ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

jos osoittautuu, että öljyn aiheuttamien pilaantumisvahinkojen kansainvälinen korvausrahasto ei vastaa kustannuksista, jotka liittyvät sellaisesta jätteestä huolehtimiseen, joka on syntynyt öljyn valumisesta mereen onnettomuuden seurauksena, tai että se ei voi vastata niistä, koska onnettomuudesta on jo maksettu korvausta sallittu enimmäismäärä, ja että vastuun osalta säädettyjen rajoitusten ja/tai vapautusten mukaisesti jäsenvaltion kansallinen oikeus, mukaan lukien kansainvälisistä yleissopimuksista johtuva oikeus, on esteenä sille, että kustannukset ovat aluksen omistajan ja/tai aluksen rahtaajan vastuulla, vaikka näitä on pidettävä direktiivin 75/442 1 artiklan c alakohdassa tarkoitettuina jätteen ”haltijoina”, tällaisessa kansallisessa oikeudessa on silloin sallittava kyseisen direktiivin 15 artiklan asianmukaisen täytäntöönpanon varmistamiseksi, että valmistaja, jonka tuotteesta näin levinnyt jäte on peräisin, vastaa kustannuksista. Saastuttaja maksaa -periaatteen mukaisesti tällainen valmistaja voidaan kuitenkin katsoa velvolliseksi vastaamaan kustannuksista vain, jos valmistaja on toiminnallaan myötävaikuttanut siihen riskiin, että aluksen haaksirikosta aiheutuu pilaantumista.
Yhdistetyt asiat C-55/07 ja C-56/07

Othmar Michaeler ym.

vastaan

Amt für sozialen Arbeitsschutz, aiemmin Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen, ja Autonome Provinz Bozen

(Landesgericht Bozenin (Italia) esittämät ennakkoratkaisupyynnöt)

”Direktiivi 97/81/EY — Osa-aikaisten ja kokoaikaisten työntekijöiden yhdenvertainen kohtelu — Syrjintä — Hallinnollinen este, joka saattaa rajoittaa mahdollisuuksia osa-aikatyöhön”

Julkisasiamies D. Ruiz-Jarabo Colomerin ratkaisuehdotus 24.1.2008 I - 3137

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 24.4.2008 I - 3157

Tuomion tiivistelmä

Sosiaalipolitiikka – Mahdollisuudet työhön ja työsuhteen ehdot – Yhdenvertainen kohtelu – Osa-aikatyötä koskevasta puitesopimuksesta annettu direktiivi 97/81

(Neuvoston direktiivin 97/81 liitteen 5 lausekkeen 1 kohdan a alakohta)

UNICE:n, CEEP:n ja EAY:n tekemän osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen, joka on tätä puitesopimusta koskevan direktiivin 97/81 liitteenä, 5 lausekkeen 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle sääntelylle, jonka mukaan viranomaisille on lähetettävä 30 päivän kuluessa osa-aikatyötä koskevan sopimuksen tekemisestä kyseisen sopimuksen jäljennös.

Nimittäin tämän hallinnollisen muodollisuuden ja sellaisen sanktiosääntelyn yhdistäminen, jossa säädetään työsopimukselta ja kultakin päivältä, jolla sopimuksen ilmoittaminen myöhästyy, määrättävästä hallinnollisesta sakosta, ilman että siinä olisi säädetty sakon kokonaismäärän ylärajasta, on osaltaan omiaan saamaan työnantajat luopumaan osa-aikatyöstä.

Lisäksi kustannukset ja sanktiot, jotka liittyvät siihen, että osa-aikatyötä koskevat sopimukset on lähetettävä viranomaisille, saattavat saada erityisesti pienet ja keskisuuret yritykset sen takia, että niillä ei ole yhtä suuria resursseja kuin isoilla yrityksillä, hylkäämään osa-aikatyön muodossa järjestettävän työtavan, jota direktiivillä 97/81 halutaan edistää.

(ks. 27–30 kohta ja tuomiolauselma)
7

Komissio teki 19.5.2004 riidanalaisen päätöksen. Sen kysymyksen osalta, muodostavatko ensimmäinen ja toinen tuki (jäljempänä riidanalaiset tuet) EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen, riidanalaisen päätöksen 75–79 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”(75) [Riidanalaiset] tuet on myönnetty julkisista varoista korkotukilainoina tietylle yritykselle eli Wam SpA:lle. Tämä rahoitus parantaa tuensaajan taloudellista tilannetta. Koska on kyse mahdollisesta vaikutuksesta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, Euroopan yhteisöjen tuomioistuin – – on todennut, että vaikka tuki on tarkoitettu EU:n ulkopuolelle suuntautuvaan vientiin, se voi vaikuttaa yhteisön sisäiseen kauppaan. Kun lisäksi otetaan huomioon niiden markkinoiden välinen riippuvuus, joilla yhteisön yritykset toimivat, on mahdollista, että tuki saattaa vääristää kilpailua yhteisössä. (76) WAM SpA:lla on tytäryhtiöitä eri puolilla maailmaa. Niitä on lähes kaikissa EU:n jäsenvaltioissa, esimerkiksi Ranskassa, Alankomaissa, Suomessa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Tanskassa, Belgiassa ja Saksassa. Kantelija korosti erityisesti sitä, että se kilpaili ankarasti WAM Engineering Ltd:n kanssa, joka on WAM SpA:n Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Irlannissa toimiva tytäryhtiö, yhteisön sisäisillä markkinoilla ja että se oli menettänyt monia tilauksia tälle italialaiselle yhtiölle. Koska on kyse ulospäin suuntautuvasta yhteisön yritysten välisestä kilpailusta, ilmeni, että WAM SpA:n ja sen määräysvallassa olevan paikallisen yrityksen WAM Bulk Handling Machinery Shangai Co Ltd:n oli toteutettava yhdessä toisella tuella rahoitettu ohjelma, jonka tarkoituksena on tukea kaupankäynnin aloittamista Kiinassa. (77) Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan vientitoiminnan tuki saattaa vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, vaikka tuensaaja veisi lähes koko tuotantonsa EU:n, ETA:n ja jäsenyyteen valmistautuvien maiden ulkopuolelle. (78) Tarkasteltavassa asiassa on vahvistettu, että ulkomaisen myynnin osuus oli 52–57,5 prosenttia WAM SpA:n vuosittaisesta kokonaisliikevaihdosta vuosina 1995–1999 ja että kaksi kolmasosaa tästä myynnistä suuntautui EU:hun (absoluuttisina lukuina noin 10 miljoonaa euroa verrattuna 5 miljoonaan euroon). (79) Huolimatta siitä, että [riidanalaisilla tuilla] tuetaan vientiä muihin EU:n jäsenvaltioihin tai EU:n ulkopuolelle, [ne voivat] vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja sen vuoksi [niihin] sovelletaan [EY] 87 artiklan 1 kohtaa.”
2

Direktiivin 2000/35 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Viivästyskorko”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että: a) sopimuksessa määrättyä maksupäivää tai siinä määrätyn maksuajan päättymistä seuraavasta päivästä lukien on maksettava d alakohdan mukaista korkoa; b) jos maksupäivää tai maksuaikaa ei ole määrätty sopimuksessa, korkoa on maksettava ilman, että maksumuistutus on tarpeen i) 30 päivän kuluttua siitä päivästä, jona velallinen on vastaanottanut laskun tai sitä vastaavan maksuvaatimuksen, tai ii) mikäli laskun tai sitä vastaavan maksuvaatimuksen vastaanottamispäivästä ei ole varmuutta, 30 päivän kuluttua tavaran tai palvelun vastaanottamispäivästä, tai iii) mikäli velallinen vastaanottaa laskun tai sitä vastaavan maksuvaatimuksen aiemmin kuin tavarat tai palvelun, 30 päivän kuluttua tavaran tai palvelun vastaanottamisesta, tai iv) mikäli laissa tai sopimuksessa määrätään hyväksymis- tai tarkistusmenettelystä, jolla tavaran tai palvelun sopimuksenmukaisuus on todettava, ja mikäli velallinen vastaanottaa laskun tai sitä vastaavan maksuvaatimuksen ennen tällaista hyväksymistä tai tarkistusta tai hyväksymis- tai tarkistuspäivänä, 30 päivän kuluttua viimeksi mainitusta päivästä; – – 2. Jäsenvaltiot voivat tiettyjen kansallisessa lainsäädännössä määriteltävien sopimustyyppien osalta pidentää aikaa, jonka jälkeen korko tulee maksettavaksi, enintään 60 päivään, jos ne estävät sopimusosapuolia ylittämästä kyseistä määräaikaa tai jos ne määräävät pakollisen koron, joka huomattavasti ylittää lakisääteisen koron. 3. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että maksupäivää tai maksuviivästyksen seurauksia koskevaa sopimusta, joka ei ole 1 kohdan b, c tai d alakohdan tai 2 kohdan säännösten mukainen, joko ei voida panna täytäntöön tai että se antaa oikeuden vaatia vahingonkorvausta, jos se kaikki tapausta koskevat seikat, mukaan lukien hyvä kauppatapa ja tuotteen luonne, huomioon ottaen on selvästi kohtuuton velkojaa kohtaan. Ratkaistaessa sitä, onko sopimus selvästi kohtuuton velkojaa kohtaan, otetaan huomioon muun muassa se, onko velallisella objektiivista syytä poiketa 1 kohdan b, c ja d alakohdan ja 2 kohdan säännöksistä. Jos tällaista sopimusta pidetään selvästi kohtuuttomana, noudatetaan lakisääteisiä ehtoja, jolleivät kansalliset tuomioistuimet määrää muita ehtoja, jotka ovat kohtuulliset. 4. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että velkojien ja kilpailijoiden etujen mukaisesti on käytettävissä riittäviä ja tehokkaita keinoja, joilla estetään 3 kohdassa tarkoitettujen selvästi kohtuuttomien ehtojen käytön jatkaminen. – –”
62

Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava siten, että lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen vastaista on, että tämän pöytäkirjan voimaantulosta alkaen vaaditaan viisumi, jotta pääasian kantajien kaltaiset Turkin kansalaiset saavat saapua jäsenvaltion alueelle suorittamaan palveluja Turkkiin sijoittautuneen yrityksen lukuun, koska pöytäkirjan voimaan tullessa ei tällaista viisumia vaadittu.
Kaikkien näiden seikkojen perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että EY 25 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle lainsäädännölliselle toimenpiteelle, jonka perusteella kotimaisten sähkönostajien on maksettava verkonhaltijalleen lisämaksua jäsenvaltiossa tuotetusta ja maahantuodusta sähköstä, joka on siirretty kyseisille ostajille, kun mainitun verkonhaltijan on suoritettava tämä lisämaksu lainsäädännössä tätä varten nimetylle yhtiölle, joka on neljän kansallisen sähköntuotantoyrityksen yhteinen tytäryhtiö ja aikaisemmin kaikesta tuotetusta ja maahantuodusta sähköstä aiheutuneiden kustannusten hallinnoija, ja kun tämä lisämaksu on osoitettava kokonaisuudessaan sellaisten markkinoita vastaamattomien kustannusten maksamiseen, joista kyseinen yhtiö on henkilökohtaisesti vastuussa, mistä on seurauksena se, että yhtiön saamilla summilla korvataan täysimääräisesti siirretylle kotimaiselle sähkölle aiheutunut rasite.

Näin on myös silloin, kun kotimaisten sähköntuotantoyritysten on vastattava näistä kustannuksista ja kun olemassa olevien sopimusten johdosta jäsenvaltiossa tuotetun sähkön ostohinnan maksamisella, osinkojen maksamisella sellaisille eri kotimaisille sähköntuotantoyrityksille, joiden tytäryhtiö nimetty yhtiö on, tai jollain muulla keinoin, nimetty yhtiö on voinut siirtää edelleen lisämaksun muodostaman edun kokonaisuudessaan kotimaisille sähköntuotantoyrityksille.

EY 90 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä samalle lainsäädännölliselle toimenpiteelle siinä tilanteessa, jossa siirretystä sähköstä perityn maksun tuotto on osoitettu vain osittain markkinoita vastaamattomien kustannusten maksamiseen eli kun nimetyn yhtiön perimällä summalla korvataan vain osittain siirretylle kotimaiselle sähkölle aiheutunut rasite.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko), International Association of Dry Cargo Shipowners (Intercargo), Greek Shipping Co-operation Committee, Lloyd’s Register ja International Salvage Union ja toisaalta Secretary of State for Transport (liikenneministeri) ja joka koskee direktiivin 2005/35 täytäntöönpanoa.
10

Vuoden 1997 päätöksellä hyväksyttyä tukiohjelmaa (jäljempänä vuosia 1997–1999 koskeva tukiohjelma) koskevat yksityiskohtaiset säännöt vahvistettiin ensinnäkin Comitato interministeriale per la programmazione economican (taloutta suunnitteleva ministeriöiden välinen komitea) 27.4.1995 tekemällä päätöksellä lain nro 488/1992 1 §:n 2 momentissa tarkoitettua tukea myönnettäessä sovellettavista suuntaviivoista (direttive per la concessione di agevolazioni ai sensi dell’art. 1, comma 2, del decreto-legge 22 ottobre 1992, n. 415, convertito nella legge 19 dicembre 1992, n. 488, in tema di disciplina organica dell’intervento straordinario nel Mezzogiorno; GURI nro 142, 20.6.1995, s. 17), sellaisena kuin se on muutettuna mainitun komitean 18.12.1996 tekemällä päätöksllä (GURI nro 70, 25.3.1997, s. 35), toiseksi Ministero dell’Industria, del Commercio e dell’Artigianaton (teollisuus-, kauppa- ja käsiteollisuusministeriö, jäljempänä MICA) 20.10.1995 tekemällä päätöksellä nro 527 maan epäsuotuisten alueiden tuotantotoiminnan edistämiseen annettavan tuen myöntämistä ja maksamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä ja menettelyistä (regolamento recante le modalità e le procedure per la concessione ed erogazione delle agevolazioni in favore delle attività produttive nelle aree depresse del Paese; GURI nro 292, 15.12.1995, s. 3), sellaisena kuin se on muutettuna mainitun ministeriön 31.7.1997 tekemällä päätöksellä nro 319 (GURI nro 221, 22.9.1997, s. 31), ja kolmanneksi MICA:n 20.11.1997 antamalla soveltamisohjeella nro 234363 (GURI nro 291, Supplemento ordinario, 15.12.1997).
27

Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että sijoittautumisvapauden rajoitus voidaan hyväksyä ainoastaan, jos sitä voidaan pitää perusteltuna yleistä etua koskevista pakottavista syistä. Lisäksi kyseisellä rajoituksella on tällöin voitava taata kyseessä olevan tavoitteen toteutuminen, eikä sillä saada ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi (ks. asia C-446/03, Marks & Spencer, tuomio 13.12.2005, Kok. 2005, s. I-10837, 35 kohta; em. asia Cadbury Schweppes ja Cadbury Schweppes Overseas, tuomion 47 kohta ja em. asia Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, tuomion 64 kohta).
14

Julkishallinnosta ja yleisestä hallintomenettelystä 26.11.1992 annetun lain 30/1992 (ley 30/1992, de Régimen Jurídico de las Administraciones Públicas y del Procedimiento Administrativo Común) (BOE nro 285, 27.11.1992, s. 40300) 58 §:ssä, sellaisena kuin se on muutettuna 13.1.1999 annetulla lailla 4/1999 (jäljempänä yleistä hallintomenettelyä koskeva laki), säädetään seuraavaa: ”1. Hallintopäätökset ja hallintotoimet annetaan tiedoksi asianosaisille, joiden oikeuksiin ja etuihin kyseisillä päätöksillä ja toimilla on vaikutuksia, seuraavassa pykälässä säädetyn mukaisesti. 2. Kaikki tiedoksiannot on tehtävä kymmenen päivän kuluessa siitä päivästä lukien, jolloin asianomainen toimi on tehty. Tiedoksiannon on sisällettävä kyseinen päätös kokonaisuudessaan ja tieto siitä, voiko päätökseen hakea muutosta hallinnollisessa menettelyssä. Tiedoksiannosta on ilmettävä muutoksenhakumahdollisuudet ja muutoksenhakuun sovellettavat määräajat sekä toimivaltainen muutoksenhakuelin, millä ei kuitenkaan rajoiteta asianosaisten oikeutta turvautua muihin mahdollisesti tarpeellisiksi katsomiinsa oikeussuojakeinoihin.”
49

Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Portugalin tasavallan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska viimeksi mainittu on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
17

LPL:n 274 ja 275 §:ssä säädetään Fogasan osallistumisesta yritysten maksukyvyttömyyden toteamista koskevaan menettelyyn seuraavasti: ”274 § 1. Ennen maksukyvyttömyyden toteamista palkkaturvalaitosta kuullaan enintään 15 päivän määräajassa, ellei sitä ole jo aikaisemmin kutsuttu menettelyyn, jotta se voi vaatia asianmukaisten toimenpiteiden määräämistä ja ilmoittaa päävelallisen sellaisen omaisuuden, joka on sen tiedossa. 2. Tuomioistuimen, jossa asia on vireillä, on 30 päivän kuluessa niiden toimenpiteiden määräämisestä, joita palkkaturvalaitos oli vaatinut, annettava työnantajan maksukyvyttömyyden tai osittaisen maksukyvyttömyyden toteava määräys ja vahvistettava siinä arvo, joka ulosmitatulle omaisuudelle on annettava. Maksukyvyttömyys katsotaan väliaikaiseksi aina siihen saakka, kunnes työnantajan omaisuus on kokonaan tiedossa tai kun omaisuus on myyty. – – 275 § 1. Silloin kun ulosmitattavaa omaisuutta käytetään velallisyrityksen tuotantoprosessissa ja kun yritys jatkaa toimintaansa, palkkaturvalaitos voi pyytää täytäntöönpanon lykkäämistä 30 päivän ajaksi – –. 2. Sen jälkeen kun palkkaturvalaitos on todennut työsuhdesaatavien suorittamisen olevan mahdotonta, – – se ilmoittaa tästä perusteluineen ja pyytää maksukyvyttömyyden toteamista ainoastaan palkkaturvasuoritusten vahvistamista varten.”
52

Tähän on lisättävä, että sillä seikalla, että kiinteälle toimipaikalle on kertynyt voittoja, ei ole merkitystä siltä osin kuin kyse on Deutsche Shellin oikeudesta vähentää yrityksen elinkeinomenona kokonaisuudessaan valuuttakurssitappio, joka on seurausta tälle toimipaikalle annetun alkupääoman kotiuttamisesta. Jos asia olisi toisin, valuuttakurssitappiota ei voitaisi ottaa huomioon siinä jäsenvaltiossa, jossa yhtiön kotipaikka on, eikä siinä jäsenvaltiossa, jossa kiinteä toimipaikka sijaitsee, koska alkupääoman arvon aleneminen ei voi näkyä toimipaikan kirjanpidossa, joka on laadittu kansallisessa valuutassa.
5

Kosmeettisten valmisteiden myynnistä ja valmistuksesta annettujen Euroopan talousyhteisön direktiivien säännösten täytäntöönpanosta 11.10.1986 annetun lain nro 713 (norme per l’attuazione delle direttive della Comunità economica europea sulla produzione e la vendita dei cosmetici; GURI nro 253, Supplemento ordinario, 30.10.1986), sellaisena kuin se on muutettuna 24.4.1997 annetulla lailla nro 126 (GURI nro 112, 16.5.1997; jäljempänä laki nro 713/86), 10 §:ssä säädetään seuraavaa: ”– – 3 bis Kosmeettisten valmisteiden maahantuonti maista, jotka eivät ole Euroopan unionin jäsenvaltioita, tapahtuu 1 ja 2 momentissa tarkoitetut edellytykset täyttävän asiantuntijan vastuulla. Hän on velvollinen arvioimaan tuotteissa käytetyn valmistusmenetelmän. 4. Kosmeettisten valmisteiden valmistusta koskevat asianmukaiset käytännöt, jotka ovat samalla yhteisön sääntöjen mukaiset, vahvistetaan ja saatetaan ajan tasalle asetuksella, jonka terveysministeri antaa yhdessä teollisuus-, kauppa-, käsiteollisuus-, työ- ja sosiaaliministereiden kanssa. 5. Sen, joka aikoo omaan tai kolmannen lukuun tuottaa tai pakata 1 §:ssä tarkoitettuja valmisteita, on tehtävä kirjallinen ilmoitus terveysministeriölle ja kyseiselle hallintoalueelle viimeistään 30 päivää ennen kyseisen toiminnan aloittamista. 6. Ilmoitukseen on sisällyttävä: a) yrityksen ja valmistusyksikön nimi tai toiminimi ja kotipaikka b) tilojen ja laitteiden kuvaus, jonka perusteella voidaan todeta, että ne täyttävät kyseisen tyyppisen valmistuksen edellyttämät tekniset ja hygieeniset vaatimukset sekä asiakirjat, jotka todistavat mainittujen laitteiden hankinnasta tai niiden leasingvuokrauksesta. c) teknisen johtajan nimi ja pätevyys d) täydellinen ja yksityiskohtainen luettelo myytävässä valmisteessa käytetyistä ja siihen sisältyvistä aineista. 7. Kaikki muutokset 6 momentin a, b ja c kohdassa tarkoitettuihin tietoihin on tehtävä uudella etukäteisellä ilmoituksella. 8. Valmisteiden, jotka on valmiiksi pakattu myyntiä varten ja jotka ovat peräisin Euroopan unionin jäsenvaltioista, maahantuojien on tehtävä samankaltainen ilmoitus yksinomaan 6 momentin a ja d kohdan osalta, kun taas valmisteiden, jotka eivät ole peräisin Euroopan unionin jäsenvaltioista, maahantuojilla on velvollisuus ilmoittaa myös 3 bis momentissa tarkoitetun asiantuntijan nimi ja pätevyys. – –”
Hankintaviranomainen, joka on järjestänyt tarjouskilpailumenettelyn CE-merkinnällä varustettujen lääkinnällisten laitteiden hankkimiseksi, ei voi kansanterveyden suojeluun liittyvistä syistä hylätä tarjottuja tarvikkeita välittömästi ja lääkinnällisistä laitteista annetun direktiivin 93/42, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1882/2003, 8 ja 18 artiklassa säädetyn suojamenettelyn ulkopuolella. Jos hankintaviranomainen katsoo, että tarjotut CE-merkinnällä varustetut lääkinnälliset laitteet voivat aiheuttaa vaaraa kansanterveydelle, sen on tehtävä ilmoitus tästä toimivaltaiselle elimelle mainitun suojamenettelyn toteuttamiseksi.

Tässä yhteydessä hankintaviranomaisten käytäntö, joka on tietyssä määrin vakiintunutta ja yleistä ja jonka mukaan hylätään CE-vaatimustenmukaisuusmerkinnällä varustettuja lääkinnällisiä laitteita koskevat tarjoukset noudattamatta direktiivissä 93/42 säädettyä menettelyä, merkitsee julkisia tavaranhankintoja koskevien sopimustentekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 93/36, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2001/78, 8 artiklan 2 kohdan ja direktiivin 93/42 17 ja 18 artiklan mukaisten jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä.

(ks. 43, 53 ja 56 kohta)
Direktiivin 2001/83 28 artiklan 4 kohdan sanamuodosta nimittäin ilmenee selvästi, että kyseisen direktiivin 29 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kansanterveydellinen vaara on ainoa peruste, johon jäsenvaltiolla on oikeus vedota vastustaakseen toisen jäsenvaltion myöntämän markkinoille saattamista koskevan luvan tunnustamista. Lisäksi jäsenvaltion, joka haluaa vedota tällaiseen perusteeseen, on noudatettava tässä 29 artiklassa säädettyä tietojenanto-, yhteistoiminta- ja sovittelumenettelyä.

Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetun direktiivin 2001/83 28 artikla on esteenä sille, että jäsenvaltio, jolle on tehty hakemus, joka koskee toisen jäsenvaltion tämän saman direktiivin 10 artiklan 1 kohdan a alakohdan iii alakohdan mukaisessa lyhennetyssä menettelyssä myöntämän, ihmisille tarkoitetun lääkkeen markkinoille saattamista koskevan luvan vastavuoroista tunnustamista, hylkää tämän hakemuksen sillä perusteella, että kyseessä oleva lääke ei ole olennaisilta osiltaan samanlainen kuin vertailulääke.

Siinä tapauksessa, että jäsenvaltio ei joutunut tekemään lainsäädäntöön liittyviä valintoja ja että sen harkintavalta oli oleellisesti vähentynyt tai sitä ei ollut ollenkaan, pelkkä yhteisön oikeuden rikkominen voi olla riittävä, jotta voidaan todeta riittävän ilmeinen yhteisön oikeuden rikkominen. Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetun direktiivin 2001/83 28 artiklassa jäsenvaltiolle, jolle on tehty vastavuoroista tunnustamista koskeva hakemus, annetaan kuitenkin vain hyvin rajoitettu harkintavalta niiden syiden osalta, joiden perusteella tällä jäsenvaltiolla on oikeus jättää tunnustamatta kyseessä oleva markkinoille saattamista koskeva lupa. Erityisesti kaiken sellaisen tutkimisen osalta, joka menee pidemmälle kuin hakemuksen pätevyyden tarkistaminen mainitussa 28 artiklassa asetettujen edellytysten kannalta, asianomaisen jäsenvaltion on luotettava vertailujäsenvaltion suorittamiin arviointeihin ja tieteellisiin arvioihin niitä tapauksia lukuun ottamatta, joissa on kyse kansanterveydellisestä vaarasta.

Se, että jäsenvaltio jättää direktiivin 2001/83 28 artiklan mukaisesti tunnustamatta toisen jäsenvaltion tämän direktiivin 10 artiklan 1 kohdan a alakohdan iii alakohdan mukaisessa lyhennetyssä menettelyssä myöntämän, ihmisille tarkoitetun lääkkeen markkinoille saattamista koskevan luvan sillä perusteella, että kyseessä oleva lääke ei ole olennaisilta osiltaan samanlainen kuin vertailulääke tai että se kuuluu sellaisten lääkkeiden ryhmään, joiden osalta asianomaisen jäsenvaltion yleisessä käytännössä on suljettu pois se, että lääkkeen voitaisiin katsoa olevan olennaisilta osiltaan samanlainen kuin vertailulääke, muodostaa siten yhteisön oikeuden riittävän ilmeisen rikkomisen, jonka perusteella kyseinen jäsenvaltio voi joutua vastuuseen.

(ks. 38, 41 ja 46 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Jäsenvaltioiden tehtävänä on kansallisessa lainsäädännössään määrittää palkallisen vuosiloman käyttämiseen ja toteuttamiseen liittyvät edellytykset täsmentämällä ne konkreettiset olosuhteet, joissa työntekijät voivat käyttää mainittua oikeutta, mutta ne eivät voi asettaa minkäänlaisia edellytyksiä tämän suoraan kyseisestä direktiivistä johtuvan oikeuden muodostumiselle.

Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista annetun direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen vastaisia eivät ole sellaiset kansalliset säännökset tai käytännöt, joiden mukaan sairauslomalla olevalla työntekijällä ei ole oikeutta ottaa palkallista vuosilomaa sairauslomansa aikana.

Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista annetun direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen vastaisia ovat sellaiset kansalliset säännökset tai käytännöt, joissa säädetään, että oikeus palkalliseen vuosilomaan lakkaa lomavuoden ja/tai kansallisessa oikeudessa loman siirtämiselle varatun ajanjakson päättyessä silloinkin, kun työntekijä on ollut sairauslomalla koko lomavuoden tai sen osan ajan ja kun hänen työkyvyttömyytensä on kestänyt hänen työsuhteensa päättymiseen asti, mistä syystä hän ei ole voinut käyttää oikeuttaan palkalliseen vuosilomaan.

(ks. 49 ja 52 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)