ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
74.

Arvioinnissa on konkreettisesti ”otettava asianmukaisesti huomioon kaikki yksittäisen tapauksen erityispiirteet”, ja se on tehtävä ”tapauskohtaisesti ja objektiivisin perustein, ja harkinnassa olisi otettava huomioon muitakin seikkoja kuin pelkkä laiton oleskelu”. ( 68 ) Jäsenvaltio ei siten voi tukeutua yleiseen käytäntöön tai mihin tahansa olettamaan sen toteamiseksi, että kyseessä on ”vakava uhka yleiselle järjestykselle”. Tapauskohtaista tutkimista koskeva vaatimus ja suhteellisuusperiaate velvoittavat jäsenvaltion ottamaan asianmukaisesti huomioon kolmannen maan kansalaisen oman käyttäytymisen ja tulevan vaaran, jota tällainen käyttäytyminen merkitsee yleiselle järjestykselle. Tästä seuraa, että se, että kolmannen maan kansalainen on epäiltynä kansallisen oikeuden mukaan rikoksena rangaistavasta teosta tai on saanut tällaisesta teosta tuomion, ei voi yksinään oikeuttaa sitä, että kyseisen kansalaisen katsotaan olevan ”vakava uhka yleiselle järjestykselle” palauttamisdirektiivin 11 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla. ( 69 ) Se, että kolmannen maan kansalaisella on useita aiempia rikostuomioita, voi kuitenkin riittää palauttamisdirektiivin 11 artiklan 2 kohdan poikkeuksen soveltamiseen siltä osin kuin tuomiot osoittavat kyseisen henkilön vakiintuneen käyttäytymistavan.
18.

On totta, että direktiivin 2005/36, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2013/55, 4 f artiklan 6 kohdassa viitataan ”ammattihenkilöihin” eikä ammatteihin. Direktiivin 2005/36 36 artiklassa annetaan kuitenkin ymmärtää, että hammaslääkärin ammattitoiminta on rajoitettua, ( 20 ) ja säädetään, että ”hammaslääkärin ammattitoiminnan harjoittamisen edellytyksenä on, että henkilöllä on liitteessä V olevassa 5.3.2 kohdassa tarkoitettu muodollista pätevyyttä osoittava asiakirja”, ( 21 ) minkä jälkeen tämä toiminta määritellään ”toiminnaksi, johon sisältyy hampaiden, suun, leukojen ja niihin liittyvien kudosten poikkeavuuksien ja sairauksien ennaltaehkäisy, diagnosointi ja hoito”. ( 22 ) Tätä toimintaa tarkastellaan kokonaisuutena. Erikoishammasteknikon toiminta kattaa vain osittain hammaslääkärin toiminnan, eivätkä nämä erikoishammasteknikot täytä selvästi direktiivissä 2005/36 asetettuja edellytyksiä, jotta heitä voitaisiin pitää hammaslääkäreinä tai jotta he voisivat toimia sellaisina. ( 23 ) Mielestäni erikoishammasteknikoille myönnettävä osittainen oikeus harjoittaa hammaslääkärin ammattia, kun direktiivissä vahvistetaan kiinteä yhteys kyseisen direktiivin liitteen 5.3.2 kohdassa lueteltujen koulutuksesta annettavien asiakirjojen ja hammaslääkärin ammatin harjoittamisen välillä, on täysin vastoin unionin lainsäätäjän tahtoa. Unionin tuomioistuin on katsonut, että ”hammaslääkärin ammattitoiminnan harjoittamisen edellytyksenä on, että henkilöllä on – – peruskoulutuksesta annettava asiakirja”. ( 24 ) Jos erikoishammasteknikoilla ajateltaisiin olevan osittainen oikeus harjoittaa hammaslääkärin toimintaa, tämä johtaisi sellaisen uuden ”epätäydellisen” ryhmän luomiseen, jossa harjoitettaisiin vain osittain hammaslääkärin ammattitoimintaa ja joka ei vastaa yhtäkään direktiivissä säädettyä ryhmää, mikä on poissuljettua. ( 25 )
41.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Verwaltungsgericht Berlinin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) BUSINESSEUROPEn, UEAPME:n, CEEP:n ja EAY:n tekemän vanhempainvapaata koskevan tarkistetun puitesopimuksen täytäntöönpanosta ja direktiivin 96/34/EY kumoamisesta 8.3.2010 annetun neuvoston direktiivin 2010/18/EU liitteenä olevan tarkistetun puitesopimuksen 5 lausekkeen 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan virkamiehen, joka on menestynyt valintamenettelyssä, mikä mahdollistaa hänelle pääsyn esimiesvirkaan, on suoritettava kaksivuotinen koeaika ennen lopullista nimitystään, kun tämän koeajan kulumista ei voida missään tapauksessa keskeyttää vanhempainvapaan ajaksi ja kun koeajan alkamispäivää ei voida myöskään siirtää seuraamaan välittömästi tätä vapaata. 2) Edellyttäen, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin varmistuu siitä, että pääasiassa kyseessä oleva lainsäädäntö on epäedullinen huomattavasti suuremmalle määrälle naisia kuin miehiä, miesten ja naisten yhtäläisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa 5.7.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/54/EY 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä mainitun direktiivin 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä tällaiselle lainsäädännölle, jonka mukaan koeajalla olevan virkamiehen, joka on menestynyt valintamenettelyssä, mikä mahdollistaa hänelle pääsyn esimiesvirkaan, on suoritettava kaksivuotinen koeaika ennen lopullista nimitystään, kun tämän koeajan kulumista ei voida missään tapauksessa keskeyttää vanhempainvapaan ajaksi ja kun koeajan alkamispäivää ei voida myöskään siirtää seuraamaan välittömästi tätä vapaata. 3) Asianosaiselle direktiivien 2006/54 ja 2010/18 rikkomisesta aiheutuneen vahingon hyvittämiseksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on sovellettava niitä kansallisia toimenpiteitä, jotka jäsenvaltio on määrittänyt sille direktiivin nojalla kuuluvien velvoitteiden täyttämiseksi. Tässä yhteydessä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on varmistuttava, että näillä toimenpiteillä taataan todellinen ja tehokas oikeusturva, että niillä on työnantajaan todellinen ennalta ehkäisevä vaikutus ja että ne ovat aiheutuneeseen vahinkoon nähden riittäviä.
11.

Direktiivin 2 d artiklassa (”Pätemättömyys”) säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että hankintaviranomaisesta riippumaton muutoksenhakuelin toteaa sopimuksen pätemättömäksi tai että sen pätemättömyys on tällaisen muutoksenhakuelimen päätöksen tulosta kaikissa seuraavissa tapauksissa: a) jos hankintaviranomainen on tehnyt sopimuksen julkaisematta ennalta hankintailmoitusta Euroopan unionin virallisessa lehdessä, vaikkei tämä ole sallittua direktiivin 2004/18/EY mukaisesti; b) jos kyseessä on tämän direktiivin 1 artiklan 5 kohdan, 2 artiklan 3 kohdan tai 2 a artiklan 2 kohdan vastainen virheellinen menettely, joka on estänyt muutosta hakevaa tarjoajaa käyttämästä sopimusta edeltäviä muutoksenhakukeinoja, jos tällaisen virheellisen menettelyn yhteydessä on tapahtunut myös direktiivin 2004/18/EY vastainen virheellinen menettely, joka on vaikuttanut muutoksenhakuun turvautuvan tarjoajan mahdollisuuksiin saada sopimus; c) silloin kun kyseessä on tämän direktiivin 2 b artiklan c alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettu virheellinen menettely, jos jäsenvaltiot ovat vedonneet odotusaikaa koskevaan poikkeukseen puitejärjestelyyn tai dynaamiseen hankintajärjestelmään perustuvien hankintasopimusten osalta. 2. Pätemättömäksi todetusta sopimuksesta aiheutuvista seurauksista säädetään kansallisessa lainsäädännössä. Kansallisessa lainsäädännössä voidaan säätää kaikkien sopimusvelvoitteiden taannehtivasta peruuntumisesta tai rajoittaa peruuntuminen koskemaan niitä velvoitteita, jotka edelleen olisi pantava täytäntöön. Jälkimmäisessä tapauksessa jäsenvaltioiden on säädettävä muiden 2 e artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen seuraamusten soveltamisesta. 3. Jäsenvaltiot voivat säätää, että hankintaviranomaisesta riippumattoman muutoksenhakuelimen ei tarvitse todeta sopimusta pätemättömäksi, vaikka sopimus on tehty lainvastaisesti 1 kohdassa tarkoitettujen perusteiden nojalla, jos muutoksenhakuelin toteaa kaikki olennaiset näkökohdat tutkittuaan, että sopimuksen vaikutukset olisi pidettävä voimassa yleiseen etuun liittyvistä pakottavista syistä. Tällöin jäsenvaltioiden on säädettävä 2 e artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista vaihtoehtoisista seuraamuksista, joita on sen sijaan sovellettava. Sopimuksen pätevyyteen liittyviä taloudellisia etuja voidaan pitää pakottavina syinä vain, jos pätemättömyydellä olisi poikkeuksellisesti kohtuuttomat seuraukset. Asianomaiseen sopimukseen suoraan yhteydessä olevat taloudelliset edut eivät kuitenkaan saa olla pakottavia syitä, jotka liittyvät yleiseen etuun. Sopimukseen suoraan liittyviä taloudellisia etuja ovat muun muassa sopimuksen täytäntöönpanon viivästymisestä aiheutuvat kulut, uuden hankintamenettelyn aloittamisesta aiheutuvat kulut, sopimuksen toteuttavan taloudellisen toimijan vaihtamisesta aiheutuvat kulut ja sopimuksen pätemättömäksi toteamisesta johtuvista oikeudellisista velvoitteista aiheutuvat kulut. – –”
38.

Aluksi on muistutettava, ettei valtion monopoli ole sellaisenaan SEUT 56 artiklan vastainen, eikä kyseisellä määräyksellä edellytetä jäsenvaltioiden vapauttavan onnenpelialan markkinoitaan. ( 11 ) Unkarin hallitus näyttäisi lähtevän siitä, että käsiteltävässä asiassa on kyse monopolista. Ymmärrän ennakkoratkaisupyynnön kuitenkin niin, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mielestä kyse ei ole monopolista. Totean, siitä huolimatta että unionin tuomioistuimen on kansallisen oikeuden säännösten tulkinnan osalta lähtökohtaisesti perustettava arviointinsa ennakkoratkaisupyynnössä esitettävään kuvaukseen ja että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa tulkita jäsenvaltion kansallista lainsäädäntöä, ( 12 ) ettei käsiteltävässä asiassa ole mielestäni kyse muodollisesta monopolista. Mielestäni kysymys monopolista ei ole tosiseikkoja koskeva kysymys vaan oikeudellinen kysymys. Asian oikeudellinen tilanne on selkeä, sillä Unkarin lainsäädännön tekstin mukaan verkossa pelattavia onnenpelejä tarjoavat toimijat pääsevät lähtökohtaisesti Unkarin markkinoille.
14.

Asiaa nyt käsittelevä Conseil d’État (ylin hallintotuomioistuin, Ranska) pitää unionin oikeutta merkityksellisenä asian ratkaisemisen kannalta ja on tästä syystä esittänyt SEUT 267 artiklan nojalla unionin tuomioistuimelle 30.12.2015 seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Kun jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä käytetään [emo-tytäryhtiödirektiivin] 1 artiklan 2 kohdassa annettua mahdollisuutta, voidaanko tätä mahdollisuutta sovellettaessa toteutettuja toimenpiteitä ja tehtyjä sopimuksia valvoa Euroopan unionin primaarioikeuden nojalla? 2) Onko emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdan säännöksiä, joiden mukaan jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta päättää, mitkä säännökset ’ovat välttämättömiä veropetosten ja väärinkäytösten estämiseksi’, tulkittava siten, että niissä estetään se, että jäsenvaltio ottaa käyttöön järjestelmän, jolla jätetään vapautuksen soveltamisalan ulkopuolelle sellaiselle oikeushenkilölle jaetut osingot, joka on suoraan tai epäsuorasti yhden tai useamman sellaisessa valtiossa, joka ei ole Euroopan unionin jäsen, asuvan henkilön määräysvallassa, ellei tämä oikeushenkilö osoita, ettei osakkuusketjun pääasiallisena tarkoituksena tai yhtenä pääasiallisista tarkoituksista ole hyötyä lähdeveroa koskevasta vapautuksesta? 3) a) Siinä tapauksessa, että edellä mainitun väärinkäytösten estämiseen liittyvän järjestelmän unionin oikeuden mukaisuutta on vastaavasti arvioitava myös perustamissopimuksen määräysten mukaisesti, onko sitä tarpeen tarkastella kyseessä olevan lainsäädännön tarkoitus huomioon ottaen EY 43 artiklan perusteella, josta on tullut SEUT 49 artikla, vaikka osinkoa saava yhtiö on suoraan tai epäsuorasti osakkuusketjun, jonka yhtenä pääasiallisena tavoitteena on verovapautus, lopussa olevan yhden tai useamman kolmannessa valtiossa asuvan henkilön, joka ei voi käyttää sijoittautumisvapautta, määräysvallassa? b) Jos edelliseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko tätä yhdenmukaisuutta tarkasteltava EY 56 artiklan, josta on tullut SEUT 63 artikla, määräysten mukaisesti? 4) Onko edellä mainittuja määräyksiä tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että kansallisessa lainsäädännössä suljetaan lähdeveroa koskeva vapautus pois sellaisten osinkojen osalta, jotka jäsenvaltiossa sijaitseva yhtiö on maksanut toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevalle yhtiölle, kun nämä osingot maksetaan sellaiselle oikeushenkilölle, joka on suoraan tai epäsuorasti yhden tai useamman sellaisessa valtiossa, joka ei ole Euroopan unionin jäsen, asuvan henkilön määräysvallassa, ellei tämä oikeushenkilö osoita, ettei kyseisen osakkuusketjun pääasiallisena tarkoituksena tai yhtenä pääasiallisista tarkoituksista ole vapautuksesta hyötyminen?”
25.

Kansallinen tuomioistuin on perustellusti lähtenyt siitä, että aiheuttamisperiaatetta voidaan soveltaa vain konkretisoivan johdetun oikeuden yhteydessä. ( 5 ) Se katsoo kuitenkin perusteettomasti, että tämä konkretisoiva säädös on ympäristövastuudirektiivi (jäljempänä A kohta). Käsiteltävässä asiassa konkretisointi tapahtuu pikemminkin jätedirektiivillä (jäljempänä B kohta). Aiheuttamisperiaatteen seurauksia sekä suhteellisuusperiaatetta ja syyttömyysolettamaa on tarkasteltava tätä taustaa vasten. Lopuksi on tarkasteltava toista kysymystä, joka koskee jäsenvaltioiden toimivaltaa toteuttaa tiukempia suojelutoimenpiteitä (jäljempänä C kohta).
82.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa rechtbank Amsterdamin (Amsterdamin tuomioistuin) esittämiin kysymyksiin seuraavasti: 1) Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13.6.2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS, sellaisena kuin se on muutettuna 26.2.2009 tehdyllä neuvoston puitepäätöksellä 2009/299/YOS, 4 a artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohtaa on tulkittava siten, että se sisältää itsenäiset vähimmäistakeet, joiden noudattaminen täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on itsenäisesti tarkistettava, jotta se voi panna täytäntöön eurooppalaisen pidätysmääräyksen, joka on annettu sellaisen ratkaisun täytäntöönpanemiseksi, joka on tehty ilman, että se, jota asia koskee, on ollut henkilökohtaisesti läsnä oikeudenkäynnissä. 2) Puitepäätöksen 2002/584, sellaisena kuin se on muutettuna puitepäätöksellä 2009/299, 4 a artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohtaa on tulkittava siten, että sen, jota asia koskee, on pitänyt sovellettavien kansallisten menettelysääntöjen mukaisesti saada haaste välittömästi henkilökohtaisesti tiedoksi tai – jos näin ei ole – että pidätysmääräyksen antaneen viranomaisen toimittamista tiedoista on käytävä kiistattomasti ilmi, että se, jota asia koskee, on tosiasiallisesti saanut kyseisestä oikeudenkäynnistä virallisen, oikeudenkäynnille vahvistettuja ajankohtaa ja paikkaa koskevan tiedon.
23.

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksiä on tulkittava ja sovellettava yhtenäisesti ottaen huomioon kaikki unionin kielillä laaditut versiot, joten jossakin kieliversiossa käytettyä unionin oikeuden säännöksen sanamuotoa ei voida käyttää tämän säännöksen ainoana tulkintaperusteena eikä sille voida antaa etusijaa muihin kieliversioihin nähden. Jos unionin oikeuden säädöksen erikieliset versiot poikkeavat toisistaan, kyseessä olevaa säännöstä on tulkittava sen lainsäädännön systematiikan ja tavoitteen mukaan, jonka osa säännös on. ( 16 )
5.

Tavaramerkkiasetuksen 42 artiklan 2 kohta koskee väitteen tutkimista. Siinä säädetään seuraavaa: ”Väitteen tehneen aikaisemman yhteisön tavaramerkin haltijan on hakijan pyynnöstä toimitettava todisteet siitä, että yhteisön tavaramerkin julkaisemista edeltäneiden viiden vuoden aikana aikaisempaa yhteisön tavaramerkkiä on tosiasiallisesti käytetty yhteisössä niiden tavaroiden tai palvelujen osalta, joita varten se on rekisteröity ja joihin väite perustuu, tai että on olemassa perustellut syyt käyttämättä jättämiseen, jos tähän päivään mennessä aikaisempi tavaramerkki on ollut rekisteröitynä vähintään viisi vuotta. Jos näitä todisteita ei esitetä, väite hylätään. Jos aikaisempaa yhteisön tavaramerkkiä on käytetty ainoastaan joidenkin sellaisten tavaroiden tai palvelujen osalta, joita varten se on rekisteröity, sitä pidetään väitteen tutkimisessa rekisteröitynä ainoastaan näiden tavaroiden tai palvelujen osalta.”
62.

Katson näin ollen, että unionin tuomioistuimen olisi vastattava Juzgado de lo Social no 33 de Barcelonan esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE), julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) ja Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY) tekemästä osa-aikatyötä koskevasta puitesopimuksesta 15.12.1997 annetun neuvoston direktiivin 97/81/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 7.4.1998 annetulla neuvoston direktiivillä 98/23/EY, liitteessä olevaa 6.6.1997 tehtyä osa-aikatyötä koskevaa puitesopimusta on tulkittava siten, ettei sitä sovelleta Espanjan yleisen sosiaaliturvalain 210 §:ssä säädetyn kaltaiseen maksuperusteiseen työttömyysetuuteen, joka rahoitetaan yksinomaan työntekijän ja hänen entisten työnantajiensa suorittamilla vakuutusmaksuilla. 2) Miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen asteittaisesta toteuttamisesta sosiaaliturvaa koskevissa kysymyksissä 19.12.1978 annetun neuvoston direktiivin 79/7/ETY 4 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan tapauksissa, joissa on kyseessä vertikaalinen osa-aikatyö (työskentely vain tiettyinä viikonpäivinä), ei oteta laskelmassa huomioon maksupäivinä päiviä, joina ei ole työskennelty mutta joilta on maksettu vakuutusmaksuja, minkä seurauksena työttömyysetuuden kesto lyhenee, kun enemmistö vertikaalista osa-aikatyötä tekevistä työntekijöistä on naisia, joihin tällaiset kansalliset toimenpiteet vaikuttavat kielteisesti.
2.

Tämän kysymyksen taustalla on erityisen maastapoistumisverotuksen yhteydessä realisoimattomista arvonnousuista (nk. piilovarauksista) kannettava vero. Verosaatava syntyy, kun enemmistö edunvalvojista (trustee) siirtää asuinpaikkansa ulkomaille tai kun valtaosa nimetyistä edunvalvojista asuu ulkomailla. Maastapoistumisveroa on selvennetty sittemmin laajasti oikeuskäytännöllä. ( 3 ) Se on lähtökohtaisesti sallittu. Maasta poistuminen ei voi merkitä sitä, että lähtöjäsenvaltion olisi luovuttava oikeudestaan kantaa veroa arvonnoususta, joka on syntynyt lähtöjäsenvaltion verotusvallan piirissä ennen kyseistä siirtoa. ( 4 ) Tämän on koskettava myös oikeutta korjata aiemmin poistojen perusteella myönnettyä verohelpotusta, jos sekin on johtanut piilovarauksiin. Oikeuskäytännössä on kuitenkin vahvistettu ajan myötä tiettyjä edellytyksiä maastapoistumisverolle. Myös unionin lainsäätäjä on ottanut tämän huomioon säätäessään hiljattain direktiivin (EU) 2016/1164 5 artiklassa, ( 5 ) jota ei tosin sovelleta tässä asiassa, jopa vastaavasta velvoitteesta maksaa maastapoistumisveroa. ( 6 ) Viimeksi mainittu ilmentää selvästi ajan myötä tapahtunutta oikeustajun muuttumista, millä voi olla vaikutuksia myös oikeudelliseen jälkiarviointiin. ( 7 )
125.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasin (ylin hallintotuomioistuin, Liettua) esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Jos liittymistä edeltävästä rakennepolitiikan välineestä 21.6.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1267/1999 nojalla on myönnetty yhteisön rahoitustukea hankkeeseen, joka — on kyseisen asetuksen 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu tukikelpoinen toimenpide, — perustettiin komission päätöksellä ja rahoituspöytäkirjalla, joista komissio ja kyseisen jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset sopivat, ja — toteutettiin vähintään kahden vuoden aikana, tällainen hanke kuuluu Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta 18.12.1995 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetun monivuotisen ohjelman käsitteeseen. Näin ollen on niin, että jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin todentaa, että jätehuoltojärjestelmän perustamista Alytusin alueelle Liettuassa koskevan kaltainen hanke täyttää nämä edellytykset, tällainen hanke voi olla asetuksen N:o 2988/95 mukainen monivuotinen ohjelma. 2) Asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun vanhentumisajan toiminnan määrittämiseksi sellaisen monivuotisen ohjelman tapauksessa, joka koskee koheesiorahastosta 16.5.1994 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1164/94 liitteessä II olevien säännösten soveltamisalaan kuuluvaa aiempaa ISPA-hanketta, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, — ovatko kyseisen jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset esittäneet komissiolle D artiklan 5 kohdan mukaisen hyväksytyn maksupyynnön, — tuen myöntämisestä tehdyssä komission päätöksessä ja siihen liittyvässä rahoituspöytäkirjassa töiden valmistumiselle ja maksuille asetettu päivämäärä, — onko komissiolle lähetetty D artiklan 2 kohdan d alakohdassa edellytetty loppukertomus, — onko D artiklan 5 kohdassa säädetty kahden kuukauden aika päättynyt ja — onko kolmen vuoden aika (jollei G artiklan 3 kohdan nojalla ole toisin päätetty) siitä, kun komissio on maksanut hanketta koskevan lopullisen jäännöserän, päättynyt. Jätehuoltojärjestelmän kehittämistä Alytusin alueelle Liettuassa koskevan kaltaisen hankkeen yhteydessä on siten ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asia selvittää nämä seikat ja määrittää toteamustensa perusteella, päättyikö kyseiseen hankkeeseen liittyvä monivuotinen ohjelma lopullisesti 30.6.2013 vai myöhempänä ajankohtana.
35.

Haluan todeta alustavasti, että pääasian kantaja väitti suullisessa käsittelyssä erityisesti, ettei lapsi V asu Alankomaissa vaan Liettuassa. Hänen mukaansa on niin, että jos tuomioistuinratkaisussa vahvistetaan lapsen asuinpaikka toisen vanhemman luokse, tätä ”oikeudellista” asuinpaikkaa on pidettävä asuinpaikkana. Vakiintuneessa oikeuskäytännössä kuitenkin katsotaan, että ”[mainitun] asetuksen 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu asuinpaikka on paikka, joka ilmentää lapsen tiettyä integroitumista sosiaaliseen ympäristöön ja perheympäristöön. Kansallisen tuomioistuimen asiana on ratkaista lapsen asuinpaikka ottamalla huomioon kaikki kullekin yksittäistapaukselle erityiset tosiseikat”. ( 5 ) Unionin tuomioistuin on lisännyt seuraavaa: ”Arviointiperusteita, joiden valossa kansallisen tuomioistuimen on ratkaistava, mikä on lapsen asuinpaikka, ovat muun muassa lapsen jäsenvaltion alueella oleskelun olosuhteet ja syyt sekä lapsen kansalaisuus – –. Kuten yhteisöjen tuomioistuin lisäksi täsmensi [2.4.2009 antamansa tuomion A ( 6 )] 38 kohdassa, lapsen asuinpaikan ratkaisemiseksi on otettava huomioon paitsi se, että lapsi on fyysisesti jossakin jäsenvaltiossa, myös muita tekijöitä, joista on ilmettävä, että tällainen olinpaikka ei ole millään tavalla väliaikainen tai satunnainen.” ( 7 )
29.

Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Verwaltungsgericht Darmstadtin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Muuttovirtojen tehokkaan hallinnan tavoite on yleistä etua koskeva pakottava syy, jolla jäsenvaltio voi perustella assosiaation kehittämisestä 19.9.1980 tehdyn, Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisellä assosiaatiosopimuksella, jonka Turkin tasavalta sekä Euroopan talousyhteisön jäsenvaltiot ja yhteisö allekirjoittivat Ankarassa 12.9.1963 ja joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin Euroopan yhteisön puolesta 23.12.1963 tehdyllä neuvoston päätöksellä 64/732/ETY, perustetun assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 13 artiklassa tarkoitetun uuden rajoituksen. Päätöksen N:o 1/80 voimaantulon jälkeen annettu jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka soveltaminen johtaa sellaiseen lopputulokseen, että kyseisen jäsenvaltion alueella syntynyt lapsi, jonka vanhemmalla on turkkilaisen työntekijän asema, on velvollinen matkustamaan kolmanteen valtioon, jonka kansalainen hän on, hakeakseen sieltä käsin oleskelulupaa, minkä seurauksena kyseisen työntekijän on valittava, jääkö hän Saksaan jatkamaan taloudellista toimintaansa ollen erossa lapsestaan vai lähteekö hän lapsensa mukaan ja luopuu tästä taloudellisesta toiminnasta epämääräiseksi ajaksi, on päätöksen N:o 1/80 13 artiklassa kielletty uusi rajoitus.