn kysymykseen. Sen sinnikkyyden perusteella, jota nämä liitot ovat käyttäneet sen osoittamiseen, että toista kysymystä ei voida ottaa tutkittavaksi, puolueeton ulkopuolinen tarkkailija voisi helposti saada sellaisen vaikutelman, että liitot haluavat vain yksinkertaisesti, että kansalaisuusmääräyksien yhteisön oikeuden mukaisuutta ei tutkita. On selvää, että tällaista tarkoitusta - sikäli kuin sellainen todella on olemassa - ei voida ottaa huomioon.

118 Kuten olen jo selvittänyt, yhteisöjen tuomioistuimella on oikeus jättää ennakkoratkaisukysymys tutkimatta tietyillä edellytyksillä. Tämä ei tarkoita sitä, että sen on tehtävä näin joka tapauksessa. Käsiteltävänä olevassa tapauksessa kaikkein merkittävimmät perustelut tukevat sitä, että ennakkoratkaisukysymykseen olisi annettava vastaus. Sitä paitsi on syytä huomauttaa, että myös julkisasiamies Tesauro on katsonut asiassa Meilicke, että yhteisöjen tuomioistuimen olisi vastattava ennakkoratkaisukysymyksiin edellä kuvatuista olosuhteista huolimatta.(121)

119 Lisäksi tuomio asiassa Donà tukee sitä, että ennakkoratkaisukysymykseen olisi vastattava. Tältä osin on välttämätöntä palauttaa mieliin tämän asian tosiseikat. Tuomion antamisajankohtana oli pääsääntöisesti kokonaan kiellettyä käyttää ulkomaalaisia pelaajia Italian ammattijalkapallojoukkueiden otteluissa. Erään jalkapalloseuran puheenjohtaja oli kuitenkin antanut Donàn tehtäväksi selvittää ulkomaisista jalkapallopiireistä, löytyisikö sieltä sellaisia pelaajia, jotka haluaisivat pelata tässä italialaisessa seurassa. Donà laittoi belgialaiseen urheilulehteen tätä koskevan ilmoituksen. Hänen päämiehensä kuitenkin kieltäytyi korvaamasta tästä aiheutuneita kuluja sillä perusteella, että Donà oli toiminut liian hätäisesti. Päämies vetosi Italian jalkapalloliiton määräyksiin, joissa ei sallittu ulkomaalaisten pelaajien käyttöä otteluissa. Donà vaati tämän rahasumman maksamista Giudice Conciliatorelta Rovigossa. Tämä tuomari esitti yhteisöjen tuomioistuimelle kysymyksen siitä, ovatko kansalaisuusmääräykset yhteisön oikeuden mukaisia.(122)

Useat tuomiota kommentoineet epäilivät, että tämä riita oli keinotekoinen järjestely, jonka ainoana tavoitteena oli saada yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisu kansalaisuusmääräyksistä.(123) Tätä epäilyä ei ole mahdollista kokonaan poistaa. Yhteisöjen tuomioistuin vastasi kuitenkin - perustellusti - sille esitettyihin kysymyksiin. Yhteisöjen tuomioistuimen on tämän vuoksi meneteltävä samoin tässä tapauksessa, eikä se saisi kieltäytyä myötävaikuttamasta lainkäyttöön jäsenvaltioissa, mitä siltä on jälleen pyydetty.

III - Urheilua koskeva yhteisöjen tuomioistuimen aikaisempi oikeuskäytäntö

120 Kahdessa merkittävässä 1970-luvulla antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin lausui yhteisön oikeuden soveltamisesta urheiluun. Kyseessä o