ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70 liitteenä olevan puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohtaa on tulkittava siten, että työehtojen käsite kattaa korvauksen, joka työnantajan on maksettava työntekijälle tämän määräaikaisen työsopimuksen irtisanomisen perusteella.

Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70 liitteenä olevan määräaikaisesta työstä tehdyn puitesopimuksen 4 lauseketta on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa evätään työsopimuksen irtisanomiseen perustuva korvaus työntekijältä, joka on otettu palvelukseen interinidad-työsopimuksella, kun taas siinä sallitaan tällaisen korvauksen myöntäminen muun muassa vastaaville vakituisille työntekijöille. Pelkästään se seikka, että kyseinen työntekijä on hoitanut tehtäviään interinidad-työsopimuksen perusteella, ei ole asiallinen syy, jolla voidaan oikeuttaa mainitun korvauksen epääminen kyseiseltä työntekijältä.

Määräaikaisia ja vakituisia työntekijöitä kohdellaan eri tavoin siltä osin kuin erona toistaiseksi voimassaolevan työsopimuksen perusteella palvelukseen otettuihin työtekijöihin interinidad-työsopimuksen perusteella palvelukseen otetut työntekijät eivät saa mitään korvausta heidän työsopimuksensa irtisanomisen vuoksi riippumatta heidän työskentelykausiensa pituudesta.

Pelkästään julkishallinnon henkilöstön palvelussuhteen tilapäisyyteen vetoamista ei voida pitää puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 ja/tai 4 kohdassa tarkoitettuna asiallisena syynä. Jos myönnettäisiin, että pelkästään palvelussuhteen tilapäisyys riittäisi perusteeksi määräaikaisten ja vakituisten työntekijöiden erilaiselle kohtelulle, näin tehtäisiin direktiivin 1999/70 ja puitesopimuksen tavoitteet sisällöllisesti tyhjiksi ja pidettäisiin loputtomasti yllä määräaikaisille työntekijöille epäedullista tilannetta.

(ks. 36, 47 ja 52 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on nimittäin selostaessaan ennakkoratkaisupyynnössään pääasian tosiseikat ja oikeudelliset seikat vain noudattanut SEUT 267 artiklan ja työjärjestyksen 94 artiklan mukaisia vaatimuksia. Näin ollen se, että tämä tuomioistuin esittää ennakkoratkaisupyynnössään pääasiassa merkitykselliset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, vastaa ennakkoratkaisujärjestelmään läheisesti liittyvää yhteistyön vaatimusta eikä sillä sellaisenaan loukata perusoikeuskirjan 47 artiklan toisessa kohdassa vahvistettua oikeutta puolueettomaan tuomioistuimeen eikä perusoikeuskirjan 48 artiklan 1 kohdassa taattua syyttömyysolettamaa koskevaa oikeutta. Tässä yhteydessä kansallisesta oikeussäännöstä, jonka mukaan puolueellisuustapauksena pidetään sitä, että kansallinen tuomioistuin esittää ennakkoratkaisupyynnössä pääasiassa kyseessä olevat tosiseikat ja oikeudelliset seikat, on vaarana seurata muun muassa se, että mainittu tuomioistuin mieluummin pidättäytyy esittämästä ennakkoratkaisukysymyksiä unionin tuomioistuimelle välttääkseen joutumasta jääväämään itsensä ja joutumasta kurinpidollisten seuraamusten kohteeksi taikka välttääkseen esittämästä ennakkoratkaisupyyntöjä, jotka on jätettävä tutkimatta. Tällaisella oikeussäännöllä loukataan näin ollen SEUT 267 artiklassa kansallisille tuomioistuimille annettuja toimivaltuuksia ja täten ennakkoratkaisujärjestelmällä käyttöön otetun unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisen yhteistyön tehokkuutta.

SEUT 267 artiklaa ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklaa, luettuina Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan ja 48 artiklan 1 kohdan valossa, on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle oikeussäännölle, jota tulkitaan niin, että siinä velvoitetaan ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin luopumaan unionin tuomioistuimessa käsiteltävänä olevan asian käsittelystä siitä syystä, että se on ennakkoratkaisupyynnössään selostanut kyseisen asian tosiseikat ja oikeudelliset seikat.

Unionin oikeutta on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin soveltaa kansallista oikeussääntöä, jota tulkitaan kansallisessa oikeuskäytännössä niin, että siinä velvoitetaan mainittu tuomioistuin luopumaan käsiteltävänään olevan asian käsittelystä siitä syystä, että se on ennakkoratkaisupyynnössään selostanut kyseisen asian tosiseikat ja oikeudelliset seikat, koska kyseisen oikeussäännön on todettu olevan unionin oikeuden vastainen. Ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on nimittäin velvollisuus varmistaa SEUT 267 artiklan täysi vaikutus jättämällä tarvittaessa omasta aloitteestaan soveltamatta kansallisesta oikeussäännöstä tehtyä tulkintaa, kun tämä tulkinta ei ole yhteensopiva unionin oikeuden kanssa.

(ks. 36 ja 37 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)
Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annettua direktiiviä 2004/18, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2083/2005, on tulkittava siten, että hankintaviranomainen ei voi vaatia julkista hankintaa koskevien tarjouspyyntöasiakirjojen lausekkeella, että kyseisen hankintasopimuksen sopimuspuoleksi valittava toteuttaa omin resurssein tietyn prosenttiosuuden mainitun hankintasopimuksen kohteena olevista töistä.

Euroopan aluekehitysrahastoa, Euroopan sosiaalirahastoa ja koheesiorahastoa koskevista yleisistä säännöksistä annetun asetuksen N:o 1083/2006 98 artiklaa, luettuna yhdessä tämän asetuksen 2 artiklan 7 alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että se, että hankintaviranomainen on asettanut julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2083/2005, vastaisen vaatimuksen unionin rahoitustukea saavan julkisen rakennusurakan yhteydessä, on mainitun 2 artiklan 7 alakohdassa tarkoitettu sääntöjenvastaisuus, joka oikeuttaa tarpeen soveltaa mainittuun 98 artiklaan perustuvaa rahoitusoikaisua siltä osin kuin ei voida sulkea pois mahdollisuutta siitä, että tällä laiminlyönnillä on ollut vaikutusta kyseisen rahaston talousarvioon. Tämän oikaisun määrä on määritettävä ottamalla huomioon kaikki ne konkreettiset seikat, jotka ovat merkityksellisiä mainitun asetuksen 98 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa mainittuihin perusteisiin nähden, eli todetun sääntöjenvastaisuuden luonne, sen vakavuus ja siitä kyseiselle rahastolle aiheutunut taloudellinen tappio.

(ks. 51 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Koordinaattorin, jonka tehtävänä on lähtö- ja saapumisaikojen koordinointi unionin lentokentillä, toiminnallista erottamista koskeva vaatimus, jonka tarkoituksena on taata hänen riippumattomuutensa kaikkiin yksittäisiin osapuoliin nähden, joita asia koskee ja joita tarkoitetaan lähtö- ja saapumisaikojen jakamista yhteisön lentoasemilla koskevista yhteisistä säännöistä annetun asetuksen N:o 95/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 545/2009, 4 artiklan 2 kohdan b ja c alakohdassa, tarkoittaa, että koordinaattori jakaa lähtö- ja saapumisaikoja puolueettomasti, avoimesti ja syrjimättömästi.

Siltä osin kuin asetuksen N:o 95/93 4 artiklan 2 kohdan b alakohdan ensimmäisen virkkeen tarkoituksena on sulkea pois kaikenlainen vaara siitä, että koordinaattori ei suorittaisi tehtäviään riippumattomasti, ”osapuoli, jota asia koskee” tarkoittaa kaikkia yksiköitä, joiden etuun lähtö- ja saapumisaikojen jakaminen voi vaikuttaa, ja näin on lentoaseman hallintoelinten osalta. Tämän toteamuksen vahvistaa sen sijaan se seikka, että lentoaseman hallintoelimen etua voi koskea lähtö- ja saapumisaikojen myöntäminen tietylle lentoliikenteen harjoittajalle jopa silloin, kun hallintoelin ei omista suoraan tai epäsuorasti sen osakepääomaa, sillä tällainen etu voisi johtua muista seikoista, kuten lentoliikenteen harjoittajan ja hallintoelimen välillä tehdyistä lentoaseman tilanvuokraussopimuksista tai viimeksi mainitun toiveesta, että kyseisestä lentoasemasta tulee tietyn lentoliikenteen harjoittajan keskuslentoasema.

(ks. 33, 37 ja 39–44 kohta)
Vanhempainvapaasta tehdyn tarkistetun puitesopimuksen, joka on BUSINESSEUROPEn, UEAPME:n, CEEP:n ja EAY:n tekemän vanhempainvapaata koskevan tarkistetun puitesopimuksen täytäntöönpanosta annetun direktiivin 2010/18 liitteenä, 6 lausekkeen 1 kohtaa, joka koskee tilanteita, joissa työhön palataan vanhempainvapaan jälkeen, ei voida tulkita siten, että se kattaisi myös toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen kannustamiseksi työssä annetussa direktiivissä 92/85 tarkoitetun tilanteen, jossa työhön palataan äitiyslomalta.

Unionin oikeudessa pidetään näet käsitteinä toisistaan erillään direktiivissä 92/85 tarkoitetun kaltainen äitiysloma ja tarkistetussa puitesopimuksessa tarkoitettu vanhempainvapaa, ja tämän puitesopimuksen yleisiä näkökohtia koskevan osan 15 kohdassa todetaan lisäksi nimenomaisesti, että puitesopimuksessa muotoillaan vähimmäisvaatimukset ja äitiysvapaasta erillistä vanhempainvapaata koskevat määräykset.

Vanhempainloma myönnetään vanhemmille, jotta he voisivat huolehtia lapsesta tiettyyn ikään asti, joka voi ulottua kahdeksaan vuoteen. Äitiyslomalla puolestaan on tästä eroava tavoite. Sen tarkoituksena on suojella yhtäältä naisen ruumiillista hyvinvointia ja toisaalta äidin ja lapsen välistä erityistä suhdetta raskautta ja synnytystä seuraavana aikana, jotta tämä suhde ei häiriintyisi samanaikaisesta työnteosta johtuvan kaksinkertaisen rasituksen vuoksi.

(ks. 43, 44 ja 48 kohta)
Asia C‑558/14

Mimoun Khachab

vastaan

Subdelegación del Gobierno en Álava

(Tribunal Superior de Justicia del País Vascon esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Direktiivi 2003/86/EY — 7 artiklan 1 kohdan c alakohta — Perheenyhdistäminen — Perheenyhdistämisen edellytykset — Vakaat, säännölliset ja riittävät tulot ja varat — Kansallinen lainsäädäntö, jossa sallitaan sen ennakolta arviointi, onko perheenkokoajalla todennäköisesti tuloja ja varoja — Yhteensoveltuvuus”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 21.4.2016

Rajavalvonta, turvapaikka ja maahanmuutto – Maahanmuuttopolitiikka – Oikeus perheenyhdistämiseen – Direktiivi 2003/86 – Perheenyhdistämistä koskevan oikeuden käytölle asetetut edellytykset – Vakaat, säännölliset ja riittävät tulot ja varat – Kansallinen lainsäädäntö, jossa sallitaan sen ennakolta arviointi, onko perheenkokoajalla todennäköisesti tuloja ja varoja – Hyväksyttävyys

(Neuvoston direktiivin 2003/86 3 artiklan 1 kohta, 7 artiklan 1 kohdan c alakohta ja 16 artiklan 1 kohdan a alakohta)

Oikeudesta perheenyhdistämiseen annetun direktiivin 2003/86 7 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että sen nojalla jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat hylätä perheenyhdistämistä koskevan hakemuksen käyttäen perusteena ennakoivaa arviointia siitä, onko perheenkokoajalla todennäköisesti edelleen vakaat ja säännölliset tulot ja varat, jotka riittävät hänen ja hänen perheenjäsentensä ylläpitoon ilman, että heidän on turvauduttava asianomaisen jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmään, kyseisen hakemuksen jättämisajankohtaa seuraavana vuonna, ja kun tämä arviointi perustuu perheenkokoajan tulojen kehitykseen kyseistä ajankohtaa edeltäneiden kuuden kuukauden aikana.

Sen arvioiminen, onko perusteltuja mahdollisuuksia saada tämän direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu pysyvä oleskeluoikeus, edellyttää väistämättä, että asianomaisen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen tarkastelee perheenkokoajan tilanteen tulevaa kehitystä oleskeluluvan saamiseen nähden.

Lisäksi mainitun direktiivin 16 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan asianomaisen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen voi siis muun muassa peruuttaa perheenyhdistämiselle annetun hyväksynnän, jos perheenkokoajalla ei enää ole kyseisen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettuja vakaita, säännöllisiä ja riittäviä tuloja ja varoja. Se, että lupa voidaan peruuttaa, merkitsee, että kyseinen viranomainen voi vaatia, että perheenkokoajalla on nämä tulot ja varat hänen hakemuksensa jättämisajankohdan jälkeen.

Direktiiviin 2003/86 ei sisälly mitään täsmennystä siltä osin kuin kyse on hakemuksen jättämistä edeltäneestä kuuden kuukauden ajanjaksosta, johon perheenkokoajan tulojen ja varojen ennakoiva arviointi voi perustua. Joka tapauksessa on niin, että tämä ajanjakso ei voi horjuttaa tämän direktiivin tavoitetta.

(ks. 35, 38, 47 ja 48 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-294/14

ADM Hamburg AG

vastaan

Hauptzollamt Hamburg-Stadt

(Finanzgericht Hamburgin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Tulliunioni ja yhteinen tullitariffi — Yhteisön tullikoodeksi — Tullietuudet — Asetus (ETY) N:o 2454/93 — 74 artiklan 1 kohta — Edunsaajamaasta viedyt alkuperätuotteet — Kuljetus — Lähetys, joka koostuu sekoituksesta raakaa palmuydinöljyä, joka on peräisin samaan tullietuusjärjestelmään kuuluvista eri vientimaista”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 7.4.2016

Tulliliitto – Yhteinen tullitariffi – Kehitysmaita hyödyttävä yleinen etuusjärjestelmä – Tavaroiden alkuperä – Määrittäminen – Tuonti sekoituksena raakaa palmuydinöljyä, joka on peräisin samaan tullietuusjärjestelmään kuuluvista eri vientimaista – Tullietuuskohtelun myöntäminen – Edellytykset

(Komission asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1063/2010, 74 artiklan 1 kohta)

Tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä annetun asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1063/2010, 74 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tilanteessa, jossa on esitetty pätevät alkuperätodistukset, erillä raakaa palmuydinöljyä voidaan katsoa olevan asetuksella N:o 732/2008 luodun yleisen tullietuusjärjestelmän mukainen tullietuuskohteluun oikeuttava alkuperä myös silloin, kun nämä tavarat on kuljetettu Euroopan unioniin aluksen tankissa sekoitettuina, olosuhteissa, joissa voidaan sulkea pois se, että tähän tankkiin olisi lisätty muita tuotteita, erityisesti sellaisia, jotka eivät kuulu tullietuusjärjestelmään.

Usean kehitysmaista, jotka hyötyvät yleisestä etuusjärjestelmästä, jonka unioni on myöntänyt asetuksella N:o 732/2008 käyttöön otetun yleisen tullietuusjärjestelmän puitteissa, peräisin olevan tuotteen kuljetuksen aikana tapahtuvaa sekoittamista, joka ei muuta näitä tuotteita aineellisesti eikä aiheuta epävarmuutta niiden alkuperästä, ei nimittäin voida pitää muuttamisena, jalostamisena tai toimena, joka estäisi sen, että näiden tuotteiden alkuperä vahvistetaan erityisesti asetuksen N:o 2454/93 74 artiklan 1 kohdan yhteydessä.

(ks. 30 ja 35 kohta sekä tuomiolauselma)
Valittajan, joka väittää unionin yleisen tuomioistuimen ottaneen selvitysaineiston huomioon vääristyneellä tavalla, on SEUT 256 artiklan, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisen kohdan ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohdan mukaan ilmoitettava täsmällisesti ne seikat, jotka se katsoo unionin yleisen tuomioistuimen ottaneen huomioon vääristyneellä tavalla, ja näytettävä toteen ne arviointivirheet, joiden takia unionin yleinen tuomioistuin on valittajan mukaan päätynyt niiden ottamiseen huomioon vääristyneellä tavalla. Unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä on lisäksi katsottu, että vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on ilmettävä asiakirja-aineistosta selvästi ilman, että tosiseikastoa ja selvitystä on tarpeen ryhtyä arvioimaan uudelleen.

(ks. 32 ja 34 kohta)
Euroopan unionin oikeuden määräyksiä ja säännöksiä ja etenkin SEUT 101 artiklaa ja asetusta N:o 1/2003 on tulkittava siten, etteivät Euroopan kilpailuviranomaisten verkostossa hyväksytyt keinot ja erityisesti tämän verkoston leniency‑malliohjelma ole kansallisia kilpailuviranomaisia sitovia.

Kansalliset kilpailuviranomaiset voivat vapaasti hyväksyä leniency‑ohjelmia, ja kaikki nämä ohjelmat ovat itsenäisiä paitsi muihin kansallisiin ohjelmiin nähden myös unionin leniency‑ohjelmaan nähden. Ohjelmien yhtäaikainen olemassaolo ja niiden itsenäisyys – jotka näin määrittävät unionin leniency‑ohjelman ja jäsenvaltioiden leniency‑ohjelmien välisiä suhteita – ilmentävät komission ja kansallisten kilpailuviranomaisten rinnakkaisen toimivallan järjestelmää, joka on otettu käyttöön asetuksella N:o 1/2003.

Unionin oikeuden määräyksiä ja säännöksiä ja etenkin SEUT 101 artiklaa ja asetusta N:o 1/2003 on tulkittava siten, että sakkovapautushakemuksen, jonka yritys on esittänyt tai aikoo esittää Euroopan komissiolle, ja kansalliselle kilpailuviranomaiselle saman kartellin osalta esitetyn lyhennetyn hakemuksen välillä ei ole olemassa mitään oikeudellista yhteyttä, jonka vuoksi kyseisen viranomaisen olisi tarkasteltava lyhennettyä hakemusta mainitun sakkovapautushakemuksen valossa. Sillä, onko lyhennetty hakemus tarkasti komissiolle esitetyn hakemuksen sisällön mukainen, ei ole tässä yhteydessä merkitystä.

Tällaisella oikeudellisella yhteydellä asetettaisiin nimittäin kyseenalaiseksi eri hakemusten itsenäisyys ja siten itse lyhennettyjen hakemusten järjestelmän tarkoitus. Tämä järjestelmä perustuu periaatteeseen, jonka mukaan unionin tasolla ei ole olemassa yhtä ainoaa leniency‑hakemusta tai ensisijaista hakemusta, joka esitettäisiin samanaikaisesti liitännäisten hakemusten kanssa, vaan sen sijaan on olemassa komissiolle esitettäviä sakkovapautushakemuksia ja kansallisille kilpailuviranomaisille esitettäviä lyhennettyjä hakemuksia, joiden tarkastelu kuuluu yksinomaan ne vastaanottavalle viranomaiselle.

Lisäksi on niin, että kun kansalliselle kilpailuviranomaiselle esitetyn lyhennetyn hakemuksen aineellinen soveltamisala on komissiolle esitetyn sakkovapautushakemuksen soveltamisalaa suppeampi, kyseinen kansallinen viranomainen ei ole velvollinen ottamaan yhteyttä komissioon tai itse yritykseen selvittääkseen, onko kyseinen yritys todennut konkreettisia esimerkkejä lainvastaisista menettelytavoista alalla, jonka kyseisen sakkovapautushakemuksen väitetään kattavan mutta jota mainittu lyhennetty hakemus ei kata. Tällainen velvollisuus saattaisi heikentää leniency-hakemuksia tekevien yritysten yhteistyövelvollisuutta, joka on yksi kaikkien leniency-ohjelmien peruspilareista. Tässä tilanteessa yrityksen, joka hakee kansallisilta kilpailuviranomaisilta leniency‑järjestelyä, on varmistettava, että kaikki sen jättämät hakemukset ovat soveltamisalaltaan täsmällisiä.

(ks. 61, 63, 64 ja 67 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Euroopan aluekehitysrahaston (EAKR) tilien tarkastamisesta ja hyväksymisestä on todettava, että kun otetaan huomioon rakennerahastoja koskevista yleisistä säännöksistä annetun asetuksen N:o 1260/1999 38 artiklan 1 kohdassa, jonka mukaan jäsenvaltiot vastaavat ensisijaisesti EAKR:n tukitoimien varainhoidon valvonnasta, käyttöön otetun hallinto- ja valvontajärjestelmän rakenne, jäsenvaltiot pystyvät tosiasiallisesti parhaiten keräämään ja tarkistamaan näitä tukitoimia koskevat tiedot. Tässä yhteydessä sen osoittamiseksi, että sovellettavia sääntöjä on rikottu, komission ei tarvitse näyttää tyhjentävästi kansallisten viranomaisten suorittamien tarkastusten riittämättömyyttä tai niiden esittämien lukujen sääntöjenvastaisuutta, vaan sen on esitettävä näyttö vakavasta ja perustellusta epäilyksestä kyseisten tarkastusten tai lukujen suhteen.

Kyseinen jäsenvaltio ei puolestaan pysty horjuttamaan päätelmiä, joihin tällainen näyttö komission vakavasta ja perustellusta epäilyksestä perustuu, pelkillä väitteillä, joiden tueksi se ei esitä selvitystä luotettavan ja toimivan valvontajärjestelmän olemassaolosta. Jollei jäsenvaltio pysty osoittamaan komission päätelmiä virheellisiksi, päätelmät saattavat antaa aiheen vakaviin epäilyksiin siitä, onko valvonta- ja tarkastustoimista muodostuvaa asianmukaista ja tehokasta kokonaisuutta otettu käyttöön. Tämän vuoksi kyseisen jäsenvaltion on esitettävä yksityiskohtaisempi ja täydellisempi näyttö näiden tarkastusten tai lukujen todenperäisyydestä ja tarvittaessa komission väitteiden paikkansapitämättömyydestä.

(ks. 63–66 kohta)
Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE), julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) ja Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY) tekemästä osa-aikatyötä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 97/81, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/23, liitteenä olevan osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeen 2 kohtaa ja tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista annetun direktiivin 2003/88 7 artiklaa on tulkittava siten, että jos työntekijän tekemien työtuntien määrä lisääntyy, jäsenvaltioilla ei ole velvollisuutta säätää, että jo ansaitut ja mahdollisesti käytetyt palkallista vuosilomaa koskevat oikeudet lasketaan uudelleen taannehtivasti mainitun työntekijän uuden työrytmin mukaan. Uusi laskenta on kuitenkin suoritettava sen ajanjakson osalta, jolloin työaika on pidentynyt.

Palkallista vuosilomaa koskevien oikeuksien syntymisen osalta on näet erotettava toisistaan ajanjaksot, joiden aikana työntekijä on työskennellyt eri työrytmien mukaan, ja tehtyä työtä ilmaisevien yksikköjen määrään nähden syntyneiden vuosittaista lepoa ilmaisevien yksikköjen määrä on laskettava kunkin ajanjakson osalta erikseen.

Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeen 2 kohdassa määrätyn pro rata temporis ‑periaatteen soveltamisella.

Vaikka on totta, että kyseistä periaatetta on aiheellista soveltaa silloin, kun kyse on vuosiloman antamisesta sellaisen ajanjakson perusteella, jona henkilö on työskennellyt osa-aikaisesti, koska tällaisen ajanjakson osalta vuosilomaoikeuden väheneminen suhteessa sellaisen ajanjakson perusteella annettuun vuosilomaan, jona henkilö on työskennellyt kokoaikaisesti, on oikeutettua objektiivisista syistä, mainittua periaatetta ei voida kuitenkaan soveltaa jälkikäteen vuosilomaoikeuteen, joka on ansaittu sellaisen ajanjakson perusteella, jona henkilö on työskennellyt kokoaikaisesti.

Osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeen 2 kohdan määräykset ja direktiivin 2003/88 7 artiklan säännökset eivät siis edellytä jäsenvaltioita laskemaan uudelleen jo syntyneitä vuosilomaoikeuksia silloin, kun työntekijä lisää työtuntiensa määrää, mutta ne eivät ole esteenä myöskään sille, että jäsenvaltiot antavat työntekijöiden kannalta edullisempia säännöksiä ja suorittavat tällaisen uuden laskennan.

(ks. 35–38 ja 44 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)