12

Unionin yleinen tuomioistuin viittasi valituksenalaisen tuomion 31 ja 32 kohdassa asiassa C-29/05 P, SMHV vastaan Kaul, 13.3.2007 annettuun tuomioon (Kok., s. I-2213, 42 kohta) ja totesi, että asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 2 kohdan sanamuodosta seuraa, että pääsäännön mukaan ja ellei erikseen ole toisin säädetty, asian osapuolet voivat esittää tosiseikkoja ja todisteita niiden määräaikojen päättymisen jälkeen, jotka niiden esittämiselle on asetettu kyseisen asetuksen säännöksillä, eikä SMHV:tä ole millään tavoin kielletty ottamasta huomioon tosiseikkoja tai todisteita, joihin on vedottu tai jotka on esitetty tällä tavalla liian myöhään, ja tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi Rinstischin kanneperusteen ensimmäisen osan toteamalla valituksenalaisen tuomion 33–42 kohdassa seuraavaa: ”33 – – edellytyksenä sille, että SMHV:n menettelyn asianosaiset voivat esittää tosiseikkoja ja todisteita tätä varten asetettujen määräaikojen päättymisen jälkeen, on, ettei toisin ole säädetty. – – 34 Nyt käsiteltävässä asiassa valituslautakunta on katsonut – –, että oli olemassa nimenomainen päinvastainen säännös, jonka nojalla ja oikeuskäytännön mukaisesti väitteen hylkääminen oli pakollista eikä vain SMHV:n harkittavissa oleva mahdollisuus. Valituslautakunnan mukaan täytäntöönpanoasetuksen 20 säännön 1 kohta, jota sovelletaan valituslautakunnassa käytävään menettelyyn saman asetuksen 50 säännön 1 kohdan nojalla, oli esteenä sille, että valituslautakunta käyttää asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 2 kohdassa säädettyä harkintavaltaa. – – 37 [Täytäntöönpanoasetuksen 20 säännön 1 kohdasta ja 50 säännön 1 kohdan ensimmäisestä ja kolmannesta alakohdasta] yhdessä luettuina käy ilmi, että päinvastaisen säännöksen puuttuessa valituslautakunnan on sovellettava [täytäntöönpanoasetuksen] 20 säännön 1 kohtaa valitusmenettelyssä ja näin ollen katsottava, että todisteiden esittäminen aikaisemman tavaramerkin olemassaolosta ja pätevyydestä sekä suojan laajuudesta SMHV:n tätä varten asettaman määräajan päättymisen jälkeen johtaa väitteen hylkäämiseen eikä SMHV:lla ole tältä osin harkintavaltaa – – 38 [Rintisch] väittää, että [täytäntöönpanoasetuksen] 50 säännön 1 kohdan kolmannen alakohdan loppuosa ja erityisesti siinä tehty viittaus asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 2 kohtaan on nimenomaisesti päinvastainen säännös, joka on joka tapauksessa esteenä saman asetuksen 20 säännön 1 kohdan soveltamiselle valituslautakunnassa käytyyn menettelyyn. Tätä väitettä ei kuitenkaan voida hyväksyä. 39 Aluksi on todettava, että koska väite tehtiin 24.10.2006, tässä asiassa sovellettava [täytäntöönpanoasetuksen] versio on se, joka on voimassa muutettuna komission asetuksella – – N:o 1041/2005 – –. Erityisesti tämän asetuksen johdanto-osan seitsemännen perustelukappaleen mukaan yksi tämän muutoksen tarkoituksista oli muotoilla kokonaan uudelleen väitemenettelyä koskevat säännökset, jotta voidaan esittää selkeästi muun muassa menettelyn puutteiden oikeudelliset seuraukset. 40 Sen vaaran lisäksi, että kyseisiin säännöksiin sovellettaisiin kehäpäätelmää, [Rintischin] tulkinta johtaisi [täytäntöönpanoasetuksen] 20 säännön 1 kohdan, sellaisena kuin se on muutettuna, soveltamisalan huomattavaan rajoittamiseen. 41 On nimittäin niin, että jos näyttö aikaisemman tavaramerkin olemassaolosta, pätevyydestä ja suojan laajuudesta – eli näyttö, jota väiteosasto ei [täytäntöönpanoasetuksen] 20 säännön 1 kohdan uuden sanamuodon, jota sovelletaan tässä asiassa, mukaan voi ottaa huomioon, kun se on esitetty liian myöhään – voitaisiin kuitenkin ottaa huomioon valituslautakunnassa sillä asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 2 kohdan mukaan olevan harkintavallan nojalla, asetuksessa N:o 1041/2005 nimenomaisesti säädetyllä tämäntyyppisen puutteen oikeudellisella seurauksella, nimittäin väitteen hylkäämisellä, ei tietyissä tapauksissa olisi vaikutusta käytännössä. 42 Tämän vuoksi on katsottava, ettei valituslautakunta tehnyt virhettä, kun se katsoi, että käsiteltävässä asiassa oli olemassa säännös, joka esti [Rintischin] SMHV:lle liian myöhään toimittamien todisteiden huomioon ottamisen, ja että tämän vuoksi valituslautakunnalla ei ollut asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 2 kohdan mukaista harkintavaltaa.”