ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23.

Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan onnenpelejä koskevat säännökset kuuluvat aloihin, joilla jäsenvaltioiden välillä on huomattavia moraalisia, uskonnollisia ja kulttuurillisia eroja. Koska alaa ei ole unionissa yhdenmukaistettu, jokaisella jäsenvaltiolla on laaja harkintavalta siltä osin kuin kyse on niiden asianmukaisimmaksi katsoman kuluttajien ja yhteiskuntajärjestyksen suojan tason valinnasta. Jäsenvaltiot voivat näin ollen vahvistaa vapaasti onnenpelialan politiikkansa tavoitteet ja tarvittaessa määritellä täsmällisesti tavoitellun suojan tason. Jäsenvaltioiden asettamien rajoitusten on kuitenkin täytettävä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä asetetut edellytykset muun muassa siltä osin kuin kyse on rajoitusten oikeuttamisesta yleisen edun mukaisilla pakottavilla syillä ja niiden oikeasuhteisuudesta. ( 15 )
8.

CDADC:n 187 §:n sanamuoto on seuraava: ”1. Yleisradio-organisaatiolla on oikeus sallia tai kieltää: a) lähetystensä edelleen lähettäminen radioaaltoja hyväksi käyttäen b) lähetystensä tallentaminen fyysisille tallennusvälineille sekä johtimitse että ilman johtimia c) kappaleiden valmistaminen lähetystensä tallenteista, mikäli niille ei ole annettu lupaa tai mikäli kyseessä on lyhytaikainen tallennus ja kappaleiden valmistamisella on eri tarkoitus kuin se, mihin tallenne on tehty d) lähetystensä välittäminen yleisölle johtimitse tai ilman johtimia, mukaan lukien kaapeleitse tai satelliitin välityksellä tapahtuva saattaminen yleisön saataviin siten, että yleisö voi vastaanottaa niitä valitsemassaan paikassa ja valitsemanaan ajankohtana e) lähetystensä yleisölle välittäminen, kun tällainen välittäminen tapahtuu julkisella paikalla, jonne yleisöllä on pääsy pääsymaksua vastaan. 2. Tässä pykälässä tarkoitettuja oikeuksia ei sovelleta kaapelilähetystoiminnan harjoittajiin, jotka ainoastaan lähettävät edelleen yleisradio-organisaatioiden lähetyksiä. 3. Olettamana on, että henkilö, jonka nimi tai toiminimi ilmoitetaan vakiintuneen käytännön mukaan kyseessä olevassa lähetyksessä, on lähetyksen lähioikeuksien haltija.”
54.

Invest Fund Managementin mukaan KFN:n lähestymistapa on direktiivin 2009/65 säännösten vastainen. Invest Fund Managementin näkemyksen mukaan sen hallinnoimien viiden rahaston tarjousesitteiden ajan tasalle saattamisen laiminlyöminen muodostaa yhden rikkomuksen, koska se liittyy samoihin olosuhteisiin, nimittäin sellaisten uusien jäsenten nimittämiseen sen hallitukseen, jotka eivät kuulu yhtiön toimivaan johtoon. KFN:n lähestymistapa on direktiivin 2009/65 99 a artiklan r alakohdan vastainen, jonka mukaan – Invest Fund Managementin väitteen mukaan – seuraamuksia voidaan määrätä ainoastaan sen 68–82 artiklassa asetettujen velvoitteiden toistuvasta laiminlyömisestä. Lisäksi KFN:n käytäntö määrätä seuraamuksia laiminlyönnistä kunkin Invest Fund Managementin hallinnoiman rahaston osalta on myös suhteeton, koska se on direktiivin 2009/65 99 a artiklan r alakohdan vastaista.
3.

Direktiivin 2008/95 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Aikaisempien oikeuksien etuoikeutta koskevat rekisteröinnin esteet ja mitättömyysperusteet”, säädetään seuraavaa: ”1. Tavaramerkkiä ei saa rekisteröidä tai, jos se on rekisteröity, se on julistettava mitättömäksi: a) jos se on sama kuin aikaisempi tavaramerkki ja jos tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkkiä haetaan tai tavaramerkki on rekisteröity, ovat samoja kuin tavarat tai palvelut, joita varten aikaisempaa tavaramerkkiä suojataan; b) jos sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi, samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, yleisön keskuudessa on sekaannusvaara, joka sisältää vaaran tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Edellä 1 kohdassa ’aikaisemmalla tavaramerkillä’ tarkoitetaan: a) seuraavia tavaramerkkejä, joiden rekisteröimiseksi hakemus on tehty ennen tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekopäivää, ottaen huomioon mahdolliset vaatimukset niiden etuoikeudesta: i) yhteisön tavaramerkit; ii) jäsenvaltiossa rekisteröidyt tavaramerkit – –; iii) tavaramerkit, joiden kansainvälinen rekisteröinti on voimassa jäsenvaltiossa; b) yhteisön tavaramerkkejä, joilla – – on aiemmuus – –; c) hakemuksia a tai b alakohdassa tarkoitettujen tavaramerkkien rekisteröimiseksi, jos tavaramerkit rekisteröidään; – – 4. Jäsenvaltio voi lisäksi säätää, että tavaramerkkiä ei saa rekisteröidä tai, jos se on rekisteröity, että se on julistettava mitättömäksi, mikäli: – – b) oikeus rekisteröimättömään tavaramerkkiin taikka muuhun elinkeinotoiminnassa käytettyyn merkkiin on saatu ennen päivää, jona hakemus myöhemmän tavaramerkin rekisteröimiseksi on tehty tai jona myöhemmän tavaramerkin rekisteröintihakemukselle on vaadittu etuoikeutta, ja rekisteröimättömän tavaramerkin tai muun merkin haltijalla on oikeus kieltää myöhemmän tavaramerkin käyttäminen; c) aikaisemman tavaramerkin käyttö voidaan kieltää muun kuin 2 kohdassa tai tämän kohdan b alakohdassa tarkoitetun aikaisemman oikeuden nojalla ja erityisesti, jos kyseessä on: i) oikeus nimeen; ii) oikeus omaan kuvaan; iii) tekijänoikeus; iv) teollisoikeus; – –”
13.

Kyseisen lain 32 §:ssä, jossa vahvistetaan julkishallinnon vahingonkorvausvastuuta koskevat periaatteet, säädetään seuraavaa: ”1. Yksityisellä on oikeus saada asianomaiselta julkishallinnolta korvausta kaikista omaisuuteensa ja oikeuksiinsa kohdistuvista vahingoista, kun nämä vahingot ovat aiheutuneet julkisten palvelujen tavanomaisesta tai epätavanomaisesta toiminnasta, lukuun ottamatta ylivoimaisesta esteestä aiheutuneita vahinkoja tai vahinkoja, jotka lain mukaan kuuluvat yksityisen vastattaviksi. Hallintotoimien peruuttaminen hallintomenettelyssä tai kumoaminen hallintolainkäytössä annetulla tuomiolla ei sellaisenaan synnytä oikeutta vahingonkorvaukseen. 2. Vahingon, johon vedotaan, on joka tapauksessa oltava todellinen ja taloudellisesti arvioitavissa, ja se on yksilöitävä tiettyyn henkilöön tai henkilöryhmään nähden. 3. Yksityisillä on oikeus saada julkisyhteisöltä vahingonkorvausta myös kaikista omaisuuteensa ja oikeuksiinsa kohdistuvista vahingoista, jotka aiheutuvat muiden kuin pakkolunastuksen luonteisten lainsäädäntötoimien soveltamisesta ja jotka eivät lain mukaan kuulu yksityisen vastattaviksi, jos tästä säädetään kyseisissä lainsäädäntötoimissa ja jos niissä asetetut edellytykset täyttyvät. Valtiolle lainsäätäjänä voi syntyä vastuu myös seuraavissa tapauksissa, jos edellisissä momenteissa säädetyt edellytykset täyttyvät: a) kun vahingot ovat aiheutuneet sellaisen laintasoisen säännöksen soveltamisesta, joka on todettu perustuslain vastaiseksi, kunhan jäljempänä 4 momentissa mainitut vaatimukset täyttyvät b) kun vahingot ovat aiheutuneet [unionin] oikeuden vastaisen säännöksen soveltamisesta jäljempänä 5 momentin säännösten mukaisesti. 4. Jos vahinko on aiheutunut perustuslain vastaiseksi todetun laintasoisen säännöksen soveltamisesta, yksityiselle voidaan maksaa vahingonkorvausta, jos hän on saanut missä tahansa oikeusasteessa lainvoimaisen tuomion, jolla vahingon aiheuttaneesta hallintotoimesta nostettu kanne on hylätty, edellyttäen, että yksityinen on kanteessaan vedonnut tähän myöhemmällä tuomiolla todettuun perustuslain vastaisuuteen. 5. Jos vahinko on aiheutunut [unionin] oikeuden vastaiseksi todetun säännöksen soveltamisesta, yksityiselle voidaan maksaa vahingonkorvausta, jos hän on saanut missä tahansa oikeusasteessa lainvoimaisen tuomion, jolla vahingon aiheuttaneesta hallintotoimesta nostettu kanne on hylätty, edellyttäen, että yksityinen on kanteessaan vedonnut tähän myöhemmällä tuomiolla todettuun unionin oikeuden vastaisuuteen. Lisäksi kaikkien seuraavien edellytysten on täytyttävä: a) Oikeussäännön tarkoituksena on oltava antaa oikeuksia yksityisille. b) Rikkomisen on oltava riittävän ilmeinen. c) Viranomaiselle [unionin] oikeudessa asetetun velvoitteen laiminlyönnin ja yksityiselle aiheutuneen vahingon välillä on oltava suora syy-yhteys. 6. Tuomion, jolla laintasoinen säännös on todettu perustuslain vastaiseksi tai jolla säännös on todettu [unionin] oikeuden vastaiseksi, oikeusvaikutukset alkavat päivästä, jona se julkaistaan Espanjan virallisessa lehdessä tai tapauksen mukaan Euroopan unionin virallisessa lehdessä, jollei kyseisessä tuomiossa muuta määrätä. – –”
8.

Direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäljempänä 4–9 artiklan mukainen ympäristöarviointi on tehtävä 2–4 kohdassa tarkoitetuista suunnitelmista ja ohjelmista, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 2. Jollei 3 kohdasta muuta johdu, ympäristöarviointi on tehtävä kaikista suunnitelmista ja ohjelmista, a) joita valmistellaan maa-, metsä- ja kalataloutta, energiaa, teollisuutta, liikennettä, jätehuoltoa, vesitaloutta, televiestintää, matkailua, kaavoitusta tai maankäyttöä varten ja joissa vahvistetaan puitteet direktiivin 85/337/ETY liitteessä I ja II lueteltujen tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätöksille, tai b) joiden on katsottu edellyttävän direktiivin 92/43/ETY 6 tai 7 artiklan mukaista arviointia sen todennäköisen vaikutuksen johdosta, joka niillä on mainituissa artikloissa tarkoitetuilla alueilla. 3. Edellä 2 kohdassa tarkoitettujen sellaisten suunnitelmien ja ohjelmien, joissa määritellään pienten alueiden käyttö paikallisella tasolla sekä 2 kohdassa tarkoitettujen suunnitelmien ja ohjelmien vähäisten muutosten osalta edellytetään ympäristöarviointia ainoastaan, jos jäsenvaltiot määrittelevät, että niillä on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 4. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko sellaisilla muilla kuin 2 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla, joilla vahvistetaan puitteet sellaisten tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätökselle, todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 5. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko edellä 3 ja 4 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, joko tapauskohtaisen tarkastelun perusteella tai määrittelemällä suunnitelma- ja ohjelmatyyppejä, taikka molempia keinoja yhdistelemällä. Jäsenvaltioiden on tätä varten otettava kaikissa tapauksissa huomioon liitteessä II vahvistetut asiaankuuluvat perusteet, jotta voidaan varmistaa, että suunnitelmat ja ohjelmat, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan. – –”
16.

Direktiivin 2007/64 säännökset on saatettu osaksi Ranskan lainsäädäntöä rahataloutta ja rahoitusmarkkinoita koskevalla lailla (code monétaire et financier, jäljempänä rahatalous- ja rahoitusmarkkinalaki), sellaisena kuin se on muutettuna maksupalvelujen tarjoamista koskevista vaatimuksista ja maksulaitosten perustamisesta 15.7.2009 annetulla asetuksella nro 2009-866 (ordonnance no 2009-866, relative aux conditions régissant la fourniture de services de paiement et portant création des établissements de paiement; JORF 16.7.2009, teksti nro 13).
OLAF julkaisi samana päivänä lehdistötiedotteen, jossa se puolestaan ilmoitti kansallisen rikostutkinnan aloittamisesta valittajaa vastaan. OLAF mainitsi siinä valittajan nimeltä ja viittasi aiempien tutkimustensa merkitykseen kansallisten viranomaisten aloittaman rikostutkinnan kannalta:

”The Romanian National Anticorruption Directorate (DNA) has accused Liviu Dragnea, the leader of the Romanian Social Democrat Party (PSD), of fraud with European Union (EU) funds, of creating an organised criminal group, and of misusing his position for personal gain. – –

The contribution of the European Anti-Fraud Office (OLAF) to this outcome has been emphasised by the DNA. The DNA has explained that their case comes as a result of two investigations conducted by the OLAF into projects financed by the European Regional Development Fund for road construction in Romania, which were concluded in May and September 2016.

– –” ( 5 )
22.

Landskatteretten luetteli 13 tapausta, joissa Apcoa voi periä valvontamaksun: ”1. Suoritettu maksu on riittämätön. 2. Voimassa oleva pysäköintilipuke ei ole näkyvissä tuulilasin läpi. 3. Pysäköintilipuketta ei voi tarkistaa esimerkiksi siksi, ettei sitä ole sijoitettu asianmukaisesti. Tapauksia 1–3 sovelletaan, kun pysäköinti on maksullista. 4. Voimassa oleva pysäköintilipuke puuttuu, esimerkiksi asuinalueella, jolla tarvitaan lupa tiettyjen pysäköintipaikkojen käyttämiseen. 5. Ajoneuvo on pysäköity invalideille varatulle paikalle. Tätä maksuperustetta sovelletaan ainoastaan silloin, kun invalidipaikasta on ilmoitettu kyltillä, riippumatta siitä, onko pysäköinti maksullista vai ei. Invalidipaikalle voi pysäköidä vain, jos pysäköintilupa on näkyvissä tuulilasin läpi. 6. Ajoneuvo on pysäköity merkittyjen pysäköintipaikkojen ulkopuolelle. Tätä maksuperustetta sovelletaan kaikenlaisissa pysäköintitiloissa silloin, kun kyltin mukaan on pysäköitävä merkityille paikoille. 7. Pysäköinti on kielletty. Tätä maksuperustetta sovelletaan esimerkiksi silloin, kun ajoneuvo on pysäköity pelastustielle. 8. Pysäköintipaikka on varattu. Tätä maksuperustetta sovelletaan kaikenlaisilla pysäköintialueilla, joissa ajoneuvo on pysäköitävä tietylle paikalle. 9. Pysäköintikiekko ei ole näkyvissä. 10. Pysäköintikiekko on säädetty virheellisesti / pysäköinnin enimmäiskesto on ylittynyt. 11. Pysäköintikiekkoa ei voi lukea. Tätä maksuperustetta sovelletaan esimerkiksi silloin, kun osoittimet ovat irronneet pysäköintikiekosta tai sähköisen kiekon näytössä on virhe. 12. Pysäköintikiekkoja on useita. Tätä maksuperustetta sovelletaan, kun kuljettaja on sijoittanut useita pysäköintikiekkoja tuulilasin sisäpuolelle pysäköinnin keston pidentämiseksi. Maksuperusteita 9–12 sovelletaan silloin, kun pysäköinti on rajoitetun ajan maksutonta mutta ajoneuvon pysäköinnin ajankohta on osoitettava pysäköintikiekolla. 13. Muu peruste. Tätä maksuperustetta sovelletaan silloin, kun on rikottu muita pysäköintisääntöjä kuin niitä, jotka on kuvattu edellä olevissa 12 kohdassa. Maksuperustetta 13 sovelletaan esimerkiksi silloin, kun pysäköinti häiritsee selkeästi liikennettä. Jos valvontamaksun periminen perustellaan tällä syyllä, rikkomus on lisäksi kuvailtava sanallisesti.”
134.

Ensimmäisen ja toisen kohdan osalta on itse asiassa jo olemassa runsaasti unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä. Ensinnäkin unionin tuomioistuin on todennut, että unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatteen mukaisesti kansallinen tuomioistuin on velvollinen soveltamaan unionin oikeutta kokonaisuudessaan ja suojaamaan siinä yksityisille perustettuja oikeuksia. Sen on näin ollen jätettävä soveltamatta kaikkia sellaisia kansallisia oikeussääntöjä, jotka mahdollisesti ovat ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, riippumatta siitä, onko ne otettu käyttöön ennen unionin oikeuden säännöstä tai määräystä vai sen jälkeen. Toisin sanoen unionin oikeuden luonteesta johtuvien vaatimusten kanssa ovat yhteensopimattomia kaikki sellaiset kansallisen oikeusjärjestyksen oikeussäännöt tai lainsäädännölliset, hallinnolliset taikka tuomioistuinten käytännöt, jotka heikentäisivät unionin oikeuden tehokkuutta estämällä sen, että unionin oikeuden soveltamiseen toimivaltainen tuomioistuin voi jo unionin oikeuden soveltamisajankohtana tehdä kaiken tarpeellisen sellaisten kansallisten säännösten syrjäyttämiseksi, jotka mahdollisesti estävät unionin normien täyden tehokkuuden. ( 63 ) Varmistaakseen unionin oikeuden noudattamisen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi joko tulkita kansallisia oikeussääntöjä unionin oikeuden mukaisesti tai tarvittaessa jättää soveltamatta kansallisia säännöksiä, jotka estävät sitä varmistamasta unionin oikeuden noudattamisen. ( 64 )
76.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että Oberster Gerichtshofin kolmanteen kysymykseen vastataan seuraavasti: Toimivallasta, sovellettavasta laista, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta ja virallisten asiakirjojen hyväksymisestä ja täytäntöönpanosta perintöasioissa sekä eurooppalaisen perintötodistuksen käyttöönotosta 4.7.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 650/2012 69 artiklaa, luettuna yhdessä 70 artiklan 3 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että eurooppalaisen perintötodistuksen oikeaksi todistetun jäljennöksen, joka oli vielä voimassa, kun se esitettiin ensimmäisen kerran, mutta jonka voimassaolo on päättynyt ennen viranomaiselta haetun päätöksen tekemistä, oikeusvaikutukset on tunnustettava. Poikkeuksellisesti silloin, kun on olemassa perusteltuja viitteitä siitä, että eurooppalaista perintötodistusta on oikaistu tai muutettu tai että se on peruutettu taikka sen oikeusvaikutukset on keskeytetty ennen kyseisen viranomaisen päätöstä, viranomainen voi vaatia esittämään uuden jäljennöksen tai sellaisen jäljennöksen, jonka voimassaoloaikaa on pidennetty.
26.

Komissio katsoo, että direktiivi 93/13 on esteenä kyseessä olevalle kansalliselle lainsäädännölle. Sen näkemyksen mukaan siviiliprosessikoodeksin 713 §:n 2 momenttiin, sellaisena kuin se on muutettuna lailla nro 310/2018, liittyy huomattava riski siitä, että kuluttajat jäävät vaille direktiivissä 93/13 taattua suojaa. Vaikka yleisen kanteen nostamiselle ei olekaan asetettu määräaikaa, sillä ei ole vaikutusta pakkotäytäntöönpanomenettelyyn, joka voidaan siten toteuttaa ennen kuin tuomioistuin on kyseistä kannetta käsitellessään todennut kohtuuttomat ehdot pätemättömiksi, ja vaikka kuluttajalla on mahdollisuus vaatia pakkotäytäntöönpanon keskeyttämistä kyseisen kanteen yhteydessä, siviiliprosessikoodeksin 719 §:n 2 momenttiin sisältyvästä vaatimuksesta antaa vakuus, joka lasketaan riidan arvon perusteella, voi aiheutua kuluttajalle suuria kustannuksia, mikä voi saada hänet luopumaan tällaisen kanteen nostamisesta. Kuten komissio väitti istunnossa, nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva tilanne on huonompi kuin se, jonka perusteella annettiin 6.11.2019 määräys BNP Paribas Personal Finance SA Paris Sucursala Bucureşti ja Secapital, ( 6 ) koska kansallisella tuomioistuimella ei ole mahdollisuutta tutkia sopimusehtojen kohtuuttomuutta missään pakkotäytäntöönpanomenettelyn vaiheessa ja kuluttaja on velvollinen nostamaan erillisen kanteen, mikä on unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä asetettujen vaatimusten vastaista.
79.

Asiat C‑128/20, GSMB Invest, C‑134/20, Volkswagen, ja C‑145/20, Porsche Inter Auto ja Volkswagen, koskevat lämpötilaikkunaa, joka on samankaltainen kuin tämän kysymyksen kohteena oleva lämpötilaikkuna. Näissä kolmessa asiassa 23.9.2021 esittämässäni ratkaisuehdotuksessa ( 38 ) ehdotin, että unionin tuomioistuin toteaa, että asetuksen N:o 715/2007 3 artiklan 10 alakohtaa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että estolaitteena on pidettävä laitetta, jonka käytöstä seuraa, että moottoriajoneuvon todellisissa ajo-olosuhteissa pakokaasujen takaisinkierrätysjärjestelmä toimii täysitehoisesti vain, kun ulkolämpötila on 15–33 celsiusastetta ja kun liikennöintikorkeus on alle 1000 metriä merenpinnasta, kun taas tämän lämpötilaikkunan ulkopuolella pakokaasujen kierrätysaste pienenee lineaarisesti nollaan, kun lämpötila nousee tai laskee 10 celsiusasteen verran tai kun noustaan 1000 metrin korkeudesta 250 metriä korkeammalle, mistä seuraa, että ajoneuvon NOx-päästöt lisääntyvät siten, että niillä ylitetään mainitussa asetuksessa säädetyt raja-arvot. ( 39 ) Näitä toteamuksia voidaan soveltaa nyt käsiteltävään asiaan.
145.

Toisaalta, kuten jo edellä 33 ja 34 kohdassa sekä 90 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa todettiin, komissio on nyt käsiteltävässä tapauksessa päättänyt edellä mainitun harkintavaltansa nojalla käyttää tuotevalvontakoodimenetelmää alihinnoittelun määrittämiseksi. Tämän menetelmän, jota ei myöskään ole kiistetty, tarkoituksena oli erityisesti varmistaa, että eri yrityksistä peräisin olevien ja vertailtavien tuotteiden hinnat ovat vertailukelpoisia. Vertailtavuuden varmistamiseksi eri tuotevalvontakoodien määrittäminen perustuu, kuten edellä on jo todettu, tuotteiden fyysisiin ja teknisiin ominaisuuksiin. Kuten ArcelorMittal ym. ovat perustellusti todenneet, tällaisen systeemin käyttäminen edellyttää kompromissia kahden vaatimuksen välillä, sillä yhtäältä on varmistettava mainittu hintojen yhteensopivuus ja toisaalta se, että on mahdollista vertailla mahdollisimman suurta tuontitapahtumien ja sisäisen myynnin määrää, mahdollisimman edustavan tuloksen saamiseksi. Tämän näkökulman mukaan on niin, että mitä yksityiskohtaisempi tuotevalvontakoodi on, sitä paremmin siihen kuuluvat tuontituotteet ja kotimaiset tuotteet ovat vertailukelpoisia. Samaan aikaan on kuitenkin niin, että mitä yksityiskohtaisempi tuotevalvontakoodi on, sitä enemmän on vaarana, että tietyt tuotteet (tuotevalvontakoodit) eivät vastaa toisiaan ja eikä niitä siten voida ottaa analyysissä huomioon. Käsiteltävässä tapauksessa on kiistatonta, että komission käyttöön ottaman tuotevalvontakoodimenetelmän käyttäminen mahdollisti erittäin korkean vertailukelpoisuuden, koska 100:aa prosenttia polkumyynnillä tapahtuneesta tuonnista verrattiin 92 prosenttiin otokseen kuuluvien yritysten sisäisestä myynnistä. Jo edellä on todettu, että tätä menetelmää ei ole riitautettu.
123.

Tuomiossa Foto-Frost todettiin, että kansallisella tuomioistuimella on velvollisuus pyytää unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua unionin säädöksen pätevyydestä, ellei se katso, etteivät asianosaisten kansallisessa tuomioistuimessa esittämät pätemättömyyden perusteet ole riittäviä. ( 70 ) Perusteena tälle velvollisuudelle, jolle ei löydy tukea EUT-sopimuksen sanamuodosta, ( 71 ) on esitetty seuraavat kaksi seikkaa: ensinnäkin yhtenäisyys on erityisen tarpeellista silloin, kun on kyse unionin toteuttamien toimien pätevyydestä, jotta jäsenvaltioiden tuomioistuinten välillä ei ole erilaisia käsityksiä. Toiseksi oikeussuojajärjestelmän ja unionin kattavan oikeussuojateiden menettelyjen järjestelmän (erityisesti unionin tuomioistuimen yksinomaisen toimivallan todeta unionin säädöksen pätemättömyys) yhtenäisyyden kannalta on välttämätöntä, että ainoastaan unionin tuomioistuimella on valta todeta unionin toimielimen toimi pätemättömäksi, jos kysymys toimen pätevyydestä tulee esille kansallisessa tuomioistuimessa. ( 72 )
7.

Direktiivin 2014/41 III lukuun, jonka otsikko on ”Täytäntöönpanovaltiota koskevat menettelyt ja takeet”, kuuluu myös sen 14 artikla, jonka otsikko on ”Oikeussuojakeinot”. Sen sanamuoto on seuraava: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että oikeussuojakeinot, jotka vastaavat niitä, joita voidaan käyttää vastaavassa kansallisessa tapauksessa, ovat sovellettavissa eurooppalaisessa tutkintamääräyksessä mainittuihin tutkintatoimenpiteisiin. 2. Eurooppalaisen tutkintamääräyksen antamisen aineelliset perusteet on mahdollista riitauttaa vain nostamalla kanne määräyksen antaneessa valtiossa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta perusoikeuksien turvaamista täytäntöönpanovaltiossa. 3. Jollei tämä [– –] vaikuta kielteisesti 19 artiklan 1 kohdan mukaiseen tutkinnan luottamuksellisuuteen, määräyksen antaneen viranomaisen ja täytäntöönpanoviranomaisen on toteutettava asianmukaiset toimenpiteet varmistaakseen, että kansallisen lainsäädännön mukaisista oikeussuojakeinojen käytön mahdollisuuksista ilmoitetaan, kun näistä tulee sovellettavia, ja hyvissä ajoin, jotta voidaan varmistaa, että niitä voidaan tosiasiallisesti käyttää. 4. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että oikeussuojakeinojen käyttämistä koskevat määräajat ovat samat kuin vastaavien kansallisten tapausten osalta säädetyt ja että niitä sovelletaan tavalla, jolla taataan, että asianomaiset osapuolet voivat tosiasiallisesti käyttää näitä oikeussuojakeinoja. 5. Määräyksen antaneen viranomaisen ja täytäntöönpanoviranomaisen on ilmoitettava toisilleen eurooppalaisen tutkintamääräyksen antamista, tunnustamista tai täytäntöönpanoa vastaan käytetyistä oikeussuojakeinoista. 6. Riitauttaminen ei keskeytä tutkintatoimenpiteen täytäntöönpanoa, ellei sille ole säädetty tätä vaikutusta vastaavissa kansallisissa tapauksissa. 7. Määräyksen antaneen valtion on otettava huomioon eurooppalaisen tutkintamääräyksen tunnustamisen tai täytäntöönpanon tuloksekas riitauttaminen oman kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että oikeutta puolustukseen ja menettelyn oikeudenmukaisuutta kunnioitetaan, kun arvioidaan eurooppalaisella tutkintamääräyksellä hankittuja todisteita määräyksen antaneen jäsenvaltion rikosoikeudellisissa menettelyissä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta menettelyä koskevia kansallisia sääntöjä.”