Asia C‑137/14

Euroopan komissio

vastaan

Saksan liittotasavalta

”Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen — Direktiivi 2011/92/EU — Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arviointi — 11 artikla — Direktiivi 2010/75/EU — Teollisuuden päästöt (yhtenäistetty ympäristön pilaantumisen ehkäiseminen ja vähentäminen) — 25 artikla — Oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa — Yhteensoveltumaton kansallinen prosessilainsäädäntö”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 15.10.2015

Ympäristö — Tiettyjen hankkeiden ympäristövaikutusten arviointi — Direktiivi 2011/92 — Siihen yleisöön kuuluvien, jota asia koskee, muutoksenhakuoikeus — Kansallinen lainsäädäntö, jolla tämä oikeus rajoitetaan koskemaan pelkästään riitautuksia, jotka perustuvat ympäristövaikutusten arvioinnin tekemättä jättämiseen, ja jolla kyseinen oikeus suljetaan pois, jos arviointi on tehty mutta se on sääntöjenvastainen — Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen

Ks. tuomion teksti. . (ks. 21–23 kohta)

Siltä osin kuin tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 2011/92 11 artiklan ja teollisuuden päästöistä (yhtenäistetty ympäristön pilaantumisen ehkäiseminen ja vähentäminen) annetun direktiivin 2010/75 25 artiklan mukaisesti siihen yleisöön kuuluvilla, jota asia koskee, pitää olla mahdollisuus saattaa kyseisten direktiivien soveltamisalaan kuuluvien päätösten, toimien tai laiminlyöntien asiasisällön taikka niihin liittyvien menettelyjen laillisuus uudelleen tutkittavaksi, jäsenvaltion kansallista säännöstä, jonka perusteella hallintotoimen kumoamisen edellytyksenä on se, että tuomioistuimen toteamalla lainvastaisuudella loukataan myös kantajan subjektiivista oikeutta, ei voida pitää yhteensoveltumattomana mainittujen direktiivien säännösten kanssa. Koska jäsenvaltiot voivat direktiivien 2011/92 ja 2010/75 edellä mainittujen säännösten perusteella asettaa yksityisten kyseisten direktiivien soveltamisalaan kuuluvista päätöksistä, toimista tai laiminlyönneistä nostamien kanteiden tutkittavaksi ottamiselle subjektiivisen oikeuden loukkaamisen kaltaisen edellytyksen, niillä on myös oikeus asettaa edellytys, jonka mukaan toimivaltainen tuomioistuin saa kumota hallintopäätöksen vain siinä tapauksessa, että kantajan subjektiivista oikeutta on loukattu. Kansallinen lainsäätäjä voi tässä suhteessa rajoittaa pelkästään subjektiivisiin oikeuksiin ne oikeudet, joiden loukkaamiseen yksityinen voi vedota direktiivin 2011/92 11 artiklassa tarkoitettuja päätöksiä, toimia tai laiminlyöntejä koskevassa muutoksenhaussa tuomioistuimissa. Tällaista rajoitusta ei kuitenkaan voida soveltaa sellaisenaan ympäristönsuojeluyhdistyksiin. (ks. 28, 29, 32–34 ja 63–65 kohta)

Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 2011/92 11 artikla on esteenä sille, että jäsenvaltiot rajaavat kyseisen artiklan täytäntöönpanosäännösten soveltamisen vain tilanteeseen, jossa päätöksen laillisuus riitautetaan sen vuoksi, ettei ympäristövaikutusten arviointia ole tehty, laajentamatta sitä koskemaan tilannetta, jossa mainittu arviointi on tehty mutta virheellisen menettelyn päätteeksi. Näin ollen sellaisen kansallisen täytäntöönpanosäännöksen, jonka mukaan hallinnollinen lupa voidaan kumota vain siinä tapauksessa, ettei sitä ole myönnetty muotovaatimukset täyttävän ympäristövaikutusten arvioinnin tai edeltävän tutkimuksen perusteella, on katsottava olevan yhteensoveltumaton kyseisen 11 artiklan kanssa. Tässä suhteessa se seikka, että muutoksenhaku on mahdollista toisessa kansallisessa säännöksessä säädetyin edellytyksin tilanteessa, jossa ympäristövaikutuksia koskeva arviointi tai ennakkotutkinta on tehty mutta niitä tehtäessä on tapahtunut menettelyvirhe ja jolla jo sinänsä rajoitetaan direktiivin 2011/92 11 artiklassa tarkoitettujen oikeussuojakeinojen käyttämistä, ei voi poistaa kyseistä yhteensoveltumattomuutta. Tällaisia säännöksiä antanut jäsenvaltio ei nimittäin ole noudattanut velvollisuuttaan panna direktiivin säännökset täytäntöön kiistattoman sitovasti ja riittävän konkreettisesti, täsmällisesti ja selvästi oikeusvarmuutta koskevan vaatimuksen noudattamiseksi. (ks. 36 ja 49–52 kohta)

Jäsenvaltio, joka säätää, että päätökset voidaan kumota menettelyvirheen perusteella ainoastaan silloin, kun ympäristövaikutusten arviointia tai edeltävää tutkimusta ei ole tehty ja kun kantaja näyttää toteen, että menettelyvirheen ja riitautetun hallintopäätöksen lopputuloksen välillä on syy-yhteys, ei noudata tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 2011/92 11 artiklan mukaisia velvoitteitaan. Tällaisesta edellytyksestä aiheutuu, että direktiivin 2011/92 11 artiklassa tarkoitetun muutoksenhakuoikeuden käyttämisestä tulee suhteettoman vaikeaa, ja sillä vaarannetaan se kyseisen direktiivin tavoite, jona on antaa siihen yleisöön kuuluville, jota asia koskee, laaja oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa. Jos menettelysääntöä rikkoen tehdyn hallintopäätöksen kumoamisesta kieltäydytään pelkästään siitä syystä, ettei kantaja ole pystynyt näyttämään toteen tämän virheen vaikutusta kyseisen päätöksen perusteltavuuteen, mainitulta unionin säännökseltä viedään kokonaan sen tehokas vaikutus, kun huomioon otetaan muun muassa kyseessä olevien menettelyjen monitahoisuus ja ympäristövaikutusten arvioinnin teknisyys Direktiivin 2011/92 11 artiklassa tarkoitettu oikeuden heikentyminen voidaan näin ollen jättää huomiotta vain, jos mainitussa artiklassa tarkoitettu tuomioistuin tai elin pystyy kantajalle minkäänlaista menettelyvirheen ja riidanalaisen päätöksen tuloksen välistä syy-yhteyttä koskevaa todistustaakkaa asettamatta katsomaan tarvittaessa urakoitsijan tai toimivaltaisten viranomaisten toimittamien todisteiden tai yleisemmin koko niille esitetyn asiakirja-aineiston perusteella, ettei riidanalainen päätös olisi ollut erilainen ilman menettelyvirhettä, johon mainittu kantaja vetoaa. Vaikka onkin totta, että nämä lausumat koskevat yhtä muutoksenhaun tutkittavaksi ottamisen edellytyksistä, niillä on edelleen merkitystä kansallisen lainsäätäjän asettaman sen edellytyksen osalta, jolla aiheutetaan tuomioistuinvalvonnan aineellinen rajoittuminen. (ks. 56, 57, 59–61 ja 104 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 2011/92 11 artikla ja teollisuuden päästöistä (yhtenäistetty ympäristön pilaantumisen ehkäiseminen ja vähentäminen) annetun direktiivin 2010/75 25 artikla ovat esteenä sille, että asiavaltuus ja tuomioistuinvalvonnan laajuus rajoitetaan kansallisella säännöksellä koskemaan pelkästään väitteitä, jotka jo on esitetty siinä hallintomenettelyssä asetetun määräajan kuluessa, joka oli johtanut kanteen kohteena olevan päätöksen tekemiseen. Vaikka direktiivin 2011/92 11 artiklan 4 kohdalla ja direktiivin 2010/75 25 artiklan 4 kohdalla ei tosin suljeta pois sitä, että ensin haetaan muutosta hallintoviranomaisessa ja tämän jälkeen muutosta tuomioistuimessa, eikä estetä sitä, että kansallisessa oikeudessa asetetaan kantajalle velvollisuus käyttää kaikkia hallinnollisia oikeussuojakeinoja ennen kuin tällä on oikeus hakea muutosta tuomioistuimessa, kyseisillä unionin oikeuden säännöksillä ei kuitenkaan mahdollisteta niiden perusteiden rajoittamista, joihin kyseinen kantaja voi vedota hakiessaan muutosta tuomioistuimessa. Tällaista kantajalle asetettua rajoitusta, joka koskee sitä, millaisia perusteita se saa esittää sitä koskevan hallintopäätöksen lainmukaisuutta tutkivassa tuomioistuimessa, ei voida perustella myöskään oikeusvarmuuden periaatteen noudattamiseen nojautuvilla näkökohdilla. Asiassa ei nimittäin ole mitenkään näytetty toteen, että kyseisen päätöksen perusteltavuutta koskeva täydellinen tuomioistuinvalvonta olisi omiaan vaarantamaan kyseisen periaatteen. Hallintomenettelyjen tehokkuutta koskevasta perustelusta on todettava, että vaikka on totta, että sillä, että peruste esitetään ensimmäistä kertaa muutoksenhaun yhteydessä tuomioistuimessa, saatetaan tietyissä tapauksissa haitata kyseisen menettelyn asianmukaista kulkua, direktiivin 2011/92 11 artiklan ja direktiivin 2010/75 25 artiklan varsinaisena tavoitteena ei ole pelkästään sen takaaminen, että yksityisillä olisi mahdollisimman laaja oikeus saada asiansa tuomioistuimen tutkittavaksi, vaan tavoitteena on myös sen mahdollistaminen, että tämän harjoittama valvonta käsittäisi riitautetun päätöksen aineellisen ja menettelyllisen lainmukaisuuden kokonaisuudessaan. Kansallisen lainsäätäjän on tästä huolimatta mahdollista antaa sellaisia erityisiä menettelysääntöjä – kuten väärinkäyttönä tai vilpillisesti esitetyn perustelun tutkimatta jättämistä koskevia sääntöjä –, jotka ovat asianmukaisia mekanismeja tuomioistuinmenettelyn tehokkuuden takaamiseksi. (ks. 76, 79–81 ja 104 sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 90–92) kohta