ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 11 ja 12 artiklan uusien yleisten täytäntöönpanosäännösten soveltaminen toisessa eläkejärjestelmässä saavutettujen eläkeoikeuksien siirtämiseen, jota haettiin ennen mainittujen säännösten antamista mutta joka toteutettiin niiden voimaantulon jälkeen, ei ole ristiriidassa henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 11 artiklan 2 kohdan kanssa.

Tältä osin yleisesti tunnustetun periaatteen mukaan uutta sääntöä sovelletaan, jos toisin ei ole säädetty, välittömästi myöhemmin syntyviin tilanteisiin sekä vanhan lain voimassa ollessa syntyneiden sellaisten tilanteiden tulevaisuudessa ilmeneviin vaikutuksiin, jotka eivät kuitenkaan ole kokonaisuudessaan muodostuneet. Asian laita on toisin vain sellaisten tilanteiden osalta, jotka ovat syntyneet ja lopullisesti toteutuneet aikaisemman säännön voimassa ollessa ja jotka saavat aikaan saavutettuja oikeuksia. Oikeutta pidetään saavutettuna, kun sen aikaan saanut tosiseikka on tapahtunut ennen lainsäädännön muutosta. Näin ei kuitenkaan ole sellaisen oikeuden tapauksessa, jonka perustava tosiseikka ei ole tapahtunut sen lainsäädännön voimassa ollessa, jota on muutettu.

Yhtäältä henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 11 artiklan 2 kohdassa ei estetä tällaista uusien yleisten täytäntöönpanosäännösten välitöntä soveltamista.

Toisaalta asianomaisen oikeusasemaa ei muuteta eikä pakottavia oikeusvaikutuksia saada aikaan sillä, että virkamiehelle tai toimihenkilölle, joka on hakenut toisessa eläkejärjestelmässä saavuttamisensa eläkeoikeuksien siirtämistä unionin eläkejärjestelmään, annetaan tiedoksi hyvitettäviä palvelusvuosia koskeva ehdotus eikä etenkään vain sillä, että tällainen hakemus on tehty. Näin ollen virkamiehellä tai toimihenkilöllä ei ollut saavutettuja oikeuksia, joita uusien säännösten soveltamisella olisi voitu loukata.

Lisäksi virkamies tai toimihenkilö saa oikeuden palvelusvuosien hyvitykseen vasta, kun unionin eläkejärjestelmään on siirretty pääoma, joka edustaa hänen toisessa järjestelmässä saavuttamiaan oikeuksia.

(ks. 23–26 ja 28 kohta)

Viittaukset:

Unionin yleinen tuomioistuin: tuomio 13.10.2015, komissio v. Verile ja Gjergji (T-104/14 P, EU:T:2015:776, 151–154 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)
Henkilöstöasian tiivistelmä



Henkilöstöasian tiivistelmä

Tiivistelmä

Tuomioistuinmenettely – Kannekirjelmä – Muotovaatimukset – Kannekirjelmä, joka on toimitettu telekopiona kanteen nostamisen määräajassa – Asianajajan käsin tekemä allekirjoitus, joka on erilainen kuin postitse toimitetussa kannekirjelmän alkuperäiskappaleessa – Seuraus – Telekopion vastaanottamispäivää ei pidetä ratkaisevana kanteen nostamisen määräajan noudattamisen arvioinnin kannalta

(Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 34 artiklan 1 ja 6 kohta; henkilöstösääntöjen 91 artiklan 3 kohta)

Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 34 artiklan säännöksissä ja muun muassa sen 1 ja 6 kohdassa, jossa sallitaan kannekirjelmän jättäminen telekopiona, edellytetään unionin henkilöstöasioissa kaikkien oikeudenkäyntiasiakirjojen määräysten mukaista toimittamista varten, että asianosaisen edustaja allekirjoittaa käsin asiakirjan alkuperäiskappaleen ennen sen toimittamista telekopiona ja jättää tämän saman alkuperäiskappaleen virkamiestuomioistuimen kirjaamoon viimeistään seuraavan kymmenen päivän kuluessa.

Näissä olosuhteissa jos jälkikäteen käy ilmi, että asiakirjan alkuperäiskappaleessa, joka on konkreettisesti toimitettu kirjaamoon telekopion toimitusta seuranneiden kymmenen päivän kuluessa, ei ole samaa allekirjoitusta kuin telekopiona lähetetyssä asiakirjassa, on todettava, että virkamiestuomioistuimen kirjaamoon on saapunut kaksi erillistä oikeudenkäyntiasiakirjaa, vaikka allekirjoitus on saman henkilön tekemä. Koska virkamiestuomioistuimen tehtävänä ei ole varmistaa, vastaavatko nämä kaksi tekstiä sanatarkasti toisiaan, on ilmeistä, että kun näistä kahdesta asiakirjasta toisessa oleva allekirjoitus ei ole sama kuin toisessa asiakirjassa oleva allekirjoitus, telekopioitu asiakirja ei ole jäljennös postitse jätetystä asiakirjan alkuperäiskappaleesta.

Lisäksi on niin, että jos telekopiona lähetetyn tekstin toimittaminen ei täytä työjärjestyksen 34 artiklassa asetettuja oikeusvarmuuden vaatimuksia, telekopiona toimitetun asiakirjan toimittamispäivää ei voida ottaa huomioon kanteen nostamisen määräajan noudattamista arvioitaessa.

(ks. 19, 20 ja 22 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑138/01 R, F v. tilintarkastustuomioistuin, 13.11.2001, 8 ja 9 kohta
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS

(ensimmäinen jaosto)

7 päivänä kesäkuuta 2016

Marco Verile

vastaan

Euroopan komissio

”Henkilöstö — Virkamiehet — Eläkkeet — Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 11 artiklan 2 kohta — Kansallisessa eläkejärjestelmässä saavutettujen eläkeoikeuksien siirtäminen unionin eläkejärjestelmään — Hyvitettäviä palvelusvuosia koskeva ehdotus — Kumoamiskanne — Muutoksenhaku — Hyvitettäviä palvelusvuosia koskevasta ehdotuksesta esitettyjen kumoamisvaatimusten uudelleenmäärittely — Kumoamisvaatimusten tulkitseminen siten, että niissä vaaditaan kumoamaan päätös, joka koskee eläkeoikeuksien siirtämisen johdosta hyvitettävien palvelusvuosien tunnustamista koskevaa päätöstä — Vaatimusten hylkääminen — Muutoksenhaussa annettu tuomio, josta on tullut lainvoimainen — Lausunnon antamisen raukeaminen”

Aihe:

SEUT 270 artiklaan, jota sovelletaan Euratomin perustamissopimukseen sen 106 a artiklan nojalla, perustuva kanne, jossa Marco Verile vaatii virkamiestuomioistuinta muun muassa kumoamaan Euroopan komission 9.12.2011 tekemän päätöksen, jolla hänelle tunnustettiin hyvitettävät palvelusvuodet sen seurauksena, kun hän siirsi Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) liitteessä VIII olevan 11 artiklan 2 kohdan, sellaisena kuin se oli voimassa kyseisenä ajankohtana, mukaisesti sen pääoman, joka edustaa eläkeoikeuksia, jotka hän oli saavuttanut kansallisessa eläkejärjestelmässä, Euroopan unionin eläkejärjestelmään siirtämisen jälkeen, ja siltä osin kuin on tarpeellista, kumoamaan komission nimittävän viranomaisen päätöksen, jolla hylättiin hänen tästä päätöksestä tekemänsä valitus.

Ratkaisu:

Lausunnon antaminen kanteesta asiassa F-108/12, Verile v. komissio, raukeaa. Marco Verile ja Euroopan komissio vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Tiivistelmä

Kumoamiskanne – Kanne, joka on jäänyt vaille kohdetta sen jälkeen, kun unionin tuomioistuinten sellaisesta tuomiosta on tullut lainvoimainen, joka on annettu toisessa asiassa, joka kanteen kohteen uudelleenmäärittelemisen jälkeen koskee samaa asiaa – Lausunnon antamisen raukeaminen

(Virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 85 artiklan 1 kohta)

Kumoamiskanne jää vaille kohdetta ja lausunnon antaminen raukeaa, kun unionin tuomioistuinten toisessa asiassa antaman tuomion kohteesta on tullut kyseisessä asiassa nostetun kanteen kohteen uudelleenmäärittelyn jälkeen sama kuin ensin mainitussa asiassa, ja kun molempien asioiden asianosaiset ovat samat ja edellä mainitusta tuomioista on tullut lainvoimainen ja siis lopullinen.

Koska oikeusvoiman periaatteella on keskeinen merkitys unionin oikeusjärjestyksessä, on sekä oikeusrauhan ja oikeussuhteiden vakauden että hyvän lainkäytön varmistamiseksi nimittäin tärkeää, että käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen käytön tai näitä oikeussuojakeinoja varten säädettyjen määräaikojen päättymisen jälkeen lainvoimaisiksi tulleita tuomioistuinten ratkaisuja ei voida enää saattaa kyseenalaisiksi.

(ks. 36–39 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: tuomio 16.3.2006, Kapferer (C-234/04, EU:C:2006:178, 20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS

(ensimmäinen jaosto)

7 päivänä marraskuuta 2013

CA

vastaan

Euroopan komissio

”Henkilöstö — Virkamiehet — Kannekirjelmä — Muotovaatimukset — Selostus perusteista, joihin kanteessa vedotaan — Kanne, jonka tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat”

Aihe:

SEUT 270 artiklaan, jota sovelletaan Euratomin perustamissopimukseen sen 106 a artiklan nojalla, perustuva kanne, jossa CA vaatii virkamiestuomioistuinta kumoamaan häntä koskevat vuoden 2010 arviointikertomukset sekä Euroopan komission päätöksen, jolla hänelle myönnettiin kaksi ylennyspistettä tuolta ajalta, tutkimaan uudelleen hänen arviointinsa ja myöntämään hänelle tarvittavan määrän pisteitä, jotta hänet voidaan ylentää taannehtivasti 1.1.2011 alkaen, ja velvoittamaan komission maksamaan hänelle 20000 euroa.

Ratkaisu:

Kanne jätetään tutkimatta, koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat. CA vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja hänet velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut.

Tiivistelmä

Tuomioistuinmenettely – Kannekirjelmä – Muotovaatimukset – Selkeä ja täsmällinen selostus perusteista, joihin kanteessa vedotaan

(Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäinen kohta ja liitteessä I olevan 7 artiklan 3 kohta; virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 35 artiklan 1 kohdan e alakohta)

Kannekirjelmässä on virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 35 artiklan 1 kohdan e alakohdan mukaisesti mainittava kanteen oikeudelliset perusteet sekä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevat perustelut. Nämä perusteet ja perustelut on esitettävä riittävän selkeästi ja täsmällisesti, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta virkamiestuomioistuin voi tarvittaessa ratkaista kanteen ilman muita tietoja. Oikeusvarmuuden ja hyvän lainkäytön takaamiseksi kanteen tutkittavaksi ottaminen edellyttää, että ne olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kanne perustuu, käyvät ilmi johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi itse kannekirjelmästä. Näin on sitä suuremmalla syyllä siksi, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön liitteessä I olevan 7 artiklan 3 kohdan mukaan virkamiestuomioistuimen menettelyn kirjallinen vaihe muodostuu lähtökohtaisesti vain yhdestä kirjelmien vaihdosta, paitsi jos virkamiestuomioistuin päättää toisin. Tämä jälkimmäinen virkamiestuomioistuimen menettelyn erityispiirre selittää sen, että toisin kuin Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään unionin tuomioistuimen tai unionin yleisen tuomioistuimen osalta, perusteita ja perusteluja ei saa esittää yhteenvedon muodossa.

(ks. 11 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑85/92, De Hoe v. komissio, 28.4.1993, 20 kohta

Virkamiestuomioistuin: yhdistetyt asiat F‑134/07 ja F‑8/08, Adjemian ym. v. komissio, 4.6.2009, 76 kohta; asia F‑102/09, Bennett ym. v. SMHV, 15.9.2011, 115 kohta; asia F‑123/10, Bancale ja Buccheri v. komissio, 1.2.2012, 38 kohta; asia F‑12/10, Kerstens v. komissio, 8.3.2012, 68 kohta
Matkakuluja, joita asianajajalle on aiheutunut siitä, että hän on matkustanut asiakkaansa kotipaikalle tavatakseen hänet henkilökohtaisesti, ei yleensä voida pitää menettelyä varten välttämättöminä kuluina, jollei niiden korvaamista vaatinut asianosainen ole perustellut sitä, että nämä tapaamiset olivat välttämättömiä pääasian oikeudenkäyntiä varten ja sitä, että tapaamiset oli järjestettävä asiakkaan kotona. Tätä periaatetta on sovellettava myös kuluihin, joita toimielimen asiamiehelle on aiheutunut siitä, kun hän matkusti tapaamaan asianajajia, jotka avustivat häntä virkamiestuomioistuimessa käydyssä menettelyssä. Tältä osin, vaikka pitää paikkansa, että erilaiset viestimet helpottavat asianajajien ja asiakkaiden välistä yhteydenpitoa, nämä viestimet eivät voi täysin korvata henkilökohtaisia tapaamisia, ja on aina mahdollista, että kokoontumiset ovat tarpeellisia virkamiestuomioistuimessa käytävää menettelyä varten. Näihin kokouksiin liittyvien kustannusten korvaamista vaatineen asianosaisen on kuitenkin osoitettava, että ne koskivat pääasiaa ja olivat tarpeellisia.

(ks. 46 kohta)

Yhteisöjen tuomioistuin: tuomio ICI v. komissio (C‑286/95 P-DEP, EU:C:2004:412, 28 kohta)

Unionin tuomioistuin: tuomio Tetra Laval v. komissio (C‑12/03 P-DEP ja C‑13/03 P-DEP, EU:C:2010:280, 66 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio Sison v. neuvosto (T‑47/03 DEP, EU:T:2009:166, 52 kohta)
Päätöksen lainmukaisuutta arvioidaan nimittäin sen tekohetkellä olemassa olleiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen mukaan, joten toimielimen asianajajan tehtävänä on puolustaa tämän päätöksen perusteluita ja päätösosaa, sellaisina kuin ne käyvät siitä ilmi, sellaisia poikkeustapauksia lukuun ottamatta, joissa hallinto käyttää sidottua toimivaltaa ja joissa hallinnon alun perin esittämä perustelu voidaan korvata toisella perustelulla. Näissä olosuhteissa on katsottava, että pääsääntöisesti toimielimen asianajaja tukeutuu työhön, jonka tämän toimielimen yksiköt ovat aikaisemmin suorittaneet sekä riidanalaisen päätöksen tekemisen yhteydessä että oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn yhteydessä.

Asianomaisen toimielimen asianajajan korvattavien palkkioiden määrää ei myöskään voida arvioida siten, että työ, jonka toimielimen yksiköt ovat suorittaneet ennen asian saattamista virkamiestuomioistuimen käsiteltäväksi, jätetään täysin huomioimatta. Koska kanteen tutkittavaksi ottamiselta edellytetään, että valitus on tehty ja että nimittävä viranomainen on hylännyt sen, ovat toimielimen yksiköt lähtökohtaisesti mukana riita-asioiden käsittelemisessä ennen kuin ne saatetaan virkamiestuomioistuimeen.

SEU 6 artiklan 1 kohdan mukaan Euroopan unionin perusoikeuskirjalla on sama oikeudellinen arvo kuin perussopimuksilla. Tästä seuraa, että perusoikeuskirjaa alemmantasoisia pakollisia sääntöjä on tulkittava mahdollisimman usein siten, että niitä voidaan soveltaa perusoikeuskirjan kanssa yhteensopivalla tavalla. Täsmällisemmin virkamiestuomioistuimen työjärjestystä on tulkittava perusoikeuskirjan sen 47 artiklan mukaisella tavalla, jossa taataan oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin.

Tältä osin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy ilmi, että huomattavan taloudellisen taakan asettaminen, myös oikeudenkäynnin päätyttyä, voi rajoittaa oikeutta tuomioistuinkäsittelyyn, joka on osa oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, josta määrätään Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa ja joka vastedes taataan unionin oikeusjärjestelmässä perusoikeuskirjan 47 artiklassa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on katsonut, että oikeudenkäyntikulujen määrä, jota arvioidaan tietyn asian erityisten olosuhteiden valossa, mukaan lukien kantajan maksukyky ja menettelyn vaihe, jossa kyseessä oleva rajoite on asetettu, on tekijä, joka on otettava huomioon määriteltäessä, pystyikö asianomainen käyttämään oikeuttaan tuomioistuinkäsittelyyn.

Näissä olosuhteissa sen asianomaisen maksukyvyn huomioon ottaminen, joka on velvoitettu korvaamaan oikeudenkäyntikulut oikeudenkäyntikulujen vahvistamista koskevassa menettelyssä, ei merkitse harkintavallan väärinkäyttöä eikä toimivallan ylittämistä.

(ks. 38, 40 ja 43 kohta)

Viittaukset:

Unionin tuomioistuin: tuomio 18.12.2014, Abdida (C‑562/13, EU:C:2014:2453, 47 kohta) ja tuomio 6.10.2015, Orizzonte Salute (C‑61/14, EU:C:2015:655, 49 kohta)
Unionin toimielinten säädöksiä, päätöksiä ja muita toimia koskee periaatteessa laillisuusolettama, ja näin ollen niillä on mahdollisista lainvastaisuuksista huolimatta oikeusvaikutuksia niin kauan kuin niitä ei ole kumottu tai peruutettu. Tästä periaatteesta poiketen kuitenkin sellaisilla toimilla, joihin liittyvän lainvastaisuuden vakavuus on niin ilmeinen, ettei sitä voida mitenkään hyväksyä unionin oikeusjärjestyksessä, ei voida katsoa olleen minkäänlaista oikeusvaikutusta. Koska unionin toimielinten toimen mitättömäksi toteamisen seuraukset ovat vakavia, on selvää, että oikeusvarmuussyistä tällainen toteamus voidaan tehdä ainoastaan aivan poikkeuksellisissa tilanteissa.

Yksityisyyden suojaa koskevan oikeuden ja luottamuksellisuuden loukkaamisen, lääkärin ammatin harjoittamista sääntelevien ammattietiikkaa koskevien sääntöjen rikkomisen sekä perusteluvelvollisuuden laiminlyönnin ei voida katsoa kuuluvan poikkeuksellisiin tilanteisiin.

Näin ollen virkamiehen vaatimus komission sen implisiittisen päätöksen mitättömäksi toteamisesta, jolla on hylätty hänen korvausvaatimuksensa vahingosta, joka on aiheutunut komission työterveysyksikön asiantuntijalääkärin lähetettyä kirjeen hänen omalle lääkärilleen, on jätettävä tutkimatta, koska tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat, kun molemmat lääkärit toimivat työkyvyttömyyslautakunnassa, jonka tehtävänä on tutkia kyseisen virkamiehen tapausta ja kun asiantuntijalääkäri on pyytänyt tietoja juuri tämän virkamiehen työkyvyttömyysasian tutkinnan yhteydessä. Asiantuntijalääkäri, joka pyytää tällaisia tietoja ainoana tarkoituksenaan hoitaa hänelle uskotut tehtävät, toimii virkatehtävissään, toimivaltuuksiensa rajoissa ja häntä sitovaa lääkärin vaitiolovelvollisuutta rikkomatta. Näin ollen tämä asiantuntijalääkäri ei ole rikkonut yhtään ammattinsa harjoittamista sääntelevää ammattietiikkaa koskevaa sääntöä.

Lisäksi se, että asiantuntijalääkäri on ilmoittanut virkamiehen omalle lääkärille tämän hallinnollisen osoitteen muuttumisesta, ei merkitse yksityisyyden suojan loukkaamista tai luottamuksellisuusvelvollisuuden laiminlyöntiä, sillä tämä seikka on mainittu yksikön edun vuoksi tehdyssä virkamiehen siirtopäätöksessä, joka on annettu tiedoksi tälle virkamiehelle ja julkaistu ainakin toimielimen sisällä. Korvausvaatimuksen hylkäyspäätöstä ei voida missään tapauksessa pitää mitättömänä pelkästään sillä perusteella, ettei sitä ole perusteltu.

(ks. 23 ja 26–29 kohta)

Viittaukset:

Unionin yleinen tuomioistuin: asia T‑9/09 P, Marcuccio v. komissio, 24.11.2010, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen
VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS (ensimmäinen jaosto)

29 päivänä syyskuuta 2009

Asia F-64/09

Kay Labate

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Henkilöstö – Virkamiehet – Sosiaaliturva – Tapaturma- ja ammattitautivakuutus – Ammattitauti – Laiminlyöntikanne – Virkamiestuomioistuimen toimivallan puuttuminen – Asian siirtäminen yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle

Aihe: EY 232 artiklaan perustuva kanne, jossa Kay Labate vaatii virkamiestuomioistuinta toteamaan, että komissio on lainvastaisesti laiminlyönyt ratkaisun tekemisen EY 232 artiklassa tarkoitetulla tavalla, velvoittamaan komission toteuttamaan toimenpiteet Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen asiassa F-77/07, Labate vastaan komissio, 1.2.2008 antaman määräyksen (Kok. H., s. I‑A‑1‑0000 ja II‑A‑1‑0000) noudattamiseksi, antamaan nyt tarkasteltavan asian käsittelylle asianmukaisen etusijan ja antamaan tuomion kuuden viikon määräajassa, määräämään kaikki muut tarpeellisiksi osoittautuvat toimenpiteet sekä velvoittamaan komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Ratkaisu: Asiassa Labate vastaan komissio numerolla F-64/09 rekisteriin merkitty kanne siirretään yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi. Oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.

Tiivistelmä

Virkamiehet – Kanne – Laiminlyöntikanne – Virkamiestuomioistuimen toimivallan puuttuminen

(EY 232 ja EY 236 artikla; henkilöstösääntöjen 91 artikla)

Kanne, jossa tuomioistuinta ei vaadita kumoamaan virkamiehelle vastaista toimea, vaan toteamaan, että toimielin on lainvastaisesti laiminlyönyt ratkaisun tekemisen sen jälkeen, kun sitä on kehotettu tekemään ratkaisu EY 232 artiklassa tarkoitetussa menettelyssä, ja jonka on selvästi todettu perustuvan EY 232 artiklaan, on laiminlyöntikanne, joka kuuluu EY 225 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan ja Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toimivaltaan.

Tätä johtopäätöstä ei muuta se, että kyseinen riita on saanut alkunsa toimielimen ja henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön välisestä työsuhteesta ja että se kuuluu tästä syystä EY 236 artiklan soveltamisalaan.

Kysymyksen siitä, voiko kantaja tällaisessa asiassa nostaa laiminlyöntikanteen, vaikka hänellä on henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklan nojalla mahdollisuus saattaa hallinto vastuuseen laiminlyönnistä nostamalla kanne hakemuksen hylkäämisestä tehdystä implisiittisestä päätöksestä, voi käsitellä ainoastaan laiminlyöntikanteen ratkaisemiseen toimivaltainen tuomioistuin, eli ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin, eikä virkamiestuomioistuin.

(ks. 20–23 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑176/04 DEP, Marcuccio v. komissio, 6.7.2009, 23–27 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja asia T‑176/08, Infeurope v. komissio, 9.7.2009, 36–40 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa
VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS (ensimmäinen jaosto)

12 päivänä kesäkuuta 2009

Asia F-67/08

Maria Teresa Visser-Fornt Raya

vastaan

Euroopan poliisivirasto (Europol)

Henkilöstö – Europolin henkilöstö – Työsopimuksen uusimatta jättäminen – Toistaiseksi voimassa oleva työsopimus – Tutkittavaksi ottaminen – Oikeussuojaintressi – Kanne päätöksestä, jota ei ole enää olemassa kannetta nostettaessa – Edeltävän valituksen puuttuminen

Aihe: Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.3 artiklan perusteella Euroopan poliisiviraston perustamisesta tehdyn yleissopimuksen (Europol-yleissopimus) 40 artiklan 3 kohtaan ja Europolin henkilöstösääntöjen 93 artiklan 1 kohtaan perustuva kanne, jossa Maria Teresa Visser-Fornt Raya vaatii kumoamaan Europolin johtajan 4.10.2007 tekemän päätöksen, jolla kieltäydyttiin uudistamasta hänen sopimustaan ja tarjoamasta hänelle toistaiseksi voimassa olevaa sopimusta, sekä Europolin johtajan 29.4.2008 tekemän päätöksen, jolla hylättiin hänen edellä mainitusta 4.10.2007 tehdystä päätöksestä tekemänsä valitus, ja Europolin johtajan 12.6.2008 tekemän päätöksen, jolla kieltäydyttiin uudelleen uudistamasta hänen sopimustaan.

Ratkaisu: Kanne hylätään. Kantaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Tiivistelmä

Virkamiehet – Kanne – Oikeussuojaintressi – Arviointi kannetta nostettaessa – Riitautettua päätöstä ei ole enää olemassa

Oikeussuojan tarpeen, joka on kanteen tutkittavaksi ottamisen ehdoton edellytys, on oltava olemassa kannetta nostettaessa. Näin ollen kumoamiskannetta, joka on nostettu sellaisesta päätöksestä, joka on kadonnut oikeudellisesta järjestelmästä ennen kannekirjelmän kirjaamispäivää sen vuoksi, että uudelleentarkastelun jälkeen on tehty uusi päätös muista syistä ja muiden seikkojen perusteella kuin ne, joihin hallinto on nojautunut tehdessään ensimmäisen päätöksen, ei voida ottaa tutkittavaksi. Uusi päätös ei ole vahvistava päätös vaan päinvastoin itsenäinen päätös, joka korvaa aikaisemman päätöksen.

(ks. 32, 33, 35 ja 36 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: asia C‑362/05 P, Wunenburger v. komissio, 7.6.2007 (Kok., s. I‑4333, 42 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑49/91, Turner v. komissio, 18.6.1992 (Kok., s. II‑1855, 24–26 kohta); asia T‑128/96, Lebedef v. komissio, 13.12.1996 (Kok. H., s. I‑A‑629 ja II‑1679, 19 ja 21 kohta); asia T‑68/97, Neumann ja Neumann-Schölles v. komissio, 29.9.1999 (Kok. H., s. I‑A‑193 ja II‑1005, 58 kohta); asia T‑49/97, TAT European Airlines v. komissio, 27.1.2000 (Kok., s. II‑51, 30–36 kohta); asia T‑159/98, Torre ym. v. komissio, 24.4.2001 (Kok. H., s. I‑A‑83 ja II‑395, 28 kohta); asia T‑281/03, Liakoura v. neuvosto, 5.3.2004 (Kok. H., s. I‑A‑61 ja II‑249, 36–38 kohta) ja asia T‑272/03, Fernández-Gómez v. komissio, 13.9.2005 (Kok. H., s. I‑A‑229 ja II‑1049, 36 ja 42–44 kohta)

Virkamiestuomioistuin: asia F‑28/08, Pouzol v. tilintarkastustuomioistuin, 15.7.2008 (Kok. H., s. I‑A‑1‑0000 ja II‑A‑1‑0000, 45–50 kohta)