Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Mischo 18 päivänä toukokuuta 2000. - Stora Kopparbergs Bergslags AB vastaan Euroopan yhteisöjen komissio. - Muutoksenhaku - Kilpailu - EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) - Sakko - Perustelut - Kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuuseen joutuminen. - Asia C-286/98 P.



Oikeustapauskokoelma 2000 sivu I-09925



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1 Stora Kopparbergs Bergslags AB (jäljempänä Stora) on 27.7.1998 jättämällään valituskirjelmällä hakenut muutosta yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-354/94, Stora Kopparbergs Bergslags vastaan komissio, 14.5.1998 antamaan tuomioon(1) (jäljempänä valituksenalainen tuomio) vaatien sen kumoamista.

2 Valituksenalaisella tuomiolla on ratkaistu kanne, jonka valittaja oli nostanut EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisesta (IV/C/33.833 - Kartonki) 13 päivänä heinäkuuta 1994 tehdystä komission päätöksestä 94/601/EY(2) (jäljempänä päätös), jossa komissio oli määrännyt 19:lle yhteisössä kartonkia tuottavalle ja toimittavalle yritykselle sakkoja EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) rikkomisesta. Storalle oli määrätty sakkoa 11 250 000 ecua. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei kumonnut eikä alentanut sakkoa.

3 Valittaja vaatii valituksessaan, että yhteisöjen tuomioistuin

1) kumoaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-354/94, Stora Kopparbergs Bergslags vastaan komissio, 14.5.1998 antaman tuomion siltä osin kuin siinä on hylätty vaatimus 13.7.1994 tehdyn komission päätöksen (IV/C/33.833 - Kartonki) kumoamisesta;

2) kumoaa edellä mainitun päätöksen siltä osin kuin se koskee valittajaa;

3) toissijaisesti kumoaa valittajalle määrätyn sakon tai ainakin alentaa sitä;

4) velvoittaa Euroopan yhteisöjen komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

4 Komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

1) jättää valituksen osittain tutkimatta ja ainakin hylkää sen perusteettomana;

2) toissijaisesti palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen, jotta tämä harkitsisi uudelleen sakon suuruuden täyden harkintavaltansa nojalla;

3) joka tapauksessa velvoittaa valittajan korvaamaan valitusvaiheen oikeudenkäyntikulut.

5 Valittaja esittää valituksensa tueksi seuraavat kolme valitusperustetta:

- perustamissopimuksen 85 artiklaa ja 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus)(3) 15 artiklan 2 kohtaa on rikottu ja yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita on loukattu;

- perustelut ovat puutteelliset sakon laskennan osalta;

- ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, ettei se, että kilpailusääntöjen rikkominen ei vaikuttanut hintoihin väitetyin tavoin, voinut vaikuttaa rikkomisen vakavuuden arviointiin.

Ensimmäinen valitusperuste, jonka mukaan perustamissopimuksen 85 artiklaa ja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa on rikottu ja yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita on loukattu

6 Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisia virheitä, kun se on katsonut,

- että valittajan oli vastattava niistä perustamissopimuksen 85 artiklan rikkomisista, joihin sen tytäryhtiö Kopparfors AB (jäljempänä Kopparfors) oli syyllistynyt, ottamatta huomioon sitä, ettei komissio ollut kyennyt näyttämään toteen, että valittaja olisi tosiasiallisesti vaikuttanut Kopparforsin myyntipolitiikkaan (valituksenalaisen tuomion 80 kohta);

- että valittajan oli vastattava niistä kilpailusääntöjen rikkomisista, joihin Feldmühle ja Papeteries Béghin-Corbehem (jäljempänä CBC) olivat syyllistyneet sekä ennen kuin valittaja hankki ne omistukseensa että sen jälkeen, koska valittaja ei voinut olla tietämätön niiden osallistumisesta kilpailusääntöjen rikkomiseen ja koska se ei ollut ryhtynyt aiheellisiin toimenpiteisiin estääkseen kilpailusääntöjen rikkomisen jatkamisen (valituksenalaisen tuomion 83 kohta).

7 Valittajan ensimmäisessä valitusperusteessa on siis kaksi osaa, joista ensimmäinen koskee Storan vastuuta tytäryhtiönsä Kopparforsin toiminnasta ja toinen sen vastuuta tytäryhtiöidensä Feldmühlen ja CBC:n toiminnasta.

Storan vastuu Kopparforsin toiminnasta

8 Valitusperusteen ensimmäisessä osassa Stora riitauttaa valituksenalaisen tuomion 80 kohdan, jossa todetaan seuraavaa:

"Koska kantaja ei ole tässä asiassa kiistänyt sitä, että se saattoi ratkaisevasti vaikuttaa Kopparforsin myyntipolitiikkaan, yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on tarpeetonta tutkia, onko se tosiasiallisesti käyttänyt tätä valtaa. Koska Kopparfors on ollut kantajan täysin omistama tytäryhtiö 1.1.1987 alkaen, se väistämättä noudattaa emoyhtiön toimintaperiaatteista päättävien, yhtiöjärjestyksen mukaisten toimielinten hahmottelemia toimintaperiaatteita (ks. asia AEG v. komissio(4)). Joka tapauksessa on todettava, ettei kantaja ole tuonut esiin mitään todistetta, joka tukisi sen väittämiä, joiden mukaan Kopparfors toimi kartonkimarkkinoilla itsenäisenä oikeudellisena yksikkönä määräten myyntipolitiikastaan suurimmaksi osaksi itse ja joiden mukaan Kopparforsilla oli oma hallituksensa, jossa oli myös konsernin ulkopuolisia jäseniä."

9 Valittajan tulkinnan mukaan tässä kohdassa esitetään kaksi väitettä, joista toinen on pääväite, jonka mukaan Kopparfors on Storan täysin omistama tytäryhtiö, ja toinen on sivuväite, jonka mukaan Stora ei ollut esittänyt todisteita tukeakseen väitettään, jonka mukaan Kopparfors toimi itsenäisenä oikeudellisena yksikkönä; valittajan mukaan molemmat väitteet ovat paikkansapitämättömiä.

10 Valittaja on pyrkinyt ensin mainitun väitteen osalta osoittamaan, ettei sen enempää edellä mainitussa asiassa AEG vastaan komissio annettua tuomiota, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut tukeutuneensa, kuin muitakaan yhteisöjen tuomioistuimen tuomioita, jotka ovat koskeneet konserneja, voida tulkita niin, että niiden mukaan on selviö, että emoyhtiö on automaattisesti vastuussa tytäryhtiönsä toiminnasta, jos se omistaa tytäryhtiön täysin.

11 Stora väittää ensinnäkin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut väärin edellä mainitussa asiassa AEG vastaan komissio annettua tuomiota. Valittajan mukaan tämän tuomion 50 kohdassa, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on toistanut lähes sanatarkasti, edellytetään, että emo- ja tytäryhtiöllä on oltava yhteinen johto, jotta emoyhtiön voitaisiin automaattisesti katsoa olevan vastuussa täysin omistamansa tytäryhtiön kilpailusääntöjen vastaisesta toiminnasta.

12 Jollei yhtiöiden johto ole tällä tavalla yhteinen, emoyhtiö voidaan asettaa vastuuseen vain, jos näytetään toteen, että se tosiasiallisesti määrää tytäryhtiönsä markkinakäyttäytymisestä käyttäen niitä keinoja, joita sillä on sen johdosta, että se omistaa tytäryhtiön täysin.

13 Toiseksi valittaja väittää, että yhteisöjen tuomioistuimen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä tarkasteltaessa ilmenee, että emoyhtiön ei ole missään vaiheessa katsottu joutuvan vastuuseen tytäryhtiönsä toiminnasta pelkästään osakepääoman hallinnan vuoksi, vaan vastuuseen asettamiseen on aina liittynyt sen toteaminen, että emoyhtiö on todella käyttänyt johtamisvaltaansa, ja valittajan mukaan joissakin tuomioissa todetaan jopa nimenomaisesti, että tämän seikan toteaminen on edellytys sille, että emoyhtiö voidaan asettaa vastuuseen.

14 Osoittaakseen, että oikeuskäytäntöä on tulkittava näin, Stora vetoaa asiassa ICI vastaan komissio 14.7.1972 annettuun tuomioon,(5) asiassa BPB Industries ja British Gypsum vastaan komissio 6.4.1995 annettuun tuomioon,(6) asiassa Shell vastaan komissio 10.3.1992 annettuun tuomioon(7) ja asiassa Viho vastaan komissio 12.1.1995 annettuun tuomioon.(8)

15 Valittaja muistuttaa lopuksi, että yhteisöjen tuomioistuin on yhdistetyissä asioissa BMW Belgium ym. vastaan komissio 12.7.1979 antamassaan tuomiossa(9) katsonut, että emoyhtiön ja tytäryhtiön välinen taloudellinen riippuvuussuhde ei estä yhtiöitä toimimasta eri tavalla eikä edes sitä, että niillä olisi eri intressit (tuomion 24 kohta).

16 Mitä näistä väitteistä ja perusteluista on ajateltava?

17 Todettakoon heti aluksi, etteivät ne mielestäni ole samanarvoisia. Ensimmäistä väitettä, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut väärin edellä mainitussa asiassa AEG vastaan komissio annettua tuomiota, on mielestäni vaikea hyväksyä. Tämän tuomion 49 ja 50 kohdassa todetaan nimenomaisesti seuraavaa:

"49 Yhteisöjen tuomioistuin on jo korostanut, erityisesti 14.7.1972 antamassaan tuomiossa (asia 48/69, International Chemical Industries, Kok. 1972, s. 619), että se, että tytäryhtiöllä on erillinen oikeushenkilöllisyys, ei riitä sulkemaan pois mahdollisuutta, että tytäryhtiön toiminta luetaan emoyhtiön syyksi, erityisesti silloin, kun tytäryhtiö, vaikka sillä onkin eri oikeushenkilöllisyys, ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään, vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiönsä sille antamia ohjeita.

50 Koska AEG ei ole kiistänyt sitä, että se voi vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiöidensä jakelu- ja hintapolitiikkaan, on vielä tarkasteltava, onko se tosiasiallisesti käyttänyt kyseistä valtaa. Tällainen tutkiminen on kuitenkin tarpeetonta TFR:n tapauksessa, koska TFR on sataprosenttisesti AEG:n tytäryhtiö ja noudattaa väistämättä niiden AEG:n yhtiöjärjestyksen mukaisten toimielinten, jotka vahvistavat AEG:n toimintaperiaatteet, hahmottelemia toimintaperiaatteita."

18 Sanamuoto on erityisen selvä, sillä sen mukaan emoyhtiön täysin omistama tytäryhtiö väistämättä noudattaa emoyhtiön hahmottelemia toimintaperiaatteita, joten emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiön toiminnasta ilman, että tarvitsisi esittää vähintäkään näyttöä siitä, että emoyhtiö on antanut tytäryhtiölle ohjeita tai suuntaviivoja.

19 Stora on lisäksi yrittänyt täysin keinotekoisesti päätellä katkelman "noudattaa väistämättä niiden AEG:n yhtiöjärjestyksen mukaisten toimielinten, jotka vahvistavat AEG:n toimintaperiaatteet, hahmottelemia toimintaperiaatteita" perusteella, että yhteisöjen tuomioistuimen mukaan emoyhtiön saadaan katsoa olevan vastuussa täysin omistamansa tytäryhtiön toimista vain, jos sen lisäksi, että emoyhtiöllä on tällainen omistusosuus, yhtiöillä on sama johto.

20 Yhteisöjen tuomioistuin on itse asiassa pelkästään todennut, että se, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiön täysin, merkitsee, että emoyhtiössä valtaa käyttävät toimielimet määräävät myös tytäryhtiön toimintaperiaatteista, ja tältä osin on merkityksetöntä, keistä luonnollisista henkilöistä sen yhtiöjärjestyksen mukaiset toimielimet koostuvat.

21 Huolellista tutkimista vaatii sen sijaan Storan toinen väite, jonka mukaan oikeuskäytännössä on pääsääntöisesti katsottu, että emoyhtiö voidaan asettaa vastuuseen tytäryhtiön toiminnasta vain, jos on näytetty toteen, että emoyhtiö on tosiasiallisesti käyttänyt omistusosuuteensa perustuvaa valtaa vaikuttaa tytäryhtiönsä käyttäytymiseen.

22 Mielestäni on turhaa yrittää saada edellä mainitussa asiassa AEG vastaan komissio annettu tuomio osoittamaan jotain muuta kuin mitä siinä todetaan. Yhtä tärkeää on tutkia, onko tämä tuomio sopusoinnussa oikeuskäytännössä muodostuneen selvän linjan kanssa vai onko se päinvastoin jossain määrin yksittäinen ratkaisu.

23 Yhteisöjen tuomioistuin oli ennen edellä mainitussa asiassa AEG vastaan komissio annettua tuomiota useaan otteeseen joutunut ratkaisemaan, miten kilpailuoikeudessa on otettava huomioon ne suhteet, jotka yhdistävät emoyhtiön ja tytäryhtiön.

24 Kysymystä tarkasteltiin ensiksi väriaineita koskevissa asioissa, joissa eräät kolmansiin maihin sijoittautuneet tuottajat väittivät, ettei komissiolla ollut toimivaltaa määrätä niille sakkoja sellaisista yhteismarkkinoilla noudatetuista menettelytavoista, joihin ne eivät olleet osallistuneet, koska vain niiden tytäryhtiöt toimivat näillä markkinoilla.

25 Yhteisöjen tuomioistuin on näitä väitteitä käsitellessään asettanut periaatteen, jonka mukaan "se, että tytäryhtiöllä on eri oikeushenkilöllisyys, ei riitä sulkemaan pois mahdollisuutta, että sen toiminta johtuu emoyhtiöstä", täsmentäen heti, että "asia voi olla näin erityisesti silloin, kun tytäryhtiö, vaikka sillä onkin eri oikeushenkilöllisyys, ei määritä itsenäisesti toimintaansa markkinoilla, vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita".(10)

26 Tämä vastuuseen asettaminen ei kuitenkaan ole yhdensuuntaista eli sitä ei käytetä yksinomaan siinä tarkoituksessa, että emoyhtiö asetetaan vastuuseen siitä, että tytäryhtiö on rikkonut kilpailusääntöjä, vaan se vaikuttaa myös siten, että eräät toiminnot säästyvät perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamiselta, sillä siinä tapauksessa, että "tytäryhtiöllä ei ole todellista itsenäisyyttä määrittää toimintalinjaansa markkinoilla, 85 artiklan 1 kohdassa määrätyt kiellot voidaan katsoa soveltumattomiksi tytäryhtiön ja sen kanssa taloudellisen kokonaisuuden muodostavan emoyhtiön välisissä suhteissa".(11)

27 Tapauksessa, jossa oli kysymys Imperial Chemical Industries Ltd:stä (ICI) ja sen tytäryhtiöistä, jotka toimivat yhteismarkkinoilla, yhteisöjen tuomioistuin on siinä tarkoituksessa, että vastuu kilpailusääntöjen rikkomisesta asetettaisiin emoyhtiölle, todennut seuraavaa:

"On tunnettua, että kantajan hallussa on ollut kyseisenä ajanjaksona tytäryhtiöittensä osakepääoma kokonaisuudessaan tai ainakin enemmistö siitä.

Kantaja on voinut vaikuttaa määräävällä tavalla tytäryhtiöittensä myyntihintapolitiikkaan yhteismarkkinoilla ja se on tosiasiassa käyttänyt kyseistä valtaansa kysymyksessä olevan kolmen hinnankorotuksen yhteydessä."(12)

28 Samaa lähestymistapaa on noudatettu asiassa Europemballage ja Continental Can vastaan komissio 21.2.1973 annetussa tuomiossa.(13) Yhteisöjen tuomioistuin on nimittäin ensin viitannut periaatteisiin, joiden mukaan "se, että tytäryhtiö on erillinen oikeushenkilö, ei riitä sulkemaan pois sitä, että sen toiminta voidaan lukea emoyhtiön tiliin[, ja] asia voi olla näin erityisesti silloin, kun tytäryhtiö ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan soveltaa olennaisilta osin emoyhtiön antamia ohjeita", ja sen jälkeen luetellut tekijöitä, joiden perusteella voidaan yksittäistapauksessa todeta, että tytäryhtiö on toiminut emoyhtiön ohjeiden perusteella.

29 Tätä tytäryhtiön todellisen itsenäisyyden astetta koskevaa arviointiperustetta käytetään myös arvioitaessa, onko olemassa sellainen taloudellinen kokonaisuus, johon yhteisöjen tuomioistuin on viitannut asiassa Sterling Drug 31.10.1974 antamassaan tuomiossa,(14) asiassa Bodson 4.5.1988 antamassaan tuomiossa(15) sekä asiassa Ahmed Saeed Flugreisen ja Silver Line Reisebüro 11.4.1989 antamassaan tuomiossa.(16)

30 Yhteisöjen tuomioistuimen ei näissä asioissa - kuten ei myöskään edellä mainitussa asiassa Viho vastaan komissio - kuitenkaan tarvinnut tutkia, voitiinko emoyhtiön katsoa olevan vastuussa tytäryhtiöiden toimista, vaan sen piti ratkaista, oliko emoyhtiön ja sen tytäryhtiöiden välillä sellainen sopimus tai yhdenmukaistettu menettelytapa, joka saattoi kuulua perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaan.

31 Esimerkkinä voidaan tarkastella edellä mainitussa asiassa Viho vastaan komissio annettua tuomiota, joka on uusin niistä tuomioista, joihin valittaja on vedonnut.

32 Viho Europe BV (jäljempänä Viho) harjoitti toimistotarvikkeiden tukkukauppaa sekä niiden tuontia ja vientiä. Viho oli pyytänyt täytekyniä ja muita vastaavia tuotteita valmistavaa Parker Pen Ltd:tä (jäljempänä Parker) toimittamaan sille tuotteitaan samoilla ehdoilla kuin tytäryhtiöilleen ja itsenäisille jakelijoilleen. Koska pyyntöön ei suostuttu, Viho teki komissiolle asetuksen N:o 17 3 artiklan mukaisen kantelun.

33 Komissio totesi, "ettei se voinut havaita mitään sellaista, millä tämä jakelujärjestelmä ylittäisi yrityskonsernin tavanomaisen sisäisen työnjaon".

34 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ja yhteisöjen tuomioistuin, joiden käsiteltäväksi Viho saattoi asian, totesivat, ettei perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan d alakohtaa voitu soveltaa Parkerin ja sen tytäryhtiöiden välisiin suhteisiin, koska yhtiöt muodostivat "yhden taloudellisen yksikön" (em. asia T-102/92, Viho v. komissio, tuomion 63 kohta) tai "taloudellisen kokonaisuuden" (asia C-73/95 P, Viho v. komissio, tuomion 16 kohta).(17)

35 Pitää paikkansa, että yhteisöjen tuomioistuin on tätä toteamusta tukeakseen huomauttanut, että Parker omisti tytäryhtiöt täysin ja että tytäryhtiöt eivät voineet todella itsenäisesti määritellä toimintalinjaansa markkinoilla vaan sovelsivat määräyksiä, joita ne olivat saaneet emoyhtiöltä, jonka määräämisvallassa ne olivat (em. asia C-73/95 P, Viho v. komissio, tuomion 16 kohta).

36 Nämä tosiseikkoja koskevat toteamukset olivat omiaan osoittamaan, ettei Parkerin ja sen tytäryhtiöiden välisissä suhteissa voinut olla kysymys sopimuksesta tai yhdenmukaistetusta menettelytavasta.

37 Tämä ei tarkoita, että yhtä kiinteät suhteet olivat kaikissa tapauksessa välttämätön edellytys sille, että emoyhtiön voitaisiin katsoa olevan vastuussa tytäryhtiöidensä toiminnasta. Tämä koskee myös edellä mainitussa asiassa Sterling Drug, edellä mainitussa asiassa Bodson sekä edellä mainitussa asiassa Ahmed Saeed Flugreisen ja Silver Line Reisebüro annettuja tuomioita.

38 Onko kuitenkin katsottava, että ennen kuin emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa siitä, että tytäryhtiö on rikkonut kilpailusääntöjä, on kussakin tapauksessa välttämättä näytettävä toteen, että emoyhtiö on "tosiasiassa käyttänyt" tytäryhtiöönsä sitä vaikutusvaltaa, joka sillä on sen perusteella, että se omistaa tytäryhtiön täysin tai suurimmaksi osaksi?

39 Edellä mainitussa asiassa ICI vastaan komissio, edellä mainitussa asiassa Europemballage ja Continental Can vastaan komissio ja edellä mainitussa asiassa BPB Industries ja British Gypsum vastaan komissio annetuissa tuomioissa on voitu todeta, että emoyhtiö oli tosiasiallisesti antanut ohjeita tytäryhtiölleen. On ilmeistä, että yhteisöjen tuomioistuimen täytyi viitata tähän tärkeään tosiseikkaan päättelynsä tueksi. Julkisasiamies Léger on todennut edellä mainitussa asiassa BPB Industries ja British Gypsum vastaan komissio esittämässään ratkaisuehdotuksessa (johon yhteisöjen tuomioistuin on varauksetta yhtynyt tuomiossaan), että tällaisessa tapauksessa on "merkityksetöntä tutkia, voidaanko emoyhtiön vaikutusvaltaa sen 100-prosenttiseen tytäryhtiöön koskeva olettamus tehdä", joten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättelyn sen osan, jossa emoyhtiön vastuuseen asettamista on pidetty perusteltuna edellä mainitussa asiassa AEG vastaan komissio annetun tuomion soveltamisen vuoksi, on katsottava olevan "tarpeeton" (ratkaisuehdotuksen 29 kohta).

40 Voidaanko näistä tuomioista kuitenkaan tehdä sellaista vastakohtaispäätelmää, että emoyhtiötä ei voida asettaa vastuuseen kilpailusääntöjen rikkomisista, joihin tytäryhtiö on syyllistynyt, jollei ole näyttöä siitä, että emoyhtiö on antanut ohjeita tytäryhtiölleen? Katson, että tämä menee liian pitkälle ja ettei voida vaatia, että tällaisista ohjeista pitäisi olla näyttöä. Tästä huolimatta olen kuitenkin sitä mieltä, ettei emoyhtiötä voida asettaa vastuuseen pelkästään sen perusteella, että se omistaa tytäryhtiön täysin.

41 Katson tältä osin, että on suoritettava kaksivaiheinen päättely, kuten julkisasiamies Darmon on tehnyt asiassa Orkem vastaan komissio(18) esittämässään ratkaisuehdotuksessa.

42 Julkisasiamies on ensin muistuttanut, että yhteisöjen tuomioistuin on edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa BMW Belgium ym. vastaan komissio antamassaan tuomiossa katsonut, että emoyhtiön ja tytäryhtiön välinen taloudellinen riippuvuussuhde ei estä yhtiöitä toimimasta eri tavalla eikä edes sitä, että niillä olisi eri intressit, ja sen jälkeen todennut seuraavaa: "Mielestäni tällä osoitetaan selvästi, ettei pelkästään sen perusteella, että tytäryhtiö on oikeudelliselta asemaltaan emoyhtiön täysin omistama tytäryhtiö, voida vielä olettaa, että niiden markkinakäyttäytyminen on yhtenäistä, ja olla kunnioittamatta sitä, että kumpikin yritys on prosessuaalisesti oma oikeushenkilönsä. Tällainen käyttäytymisen yhtenäisyys voidaan pääsääntöisesti ottaa huomioon ainoastaan silloin, kun komissio on tosiasiallisesti näyttänyt sen toteen" (ratkaisuehdotuksen 19 kohta).

43 Julkisasiamies on kuitenkin vielä lisännyt seuraavaa:

"Tästä huolimatta katson myös, että jos kaksi yritystä on jossain määrin vakiintuneesti antanut ymmärtää, että ne voivat komission lähettämien, menettelyä koskevien asiakirjojen osalta toimia toistensa sijassa, kumpikaan näistä yrityksistä ei voi sen johdosta, että se jälkeenpäin herää vaatimaan muotovaatimusten ehdotonta noudattamista, vedota siihen, että yritykset ovat eri oikeushenkilöitä, minkä se on aikaisemmin nimenomaisesti pyrkinyt häivyttämään" (ratkaisuehdotuksen 20 kohta).

44 Yhteisöjen tuomioistuin on tuomion 6 kohdassa asiallisesti hyväksynyt tämän päättelyn.

45 Nyt esillä olevassa asiassa tilanne ei tosiseikkojen osalta kylläkään ole sama, mutta päättely on tässäkin kaksivaiheinen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei nimittäin ole pelkästään todennut, että emoyhtiön täysin omistama tytäryhtiö väistämättä noudattaa emoyhtiön toimintaperiaatteita. Se on lisäksi todennut, että "joka tapauksessa on todettava, ettei [Stora] ole tuonut esiin mitään todistetta, joka tukisi sen väittämiä, joiden mukaan [sen tytäryhtiö] toimi kartonkimarkkinoilla itsenäisenä oikeudellisena yksikkönä määräten myyntipolitiikastaan suurimmaksi osaksi itse ja joiden mukaan [tytäryhtiöllä] oli oma hallituksensa, jossa oli myös konsernin ulkopuolisia jäseniä".

46 Onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin halunnut tällä sanoa, että Storalla oli todistustaakka sen osalta, että sen tytäryhtiö toimi itsenäisesti? Valittaja tulkitsee tätä kohtaa tällä tavalla, ja jos näin todella on, en voi yhtyä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsitykseen.

47 Valituksenalaisen tuomion 72 kohdasta kuitenkin ilmenee, että Stora on itse alun perin esittänyt nämä väitteet. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siis vain todennut, ettei väitteitä ole näytetty toteen. Esittäessään tämän toteamuksen päättelyn tässä kohdassa (eli valituksenalaisen tuomion 80 kohdassa) ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kuitenkin implisiittisesti myöntänyt, ettei se, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiön kokonaan, ratkaise kysymystä lopullisesti.

48 Tässä vaiheessa ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin katsoisi, että vaikka komissiolla tietenkin on todistustaakka sen osalta, että emoyhtiö on tosiasiallisesti vaikuttanut ratkaisevasti tytäryhtiönsä toimintaan, todistustaakkaa kuitenkin lievennettäisiin siinä tapauksessa, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiön kokonaan. Omistusosuuden lisäksi tarvitaan edelleen jokin muu todiste, mutta sellaiseksi käyvät myös aihetodisteet.

49 On nimittäin todettava, että jos yhtiö omistaa toisen yhtiön koko osakekannan, on paljon todennäköisempää, että tytäryhtiö on tiukasti emoyhtiön määräämisvallassa hintoja, palkkoja ja suurimpia investointeja koskevien strategisten päätösten osalta kuin että emoyhtiö suhtautuu tytäryhtiöön välinpitämättömästi ja että tytäryhtiö on täysin itsenäinen.

50 On lisäksi todettava, että jos jotakin raaka-ainetta tuottava yhtiö ostaa toisia yhtiöitä, jotka jalostavat tätä raaka-ainetta, se tekee niin nimenomaan hyötyäkseen raaka-aineen jalostuksen tuottamasta lisäarvosta. Yhtiö on siis väistämättä kiinnostunut siitä, millä hinnalla jalostettuja tuotteita myydään, joten se tulee väkisinkin tietoiseksi niistä yhdenmukaistettuja hinnankorotuksia koskevista menettelytavoista, joita alalla noudatetaan.

51 Vaikka Stora ei tässä tapauksessa ollutkaan ohjannut Kopparforsia osallistumaan kartelliin, sillä tämä oli osallistunut siihen jo ennen kuin Stora osti sen, ja vaikka Stora ei ollut muodollisesti hyväksynyt Kopparforsin osallistumista myöhempiin hinnankorotuksiin, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on ollut oikeus päätellä, että Stora tiesi tästä ja ettei se vastustanut sitä, koska Kopparfors jatkoi osallistumista kyseisiin toimiin.

52 Lisäksi tarvittavina aihetodisteina on otettava asianmukaisesti huomioon, mitä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut asenteesta, jonka Stora oli omaksunut hallinnollisen menettelyn aikana ja väitetiedoksiannon jälkeen, sekä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tältä osin tekemät päätelmät.

53 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 48 kohdassa nimittäin todennut seuraavaa:

" - - komissiolla on edellä 43-47 kohdassa esiin tuodut seikat huomioon ottaen kuitenkin ollut oikeus päätellä kantajan asenteesta, että tämä pitää itseään tulevan päätöksen oikeana adressaattina ja ettei tämä riitauta tätä seikkaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa."

54 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 50 ja 51 kohdassa todennut lisäksi seuraavaa:

"Vaikka se, että yritys komissiossa käydyssä hallinnollisessa menettelyssä nimenomaisesti tai implisiittisesti myöntää joitakin tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja, voikin olla todiste arvioitaessa, onko tuomioistuimessa nostettu kanne hyväksyttävä, myöntäminen ei voi rajoittaa itse kanteennostamisoikeutta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa perustamissopimuksen 173 artiklan neljännen kohdan nojalla. Nimenomaisen oikeudellisen perustan puuttuessa tällainen rajoitus olisi vastoin laillisuusperiaatetta ja puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatetta, jotka ovat perustavanlaatuisia periaatteita.

Storan käyttäytyminen komissiossa käydyssä hallinnollisessa menettelyssä ja erityisesti sen komissiolle lähettämien ilmoitusten sisältö ovat tässä asiassa sellainen harkintaperuste, joka otetaan huomioon arvioitaessa, voidaanko kanne hyväksyä."

55 Vaikka jompikumpi yhteisöjen tuomioistuimista katsoisi, että väite, jota ei ole väitetiedoksiannon jälkeen kiistetty, voidaan ottaa tutkittavaksi, ei kuitenkaan voida vaatia, että tuomioistuin ei saa päätellä mitään siitä, että joku käyttäytyy niin, että se vastaa tiettyihin väitetiedoksiannon kohtiin mutta ei siihen keskeiseen kohtaan, josta riippuu kaikki muu eli nyt esillä olevassa asiassa se, voitiinko Storan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiöidensä toiminnasta (on syytä muistuttaa, ettei Stora itse osallistunut kartellin toimielimiin).

56 Mielestäni ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on aiheellisesti päätellyt valituksenalaisen tuomion 85 kohdassa, että "kantajan käyttäytyminen hallinnollisessa menettelyssä[, jossa] se esiintyi suhteessa komissioon Stora-konsernin yhtiöiden ainoana edustajana kyseisen kilpailusääntöjen rikkomisen osalta (ks. vastaavasti asia 374/87, Orkem v. komissio, tuomio 18.10.1989)", tuki muita toteamuksia, joista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan ilmeni, että komissiolla oli ollut oikeus katsoa, että valittaja oli vastuussa tytäryhtiöidensä toiminnasta.

57 On vielä huomautettava, että väitettä, jonka Stora on esittänyt vastuusta vapautuakseen, voidaan tulkita myös siten, että se on epäedullinen Storalle. Kysymys on valituksenalaisen tuomion 72 kohdassa olevista seuraavansisältöisistä toteamuksista:

" - - Kopparfors on kuitenkin jatkanut toimintaansa kartonkimarkkinoilla itsenäisenä oikeudellisena yksikkönä määräten myyntipolitiikastaan suurimmaksi osaksi itse,(19) koska se oli kyseisenä aikana konserniyhtiöistä ainoa, joka toimi kartonkialalla. Kopparforsilla sitä paitsi oli oma hallitus, jossa oli myös ulkopuolisia jäseniä."(20)

58 Ensimmäisestä toteamuksesta ilmenee, ettei Kopparfors määrännyt myyntipolitiikastaan täysin itsenäisesti ja että on siis väistämätöntä, että Stora on tosiasiallisesti käyttänyt tiettyä määräämisvaltaa tämän politiikan osalta. Siitä, että Kopparforsin hallituksessa oli "ulkopuolisia jäseniä", voidaan vastaavasti päätellä, että siihen kuului myös emoyhtiön johtajia tai työntekijöitä.

59 Mielestäni kaikki nämä seikat riittävät yhdessä vähimmäisnäytöksi, joka on edellä todetun mukaan edellytys sille, että emoyhtiön voitaisiin katsoa olevan vastuussa täysin omistamansa tytäryhtiön toiminnasta.

60 Vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ollut väärässä katsoessaan, että siinä tapauksessa, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiön täysin, on turhaa varmistua siitä, onko emoyhtiö tosiasiallisesti käyttänyt valtaansa, jonka olemassaoloa se ei ole kiistänyt, vaikuttaakseen ratkaisevasti tytäryhtiön myyntipolitiikkaan, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kuitenkin itse maininnut riittävästi sellaisia seikkoja, jotka osoittavat, että nyt esillä olevassa asiassa on todella tapahtunut näin.

61 Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että "vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion perustelut ovat yhteisön oikeuden vastaisia, valitus on hylättävä, jos tuomiolauselma on muiden oikeudellisten perusteiden johdosta perusteltu".(21)

62 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siis aiheellisesti päätellyt, että valittaja oli vastuussa Kopparforsin toiminnasta sen jälkeen, kun se oli hankkinut tämän omistukseensa.

Storan vastuu Feldmühlen ja CBC:n toiminnasta omistusoikeuden hankkimista seuraavalta ajalta

63 Edellä todettu pätee myös siltä osin kuin on kysymys Storan vastuusta tytäryhtiöidensä Feldmühlen ja CBC:n toiminnasta siitä lähtien, kun se hankki nämä määräysvaltaansa.

64 Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut pääasiallisesti valituksenalaisen tuomion 81 ja 82 kohdassa, ei ole kiistetty, että silloin kun valittaja hankki omistukseensa 75 prosenttia osakkeista saksalaisessa paperialan konsernissa Feldmühle-Nobelissa (jäljempänä FeNo), johon Feldmühle ja CBC kuuluivat, viimeksi mainitut yhtiöt osallistuivat samaan kilpailusääntöjen rikkomiseen kuin Kopparfors. Koska Storan oli katsottava olevan vastuussa Kopparforsin toiminnasta, komissio on aiheellisesti todennut, ettei valittaja voinut olla tietämätön Feldmühlen ja CBC:n kilpailunvastaisesta toiminnasta.

65 Tämä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamus on mielestäni vakuuttava. Stora oli nimittäin Kopparforsin kautta saanut tietoonsa, miten kartonkialan hinnankorotukset tapahtuivat. Ostaessaan FeNo:n ja sen kautta Feldmühlen ja CBC:n Stora tiesi tarkkaan, että nämä yhtiöt olivat osallistuneet samaan kartelliin. Storan on täytynyt myös tietää, että eräs Feldmühlen johtaja oli useiden vuosien ajan ollut kartellin avainhenkilö. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on korostanut (valituksenalaisen tuomion 84 kohdassa), valittaja "ei ole edes väittänyt, että se olisi yrittänyt saada kyseisen kilpailusääntöjen rikkomisen loppumaan vaikkapa pyytämällä sitä Feldmühlen hallitukselta".

66 Voidaan lisäksi perustellusti olettaa, että hankittuaan omistukseensa useita samalla alalla toimivia yrityksiä valittaja on toteuttanut näiden kautta konsernistrategiaa, joka kattoi myös hintakysymykset.

67 Näin ollen ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin katsoo, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ole tehnyt oikeudellista virhettä vahvistaessaan, että Storan oli katsottava olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisista, joihin Feldmühle ja CBC olivat syyllistyneet sen jälkeen, kun Stora oli hankkinut ne omistukseensa.

Storan vastuu tytäryhtiöiden hankkimista edeltävältä ajalta

68 On vielä tutkittava, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ollut oikeassa päätellessään, että Storan oli katsottava olevan vastuussa myös siitä toiminnasta, jota kolme sen tytäryhtiötä oli harjoittanut, ennen kuin se hankki ne omistukseensa.

69 Päätöksessä olevasta taulukosta 8 ilmenee seuraavaa:

- Stora oli hankkinut Kopparforsin omistukseensa 1.1.1987;

- Stora oli hankkinut FeNo:n, CBC mukaan lukien, omistukseensa vuoden 1990 huhti- ja joulukuun välisenä aikana.

70 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 81 kohdassa näin: " - - kantaja teki vuoden 1990 huhtikuussa ostosopimuksia noin 75 prosentista FeNo-konsernin - johon Feldmühle kuului - osakkeita osakkeiden tosiasiallisen siirron tapahtuessa kuitenkin vasta vuoden 1990 syyskuussa. Lopuksi on todettava kantajan itsensä maininneen, että se hankki vuoden 1990 lopulla pienosakkaiden osakkeita siten, että se omisti 97,84 prosenttia FeNo:n osakkeista."

71 Voidaan siis katsoa, että Storalla oli vuoden 1990 syyskuusta lähtien ratkaiseva määräämisvalta FeNo:ssa.

72 On vielä ratkaistava, voidaanko Storan katsoa olevan vastuussa toiminnasta, jota kolme sen tytäryhtiötä harjoitti, ennen kuin Stora hankki ne omistukseensa.

73 Edellä on todettu, että emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä toiminnasta vain, jos emoyhtiöllä on ollut mahdollisuus vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiön myyntipolitiikkaan, ja että sen lisäksi, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiön täysin, on oltava riittävän todistusvoimaisia aihetodisteita siitä, että emoyhtiö on tosiasiallisesti käyttänyt tätä valtaa.

74 On ilmeistä, ettei tilanne voinut olla tällainen silloin, kun tuleva emoyhtiö ei vielä edes omistanut tulevan tytäryhtiönsä osakkeita eikä sillä ollut minkäänlaista valtaa sanella sen käyttäytymistä.

75 Jos tytäryhtiö olisi myöhemmin sulautunut emoyhtiöön, sen varat ja velat olisivat tietenkin siirtyneet emoyhtiölle, yhteisön oikeuden rikkomisesta aiheutuva vastuu mukaan lukien. Kopparfors, Feldmühle ja CBC ovat kuitenkin olleet edelleen olemassa itsenäisinä yhtiöinä sen jälkeenkin, kun Stora oli hankkinut ne omistukseensa.

76 Ainoa peruste, jonka vuoksi voisi olla perusteltua asettaa Stora vastuuseen Feldmühlen ja CBC:n virheistä, on näin ollen se, ettei se voinut olla tietämätön niiden osallistumisesta kartelliin, koska se oli itse osallistunut siihen tammikuusta 1987 lähtien tytäryhtiönsä Kopparforsin kautta, ja että sen on katsottava ottaneen vastuun näistä kilpailunvastaisista toimista, koska se ei ole ryhtynyt mihinkään toimenpiteisiin saadakseen uudet tytäryhtiönsä lopettamaan nämä toimet, vaikka se ei voinut olla tietämätön niistä.

77 Juuri tämä on se peruste, johon komissio on vedonnut ja jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on implisiittisesti hyväksynyt, koska se ei ole nimenomaisesti perustellut, miksi se on katsonut Storan olevan vastuussa toimista, joihin Feldmühle ja CBC olivat syyllistyneet, ennen kuin Stora hankki ne omistukseensa.

78 Päättely on yksinkertainen, sillä Stora tiesi, mitä se osti, ja koska se ei pyrkinyt lopettamaan kilpailusääntöjen rikkomista, vaikka se tiesi siitä, se on saattanut itsensä tilanteeseen, jossa se joutuu itse vastaamaan kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon sen uudet tytäryhtiöt ovat syyllistyneet.

79 Voisin ehkä hyväksyä tämän päättelyn siinä tapauksessa, että Stora olisi itse osallistunut kartellin johtoelimiin.

80 Koska on kuitenkin vaatinut pitkällisiä perusteluja, jotta Storan voitaisiin katsoa olevan vastuussa täysin omistamansa tytäryhtiön Kopparforsin osallistumisesta kartelliin, ei ole ajateltavissa, että Storan voitaisiin pelkästään sen perusteella, ettei se ole voinut olla tietämätön myös Feldmühlen ja CBC:n osallistumisesta kartelliin, katsoa olevan vastuussa niistä kilpailusääntöjen rikkomisista, joihin nämä yhtiöt olivat syyllistyneet, ennen kuin Stora hankki ne omistukseensa.

81 Minun on siis katsottava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 83 kohdassa, että komissio on voinut katsoa valittajan olevan vastuussa toiminnasta, jota Kopparfors, Feldmühle ja CBC olivat harjoittaneet, ennen kuin valittaja hankki ne omistukseensa. Tämän vuoksi ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion tältä osin.

82 On vielä kuitenkin tarkasteltava lisäongelmaa, joka johtuu siitä, että komissio oli sen perusteella, että Feldmühle ja CBC olivat osallistuneet Presidents Working Groupin (PWG) kokouksiin, katsonut valittajan kuuluneen kartellin "johtajiin" ja olevan tämän johdosta erityisessä vastuussa (ks. päätöksen 170 perustelukappale ja valituksenalaisen tuomion 19 kohta).

83 Stora oli ottanut nämä kaksi yhtiötä määräysvaltaansa vasta syyskuusta 1990 lähtien, kun taas kartelli oli päättynyt huhtikuussa 1991, joten Storalle ei voida määrätä sakkoa, joka on laskettu Storan vuoden 1990 liikevaihdosta käyttämällä kartellin johtajiin sovellettavaa 9 prosentin kerrointa (vaikka kyseistä prosenttia soveltamalla saatua sakon määrää on sen jälkeen alennettu kahdella kolmasosalla valittajan yhteistyön johdosta).

84 Koska kaikki nämä seikat on otettava huomioon laskettaessa, kuinka suuri sakko Storalle on lopulta syytä määrätä, asia ei ole ratkaisukelpoinen, ja se on palautettava ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen.

Toinen valitusperuste, jonka mukaan perustelut ovat puutteelliset sakon laskennan osalta

85 Olen Mo och Domsjö AB:n tekemää valitusta (asia C-283/98 P) koskevassa ratkaisuehdotuksessa selvittänyt, miksi tämä valitusperuste, johon useat valittajat ovat vedonneet, on hylättävä.

Kolmas valitusperuste, jonka mukaan on tapahtunut oikeudellinen virhe siltä osin kuin on kysymys siitä, miten se, ettei ole näyttöä siitä, että salainen hintayhteistyö olisi vaikuttanut väitetyin tavoin, vaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuteen

86 Myös tätä valitusperustetta on tarkasteltu edellä mainitussa asiassa Mo och Domsjö vastaan komissio esittämässäni ratkaisuehdotuksessa, jossa ehdotan, että valitusperuste hylätään.

Oikeudenkäyntikulut

87 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 121 artiklan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päättää oikeudenkäyntikuluista, jotka ovat aiheutuneet yhtäältä asian käsittelystä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja toisaalta palauttamista koskevan asian käsittelystä yhteisöjen tuomioistuimessa.

Ratkaisuehdotus

88 Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin

1) kumoaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-354/94, Stora Kopparbergs Bergslags vastaan komissio, 14.5.1998 antaman tuomion siltä osin kuin siinä on

- katsottu, että Stora Kopparbergs Bergslags SA vastaa kilpailusääntöjen rikkomisista, joihin Kopparfors AB syyllistyi ennen 1.1.1987 ja Feldmühle ja Papeteries Béghin-Corbehem ennen syyskuuta 1990

- vahvistettu, että Stora Kopparbergs Bergslags AB on kuulunut kartellin "johtajiin"

- hylätty valittajan vaatimus sakon alentamisesta

- velvoitettu valittaja korvaamaan oikeudenkäyntikulut

2) hylkää valituksen muilta osin 3) palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen.

(1) - Kok. 1998, s. II-2111.

(2) - EYVL L 243, s. 1.

(3) - EYVL 1962, 13, s. 204.

(4) - Asia 107/82, AEG v. komissio, tuomio 25.10.1983 (Kok. 1983, s. 3151, 50 kohta; Kok. Ep. VII, s. 281).

(5) - Asia 48/69, ICI v. komissio, tuomio 14.7.1972 (Kok. 1972, s. 619; Kok. Ep. II, s. 25).

(6) - Asia C-310/93 P, BPB Industries ja British Gypsum v. komissio, tuomio 6.4.1995 (Kok. 1995, s. I-865).

(7) - Asia T-11/89, Shell v. komissio, tuomio 10.3.1992 (Kok. 1992, s. II-757; Kok. Ep. XII, s. 49).

(8) - Asia T-102/92, Viho v. komissio, tuomio 12.1.1995 (Kok. 1995, s. II-17).

(9) - Yhdistetyt asiat 32/78, 36/78-82/78, BMW Belgium ym. v. komissio, tuomio 12.7.1979 (Kok. 1979, s. 2435).

(10) - Em. asia ICI v. komissio, tuomion 132 ja 133 kohta ja asia 52/69, Geigy v. komissio, tuomio 14.7.1972 (Kok. 1972, s. 787, 44 kohta).

(11) - Em. asia ICI v. komissio, tuomion 134 kohta ja em. asia Geigy v. komissio, tuomion 44 kohta.

(12) - Em. asia ICI v. komissio, tuomion 136 ja 137 kohta.

(13) - Asia 6/72, Europemballage ja Continental Can v. komissio, tuomio 21.2.1973 (Kok. 1973, s. 215, 15 kohta; Kok. Ep. II, s. 89).

(14) - Asia 15/74, Sterling Drug, tuomio 31.10.1974 (Kok. 1974, s. 1147; Kok. Ep. II, s. 373).

(15) - Asia 30/87, Bodson, tuomio 4.5.1988 (Kok. 1988, s. 2479).

(16) - Asia 66/86, Ahmed Saeed Flugreisen ja Silver Line Reisebüro, tuomio 11.4.1989 (Kok. 1989, s. 803; Kok. Ep. X, s. 21).

(17) - Asia C-73/95 P, Viho v. komissio, tuomio 24.10.1996 (Kok. 1996, s. I-5457).

(18) - Asia 374/87, Orkem v. komissio, tuomio 18.10.1989 (Kok. 1989, s. 3283; Kok. Ep. X, s. 231).

(19) - Kursivointi tässä.

(20) - Kursivointi tässä.

(21) - Asia C-30/91 P, Lestelle v. komissio, tuomio 9.6.1992 (Kok. 1992, s. I-3755, 28 kohta).