Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 8 päivänä kesäkuuta 1999. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Saksan liittotasavalta. - Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen - Direktiivi 76/160/ETY - Uimaveden laatu - 226 EY artiklan (aiempi 169 artikla) nojalla nostetun kanteen tutkittavaksi ottaminen - Perusteltu lausunto - Komission kollegisen päätöksenteon periaatteen noudattaminen - Direktiivin 76/160/ETY 4 artiklan 1 kohdan ja 6 artiklan 1 kohdan noudattamatta jättäminen. - Asia C-198/97.



Oikeustapauskokoelma 1999 sivu I-03257



Tiivistelmä

Asianosaiset

Tuomion perustelut

Päätökset oikeudenkäyntikuluista

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

1 Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne - Perustellun lausunnon antamista ja kanteen nostamista yhteisöjen tuomioistuimessa koskevat komission päätökset - Kollegisen päätöksenteon periaatteen soveltaminen - Ulottuvuus - Kollegiolle kuuluva harkinta

2 Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen - Uimaveden laatu - Direktiivi 76/160/ETY - Täytäntöönpano jäsenvaltioissa - Velvollisuus saavuttaa tietty tulos

(Neuvoston direktiivi 76/160/ETY)

Tiivistelmä

1 Komission toiminnassa noudatettava kollegisen päätöksenteon periaate perustuu siihen, että komission jäsenet ovat yhdenvertaisia osallistuessaan päätöksentekoon, ja se edellyttää, että päätökset tehdään yhdessä ja että kaikki kollegion jäsenet ovat yhdessä poliittisesti vastuussa. Ne muodolliset edellytykset, joiden täyttyessä kollegisen päätöksenteon periaatetta voidaan katsoa asianmukaisesti noudatetun, vaihtelevat kuitenkin tehtyjen päätösten luonteen ja oikeusvaikutusten mukaan. Esimerkiksi perustellun lausunnon oikeusvaikutuksena on vain se, että komissio voi, mutta sen ei ole pakko, saattaa asian yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi. Päätös asian saattamisesta yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi ei myöskään sellaisenaan muuta kiistanalaista oikeudellista tilannetta.

Sekä komission päätös antaa perusteltu lausunto että sen päätös nostaa kanne jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisestä on sen vuoksi tehtävä yhteisesti kollegiossa ja niiden seikkojen, joihin nämä päätökset perustuvat, on oltava kollegion jäsenten käytettävissä. Sitä vastoin ei ole välttämätöntä, että kollegio itse päättää niiden asiakirjojen muotoilusta, jotka vahvistavat sen päätökset.

2 Uimaveden laatua koskevassa direktiivissä 76/160/ETY, jonka 4 artiklan 1 kohdassa ilmaistaan jäsenvaltioiden velvollisuus toteuttaa tarvittavat toimet sen varmistamiseksi, että niiden uimavedet saatetaan direktiivissä vahvistettujen fyysisten, kemiallisten ja mikrobiologisten arvojen mukaisiksi kymmenen vuoden määräajassa direktiivin tiedoksiantamisesta, jäsenvaltiot velvoitetaan toimimaan siten, että säädetyt tulokset saavutetaan säädetyssä määräajassa, eikä jäsenvaltioiden sallita vedota muihin kuin direktiivissä säädettyihin erityisolosuhteisiin tämän velvoitteen noudattamatta jättämisen perusteeksi.

Asianosaiset

Asiassa C-198/97,

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehenään oikeudellisen yksikön virkamies Claudia Schmidt, jota avustaa asianajaja Alexander Böhlke, Frankfurt am Main, prosessiosoite Luxemburgissa c/o oikeudellisen yksikön virkamies Carlos Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg,

kantajana,

vastaan

Saksan liittotasavalta, asiamiehinään liittovaltion talousministeriön ministerineuvos Ernst Röder ja saman ministeriön ylijohtaja Claus-Dieter Quassowski, Postfach 13 08, D-53003 Bonn,

vastaajana,

jossa kantaja vaatii yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut uimaveden laadusta 8 päivänä joulukuuta 1975 annetun neuvoston direktiivin 76/160/ETY (EYVL 1976, L 31, s. 1) 4 artiklan 1 kohdan ja 6 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole toteuttanut vanhoissa osavaltioissa tarvittavia toimia sen varmistamiseksi, että uimaveden laatu noudattaa tämän direktiivin 3 artiklan mukaisesti vahvistettuja raja-arvoja kymmenen vuoden kuluessa direktiivin tiedoksiantamisesta 10.12.1975, ja koska se ei ole suorittanut näytteenottoa direktiivin liitteessä säädettyä vähimmäistiheyttä noudattaen,

YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN

(viides jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja J.-P. Puissochet sekä tuomarit P. Jann, J. C. Moitinho de Almeida (esittelevä tuomari), C. Gulmann ja D. A. O. Edward,

julkisasiamies: F. G. Jacobs,

kirjaaja: R. Grass,

ottaen huomioon esittelevän tuomarin kertomuksen,

kuultuaan julkisasiamiehen 26.1.1999 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,

on antanut seuraavan

tuomion

Tuomion perustelut

1 Euroopan yhteisöjen komissio on nostanut EY:n perustamissopimuksen 169 artiklan (josta on tullut EY 226 artikla) nojalla kanteen, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 23.5.1997 ja jossa yhteisöjen tuomioistuinta vaaditaan toteamaan, että Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut uimaveden laadusta 8 päivänä joulukuuta 1975 annetun neuvoston direktiivin 76/160/ETY (EYVL 1976, L 31, s. 1; jäljempänä direktiivi) 4 artiklan 1 kohdan ja 6 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole toteuttanut vanhoissa osavaltioissa tarvittavia toimia sen varmistamiseksi, että uimaveden laatu noudattaa tämän direktiivin 3 artiklan mukaisesti vahvistettuja raja-arvoja kymmenen vuoden kuluessa direktiivin tiedoksiantamisesta 10.12.1975, ja koska se ei ole suorittanut näytteenottoa direktiivin liitteessä säädettyä vähimmäistiheyttä noudattaen.

2 Direktiivin, jota on muutettu varsinkin eräiden ympäristöä koskevien direktiivien täytäntöönpanoon liittyvien kertomusten standardoinnista ja järkeistämisestä 23 päivänä joulukuuta 1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/692/ETY (EYVL L 377, s. 48), 1 artiklan 1 kohdassa säädetään, että tämä direktiivi "koskee uimaveden laatua, lukuun ottamatta hoitotarkoituksiin käytettyä vettä ja uima-altaissa käytettävää vettä".

3 Direktiivin johdanto-osan ensimmäisen perustelukappaleen mukaan direktiivin tarkoitus on suojella ympäristöä ja yleistä terveyttä vähentämällä uimaveden saastumista. Direktiivin liitteessä säädetään mikrobiologisista, fyysisistä ja kemiallisista muuttujista sekä ohjeellisista ja pakollisista arvoista, joiden perusteella jäsenvaltioiden on vahvistettava uimavesiä koskevat raja-arvot.

4 Direktiivin 3 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on vahvistettava kaikilla tai kullakin yksittäisellä uima-alueella uimaveteen sovellettavat arvot liitteessä ilmoitettujen muuttujien osalta, ja näiden arvojen on oltava vähintään yhtä tiukkoja kuin liitteessä olevassa sarakkeessa I annetut arvot.

5 Direktiivin 4 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimet sen varmistamiseksi, että uimaveden laatu noudattaa 3 artiklan mukaisesti vahvistettuja raja-arvoja kymmenen vuoden kuluessa tämän direktiivin tiedoksiantamisesta. Tämä määräaika päättyi Saksan liittotasavallan osalta 10.12.1985.

6 Direktiivin 6 artiklassa säädetään, että toimivaltaiset viranomaiset suorittavat näytteenoton, jonka vähimmäistiheys on säädetty liitteessä.

7 Direktiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa:

"Tästä direktiivistä voidaan poiketa:

a) eräiden liitteessä (0):lla merkittyjen parametrien osalta poikkeuksellisten sääolojen tai maantieteellisten olojen vuoksi,

b) kun uimavesi rikastuu luonnostaan eräillä aineilla, mistä seuraa poikkeama liitteessä vahvistetuista arvoista.

- -

Kun jäsenvaltio poikkeaa tämän direktiivin säännöksistä, sen on viipymättä ilmoitettava siitä komissiolle ja ilmoitettava perustelunsa ja poikkeaman arvioitu kesto."

8 Direktiivin 12 artiklassa säädetään, että jäsenvaltioiden on saatettava direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan kahden vuoden kuluessa sen tiedoksiantamisesta sekä ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.

9 Komissio kehotti 26.7.1989 päivätyllä virallisella huomautuksella Saksan liittotasavaltaa esittämään sille huomautuksensa eräiden sille direktiivin mukaan kuuluvien velvoitteiden noudattamatta jättämisen johdosta ja arvosteli Saksan liittotasavaltaa siitä, ettei tämä ole vahvistanut raja-arvoja eräille direktiivin soveltamisalaan kuuluville uintialueille (3 artikla), että tämä on vahvistanut vain noin 110 uintialuetta, vaikka direktiivin 1 artiklan mukaiset objektiiviset tunnusmerkit täyttäviä uintialueita on paljon enemmän, että tämä ei ollut huolehtinut direktiivissä säädettyjen arvojen noudattamisesta (4 artikla) sekä että tämä on toimittanut komissiolle puutteelliset kertomukset, joiden perusteella komissio ei ole voinut tutkia, onko direktiivin säännöksiä noudatettu käytännössä, ja joissa ei ole annettu yleisölle objektiivista tietoa uimaveden laadusta Saksassa (13 artikla).

10 Saksan hallitus lähetti 17.11.1989 komissiolle tiedonannon, jossa se totesi ensiksi, että osavaltiot (lukuun ottamatta Bremenin ja Hampurin kaupunkeja, jotka muodostivat omat osavaltionsa) olivat antaneet hallinnollisia määräyksiä direktiivin pakollisesta soveltamisesta kaikkiin uimavesiin, toiseksi, että eräät osavaltiot (Baden-Württemberg, Hampuri, Ala-Saksi, Nordrhein-Westfalen ja Schleswig-Holstein) aikoivat antaa tai olivat jo antaneet säännöksiä uimavesien puhdistamisesta, ja lopuksi, että Saksan liittotasavallan toimittamat kertomukset vahvistavat, että näytteenotto on tapahtunut kerran tai kahdesti kuukaudessa noudattaen direktiivissä säädettyä pakollista kahden viikon näytteenottoväliä.

11 Komissio lähetti 22.6.1994 Saksan liittotasavallalle perustellun lausunnon, jossa se katsoi ensiksi, että kuten Saksan hallitus oli 17.11.1989 päivätyssä tiedonannossaan myöntänyt, Baden-Württembergin, Hampurin, Ala-Saksin, Nordrhein-Westfalenin ja Schleswig-Holsteinin osavaltioissa oli tapahtunut raja-arvojen ylityksiä, jotka on vahvistettu seuraavia vuosia koskeneissa kertomuksissa (viimeksi 1993), ja että Saksan liittotasavalta ei siten ole noudattanut direktiivin 4 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan. Toiseksi komissio katsoi, ettei Saksan liittotasavalta ollut noudattanut direktiivin liitteessä säädettyjä näytteenoton vähimmäistiheyksiä ja että se ei siten ollut noudattanut direktiivin 6 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan. Sen vuoksi komissio kehotti Saksan liittotasavaltaa toteuttamaan direktiivin mukaisten velvoitteidensa noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kahden kuukauden kuluessa.

12 Saksan hallitus ilmoitti perusteltuun lausuntoon antamassaan 28.10.1994 päivätyssä vastauksessa, että eräiden raja-arvojen ylitykset johtuivat mikrobiologisten muuttujien tutkimusmenetelmien välisistä suurista eroavuuksista, eikä kysymyksessä olevia uimavesiä voitu tämän perusteella luokitella "direktiivin vastaisiksi". Raja-arvojen huomattavien ylitysten osalta osavaltioiden toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet uimavesien laadun pysyvän parantamisen edellyttämät säännökset.

13 Direktiivin 6 artiklan 1 kohdan osalta Saksan hallitus myönsi eräät laiminlyönnit, mutta ilmoitti, että näytteenoton vähimmäistiheyden noudattaminen taataan vastaisuudessa osavaltioiden tältä osin toteuttamilla toimilla.

14 Komissio ilmoitti 16.11.1995 päivätyllä kirjeellä Saksan hallitukselle aikovansa nostaa kanteen yhteisöjen tuomioistuimessa, jollei hallitus esitä kuuden kuukauden kuluessa yksityiskohtaisia suunnitelmia niiden uimavesien puhdistamisesta, joiden laatu ei vastaa direktiivin mukaisesti vahvistettuja raja-arvoja, siten, että suunnitelmista ilmenee näistä arvoista poikkeamisen syyt; suunnitelmissa on myös ilmoitettava komissiolle, mihin päivään mennessä Saksan liittotasavalta ryhtyy noudattamaan direktiiviä.

15 Saksan hallitus vastasi 5.6.1996 päivätyssä kirjeessä, että se on antanut tarvittavat säännökset direktiivissä vahvistettujen raja-arvojen noudattamiseksi. Uintikautta 1994 koskevassa komission kertomuksessa "direktiivin vastaisiksi" luokiteltujen uimavesien suuren määrän osalta Saksan hallitus katsoi, ettei niiden puhdistamiseksi ollut aiheellista toteuttaa toimenpiteitä, koska raja-arvojen ylittymisille ei näissä tapauksissa ollut suoritetuista tutkimuksista huolimatta löydetty ulkoista syytä ja koska välittömästi myöhemmin suoritettu näytteenotto ei ollut vahvistanut näitä ylittymisiä. Hallitus katsoi vielä, ettei muuttujaa "kokonaiskolibakteerit" koskevien raja-arvojen ylityksiä voida ottaa huomioon, koska tieteelliset tutkimukset osoittavat, että direktiivistä ilmenevillä analyysikriteereillä ei ole mahdollista määritellä, ovatko kokonaiskolibakteerit peräisin luonnollisesta ympäristöstä vai fekaalisten aineiden likaamista jätevesistä.

16 Komissio ei pitänyt tätä vastausta tyydyttävänä, koska siinä ei selitetty näytteenottotiheyden epäsäännöllisyyden syitä ja koska se ei sisältänyt konkreettisia tietoja vuosittain käytettävissä olevista määrärahoista eikä päivämäärää, jona uimavedet olisivat direktiivin mukaisia, joten komissio nosti käsiteltävänä olevan kanteen.

Tutkittavaksi ottaminen

17 Saksan hallitus katsoo, että kanne on jätettävä tutkimatta, koska komissio on päättänyt perustellun lausunnon antamisesta ja nostanut tämän kanteen noudattamatta EY:n perustamissopimuksen 163 artiklan 1 kohdassa (josta on muutettuna tullut EY 219 artiklan 2 kohta) ja komission työjärjestyksen (EYVL 1993, L 230, s. 15) 1 artiklassa määrättyä kollegisen päätöksenteon periaatetta.

18 Saksan hallituksen mukaan kollegisen päätöksenteon periaate edellyttää yhteistä päätösneuvottelua, jossa päätöksen päätösosa ja perustelut tulevat kokoukseen osallistuvan kollegion tietoon. Saksan hallituksen mukaan komissio ei kuitenkaan pysty osoittamaan, että tätä periaatetta on tässä tapauksessa noudatettu.

19 Tältä osin on todettava, että yhteisöjen tuomioistuin on asiassa C-191/95, komissio vastaan Saksa, 29.9.1998 annetussa tuomiossa (Kok. 1998, s. I-5449, 48-50 kohta) tutkinut Saksan hallituksen esittämän samankaltaisen näkemyksen perusteltuja lausuntoja koskevan komission päätöksentekomenettelyn edellytyksistä. Tuossa tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi ensiksi, että komission toiminnassa noudatettava kollegisen päätöksenteon periaate perustuu siihen, että komission jäsenet ovat yhdenvertaisia osallistuessaan päätöksentekoon, ja se edellyttää erityisesti sitä, että päätökset tehdään yhdessä ja että kaikki kollegion jäsenet ovat yhdessä poliittisesti vastuussa kaikista tehdyistä päätöksistä. Yhteisöjen tuomioistuin tarkensi sitten, että ne muodolliset edellytykset, joiden täyttyessä kollegisen päätöksenteon periaatetta voidaan katsoa asianmukaisesti noudatetun, vaihtelevat kyseisen toimielimen tekemien päätösten luonteen ja oikeusvaikutusten mukaan. Perustellun lausunnon oikeusvaikutuksena on vain se, että komissio voi, mutta sen ei ole pakko, saattaa asian yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi. Päätös asian saattamisesta yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi ei myöskään sellaisenaan muuta kiistanalaista oikeudellista tilannetta.

20 Yhteisöjen tuomioistuin katsoi sen vuoksi, että sekä komission päätös antaa perusteltu lausunto että sen päätös nostaa kanne jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisestä on tehtävä yhteisesti kollegiossa ja että niiden seikkojen, joihin nämä päätökset perustuvat, on siten oltava kollegion jäsenten käytettävissä. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, ettei sitä vastoin ole välttämätöntä, että kollegio itse päättää niiden asiakirjojen muotoilusta, jotka vahvistavat sen päätökset. Komissio oli siten noudattanut kollegisen päätöksenteon periaatetta koskevia sääntöjä.

21 Nyt käsiteltävässä asiassa asiakirjoista, jotka on esitetty kollegiolle kokouksessa, jossa perustellun lausunnon antamisesta on päätetty, ja jotka komissio on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle sen pyynnöstä, ilmenee, että kaikki jäsenten päätöksentekoaan varten tarvitsemat tiedot ovat olleet heidän käytettävissään, kun kollegio on päättänyt antaa perustellun lausunnon ja hyväksynyt esityksen käsiteltävänä olevan kanteen nostamisesta. Kollegisen päätöksenteon periaatetta on siten noudatettu.

22 Oikeudenkäyntiväite on tämän vuoksi hylättävä perusteettomana.

Pääasia

Direktiivin 4 artiklan 1 kohta

23 Komissio katsoo, että varsinkin yhteisön viimeisin, vuoden 1995 uintikautta koskeva kertomus osoittaa, että Saksan uimavesistä suuri osa poikkeaa direktiivissä vahvistetuista pakollisista arvoista. Komission mukaan näistä arvoista poikkeaa 11,9 prosenttia merivesien 446 uintialueesta ja 10,3 prosenttia makeiden vesien 1 822 uintialueesta.

24 Saksan hallitus katsoo ensiksi, että kanteen kohteena ovat pelkästään vanhojen osavaltioiden uintialueisiin liittyvät laiminlyönnit, kun taas vuoden 1995 kertomuksen luvut koskevat kaikkia osavaltioita ja ovat sitä paitsi vanhentuneita, minkä vuoksi ne pitää korvata yhteisöjen tietokannasta saatavilla paikkansa pitävillä luvuilla.

25 Liittohallitus toteaa näihin uusimpiin lukuihin vedoten, että vanhoissa osavaltioissa direktiivin mukaisiksi uintialueiksi osoitetuista 1 770 paikasta 180 on tietokannassa luokiteltu direktiivin vaatimuksista poikkeaviksi. Loput 27 uintialuetta, jotka komission mukaan olisi lisättävä liittohallituksen mainitsemiin uintialueisiin (lisäämällä Baden-Württembergiin 3 ja Ala-Saksiin 24 aluetta), ovat tämän hallituksen mukaan alueita, joita ei ole valvottu riittävästi ja jotka oli luokiteltu direktiivistä poikkeaviksi vasta vuotta 1996 koskevassa kertomuksessa.

26 Edellä mainittujen 180 uintialueen osalta Saksan hallitus katsoo, että näistä alueista 14 (tai ainakin 13, jollei Itzehoen aluetta oteta lukuun) on virheellisesti luokiteltu direktiivistä poikkeaviksi ja että muilla 166 alueella raja-arvoja on ylitetty vain 81 tapauksessa (tai 82 alueella, jos niihin lisätään Stein Neusteinin uimala), mutta muilla 85 alueella direktiivin 4 artiklan 1 kohtaa ei ole rikottu.

27 Virheellisesti direktiivistä poikkeaviksi todettujen 14 uintialueen osalta Saksan hallitus ensiksi toteaa yhteisöjen tuomioistuimen tätä koskevaan kysymykseen antamassaan vastauksessa, että ottaen huomioon toisaalta tietojen syöttämisessä tapahtuneet virheet (vaahdon muodostumisen johtuminen levän hajoamisesta eikä vedessä olevista pinta-aktiivisista aineista) ja toisaalta tietojen välityksessä tapahtuneet korjaamatta jääneet virheet, Itzehoen uintialuetta ei suljettu vuonna 1993 vaan vasta vuonna 1996, minkä vuoksi se on vuoden 1995 osalta oikeutetusti luokiteltu direktiivistä poikkeavaksi uimavedeksi. Saksan hallitus ilmoittaa, että komission asianomaiselle yksikölle toimitetaan tiedoksi kyseisiä 13 uintialuetta koskevat korjatut tiedot sekä vuotta 1995 koskeva korjauspyyntö.

28 Niiden 85 uintialueen osalta, joilla direktiivin 4 artiklan 1 kohtaa ei Saksan hallituksen väitteen mukaan ole rikottu, kyseinen hallitus katsoo, että ainoaa näillä 46 uintialueella vuoden 1992 jälkeen todettua raja-arvojen ylitystä, joka on tapahtunut vuonna 1995, on pidettävä poikkeustapauksena, jossa kalliiden puhdistustoimien edellyttäminen olisi suhteellisuusperiaatteen vastaista. Sellaista vaatimusta ei myöskään olisi mahdollista täyttää, koska kyseisen ylityksen syytä ei ole pystytty selvittämään perusteellisista tutkimuksista huolimatta.

29 Saksan hallitus myöntää, että yhdessä tapauksessa (Stein Neusteinin uimala) komission näillä 46 alueella osoittamasta kymmenestä tapauksesta on tapahtunut useita direktiivin vastaisuuksia, mutta että toisin kuin komissio väittää, yhdeksällä muulla alueella direktiiviä ei ollut rikottu vuosina 1992-1994 ja 1996. Sen vuoksi on katsottava, että 45 uintialueella direktiiviä on rikottu vain vuonna 1995 ja että nämä ovat siten poikkeuksia. Saksan hallitus lisää, että kaikki muunlaiset tulkinnat, kuten komission esittämä tulkinta, edellyttäisivät raja-arvojen täydellistä noudattamista, jota direktiivissä ei vaadita. Se, että direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa sallitaan jätettävän huomiotta 5-10 prosenttia otetuista näytteistä, on Saksan hallituksen mukaan osoitus suhteellisuusperiaatteesta. Kun uintikausi kestää 15-17 viikkoa vuodessa ja näytteen ottaminen joka toinen viikko merkitsee yhdeksää näytettä uintikautta kohden, jo yksi poikkeama ylittäisi vahvistetun rajan, joka on 10 prosenttia.

30 Saksan hallitus katsoo, että voimakkaammat puhdistamistoimet olisivat mahdottomia ja suhteellisuusperiaatteen vastaisia seitsemällä 85 uintialueesta. Se huomauttaa, että viidellä näistä seitsemästä alueesta on Saksan rajat ylittävä lähdevesistö ja että vedet ovat raja-arvojen vastaisia huolimatta Saksan liittotasavallan toteuttamista toimenpiteistä. Tapauksessa on siten kysymys täydellisestä fyysisestä mahdottomuudesta yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä (asia C-56/90, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 14.7.1993, Kok. 1993, s. I-4109, 46 kohta) tarkoitetulla tavalla. Näistä seitsemästä alueesta yhdellä muulla (Riedsee Leeheim) ylitykset johtuvat pääasiassa vesilinnuista ja seitsemännellä alueella (Hausen, Donau beim Campingplatz) syy liittyy maantieteellisiin oloihin, joiden perusteella direktiivin 8 artiklan a alakohdassa säädetään poikkeus. Viimeksi mainitun alueen osalta Saksan hallitus kuitenkin katsoi yhteisöjen tuomioistuimen esittämään kysymykseen vastatessaan, että direktiivissä säädetyn raja-arvon noudattamatta jättäminen vuonna 1995 johtuu erään parametrin ylittymisestä, joka ei perustu direktiivin 8 artiklan a alakohdassa tarkoitettuihin poikkeuksellisiin oloihin, joten se pysyi alkuperäisessä kannassaan kuuden muun alueen osalta.

31 Saksan hallitus katsoo 85 uintialueesta 32 alueen osalta, että koska näistä 32 alueesta kuutta ei enää vuosina 1996 ja 1997 ollut pidettävä uintialueina ja koska toimenpiteisiin oli ryhdytty 26 muun alueen osalta, joilla raja-arvojen ylityksiä ei ollut todettu enää vuonna 1996, niin direktiivin 4 artiklan 1 kohtaa ei enää ole rikottu.

32 Muiden 81 alueen osalta (4,5 % kaikista uimavesistä tai, jos Stein Neusteinin uimala otetaan huomioon, 4,6 % 82 alueen uimavesistä), joilla Saksan hallitus myöntää raja-arvoja ylitetyn, kyseinen hallitus katsoo kolmanneksi, ettei tapauksessa ilmenneellä direktiivin vastaisuudella ole sellaista merkitystä, että Saksan liittotasavalta voitaisiin sen perusteella tuomita direktiivin 4 artiklan 1 kohdan rikkomisesta, koska näin lukuisissa tapauksissa on luonnollista, että osa niistä ei ennalta arvaamattomista syistä täytä yhteisön oikeussääntöjen vaatimuksia.

33 Aluksi on huomautettava, että kuten Saksan hallitus itse myöntää, Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut direktiivissä vahvistettuja raja-arvoja tämän tuomion 32 kohdassa mainituilla 81 alueella, tämän tuomion 29 ja 32, 27 ja 30 kohdassa mainituilla kolmella alueella eli Stein Neusteinissa, Itzehoenissa ja Hausenissa sekä Donau beim Campingplatzin alueilla eikä tämän tuomion 31 kohdassa mainituilla 32 uintialueella. Se, että viimeksi mainittuja alueita ei enää luokitella uintialueiksi tai että tilanteen korjaamiseksi on ryhdytty toimenpiteisiin, ei merkitse sitä, että direktiivin rikkominen päättyisi.

34 Sen jälkeen on todettava, että yksikin 46 uintialueella yhtenä uintikautena eli vuonna 1995 tapahtunut raja-arvojen ylitys, nimittäin tämän tuomion 29 kohdassa mainittu tapaus, riittää siihen, että direktiiviä on rikottu.

35 Vastoin Saksan hallituksen väitettä ei sen vuoksi toisaalta riitä, että ryhdytään kaikkiin järkevästi ajatellen mahdollisiin toimenpiteisiin, koska direktiivissä velvoitetaan jäsenvaltiot toteuttamaan tarvittavat toimet sen varmistamiseksi, että uimaveden laatu noudattaa siinä vahvistettuja arvoja määräajassa, joka on pitempi kuin direktiivin täytäntöönpanoa varten säädetty määräaika, jotta jäsenvaltioilla olisi mahdollisuus täyttää tämä vaatimus (em. asia komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomion 42 ja 44 kohta). Siten direktiivissä velvoitetaan jäsenvaltiot tiettyjen tulosten saavuttamiseen, eikä siinä sallita vetoamista muihin kuin direktiivissä säädettyihin erityisolosuhteisiin tämän velvoitteen noudattamatta jättämisen perusteeksi (ks. em. asia komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomion 43 kohta ja asia C-92/96, komissio v. Espanja, tuomio 12.2.1998, Kok. 1996, s. I-505, 28 kohta). Saksan hallitus ei näiden alueiden osalta vetoa mihinkään noista poikkeuksista.

36 Myöskään Saksan hallituksen esittämää perustelua, jonka mukaan uintikausien lyhyt kestoaika huomioon ottaen direktiivissä asetettuja velvollisuuksia on käytännössä pakko noudattaa vähääkään poikkeamatta, koska yksikin vaatimuksista poikkeava näyte riittää aiheuttamaan direktiivin 5 artiklassa säädettyjen arvojen ylittymisen, ei voida hyväksyä. Direktiivissä nimittäin vahvistetaan ainoastaan näytteenoton vähimmäistiheys, eikä siinä siten millään tavoin estetä jäsenvaltioita lisäämästä näytteiden lukumäärää ja siten pienentämästä asetettuja vaatimuksia täyttämättömien näytteiden suhteellista osuutta.

37 Tämän tuomion 25 kohdassa mainituista muista 27 uintialueesta, joita Saksan hallituksen mukaan on uintikautta 1995 koskevassa komission kertomuksessa katsottu valvottavan riittämättömästi ja jotka komission mukaan on merkitty tietokantaan direktiivin vastaisiksi alueiksi, on riittävää todeta, että Saksan hallitus myöntää itse, että nämä alueet olivat kahdessa suhteessa direktiivin vastaisia, nimittäin siksi, että eräitä raja-arvoja on ylitetty, ja siksi, ettei direktiivin liitteessä mainittuja fysikaalis-kemiallisia parametrejä 8, 9 ja 10 ole valvottu riittävästi.

38 Tämän tuomion 30 kohdassa mainituista kuudesta alueesta, joiden osalta Saksan hallitus vetoaa täydelliseen mahdottomuuteen, on käsiteltävä erikseen niitä viittä uintialuetta, joiden lähdevesistö sen väitteiden mukaan ylittää Saksan rajat (kolme Niedin aluetta ja kaksi Rheinin aluetta), ja sitä aluetta, jolla tapahtuneiden ylitysten pääasialliseksi syyksi se on esittänyt vesilintujen esiintymisen (Riedseen alue).

39 Viiden edellä mainitun alueen osalta Saksan hallitus ei ole osoittanut, ettei asiassa olisi ollut tosiasiallisesti mahdollista ryhtyä muihinkin kuin vuoteen 1994 mennessä jo toteutettuihin toimenpiteisiin, kuten toimenpiteisiin yhteistyössä naapurivaltioiden kanssa.

40 Riedseen uintialueen osalta Saksan liittotasavalta ei ole osoittanut, että vuonna 1996 toteutettu puhdistuslaitteistojen nykyaikaistaminen oli ollut riittävä, ottaen huomioon alueella esiintyvien vesilintukantojen luonnolliset ja säännölliset vaihtelut, eikä myöskään osoittanut, että muihin puhdistustoimiin ryhtyminen tämän lisäksi olisi ollut mahdotonta.

41 Tästä seuraa, että vaikka direktiivistä johtuvien velvoitteiden täyttämisen täydellisen mahdottomuuden voitaisiin katsoa oikeuttavan direktiivin noudattamatta jättämiseen, Saksan liittotasavalta ei ole pystynyt näyttämään toteen sellaista mahdottomuutta tässä asiassa.

42 Tämän tuomion 27 kohdassa mainituista 13 uintialueesta, joiden osalta Saksan hallitus vetoaa luokitteluvirheeseen tietokannassa, on lopuksi todettava ensinnä, että komission ilmoituksen mukaan sen käytössä olevat tiedot ovat kokonaan peräisin Saksan liittotasavallan toimittamista tiedoista, ja toiseksi, ettei komissio kiistä Saksan hallituksen väitettä näiden alueiden virheellisestä luokittelusta tietokannassa, vaan ainoastaan esittää epäilyjä tästä luokittelusta. Direktiivin rikkomista näillä alueilla ei sen vuoksi voida pitää toteennäytettynä.

43 Kaikilta muilta osin on todettava, että Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut direktiivin 4 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole toteuttanut vanhoissa osavaltioissa tarvittavia toimia sen varmistamiseksi, että uimaveden laatu noudattaa tämän direktiivin 3 artiklan mukaisesti vahvistettuja raja-arvoja kymmenen vuoden kuluessa direktiivin tiedoksiantamisesta 10.12.1975.

Direktiivin 6 artiklan 1 kohta

44 Komission mukaan vuoden 1995 uintikautta koskevasta yhteisön kertomuksesta ilmenee, että 6,5 prosenttia merivesien 446 uintialueesta ja 42,5 prosenttia makeiden vesien 1 822 uintialueesta on jätetty valvomatta riittävästi.

45 Saksan hallituksen mukaan korjatut tiedot osoittavat, että riittävät näytteet on todella jätetty ottamatta 591 uintialueella vuoden 1995 luetteloon sisältyvistä 1 770 alueesta.

46 Sen vuoksi on todettava, että Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut direktiivin 6 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole noudattanut direktiivin liitteessä säädettyä näytteenoton vähimmäistiheyttä.

47 Edellä esitetystä seuraa, että Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut tämän direktiivin 4 artiklan 1 kohdan ja 6 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole toteuttanut vanhoissa osavaltioissa tarvittavia toimia sen varmistamiseksi, että uimaveden laatu noudattaa tämän direktiivin 3 artiklan mukaisesti vahvistettuja raja-arvoja kymmenen vuoden kuluessa direktiivin tiedoksiantamisesta 10.12.1975, ja koska se ei ole suorittanut näytteenottoa direktiivin liitteessä säädettyä vähimmäistiheyttä noudattaen.

Päätökset oikeudenkäyntikuluista

Oikeudenkäyntikulut

48 Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut, että Saksan liittotasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja kun tämä on suurimmaksi osaksi hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Päätöksen päätösosa

Näillä perusteilla

YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN

(viides jaosto)

on antanut seuraavan tuomiolauselman:

1) Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut uimaveden laadusta 8 päivänä joulukuuta 1975 annetun neuvoston direktiivin 76/160/ETY 4 artiklan 1 kohdan ja 6 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole toteuttanut vanhoissa osavaltioissa tarvittavia toimia sen varmistamiseksi, että uimaveden laatu noudattaa tämän direktiivin 3 artiklan mukaisesti vahvistettuja raja-arvoja kymmenen vuoden kuluessa direktiivin tiedoksiantamisesta 10.12.1975, ja koska se ei suorittanut näytteenottoa direktiivin liitteessä säädettyä vähimmäistiheyttä noudattaen.

2) Saksan liittotasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.