ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11.

Asioita käsittelevällä High Court of Irelandilla on tältä osin epäilyksiä direktiivin tulkinnasta, ja se esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat kysymykset: ”1) Kun unionin kansalaisen ja kolmannen maan kansalaisen välinen avioliitto päättyy avioeroon, joka on saatu sen jälkeen, kun unionin kansalainen on poistunut vastaanottavasta jäsenvaltiosta, jossa unionin kansalainen oli käyttänyt unionin oikeuksia, ja kun neuvoston direktiivin 2004/38 7 artiklaa ja 13 artiklan 2 kohdan a alakohtaa sovelletaan, säilyttääkö kolmannen maan kansalainen tämän jälkeen oleskeluoikeuden vastaanottavassa jäsenvaltiossa? Jos vastaus on kieltävä, onko kolmannen maan kansalaisella oleskeluoikeus vastaanottavassa jäsenvaltiossa ajanjaksona, joka edeltää avioeroa ja seuraa unionin kansalaisen poistumista vastaanottavasta jäsenvaltiosta? 2) Täyttyvätkö direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa asetetut edellytykset, kun puoliso, joka on unionin kansalainen, ilmoittaa, että hänellä on direktiivin 8 artiklan 4 kohdassa tarkoitetuin tavoin riittävät varat osittain puolisonsa, joka on kolmannen maan kansalainen, varojen perusteella? 3) Jos toiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko valittajien kaltaisilla henkilöillä unionin oikeuden nojalla oikeus työskennellä vastaanottavassa jäsenvaltiossa hankkiakseen direktiivin 7 artiklassa tarkoitetut riittävät varat tai myötävaikuttaakseen niiden hankkimiseen?”
16.

Sø- og Handelsret on esittänyt 8.1.2014 tekemällään välipäätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimeen 16.1.2014, seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Mitä suuntaviivoja on sovellettava ratkaistaessa, rikkooko määräävässä asemassa olevan yrityksen soveltama alennusjärjestelmä, johon kuuluu vakioitu volyymiraja ja jolla on ennakkoratkaisupyynnössä mainitut ominaispiirteet, EY 82 artiklassa määrättyä määräävän markkina-aseman väärinkäytön kieltoa? Unionin tuomioistuinta pyydetään vastauksessaan selventämään, mikä merkitys arvioinnissa on sillä, onko alennusjärjestelmän volyymirajat vahvistettu siten, että alennusjärjestelmää sovelletaan valtaosaan markkinoilla olevista asiakkaista. Unionin tuomioistuinta pyydetään vastauksessaan selventämään lisäksi, mikä merkitys – jos mitään – määräävässä asemassa olevan yrityksen hinnoilla ja kustannuksilla (ns. yhtä tehokkaan kilpailijan kriteeri (as efficient competitor test)) on arvioitaessa tällaista alennusjärjestelmää EY 82 artiklan perusteella. Samalla tuomioistuinta pyydetään selventämään, mikä merkitys tässä yhteydessä on markkinoiden ominaispiirteillä ja siis voiko markkinoiden ominaispiirteiden perusteella olla perusteltua, että markkinat sulkeva vaikutus osoitetaan muilla tutkimuksilla ja analyyseillä kuin ns. yhtä tehokkaan kilpailijan kriteerillä (ks. EY 82 artiklan soveltamista koskevan komission tiedonannon 24 kohta). 2) Kuinka todennäköinen ja vakava alennusjärjestelmän, jolla on ennakkoratkaisupyynnössä mainitun kaltaiset ominaispiirteet, kilpailua rajoittavan vaikutuksen on oltava, jotta EY 82 artikla tulee sovellettavaksi? 3) Kun otetaan huomioon ensimmäiseen ja toiseen ennakkoratkaisukysymykseen annetut vastaukset: Mitä erityisiä olosuhteita kansallisen tuomioistuimen on ennakkoratkaisupyynnössä kuvattujen kaltaisissa olosuhteissa (markkinoiden ja alennusjärjestelmän ominaispiirteet) otettava huomioon arvioidessaan, onko alennusjärjestelmällä konkreettisesti sellainen markkinat sulkeva vaikutus, joka merkitsee EY 82 artiklan soveltamisalaan kuuluvaa väärinkäyttöä, tai voiko sillä olla tällainen vaikutus? Edellytetäänkö tässä yhteydessä, että markkinat sulkeva vaikutus on merkittävä?”
112.

Tiedossani on, että unionin tuomioistuin on joissakin tapauksissa tulkinnut melko laajasti siitä, mitä on pidettävä etuoikeutettuna ryhmänä sen erityisten ominaispiirteiden perusteella. Se on esimerkiksi lopulta katsonut sellaiseksi yritysryhmän, jonka painopisteenä on aineellisten hyödykkeiden valmistus, ( 68 ) ja yritysryhmän, joka harjoittaa vientitoimintaa ja toteuttaa määrättyjä riidanalaisissa toimenpiteissä tarkoitettuja investointeja. ( 69 )
50.

Lainvoimaisiksi tulleissa siviili-, rikos- ja hallinto-oikeudellisissa tuomioissa on joka tapauksessa perusteltua soveltaa eri perusteita oikeusvoiman periaatteesta poikkeamiselle. ( 48 ) Näillä tuomioillahan on eri oikeusvaikutukset, ja myös oikeusvoiman periaatteesta sallittujen poikkeuksien (jos niitä on) määrittelyyn liittyvät oikeuspoliittiset näkökohdat ovat kunkin tapauksessa erilaiset. Siviilituomioissa oikeusvarmuudella ja lainvoiman saaneella tuomiolla vahvistettujen oikeussuhteiden vakaudella on ensisijaisen tärkeä merkitys. Rikostuomion purkamiselle väärin tuomitun henkilön eduksi ei sitä vastoin saisi asettaa liian tiukkoja edellytyksiä. Hallinto-oikeudessa yksityisten oikeuksien suojaan ja laillisuusperiaatteeseen liittyvät intressit voivat oikeuttaa suhtautumaan lainvoiman saaneiden tuomioiden purkamiseen joustavammin kuin siviilituomioiden tapauksessa.
35.

Asiaa käsittelevä tuomioistuin totesi, ettei se voi suoralta kädeltä hylätä Bricmaten väitteitä perusteettomina. Jotta voitaisiin päättää, onko Tullverketin määräämät polkumyyntitullit kumottava, on ensin selvitettävä, onko lopullista tullia koskeva asetus pätevä. Tämä on kysymys, jonka ainoastaan unionin tuomioistuin voi ratkaista, joten siltä on pyydettävä asiassa ennakkoratkaisua. Kansallinen tuomioistuin on tietoinen myös siitä, että Bricmate on nostanut unionin yleisessä tuomioistuimessa kanteen, jonka tutkittavaksi ottamisen edellytykset neuvoston ja komissio ovat kyseenalaistaneet. Ottaen huomioon tarpeen varmistaa asian tehokas käsittely ja taata Bricmatelle oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin Förvaltningsrätten i Malmö on esittänyt unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Onko [lopullista tullia koskeva asetus] pätemätön jostain seuraavista syistä: 1. koska Euroopan unionin toimielinten tutkimus sisältää ilmeisiä tosiseikkoja koskevia virheitä 2. koska Euroopan unionin toimielinten tutkimus sisältää ilmeisiä arviointivirheitä 3. koska komissio on laiminlyönyt huolellisuusvelvollisuutensa ja rikkonut [perusasetuksen] 3 artiklan 2 ja 6 kohtaa 4. koska komissio on laiminlyönyt [perusasetuksen] 20 artiklan 1 kohdan mukaiset velvoitteensa ja loukannut yrityksen puolustautumisoikeuksia 5. koska komissio on [perusasetuksen] 17 artiklan vastaisesti jättänyt ottamatta huomioon yhtiön antamat tiedot ja/tai 6. koska komissio on laiminlyönyt ([SEUT] 296 artiklan mukaisen) perusteluvelvollisuutensa?”
116.

Toinen peruste liittyy perusasetuksen 9 artiklan 1 kohdan asiayhteyteen ja päämäärään perustuvaan tulkintaan. Kuten neuvosto ja komissio perustellusti väittävät, tätä säännöstä, jossa unionin toimielimille annetaan valtuudet jatkaa menettelyä, vaikka valitus peruutetaan tutkimuksen aloittamisen jälkeen, ( 62 ) on tarkasteltava asetuksen 5 artiklan 6 kohdan valossa, jossa komissiolle annetaan erityistilanteessa valtuudet aloittaa tutkimus viran puolesta, jos sillä on riittävästi todisteita polkumyynnin ja siihen syy-yhteydessä olevan vahingon olemassaolosta. Perusasetuksen 11 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa annetaan samansuuntaisesti komissiolle valtuudet tarkastella omasta aloitteestaan niitä polkumyynnin vastaisia toimenpiteitä, joiden voimassaolo on päättymässä. Näiden menettelysäännösten, joissa komissiolle annetaan harkintavaltaa päättää ennen polkumyynnin ja vahingon olemassaolon toteamista siitä, aloittaako se alkuperäisen tutkimuksen tai tarkastelun tai jatkaako se näitä riippumatta yhteisön tuotannonalan toimista tai toimimatta jättämisestä, lisäksi on olemassa aineellisia säännöksiä, joissa unionin toimielimille annetaan sen jälkeen, kun polkumyynti ja yhteisön tuotannonalalle aiheutunut vahinko on todettu, uutta harkintavaltaa polkumyynnin vastaisten toimenpiteiden käyttöönotossa. Perusasetuksen 21 artiklan 1 kohdan mukaisesti on siis niin, että kun unionin toimielimet ovat ottaneet huomioon kaikki edut kokonaisuutena, myös käyttäjien ja kuluttajien edut, ne eivät välttämättä ota käyttöön polkumyynnin vastaisia toimenpiteitä, vaikka polkumyynnin ja siitä yhteisön tuotannonalalle aiheutuneen vahingon olemassaolo olisi todettu. Kuten tuomiossa Fediol v. komissio (191/82, EU:C:1983:259) on todettu, komissiolla on nimittäin erittäin laaja harkintavalta määrittää yhteisön etuihin perustuen ne toimenpiteet, joiden toteuttaminen mahdollisesti on aiheellista todetun tilanteen selvittämiseksi. ( 63 )
40.

Lafonta väittää kuitenkin, että hänen kantaansa tukee Euroopan arvopaperimarkkinavalvojien komitean (Committee of European Securities Regulators, jäljempänä CESR) ( 26 ) politiikka. Heinäkuussa 2007 julkaistun asiakirjan ”Market Abuse directive, Level 3 – second set of CESR guidance and information on the common operation of the directive to the market” (markkinoiden väärinkäytöstä annettu direktiivi, 3. taso – toiset CESR:n suuntaviivat ja ohjeet direktiivin yhteisestä soveltamisesta markkinoihin, jäljempänä opas) ( 27 ) 1.8 kohdassa CESR ilmoittaa, että tieto on riittävän täsmällistä esimerkiksi kahdessa tilanteessa. Ensinnäkin näin on silloin, kun tieto on sellaista, että järkevästi toimiva sijoittaja voi sen perusteella tehdä sijoituspäätöksen ilman rahoitusriskejä tai vain suppeilla riskeillä, eli silloin, kun hän voi sen avulla arvioida varmasti, miten tieto julkistamisensa jälkeen vaikuttaa kyseisen rahoitusvälineen ja vastaavien johdannaissopimusten hintoihin. Esimerkiksi henkilö, joka tietää, että tietystä liikkeeseenlaskijasta on tekeillä julkinen ostotarjous, voi olla varma, että liikkeeseenlaskijan osakkeen kurssi nousee, kun tarjous julkistetaan. Toiseksi näin on silloin, kun tieto on luonteeltaan sellaista, että sitä hyödynnettäisiin välittömästi markkinoilla. ( 28 )
80.

Tässä valossa ennakkoratkaisukysymys on kiinnostava. Direktiivistä 2008/94 johtuvien velvoitteiden syntyminen kuitenkin edellyttää, että direktiivin soveltamisalaan kuuluva saatava (kuten suojakorvaus) on jäänyt maksamatta työnantajan maksukyvyttömyyden vuoksi. Jos unionin tuomioistuin katsoo, että Yhdistynyt kuningaskunta on saattanut ii alakohdan menetelmän osaksi kansallista lainsäädäntöään virheellisesti (ja jos jätetään huomiotta mahdollisuus tulkita kansallista lainsäädäntöä direktiivin kanssa yhdenmukaisella tavalla, mikä on kysymys, jota Court of Appealin nimenomaisen toteamuksen mukaan ei ole esitetty ennakkoratkaisukysymyksessä), oikeus suojakorvaukseen edellyttää, että direktiivillä on horisontaalinen välitön oikeusvaikutus yksityisiin työnantajiin – sekä maksukykyisiin että maksukyvyttömiin työnantajiin. Ellei tällaista horisontaalista oikeusvaikutusta ole, USDAW:n ja Wilsonin perustelu johtaisi siihen absurdiin lopputulokseen, että työntekijöillä, jotka on irtisanottu maksukyvyttömien työnantajien toimeenpanemien joukkovähentämisten yhteydessä, on laajemmat oikeudet kuin työntekijöillä, jotka on irtisanottu maksukykyisten työnantajien toimeenpanemien joukkovähentämisten yhteydessä. Tällainen ajatus on mahdoton. Ei ole kuitenkaan väitetty, että direktiivillä 98/59 on horisontaalinen välitön oikeusvaikutus, enkä myöskään näe, miten näin voisikaan olla. Tässä tilanteessa USDAW:n ja Wilsonin esittämä perustelu vaikuttaa kuolleena syntyneeltä.
52.

Pitää tosin paikkansa, että sopimussuhteisten toimihenkilöiden tehtävien päätyttyä heillä on periaatteessa ja jos heille ei makseta korvauksia kansallisesta järjestelmästä, oikeus palvelussuhteen ehdoissa vahvistettuun työttömyysvakuutusjärjestelmään perustuviin korvauksiin (enintään) kolmen vuoden ajan. ( 32 ) Yhtäältä tämä vakuutusturva on kuitenkin ainoastaan sellaisella entisellä sopimussuhteisella toimihenkilöllä, jonka palvelusaika on ollut vähintään kuusi kuukautta (96 artiklan 1 kohdan c alakohta), ja sen kesto on rajattu aikaan, joka vastaa enintään kolmannesta palvelusajasta (96 artiklan 4 kohta), joten se on käytännössä hyvin rajallinen sellaisten työntekijöiden tapauksessa, jotka on otettu palvelukseen lyhytkestoisten sopimusten perusteella, ja saattaa jopa puuttua kokonaan, jos kesto on ollut alle kuusi kuukautta. Toisaalta pääasiassa tarkoitetun kaltaisen lainsäädännön, sellaisena kuin se on ONEM:n tulkitsemana ja soveltamana, voimassaolon aikana entinen sopimussuhteinen toimihenkilö, joka palaa kansallisille työmarkkinoille, ei ole palvelussuhteen ehdoissa säädetyn vakuutusajanjakson (toisin sanoen enintään 36 kuukauden pituisen kauden) päätyttyä lainkaan vakuutettu työttömyyden varalta ennen sitä ajankohtaa, jolloin hänelle on kertynyt työpäiviä määrä, jota vaaditaan, jotta hän saa oikeuden kansallisiin korvauksiin. ( 33 ) Tältä kannalta katsoen kyseinen lainsäädäntö voi vaikuttaa erityiseti sellaisiin entisiin sopimussuhteisiin työntekijöihin, joille on kertynyt pitkiä työskentelykausia unionin palveluksessa.
6.

Saman direktiivin 28 b artiklan A kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Yhteisön sisäisenä tavaroiden hankintapaikkana on pidettävä sitä paikkaa, jossa tavarat ovat lähetyksen tai kuljetuksen saapuessa hankkijalle. 2. Edellä 28 a artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun yhteisön sisäisen tavaroiden hankintapaikan on kuitenkin katsottava sijaitsevan sen jäsenvaltion alueella, jonka antamalla arvonlisäverotunnistenumerolla hankkija on tehnyt tämän hankinnan, jos hankkija ei osoita, että tästä hankinnasta on kannettu vero 1 kohdan mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 1 kohdan soveltamista. Jos hankinnasta kuitenkin 1 kohtaa sovellettaessa kannetaan vero tavaroiden lähetyksen tai kuljetuksen saapumisjäsenvaltiossa sen jälkeen kun hankinnasta on kannettu vero ensimmäistä alakohtaa sovellettaessa, veron perustetta on vastaavasti alennettava siinä jäsenvaltiossa, jonka antamalla arvonlisäverotunnisteella hankkija on tehnyt tämän hankinnan. Ensimmäistä alakohtaa sovellettaessa tavaran yhteisöhankinnan on katsottava olleen 1 kohdan mukaisesti verollinen, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: — hankkija osoittaa suorittaneensa tämän yhteisöhankinnan sellaista myöhempää 1 kohdassa tarkoitetussa jäsenvaltiossa suoritettavaa luovutusta varten, josta vastaanottaja on nimetty veronmaksuvelvolliseksi 28 c artiklan E kohdan 3 alakohdan mukaisesti, — hankkija on täyttänyt 22 artiklan 6 kohdan b alakohdan viimeisessä alakohdassa säädetyt ilmoitusvelvoitteensa.”
56.

Unionin tuomioistuimella on ollut jo tilaisuus lausua tästä, että direktiivin 2004/114 johdanto-osan kuudennen perustelukappaleen mukaisesti direktiivin tavoitteena on unioniin opiskelua varten tulevien opiskelijoiden, jotka ovat kolmansien maiden kansalaisia, liikkuvuuden edistäminen osana strategiaa, jonka tarkoituksena on markkinoida Eurooppaa merkittävänä yleissivistävän ja ammatillisen koulutuksen alan osaamiskeskuksena ( 27 ) ja jolla on myös sisäinen ulottuvuus sikäli kuin se edistää unionin vaalimien ihmisoikeuksien, demokratian ja oikeusvaltion arvojen leviämistä. ( 28 )
30.

Ranskan hallitus ehdottaa toissijaisesti vastaukseksi toiseen ja kolmanteen kysymykseen, että direktiiviä 2008/115 on tulkittava siten, että kuulluksi tulemista koskevan oikeuden sisältö voidaan rajata kyseisen direktiivin tavoitteen mukaiseksi; direktiivin tavoitteena on taata laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten tehokas palauttaminen. Ranskan hallituksen mukaan näistä rajoituksista on säädettävä laissa ja niiden on oltava tarpeellisia, oikeasuhteisia ja kyseisen oikeuden keskeistä sisältöä kunnioittavia.
2)

Direktiivin 2006/112 196 artiklaa on tulkittava siten, että kun yhtiön kolmannessa valtiossa sijaitseva päätoimipaikka on jäsenvaltioon, jossa sillä on sivuliike, sijoittautumaton palvelujen suorittaja-verovelvollinen, kyseessä olevista palveluista on kyseisen direktiivin 56 artiklan nojalla verotettava palvelujen vastaanottajaa eli useista yhtiöistä, joita pidetään yhtenä arvonlisäverovelvollisena, muodostuvaa ryhmää, johon kyseinen sivuliike kuuluu.
50.

Vaikka voidaan ymmärtää unionin tuomioistuimen halu suojella kyseisessä tuomiossa samalla sekä vastaajan puolustautumisoikeuksia että kantajan, jonka osalta on vältettävä se, ettei oikeus toteutuisi, oikeuksia, on pantava merkille, että käsiteltävä asia eroaa edellä mainitusta tilanteesta huomattavasti, koska vastaaja eli A ei voi enää kiistää Itävallan tuomioistuinten toimivaltaa, jos poissa olevan vastaajan edunvalvojan katsotaan vastanneen tuomioistuimessa asetuksen N:o 44/2001 24 artiklassa tarkoitetulla tavalla. Lisäksi on muistettava, että asian Hypoteční banka ( 19 ) tosiseikoista poiketen käsiteltävässä asiassa A:n kotipaikka tiedetään, ja se sijaitsee toisen jäsenvaltion alueella. B:llä ja muilla on näin ollen mahdollisuus nostaa kanne sen jäsenvaltion alueen tuomioistuimissa, jossa on A:n kotipaikka, eli Maltan tuomioistuimissa.
42.

Vaikka on kiistatonta, että valittajan on osoitettava näiden edellytysten täyttyminen, unionin sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevaa kannetta koskevassa erityisessä asiayhteydessä on kiinnitettävä huomiota siihen, että asiavaltuuden ensimmäisen edellytyksen (itsenäinen vahinko) ja vastuun synnyttävistä aineellisista edellytyksistä yhden (todellinen ja varma vahinko) välillä on läheinen yhteys. On itsestään selvää, että asiavaltuuden edellytyksenä oleva itsenäistä vahinkoa koskeva vaatimus voi olla päällekkäinen todellisen ja varman vahingon edellytyksen kanssa. Jos itsenäistä vahinkoa koskeva todistustaakka on hyvin raskas, vaarana on, että tosiasiassa lopulta edellytetään näyttöä todellisen ja varman vahingon olemassaolosta. Näin ollen toisistaan on erotettava ne kaksi tilannetta, joista ensimmäisessä oikeushenkilön on osoitettava yhtäältä itsenäinen vahinko ja toisessa vahingon todellisuus ja varmuus. Jos näin ei tehdä, vaarana on, että asiavaltuutta koskevista edellytyksistä tulee aineellisia edellytyksiä, mitä on vältettävä, jotta valittajan todistustaakasta ei tule liian raskas, mikä voisi estää häntä käyttämästä oikeuttaan oikeussuojakeinoihin.
45.

Huomautan lisäksi, että asetuksella N:o 1775/2005 pyritään sisämarkkinoiden ja erityisesti maakaasun sisämarkkinoiden luomiseen. Asetuksen N:o 715/2009 johdanto-osan 12 perustelukappaleessa todetaan lisäksi, että ”valtioiden rajat ylittävän kaasuverkkojen yhteenliittämiskapasiteetin riittävä taso olisi saavutettava ja markkinoiden yhdentymistä olisi edistettävä maakaasun sisämarkkinoiden toteuttamiseksi”. Asetuksessa N:o 1775/2005 tällaista johdanto-osaa ei kuitenkaan ollut, joten sitä ei voida ottaa huomioon arvioitaessa Bulgarian tasavallan väitettyä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä merkityksellisenä ajankohtana eli elokuussa 2010 (ks. edellä 22 kohta). Lisäksi on huomattava, että asetuksen N:o 715/2009 16 artiklan 2 kohdan a alakohdan loppuun sisältyvä siirtoverkonhaltijoiden velvoite helpottaa rajat ylittävää maakaasun kauppaa ei sisältynyt asetuksen N:o 1775/2005 vastaavaan säännökseen eli 5 artiklan 2 kohdan a alakohtaan.
84.

Huomautan, että asiassa Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti unionin tuomioistuimelle esitettiin hyvin samankaltainen ennakkoratkaisukysymys, jossa italialainen tuomioistuin tiedusteli, ovatko SEUT 102 ja SEUT 106 artikla esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa tiettyjen vero-oikeudellisten neuvonta- ja avustuspalvelujen tarjoaminen varattiin yksinomaan veroneuvontakeskuksille, Italian valtiovarainministeriön luvan saaneille pääomayhtiöille. Ratkaisussaan unionin tuomioistuin täsmensi, ettei pelkästään määräävän markkina-aseman luominen myöntämällä erityis- tai yksinoikeuksia ole sellaisenaan ristiriidassa perussopimusten kanssa. SEUT 102 artiklan ja SEUT 106 artiklan 1 kohdan rikkominen edellyttää paisi sitä, että kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä on myönnetty tietyille yrityksille erityis- tai yksinoikeuksia, myös sitä, että tällainen lainsäädäntö on voinut saada yritykset käyttämään väärin määräävää markkina-asemaa. Unionin tuomioistuin kuitenkin totesi, ettei ennakkoratkaisupyynnössä eikä kirjallisissa huomautuksissa ole esitetty sellaisia tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, joiden perusteella se voisi arvioida, täyttyvätkö edellytykset sille, että SEUT 102 artiklassa ja SEUT 106 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu määräävä markkina-asema on olemassa tai että sitä on käytetty väärin. Tällä perusteella se jätti kysymyksen tutkimatta. ( 60 )
32.

Komission kannan vastaisesti on myös merkityksetöntä, onko Ranska ottanut kantaa erityisesti ”suoraa” tukea koskevaan ongelmaan jo ensimmäisen oikeusasteen menettelyssä. On nimittäin selvää, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 36 ja 37 kohdassa käsitellyt tätä kysymystä. Näitä unionin yleisen tuomioistuimen toteamuksia on voitava tutkia oikeudellisesti muutoksenhakumenettelyssä. Oikeuskäytännössä on katsottu, että unionin tuomioistuimella on muutoksenhakumenettelyssä toimivalta arvioida ainoastaan sitä oikeudellista ratkaisua, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista. ( 16 )
24.

PPG:n ja komission näkemykselle on mielestäni hyviä perusteluita. Jos työnantajan myöhemmässä vaihdannan vaiheessa toteuttamat liiketoimet ovat kaikki arvonlisäverollisia, työnantajan henkilöstökustannukset ovat siten osa kyseisiin liiketoimiin liittyviä kustannuksia ilman, että on tarpeen todeta, että tiettyjen kustannusten ja tiettyjen tällaisten liiketoimien välillä on olemassa suora ja välitön yhteys. Tämä pätee myös maksuihin, jotka on suoritettu eläkejärjestelyjen toteuttamiseksi ja jotka ovat lykätyn palkan muoto. Tällaisista kuluista itsestään ei kuitenkaan kanneta arvonlisäveroa, joten sellaista ostoihin sisältyvää veroa ei ole, joka voitaisiin vähentää myöhemmässä vaihdannan vaiheessa suoritettavasta verosta. Kaikki suullisessa käsittelyssä paikalla olleet hyväksyivät tässä yhteydessä sen, että jos PPG olisi ulkoistanut eläkejärjestelynsä vakuutusyhtiölle ja jos kyseinen yhtiö olisi laskuttanut PPG:tä liitännäispalveluista, joista olisi kannettu arvonlisävero, ( 13 ) kyseinen vero olisi voitu vähentää PPG:n myöhemmässä vaihdannan vaiheessa suorittamasta verosta. Näin ollen se, että ”verotuksen neutraalisuuden periaatteen, joka on yhteisen arvonlisäverojärjestelmän perustavanlaatuinen periaate, vastaista on se, että samankaltaisten ja siis keskenään kilpailevien palvelujen suorittamista kohdellaan arvonlisäverotuksessa eri tavoin”, ( 14 ) näyttäisi edellyttävän, että pääasiassa kyseessä oleviin palveluihin sisältyvän arvonlisäveron pitäisi olla samalla tavoin vähennyskelpoinen.
122.

Pitää tosin paikkansa, että unionin yleisen tuomioistuimen presidentin määräys (jäljempänä määräys) sisältää joitakin epäonnistuneita ilmaisuja, jotka vaikuttavat viittaavan siihen, että MB Systemin olisi pitänyt osoittaa, ettei Saksan oikeusjärjestyksessä ole saatavilla oikeussuojakeinoja, jotta unionin yleinen tuomioistuin olisi voinut määrätä sille väliaikaisen suojan. ( 66 ) Sääntö ja poikkeus näyttävät menevän sekaisin tässä päättelyssä. Selvää on, että kun osapuolella on asiavaltuus unionin tuomioistuimissa ja kun osapuoli on käyttänyt oikeuttaan nostaa kanne komission päätöksen kumoamiseksi, ”luonnollinen tuomioistuin”, joka päättää onko päätöksen täytäntöönpano keskeytettävä, on unionin tuomioistuin, jolla on toimivalta ratkaista kanne. Tämän vuoksi väliaikaista suojaa, jonka kansalliset tuomioistuimet voivat myöntää Zuckerfabrik-oikeuskäytännön perusteella, on pidettävä poikkeuksena eikä sääntönä. Lisäksi vaikuttaa siltä, että määräyksen päättely edellyttää hakijoilta ylivoimaista näyttövelvollisuutta (probatio diabolica) kiireellisyyden edellytyksen täyttämisen osalta.