JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

MACIEJ SZPUNAR

27 päivänä maaliskuuta 2019 ( 1 )

Asia C‑716/17

A

(Ennakkoratkaisupyyntö – Østre Landsret (Itä-Tanskan hovioikeus, Tanska))

Ennakkoratkaisupyyntö – Työntekijät – Vapaan liikkuvuuden rajoitukset – Velkajärjestelymenettelyn aloittaminen – Asuinpaikkaa koskeva edellytys – Sallittavuus

I Johdanto

1. Tuomiossa Radziejewski ( 2 ) unionin tuomioistuin totesi, että kansallinen säännöstö, jonka mukaan velkajärjestelyn myöntäminen edellyttää asuinpaikan olevan kyseisessä jäsenvaltiossa, merkitsee työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoitusta, joka on SEUT 45 artiklan mukaan lähtökohtaisesti kielletty.

2. Käsiteltävä asia koskee sitä, onko velkajärjestelymenettelyihin sovellettava tuomioistuinten toimivaltaa koskeva Tanskan säännöstö SEUT 45 artiklan vastainen. Toisin kuin ennakkoratkaisua tuomioon Radziejewski ( 3 ) päättyneessä asiassa pyytänyt tuomioistuin, nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että kyseinen säännöstö merkitsee työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoitusta. Ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään Østre Landsret (Itä-Tanskan hovioikeus, Tanska) haluaa selvittää, voiko tämä rajoitus kuitenkin olla perusteltu. Toisessa, toissijaisesti esittämässään ennakkoratkaisukysymyksessä se pyytää unionin tuomioistuinta harkitsemaan, onko SEUT 45 artiklalla käsiteltävän asian olosuhteissa välitön oikeusvaikutus velkajärjestelyhakemuksen jättäneen velallisen yksityisiin velkojiin.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

1. Asetus (EY) N:o 44/2001

3. Asetuksen (EY) N:o 44/2001 ( 4 ) 1 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Tätä asetusta sovelletaan siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa, riippumatta siitä, millaisessa tuomioistuimessa niitä käsitellään. Erityisesti asetusta ei sovelleta vero- tai tulliasioihin eikä hallinto-oikeudellisiin asioihin. 2. Asetusta ei sovelleta: – – b) konkurssiin, akordiin tai muihin niihin rinnastettaviin menettelyihin; – –”

2. Asetus (EU) N:o 1215/2012

4. Asetuksen N:o 1215/2012 ( 5 ) 1 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Tätä asetusta sovelletaan siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa, riippumatta siitä, millaisessa tuomioistuimessa niitä käsitellään. Sitä ei erityisesti sovelleta vero- tai tulliasioihin eikä hallinto-oikeudellisiin asioihin eikä valtion vastuuseen teoista ja laiminlyönneistä, jotka on tehty julkista valtaa käytettäessä (acta iure imperii). 2. Tätä asetusta ei sovelleta: – – b) konkurssiin, maksukyvyttömän yrityksen tai muun oikeushenkilön selvitysmenettelyyn, akordiin tai muihin niihin rinnastettaviin menettelyihin; – –”

3. Asetus (EU) 2015/848

5. Asetuksen (EU) 2015/848 ( 6 ) 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, säädetään seuraavaa: ”1. Tätä asetusta sovelletaan kaikkia velkoja koskeviin julkisiin menettelyihin, väliaikaiset menettelyt mukaan luettuina, jotka perustuvat maksukyvyttömyyttä koskevaan lainsäädäntöön ja joissa toiminnan tervehdyttämistä, velkajärjestelyä, uudelleenjärjestämistä tai omaisuuden rahaksimuuttoa varten – – b) tuomioistuin valvoo velallisen omaisuutta ja liiketoimia; tai – –”

6. Asetuksen 2015/848 johdanto-osan 88 perustelukappaleessa kuitenkin muistutetaan, että tämä asetus ei sido Tanskan kuningaskuntaa eikä sitä sovelleta Tanskan kuningaskuntaan. Kyseistä asetusta edeltänyt asetus (EY) N:o 1346/2000 ( 7 ) ei myöskään sitonut Tanskan kuningaskuntaa.

B Tanskan oikeus

7. Tanskan konkurssilain (konkursloven) 3 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Velan uudelleenjärjestely-, konkurssi- tai velkajärjestelyhakemus on jätettävä sen paikkakunnan konkurssituomioistuimeen, jossa velallinen harjoittaa liiketoimintaa. 2. Jollei velallinen harjoita liiketoimintaa Tanskassa, hakemus on jätettävä sen tuomiopiirin konkurssituomioistuimeen, jossa velallisella on yleinen oikeuspaikka. – –”

8. Yleisen oikeuspaikan (”hjemting”) käsitettä on tulkittava muun muassa Tanskan siviiliprosessilain (retsplejeloven) 235 §:n mukaisesti, ja siinä säädetään seuraavaa: ”1. Kanne on nostettava sen paikkakunnan tuomioistuimessa, jossa vastaajalla on yleinen oikeuspaikka, jollei laissa toisin säädetä. 2. Yleisen oikeuspaikan katsotaan olevan siinä tuomiopiirissä, jossa vastaajalla on kotipaikka. Jos vastaajalla on kotipaikka useammassa kuin yhdessä tuomiopiirissä, yleisen oikeuspaikan katsotaan olevan kussakin näistä tuomiopiireistä. 3. Jos vastaajalla ei ole kotipaikkaa, yleisen oikeuspaikan katsotaan olevan siinä tuomiopiirissä, jossa hän asuu. 4. Jos vastaajalla ei ole kotipaikkaa eikä hänen asuinpaikkaansa tiedetä, yleisen oikeuspaikan katsotaan olevan siinä tuomiopiirissä, jossa hänellä oli viimeksi kotipaikka tai asuinpaikka.”

III Pääasian tosiseikat

9. Pääasian valittaja A on Tanskan kansalainen, joka työskentelee palkkatyöntekijänä Tanskassa, jossa hän myös on yleisesti verovelvollinen. Hänen asuinpaikkansa on Ruotsissa.

10. A jätti 8.2.2017 velkajärjestelyhakemuksen Sø- og Handelsretteniin (meri- ja kauppatuomioistuin, Kööpenhamina, Tanska). Hakemus koski vuodesta 1999 alkaen kertyneitä velkoja tanskalaisille velkojille.

11. Sø- og Handelsretten hylkäsi velkajärjestelyn 6.4.2017 antamallaan määräyksellä toimivallan puuttumisen perusteella. Tämän tuomioistuimen mukaan Tanskan tuomioistuimet eivät ole toimivaltaisia käsittelemään A:n hakemusta, koska hän ei harjoita Tanskassa itsenäistä taloudellista toimintaa eikä hänen yleinen oikeuspaikkansa ole Tanskassa.

12. Asiaa muutoksenhakutuomioistuimena käsittelevän Østre Landsretin on ratkaistava, ovatko Tanskan tuomioistuimet toimivaltaisia käsittelemään A:n velkajärjestelyhakemuksen. Kyseinen tuomioistuin katsoo, että Tanskan tuomioistuimet voisivat olla toimivaltaisia, jos velkajärjestelymenettelyissä noudatettavat toimivaltaista tuomioistuinta koskevat Tanskan säännöt olisivat unionin oikeuden vastaisia.

IV Ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa

13. Tässä tilanteessa Østre Landsret on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko SEUT 45 artikla, sellaisena kuin sitä tulkitaan tuomiossa [Radziejewski ( 8 )], esteenä Tanskassa sovelletun kaltaiselle toimivaltaista tuomioistuinta koskevalle säännölle, jonka tarkoituksena on varmistaa, että velkajärjestelyasiaa käsittelevä tuomioistuin on tietoinen siitä erityisestä sosiaalis-taloudellisesta tilanteesta, jossa velallinen ja hänen perheensä ovat ja jossa heidän voidaan olettaa tulevaisuudessakin olevan, ja voi ottaa sen huomioon arvioinnissaan ja että tämä arviointi voidaan suorittaa ennalta määritellyillä perusteilla, joissa vahvistetaan velkajärjestelyssä hyväksyttävänä pidettävä vaatimaton elintaso? Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan, ettei kyseistä rajoitusta voida pitää perusteltuna, unionin tuomioistuinta pyydetään vastaamaan seuraavaan kysymykseen: 2) Onko SEUT 45 artiklaa tulkittava siten, että sillä on välitön oikeusvaikutus myös käsiteltävän kaltaisessa tilanteessa yksityisten välillä, minkä seurauksena yksityisten velkojien on suostuttava vähentämään saatavia, jotka niillä on toiseen valtioon asumaan muuttaneelta velalliselta, tai luopumaan niistä kokonaan?”

14. Ennakkoratkaisupyyntö saapui unionin tuomioistuimen kirjaamoon 22.12.2017.

15. Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet A, Tanskan hallitus sekä Euroopan komissio. Kaikki nämä osapuolet osallistuivat 15.1.2019 pidettyyn istuntoon.

V Asian tarkastelu

16. Käsiteltävässä asiassa esiin nousseiden ongelmien ymmärtämiseksi on ensin tarpeen tarkastella ennakkoratkaisupyynnössä esitettyjen kysymysten taustaa kansainvälistä yksityisoikeutta koskevien unionin sääntöjen järjestelmässä. Tässä yhteydessä esitän joitakin alustavia huomautuksia Tanskan velkajärjestelymenettelystä. Sen jälkeen tutkin, kuuluuko tämä menettely unionin säännösten soveltamisalaan. Lopuksi tarkastelen ennakkoratkaisukysymyksiä näiden seikkojen perusteella.

A Tanskan velkajärjestelymenettely

17. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan velkajärjestely alkaa, kun velallinen tekee konkurssituomioistuimeen velkajärjestelyhakemuksen. Sen jälkeen tuomioistuimessa pidetään velallisen kanssa kokous, jossa arvioidaan, onko olemassa seikkoja, jotka estäisivät käynnistämästä velkajärjestelymenettelyä. Tässä vaiheessa myös määritetään, kuuluuko asia Tanskan tuomioistuinten toimivaltaan; nyt käsiteltävien ennakkoratkaisukysymysten taustalla oleva menettely on edennyt tähän vaiheeseen.

18. Jos tuomioistuin toteaa olevansa toimivaltainen ja jollei tässä vaiheessa tule esille tekijöitä, jotka estäisivät myöntämästä velkajärjestelyä, konkurssituomioistuin käynnistää velkajärjestelymenettelyn. Tässä yhteydessä se määrää edustajan, jonka on oltava asianajaja ja joka tutkii tarkemmin velallisen tilanteen ja laatii maksuohjelman velkajärjestelyn toteuttamiseksi. Maksuohjelmaan sisältyy yksityiskohtainen selvitys velallisen varoista ja veloista ja kotitalouden yleisestä taloudellisesta tilanteesta sekä ehdotus velan uudelleenjärjestelystä.

19. Ehdotus toimitetaan velkojille, joista vasta tässä vaiheessa tulee menettelyn osapuolia. Velkojille asetetaan määräaika, johon mennessä niiden on esitettävä mahdolliset huomautuksensa ehdotuksesta. Sen jälkeen konkurssituomioistuin järjestää istunnon, jossa tehdään päätös siitä, voidaanko velkajärjestely myöntää.

20. Konkurssituomioistuin voi velallisen pyynnöstä määrätä velkajärjestelyn, jos velallinen osoittaa, ettei hän kykene eikä hänen voida olettaa seuraavien vuosien kuluessakaan kykenevän suoriutumaan veloistaan, ja jos velkajärjestelyn voidaan katsoa parantavan pysyvästi velallisen taloudellista tilannetta. Velkajärjestelyä ei tavallisesti määrätä, jos velallisen taloudellinen tilanne on selvittämättä. Konkurssituomioistuin voi hylätä velkajärjestelyhakemuksen myös, jos ilmenee muita painavia syitä, jotka estävät velkajärjestelyn myöntämisen.

21. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen Tanskan säännöksistä esittämästä tulkinnasta ilmenee, että konkurssituomioistuimen on pystyttävä arvioimaan velallisen aiempi, nykyinen ja tuleva sosiaalis-taloudellinen tilanne voidakseen määrittää, täyttääkö hakija edellytykset velkajärjestelyn myöntämiseksi, ja että tähän sisältyy myös avio- tai avopuolison ja lasten tilanteiden arviointi. Kyseisen arvioinnin tekeminen ja etenkin velallisen toimittamien tietojen tarkistaminen vaatii usein paikallistuntemusta. Sen vuoksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan on erittäin tärkeää, että velkajärjestelyhakemus käsitellään velallisen koti- tai asuinpaikan tuomioistuimessa.

B Alustavat huomautukset kansainvälistä yksityisoikeutta koskevien unionin säännösten sovellettavuudesta

22. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ensinnäkin huomauttaa, ettei Tanskan kuningaskunta sovella asetusta N:o 1346/2000, ja väittää, että vaikka se sitä soveltaisikin, Tanskan velkajärjestelymenettely ei tuomion Radziejewski ( 9 ) perusteella kuulu tämän asetuksen soveltamisalaan. Lisäksi kyseinen tuomioistuin huomauttaa, että kuten tässä tuomiossa kyseessä olleessa Ruotsin velkajärjestelyssä, velallinen ei Tanskankaan velkajärjestelyssä menetä määräysvaltaa omaisuuteensa.

23. Korostan, että unionin tuomioistuin totesi tuomiossa Radziejewski, ( 10 ) että Ruotsin velkajärjestelymenettelyä ei mainittu asetuksen N:o 1346/2000 liitteessä A ja että tätä asetusta sovellettiin vain kyseisessä liitteessä mainittuihin menettelyihin. ( 11 ) Tuomiossa Bank Handlowy ja Adamiak ( 12 ) unionin tuomioistuin vastaavasti katsoi, että Ranskan sauvegarde-menettely (suojamenettely) kuului asetuksen N:o 1346/2000 soveltamisalaan siitä syystä, että se mainittiin kyseisen asetuksen liitteessä A lueteltujen menettelyjen joukossa. Jotkut kirjoittajat ovat kuitenkin ilmaisseet epäilevänsä, onko tämä menettely kyseisen asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa säädettyjen edellytysten mukainen. ( 13 ) Tästä he ovat päätelleet, että sisällyttämällä menettelyn asetuksen N:o 1346/2000 liitteeseen A jäsenvaltiot voivat lisätä asetuksen soveltamisalaan menettelyjä, jotka eivät täytä sen soveltamisedellytyksiä. ( 14 )

24. Mielestäni käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan ole tarpeen kiistellä siitä, voidaanko menettely, joka ei täytä asetuksen N:o 1346/2000 1 artiklan 1 kohdan edellytyksiä, sisällyttää sen liitteeseen A. Tanskan menettelyä ei mainita kyseisessä liitteessä yksinkertaisesti siksi, että Tanskan kuningaskunta ei sovella asetusta N:o 1346/2000.

25. Lisäksi on totta, kuten Tanskan hallitus ja komissio huomauttavat, että asetus 2015/848, joka korvasi asetuksen N:o 1346/2000, näyttää kattavan velkajärjestelymenettelyt. Asetuksen 2015/848 1 artiklan 1 kohdan b alakohdasta ilmenee, että tätä asetusta sovelletaan kaikkia velkoja koskeviin julkisiin menettelyihin, jotka perustuvat maksukyvyttömyyttä koskevaan lainsäädäntöön ja joissa velkajärjestelyä varten tuomioistuin valvoo velallisen omaisuutta ja liiketoimia, edellyttäen – kuten 1 artiklan 1 kohdan kolmannesta alakohdasta ilmenee –, että nämä menettelyt luetellaan saman asetuksen liitteessä A. ( 15 ) On kuitenkin tärkeää huomauttaa, että asetuksen N:o 1346/2000 tavoin asetus 2015/848 ei sido Tanskan kuningaskuntaa. Lisäksi asetusta 2015/848 sovelletaan 26.6.2017 ( 16 ) tai sen jälkeen aloitettuihin menettelyihin, kun taas pääasiassa kyseessä olevaan menettelyyn johtanut velkajärjestelyhakemus jätettiin 7.2.2017.

26. Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, että, päinvastoin kuin maksukyvyttömyysasetuksia, asetusta N:o 44/2001 sovelletaan Tanskan kuningaskuntaan ”rinnakkaisen sopimuksen” nojalla. ( 17 )

27. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan Tanskan velkajärjestelymenettely ei kuulu asetuksen N:o 44/2001 eikä myöskään sen korvanneen asetuksen N:o 1215/2012 soveltamisalaan. Näiden asetusten 1 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaan niitä ei sovelleta konkurssiin, maksukyvyttömän yrityksen tai muun oikeushenkilön selvitysmenettelyyn, akordiin tai muihin niihin rinnastettaviin menettelyihin.

28. Yhdyn tässä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen näkemykseen.

29. Jos velkajärjestelymenettely täyttää asetuksen 2015/848 1 artiklan 1 kohdassa vahvistetut edellytykset ja voi tästä syystä kuulua tämän asetuksen soveltamisalaan, se ei mielestäni voi kuulua asetuksen N:o 1215/2012 soveltamisalaan. Asetus N:o 1215/2012 ja asetus 2015/848 täydentävät toisiaan, eikä niiden soveltamisalojen pitäisi olla päällekkäisiä. ( 18 )

30. Sillä, ettei asetusta 2015/848 sovelleta Tanskassa, ei ole merkitystä. ( 19 ) Asetuksen N:o 1215/2012 soveltamisala ei voi määräytyä sen mukaan, sovelletaanko kyseisessä jäsenvaltiossa asetusta 2015/848 vai ei.

31. Kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen 23 ja 24 kohdasta lisäksi ilmenee, asetuksen 2015/848 soveltamisen edellytyksenä on menettelyn sisältyminen tämän asetuksen liitteeseen A. ( 20 ) On kuitenkin selvää, ettei menettelyn, joka täyttää asetuksen 2015/848 1 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset, voida katsoa kuuluvan asetuksen N:o 1215/2012 soveltamisalaan pelkästään sillä perusteella, että sitä ei mainita asetuksen 2015/848 liitteessä A. ( 21 )

32. Lyhyesti sanoen käsiteltävässä ennakkoratkaisupyynnössä tarkoitettu Tanskan velkajärjestelymenettely ei kuulu asetusten N:o 1346/2000, N:o 44/2001 ja N:o 1215/2012 soveltamisalaan. Näiden asetusten säännöksiä ei siten oteta huomioon käsiteltävässä asiassa esitettyjen ennakkoratkaisukysymysten tarkastelussa. Tarkastelen kuitenkin ensimmäisestä ennakkoratkaisukysymyksestä esittämässäni analyysissa, voidaanko käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa soveltaa asetusta 2015/848, koska Tanskan hallitus näyttää hakevan tästä asetuksesta perusteita väitteelleen, jonka mukaan SEUT 45 artikla ei ole esteenä Tanskan säännöstössä asetetulle asuinpaikkaa koskevalle edellytykselle.

C Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys

33. Ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa selvittää, voidaanko asuinpaikkaa koskevaa edellytystä, sellaisena kuin siitä säädetään Tanskan säännöstössä, perustella sillä, että sen avulla pystytään varmistamaan, että velkajärjestelyasiaa käsittelevä tuomioistuin voi antaa ratkaisunsa velallisen ja hänen perheensä aiempaa, nykyistä ja tulevaa sosiaalis-taloudellista tilannetta koskevien tietojen perusteella.

34. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei sitä vastoin pyydä unionin tuomioistuinta lausumaan siitä, merkitseekö Tanskan sääntöjen mukainen asuinpaikkaa koskeva edellytys työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoitusta, joka on SEUT 45 artiklan mukaan lähtökohtaisesti kielletty. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja kaikki asian osapuolet katsovat tuomioon Radziejewski ( 22 ) viitaten, että kyseisellä Tanskan säännöstöllä rajoitetaan työntekijöiden vapaata liikkuvuutta. Tämän rajoituksen perusteltavuudesta ne ovat kuitenkin eri mieltä.

35. Ennen asiakysymyksen tarkastelua esitän tuomion Radziejewski ( 23 ) valossa joitakin huomautuksia tuomioistuinten toimivaltaa koskevien sääntöjen mahdollisesti asettamista esteistä. Sen jälkeen tutkin, voidaanko asuinpaikkaa koskevaa edellytystä käsiteltävän asian olosuhteissa pitää perusteltuna, kun otetaan huomioon ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ja Tanskan hallituksen esittämät väitteet.

1. Vapaan liikkuvuuden rajoituksen olemassaolo

36. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä korostetaan, että asuinpaikkaan perustuvan erottelun sisältävä kansallinen säännös voi koitua pääasiallisesti toisten jäsenvaltioiden kansalaisten vahingoksi ja voi tästä syystä olla kansalaisuuteen perustuvaa välillistä syrjintää, joka on vastoin työntekijöiden vapaata liikkuvuutta. ( 24 )

37. Käsiteltävässä asiassa on kuitenkin kyse tuomioistuinten kansainvälistä toimivaltaa koskevista kansallisista oikeussäännöistä. Luonteensa vuoksi näiden sääntöjen on sisällettävä liittymäperusteita, joiden perusteella tietyn valtion elimet nimetään toimivaltaisiksi käsittelemään tiettyyn ryhmään kuuluvia asioita. Erityisesti hyvän lainkäytön varmistamiseksi näissä säännöissä lähdetään pitkälti siitä, että käsiteltävän asian ja sen valtion, jonka tuomioistuin on toimivaltainen käsittelemään sen, välillä on oltava liittymä. ( 25 ) Ei siten ole mitenkään yllättävää, että liittymäperusteena viitataan usein asuinpaikkaan.

38. Sellaisen lähestymistavan noudattamisesta, jonka mukaan asuinpaikkaa koskevan liittymäperusteen sisällyttäminen tuomioistuinten toimivaltaa koskeviin sääntöihin merkitsee kansalaisuuteen perustuvaa välillistä syrjintää, voisi seurata, että kaikkia toimivaltasääntöjä, jotka perustuvat koti- tai asuinpaikan ja kyseisen valtion väliseen liittymään, pidetään syrjivinä ja tästä syystä lähtökohtaisesti unionin oikeudessa taattujen vapauksien vastaisina.

39. Mielestäni tällainen tulos olisi kuitenkin ristiriitainen, koska toimivallan jaosta määrätään nykyään tuomioistuinten toimivaltaa koskevissa säännöissä, joissa käytetään liittymäperusteita.

40. Ei pidä unohtaa, että käsiteltävä asia koskee velkajärjestelymenettelyyn liittyvää erityistä toimivaltasääntöä. Näistä menettelyistä ei ainakaan käsiteltävän asian ajallisessa asiayhteydessä ole annettu yhdenmukaistettuja toimivaltasääntöjä. Jäsenvaltiot eivät myöskään ole velvollisia sisällyttämään velkajärjestelymenettelyjä kansalliseen lainsäädäntöönsä.

41. Pääsääntöisesti toimivaltasäännöissä ei ainakaan suoraan anneta aineellisia oikeuksia. Niissä on ainoastaan tarkoitus nimetä elimet, jotka ovat toimivaltaisia päättämään tietyn oikeuden myöntämisestä.

42. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin vapaasti päättää, sisällyttävätkö ne kansalliseen oikeuteensa jonkin tietyn menettelyn, kuten velkajärjestelymenettelyn. Toimivaltasääntöjen tehtävä ei siis rajoitu yksinomaan toimivallan jakamiseen kaikkien jäsenvaltioiden elinten kesken. Tällaisessa menettelyssä jäsenvaltion tuomioistuinten toimivalta voi tarkoittaa mahdollisuutta velkajärjestelyyn ja oikeutta saada sitä koskeva päätös, johon velallinen voi vedota velkojia vastaan kyseisen jäsenvaltion alueella.

43. Näin ollen ei ole poissuljettua, että kansallisella toimivaltasäännöllä, jossa lainsäätäjä määrittää, keihin tiettyä menettelyä voidaan käytännössä soveltaa, voidaan estää työntekijää, joka on jäsenvaltion kansalainen, lähtemästä kotivaltiostaan tai saada häntä luopumaan ajatuksesta lähteä kotivaltiostaan käyttääkseen primaarioikeuden mukaista oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen.

44. Unionin tuomioistuin noudatti tätä päättelyä tuomiossa Radziejewski, ( 26 ) jossa se totesi, että kansallinen säännöstö, jossa velkajärjestelyn myöntämiselle asetetaan asuinpaikkaa koskeva edellytys, on omiaan aiheuttamaan sen, että maksukyvytön työntekijä, joka on velkaantunut siten, ettei hänen voida olettaa kykenevän maksamaan velkojaan nähtävissä olevana ajanjaksona, luopuu käyttämästä oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen.

45. Näistä samoista syistä katson, että Tanskan säännöstössä käyttöön otettu asuinpaikkaa koskeva edellytys merkitsee työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoitusta. Seuraavaksi on vastattava kysymykseen siitä, voidaanko tätä rajoitusta pitää perusteltuna.

2. Oikeuttaminen

46. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että tuomioistuinten toimivaltaa koskevissa Tanskan säännöissä asetettua asuinpaikkaa koskevaa edellytystä on pidettävä perusteltuna. Osapuolten näkemykset eroavat tältä osin toisistaan. Tanskan hallitus yhtyy ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen näkemykseen, kun taas A ja komissio ovat sitä mieltä, että SEUT 45 artiklan valossa tarkasteltuna tämä edellytys ei ole perusteltu.

47. Sen määrittämiseksi, voiko toimenpide, jonka on todettu rajoittavan työntekijöiden vapaata liikkuvuutta, olla oikeutettu, on selvitettävä ensinnäkin, pyritäänkö sillä perussopimuksen mukaiseen hyväksyttävään tavoitteeseen ja voidaanko sitä pitää perusteltuna yleistä etua koskevista pakottavista syistä; toiseksi, onko kyseinen tavoite toteutettavissa toimenpidettä soveltamalla, ja kolmanneksi, ylitetäänkö sillä se, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi. ( 27 ) Tutkin aluksi ensimmäisen edellytyksen, joka koskee hyväksyttävän tavoitteen olemassaoloa, ja sen jälkeen toisen ja kolmannen edellytyksen, jotka koskevat kyseisen säännöstön soveltuvuutta ja tarpeellisuutta.

a) Oikeuttamisperuste, johon on vedottu

48. Ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen sanamuodosta ja ennakkoratkaisupyynnön sisällöstä ilmenee, että vaatimuksella, jonka mukaan velallisen yleisen oikeuspaikan on sijaittava Tanskassa, pyritään varmistamaan, että velkajärjestelyhakemuksesta voidaan tehdä asianmukainen päätös sellaisten tietojen perusteella, joiden avulla pystytään ensinnäkin arvioimaan velallisen sosiaalis-taloudelliset elinolosuhteet sen selvittämiseksi, onko velallisen maksukyky tai ‑halukkuus mahdollisesti puutteellinen; toiseksi varmistamaan, että velallisen tilanne saadaan pysyvästi paranemaan, ja kolmanneksi varmistamaan, että velallisella on sopivan vaatimaton mutta kuitenkin riittävä elintaso sen ajanjakson aikana, jonka kuluessa alennettu velka on maksettava takaisin.

49. Asuinpaikkaa koskevan edellytyksen tavoitteena, sellaisena kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin sen ilmaisee, on siis varmistaa, että velkajärjestelyhakemusta käsiteltäessä otetaan huomioon velallisen ja hänen omaistensa sosiaalis-taloudellinen tilanne ja elinolosuhteet sillä paikkakunnalla, jolla he hankkivat toimeentulonsa.

50. Tuomiossa Radziejewski unionin tuomioistuin muun muassa totesi vastauksena Ruotsin hallituksen väitteeseen, jonka mukaan asuinpaikkaa koskeva edellytys on välttämätön, jotta velallisen taloudellinen ja henkilökohtainen tilanne voidaan selvittää riittävästi, että on hyväksyttävää, että jäsenvaltio haluaa valvoa velallisen taloudellista ja henkilökohtaista tilannetta ennen kuin se myöntää hänelle toimenpiteen, jolla hänet kokonaan tai osittain vapautetaan veloistaan. ( 28 )

51. Tanskan säännöstössä asetetun asuinpaikkaa koskeva edellytyksen tavoite ei nähdäkseni eroa mitenkään tuomiossa Radziejewski kyseessä olleen asuinpaikkaa koskeva edellytyksen tavoitteesta. ( 29 )

52. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ja Tanskan hallituksen mukaan kyseisessä tuomiossa unionin tuomioistuin arvioi asuinpaikkaa koskevaa edellytystä ottaen huomioon tarpeen valvoa velallisen taloudellista ja henkilökohtaista tilannetta. Se ei kuitenkaan lausunut mitään siitä, voidaanko velkajärjestelyn hakumahdollisuuden rajoittamista henkilöihin, joilla on tai joilla on ainakin viimeksi ollut asuinpaikka siinä jäsenvaltiossa, jossa hakemus on tehty, perustella sillä, että tuomioistuimen, jossa hakemus on vireillä, on oltava tietoinen velallisen sosiaalis-taloudellisesta tilanteesta ja voitava ottaa se huomioon arvioinnissaan.

53. Lisäksi Tanskan hallitus huomauttaa, että tuomioon Radziejewski ( 30 ) päättyneessä asiassa kyseessä olleessa Ruotsin säännöstössä edellytettiin myös velallisen jälkivalvontaa, joten Ruotsin viranomaiset saattoivat sen nojalla seurata velallisen pyrkimyksiä velvoitteidensa täyttämiseen. Kyseinen hallitus väittää, ettei kyseessä ollut tavoite ollut toteutettavissa asuinpaikkaa koskevaa edellytystä soveltamalla, sillä velkajärjestelyhakemuksen jättämisen jälkeen velallinen saattoi yksinkertaisesti muuttaa asumaan toiseen jäsenvaltioon. Sitä vastoin Tanskan velkajärjestelymenettelyssä tuomioistuimet eivät jälkikäteen valvo velallista.

54. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja Tanskan hallitus näyttävät siis katsovan, että Tanskan säännöstöllä pyritään varmistamaan, että velallisen tilanteesta on enemmän tietoa kuin asiassa Radziejewski ( 31 ) kyseessä olleessa Ruotsin säännöstössä edellytettiin.

55. Asuinpaikkaa koskeva edellytyksen tavoite on kuitenkin sama kummassakin tapauksessa. Erot siinä, kuinka paljon velallisen tilanteesta tiedetään, voidaan mielestäni ottaa huomioon arvioitaessa kyseisen säännöstön tarpeellisuutta.

56. Lisäksi vaikuttaa siltä, että Tanskan hallituksen väite, jonka mukaan Tanskan säännöstössä ei edellytetä jälkivalvontaa, ei ole johdonmukainen sen esittämiin muihin väitteisiin nähden. Tämä hallitus nimittäin väittää huomautuksissaan, että velallisen hyväksi annettu velkajärjestelypäätös voidaan tietyissä olosuhteissa peruuttaa, jos velallinen on muuttanut asumaan ulkomaille.

57. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa tähän mahdollisuuteen hyvin selvästi toteamalla, että velkajärjestelypäätös voidaan peruuttaa, jos velallinen on toiminut vilpillisesti velkajärjestelymenettelyssä tai on laiminlyönyt hänelle velkajärjestelypäätöksessä määrätyt velvoitteet. Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ja Tanskan hallituksen esittämistä huomautuksista ilmenee, velkajärjestelypäätöstä ei missään tapauksessa peruuteta automaattisesti.

58. Tällaisen päätöksen tekemisen jälkeen tapahtuva velallisen käyttäytymisen seuranta, jolla Tanskan viranomaiset pyrkivät selvittämään, noudattaako velallinen päätöksessä asetettuja ehtoja, on nähdäkseni yksi jälkivalvonnan muoto. Sen vuoksi en pidä vakuuttavana Tanskan hallituksen väitettä, jonka mukaan käsiteltävä asia eroaa tuomioon Radziejewski ( 32 ) päättyneestä asiasta siinä, että Tanskan viranomaiset eivät harjoita jälkivalvontaa.

59. Edellä esitetyn perusteella ja ottaen huomioon tuomiossa Radziejewski ( 33 ) kyseessä olleen Ruotsin säännöstön tavoitteiden ja käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan säännöstön tavoitteiden rinnastettavuuden katson, että Tanskan säännöstössä tarkoitetulla asuinpaikkaa koskevalla edellytyksellä pyritään hyväksyttävään tavoitteeseen eli siihen, että velkajärjestelyhakemuksesta tehdään asianmukainen päätös, joka perustuu tietoihin, joiden perusteella pystytään arvioimaan velallisen ja hänen omaistensa aiempi, nykyinen ja tuleva sosiaalis-taloudellinen tilanne ja elinolosuhteet paikkakunnalla, jolla he hankkivat toimeentulonsa.

b) Kyseisen säännöstön soveltuvuus ja tarpeellisuus

60. Seikat, joilla ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja Tanskan hallitus pyrkivät kyseessä olevaa rajoitusta perustelemaan, perustuvat näkemykseen, jonka mukaan velallisen asuinpaikan ja velkajärjestelyhakemuksen käsittelevän tuomioistuimen toimipaikan välinen maantieteellinen läheisyys takaa sen, että hakemuksen käsittelyssä otetaan huomioon olosuhteet, jotka liittyvät velallisen ja hänen omaistensa sosiaalis-taloudelliseen tilanteeseen ja elinolosuhteisiin paikkakunnalla, jolla he hankkivat toimeentulonsa.

61. Tässä yhteydessä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja Tanskan hallitus väittävät, että velkajärjestelyhakemuksia tutkivalla tuomioistuimella ei ole eikä voi olla tietoa hakijan elinolosuhteista toisessa jäsenvaltiossa. Ei ole olemassa sääntöjä, joiden nojalla toiset jäsenvaltiot voitaisiin velvoittaa toimittamaan tälle tuomioistuimelle tietoja paikallisesta tulo- ja menotilanteesta tai muista velkajärjestelyhakemuksen arviointiin vaikuttavista merkittävistä tekijöistä. Tällainen tuomioistuin ei myöskään voisi mitenkään tarkistaa velallisen itsensä ilmoittamia tietoja.

62. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin myös huomauttaa, että koska sääntöjä ei ole yhdenmukaistettu, tämän tuloksen saavuttamiseksi ei ole käytettävissä vähemmän rajoittavia keinoja kuin se, että mahdollisuus päästä velkajärjestelyyn varataan ainoastaan velallisille, jotka asuvat Tanskassa. Tanskan hallitus sitä vastoin katsoo, että SEUT 45 artiklan tulkinnalla, jonka mukaan tämä määräys on esteenä Tanskan säännön kaltaiselle toimivaltasäännölle, haitataan asetuksen 2015/848 tehokasta täytäntöönpanoa.

63. Katson A:n ja komission tapaan, että asuinpaikkaa koskevan edellytyksen soveltaminen työntekijöihin on epäjohdonmukaista ja sekavaa ainakin kahdella tavalla. Tanskan hallituksen yhdenmukaistettujen säännösten olemassaolosta ja ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen näiden säännösten puuttumisesta esittämillä väitteillä ei voida korjata näitä ongelmia.

64. Ensimmäinen ongelma koskee sitä, että asuinpaikkaa koskevaa edellytystä näytetään sovellettavan yksinomaan työntekijöihin, jotka harjoittavat ammattitoimintaa Tanskassa, mutta ei henkilöihin, jotka harjoittavat itsenäistä taloudellista toimintaa Tanskassa. Jälkimmäisten tapauksessa se, että henkilö ei asu Tanskassa, ei estä häntä tekemästä velkajärjestelyhakemusta kyseisen jäsenvaltion tuomioistuimessa.

65. Toinen ongelma koskee sitä, että – kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ja valittajan esittämistä kirjallisista huomautuksista ilmenee – Tanskan säännöstön mukaan asuinpaikkaa koskevan edellytyksen täyttyminen arvioidaan ainoastaan velkajärjestelyhakemuksen jättämishetkellä.

1) Asuinpaikkaa koskevan edellytyksen yhdenmukainen soveltaminen ja sen vaikutukset ennakkoratkaisukysymykseen annettavaan vastaukseen

66. Asuinpaikkaa koskeva edellytys perustuu siihen olettamukseen, että velallisen asuinpaikan ja asiaa käsittelevän tuomioistuimen välinen maantieteellinen läheisyys mahdollistaa sen, että tuomioistuin voi ratkaista velkajärjestelyhakemuksen velallisen sosiaalis-taloudellista tilannetta koskevien tietojen perusteella. Kun konkurssituomioistuin arvioi velallisen sosiaalis-taloudellista tilannetta, tälle edellytykselle olisi lähtökohtaisesti annettava sama merkitys riippumatta siitä, onko kyse itsenäisestä ammatinharjoittajasta vai palkkatyöntekijästä. Toimenpiteet, joita tarvitaan tietojen saamiseksi toisesta jäsenvaltiosta ja velallisen antamien tietojen tarkistamiseksi, ovat lähes samat kummassakin tapauksessa.

67. Tanskan säännöstön perusteella vaikuttaa kuitenkin siltä, ettei asuinpaikkaa koskevaa edellytystä sovelleta johdonmukaisesti. Henkilö, joka harjoittaa itsenäistä taloudellista toimintaa Tanskan alueella, voi jättää velkajärjestelyhakemuksen Tanskassa sen paikkakunnan tuomioistuimeen, jossa hän harjoittaa toimintaansa, vaikka hän ei asu Tanskassa, kun taas palkkatyöntekijä, jonka asuinpaikka ei ole Tanskan alueella, ei voi jättää kyseisen jäsenvaltion tuomioistuimeen tällaista hakemusta.

68. Käsiteltävässä asiassa on riidatonta, että pääasian valittaja työskentelee Tanskassa, jossa hän on yleisesti verovelvollinen. Kuten Tanskan hallitus myöntää, valittajan sosiaalis-taloudellinen tilanne voitaisiin ainakin osittain määrittää tarvitsematta ottaa huomioon toisesta jäsenvaltiosta toimitettavia tietoja. ( 34 )

69. Tanskan säännöstön mukaan hakijalla ei kuitenkaan ole mitään mahdollisuutta vedota edellisessä kohdassa mainittuihin olosuhteisiin voidakseen saattaa asiansa Tanskan tuomioistuimen käsiteltäväksi, vaikka ne osoittaisivat, että hänellä on liittymä Tanskaan. Jos tällainen liittymä on riittävä, jotta tanskalaiset tuomioistuimet voivat tehdä päätöksen Tanskan alueella itsenäistä taloudellista toimintaa harjoittavan henkilön jättämästä velkajärjestelyhakemuksesta, sen pitäisi olla riittävä myös päätöksen tekemiseksi palkkatyöntekijän jättämästä hakemuksesta.

70. Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, koska – kuten A:n kirjallisissa huomautuksissa esitetyt esimerkit osoittavat – ( 35 ) Tanskan säännöstö ei estä kansallisia tuomioistuimia ratkaisemasta velkajärjestelyhakemuksia huolimatta siitä, että niiden on otettava huomioon toisesta jäsenvaltiosta saadut tiedot.

71. Tämä asuinpaikkaa koskevan edellytyksen epäjohdonmukainen soveltaminen Tanskan säännöstön nojalla osoittaa, ettei hakijan tarvitse välttämättä asua Tanskan alueella, jotta tämän jäsenvaltion tuomioistuimet voivat tehdä päätöksen hänen velkajärjestelyhakemuksestaan. Tämä voi olla osoitus siitä, että asuinpaikkaa koskevalla edellytyksellä, sellaisena kuin siitä säädetään Tanskan säännöstössä, ylitetään se, mikä on tarpeen edellä tämän ratkaisuehdotuksen 59 kohdassa mainitun tavoitteen saavuttamiseksi.

2) Perpetuatio fori ‑periaatteen vaikutus asuinpaikkaa koskevan edellytyksen oikeuttamiseen

72. A väittää kirjallisissa huomautuksissaan, että Tanskan oikeuskirjallisuuden ja ‑käytännön mukaan hakemus velkajärjestelymenettelyn aloittamiseksi on jätettävä sen paikkakunnan toimivaltaiseen tuomioistuimeen, jossa hakijalla on asuinpaikka hakemuksen tekoajankohtana. Velkajärjestelymenettelyssä tehtävät arvioinnit sitä vastoin koskevat hakijan tilannetta sellaisena kuin se on hakemuksesta tehtävän päätöksen tekoajankohtana.

73. Tältä osin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää tulkitsevan Tanskan säännöksiä samalla tavalla kuin valittaja. Se nimittäin mainitsee ennakkoratkaisupyynnössään, että tanskalaiset tuomioistuimet arvioivat oman toimivaltaisuutensa velkajärjestelyhakemuksen tekoajankohtana.

74. Perpetuatio fori ‑periaatteen mukaan silloin, kun asia on saatettu vireille toimivaltaisessa tuomioistuimessa, se on lähtökohtaisesti edelleen toimivaltainen, vaikka liittymätekijä, jonka perusteella se on todettu toimivaltaiseksi, on oikeudenkäyntimenettelyn kuluessa muuttunut. ( 36 )

75. Velallisen tilanteeseen ja hänen asuinpaikkansa elinolosuhteisiin liittyvien tietojen tuntemista ei siten voida taata asuinpaikkaa koskevalla edellytyksellä, koska perpetuatio fori ‑periaatteen mukaan liittymätekijän muuttuminen velkajärjestelyhakemuksen jättämisen jälkeen eli hakijan muuttaminen asumaan toiseen jäsenvaltioon ei millään tavoin estä tanskalaista tuomioistuinta ratkaisemasta tätä hakemusta.

76. Tästä seuraa, että koska liittymä Tanskaan arvioidaan vain velkajärjestelyhakemuksen tekoajankohtana, kun taas konkurssituomioistuimen on hakemuksen käsittelyssä otettava huomioon tätä ajankohtaa edeltäneet ja sen jälkeiset olosuhteet, asuinpaikkaa koskevalla edellytyksellä, sellaisena kuin siitä säädetään Tanskan säännöstössä, ylitetään se, mikä on tarpeen tämän edellytyksen tavoitteen saavuttamiseksi. Unionin tuomioistuin noudatti tätä päättelyä tuomiossa Radziejewski, ( 37 ) jonka mukaan asuinpaikkaa koskevan edellytyksen vahvistaminen yksinomaan velkajärjestelyhakemuksen tekoajankohdan perusteella ylittää sen, mikä on tarpeen hakijan tilanteen valvomiseksi ja tietojen saamiseksi hänen asuinpaikkakuntansa tilanteesta.

77. Tätä toteamusta ei voida kyseenalaistaa Tanskan hallituksen toimivaltasääntöjen olemassaolosta esittämillä väitteillä eikä myöskään ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen väitteillä näiden sääntöjen puuttumisesta.

3) Velkajärjestelymenettelyjä koskevien toimivaltasääntöjen yhdenmukaistaminen

78. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että koska velkajärjestelyä koskevia toimivaltasääntöjä ei ole yhdenmukaistettu, tämän tavoitteen saavuttamiseksi ei ole olemassa vähemmän rajoittavia keinoja kuin se, että mahdollisuus päästä velkajärjestelyyn varataan ainoastaan velallisille, jotka asuvat Tanskassa.

79. Tanskan hallitus sitä vastoin korostaa, että kansainvälisestä toimivallasta velkajärjestelyasioissa on hyvinkin olemassa yhdenmukaistettuja sääntöjä. Se katsoo, että SEUT 45 artiklan tulkinnalla, jonka mukaan tämä määräys on esteenä Tanskan säännön kaltaiselle toimivaltasäännölle, haitataan asetuksen 2015/848 tehokasta täytäntöönpanoa. Asetuksen 2015/848 3 artiklan 1 kohdan mukaan ruotsalaiset tuomioistuimet ovat käsiteltävän asian olosuhteissa toimivaltaisia tutkimaan sellaisen velallisen tilanteen, joka asuu ja elää Ruotsissa. Tanskan toimivaltasääntö ei aineellisesti poikkea mitenkään kyseiseen asetukseen sisältyvästä kansainvälistä toimivaltaa koskevasta säännöstä.

80. Nämä väitteet eivät voi menestyä.

81. Kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen 25 kohdassa mainitsin, asetusta 2015/848 ei ajallisesti sovelleta pääasiaan. On kuitenkin otettava huomioon, että asuinpaikkaa koskevan edellytyksen sisältäviä Tanskan sääntöjä sovelletaan edelleen tässä jäsenvaltiossa, kun taas muissa jäsenvaltioissa on 26.6.2017 lähtien sovellettu asetuksen 2015/848 sääntöjä.

82. Asetuksen 2015/848 3 artiklan 1 kohdan neljännestä alakohdasta ilmenee, että jos kyseessä on luonnollinen henkilö, joka ei ole yksityinen elinkeinon- tai ammatinharjoittaja, pääintressien keskuksen oletetaan olevan henkilön vakinainen asuinpaikka, jollei muuta näytetä. Riippumatta siitä, että asetuksen 2015/848 3 artiklan 1 kohdan neljännessä alakohdassa tarkoitetun vakituisen asuinpaikan käsitteen ei välttämättä tarvitse vastata Tanskan säännöstössä tarkoitettua asuinpaikan käsitettä, kyseisestä asetuksen 2015/848 säännöksestä ei automaattisesti seuraa, että velallisen osalta toimivaltainen on hänen asuinpaikkansa tuomioistuin. Kyseessä on nimittäin pelkkä olettama, joka voidaan kumota.

83. Yhtäältä asetuksessa 2015/848 säädetty ratkaisu on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen sanojen mukaan ”esimerkki vähemmän rajoittavasta keinosta asuinpaikkaa koskevan edellytyksen päämäärän saavuttamiseksi”, sellaisena kuin kyseinen tuomioistuin ja Tanskan hallitus sen määrittävät.

84. Toisaalta Tanskan säännöstön kaltainen asuinpaikkaa koskevan edellytyksen sisältävä säännöstö voi haitata asetuksen 2015/848 toimintaa jäsenvaltioissa, joita tämä asetus sitoo, jos käy niin, että sen 3 artiklan 1 kohdan neljännessä alakohdassa säädetty olettama on tapauksen mukaan kumottava esimerkiksi työn suorittamispaikkakunnan hyväksi. Tanskan säännöstössä ei kuitenkaan ole otettu huomioon tämän olettaman kumoamista. ( 38 )

85. Toimivaltasääntöjen yhdenmukaistamista koskevan tarkasteluni tämän osan päätteeksi totean ensinnäkin, etten voi yhtyä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen näkemykseen, jonka mukaan ei ole olemassa vähemmän rajoittavia keinoja asuinpaikkaa koskevan edellytyksen tavoitteen saavuttamiseksi. Toiseksi, toisin kuin Tanskan hallitus väittää, asetuksessa 2015/848 annettuihin toimivaltasääntöihin ei voida vedota sen osoittamiseksi, että Tanskan säännöstö on unionin oikeuden mukainen.

4) Loppupäätelmät

86. Yhteenvetona tähän mennessä esitetyistä perusteluista todettakoon, että Tanskan säännöstöön sisältyvää asuinpaikkaa koskevaa edellytystä ei näytetä sovellettavan johdonmukaisesti, mikä voi olla osoitus siitä, että tällä edellytyksellä ylitetään se, mikä on tarpeen hakijan tilanteen valvomiseksi ja tietojen saamiseksi hänen asuinpaikkakuntansa tilanteesta. Tämän näkemyksen vahvistaa se, että asuinpaikkaa koskeva edellytys liittyy yksinomaan hakemuksen tekoajankohtaan. Näitä näkemyksiä ei voida kyseenalaistaa asetukseen 2015/848 liittyvillä väitteillä.

87. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen, että SEUT 45 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan palkkatyöntekijä, jonka asuinpaikka ei ole jäsenvaltion alueella, ei voi tehdä velkajärjestelyhakemusta kyseisen jäsenvaltion tuomioistuimessa, vaikka hänellä on kyseiseen jäsenvaltioon riittävä liittymä, joka vastaa kyseisellä alueella asumisesta johtuvaa liittymää.

D Toinen ennakkoratkaisukysymys

88. Toisella ennakkoratkaisukysymyksellään, joka esitetään ainoastaan siinä tapauksessa, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, kansallinen tuomioistuin haluaa selvittää, voidaanko palkkatyöntekijälle, joka ei täytä asuinpaikkaa koskevaa edellytystä, myöntää velkajärjestely, jos muut aineelliset edellytykset täyttyvät, mikä pakottaisi yksityiset velkojat vastustamaan saatavien, jotka niillä on ulkomaille asumaan muuttaneelta velalliselta, vähentämistä tai lakkaamista.

89. On todettava, että toisessa ennakkoratkaisukysymyksessä jää jokseenkin epäselväksi, mikä kansallisen tuomioistuimen esittämän kysymyksen tosiasiallinen kohde on. Tämän kysymyksen muotoilusta päätellen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin epäilee, onko SEUT 45 artiklalla käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa tehokas vaikutus.

90. Tältä osin komissio väittää, ettei pääasia koske suoraan yksityisten välisiä suhteita ja että siksi ei ole mitään merkitystä sillä, onko SEUT 45 artiklalla tällaisissa oikeussuhteissa välitön vaikutus. Tanskan hallitus katsoo, että käsiteltävän asian olosuhteissa SEUT 45 artiklan soveltamisella saataisiin aikaan tilanne, jossa sillä on liitännäinen horisontaalinen oikeusvaikutus.

91. Huomautan, että käsiteltävässä asiassa on tarkoitus arvioida SEUT 45 artiklan kannalta kansallisia säännöksiä eikä menettelyjä, joilla yksityiset asettavat velvoitteita toisille yksityisille. ( 39 ) Lisäksi on selvää, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaiset kansalliset säännökset kuuluvat SEUT 45 artiklan soveltamisalaan. Silloin, kun nämä kansalliset säännökset eivät ole perussopimuksen mukaisia, niitä on jätettävä soveltamatta, eikä tässä ole merkitystä sillä, onko kyseessä yksityisten välinen vai yksityisen ja valtion ilmentymän välinen riita-asia.

92. Toissijaisesti on todettava, että vaikka katsottaisiin, että toista ennakkoratkaisukysymystä on tarkasteltava velkajärjestelymenettelyyn hyväksytyn velallisen velkojille asetettujen velvoitteiden kannalta, olisi otettava huomioon, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen asuinpaikkaa koskeva edellytys on tuomioistuinten toimivaltaa koskevassa säännössä säädetty liittymäperuste. Kuten edellä esittämistäni toteamuksista ilmenee, toimivaltasäännöissä ei ainakaan suoraan anneta aineellisia oikeuksia eikä aseteta aineellisia velvollisuuksia yksityisille. Käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kansallisen toimivaltasäännön perusteella on ainoastaan mahdollista hakea velkajärjestelymenettelyn aloittamista tanskalaisessa tuomioistuimessa. Yksityisille annetaan oikeuksia ja asetetaan velvollisuuksia vasta kyseisen tuomioistuimen päätöksessä.

93. Ei voida sulkea pois sitä, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa toisella kysymyksellään lähinnä selvittää, mitä johtopäätöksiä sen on tehtävä käsiteltävässä asiassa annettavasta unionin tuomioistuimen tuomiosta siinä tapauksessa, että ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan myöntävästi.

94. Pitää paikkansa, että ennakkoratkaisumenettelyssä unionin tuomioistuimen asia ei ole tulkita jäsenvaltion kansallista oikeutta eikä määrittää, miten tämän jäsenvaltion on noudatettava sen unionin oikeudesta antamaa tulkintaa. Hyödyllisen vastauksen antamiseksi ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle esitän tästä kuitenkin joitakin huomautuksia.

95. Tältä osin on huomautettava, ettei se, että asuinpaikkaa koskeva edellytys ei ole SEUT 45 artiklan mukainen, suinkaan johda sen toteamiseen ehdottoman pätemättömäksi. Puuttuva yhdenmukaisuus on vain seuraus siitä, että kansallisen säännöstön mukaan velallinen ei tietyssä yksittäistapauksessa voi saada velkajärjestelypäätöstä, vaikka hänellä on riittävä liittymä tämän jäsenvaltion alueeseen.

96. Tässä tapauksessa ja muissa vastaavissa tapauksissa kansallisella tuomioistuimella ei ole velvollisuutta jättää soveltamatta asuinpaikkaa koskevaa edellytystä ja soveltaa kyseistä kansallista säännöstä edellyttämättä velalliselta minkäänlaista liittymää Tanskan alueeseen.

97. Kansallinen tuomioistuin voisi sen sijaan harkita mukautuvampaa ratkaisua, jossa asuinpaikkaa koskevaa edellytystä lievennettäisiin tapauksen mukaan niin, että Tanskan tuomioistuimet voisivat ratkaista velkajärjestelyhakemuksen, jos velallisella on riittävä liittymä Tanskan alueeseen. Kuten nimittäin edellä tämän ratkaisuehdotuksen 37 kohdassa totesin, muun muassa hyvän oikeudenkäytön varmistamiseksi suurin osa toimivaltasäännöistä perustuu ajatukseen, jonka mukaan toimivaltaisen tuomioistuimen ja kyseessä olevan tilanteen välillä on oltava jokin liittymä. Tanskan säännöstössä tarkoitettua asuinpaikkaa koskevaa edellytystä olisi siis yksinkertaisesti joustavoitettava, jotta edellä määritellylle läheisyysperiaatteelle jäisi enemmän tilaa.

98. Edellä esitettyjen perustelujen valossa ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa toiseen ennakkoratkaisukysymykseen, että SEUT 45 artiklaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa sillä suljetaan pois kyseisen kansallisen säännöstön soveltaminen riippumatta siitä, johtaako velkajärjestelymenettely lopulta velvoitteiden asettamiseen yksityisille.

99. Tästä on huomautettava, että se, että näiden yksityisten on suostuttava vähentämään saatavia, jotka niillä on toiseen valtioon asumaan muuttaneelta velalliselta, tai luovuttava niistä kokonaan, on seurausta velkajärjestelyhakemuksen käsittelevän tanskalaisen tuomioistuimen antamasta ratkaisusta.

VI Ratkaisuehdotus

100. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Østre Landsretin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) SEUT 45 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan palkkatyöntekijä, jonka asuinpaikka ei ole jäsenvaltion alueella, ei voi tehdä velkajärjestelyhakemusta kyseisen jäsenvaltion tuomioistuimessa, vaikka hänellä on kyseiseen jäsenvaltioon riittävä liittymä, joka vastaa kyseisellä alueella asumisesta johtuvaa liittymää. 2) SEUT 45 artiklaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa se on esteenä kyseisen kansallisen säännöstön soveltamiselle riippumatta siitä, johtaako velkajärjestelymenettely lopulta velvoitteiden asettamiseen yksityisille.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: ranska.

( 2 ) Tuomio 8.11.2012 (C‑461/11, EU:C:2012:704, 32 kohta).

( 3 ) Tuomio 8.11.2012 (C‑461/11, EU:C:2012:704).

( 4 ) Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annettu neuvoston asetus (EYVL 2001, L 12, s. 1).

( 5 ) Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2012, L 351, s. 1).

( 6 ) Maksukyvyttömyysmenettelyistä 20.5.2015 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2015, L 141, s. 19).

( 7 ) Maksukyvyttömyysmenettelyistä 29.5.2000 annettu neuvoston asetus (EYVL 2000, L 160, s. 1). Ks. tämän asetuksen johdanto-osan 33 perustelukappale.

( 8 ) Tuomio 8.11.2012 (C‑461/11, EU:C:2012:704, 32 kohta).

( 9 ) Tuomio 8.11.2012 (C‑461/11, EU:C:2012:704, 23 kohta).

( 10 ) Tuomio 8.11.2012 (C‑461/11, EU:C:2012:704).

( 11 ) Tuomio 8.11.2012, Radziejewski (C‑461/11, EU:C:2012:704, 24 kohta).

( 12 ) Tuomio 22.11.2012 (C‑116/11, EU:C:2012:739).

( 13 ) Ks. erityisesti Robine, D. ja Jault-Seseke, F., ”Le règlement 2015/848: vin nouveau et vieilles outres”, Revue critique de droit international privé, 2016, s. 21, 18 kohta; Hess, B., Oberhammer, P., Bariatti, S., Koller, C., Laukemann, B., Requejo Isidro, M. ja Villata, F. C. (toim.), The Implementation of the New Insolvency Regulation: Improving Cooperation and Mutual Trust, Nomos, 2018, s. 65.

( 14 ) Ks. edellä alaviitteessä 13 mainittu oikeuskäytäntö. Ks. myös Van Calster, G., ”COMIng, and Here to Stay: The Review of The European Insolvency Regulation”, European business law review 2016, s. 739.

( 15 ) Ks. myös asetuksen 2015/848 johdanto-osan kymmenes perustelukappale, jonka mukaan tämän asetuksen ”soveltamisala olisi ulotettava myös kuluttajien ja itsenäisten ammatinharjoittajien velkavastuusta vapautumiseen tai velkajärjestelyyn liittyviin menettelyihin, esimerkiksi vähentämällä määrää, joka velallisen on maksettava, tai pidentämällä velalliselle myönnettyä maksuaikaa. Koska tällaisiin menettelyihin ei välttämättä määrätä selvittäjää, niiden olisi kuuluttava tämän asetuksen soveltamisalaan, jos ne toteutetaan tuomioistuimen valvonnassa tai seurannassa. Tässä yhteydessä ilmaisun ’valvonta’ olisi katettava tilanteet, joihin tuomioistuin puuttuu vain velkojan tai muiden asiaan osallisten valituksen perusteella”.

( 16 ) Ks. asetuksen 2015/848 84 artikla.

( 17 ) Euroopan yhteisön ja Tanskan kuningaskunnan välisen tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla tehdyn sopimuksen allekirjoittamisesta yhteisön puolesta 20.9.2005 tehty neuvoston päätös 2005/790/EY (EUVL 2005, L 299, s. 61).

( 18 ) Kuten asetuksen 2015/848 johdanto-osan seitsemännestä perustelukappaleesta ilmenee, menettelyjen, jotka asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaan eivät kuulu kyseisen asetuksen soveltamisalaan, olisi kuuluttava asetuksen 2015/848 soveltamisalaan. Siltä osin kuin on kyse asetuksen 2015/848 edeltäjän (asetus N:o 1346/2000) ja asetuksen N:o 44/2001 välisestä suhteesta, ks. vastaavasti tuomio 4.9.2014, Nickel & Goeldner Spedition (C‑157/13, EU:C:2014:2145, 21 kohta). Unionin tuomioistuin on noudattanut samaa päättelyä myös muissa asiayhteyksissä. Ks. analogisesti tuomio 6.10.2015, Matoušková (C‑404/14, EU:C:2015:653, 34 kohta) ja tuomio 1.3.2018, Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2018:138, 41 kohta).

( 19 ) Ks. analogisesti ratkaisuehdotukseni Mahnkopf (C‑558/16, EU:C:2017:965, 73 kohta).

( 20 ) Ks. asetuksen 2015/848 1 artiklan 1 kohdan kolmas alakohta. Ks. myös johdanto-osan yhdeksäs perustelukappale.

( 21 ) Ks. asetuksen 2015/848 johdanto-osan seitsemännen perustelukappaleen viimeinen virke, jonka mukaan pelkästään sen, että jotakin kansallista menettelyä ei ole lueteltu tämän asetuksen liitteessä A, ei olisi tarkoitettava sitä, että se kuuluu asetuksen 1215/2012 soveltamisalaan.

( 22 ) Tuomio 8.11.2012 (C‑461/11, EU:C:2012:704, 52 ja 53 kohta).

( 23 ) Tuomio 8.11.2012 (C‑461/11, EU:C:2012:704).

( 24 ) Ks. erityisesti tuomio 7.5.1998, Clean Car Autoservice (C‑350/96, EU:C:1998:205, 29 ja 30 kohta).

( 25 ) Ks. esim. ratkaisuehdotukseni KP (C‑83/17, EU:C:2018:46, 56 kohta).

( 26 ) Tuomio 8.11.2012 (C‑461/11, EU:C:2012:704, 30 ja 31 kohta).

( 27 ) Tuomio 8.11.2012, Radziejewski (C‑461/11, EU:C:2012:704, 33 kohta). Ks. myös tuomio 16.3.2010, Olympique Lyonnais (C‑325/08, EU:C:2010:143, 38 kohta) ja tuomio 5.12.2013, Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken (C‑514/12, EU:C:2013:799, 36 kohta).

( 28 ) Tuomio 8.11.2012, Radziejewski (C‑461/11, EU:C:2012:704, 44 kohta). Kyseisessä asiassa esittämässään ratkaisuehdotuksessa julkisasiamies Sharpston totesi selostettuaan ensin Ruotsin hallituksen kannan, että ”velkajärjestelypäätöksen on selvästi perustuttava velallisen todellisten henkilökohtaisten ja taloudellisten olosuhteiden asianmukaiseen ja perusteelliseen arviointiin”. Julkisasiamies Sharpston myös ilmaisi hyväksyvänsä sen, että ”jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on voitava kerätä, tutkia ja tarkistaa tietoja, jotta se voi tehdä tietoon perustuvan päätöksen siitä, voidaanko velalliselle myöntää velkajärjestely. Tämä on täysin yhdenmukaista hyvän hallinnon periaatteen kanssa. Kyseistä tarkoitusta varten toteutetuilla toimenpiteillä on näin ollen hyväksyttävä tavoite”. Ks. ratkaisuehdotus Radziejewski (C‑461/11, EU:C:2012:570, 59 kohta).

( 29 ) Tuomio 8.11.2012 (C‑461/11, EU:C:2012:704).

( 30 ) Tuomio 8.11.2012 (C‑461/11, EU:C:2012:704).

( 31 ) Tuomio 8.11.2012, Radziejewski (C‑461/11, EU:C:2012:704).

( 32 ) Tuomio 8.11.2012 (C‑461/11, EU:C:2012:704).

( 33 ) Tuomio 8.11.2012 (C‑461/11, EU:C:2012:704).

( 34 ) Tältä osin olosuhteet vastaavat osittain tuomioon Radziejewski päättyneen asian olosuhteita. Kyseisessä asiassa kantajan työnantaja oli ruotsalainen ja kantaja ”yleisesti verovelvollinen” Ruotsissa, mitä unionin tuomioistuin korosti todetessaan, että asuinpaikkaa koskevalla edellytyksellä ylitettiin se, mikä oli tarpeen velallisen taloudellisen ja henkilökohtaisen tilanteen selvittämiseksi riittävällä tavalla. Ks. tuomio 8.11.2012, Radziejewski (C‑461/11, EU:C:2012:704, 48 kohta).

( 35 ) A mainitsee esimerkkeinä hakijan, joka asuu Tanskassa mutta työskentelee toisessa jäsenvaltiossa, missä tapauksessa tanskalaisen tuomioistuimen on käsiteltävä velkajärjestelyhakemus toisesta jäsenvaltiosta toimitettavien ja muun muassa hakijan menoselvitykseen ja hänen verotukselliseen asemaansa liittyvien tietojen perusteella. Vastaavasti A viittaa tilanteeseen, jossa hakija on työskennellyt ulkomailla.

( 36 ) Ks. kannanottoni asiassa C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2275, alaviite 37).

( 37 ) Tuomio 8.11.2012 (C‑461/11, EU:C:2012:704, 47 kohta).

( 38 ) Tällainen tilanne voi johtaa umpikujaan, ellei asetuksen 2015/848 3 artiklan 1 kohdassa mainitun jäsenvaltion käsitteen tulkita tarkoittavan kaikkia jäsenvaltioita, joihin tätä asetusta sovelletaan. Siinä tapauksessa kyseinen palkkatyöntekijä ei nimittäin voisi tehdä velkajärjestelyhakemusta Tanskan eikä minkään muunkaan jäsenvaltion tuomioistuimessa. Tästä on huomautettava, että toisin kuin erityisesti sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 17.6.2008 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 593/2008 (Rooma I) (EUVL 2008, L 177, s. 6), asetuksessa 2015/848 ei ole säännöstä, jonka mukaan ”jäsenvaltiolla” tarkoitetaan kaikkia jäsenvaltioita, joihin säännöstä sovelletaan. Jotkin kirjoittajat näyttävät kuitenkin ehdottaneen jäsenvaltioiden käsitteelle tällaista tulkintaa tulkitessaan asetuksen N:o 1346/2000 39 artiklaa, jonka mukaan velkojalla, jolla on asuin- tai kotipaikka taikka sääntömääräinen kotipaikka muussa jäsenvaltiossa kuin menettelyn aloitusvaltiossa, on oikeus ilmoittaa vaatimuksensa kirjallisesti maksukyvyttömyysmenettelyssä. Ks. Herchen, A. teoksessa Pannen, K. (toim.), European Insolvency Regulation, De Gruyter, Berliini, 2007, s. 465.

( 39 ) Ks. sitä vastoin tuomio 6.6.2000, Angonese (C‑281/98, EU:C:2000:296).