Pariisin yleissopimuksessa säädetään minimisuojasta sen soveltamisalaan kuuluvien osien osalta mutta jätetään sopimuksen osapuolina oleville valtioille vapaus laajentaa suojan alaa. Vaikka näin ollen Pariisin yleissopimuksessa ei velvoitettaisi sopimusvaltioita rekisteröimään palvelumerkkejä eikä tämän sopimuksen määräyksiä sovelleta palvelumerkkeihin, mainitut valtiot ovat silti vapaita säätämään yksipuolisesti tällaisesta soveltamisesta.

Yhteisön oikeuden merkityksellisissä säännöksissä ei tehdä periaatteellista eroa tavaroita ja palveluja varten olevien merkkien välillä. Sitä paitsi pelkästään se seikka, että tietyissä asetuksen N:o 40/94 säännöksissä rajoitetaan niiden soveltamisalaa, kuten 7 artiklan 1 kohdan e, j ja k alakohdassa rekisteröinnin ehdottomien hylkäysperusteiden osalta, joita koskeva rajoitus rajoittuu joka tapauksessa tietyntyyppisiin tavaroihin, ei ole riittävä sen arvioinnin kyseenalaistamiseksi, jonka mukaan mainitun asetuksen säännöksiä sovelletaan kokonaisuudessaan erotuksetta tavaroita ja palveluja varten oleviin merkkeihin. Tämän toteamuksen on oltava pätevä myös asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan h alakohdan osalta, joka ei sisällä mitään nimenomaista rajoitusta niiden tavaramerkkien osalta, joita se koskee. Tätä tulkintaa ei voida kumota pelkästään sillä perusteella, että kyseessä olevassa säännöksessä viitataan Pariisin yleissopimukseen. Tämän viittauksen ainoana tarkoituksena on nimittäin määritellä niiden merkkien tyyppi, jotka on hylättävä, eikä rajoittaa säännöksen soveltamisalaa. Kuten useimpien asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdassa mainittujen ehdottomien hylkäysperusteiden osalta, tavaramerkin rekisteröinti on evättävä, olipa sitä haettu tavaroille tai palveluille, kun hakemukseen voidaan soveltaa jotain Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklan hylkäysperusteista.

Tätä asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan h alakohdan tulkintaa tukee lisäksi mainitun 7 artiklan 1 kohdan i alakohta, koska viimeksi mainittu säännös koskee vastaavaa aluetta, jonka h alakohta kattaa, eli tavaramerkkejä, jotka sisältävät muita tunnuksia (badge), tunnusmerkkejä tai vaakunoita kuin Pariisin yleissopimuksen 6 ter artiklassa tarkoitettuja tunnuksia.

Asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan i alakohtaa sovelletaan nimittäin erotuksetta tavaroita ja palveluja varten oleviin merkkeihin sillä tavoin, että rekisteröinnin hylkääminen voisi koskea esimerkiksi badge-tyyppisen tunnuksen sisältävää palvelumerkkiä. Mikään ei kuitenkaan osoita, miksi rekisteröinti olisi evättävä palvelumerkiltä, joka sisältää tällaisen tunnuksen, eikä palvelumerkiltä, joka sisältää valtion lipun. Mikäli yhteisön lainsäätäjä on tahtonut myöntää tällaisen suojan tällaisille tunnuksille ja vaakunoille, on oletettava sitäkin suuremmalla syyllä, että sillä on ollut myös tarkoitus myöntää vähintään yhtä laaja suoja kansainvälisten valtioidenvälisten järjestöjen vaakunoille, lipuille ja muille tunnuskuville. Näin ollen vaikuttaa epätodennäköiseltä, että yhteisön lainsäätäjä olisi tahtonut antaa palvelujen tuottajan käyttää tavaramerkkiä, joka sisältää valtion lipun, vaikka se on samaan aikaan kieltänyt tällaisen käytön badge-tyyppisiltä tunnuksilta, kuten esimerkiksi urheiluseuran tunnuksilta.

(ks. 72 ja 75–80 kohta)