YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)

14 päivänä lokakuuta 2004

Asia T‑256/02

I

vastaan

Euroopan yhteisöjen tuomioistuin

Henkilöstö – Vahingonkorvauskanne – Altistuminen asbestille – Ammattitauti – Vahinko

Täydellinen teksti ranskan kielellä II - 0000

Aihe: Kanne, jossa kantaja vaatii hänelle aiheutuneen fyysisen, henkisen ja ammatillisen vahingon sekä varallisuusvahingon korvaamista.

Ratkaisu: Kanne hylätään. Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.





Tiivistelmä

1. Henkilöstö – Kanne – Vahingonkorvauskanne – Vahingonkorvausvaatimuksen hylkäävän, oikeudenkäyntiä edeltävän päätöksen kumoamista koskeva vaatimus – Vaatimus, joka ei ole vahingonkorvausvaatimuksesta riippumaton vaatimus

(Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artikla)

2. Henkilöstö – Sopimussuhteen ulkopuolinen toimielinten vastuu – Vastuun syntymisen edellytykset – Hallinnon tekemä virhe – Vahinko – Syy-yhteys – Kumulatiiviset edellytykset

3. Henkilöstö – Sopimussuhteen ulkopuolinen toimielinten vastuu – Henkilöstösääntöjen järjestelmän mukainen kiinteä korvaus – Yleisen sääntelyn mukaista täydentävää korvausta koskeva vaatimus – Hyväksymisedellytykset

(Henkilöstösääntöjen 73 artikla)

4. Henkilöstö – Sosiaaliturva – Tapaturma- ja ammattitautivakuutus – Työkyvyttömyys – Käsite – Kyvyttömyys tavalliseen työelämään – Tunne-elämään liittyvä kyvyttömyys, joka kuuluu käsitteen soveltamisalaan

(Henkilöstösääntöjen 73 artikla)

5. Oikeudenkäyntimenettely – Kannekirjelmä – Muotovaatimukset – Yhteenveto kanneperusteista

(Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohta)

6. Henkilöstö – Kanne – Kanneperusteet – Harkintavallan väärinkäyttö – Käsite

1. Toimielimen päätös, jolla hylätään vahingonkorvausvaatimus, on osa hallinnollista menettelyä, joka edeltää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostettavaa vahingonkorvauskannetta ja näin ollen tästä päätöksestä esitettyjä kumoamisvaatimuksia ei voida arvioida vahingonkorvausvaatimuksista riippumattomalla tavalla. Toimenpiteen, johon sisältyy toimielimen oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn aikana tekemä kannanotto, ainoa tarkoitus on tarjota vahinkoa kärsineelle osapuolelle mahdollisuus nostaa vahingonkorvauskanne ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.

(ks. 47 kohta)

Viittaukset: asia T‑90/95, Gill v. komissio, 18.12.1997 (Kok. H. 1997, s. I‑A‑471 ja II‑1231, 45 kohta); asia T‑77/99, Ojha v. komissio, 6.3.2001 (Kok. H. 2001, s. I‑A‑61 ja II‑293, 68 kohta) ja asia T‑209/99, Hoyer v. komissio, 5.12.2002 (Kok. H. 2002, s. I‑A‑243 ja II‑1211, 32 kohta).

2. Virkamiehen esittämien vahingonkorvausvaatimusten yhteydessä yhteisö on vastuussa vahingosta ainoastaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on todella syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys; näytön esittäminen näiden edellytysten täyttymisestä kuuluu kantajalle. Edellä mainitut kolme edellytystä yhteisön vastuun syntymiselle ovat kumulatiiviset, mikä merkitsee, että jos yksikin niistä jää täyttymästä, yhteisön vastuu ei voi syntyä.

(ks. 49 ja 50 kohta)

Viittaukset: asia C‑136/92 P, komissio v. Brazzelli Lualdi ym., 1.6.1994 (Kok. 1994, s. I‑1981, 42 kohta); asia C‑257/98 P, Lucaccioni v. komissio, 9.9.1999 (Kok. 1999, s. I‑5251, 14 kohta); asia T‑205/96, Bieber v. parlamentti, 26.5.1998 (Kok. H. 1998, s. I‑A‑231 ja II‑723, 48 kohta) ja asia T‑165/95, Lucaccioni v. komissio, 14.5.1998 (Kok. H. 1998, s. I‑A‑203 ja II‑627, 57 kohta).

3. Virkamiehillä on oikeus vaatia henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla maksettavia korvauksia täydentäviä korvauksia, kun toimielin on yleisen sääntelyn mukaisesti vastuussa onnettomuudesta tai ammattitaudista ja kun henkilöstösääntöjen mukaiset korvaukset eivät ole riittäviä aiheutuneen vahingon korvaamiseksi kokonaan. Kiinteä korvaus ei sen sijaan voi johtaa siihen, että aiheutuneesta vahingosta maksetaan kaksinkertainen korvaus. Tässä tarkoituksessa nämä kaksi korvausjärjestelmää eivät ole toisistaan riippumattomat.

(ks. 53 kohta)

Viittaukset: yhdistetyt asiat 169/83 ja 136/84, Leussink ym. v. komissio, 8.10.1986 (Kok. 1986, s. 2801, 10–14 kohta) ja em. asia Lucaccioni v. komissio, 9.9.1999, 19–22 kohta.

4. Henkilöstösääntöjen 73 artiklassa tarkoitettu työkyvyttömyyden käsite kattaa kyvyttömyyden tavalliseen työelämään, tunne-elämä mukaan lukien. Tästä johtuu, että mikään ei estä toimielimen tai lääketieteellisen lautakunnan nimeämää lääkäriä ottamasta ammattitaudin toteamiseen tähtäävän menettelyn yhteydessä huomioon henkistä kärsimystä, joka virkamiehelle on aiheutunut työskentelyn yhteydessä, kun hän on tämän kärsimyksen takia kyvytön tavalliseen työelämään.

(ks. 84 kohta)

5. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan mukaan kanteessa on mainittava yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista. Tämän maininnan on oltava riittävän selkeä ja täsmällinen, jotta vastaaja voi sen perusteella valmistella puolustustaan ja jotta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi lausua kanteesta, tarvittaessa ilman muita tietoja. Tästä syystä kanteessa on ilmaistava selkeästi, mistä kanteen oikeudellisessa perustassa on kyse siten, että työjärjestyksessä asetettuja vaatimuksia ei täytetä vain ilmoittamalla kanneperuste abstraktisti.

(ks. 112 kohta)

Viittaukset: asia T‑102/92, Viho v. komissio, 12.1.1995 (Kok. 1995, s. II‑17, 68 kohta) ja asia T‑352/94, Mo och Domsjö v. komissio, 14.5.1998 (Kok. 1998, s. II‑1989, 333 kohta).

6. Harkintavallan väärinkäytön käsitteellä on täsmällinen soveltamisala ja se liittyy siihen, että hallintoviranomainen käyttää valtuuksiaan muuhun tarkoitukseen kuin mihin ne on sille myönnetty. Toimenpidettä toteutettaessa harkintavaltaa on käytetty väärin ainoastaan, jos objektiivisten, asiaankuuluvien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella on selvää, että toimenpide on tehty muiden kuin esitettyjen päämäärien saavuttamiseksi.

(ks. 115 kohta)

Viittaukset: asia C‑121/01 P, O’Hannrachain v. parlamentti, 5.6.2003 (Kok. 2003, s. I‑5553, 46 kohta) ja asia T‑104/96, Krämer v. komissio, 12.6.1997 (Kok. H. 1997, s. I‑A‑151 ja II‑463, 67 kohta).