JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

12 päivänä tammikuuta 2017 ( 1 )

Yhdistetyt asiat C‑217/15 ja C‑350/15

Massimo Orsi

(Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Santa Maria Capua Veteren alioikeus, Italia))

”Euroopan unionin perusoikeuskirja — Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään hallinnollinen seuraamus ja rikosoikeudellinen seuraamus samasta teosta, joka koskee arvonlisäveron maksamisen laiminlyöntiä — Ne bis in idem periaatteen loukkaaminen”

Luciano Baldetti

(Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Santa Maria Capua Veteren alioikeus, Italia))

”Euroopan unionin perusoikeuskirja — Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään hallinnollinen seuraamus ja rikosoikeudellinen seuraamus samasta teosta, joka koskee arvonlisäveron maksamisen laiminlyöntiä — Millä edellytyksillä ne bis in idem”

1. ‑periaatetta sovelletaan, kun joidenkin valtioiden lainsäädännöissä sallitaan hallinnollisten ja rikosoikeudellisten seuraamusten päällekkäisyys rangaistuksena huomattavan suuruisen arvonlisäveron maksamisen laiminlyönnistä? Tiivistäen asia koskee tätä kysymystä, joka on jälleen kerran saatettu unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi.

2. Unionin tuomioistuin vahvisti 26.2.2013 antamassaan tuomiossa Åkerberg Fransson ( 2 ) linjan, jota kansallisten tuomioistuinten on noudatettava käsitellessään kieltoa tuomita henkilö kahdesti samasta arvonlisäveron maksamisvelvollisuuden laiminlyönnistä. Se sisällytti tuomioonsa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen kehittämiä ratkaisuja mutta tässä tuomiossa annettu vastaus on aiheuttanut vaikeuksia ja johtanut erilaisiin näkemyksiin joidenkin jäsenvaltioiden, kuten Italian, tuomioistuimissa. Unionin tuomioistuimella on nyt tilaisuus täydentää tällä alalla antamaansa oikeuskäytäntöä.

3. Unionin tuomioistuimen on täydennettävä ja kehitettävä oikeuskäytäntöään jo Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 15.11.2016 antaman tuomionkin johdosta. ( 3 ) Tämä ei kuitenkaan ole sopivin tilanne oikeuskäytännön kehittämiselle, koska todellisuudessa vastaus molempiin ennakkoratkaisupyyntöihin riippuu siitä ne bis in idem -periaatteen osatekijästä, joka koskee rangaistujen henkilöllistä samuutta.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi vuonna 1950 tehty yleissopimus (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus)

4. Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan, joka on allekirjoitettu Strasbourgissa 22.11.1984 (jäljempänä seitsemäs lisäpöytäkirja), 4 artikla koskee ”kieltoa syyttää tai rangaista kahdesti”, ja siinä määrätään seuraavaa: ”1. Ketään ei saa saman valtion tuomiovallan nojalla tutkia uudelleen tai rangaista oikeudenkäynnissä rikoksesta, josta hänet on jo lopullisesti vapautettu tai tuomittu syylliseksi kyseisen valtion lakien ja oikeudenkäyntimenettelyn mukaisesti. 2. Edellisen kappaleen määräykset eivät estä ottamasta juttua uudelleen tutkittavaksi asianomaisen valtion lakien ja oikeudenkäyntimenettelyn mukaisesti, jos on näyttöä uusista tai vasta esiin tulleista tosiseikoista tai jos aiemmassa prosessissa on tapahtunut sellainen perustavaa laatua oleva virhe, joka voisi vaikuttaa lopputulokseen. 3. Tästä artiklasta ei saa poiketa yleissopimuksen 15 artiklan perusteella.”

B Euroopan unionin oikeus

5. Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 50 artiklassa todetaan seuraavaa: ”Ketään ei saa panna syytteeseen tai rangaista rikoksesta, josta hänet on jo unionissa lopullisesti vapautettu tai tuomittu syylliseksi lain mukaisesti.”

6. Perusoikeuskirjan 51 artiklassa vahvistetaan perusoikeuskirjan soveltamisala seuraavasti: ”1. Tämän perusoikeuskirjan määräykset koskevat unionin toimielimiä, elimiä ja laitoksia toissijaisuusperiaatteen mukaisesti sekä jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun viimeksi mainitut soveltavat unionin oikeutta. Tämän vuoksi ne kunnioittavat tämän perusoikeuskirjan mukaisia oikeuksia, noudattavat sen sisältämiä periaatteita ja edistävät niiden soveltamista kukin toimivaltansa mukaisesti ja unionille perussopimuksissa annetun toimivallan rajoja noudattaen. 2. Tällä perusoikeuskirjalla ei uloteta unionin oikeuden soveltamisalaa unionin toimivaltaa laajemmaksi eikä luoda unionille uutta toimivaltaa tai uusia tehtäviä eikä muuteta perussopimuksissa määriteltyjä toimivaltuuksia ja tehtäviä.”

C Italian oikeus

7. Välittömiin veroihin, arvonlisäveroon ja verojen perintään liittyvien muiden kuin rikosoikeudellisten seuraamusten uudistamisesta 18.12.1997 annetun asetuksen nro 471, ( 4 ) joka on annettu 23.12.1996 annetun lain nro 662 3 §:n 133 momentin q kohdan nojalla, 13 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa: ”Joka jättää kokonaan tai osittain maksamatta säädetyssä määräajassa ennakot, toistuvat suoritukset, jäännösveron tai veroilmoitukseen perustuvan veron jäljellä olevan osan, josta on näissä tapauksissa vähennetty toistuvien suoritusten ja ennakkojen määrä, vaikka niitä ei ole vielä maksettu, on velvollinen maksamaan hallinnollisen seuraamuksen, jonka määrä on 30 prosenttia kustakin maksamattomasta määrästä, myös, jos vuosittaisen veroilmoituksen tarkastuksen yhteydessä todettujen ilmeisten asiavirheiden tai laskuvirheiden korjaamisen johdosta vero muodostuu suuremmaksi tai vähennyskelpoinen veroylijäämä muodostuu pienemmäksi. Ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettua seuraamusta alennetaan alle 15 päivää viivästyneiden maksusuoritusten osalta, sen lisäksi mitä 18.12.1997 annetun asetuksen nro 472 13 §:n 1 momentissa säädetään, vielä määrään, joka vastaa viidestoistaosaa kultakin viivästymispäivältä. Samaa seuraamusta sovelletaan 29.9.1973 annetun tasavallan presidentin asetuksen nro 600 36 bis ja 36 ter §:n ja 26.10.1972 annetun tasavallan presidentin asetuksen nro 633 54 bis §:n nojalla korotetun veron maksuun.” ( 5 )

8. Välitöntä verotusta ja arvonlisäveroa koskevista rikoksista 10.3.2000 annetun asetuksen nro 74/2000 ( 6 ) (jäljempänä asetus 74/2000) 10 ter § koskee ”arvonlisäveron maksamatta jättämistä”, ja siinä säädetään seuraavaa: ”Edellä 10 bis §:n säännöksiä sovelletaan siinä säädetyissä rajoissa myös jokaiseen, joka ei maksa vuotuisen ilmoituksen perusteella maksettavaa arvonlisäveroa seuraavaa verokautta koskevan ennakon maksamiselle säädetyssä määräajassa.”

9. Asetuksen 10 bis §:ssä säädetään seuraavaa:

”Vuotuisen veroilmoituksen tekemiselle säädetyssä määräajassa suoritettavien, verovelvollisille annetun pidätystodistuksen mukaisten veronpidätysten, joiden määrä ylittää 50000 euroa kultakin verokaudelta, maksamatta jättämisestä on tuomittava vankeuteen vähintään kuudeksi kuukaudeksi ja enintään kahdeksi vuodeksi.”

10. Asetuksen 74/2000 19–21 § sisältyvät lukuun ”Suhde hallinnolliseen seuraamusjärjestelmään ja menettelyjen keskinäinen suhde”, ja niiden sisältö on tiivistäen seuraava: a) erityissäännöstä sovelletaan, kun samasta teosta on määrätty seuraamus II luvun säännöksessä ja hallinnollista seuraamusta koskevassa säännöksessä; b) rikosoikeudellinen menettely ja hallinnollinen menettely etenevät toisistaan erillisinä, mikä tarkoittaa sitä, ettei kumpaakaan menettelyä lykätä toisen menettelyn lopputuloksen odottamiseksi; c) toimivaltainen viranomainen määrää hallinnolliset seuraamukset verorikkomuksen kohteena olevista verovelvoitteiden laiminlyönneistä; d) hallinnolliset seuraamukset eivät kuitenkaan ole täytäntöönpanokelpoisia, paitsi jos rikosoikeudellinen menettely lopetetaan syytettä nostamatta tai lainvoimaisella tuomiolla, jolla syyte hylätään tai asia jätetään silleensä siksi, ettei tosiseikasto ole rikosoikeudellisesti relevantti, ja viimeksi mainitussa tapauksessa perinnän määräaika alkaa kulua siitä päivästä, jona vapauttava päätös on annettu tiedoksi.

11. Esillä olevien ennakkoratkaisupyyntöjen esittämiseen johtaneiden menettelyjen jälkeen Italian lainsäädäntöä on muutettu 24.9.2015 annetulla asetuksella (decreto legislativo) nro 158 ( 7 ) (jäljempänä asetus 158/2015), joka on vaikuttanut asetuksen 74/2000 10 bis ja 10 ter §:ään ja jolla on otettu käyttöön uusi rangaistusvastuun ulkopuolelle jättämistä koskeva peruste asetuksen 74/2000 uudella 13 §:llä.

12. Asetuksen 158/2015 7 §:n mukaisesti asetuksen 74/2000 10 bis §:n sanamuoto on nyt seuraava: ”Vuotuisen veroilmoituksen tekemiselle säädetyssä määräajassa suoritettavien, veronpidätyksen suorittaville annetun pidätystodistuksen tai veroilmoituksen mukaisten veronpidätysten, joiden määrä ylittää 150000 euroa kultakin verokaudelta, maksamatta jättämisestä on tuomittava vankeuteen vähintään kuudeksi kuukaudeksi ja enintään kahdeksi vuodeksi.”

13. Asetuksen 158/2015 8 §:llä on muutettu asetuksen 74/2000 10 ter §:n sanamuotoa 22.10.2015 alkaen seuraavasti: ”Seuraavaa verokautta koskevan ennakon maksamiselle säädetyssä määräajassa suoritettavan, vuotuisen ilmoituksen perusteella maksettavan arvonlisäveron, jonka määrä ylittää 250000 euroa kultakin verokaudelta, maksamatta jättämisestä on tuomittava vankeuteen vähintään kuudeksi kuukaudeksi ja enintään kahdeksi vuodeksi.”

14. Verotusta koskevien hallinnollisten seuraamusten sovellettavuudesta yksinomaan oikeushenkilöihin 30.9.2003 annetun asetuksen (decreto-legge) nro 269 ( 8 ) 7 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Yhtiön tai muun yksikön, joka on oikeushenkilö, erityisiä verovelvoitteita koskevat hallinnolliset seuraamukset määrätään yksinomaan näille oikeushenkilöille. 2. Edellä 1 momentin säännöksiä sovelletaan lain rikkomiseen, josta ei ole vielä nostettu syytettä tai määrätty seuraamusta tämän asetuksen voimaantulopäivään mennessä. Tässä pykälässä tarkoitetuissa tilanteissa sovelletaan 18.12.1997 annetun asetuksen nro 472 säännöksiä sikäli kuin ne ovat yhteensopivia.”

II Kansalliset oikeusriidat ja ennakkoratkaisukysymykset

15. Unionin tuomioistuimen on vastattava kahteen samankaltaiseen kysymykseen, jotka on esittänyt Tribunale di Santa Maria Capua Vetere (Santa Maria Capua Veteren alioikeus, Italia).

16. Asian C‑217/15 taustalla on rikosoikeudenkäynti Massimo Orsia vastaan hänen jätettyään Servizi Ambiente e Commercio s.r.l. ‑nimisen yhtiön lakisääteisenä edustajana maksamatta säädetyssä määräajassa 1014288,00 euroa verokaudelta 2011 suoritettavaa arvonlisäveroa.

17. Rikosoikeudenkäynti sai alkunsa Agenzia dell’Entraten (verohallitus, Italia) tehtyä Procura della Repubblicalle (syyttäjäviranomainen, Italia) ilmoituksen, jonka mukaan yritys, jonka lakisääteisenä edustajana oli Orsi, ei ollut maksanut arvonlisäverovelkaansa, mikä täytti asetuksen 74/2000 10 ter §:ssä, luettuna yhdessä 10 bis §:n kanssa, rangaistavaksi säädetyn rikoksen tunnusmerkistön. Tämän rikosoikeudenkäynnin kuluessa Orsi valitti turvaamistoimenpiteenä määrätystä omaisuutensa takavarikosta.

18. Ennen rikosoikeudellisen menettelyn aloittamista Italian verohallinto oli jo tarkastuksessaan todennut verorikkomuksen ja paitsi velvoittanut Orsin maksamaan verovelan, myös määrännyt hänelle seuraamusmaksun, joka oli suuruudeltaan 30 prosenttia maksuunpannun veron määrästä. Tarkastuksen jälkeen verotuspäätöstä soviteltiin osapuolten kesken, jolloin verohallitus luopui vaatimasta seuraamusta ja myöntyi siihen, että Orsi maksaa ainoastaan arvonlisäverovelkansa, minkä seurauksena menettely päättyi lopullisesti, eikä päätöksestä valitettu.

19. Tässä tilanteessa Tribunale di Santa Maria Capua Vetere päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Onko asetuksen 74/2000 10 ter §, joka antaa mahdollisuuden siihen, että henkilön rikosvastuu tulee arvioitavaksi uudelleen saman teon (arvonlisäveron maksamatta jättäminen) perusteella kuin se, josta valtion veroviranomaiset ovat jo tehneet lainvoimaisen verotuspäätöksen ja siinä määränneet hänelle hallinnollisen seuraamuksen, jonka suuruus on 30 prosenttia maksamatta jätetystä verosta, [Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan] 4 artiklan ja [perusoikeuskirjan] 50 artiklan kannalta arvioituna unionin oikeuden mukainen?”

20. Asiassa C‑350/15 on kyse hyvin samankaltaisista tosiseikoista. Luciano Baldetti oli Evoluzione Maglia s.r.l. ‑nimisen yhtiön lakisääteisenä edustajana ilmoittanut olevansa velvollinen suorittamaan valtiolle verovuosilta 2010 ja 2011 yhteensä 1071836 euroa arvonlisäveroa, jota hän ei ollut maksanut säädetyssä määräajassa. Verohallitus suoritti tarkastuksen, joka kohdistui häneen kyseisen yrityksen edustajana, ja määräsi tässä yhteydessä veron maksuunpanon lisäksi vastaavat seuraamusmaksut. Tarkastuksen päätyttyä verohallitus sopi verovelvollisen kanssa, että tämä maksaisi verovelkansa ja 50 prosenttia seuraamuksista, ja luopui vaatimuksestaan lopun 50 prosentin osalta, minkä seurauksena menettely päättyi lopullisesti, eikä tästäkään päätöksestä valitettu.

21. Italian verohallinto ilmoitti kuitenkin syyttäjäviranomaiselle, että Baldetti oli jättänyt maksamatta arvonlisäveroa yrityksen lakisääteisenä edustajana, minkä se katsoi täyttävän asetuksen 74/2000 10 ter §:ssä rangaistavaksi säädetyn rikoksen tunnusmerkistön. Tässä rikosoikeudenkäynnissä Baldetti valitti päätöksestä, jolla oli turvaamistoimenpiteenä määrätty hänen omaisuutensa takavarikosta.

22. Tässä tilanteessa Tribunale di Santa Maria Capua Vetere katsoi, että asiassa on tarpeen esittää unionin tuomioistuimelle seuraava ennakkoratkaisukysymys, joka on samanlainen kuin asiassa C‑217/15 esitetty kysymys: ”Onko asetuksen 74/2000 10 ter §, joka antaa mahdollisuuden siihen, että henkilön rikosvastuu tulee arvioitavaksi uudelleen saman teon (arvonlisäveron maksamatta jättäminen) perusteella kuin se, josta valtion veroviranomaiset ovat jo tehneet lainvoimaisen verotuspäätöksen ja siinä määränneet hänelle hallinnollisen seuraamuksen, jonka suuruus on 30 prosenttia maksamatta jätetystä verosta, [Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan] 4 artiklan ja [perusoikeuskirjan] 50 artiklan kannalta arvioituna unionin oikeuden mukainen?”

23. Unionin tuomioistuin yhdisti nämä kaksi asiaa asian C‑524/15, Menci, kanssa näiden asioiden samankaltaisuuden takia, sillä myös jälkimmäinen koskee verotuksellisten ja rikosoikeudellisten seuraamusten määräämistä samasta arvonlisäveron maksamatta jättämisestä Italiassa. Kirjallisen vaiheen päätyttyä asioissa pidettiin 8.9.2016 yhteinen istunto asianosaisten kuulemiseksi. Orsin ja Baldettin edustajat eivät osallistuneet istuntoon, vaan siihen osallistuivat vain Mencin edustaja, Italian hallitus ja Euroopan komissio.

24. Vaikka ratkaisuehdotus oli ilmoitettu annettavaksi 17.11.2016 näissä tuolloin vielä yhdistetyissä asioissa, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomion A ja B v. Norja ( 9 ) julistaminen antoi aiheen lykätä ratkaisuehdotuksen antamista. Samasta syystä unionin tuomioistuimen neljännen jaoston puheenjohtaja päätti 30.11.2016 erottaa asian Menci asioista Orsi ja Baldetti unionin tuomioistuin työjärjestyksen 54 artiklan 2 ja 3 kohdan, luettuna yhdessä 11 artiklan 4 kohdan kanssa, nojalla.

III Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

25. Yhteenvetona voidaan todeta, että näissä kahdessa ennakkoratkaisupyynnössä unionin tuomioistuinta pyydetään ratkaisemaan, onko perusoikeuskirjan 50 artikla, luettuna yhdessä seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklan kanssa, esteenä Italian lainsäädännön kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan arvonlisäveron maksamisen laiminlyöntiä koskevista samoista teoista voidaan määrätä päällekkäin sekä verotuksellisia että rikosoikeudellisia seuraamuksia.

26. Ne bis in idem ‑periaate ilmenee unionin oikeudessa eri muunnelmineen, ( 10 ) joita unionin tuomioistuin ei ole vielä käsitellyt yhtenäisesti huolimatta siitä, että jotkut julkisasiamiehet ovat kiinnittäneet siihen huomiota. ( 11 )

27. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka koskee ne bis in idem ‑periaatteen soveltamista verojen (käytännössä arvonlisäveron) maksamatta jättämisestä valtion määräämien verotuksellisten ja rikosoikeudellisten seuraamusten päällekkäisyyteen, on vahvistettu 26.2.2013 annetussa tuomiossa Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105).

28. Tuomiossa Åkerberg Fransson ( 12 ) unionin tuomioistuin totesi ensin olevansa toimivaltainen vastaamaan esitettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin, ( 13 ) minkä jälkeen sen vahvisti, ettei ne bis in idem ‑periaate ”ole esteenä sille, että jäsenvaltio määrää saman teon eli arvonlisäveron ilmoitusvelvollisuuden noudattamatta jättämisen perusteella ensin verotuksellisen seuraamuksen ja sitten rikosoikeudellisen seuraamuksen, jos ensimmäinen seuraamus ei ole luonteeltaan rikosoikeudellinen, mikä on kansallisen tuomioistuimen tutkittava”. ( 14 ) Jäsenvaltioiden vapaus valita seuraamukset on perusteltu tarpeella taata arvonlisäverotulojen kantaminen täysimääräisesti ja samalla unionin taloudellisten etujen suojaaminen. ( 15 )

29. Unionin tuomioistuin asetti kuitenkin rajan verotuksellisten ja rikosoikeudellisten seuraamusten päällekkäisyydelle, eli ”silloin, kun verotuksellinen seuraamus on perusoikeuskirjan 50 artiklan mukaisesti luonteeltaan rikosoikeudellinen ja kun se on tullut lopulliseksi, kyseinen määräys on esteenä sille, että samaa henkilöä vastaan nostetaan syyte samasta teosta”. Verotuksellisia ja rikosoikeudellisia seuraamuksia voidaan näin ollen määrätä samanaikaisesti, mutta nimellisesti hallinnollista seuraamusta, joka todellisuudessa on luonteeltaan repressiivinen, ei voida määrätä yhdessä toisen rikosoikeudellisen seuraamuksen kanssa. ( 16 )

30. Ratkaistakseen taas, milloin verotuksellinen seuraamus on luonteeltaan rikosoikeudellinen, unionin tuomioistuin käytti tuomion Engel ym. v. Alankomaat mukaisia kriteerejä, jotka se oli aikaisemmin hyväksynyt tuomiossa Bonda. ( 17 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on nimittäin kehitellyt erityiset ja itsenäiset kriteerit tuomiostaan Engel ym. v. Alankomaat ( 18 ) lähtien selventääkseen Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan käsitettä ”rikossyyte” ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan käsitettä ”rangaistus” hallinto-oikeudellisen seuraamusjärjestelmän luonteeltaan repressiivisten toimenpiteiden osalta. Erityisesti seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklan tulkitsemiseksi se on turvautunut mainittuihin kriteereihin, ( 19 ) jotka ovat rikkomisen luonnehdinta kansallisessa oikeudessa, rikkomisen luonne ja sen seuraamuksen luonne ja ankaruus, joka tekijälle voidaan määrätä.

31. Sen sijaan, että unionin tuomioistuin olisi soveltanut tuomion Engel ym. v. Alankomaat mukaisia kriteerejä itse Ruotsin lainsäädännön kaltaiseen lainsäädäntöön, se antoi tämän tehtävän ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle ohjeistaen sitä kuitenkin niin, että verotuksellisten ja rikosoikeudellisten seuraamusten yhdistelmää voidaan pitää perusoikeuskirjan 50 artiklan vastaisena ainoastaan, jos jäljelle jäävät seuraamukset ovat tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia. ( 20 )

32. Tämän olettaman perusteella tarkastelen, onko pääasioissa kyse kolmesta välttämättömästä ne bis in idem -periaatteen osatekijästä eli a) samalle henkilölle määrätystä seuraamuksesta; b) seuraamusmenettelyjen päällekkäisyydestä ja c) samoista teoista.

33. Rangaistun henkilön samuuden osalta on todettava, että unionin tuomioistuin ei ole lausunut tästä kysymyksestä ja että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimenkin oikeuskäytäntöä on vain vähän, koska tämä on ne bis in idem -periaatteen vähemmän ongelmallinen osatekijä. Joissain tuomioissa ihmisoikeustuomioistuin ja unionin tuomioistuin käytännössä yhdistävät henkilön samuutta koskevan osatekijän kyseessä olevien tekojen samuutta (idem) koskevaan osatekijään. ( 21 )

34. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tutki tuomiossaan Pirttimäki v. Suomi ( 22 ) tilannetta, jossa Suomen verohallinto oli määrännyt verotuksellisia seuraamuksia eri rajavastuuyhtiöille, jotka olivat brittiläisessä omistuksessa mutta todellisuudessa Pirttimäen ja eräiden muiden Suomen kansalaisten määräysvallassa; myöhemmin Pirttimäkeä ja kyseisiä muita henkilöitä vastaan nostettiin syytteet veropetoksesta, koska he eivät olleet ilmoittaneet näiltä yhtiöiltä saamiaan osinkoja. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi, että seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa tarkoitettua ne bis in idem -periaatetta ei voitu soveltaa, koska hallinnollisessa menettelyssä verotukselliset seuraamukset määrättiin yrityksille, kun taas rikosoikeudellinen menettely kohdistui luonnollisiin henkilöihin (Pirttimäkeen ym.), jotka olivat eri oikeussubjekteja, vaikka he olisivatkin osallistuneet niiden veroilmoitusten tekemiseen. ( 23 )

35. Tämä tarkastelutapa on mielestäni sopivin myös perusoikeuskirjan 50 artiklan tulkitsemiseen.

36. Ennakkoratkaisupyynnöissä olevien tietojen mukaan verotuksellinen seuraamus on määrätty kahdelle yhtiömuotoiselle oikeushenkilölle (ensimmäisessä tapauksessa Servizi Ambiente e Commercio s.r.l:lle ja jälkimmäisessä Evoluzione Maglia s.r.l:lle), kun taas rikosoikeudellinen menettely on kohdistunut niiden lakisääteisiin edustajiin. Yhdyn Italian hallituksen kantaan, jonka mukaan tämän seikan vuoksi ei voida puhua samalle henkilölle määrätystä kaksoisrangaistuksesta (tai päällekkäisistä menettelyistä), sillä rajavastuuyhtiölle määrättyä verotuksellista seuraamusta ei voida rinnastaa sen lakisääteistä edustajaa vastaan aloitettuun rikosoikeudelliseen menettelyyn, vaikka molemmissa tapauksissa on kyse samasta arvonlisäveron maksamatta jättämisestä.

37. Näissä kummassakaan tapauksessa henkilöt, joihin on kohdistettu hallinnollinen tai rikosoikeudellinen menettely tai seuraamus, eivät siis ole samoja, minkä vuoksi perusoikeuskirjan 50 artiklassa taattua oikeutta ei voida soveltaa. Koska tämä edellytys ei täyty, ei ole tarpeen, että unionin tuomioistuin lausuu ne bis in idem -periaatteen muista soveltamisedellytyksistä.

38. Tämän vuoksi ehdotan, että ennakkoratkaisupyynnöissä C‑217/15 ja C‑350/15 esitettyihin kysymyksiin vastataan siten, että perusoikeuskirjan 50 artiklassa suojattuun oikeuteen ei voida vedota, vaikka kyse on samasta arvonlisäveron maksamatta jättämisestä, kun verotukselliset seuraamukset on määrätty kauppayhtiölle ja rikosoikeudellinen menettely on aloitettu sen lakisääteistä edustajaa vastaan.

IV Ratkaisuehdotus

39. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa esitettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Euroopan unionin perusoikeuskirjan 50 artiklaa ei voida soveltaa, kun tapauksessa, jossa samoja tekoja käsitellään päällekkäisissä hallinnollisissa ja rikosoikeudellisissa menettelyissä ja niistä määrätään päällekkäisiä hallinnollisia ja rikosoikeudellisia seuraamuksia, verotukselliset seuraamukset määrätään oikeushenkilölle, kuten kauppayhtiölle, ja rikosoikeudenkäynti kohdistuu luonnolliseen henkilöön, vaikka hän olisi tämän yhtiön lakisääteinen edustaja.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: espanja.

( 2 ) Tuomio C‑617/10, EU:C:2013:105.

( 3 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio A ja B v. Norja (CE:ECHR:2016:1115JUD002413011).

( 4 ) Decreto Legislativo 18 dicembre 1997, n. 471, Riforma delle sanzioni tributarie non penali in materia di imposte dirette, di imposta sul valore aggiunto e di riscossione dei tributi, a norma dell’articolo 3, comma 133, lettera q), della legge 23 dicembre 1996, n. 662 (GURI nro 5, 8.1.1998 – Supplemento ordinario nro 4).

( 5 ) Decreto Legislativo 18 dicembre de 1997, n. 472, Disposizioni generali in materia di sanzioni amministrative per le violazioni di norme tributarie, a norma dell’articolo 3, comma 133, della legge 23 dicembre 1996, n. 662. (GURI nro 5, 8.1.1998 – Supplemento ordinario nro 4), jonka 13 §:ssä säädetään mahdollisuudesta alentaa veron maksamatta jättämisestä määrättäviä seuraamuksia.

( 6 ) Decreto Legislativo 10 marzo 2000, n. 74, Nuova disciplina dei reati in materia di imposte sui redditi e sul valore aggiunto, a norma dell’art. 9 della legge 25 giugno 1999, n. 205 (GURI nro 76, 31.3.2000).

( 7 ) Decreto Legislativo 24 settembre 2015, n. 158, Revisione del sistema sanzionatorio, in attuazione dell’articolo 8, comma 1, della legge 11 marzo 2014, n. 23 (GURI nro 233, 7.10.2015 – Supplemento ordinario nro 55).

( 8 ) Decreto-legge 30 settembre 2003, n. 269, Disposizioni urgenti per favorire lo sviluppo e per la correzione dell’andamento dei conti pubblici (GURI nro 229, 2.10.2003 – Supplemento ordinario nro 157).

( 9 ) Tuomio 15.11.2016, CE:ECHR:2016:1115JUD002413011.

( 10 ) Viittaan teokseen Van Bockel, B., The ne bis in idem principle in EU Law, Kluwer, 2010. Ks. myös Oliver, P. ja Bombois, T., ”Ne bis in idem en droit européen: un principe à plusieurs variantes”, Journal de droit européen, 2012, s. 266–272 ja Tomkin, J., ”Article 50, Right not to be tried or punished twice in criminal proceedings for the same criminal offence”, teoksessa Peers, S., Hervey, T., Kenner, J. ja Ward, A., The EU Charter of Fundamental Rights: a commentary, Hart Publishing, Oxford, 2014, s. 1373–1412.

( 11 ) Ks. julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Bonda (C‑489/10, EU:C:2011:845, 33 kohta siinä mainittuine ratkaisuehdotuksineen).

( 12 ) Kyseessä oli tämän tapauksen kanssa lähes identtinen tilanne: Åkerberg Franssonille oli määrätty hallinnollinen seuraamus huomattavan suuruisen arvonlisäveron maksamatta jättämisen vuoksi ja tämän menettelyn päätyttyä häntä vastaan aloitettiin samasta teosta toinen, tällä kertaa rikosoikeudellinen, menettely.

( 13 ) Unionin tuomioistuin totesi olevansa toimivaltainen, koska asiassa oli sovellettava yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY (EUVL 2006, L 347, s. 1) 2 artiklaa, 250 artiklan 1 kohtaa ja 273 artiklaa sekä SEUT 325 artiklaa, sillä kyse oli perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta unionin oikeuden soveltamisesta. Tästä lähin perusoikeuskirjan soveltamisesta näihin asioihin ei ole epäselvyyttä. Sitä vastoin Italiassa tuloveron maksamatta jättämisestä määrätyt verotukselliset ja rikosoikeudelliset seuraamukset eivät merkitse perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua unionin oikeuden soveltamista, minkä vuoksi unionin tuomioistuin totesi, että se ei selvästikään ole toimivaltainen vastaamaan ennakkoratkaisukysymykseen, 15.4.2015 antamassaan määräyksessä Burzio (C‑497/14, EU:C:2015:251).

( 14 ) Tuomio 26.2.2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, 37 kohta).

( 15 ) Ibidem, tuomion 34 kohta.

( 16 ) Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta 18.12.1995 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 2988/95 (EYVL 1995, L 312, s. 1) 6 artiklassa on säännöksiä, joilla on tarkoitus taata ne bis in idem ‑periaatteen noudattaminen ja joilla pyritään estämään unionin hallinnollisten seuraamusten päällekkäisyys jäsenvaltioiden rikosoikeudellisten seuraamusten kanssa.

( 17 ) Tuomio 5.6.2012, Bonda (C‑489/10, EU:C:2012:319, 37 kohta), joka koski Puolassa käydyn rikosoikeudellisen menettelyn ja maataloustukien saajiin sovellettujen Euroopan unionin hallinnollisten seuraamusten samanaikaisuutta. Ks. myös tuomio 26.2.2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, 35 kohta).

( 18 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 8.6.1976, CE:ECHR:1976:1123JUD000510071, 82 kohta.

( 19 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 10.2.2015, Kiiveri v. Suomi (CE:ECHR:2015:0210JUD005375312, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 20 ) Tuomio 26.2.2013, Åkerberg Fransson (C‑617/10, EU:C:2013:105, 36 kohta). Tämän tuomion seurauksena Ruotsin ylin tuomioistuin muutti oikeuskäytäntöään ja katsoi tietyissä kesä- ja heinäkuussa 2013 antamissaan ratkaisuissa, että Ruotsin lainsäädäntö, jossa sallittiin arvonlisäveron maksamatta jättämisestä määrättyjen verotuksellisten ja rikosoikeudellisten seuraamusten päällekkäisyys, oli ristiriidassa ne bis in idem ‑periaatteen kanssa.

( 21 ) Por ejemplo, el TEDH en su sentencia de 10 de febrero de 2009, Zolotukhin c. Rusia (CE:ECHR:2009:0210JUD001493903), § 84, describe la identidad de los hechos como el «conjunto de circunstancias de hecho concretas relativas al mismo infractor e indisolublemente ligadas entre sí en el tiempo y en el espacio»; el subrayado es mío.

( 22 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 20.5.2014, CE:ECHR:2014:0520JUD00352321, 5 ja 52 kohta.

( 23 ) Ks. myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 2.10.2003, Isaksen v. Norja (CE:ECHR:2003:1002DEC001359602) ja tuomio 14.9.1999, Ponsetti ja Chesnel v. Ranska (CE:ECHR:1999:0914DEC003685597).