ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
94

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska parlamentti on vaatinut neuvoston velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Ranskan tasavalta ja komissio, jotka ovat asiassa väliintulijoina tukemassa neuvoston vaatimuksia, vastaavat työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti omista oikeudenkäyntikuluistaan.
4

Direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden on oletettava tuotteiden olevan käyttöön soveltuvia, jos rakennuskohde, kun se on suunniteltu ja rakennettu asianmukaisesti, niitä käytettäessä täyttää 3 artiklassa tarkoitetut olennaiset vaatimukset, jos tuotteissa on CE-merkintä, joka ilmaisee niiden olevan tämän direktiivin säännöskokonaisuuden mukaisia, mukaan lukien V luvussa säädetyt vaatimustenmukaisuuden arviointimenettelyt ja III luvussa säädetty menettely. CE-merkintä ilmaisee: a) että tuotteet ovat niiden asiaa koskevien kansallisten standardien mukaisia, jotka vastaavat niitä yhdenmukaistettuja standardeja, joiden viitenumerot on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä. Jäsenvaltioiden on julkaistava edellä tarkoitettujen kansallisten standardien viitenumerot; b) että tuotteet ovat III luvussa tarkoitettua menettelyä noudattaen annetun eurooppalaisen teknisen hyväksymisen mukaisia; tai c) että ne ovat 3 kohdassa tarkoitettujen kansallisten teknisten eritelmien mukaisia, jos yhdenmukaistettuja eritelmiä ei ole; näistä kansallisista eritelmistä on laadittava luettelo 5 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen.”
34

Kysymykseen on siis vastattava, että asetuksen N:o 44/2001 66 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että kyseisen asetuksen soveltaminen tuomion tunnustamiseksi ja täytäntöön panemiseksi edellyttää, että mainittu asetus oli kyseisen tuomion antamisen hetkellä voimassa sekä jäsenvaltiossa, jossa tuomio on annettu, että jäsenvaltiossa, jossa tunnustamista ja täytäntöönpanoa pyydetään.
18

Sen tarkastelemiseksi, voidaanko koko ennakkoratkaisupyyntö tai sen kolmas ja neljäs kysymys ottaa tutkittavaksi, on muistutettava vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, jonka mukaan olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (yhdistetyt asiat C-188/10 ja C-189/10, Melki ja Abdeli, tuomio 22.6.2010, Kok., s. I-5667, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
16

Tässä yhteydessä muistutettava, että olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, ettei pyydetyllä unionin oikeussäännön tulkitsemisella ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. mm. yhdistetyt asiat C-222/05-C-225/05, van der Weerd ym., tuomio 7.6.2007, Kok., s. I-4233, 22 kohta ja asia C-158/08, Pometon, tuomio 4.6.2009, Kok., s. I-4695, 13 kohta).
17

Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia on tästä syystä päättänyt lykätä asioiden käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset, jotka ovat samat kaikissa kolmessa pääasiassa: ”1) Ovatko 29.11.2008 annetun asetuksen (decreto-legge) nro 185 32 §:n 7 bis momenttiin, joka on [lisätty laiksi muuntamisesta] 28.1.2009 annetulla lailla nro 2 ja jota on myöhemmin muutettu 27.2.2009 annetulla lailla nro 14, sisältyvät kansalliset säännökset yhteensopimattomia [palvelu]direktiivin – – 15 ja 16 artiklan asianmukaisen soveltamisen kanssa, kun niissä säädetään muiden kuin sellaisten yhtiöiden osalta, joista julkinen sektori omistaa enemmistön, seuraavaa: — paikallisyhteisöjen veroja ja muita tuloja koskevia määrittämis-, tarkastus- ja perintäpalveluita koskeva hankintasopimus on pätemätön, jos se on tehty sellaisen yksityisen kanssa, joka ei täytä taloudellista edellytystä, jonka mukaan kokonaan maksetun osakepääoman on oltava vähintään 10 miljoonaa euroa — verojen määrittämistä ja tarkastusta koskevaan toimintaan sekä maakuntien ja kuntien verojen ja muiden tulojen perintätoimintaan oikeutettujen yksityisten rekisteriin kuuluvien yksityisten on 15.12.1997 annetun asetuksen (decreto legislativo) nro 446, myöhempine muutoksineen, 53 §:n 3 momentin mukaisesti saatettava osakepääomansa edellä mainitun vähimmäismäärän mukaiseksi — paikallisyhteisöjen veroja ja muita tuloja koskevia määrittämis-, tarkastus- ja perintäpalveluita koskevien uusien hankintasopimusten tekeminen tai tällaisia palveluita koskeviin tarjouskilpailuihin osallistuminen on kielletty, kunnes edellä mainittu osakepääoman saattaminen vähimmäismäärän mukaiseksi on toteutunut? 2) Ovatko 29.11.2008 annetun asetuksen (decreto-legge) nro 185 32 §:n 7 bis momenttiin, joka on [lisätty laiksi muuntamisesta] 28.1.2009 annetulla lailla nro 2 ja jota on myöhemmin muutettu 27.2.2009 annetulla lailla nro 14, sisältyvät kansalliset säännökset yhteensopimattomia [EY] 3, [EY] 10, [EY] 43, [EY] 49 ja [EY] 81 artiklan asianmukaisen soveltamisen kanssa, kun niissä säädetään muiden kuin sellaisten yhtiöiden osalta, joista julkinen sektori omistaa enemmistön, seuraavaa: — paikallisyhteisöjen veroja ja muita tuloja koskevia määrittämis-, tarkastus- ja perintäpalveluita koskeva hankintasopimus on pätemätön, jos se on tehty sellaisen yksityisen kanssa, joka ei täytä taloudellista edellytystä, jonka mukaan kokonaan maksetun osakepääoman on oltava vähintään 10 miljoonaa euroa — verojen määrittämistä ja tarkastusta koskevaan toimintaan sekä maakuntien ja kuntien verojen ja muiden tulojen perintätoimintaan oikeutettujen yksityisten rekisteriin kuuluvien yksityisten on 15.12.1997 annetun asetuksen nro (decreto legislativo) nro 446, myöhempine muutoksineen, 53 §:n 3 momentin mukaisesti saatettava osakepääomansa edellä mainitun vähimmäismäärän mukaiseksi — paikallisyhteisöjen veroja ja muita tuloja koskevia määrittämis-, tarkastus- ja perintäpalveluita koskevien uusien hankintasopimusten tekeminen tai tällaisia palveluita koskeviin tarjouskilpailuihin osallistuminen on kielletty, kunnes edellä mainittu osakepääoman saattaminen vähimmäismäärän mukaiseksi on toteutunut?”
3

Direktiivin 2004/48 8 artiklan sanamuoto on seuraava: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaiset oikeusviranomaiset voivat teollis- tai tekijänoikeuden loukkausta koskevan oikeudenkäynnin yhteydessä kantajan perustellusta ja oikeasuhteisesta pyynnöstä määrätä, että sellaisten tavaroiden ja palvelujen alkuperästä ja jakeluverkosta, jotka loukkaavat teollis- tai tekijänoikeutta, annetaan tietoja. Tiedonantovelvollinen on teollis- tai tekijänoikeuksia loukannut ja/tai kuka tahansa muu henkilö: a) jonka on todettu pitävän hallussaan riidanalaisia tavaroita kaupallisessa laajuudessa; b) joka on tavattu käyttämästä riidanalaisia palveluja kaupallisessa laajuudessa; c) jonka on todettu tarjoavan loukkaavassa toiminnassa käytettäviä palveluja kaupallisessa laajuudessa; tai d) jonka a, b tai c alakohdassa tarkoitettu henkilö on osoittanut osallistuneen kyseisten tavaroiden tuottamiseen, valmistukseen tai jakeluun tai näiden palvelujen tarjoamiseen. 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettuihin tietoihin sisältyvät tapauksen mukaan: a) tuotteen tai palvelujen tuottajien, valmistajien, jakelijoiden, toimittajien ja muiden aikaisempien haltijoiden sekä aiottujen tukku- ja vähittäiskauppiaiden nimet ja osoitteet; b) tiedot tuotettujen, valmistettujen, toimitettujen, vastaanotettujen tai tilattujen tavaroiden taikka palveluiden määrästä sekä kyseisistä tavaroista tai palveluista saaduista hinnoista. 3. Edellä 1 ja 2 kohdan säännökset eivät rajoita muita laissa annettuja säännöksiä, jotka a) antavat oikeuden haltijalle oikeuden saa[d]a laajempia tietoja; b) koskevat tämän artiklan nojalla ilmoitettujen tietojen käyttöä rikos- tai siviilioikeudellisessa menettelyssä; c) koskevat vastuuta tiedonsaantioikeuden väärinkäytöstä; d) antavat mahdollisuuden kieltäytyä sellaisten tietojen antamisesta, jotka pakottaisivat 1 kohdassa tarkoitetun henkilön myöntämään oman tai lähisukulaisensa osallistumisen teollis- tai tekijänoikeuden loukkaukseen; tai e) koskevat tietolähteiden luottamuksellisuuden suojaa tai henkilötietojen käsittelyä.”
8

Direktiivin 98/8 16 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun ohjelman ensimmäisestä vaiheesta 7.9.2000 annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 1896/2000 (EYVL L 228, s. 6) säädettiin tämän ohjelman ensimmäisestä vaiheesta, jonka tarkoituksena oli tunnistaa vanhat tehoaineet ja määritellä, mitkä niistä olisi arvioitava niiden sisällyttämiseksi direktiivin 98/8 kolmeen liitteeseen, joita ovat liite I, jonka otsikko on ”Luettelo biosidituotteisiin käytettävistä tehoaineista, joita koskevista vaatimuksista on sovittu yhteisön tasolla”, liite I A, jonka otsikko on ”Luettelo vähäriskisiin biosidituotteisiin käytettävistä tehoaineista, joita koskevista vaatimuksista on sovittu yhteisön tasolla”, ja liite I B, jonka otsikko on ”Luettelo yleiskemikaaleista (basic substances), joita koskevista vaatimuksista on sovittu yhteisön tasolla”. Tätä tarkoitusta varten asetuksessa N:o 1896/2000 täsmennetään yksityiskohtaiset säännöt, joiden mukaisesti tuottajien, formuloijien ja yhteenliittymien sekä jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle, että ne haluavat hakea tällaisen vanhan tehoaineen sisällyttämistä direktiivin 98/8 johonkin liitteeseen.
35

Arviointiperusteesta, jonka mukaan ”henkilöitä on oltava varsin huomattava määrä”, unionin tuomioistuin on yhtäältä täsmentänyt, että tällä on tarkoitus ilmaista, että yleisön käsitteelle on ominaista tietty vähimmäistaso, jolla tämän käsitteen piiristä suljetaan pois liian pieni tai merkityksetön henkilöjoukko (ks. em. asia SCF, tuomion 86 kohta). Toisaalta mainittujen henkilöiden määrää määritettäessä on otettava huomioon ne kumulatiiviset vaikutukset, joita teosten saattamisella potentiaalisten vastaanottajien saataville on. Tässä suhteessa ei ole ainoastaan tärkeää tietää, kuinka monen henkilön saatavilla teos on samanaikaisesti, vaan myös, kuinka monen heistä saatavilla se on peräkkäin (ks. em. asia SCF, tuomion 86 ja 87 kohta).
Jätteiden siirrosta 14.6.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1013/2006 36 artiklan 1 kohdan f alakohdan ja 37 artiklan säännöksiä, luettuina yhdessä asetuksen N:o 1013/2006 liitteessä III tai IIIA lueteltujen tietyntyyppisten jätteiden viennistä hyödynnettäväksi maihin, joihin ei sovelleta OECD:n päätöstä jätteiden maan rajan ylittävien siirtojen valvonnasta, 29.11.2007 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1418/2007, sellaisena kuin se on muutettuna 29.7.2008 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 740/2008, säännösten kanssa, on tulkittava siten, että hyödynnettäviksi tarkoitettujen jätteiden, joiden koodina on asetuksen N:o 1013/2006 liitteessä V olevan 1 osan luettelossa B mainittu B1120, vienti Euroopan unionista Libanoniin on kielletty.
Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 7.7.2011 – Nisipeanu vastaan Direcţia Generală a Finanţelor Publice Gorj ym.

(asia C‑263/10)

Sisäinen verotus – SEUT 110 artikla – Moottoriajoneuvojen ensirekisteröinnin yhteydessä kannettava ympäristövero

1. Verotus – Sisäinen verotus – Jäsenvaltiossa tapahtuvan ensirekisteröinnin yhteydessä moottoriajoneuvoista kannettava ympäristövero – Veroa, jota sovelletaan käytettyihin tuontiajoneuvoihin ja jota ei vastaa mikään kotimaan markkinoilla olevia samanikäisiä ja yhtä kuluneita ajoneuvoja koskeva vero, ei voida hyväksyä (SEUT 110 artikla) (ks. 28 ja 29 kohta sekä tuomiolauselma)

2. Ennakkoratkaisukysymykset – Tulkinta – Tulkintatuomioiden ajalliset vaikutukset – Taannehtiva vaikutus – Unionin tuomioistuimen asettamat rajoitukset – Edellytykset – Tuomion taloudellisten seurausten merkitys kyseiselle jäsenvaltiolle ei ole ratkaiseva arviointiperuste (SEUT 110 artikla) (ks. 32–36 kohta)

Aihe

Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunalul Gorj – Aiemmin muissa jäsenvaltioissa rekisteröityjen käytettyjen ajoneuvojen rekisteröinti – Jäsenvaltiossa tapahtuvan ensirekisteröinnin yhteydessä moottoriajoneuvoista kannettava ympäristövero – Kriteerin ”ensirekisteröinnin ajankohta” määritteleminen – Kansallisen säännöstön yhteensopivuus SEUT 110 artiklan kanssa – Tiettyjen ajoneuvoluokkien osalta käyttöönotetun veron maksamista koskevan vapautuksen pätevyys – Periaatteen ”saastuttaja maksaa” mahdollinen soveltaminen

Ratkaisu

SEUT 110 artiklaa on tulkittava siten, että sen vastaista on se, että jäsenvaltio ottaa käyttöön ympäristöveron, joka kannetaan moottoriajoneuvojen ensirekisteröinnin yhteydessä tässä jäsenvaltiossa, jos tästä verotustoimenpiteestä on säädetty siten, että se tekee muista jäsenvaltioista ostettujen käytettyjen ajoneuvojen liikenteeseen päästämisen kyseisessä jäsenvaltiossa vähemmän houkuttelevaksi mutta ei tee samanikäisten ja yhtä kuluneiden ajoneuvojen ostamista kotimaan markkinoilta vähemmän houkuttelevaksi.
Kyseisestä luettelosta ilmenee, ettei rautatieyrityksen tehtäväksi voida antaa päätöksentekoa edeltävää reittien käyttöoikeuksia koskevien hakemusten käsittelyn ja viime hetkellä tapahtuvan junareittien jakamisen kannalta tarpeellisten teknisten täytäntöönpanotutkimusten toteuttamista, koska yhtäältä kyseiset tutkimukset kuuluvat reittien saatavuuden määritelmään ja arviointiin ja toisaalta viime hetkellä tapahtuva junareittien jakaminen on rautateiden infrastruktuurikapasiteetin käyttöoikeuden myöntämisestä ja rautateiden infrastruktuurin käyttömaksujen perimisestä annetun direktiivin 2001/14 liitteessä II säädettyä yksittäisten junareittien jakamista, joten tällaiset toiminnot on annettava riippumattoman elimen toteutettavaksi. Direktiivin 2001/14 14 artiklan 2 kohdassa säädetään nimittäin, että reittien jakamistoiminnoista vastaavat elimet ovat oikeudelliselta muodoltaan, organisaatioltaan ja päätöksenteoltaan riippumattomia kaikista liikennöintiyrityksistä.

Rautateiden infrastruktuurikapasiteetin käyttöoikeuden myöntämisestä ja rautateiden infrastruktuurin käyttömaksujen perimisestä annetun direktiivin 2001/14 11 artiklan 1 kohdasta ilmenee yhtäältä, että jäsenvaltioiden on otettava infrastruktuurin hinnoittelujärjestelmiin suorituskannustinjärjestelmä, jolla sekä rautatieyrityksiä että rataverkon haltijaa kannustetaan parantamaan verkon suorituskykyä. Toisaalta jäsenvaltioilla säilyy niiden kannustintoimenpiteiden tyypin osalta, joita ne voivat toteuttaa, vapaus valita järjestelmään kuuluvat konkreettiset toimenpiteet, kunhan nämä toimenpiteet muodostavat johdonmukaisen ja avoimen kokonaisuuden, joka voidaan luokitella ”suorituskannustinjärjestelmäksi”.

Tässä yhteydessä on todettava, ettei järjestelmä, jossa sellaisten tavaraliikenteen reittien, joiden kokonaispituus on yli 300 km ja joilla nopeus on vähintään 70 km/h, käyttöoikeuden varaamismaksuun sovelletaan erityishinnoittelua, muodosta johdonmukaista ja avointa kokonaisuutta, joka voitaisiin luokitella direktiivin 2001/14 11 artiklassa tarkoitetuksi suorituskannustinjärjestelmäksi. Viimeksi mainitussa artiklassa edellytetään, että jäsenvaltiot todella ottavat hinnoittelujärjestelmässä käyttöön suorituskannustinjärjestelmän.

Lisäksi on todettava, etteivät suorituskannustinjärjestelmää muodosta myöskään määräykset korvauksista rataverkon haltijalle siinä tapauksessa, ettei junareittiä rautatieyrityksen tuottamuksellisen toiminnan vuoksi käytetä, ja rautatieyritykselle siinä tilanteessa, että junareitti rataverkon haltijasta johtuvista syistä peruutetaan.

Valtion ja rataverkon haltijan väliseen toimintasopimukseen perustuvan erityisen suorituskannustinmekanismin koeluonteisesta käyttöönottamisesta on todettava, että kyseisestä mekanismista vastaa yksin rataverkon haltija. Niinpä tällainen toimintasopimus ei ole suorituskannustinjärjestelmä, jolla kannustettaisiin rataverkon haltijan lisäksi myös rautatieyrityksiä. Direktiivin 2001/14 11 artiklan 2 kohdan mukaan suorituskannustinjärjestelmän perusperiaatteita on lisäksi sovellettava koko verkkoon. Toimintasopimuksen määräykset koskevat kuitenkin ainoastaan tavarankuljetusverkkoa.

(ks. 70 ja 72–74 kohta)
Komission päätöksestä, jolla keskittymä todetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi, nostetun kanteen yhteydessä se, että keskittymä on toteutettu ennen ilmoituksen tekemistä komissiolle, ei vaikuta kyseisen päätöksen laillisuuteen. Vaikka tämä seikka voi johtaa yrityskeskittymien valvonnasta annetun asetuksen N:o 4064/89 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan tai 2 kohdan mukaisesti kyseisessä asetuksessa säädettyihin seuraamuksiin, se ei kuitenkaan voi johtaa komission päätöksen kumoamiseen, koska se ei vaikuta kyseisen keskittymän soveltuvuuteen yhteismarkkinoille. Asetuksen N:o 4064/89 7 artiklan 5 kohdassa säädetään nimittäin, että keskittymistoimen, joka on toteutettu ennen ilmoituksen tekemistä ja ennen keskittymän toteamista yhteismarkkinoille soveltuvaksi, pätevyys riippuu päätöksestä, jonka komissio tekee ilmoituksen tutkimisen tai perusteellisen tutkintamenettelyn päätteeksi.

(ks. 33, 36, 38 ja 39 kohta)
Elintarvikkeita koskevista ravitsemus- ja terveysväitteistä annetun asetuksen N:o 1924/2006, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella N:o 116/2010, 4 artiklan 3 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, että ilmaisu ”terveysväite” kattaa myös merkinnän ”vatsaystävällinen” kaltaisen merkinnän, johon liittyy maininta siitä, että useiden kuluttajien haitallisina pitämien aineiden määrää on vähennetty.

Asetuksen N:o 1924/2006 2 artiklan 2 kohdan 5 alakohdan sanamuodosta nimittäin seuraa, että asetuksessa tarkoitettu ”terveysväite” määritellään sen yhteyden pohjalta, joka elintarvikkeen tai sen ainesosan ja terveyden välillä on oltava. Määritelmässä ei mitenkään tarkenneta sitä, onko yhteyden oltava suora tai epäsuora, eikä sitä, miten vahva tai pitkäkestoinen yhteyden on oltava. Näin ollen ilmaisu ”yhteys” on käsitettävä laajasti.

Siten yhtäältä terveysväitteen käsitteen on koskettava paitsi sellaista yhteyttä, jossa terveydentila kohentuu elintarvikkeen käyttämisen ansiosta, myös kaikkia tilanteita, joissa tällaiseen käyttöön muissa tapauksissa liittyviä tai siitä seuraavia terveydelle haitallisia tai vahingollisia vaikutuksia ei ole tai niitä on vähemmän ja joissa näin ollen hyvä terveydentila ainoastaan säilyy huolimatta potentiaalisesti vahingollisesta käytöstä.

Toisaalta terveysväitteen käsitteen katsotaan koskevan niiden vaikutusten lisäksi, jotka seuraavat jonkin elintarvikkeen tarkan määrän satunnaisesta käytöstä, josta tavallisesti aiheutuu vain tilapäisiä ja ohimeneviä vaikutuksia, myös niitä vaikutuksia, jotka seuraavat tällaisen elintarvikkeen toistuvasta, säännöllisestä, jopa jatkuvasta käytöstä, jonka vaikutukset sitä vastoin eivät välttämättä ole yksinomaan tilapäisiä ja ohimeneviä.

Näin ollen on otettava huomioon sekä tilapäiset ja ohimenevät vaikutukset että tietyn elintarvikkeen toistuvasta ja pitkäaikaisesta käytöstä fyysiselle kunnolle aiheutuvat kumulatiiviset vaikutukset.

(ks. 34–36, 38 ja 41 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Rakennusalan tuotteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annettua direktiiviä 89/106, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1882/2003, on tulkittava siten, että se on esteenä kansallisille säännöksille, joissa toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevien rakennusalan tuotteiden myymisen edellytykseksi asetetaan järjestelmällisesti CE-merkinnän kiinnittäminen tuotteeseen.

Jäsenvaltio ei nimittäin voi vaatia järjestelmällisesti CE-merkinnän kiinnittämistä toisesta jäsenvaltiosta peräisin olevaan rakennusalan tuotteeseen, jota direktiivin 89/106 4 artiklan 2 kohta ei kata, edellytyksenä tuotteen myymiselle alueellaan. Jäsenvaltio voi asettaa myymisen edellytykseksi vain sellaisia kansallisia säännöksiä, jotka ovat yhteensopivia perussopimuksesta johtuvien velvoitteiden ja erityisesti SEUT 34 ja SEUT 36 artiklassa ilmaistun tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatteen kanssa.

(ks. 19 ja 20 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Yleisesti saatavilla olevien sähköisten viestintäpalvelujen tai yleisten viestintäverkkojen yhteydessä tuotettavien tai käsiteltävien tietojen säilyttämisestä ja henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla annetun direktiivin 2002/58 (sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi) muuttamisesta annettua direktiiviä 2006/24 on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sellaisen kansallisen lainsäädännön soveltamiselle, joka on annettu teollis- ja tekijänoikeuksien noudattamisen varmistamisesta annetun direktiivin 2004/48 8 artiklan nojalla ja jonka mukaan internetyhteyden tarjoaja voidaan määrätä antamaan internetyhteyden tilaajan tai internetin käyttäjän tunnistamista varten tekijänoikeuden haltijalle tai tämän oikeudenomistajalle tieto siitä, kenelle tilaajalle internetyhteyden tarjoaja on rekisteröinyt tietyn internetprotokollaosoitteen (IP-osoitteen), josta tekijänoikeutta väitetään loukatun, koska tämä lainsäädäntö ei kuulu direktiivin 2006/24 aineelliseen soveltamisalaan.

Ensimmäiseksi direktiivin 2006/24 11 artiklasta ja sen johdanto-osan 12 perustelukappaleesta, kun niitä luetaan yhdessä, seuraa, että tämä direktiivi on soveltamisalaltaan tarkasti rajattu erityissäädös, jolla poiketaan yleisesti sovellettavasta direktiivistä 2002/58 ja erityisesti sen 15 artiklan 1 kohdasta ja korvataan se.

Toiseksi kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön tavoite eroaa direktiivin 2006/24 tavoitteesta. Se liittyy tietojen toimittamiseen riita-asian oikeudenkäynnissä immateriaalioikeuden loukkauksen toteamista varten, kun taas direktiivi 2006/24 koskee yksinomaan yleisesti saatavilla olevien sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajien tai yleisten viestintäverkkojen tarjoajien tuottamien tai käsittelemien tietojen käsittelemistä ja säilyttämistä vakavan rikollisuuden tutkintaa, selvittämistä ja syyteharkintaa varten sekä niiden toimittamista toimivaltaisille kansallisille viranomaisille. Tältä osin sillä seikalla ei ole merkitystä, että asianomainen jäsenvaltio ei vielä ole saattanut direktiiviä 2006/24 osaksi kansallista oikeusjärjestystään, vaikka tätä varten säädetty määräaika on päättynyt.

(ks. 40, 43, 44, 46 ja 61 kohta sekä tuomiolauselma)