ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39

Tästä on huomautettava, kuten Euroopan komissio on huomautuksissaan väittänyt, että asetuksen säännöksiä on tulkittava ottamalla huomioon aikaprioriteettiperiaate, jonka mukaan aikaisemmin rekisteröidyllä yhteisömallilla on etusija myöhemmin rekisteröityihin yhteisömalleihin nähden.
49

On huomattava myös, että yhtäältä maatalouden vakiokantajärjestelmä on poikkeusjärjestelmä, jolla poiketaan arvonlisäverodirektiivin yleisestä järjestelmästä, ja sitä voidaan näin ollen soveltaa ainoastaan sikäli kuin se on tarpeen järjestelmän tavoitteen saavuttamiseksi. Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että poikkeuksia pääsäännöstä on tulkittava suppeasti (em. asia Harbs, tuomion 27 kohta ja em. asia Stadt Sundern, tuomion 27 kohta). Toisaalta arvonlisäverodirektiivissä ei ole säädetty maataloustoiminnan vapauttamisesta arvonlisäverosta. Kuten julkiasiamies on ratkaisuehdotuksensa 46–48 kohdassa esittänyt, on niin, että vaikka vakiokantajärjestelmän alaisten maataloustuottajien myynneistä ei kanneta arvonlisäveroa, maatalouden vakiokantajärjestelmää ei ole laadittu nimenomaan vapauttamisjärjestelmäksi, sillä tällainen järjestelmä ei mahdollistaisi ostoihin sisältyvän arvonlisäveron poistamista ja siten yhteisen arvonlisäverojärjestelmän neutraalisuuden takaamista. Lisäksi mainitun direktiivin 296 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että maataloustuottajiin sovelletaan lähtökohtaisesti tavallista arvonlisäverojärjestelmää, pienyritysten erityisjärjestelmää tai mainittua vakiokantajärjestelmää.
56

Ensimmäiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa kansallisessa lainsäädännössä tarkoitettu tilapäinen sijaishenkilöstön tarve voi lähtökohtaisesti muodostaa mainitussa lausekkeessa tarkoitetun perustellun syyn. Pelkästään se seikka, että työnantaja joutuu käyttämään tilapäisiä sijaisuuksia toistuvasti tai jopa pysyvästi ja että nämä sijaisuudet voitaisiin kattaa myös ottamalla työntekijöitä palvelukseen toistaiseksi voimassa olevilla työsopimuksilla, ei merkitse sitä, ettei tilanteessa olisi olemassa kyseisen puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuja perusteltuja syitä, eikä sitä, että kyse olisi samassa lausekkeessa tarkoitetusta väärinkäytöksestä. Arvioitaessa sitä, onko määräaikaisten työsopimusten tai -suhteiden uudistamista varten olemassa tällaisia perusteltuja syitä, jäsenvaltion viranomaisten on kuitenkin toimivaltuuksiensa puitteissa otettava huomioon kaikki asian olosuhteet, mukaan luettuna saman työnantajan kanssa aiemmin tehtyjen määräaikaisten työsopimusten tai -suhteiden lukumäärä ja yhteenlaskettu kesto.
Koska rautateiden liikenteenohjausta ei voida pitää sellaisena olennaisena toimintona, joka on annettava riippumattoman elimen tehtäväksi, direktiivin 91/440 6 artiklan 3 kohdasta ilmenee, että liikenteenohjaus voidaan sitä vastoin antaa rataverkon haltijalle, joka on myös rautatieyritys.

Direktiivin 2001/14 14 artiklan 2 kohdasta ilmenee, että jos rataverkon haltija ei ole rautatieyrityksistä riippumaton, käyttöoikeuden myöntävän elimen, joka on oikeudelliselta muodoltaan, organisaatioltaan ja päätöksenteoltaan rautatieyrityksistä riippumaton, on suoritettava infrastruktuurikapasiteetin myöntämistä koskeva toiminto.

Vaikka jäsenvaltioilla ei ole rautateiden infrastruktuurikapasiteetin käyttöoikeuden myöntämisestä ja rautateiden infrastruktuurin käyttömaksujen perimisestä annetun direktiivin 2001/14 8 artiklan 1 kohdan nojalla velvollisuutta säätää kansallisessa lainsäädännössään menettelytavoista, joiden mukaan rataverkon haltijan on määritettävä markkinalohkojen kyky vastata mahdollisista lisäkustannuksista, ja olosuhteista, joissa niiden on tämä tehtävä, kyseisen säännöksen mukaan on kuitenkin niin, että rataverkon haltijalle aiheutuvien kustannusten kattamiseksi täysimääräisesti on tarpeen varmistaa, että kukin markkinalohko tosiasiassa kestää lisähinnat.

(ks. 70 ja 71 kohta)
Olemassa olevan tuotteen korvaavan uuden tuotteen myynnin kasvun asteittaisuus ei välttämättä merkitse sitä, että olemassa oleva tuote olisi aiheuttanut uudelle tuotteelle huomattavaa kilpailupainetta. On näet mahdollista, että vaikka aikaisempaa tuotetta ei olisi olemassa, uuden tuotteen myynti olisi kehittynyt maailmanlaajuisesti samalla tavalla asteittain. Ei siis voida olettaa, että uuden tuotteen myynnin kasvun asteittaisuus on lähtökohtaisesti syy-yhteydessä olemassa olevien tuotteiden kyseiselle uudelle tuotteelle aiheuttamaan kilpailupaineeseen.

”Määräävän markkina-aseman väärinkäyttö” on objektiivinen käsite, joka tarkoittaa määräävässä asemassa olevan yrityksen käyttäytymistä, joka on omiaan vaikuttamaan sellaisten markkinoiden rakenteeseen, joilla juuri kyseessä olevan yrityksen olemassaolon vuoksi kilpailuaste on jo heikentynyt, ja joka estää markkinoilla vielä olemassa olevan kilpailuasteen säilymisen tai tämän kilpailun kehittymisen sen vuoksi, että kyseinen yritys käyttää muita kuin niitä keinoja, joita taloudellisten toimijoiden suoritteisiin perustuvassa tuotteiden tai palvelujen tavallisessa kilpailussa käytetään. Tästä seuraa, että EY 82 artiklassa kielletään määräävässä asemassa olevaa yritystä syrjäyttämästä kilpailijaa ja vahvistamasta siten asemaansa muilla kuin laatukilpailussa käytettävillä keinoilla.

Lääkeyrityksen jatkuva ja suoraviivainen menettelytapa, jolle on ominaista erittäin harhaanjohtavien tietojen antaminen patenttivirastoille ja ilmeinen avoimuuden puuttuminen ja jolla mainittu yritys on tarkoituksellisesti pyrkinyt johtamaan patenttivirastoja ja lainkäyttöviranomaisia harhaan säilyttääkseen mahdollisimman pitkän ajan monopoliasemansa relevanteilla markkinoilla, ei ole ominaista laatukilpailulle.

Näkemys, jonka mukaan on niin, että heti kun määräävässä asemassa oleva yritys katsoo, että se voi oikeudellisesti puolustettavissa olevan tulkinnan mukaan vaatia jotakin oikeutta, se voi käyttää kaikkia keinoja sen saamiseksi ja esittää jopa erittäin harhaanjohtavia tietoja, joilla viranomaisia pyritään johtamaan harhaan, on tässä yhteydessä selvästi ristiriidassa laatukilpailun käsitteen ja sen erityisen vastuun kanssa, joka tällaisella yrityksellä on siinä mielessä, ettei se saa vahingoittaa käyttäytymisellään toimivaa ja vääristymätöntä kilpailua unionissa.

(ks. 74, 75, 93 ja 98 kohta)
Vaikka Euroopan unionin energiainfrastruktuuriin liittyvien investointihankkeiden ilmoittamisesta komissiolle annetun asetuksen N:o 617/2010 tarkoituksena onkin tiedonkeräys, siitä säädetään mainitussa asetuksessa, jotta unioni voisi toteuttaa sille energia-alalla asetetut tietyt tavoitteet. Lisäksi asetuksen N:o 617/2010 sisällöstä ilmenee, että asetuksen keskeisenä tarkoituksena on säätää energiainfrastruktuureihin liittyviä investointihankkeita koskevien tietojen keräysjärjestelmästä, jolla pyritään mahdollistamaan, että unioni voi toteuttaa tiettyjä tavoitteita energia-alalla, erityisesti siltä osin kuin kyse on energian sisämarkkinoiden toiminnasta, energian toimitusvarmuuden varmistamisesta unionissa sekä uusiin ja uusiutuviin energialähteisiin perustuvien energiamuotojen kehittämisestä.

Kun asetuksen tarkoitus ja sisältö otetaan huomioon, se ei voi perustua SEUT 337 artiklaan. Tämä määräys nimittäin on sellaisten toimien oikeusperusta, jotka koskevat komission harjoittamaa yleistä tiedonkeräystoimintaa, eikä siinä edellytetä, että tällainen tiedonkeräys on tarpeen unionin tietyn politiikan tavoitteiden toteuttamiseksi.

Asetuksen N:o 617/2010 on siis perustuttava SEUT 194 artiklaan, joka – kuten sen sanamuodosta ja erityisesti sen 2 kohdan sanamuodosta ilmenee – on oikeusperusta sellaisille unionin toimille, jotka ovat ”tarpeellisia” unionin energiapolitiikalle asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi. Kyseisen asetuksen tarkoitus ja sisältö nimittäin liittyvät kiinteästi unionin energiapolitiikan tavoitteisiin, ja kyseinen tiedonkeräys voidaan perustella vain tavoitteella toteuttaa jotkin niistä erityistehtävistä, jotka unionille osoitetaan energiapolitiikkaa koskevan SEUT 194 artiklan 1 kohdassa.

Lopuksi on niin, että vaikka asetus N:o 617/2010 koskee myös tiettyihin ydinenergiainfrastruktuureihin liittyvien investointihankkeiden ilmoittamista komissiolle, kyseinen asetus ei kuitenkaan tarkoituksensa ja sisältönsä perusteella koske unionin politiikan toteuttamista ydinenergian erityisalalla, sellaisena kuin se määritellään Euratom-sopimuksessa, vaan unionin politiikan toteuttamista energia-alalla yleensä. Tästä seuraa, ettei se kuulu myöskään EA 187 artiklan soveltamisalaan.

(ks. 52, 61, 64, 66, 69, 73, 82 ja 85 kohta)
SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion lainsäädännössä palvelujen vastaanottajalle asetettu velvollisuus pidättää palkkaveroksi kutsuttu lähdevero korvauksista, jotka se maksaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneille palvelujen tarjoajille, merkitsee silloin, kun tällaista velvollisuutta ei ole samaan jäsenvaltioon sijoittautuneille palvelujen tarjoajille maksettavien korvausten osalta, kyseisessä määräyksessä tarkoitettua palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitusta sen merkitsemän hallinnollisen lisärasituksen ja siihen liittyvien vastuuriskien vuoksi. Tällainen pidättämisvelvollisuus voi tehdä rajat ylittävät palvelut kotimaisille palvelujen vastaanottajille kotimaisten palvelujen tarjoajien palveluja vähemmän houkutteleviksi ja vähentää palvelujen vastaanottajien halukkuutta käyttää ulkomaisia palvelujen tarjoajia.

Siltä osin kuin kansallisesta lainsäädännöstä seuraava palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitus johtuu velvollisuudesta pidättää lähdevero velvollisuuden merkitsemän hallinnollisen lisärasituksen ja siihen liittyvien vastuuriskien vuoksi, se voidaan perustella tarpeella taata veronkannon tehokkuus eikä sillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi, ja näin on, vaikka otetaan huomioon keskinäisestä avunannosta tiettyihin maksuihin, tulleihin, veroihin ja muihin toimenpiteisiin liittyvien saatavien perinnässä annetussa direktiivissä 76/308, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2001/44, tarjotut mahdollisuudet keskinäiseen avunantoon verojen kantamisessa.

Palvelujen tarjoajien, jotka tarjoavat satunnaisesti palveluja muussa kuin sijoittautumisjäsenvaltiossaan ja viipyvät siellä vain vähän aikaa, tapauksessa lähdeverotus on keino, jolla voidaan varmistaa maksettavan veron tehokas kantaminen.

Lisäksi on todettava, että vaikka direktiivillä 2001/44 tietyssä määrin lähennetään verotusta koskevia kansallisia säännöksiä, koska siinä velvoitetaan kaikki jäsenvaltiot kohtelemaan muista jäsenvaltioista tulevia saatavia kotimaisten saatavien tavoin, sillä ei ole tarkoitus korvata lähdeverotusta veronkantomenetelmänä. Lisäksi ulkomaisiin palvelujen tarjoajiin kohdistuva välitön veronkanto ei välttämättä olisi lievempi keino kuin lähdeverotus.

Sillä, että jäsenvaltio luopuu myöhemmin tällaisesta lähdeverotuksesta, ei ole vaikutusta siihen, onko se tavoitellun päämäärän saavuttamiseen soveltuva tai oikeasuhteinen, vaan soveltuvuutta ja oikeasuhteisuutta on arvioitava ainoastaan tavoitellun päämäärän kannalta.

(ks. 42, 47, 52 ja 53 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Valtiontuen käsite ei kata valtion toimenpiteitä, joilla aikaansaadaan erilaista kohtelua yritysten välillä ja jotka täten ensi näkemältä ovat valikoivia, kun kyseinen erottelu johtuu sen järjestelmän luonteesta tai rakenteesta, jonka osa toimenpiteet ovat. Jäsenvaltion, joka on säätänyt, että yrityksiä täten kohdellaan kustannusten osalta eri tavoin, on osoitettava, että tällainen erilainen kohtelu on todellakin perusteltu kyseisen järjestelmän luonteen ja rakenteen vuoksi.

(ks. 101, 120 ja 121 kohta)
Ensiksi lainojen on nimittäin vahvistettu kuuluvan perustamissopimuksen 67 artiklan täytäntöönpanosta annetun direktiivin 88/361 liitteessä I olevan otsikon XI alaan täsmentämättä sitä, ovatko ne vastikkeellisia vai vastikkeettomia, tai myöskään niiden erityistä tarkoitusta. Lisäksi sen määrittämiseksi, kuuluuko jäsenvaltion tiettyjä toimia koskeva verokohtelu pääomien vapaata liikkuvuutta koskevien määräysten soveltamisalaan, ei ole tehtävä eroa rahana ja tavaroina suoritettujen toimien välillä. Lopuksi siitä, että edellä mainitun otsikon alla mainitaan perinnöt ja erityisjälkisäädökseen perustuvat suoritukset, ilmenee, ettei vastikkeettomuus sinänsä estä toimen luokittelua EY 56 artiklassa tarkoitetuksi pääomanliikkeeksi. Lisäksi moottoriajoneuvon antaminen vastikkeetta käyttöön muodostaa edun, jolla on tietty taloudellinen arvo, joka vastaa samantyyppisen samaksi ajaksi vuokratun moottoriajoneuvon käytöstä aiheutuvia kustannuksia.

EY 56 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan siellä asuvilta henkilöiltä, jotka ovat lainanneet toisessa jäsenvaltiossa rekisteröidyn ajoneuvon tässä toisessa jäsenvaltiossa asuvalta henkilöltä, kannetaan otettaessa ajoneuvo käyttöön jäsenvaltion tieverkossa täysimääräisenä vero, joka on siellä yleensä maksettava ajoneuvon rekisteröinnin yhteydessä, siten, ettei veron määrässä oteta huomioon ajoneuvon käyttöaikaa jäsenvaltion tieverkossa ja ettei kyseisellä henkilöllä ole oikeutta vapautukseen tästä verosta tai sen palautukseen, kun kyseistä ajoneuvoa ei ole tarkoitus käyttää vakinaisesti pääasiassa ensiksi mainitun jäsenvaltion alueella eikä sitä tosiasiassa käytetä vakinaisesti pääasiassa siellä.

Jos jäsenvaltiossa rekisteröimättömiä ajoneuvoja on tarkoitus käyttää vakinaisesti pääasiassa kyseisen jäsenvaltion alueella tai jos niitä tosiasiassa käytetään vakinaisesti pääasiassa siellä, kyseisessä jäsenvaltiossa asuvan henkilön, joka käyttää vastikkeetta tällaista ajoneuvoa, ja sellaisen henkilön, joka käyttää samoin edellytyksin tässä samassa jäsenvaltiossa rekisteröityä ajoneuvoa, josta on jo kannettu autovero silloin, kun se on rekisteröity, kohtelussa ei ole tosiasiallista eroa. Näin ollen velvollisuus maksaa vero silloin, kun kyseisessä jäsenvaltiossa rekisteröimätön ajoneuvo otetaan käyttöön tämän jäsenvaltion tieverkossa, olisi oikeutettu samoin kuin vero, joka kannetaan silloin, kun ajoneuvo rekisteröidään kyseisessä jäsenvaltiossa. Jos sitä vastoin ajoneuvoja ei ole tarkoitus käyttää vakinaisesti pääasiassa kyseisessä jäsenvaltiossa tai jos niitä ei tosiasiassa käytetä vakinaisesti pääasiallisesti siellä, kyseessä on mainittujen henkilöryhmien erilainen kohtelu ja kyseessä olevat säännökset eivät ole oikeutettuja. Tässä tilanteessa kyseisten ajoneuvojen yhteys kyseisen jäsenvaltion alueeseen olisi liian heikko oikeuttamaan sellaisen veron kantamisen, joka tavallisesti kannetaan silloin, kun ajoneuvo rekisteröidään tässä jäsenvaltiossa.

(ks. 50–52 ja 56 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Maatalous – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Eläinten suojelu kuljetuksen aikana – Sovellettavat yleiset edellytykset – Osastojen sisäkorkeus

(Neuvoston asetus N:o 1/2005)

2. Maatalous – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Eläinten suojelu kuljetuksen aikana – Sovellettavat yleiset edellytykset – Eläinten hyvinvoinnin tarkistaminen kuljetuksen aikana

(Neuvoston asetus N:o 1/2005)

3. Maatalous – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Eläinten suojelu kuljetuksen aikana – Sovellettavat yleiset edellytykset – Lattia-ala eläintä kohden

(Neuvoston asetus N:o 1/2005)

Tiivistelmä

1. Eläinten suojelusta kuljetuksen ja siihen liittyvien toimenpiteiden aikana annettu asetus N:o 1/2005 ei estä jäsenvaltiota antamasta sikojen kuljettamiseen maanteitse sovellettavia sääntöjä, joilla täsmennetään oikeusvarmuuden lisäämiseksi eläinten hyvinvoinnin suojelutavoitteen mukaisesti ja ottamatta tältä osin käyttöön kohtuuttomia arviointiperusteita mainitussa asetuksessa säädettyjä vaatimuksia eläinosastojen vähimmäissisäkorkeudesta, kunhan kyseiset säännöt eivät aiheuta lisäkustannuksia tai teknisiä vaikeuksia, jotka saattavat heikompaan asemaan joko nämä säännöt antaneen jäsenvaltion tuottajat tai muiden jäsenvaltioiden tuottajat, jotka haluavat viedä tuotteitaan ensimmäiseksi mainittuun jäsenvaltioon tai tämän jäsenvaltion kautta, mikä seikka kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava ottamalla huomioon muiden jäsenvaltioiden kuin sen, josta kyseiset säännöt ovat peräisin, asetusta N:o 1/2005 noudattaen yleisesti hyväksymät standardit. Tiukempia siirtymäsääntöjä, jotka koskevat osastojen vähimmäissisäkorkeutta kuljetettaessa vähintään 40 kg painavia sikoja yli kahdeksan tuntia kestävillä matkoilla, ei kuitenkaan ole mahdollista pitää oikeasuhteisina silloin, kun sama jäsenvaltio on vahvistanut vähemmän pakottavia sääntöjä yleisen säännöstön yhteydessä.

(ks. 59, 60 ja 68 kohta sekä tuomiolauselma)

2. Eläinten suojelusta kuljetuksen ja siihen liittyvien toimenpiteiden aikana annettu asetus N:o 1/2005 estää jäsenvaltiota antamasta sikojen kuljettamiseen maanteitse sovellettavia sääntöjä, joilla täsmennetään mainitussa asetuksessa vahvistettuja vaatimuksia eläinten luokse pääsemisestä niiden hyvinvoinnin tarkastamiseksi säännöllisesti ja jotka koskevat ainoastaan yli kahdeksan tuntia kestäviä matkoja.

Poiketen siitä, mikä päti direktiivillä 91/628 ja asetuksella N:o 411/98 käyttöön otetun järjestelmän yhteydessä, asetuksen N:o 1/2005 säännöksiä eläinten tarkastuksesta kuljetuksen aikana sovelletaan kaikkiin kuljetuskeinoihin matkan kestosta riippumatta.

(ks. 62 ja 68 kohta sekä tuomiolauselma)

3. Eläinten suojelusta kuljetuksen ja siihen liittyvien toimenpiteiden aikana annettu asetus N:o 1/2005 ei estä jäsenvaltiota antamasta sääntöjä, joiden mukaan kuljetettaessa sikoja maanteitse eläimillä on oltava vähimmäistila, joka vaihtelee niiden painon mukaan siten, että kyseinen tila on 100 kg painavan sian osalta 0,42 m 2 alle kahdeksan tuntia kestävillä matkoilla ja 0,50 m 2 pidempään kestävillä matkoilla.

(ks. 68 kohta ja tuomiolauselma)
Muun muassa Kiinasta peräisin olevaa tuontia koskevassa polkumyyntitutkimuksessa normaaliarvo määritetään polkumyynnistä annetun perusasetuksen N:o 384/96 2 artiklan 1–6 kohdan mukaisesti, jos voidaan osoittaa, että tutkimuksen kohteena oleva tuottaja tai sen kohteena olevat tuottajat toimivat markkinatalousolosuhteissa asianomaisen samankaltaisen tuotteen valmistuksen ja myynnin osalta. Todistustaakka on tältä osin sillä tuottajalla, joka haluaa saada markkinataloudessa toimivan yrityksen aseman. Tämän vuoksi unionin toimielinten ei tarvitse osoittaa, ettei tuottaja täytä mainitun aseman saamisen edellytyksiä. Toimielinten on sen sijaan arvioitava, riittävätkö kyseisen tuottajan toimittamat seikat osoittamaan mainitun asetuksen 2 artiklan 7 kohdan c alakohdan ensimmäisessä alakohdassa asetettujen edellytysten täyttymisen, jotta sille myönnetään mainittu asema, ja unionin tuomioistuinten on tarkistettava, ettei tämä arvio ole ilmeisen virheellinen.

(ks. 31 ja 32 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Maksukyvyttömyysmenettelyt – Asetus N:o 1346/2000 – Kansainvälinen toimivalta aloittaa maksukyvyttömyysmenettely – Alueellisen menettelyn aloittaminen ennen päämenettelyn aloittamista – Edellytykset

(Neuvoston asetuksen N:o 1346/2000 3 artiklan 4 kohdan a alakohta)

2. Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Maksukyvyttömyysmenettelyt – Asetus N:o 1346/2000 – Kansainvälinen toimivalta aloittaa maksukyvyttömyysmenettely – Alueellisen menettelyn aloittaminen ennen päämenettelyn aloittamista – Edellytykset

(Neuvoston asetuksen N:o 1346/2000 3 artiklan 4 kohdan b alakohta)

Tiivistelmä

1. Maksukyvyttömyysmenettelyistä annetun asetuksen N:o 1346/2000 3 artiklan 4 kohdan a alakohta koskee tilannetta, jossa päämenettelyn aloittaminen maksukyvyttömyysasiassa on objektiivisesti mahdotonta riippumatta menettelyn aloittamista koskevan hakemuksen tekemiseen yksittäistapauksessa liittyvistä olosuhteista. Vaikka tällainen mahdottomuus voi johtua velallisen asemaan liittyvistä seikoista, se ei sitä vastoin voi johtua pelkästään siitä, ettei tietyllä henkilöllä, kuten esimerkiksi sellaisen jäsenvaltion syyttäjäviranomaisen edustajalla, jonka alueella velallisella on toimipaikka, ole velallisen pääintressien keskuksen sijaintijäsenvaltion lainsäädännön mukaan oikeutta hakea päämenettelyn aloittamista viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa.

Näin ollen 3 artiklan 4 kohdan a alakohtaan sisältyvää ilmaisua ”johtuvien edellytysten”, jolla viitataan velallisen pääintressien keskuksen sijaintijäsenvaltion lainsäädännöstä johtuviin edellytyksiin, joiden vuoksi päämenettelyä maksukyvyttömyysasiassa ei voida aloittaa kyseisessä valtiossa, on tulkittava siten, että siinä ei tarkoiteta edellytyksiä, joiden vuoksi tietyt henkilöt jäävät menettelyn aloittamisen hakemiseen oikeutettujen henkilöiden piirin ulkopuolelle.

(ks. 21, 23, 24 ja 26 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. Maksukyvyttömyysmenettelyistä annetun asetuksen N:o 1346/2000 tarkoituksena on sen johdanto-osan 17 perustelukappaleen mukaan rajoittaa tapaukset, joissa sekundäärimenettelyä voidaan hakea ennen päämenettelyä maksukyvyttömyysasiassa, siihen, mikä on ehdottomasti välttämätöntä. Kyseisen asetuksen 3 artiklan 4 kohdan b alakohdan mukaisia itsenäisen alueellisen menettelyn aloittamisen edellytyksiä on näin ollen tulkittava suppeasti.

Tähän säännökseen sisältyvää käsitettä ”velkoja”, jolla viitataan itsenäisen alueellisen menettelyn hakemiseen oikeutettujen henkilöiden piiriin, on tulkittava siten, että sen piiriin ei kuulu jäsenvaltion viranomainen, jonka tehtävänä oman jäsenvaltionsa kansallisen lainsäädännön mukaan on valvoa yleistä etua mutta joka ei osallistu menettelyyn velkojana eikä velkojien nimissä ja puolesta.

(ks. 22, 29 ja 34 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)