Toiseksi unionin tuomioistuin on katsonut näiden eri tavoitteiden olemassaolosta seuraavan, että unionin lainsäätäjä oli päättänyt kannustaa varhaiseläkkeelle siirtymistä maatalousalalla maatilojen taloudellisen elinkelpoisuuden parantamiseksi ja taloudellisen kannustimen antamiseksi ikääntyneille maanviljelijöille, jotta nämä luopuisivat maatalouden harjoittamisesta aikaisemmin ja tilanteessa, jossa he eivät muutoin tekisi niin, sillä vanhuuseläkkeen lisäksi maksettava rahamäärä tai lisätulo on vain yksi asetuksen N:o 1257/1999 soveltamisen seurauksista (ks. vastaavasti tuomio 7.7.2016, Puola v. komissio, C-210/15 P , ei julkaistu, EU:C:2016:529 , 39 kohta).

Toiseksi asetuksen N:o 1257/1999 12 artiklan 2 kohdassa vahvistetaan kyllä varhaiseläketuen maksamisen enimmäisajaksi 15 vuotta, mutta siinä säädetään myös toisesta aikarajasta, jonka mukaan tuen maksaminen ei jatku sen jälkeen, kun luopuja on täyttänyt 75 vuotta. Tämän sisältönsä vuoksi kyseistä säännöstä ei voida tulkita siten, että siinä perustettaisiin ehdoton oikeus tuen saamiseen 15 vuoden ajan. Säännöksessä nimittäin korostetaan, ettei tämä tuki ole luonteeltaan pysyvä, ja tästä seuraa vielä suuremmalla syyllä, että tuen maksaminen loppuu tilasta luopujan kuoleman johdosta.

Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tuesta maaseudun kehittämiseen ja tiettyjen asetusten muuttamisesta ja kumoamisesta 17.5.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1257/1999 10–12 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että jäsenvaltiot toteuttavat näiden artiklojen täytäntöönpanon yhteydessä toimenpiteitä, jotka mahdollistavat maatalouden varhaiseläketuen siirtymisen perintönä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella tavalla.

Luottamuksensuojan periaatetta on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen oikeussääntö, jonka mukaan varhaiseläketuki siirtyi perintönä ja jonka Euroopan komissio oli hyväksynyt asetuksen N:o 1257/1999 mukaiseksi, on synnyttänyt tätä tukea saaneiden maanviljelijöiden perillisille perustellun luottamuksen ja ettei Euroopan komission maaseudun kehittämiskomitean 19.10.2011 pidetyn kokouksen pöytäkirjaan merkityn kaltainen päätelmä, jonka mukaan kyseinen tuki ei voi siirtyä perintönä, ole merkinnyt tämän perustellun luottamuksen lakkaamista.

Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 52 kohdassa, luottamuksen on katsottava olevan perusteltu silloin, kun siihen vetoava oikeussubjekti on sellaisessa erityisessä tilanteessa, joka on pääasiassa kyseessä olevan tilanteen tavoin katsottava suojelun arvoiseksi.

Varhaiseläketukea saaneiden maanviljelijöiden perillisten oikeudet jäämistöön ovat nimittäin perustuneet kansalliseen säännöstöön, jonka sisällön komissio oli hyväksynyt 30.7.2004 tehdyllä päätöksellä ja josta ei ilmennyt selvästi, että tämä säännöstö olisi komission hyväksynnästä huolimatta ollut asetuksen N:o 1257/1299 10–12 artiklan vastainen. Lisäksi nämä jäämistöön kohdistuvat oikeudet ovat konkretisoituneet varhaiseläketuen myöntämistä koskevissa sopimuksissa, jotka on tehty viraston, jolla on ollut kelpoisuus perustaa valtiolle vastuu tämän tuen myöntämisestä, eli maaseudun tukiviraston ja sellaisten maanviljelijöiden välillä, jotka ovat varhaiseläketuen vastikkeeksi luopuneet tilastaan, eivätkä perilliset ole olleet näiden sopimusten osapuolina. Näissä olosuhteissa se kohtuullinen luottamus, joka näillä perillisillä on voinut olla jäämistöön kohdistuvien oikeuksiensa laillisuuteen, on perusteltu.

(ks. 63–65 ja 74 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)