ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9

Saman direktiivin 21 artiklassa, jonka otsikko on ”Luotonvälittäjien tietyt velvollisuudet kuluttajiin nähden”, säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että: a) luotonvälittäjä ilmoittaa mainoksissa ja kuluttajille tarkoitetuissa asiakirjoissa valtuuksiensa laajuuden, erityisesti sen, työskenteleekö luotonvälittäjä yksinomaan yhden tai useamman luotonantajan kanssa vai riippumattomana luotonvälittäjänä; b) jos kuluttajan on maksettava luotonvälittäjälle tämän palveluista, maksun suuruus ilmoitetaan kuluttajalle ja siitä tehdään kuluttajan ja luotonvälittäjän välillä sopimus kirjallisesti tai muulla pysyvällä välineellä; c) jos kuluttajan on maksettava luotonvälittäjälle tämän palveluista, luotonvälittäjä ilmoittaa maksun suuruuden luotonantajalle todellisen vuosikoron laskentaa varten.”
2)

Direktiiviä 2006/112 on tulkittava niin, että verovelvolliselle, joka kasvattaa ja valmentaa sekä omia kilpahevosiaan että kolmansien hevosia, kuuluvien hevosten hevoskilpailuihin valmistamiseen ja osallistumiseen liittyvistä liiketoimista aikaisemmassa vaihdannan vaiheessa maksettu arvonlisävero on oikeus vähentää sillä perusteella, että mainittuihin liiketoimiin kohdistuvat kustannukset kuuluvat verovelvollisen liiketoimintaan liittyviin yleiskustannuksiin, sillä edellytyksellä, että kuhunkin kyseessä olevaan liiketoimeen liittyvillä kustannuksilla on suora ja välitön yhteys koko kyseiseen toimintaan. Näin voi olla, jos näin aiheutuneet kustannukset liittyvät kilpahevosiin, jotka on todella tarkoitettu myytäviksi, tai jos kyseisten hevosten osallistuminen kilpailuihin on objektiivisesti katsottuna keino liiketoiminnan edistämiseen, minkä tarkastaminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä. Siinä tapauksessa, että verovelvollisella on mainitunlainen vähennysoikeus, palkintoa, jonka verovelvollinen mahdollisesti saa jonkin hevosensa loppusijoituksen perusteella hevoskilpailussa, ei ole sisällytettävä arvonlisäveron perusteeseen.
Elintarvikkeita koskevista ravitsemus- ja terveysväitteistä 20.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1924/2006, sellaisena kuin se on muutettuna 15.1.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 107/2008, 28 artiklan 2 kohdan alkuosaa on tulkittava siten, että tätä säännöstä sovelletaan tilanteessa, jossa elintarviketta, johon on liitetty tavaramerkki tai tuotenimi, on markkinoitu ennen 1.1.2005 lääkkeenä ja tämän päivämäärän jälkeen elintarvikkeena, vaikka sillä on samat aineelliset ominaisuudet ja siihen on liitetty sama tavaramerkki tai tuotenimi.
4

Direktiivin 2004/18 7 artiklan, jonka otsikkona on ”Julkisten hankintojen kynnysarvot”, c alakohdan, sellaisena kuin se on muutettuna 30.11.2011 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 1251/2011 (EUVL 2011, L 319, s. 43), jota sovelletaan ajallisesti pääasiaan, mukaan tätä direktiiviä sovelletaan julkisia rakennusurakoita koskeviin sopimuksiin, joiden ennakoitu arvo ilman arvonlisäveroa (jäljempänä ALV) on vähintään 5000000 euroa.
39

Ensimmäiseen kysymykseen on vastattava kaiken edellä esitetyn perusteella, että Rooma I ‑asetuksen 28 artiklaa on tulkittava siten, että ennen 17.12.2009 syntynyt työsopimussuhde kuuluu mainitun asetuksen soveltamisalaan vain siltä osin kuin työsuhteeseen on sopimuspuolten mainittuna ajankohtana tai sen jälkeen ilmaisemasta yhteisymmärryksestä tehty niin laaja muutos, että on katsottava, että kyseisenä ajankohtana tai sen jälkeen on tehty uusi työsopimus, minkä selvittäminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana.
72

On lisättävä, että direktiivin 2000/13 13 artiklan 4 kohdan mukaan tilanteessa, jossa on kyse pakkauksista tai astioista, joissa suurimman pinnan ala on pienempi kuin 10 cm2, on ainoastaan esitettävä kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan 1, 4 ja 5 alakohdassa luetellut maininnat. Kyseisessä tilanteessa alkuperämaan mainitsemista, joka esiintyy kyseisen 3 artiklan 1 kohdan 8 alakohdassa, ei näin ollen edellytetä.
3

Arvonlisäverodirektiivin X osasto, jonka otsikko on ”Vähennykset”, sisältää viisi lukua. Tämän osaston 1 luku, jonka otsikko on ”Vähennysoikeuden syntyminen ja laajuus”, sisältää muun muassa tämän direktiivin 167 ja 168 artiklan, joiden sanamuoto on seuraava: ”167 artikla Vähennysoikeus syntyy, kun vähennyskelpoista veroa koskeva verosaatava syntyy. 168 artikla Siltä osin kuin tavaroita ja palveluja käytetään verovelvollisen verollisiin liiketoimiin, verovelvollisella on oikeus siinä jäsenvaltiossa, jossa tämä suorittaa kyseiset liiketoimet, vähentää verosta, jonka tämä on velvollinen maksamaan[,] seuraavat määrät: a) arvonlisävero, joka on kyseisen jäsenvaltion alueella maksettava tai maksettu tavaroista tai palveluista, jotka toinen verovelvollinen on luovuttanut tai luovuttaa tälle; b) arvonlisävero, joka on maksettava tavaroiden luovutuksiin ja palvelujen suorituksiin – – rinnastettavista liiketoimista; c) arvonlisävero, joka on maksettava tavaroiden yhteisöhankinnoista – – d) arvonlisävero, joka on maksettava tavaroiden yhteisöhankintoihin – – rinnastettavista liiketoimista; e) kyseiseen jäsenvaltioon tavaroiden maahantuonnista maksettava tai maksettu arvonlisävero.”
14

Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 (EYVL 1987, L 256, s. 1) liitteessä I olevaan yhdistettyyn nimikkeistöön, sellaisena kuin se on muutettuna 20.9.2007 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1214/2007 (EUVL 2007, L 286, s. 1), sisältyy 22 ryhmä, jonka otsikkona on ”Juomat, etyylialkoholi (etanoli) ja etikka”. Tämä ryhmä käsittää muun muassa alanimikkeen 2207 10 00, jonka tekstinä on ”denaturoimaton etyylialkoholi (etanoli), alkoholipitoisuus vähintään 80 tilavuusprosenttia”. Tähän nimikkeeseen luokitelluista tavaroista kannetaan tulli, jonka suuruus on 19,2 euroa hehtolitralta ja joka vastaa maksua, jonka suuruus on noin 40 prosenttia tavaran arvosta.
9

Arvonlisäverodirektiivin 168 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Siltä osin kuin tavaroita ja palveluja käytetään verovelvollisen verollisiin liiketoimiin, verovelvollisella on oikeus siinä jäsenvaltiossa, jossa tämä suorittaa kyseiset liiketoimet, vähentää verosta, jonka tämä on velvollinen maksamaan[,] seuraavat määrät: a) arvonlisävero, joka on kyseisen jäsenvaltion alueella maksettava tai maksettu tavaroista tai palveluista, jotka toinen verovelvollinen on luovuttanut tai luovuttaa tälle; b) arvonlisävero, joka on maksettava tavaroiden luovutuksiin ja palvelujen suorituksiin 18 artiklan a alakohdan ja 27 artiklan mukaisesti rinnastettavista liiketoimista; c) arvonlisävero, joka on maksettava tavaroiden yhteisöhankinnoista 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdan mukaisesti; d) arvonlisävero, joka on maksettava tavaroiden yhteisöhankintoihin 21 ja 22 artiklan mukaisesti rinnastettavista liiketoimista; e) kyseiseen jäsenvaltioon tavaroiden maahantuonnista maksettava tai maksettu arvonlisävero.”
32

Ulkomaalaisten maahantuloa ja maassa oleskelua sekä turvapaikkaoikeutta koskevien säädösten koonnoksen (code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile, jäljempänä Ceseda), sellaisena kuin se on muutettuna oleskeluoikeuden tarkistamiseen liittyvästä säilöönotosta ja laittoman oleskelun avustamisrikoksen muuttamisesta siten, että rikosnimikkeen ulkopuolelle jätetään humanitaariset ja epäitsekkäät toimet, 31.12.2012 annetulla lailla nro 2012-1560 (loi no 2012-1560, du 31 décembre 2012, relative à la retenue pour vérification du droit au séjour et modifiant le délit d’aide au séjour irrégulier pour en exclure les actions humanitaires et désintéressées; JORF 1.1.2013, s. 48; jäljempänä 31.12.2012 annettu laki), L. 621-2 §:ssä säädetään seuraavaa: ”Ulkomaalaiselle, joka ei ole Euroopan unionin jäsenvaltion kansalainen, määrätään yhden vuoden vankeusrangaistus ja 3750 euron suuruinen sakko, 1° jos hän on saapunut Ranskan eurooppalaiselle alueelle täyttämättä [Schengenin rajasäännöstön] 5 artiklan 1 kohdan a, b tai c alakohdassa mainittuja edellytyksiä ja hänen maahantuloaan ei ole sallittu [rajasäännöstön] 5 artiklan 4 kohdan a ja c alakohdan mukaisesti; sama koskee tilannetta, jossa ulkomaalaisesta on tehty ilmoitus maahantulon kieltämiseksi [yleissopimuksen] sopimusvaltion antaman täytäntöönpanokelpoisen päätöksen mukaisesti; 2° jos hän on saapunut [yleissopimuksen] sopimusvaltion alueelta suoraan Ranskan eurooppalaiselle alueelle yleissopimuksen 19 artiklan 1 tai 2 kohdan, 20 artiklan 1 kohdan ja 21 artiklan 1 tai 2 kohdan määräysten vastaisesti, lukuun ottamatta [Schengenin rajasäännöstön] 5 artiklan 1 kohdan e alakohdassa mainittuja edellytyksiä tai sen d alakohdassa mainittuja edellytyksiä silloin, kun ilmoitus maahantulon kieltämiseksi ei perustu [yleissopimuksen] jonkin toisen sopimusvaltion antamaan täytäntöönpanokelpoiseen päätökseen. – – Tätä pykälää sovellettaessa syyte saadaan nostaa vasta sen jälkeen, kun asiaa koskevat tosiseikat on todettu rikosprosessilain (code de procédure pénale) 53 §:ssä säädetyllä tavalla.”
11

Arvonlisäverolain 91 §:n 1–4 momentin sanamuoto on seuraava: ”1. Verovelvollisen on suoritettava sen verovuoden päättymisen jälkeen, jona 86 §:n 1 momentissa mainittu vähennysoikeus on syntynyt, päättyneen verovuoden osalta 90 §:n 2–10 momentin mukaisesti vähennysten oikaisu ja otettava huomioon suhdeluku, joka on laskettu 90 §:n 2–6 tai 10 momentissa säädetyn menetelmän tai 90 §:n 11 ja 12 momentin perusteella annettujen säännösten mukaisesti. 2. Kun on kyse tavaroista ja palveluista, joita voittojen verotusta koskevien säännösten mukaan pidetään verovelvollisen aineellisena tai aineettomana käyttöomaisuutena, joista voidaan tehdä poistoja, tai maa-alueista ja perinnöllisestä oikeudesta käyttää maa-alueita, jotka luetaan ostajan aineelliseen ja aineettomaan käyttöomaisuuteen – lukuun ottamatta niitä eriä, joiden alkuperäinen arvo on enintään 15000 [Puolan zlotya (PLN) (noin 3417 euroa)] –, verovelvollinen tekee edellä 1 momentissa tarkoitetun oikaisun seuraavan viiden vuoden kuluessa tai – jos kyse on kiinteistöistä tai perinnöllisestä oikeudesta käyttää maa-alueita – seuraavan kymmenen vuoden kuluessa siitä vuodesta lukien, jolloin kyseiset tavarat tai palvelut on otettu käyttöön. Ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetussa tapauksessa vuosittainen oikaisu kohdistuu viidennekseen tai, kun kyse on kiinteistöistä tai perinnöllisestä oikeudesta käyttää maa-alueita, kymmenekseen sen veron määrästä, joka niitä hankittaessa tai valmistettaessa on laskettu. Kun kyse on aineellisesta tai aineettomasta käyttöomaisuudesta, jonka alkuperäinen arvo on enintään 15000 PLN [noin 3417 euroa], sovelletaan vastaavasti 1 momentin säännöksiä, ja oikaisu tehdään sen vuoden päättyessä, jolloin tavara tai palvelu on otettu käyttöön. – – 3. Edellä 1 ja 2 momentissa tarkoitettu oikaisu tehdään sitä verovuotta, jolta oikaisu tehdään, seuraavan verovuoden ensimmäiseltä ilmoituskaudelta annettavassa veroilmoituksessa ja liiketoiminnan päättyessä viimeistä ilmoituskautta koskevassa veroilmoituksessa. 4. Jos 2 momentissa tarkoitetun oikaisukauden aikana myydään 2 momentissa tarkoitettuja tavaroita tai palveluja tai näistä tavaroista kannetaan vero 14 artiklan mukaisesti, näitä tavaroita tai palveluja katsotaan käytetyn edelleen kyseisen verovelvollisen verolliseen liiketoimintaan oikaisukauden päättymiseen asti.”
3

Tulliyhteistyöneuvosto, josta on tullut Maailman tullijärjestö, perustettiin mainitun neuvoston perustamista koskevalla, Brysselissä 15.12.1950 allekirjoitetulla yleissopimuksella. Harmonoidun tavarankuvaus- ja tavarankoodausjärjestelmän (jäljempänä harmonoitu järjestelmä) on laatinut Maailman tullijärjestö, ja se on otettu käyttöön harmonisoidusta [ts. harmonoidusta] tavarankuvaus- ja ‑koodausjärjestelmästä Brysselissä 14.6.1983 tehdyllä kansainvälisellä yleissopimuksella, joka on 24.6.1986 tehdyn muutospöytäkirjan kanssa hyväksytty Euroopan talousyhteisön puolesta 7.4.1987 tehdyllä neuvoston päätöksellä 87/369/ETY (EYVL L 198, s. 1). Yleissopimuksen lopputoteamuksen mukaan se on laadittu englannin- ja ranskankielisinä teksteinä, jotka molemmat ovat oikeusvoimaisia.
13

Conseil du contentieux des étrangers hylkäsi kanteen 30.4.2014 antamallaan ratkaisulla. Mainittu tuomioistuin toteaa tuomiossaan muun muassa seuraavaa: ”Conseil [du contentieux des étrangers] toteaa joka tapauksessa, että hetkestä, jolloin [Bensada Benallal] oli esittänyt – – yhtiön kanssa tekemänsä työsopimuksen, kului lähes vuosi sen kertomuksen antamiseen, jonka perusteella riidanalainen päätös tehtiin, eikä [Bensada Benallal] ole tämän ajanjakson aikana toimittanut [ulkomaalaisvirastolle] minkäänlaisia tietoja tai ilmoittanut ongelmista, joihin kanteessa on vedottu ja joita hänellä on väittämänsä mukaan ollut työsuhteessaan mainitsemansa yhtiön kanssa. Jos [Bensada Benallal] katsoi voivansa vedota seikkoihin, jotka olisivat voineet estää hänen oleskelulupansa peruuttamisen, hänen olisi pitänyt ilmoittaa niistä [ulkomaalaisvirastolle], eikä [ulkomaalaisviraston] asiana suinkaan ole pyytää [Bensada Benallalia] esittämään näkemyksiään tästä. On muistettava, että kantajan tehtävänä on esittää näyttö siitä, että hän täyttää vaatimaansa oikeuteen ja sen säilyttämiseen liittyvät edellytykset. Koska [Bensada Benallal] on pyytänyt todistusta siitä, että hänet on Belgiassa rekisteröity palkatuksi työntekijäksi, hän on perustellusti voinut tai hänen on perustellusti täytynyt voida olettaa, että hänen työsopimuksensa toteutumatta jääminen (hänestä riippumattomistakin syistä) vaikuttaa hänen oleskeluoikeuteensa, ja olla tietoinen siitä, että hänen olisi omasta aloitteestaan pitänyt ilmoittaa kyseiset tiedot [ulkomaalaisvirastolle], mitä hän ei ole viranomaisten käytössä olevan aineiston perusteella tehnyt. Sillä, ettei [Bensada Benallal] ole ’saanut kirjattua kirjettä asian tutkinnassa edellytetyllä tavalla eikä hänellä näin ole ollut mahdollisuutta tulla kuulluksi’, ei ole merkitystä edellä todetun kannalta, koska [Bensada Benallalin] moite koskee – – työ- ja sosiaalioikeudellisista asioista vastaavan tarkastajan toimittamaa kuulemista (joka ei perustu ainoastaan lausumiin vaan myös objektiivisiin toteamuksiin, joita [Bensada Benallal] ei ole miltään osin kiistänyt) eikä suoraan riidanalaista päätöstä.”
12

Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä annetun vuoden 2003 lain (European Arrest Warrant Act 2003) 13 §:n 5 momentissa säädetään seuraavaa: ”Eurooppalaisen pidätysmääräyksen nojalla kiinni otettu henkilö on vietävä viipymättä kiinni ottamisensa jälkeen High Courtiin, ja jos High Court on vakuuttunut siitä, että tämä henkilö on sama kuin se, josta eurooppalainen pidätysmääräys on annettu, se (a) päättää henkilön säilöön ottamisesta tai määrää hänet päästettäväksi vapaaksi tietyin ehdoin (tältä osin High Courtilla on sama toimivalta kuin silloin, jos henkilöä syytettäisiin tässä tuomioistuimessa rikoksesta) (b) vahvistaa 16 §:ssä tarkoitetun päivämäärän (joka on viimeistään 21 päivän kuluttua henkilön kiinni ottamisesta) – –”
30

Siltä osin kuin on toiseksi kyse siitä asiayhteydestä, johon direktiivin 2008/118 kyseiset säännökset liittyvät, on todettava, että direktiivin 20 artikla kuuluu direktiivin IV lukuun, jonka otsikko on ”Valmisteveron alaisten tavaroiden väliaikaisesti verottomat siirrot”. Kyseisen luvun säännöksiin sisältyvät myös mainitun direktiivin 19 artiklan 2 kohdan c alakohdan säännökset, joiden mukaan rekisteröidyn vastaanottajan on suostuttava tarkastuksiin, jotta määräjäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat varmistaa, että tavarat on tosiasiallisesti vastaanotettu. Unionin lainsäätäjä on näin ollen halunnut tehdä mainitusta tavaroiden tosiasiallisesta vastaanottamisesta ratkaisevan seikan niiden edellytysten joukossa, joiden perusteella väliaikaisen verottomuuden järjestelmässä liikkuvien tavaroiden siirtoa on niiden luovutuksen yhteydessä arvioitava. Mainitun luvun yksikään muu säännös ei johda erilaiseen tulkintaan.
Hankintamenettelyjen yhdenvertaisen kohtelun periaate ja avoimuusperiaate asettavat kyllä hankintaviranomaisille velvollisuuden tulkita arviointiperusteita samalla tavoin koko menettelyn ajan. Niinpä hankintaviranomainen ei voi soveltaa sopimuksen tekemisen perusteisiin painotusta koskevia sääntöjä tai osatekijöitä, joita se ei ole etukäteen saattanut tarjoajien tietoon.

Hankintaviranomainen voi kuitenkin määrittää – sen jälkeen, kun tarjousten jättämiselle asetettu määräaika on umpeutunut – painotuskertoimet niille osaperusteille, jotka vastaavat olennaisilta osin niitä perusteita, jotka on etukäteen saatettu tarjoajien tietoon. Tämän jälkikäteisen määrittämisen on kuitenkin täytettävä kolme edellytystä eli se ei ensinnäkään saa muuttaa tarjouspyyntöasiakirjoissa tai hankintailmoituksessa määriteltyjä sopimuksentekoperusteita, toiseksi se ei saa sisältää seikkoja, jotka olisivat voineet vaikuttaa tarjousten valmisteluun, jos ne olisivat olleet tällöin tiedossa, ja kolmanneksi sitä ei ole saatu tehdä sellaisten seikkojen perusteella, joilla voi olla johonkin tarjoajista kohdistuva syrjivä vaikutus.

(ks. 31–33 kohta)
Jäsenvaltio, joka ei ole huolehtinut siitä, että kansallisen kiintiön ylittävästä maidontuotannosta maksettava lisämaksu olisi niinä markkinointivuosina, jolloin kyseinen lisämaksu oli tosiasiallisesti käytössä, todella kohdennettu niille yksittäisille tuottajille, jotka olivat myötävaikuttaneet kulloiseenkin ylituotantoon, ja siitä, että ostaja tai suoramyynnissä tuottaja olisi maksettavan määrän ilmoittamisen jälkeen maksanut maksun määräajassa, tai siitä, että määräajassa maksamatta jäänyt määrä olisi kirjattu rekisteriin ja peritty kyseisiltä ostajilta tai tuottajilta tarpeen vaatiessa ulosottoteitse, ei ole noudattanut maito- ja maitotuotealan lisämaksusta annetun asetuksen N:o 3950/92 1 ja 2 artiklan, maito- ja maitotuotealan maksun vahvistamisesta annetun asetuksen N:o 1788/2003 4 artiklan, maatalouden yhteisestä markkinajärjestelystä ja tiettyjä maataloustuotteita koskevista erityissäännöksistä annetun asetuksen N:o 1234/2007 (yhteisiä markkinajärjestelyjä koskeva asetus) 79, 80 ja 83 artiklan, maito- ja maitotuotealan lisämaksun soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 536/93 7 artiklan, asetuksen N:o 3950/92 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 1392/2001 11 artiklan 1 ja 2 kohdan ja asetuksen N:o 1788/2003 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 595/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1468/2006, 15 ja 17 artiklan mukaisia velvoitteitaan.

Yhtäältä on nimittäin niin, että asetuksen N:o 3950/92 2 artiklan 1 kohdan mukaan mainitun asetuksen 1 artiklassa vahvistettu lisämaksu jaetaan niiden tuottajien kesken, jotka ovat vaikuttaneet viitemäärien ylitykseen. Tällaisesta lisämaksun jakamisesta säädetään myös asetuksen N:o 1788/2003 4 artiklassa ja asetuksen N:o 1234/2007 79, 80 ja 83 artiklassa. Toisaalta jäsenvaltioiden on asetuksen N:o 536/93 7 artiklan, asetuksen N:o 1392/2001 11 artiklan 1 ja 2 kohdan sekä asetuksen N:o 595/2004 15 ja 17 artiklan mukaan ryhdyttävä kaikkiin tarvittaviin toimenpiteisiin varmistaakseen, että maksu – maksun määräajan laiminlyönnistä aiheutuvat korot mukaan luettuina – peritään asianmukaisesti ja että sen vaikutus kohdistuu ylitykseen vaikuttaneisiin tuottajiin. Sillä seikalla, että maidon lisämaksua koskeva järjestelmä johti unionin tasolla oikeudellisiin ja poliittisiin vaikeuksiin, ja sillä, että tämä järjestelmä lopulta korvattiin toisella, ei sitä paitsi mitenkään voida perustella sitä, etteivät jäsenvaltiot ryhdy kaikkiin tarpeellisiin toimenpiteisiin varmistaakseen kyseisen järjestelmän tehokkuuden kansallisella tasolla.

(ks. 40, 41 ja 57 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Kun EHTY:n perustamissopimuksen määräysten nojalla tehdyn päätöksen, jossa todetaan HT 65 artiklan rikkominen, kumoamisen jälkeen ja kyseisen perustamissopimuksen voimassaolon päätyttyä komissio tekee kumotun päätöksen uudelleen nojautuen asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohtaan ja 23 artiklan 2 kohtaan, uutta päätöstä edeltävän menettelyn on oltava kyseisessä asetuksessa vahvistettujen menettelysääntöjen mukainen, vaikka menettely on aloitettu ennen asetuksen voimaantuloa.

Koska kumotun toimen korvaamiseen tähtäävä menettely voidaan lähtökohtaisesti aloittaa uudelleen juuri siitä vaiheesta, jossa lainvastaisuus tapahtui, komissiolla ei ole velvollisuutta tehdä päätöstä uudesta väitetiedoksiannosta, ennen kuin se tekee uudelleen päätöksen, jossa todetaan HT 65 artiklan rikkominen ja joka oli kumottu sen vuoksi, ettei komissiolla ollut toimivaltaa sen tekemiseen EHTY:n perustamissopimuksen, joka ei ollut enää voimassa päätöksen tekemisen ajankohtana, määräysten nojalla.

Asetuksella N:o 1/2003 käyttöön otetussa järjestelmässä, sellaisena kuin se on täsmennettynä [SEUT 101] ja [SEUT 102] artiklan mukaisten komission menettelyjen kulusta annetulla asetuksella N:o 773/2004, säädetään kuitenkin, että jäsenvaltioiden kilpailuviranomaiset kutsutaan osallistumaan suulliseen kuulemiseen, joka väitetiedoksiannon vastaanottajan pyynnöstä järjestetään väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen. Tästä seuraa, että komissio on asetuksen N:o 773/2004 12 ja 14 artiklan mukaisesti velvollinen varaamaan asianosaisille tilaisuuden esittää perustelunsa suullisessa kuulemisessa, johon komissio on kutsunut jäsenvaltioiden kilpailuviranomaiset.

Asetuksissa N:o 1/2003 ja N:o 773/2004 säädetyssä menettelyssä suullinen kuuleminen, johon jäsenvaltioiden kilpailuviranomaiset kutsutaan viimeksi mainitun asetuksen 14 artiklan 3 kohdan mukaisesti, on siinä määrin merkittävä, että tällaisen kuulemisen laiminlyönti merkitsee olennaisten menettelymääräysten rikkomista. Kun asetuksessa N:o 773/2004 säädettyä oikeutta tällaiseen kuulemiseen ei ole kunnioitettu, yrityksen, jonka oikeuksia on siten loukattu, ei tarvitse osoittaa, että loukkaaminen on voinut vaikuttaa sen vahingoksi menettelyn kulkuun ja riidanalaisen päätöksen sisältöön. Näin ollen kyseinen menettely on väistämättä virheellinen siitä riippumatta, onko tästä oikeuksien loukkaamisesta mahdollisesti aiheutunut asianomaiselle yritykselle haitallisia seurauksia.

(ks. 25, 26, 29, 34, 35, 38, 40, 44, 45 ja 47–49 kohta)
Sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/140/EY, 3 artiklan 3 a kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansallisessa lainsäädännössä kumotaan meneillään oleva toimivaltaisen kansallisen sääntelyviranomaisen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa radiotaajuuksien jakamiseksi järjestämä valintamenettely, joka on keskeytetty ministerin päätöksellä.

Direktiivin 2002/21, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 9 artiklaa, sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja koskevista valtuutuksista 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/20/EY (valtuutusdirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 3, 5 ja 7 artiklaa sekä kilpailusta sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen markkinoilla 16.9.2002 annetun komission direktiivin 2002/77/EY 2 ja 4 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että eräiden markkinatoimijoiden lainvastaisen markkinoilta sulkemisen korjaamiseksi käynnistetty vastikkeeton valintamenettely radiotaajuuksien jakamiseksi korvataan vastikkeellisella menettelyllä, joka perustuu radiotaajuuksien jakamista koskevaan uudelleenmääritettyyn suunnitelmaan radiotaajuuksien lukumäärän rajoittamisen jälkeen, kunhan uusi valintamenettely perustuu puolueettomiin, avoimiin, syrjimättömiin ja oikeasuhteisiin valintaperusteisiin ja se on direktiivin 2002/21, sellaisena kuin se on muutettuna, 8 artiklan 2–4 kohdassa määriteltyjen tavoitteiden mukainen. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava kaikkien merkityksellisten seikkojen nojalla, ovatko vastikkeellisella valintamenettelyllä vahvistetut edellytykset omiaan mahdollistamaan uusien tulijoiden tehokkaan pääsemisen digitaalisen television markkinoille suosimatta perusteettomasti toimijoita, jotka ovat jo analogisen tai digitaalisen television markkinoilla.

(ks. 77 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)