ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetun direktiivin 84/450, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2005/29, 2 artiklan 1 kohtaa sekä harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetun direktiivin 2006/114 2 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että kyseisissä säännöksissä määritelty mainonnan käsite kattaa verkkotunnuksen käytön sekä metatagien käytön internetsivuston metatiedoissa tilanteessa, jossa verkkotunnuksessa tai avainsanoista muodostuvissa metatageissa (”keywords metatags”) viitataan yhtiön tiettyihin tavaroihin tai tiettyihin palveluihin tai vieläpä kauppanimeen, ja ne ovat viestinnän muoto, joka on tarkoitettu potentiaalisille kuluttajille ja jolla näiden annetaan ymmärtää, että he löytävät kyseisiin tavaroihin tai palveluihin tai vieläpä kyseiseen yhtiöön liittyvän internetsivuston.

Direktiiveissä 84/450 ja 2006/114 tarkoitettua mainonnan käsitettä ei nimittäin voida tulkita ja soveltaa siten, että sellaisiin elinkeinonharjoittajan tavaroidensa tai palvelujensa menekin edistämiseksi toteuttamiin toimenpiteisiin, joilla voidaan vaikuttaa kuluttajien taloudelliseen käyttäytymiseen ja näin ollen kyseisen elinkeinonharjoittajan kilpailijoihin, ei sovelleta kyseisissä direktiiveissä asetettuja vilpittömän kilpailun sääntöjä.

Kyseisen rekisteröinnin käsitteen soveltamisalaan sellaisenaan ei puolestaan kuulu verkkotunnus. Kyseessä on nimittäin yksinomaan muodollinen toimi, joka ei itsessään merkitse väistämättä sitä, että potentiaaliset kuluttajat saisivat tietää verkkotunnuksesta, eikä se näin ollen voi vaikuttaa näiden tekemiin valintoihin.

(ks. 39, 43, 48, 53 ja 60 kohta sekä tuomiolauselma)
Sen määrittämiseksi, mikä on toimivaltainen tuomioistuin ratkaisemaan sellaisen erityisluonteisen kanteen, joka on nostettu yhteisöä vastaan tämän vahingonkorvausvastuun toteamiseksi, on tutkittava, onko tämän kanteen kohteena sopimussuhteeseen perustuva yhteisön vastuu vai sen sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu.

Tältä osin EY 235 artiklassa ja EY 288 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetun sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun käsitettä, joka on luonteeltaan itsenäinen, on tulkittava siten, että otetaan huomioon sen päämäärä eli unionin tuomioistuinten ja kansallisten tuomioistuinten välisen toimivallanjaon mahdollistaminen. Silloin, kun unionin tuomioistuinten käsiteltävänä on vahingonkorvauskanne, niiden on aluksi ennen pääasian ratkaisemista selvitettävä se, ovatko ne toimivaltaisia, tarkastelemalla väitetyn vastuun luonnetta ja siten itse kyseessä olevan oikeusriidan luonnetta.

Unionin tuomioistuimet eivät voi suorittaa tätä tarkastelua pelkästään sellaisten oikeussääntöjen perusteella, joihin asianosaiset ovat vedonneet. Niillä on velvollisuus tutkia, perustuuko vahingonkorvausvaatimus, joka on niiden käsiteltävänä olevan vahingonkorvauskanteen kohteena, objektiivisesti ja yleisesti sopimusperusteisiin vai sopimussuhteen ulkopuolisiin oikeuksiin ja velvoitteisiin. Näiden tuomioistuinten on tässä yhteydessä asiakirja-aineistosta ilmenevien seikkojen kuten sen oikeussäännön, jota väitetään rikotun, väitetyn vahingon luonteen, moititun menettelyn ja asianosaisten välisten oikeussuhteiden tarkastelun perusteella selvitettävä, onko asianosaisten välillä oikeusriidan kohteeseen liittyvää todellista sopimusoikeudellista asiayhteyttä, jonka perusteellinen tutkiminen on välttämätöntä mainitun kanteen ratkaisemiseksi.

Mikäli mainittujen seikkojen alustavasta tarkastelusta käy ilmi, että yhden tai useamman, asianosaisten välillä kyseisessä asiassa tehdyn sopimuksen sisällön tulkinta on tarpeen sen ratkaisemiseksi, ovatko kantajan vaatimukset oikeutettuja, mainittujen tuomioistuinten on lopetettava oikeusriidan tutkiminen siihen ja todettava, ettei niillä ole toimivaltaa ratkaista asiaa, jos kyseisiin sopimuksiin ei ole otettu välityslauseketta. Tällaisessa tapauksessa yhteisöä vastaan ajetun vahingonkorvauskanteen tutkiminen edellyttäisi sopimusperusteisten oikeuksien ja velvoitteiden arvioimista, mikä kuuluu EY 240 artiklan nojalla kansallisten tuomioistuinten toimivaltaan.

(ks. 61–64, 66 ja 67 kohta)
Työntekijöiden suojasta työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa annetun direktiivin 2008/94 8 artiklaa on tulkittava siten, että arvioitaessa sitä, onko jäsenvaltio noudattanut tässä artiklassa säädettyä velvoitettaan, lakisääteisiä eläke-etuuksia ei voida ottaa huomioon. Mainitun artiklan tavoitteena on näet taata työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa työntekijöiden oikeutta saada vanhuusetuuksia ammatillisista lisäeläkejärjestelmistä koskevien etujen suojaaminen. Tässä säännöksessä itsessään todetaan, että se koskee yksinomaan yhtiön tai useamman yhtiön yhteisiä lisäeläkejärjestelmiä, täsmentämällä, että kyseessä ovat tämän suojan osalta kansallisen lakisääteisen sosiaaliturvajärjestelmän ulkopuolella olevat järjestelmät.

Työntekijöiden suojasta työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa annetun direktiivin 2008/94 8 artiklaa on tulkittava siten, että sen soveltamiseksi riittää, että ammatillinen lisäeläkejärjestelmä on ollut alirahoitettu työnantajan maksukyvyttömyyden toteamisajankohdasta asti ja että työnantajalla ei ole maksukyvyttömyytensä vuoksi riittävästi varoja voidakseen maksaa eläkejärjestelmään riittävästi rahaa, jotta järjestelmästä voitaisiin maksaa edunsaajien eläke-etuudet täysimääräisinä. Ei ole tarpeen, että viimeksi mainitut näyttävät toteen, että heidän vanhuusetuuksia koskevien oikeuksiensa menetyksen syynä on muita tekijöitä.

Työntekijöiden suojasta työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa annettua direktiiviä 2008/94 on tulkittava siten, että se, että pääasian kantajat eivät saa yli 49 prosentin osuutta ammatillisessa eläkejärjestelmässä kertyneistä vanhuusetuuksista huolimatta toimenpiteistä, jotka kyseinen jäsenvaltio on toteuttanut asiassa C-278/05, Robins ym., 25.1.2007 annetun unionin tuomioistuimen tuomion jälkeen, merkitsee itsessään tämän jäsenvaltion velvoitteiden ilmeistä rikkomista.

Jäsenvaltiot ovat näet edellä mainitussa asiassa Robins ym. annetun tuomion antamisen jälkeen eli 25.1.2007 lukien olleet tietoisia siitä, että direktiivin 2008/94 8 artiklan asianmukainen täytäntöönpano edellyttää, että työntekijä saa työnantajansa maksukyvyttömyystapauksessa vähintään puolet ammatillisessa eläkejärjestelmässä kertyneistä vanhuusetuuksista, joiden osalta hän on suorittanut eläkemaksuja. Näissä olosuhteissa on niin, että vaikka jäsenvaltioille direktiivin 2008/94 8 artiklan, jolla annetaan yksityisille oikeuksia, nojalla kuuluvan velvoitteen luonne ja ulottuvuus olivat selkeitä ja täsmällisiä viimeistään 25.1.2007 lukien, kyseinen jäsenvaltio ei ole pannut tätä velvoitetta asianmukaisesti täytäntöön, mikä merkitsee tämän oikeussäännön riittävän ilmeistä rikkomista arvioitaessa mahdollisesti tämän jäsenvaltion vastuuta yksityisille aiheutuneista vahingoista.

Tässä yhteydessä vahinkoa kärsineillä yksityisillä on oikeus korvaukseen kolmen edellytyksen täyttyessä, eli kun rikotun unionin oikeussäännön tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille, kun tämän oikeussäännön rikkominen on riittävän ilmeinen ja kun tämän rikkomisen ja yksityiselle aiheutuneen vahingon välillä on välitön syy-yhteys.

(ks. 49 ja 51–53 kohta sekä tuomiolauselman 5 kohta)
Unionin yleinen tuomioistuin ei voi pelkästään sen seikan perusteella, että se pitää kantajan kumoamiskanteensa tueksi esittämää kanneperustetta perusteltuna, automaattisesti kumota riitautettua toimea kokonaisuudessaan. Kumoaminen kokonaisuudessaan ei ole mahdollista silloin, kun on ilmeisen selvää, että kyseinen kanneperuste, joka koskee vain erityistä osaa riitautetusta toimesta, voi johtaa vain osittaiseen kumoamiseen. Unionin oikeuden toimen osittainen kumoaminen on kuitenkin mahdollista vain silloin, kun osat, joiden kumoamista on vaadittu, ovat sellaisia, että ne voidaan erottaa muusta toimesta. Tämä edellytys ei täyty, jos toimen osittainen kumoaminen johtaisi sen pääsisällön muuttumiseen, mitä on arvioitava objektiivisen arviointiperusteen eikä sellaisen subjektiivisen arviointiperusteen perusteella, joka liittyy kyseessä olevan toimen antaneen elimen poliittiseen tahtoon.

Komission päätös, jossa kartellikokonaisuus katsotaan yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi, voidaan jakaa tällä tavalla ainoastaan, jos yhtäältä kantajana olevalle yritykselle on hallinnollisen menettelyn aikana annettu mahdollisuus ymmärtää, että sitä moitittiin myös kustakin kartellin osatekijänä olevasta käyttäytymisestä, ja näin ollen puolustautua tätä moitetta vastaan ja jos toisaalta kyseinen päätös on tältä osin riittävän selvä. Tästä seuraa, että jos unionin tuomioistuin toteaa, ettei komissio ole näyttänyt toteen oikeudellisesti riittävällä tavalla, että yritys osallistuessaan johonkin yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavasta kilpailunvastaisesta toiminnasta tiesi muusta samaan päämäärään pyrkivien kartellin muiden osallistujien toteuttamasta kilpailunvastaisesta toiminnasta tai että se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin, tämän ainoana seurauksena on se, että tämän yrityksen ei voida katsoa olevan vastuussa tästä muusta toiminnasta ja näin ollen yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta kokonaisuudessaan ja että riidanalaisen päätöksen on katsottava olevan perusteeton pelkästään tältä osin.

Tällaisissa olosuhteissa unionin yleinen tuomioistuin tekee oikeudellisen virheen, kun se kumoaa kokonaisuudessaan komission päätöksen, jossa kartellikokonaisuus katsotaan yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi, tiettyä yritystä koskevilta osin, vaikkei se kyseenalaista kyseisen yrityksen osallistumista kartellin tiettyyn osaan eikä sitä, että tämä osallistuminen saattaa sellaisenaan merkitä EY 81 artiklan rikkomista.

(ks. 37, 38, 46, 47 ja 54 kohta)
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 13 artiklan B kohdan b alakohtaa on tulkittava niin, että kiinteän omaisuuden vuokrauksen käsite kattaa sellaisen jokilaivan ja siihen liittyvän alueen ja laiturin vuokrauksen, joka on kiinnitetty joen rantatörmään ja pohjaan kiinnikkein, joita ei ole helppo irrottaa, joka kelluu joessa rajatulla ja yksilöitävissä olevalla paikalla ja joka vuokrasopimuksen mukaan on tarkoitettu käytettäväksi vakituisesti yksinomaan ravintola- ja diskoteekkitoiminnan harjoittamiseen tällä paikalla. Kyseinen vuokraus muodostaa yhden ainoan verottoman suorituksen, eikä jokilaivan ja laiturin vuokrausta ole syytä erottaa toisistaan.

(ks. 29 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I olevaa yhdistettyä nimikkeistöä, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksilla N:o 1214/2007, N:o 1031/2008 ja N:o 948/2009, on tulkittava siten, että jotta laitteet voidaan luokitella alanimikkeeseen 8528 71 13, niiden on täytettävä kaksi edellytystä, jotka ovat televisiosignaalien vastaanottaminen ja modeemin, jolla saadaan yhteys internetiin, olemassaolo. Laitteet on luokiteltava yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 8528 71 19, jos niistä puuttuu jompikumpi näistä toiminnoista.

Lisäksi tällaisten laitteiden luokittelemista varten alanimikkeeseen 8528 71 13 modeemi internetyhteyttä varten on laite, joka kykenee yksin ja ilman mitään muuta laitetta tai mekanismia saamaan yhteyden internetiin ja jossa on valmiudet interaktiivisuuteen.

Tuotteen käyttötarkoitus voi nimittäin olla luokittelun objektiivinen arviointiperuste sikäli kuin se liittyy kiinteästi kyseiseen tuotteeseen, jolloin liitynnän kiinteyttä on pystyttävä arvioimaan tuotteen objektiivisten ominaispiirteiden ja ominaisuuksien mukaan.

Kun alanimikettä 8528 71 13 koskevissa 7.5.2008 julkaistuissa selittävissä huomautuksissa suljetaan teknisten seikkojen vuoksi pois modeemin käsitteestä laitteet, joilla suoritetaan samankaltaisia toimintoja kuin modeemeilla, vaikka luokittelua varten on merkitystä vain internetyhteyden muodostamisen mahdollisuudella, niissä rajoitetaan modeemin käsitteen merkitystä. Nämä huomautukset ovat siis tältä osin ristiriidassa yhdistetyn nimikkeistön kanssa, eikä niitä tule soveltaa.

(ks. 30, 43, 45, 48 ja 59 kohta sekä tuomiolauselman 1 ja 2 kohta)
Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston (maaseuturahaston) tuesta maaseudun kehittämiseen annetun asetuksen N:o 1698/2005 22 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että siinä esitetty vaatimus, jonka mukaan henkilön on ryhdyttävä ensimmäistä kertaa ”tilanpidosta vastaavaksi maatalousyrittäjäksi”, merkitsee tilanteessa, jossa hän aloittaa tilanpidon osakeyhtiön muodossa, sitä, että hänellä on oltava tosiasiallinen ja jatkuva päätäntävalta sekä tilan että sen hoidon suhteen.

Vaikka jäsenvaltiot voivatkin täsmentää konkreettisesti ne edellytykset, joiden täyttyessä tukea hakenutta henkilöä voidaan pitää tällaisena tilanpidosta vastaavana maatalousyrittäjänä, näillä edellytyksillä ei kuitenkaan voida ylittää niitä puitteita, joita niillä pyritään täsmentämään, ja niillä on täten asetuksen N:o 1698/2005 tavoitteiden mukaisesti varmistettava, että kyseisellä hakijalla on tosiasiallinen ja jatkuva päätäntävalta sekä tilan että sen hoidon suhteen. Näiden vaatimusten mukaisia ovat kansalliset säännökset, joissa säädetään, että kun nuori maanviljelijä aloittaa tilanpidon oikeushenkilön muodossa, tuen saamisen edellytyksenä on muun muassa se, että hänellä on määräämisvalta kyseisessä oikeushenkilössä, mikä puolestaan edellyttää, että hänellä on yli puolet yhteisön osakkeista ja hänen omistamansa osakkeet tuottavat yli puolet yhtiön osakkeiden äänimäärästä.

(ks. 61 kohta ja tuomiolauselma)
Yhteisön sokerialan väliaikaisesta rakenneuudistusjärjestelmästä ja yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta annetun asetuksen N:o 1290/2005 muuttamisesta annetun asetuksen N:o 320/2006, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1261/2007, 4 a artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sitoumus, joka koskee luopumista tietyn sokerijuurikasmäärän toimittamisesta markkinointivuonna 2008/2009, voidaan antaa viljelijän yksipuolisella ilmoituksella.

Sokerin tuotantokiintiöiden alentamista koskevan tavoitteen toteutuminen näet vaarantuisi, jos tällaisen alentamisen edellytyksenä olisi se, että sokeriyritykset toimisivat yhteistyössä siten, että viljelijän yritykseen sitova toimitussopimus päätettäisiin edeltä käsin osapuolten keskinäisellä suostumuksella.

Lisäksi on syytä muistuttaa, ettei asetuksen N:o 320/2006 4 a artiklassa eikä missään muussakaan unionin oikeuden säännöksessä säädetä, että viljelijöiden ja sokeriyritysten väliset toimitussopimukset olisi päätettävä ennen tällaisten hakemusten tekemistä.

(ks. 19, 20 ja 25 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 183 artiklaa on tulkittava siten, että siinä ei anneta jäsenvaltion verohallinnolle oikeutta lykätä ilman tapauskohtaista arviointia ja pelkästään matemaattisten laskelmien perusteella kuukausittaisena verokautena syntyneen arvonlisäveron ylijäämän tietyn osan palauttamista siihen asti, kunnes kyseinen verohallinto on tutkinut verovelvollisen vuosittaisen veroilmoituksen.

Arvonlisäveron ylijäämän palauttamista koskevat yksityiskohtaiset ehdot eivät näet saa vaarantaa verotuksen neutraalisuuden periaatetta siten, että arvonlisävero jää kokonaan tai osittain verovelvollisen rasitteeksi. Näiden ehtojen on etenkin oltava sellaisia, että ne sallivat asianmukaisin tavoin suorittaa kyseiseen arvonlisäveron ylijäämään perustuvan koko saatavan verovelvolliselle. Tämä edellyttää sitä, että palauttaminen suoritetaan kohtuullisen ajan kuluessa käteissuorituksena tai vastaavalla tavalla ja että käyttöön otetusta palautusjärjestelmästä ei varsinkaan saa aiheutua verovelvolliselle minkäänlaista taloudellista riskiä.

On toki niin, että tiettynä verokautena syntyneen arvonlisäveron ylijäämän palauttamisen lykkääminen sitä seuraaville useille verokausille ei ole välttämättä ristiriidassa direktiivin 2006/112 183 artiklan ensimmäisen kohdan kanssa. Vuoden tai jopa yli vuoden ajanjaksoa, jona verovelvollisten on kannettava arvonlisäverosta johtuva taloudellinen rasite, vaikka verokausi on pääsääntöisesti yksi kalenterikuukausi, ei kuitenkaan voida pitää kohtuullisena.

On todettava, että vaikka tällaisella lainsäädännöllä pyritään estämään veropetokset tai veron kiertäminen, sen ennalta ehkäisevällä ja yleisellä soveltamisella pelkästään matemaattisen toteamuksen perusteella, ilman minkäänlaista tapauskohtaista arviointia, jonka yhteydessä kyseisellä verovelvollisella olisi mahdollisuus osoittaa, ettei tapaukseen liity veropetosten tai veron kiertämisen riskiä, loukataan suhteellisuusperiaatetta.

(ks. 24–28, 33, 36 ja 38 kohta sekä tuomiolauselma)
Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen 31 artikla on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa osakkeiden veronalaisena luovutuksena pidetään osakevaihtoa kyseisen jäsenvaltion alueelle sijoittautuneen yhtiön ja ETA-sopimuksen sopimuspuolena olevan kolmannen valtion alueelle sijoittautuneen yhtiön välillä, vaikka tällainen järjestely olisi verotuksellisesti neutraali, jos sen osapuolina olisi ainoastaan kotimaisia yhtiöitä tai muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneita yhtiöitä, mikäli kyseisen jäsenvaltion ja kolmannen valtion välillä on veroasioissa annettavaa keskinäistä virka-apua koskeva sopimus, jossa määrätään kansallisten viranomaisten välisestä tietojenvaihdosta, joka on yhtä tehokasta kuin jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten keskinäisestä avusta välittömien verojen alalla annetussa direktiivissä 77/799 ja hallinnollisesta yhteistyöstä verotuksen alalla ja direktiivin 77/799 kumoamisesta annetussa direktiivissä 2011/16 säädetty tietojenvaihto, mistä varmistuminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävänä. Tässä tilanteessa kyseessä oleva jäsenvaltio ei voi nojautua verovalvonnan tehokkuuden säilyttämistarpeeseen perustellakseen kyseessä olevaa erilaista kohtelua.

(ks. 38 ja 39 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-171/11

Fra.bo SpA

vastaan

Deutsche Vereinigung des Gas- und Wasserfaches eV (DVGW) – Technisch-Wissenschaftlicher Verein

(Oberlandesgericht Düsseldorfin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Tavaroiden vapaa liikkuvuus — Määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet — Kansallinen sertifiointimenettely — Olettama kansallisen oikeuden mukaisuudesta — EY 28 artiklan sovellettavuus yksityiseen sertifiointielimeen”

Tuomion tiivistelmä

Tavaroiden vapaa liikkuvuus – Määrälliset rajoitukset – Vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet – Soveltamisala – Olettama kansallisen oikeuden mukaisuudesta – Yksityisen elimen standardointi- ja sertifiointitoiminnan kuuluminen määrällisiä rajoituksia vaikutuksiltaan vastaaviin toimenpiteisiin

(EY 28 artikla)

EY 28 artiklaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan yksityisen elimen standardointi- ja sertifiointitoimintaan, jos kansallisessa lainsäädännössä pidetään kyseisen elimen sertifioimia tuotteita kansallisen oikeuden mukaisina ja jos tämä vaikeuttaa sellaisten tuotteiden myymistä, joita mainittu elin ei ole sertifioinut. Näin on silloin, jos elin on tietyille tuotteille ainoa mahdollisuus saada vastaavuussertifikaatti ja jos sillä on sertifiointioikeutensa ansiosta valta säännellä pääsyä kyseisten tuotteiden markkinoille.

(ks. 28, 31 ja 32 kohta sekä tuomiolauselma)

Asia C-171/11

Fra.bo SpA

vastaan

Deutsche Vereinigung des Gas- und Wasserfaches eV (DVGW) – Technisch-Wissenschaftlicher Verein

(Oberlandesgericht Düsseldorfin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Tavaroiden vapaa liikkuvuus — Määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet — Kansallinen sertifiointimenettely — Olettama kansallisen oikeuden mukaisuudesta — EY 28 artiklan sovellettavuus yksityiseen sertifiointielimeen”

Tuomion tiivistelmä

Tavaroiden vapaa liikkuvuus — Määrälliset rajoitukset — Vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet — Soveltamisala — Olettama kansallisen oikeuden mukaisuudesta — Yksityisen elimen standardointi- ja sertifiointitoiminnan kuuluminen määrällisiä rajoituksia vaikutuksiltaan vastaaviin toimenpiteisiin

(EY 28 artikla)

EY 28 artiklaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan yksityisen elimen standardointi- ja sertifiointitoimintaan, jos kansallisessa lainsäädännössä pidetään kyseisen elimen sertifioimia tuotteita kansallisen oikeuden mukaisina ja jos tämä vaikeuttaa sellaisten tuotteiden myymistä, joita mainittu elin ei ole sertifioinut. Näin on silloin, jos elin on tietyille tuotteille ainoa mahdollisuus saada vastaavuussertifikaatti ja jos sillä on sertifiointioikeutensa ansiosta valta säännellä pääsyä kyseisten tuotteiden markkinoille.

(ks. 28, 31 ja 32 kohta sekä tuomiolauselma)
Liikkeenharjoittaja, joka suuntaa mainoksensa tietyssä jäsenvaltiossa asuville yleisöön kuuluville henkilöille ja luo tai antaa heidän käyttöönsä erityisen toimitusjärjestelmän ja maksutavan tai sallii kolmannen tekevän tämän ja antaa näin mainituille yleisöön kuuluville henkilöille mahdollisuuden hankkia tässä samassa jäsenvaltiossa tekijänoikeudella suojattujen teosten kopioita, suorittaa jäsenvaltiossa, johon kopiot toimitetaan, tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun levityksen yleisölle.

Levitykselle yleisölle on näet ominaista joukko toimia, joihin kuuluvat ainakin kauppasopimuksen tekeminen ja sen täyttäminen yleisöön kuuluvalle henkilölle suoritettavalla toimituksella. Rajat ylittävässä myynnissä toimet, jotka merkitsevät kyseisessä säännöksessä tarkoitettua levitystä yleisölle, voivat siten tapahtua useissa jäsenvaltioissa. Tässä yhteydessä tällaisella liiketoimella voidaan loukata useissa jäsenvaltioissa yksinoikeutta sallia tai kieltää kaikenlainen levitys yleisölle.

Liikkeenharjoittaja on siis vastuussa kaikista itse suorittamistaan toimista tai hänen lukuunsa suoritetuista liiketoimista, jotka merkitsevät levitystä yleisölle jäsenvaltiossa, jossa levitettyjä tavaroita suojataan tekijänoikeudella. Hänen voidaan katsoa olevan myös vastuussa kaikista samanlaisista kolmannen suorittamista toimista, kun liikkeenharjoittaja on nimenomaisesti ottanut kohteekseen määränpäävaltion yleisön eikä hän voinut olla tietämättä kyseisen kolmannen toimista.

Kun liikkeenharjoittaja ei suorita toimitusta yleisöön kuuluvalle henkilölle toisessa jäsenvaltiossa tai sitä ei suoriteta hänen lukuunsa, kansallisten tuomioistuimien on arvioitava tapauskohtaisesti, onko olemassa sellaisia seikkoja, joiden perusteella voidaan päätellä, että mainittu liikkeenharjoittaja yhtäältä on tosiasiassa ottanut kohteekseen siinä jäsenvaltiossa asuvat yleisöön kuuluvat henkilöt, jossa direktiivin 2001/29 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua levitystä yleisölle merkitsevä toimi on toteutettu, ja toisaalta ei voinut olla tietämättä kyseisten kolmansien toimista. Sellaiset seikat, kuten toimitusjäsenvaltion kielellä olevan internetsivuston olemassaolo, myyjän mainosaineiston sisältö ja jakelukanavat sekä myyjän yhteistyö kyseisen liikkeenharjoittajan kanssa jälkimmäiseen jäsenvaltioon suuntautuvat toimitukset suorittavana yrityksenä voivat olla konkreettisia viitteitä tällaisesta kohdistetusta toiminnasta.

(ks. 26–30 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)