ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS

(ensimmäinen jaosto)

22 päivänä toukokuuta 2008

Asia F-101/07

Philippe Cova

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Henkilöstö – Virkamiehet – Palkkaus – Henkilöstösääntöjen 7 artiklan 2 kohta – Korvaus väliaikaisuudesta – Tutkimatta jättäminen

Aihe: EY 236 ja EA 152 artiklan nojalla nostettu kanne, jossa Cova vaatii komission nimittävän viranomaisen 29.6.2007 tekemän päätöksen kumoamista siltä osin kuin tässä päätöksessä evättiin häneltä henkilöstösääntöjen 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu korvaus yhden vuoden ylittävältä ajanjaksolta.

Ratkaisu: Kanne jätetään tutkimatta. Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Tiivistelmä

Kanne – Oikeudenkäyntiasiakirjojen tutkittavaksi ottaminen – Tutkittavaksi ottamisen arviointi asiakirjan esittämisen ajankohtana

(Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artikla; virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 78 artikla)

Kun oikeudenkäyntiväite koskee kannetta, joka on toimitettu virkamiestuomioistuimen kirjaamoon ennen virkamiestuomioistuimen oman työjärjestyksen voimaantuloa, on sovellettava yhtäältä virkamiestuomioistuimen 78 artiklassa tarkoitettuja menettelysääntöjä, muun muassa sitä sääntöä, joka vahvistetaan kyseisen artiklan 3 kohdassa, jossa virkamiestuomioistuin valtuutetaan ratkaisemaan asia määräyksellä pääasiaa käsittelemättä, ja toisaalta kanteen tutkittavaksi ottamisen sääntöjä, joihin viitataan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen, jota sovellettiin soveltuvin osin virkamiestuomioistuimeen työjärjestyksen voimaantuloon saakka, 114 artiklassa.

Määräaika oikeudenkäyntiväitteen esittämistä varten alkaa sekä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklassa tarkoitetussa että virkamiestuomioistuimen 78 artiklassa tarkoitetussa tapauksessa siitä hetkestä, kun kannekirjelmä annetaan tiedoksi. Näin ollen siinä tapauksessa, että tämä tiedoksianto on tehty ennen virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen voimaantuloa, määräaika, jota on noudatettava, on välttämättä kyseisenä ajankohtana voimassa ollut määräaika, joka on seurausta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen määräyksistä. Näin ollen oikeusvarmuuden periaatteen mukaisesti virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen voimaantulon lainmukainen vaikutus ei voi olla sen määräajan lyhentäminen, joka on jo alkanut työjärjestyksen voimaantulopäivänä ja joka koskee oikeudenkäyntiväitteen esittämistä erillisellä asiakirjalla.

Merkityksellinen päivämäärä sen tarkistamiseksi, onko tätä määräaikaa noudatettu, on se, jona oikeudenkäyntiväite esitettiin virkamiestuomioistuimelle, ei se, jona tämä oikeudenkäyntiväite annettiin tiedoksi kantajalle.

(ks. 23, 25 ja 26 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑47/92, Lenz v. komissio, 14.12.1992 (Kok. 1992, s. II‑2523, 34 kohta).

Virkamiestuomioistuin: asia F‑16/05, Falcione v. komissio, 26.4.2006 (Kok. H. 2006, s. I‑A‑1‑3 ja II‑A‑1‑7, 84 kohta); asia F‑82/06, Duyster v. komissio, 14.12.2007 (40 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa) ja asia F‑80/06, Duyster v. komissio, 25.1.2008 (38–43 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN ENSIMMÄISEN JAOSTON PUHEENJOHTAJAN MÄÄRÄYS

23 päivänä tammikuuta 2008

Asia F-123/07

Chantal De Fays

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Virkamiestuomioistuimen aloitteesta tehty sovinto – Asian poistaminen rekisteristä

Aihe: EY 236 ja EA 152 artiklan nojalla nostettu kanne, jossa Chantal De Fays vaatii vuodelta 2005 laaditun urakehitystään koskevan kertomuksen kumoamista ja komission velvoittamista korvaamaan henkisen kärsimyksen, joka on aiheutunut siitä, että mainittu kertomus on laadittu myöhässä ja että siinä on toistuvasti arviointeja, jotka eivät vastaa hänen todellisia suorituksiaan.

Ratkaisu: Asia F-123/07, De Fays vastaan komissio, poistetaan virkamiestuomioistuimen rekisteristä. Komissio velvoitetaan korvaamaan kantajalle aiheutuneet kohtuulliset oikeudenkäyntikulut. Komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Tiivistelmä

Henkilöstö – Kanne – Sovintoratkaisu virkamiestuomioistuimessa – Asian poistaminen rekisteristä

(Virkamiestuomioisuimen työjärjestyksen 69 ja 74 artikla)
Henkilöstöasian tiivistelmä



Henkilöstöasian tiivistelmä

Tiivistelmä

1. Virkamiehet – Kanne – Virkamiehelle vastainen toimi – Käsite – Kannetta edeltävän hallinnollisen valituksen nimenomainen hylkääminen, joka annettiin tiedoksi sellaisen hiljaisen hylkäämispäätöksen jälkeen, josta oli tullut lainvoimainen – Vahvistava toimi

(Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artikla)

2. Oikeudenkäyntimenettely – Oikeudenkäyntikulut – Korvaus – Erityiset syyt

(Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdan ensimmäinen alakohta; virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 122 artikla)

1. Päätös, jolla nimenomaisesti hylätään kannetta edeltävä hallinnollinen valitus ja joka on annettu asianomaiselle virkamiehelle tiedoksi sen jälkeen, kun hiljainen hylkäämispäätös, joka on tullut lainvoimaiseksi, on syntynyt, on jälkimmäisen päätöksen puhtaasti vahvistava päätös, eikä sitä voida pitää virkamiehelle vastaisena päätöksenä, joka voi olla henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan mukaisen kumoamiskanteen kohteena.

(ks. 27 kohta)

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan, jota sovellettiin soveltuvin osin virkamiestuomioistuimessa vireillä oleviin asioihin ennen sen oman työjärjestyksen voimaantuloa 1.11.2007, mukaisesti virkamiestuomioistuin voi erityisistä syistä määrätä oikeudenkäyntikulut jaettaviksi.

Tältä osin tilanteessa, jossa kanne on hylätty sen vuoksi, että sitä edeltävä hallinnollinen valitus on tehty myöhässä, voidaan erityisenä syynä, jonka perusteella kantajana olevan virkamiehen oikeudenkäyntikulut voidaan määrätä jaettaviksi kyseisen toimielimen ja tämän virkamiehen kesken, pitää sitä, ettei hallintoviranomainen ilmoittanut asianomaiselle, että päätös, jota valitus koski, oli puhtaasti vahvistava toimenpide, josta ei voida nostaa kumoamiskannetta, ja sitä, ettei hallintoviranomainen myöskään viitannut siihen, että valitus oli mahdollisesti tehty liian myöhään, mistä virkamiehelle saattoi syntyä huolenpitovelvollisuuden vastaisella tavalla virheellinen mielikuva, että jos virkamies päättäisi nostaa kanteen, se otettaisiin tutkittavaksi.

(ks. 35–39 kohta)
VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS

(ensimmäinen jaosto)

19 päivänä joulukuuta 2007

Asia F-84/06

Luigi Marcuccio

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Henkilöstö – Virkamiehet – Sosiaaliturva – Sairausvakuutus – Sairauskulujen vastattavaksi ottaminen – Vaatimuksen nimenomainen hylkääminen

Aihe: EY 236 ja EA 152 artiklan nojalla nostettu kanne, jossa komission entinen virkamies Luigi Marcuccio vaatii erityisesti, että se implisiittinen päätös on kumottava, jolla nimittävä viranomainen hylkäsi hänen 20.6.2006 ja 18.7.2005 päivätyt hakemuksensa, jotka koskivat eri terveydenhoitokulujen korvaamista 100 prosentin suuruisena henkilöstösääntöjen 72 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Kantaja vaatii lisäksi, että komissio on velvoitettava maksamaan hänelle kyseessä olevien terveydenhoitokulujen kokonaissumman ja hänelle tältä osin jo korvatun summan erotusta vastaava summa, toisin sanoen 89,56 euroa. Lopuksi kantaja vaatii, että tähän summaan lisätään 10 prosentin viivästyskorot, jotka lisätään vuosittain pääomaan 21.6.2005.

Ratkaisu: Virkamiestuomioistuin toteaa, että se ei ole toimivaltainen ratkaisemaan asiaa F-84/06, Marcuccio vastaan komissio. Asia kuuluu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ratkaistavaksi. Oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.

Tiivistelmä

Oikeudenkäyntimenettely – Yhteisöjen eri lainkäyttöelinten välinen toimivallan jako

(Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen liitteessä I olevan 8 artiklan 3 kohta; henkilöstösääntöjen 72 artikla)

Kun virkamiestuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu kanne, joka koskee päätöstä, jolla kieltäydytään korvaamasta virkamiehen terveydenhoitokuluja 100 prosentin suuruisena, mihin asianomainen väittää olevansa oikeutettu mielisairauden vuoksi, josta hän väittää kärsivänsä, virkamiestuomioistuimen on yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön liitteessä I olevan 8 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan mukaisesti todettava, ettei sillä ole asiassa toimivaltaa, jotta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi ratkaista asian, kun tässä viimeksi mainitussa tuomioistuimessa on vireillä muita kanteita, joissa on samat asianosaiset, jotka perustuvat samaan oikeudelliseen syyhyn ja jotka myös koskevat terveydenhoitokulujen korvaamista 100 prosentin suuruisina. Nämä eri kanteet vastaavat yhtä ja samaa riita-asiaa, ja on hyvän oikeudenhoidon mukaista, että yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön liitteessä I olevan 8 artiklan 3 kohdan määräyksillä pyritään takaamaan, että yksi tuomioistuin ratkaisee riita-asian kokonaisuudessaan.

(ks. 8–16 kohta)
VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS

(toinen jaosto)

16 päivänä huhtikuuta 2007

Asia F-82/05

Michel Thierry

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Henkilöstö – Ylennys – Merkitsemättä jättäminen ylennettyjen virkamiesten luetteloon – Vuoden 2004 ylennyskierros – Etusijapisteet – Ansiot – Virkaikä – Tutkittavaksi ottaminen

Aihe: EY 236 ja EA 152 artiklan nojalla nostettu kanne, jossa Thierry vaatii ensisijaisesti vuoden 2004 ylennyskierroksella ylennettyjen virkamiesten luettelosta tehdyn päätöksen (julkaistu 30.11.2004 Informations administratives -nimisessä hallinnollisessa tiedotteessa nro 130‑2004) kumoamista, siltä osin kuin hänen nimeään ei ole luettelossa

Ratkaisu: Kanne jätetään osaksi tutkimatta, koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat selvästi, ja se osittain hylätään, koska se on selvästi perusteeton. Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Tiivistelmä

Henkilöstö – Kanne – Oikeussuojan tarve

(Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artikla)

Virkamies ei voi nostaa kannetta yleisen edun tai toimielinten edun nimissä, ja hän voi vedota kumoamiskanteen tueksi vain häneen itseensä liittyviin kanneperusteisiin. Tästä syystä virkamiehen nostaman kanteen, jossa vaaditaan kumoamaan ylennyskierroksella ylempään palkkaluokkaan ylennettyjen virkamiesten luettelo siltä osin kuin kantajan nimeä ei ole luettelossa, tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat selvästi, jos virkamies ei ole selostanut, millä perusteella hänellä on henkilökohtainen intressi nostaa kanne, ja jos hän on vain vedonnut ylennyspisteiden tiettyjen ryhmien sääntöjenvastaisuuteen esittämättä kuitenkaan kirjelmissään kyseisen ylennyskierroksen osalta mitään henkilökohtaiseen tilanteeseensa liittyvää konkreettista seikkaa, erityisesti saamiensa kyseisiin ryhmiin kuuluvien ylennyspisteiden määrää. Tätä toteamusta ei kyseenalaisteta, vaikka näiden ylennyspisteiden määrä kävisi ilmi vastineeseen liitetystä asiakirjasta, koska on kantajan asiana näyttää toteen kirjelmissään oikeussuojan tarve ja tarvittaessa viitata liitteessä esitettyihin tätä koskeviin seikkoihin.

(ks. 30 ja 33 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: asia 85/82, Schloh v. neuvosto, 30.6.1983 (Kok. 1983, s. 2105, 14 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑436/04, Sanchez Ferriz v. komissio, 22.11.2006 (Kok. H. 2006, s. I‑A‑2‑273 ja II‑A‑2‑1423, 35 kohta) ja asia T‑422/04, Lavagnoli v. komissio, 23.11.2006 (31 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN ENSIMMÄISEN JAOSTON PUHEENJOHTAJAN MÄÄRÄYS

29 päivänä syyskuuta 2009

Asia F-18/05 RENV

D

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Henkilöstö – Virkamiehet – Asian palauttaminen ratkaisun kumoamisen jälkeen – Ammattitauti – Hakemus kantajan sairauden pahenemisen ammatillisen alkuperän tunnustamiseksi – Henkilöstösääntöjen 73 artikla – Asian poistaminen rekisteristä – Oikeudenkäyntikulut

Aihe: EY 236 ja EA 152 artiklaan perustuva kanne, jossa D vaatii virkamiestuomioistuinta kumoamaan 4.5.2004 tehdyn komission päätöksen, jolla kieltäydytään tunnustamassa ammatillista alkuperää kantajan sairaudelle, joka estää häntä hoitamasta virkaryhmäänsä kuuluvaa, hänen palkkaluokkaansa vastaavaa virkaa, tai sen pahenemiselle.

Ratkaisu: Asia F‑18/05 RENV, D vastaan komissio, poistetaan virkamiestuomioistuimen rekisteristä. Komissio vastaa kaikista omista oikeudenkäyntikuluistaan, jotka liittyvät menettelyihin virkamiestuomioistuimessa ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, ja se velvoitetaan korvaamaan puolet kantajan oikeudenkäyntikuluista, jotka liittyvät näihin menettelyihin. Kantaja vastaa puolesta omia oikeudenkäyntikulujaan, jotka liittyvät menettelyihin virkamiestuomioistuimessa ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Axa Belgium, joka on väliintulijana tukenut komission vaatimuksia, vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Tiivistelmä

Oikeudenkäyntimenettely – Oikeudenkäyntikulut – Toisen asianosaisen menettelystä johtunut kanteen peruuttaminen

(Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 5 kohta; virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 122 artikla)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 5 kohdassa, jota sovelletaan soveltuvin osin virkamiestuomioistuimessa ennen sen oman työjärjestyksen voimaantuloa vireillä olleisiin asioihin, määrätään, että asianosainen, joka peruuttaa kanteensa, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli sitä vaatii peruuttamista koskevissa huomautuksissaan. Kanteensa peruuttavan pyynnöstä vastapuoli velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos se vastapuolen menettelyn vuoksi katsotaan kohtuulliseksi.

Oikeudenkäyntikulut on kuitenkin määrättävä jaettaviksi asianosaisten kesken tilanteessa, jossa kanne on peruutettu sen seurauksena, että toimielin on neljän vuoden jälkeen päättänyt palata päätökseensä, jolla se kieltäytyi tunnustamasta kantajan sairauden ammatillista alkuperää ja josta kantaja on nostanut kanteen, kun kanne on peruutettu vasta kolme arkipäivää ennen istuntoa ja lähes vuoden kuluttua kyseisestä päätöksestä ja kun asia on ratkaistu toimielimen hyväksi samassa asiassa valituksen johdosta annetussa ratkaisussa.

(ks. 10–14 kohta)
Arvioijan ja arvioidun työntekijän keskustelua, jonka on oltava joka vuosi osa arviointimenettelyä ja joka koskee erityisesti asianomaisen tehokkuutta, pätevyyttä ja käytöstä tietyn arviointijakson aikana, ei voida rinnastaa työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen ja asianomaisen toimihenkilön keskusteluun, joka edeltää työsopimuksen irtisanomista tai uusimatta jättämistä koskevaa päätöstä ja jonka tulisi perustua asianomaisen työssäolojaksojen aikaisen kokonaistehokkuuden arviointiin.

Kun työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen perustelee väliaikaisen toimihenkilön irtisanomispäätöstä muun muassa asianomaisen työympäristössään väitetysti kohtaamilla ihmissuhteisiin liittyvillä vaikeuksilla, tämä viranomainen on Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla velvollinen kuulemaan asianomaista myös tästä irtisanomisen perusteesta. Kyseinen viranomainen voi tällaisen velvollisuuden noudattamisen avulla tarkistaa asianomaisen kanssa, voidaanko hänen tosiasiallisesti katsoa olevan vastuussa ongelmista, jotka liittyvät hänen käytökseensä viranhoidossa vai liittyvätkö ne muihinkin olosuhteisiin tai jopa asianomaisen työtovereiden käytökseen. Kuulemalla asianomaista ennalta tästä ylimääräisestä irtisanomisperusteesta nimittävä viranomainen voi tarvittaessa käsitellä hänen kanssaan kysymystä siitä, onko hän kiinnostunut siirtymään toisiin tehtäviin. Näin ollen ei voida sulkea pois, että jos asianomaista kuullaan tästä perusteesta, hänellä on tosiasiallisesti mahdollisuus vaikuttaa kyseessä olevaan päätöksentekomenettelyyn.

Lisäksi se, että kyseinen viranomainen olisi tehnyt päätöksen, joka on täysin sama kuin irtisanomispäätös, vaikka se olisi kuullut asianomaista ennalta tästä ylimääräisestä irtisanomisperusteesta, ei ole merkityksellinen seikka, koska siten tehtäisiin tyhjäksi kuulluksi tulemista koskeva perusoikeus, josta määrätään perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdassa, koska tämä oikeus merkitsee, että asianomaisella on mahdollisuus vaikuttaa kyseessä olevaan päätöksentekomenettelyyn erityisesti kun hänen oma käytöksensä tai työsuorituksensa on nimenomaisesti asetettu kyseenalaisiksi irtisanomispäätöksessä.

(ks. 30 ja 31 kohta)

Viittaukset:

Unionin tuomioistuin: tuomio 1.7.2010, Knauf Gips v. komissio (C-407/08 P, EU:C:2010:389, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)

Unionin yleinen tuomioistuin: tuomio 14.9.2011, Marcuccio v. komissio (T-236/02, EU:T:2011:465, 115 kohta)

Virkamiestuomioistuin: tuomio 14.5.2014, Delcroix v. EUH (F-11/13, EU:F:2014:91, 44 kohta) ja tuomio 5.2.2016, GV v. EUH (F-137/14, EU:F:2016:14, 79 kohta)
Perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan b alakohdassa määrätään, että jokaisella on oikeus tutustua häntä koskeviin asiakirjoihin ottaen huomioon luottamuksellisuuden, salassapitovelvollisuuden ja liikesalaisuuden perustellut intressit.

Lisäksi kurinpitomenettelyn kontradiktorinen luonne ja puolustautumisoikeudet tällaisessa menettelyssä edellyttävät, että kyseessä oleva henkilö ja tarvittaessa hänen asianajajansa voivat saada tiedon kaikista tosiseikoista, joihin hallinto saattaa tukeutua päätöksessä, jolla tämä menettely saatetaan päätökseen, ja että tämä tapahtuu riittävän ajoissa, jotta he voivat esittää huomautuksensa. Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen nimittäin edellyttää, että asianomaiselle henkilölle on tarjottu mahdollisuus tuoda tehokkaasti esille kantansa, mutta se edellyttää myös, että hän voi esittää kantansa ainakin unionin toimielimen hallussaan pitämistä asiakirjoista, jotka paljastavat asianomaisen puolustautumisoikeuksien käyttämistä varten tärkeitä tosiseikkoja.

Tältä osin kun toimielimen istuva puheenjohtaja on antanut yhdelle toimielimen jäsenelle tehtävän toimia sovittelijana, on hän toiminut työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen asemassa. Kun tämän jäsenen laatimasta kertomuksesta käy ilmi, että hän on kuullut useita toimielimen virkamiehiä ja toimihenkilöitä sekä sen jäseniä ja kun hän on sisällyttänyt kertomukseensa tutkimuksiinsa perustuvat tosiseikkoja koskevat toteamukset, nämä seikat osoittavat, ettei tämä toiminta rajoittunut sovitteluun vaan muistuttaa sitä vastoin enemmän hallinnollista tutkimusta. Samalla tavoin kyseinen kertomus on ominaisuuksiltaan kertomus, jonka perusteella työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen nimenomaan päätti aloittaa myöhemmin varsinaisen hallinnollisen tutkimuksen.

Näin ollen on katsottava, että kyseinen kertomus olisi pitänyt toimittaa perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisesti myös kantajalle, koska tämä kertomus kuului ”häntä koskevien asiakirjojen” käsitteeseen tässä määräyksessä tarkoitetulla tavalla.

(ks. 47, 48 ja 50–52 kohta)

Viittaukset:

Virkamiestuomioistuin: tuomio 17.3.2015, AX v. EKP (F‑73/13, EU:F:2015:9, 115 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)
Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 2 kohdan mukaisen valituksen ja myöhemmän kanteen vastaavuutta koskeva sääntö edellyttää kanteen tutkimatta jättämisen uhalla, että unionin tuomioistuimissa esitetty kanneperuste on esitetty jo oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä, jotta nimittävä viranomainen on voinut saada tiedon siitä, miltä osin asianomainen riidanalaista päätöstä arvostelee.

Henkilöstösääntöjen 85 artiklasta seuraa, että jotta aiheettomasti suoritettu summa voitaisiin periä takaisin, on esitettävä näyttöä joko siitä, että edunsaaja on ollut tietoinen suorituksen aiheettomuudesta, tai siitä, että suorituksen aiheettomuus on ollut niin ilmeistä, että edunsaajan on täytynyt tietää siitä.

Henkilöstösääntöjen 85 artiklassa oleva, suorituksen aiheettomuuteen liitetty ilmaisu ”niin ilmeinen” ei merkitse sitä, että perusteettomia maksuja saanut virkamies olisi vapautettu kaikesta harkinnasta tai valvonnasta, vaan sitä, että nämä maksut on palautettava, kun kysymyksessä on virhe, joka ei voi jäädä huomaamatta tavanomaisen huolelliselta virkamieheltä, jonka oletetaan tuntevan palkkaukseensa sovellettavat säännöt.

Henkilöstösääntöjen 85 artiklaa on tulkittava siten, ettei kysymys ole siitä, oliko virhe ilmeinen hallinnolle, vaan siitä, oliko se ilmeinen asianomaiselle. Hallinnon, jonka tehtävänä on varmistaa tuhansien eri palkkojen ja lisien maksaminen, tilannetta ei voida verrata sellaisen virkamiehen tilanteeseen, jolla on henkilökohtainen intressi tarkistaa hänelle kuukausittain suoritetut maksut. Näin ollen se seikka, ettei hallinto keskeyttänyt koulutuslisän maksamista, ei ole omiaan muuttamaan toteamusta, että asianomainen virkamies tiesi tai hänen olisi pitänyt tietää, ettei lisän maksamista ollut keskeytetty, eikä tämä viimeksi mainittu voi vedota vilpittömään mieleensä vapautuakseen velvollisuudesta palauttaa perusteettomasti maksettu lisä.

(ks. 50 ja 56–58 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio 10.2.1994, White v. komissio (T-107/92, EU:T:1994:17, 32, 33, 38 ja 50 kohta); tuomio 27.2.1996, Galtieri v. parlamentti (T-235/94, EU:T:1996:22, 49 kohta); tuomio 17.1.2001, Kraus v. komissio (T-14/99, EU:T:2001:10, 36–38 kohta) ja tuomio 5.11.2002, Ronsse v. komissio (T-205/01, EU:T:2002:269, 45 ja 46 kohta)

Unionin yleinen tuomioistuin: tuomio 27.1.2016, DF v. komissio (T-782/14 P, EU:T:2016:29, 25 ja 26 kohta)

Virkamiestuomioistuin: tuomio 9.9.2008, Ritto v. komissio (F-18/08, EU:F:2008:110, 40 kohta)
Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että siinä vahvistetaan ulkomaankorvauksen myöntämisen kannalta arviointiperusteeksi se, missä virkamiehellä tai toimihenkilöllä on ollut vakituinen asuinpaikka ennen palvelukseen tuloa. Vakituinen asuinpaikka on paikka, johon asianomainen virkamies tai toimihenkilö on keskittänyt pysyvästi tai vakituisesti etunsa siten, että hänen tarkoituksenaan on näiden etujen keskittämisen jatkuvuus, ja vakituista asuinpaikkaa määritettäessä on otettava huomioon kaikki seikat, joista se muodostuu ja erityisesti asianomaisen henkilön tosiasiallinen asuinpaikka. Asianomainen virkamies tai toimihenkilö menettää oikeuden ulkomaankorvaukseen vain jos hänellä on ollut koko viitekauden ajan vakituinen asuinpaikka maassa, jossa hänen asemapaikkansa sijaitsee, tai jos hän on harjoittanut siellä koko viitekauden ajan pääasiallista ansiotoimintaansa; yksittäisiä ja lyhytaikaisia poissaoloja asemamaasta ei pidetä riittävinä, jotta kantajan asuminen asemamaassa menettäisi vakituisen luonteensa.

(ks. 44 ja 45 kohta)

Virkamiestuomioistuin: tuomio 9.3.2010, Tzvetanova v. komissio (F‑33/09, EU:F:2010:18, 39 kohta); tuomio 15.3.2011, Mioni v. komissio (F‑28/10, EU:F:2011:23, 22 kohta) ja tuomio 18.6.2015, Pondichie v. komissio (F‑50/14, EU:F:2015:62, 34 ja 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)