ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30

Näissä olosuhteissa Fővárosi Törvényszék on päättänyt lykätä ratkaisun antamista ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko puitedirektiivin 2 artiklan c alakohtaa tulkittava siten, että palveluja, joissa palveluntarjoaja takaa korvausta vastaan ehdollisen käyttöoikeuden radio- ja televisio-ohjelmista koostuvaan satelliitilla välitettyyn ohjelmapakettiin, on pidettävä sähköisinä viestintäpalveluina? 2) Onko [EUT]-sopimusta tulkittava siten, että jäsenvaltioiden välisen palvelujen tarjoamisen vapauden periaate koskee ensimmäisessä kysymyksessä kuvattua palvelua, kun kyse on Luxemburgista Unkarin valtion alueelle tarjotuista palveluista? 3) Voidaanko [EUT]-sopimusta tulkita siten, että ensimmäisessä kysymyksessä kuvatun palvelun osalta palvelun kohdemaalla on oikeus rajoittaa tällaisten palvelujen tarjoamista määräämällä, että palveluntarjoajan on rekisteröidyttävä tässä jäsenvaltiossa ja perustettava joko sivuliike tai itsenäinen oikeussubjekti, ja edellyttämällä näin, että tällaisia palveluja voidaan tarjota ainoastaan sivuliikkeen tai tätä tarkoitusta varten perustetun itsenäisen oikeussubjektin välityksellä? 4) Voidaanko [EUT]-sopimusta tulkita siten, että ensimmäisessä kysymyksessä kuvattua palvelua koskevan hallintomenettelyn toimittaa – siitä riippumatta, missä jäsenvaltiossa palveluja tarjoava yhtiö toimii tai on rekisteröity – palvelun suorituspaikan jäsenvaltion toimivallan nojalla viimeksi mainitun valtion viranomainen? 5) Voidaanko puitedirektiivin 2 artiklan c alakohtaa tulkita siten, että ensimmäisessä kysymyksessä kuvattua palvelua on pidettävä sähköisenä viestintäpalveluna, vai onko ensimmäisessä kysymyksessä kuvattua palvelua pidettävä [mainitun] direktiivin 2 artiklan f alakohdassa määriteltyä ehdollisen käyttöoikeuden järjestelmää käyttämällä tarjottuna ehdollisena käyttöoikeuspalveluna? 6) Voidaanko sovellettavia säännöksiä edellä esitetyn perusteella tulkita siten, että ensimmäisessä kysymyksessä kuvatun palvelun tarjoajaa on pidettävä unionin oikeussääntöjen perusteella sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajana?”
3)

Asetuksen N:o 809/2004 29 artiklan 1 kohdan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että vaatimus, jonka mukaan esitteen on oltava helposti saatavilla verkkosivustolla, jossa se asetetaan yleisön saataville, ei täyty, jos henkilö on velvollinen rekisteröitymään verkkosivustolle, johon liittyy vastuuvapausilmoitus, ja hänen on ilmoitettava kyseisellä sivustolla sähköpostiosoitteensa tai jos tutustuminen sähköisessä muodossa on maksullista taikka jos vastikkeeton mahdollisuus tutustua esitteen osiin on rajoitettu kahteen asiakirjaan kuukaudessa.
28

SMHV katsoo, ettei unionin yleisen tuomioistuimen päättelystä käy selvästi ilmi, pitääkö se sovellettavaa kansallista oikeutta oikeuskysymyksenä vai yleisesti tunnettuna seikkana, ja esittää vaihtoehtoiset perustelut. Jos unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että kansallisen oikeuden soveltaminen on oikeuskysymys, se on yhtäältä loukannut täytäntöönpanoasetuksen 37 säännön b alakohdan iii alakohdassa tarkoitettua periaatetta, jonka mukaan kansalliseen oikeuteen vetoavan osapuolen tehtävänä on esittää SMHV:lle näyttöä lainsäädännön sisällöstä ja siitä, millä perusteella sitä sovelletaan käsiteltävässä asiassa, ja toisaalta jättänyt noudattamatta edellä mainitussa asiassa Edwin vastaan SMHV annetussa tuomiossa esitettyä ratkaisua, jonka mukaan kansallinen oikeus on tosiasiakysymys, johon osapuolten on vedottava ja josta niiden on esitettävä näyttöä. Jos taas unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että kansallisen oikeuden soveltaminen on tosiasiakysymys, se on luonnehtinut perusteettomasti kansallista lainsäädäntöä yleisesti tunnetuksi seikaksi, josta SMHV voi täten ottaa selvää ja johon se voi vedota omasta aloitteestaan. Unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi korvannut valituslautakunnan arvioinnin omalla arvioinnillaan ja arvioinut seikkoja, joista valituslautakunta ei ole esittänyt kantaansa.
42

Unkarin mukaan kyseisen 28 artiklan ja asetuksen N:o 45/2001 44 artiklan sanamuodosta sekä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee selvästi, että direktiivin 95/46 28 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu itsenäisyysvaatimus liittyy itsenäisyyteen valvontaviranomaisille annettujen tehtävien täyttämisessä ja siis kyseisen viranomaisen toiminnalliseen itsenäisyyteen. Unkarin lainsäädäntö – sekä ennen 1.1.2012 että sen jälkeen – täyttää Unkarin mukaan tämän vaatimuksen täysimääräisesti. Kyseisestä 28 artiklasta ei voida päätellä, että siinä edellytettäisiin sitä, että kyseistä viranomaista johtavalle henkilölle olisi myönnettävä subjektiivinen oikeus tämän tehtävän täyttämiseen. Koska valvontaviranomaisen toiminnallinen itsenäisyys on taattu, on Unkarin mukaan merkityksetöntä, että viranomaista johtava henkilö vaihtuu jopa ennen hänen alkuperäisen toimikautensa umpeutumista. Tämä näkemys on Unkarin mukaan sen toimivallan mukainen, joka jäsenvaltioille on myönnetty valvontaviranomaisten toimikauden keston vahvistamiseksi.
19

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksillään, jotka on syytä käsitellä yhdessä, olennaisilta osin sitä, onko tullikoodeksin 70 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että tulliviranomaiset voivat ulottaa tulli-ilmoituksessa tarkoitettujen tavaroiden osittaisen tarkastuksen, jossa on käytetty niistä otettuja näytteitä, tulokset koskemaan saman tavaranhaltijan tekemissä aiemmissa ilmoituksissa tarkoitettuja tavaroita, joita ei ole tällä tavalla tarkastettu eikä voida tavaroiden luovuttamisen vuoksi enää tarkastaa, jos kyseisen tavaranhaltijan kirjallisesti ilmoittamista tiedoista ilmenee, että kaikki tavarat kuuluvat samaan yhdistetyn nimikkeistön koodiin, ne ovat lähtöisin samalta valmistajalta ja niillä on sama nimitys ja koostumus.
2

Tämä pyyntö on esitetty kahdessa asiassa, joista ensimmäisessä kantajana on Jetair NV (jäljempänä Jetair) ja toisessa BTW-eenheid BTWE Travel4you (jäljempänä Travel4you), joka on useista yhtenä arvonlisäverovelvollisena pidettävistä yhtiöistä koostuva ryhmä, ja joissa vastaajana on FOD Financiën (liittovaltion valtiovarainhallinto) ja joissa on kyse siitä, että FOD Financiën oli kieltäytynyt hyväksymästä kantajien Euroopan unionin ulkopuolella järjestettyjen matkojen osalta esittämää arvonlisäveron palauttamishakemusta.
23

Tässä tilanteessa Curtea de Apel Oradea on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Sallitaanko [arvonlisäverodirektiivin] säännöksissä arvonlisäveron vähennysoikeuden menettämistä koskevan seuraamuksen soveltaminen verovelvolliseen siinä tapauksessa, että a) kolmas henkilö on laatinut verovelvollisen vähennysoikeuden käyttämistä varten esittämän laskun virheellisesti soveltamatta yksinkertaistamistoimenpiteitä b) verovelvollinen on suorittanut laskussa mainitun arvonlisäveron? 2) Onko unionin oikeuteen kuuluva oikeusvarmuuden periaate esteenä Romanian veroviranomaisten hallintokäytännölle, kun ne ovat a) aluksi myöntäneet arvonlisäveron vähennysoikeuden lainvoimaisella hallintopäätöksellä b) ja tämän jälkeen oikaisseet päätöksen ja vahvistaneet, että verovelvollisen on maksettava valtion talousarvioon aiemmin vähennetty arvonlisävero lisättynä koroilla ja viivästysseuraamuksilla? 3) Antaako arvonlisäverotuksen neutraalisuuden periaate mahdollisuuden evätä verovelvolliselta oikeuden arvonlisäveron vähentämiseen siinä tapauksessa, että a) verovelvollinen on maksanut arvonlisäveron, jonka jokin kolmas osapuoli on maininnut virheellisesti laskussa b) veroviranomaiset eivät ole toimineet aktiivisesti vaatiakseen kolmatta osapuolta korjaamaan virheellisesti laaditun laskun ja c) laskun korjaaminen on käynyt mahdottomaksi kolmannen osapuolen konkurssin vuoksi?”
5

Toisen direktiivin 1 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. [Ensimmäisen direktiivin] 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun liikennevakuutuksen on aina katettava sekä omaisuusvahingot että henkilövahingot. 2. Jäsenvaltioiden on vaadittava, tämän kuitenkaan rajoittamatta niiden oikeutta vahvistaa korkeampia vastuurajoja, että vakuutuksen on katettava vähintään seuraavat määrät: a) henkilövahingon ollessa kyseessä vakuutusturvan vähimmäismäärä on 1000000 euroa vahingon kärsinyttä kohden tai 5 000 000 euroa vahinkotapausta kohden riippumatta vahingon kärsineiden lukumäärästä b) omaisuusvahingon ollessa kyseessä 1000000 euroa vahinkotapausta kohden riippumatta vahingon kärsineiden lukumäärästä. Tarvittaessa jäsenvaltiot voivat vahvistaa enintään viiden vuoden siirtymäajan, joka alkaa [direktiivin 2005/14] täytäntöönpanopäivästä ja jonka kuluessa niiden on mukautettava vakuutusturvan vähimmäismäärät tässä kohdassa edellytettyihin määriin. Jäsenvaltioiden, jotka ottavat käyttöön edellä tarkoitetun siirtymäajan, on ilmoitettava asiasta komissiolle ja mainittava siirtymäajan kesto. Jäsenvaltioiden on 30 kuukauden kuluessa direktiivin [2005/14] täytäntöönpanopäivästä korotettava vastuumääriä vähintään puoleen tässä kohdassa säädetyistä tasoista.”
Sitä vastoin siinä tilanteessa, että sen sivuston käyttäjät, jolla klikattava linkki on, voivat kyseisen linkin avulla kiertää rajoittavia toimenpiteitä, jotka on toteutettu sillä sivustolla, jolla suojattu teos on, yleisön pääsyn rajoittamiseksi ainoastaan tilaajiin, jolloin kyseinen linkki merkitsee siis toimea, jota ilman mainitut käyttäjät eivät voisi tutustua levitettyihin teoksiin, kaikkia näitä käyttäjiä on pidettävä uutena yleisönä, jota tekijänoikeuden haltijat eivät ole ottaneet huomioon silloin, kun ne antoivat luvan alkuperäiseen välittämiseen, joten tällainen välittäminen yleisölle edellyttää tekijänoikeuden haltijoiden lupaa. Näin on etenkin silloin, kun teos ei ole enää yleisön saatavilla sivustolla, jolla se on alun perin välitetty, tai kun se on kyseisellä sivustolla vastedes yksinomaan rajoitetun yleisön saatavilla, vaikka se on mahdollista saada saataviin toisella internetsivustolla ilman tekijänoikeuden haltijoiden lupaa.
21

Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan direktiivin 2005/29 6 artiklan 1 kohdan tulkintaongelma perustuu sen toisistaan eroaviin kieliversioihin. Sen mukaan vaikuttaa siltä, että italiankielisessä versiossa (jossa käytetään ilmaisua ”e in ogni caso”) ja saksankielisessä versiossa (jossa käytetään ilmaisua ”und ‐ ‐ in jedem Fall”) viitataan yleiseen säännökseen, jonka mukaan pelkästään se, että kaupallinen menettely on omiaan vaikuttamaan kuluttajan kaupalliseen ratkaisuun, riittää sen harhaanjohtavaksi luokittelemiseen. Englanninkielinen versio (jossa käytetään ilmaisua ”and in either case”) ja ranskankielinen versio (jossa käytetään ilmaisua ”et dans un cas comme dans l’autre”) saavat sen mukaan puolestaan ajattelemaan, että kyseessä voi olla harhaanjohtava kaupallinen menettely vain, jos yhtäältä täyttyy yksi kyseisen artiklan ensimmäisen virkkeen ensimmäisessä osassa mainituista kahdesta vaihtoehtoisesta edellytyksestä ja toisaalta edellytys, jonka mukaan kaupallisen menettelyn on voitava vaikuttaa kuluttajan kaupalliseen ratkaisuun.
5

Direktiivin 5 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Jos on kyse sopimuksesta, jonka kaikki tai tietyt kuluttajalle esitetyt ehdot on laadittu kirjallisesti, ehdot on aina laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi. Jos ehdon merkityksestä syntyy epäilystä, kuluttajalle suotuisin tulkinta on etusijalla. – –”
8

Viimeksi mainittujen oppilaitosten osalta säädetään aluelain 2 §:n 3 momentissa seuraavaa: ”Hakijoiden valitsemat master-ohjelmat on suoritettava yksityisissä tai julkisissa korkea-asteen oppilaitoksissa, jotka ovat yhtäjaksoisesti opintotukien myöntämistä koskevan ilmoituksen antamista edeltävien kymmenen kalenterivuoden aikana todistettavasti tarjonneet jatko- tai täydennyskoulutusta. Jatko- tai täydennyskoulutuksella tarkoitetaan ainoastaan perustutkinnon (laurea) jo suorittaneille tarkoitettua vähintään 800 tunnin laajuista opetusta. Mainittua opetustoimintaa on pitänyt harjoittaa opetuksen tarjoajana eikä pelkästään tällaisen toimijan liikekumppanina. Myös tällaisessa tapauksessa hakijoiden valitsemien master-ohjelmien on sisällettävä vähintään 800 tuntia opetusta, josta vähintään 500 tuntia on luento-opetusta, ja joka tapauksessa master-ohjelman kokonaiskestosta ainakin 30 prosenttia on muodostuttava harjoittelusta.
21

Kyseisen asetuksen 11, 12 ja 18 artiklassa säädetään seuraavaa: ”11 artikla Huolehdittaviksi tarkoitettujen jätteiden siirtoja koskevat vastalauseet 1. Kun huolehdittaviksi tarkoitettujen jätteiden suunnitellusta siirrosta on tehty ilmoitus, vastaanottomaan ja lähtömaan toimivaltaiset viranomaiset voivat – – perussuopimusta noudattaen esittää perusteltuja vastalauseita seuraavan yhden tai useamman syyn perusteella: a) suunniteltu siirto tai jätteestä huolehtiminen ei olisi sellaisten toimenpiteiden mukainen, joita on jätteiden siirtojen kieltämiseksi kokonaan tai osittain tai niiden järjestelmälliseksi vastustamiseksi toteutettu direktiivin 2006/12 – – mukaisesti läheisyys-, hyödyntämisen ensisijaisuus- ja omavaraisuusperiaatteiden soveltamiseksi yhteisön ja kansallisella tasolla; tai – – 12 artikla Hyödynnettäviksi tarkoitettujen jätteiden siirtoa koskevat vastalauseet 1. Kun hyödynnettäviksi tarkoitettujen jätteiden suunnitellusta siirrosta on tehty ilmoitus, vastaanottomaan ja lähtömaan toimivaltaiset viranomaiset voivat – – esittää perussopimusta noudattaen perusteltuja vastalauseita seuraavan yhden tai useamman syyn perusteella: – – 18 artikla Jäte, jonka mukana on oltava tietyt tiedot 1. Edellä 3 artiklan 2 ja 4 kohdassa tarkoitettuun jätteeseen, joka aiotaan siirtää, sovelletaan seuraavia menettelyvaatimuksia: a) Tällaisen jätteen siirron jäljittämisen helpottamiseksi on jätteen siirron järjestävän, lähtömaan lainkäyttövaltaan kuuluvan henkilön varmistettava, että jätteen mukana seuraa liitteen VII mukainen asiakirja. b) Jätteen siirron järjestävän henkilön on allekirjoitettava liitteen VII mukainen asiakirja ennen siirron toteuttamista, ja hyödyntämislaitoksen tai laboratorion sekä vastaanottajan on allekirjoitettava se, kun kyseinen jäte vastaanotetaan. 2. Liitteessä VII tarkoitetun sopimuksen, joka tehdään siirron järjestävän henkilön ja vastaanottajan välillä jätteen hyödyntämisestä, on oltava voimassa siirron alkaessa, ja siihen on sisällytettävä velvoite, jonka mukaan, jos jätteen siirtoa tai sen hyödyntämistä ei voida toteuttaa aiotulla tavalla tai jos kyseessä on laiton siirto, siirron järjestävän henkilön tai, jos tämä henkilö ei kykene saattamaan siirtoa tai jätteen hyödyntämistä päätökseen (esimerkiksi koska on maksukyvytön), vastaanottajan on: a) otettava jäte takaisin tai hoidettava sen hyödyntäminen vaihtoehtoisella tavalla; ja b) huolehdittava tarvittaessa sen varastoinnista siihen asti. Siirron järjestävän henkilön tai vastaanottajan on pyynnöstä toimitettava jäljennös sopimuksesta asianomaiselle toimivaltaiselle viranomaiselle. 3. Jäsenvaltiot voivat kansallisen lainsäädännön mukaisesti pyytää 1 kohdassa tarkoitettuja tietoja tämän artiklan säännösten soveltamisalaan kuuluvista siirroista tarkastuksia, täytäntöönpanoa, suunnittelua ja tilastointia varten. – –”
—

Silloin kun komissio on SEUT 108 artiklan 3 kohdan nojalla aloittanut kyseisen määräyksen 2 kohdassa määrätyn muodollisen tutkintamenettelyn toimenpiteestä, jota ei ole ilmoitettu ja jota ollaan toteuttamassa, kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi on saatettu kanne, jolla vaaditaan toimenpiteen täytäntöönpanon lopettamista ja jo maksettujen määrien takaisin perimistä, on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet mainitun toimenpiteen täytäntöönpanon keskeyttämistä koskevan velvollisuuden mahdollisesta rikkomisesta aiheutuvien seurausten määrittämiseksi.
57

Käsiteltävässä tapauksessa – kuten unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 87 kohdassa todennut – se summa, jota komissio on pitänyt asianmukaisena seuraamuksena siitä, että Fardem Packaging on osallistunut yhteistoimintajärjestelyyn yli 20 vuoden ajan, ei vastaa riidanalaisen päätöksen päätösosassa mainittua 2,20 miljoonan euron summaa vaan 60 miljoonan euron summaa eli summaa, joka on suurempi kuin Kendrionin osalta vahvistettu 34 miljoonan euron summa sen ajanjakson osalta, jolloin Kendrion ja Fardem Packaging muodostivat yhden ja saman EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen. Kuten unionin yleinen tuomioistuin on saman tuomion 89 kohdassa todennut, se, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä määrännyt valittajalle 34 miljoonan euron suuruisen sakon ja Fardem Packagingille 2,20 miljoonan euron suuruisen sakon, selittyy sillä, että Fardem Packagingiin on sovellettu asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa vahvistettua 10 prosentin ylärajaa. Unionin yleinen tuomioistuin on tässä yhteydessä katsonut perustellusti mainitun tuomion 92 ja 93 kohdassa, että jos emoyhtiön ja sen tytäryhtiön kaltaiset kaksi erillistä oikeushenkilöä eivät muodosta enää EY 81 artiklassa tarkoitettua yritystä sen päätöksen tekemisajankohtana, jolla niille määrätään sakkoa kilpailusääntöjen rikkomisesta, niillä kummallakin on oikeus siihen, että niihin sovelletaan erikseen liikevaihtoon perustuvaa 10 prosentin ylärajaa, ja että tämän perusteella Kendrion ei voinut vaatia, että siihen olisi sovellettava sen aikaisemman tytäryhtiön osalta vahvistettua ylärajaa.
7

Asetuksen N:o 44/2001 6 artiklan 1 alakohdan mukaan henkilöä, jonka kotipaikka on jäsenvaltiossa, vastaan voidaan nostaa kanne myös, jos asiassa on useampia vastaajia, siinä tuomioistuimessa, jonka alueella jollakin vastaajista on kotipaikka, edellyttäen että kanteiden välillä on niin läheinen yhteys, että niiden käsitteleminen ja ratkaiseminen yhdessä on toivottavaa, jotta kanteiden käsitteleminen eri oikeudenkäynneissä ei johtaisi ristiriitaisiin tuomioihin.
4

Asetuksen N:o 21/2004 johdanto-osan 1, 3, 7 ja 11 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”(1) – – direktiivin 90/425/ETY – – 3 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetään, että yhteisön sisäisessä kaupassa eläimet on varustettava tunnistimilla yhteisön sääntöjen mukaisesti ja että eläimet on rekisteröitävä siten, että alkuperä- tai kauttakulkutila, -keskus tai -järjestö voidaan jäljittää. – – – – (3) Erityisesti lammas- ja vuohieläinten tunnistamista ja rekisteröintiä koskevat säännöt on vahvistettu eläinten tunnistamisesta ja rekisteröinnistä [27.11.1992 annetussa neuvoston] direktiivissä 92/102/ETY [(EUVL L 355, s. 32)]. Kokemus ja erityisesti suu- ja sorkkatautikriisi ovat osoittaneet lammas- ja vuohieläinten osalta, että direktiivin 92/102/ETY täytäntöönpano ei ole ollut tyydyttävää ja kaipaa parannusta. Tämän vuoksi on tarpeen vahvistaa tiukemmat ja tarkemmat säännöt, kuten on tehty nautaeläinten osalta nautaeläinten tunnistus- ja rekisteröintijärjestelmän käyttöönottamisesta [sekä naudanlihan ja naudanlihatuotteiden pakollisesta merkitsemisestä ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 820/97 kumoamisesta] 17 päivänä heinäkuuta 2000 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1760/2000 [(EYVL L 204, s. 1)]. – – (7) Komissio käynnisti vuonna 1998 kotieläinten elektronista tunnistamista koskevan laajamittaisen hankkeen (IDEA), ja sitä koskeva lopullinen kertomus saatiin valmiiksi 30 päivänä huhtikuuta 2002. Kyseinen hanke on osoittanut, että lammas- ja vuohieläinten tunnistusjärjestelmiä voidaan parantaa merkittävästi, jos näiden eläinten osalta käytetään elektronisia tunnistimia, edellyttäen että tietyt liitännäistoimenpiteitä koskevat edellytykset täyttyvät. – – (11) Jäsenvaltioissa, joissa lammas- ja vuohikarjaa on melko vähän, sähköisen tunnistusjärjestelmän käyttöönotto ei ehkä ole perusteltua, joten on tarkoituksenmukaista sallia, että se on kyseisille jäsenvaltioille valinnainen. On myös aiheellista säätää mahdollisuudesta mukauttaa nopeaa menettelyä noudattaen niitä karjan lukumäärää koskevia rajoja, joiden alapuolella sähköisen tunnistusjärjestelmän käyttö voi olla valinnaista.”
53

Jos kyseessä olevaa toimea tarkasteltaessa ilmenee, että sillä on kaksi eri tarkoitusta tai että siinä on kahdenlaisia tekijöitä, ja jos toinen näistä on yksilöitävissä toimen pääasialliseksi tai määrääväksi tarkoitukseksi tai tekijäksi, kun taas toinen on ainoastaan liitännäinen, on käytettävä yhtä oikeudellista perustaa, toisin sanoen sitä, jota toimen pääasiallinen tai määräävä tarkoitus tai tekijä edellyttää (ks. vastaavasti em. asia komissio v. parlamentti ja neuvosto, tuomion 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia C-490/10, parlamentti v. neuvosto, tuomio 6.9.2012, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annettua neuvoston asetusta (EY) N:o 44/2001 ja erityisesti sen 22 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, ettei sitä sovelleta hakemusasiaan, jonka jäsenvaltion kansalainen, jonka toimintakelpoisuutta on joiltain osin rajoitettu sen seurauksena, kun hänelle on tämän jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti määrätty edunvalvoja, on pannut vireille toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa saadakseen luvan myydä omistamansa osan kiinteistöstä, joka sijaitsee tämän toisen jäsenvaltion alueella, koska tällainen menettely koskee tämän asetuksen 1 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettua ”luonnollisten henkilöiden – – oikeuskelpoisuut[ta] tai oikeustoimikelpoisuut[ta]”, joka ei kuulu asetuksen aineelliseen soveltamisalaan.
1)

Jätteistä 15.7.1975 annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 24.5.1996 annetulla komission päätöksellä 96/350/EY, 1 artiklan a alakohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, että lietelanta, joka on tuotettu tilalla, jossa on tehosikala, ja varastoitu odottamaan toimitusta maanviljelijöille, jotta nämä käyttäisivät sitä lannoitteena maillaan, ei ole kyseisessä säännöksessä tarkoitettu ”jäte” vaan sivutuote, kun kyseinen tuottaja aikoo hyödyntää tätä lietelantaa kaupallisesti itselleen kannattavalla tavalla myöhemmässä prosessissa, sillä edellytyksellä, että tämä uudelleenkäyttö ilman edeltäviä muuntamistoimia ja tuotantoprosessin jatkeena ei ole ainoastaan mahdollista vaan varmaa. Kansallisten tuomioistuinten tehtävänä on tutkia, täyttyvätkö nämä eri kriteerit, ja sen on tällöin otettava huomioon kaikki merkitykselliset olosuhteet, jotka luonnehtivat niiden käsiteltävinä olevia tilanteita.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan sen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut, että Ranskan tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska tämä on hävinnyt asian, Ranskan tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.