JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

MELCHIOR WATHELET

24 päivänä lokakuuta 2013 ( 1 )

Asia C‑616/11

T-Mobile Austria GmbH

vastaan

Verein für Konsumenteninformation

(Ennakkoratkaisupyyntö – Oberster Gerichtshof (Itävalta))

”Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen — Maksupalvelut — Yleinen kielto periä palvelumaksuja maksuvälineen käytöstä — Digitaalisten puheluiden operaattorin ja yksityishenkilöiden välinen sopimus”

I Johdanto

1. Tämä ennakkoratkaisupyyntö koskee maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 97/7/EY, 2002/65/EY, 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta ja direktiivin 97/5/EY kumoamisesta 13.11.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2007/64/EY ( 2 ) (jäljempänä direktiivi) 52 artiklan 3 kohdassa jäsenvaltioille annettua lupaa kieltää lisämaksun, josta käytetään usein englanninkielistä nimitystä ”surcharging”, veloittamista koskeva käytäntö tai rajoittaa sitä.

2. Veloittamalla lisämaksuja maksunsaajayritykset vaativat maksaja-asiakkailtaan maksuja tietyn maksuvälineen käytöstä. Tämän käytännön tarkoituksena on määrätä maksaja-asiakkaan maksettaviksi erityisesti luotto- tai pankkikorttien käytöstä aiheutuvat kustannukset.

3. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämien kysymysten tarkoituksena on määritellä, sovelletaanko direktiivin 52 artiklan 3 kohtaa matkapuhelinyhtiöihin, onko tilisiirto direktiivissä tarkoitettu maksuväline ja onko Itävallassa sovellettava lisämaksun veloittamista koskeva yleinen kielto kyseisen artiklan mukainen.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

4. Direktiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Tässä direktiivissä vahvistetaan säännöt, joiden mukaisesti jäsenvaltioiden on jaettava maksupalveluntarjoajat seuraaviin kuuteen ryhmään: a) direktiivin 2006/48/EY 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetut luottolaitokset; b) direktiivin 2000/46/EY 1 artiklan 3 kohdan a alakohdassa tarkoitetut sähköisen rahan liikkeeseenlaskijat; c) postisiirtoa hoitavat laitokset, joilla on kansallisen lainsäädännön nojalla oikeus tarjota maksupalveluja; d) tässä direktiivissä tarkoitetut maksulaitokset; e) Euroopan keskuspankki (EKP) ja kansalliset keskuspankit, kun ne eivät toimi raha- tai muina viranomaisina; f) jäsenvaltiot tai niiden alueelliset tai paikalliset viranomaiset, kun ne eivät toimi viranomaisina. 2. Tässä direktiivissä vahvistetaan myös säännöt, jotka koskevat maksupalveluehtojen avoimuutta ja tietojenantovaatimuksia sekä maksupalvelunkäyttäjien ja maksupalveluntarjoajien oikeuksia ja velvollisuuksia, kun maksupalveluja tarjotaan tavanomaisena ammatti- tai liiketoimintana.”

5. Direktiivin 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa: ”Tässä direktiivissä tarkoitetaan: – – 3) 'maksupalvelulla' mitä tahansa liitteessä lueteltua liiketoimintaa; – – 5) 'maksutapahtumalla' maksajan tai maksunsaajan käynnistämää toimenpidettä, jossa on kyse varojen asettamisesta käytettäväksi, siirtämisestä tai nostamisesta maksajan ja maksunsaajan välisistä velvoitteista riippumatta; – – 7) 'maksajalla' joko luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka on maksutilin haltija ja joka antaa maksutoimeksiannon kyseiseltä maksutililtä tai, jos maksutiliä ei ole, luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka antaa maksutapahtumaa koskevan toimeksiannon; 8) 'maksunsaajalla' luonnollista tai oikeushenkilöä, joka on tarkoitettu maksutapahtuman kohteena olevien varojen vastaanottajaksi; 9) 'maksupalveluntarjoajalla' 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja laitoksia ja luonnollisia tai oikeushenkilöitä, joihin sovelletaan 26 artiklassa säädettyä poikkeusta; 10) 'maksupalvelunkäyttäjällä' luonnollista tai oikeushenkilöä, joka käyttää maksupalvelua joko maksajan tai maksunsaajan tai molempien ominaisuudessa; – – 16) 'maksutoimeksiannolla' maksajan tai maksunsaajan maksupalveluntarjoajalleen antamaa määräystä toteuttaa maksutapahtuma; – – 19) 'todentamisella' menettelyä, jolla maksupalveluntarjoajan on mahdollista varmistaa tietyn maksuvälineen käyttö, siihen liittyvät henkilökohtaiset turvatekijät mukaan lukien; – – 23) 'maksuvälineellä' henkilökohtaista välinettä ja/tai menettelytapoja, joista maksupalvelunkäyttäjä ja maksupalveluntarjoaja ovat keskenään sopineet ja joiden avulla maksupalvelunkäyttäjä antaa maksutoimeksiannon; – –”

6. Direktiivin IV osastossa käsitellään maksupalvelujen tarjoamiseen ja käyttöön liittyviä oikeuksia ja velvollisuuksia. Siinä olevan 52 artiklan, jonka otsikkona on ”Veloitettavat kulut”, 3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Maksupalveluntarjoaja ei saa estää maksunsaajaa pyytämästä maksajalta maksua tai tarjoamasta alennusta tietyn maksuvälineen käytöstä. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin kieltää oikeuden vaatia maksua tai rajoittaa sitä, ottaen huomioon tarpeen edistää kilpailua ja tehokkaiden maksuvälineiden käyttöä.”

7. Direktiivin 42 perustelukappaleessa esitetään seuraavia huomioita sen 52 artiklan 3 kohdan soveltamisalasta: ”Avoimuuden ja kilpailun edistämiseksi maksupalveluntarjoaja ei saa estää maksunsaajaa pyytämästä maksajalta maksua tietyn maksuvälineen käytöstä. Vaikka maksunsaajan olisi voitava periä maksuja tietyn maksuvälineen käytöstä, jäsenvaltiot voivat päättää, kieltävätkö tai rajoittavatko ne tällaista käytäntöä katsoessaan, että siihen on aihetta vääristyneen hinnoittelun tai sellaisen hinnoittelun vuoksi, joka saattaa aiheuttaa haittaa tietyn maksuvälineen käytölle, kun otetaan huomioon tarve edistää kilpailua ja tehokkaiden maksuvälineiden käyttöä.”

8. Direktiivin VI osastossa, jonka otsikko on ”Loppusäännökset”, olevassa 86 artiklassa, jonka otsikko on ”Täysi yhdenmukaistaminen”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltiot eivät saa pitää voimassa tai ottaa käyttöön muita kuin tässä direktiivissä annettuja säännöksiä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 30 artiklan 2 kohdan, 33 artiklan, 34 artiklan 2 kohdan, 45 artiklan 6 kohdan, 47 artiklan 3 kohdan, 48 artiklan 3 kohdan, 51 artiklan 2 kohdan, 52 artiklan 3 kohdan, 53 artiklan 2 kohdan, 61 artiklan 3 kohdan, 72 artiklan ja 88 artiklan soveltamista siltä osin kuin tähän direktiiviin sisältyy yhdenmukaistettuja säännöksiä. – –”

B Itävallan lainsäädäntö

9. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan direktiivi on pantu Itävallan lainsäädännössä täytäntöön 1.11.2009 voimaan tulleella maksupalvelulailla (Zahlungsdienstegesetz, BGBl I, 2009/66, jäljempänä ZaDiG).

10. ZaDiGin 1 §:n, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, 1 momentissa säädetään seuraavaa: ”Tässä liittovaltion laissa säädetään edellytyksistä, joiden täyttyessä henkilöt (maksupalveluntarjoajat) saavat tarjota kaupallisia maksupalveluja Itävallassa, ja maksupalveluntarjoajien ja maksupalvelunkäyttäjien oikeuksista ja velvollisuuksista sellaisten maksupalvelujen yhteydessä, joita tarjotaan Itävaltaan sijoittautuneille maksupalvelunkäyttäjille tai joita tarjoavat Itävaltaan sijoittautuneet maksupalveluntarjoajat, sekä pääsystä maksujärjestelmiin.”

11. ZaDiGin 27 §:n, jonka otsikko on ”Veloitettavat kulut”, 6 momentilla saatetaan direktiivin 52 artiklan 3 kohta osaksi Itävallan oikeusjärjestystä ja säädetään seuraavaa: ”Maksupalveluntarjoaja ei saa estää maksunsaajaa tarjoamasta alennusta tietyn maksuvälineen käytöstä. Maksunsaaja ei voi vaatia maksuja käytettäessä tiettyä maksuvälinettä.”

III Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymykset

12. T-Mobile Austria GmbH (jäljempänä T-Mobile Austria) on itävaltalainen matkapuhelinpalvelujen tarjoaja. Se tekee kuluttajien kanssa televiestintäsopimuksia ja soveltaa sopimuksia tehdessään säännöllisesti päivitettäviä yleisiä sopimusehtoja, joihin (marraskuun 2009 versio) sisältyy seuraava lauseke (jäljempänä riidanalainen lauseke): ”23 § – – 1.2 Kaikki maksutavat hyväksytään velasta vapauttavina suorituksina, mutta maksaessanne maksulomakkeella tai verkkopankissa perimme Teiltä käsittelymaksun, jonka määrä perustuu Teitä koskeviin tariffimääräyksiin.”

13. Mikäli asiakas ilmoittaa käyttävänsä Call Europe ‑tariffia, hänen on tämän lausekkeen mukaisesti suoritettava kuukausittain kolmen euron lisämaksu, jos hän valitsee muun maksutavan kuin suoraveloituksen tai luottokorttiveloituksen; tällainen maksutapa käsittää muun muassa maksun maksulomakkeella tai verkkopankissa.

14. Pääasiassa nostamassaan kanteessa kuluttajajärjestö Verein für Konsumenteninformation vaati, että T-Mobile Austriaa kielletään yhtäältä käyttämästä mainittua lauseketta sopimuksissa, jotka se tekee asiakkaidensa kanssa, ja toisaalta vetoamasta siihen voimassa olevien sopimusten yhteydessä. Kanteensa tueksi Verein für Konsumenteninformation väittää, että riidanalainen lauseke oli ristiriidassa ZaDiGin 27 §:n 6 momentin toisen virkkeen pakottavien säännösten kanssa.

15. T-Mobile Austria vaati kantajan vaatimusten hylkäämistä, koska se katsoo ensinnäkin, ettei se kuulu direktiivin ja ZaDiGin soveltamisalaan, koska se ei ole ”maksupalveluntarjoaja”, vaan matkapuhelinoperaattori. Se väitti myös, että koska maksulomakkeessa ei ole henkilökohtaisia turvatekijöitä, se ei ole myöskään direktiivin 4 artiklan 23 kohdassa tarkoitettu ”maksuväline”. Sen mukaan direktiivin 52 artiklan 3 kohtaa ei ole pantu täytäntöön ZaDiGin 27 §:n 6 momentin toisella virkkeellä direktiivin mukaisella tavalla, koska Itävallan lainsäätäjä ei ole perustellut tiettyjä maksuvälineitä koskevien maksujen kieltoja mainitun 52 artiklan 3 kohdassa mainituilla syillä.

16. Kansallinen ensimmäisen asteen tuomioistuin hyväksyi Verein für Konsumenteninformationin vaatimukset täysimääräisesti, ja sen tuomio pysytettiin voimassa valituksen johdosta annetulla tuomiolla. Muutoksenhakutuomioistuin katsoi, ettei maksulomake ollut direktiivin 4 artiklan 23 kohdassa tarkoitettu maksuväline, ja totesi, ettei direktiivin 52 artiklan 3 kohta kuulunut täydellisen yhdenmukaistamisen piiriin, minkä vuoksi kansallinen lainsäätäjä voi joka tapauksessa säätää lisämaksujen vaatimista koskevasta kiellosta, kuten ZaDiGin 27 §:n 6 momentissa esitetystä – sekä direktiivissä tarkoitettuja maksuvälineitä että muita maksumenetelmiä, esimerkiksi paperisia maksulomakkeita, koskevasta – kiellosta. Lisäksi muutoksenhakutuomioistuin katsoi, että kielto oli direktiivin 52 artiklan 3 kohdan viimeisessä virkkeessä tarkoitetun kilpailun edistämistä ja toimivaa hintajärjestelmää koskevan tavoitteen mukainen.

17. T-Mobile Austria teki tästä päätöksestä Revision-valituksen Oberster Gerichtshofiin (Itävalta). Todeten, ettei unionin tuomioistuin ole vielä ratkaissut pääasiassa esiin tulleita kysymyksiä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, jonka päätöksiin ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta, lykkäsi asian käsittelyä ja esitti unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko maksupalveluista sisämarkkinoilla 13.11.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2007/64/EY 52 artiklan 3 kohtaa tulkittava siten, että sitä on sovellettava myös sopimussuhteeseen, jonka osapuolia ovat matkapuhelinoperaattori maksunsaajana ja sen yksityiset asiakkaat (kuluttajat) maksajina? 2) Onko maksajan omakätisesti allekirjoittamaa maksulomaketta, allekirjoitettuun maksulomakkeeseen perustuvaa siirtotoimeksiantojen antamismenettelyä sekä siirtotoimeksiantojen antamiseksi verkkopankissa sovittua menettelyä (Telebanking) pidettävä direktiivin 2007/64/EY 4 artiklan 23 kohdassa ja 52 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuina ’maksuvälineinä’? 3) Onko direktiivin 2007/64/EY 52 artiklan 3 kohtaa tulkittava siten, että sen kanssa ristiriidassa on sellaisten kansallisten säännösten soveltaminen, joissa säädetään yleisesti ja erityisesti erottelematta maksuvälineitä toisistaan, että maksunsaajan on kiellettyä vaatia palvelumaksua?”

IV Asian käsittely unionin tuomioistuimessa

18. Ennakkoratkaisupyyntö saapui unionin tuomioistuimeen 30.11.2011. T-Mobile Austria, Verein für Konsumenteninformation, Itävallan, Saksan, Ranskan, Italian ja Portugalin hallitukset sekä Euroopan komissio ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia. Suullisia huomautuksia 11.9.2013 pidetyssä istunnossa esittivät Verein für Konsumenteninformation, Itävallan ja Saksan hallitukset sekä komissio.

V Oikeudellinen arviointi

A Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys

19. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa ensimmäisellä kysymyksellään selvittää, onko jäsenvaltioille direktiivin 52 artiklan 3 kohdan toisessa virkkeessä annettua mahdollisuutta kieltää maksujen periminen tai rajoittaa sitä sovellettava sopimussuhteeseen, jonka osapuolia ovat matkapuhelinoperaattori ja sen asiakas.

1. Tutkittavaksi ottaminen

20. Verein für Konsumenteninformation katsoo, ettei tähän kysymykseen ole tarpeen vastata, sillä vastaus ei ole SEUT 267 artiklassa tarkoitetulla tavalla ”tarpeen”, jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voisi antaa ratkaisun pääasiassa. Se katsoo, että sen asiavaltuus on riippumaton direktiivin 52 artiklan 3 kohdan soveltamisesta T-Mobile Austrian ja sen asiakkaiden väliseen sopimussuhteeseen ja että asiavaltuus myönnetään sille Itävallan julkisoikeudessa, jonka mukaan se voi nostaa kieltokanteita kuluttajien suojelemiseksi.

21. Väitettä ei voida hyväksyä. Kuten unionin oikeuskäytännöstä selkeästi ilmenee, ”ennakkoratkaisukysymyksen merkityksellisyyden ja tarpeellisuuden arviointi kuuluu lähtökohtaisesti ainoastaan sen tuomioistuimen toimivaltaan, joka tekee ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevan päätöksen”, ( 3 ) paitsi ”jos on ilmeistä, että pyydetyllä [unionin] oikeussäännön tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos yhteisöjen tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin”. ( 4 )

22. Verein für Konsumenteninformationin esittämä väite ei kuulu tämän poikkeuksen soveltamisalaan. Lisäksi sen asiavaltuudestaan esittämillä toteamuksilla tuskin on merkitystä arvioitaessa ennakkoratkaisukysymyksen tarpeellisuutta. Vaikka sille on myönnetty asiavaltuus Itävallan julkisoikeudessa, kansalliselle tuomioistuimelle saattaa olla edelleen tarpeen tietää, sovelletaanko direktiivin 52 artiklan 3 kohtaa silloin, kun maksunsaaja – tässä tapauksessa T-Mobile Austria – on matkapuhelinoperaattori eikä tämän vuoksi välttämättä kuulu direktiivin soveltamisalaan.

23. Näin ollen ensimmäinen kysymys on tutkittava.

2. Asiakysymys

24. T-Mobile Austrian mukaan sopimussuhde voi kuulua direktiivin soveltamisalaan ainoastaan, jos se kuuluu sen aineelliseen soveltamisalaan. Tämän perusteella T-Mobile Austria arvioi, että matkapuhelinoperaattorien sopimussuhteet on jätettävä direktiivin – myös sen 52 artiklan 3 kohdan – soveltamisalan ulkopuolelle, koska kyseiset operaattorit eivät ole direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja maksupalveluntarjoajia ja koska ne eivät tarjoa direktiivin 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua maksupalvelua.

25. Se päättelee, että koska sen sopimussuhteet asiakkaisiinsa eivät ole luonteeltaan maksupalvelua, direktiiviä ei sovelleta siihen, koska direktiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan direktiiviä ”sovelletaan [Euroopan unionissa] annettaviin maksupalveluihin”.

26. Sen sijaan Verein für Konsumenteninformation, Itävallan, Saksan, Ranskan, Italian ja Portugalin hallitukset sekä komissio katsovat yksimielisesti, että direktiivin 52 artiklan 3 kohtaa sovelletaan T-Mobile Austrian ja sen asiakkaiden välisiin sopimussuhteisiin.

27. Niiden mukaan tämä käy selvästi ilmi kyseisestä artiklasta, jossa yhtäältä kielletään se, että maksupalveluntarjoaja estää maksunsaajaa pyytämästä maksajalta maksua tai tarjoamasta alennusta tietyn maksuvälineen käytöstä, ja toisaalta sallitaan se, että jäsenvaltiot kieltävät maksunsaajalta oikeuden vaatia maksajalta maksua tietyn maksuvälineen käytöstä tai rajoittavat kyseistä oikeutta kilpailun ja tehokkaiden maksuvälineiden käytön edistämiseksi..

28. Mielestäni ei ole mitään epäilystä siitä, että T-Mobile Austria on kyseisessä artiklassa tarkoitettu maksunsaaja, mitä se ei kiistä. Direktiivin 4 artiklan 8 kohdan mukaan ”maksunsaajalla” tarkoitetaan ”– – oikeushenkilöä, joka on tarkoitettu maksutapahtuman kohteena olevien varojen vastaanottajaksi”. Asiakkaidensa suorittamien maksujen velkojan ominaisuudessaan T-Mobile Austria on siten näiden maksujen saaja direktiivin 52 artiklan 3 kohdan mukaisessa merkityksessä.

29. Ei ole myöskään mitään epäilystä siitä, että T-Mobile Austrian asiakkaat ovat direktiivissä tarkoitettuja maksajia; direktiivin 4 artiklan 7 kohdan mukaan maksajalla tarkoitetaan ”joko luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka on maksutilin haltija ja joka antaa maksutoimeksiannon kyseiseltä maksutililtä tai, jos maksutiliä ei ole, luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka antaa maksutapahtumaa koskevan toimeksiannon”. Näin ollen koska sen asiakkaat siirtävät rahaa T-Mobile Austrialle maksaessaan matkapuhelinlaskujaan, sen asiakkaat ovat direktiivissä tarkoitettuja ”maksajia”.

30. Pitää paikkansa, että direktiivin 52 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä viitataan suoraan ainoastaan maksupalveluntarjoajan ja maksunsaajan väliseen suhteeseen, mutta koska ensin mainittu ei saa estää jälkimmäistä ”pyytämästä maksajalta maksua tai tarjoamasta alennusta tietyn maksuvälineen käytöstä”, kyseisellä virkkeellä säännellään näin ollen – vaikkakin epäsuorasti – myös, kuten komissio korostaa, maksunsaajan ja maksajan välistä suhdetta.

31. Kyseisen säännöksen toisen virkkeen mukaan jäsenvaltiot voivat kieltää oikeuden vaatia lisämaksua tai rajoittaa sitä; sen mukaan jäsenvaltiot voivat siten säännellä suoraan maksunsaajan, tässä tapauksessa T-Mobile Austrian, ja maksajan, tässä tapauksessa sen asiakkaan, välistä suhdetta – kuten käy ilmi direktiivin 42 perustelukappaleesta – ”katsoessaan, että siihen on aihetta vääristyneen hinnoittelun tai sellaisen hinnoittelun vuoksi, joka saattaa aiheuttaa haittaa tietyn maksuvälineen käytölle”.

32. Edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 52 artiklan 3 kohdan yhteydessä käytäntö, jonka mukaan tietyn maksuvälineen käytöstä veloitetaan maksuja, koskee joka tapauksessa ja ensisijaisesti maksunsaajan ja maksajan välistä suhdetta. Lisäksi yhdyn komission ihmettelyyn siitä, kuinka jäsenvaltiot voisivat käyttää tehokkaasti direktiivin 52 artiklan 3 kohdassa niille annettua lupaa, jos kyse olisi ainoastaan maksunsaajan ja tämän maksupalveluntarjoajan välisestä suhteesta.

33. Tämän vuoksi kannatan Verein für Konsumenteninformationin, Itävallan, Saksan, Ranskan, Italian ja Portugalin hallitusten sekä komission puoltamaa näkökantaa.

34. Näin ollen ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen, että direktiivin 52 artiklan 3 kohtaa on sovellettava sopimussuhteeseen, jonka osapuolia ovat matkapuhelinoperaattori maksunsaajana ja sen yksityiset asiakkaat (kuluttajat) maksajina.

B Toinen ennakkoratkaisukysymys

35. Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, onko yhtäältä ”maksajan omakätisesti allekirjoittamaa maksulomaketta [ja/tai] allekirjoitettuun maksulomakkeeseen perustuvaa siirtotoimeksiantojen antamismenettelyä”ja toisaalta menettelyä siirtotoimeksiantojen antamiseksi verkkopankissa pidettävä direktiivin 4 artiklan 23 kohdassa ja 52 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuina ”maksuvälineinä”.

36. On syytä heti aluksi panna merkille direktiivin saksankielisen version ja sen ranskankielisen version välinen kielellinen eroavuus. Kun ranskankielisen version mukaan ”maksuvälineellä” tarkoitetaan ”henkilökohtaista välinettä ja/tai menettelytapoja” (”tout dispositif personnalisé et/ou ensemble de procédures”) saksankielisessä versiossa käytetään adjektiivia ”henkilökohtainen” kuvaamaan samanaikaisesti sekä välinettä että menettelytapoja (”jedes personalisierte Instrument und/oder jeden personalisierten Verfahrensablauf”). ( 5 ) Muitakin versioita, kuten englanninkielistä ja kreikankielistä versiota, voidaan tulkita kahdella eri tavalla. ( 6 )

37. Tämä kielellinen eroavuus ei kuitenkaan vaikuta arviointiini. Riippumatta siitä, onko kyse ”välineestä” vai ”menettelytavoista”, paperinen maksulomake ja verkkopankissa tehtävä siirtotoimeksianto voivat olla henkilökohtaisia; ensin mainittu sen perusteella, että se allekirjoitetaan omakätisesti, ja jälkimmäinen henkilökohtaisten turvatekijöiden [esim. PIN (henkilökohtainen tunnusluku)] käytön vuoksi. Näin ollen kummankin voidaan katsoa täyttävän direktiivin sekä saksankielisen että ranskankielisen version vaatimukset.

38. Asianosaiset ovat eri mieltä siitä, ovatko asianmukaisesti allekirjoitettu maksulomake ja verkkopankissa tehtävä siirtotoimeksianto direktiivissä tarkoitettuja ”maksuvälineitä”.

39. Verein für Konsumenteninformation, Itävallan, Ranskan, Italian ja Portugalin hallitukset sekä komissio toteavat, että asianmukaisesti allekirjoitettu maksulomake on direktiivin 4 artiklan 23 kohdassa tarkoitettu ”maksuväline”, jota käytetään maksupalveluntarjoajan ja maksupalvelunkäyttäjän välisen sopimuksen perusteella direktiivin 4 artiklan 16 kohdassa tarkoitetun maksutapahtuman toteuttamiseen, toisin sanoen varojen siirtämiseen. Henkilökohtaisuusvaatimus täyttyy, kun maksaja allekirjoittaa maksulomakkeen omakätisesti, minkä ansiosta voidaan katsoa, että maksutoimeksiannon alkuperän aitoudesta vastaa maksupalvelun käyttäjä.

40. Henkilökohtaisuudesta komissio huomauttaa, ettei direktiivin 4 artiklan 23 kohdan sanamuodosta voida päätellä, että jotta asianmukaisesti allekirjoitettu maksulomake olisi direktiivissä tarkoitettu maksuväline, tarvitaan henkilökohtaisia turvatekijöitä omakätisen allekirjoituksen täydennykseksi.

41. Ranskan hallitus lisää, että ottaen huomioon direktiivin tavoitteen, joka on unionin laajuisten maksuliikenteen sisämarkkinoiden luominen, ei voida pätevästi väittää, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena on ollut jättää käsitteen ”maksuväline” ulkopuolelle niin jokapäiväinen maksuväline kuin tilisiirtomenettely.

42. T-Mobile Austria ja Saksan liittotasavalta sitä vastoin ovat tätä direktiivin 4 artiklan 23 kohdan tulkintaa vastaan. T-Mobile Austria katsoo, että ”maksuvälineen” olemassaolo edellyttää turvatekijää ja ettei tämä kriteeri täyty pelkällä maksulomakkeeseen tehtävällä omakätisellä allekirjoituksella. T-Mobile Austrian mukaan maksuvälineen on oltava henkilökohtainen jo ennen allekirjoittamista, mikä merkitsee, että maksuvälineen henkilökohtaisuusvaatimuksen on täytyttävä myös ilman allekirjoitusta.

43. Saksan hallitus katsoo, ettei maksulomake ole direktiivin 4 artiklan 23 kohdassa tarkoitettu väline eikä siinä tarkoitettu menettelytapa. Se turvautuu useisiin direktiivin säännöksiin, joissa termiä ”maksuväline” käytetään tavalla, joka sen mukaan osoittaa, etteivät maksulomakkeet kuulu kyseisen ilmaisun piiriin.

44. Saksan hallitus viittaa muun muassa direktiivin 57 artiklaan, jonka mukaan maksupalveluntarjoaja ”myöntää” maksuvälineen maksupalvelunkäyttäjälle ja varmistaa, että ”muut kuin – – maksupalvelunkäyttäjä eivät pääse maksuvälineeseen liitettyihin henkilökohtaisiin turvatekijöihin käsiksi”, ( 7 ) ja saman direktiivin 55 artiklan 2 kohtaan, joka koskee maksuvälineen käytön estämistä objektiivisesti perustelluista, maksuvälineen turvallisuuteen liittyvistä syistä (esimerkiksi silloin, kun kyseessä on oikeudeton tai petollinen käyttö).

45. Saksan hallitus katsoo siten, ettei ilmaisua ”maksuväline” voida soveltaa maksulomakkeisiin. Sen mukaan maksulomakkeella ei myönnetä mitään maksuvälinettä maksupalvelunkäyttäjälle, eikä se edellytä henkilökohtaisten turvatekijöiden käyttöä, kuten asia on luottokortin kohdalla. Maksulomakkeen käyttöä ei voida myöskään estää.

46. Saksan hallitus piti istunnossa – johon T-Mobile Austria ei osallistunut – kiinni kannastaan ja selitti, että sen mukaan maksulomake on direktiivin 4 artiklan 16 kohdassa tarkoitettu maksutoimeksianto, mutta ei direktiivin 4 artiklan 23 kohdassa tarkoitettu maksuväline.

47. Verein für Konsumenteninformation, Itävallan, Saksan, Ranskan, Italian ja Portugalin hallitukset sekä komissio väittävät, että siirtotoimeksiantojen antamisella verkkopankissa on direktiivin 4 artiklan 23 kohdassa vahvistetut maksuvälineen muodostavat ominaisuudet. Siihen muun muassa sovelletaan erityismenettelyä, jonka yhteydessä maksupalvelunkäyttäjä on yhteydessä sähköiseen järjestelmään. Tällaisen menettelyn henkilökohtaisuus taataan yleensä henkilökohtaisten turvatekijöiden ja tunnistevälineiden avulla. Näin on myös nyt käsiteltävässä asiassa, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vahvistaa, että maksajan on käytettävä PIN-koodia päästäkseen sähköiseen järjestelmään ja TAN-koodia (tapahtuman numero) maksutoimeksiannon todentamiseen.

48. T-Mobile Austria sen sijaan katsoo, ettei myöskään siirtotoimeksiantojen antaminen verkkopankissa ole maksuväline.

49. Toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on mielestäni vastattava myöntävästi. Sekä direktiivin 4 artiklan 3 kohdassa että kyseisen artiklan 23 kohdassa tarkoitetaan joko asianmukaisesti allekirjoitetulla maksulomakkeella tai sähköisesti tehtävää tilisiirtoa (jälkimmäisestä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin käyttää nimitystä ”Telebanking”).

50. Pitää paikkansa, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysy virallisesti unionin tuomioistuimelta varojen siirron menetelmästä kokonaisuudessaan, vaan allekirjoitetusta maksulomakkeesta ja siirtotoimeksiantojen antamisesta verkkopankissa. Maksulomakkeella, joka on allekirjoitettu ja annettu maksupalveluntarjoajalle, tai verkkopankissa tehtävällä siirtotoimeksiannolla ei tarkoiteta niinkään ”henkilökohtaista välinettä ja/tai menettelytapoja, joista maksupalvelunkäyttäjä ja maksupalveluntarjoaja ovat keskenään sopineet ja joiden avulla maksupalvelunkäyttäjä antaa maksutoimeksiannon”, ( 8 ) vaan maksutoimeksiantoa itsessään, toisin sanoen ”maksajan – – maksupalveluntarjoajalleen antamaa määräystä toteuttaa maksutapahtuma”. ( 9 )

51. Minusta vaikuttaa kuitenkin siltä, että itse muotoilemansa kysymyksen lisäksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tahtoo selvittää, ovatko toimet, joiden avulla varojen siirto voidaan toteuttaa, toisin sanoen maksulomakkeen varustaminen omakätisellä allekirjoituksella ja sen antaminen maksupalveluntarjoajalle tai sähköinen varojen siirto, direktiivissä tarkoitettu ”maksuväline”.

52. Minusta vaikuttaa siltä, että direktiiviä sovelletaan sekä maksajan omakätisesti allekirjoittamalla maksulomakkeella tehtäviin että sähköisiin tilisiirtoihin. Direktiivin 4 artiklan 3 kohdan mukaan ilmaisulla ”maksupalvelu” tarkoitetaan ”mitä tahansa liitteessä lueteltua liiketoimintaa”; liitteessä olevassa 3 kohdassa mainitaan ”[m]aksutapahtumien toteuttaminen, mukaan luettuna varojen siirto käyttäjän maksupalveluntarjoajan tai jonkin muun maksupalveluntarjoajan ylläpitämälle maksutilille: – – tilisiirtojen toteuttaminen, toistuvaissuoritukset mukaan luettuina”.

53. Lisäksi tilisiirto täyttää direktiivin 4 artiklan 23 kohdassa mainitut kriteerit, koska se on menettelytapa, jossa käytetään joko sähköistä varojen siirtoa tai paperista maksulomaketta, joiden ansiosta maksupalvelunkäyttäjä eli maksaja voi antaa maksupalveluntarjoajalleen, joka on usein pankki, määräyksen siirtää varoja tililtään maksunsaajan oman maksupalveluntarjoajansa konttorissa avaamalle tilille.

54. EKP on vahvistanut sen, että tilisiirto tunnustetaan maksuvälineeksi, mainitsemalla tilisiirrot (”credit transfers”) yhtenäisen euromaksualueen [Single European Payments Area (SEPA)] ( 10 ) maksuvälineiden luettelossa.

55. Tätä päätelmää tukee myös äskettäinen, 24.7.2013 tehty niin sanottu vaikutustutkimus (jäljempänä vaikutustenarviointi) ehdotukseen Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviksi maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 2002/65/EY, 2013/36/EU ja 2009/110/EY muuttamisesta ja direktiivin 2007/64/EY kumoamisesta [KOM(2013) 547 lopullinen, jäljempänä direktiiviehdotus]. ( 11 )

56. Vaikutustenarvioinnissa, joka on nykyään saatavilla ainoastaan englanniksi, luonnehditaan tilisiirtoja (”credit transfers”) useaan otteeseen maksuvälineiksi ja todetaan esimerkiksi, että ”muista kuin käteismaksuvälineistä maksukortit ja niiden jälkeen tilisiirrot ja suoraveloitukset ovat unionin suosituimmat maksuvälineet”. ( 12 )

57. Muistutettakoon tässä vaiheessa, että direktiivin 52 artiklan 3 kohta koskee maksunsaajan oikeutta lisämaksun veloittamiseen (”surcharging”), toisin sanoen maksunsaajan oikeutta määrätä maksaja-asiakkaan maksettaviksi kustannukset, jotka aiheutuvat siitä, että viimeksi mainittu päättää käyttää jotain tiettyä maksuvälinettä.

58. Kuten vaikutustenarvioinnissa todetaan, lisämaksun veloittaminen on hyvin yleinen käytäntö käytettäessä maksukortteja. ( 13 ) Tämä toteamus esitetään myös direktiiviehdotuksen 63 perustelukappaleessa, ( 14 ) mutta se, että lisämaksun veloittamista koskevaa käytäntöä sovelletaan erityisesti maksukorttien käyttöön, ja jopa mahdollisuus, että direktiivin 52 artiklan 3 kohta on laadittu tämän toteamuksen perusteella, eivät riitä sulkemaan pois muita maksuvälineitä, kuten tilisiirtoja, sen soveltamisalasta.

59. On joka tapauksessa todettava, ettei Saksan hallituksen väite, jonka mukaan allekirjoitettu maksulomake ei ole maksuväline, toisin kuin verkkopankkimaksu, ole vakuuttava. Kuten komissio totesi suullisessa käsittelyssä, ei ole minkään logiikan mukaista kohdella eri tavoin näitä saman maksuvälineen, toisin sanoen tilisiirron, kahta eri toteutustapaa.

60. Tähän toiseen kysymykseen on siten syytä vastata, että varainsiirto (”credit transfer”) joko maksajan omakätisellä allekirjoituksella varustetulla maksulomakkeella tai sähköisesti on katsottava direktiivin 4 artiklan 23 kohdassa ja 52 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuksi ”maksuvälineeksi”.

C Kolmas ennakkoratkaisukysymys

61. Kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, sallitaanko direktiivin 52 artiklan 3 kohdan toisessa virkkeessä se, että Itävallan tasavalta voi ZaDiGin 27 §:n 6 momentin nojalla ottaa käyttöön lisämaksun veloittamista koskevan yleisesti sovellettavan kiellon, jossa ei tehdä eroa erilaisten maksuvälineiden välillä.

62. Verein für Konsumenteninformation katsoo tästä kysymyksestä Itävallan, Saksan, Ranskan, Italian ja Portugalin hallitusten ja komission tukemana, että ZaDiGin 27 §:n 6 momentissa säädetyllä lisämaksun veloittamista koskevalla yleisellä kiellolla pannaan asianmukaisesti täytäntöön direktiivin 52 artiklan 3 kohta.

63. Sen mukaan kyseisellä säännöksellä yhtäältä edistetään maksajan kannalta tehokkaiden maksuvälineiden käyttöä, kun siinä kielletään maksunsaajaa perimästä lisämaksuja, samalla kun siinä sallitaan se, että maksunsaaja voi myöntää alennuksia omasta näkökulmastaan tehokkaampien välineiden käytön kannustamiseksi.

64. Toisaalta kyseisellä säännöksellä edistetään sen mukaan kilpailua edistämällä hinnoittelun selkeyttä, ottaen huomioon, että maksuvälineen käyttöön liittyvien lisämaksujen periminen heikentää kuluttajien mahdollisuuksia vertailla markkinoiden hintatarjouksia.

65. Lisäksi Saksan hallitus ja komissio katsovat, että direktiivin 52 artiklan 3 kohdan toisessa virkkeessä annetaan laaja harkintavalta päättää lisämaksun veloittamista koskevasta yleisestä kiellosta tai rajoituksesta kilpailun ja tehokkaiden maksuvälineiden käytön edistämiseksi tai sen estämiseksi, että maksunsaaja käyttää vääristynyttä hinnoittelua.

66. T-Mobile Austria väittää ensiksi, että direktiivin 52 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltiot eivät voi asettaa yleistä kieltoa, vaan ne voivat ainoastaan kieltää maksun perimisen tietyn maksuvälineen käytöstä.

67. Toiseksi se korostaa, että direktiivin 52 artiklan 3 kohdan mukaan sellaisen kiellon yhteydessä on otettava huomioon tarve edistää kilpailua ja tehokkaiden maksuvälineiden käyttöä. Yleinen kielto kohdistuu erotuksetta tehokkaisiin ja tehottomiin maksuvälineisiin. Lisäksi se huomauttaa tässä yhteydessä, että direktiivin 42 perustelukappaleessa täsmennetään, että jäsenvaltiot voivat päättää, kieltävätkö ne lisämaksun veloittamisen katsoessaan, että siihen on aihetta vääristyneen hinnoittelun tai sellaisen hinnoittelun vuoksi, joka saattaa aiheuttaa haittaa tietyn maksuvälineen käytölle; riidanalaisen lausekkeen osalta näin ei ole.

68. Kolmanneksi se väittää, että tulkittaessa direktiiviä ammatinharjoittamisen vapauden ja omistusoikeuden valossa (Euroopan unionin perusoikeuskirjan 15 ja 17 artikla) on katsottava, että siinä sallitaan tehottomista maksutavoista, kuten maksulomakkeista, aiheutuvien lisäkustannusten laskuttaminen.

69. Omasta puolestani yhdyn Verein für Konsumenteninformationin, Itävallan, Saksan, Ranskan, Italian ja Portugalin hallitusten sekä komission puoltamaan näkökantaan.

70. Saksan hallituksen ja komission tavoin katson, että direktiivin 52 artiklan 3 kohdan sanamuodolla jäsenvaltioille annetaan laaja harkintavalta päättää, haluavatko ne, ja jos niin kuinka, käyttää niille myönnettyä lupaa kieltää lisämaksun veloittaminen tai rajoittaa sitä. Kyseisen 3 kohdan toisessa virkkeessä säädetään selvästi, että ”jäsenvaltiot voivat – – kieltää oikeuden vaatia maksua tai rajoittaa sitä”; ainoa rajoitus on, että tällaisen toimen yhteydessä on otettava huomioon tarve ”edistää kilpailua ja tehokkaiden maksuvälineiden käyttöä”.

71. Direktiivin 42 perustelukappaleessa vahvistetaan, että unionin lainsäätäjän tarkoitus oli antaa jäsenvaltioille tällainen laaja harkintavalta. Kyseisen perustelukappaleen mukaan ”jäsenvaltiot voivat päättää, kieltävätkö tai rajoittavatko ne [lisämaksun veloituskäytäntöä] katsoessaan, että siihen on aihetta vääristyneen hinnoittelun tai sellaisen hinnoittelun vuoksi, joka saattaa aiheuttaa haittaa tietyn maksuvälineen käytölle, kun otetaan huomioon tarve edistää kilpailua ja tehokkaiden maksuvälineiden käyttöä”. ( 15 )

72. Jäsenvaltiot voivat siten kieltää – myös yleisesti – lisämaksun veloittamista koskevan käytännön tai rajoittaa sitä kilpailun ja tehokkaiden maksuvälineiden käytön edistämiseksi tai vääristyneen hinnoittelun estämiseksi.

73. Sen väitteen perustelemiseksi, ettei lisämaksun veloittamista koskeva yleinen kielto ole mahdollinen, T-Mobile Austria korostaa direktiivin 52 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä olevan ilmauksen ”tietty maksuväline” ( 16 ) käyttöä. Tämän perusteella se väittää, että direktiivillä myönnetään jäsenvaltioille lupa kieltää lisämaksun veloittaminen tai rajoittaa sitä ainoastaan tiettyjen maksuvälineiden osalta ja edellyttäen, että jokainen kielto tai rajoitus päätetään ”ottaen huomioon tarpeen edistää kilpailua ja tehokkaiden maksuvälineiden käyttöä”.

74. Mielestäni on loogista, että direktiivin 52 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä viitataan ”tiettyyn maksuvälineeseen”, sillä kyse ei voinut olla siitä, että maksupalveluntarjoaja saisi estää maksunsaajaa noudattamasta lisämaksun veloittamista koskevaa käytäntöä ainoastaan siinä tapauksessa, että viimeksi mainittu haluaisi soveltaa sitä kaikkiin maksuvälineisiin. Tästä kuitenkin seuraa, ettei kyseisiä sanoja käytetä mainitun kohdan toisessa virkkeessä, ja jäsenvaltiot voivat määrittää vapaasti lisämaksun veloittamista koskevan kiellon tai rajoituksen laajuuden (esimerkiksi siten, että se koskee ainoastaan tiettyjä maksuvälineitä).

75. Itävallan hallitus viittasi istunnossa syihin, joiden vuoksi Itävallan lainsäätäjä on kieltänyt lisämaksun veloittamisen yleisesti. ZaDiGin 27 §:n 6 momentin perusteluissa mainitaan pyrkimys avoimuuteen ja kilpailun edistämiseen. ( 17 ) Vaikka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtäviin kuuluu sen vahvistaminen, mitä muutoksenhakutuomioistuin on todennut, toisin sanoen, että lisämaksun veloittamista koskevassa yleisessä kiellossa on ”otettu” riittävästi ”huomioon” direktiivin 52 artiklan 3 kohdassa mainitut yleistä etua koskevat näkökohdat, ( 18 ) minusta vaikuttaa siltä, että Itävallan lainsäätäjä on noudattanut sille kyseisessä artiklassa ja direktiivin 42 perustelukappaleessa myönnetyn harkintavallan rajoja. Direktiivin 52 artiklan 3 kohdassa esitetyistä yleisen edun mukaisista tavoitteista on mielestäni hyödyllistä esittää joitakin lisäpohdintoja.

76. Vaikutusten arviointi on osoittanut, että lisämaksun veloittamista koskeva käytäntö johtaa usein tiettyjen kauppiaiden vääristyneeseen hinnoitteluun, toisin sanoen suhteettoman suuriin maksuihin suhteessa kauppiaalle tapahtuman toteuttamisesta aiheutuneisiin kustannuksiin; näin oli erityisesti siinä tapauksessa, etteivät kuluttajat voineet välttyä lisämaksuilta käyttämällä jotakin muuta maksuvälinettä. ( 19 )

77. Samassa arvioinnissa todettiin, että veloittamalla lisämaksu hankittiin myös lisätuloja; tarkoituksena ei ollut niinkään vyöryttää maksajalle niitä todellisia kuluja, jotka maksunsaajan maksupalveluntarjoaja veloitti siltä maksuvälineen käytön yhteydessä. ( 20 )

78. Jäsenvaltiot katsovat, että tällaisen väärinkäytön estämiseksi ja todellisten kustannusten ja vaadittujen kulujen vastaavuuden vahvistamiseen liittyvän huomattavan vaikeuden vuoksi direktiivin 52 artiklan 3 kohdassa yksinkertaisesti vain säädetään luvasta kieltää lisämaksun veloittaminen. ( 21 )

79. Nyt käsiteltävässä asiassa ratkaistavana oli kysymys siitä, vastasiko T-Mobile Austrian maksajalta veloittama 3 euron maksu todellisia kustannuksia, jotka viimeksi mainitulle aiheutuivat siitä, että maksaja päätti maksaa laskunsa tilisiirrolla. Kuten Ranskan hallitus huomauttaa, maksunsaajalle, jolle siirretään varoja kotimaan tilisiirtoa tai eurooppalaista tilisiirtoa koskevalla toimeksiannolla, aiheutuvat kustannukset ovat yleensä hyvin vähäiset, jopa olemattomat. Jollei toimeksianto ole epätäydellinen, maksunsaajan tiliä hyvitetään automaattisesti ilman maksupalveluntarjoajan eri toimenpiteitä.

80. T-Mobile Austrian kirjallisissa huomautuksissaan esittämän päinvastaisen kannan mukaan maksujen käsittely maksulomakkeen avulla aiheutti huomattavia kustannuksia; tässä yhteydessä se ei antanut mitään selitystä. Se ei antanut selityksiä myöskään vastaukseksi Ranskan hallituksen väitteisiin, koska se ei osallistunut istuntoon.

81. On siten mahdollista, että T-Mobile Austrian veloittaessa kustakin siirtotoimeksiannosta 3 euroa sen tarkoituksena ei ollut vyöryttää itselleen aiheutuvia kuluja asiakkailleen, vaan saada nämä luopumaan laskujensa maksamisesta tilisiirrolla, sillä tilisiirtomenettelyä käytettäessä maksunsaaja ei voi – suoraveloitusmaksusta poiketen – käynnistää maksutapahtumaa. Tämä käytäntö olisi vastoin direktiivin 52 artiklan 3 kohtaa, jonka mukaan maksunsaajat voivat joko veloittaa maksuja niille aiheutuneista todellisista kustannuksista tai tarjota alennuksia, joilla maksajia kannustetaan käyttämään maksunsaajan kannalta tehokkaampia maksuvälineitä. Näin ollen Itävallan lainsäätäjän päätös kieltää lisämaksun veloittaminen on täysin unionin lainsäätäjän direktiivin 42 perustelukappaleessa esittämän, vääristyneen hinnoittelun estämistä koskevan tavoitteen mukainen.

82. Direktiivin 52 artiklan 3 kohdassa mainitun kilpailun edistämistä koskevan tavoitteen osalta on otettava huomioon hinnoittelun selkeyttä koskeva yleinen etu, jota puolustetaan muun muassa ZaDiGin 27 §:n 6 momentissa. ( 22 ) Kuten Itävallan hallitus toteaa, lisämaksun veloittamista koskevan yleisen kiellon vuoksi yritys ei saa vaatia asiakkaalta, käytettäessä tiettyä maksuvälinettä, korkeampaa loppuhintaa kuin se, jonka kyseinen yritys on esittänyt ilmoituksessaan ja jota asiakas vertaa muihin hintatarjouksiin.

83. Lisäksi on otettava huomioon pääasiassa kyseessä olevan alan ominaisuudet. Matkapuhelinoperaattorit kilpailevat keskenään ankarasti liittymähinnoilla, minuuttihinnoilla ja tariffipaketeilla. Kuten Itävallan hallitus huomauttaa, hankintapäätöstä liitynnästä tehdessään kuluttajat vertaavat hintoja, eivätkä maksuvälineiden käytöstä veloitettavia maksuja.

84. Tehokkaiden maksuvälineiden käytön edistämisestä, joka mainitaan myös direktiivin 52 artiklan 3 kohdassa, T-Mobile Austria korostaa perustellusti tarvetta ottaa huomioon sekä maksunsaajien että maksajien edut. Vaikka näillä kahdella ryhmällä on usein vastakkaiset edut, mikään direktiivissä ei edellytä jommankumman ryhmän etujen suosimista.

85. Pidettäköön kuitenkin mielessä, että direktiivin 52 artiklan 3 kohdan sekä ZaDiGin 27 §:n 6 momentin mukaan T-Mobile Austria voi tarjota asiakkailleen alennuksia, joilla niitä kannustetaan käyttämään sen kannalta tehokkaampia maksuvälineitä.

86. Vaikka toisaalta T-Mobile Austria katsoo suoraveloitusmaksun tehokkaimmaksi maksuvälineeksi, tietyt maksajat voivat edelleen pitää tilisiirtoa parempana pankkitilinsä tyyppiin liittyvistä syistä tai sen vuoksi, että he haluavat tarkistaa laskun ennen maksamista.

87. Kuten Verein für Konsumenteninformation huomauttaa, osalla asiakkaista on pankkitilejä, joilta suoraveloitusmaksuja ei voi tehdä tai voi tehdä vain hyvin vähäisillä rahamäärillä (näin on muun muassa opiskelijoiden ja vähimmäisvanhuuseläkettä saavien kohdalla). Jos heidän tilinsä saldo ei riitä kattamaan maksua, pankki laskuttaa maksajaa, ei maksunsaajaa, maksun hylkäämisestä aiheutuvista kustannuksista, mistä ei aiheudu ylimääräisiä kuluja maksunsaajalle. Näiden kuluttajien näkökulmasta tilisiirto on siten tehokkain maksuväline, koska sitä käyttäessään he voivat valita maksupäivämääräksi ajankohdan, jolloin heidän tilinsä saldo on riittävä maksun suorittamiseen maksunsaajan vahvistamaa määräaikaa noudattaen. Lisäksi tilisiirtoa käytettäessä kuluttaja voi, toisin kuin suoraveloitusmaksun ollessa kyseessä, tarkistaa laskun ennen maksamista. Toisin sanoen maksuvälineen tehokkuutta ei tule arvioida yksinomaan maksunsaajan näkökulmasta.

88. ZaDiGin 27 §:n 6 momentin kaltainen säännös, jossa säädetään säännöt ja käytännöt, jotka ovat tarpeen, jotta ammatillista vapautta voidaan harjoittaa ottamalla huomioon kilpailusäännöt, maksujen tehokkuus ja kuluttaja, ei voi vaarantaa – kuten T-Mobile Austria väittää – sen perusoikeuksia, erityisesti sen omistusoikeuksia ja sen ammatinharjoittamisen vapautta, jotka on vahvistettu Euroopan unionin perusoikeuskirjan 15 ja 17 artiklassa.

89. Myös kuluttajan oikeuksista, neuvoston direktiivin 93/13/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/44/EY muuttamisesta sekä neuvoston direktiivin 85/577/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY kumoamisesta 25.10.2011 annetun parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/83/EU ( 23 ) 19 artiklaan perustuva T-Mobile Austrian väite on hylättävä. Kyseisen artiklan mukaan jäsenvaltioiden on kiellettävä ”elinkeinonharjoittajia vaatimasta kuluttajilta tietyn maksuvälineen käytöstä maksuja, jotka ylittävät elinkeinonharjoittajalle tämän välineen käytöstä aiheutuvat kustannukset”. Mikään tässä jäsenvaltioihin kohdistuvassa velvoitteessa ei vaaranna niille myönnettyä lupaa kieltää yleisesti lisämaksun veloittaminen.

90. Edellä esitetyn perusteella kolmanteen kysymykseen on mielestäni vastattava, että direktiivin 52 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, ettei sen kanssa ristiriidassa ole sellaisten ZaDiGin 27 §:n 6 momentin kaltaisten kansallisten säännösten soveltaminen, joissa säädetään yleisesti ja erottelematta maksuvälineitä toisistaan, että maksunsaajan on kiellettyä vaatia maksua.

91. Lopputulos on sama, vaikka unionin tuomioistuin katsoisi toisesta kysymyksestä, että sähköisesti tai paperisella maksulomakkeella tehdyt tilisiirrot tai allekirjoitettu maksulomake eivät ole maksuvälineitä.

92. Kuten Verein für Konsumenteninformation ja Saksan hallitus huomauttavat, jäsenvaltiot voisivat tässä tapauksessa kieltää lisämaksun veloittamisen käytettäessä maksujen suorittamiseen tilisiirtoa siltä osin kuin direktiivin 52 artiklan 3 kohta ei ole direktiivin 86 artiklassa tarkoitettu yhdenmukaistettu säännös. Tällainen päätös kuuluisi jäsenvaltioiden toimivaltaan, kun kerran direktiiviä ei sovellettaisi.

D Tuomion ajallisten vaikutusten rajoittaminen

93. Jos unionin tuomioistuin päättelee, että tilisiirto on katsottava direktiivissä tarkoitetuksi maksuvälineeksi ja ettei direktiivin 52 artiklan 3 kohdan kanssa ristiriidassa ole ZaDiGin 27 §:n 6 momentissa esitetyn kaltainen lisämaksun veloittamista koskeva yleinen kielto, T-Mobile Austria vaatii tuomion ajallisten vaikutusten rajoittamista.

94. T-Mobile Austrian mukaan sellaisella mahdollisuudella olisi huomattavia taloudellisia seurauksia televiestintäalan yrityksille sekä Itävallassa että kaikissa lisämaksun veloittamisen sallivissa jäsenvaltioissa samoin kuin lisämaksuja veloittaville muiden toimialojen yrityksille kyseisissä jäsenvaltioissa.

95. Tässä yhteydessä on huomattava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tulkinnalla, jonka unionin tuomioistuin SEUT 267 artiklassa sille annettua toimivaltaa käyttäen antaa unionin oikeussäännölle, selvennetään ja täsmennetään kyseisen oikeussäännön merkitystä ja ulottuvuutta niin, että unionin tuomioistuimen tulkinnasta ilmenee, miten tätä oikeussääntöä täytyy tai olisi täytynyt tulkita ja soveltaa sen voimaantulosta lähtien. Tästä seuraa, että tuomioistuimet siis voivat ja niiden täytyy soveltaa näin tulkittua sääntöä myös oikeussuhteisiin, jotka ovat syntyneet ja jotka on perustettu ennen tulkintapyynnön johdosta annettua tuomiota, jos edellytykset tämän säännön soveltamista koskevan asian käsittelylle toimivaltaisissa tuomioistuimissa muuten täyttyvät. ( 24 )

96. Näin ollen unionin tuomioistuin voi siis ainoastaan poikkeustapauksissa unionin oikeusjärjestykseen kuuluvaa yleistä oikeusvarmuuden periaatetta soveltaen rajoittaa kaikkien asianomaisten henkilöiden mahdollisuutta vedota sen tulkitsemaan oikeussääntöön vilpittömässä mielessä perustettujen oikeussuhteiden pätevyyden kyseenalaistamiseksi. Jotta tällainen rajoittava päätös voitaisiin tehdä, kahden olennaisen edellytyksen, eli asianomaisten vilpittömän mielen ja vakavien vaikeuksien uhan, on täytyttävä. ( 25 )

97. Kuten unionin tuomioistuin on edellä mainitussa asiassa Santander Asset Management SGIIC ym. antamassaan tuomiossa huomauttanut, ”unionin tuomioistuin on tullut tällaiseen tulokseen vain hyvin täsmällisesti määritetyissä olosuhteissa erityisesti, kun vaarana ovat olleet vakavat taloudelliset seuraukset, joita aiheutuisi erityisesti vilpittömässä mielessä perustettujen sellaisten oikeussuhteiden lukuisuudesta, jotka perustuivat pätevästi voimassa olevana pidettyyn säännöstöön, ja kun oli ilmeistä, että objektiivinen ja huomattava epäselvyys – johon oli mahdollisesti myötävaikuttanut myös muiden jäsenvaltioiden tai komission toiminta – unionin säännösten ulottuvuudesta oli saanut yksityiset ja kansalliset viranomaiset toimimaan unionin oikeuden vastaisesti”. ( 26 )

98. Kuten unionin tuomioistuin on katsonut edellä mainitussa asiassa Santander Asset Management SGIIC ym. antamassaan tuomiossa, T-Mobile Austria ”ei ole – – esittänyt tietoja, joiden perusteella unionin tuomioistuin voisi arvioida, uhkaavatko [sitä] vakavat taloudelliset seuraukset”. ( 27 ) Lisäksi se on kirjallisissa huomautuksissaan ainoastaan tuonut esiin ”huomattavat taloudelliset seuraukset”, eikä se osallistunut istuntoon, jossa se olisi voinut selventää asiaa, eikä se ole arvioinut asiakkailtaan lainvastaisesti laskuttamiensa kustannusten määrää.

99. Lisäksi todettakoon, ettei ollut mitään ”objektiivista ja huomattavaa epäselvyyttä, johon oli mahdollisesti myötävaikuttanut myös muiden jäsenvaltioiden tai komission toiminta, unionin säännösten ulottuvuudesta”, ottaen huomioon sen vaikutustenarvioinnista ilmenneen seikan, että 14 jäsenvaltiota on yleisesti kieltänyt lisämaksun veloittamisen, ( 28 ) ettei komissio ole koskaan toteuttanut mitään toimia näitä lainsäädäntöjä vastaan ja että yksi lisämaksun veloittamisen sallivista jäsenvaltioiden hallituksista, toisin sanoen Saksan hallitus, on jopa osallistunut asian käsittelyyn tukeakseen näkemystä, jonka mukaan ZaDiGin 27 §:n 6 momenttiin sisältyvän kaltainen lisämaksun veloittamista koskeva yleinen kielto oli yhteensopiva direktiivin 52 artiklan 3 kohdan kanssa.

100. Edellä esitetystä seuraa, ettei tuomion ajallisia vaikutuksia ole syytä rajoittaa.

VI Ratkaisuehdotus

101. Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa Oberster Gerichtshofin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 97/7/EY, 2002/65/EY, 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta ja direktiivin 97/5/EY kumoamisesta 13.11.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2007/64/EY 52 artiklan 3 kohtaa on sovellettava sopimussuhteeseen, jonka osapuolia ovat matkapuhelinoperaattori maksunsaajana ja sen asiakas (kuluttaja) maksajana. 2) Varainsiirto (”credit transfer”) joko maksajan omakätisellä allekirjoituksella varustetulla maksulomakkeella tai sähköisesti on katsottava direktiivin 2007/64 4 artiklan 23 kohdassa ja 52 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuksi ”maksuvälineeksi”. 3) Direktiivin 2007/64 52 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, ettei sen kanssa ristiriidassa ole sellaisten maksupalvelulain (Zahlungsdienstegesetz) 27 §:n 6 momentin kaltaisten kansallisten säännösten soveltaminen, joissa säädetään yleisesti ja erottelematta maksuvälineitä toisistaan, että maksunsaajan on kiellettyä vaatia palvelumaksua.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: ranska.

( 2 ) EUVL L 319, s. 1.

( 3 ) Asia C-210/06, Cartesio, tuomio 16.12.2008 (Kok., s. I-9641, 96 kohta).

( 4 ) Ibid., tuomion 67 kohta. Ks. myös yhdistetyt asiat C-222/05-C-225/05, van der Weerd ym., tuomio 7.6.2007 (Kok., s. I-4233, 22 kohta).

( 5 ) Kursivointi tässä.

( 6 ) Englanninkielisen version mukaan ”’payment instrument’ means any personalised device(s) and/or set of procedures”. Kreikankielisen version mukaan ”’μέσο πληρωμών’: κάθε εξατομικευμένος μηχανισμός ή/και σειρά διαδικασιών”.

( 7 ) Kursivointi tässä.

( 8 ) Direktiivin 4 artiklan 23 kohta.

( 9 ) Direktiivin 4 artiklan 16 kohta.

( 10 ) Ks. http://www.ecb.europa.eu/paym/pol/activ/instr/html/index.en.html ja http://www.ecb.europa.eu/paym/sepa/about/instruments/html/index.en.html.

( 11 ) Komission istunnossa antamien lausumien perusteella tämän ehdotuksen perusteena on mm. tarve yhdenmukaistaa jäsenvaltioiden käytänteitä lisämaksun veloittamista koskevan kiellon osalta. Vaikutustenarviointi osoittaa itse asiassa, että 14 jäsenvaltiota on kieltänyt lisämaksun veloittamisen yleisesti, kun taas 12 jäsenvaltiota sallii sen, ja vain yksi – Tanskan kuningaskunta – kieltää sen ainoastaan pankkikorttien käytön osalta.

( 12 ) Käännös tässä. Ks. vaikutustenarvioinnin englanninkielinen versio: ”[p]ayment cards, followed by credit transfers and direct debits, are the most popular non-cash payment instruments in the EU” (SWD(2013) 288 lopullinen, s. 7).

( 13 ) Ks. vaikutustenarviointi, s. 131.

( 14 ) ”Surcharging is in practice limited to card-based payments” (”lisämaksun veloittaminen rajoittuu käytännössä pankkikorttimaksuihin”) (käännös tässä).

( 15 ) Kursivointi tässä.

( 16 ) Kursivointi tässä.

( 17 ) Saatavilla Itävallan parlamentin internetsivustolla: http://www.parlament.gv.at/PAKT/VHG/XXIV/I/I_00207/fname_159443.pdf. Ks. kyseisten perustelujen 34 kohta.

( 18 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 16 kohdan loppuosa.

( 19 ) Ks. vaikutusten arviointi, s. 158.

( 20 ) Ibid., s. 135.

( 21 ) Tämänhetkisessä direktiiviehdotuksessa yhtäältä poistetaan jäsenvaltioiden oikeus kieltää lisämaksun veloittaminen tai rajoittaa sitä, mutta toisaalta säädetään, etteivät veloitettavat maksut saa ylittää maksunsaajalle maksuvälineen käytöstä aiheutuvia kustannuksia (ks. direktiiviehdotuksen 55 artiklan 3 kohta). Lisäksi siinä kielletään lisämaksun veloittaminen sellaisten maksuvälineiden käytöstä, joita koskevia toimitusmaksuja säännellään korttipohjaisista maksutapahtumista veloitettavia toimitusmaksuja koskevalla uudella asetuksella (ks. direktiiviehdotuksen 55 artiklan 4 kohta) (ks. ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi korttipohjaisista maksutapahtumista veloitettavista toimitusmaksuista [KOM(2013) 550 lopullinen]). Komissio selitti istunnossa, että vaikka direktiiviehdotuksessa kielletään todelliset kustannukset ylittävän lisämaksun veloittaminen, siinä ei säädetä mistään sellaisesta, minkä perusteella maksaja voisi tarkistaa, etteivät häneltä veloitettavat kulut ylitä maksunsaajalle aiheutuneita kustannuksia, mikä mielestäni antaa aihetta useisiin oikeusriitoihin. Maksulomakkeella maksamisesta perittävästä kolmen euron lisämaksusta nyt käsiteltävässä asiassa käyty keskustelu on siitä esimerkki.

( 22 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 75 kohdassa mainittu perustelujen 34 kohta.

( 23 ) EUVL L 304, s. 64.

( 24 ) Ks. asia C-347/00, Barreira Pérez, tuomio 3.10.2002 (Kok., s. I-8191, 44 kohta); yhdistetyt asiat C-453/02 ja C-462/02, Linneweber ja Akritidis, tuomio 17.2.2005 (Kok., s. I-1131, 41 kohta) ja asia C-292/04, tuomio 6.3.2007, Meilicke ym. (Kok., s. I-1835, 34 kohta).

( 25 ) Ks. asia C-402/03, Skov ja Bilka, tuomio 10.1.2006 (Kok., s. I-199, 51 kohta); asia C-2/09, Kalinchev, tuomio 3.6.2010 (Kok., s. I-4939, 50 kohta) ja yhdistetyt asiat C-338/11–C-347/11, Santander Asset Management SGIIC ym., tuomio 10.5.2012 (59 kohta).

( 26 ) 60 kohta. Ks. myös asia C-423/04, Richards, tuomio 27.4.2006 (Kok., s. I-3585, 42 kohta) ja edellä alaviitteessä 25 mainittu asia Kalinchev (tuomion 51 kohta).

( 27 ) 62 kohta. Ks. vastaavasti asia C-242/09, Albron Catering, tuomio 21.10.2010 (Kok., s. I-10309, 38 kohta) ja asia C‑525/11, Mednis, tuomio 18.10.2012 (45 kohta).

( 28 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 11.