Unionin tuomioistuin on toimivaltainen antamaan ennakkoratkaisun TIR-carnet’isiin merkittyjen tavaroiden kansainvälisestä kuljetuksesta tehdyn tulliyleissopimuksen, joka allekirjoitettiin Genevessä 14.11.1975 ja hyväksyttiin Euroopan talousyhteisön puolesta 25.7.1978 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2112/78, sellaisena kuin se on muutettuna, ja julkaistiin konsolidoituna 28.5.2009 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2009/477/EY, 8 ja 11 artiklan tulkinnasta.

Tämän jälkeen viimeksi mainitun määräyksen asiayhteydestä on todettava, että tämän määräyksen tulkitsemiseksi sitä on tutkittava suhteessa yleissopimuksen yleiseen rakenteeseen, jonka osa se on, sekä suhteessa yleissopimuksen kaikkiin määräyksiin (ks. vastaavasti tuomio 30.4.1974, Haegeman, 181/73 , EU:C:1974:41 , 10 kohta). Kun otetaan huomioon tällainen takaajayhdistyksellä tulliviranomaista kohtaan oleva yhteisvastuu, TIR-yleissopimuksen 8 artiklan 7 kohdassa määrätty vaatimus, jonka mukaan kyseisten määrien maksua on vaadittava suoraan korvausvelvolliselta henkilöltä, ei voida tulkita siten, että se johtaisi tilanteeseen, jossa takaajayhdistyksen vastuu olisikin lopulta pääasiallisesti täysin toissijainen suoraan korvausvelvollisen henkilön vastuuseen nähden. Näin olisi kuitenkin, jos tämän vaatimuksen seurauksena olisi, että toimivaltaisella tullihallinnolla olisi velvollisuus jatkaa velan perimistä suoraan korvausvelvolliselta henkilöltä täytäntöönpanovaiheeseen saakka.

TIR-yleissopimuksen – joka on laadittu englanniksi, ranskaksi ja venäjäksi ja jonka kaikki kolme kieliversiota ovat todistusvoimaisia – 8 artiklan 7 kohdan sanamuodosta on todettava aluksi, että tässä määräyksessä määrätään, että kun saman yleissopimuksen 8 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitetut tullit ja verot erääntyvät, toimivaltaisten viranomaisten on mahdollisuuksien mukaan ”vaadittava maksu” suoraan korvausvelvolliselta henkilöltä tai henkilöiltä ennen takaajayhdistykselle esitettävää ”vaatimusta”. TIR-yleissopimuksen 8 artiklan 7 kohtaan liittyvässä selittävässä huomautuksessa puolestaan täsmennetään, että toimenpiteisiin, joita toimivaltaiset viranomaiset toteuttavat maksun perimiseksi, on kuuluttava ”ainakin””ilmoitus siitä, ettei TIR-toimenpidettä ole päätetty, ja/tai maksuvaatimuksen toimittaminen TIR-carnet’n haltijalle”. Edellä esitetystä seuraa, että pelkästään TIR-yleissopimuksen 8 artiklan 7 kohdan tai tähän määräykseen liittyvän selittävän huomautuksen sanamuodon perusteella ei voida määrittää, mitä konkreettisia toimia tulliviranomaisten on toteutettava velasta suoraan maksuvelvollista henkilöä kohtaan täyttääkseen niille mainitussa 8 artiklan 7 kohdassa asetetun velvoitteen.

TIR-carnet’isiin merkittyjen tavaroiden kansainvälisestä kuljetuksesta tehdyn tulliyleissopimuksen, joka hyväksyttiin yhteisön puolesta asetuksella N:o 2112/78, sellaisena kuin se on muutettuna, ja julkaistiin konsolidoituna päätöksellä 2009/477, 8 artiklan 7 kohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa tulliviranomaiset ovat täyttäneet mainitussa määräyksessä asetetun velvoitteen vaatia kyseisten tuontitullien ja ‑verojen maksua mahdollisuuksien mukaan TIR-carnet’n haltijalta, joka on suoraan korvausvelvollinen henkilö, ennen takaajayhdistykselle esitettävää vaatimusta.

Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna 20.11.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1791/2006, 203 artiklan 3 kohdan kolmatta luetelmakohtaa ja 213 artiklaa on tulkittava siten, että se, että vastaanottaja on hankkinut tavaran tai sillä on hallussaan tavara, jonka se tiesi toimitetun TIR-carnet’lla, ja se, että ei ole osoitettu, että tämä tavara on esitetty ja ilmoitettu määrätullitoimipaikassa, eivät riitä sellaisenaan siihen, että voidaan katsoa, että tällainen vastaanottaja tiesi tai sen olisi kohtuudella pitänyt tietää, että kyseinen tavara oli siirretty pois tullivalvonnasta ensin mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla siten, että mainitun vastaanottajan on katsottava olevan jälkimmäisen säännöksen nojalla yhteisvastuussa tullivelasta.

Kun tullivelka on syntynyt siksi, että tavarat on siirretty säännösten vastaisesti pois tullivalvonnasta, henkilöt, joiden voidaan katsoa olevan velallisia tästä tullivelasta, luetellaan tullikoodeksin 203 artiklan 3 kohdassa, jossa eritellään neljä mahdollisten tullivelallisten ryhmää. Näihin kuuluvat tullikoodeksin 203 artiklan 3 kohdan kolmannen luetelmakohdan mukaan tavaraa hankkineet tai hallussaan pitäneet henkilöt, jotka tavaran hankkiessaan tai vastaanottaessaan ovat tienneet taikka joiden olisi tällöin kohtuudella pitänyt tietää tavaran olleen siirretty pois tullivalvonnasta.

Tullikoodeksin 203 artiklan 3 kohdan kolmas luetelmakohta koskee siten henkilöä, joka syyllistymättä tullivelan aiheuttaneeseen tavaran siirtämiseen säännösten vastaisesti pois tullivalvonnasta ja olematta itse velvollinen tekemään tulliselvitystä on kuitenkin ollut mukana säännösten vastaisessa tullivalvonnasta siirtämisessä joko sitä ennen tai välittömästi sen jälkeen hankkimalla tai pitämällä hallussaan tavaran (ks. analogisesti tuomio 25.1.2017, Ultra-Brag, C‑679/15, EU:C:2017:40, 22 kohta). Tullikoodeksin 203 artiklan 3 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa asetetussa toisessa edellytyksessä edellytetään konkreettisesti, että vastaanottaja tavaran hankkiessaan tai vastaanottaessaan tiesi tai tämän olisi kohtuudella pitänyt tietää, että kyseistä tavaraa ei ollut esitetty määrätullitoimipaikassa ja että tästä syystä mahdollisesti kannettavia tulleja ja veroja ei ollut maksettu. Tullikoodeksin 203 artiklan 3 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitetuksi ”velalliseksi” määritteleminen edellyttää siten sellaisten edellytysten täyttymistä, jotka perustuvat subjektiivisiin arviointiperusteisiin eli siihen, että henkilöt, luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt, ovat osallistuneet tietoisesti säännösten vastaisesti tullivalvonnasta pois siirrettyjen tavaroiden hankintaan tai hallussapitoon (ks. analogisesti tuomio 3.3.2005, Papismedov ym., C‑195/03, EU:C:2005:131, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii erityisesti, riittääkö se, että vastaanottaja on hankkinut tavaran tai sillä on hallussaan tavara ja että se on tätä tavaraa vastaanottaessaan saamiensa tai allekirjoittamiensa asiakirjojen perusteella tiennyt tai sen olisi pitänyt tietää, että tavara oli kuljetettu TIR-carnet’lla, mutta tämän lisäksi ei ole osoitettu, että tavara on esitetty ja ilmoitettu määrätullitoimipaikassa, sellaisenaan siihen, että voidaan katsoa, että mainittu vastaanottaja on tullikoodeksin 203 artiklan 3 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitetulla tavalla tiennyt tai sen olisi kohtuudella pitänyt tietää, että tavara on siirretty pois tullivalvonnasta. Jos mainittua säännöstä tulkittaisiin edellä selostetulla tavalla, tämä johtaisi lähtökohtaisesti siihen, että pelkästään siitä seikasta, että vastaanottaja tietää tai sen on kohtuudella pitänyt tietää, että sen vastaanottamat tavarat on kuljetettu TIR-carnet’lla, pääteltäisiin kumoamattoman olettaman avulla, että vastaanottaja tiesi tai sen oli pitänyt tietää, että mainittua tavaraa ei ollut esitetty määrätullitoimipaikassa, mikäli tästä on kyse. Tällainen tulkinta, joka ei ole yhteensopiva tullikoodeksin 203 artiklan 3 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa vahvistettujen subjektiivisten edellytysten kanssa, ei vastaa nyt annettavan tuomion 95 kohdassa mieliin palautettua unionin lainsäätäjän tahtoa, jona on vahvistaa tyhjentävästi tullivelan velallisina olevien henkilöiden määrittämistä koskevat edellytykset, eikä mainitun säännöksen sanamuotoa eikä tavoitetta (ks. analogisesti tuomio 23.9.2004, Spedition Ulustrans, C‑414/02, EU:C:2004:551, 39, 40 ja 42 kohta).

(ks. 96, 97, 105, 106, 109–111 ja 113 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)