Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Euroopan unionin kansalaisuus – Vapaata liikkumista ja oleskelua jäsenvaltioiden alueella koskeva oikeus – Direktiivi 2004/38

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohta)

2. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Yhdenvertainen kohtelu – Euroopan unionin kansalaisuus – Kansalaisuuteen perustuva syrjintä

(SEUT 18 artikla ja SEUT 21 artikla)

3. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Yhdenvertainen kohtelu – Euroopan unionin kansalaisuus – Kansalaisuuteen perustuva syrjintä

(SEUT 18 artikla ja SEUT 21 artikla; taloudellisia, sosiaalisia ja sivistyksellisiä oikeuksia koskevan kansainvälisen yleissopimuksen 13 artiklan 2 kappaleen c kohta)

Tiivistelmä

1. Sellaisten opiskelijoiden tilannetta, jotka ovat unionin kansalaisia, joiden ei vastaanottavan jäsenvaltion lainsäädännön nojalla katsota asuvan kyseisessä jäsenvaltiossa ja jotka eivät tämän vuoksi voi ilmoittautua korkeakouluopetukseen kyseisessä jäsenvaltiossa, voi säännellä Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella annetun direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohta, joka koskee kaikkia vastaanottavan jäsenvaltion alueella tämän direktiivin nojalla asuvia unionin kansalaisia.

Sillä, että nämä opiskelijat eivät mahdollisesti harjoita mitään taloudellista toimintaa vastaanottavassa jäsenvaltiossa, ei ole merkitystä, koska direktiiviä 2004/38 sovelletaan kaikkiin unionin kansalaisiin riippumatta siitä, harjoittavatko nämä kansalaiset jonkin toisen jäsenvaltion alueella taloudellista toimintaa tekemällä palkkatyötä tai harjoittamalla itsenäistä ammattitoimintaa vai eivätkö he harjoita mitään taloudellista toimintaa.

(ks. 34–36 kohta)

2. SEUT 18 ja SEUT 21 artikla ovat esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jossa rajoitetaan niiden opiskelijoiden määrää, joiden ei katsota asuvan tässä jäsenvaltiossa ja jotka voivat ilmoittautua ensimmäistä kertaa korkea-asteen oppilaitosten lääketieteen ja terveydenhuollon koulutusohjelmiin, jollei kansallinen tuomioistuin kaikkia toimivaltaisten viranomaisten esittämiä asian kannalta merkityksellisiä seikkoja arvioituaan totea, että kyseinen säännöstö on oikeutettu kansanterveyden suojelun tavoitteen perusteella.

Tällainen erilainen kohtelu jäsenvaltiossa asuvien ja muualla asuvien opiskelijoiden välillä on kansalaisuuteen välillisesti perustuvaa syrjintää ainakin, jollei sitä voida oikeuttaa tasokkaiden, tasapainoisten ja kaikkien saatavilla olevien lääketieteellisten palvelujen turvaamisen tavoitteella, siltä osin kuin se myötävaikuttaa korkeatasoisen kansanterveyden suojelun toteuttamiseen. Tässä yhteydessä on arvioitava, voidaanko säännöstöllä taata tämän hyväksyttävän tavoitteen toteuttaminen ja meneekö säännöstö yli sen, mikä on tarpeen tavoitteen saavuttamiseksi; tämän määrittäminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.

Tätä varten sen on ensiksi selvitettävä, kohdistuuko kansanterveyden suojeluun todellisia vaaroja. Näitä vaaroja arvioidessaan kansallisen tuomioistuimen on ensiksi otettava huomioon se, että yhteys, joka vallitsee tulevien terveydenhuollon ammattihenkilöiden koulutuksen sekä tasokkaiden, tasapainoisten ja kaikkien saatavilla olevien lääketieteellisten palvelujen turvaamisen tavoitteen välillä, on vain välillinen ja vähemmän kausaalinen kuin yhteys, joka vallitsee kansanterveyteen liittyvän tavoitteen sekä jo markkinoilla olevien terveydenhuollon ammattihenkilöiden toiminnan välillä. Tällaisen yhteyden arviointi riippuu näet muun muassa tulevaisuutta koskevasta analyysista, joka on tehtävä useiden sattumanvaraisten ja epävarmojen seikkojen perusteella ja jossa otetaan huomioon asianomaisen terveydenhuollon alan tuleva kehitys, mutta myös analyysista, joka koskee alkutilannetta eli tätä hetkeä. Tämän jälkeen on otettava huomioon se, että kun on epävarmaa, kohdistuuko kansanterveyden suojeluun sen alueella riskejä tai ovatko tällaiset riskit merkittäviä, jäsenvaltio voi toteuttaa suojatoimia joutumatta odottamaan, että syntyy pula terveydenhuollon ammattihenkilöistä. Näin on oltava myös tällä alalla annettavan opetuksen laatuun kohdistuvien vaarojen osalta. Näin ollen toimivaltaisten kansallisten viranomaisten on osoitettava tällaisten vaarojen tosiasiallinen olemassaolo sellaisen objektiivisen, yksityiskohtaisen ja lukuja sisältävän analyysin perusteella, joka luotettavien, samansuuntaisten ja vakuuttavien tietojen avulla osoittaa, että kansanterveyteen tosiasiallisesti kohdistuu vaaroja.

Toiseksi on niin, että jos kansallinen tuomioistuin katsoo, että kansanterveyden suojeluun kohdistuu todellisia vaaroja, sen on toimivaltaisten viranomaisten sille toimittamien seikkojen perusteella arvioitava, voidaanko katsoa, että säännöstöllä voidaan taata kansanterveyden suojelun tavoitteen toteutuminen. Tässä yhteydessä sen tehtävänä on erityisesti arvioida, onko muualla asuvien opiskelijoiden määrän rajoittaminen todella omiaan lisäämään sellaisten tutkinnon suorittaneiden määrää, jotka ovat lopulta valmiita turvaamaan terveydenhuoltopalvelujen saatavuuden asianomaisessa yhteisössä.

Kolmanneksi ja lopuksi kansallisen tuomioistuimen on selvitettävä se, ettei säännöstö ylitä sitä, mikä on tarpeen sen tavoitteen saavuttamiseksi, johon on vedottu, ja erityisesti se, ettei yleisen edun mukaista tavoitetta voida saavuttaa vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä, joilla rohkaistaisiin asianomaisessa yhteisössä opintonsa suorittavia opiskelijoita asettautumaan sinne opintojensa päätyttyä tai joilla houkuteltaisiin muualla kuin asianomaisessa yhteisössä koulutettuja ammattihenkilöitä asettautumaan sinne. Sen tehtävänä on myös tutkia, ovatko toimivaltaiset viranomaiset sovittaneet asianmukaisesti yhteen kyseisen tavoitteen toteuttamisen unionin oikeudesta johtuvien vaatimusten kanssa ja erityisesti sen mahdollisuuden kanssa, joka muista jäsenvaltioista peräisin olevilla opiskelijoilla on päästä korkeakoulutukseen; tämä mahdollisuus on olennainen osa opiskelijoiden vapaata liikkuvuutta koskevaa periaatetta.

(ks. 62–64, 66, 69–71, 75–79 ja 82 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

3. Jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset eivät voi vedota taloudellisia, sosiaalisia ja sivistyksellisiä oikeuksia koskevan kansainvälisen yleissopimuksen 13 artiklan 2 kappaleen c kohtaan, jos kansallinen tuomioistuin toteaa, että opiskelijoiden lukumäärän sääntelemisestä tietyissä korkeakouluopetuksen perusopintojen koulutusohjelmissa annettu jäsenvaltion säädös ei ole yhteensopiva SEUT 18 ja SEUT 21 artiklan kanssa.

Yleissopimuksen 13 artiklan 2 kappaleen c kohdan sanamuodosta näet ilmenee, että sillä pyritään lähtökohtaisesti samaan tavoitteeseen kuin SEUT 18 ja SEUT 21 artiklalla eli syrjintäkiellon periaatteen takaamiseen korkeakoulutukseen pääsyssä. Tämän vahvistaa yleissopimuksen 2 artiklan 2 kappale, jonka mukaan sopimusvaltiot sitoutuvat takaamaan, että tässä yleissopimuksessa mainittuja oikeuksia käytetään ilman minkäänlaista muun muassa kansalliseen alkuperään perustuvaa syrjintää. Yleissopimuksen 13 artiklan 2 kappaleen c kohdassa ei sen sijaan vaadita eikä oikeuteta sopimusvaltiota takaamaan laajaa pääsyä korkeakoulutukseen vain omille kansalaisilleen.

(ks. 86–88 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)