Asia T-64/02

Dr. Hans Heubach GmbH & Co. KG

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Kilpailu – EY 81 artikla – Kartelli – Sinkkifosfaattimarkkinat – Sakko – Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat – Kumoamiskanne – Lainvastaisuusväite – Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta – Rikkomisen vakavuus – Suhteellisuusperiaate ja yhdenvertaisen kohtelun periaate – Perustelut

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 29.11.2005

Tuomion tiivistelmä

1. Lainvastaisuusväite – Ulottuvuus – Säädökset, päätökset ja muut toimet, joiden lainvastaisuuteen voidaan vedota – Kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen laskennasta annetuista komission suuntaviivoista voidaan esittää lainvastaisuusväite

(EY 241 artikla; komission tiedonanto 98/C 9/03)

2. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Komission antamat suuntaviivat – Mahdollisuus ottaa huomioon pienten ja keskisuurten yritysten erityinen tilanne

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

3. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisten vakavuus ja kesto – Erottelu

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

4. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Horisontaalinen kartelli, joka koskee hintoja, kiintiöitä ja asiakkaiden jakamista – Erittäin vakava rikkominen – Seikat, jotka eivät estä tätä luokittelua

(EY 81 artiklan ensimmäinen kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

5. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Markkinoiden rajaaminen – Tarkoitus – Jäsenvaltioiden väliseen kauppaan kohdistuvan vaikutuksen määrittäminen

(EY 81 artikla)

6. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisten vakavuus – Koko rikkomisen vaikutusten huomioon ottaminen – Raskauttavien tai lieventävien seikkojen arviointi kunkin yksittäin tarkastellun osallistujan osalta

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

7. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisten vakavuus – Lieventävät seikat – Kyseessä olevan alan heikko taloudellinen tila ei ole lieventävä seikka

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

8. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kyseessä olevan yrityksen kokonaisliikevaihto – Rikkomisen kohteena olevilla tuotteilla hankittu liikevaihto – Huomioon ottaminen – Rajat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

9. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Ei ole velvollisuutta ottaa huomioon kyseessä olevan yrityksen taloudellista tilannetta – Yrityksen tosiasiallisen maksukyvyn huomioon ottaminen erityisessä sosiaalisessa toimintakentässä – Ei ole olemassa periaatteellista kieltoa vahvistaa sakon suuruus määräksi, jonka seurauksena yritys joutuu konkurssiin tai selvitystilaan

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 5 kohdan b alakohta)

10. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Ehkäisevä vaikutus sekä rikkomiseen syyllistyneeseen yritykseen että kolmansiin nähden

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

11. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrääminen – Ei ole välttämätöntä, että rikkomiseen syyllistynyt yritys saa siitä hyötyä – Määrittämisperusteet – Rikkomisten vakavuus – Lieventävät seikat – Hyödyn puuttuminen ei ole lieventävä seikka

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 2 kohdan ensimmäinen alakohta)

12. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Enimmäismäärän laskeminen – Huomioon otettava liikevaihto – Kokonaisliikevaihto – Kilpailunrajoituksen kohteena olevilla tuotteilla hankittua liikevaihtoa ei oteta huomioon – Yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ei ole loukattu

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

13. Yhteisön oikeus – Yleiset oikeusperiaatteet – Kielto soveltaa rikoslainsäädäntöä taannehtivasti – Soveltamisala – Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Periaatteen ulottuvuus – Sakkojen määrän korottaminen yksittäistapausta koskevissa tai yleisesti sovellettavissa päätöksissä – Ennakoitavuus kyseessä olevien yritysten kannalta – Sallittavuus

(Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 ja 4 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

14. Kilpailu – Sakot – Päätös, jolla määrätään sakot – Perusteluvelvollisuus – Ulottuvuus – Niiden arviointiperusteiden riittävä ilmaiseminen, joiden perusteella komissio on voinut mitata rikkomisen vakavuuden ja keston

(EY 253 artikla)

1. Vaikka asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetut komission suuntaviivat eivät olekaan talouden toimijalle määrättyjä sakkoja koskevan päätöksen oikeudellinen perusta, koska kyseinen päätös perustuu asetukseen N:o 17, niissä määritetään yleisesti ja abstraktisti menetelmä, jota komission on noudatettava vahvistaessaan sakkojen määrän. Kun otetaan huomioon oikeusvaikutukset, joita voivat saada aikaan suuntaviivojen kaltaiset menettelysäännöt, jotka sisältävät ulottuvuudeltaan yleisiä säännöksiä, niin silloin, kun komissio on soveltanut niitä riidanalaisessa päätöksessään, tämän päätöksen ja suuntaviivojen välillä on suora yhteys, niin että ne voivat olla lainvastaisuusväitteen kohteena.

(ks. 35 kohta)

2. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen avulla komissio voi ottaa olosuhteiden niin vaatiessa huomioon pienten ja keskisuurten yritysten erityisen aseman.

(ks. 39 kohta)

3. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetään nimenomaisesti, että sakon määrää vahvistettaessa on otettava huomioon ”rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto”. Tämä säännös huomioon ottaen, ja vaikka oletettaisiinkin, että tietyille rikkomisille on ominaista niiden pitkä kesto, komissiota ei voida kieltää ottamasta huomioon niiden todellista kestoa kussakin yksittäistapauksessa. Siten sellaisten kartellien, jotka komissio paljastaa niiden suunnitellusta pitkäaikaisuudesta huolimatta tai jotka kartelliin osallistuja ilmoittaa sen jälkeen, kun ne ovat toimineet todellisuudessa vasta vähän aikaa, vahingollinen vaikutus on väistämättä pienempi, kuin jos ne olisivat ehtineet toimimaan tosiasiallisesti jo pitkän aikaa. Näin ollen on aina syytä erottaa toisistaan kilpailusääntöjen rikkomisen kesto ja sen vakavuus, sellaisena kuin se ilmenee sen luonteesta sinänsä.

(ks. 45 kohta)

4. Yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon suuruuden määrittämisen yhteydessä kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa on erityisesti otettava huomioon aiheutettujen kilpailunrajoitusten luonne. Siten komissio on perustellusti luokitellut horisontaalisen kartellin, jossa vahvistetaan hinnat ja kiintiöt Euroopan tasolla ja jolla jaetaan ainakin yksi asiakas, erittäin vakavaksi, kun otetaan huomioon sen luonne.

Tätä luokittelua ei saata kyseenalaiseksi se, että kartellin täytäntöönpanon muodolliset valvontatoimenpiteet puuttuvat, eikä se, että kiintiöt on vahvistettu Euroopan laajuisesti, eikä siis kansallisia markkinoita ole eristetty, eikä myöskään se, että on vahvistettu vain viitehinnat, kuten ei myöskään se, että vain tietyt asiakkaat on jaettu.

(ks. 66, 67, 70, 71, 77, 82 ja 90 kohta)

5. Komissiolla on velvollisuus rajata markkinat EY 81 artiklan mukaisesti tehtävässä päätöksessä, jos ilman tällaista rajausta ei ole mahdollista päätellä, onko kyseinen sopimus, yritysten yhteenliittymän päätös tai yritysten yhdenmukaistettu menettelytapa omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja onko sen tarkoituksena kilpailun estäminen, rajoittaminen tai vääristäminen yhteismarkkinoilla tai onko sillä tällainen vaikutus.

(ks. 122 kohta)

6. Kun useammat yritykset ovat rikkoneet yhteisön kilpailusääntöjä, sakon yleistä tasoa vahvistettaessa huomioon otettavia vaikutuksia eivät ole ne, jotka johtuvat siitä tosiasiallisesta käyttäytymisestä, jonka yritys väittää omaksuneensa, vaan ne, jotka johtuvat siitä koko rikkomisesta, johon yritys on osallistunut.

Sitä vastoin on tutkittava kunkin kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneen yrityksen osallisuuden suhteellinen vakavuus sen määrittämiseksi, onko niiden osalta olemassa lieventäviä tai raskauttavia seikkoja.

(ks. 127 ja 132 kohta)

7. Rikkomisen vakavuuden määrittelemiseksi kartelliasioissa komission ei tarvitse ottaa huomioon lieventävänä seikkana sitä, että kyseessä oleva ala oli taloudellisesti heikossa kunnossa. Kartellit syntyvätkin yleisesti ottaen silloin, kun alalla on vaikeuksia.

(ks. 139 kohta)

8. Yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon suuruuden määrittelemiseksi ei ole annettava yrityksen kokonaisliikevaihdolle eikä rikkomisen kohteena olevista tavaroista saatavalle liikevaihdolle sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton muihin arviointiperusteisiin nähden, joten sopivan sakon määrääminen ei voi olla pelkän kokonaisliikevaihtoon perustuvan laskelman tulos, erityisesti silloin, kun kyseiset tavarat muodostavat ainoastaan vähäisen osan kokonaisliikevaihdosta.

(ks. 154 kohta)

9. Komissio ei ole velvollinen ottamaan yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon suuruutta määrittäessään huomioon kyseessä olevan yrityksen tappiollista taloudellista tilannetta, sillä se merkitsisi perusteettoman kilpailuedun antamista niille yrityksille, jotka ovat vähiten sopeutuneita markkinatilanteeseen. Tätä päätelmää ei voi kyseenalaistaa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen komission suuntaviivojen 5 kohdan b alakohta, jonka mukaan huomioon täytyy ottaa yrityksen todellinen maksukyky. Tällä maksukyvyllä on merkitystä vain ”erityisessä sosiaalisessa toimintakentässä”, joka perustuu niihin seurauksiin, joita sakon maksamisella olisi etenkin työttömyyden kasvun tai kyseisen yrityksen ala‑ ja yläpuolella tuotantoketjussa olevien talouden alojen heikentymisen kannalta.

Lisäksi se, että yhteisön viranomaisen toteuttama toimenpide johtaa tietyn yrityksen konkurssiin tai selvitystilaan, ei sellaisenaan ole yhteisön oikeuden mukaan kiellettyä. Vaikka asettamalla yritys sen oikeudellisessa muodossa selvitystilaan voidaan vahingoittaa omistajien, osakkeiden tai osuuksien omistajien taloudellisia etuja, se ei merkitse kuitenkaan sitä, että myös yrityksen henkilöstö sekä aineelliset ja aineettomat osatekijät menettäisivät arvonsa.

(ks. 161–163 kohta)

10. Ehkäisevyydellä, jota komissiolla on oikeus tavoitella sakon määrää vahvistaessaan, pyritään varmistamaan se, että yritykset noudattavat perustamissopimuksen kilpailusääntöjä harjoittaessaan toimintaansa yhteisön tai Euroopan talousalueen alueella. Tästä seuraa, että yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrätyn sakon ehkäisevä vaikutus ei määräydy ainoastaan sakkoja maksamaan määrätyn yrityksen erityisen tilanteen perusteella.

(ks. 181 kohta)

11. Vaikka yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrätyn sakon on oltava oikeassa suhteessa kilpailusääntöjen rikkomisen kestoon ja muihin sen vakavuuden arviointiin vaikuttaviin seikkoihin, joihin kuuluu hyöty, jonka yritys on voinut saada menettelytavoistaan, se, että yritys ei ole saanut mitään etua rikkomisesta, ei voi estää sakkojen asettamista, koska muutoin tämä menettäisi ehkäisevän vaikutuksensa. Tästä seuraa, että komissio ei sakon määrän määrittämiseksi ole velvollinen ottamaan huomioon sitä, ettei kyseisestä rikkomisesta ole saatu etua.

Vaikka komissio voikin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 2 kohdan ensimmäisen alakohdan viidennen luetelmakohdan mukaisesti raskauttavien olosuhteiden perusteella korottaa sakkojen määrää, jotta se ylittäisi rikkomisen avulla kertyneiden laittomien voittojen määrän, tämä ei kuitenkaan merkitse, että sillä olisi velvollisuus kaikissa olosuhteissa sakon määrän määrittämiseksi osoittaa todettuun rikkomiseen liittyvä taloudellinen etu. Toisin sanoen tällaisen edun puuttumista ei voida pitää lieventävänä seikkana.

(ks. 184–186 kohta)

12. Yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen suuruuden määrittämisen yhteydessä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa asetetun kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen edeltäneen vuoden liikevaihdosta lasketun 10 prosentin enimmäismäärän tarkoituksena on estää se, että sakot olisivat suhteettomia yrityksen merkitykseen nähden. Koska ainoastaan kokonaisliikevaihto on todellinen mittari, jonka avulla on mahdollista saada tältä osin likimääräistä tietoa, tämä enimmäismäärä on ymmärrettävä siten, että sillä viitataan kokonaisliikevaihtoon.

Kyseessä oleva yritys ei näin ollen voi väittää tulleensa kohdelluksi epäyhdenvertaisesti verrattuna muille rikkomiseen osallistuneille yrityksille asetettuihin sakkoihin, koska komissio ei sakon enimmäismäärää määrittäessään ole ottanut huomioon sen kyseisestä tuotteesta saamaa liikevaihtoa suhteessa sen kokonaisliikevaihtoon.

(ks. 196 ja 199 kohta)

13. Rikoslainsäädännön taannehtivuuskiellon periaate on kaikkien jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille yhteinen periaate, joka on myös vahvistettu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklassa, ja se on erottamaton osa niitä yleisiä oikeusperiaatteita, joiden noudattamisen yhteisöjen tuomioistuimet varmistavat.

Vaikka asetuksen N:o 17 15 artiklan 4 kohdan mukaan komission päätökset, joissa määrätään sakkoja kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi, eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia, komission on joka tapauksessa noudatettava yhteisön oikeuden yleisiä oikeusperiaatteita ja etenkin taannehtivuuskiellon periaatetta hallinnollisissa menettelyissään, jotka voivat perustamissopimuksen kilpailusääntöjä sovellettaessa johtaa seuraamusten määräämiseen.

Yritysten, joita vastaan on aloitettu hallinnollinen menettely, joka voi johtaa sakkoihin, on otettava huomioon se mahdollisuus, että komissio päättää minä hetkenä tahansa korottaa sakkojen määrän tasoa aiemmin sovellettuun verrattuna. Tämä pätee paitsi silloin, kun komissio korottaa sakkojen tasoa yksittäisissä päätöksissään, myös silloin, kun tämä korotus tapahtuu soveltamalla suuntaviivojen kaltaisia, ulottuvuudeltaan yleisiä menettelysääntöjä.

Tästä on pääteltävä, että kun otetaan huomioon komission harkintavalta sakkojen suuruuden vahvistamisessa, jotta se voi ohjata yritysten käyttäytymistä kilpailusääntöjen noudattamisen suuntaan, asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen sisältämä sakkojen uusi laskemismenetelmä, jos oletetaan, että sen perusteella asetettujen sakkojen määrä todellakin oli suurempi verrattuna komission aikaisempaan käytäntöön, ei ole ristiriidassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklassa määrättyjen periaatteiden kanssa, koska se oli kyseessä olevien yritysten kohtuudella ennakoitavissa aikana, jona kyseinen rikkominen tehtiin.

(ks. 205–210 kohta)

14. Siltä osin kuin on kyse päätöksestä, jossa sakkoja määrätään useille yrityksille yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta, perusteluvelvollisuuden ulottuvuutta arvioitaessa on otettava huomioon, että kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määriteltävä erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asiaan liittyvien erityisolosuhteiden, asiayhteyden ja sakkojen ehkäisevän vaikutuksen perusteella, vaikka huomioon otettavista perusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa.

Komissiolla ei ole sillä perusteella, että perusteluvelvollisuus on olennainen menettelymääräys, velvollisuutta ilmoittaa päätöksessään sakkojen laskentatapaan liittyviä lukuja vaan ainoastaan ne arviointiperusteet, joiden avulla se on määrittänyt rikkomisen vakavuuden ja keston.

(ks. 218 ja 222 kohta)

YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)

29 päivänä marraskuuta 2005 ( )

Kilpailu – EY 81 artikla – Kartelli – Sinkkifosfaattimarkkinat – Sakko – Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat – Kumoamiskanne – Lainvastaisuusväite – Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta – Rikkomisen vakavuus – Suhteellisuusperiaate ja yhdenvertaisen kohtelun periaate – Perustelut

Asiassa T‑64/02,

Dr Hans Heubach GmbH & Co. KG, kotipaikka Langelsheim (Saksa), edustajinaan asianajajat F. Montag ja G. Bauer,

kantajana,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehenään F. Castillo de la Torre, avustajanaan asianajaja H.‑J. Freund, prosessiosoite Luxemburgissa,

vastaajana,

joka koskee EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta (Asia COMP/E‑1/37.027 – Sinkkifosfaatti) 11 päivänä joulukuuta 2001 tehdyn komission päätöksen 2003/437/EY (EUVL 2003, L 153, s. 1) osittaista kumoamista tai toissijaisesti kantajalle asetetun sakon määrän lieventämistä,

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN

TUOMIOISTUIN (viides jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja P. Lindh sekä tuomarit R. García-Valdecasas ja J. D. Cooke,

kirjaaja: hallintovirkamies J. Plingers,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 1.7.2004 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Tosiseikat

1 Dr Hans Heubach GmbH & Co. KG (jäljempänä kantaja tai Heubach) on Saksan oikeuden mukaan perustettu yhtiö, joka valmistaa ja myy orgaanisia väriaineita ja erityismineraaleja, joita käytetään olennaisin osin musteen, muovien ja värien valmistuksessa. Heubach tuottaa ja myy sinkkifosfaattia, erityisesti sen muunnettuja laatuja. Sen kokonaisliikevaihto oli 71,02 miljoonaa euroa vuonna 2000.

2 Vaikka sinkkien ortofosfaattien kemialliset kaavat voivat vaihdella vähäisessä määrin, ne muodostavat yhtenäisen kemiallisen tuotteen, jonka lajinimike on ”sinkkifosfaatit”. Sinkkifosfaattia, jota saadaan sinkkioksidista ja fosforihaposta, käytetään usein maaliteollisuudessa ruosteenestomineraalipigmenttinä. Siitä myydään markkinoilla joko vakiolaatuisena sinkkifosfaattina taikka muutettuna tai ”aktivoituna” sinkkifosfaattina.

3 Vuonna 2001 suurin osa sinkkifosfaatin maailmanmarkkinoista oli seuraavien viiden eurooppalaisen tuottajan hallussa: kantaja, James M. Brown Ltd (jäljempänä James Brown), Société nouvelle des couleurs zinciques SA (jäljempänä SNCZ), Trident Alloys Ltd (jäljempänä Trident) (aikaisemmin Britannia Alloys and Chemicals Ltd; jäljempänä Britannia) ja Union Pigments AS (jäljempänä Union Pigments) (aikaisemmin Waardals AS). Vuosina 1994–1998 vakiolaatuisen sinkkifosfaatin markkina-arvo kohosi noin 22 miljoonaan euroon vuodessa maailmanlaajuisella tasolla ja noin 15–16 miljoonaan euroon vuodessa Euroopan talousalueen (ETA) tasolla. ETA:ssa kantaja, SNCZ, Trident (aikaisemmin Britannia) ja Union Pigments pitivät hallussaan vakiolaatuisen sinkkifosfaatin markkinoilla suunnilleen samansuuruisia noin 20 prosentin osuuksia. James Brownilla oli huomattavasti pienempi markkinaosuus. Sinkkifosfaatin ostajat ovat maalien suuria valmistajia. Maalimarkkinoita hallitsevat tietyt monikansalliset kemianteollisuusryhmät.

4 Komissio teki 13.5. ja 14.5.1998 samanaikaisia yllätystarkastuksia kantajan, SNCZ:n ja Tridentin tiloissa 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäisen täytäntöönpanoasetus, EYVL 1962, 13, s. 204) 14 artiklan 2 kohdan nojalla. Euroopan vapaakauppaliiton (EFTA) valvontaviranomainen teki 13.5.–15.5.1998 samanaikaisen yllätystarkastuksen Union Pigmentsin tiloissa valvontaviranomaisen ja tuomioistuimen perustamisesta tehdyn Efta-valtioiden sopimuksen pöytäkirjassa 4 olevan II luvun 14 artiklan 2 kohdan mukaisesti komission pyydettyä sitä ETA-sopimuksen pöytäkirjassa 23 olevan 8 artiklan 3 kohdan mukaisesti.

5 Union Pigments ja Trident ilmoittivat hallinnollisessa menettelyssä aikovansa tehdä täysin yhteistyötä komission kanssa sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa 18.7.1996 annetun komission tiedonannon (EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyöstä annettu tiedonanto) mukaisesti, ja kumpikin niistä teki kartellia koskevat ilmoituksensa (jäljempänä Union Pigmentsin ilmoitus ja Tridentin ilmoitus).

6 Komissio antoi 2.8.2000 väitetiedoksiannon yrityksille, joille tämän kanteen kohteena oleva päätös on osoitettu (ks. jäljempänä 7 kohta), kantaja mukaan lukien.

7 Komissio teki EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta (Asia COMP/E‑1/37.027 – Sinkkifosfaatti) 11 päivänä joulukuuta 2001 tehdyn päätöksen 2003/437/EY (EUVL 2003, L 153, s. 1). Tämän tuomion antamiseksi huomioon otettu päätös on se, joka on annettu tiedoksi kyseessä oleville yrityksille ja joka on kannekirjelmän liitteenä (jäljempänä riidanalainen päätös). Tämä päätös on tietyin osin erilainen kuin se, joka on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä.

8 Komissio toteaa riidanalaisessa päätöksessä, että Britannian (Trident 15.3.1997 lähtien), Heubachin, James Brownin, SNCZ:n ja Union Pigmentsin yhdistävä kartelli on ollut olemassa 24.3.1994 ja 13.5.1998 välisenä aikana. Kartelli on rajoittunut vakiolaatuiseen sinkkifosfaattiin. Ensinnäkin kartelliin osallistujat ovat tehneet markkinoiden jakamista koskevan sopimuksen tuottajien myyntikiintiöiden avulla. Toiseksi ne ovat vahvistaneet ”perushinnat” tai ”suositushinnat” kussakin kokouksessa ja ne ovat yleisesti noudattaneet niitä. Kolmanneksi asiakkaat oli tietyssä määrin jaettu.

9 Riidanalaisen päätöksen päätösosa kuuluu seuraavasti:

”1 artikla

Britannia – – , – – Heubach – – , James – – Brown – – , [SNCZ], Trident – – ja [Union Pigments] ovat rikkoneet EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan määräyksiä osallistumalla jatkuvaan sopimukseen ja/tai yhdenmukaistettuun menettelytapaan sinkkifosfaattialalla.

Rikkomisen kesto on seuraava:

a) – – Heubach[in] – – , James – – Brown[in] – – , [SNCZ:n] ja [Union Pigmentsin] tapauksessa: 24 päivästä maaliskuuta 1994 13 päivään toukokuuta 1998.

– –

3 artikla

Edellä 1 artiklassa mainitusta rikkomisesta määrätään seuraavat sakot:

a) Britannia – –: 3,37 miljoonaa euroa,

b) – – Heubach – –: 3,78 miljoonaa euroa,

c) James – – Brown – –: 940 000 euroa,

d) [SNCZ]: 1,53 miljoonaa euroa,

e) Trident [– –]: 1,98 miljoonaa euroa,

f) [Union Pigments]: 350 000 euroa.

– – ”

10 Sakkojen määrän laskemiseksi komissio otti käyttöön asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa annetuissa suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) esitetyn menetelmän sekä yhteistyöstä annetun tiedonannon.

11 Siten komissio määritti ensiksi ”perusmäärän” rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella (ks. riidanalaisen päätöksen 261–313 perustelukappale).

12 Ensimmäisen tekijän osalta se katsoi, että kun otetaan huomioon tarkasteltavan markkinakäyttäytymisen luonne, sen todellinen vaikutus sinkkifosfaattimarkkinoihin ja se, että se kattoi yhteismarkkinat kokonaisuudessaan ja koko ETA:n sen perustamisen jälkeen, rikkominen on luonteeltaan ”erittäin vakava” (riidanalaisen päätöksen 300 perustelukappale). Komissio selitti kuitenkin ottavansa tässä asiassa huomioon kyseisten markkinoiden pienen koon, sanotun kuitenkaan rajoittamatta rikkomisen luokittelemista erittäin vakavaksi rikkomiseksi (riidanalaisen päätöksen 303 perustelukappale).

13 Komissio sovelsi kyseessä oleviin yrityksiin ”erilaista kohtelua” yhtäältä ottaakseen huomioon niiden todelliset taloudelliset mahdollisuudet aiheuttaa merkittävää vahinkoa kilpailulle ja toisaalta asettaakseen sakon määrän tasolle, joka varmistaa, että sillä on riittävä rikkomista estävä vaikutus (riidanalaisen päätöksen 304 perustelukappale). Tätä varten se jakoi kyseessä olevat yritykset kahteen ryhmään niiden ”suhteellisen painoarvon” mukaan kyseisillä markkinoilla. Se on siten käyttänyt rikkomisen viimeisen vuoden aikana kullekin yritykselle ETA:n alueella kertynyttä kyseisen tuotteen liikevaihtoa ja se on ottanut huomioon sen, että kantaja, Britannia (Trident 15.3.1997 lähtien), SNCZ ja Union Pigments olivat ”ETA:n suurimmat sinkkifosfaatin valmistajat, joiden markkinaosuudet olivat melko samanlaiset eli joko yli 20 prosenttia tai sen vaiheilla” (riidanalaisen päätöksen 307 ja 308 perustelukappale). Kantaja sekä Britannia, SNCZ, Trident ja Union Pigments sijoitettiin ensimmäiseen ryhmään (”lähtökohtana” 3 miljoonaa euroa). James Brown, jonka markkinaosuus oli ”huomattavasti pienempi”, sijoitettiin toiseen ryhmään (”lähtökohtana” 750 000 euroa) (riidanalaisen päätöksen 308 ja 309 perustelukappale).

14 Rikkomisen kestoa koskevan tekijän osalta komissio katsoi, että kantaja syyllistyi ”keskipitkään” rikkomiseen, joka kesti 24.3.1993 ja 13.5.1998 välisen ajan (riidanalaisen päätöksen 310 perustelukappale). Näin ollen se korotti kantajan lähtökohtaa 40 prosenttia päätyen näin 4,2 miljoonan euron ”perusmäärään” (riidanalaisen päätöksen 310 ja 313 perustelukappale).

15 Tämän jälkeen komissio katsoi, ettei nyt esillä olevassa asiassa ollut tarpeen ottaa huomioon raskauttavia tai lieventäviä seikkoja (riidanalaisen päätöksen 314–336 perustelukappale). Se hylkäsi lisäksi väitteet, jotka koskivat ”huonoa taloudellista tilannetta”, jossa kartelli oli perustettu, ja kyseisten yritysten erityispiirteitä (riidanalaisen päätöksen 337–343 perustelukappale). Komissio asetti näin ollen kantajalle 4,2 miljoonan euron suuruiset sakot ”ennen [yhteistyöstä] annetun tiedonannon soveltamista” (riidanalaisen päätöksen 344 perustelukappale).

16 Toisaalta komissio muistutti rajasta, jota asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan mukaan kullekin kyseessä olevalle yritykselle asetetut sakot eivät saa ylittää. Tämä enimmäismäärä ei vaikuttanut kantajalle ennen yhteistyöstä annetun tiedonannon soveltamista asetettujen sakkojen määrään (riidanalaisen päätöksen 345 perustelukappale).

17 Lopuksi komissio myönsi kantajalle 10 prosentin lievennyksen yhteistyöstä annetun tiedonannon mukaisesti ottaen huomioon sen, että se oli väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa ilmoittanut, että se ei olennaisilta osilta kiistä väitetiedoksiannossa esitettyjä seikkoja (riidanalaisen päätöksen 360, 363 ja 366 perustelukappale). Kantajalle asetetun sakon lopullinen määrä oli siten 3,78 miljoonaa euroa (riidanalaisen päätöksen 370 perustelukappale).

Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset

18 Kantaja nosti 28.2.2002 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon toimittamallaan kannekirjelmällä nyt esillä olevan kanteen.

19 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (viides jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn, ja se kehotti prosessinjohtotoimina asianosaisia esittämään tietyt asiakirjat ja vastaamaan tiettyihin kirjallisiin kysymyksiin. Ne noudattivat näitä kehotuksia.

20 Asianosaisten suulliset lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 1.7.2004 pidetyssä istunnossa.

21 Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– ensisijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen 3 artiklan b alakohdan

– toissijaisesti vähentää sille asetetun sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

22 Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

A Lainvastaisuusväite

1. Asianosaisten lausumat

23 Kantaja väittää, että riidanalaisen päätöksen 3 artiklan b alakohta on pätemätön, koska siinä säädetty sakko on laskettu suuntaviivojen perusteella, jotka ovat ristiriidassa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan kanssa.

24 Kantaja väittää, että tämä lainvastaisuusväite on tutkittava ja että komission väite siitä, että suuntaviivojen lainvastaisuus ei johtaisi riidanalaisen päätöksen kumoamiseen siitä syystä, että ainoastaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta on sen oikeudellinen perusta, on hylättävä.

25 Pääasian osalta kantaja väittää ensinnäkin, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa on pidettävä säännöksenä, jossa asetetaan yleinen velvollisuus laskea sakot suhteessa kyseisten yritysten liikevaihtoon. Tämä on itse asiassa ainoa tapa, jolla voidaan ottaa huomioon kyseisen yrityksen taloudellinen kapasiteetti. Suuntaviivoissa lähdetään kuitenkin liikkeelle liikevaihdosta riippumatta vahvistettujen sakkojen kokonaisryhmistä ja näin ollen kyseisen yrityksen taloudellisesta vallasta. Niissä säädetään erityisesti vähintään 20 miljoonan euron kokonaismäärästä rikkomisille, jotka luokitellaan ”erittäin vakaviksi”, kyseisen yrityksen koosta riippumatta.

26 Tämä rikkominen on olemassa siitä huolimatta, että suuntaviivoissa sallitaan erottelu tiettyjen seikkojen perusteella, joita ovat muun muassa rikkomisen luonne, rikkojan todellinen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa merkittävää vahinkoa muille toimijoille taikka kyseisten markkinoiden vähäinen merkitys. Tällainen erottelu on mahdollista vain suuntaviivoissa tarkoitettujen ryhmien sisällä.

27 Siitä komission väitteestä, jonka mukaan yrityksen taloudellinen kapasiteetti, jota ilmentää erityisesti sen kokonaisliikevaihto, on vain yksi niistä kriteereistä, joka sen on otettava huomioon, kantaja toteaa, ettei se kiistä sitä, että huomioon on otettava useita kriteerejä, mutta se moittii komissiota siitä, ettei se ole tehnyt tätä kantajan hyväksi. Oikeuskäytännöstä ilmenee, että suuntaviivat eivät estä sitä, että joko kokonaisliikevaihto tai kyseisten yritysten liikevaihto kyseisen tuotteen markkinoilla ”otettaisiin huomioon sakkoa määritettäessä yhteisön yleisten oikeusperiaatteiden noudattamiseksi ja tilanteen sitä vaatiessa” (asia T‑23/99, LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1705, 283 kohta).

28 Toiseksi kantaja väittää, että kun suuntaviivojen perusteella sakkojen määrä lasketaan absoluuttisesti määriteltyjen summien perusteella, niissä määrätään laskentamenetelmästä, jossa jätetään ottamatta huomioon kantajan kaltaisten pienten ja keskisuurten yritysten koko. Kantaja huomauttaa, että sen kokonaisliikevaihto vuonna 2000 oli 71 miljoonaa euroa ja että sen liikevaihto eurooppalaisilla vakiolaatuisen sinkkifosfaatin markkinoilla oli vain 3,48 miljoonaa euroa eli noin 4,9 prosenttia sen kokonaisliikevaihdosta. Se lisää, että pieni ryhmä, jossa oli vain kuusi työntekijää, avustajinaan muutamat työntekijät, oli vastuussa näiden markkinoiden liikevaihdosta. Se ei käytännössä ollut saanut voittoa kyseisestä tuotteesta ja sille oli itse asiassa aiheutunut siitä usein tappioita.

29 Perusmääriä, mukaan lukien vähintään 20 miljoonan euron määrä ”erittäin vakaviksi” luokiteltujen rikkomisten osalta, sovelletaan kantajan mukaan kuitenkin, vaikka kyseiset yritykset ovatkin pieniä tai keskisuuria yrityksiä. Tämän ”summittaistamisen” seuraus nyt esillä olevassa asiassa on, että kantajalle asetettu sakko on kokonaisliikevaihtoon nähden merkittävästi suurempi kuin rikkomisen vakavuuden kannalta verrattavissa olevissa muissa asioissa asetetut sakot. Tämän väitteensä tueksi kantaja vetoaa useampiin komission päätöksiin, joissa se on asettanut suhteellisesti pienemmät sakot (EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia IV/35.733 ‑ VW) 28 päivänä tammikuuta 1998 tehty komission päätös 98/273/EY (EYVL L 124, s. 60; jäljempänä Volkswagen‑päätös); Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 85 artiklan mukaisesta menettelystä (asia IV/F‑3/33.708 ‑ British Sugar plc, asia IV/F‑3/33.709 ‑ Tate & Lyle plc; asia IV/F‑3/33.710 ‑ Napier Brown & Company Ltd; asia IV/F‑3/33.711 ‑ James Budgett Sugars Ltd) 14 päivänä lokakuuta 1998 tehty komission päätös 1999/210/EY (EYVL 1999, L 76, s. 1; jäljempänä British Sugar ‑päätös); Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamismenettelyssä (Asia N:o IV/35.691/E‑4: Esieristettyjen kaukolämmitysputkien alan kartelli) 21 päivänä lokakuuta 1998 tehty komission päätös 1999/60/EY (EYVL 1999, L 24, s. 1; jäljempänä esieristetyistä kaukolämmitysputkista tehty päätös)). Näin ollen kantajalle asetettu sakko on 280 kertaa korkeampi suhteessa sen liikevaihtoon kuin British Sugar ‑päätöksessä asetettu sakko. Toisin sanoen suuntaviivat ovat kantajan mukaan lainvastaiset siltä osin kuin niiden nojalla päädytään rikkomisen vakavuuden osalta toisiinsa rinnastettavissa asioissa sakkoihin, jotka eivät ole samassa suhteessa liikevaihtoon.

30 Vastauksena komission väitteeseen, jonka mukaan se oli ottanut huomioon kantajan koon vahvistaessaan lähtökohdaksi 3 miljoonaa euroa (ks. edellä 13 kohta) eikä 20 miljoonaa euroa, kantaja väittää, että ”summittaistamisella” on joka tapauksessa vaikutusta asetettuihin sakkoihin ja se johtaa suhteettomiin sakkoihin.

31 Kolmanneksi kantaja väittää, että suuntaviivoissa säädetty perusmäärän korottaminen rikkomisen keston perusteella on myös lainvastaista. Tietyt rikkomiset, kuten kiintiökartellit, ulottuvat luonteensa vuoksi useampiin vuosiin. Tämä pitkä kesto sanktioidaan jo, kun rikkominen luokitellaan erittäin vakavaksi. Kun suuntaviivoissa vahvistetaan korotuksia rikkomisten keston perusteella, niissä asetetaan siis kyseiselle yritykselle kaksinkertainen sanktio.

32 Aluksi komissio ilmaisee epäilynsä lainvastaisuusväitteen tutkittavaksi ottamisesta siitä syystä, että suuntaviivat eivät ole riidanalaisen päätöksen oikeudellinen perusta. Vaikka komissio onkin käyttänyt suuntaviivoissa esitettyä menetelmää sakkojen laskemiseksi nyt esillä olevassa asiassa, asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta on silti sen ainoa oikeudellinen perusta. Vaikka suuntaviivat todettaisiinkin lainvastaisiksi, se ei siten aiheuta riidanalaisen päätöksen lainvastaisuutta.

33 Pääasian osalta komissio huomauttaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kaukolämmitysputkikartelliasioissa 20.3.2002 antamista tuomioista ilmenee, että suuntaviivat eivät ole ristiriidassa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan kanssa (asia T‑9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1487; asia T‑15/99, Brugg Rohrsysteme v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1613; asia T‑16/99, Lögstör Rör v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1633; asia T‑17/99, KE KELIT v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1647; asia T‑21/99, Dansk Rørindustrie v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1681; asia T‑28/99, Sigma Technologie v. komissio, tuomio 20.3.2022, Kok. 2002, s. II‑1845; asia T‑31/99, ABB Asea Brown Boveri v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1881 ja erityisesti edellä 27 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 223–232 kohta ja 278–291 kohta). Näin ollen tämä lainvastaisuusväite pitää hylätä perusteettomana.

34 Komissio kiistää erityisesti kantajan väitteen, jonka mukaan sen olisi pitänyt ottaa huomioon kantajan pieni liikevaihto ja jonka mukaan se on poikennut kokonaisliikevaihdon ja muissa päätöksissä vahvistetun sakon välisestä suhteesta. Asiassa British Sugar tehtyä päätöstä koskevan vertailun osalta se huomauttaa, että kantaja näyttää katsovan, että komission olisi joko pitänyt vahvistaa lähtökohta rikkomisen vakavuuden perusteella 18 miljoonaan euroon (lähtökohta asiassa British Sugar) kerrottuna 280:lla, eli 5,04 miljardiin euroon tai pitänyt jakaa 280:lla kantajan tapauksessa vahvistettu 3 miljoonan euron lähtökohta ja päätyä 10 000 euron lähtökohtaan. Kantaja unohtaa, että komission on oikeuskäytännön mukaan joka tapauksessa vahvistettava määrä, jolla on riittävän estävä vaikutus.

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

35 Aluksi on todettava, että vaikka suuntaviivat eivät olekaan riidanalaisen päätöksen oikeudellinen perusta, koska kyseinen päätös perustuu asetukseen N:o 17, niissä määritetään yleisesti ja abstraktisti menetelmä, jota komission on noudatettava vahvistaessaan sakkojen määrän (edellä 27 kohdassa mainittu asia LR AF 1998, tuomion 274 kohta). Kun otetaan huomioon oikeusvaikutukset, joita suuntaviivojen kaltaiset menettelysäännöt voivat saada aikaan, ja se, että ne sisältävät ulottuvuudeltaan yleisiä säännöksiä, joita komissio on selvästi soveltanut riidanalaisessa päätöksessään, on todettava, että tämän päätöksen ja suuntaviivojen välillä on suora yhteys. Tästä seuraa, että lainvastaisuusväite on tutkittava.

36 Kantaja korostaa suuntaviivojen olevan lainvastaisia, koska vastoin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa, jossa kantajan mukaan säädetään, että sakot on laskettava suhteessa kyseisen yrityksen liikevaihtoon, suuntaviivoissa on lähtökohtana liikevaihdosta riippumatta vahvistetut sakkojen kokonaisryhmät. Näin on jätetty ottamatta huomioon se, että kantaja on pieni tai keskisuuri yritys. Lisäksi suuntaviivoissa on otettu huomioon rikkomisen kesto kahteen kertaan.

37 Toisin kuin kantaja väittää, suuntaviivat eivät mene asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa määritellyn seuraamuksia koskevan oikeudellisen kehyksen ulkopuolelle. Suuntaviivoissa esitetty sakkojen määrän yleinen laskentamenetelmä perustuu asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa mainittuihin kahteen arviointiperusteeseen eli rikkomisen vakavuuteen ja kestoon, ja laskennassa noudatetaan kunkin yrityksen liikevaihtoon suhteutettua enimmäismäärää, josta säädetään samassa säännöksessä (edellä 27 kohdassa mainittu asia LR AR 1998 v. komissio, tuomion 231 ja 232 kohta ja yhdistetyt asiat T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 29.4.2004 189 ja 190 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

38 Suuntaviivat ovat komission esitys tavasta, jolla se arvioi rikkomisen vakavuutta ja kestoa koskevia tekijöitä, sekä sen käyttämästä menetelmästä rikkomisten arvioimisessa suhteessa niiden luonteeseen ja asiaan liittyviin olosuhteisiin. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta ei edellytä sitä, että sakon määrä olisi suhteessa kyseisen yrityksen liikevaihtoon. Siitä johtuu vain, että jos sakot ylittävät miljoona euroa, kyseisen yrityksen liikevaihdosta laskettavaa 10 prosentin rajaa ei voida ylittää (edellä 27 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 278 kohta).

39 Komissio voi suuntaviivojen avulla lisäksi ottaa olosuhteiden niin vaatiessa huomioon pienten ja keskisuurten yritysten erityisen aseman verrattuna niihin yrityksiin, joilla on kyseisillä markkinoilla tai maailmanlaajuisesti suurempi liikevaihto. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo katsonut tältä osin, että suuntaviivoja sovellettaessa kyseisten yritysten liikevaihto voidaan ottaa huomioon tilanteessa, jossa tarkastellaan rikkomiseen syyllistyneiden todellisia taloudellisia mahdollisuuksia aiheuttaa huomattavaa vahinkoa muille toimijoille sekä tarvetta varmistaa, että sakolla on riittävä estävä vaikutus, taikka kun otetaan huomioon se seikka, että suurilla yrityksillä on useimmiten oikeudelliset ja taloudelliset infrastruktuurit, jotka antavat niille riittävät mahdollisuudet arvioida paremmin sitä, onko niiden toiminta luonteeltaan rikkomista, ja siitä aiheutuvia kilpailuoikeudellisia seurauksia. Kyseisten yritysten liikevaihto voidaan myös ottaa huomioon rikkomisten tapauskohtaista painoarvoa ja siten kunkin yrityksen rikkomisen todellista kilpailulle aiheutuvaa vaikutusta arvioitaessa, erityisesti, kun samanlaisiin rikkomisiin syyllistyneet yritykset ovat huomattavan erikokoisia. Yritysten liikevaihdon perusteella voidaan myös saada tietoja rikkomiseen syyllistyneiden mahdollisesti saamista taloudellisista tai rahoituksellisista eduista tai muista kyseessä oleviin yrityksiin liittyvistä erityispiirteistä, jotka on aiheellista tilanteesta riippuen ottaa huomioon (edellä 33 kohdassa mainittu asia Lögstör Rör v. komissio, tuomion 295 ja 296 kohta ja edellä 33 kohdassa mainittu asia Dansk Rørindustri v. komissio, tuomion 203 kohta).

40 Siitä kantajan väitteestä, jonka mukaan suuntaviivoilla rikotaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa, kun niissä vahvistetaan vähintään 20 miljoonan euron kiinteä määrä erittäin vakavista rikkomisista, vaikka kyseessä oleva yritys olisikin pieni tai keskisuuri, on todettava, että suuntaviivoissa vahvistetut perusmäärät ovat ainoastaan ”mahdollisia” (I A kohta). Komissio on siis voinut vahvistaa alle 20 miljoonan euron suuruisen perusmäärän. Vaikka kantaja onkin syyllistynyt erittäin vakavaan rikkomiseen nyt esillä olevassa asiassa, komissio on näin ollen vahvistanut sakon lähtökohdaksi kolme miljoonaa euroa, joka on huomattavasti alhaisempi kuin 20 miljoonan euron määrä, joka suuntaviivoissa on tarkoitettu erittäin vakaville rikkomisille (riidanalaisen päätöksen 309 perustelukappale).

41 Kantajan siitä väitteestä, jonka mukaan suuntaviivat johtaisivat suhteessa liikevaihtoon aikaisemmissa rinnastettavissa asioissa muille yrityksille asetettuja sakkoja suurempiin sakkoihin, on korostettava, että komission aiemmin noudattama päätösmenettely ei itsessään ole sakkojen määrittämistä koskeva oikeudellinen kehys kilpailuoikeuden alalla (edellä 27 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 234 kohta). Se, että komissio on aikaisemmin määrännyt tietyntasoisia sakkoja tietyntyyppisistä rikkomisista, ei estä sitä korottamasta tätä tasoa asetuksessa N:o 17 säädetyissä rajoissa, jos tämä on välttämätöntä yhteisön kilpailupolitiikan toteuttamiseksi (yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok. 1983, s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 109 kohta ja asia T‑304/94, Europa Carton v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II‑869, 89 kohta).

42 Siltä osin kuin komissio määrää samasta rikkomisesta yrityksille niiden rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella perusteltuja sakkoja, sitä ei voida moittia siitä, että joillekin yrityksille asetettujen sakkojen määrä on liikevaihtoon suhteutettuna suurempi kuin muille yrityksille aikaisemmissa tapauksissa asetettujen sakkojen määrä (ks. analogisesti edellä 27 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 278 kohta).

43 On lisättävä, että rikkomisten vakavuus on määritettävä useiden seikkojen perusteella, joihin kuuluvat erityisesti asian erityisolosuhteet, asiayhteys ja sakkojen estävä vaikutus, mutta niistä perusteista, jotka on välttämättä otettava huomioon, ei kuitenkaan ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa (asia C‑219/95 P, Ferriere Nord v. komissio, tuomio 17.7.1997, Kok. 1997, s. I‑4411, 33 kohta ja edellä 27 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 236 kohta). Asian kannalta ratkaisevat seikat, kuten markkinat, tuotteet, maat, yritykset ja asianomaiset ajanjaksot, ovat kuitenkin kussakin asiassa erilaiset. Tästä seuraa, että komissio ei ole velvollinen asettamaan sakkoja, jotka vastaavat samaa osuutta liikevaihdosta rikkomisen vakavuuden kannalta kaikissa toisiinsa rinnastettavissa olevissa asioissa (ks. vastaavasti asia T‑67/01, JCB Service v. komissio, tuomio 13.1.2004, tuomion 187–189 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

44 Joka tapauksessa on palautettava mieliin, että suuntaviivoissa asetetut ”mahdolliset” määrät ovat vain viitteellisiä eikä niistä itsestään voi näin ollen aiheutua suhteellisuusperiaatteen loukkaamista.

45 Siitä kantajan väitteestä, jonka mukaan suuntaviivat johtavat siihen, että otetaan kahteen otteeseen huomioon rikkomisen kestoa koskeva tekijä, on todettava, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetään nimenomaisesti, että sakon määrää vahvistettaessa on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto. Tämä säännös huomioon ottaen, ja vaikka oletettaisiinkin, että tietyille rikkomisille on ominaista niiden pitkä kesto, komissiota ei voida kieltää ottamasta huomioon niiden todellista kestoa kussakin yksittäistapauksessa. Siten sellaisten kartellien, jotka komissio paljastaa niiden suunnitellusta pitkäaikaisuudesta huolimatta tai jotka kartelliin osallistuja ilmoittaa sen jälkeen, kun ne ovat toimineet todellisuudessa vasta vähän aikaa, vahingollinen vaikutus on väistämättä pienempi, kuin jos ne olisivat ehtineet toimimaan tosiasiallisesti jo pitkän aikaa. Näin ollen on aina syytä erottaa toisistaan kilpailusääntöjen rikkomisen kesto ja sen vakavuus, sellaisena kuin se ilmenee sen luonteesta sinänsä (ks. vastaavasti edellä 37 kohdassa mainittu asia Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomion 259 kohta).

46 Tästä seuraa, että lainvastaisuusväite on hylättävä.

B Kumoamista koskevat kanneperusteet

47 Kantaja esittää viisi kanneperustetta. Ensimmäinen niistä koskee asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja suuntaviivojen rikkomista. Toinen kanneperuste koskee suhteellisuusperiaatteen loukkaamista. Kolmas kanneperuste koskee yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista. Neljäs kanneperuste koskee ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn Euroopan yleissopimuksen (jäljempänä ihmisoikeussopimus) 7 artiklan rikkomista. Viides kanneperuste koskee EY 253 artiklan rikkomista.

1. Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja suuntaviivojen rikkomista

48 Kantaja väittää, että jos oletetaan, että suuntaviivojen katsotaan olevan lainmukaiset, on katsottava, että komissio on soveltanut niitä virheellisesti. Kantajan mukaan riidanalaisen päätöksen 3 artiklan b alakohta on ristiriidassa sekä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan että suuntaviivojen kanssa. Tämä kanneperuste muodostuu kolmesta osasta, joissa kantaja väittää, että

– komissio ei ole arvioinut oikein rikkomisen vakavuutta

– se, että komissio on jättänyt ottamatta huomioon sen, että kyse oli vain vähäisestä osasta kantajan liikevaihtoa, merkitsee asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja suuntaviivojen rikkomista

– komissio ei ole ottanut huomioon sen taloudellista kapasiteettia.

a) Ensimmäinen osa, joka koskee rikkomisen vakavuuden virheellistä arviointia

49 Kantajan mukaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla rikkomisen vakavuus on ratkaiseva sakkojen määrittämisessä. Nyt esillä olevassa asiassa komission suorittama rikkomisen luokittelu ”erittäin vakavaksi” sen luonteen ja sen markkinoihin kohdistuvan vaikutuksen vuoksi (riidanalaisen päätöksen 300 perustelukappale) on kantajan mukaan virheellinen. Kantaja väittää, että komissio on yhtäältä jättänyt ottamatta huomioon kaikki asiaan liittyvät tosiseikat, erityisesti rikkomisen kohtuullisuuden, ja että toisaalta se ei ole analysoinut oikein huomioon ottamiaan tekijöitä. Jos se olisi analysoinut oikein rikkomista, sen olisi pitänyt asettaa lievempi sakko.

50 Tämä ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa sisältää neljä väitettä, joiden mukaan komissio on arvioinut virheellisesti

– rikkomisen luonnetta

– rikkomisen vaikutusta markkinoihin

– sinkkifosfaattimarkkinoiden kriisiä lieventävänä olosuhteena

– sitä, että rikkominen eroaa muista erittäin vakaviksi luokitelluista kartelleista.

Rikkomisen luonne

– Asianosaisten lausumat

51 Kantaja väittää, että komission olisi pitänyt luokitella rikkominen kohtuulliseksi ja että sen olisi siis pitänyt asettaa lievempi sakko. Kantaja myöntää, että kartelli muodosti kilpailuoikeuden vakavan rikkomisen, mutta se väittää, että kilpailuun kohdistuva riski oli varsin pieni, kun otetaan huomioon kartellia koskevat kohtuullistavat näkökohdat. Se toteaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ”sakkojen suuruuden määrittämiseksi on otettava huomioon kaikki sellaiset tekijät, jotka voivat vaikuttaa rikkomisen vakavuuden arviointiin” (yhdistetyt asiat T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.200, Kok. 2000, s. II‑491, 4949 kohta ja edellä 41 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomion 120 ja 129 kohta). Komissio on kantajan mukaan aiemmin noudattanut tätä oikeuskäytäntöä. Sitä vastoin nyt esillä olevassa asiassa se oli tosin väitetiedoksiannossa myöntänyt sellaisten seikkojen olomassaolon, jotka osoittavat rikkomisen kohtuullisen luonteen, mutta se oli sakkopolitiikassaan tekemänsä ilmeisen äkkikäännöksen jälkeen myöhemmin jättänyt ottamatta nämä samat seikat huomioon riidanalaisessa päätöksessä. Näin ollen komissio oli vastauksessaan muuttanut näkökantaansa kohtuullistavien näkökohtien merkityksen osalta. Kantajan mukaan se myönsi siinä, että nämä näkökohdat olivat merkityksellisiä sen rikkomisen vakavuutta koskevan analyysin kannalta, mutta totesi, etteivät ne aiheuttaisi mitään muutosta siihen, että rikkominen olisi luokiteltava ”erittäin vakavaksi”.

52 Tämän jälkeen kantaja esittää ne syyt, joiden vuoksi sen mielestä rikkomista ei olisi saanut luokitella ”erittäin vakavaksi”.

53 Ensinnäkin kantaja väittää, että rikkominen muodostui epämuodollisesta sopimuksesta, johon ei liittynyt mitään kyseisten yritysten noudattamaa erityistä täytäntöönpanomekanismia. Vaikka komissio oli myöntänyt tämän seikan väitetiedoksiannossaan, ei kuitenkaan ollut lieventänyt sakkoa riidanalaisessa päätöksessä. Sitä vastoin komissio oli polypropyleenipäätöksessään asettanut lievemmän sakon sillä perusteella, että kyseiset yritykset eivät olleet sopineet täytäntöönpanomekanismista (ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamismenettelystä 23 päivänä huhtikuuta 1986 tehty komission päätös 86/398/ETY (asia IV/31.149 – Polypropyleeni) (EYVL L 230, s. 1; jäljempänä polypropyleenipäätös)). Rikkomisella on luonnostaan vähemmän kohtalokkaita vaikutuksia, jos siihen ei liity täytäntöönpanomekanismia. Kantaja kiistää komission väitteen siitä, että nyt esillä oleva asia eroaa polypropyleenipäätökseen johtaneesta asiasta, koska nyt kyseessä oleviin sopimuksiin osallistuneisiin oli kohdistettu painostusta, jolla oli sama tehtävä ja samat vaikutukset kuin muodollisella täytäntöönpanomekanismilla. Kantaja katsoo, että se, että sitovia toimenpiteitä kiintiöiden noudattamisen varmistamiseksi ei ollut vahvistettu polypropyleeniasiassa eikä nyt esillä olevassa asiassakaan, on ratkaiseva tekijä.

54 Vastauksena siihen väitteeseen, että komissio ei ole velvollinen ottamaan huomioon aiempaa käytäntöään, kantaja väittää, että oikeuskäytäntö velvoittaa komission ottamaan huomioon kaikki sellaiset seikat, joiden avulla voidaan arvioida kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta (edellä 51 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 4949 kohta). Näin ollen komissio ei voi pidättäytyä ”mielivaltaisesti ja ilman ratkaisevaa perustetta” ottamasta huomioon arviointiperusteita, jotka se on aiemmissa päätöksissään katsonut keskeisiksi rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi. Lisäksi komissio on kantajan mukaan vääristellyt ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T‑347/94, Mayr‑Melnhof vastaan komissio, 14.5.1998 antamaa tuomiota (Kok. 1998, s. II‑1751). Kantaja myöntää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tässä tuomiossa todennut, että ”pelkästään se seikka, että komissio on aiemmassa päätöskäytännössään pitänyt joitakin seikkoja lieventävinä asianhaaroina sakkojen suuruutta määrättäessä, ei merkitse, että sillä olisi velvollisuus tehdä samoin myöhemmässä päätöksessä” (tuomion 368 kohta). Kantaja katsoo kuitenkin, ettei tämä toteamus vaikuta komission velvollisuuteen ottaa huomioon kaikki asian kannalta keskeiset seikat. Kantaja väittää, että täytäntöönpanomekanismin puuttuminen, se, että kyse ei ole kilpailun rajoittamisesta jäsenvaltioiden välillä (ks. jäljempänä 56 kohta), ja hintojen toissijainen rooli (ks. jäljempänä 57 kohta) ovat keskeisiä seikkoja rikkomisen vakavuuden oikeassa arvioinnissa. Se lisää, että komissio on jättänyt ottamatta huomioon kaikki kyseisille yrityksille edulliset seikat, vaikka ne olivat keskeisiä rikkomisen vakavuuden arvioinnissa. Se täsmentää, että edellä mainitussa tuomioon Mayr-Melnhof johtaneessa asiassa kyseessä oli alakohtainen kriisi, joka oli ennen kaikkea otettava huomioon lieventävänä olosuhteena taikka suuntaviivojen 5 kohdassa tarkoitettuna objektiivisena seikkana ja joka on rikkomisen vakavuuden arvioinnissa vähemmän tärkeä kuin kantajan nyt esillä olevassa asiassa esittämät seikat. Lisäksi kantaja kiistää sen, että edellä 27 kohdassa mainitussa asiassa LR AF 1998 vastaan komissio annetussa tuomiossa sallittaisiin se, että komissio jättäisi noudattamatta aiempaa päätöskäytäntöään. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tässä asiassa tekemät toteamukset ovat kantajan mukaan vastaus LR AF:n väitteeseen siitä, että suuntaviivojen aikaansaama muutos sakkojen aikaisempaan tasoon merkitsee muutosta niihin oikeudellisiin puitteisiin, joissa määritellään ne sakot, jotka voidaan asettaa. Tämä tuomio ei anna komissiolle mahdollisuutta jättää ottamatta huomioon rikkomisen vakavuuden arvioinnissa keskeisiä seikkoja.

55 Siitä komission väitteestä, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on asiassa T‑348/94, Enso Española vastaan komissio, 14.5.1998 antamassaan tuomiossa (Kok. 1998, s. II‑1875) todennut, että se, ettei kartellin täytäntöönpanoa ole valvottu, ei sellaisenaan ole lieventävä asianhaara, kantaja huomauttaa, että tämä oikeuskäytäntö on merkityksetön rikkomisen vakavuutta arvioitaessa. Se lisää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on asiassa T‑6/89, Enichem Anic vastaan komissio, 17.12.1991 antamassaan tuomiossa (Kok. 1991, s. II‑1623, Kok. Ep. XI, s. II-1, 269–271 kohta) katsonut, että täytäntöönpanomekanismin valvonnan puuttuminen on lieventävä asianhaara.

56 Toiseksi kantaja väittää, että kartellissa vahvistetut kiintiöt oli vahvistettu vain eurooppalaisella tasolla. Kyseiset yritykset eivät olleet pyrkineet vahvistamaan maakohtaisia kiintiöitä eikä kyseessä ollut siis kansallisten markkinoiden eristäminen. Näin ollen kilpailulle aiheutuva riski oli rajoitettu alusta alkaen. Kantaja väittää, että komissio ei ollut sakkoja määrätessään ottanut huomioon tätä seikkaa nyt esillä olevassa asiassa, mikä on ristiriidassa EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisesta (asia IV/33.126 ja 33.322 – Sementti) 30 päivänä marraskuuta 1994 tehdyn komission päätöksen 94/815/EY (EYVL L 343, s. 1; jäljempänä sementtipäätös) kanssa, jossa se on erityisesti korostanut sitä, että kyseiset yritykset olivat vahvistaneet maakohtaiset kiintiöt ja siten eristäneet kansalliset markkinat.

57 Kolmanneksi kantaja väittää, että toisin kuin muilla ”erittäin vakaviksi” luokitelluilla rikkomisilla hintasopimuksella oli ollut toissijainen rooli. Kantaja myöntää, että useiden kokousten aikana hinnoista on keskusteltu, mutta se täsmentää, että keskustelu rajoittui tältä osin ennen kaikkea rikkomisen alussa valituksiin hintojen alhaisesta tasosta sekä eri jäsenvaltioiden hintojen välisistä eroista. Vuosina 1994 ja 1995 pidettyjen kokousten aikana käsinkirjoitetut muistiinpanot eivät sisällä mitään viittausta hintoihin, koska hintoja ei vahvistettu kartellin alussa. Kantaja toteaa, että kuten komissio mainitsee väitetiedoksiannon 99 kohdassa, kartelli perustui periaatteeseen ”ainoastaan määrät, eivät hinnat”. Vähimmäishinnat oli kuitenkin vahvistettu. Kantaja lisää, että kyseiset yritykset ovat vahvistaneet yksinomaan viitehinnat ja että tällaisilla hinnoilla on luonnostaan rajoitetummat vaikutukset kuin kiinteillä hinnoilla, kuten komissiokin myöntää. Kantaja täsmentää, ettei se kiistä todettuja tosiseikkoja vaan niiden arvioinnin.

58 Kantaja arvostelee komission toteamusta siitä, ettei kyseessä olevan kartellin ja muiden kartellien välillä, joissa on sovittu täsmällisesti hintojen ja kiintiöiden vahvistamisesta ja jotka on pantu tehokkaasti täytäntöön, ole todellista aste-eroa. Kantaja korostaa sitä, että nyt esillä olevassa asiassa riski siitä, että kilpailua tai integroitumista rajoitetaan, on huomattavasti pienempi.

59 Neljänneksi kantaja väittää, että asiakkaita ei ole jaettu lukuun ottamatta yhtä asiakasta eli Tekno Winteriä ja yhtä tilannetta, jolloin James Brownille annettiin joitakin pieniä yrityksiä Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

60 Komissio on puolestaan todennut, että kantaja ei ole väittänyt, että komissio olisi ylittänyt harkintavaltansa taikka tehnyt muita arviointivirheitä. Se tyytyy väittämään yleisesti, että komissio on poikennut aiemmasta päätöskäytännöstään ”mielivaltaisesti ja ilman ratkaisevaa syytä”.

61 Komissio toteaa, että oikeuskäytännössä vahvistettujen periaatteiden mukaan se on ottanut huomioon kaikki asiaan kuuluvat seikat rikkomisen luonteen arvioimiseksi ja päätellyt, että se on luonteensa perusteella luokiteltava ”erittäin vakavaksi”.

62 Komission mielestä kantaja on ymmärtänyt huonosti alaa koskevan oikeuskäytännön. Se myöntää, että sillä on velvollisuus ottaa huomioon kaikki asiaan kuuluvat seikat, mutta väittää, että oikeuskäytännössä ei kuitenkaan edellytetä, että tiettyjen tosiseikkojen perusteella, erityisesti niiden, joihin kantaja nyt esillä olevassa asiassa vetoaa, olisi järjestelmällisesti päädyttävä sakon lähtökohdan alentamiseen. Oikeuskäytännöstä ilmenee, ettei ole olemassa sitovaa tai tyhjentävää luetteloa niistä kriteereistä, jotka on otettava huomioon. Lisäksi kunkin kriteerin merkitys rikkomisen vakavuuden arvioinnissa riippuu kunkin asian olosuhteista.

63 Tämän jälkeen komissio tutkii kysymystä kantajan väittämistä kohtuullistavista näkökohdista ja katsoo, etteivät ne pienennä rikkomisen vakavuutta. Tältä osin komissio korostaa, ettei sillä ole minkäänlaista velvollisuutta noudattaa aiempaa päätöskäytäntöään.

– Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

64 Aluksi on todettava, että kantajan tavoitteena on ainoastaan sakon poistaminen tai sen määrän alentaminen. Se ei riitauta riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa ja myöntää siis sen osallistumista kartelliin ja EY 81 artiklan rikkomista koskevien komission päätelmien olevan perusteltuja. Kantaja on ilmoittanut väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa, ettei se kiistä keskeisiltä osin siinä esitettyjä tosiseikkoja, ja se on näin ollen saanut yhteistyöstä annetun tiedonannon nojalla 10 prosentin alennuksen sakosta (riidanalaisen päätöksen 360 ja 363 perustelukappale).

65 Tämän jälkeen on hylättävä kantajan väite siitä, että komissio on riidanalaisessa päätöksessään salannut kaikki ne seikat, jotka osoittavat rikkomisen kohtuulliseksi ja jotka oli mainittu väitetiedoksiannossa. Komissio on riidanalaisessa päätöksessä ottanut huomioon kaikki kyseiseen asiaan liittyvät olosuhteet. Toisin kuin kantaja väittää, komission väite siitä, että ”myynti‑ ja kiintiösopimus viittasi ennemminkin epämuodolliseen sopimukseen, jonka osalta jäsenet eivät ole soveltaneet mitään erityistä täytäntöönpanomekanismia” (väitetiedoksiannon 67 kohta), toistetaan keskeisiltä osin riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappaleessa. Väite, jonka kantaja toteaa komission esittäneen, vaikka se tosiasiassa onkin peräisin Union Pigmentsiltä, ja jonka mukaan kartelli perustuu periaatteeseen ”vain määriä, ei hintoja” (väitetiedoksiannon 99 kohta), toistetaan riidanalaisen päätöksen 104 perustelukappaleessa. Lisäksi komissio on ottanut huomioon sen, että kiintiöitä sovellettiin yksinomaan Euroopan laajuisesti ja että kyseiset yritykset eivät olleet eristäneet kansallisia markkinoitaan (riidanalaisen päätöksen 267 ja 273 perustelukappale). Se on myös ottanut huomioon väitteen siitä, että kartellin jäsenten kesken jaettiin vain yksi ainoa asiakas (270 ja 277 perustelukappale). Toisin kuin kantaja väittää, komissio on lisäksi riidanalaisessa päätöksessä ottanut kantaa kantajan väitteisiin (104, 274 ja 290–298 perustelukappale).

66 On palautettava mieliin, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta arvioitaessa on erityisesti otettava huomioon aiheutettujen kilpailunrajoitusten luonne (ks. asia T‑224/00, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok. 2003, s. II‑2597, 117 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

67 Kantaja ei kuitenkaan kiistä, että kartelli on vahvistanut hinnat ja kiintiöt Euroopan laajuisesti ja että ainakin yksi asiakas on jaettu. Tältä osin on muistettava, että EY 81 artiklan 1 kohdan a, b, ja c alakohdassa mainitut ensimmäiset esimerkit kartelleista, jotka on todettu nimenomaisesti yhteismarkkinoille soveltumattomiksi, ovat sellaisia,

”a) joilla suoraan tai välillisesti vahvistetaan osto‑ tai myyntihintoja taikka muita kauppaehtoja;

b) joilla rajoitetaan tai valvotaan tuotantoa, markkinoita, teknistä kehitystä taikka investointeja;

c) joilla jaetaan markkinoita tai hankintalähteitä;

– – ”

68 Tämän vuoksi tämäntyyppiset rikkomiset, erityisesti horisontaalisten kartellien yhteydessä, luokitellaan oikeuskäytännössä ”erityisen vakaviksi” (asia T‑141/94, Thyssen Stahl v. komissio, tuomio 11.3.1999, Kok. 1999, s. II‑347, 675 kohta) taikka ”yhteisön kilpailusääntöjen selviksi rikkomisiksi” (asia T‑148/89, Tréfilunion v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. II‑1063, 109 kohta ja asia T‑311/94, BPB de Eendracht v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II‑1129, 303 ja 338 kohta).

69 On myös palautettava mieliin, että suuntaviivoissa tarkoitettuja ”erittäin vakavia” rikkomisia ovat ”pääasiassa hintakartellit tai markkinoiden jakaminen horisontaalisin rajoituksin tai muut menettelyt, jotka vaikuttavat sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan, kuten muiden sulkeminen pois kansallisilta markkinoilta tai monopolia vastaavassa asemassa toimivien yritysten määräävän aseman väärinkäyttö” (1 A kohdan toisen kohdan kolmas luetelmakohta).

70 Edellä todetuista seikoista johtuu, että komissio on perustellusti luokitellut kyseessä olevan rikkomisen erittäin vakavaksi, kun otetaan huomioon sen luonne. On kuitenkin tutkittava kantajan esiin tuomat väitetyt kohtuullistavat näkökohdat.

71 Ensinnäkin siitä kantajan väitteestä, jonka mukaan rikkominen muodostuu epämuodollisesta sopimuksesta, jonka osalta kyseiset yritykset eivät soveltaneet mitään erityistä täytäntöönpanomekanismia, on huomautettava, että luonteeltaan sitovan sopimuksen olemassaolo ei ole välttämätöntä, jotta yritysten välinen kartelli olisi kielletty sopimus. Riittää, että asianomaiset yritykset ovat ilmaisseet yhteisen tahtonsa toimia markkinoilla tietyllä tavalla (asia T‑59/99, Ventouris v. komissio, tuomio 11.12.2003, 52 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Täytäntöönpanon muodollisten valvontatoimenpiteiden puuttuminen ei välttämättä vaikuta rikkomisen vakavuuteen. Se, että laiton kartelli perustetaan epämuodollisesti, ei tarkoita sitä, etteikö se olisi tehokas.

72 Vaikka komissio olikin kohtuullistanut sakkoa polypropyleenipäätöksessä, kuten edellä 41 kohdassa on todettu, sen aiempi päätöskäytäntö ei sellaisenaan toimi oikeudellisina puitteina kilpailuasioissa määrättäville sakoille.

73 Nyt esillä olevassa asiassa myyntiä ja kiintiöitä koskevasta sopimuksesta on todettava, että komissio myönsi riidanalaisessa päätöksessään sen olleen luonteeltaan ”herrasmiessopimus siinä mielessä, että jäsenet eivät ottaneet käyttöön erityistä täytäntöönpanomekanismia” (72 perustelukappale). Komissio kuitenkin totesi, että ”myyntikiintiöiden noudattaminen saavutettiin kartellikokouksissa jäseniin kohdistuvalla painostuksella” (72 ja 276 perustelukappale). Kantaja ei kiistä, että kartellin jäsenet pitivät 16 kokousta vuoden 1994 maaliskuun ja vuoden 1998 toukokuun välisenä aikana (riidanalaisen päätöksen 70 perustelukappale) ja että näissä kokouksissa kyseiset yritykset vaihtoivat tietoja myynneistä ja keskustelivat omista markkinaosuuksistaan. Nämä yritykset vaihtoivat sinkkifosfaatin myyntiä koskevia tietojaan käyttämällä sinkintuottajien yhdistyksiä välittäjinä, ja ne pystyivät tällä tavoin tarkistamaan, että kukin niistä noudatti markkinaosuuttaan (69 ja 284 perustelukappale). Lisäksi Union Pigments totesi, että kartellin jäsenet riitelivät usein kokousten aikana ja syyttivät toinen toisiaan sovittujen kiintiöiden ylittämisestä ja että näin ollen kiintiöiden noudattaminen varmistettiin kokouksissa harjoitetun painostuksen avulla (Union Pigmentsin ilmoituksen 67 kohta). Vaikka Trident korostaa, ettei ollut olemassa mitään korvausjärjestelmää, se vahvistaa, että osallistujat syyttivät toinen toisiaan kartellikokouksissa ja valittivat, jos niiden markkinaosuudet olivat pudonneet (Tridentin ilmoituksen 2.4.19 kohta).

74 Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että ”asiakkaiden jakamista käytettiin korvausmuotona silloin, kun yritys ei saavuttanut sille asetettua kiintiötä” (72 perustelukappale). Tätä väitettä tukee Union Pigmentsin ilmoitus, jonka mukaan vuonna 1995 asiakas Tekno Winter (jäljempänä Teknos) annettiin SNCZ:lle sen varmistamiseksi, että sen 24 prosentin kiintiö täyttyisi (67 kohta). Union Pigments on myös todennut, ettei se ole tiettynä aikana yrittänyt saada uusia asiakkaita, koska se olisi merkinnyt muiden kyseisten yritysten toteuttamia vastatoimia (Union Pigmentsin ilmoituksen 77 kohta).

75 Kantaja ei myöskään kiistä sitä, että vuositasolla kyseisten yritysten todelliset markkinaosuudet seurasivat tarkasti niille jaettuja markkinaosuuksia (riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappale). Tämä seikka osoittaa, että myyntisopimusten täytäntöönpanojärjestelmä oli tehokas, vaikkei siihen liittynytkään muodollista sanktiojärjestelmää.

76 Komissio ei tosin riidanalaisessa päätöksessään (ks. esim. 285 ja 286 perustelukappale) eikä kirjelmissään yksilöi erityistä hinnoista ja asiakkaiden jaosta tehtyjä sopimuksia koskevaa täytäntöönpanomekanismia. On kuitenkin todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla on harkintavaltaa sakkojen määrän vahvistamisessa, jotta se voisi ohjata yritysten toimintaa niin, että ne noudattaisivat kilpailusääntöjä (asia T‑150/89, Martinelli v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. II‑1165, 59 kohta ja edellä 66 kohdassa mainittu asia Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomion 56 kohta). Kun otetaan huomioon kyseessä olevan rikkomisen luonne ja edellä 68 ja 71 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö sekä rikkomisen seuraukset ja vaikutukset (ks. jäljempänä 111–118 kohta ja 129 kohta), ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että komissio ei ole nyt esillä olevassa asiassa ylittänyt tätä harkintavaltaa.

77 Siitä kantajan väitteestä, jonka mukaan kilpailulle aiheutuva riski oli rajoittunut, koska kartellin vahvistamat kiintiöt oli vahvistettu yksinomaan Euroopan laajuisesti, on palautettava mieliin, että suuntaviivoissa mainitaan rikkomiset, joilla eristetään kansalliset markkinat, vain suuntaa-antavasti esimerkkeinä erittäin vakaviksi luokiteltavista rikkomisista (1 A kohdan toisen kohdan kolmas luetelmakohta). Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo edellä 66 kohdassa mainitussa asiassa Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients antamassaan tuomiossa todennut, että kartellia, johon on sisältynyt muun muassa tavoitehintojen vahvistaminen, ei voida jättää luonnehtimatta erittäin vakavaksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi pelkästään sillä perusteella, että kyseessä oli maailmanlaajuinen järjestely, jolla ei eristetty kansallisia markkinoita yhteismarkkinoilla (tuomion 123–125 kohta). Samaa päättelyä voidaan soveltaa nyt esillä olevaan asiaan.

78 Kantaja on vedonnut sementtipäätökseen; se, että komissio on tässä päätöksessä luokitellut kansallisten markkinoiden eristämisen erittäin vakavaksi, ei ole merkityksellistä nyt esillä olevassa asiassa. Jos kyseessä olevan kartellin seurauksena olisi ollut kansallisten markkinoiden eristäminen, komissio olisi voinut asettaa vielä suuremman sakon. Tältä osin on todettava, että suuntaviivoissa todetaan muun muassa, että ”kussakin luokassa määrättyjen seuraamusten asteikko antaa mahdollisuuden vaihdella yritykseen sovellettavaa seuraamusta rikkomuksen laadun mukaan, erityisesti vakavien ja erittäin vakavien rikkomusten luokissa” (1 A kohdan kolmas kohta).

79 Lisäksi on huomattava, että Union Pigmentsin mukaan ensimmäisessä kartellikokouksessa 24.3.1994 oli päätetty, että ”hinnat eivät saisi vaihdella liikaa maasta toiseen, jotta tuotteet eivät ylitä rajoja” (Union Pigmentsin ilmoituksen 51 ja 74 kohta). Näin ollen on selvää, että kyseessä olevien yritysten tarkoituksena oli tietyssä määrin eristää kansalliset markkinat.

80 Kolmanneksi siitä väitteestä, että rikkomista ei olisi saanut luokitella erittäin vakavaksi, koska hintasopimuksella on ollut vain toissijainen rooli ja se koski vain viitehintoja, joilla on luonteensa perusteella rajoitetummat vaikutukset kuin kiinteillä hinnoilla, on todettava, että komissio on riidanalaisessa päätöksessään todennut, että kartellin jäsenet olivat sopineet sinkkifosfaatin ”perushinnoista ja/tai suositushinnoista” (65 perustelukappale).

81 Erityisesti hinnan, vaikka vain viitehinnankin, vahvistaminen vaikuttaa kilpailuun sen vuoksi, että sen avulla kaikilla kartelliin osallisilla on mahdollisuus ennustaa muiden kilpailijoiden harjoittama hintapolitiikka kohtuullisella varmuudella (asia 8/72, Vereeniging van Cementhandelaren v. komissio, tuomio 17.10.1972, Kok. 1972, s. 977, 21 kohta). Yleisemmällä tasolla tällaisilla kartelleilla puututaan suoraan kyseisten markkinoiden oleellisiin kilpailutekijöihin (edellä 68 kohdassa mainittu asia Thyssen Stahl v. komissio, tuomion 675 kohta). Kun tuottajat ovat näin ilmaisseet yhteisen tahtonsa noudattaa tiukasti tuotteidensa tiettyä hintatasoa, ne eivät ole päättäneet itsenäisesti siitä politiikasta, jota ne aikoivat markkinoilla noudattaa, joten ne ovat rikkoneet kilpailua koskevien perustamissopimuksen määräysten perusajatusta (edellä 68 kohdassa mainittu asia BPB de Eendracht v. komissio, tuomion 192 kohta).

82 Näiden seikkojen perusteella ei ole mahdollista ainoastaan siitä syystä, että kartellissa ei ole vahvistettu viitehintoja, katsoa, että kyse ei ole erittäin vakavasta rikkomisesta (ks. vastaavasti edellä 66 kohdassa mainittu asia Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomion 118–120 kohta).

83 Siitä kantajan väitteestä, jonka mukaan hintasopimuksella oli vain ”toissijainen” merkitys, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että siitä, että komissio on todennut, että myyntikiintiöiden jakaminen oli kartellin ”kulmakivi” (riidanalaisen päätöksen 66 perustelukappale), ei ole seurauksena, että hintasopimusta olisi pidettävä toissijaisena. Itse asiassa kiintiösopimus, asiakkaita koskeva sopimus ja hintojen vahvistussopimus muodostavat yhden ainoan kartellin kolme osatekijää. Kartellin vakavuutta on kuitenkin arvioitava kokonaisuutena. Kun otetaan huomioon nyt kyseessä olevan rikkomisen luonne, komissio luokitteli perustellusti sen erittäin vakavaksi.

84 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo joka tapauksessa, että hintasopimus oli kartellin merkittävä tekijä. Komissio on lisäksi kerännyt kirjallisia todisteita siitä, että suositushinnoista oli keskusteltu useissa kartellikokouksissa (riidanalaisen päätöksen 134, 139, 140, 162, 178 ja 186 perustelukappale). Lisäksi toisin kuin kantaja väittää, hintasopimus oli yksi kartellin osatekijöistä vuodesta 1994 lähtien. Kyseisistä yrityksistä ainoastaan kantaja on väittänyt hallinnollisessa menettelyssä, että tämä sopimus on ollut olemassa vasta vuodesta 1996 lähtien (riidanalaisen päätöksen 268 perustelukappale). Kuten edellä todetaan, Union Pigmentsin mukaan kyseiset yritykset olivat päättäneet kuitenkin jo 24.3.1994 pidetyssä ensimmäisessä kokouksessa, että hinnat eivät saisi vaihdella liikaa maasta toiseen (Union Pigmentsin ilmoituksen 51 kohta). Myös Tridentin ilmoituksesta ilmenee (2.4.24 kohta), että kartelli vahvisti hinnat kussakin kokouksessa. Ensimmäisiä kokouksia koskevat asiakirjatodisteet eivät ole yhtä laajoja kuin myöhempiä kokouksia koskevat. Kuitenkin 27.3.1995 pidetyn kokouksen esityslista osoittaa aikomuksen keskustella hintojen kehityksestä Saksassa, Ranskassa, Benelux-maissa, Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Pohjoismaissa, Yhdysvalloissa ja muualla maailmassa (riidanalaisen päätöksen 121 perustelukappale).

85 Neljänneksi siitä seikasta, että asiakkaita ei ole jaettu lukuun ottamatta yhtä ainoaa asiakasta eli Teknosia ja yhtä ainoaa tilaisuutta, jossa James Brownille jaettiin joitakin pieniä yrityksiä Yhdistyneessä kuningaskunnassa, ei voida päätellä, ettei komissiolla olisi ollut oikeutta luokitella tämä rikkominen erittäin vakavaksi.

86 Kantaja ei kiistä Länsi-Euroopan kahdeksan suurimman maalinvalmistajan joukkoon kuuluvan Teknosin jakamista (riidanalaisen päätöksen 52 perustelukappale).

87 Kyseiset yritykset keskustelivat säännönmukaisesti tämän asiakkaan jakamisesta ja ne varmistivat toimitusten jakamisen sille vuoron perään (riidanalaisen päätöksen 68 ja 96–97 perustelukappale; Union Pigmentsin ilmoituksen 63 ja 67 kohta). Niillä oli joustava jakojärjestelmä se takaamiseksi, että ”Teknos ei alkaisi epäillä järjestelyä” (riidanalaisen päätöksen 99 ja 100 perustelukappale). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että Teknosilta laskutettava hinta oli sopimuksen kohteena ja että oli sovittu, että kukaan muu kuin se valmistaja, jonka ”vuoro” oli toimittaa sille tuotteita, ei tarjoaisi sovittua hintaa alhaisempaa hintaa (riidanalaisen päätöksen 96 perustelukappale ja Tridentin ilmoituksen 2.4.22 kohta).

88 Kantaja ei myöskään kiistä sitä, että James Brownille on jaettu joitakin pieniä yrityksiä (riidanalaisen päätöksen 180 ja 277 perustelukappale). James Brown ei itse kiistä tätä jakoa.

89 Lisäksi on todettava, että komissio väittää Union Pigmentsin 30.3.1995 päivätyn muistion perusteella, että Jotunin jakamisesta on keskusteltu (riidanalaisen päätöksen 277 perustelukappale). Vaikka tämä muistio ei viittaa suoraan Jotunin jakamiseen, kantaja ei suoraan kiistä tätä väitettä. Jotun kuuluu myös Länsi-Euroopan kahdeksan suurimman maalinvalmistajan joukkoon (riidanalaisen päätöksen 52 perustelukappale).

90 Tästä seuraa, että komissio on perustellusti todennut, että tietyt asiakkaat on jaettu. Se, että tämä jakaminen koski vain tiettyjä asiakkaita eikä kaikkia asiakkaita markkinoilla, ei voi horjuttaa päätelmää siitä, että kyseinen kartelli oli luonteeltaan erittäin vakava.

91 Näin ollen on hylättävä kantajan väite, jonka mukaan asianomainen kilpailusääntöjen rikkominen ei ole luonteeltaan erittäin vakava.

Rikkomisen vaikutukset

– Asianosaisten lausumat

92 Aluksi kantaja huomauttaa, että komissio on perustanut päätelmänsä rikkomisen erittäin vakavasta luonteesta sen vaikutukseen markkinoilla. Kantaja väittää, että komissio on tehnyt tältä osin arviointivirheen. Oikeuskäytännön mukaan komission olisi rikkomisen vakavuutta arvioidessaan pitänyt ottaa huomioon kaikki seikat, joilla saattaa olla merkitystä markkinoihin kohdistuvan vaikutuksen osalta (edellä 51 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 4949 kohta). Komissio on tämän oikeuskäytännön mukaisesti vahvistanut aiemmassa päätöskäytännössään, että rajalliset vaikutukset markkinoihin sekä se, että sopimuksia ei sovelleta kaikilta osin, ovat seikkoja, jotka on otettava huomioon arvioitaessa rikkomisen vakavuutta (polypropyleenipäätöksen 108 kohta ja EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan mukaisesta menettelystä (asia IV/34.466 – Kreikan lauttaliikenne) 9 päivänä joulukuuta 1998 tehdyn komission päätöksen 1999/271/EY (EYVL L 109, s. 24; jäljempänä Kreikan lauttaliikennettä koskeva päätös) 162 kohta). Kreikan lauttaliikennettä koskevassa päätöksessä komissio on kantajan mukaan katsonut, että se, että osapuolet eivät olleet soveltaneet kaikilta osin erityisiä hintasopimuksia ja että ne olivat kilpailleet hinnoilla harjoittamalla eriytettyjä alennuksia, oli syy luokitella rikkominen vain vakavaksi eikä erittäin vakavaksi. Sitä vastoin nyt esillä olevassa asiassa komissio ei ole kantajan mukaan ottanut huomioon sitä, että kyseisiä sopimuksia ei ole pantu täytäntöön tunnontarkasti, eikä sitä, että niillä oli vain rajoitetusti vaikutusta markkinoihin.

93 Kantaja huomauttaa ensinnäkin rikkomisen täytäntöönpanosta, että komissio on virheellisesti todennut, että kyseiset yritykset olivat huolellisesti täytäntöönpanneet hintasopimuksen. Komissio on kantajan mukaan ensinnäkin perustanut hintasopimusten täytäntöönpanemisesta tekemänsä päätelmät Tridentin ilmoitukseen, jonka mukaan sen sisäisessä hinnastossa otettiin huomioon sovitut hinnat (riidanalaisen päätöksen 285 perustelukappale). Näin tehdessään komissio oli vääristellyt tätä ilmoitusta. Trident oli itse asiassa myös todennut, että sen kokemusten mukaan ”kokouksissa puheena olleita hintoja ei noudatettu ja oli yleisesti tunnustettua, että myynnit toteutettiin sovittujen viitehintojen alapuolella” (Tridentin ilmoituksen 2.4.25 kohta). Tätä väitettä tukee kantajan mukaan Union Pigmentsin ilmoitus, jonka mukaan yhtäältä oli käytännössä mahdotonta vahvistaa hintoja ja toisaalta viitehintoja ei noudatettu Pohjoismaissa (60 kohta). Pelkästään sillä perusteella, että Trident on ottanut ohjehinnat sisäiseen hintaluetteloonsa, ei voida päätellä, että kyseisiä sopimuksia on huolellisesti noudatettu, kun otetaan huomioon asian olosuhteet.

94 Toiseksi kyseiset yritykset ovat kantajan mukaan myyneet vakiolaatuista sinkkifosfaattia alle sovittujen hintojen ja alennuksia oli myönnetty säännönmukaisesti. Erityisesti kantajan asettamat hinnat olivat selvästi kartellin vahvistamia viitehintoja alhaisemmat. Sinkkioksidin eli siis sinkin hinnat nimittäin määrittävät ensisijaisesti sinkkifosfaatin hinnat, sillä ne muodostavat tuotantokustannusten keskeisen osan. Sinkin hinta oli heilahdellut voimakkaasti vuosien 1990 ja 2000 välillä. Kantaja väittää, että sen hintojen nousu vuonna 1997 on yhteydessä sinkin hinnan voimakkaaseen nousuun eikä viitehintojen noudattamiseen. Kantajan mukaan Trident oli toimittanut komissiolle asiakirjoja todisteeksi siitä, että kyseiset yritykset myivät säännönmukaisesti sinkkifosfaattia alle sovittujen hintojen. Kolmanneksi kyseiset yritykset olivat kantajan mukaan pakotettuja pitämään hinnat alhaisella tasolla ottaen erityisesti huomioon kolmansista maista tulevien tuontien riskin. Toisin kuin komissio päättelee, kyseessä olevat yritykset eivät siis olleet noudattaneet hintasopimuksia. Kantaja huomauttaa, että komissio ei ota vastineessaan kantaa edeltäviin väitteisiin.

95 Kreikan lauttaliikennettä koskevassa päätöksessään komissio oli päättänyt vähentää sakon määrää ja luokitella rikkomisen vakavaksi erittäin vakavan sijaan sillä perusteella, että sopimuksia ei ollut pantu täysimittaisesti täytäntöön. Komission olisi kantajan mielestä pitänyt noudattaa tätä käytäntöään nyt esillä olevassa asiassa. Vastauksena väitteeseen siitä, että komissio ei ole sidottu aiempaan päätöskäytäntöönsä, kantaja väittää, että komission on otettava huomioon kaikki seikat, jotka voivat vaikuttaa rikkomisen vakavuuden arviointiin, mukaan lukien tekijät, joita se on pitänyt asiaan kuuluvina aiemmissa päätöksissään. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytäntö vahvistaa, että rikkomisen vaikutusten konkreettinen merkitys markkinoilla on otettava huomioon sakon laskemiseksi (asia T‑308/94, Cascades v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II‑925, 172 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Siitä komission väitteestä, jonka mukaan sakkoa saadaan vähentää vain, jos mitään osaa sopimuksesta ei ole sovellettu, kantaja väittää, että huomioon on otettava sekin, että vain yhtä osaa sopimuksesta ei ole noudatettu. Nyt esillä olevassa asiassa se, että hintasopimusta ei ole sovellettu, olisi pitänyt ottaa huomioon sakon määrän vähentämiseksi.

96 Mitä toiseksi tulee kartellin vaikutuksiin markkinoille, komissio on kantajan mielestä myös tehnyt arviointivirheitä. Ensinnäkin kantaja riitauttaa komission toteamuksen siitä, että rikkomisella olisi ollut tehokkaita vaikutuksia, koska kyseiset yritykset toimivat 90 prosentilla ETA-markkinoista. Vaikka nämä yritykset kattavatkin merkittävän osan markkinoista, rikkominen ei ole kantajan mukaan koskaan koskenut muutettua sinkkifosfaattia, vaan yksinomaan vakiolaatuista sinkkifosfaattia, joka edustaa vain 55:tä prosenttia sinkkifosfaatin Euroopan markkinoista. Rikkomisella on siis ollut vaikutuksia vain osaan Euroopan sinkkifosfaattimarkkinoista. Siitä komission väitteestä, että ostajien suuntautumista muutettuun sinkkifosfaattiin on pidettävä tehokkaana vaikutuksena markkinoilla, kantaja väittää yhtäältä, ettei tähän argumenttiin ole vedottu riidanalaisessa päätöksessä, ja toisaalta, että tämä toteamus ei muuta sitä, että rikkominen koskee vain osaa markkinoista ja että näin ollen vaikutukset ovat sitäkin suuremmalla syyllä rajoitettuja. Toiseksi kyseiset yritykset eivät kantajan mukaan ole saavuttaneet keskeisiä tavoitteitaan. Kantaja toteaa tältä osin yhtäältä, että koska näitä markkinoita ei milloinkaan ole jaettu maakohtaisesti, eri jäsenvaltioissa vallitsee ”asiakkaiden ja näin ollen markkinaosuuksien osalta vahva kilpailu”. Kantaja esittää kaavioita osoittaakseen sen myyntien merkittävät erot eri jäsenvaltioissa ja siten kyseisillä markkinoilla vallitsevan vahvan kilpailun. Toisaalta asiakkaiden jakaminen oli kantajan mukaan ollut poikkeuksellista kartellissa. Myöskään viitehintoja ei koskaan saavutettu, mikä osoittaa vahvan kilpailun olemassaolon.

97 Kantaja väittää, että kartellin vaikutukset olivat rajoitettuja useasta syystä. Ensinnäkin sinkkifosfaatin ostajat ovat suuryrityksiä, joilla on suuri neuvotteluvalta hintojen osalta ja jotka etsivät järjestelmällisesti parempia tarjouksia. Vastauksena komission väitteeseen siitä, että tämä ostovoima ei vähennä kartellin vaikutuksia, kantaja toteaa, että rikkomisilla on huomattavasti pienemmät vaikutukset, kun markkinoiden vastapuoli on vahva ja kun ostajat ovat heikompia. Toiseksi ulkopuolisten kilpailijoiden esiintyminen markkinoilla ja korvaavien tuotteiden olemassaolo, mukaan lukien kolmansista maista tuotu kalkkifosfaatti, on kantajan mukaan aiheuttanut merkittäviä paineita vakiolaatuisen sinkkifosfaatin hinnoille. Kolmanneksi kantaja toistaa, että rikkomisen aikana sinkkifosfaatin hinta riippui suuressa määrin sinkin hinnasta ja että sinkin hintojen merkittävät heilahtelut ovat vaikuttaneet sinkkifosfaatin hintoihin. Näin ollen sinkkifosfaatin hinnoista tehdyllä sopimuksella ei voinut olla varsinaisesti vaikutuksia. Neljänneksi sinkkifosfaatilla oli vain pieni osuus eli 0,08 prosenttia lopputuotteen kustannuksista. Sopimusten aiheuttamilla vähäisillä muutoksilla ei siis käytännössä ole ollut negatiivisia vaikutuksia maalien hinnoille taikka kuluttajille. Tältä osin kantaja huomauttaa, että vastoin aiempaa käytäntöään komissio ei ole tutkinut nyt esillä olevassa asiassa, ovatko kuluttajat kärsineet vahinkoa.

98 Vastauksena komission väitteeseen siitä, että rajoitetut vaikutukset ovat merkittävä tekijä rikkomisen vakavuuden analysoimisessa, kantaja väittää, että tämä ei muuta sitä, että komission on otettava huomioon rikkomisen konkreettinen vaikutus markkinoihin sen vakavuutta määrittäessään. Mitä rajoitetumpi markkinoihin kohdistuva vaikutus on, sitä vähemmän vakavaksi rikkominen on luokiteltava.

99 Lopuksi kantaja väittää, että ”ennen kaikkea” lieventävänä seikkana on otettava huomioon se, ettei sopimuksia ole noudatettu tehokkaasti, mikä oikeuttaa sakon määrän lieventämisen suuntaviivojen 3 kohdan mukaisesti. Vastauksessaan kantaja sitä vastoin väittää, että sen ensimmäisen kanneperusteen tämän osan tueksi esittämät argumentit koskevat ”sen selvittämistä, onko rikkomisen vakavuutta arvioitaessa otettava huomioon se, että sopimuksia ei ole kaikilta osin sovellettu ja että rikkomisen vaikutukset ovat rajalliset”, eikä kysymystä sopimusten tosiasiallisesti soveltamatta jättämisestä lieventävänä olosuhteena.

100 Komissio väittää, ettei sillä ole velvollisuutta vähentää sakon perusmäärää, kun kaikkia sopimuksen osia ei ole täytäntöönpantu ja kun tavoiteltuja tuloksia ei ole täysimittaisesti saavutettu markkinoilla. Se lisää, ettei ole olemassa tyhjentävää luetteloa rikkomisen vakavuuden arviointiperusteista.

101 Tämän jälkeen komissio kiistää, että sen päätelmät olisivat virheellisiä. Ensinnäkin se palauttaa mieliin, että sen päätelmä rikkomisen täytäntöönpanosta ei rajoittunut hintojen vahvistamiseen, vaan se koski myös markkinaosuuksien jakamista ja ainakin yhden asiakkaan jakamista (riidanalaisen päätöksen 72, 284, 286 ja 287 perustelukappale), jotka ovat seikkoja, joita kantaja ei ole kyseenalaistanut. Ohjehintojen tosiasiallinen noudattaminen ilmenee paitsi Tridentin ilmoituksesta, jonka mukaan sen sisäisessä hinnastossa otettiin huomioon sovitut hinnat (riidanalaisen päätöksen 285 perustelukappale), myös siitä, että kantajan keskimääräiset hinnat noudattelivat suositushintoja Saksan osalta ajallisella viiveellä. Vaikka ohjehintoja ei täysin saavutettukaan, tämä ei tarkoita sitä, ettei kantaja ole osallistunut sopimusten täytäntöönpanoon. Sopimalla markkinakiintiöistä ja tavoitehinnoista kyseiset yritykset saivat toimintamarginaalin hyödyntääkseen asiakkaitaan. Oikeuskäytännöstä ilmenee, että yritys, joka ei menettele kartellissa sovituin tavoin, voi pelkästään pyrkiä käyttämään sitä hyödykseen (edellä 95 kohdassa mainittu asia Cascades v. komissio, tuomion 230 kohta). Nyt esillä olevassa asiassa ei siis voi olla kyseessä suuntaviivoissa tarkoitettu ”rikkomusta koskevien sopimusten tai menettelytapojen soveltamatta jättäminen käytännössä”.

102 Toiseksi komissio kiistää arvioineensa virheellisesti kartellin vaikutuksia markkinoille. Ensinnäkin vaikka rikkominen koski yksinomaan vakiolaatuista sinkkifosfaattia eikä sen muutettua varianttia, tämä ei muuta sitä, että kartelli valvoi käytännössä sinkkifosfaatin tuotantoa maailmanlaajuisesti. Vaikka rikkominen oli kannustanut asiakkaita tyytymään muunneltuun sinkkifosfaattiin, myös tätä reaktiota on pidettävä rikkomisen tosiasiallisena vaikutuksena. Toiseksi komissio muistuttaa riidanalaisessa päätöksessä myöntäneensä, että kyseiset yritykset eivät olleet täysin saavuttaneet tavoittelemiaan tuloksia (297 perustelukappale). Rikkomisen vaikutukset markkinoihin olivat kuitenkin merkittävät. Nämä vaikutukset voidaan näyttää toteen yhtäältä sillä, että kyseisten yritysten tosiasiallisesti saavuttamat markkinaosuudet olivat käytännössä samat kuin niille määriä koskevissa sopimuksissa jaetut (riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappale), ja toisaalta sillä, että kantajan keskimääräiset hinnat noudattivat uskollisesti suositushintoja ajallisella viiveellä. Tämä keskimääräisten hintojen kehitys osoittaa myös, että vaikka sinkin hinnan heilahtelut olivatkin vaikuttaneet sinkkifosfaatin hintaan, tämä ei muuta mitenkään kartellin jäsenten tämän lisäksi sopimien toimenpiteiden vaikutuksia. Vaikka sinkkifosfaatin hinta määräytyisikin yksinomaan sinkin hinnan perusteella, kantaja ei missään tapauksessa selitä, miksi kartelli on vahvistanut suositushinnat neljän vuoden ajalle (riidanalaisen päätöksen 92–94, 104, 274 ja 285 perustelukappale).

103 Kantajan väittämistä rikkomisen rajoitetuista vaikutuksista komissio huomauttaa, että myös sellaiset rajoitetut vaikutukset, joiden olemassaolon kantaja myöntää, ovat merkittäviä rikkomisen vakavuutta määritettäessä. Se kiistää kantajan tältä osin esittämät väitteet.

– Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

104 Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdassa komissio on nimenomaisesti velvoittautunut ottamaan huomioon rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi rikkomisen laadun ja merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden laajuuden lisäksi sen todellisen vaikutuksen markkinoihin, jos se on mitattavissa. Nyt esillä olevassa asiassa kaikkiin näihin arviointiperusteisiin vedotaan riidanalaisen tuomion 300 kohdassa.

105 Toisin kuin kantaja väittää, komissio ei ole tehnyt päätelmäänsä rikkomisen vakavuudesta ”pääasiallisesti” sen vaikutusten perusteella. Se ei ole antanut rikkomisen vaikutuksille suurempaa merkitystä kuin muille seikoille. Se on itse asiassa lieventänyt konkreettisen vaikutuksen merkitystä yhtäältä huomauttamalla, että tämäntyyppisen kartellin vaikutuksia oli erittäin vaikea päätellä (279 perustelukappale), ja toisaalta ottamalla huomioon sen, että kyseisten yritysten tavoittelemia tuloksia ei täysin saavutettu (297 perustelukappale).

106 On palautettava mieliin, että oikeuskäytännön mukaan arvioidessaan kilpailusääntöjen rikkomisen konkreettisia vaikutuksia markkinoihin komission on käytettävä vertailukohtana kilpailutilannetta, joka olisi normaalisti vallinnut ilman kilpailusääntöjen rikkomista (ks. edellä 66 mainittu asia Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomion 150 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

107 Myyntikiintiöitä koskevasta sopimuksesta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että komissio oli oikeassa päätellessään, että se oli pantu täytäntöön ”huolellisesti” (ks. edellä 73 ja 74 kohta sekä riidanalaisen päätöksen 72, 284 ja 287 perustelukappale). Kuten edellä 75 kohdassa todetaan, on selvää, että vuositasolla ”kyseisten viiden tuottajan todelliset markkinaosuudet seurasivat tarkasti niille asetettuja osuuksia” (riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappale). Tästä seuraa, että komissio on perustellusti päätellyt, että myyntikiintiösopimuksella on vaikutuksia markkinoihin. On lisättävä, että kantaja myönsi istunnossa, että tämä sopimus vaikutti kilpailuun, koska sen avulla hintataso pysyi vakaampana (ks. myös riidanalaisen päätöksen 114 perustelukappale). Näin ollen markkinaosuuksien vakauden vaikutuksesta ei ollut välttämätöntä noudattaa aggressiivista hintojen alennuspolitiikkaa, jota noudatettiin kartellia edeltäneinä vuosina (ks. riidanalaisen päätöksen 74, 75, 114 ja 115 perustelukappale).

108 Kantaja väittää, että vaihtelut kansallisten markkinoiden myynneissä osoittavat, että sopimuksella ei ole ollut vaikutuksia. Tältä osin on muistettava, että kiintiöt oli vahvistettu Euroopan tasolla. Näin ollen se, että vaikka kansalliset myynnit olisivatkin vaihdelleet, ei muuta sitä, että Euroopan tasolla kiintiöitä on noudatettu.

109 Näin ollen kartellin ”kulmakivenä” olleen kiintiösopimuksen (riidanalaisen päätöksen 66 perustelukappale) konkreettinen vaikutus on katsottava oikeudellisesti riittävällä tavalla osoitetuksi.

110 Hintasopimuksesta komissio väittää riidanalaisessa päätöksessä, että myös sitä noudatettiin tarkasti (283 ja 285 perustelukappale). Kantaja riitauttaa tämän väitteen.

111 Tässä yhteydessä on ensinnäkin muistettava, että komissio on perustellusti huomauttanut, että kyseiset sopimukset koskivat tavoitehintoja (ks. edellä 80 kohta). Hinnoille asetettuja tavoitteita koskevan sopimuksen, eikä siis kiinteitä hintoja koskevan sopimuksen, täytäntöönpano ei edellytä sitä, että sovellettaisiin sovittua tavoitehintaa vastaavaa hintaa, vaan pikemminkin sitä, että osapuolet ponnistelevat lähentääkseen hinnoille asettamiaan tavoitteita (edellä 66 kohdassa mainittu asia Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomion 271 kohta).

112 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että nyt esillä olevassa asiassa osapuolet ovat ponnistelleet lähentääkseen tavoitehintojaan. Hintatasosta keskusteltiin joka kokouksessa ja suositushinnat vahvistettiin (ks. edellä 84 kohta). Tällainen vahvistaminen on väistämättä muuttanut kilpailua markkinoilla. Ostajien hintaneuvottelumahdollisuudet ovat näin kaventuneet (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok. 1999, s. II‑931, 745 kohta). Kuten edellä 81 kohdassa todetaan, lisäksi pelkän viitehinnankin vahvistaminen vaikuttaa kilpailuun sen vuoksi, että sen avulla kaikilla kartelliin osallistujilla on mahdollisuus ennustaa muiden kilpailijoiden harjoittama hintapolitiikka kohtuullisella varmuudella (edellä 81 kohdassa mainittu asia Vereeniging van Cementhandelaren v. komissio, tuomion 21 kohta).

113 Komissio oli myös oikeassa vedotessaan Britannian ja Tridentin antamiin ohjeisiin niiden sisäisten tariffien osalta tukeakseen päätelmäänsä siitä, että hintasopimus on täytäntöönpantu. Nämä ohjeet noudattelevat itse asiassa melkein täsmälleen kokouksissa vahvistettuja pohjahintoja (ks. myös Tridentin ilmoituksen 2.4.25 kohta ja riidanalaisen päätöksen 92 ja 285 perustelukappale). Trident on myöntänyt, että nämä ohjeet toimivat perustana asiakkaiden kanssa käydyille hintaneuvotteluille (Tridentin ilmoituksen 2.4.26 kohta). Näistä tariffeista ilmenee, että ohjeisiin sisältyvät hinnat vastaavat ”vähimmäishintatasoja” ja että niitä ”ei saada laskea keskustelematta siitä ensin [työntekijän nimi] kanssa” eli sen henkilön kanssa, joka osallistui kartellikokouksiin Tridentin (aikaisemmin Britannia) lukuun. Vaikka komissio ei olekaan näyttänyt toteen, että kaikki kyseessä olevat yritykset olisivat antaneet tällaisia ohjeita, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että Tridentin ja Britannian ohjeet ovat merkittäviä todisteita (ks. vastaavasti asia T‑7/89, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio 17.12.1991, Kok. 1991, s. II‑1711, Kok. Ep. XI, s. II-79, 340–342 kohta ja edellä 95 kohdassa mainittu asia Cascades v. komissio, tuomion 194 kohta).

114 On lisättävä, että Trident väittää, että kyseessä olevat yritykset valittivat usein kokouksissa myyntihintojen tasosta. Ne ovat käyttäneet suositushintoja tältä osin viitteenä (Tridentin ilmoituksen 2.4.27 ja 3.1.2 kohta).

115 Tästä seuraa, että vaikka komissio ei olekaan osoittanut yksityiskohtaisesti, että hintasopimus on täytäntöönpantu ”tarkasti”, ja vaikkei se olekaan yksilöinyt erityistä täytäntöönpanomekanismia (ks. edellä 76 kohta), se oli oikeassa päätellessään, että tämä sopimus on täytäntöönpantu.

116 Sopimusten vaikutuksista hintoihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korostaa, että Union Pigments ja Trident, jotka kyseessä olevista yrityksistä ovat eniten olleet yhteistyössä komission kanssa (riidanalaisen päätöksen 366 kohta), ovat todenneet useaan otteeseen, että tämä sopimus oli joko parantanut hintojen ”yhtenäisyyttä” taikka johtanut markkinoilla noudatettujen hintojen nousuun. Nämä yritykset ovat myöntäneet, että yksi kartelliin osallistumisen eduista oli hintasodan päättyminen (Union Pigmentsin ilmoituksen 49 kohta ja Tridentin ilmoituksen 3.1.1(c) kohta; ks. myös riidanalaisen päätöksen 84 ja 103 perustelukappale). Tästä seuraa, että kartellin vaikutuksesta hinnat markkinoilla nousivat. On myös todettava, että 30.3.1995 päivätystä Union Pigmentsin muistiosta, joka on siis peräisin tosiseikkojen tapahtuma-ajalta, ilmenee, että hintoja koskevat aloitteet ovat johtaneet markkinoilla noudatettujen hintojen nousuun. Samassa muistiossa Union Pigments mainitsee kartellin etujen joukossa sen, että se on voinut saavuttaa ”korkeammat hinnat vuoden 1995 ensimmäisen neljänneksen aikana”. Union Pigments on väittänyt ilmoituksessaan lisäksi, että kartellin tuloksena oli vuosi vuodelta hintojen parempi ”yhtenäisyys” Pohjoismaita lukuun ottamatta (Union Pigmentsin ilmoituksen 73 kohta). Kantaja väittää, että Union Pigmentsin mukaan oli ”käytännössä mahdotonta” vahvistaa hinnat ja ettei viitehintoja noudatettu Skandinaviassa. Tältä osin on todettava, että Union Pigments mainitsi ilmoituksessaan, että oli ”vaikeaa” eikä siis ”käytännössä mahdotonta” varmistaa se, etteivät hinnat vaihdelleet maasta toiseen valuuttojen vaihtelujen vuoksi (Union Pigmentsin ilmoituksen 60 kohta).

117 Kuten kantaja on maininnut, Trident on todennut, että kokouksissa sovittuja hintoja ei täysin noudatettu ja että oli yleisesti tunnustettua, että myyntejä suoritettiin sovitut viitehinnat alittavilla hinnoilla (Tridentin ilmoituksen 2.4.25 kohta). Komissio on riidanalaisessa päätöksessä ottanut huomioon väitteen siitä, että myyntihinnat eivät täysin noudatelleet suositushintoja (275, 291 ja 297 perustelukappale). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korostaa tältä osin, että kartelli on vahvistanut vain hintatavoitteet eikä kiinteitä hintoja. Siitä, että yritykset ovat myyneet alle suositushintojen, ei voida päätellä, että kartellilla ei olisi ollut vaikutuksia. Kartellin jäsenten saama etu muodostuu hintojen muovautumista koskevasta vastavuoroisesta tietämyksestä, joka ohjasi niiden asiakkaidensa kanssa käymiä neuvotteluja. On lisäksi huomautettava, että Trident myöntää, että sen ilmoitukseen liitetyt taulukot osoittavat, että vuoden 1995 alusta lähtien sen keskimääräiset hinnat olivat korkeammat kuin aikaisemmin. Tridentin mukaan voitaisiin päätellä, että korkeampien hintojen vakaus johtui kartellikokouksista (Tridentin ilmoituksen 3.2.7 kohta). Trident väittää myös, että sen myyntihintojen vaihtelut noudattivat kartellin suosittelemia hintoja (Tridentin ilmoituksen 2.4.26 ja 3.2.5 kohta).

118 Komission kanssa yhteistyössä olleiden tärkeimpien yritysten objektiivisista toteamuksista ilmenee näin ollen, että hintoja koskevat aloitteet ovat vaikuttaneet markkinoiden hintatasoon (ks. vastaavasti edellä 112 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 746 ja 747 kohta).

119 Kantaja väittää kuitenkin, että kartellin vaikutukset olivat rajoitetut monista muista syistä.

120 Ensinnäkin siitä kantajan väitteestä, jonka mukaan sinkkifosfaatin ostajat ovat suuryrityksiä, joilla on suuri hintoja koskeva neuvotteluvalta ja jotka etsivät järjestelmällisesti parhaita tarjouksia, on todettava, että komissio ei ole esittänyt päinvastaista väittämää riidanalaisessa päätöksessä (51, 52 ja 339 perustelukappale). Ostajien vallasta huolimatta komissio on päätellyt perustellusti, että kyseessä oleva kartelli vääristi kilpailuolosuhteita.

121 Toiseksi kantaja väittää, että ulkopuolisten kilpailijoiden läsnäolo markkinoilla ja korvaavien tuotteiden olemassaolo, mukaan lukien kolmansista maista tuotu kalsiumfosfaatti, saivat aikaan huomattavaa painetta vakiolaatuisen sinkkifosfaatin hintoihin. Kantaja väittääkin, että vakiolaatuinen sinkkifosfaatti edustaa vain 55:tä prosenttia sinkkifosfaatin Euroopan markkinoista ja että rikkominen on voinut näin ollen vaikuttaa vain osaan markkinoita. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämään kysymykseen antamassaan vastauksessa komissio myöntää, ettei se ole tehnyt syvällistä analyysiä kyseessä olevista markkinoista, ja se vahvistaa, että päätös koskee vain vakiolaatuista sinkkifosfaattia. Vaikka komissio viittaa riidanalaisessa päätöksessään osittain korvaaviin tuotteisiin, mukaan lukien kalsiumfosfaatti ja muunnetut sinkkifosfaatit (riidanalaisen päätöksen 45 ja 46 perustelukappale), se ei tarkastele näiden korvaavien tuotteiden merkittävyyttä eikä se etenkään totea, kuuluuko vakiolaatuinen sinkkifosfaatti samoille markkinoille kuin nämä korvaavat tuotteet.

122 On todettava, että komissiolla on velvollisuus rajata markkinat EY 81 artiklan mukaisesti tehtävässä päätöksessä, jos ilman tällaista rajausta ei ole mahdollista päätellä, onko kyseinen sopimus, yritysten yhteenliittymän päätös tai yritysten yhdenmukaistettu menettelytapa omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja onko sen tarkoituksena kilpailun estäminen, rajoittaminen tai vääristäminen yhteismarkkinoilla tai onko sillä tällainen vaikutus (yhdistetyt asiat T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ja T‑388/94, European Night Services ym. v. komissio, tuomio 15.9.1998, Kok. 1998, s. II‑3141, 93–95 ja 105 kohta ja asia T‑62/98, Volkswagen v. komissio, tuomio 6.7.2000, Kok. 2000, s. II‑2707, 230 kohta). On lisättävä, että kilpailunrajoituksen kohteena olleista tuotteista kertynyt liikevaihto on objektiivinen peruste, jolla tämän menettelyn haitallinen vaikutus tavanomaiseen kilpailuun saadaan täsmällisesti mitatuksi (ks. asia T‑151/94, British Steel v. komissio, tuomio 11.3.1999, Kok. 1999, s. II‑629, 643 kohta ja asia T‑220/00, Cheil Jedang v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok. 2003, s. II‑2473, 91 kohta).

123 Nyt esillä olevassa asiassa kantaja riitauttaa vain rik