ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

Kyseisen asetuksen 16 artiklassa, jonka otsikko on ”Ylikuormituksen hallintaa koskevat yleiset periaatteet”, säädetään seuraavaa: ”1. Verkon ylikuormitusongelmiin on puututtava syrjimättömin markkinaehtoisin ratkaisuin, jotka antavat markkinaosapuolille ja siirtoverkonhaltijoille tehokkaita taloudellisia signaaleja. Verkon ylikuormitusongelmat on mieluiten ratkaistava liiketoimiin perustumattomilla menetelmillä eli menetelmillä, joihin ei liity valintaa yksittäisten markkinaosapuolten tekemien sopimusten välillä. 2. Toimitusrajoituksia on käytettävä ainoastaan sellaisissa hätätapauksissa, joissa siirtoverkonhaltijan on toimittava kiireellisesti ja ajojärjestyksen uudelleen määrittäminen tai vastakauppa ei ole mahdollinen. Kaikkia tällaisia menettelyjä on sovellettava syrjimättömästi. Jollei kyseessä ole ylivoimainen este, mahdollinen kapasiteetin supistaminen on korvattava markkinaosapuolille, joille kapasiteettia on jaettu. 3. Yhteenliitäntöjen ja/tai rajat ylittäviin sähkövirtoihin vaikuttavien siirtoverkkojen enimmäiskapasiteetti on asetettava markkinaosapuolten käyttöön turvatun verkkotoiminnan turvallisuusvaatimuksia noudattaen. 4. Markkinaosapuolten on ilmoitettava asianomaisille siirtoverkonhaltijoille hyvissä ajoin ennen asianomaista käyttöajankohtaa, aikovatko ne käyttää jaettua kapasiteettia. Kaikki jaettu kapasiteetti, joka ei tule käytetyksi, on palautettava markkinoille julkisella, avoimella ja syrjimättömällä tavalla. 5. Siinä määrin kuin se on teknisesti mahdollista, siirtoverkonhaltijoiden on tasautettava ylikuormitettua yhteenliitäntälinjaa vastakkaiseen suuntaan kulkevien sähkövirtojen kapasiteettivaatimukset, jotta linjan koko kapasiteetti voidaan käyttää hyväksi. Ottaen täysimääräisesti huomioon verkon varmuuden, ylikuormitusta keventävistä toimituksista ei saa koskaan kieltäytyä. 6. Yhteenliitännän jakamisesta saatavat tulot on käytettävä seuraaviin tarkoituksiin: a) jaetun kapasiteetin tosiasiallisen saatavuuden takaaminen; ja/tai b) yhteenliittämiskapasiteettia ylläpitävät tai lisäävät verkkoinvestoinnit, erityisesti uusiin rajayhdysjohtoihin. Jos tuloja ei voida käyttää tehokkaasti ensimmäisen alakohdan a ja/tai b alakohdassa säädettyihin tarkoituksiin, ne voidaan käyttää asianomaisten jäsenvaltion sääntelyviranomaisten päättämän enimmäismäärän puitteissa tulona, jonka kyseiset sääntelyviranomaiset ottavat huomioon hyväksyessään verkkoja koskevien tariffien laskentamenetelmää ja/tai vahvistaessaan tariffeja, edellyttäen että asianomaisten jäsenvaltioiden sääntelyviranomaiset antavat asialle hyväksyntänsä. Loput tuloista on talletettava erilliselle sisäiselle tilille siihen asti, kun ne on mahdollista käyttää ensimmäisen alakohdan a ja/tai b alakohdassa säädettyihin tarkoituksiin. Sääntelyviranomainen tiedottaa virastolle toisessa alakohdassa tarkoitetusta hyväksymisestä.”
145

Kahdeksas, yhdeksäs ja kymmenes kysymys, yhdessä tarkasteltuina, on näin ollen ymmärrettävä siten, että niillä pyritään selvittämään, onko SEUT 102 artiklaa tulkittava siten, että määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen, joka on vaikuttavan aineen, joka on tullut vapaasti käytettäväksi, valmistamista koskevan menetelmäpatentin haltija, strategia, joka on johtanut siihen, että kyseinen yritys on tehnyt joko ennalta ehkäisevästi tai sellaisten tuomioistuinmenettelyjen aloittamisen jälkeen, joilla kyseisen patentin pätevyys on kyseenalaistettu, useita sovintosopimuksia, joiden vaikutuksena on ainakin se, että potentiaaliset kilpailijat, jotka valmistavat kyseistä vaikuttavaa ainetta sisältäviä rinnakkaislääkkeitä, pidetään väliaikaisesti markkinoiden ulkopuolella, merkitsee kyseisessä artiklassa tarkoitettua määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä, ja näin on siitä huolimatta, että yhteen kyseisistä sopimuksista ei ole sovellettu kansallista kartellioikeutta.
70

Tähän on lisättävä, että – toisin kuin valituslautakunta on todennut riidanalaisen päätöksen 38 kohdassa, – samannimisten elokuvakomedioiden suosio asiayhteyttä valaisevana seikkana ei missään tapauksessa tule epärelevantiksi sen johdosta, että asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan f alakohdan ehdotonta hylkäysperustetta ei voida ohittaa esittämällä todiste, jonka mukaan haettu tavaramerkki on tullut käytön perusteella erottamiskykyiseksi kyseisen asetuksen 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Samannimisten elokuvien menestys kohdeyleisön keskuudessa ja etenkin se, ettei niiden nimi ole herättänyt pahennusta, on nimittäin otettava huomioon ratkaistaessa, mieltääkö kohdeyleisö rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin hyvien tapojen vastaiseksi, ja näin ollen selvitettäessä, onko kyseinen ehdoton hylkäysperuste esteenä tavaramerkin rekisteröinnille, eikä niitä siis ole otettava huomioon tutkittaessa, onko tämä peruste hylättävä sen jälkeen, kun ensin on selvitetty, että sitä sovelletaan käsiteltävässä tapauksessa.
6

Montrealin yleissopimuksen 20 artiklassa määrätään seuraavaa: ”Jos rahdinkuljettaja näyttää, että vahingon on aiheuttanut tai sen syntymiseen on myötävaikuttanut korvausta vaativan henkilön tai sen henkilön, jolta korvausta vaativa on saanut oikeutensa, oma huolimattomuus tai laiminlyönti, rahdinkuljettaja vapautuu kokonaan tai osittain vastuustaan korvausta vaativaa kohtaan siltä osin kuin sellainen huolimattomuus tai laiminlyönti on aiheuttanut vahingon tai myötävaikuttanut sen syntymiseen. Jos korvausta vaatii matkustajan kuoleman tai loukkaantumisen johdosta muu henkilö kuin kyseinen matkustaja, rahdinkuljettaja vapautuu samoin kokonaan tai osittain vastuusta siltä osin kuin kyseisen matkustajan huolimattomuus tai laiminlyönti on aiheuttanut vahingon tai myötävaikuttanut sen syntymiseen. Tätä artiklaa sovelletaan tämän yleissopimuksen kaikkiin korvausvastuuta koskeviin määräyksiin, 21 artiklan 1 kappale mukaan luettuna.”
48

Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 32 ja 33 kohdassa, pesuaineita ei ole suljettu asetuksen N:o 528/2012 soveltamisalan ulkopuolelle. Kuten muun muassa asetuksen N:o 648/2004 johdanto-osan 21 perustelukappaleesta ilmenee, tuote voidaan luokitella samalla sekä kyseisen asetuksen 2 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetuksi pesuaineeksi että asetuksen N:o 528/2012 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetuksi biosidivalmisteeksi.
44

Nyt käsiteltävässä asiassa on niin, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, joka on ainoana toimivaltainen tulkitsemaan kansallista oikeutta SEUT 267 artiklalla perustetussa tuomioistuinten välisen yhteistyön järjestelmässä (tuomio 7.11.2018, C ja A, C‑257/17, EU:C:2018:876, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), on täsmentänyt, että Alankomaiden oikeudesta ilmenee, että kun – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – kansallinen lainsäätäjä soveltaa samaa sääntöä unionin oikeuden soveltamisalaan kuuluvaan tilanteeseen ja unionin oikeuden soveltamisalan ulkopuolelle jäävään tilanteeseen, näitä tilanteita on kohdeltava samalla tavoin. Kyseinen tuomioistuin on päätellyt tästä, että se on Alankomaiden oikeuden nojalla velvollinen soveltamaan direktiivin 2003/86 6 artiklaa tässä asiassa.
1)

Unionin oikeutta ja erityisesti kasvinsuojeluaineiden markkinoille saattamisesta sekä neuvoston direktiivien 79/117/ETY ja 91/414/ETY kumoamisesta 21.10.2009 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EY) N:o 1107/2009 on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle menettelysäännölle, jonka nojalla toimivaltaisella viranomaisella on oikeus omasta aloitteestaan mukauttaa rinnakkaisvalmisteiden kauppaa koskevan luvan voimassaoloaika viiteaineen uusitun luvan voimassaoloajan mukaiseksi. Asetusta N:o 1107/2009 ja erityisesti sen 52 artiklaa on tulkittava siten, että rinnakkaisvalmisteiden kauppaa koskevan luvan voimassaoloajan mukauttaminen ei seuraa automaattisesti viiteaineen luvan uusimista koskevasta päätöksestä vaan mukauttaminen edellyttää, että tältä osin tehdään erillinen päätös. Asetusta N:o 1107/2009 on tulkittava siten, että silloin, kun kyse on rinnakkaisvalmisteiden kauppaa koskevan luvan voimassaoloajan mukauttamisesta viiteaineen uusitun luvan voimassaoloajan mukaiseksi, asetuksen N:o 1107/2009 52 artiklan 1–3 kohdassa asetettujen luvan saamiseksi vaadittujen edellytysten on täytyttävä ja asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen tehtävänä on tarkistaa, että näin todellakin on.
17

Säännöistä, jotka koskevat viitteellisiä kriteerejä, joilla pyritään helpottamaan sellaisten edellytysten olemassaolon osoittamista, jotka koskevat tuotannossa syntyvien jäämien luokittelua sivutuotteiksi eikä jätteiksi, 13.10.2016 annetun asetuksen nro 264 (decreto n. 264 – Regolamento recante criteri indicativi per agevolare la dimostrazione della sussistenza dei requisiti per la qualifica dei residui di produzione come sottoprodotti e non come rifiuti; GURI nro 38, 15.2.2017) liitteessä I olevan 1 artiklan 2 jakson A osan 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Tämän asetuksen voimaantulopäivänä voimassa olevan säännöstön perusteella polttamalla tapahtuvaan energiantuotantoon voidaan käyttää yksinomaan [asetuksen nro 152/2006] V osan liitteessä X ja 3.11.2008 annetun asetuksen nro 171 2 bis §:ssä tarkoitettuja jäännösbiomassasta peräisin olevia tuotteita sanotun vaikuttamatta myöhemmin annettaviin säännöksiin, jotka koskevat nimenomaisesti jäännösbiomassasta peräisin olevien tuotteiden käyttöä polttoaineina. Kun [asetuksen nro 152/2006] 185 §:ssä tarkoitettuja aineita on tarkoitus käyttää polttamalla tapahtuvaan energian tuotantoon, niihin sovelletaan joka tapauksessa jätteitä koskevaa järjestelmää, jos niitä ei mainita tässä kohdassa tarkoitetuissa säännöksissä.”
8

Asetuksen N:o 549/2013 liitteessä A olevaan lukuun 2, jonka otsikko on ”Yksiköt ja yksiköiden ryhmittelyt”, sisältyvät muun muassa kyseisen liitteen 2.21–2.23, 2.27 ja 2.28 kohta, joissa todetaan seuraavaa: ”Konserninsisäiset rahoitusyksiköt 2.21 Hallintayhtiö, joka pelkästään omistaa tytäryhtiöiden varat, on yksi esimerkki konserninsisäisistä rahoitusyksiköistä. Konserninsisäisinä rahoitusyksikköinä käsitellään esimerkiksi myös sellaisia yksikköjä, joilla on edellä selostetut erityistä tarkoitusta varten perustetun yksikön (SPE) ominaisuudet, sijoitus- ja eläkerahastot mukaan luettuina, sekä yksikköjä, joita käytetään henkilöiden tai perheiden omaisuuden hallussapitoon ja hoitoon ja velkapapereiden liikkeeseenlaskuun niiden kanssa etuyhteydessä olevien yritysten nimissä (sellaista yhtiötä voidaan myös kutsua erityissijoitusrahastoksi) ja toteuttamaan muita rahoitustehtäviä. 2.22 Yksikön riippumattomuus emoyrityksestä käy ilmi siitä, valvooko yksikkö käytännössä varojaan ja velkojaan ja kantaako se varoihin ja velkoihin liittyvät riskit ja edut. Tällaiset yksiköt luokitellaan rahoituslaitossektoriin. 2.23 Jos tällainen yksikkö ei voi toimia emoyrityksestä riippumattomalla tavalla ja jos yksikkö on ainoastaan varojen ja velkojen passiivinen hallussapitäjä (joissakin tapauksissa käytetään ilmaisua ”autopilot”), sitä ei käsitellä erillisenä institutionaalisena yksikkönä, jollei sen kotipaikka ole eri kansantaloudessa kuin emoyrityksen. Jos yksikön ja emoyrityksen kotipaikka on samassa kansantaloudessa, yksikköä käsitellään niin sanottuna keinotekoisena tytäryrityksenä kuten seuraavassa kuvataan. – – Erityistä tarkoitusta varten perustetut julkisyhteisöjen yksiköt 2.27 Myös julkisyhteisöt voivat perustaa erityistä tarkoitusta varten yksiköitä, jotka ominaisuuksiltaan ja tehtäviltään muistuttavat konserninsisäisiä rahoitusyksiköitä ja keinotekoisia tytäryhtiöitä. Tällaisilla yksiköillä ei ole valtuuksia toimia riippumattomasti, ja ne voivat suorittaa taloustoimia vain rajoitetusti. Varojen ja velkojen hallussapitoon liittyvät riskit ja edut eivät kuulu niille. Jos kyse on kotimaisista yksiköistä, niitä on käsiteltävä julkisyhteisöjen kiinteänä osana eikä erillisinä yksikköinä. Jos yksiköt ovat ulkomaisia, niitä on käsiteltävä erillisinä yksikköinä. Niiden ulkomailla suorittamien taloustoimien on oltava nähtävissä vastaavina taloustoimina julkisyhteisöjen kanssa. Jos yksikkö ottaa lainaa ulkomailla, sen katsotaan näin ollen antavan saman rahamäärän lainaksi julkisyhteisölle alkuperäisen lainan ehdoin. 2.28 Sellaisen erityistä tarkoitusta varten perustetun yksikön (SPE) tilit, jolla ei ole itsenäisiä toimintaoikeuksia, sulautetaan pääsääntöisesti emoyrityksen tilinpitoon, paitsi jos yksikön kotipaikka on eri kansantaloudessa kuin emoyrityksen. Tähän pääsääntöön on yksi poikkeus: sitä sovelletaan, kun ulkomainen erityistä tarkoitusta varten perustettu yksikkö (SPE) on julkisyhteisön perustama.”
5

Asetuksen 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Ylijäämä, johon sovelletaan ylijäämämaksua”, säädetään seuraavaa: ”1. Ylijäämämaksu peritään valmistajalta määrältä, jonka valmistaja tuottaa markkinointivuoden tuotantokiintiönsä ulkopuolella. Ylijäämämaksua ei kuitenkaan peritä 1 kohdassa tarkoitetuista määristä, jotka: a) on toimitettu jalostajalle viimeistään seuraavan markkinointivuoden 30 päivänä marraskuuta käytettäviksi liitteessä tarkoitettujen tuotteiden valmistukseen; b) on siirretty asetuksen (EY) N:o 318/2006 14 artiklan mukaisesti ja jotka sokerin ollessa kyseessä valmistaja on varastoinut asianomaisen markkinointivuoden viimeiseen päivään saakka; c) on toimitettu ennen seuraavan markkinointivuoden 31 päivää joulukuuta asetuksen (EY) N:o 247/2006 II osastossa säädetyssä syrjäisimpien alueiden erityisessä hankintajärjestelmässä; d) on viety ennen seuraavan markkinointivuoden 31 päivää joulukuuta vientitodistuksen perusteella; e) on hävitetty tai jotka ovat pilaantuneet lopullisesti asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen tunnustamissa olosuhteissa. 2. Jokaisen sokerinvalmistajan on ilmoitettava sille hyväksynnän myöntäneen jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle ennen asianomaisen markkinointivuoden 1 päivää helmikuuta sokerin määrä, joka on tuotettu asianomaisen valmistajan tuotantokiintiön ulkopuolella. Lisäksi jokaisen sokerinvalmistajan on ilmoitettava tarvittaessa ennen jokaisen seuraavan kuukauden loppua asianomaisen markkinointivuoden edellisen kuukauden aikana tapahtuneet muutokset kyseisessä tuotannossa. 3. Jäsenvaltioiden on määritettävä 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetut määrät, ylijäämien kokonaismäärä ja edellisen markkinointivuoden osalta perityt ylijäämämaksut ja annettava ne tiedoksi komissiolle viimeistään 30 päivänä kesäkuuta. 4. Jos 1 kohdan a, c ja d alakohdassa tarkoitettuja toimia ei voida ylivoimaisen esteen vuoksi toteuttaa säädetyssä määräajassa, sen jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen, jonka alueella ylijäämäsokeri, ‑isoglukoosi tai ‑inuliinisiirappi on tuotettu, on toteutettava tarvittavat toimenpiteet asianomaisen esittämien olosuhteiden johdosta.”
1)

SEUT 45 ja SEUT 48 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä jäsenvaltion kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan siirtotyöläinen, joka asuu tässä jäsenvaltiossa ja joka on sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2006, 13 artiklan perusteella työskentelyjäsenvaltion sosiaaliturvalainsäädännön alainen, ei ole sosiaalivakuutusten nojalla vakuutettu asuinjäsenvaltiossa, vaikka hänellä ei työskentelyjäsenvaltion lainsäädännön perusteella ole oikeutta vanhuuseläkkeeseen eikä perheavustuksiin.
20

On myös huomattava, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 24 kohdassa, että nosto käteisautomaatista on unionin oikeudessa tarkoitettu maksupalvelu. Lisäksi oikeuskäytännössä on jo todettu kuudennessa direktiivissä tarkoitettujen maksuja koskevien liiketoimien osalta, että viimeksi mainittuihin sovelletaan myös mainitussa direktiivissä tarkoitettuja tilisiirtoja koskevia päätelmiä (ks. vastaavasti tuomio 5.6.1997, SDC, C-2/95, EU:C:1997:278, 50 kohta).
35

Tässä tilanteessa Juzgado de lo Social no 3 de Barcelona on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko direktiiviä 2000/78/EY, sellaisena kuin sitä on tulkittu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä, sovellettaessa pidettävä vammaisina henkilöinä tietyille riskeille erityisen alttiiksi luokiteltuja työntekijöitä, jotka henkilökohtaisten ominaisuuksiensa tai tiedossa olevan fysiologisen tilansa vuoksi ovat erityisen alttiita ammatillisille riskeille eivätkä tästä syystä voi hoitaa tiettyjä työtehtäviä, koska tästä saattaisi aiheutua riski heidän omalle terveydelleen tai muille henkilöille? Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, esitetään seuraavat kysymykset: 2) Onko päätös työntekijän irtisanomisesta taloudellisista tai teknisistä, organisatorisista tai tuotannollisista syistä direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettua välitöntä tai välillistä syrjintää, kun kyseisellä henkilöllä on todettu vamma, koska hän on fyysisten vaurioidensa vuoksi erityisen altis tiettyjen työtehtävien hoitamisen suhteen, ja tämän vuoksi hänen on vaikea saavuttaa mahdollisen irtisanomisen välttämiseksi vaadittuja tuottavuustasoja? 3) Onko päätös työntekijän irtisanomisesta taloudellisista tai teknisistä, organisatorista tai tuotannollisista syistä direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettua välitöntä tai välillistä syrjintää, kun kyseisellä henkilöllä on todettu vamma, koska hänet on todettu fyysisten vaurioidensa vuoksi erityisen alttiiksi tiettyjen työtehtävien hoitamisen suhteen, ja irtisanomispäätös on muiden vaikuttavien perusteiden ohella tehty kaikkien työtehtävien monialaisuuden perusteella, mukaan lukien myös työtehtävät, joita vammainen henkilö ei voi hoitaa? 4) Onko päätös työntekijän irtisanomisesta taloudellisista tai teknisistä, organisatorisista tai tuotannollisista syistä direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa määriteltyä välillistä syrjintää, kun kyseisellä henkilöllä on todettu vamma ja kun hänet on tämän vuoksi todettu fyysisten vaurioidensa vuoksi erityisen alttiiksi tiettyjen työtehtävien hoitamisen suhteen, mistä on aiheutunut pitkiä poissaoloja ja sairauslomia ennen irtisanomista, ja irtisanomispäätös on muiden vaikuttavien perusteiden ohella tehty kyseisen työntekijän poissaolojen perusteella?”
4

Tämän asetuksen 29 artiklan sanamuoto on seuraava: ”1. Jos eri jäsenvaltioiden tuomioistuimissa nostetaan samojen asianosaisten välillä samaa asiaa koskevia kanteita, muiden tuomioistuinten kuin sen, jossa kanne on ensin nostettu, on omasta aloitteestaan keskeytettävä asian käsittely, kunnes on todettu, että tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 31 artiklan 2 kohdan säännösten soveltamista. 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa sen tuomioistuimen pyynnöstä, jossa kanne on nostettu, sellaisen toisen tuomioistuimen, jossa kanne on myös nostettu, on viipymättä ilmoitettava ensiksi mainitulle tuomioistuimelle päivämäärä, jolloin kanne on 32 artiklan mukaisesti nostettu tässä jälkimmäisenä mainitussa tuomioistuimessa. 3. Kun on todettu, että tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen, muiden tuomioistuinten on jätettävä asia tutkimatta.”
9

Direktiivin 22 artiklassa, jonka otsikko on ”Uhrin henkilökohtainen arviointi erityisten suojelutarpeiden määrittämiseksi”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että uhrista tehdään hyvissä ajoin kansallisten menettelyjen mukaisesti henkilökohtainen arviointi erityisten suojelutarpeiden selvittämiseksi ja sen määrittämiseksi, hyötyisikö uhri ja missä määrin 23 ja 24 artiklan mukaisista rikosoikeudellisen menettelyn kuluessa toteutettavista erityistoimenpiteistä sen johdosta, että uhri on erityisen altis toissijaiselle ja toistuvalle uhriksi joutumiselle, pelottelulle ja kostotoimille. 2. Henkilökohtaisessa arvioinnissa on otettava huomioon erityisesti: a) uhrin henkilökohtaiset ominaisuudet; b) rikoksen tyyppi tai luonne; ja c) rikoksen olosuhteet. 3. Henkilökohtaisessa arvioinnissa on kiinnitettävä erityistä huomiota sellaisiin uhreihin, joille on rikoksen vakavuuden johdosta aiheutunut huomattavaa vahinkoa, uhreihin, joihin on kohdistunut rikos, jonka motiivina on ennakkoluulo tai syrjintä, joka voi perustua erityisesti uhrin henkilökohtaisiin ominaisuuksiin, sekä uhreihin, joiden suhde ja riippuvuus rikoksentekijään tekee heistä erityisen haavoittuvia. Tältä osin on otettava asianmukaisesti huomioon terrorismin, järjestäytyneen rikollisuuden, ihmiskaupan, sukupuoleen perustuvan väkivallan, läheisväkivallan, seksuaalisen väkivallan tai hyväksikäytön tai viharikosten uhrit sekä vammaiset uhrit. 4. Tätä direktiiviä sovellettaessa lapsiuhrien oletetaan olevan erityissuojelun tarpeessa johtuen heidän alttiudestaan toissijaiselle ja toistuvalle uhriksi joutumiselle, pelottelulle ja kostotoimille. Sen määrittämiseksi, hyötyisikö lapsiuhri ja missä määrin 23 ja 24 artiklassa säädetyistä erityistoimenpiteistä, lapsiuhreista on laadittava tämän artiklan 1 kohdassa säädetty henkilökohtainen arviointi. 5. Henkilökohtaisen arvioinnin laajuutta voidaan mukauttaa rikoksen vakavuuden ja uhrin kärsimän ilmeisen vahingon määrän perusteella. 6. Henkilökohtainen arviointi on tehtävä läheisessä yhteistyössä uhrin kanssa, ja siinä on otettava huomioon hänen toiveensa, myös siinä tapauksessa, että hän ei halua käyttää hyväkseen 23 ja 24 artiklassa säädettyjä erityistoimenpiteitä. 7. Jos seikat, joihin henkilökohtainen arviointi perustuu, ovat muuttuneet merkittävästi, jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että arviointi saatetaan ajan tasalle koko rikosoikeudellisen menettelyn ajan. ”
18

Erityisesti kyseisillä kolmella muuttajatyypillä muutetaan vaihtovirta tai tasavirta, joissa on eri jännitteitä, eli tulojännite tasavirraksi, jonka jännite on 12, 24, 32 tai 48 V, eli antojännitteeksi. Nämä laitteet takaavat, että antojännitteet ovat vakioita, koska ne vaihtelevat enää minimaalisesti millivoltin tasolla. Lisäksi kyseisillä muuttajilla päästään siihen, että jopa sähkökatkostapauksessa – eli kun tulojännite puuttuu – antojännite on vielä käytettävissä jonkin aikaa. Kyse on teho ok ‑signaali- (Power-Good Signal) toiminnosta, jolla mahdollistetaan syötön jatkuminen.
Assosiaation kehittämisestä 19.9.1980 tehdyn assosiaationeuvoston – joka on perustettu Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisestä assosiaatiosta tehdyllä sopimuksella, jonka allekirjoittivat 12.9.1963 Ankarassa yhtäältä Turkin tasavalta ja toisaalta Euroopan talousyhteisön jäsenvaltiot ja yhteisö ja joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin yhteisön puolesta 23.12.1963 tehdyllä neuvoston päätöksellä 64/732/ETY – päätöksen N:o 1/80 13 artiklaa on tulkittava siten, että kansallinen toimenpide, jonka mukaan asianomaisessa jäsenvaltiossa laillisesti asuvan turkkilaisen työntekijän ja hänen aviopuolisonsa välinen perheenyhdistäminen edellyttää, että heidän siteensä tähän jäsenvaltioon ovat vahvemmat kuin heidän siteensä johonkin kolmanteen valtioon, on mainitussa määräyksessä tarkoitettu ”uusi rajoitus”. Tällainen rajoitus ei ole perusteltu.