Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Ruiz-Jarabo Colomer 24 päivänä helmikuuta 2000. - Luxemburgin suurherttuakunta vastaan Euroopan parlamentti ja Euroopan unionin neuvosto. - Kumoamiskanne - Sijoittautumisvapaus - Tutkintojen vastavuoroinen tunnustaminen - Yhdenmukaistaminen - Perusteluvelvollisuus - Direktiivi 98/5/EY - Asianajajan ammatin pysyvä harjoittaminen muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa ammatillinen pätevyys on hankittu. - Asia C-168/98.



Oikeustapauskokoelma 2000 sivu I-09131



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

I Johdanto

1 Luxemburgin suurherttuakunta on nostanut kanteen, jolla se vaatii asianajajan ammatin pysyvän harjoittamisen helpottamisesta muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa ammatillinen pätevyys on hankittu, 16 päivänä helmikuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/5/EY(1) (jäljempänä direktiivi), jota ovat tukeneet muut 14 neuvostossa edustettuina olevaa jäsenvaltiota ja jonka Euroopan parlamentti on hyväksynyt, kumoamista sillä perusteella, että sen antaminen olisi edellyttänyt lausuntovaiheessa yksimielistä hyväksymistä.

Luxemburgin suurherttuakunta katsoo, että direktiivillä muutetaan lainsäädännössä vahvistettua periaatetta, jonka mukaan oikeus harjoittaa asianajajan ammattia tietyssä jäsenvaltiossa edellyttää, että asianomainen on hankkinut riittävät tiedot kyseisen jäsenvaltion oikeudesta ja siihen nähden riittävän kelpoisuuden.

Luxemburgin suurherttuakunta on samalla arvostellut syrjintää, jota direktiivin nojalla on samassa jäsenvaltiossa harjoitettu kotimaisia asianajajia kohtaan suhteessa siirtotyöläisinä oleviin asianajajiin, ja moittinut direktiivin perusteluja puutteellisiksi.

II Direktiivin lainsäädännöllinen tausta

2. Kanteen kohteena oleva direktiivi on osa lainsäädäntöä, jonka tarkoituksena on toteuttaa perustamissopimuksessa määrätty vapaa liikkuvuus asianajajan ammatin harjoittamisessa.

Direktiivi 77/249/ETY

3. Ensimmäisessä vaiheessa julkaistiin asianajajien palvelujen tarjoamisen vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamisesta 22 päivänä maaliskuuta 1977 annettu neuvoston direktiivi 77/249/ETY(2) (jäljempänä direktiivi 77/249/ETY). Tämän perustamissopimuksen 57 (josta on muutettuna tullut EY 47 artikla) ja 66 artiklaan (josta on tullut EY 55 artikla) perustuvan direktiivin nojalla kullakin jäsenvaltiolla on velvollisuus tunnustaa asianajaksi kaikki kyseisen ammatin harjoittajat, jotka ovat suorittaneet kyseisen tutkinnon toisessa jäsenvaltiossa, jollei seuraavista rajoituksista muuta johdu:

- palveluja tarjoavan asianajajan on käytettävä sitä ammattinimikettä, jota käytetään jäsenvaltiossa, josta hän tulee, ilmaistuna tuon valtion kielellä tai jollakin tuon valtion kielistä viittauksin siihen ammatilliseen järjestöön, johon hän kuuluu tai siihen tuomioistuimeen, jossa hän tuon valtion lakien mukaan saa toimia (3 artikla);

- jäsenvaltiot voivat varata joillekin asianajajaryhmille oikeuden laatia virallisia asiakirjoja, joilla annetaan valtuudet kuolinpesän hallintoon tai joilla perustetaan tai siirretään kiinteään omaisuuteen kohdistuvia oikeuksia (1 artiklan toinen kohta);

- asiakkaan edustamiseen oikeudenkäynnissä liittyvän toiminnan harjoittamiseksi jäsenvaltiot voivat myös vaatia, että palveluja tarjoava asianajaja paikallisten sääntöjen tai tapojen mukaisesti esitellään tuomioistuimen puheenjohtajalle ja tarvittaessa asianomaisen asianajajien yhdistyksen puheenjohtajalle vastaanottavassa jäsenvaltiossa tai että hän työskentelee yhdessä sellaisen asianajajan kanssa, joka toimii kyseisessä tuomioistuimessa ja on tarvittaessa vastuussa tälle tuomioistuimelle, taikka yhdessä tässä tuomioistuimessa toimivan "avouén" tai "procuratoren" kanssa.

Direktiivi 89/48/ETY

4. Seuraavassa vaiheessa julkaistiin perustamissopimuksen 49 artiklaan (josta on muutettuna tullut EY 40 artikla), 57 artiklan 1 kohtaan ja 66 artiklaan perustuva vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä 21 päivänä joulukuuta 1988 annettu neuvoston direktiivi 89/48/ETY(3) (jäljempänä direktiivi 89/48/ETY).

5. Direktiivi 89/48/ETY on toisin kuin direktiivi 77/249/ETY yleisluonteinen, ja sitä sovelletaan kaikkiin säänneltyihin ammatteihin, jollei niihin sovelleta erityisiä toimenpiteitä. Direktiivissä 89/48/ETY säädetään, että jäsenvaltio ei saa kieltäytyä antamasta siirtotyöläiselle lupaa harjoittaa säänneltyä ammattia tarkastamatta kyseisen ammatinharjoittajan siinä jäsenvaltiossa, josta hän on kotoisin, hankkimaa ammattipätevyyttä (3 artikla).

6. Direktiivin 89/48/ETY 4 artiklassa jäsenvaltion sallitaan myös edellyttää hakijalta, että tämä myös

a) todistaa, että hänellä on ammattikokemusta, jos hakemuksen tueksi esitetyn koulutuksen kesto on vähintään vuoden vastaanottavan jäsenvaltion edellyttämää lyhyempi;

b) suorittaa enintään kolme vuotta kestävän sopeutumisajan tai kelpoisuuskokeen, kun hakijan saaman koulutuksen sisältö olennaisesti eroaa vastaanottavan jäsenvaltion edellyttämän tutkinnon sisällöstä.

7. Direktiivin 89/48/ETY 4 artiklan 1 kohdan viimeiseen alakohtaan liitettiin kuitenkin oikeustieteen ammatteja koskeva seuraava virke:

" - - vastaanottava jäsenvaltio voi määrätä, käytetäänkö sopeutumisaikaa vai kelpoisuuskoetta niiden ammattien osalta, joiden harjoittaminen edellyttää kansallisen lainsäädännön tarkkaa tuntemusta ja joissa kansallista lainsäädäntöä koskeva neuvonta tai avustaminen on olennainen ja pysyvä ammattitoiminnan osa."

Tanskaa lukuun ottamatta kaikki jäsenvaltiot päättivät ottaa käyttöön kelpoisuuskokeen.

III Direktiivi 98/5/EY

8. Neuvostossa kolmen vuoden ajan käytyjen neuvottelujen jälkeen julkaistiin 14.3.1998 direktiivi 98/5/EY. Direktiivin tavoitteena on helpottaa asianajajan ammatin pysyvää harjoittamista joko itsenäisenä ammatinharjoittajana tai palkatussa työssä muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa ammatillinen pätevyys on hankittu (1 artiklan 1 kohta).

9. Direktiivin perusteluissa todetaan, että kyseinen direktiivi tarjoaa direktiivillä 89/48/ETY perustettuun yleiseen järjestelmään verrattuna asianajajille helpomman väylän sallimalla heidän päästä ammattiin vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja että se antamalla asianajajille mahdollisuuden alkuperäistä ammattinimikettään käyttäen harjoittaa pysyvästi ammattiaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa vastaa tarpeisiin, joita on asianajajapalvelujen käyttäjillä, jotka erityisesti sisämarkkinoiden aiheuttaman vilkastuneen liiketoiminnan vuoksi hakevat neuvoja sellaisten rajoja ylittävien liiketoimien suhteen, joihin usein sovelletaan samalla sekä kansainvälistä oikeutta, yhteisön oikeutta että kansallista oikeutta (viides perustelukappale).

10. Direktiivin perusteluna on myös se, että sillä ratkaistaan ongelma, joka johtuu siitä, että vain muutamat jäsenvaltiot sallivat muista jäsenvaltioista tulevien asianajajien harjoittaa alueellaan alkuperäistä ammattinimikettään käyttäen muuta asianajotoimintaa kuin palvelujen tarjoamista ja että jäsenvaltioissa, joissa tämä mahdollisuus on olemassa, on kuitenkin sen osalta hyvin erilaisia sääntöjä ja että tällaiset erot aiheuttavat epätasa-arvoa ja kilpailun vääristymiä jäsenvaltioiden asianajajien välille ja muodostavat esteen vapaalle liikkuvuudelle (kuudes perustelukappale).

11. Direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:"Jokaisella asianajajalla on oikeus harjoittaa pysyvästi asianajotoimintaa, sellaisena kuin se on määritelty 5 artiklassa, missä tahansa muussa jäsenvaltiossa käyttäen alkuperäistä ammattinimikettään.Asianajajan ammattiin vastaanottavassa jäsenvaltiossa pääsyä koskevat 10 artiklan säännökset."

12. Direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:

"1. Asianajajan, joka vastaanottavassa jäsenvaltiossa harjoittaa ammattiaan alkuperäistä ammattinimikettään käyttäen, on ilmoitettava ammattinimikkeensä käyttämällä sen jäsenvaltion, josta hän on peräisin, virallista kieltä tai jotakin sen virallisista kielistä, selkeästi ja siten, ettei aiheudu mitään sekaannusta vastaanottavan jäsenvaltion ammattinimikkeen kanssa.

2. Vastaanottava jäsenvaltio voi 1 kohdan soveltamiseksi vaatia, että asianajaja, joka harjoittaa ammattiaan alkuperäistä ammattinimikettään käyttäen, ilmoittaa sen lisäksi sen ammatillisen järjestön, johon hän kuuluu siinä jäsenvaltiossa, josta hän on peräisin, tai sen tuomioistuimen, jossa hänellä tämän jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti on oikeus toimia. Vastaanottava jäsenvaltio voi vaatia myös, että asianajaja, joka harjoittaa ammattiaan käyttäen alkuperäistä ammattinimikettään, mainitsee kirjoittautumisestaan tämän jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen pitämään luetteloon."

13. Direktiivin 5 artiklassa säädetään seuraavaa:

"1. Jollei 2 ja 3 kohdasta muuta johdu, asianajaja, joka harjoittaa ammattiaan käyttäen alkuperäistä ammattinimikettään, harjoittaa samaa ammatillista toimintaa kuin asianajaja, joka toimii vastaanottavan jäsenvaltion asianmukaista ammattinimikettä käyttäen, ja hän voi erityisesti antaa lainopillisia neuvoja, jotka koskevat sen jäsenvaltion oikeutta, josta hän on peräisin, yhteisöoikeutta, kansainvälistä oikeutta ja vastaanottavan jäsenvaltion oikeutta. Hänen on joka tapauksessa noudatettava kansallisissa tuomioistuimissa sovellettavia menettelytapasääntöjä.

2. Jäsenvaltiot, jotka alueellaan antavat määrätylle asianajajien ryhmälle oikeuden laatia tiettyjä asiakirjoja, joissa annetaan valtuus hallita kuolinpesää tai joissa perustetaan tai siirretään oikeus kiinteään omaisuuteen, jotka tehtävät joissakin muissa jäsenvaltioissa on varattu muille kuin asianajajan ammattia harjoittaville, voivat kieltää asianajajaa, joka toimii käyttäen sellaista alkuperäistä ammattinimikettä, joka on myönnetty jossakin viimeksi mainituista jäsenvaltioista, harjoittamasta tätä toimintaa.

3. Asiakkaan edustamiseen tai puolustamiseen oikeudessa liittyvän toiminnan harjoittamiseksi ja sikäli kuin vastaanottavan jäsenvaltion oikeudessa varataan tällainen toiminta kyseisen jäsenvaltion ammattinimikettä käyttäen ammattiaan harjoittaville asianajajille, vastaanottava jäsenvaltio voi velvoittaa asianajajat, jotka harjoittavat ammattiaan käyttäen alkuperäistä ammattinimikettään, toimimaan yhdessä joko sellaisen asianajajan kanssa, joka toimii kyseisessä tuomioistuimessa ja joka on tarvittaessa vastuussa tälle tuomioistuimelle, tai yhdessä tässä tuomioistuimessa toimivan 'avouén' kanssa.

Oikeuden moitteettoman toiminnan varmistamiseksi jäsenvaltiot voivat kuitenkin vahvistaa erityissääntöjä niiden ylimpiin tuomioistuimiin pääsylle, kuten varata sen erikoistuneille asianajajille."

14. Direktiivin 10 artiklassa säädetään seuraavaa:

"1. Alkuperäistä ammattinimikettään käyttäen ammattiaan harjoittavaan asianajajaan, joka osoittaa toimineensa tosiasiallisesti ja säännöllisesti vähintään kolmen vuoden ajan vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja sen oikeuden parissa, mukaan luettuna yhteisöoikeus, ei sovelleta direktiivin 89/48/ETY 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuja vaatimuksia, jotka koskevat vastaanottavan jäsenvaltion asianajajan ammattiin pääsyä. Tosiasiallisella ja säännöllisellä toiminnalla tarkoitetaan toiminnan harjoittamista ilman muita kuin jokapäiväisestä elämästä aiheutuvia keskeytyksiä.

Asianomaisen asianajajan on esitettävä vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle todisteet tosiasiallisesta ja säännöllisestä, vähintään kolme vuotta kestäneestä toiminnasta vastaanottavan jäsenvaltion oikeuden parissa. Tätä varten:

a) asianajajan on toimitettava vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle kaikki tiedot ja kaikki tarvittavat asiakirjat, erityisesti hänen käsittelemiensä tapausten lukumäärän ja luonteen osalta;

b) vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen voi tarkistaa harjoitetun toiminnan tosiasiallisen ja säännöllisen luonteen ja pyytää tarvittaessa asianajajalta 1 a alakohdassa mainittuja tietoja ja asiakirjoja koskevia suullisia tai kirjallisia selvennyksiä tai lisätäsmennyksiä.

Vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on perusteltava päätös olla myöntämättä erivapautta siinä tapauksessa, että ensimmäisessä alakohdassa vahvistettujen ehtojen täyttymisestä ei ole esitetty todisteita, ja päätökseen on voitava hakea muutosta kansallisen oikeuden mukaisilla muutoksenhakukeinoilla.

2. Vastaanottavassa jäsenvaltiossa alkuperäistä ammattinimikettään käyttäen ammattiaan harjoittava asianajaja voi milloin tahansa pyytää tutkintotodistuksensa tunnustamista direktiivin 89/48/ETY mukaisesti päästäkseen vastaanottavan jäsenvaltion asianajajan ammattiin ja harjoittaakseen ammattiaan käyttäen ammattinimikettä, joka vastaa tätä ammattia kyseisessä jäsenvaltiossa.

3. Alkuperäistä ammattinimikettään käyttäen ammattiaan harjoittava asianajaja, joka osoittaa toimineensa tosiasiallisesti ja säännöllisesti vähintään kolmen vuoden ajan vastaanottavassa jäsenvaltiossa, mutta vähemmän aikaa vastaanottavan jäsenvaltion oikeuden parissa, voi saada kyseisen valtion toimivaltaiselta viranomaiselta luvan päästä vastaanottavan jäsenvaltion asianajajan ammattiin ja harjoittaa ammattiaan käyttäen ammattinimikettä, joka vastaa tätä ammattia kyseisessä jäsenvaltiossa, ilman, että direktiivin 89/48/ETY 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuja vaatimuksia sovelletaan häneen, seuraavin edellytyksin ja ehdoin:

a) Vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen ottaa huomioon tosiasiallisen ja säännöllisen toiminnan edellä tarkoitettuna ajanjaksona sekä vastaanottavan jäsenvaltion oikeutta koskevan tuntemuksen ja ammattikokemuksen sekä osallistumisen vastaanottavan jäsenvaltion oikeutta, mukaan lukien ammatillinen oikeus ja ammattietiikka, koskeviin kursseihin ja seminaareihin;

b) Asianajaja toimittaa toimivaltaiselle viranomaiselle kaikki tarvittavat tiedot ja asiakirjat, erityisesti hoitamistaan tapauksista. Asianajajan vastaanottavassa valtiossa harjoittaman toiminnan tosiasiallisuuden ja säännöllisyyden arviointi sekä arviointi, joka koskee hänen kykyään jatkaa kyseisessä valtiossa harjoittamaansa toimintaa, suoritetaan vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen suorittamassa haastattelussa, jonka tarkoituksena on tarkistaa harjoitetun toiminnan säännöllisyys ja tosiasiallisuus. Vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on perusteltava päätös olla myöntämättä lupaa siinä tapauksessa, että ensimmäisessä alakohdassa vahvistettujen vaatimusten täyttymisestä ei ole esitetty todisteita, ja päätökseen on voitava hakea muutosta kansallisen oikeuden mukaisilla muutoksenhakukeinoilla.

4. Vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen voi perustellulla päätöksellä, johon on oikeus hakea tuomioistuimelta muutosta kansallisen oikeuden mukaisilla muutoksenhakukeinoilla, hylätä asianajajan pyynnön, että tämän artiklan säännöksiä sovellettaisiin häneen, jos se katsoo yleisen edun tämän johdosta vaarant[u]van erityisesti kurinpitomenettelyjen, valitusten tai muiden mahdollisten tapahtumien vuoksi.

5. Toimivaltaisen viranomaisen edustajat, jotka ovat vastuussa hakemuksen käsittelystä, varmistavat saamiensa tietojen salassapysymisen.

6. Asianajajalla, joka pääsee vastaanottavan jäsenvaltion asianajajan ammattiin 1, 2 ja 3 kohdassa olevien sääntöjen mukaisesti, on oikeus vastaanottavan jäsenvaltion asianajajan ammattia vastaavan ammattinimikkeen rinnalla käyttää alkuperäistä ammattinimikettään ilmaistuna sen jäsenvaltion, josta asianajaja on peräisin, virallisella kielellä tai jollakin sen virallisista kielistä."

IV Kanneperusteet

15. Luxemburgin suurherttuakunta esittää kumoamiskanteelleen kolme kanneperustetta, jotka koskevat EY:n perustamissopimuksen 52 artiklan toisen kohdan (josta on muutettuna tullut EY 43 artiklan toinen kohta) rikkomista, perustamissopimuksen 57 artiklan 2 kohdan (josta on muutettuna tullut EY 47 artiklan 2 kohta) rikkomista ja EY:n perustamissopimuksen 190 artiklan (josta on tullut EY 253 artikla) rikkomista.

A EY:n perustamissopimuksen 52 artiklan toisen kohdan rikkominen

16. Perustamissopimuksen 52 artiklassa määrätään seuraavaa:

"Jollei pääomia koskevan luvun määräyksistä muuta johdu, sijoittautumisvapauteen kuuluu oikeus ryhtyä harjoittamaan ja harjoittaa itsenäistä ammattia sekä oikeus perustaa ja johtaa yrityksiä, erityisesti 58 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettuja yhtiöitä, niillä edellytyksillä, jotka sijoittautumisvaltion lainsäädännön mukaan koskevat sen kansalaisia."

17. Kantajan mukaan kyseisessä määräyksessä perustetaan periaate, jonka mukaan itsenäinen siirtotyöläinen on rinnastettava kotimaiseen työntekijään. Määräyksessä vaadittua yhdenvertaista kohtelua on tarkasteltava vastaanottavan jäsenvaltion eikä siirtotyöläisen alkuperämaan tai lähtömaan lainsäädännön perusteella. Tässä yhteydessä kantaja lainaa asiassa Patrick 28.6.1977 annettua tuomiota, jonka mukaan kansallisen kohtelun sääntö on yhteisön oikeuden perussäännöksiä ja kun siinä viitataan sijoittautumisvaltion omiin kansalaisiin tosiasiallisesti sovellettaviin säännöksiin, kaikkien muiden jäsenvaltioiden kansalaiset voivat sen luonteen vuoksi vedota siihen suoraan.(4)

18. Luxemburgin suurherttuakunta väittää, että vaikka yhteisöjen tuomioistuin on asiassa Gebhard(5) 30.11.1995 antamassaan tuomiossa tulkinnut laajasti käsitettä sijoittautuminen, tätä oikeutta voidaan toteuttaa ainoastaan vastaanottavan jäsenvaltion omia kansalaisia varten määrätyin edellytyksin. Kantaja katsoo, että edellä esitetyn rinnastamisperiaatteen mukaan ei direktiivin kaltaisella yhdenmukaistamistoimenpiteellä voida EY:n perustamissopimuksen 59 artiklassa (josta on muutettuna tullut EY 49 artikla) tarkoitetun palvelujen tarjoamista koskevan järjestelmän omia määräyksiä ulottaa pysyvästi koskemaan mahdollisina edunsaajina olevien ammatinharjoittajien pääosaa.

19. Kantaja korostaa jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmien eroja ja niiden vaikutuksia asianajajan ammattiin sovellettaviin koulutusvaatimuksiin ja päätyy toteamaan, että kun direktiivillä poistetaan vastaanottavan jäsenvaltion oikeuteen liittyvän koulutuksen tarve ja sallitaan, että toisesta jäsenvaltiosta lähtöisin oleva asianajaja toteuttaa kyseistä oikeutta, siinä säädetään maan omien kansalaisten ja siirtotyöläisten eri kohtelusta, joka ei ole perusteltua ja jota ei voida perustella 52 artiklan nojalla. Kantajan mukaan kanteen kohteena olevan direktiivin nojalla sijoittautumisjärjestelmä ulotetaan koskemaan palvelujen tarjoajiin sovellettavia - väliaikaisiksi määritettyjä - etuja. Tällaisella soveltamisalan laajentamisella vääristetään, kantajan mukaan, sijoittautumisvapauden käsite ja saadaan aikaan käänteistä syrjintää, joka vahingoittaa vakavasti maan omia kansalaisia ja heidän kilpailukykyään.

20. Euroopan parlamentti, neuvosto, Espanja, Alankomaat, Yhdistynyt kuningaskunta ja komissio ovat vaatineet eri perustein ensimmäisen kanneperusteen hylkäämistä.

21. Katson itsekin, että kyseinen kanneperuste on hylättävä; perusteeni ovat samankaltaiset Yhdistyneen kuningaskunnan asiamiehen esittämien perusteiden kanssa.

22. Luxemburgin suurherttuakunnan väite sijoittautumisvapauden ulottuvuutta koskevan perustamissopimuksen määräyksen rikkomisesta voidaan esittää tiivistettynä seuraavasti: direktiivin soveltamisala on laajempi kuin mitä perustamissopimuksen 52 artiklassa on edellytetty, kun siinä sallitaan, että siirtotyöläisinä olevat asianajajat harjoittavat muuta kuin palkallista toimintaansa suotuisammin edellytyksin kuin mitä sijoittautumisjäsenvaltion lainsäädännössä on vahvistettu maan omille kansalaisille. Tällä tavalla direktiivissä annetaan siirtotyöläisinä oleville asianajajille ajallisesti rajoittamaton oikeus toimia vastaanottavan jäsenvaltion oikeuden parissa ilman, että he joutuisivat osoittamaan tämän oikeuden tuntemusta tai hankkimaan siihen liittyvää koulutusta. Tällä tavalla asianajajiin, joilla on Luxemburgissa hankittu pätevyys, kohdistetaan käänteistä syrjintää, joka kantajan mukaan on ristiriidassa perustamissopimuksen 52 artiklan toisen kohdan kanssa.

23. Edellä esitettyjä perusteluja ei voida hyväksyä: kantajan väittämää syrjintää ei ole ja jos sitä olisi, sen ei voitaisi katsoa olevan ristiriidassa perustamissopimuksen 52 artiklan kanssa. Tarkastelen viimeksi mainittua seikkaa ensimmäiseksi.

24. Perustamissopimuksen 52 artiklan toisessa kohdassa annetaan toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneille muille kuin palkatuille työntekijöille oikeus yhtä suotuisaan kohteluun kuin vastaanottavan jäsenvaltion omille kansalaisille. Sama oikeus tunnustetaan myös maan omille kansalaisille silloin, kun he ovat asuneet pysyvästi toisessa jäsenvaltiossa ja hankkineet siellä yhteisön oikeudessa suojatun ammatillisen pätevyyden, ja ovat suhteessa alkuperämaahansa siirtotyöläisiin rinnastettavassa tilanteessa.(6) Sen sijaan 52 artiklassa ei anneta sellaisille työntekijöille, jotka eivät ole käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, erioikeutta eikä nimenomaan takeita siitä, että heitä omassa jäsenvaltiossaan kohdellaan yhtä suotuisasti kuin siirtotyöläisiä. Perustamissopimuksen vapaata liikkuvuutta koskevia määräyksiä ei sovelleta jäsenvaltioiden puhtaasti sisäisiin ja niille ominaisiin tilanteisiin.(7)

Näin ollen perustamissopimuksen 52 artiklan toisella kohdalla ei voida perustella alkuperäjäsenvaltiossaan asianajan ammattia, kyseisessä jäsenvaltiossa hankitun tutkinnon tai ammatillisen kokemuksen perusteella, harjoittavien työntekijöiden vahingoksi oletettavasti toteutetun syrjinnän kieltämistä.(8)

25. Vaikka oletettaisiin, että Luxemburg voisi vedota menestyksekkäästi perustamissopimuksen 52 artiklaan tai johonkin muuhun määräykseen moittiakseen eriarvoista kohtelua sellaisten omien kansalaistensa (tai heihin verrattavissa olevien) vahingoksi, jotka eivät ole käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, katson, ettei kyseisestä direktiivistä aiheudu väitettyä syrjintää. Palautettakoon mieliin, että eriarvoisuudesta on kyse, jos samanlaisissa tilanteissa menetellään eri tavalla tai erilaisissa tilanteissa samalla tavalla, jollei tällaista eroa voida objektiivisesti perustella.

26. Syrjintää ei ole direktiivin 2 artiklan suojassa sellaisen asianajajan, joka on täyttänyt kansalliset pätevyysvaatimukset ja harjoittaa ammattiaan alkuperävaltiossaan (kotimainen asianajaja), ja ulkomailla ammattinimikkeensä hankkineen asianajajan välillä, joka harjoittaa ammattiaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa (siirtotyöläisenä oleva asianajaja, joka ei ole päässyt ammattiin), sillä heidän asemansa poikkeavat toisistaan. Viimeksi mainitun asianajajan on täytettävä kyseisessä jäsenvaltiossa ammattinsa harjoittamista koskevat edellytykset ja sen lisäksi asianajajan ammattiin pääsemiseksi hänen on toimittava yhdessä kotimaisen asianajajan kanssa asiakkaansa edustamiseksi tai puolustamiseksi oikeudessa, jos vastaanottavan jäsenvaltion lainsäädännössä sitä edellytetään (direktiivin 5 artiklan 3 kohta), pidättäydyttävä tarvittaessa tietystä julkisen notaarin toimenkuvaan kuuluvasta toiminnasta (5 artiklan 2 kohta) ja ennen kaikkea harjoitettava ammattiaan käyttäen alkuperäistä ammattinimikettään, josta käy selvästi ilmi, että hänen pätevyytensä on hankittu ulkomailla (4 artikla).

27. Syrjintää ei myöskään ole kotimaisen asianajajan ja sellaisen asianajajan välillä, joka on harjoittanut ammattiaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa vähintään kolme vuotta tosiasiallisesti ja säännöllisesti ja joka rinnastetaan ensin mainittuun asianajajaan direktiivin 10 artiklan nojalla, joko siitä syystä että hän on harjoittanut ammattiaan kyseisenä aikana vastaanottavan jäsenvaltion oikeuden parissa, mukaan lukien yhteisön oikeus, tai että vaikka hän ei ole harjoittanut ammattiaan kyseisenä aikana, hän on osoittanut toimivaltaisille viranomaisille omaavansa tarvittavat tiedot ja kelpoisuuden (siirtotyöläisenä oleva asianajaja, joka on päässyt ammattiin). Direktiivissä kohdellaan kotimaisia asianajajia ja siirtotyöläisinä olevia asianajajia samalla tavalla: molemmissa tapauksissa asianajajalla oletetaan olevan riittävästi pätevyyttä ammattinsa harjoittamiseksi vastaanottavan jäsenvaltion ammattinimikettä käyttäen. Käsittelen toisen kanneperusteen yhteydessä lainmukaisuuteen liittyviä seikkoja, joita edellä esitetyssä rinnastamisessa voi ilmetä.

28. Luxemburgin suurherttuakunta väittää edelleen ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä Alankomaiden ja Yhdistyneen kuningaskunnan väliintulokirjelmään esittämässään vastauksessa, että koska ammattiinpääsyn edellytyksiä ei ole yhdenmukaistettu, jäsenvaltiot voivat määritellä ammatin harjoittamiseksi vaadittavat tiedot ja kelpoisuuden ja vaatia tutkintotodistuksen esittämistä kyseisten tietojen ja kelpoisuuden osoittamiseksi. Luxemburgin suurherttuakunta vetoaa tässä yhteydessä asioissa Heylens ym., Vlassopoulou ja Aguirre Borrell ym. annettuihin tuomioihin.(9) Kantaja päättelee kyseisestä oikeuskäytännöstä, että 52 artiklassa esitettyjen sijoittautumiseen sovellettavien periaatteiden mukaan kansalaisuusvaatimuksia ei voida asettaa ja vaatimus kansallisen oikeuden tuntemuksesta säilytetään, kunnes koulutusta koskevat edellytykset on yhdenmukaistettu.

29. Sikäli kuin tämä väite ei ole päällekkäinen toisen kanneperusteen kanssa, kyseessä on uusi peruste, joka ei perustu asian käsittelyssä ilmenneisiin oikeudellisiin seikkoihin ja tosiseikkoihin, joten sitä ei työjärjestyksen 42 artiklan 2 kohdan nojalla voida ottaa käsiteltäväksi. Kyseistä kanneperustetta ei missään tapauksessa voida hyväksyä, sillä se perustuu 52 artiklan samaan virheelliseen tulkintaan, jonka jo toin esille alkuperäistä kanneperustetta tarkastellessani.

30. Perustamissopimuksen 52 artiklan toisessa kohdassa määritellään sijoittautumisoikeuden vähimmäissisältö eikä sen enimmäissisältöä. Yhdistyneen kuningaskunnan asiamies toteaa perustellusti, ettei 52 artiklan tarkoituksena ole asettaa rajoja vapauttamiselle.

Edellä esitetyn perusteella on luonnollista, että yhteisöjen tuomioistuin on kantajan esiin tuomissa asioissa(10) täsmentänyt sen oikeuden vähimmäissisällön, johon ammatinharjoittaja on oikeutettu käyttäessään oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, kun kansalliset viranomaiset ovat jyrkästi kieltäneet häntä harjoittamasta tiettyä ammattia tai kun häntä vastaan on ryhdytty rikosoikeudellisiin toimiin, koska hän on harjoittanut kyseistä ammattia ilman vaadittua tutkintotodistusta. Koska yhdenmukaistamista ei ole toteutettu, vastaanottava jäsenvaltio voi säilyttää tietyt rajoitukset, mutta sen "on otettava huomioon tutkintotodistukset, todistukset ja muut pätevyyttä osoittavat asiakirjat, jotka asianomainen on hankkinut harjoittaakseen samaa ammattia toisessa jäsenvaltiossa, ja verrattava kyseisillä todistuksilla hankittua pätevyyttä kansallisessa lainsäädännössä vaadittuun tuntemukseen ja kelpoisuuteen".(11)

31. Edellä esitetystä seuraa, että Luxemburgin suurherttuakunnan esittämä kanneperuste perustamissopimuksen 52 artiklan toisen kohdan rikkomisesta on hylättävä.

B Perustamissopimuksen 57 artiklan 2 kohdan rikkominen

32. Perustamissopimuksen 57 artiklan 2 kohdassa määrätään seuraavaa:

"[Helpottaakseen itsenäiseksi ammatinharjoittajaksi ryhtymistä ja toimintaa itsenäisenä ammatinharjoittajana] neuvosto antaa 251 artiklassa määrättyä menettelyä noudattaen direktiivit itsenäiseksi ammatinharjoittajaksi ryhtymistä ja toimintaa itsenäisenä ammatinharjoittajana koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta. Neuvosto tekee ratkaisunsa direktiiveistä kaikissa 251 artiklassa tarkoitetuissa menettelyissä yksimielisesti, jos niiden panemiseksi täytäntöön ainakin yhdessä jäsenvaltiossa on muutettava niitä ammatin harjoittamisesta lailla säädettyjä periaatteita, jotka koskevat luonnollisten henkilöiden koulutusta ja ammattiinpääsyn edellytyksiä. Muissa tapauksissa neuvosto tekee ratkaisunsa määräenemmistöllä."

33. Toisessa kanneperusteessaan Luxemburgin suurherttuakunta väittää, että direktiivi on annettu virheellisesti perustamissopimuksen 57 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan ensimmäisen ja kolmannen virkkeen perusteella, lukuun ottamatta toista virkettä.(12) Luxemburgin suurherttuakunta katsoo, että kyseisen virheen vuoksi neuvosto teki päätöksensä määräenemmistöllä eikä yksimielisesti, vaikka direktiivillä muutettiin asianajajan koulutukseen ja ammattiinpääsyyn sovellettavia oikeusperiaatteita.

34. Luxemburgin suurherttuakunta katsoo, että direktiivillä rikotaan asianajajan ammatista lainsäädännössä vahvistettua perusperiaatetta, jota noudatetaan kaikissa jäsenvaltioissa ja jonka mukaan kyseiseen ammattiin voivat päästä ainoastaan henkilöt, jotka ovat osoittaneet omaavansa riittävän tuntemuksen kansallisesta oikeudesta tai joiden ammattinimike on hyväksytty sen jälkeen, kun he ovat tarvittaessa läpäisseet direktiivissä 89/48/ETY säädetyn kokeen.

35. Lisäksi Luxemburgin suurherttuakunta katsoo, että direktiivillä muutetaan muita luonnollisten henkilöiden ammattiinpääsyn edellytyksiä, kun siinä poistetaan eri jäsenvaltioissa voimassa olevat sijoittautumista alkuperäistä ammattinimikettä käyttäen ja ammatin harjoittamista ryhmänä koskevat kiellot.

36. Luxemburgin suurherttuakunta vetoaa väitteensä tueksi erityisesti asiassa Saksa vastaan parlamentti ja neuvosto annettuun tuomioon,(13) jonka 16 ja 17 kohdassa todetaan seuraavaa:

" - - jäsenvaltiot voivat tietyin edellytyksin yhteisön yhteensovittamissäännösten puuttuessa päättää kansallisista toimenpiteistä, joilla pyritään perustamissopimuksen kannalta perusteltujen tavoitteiden saavuttamiseen ja jotka voidaan perustella yleisen edun mukaisilla pakottavilla syillä, kuten kuluttajien suojaamisella (ks. muun muassa asia 205/84, komissio v. Saksa, tuomio 4.12.1986, Kok. 1986, s. 3755).

Näin ollen jäsenvaltiot voivat tietyin edellytyksin antaa sellaisia säännöksiä tai jatkaa sellaisten säännösten soveltamista, jotka rajoittavat vapaata liikkuvuutta. Yhteisö voi perustamissopimuksen 57 artiklan 2 kohdan perusteella poistaa muun muassa näitä esteitä yhteensovittamalla jäsenvaltioiden lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, jotka koskevat itsenäiseksi ammatinharjoittajaksi ryhtymistä ja toimintaa itsenäisenä ammatinharjoittajana. Koska kyse on yhteensovittavista toimenpiteistä, yhteisön on otettava huomioon yleinen etu eri jäsenvaltioissa ja määrättävä tämän edun suojaamisen taso yhteisön kannalta hyväksyttävällä tavalla."

Luxemburgin suurherttuakunnan mukaan yhteisön lainsäätäjän olisi kyseisen oikeuskäytännön perusteella direktiiviä antaessaan pitänyt sovittaa eri edut keskenään tarkastelemalla asianmukaisesti kuluttajien yleistä etua, jonka mukaan he voivat kääntyä sellaisten tiettyyn jäsenvaltioon sijoittautuneiden asianajajien puoleen, joilla on riittävä tuntemus kyseisen valtion oikeudesta.

37. Lyhyesti sanoen kantaja katsoo, että direktiivin oikeusperustaan olisi pitänyt liittää 57 artiklan 2 kohdan toinen virke, koska sillä olisi saatettu päätökseen asianajajan ammattia koskevasta koulutuksesta ja ammattiinpääsystä lainsäädännössä vahvistettujen periaatteiden muutokset ja erityisesti seuraavista syistä:

- direktiivillä poistetaan vaatimus, jonka mukaan siirtotyöläisenä olevan asianajajan on ammattinsa harjoittamiseksi vastaanottavassa jäsenvaltiossa hankittava siihen tarvittava tuntemus;

- direktiivissä sallitaan heti alun alkaen, että siirtotyöläisinä olevat asianajajat harjoittavat täysimääräisesti ammattiaan sijoittautumisvaltiossa alkuperävaltionsa ammattinimikettä käyttäen;

- direktiivillä vapautetaan asianajajan ammatin harjoittaminen ryhmänä.

Lisäksi Luxemburgin suurherttuakunta arvostelee direktiiviä siitä, ettei siinä ole otettu huomioon kuluttajansuojaa.

38. Asiassa väliintulijoina olevat kolme toimielintä ja edustettuina olevat kolme jäsenvaltiota pyytävät pääasiallisesti samankaltaisin päätelmin, että tämä kanneperuste hylätään.

39. Yhdyn edellä esitettyyn näkemykseen. Tarkastelen seuraavassa Luxemburgin suurherttuakunnan esittämiä väitteitä tärkeysjärjestyksessä.

40. Ensinnäkään ei pidä paikkansa, että direktiivissä sallittaisiin asianajajan ammatin harjoittaminen ryhmänä. Päinvastoin, direktiivin 11 artikla alkaa nimenomaan seuraavasti: "Jos ammatin harjoittaminen ryhmänä on vastaanottavassa jäsenvaltiossa sallittu asianajajille, jotka harjoittavat ammattiaan asianmukaista ammattinimikettä käyttäen - - ". Vaikka väitetty vapauttaminen toteutettaisiin alkuperävaltiossa, mahdollisuutta harjoittaa ammattia ryhmänä sovellettaisiin epäilemättä ainoastaan ammatin harjoittamista koskeviin menettelyihin eikä ammattiinpääsyn edellytyksiin. Komissio toteaa perustellusti, ettei jäsenvaltioissa enää ole kielletty ammatin harjoittamista ryhmänä.

41. Toiseksi ei myöskään pidä paikkansa se, että direktiivin 2 artiklassa muutettaisiin lainsäädännössä vahvistettua periaatetta, kun siinä annetaan asianajajille oikeus harjoittaa ammattiaan kaikissa jäsenvaltioissa alkuperäistä ammattinimikettään käyttäen. Mielestäni tällaista muutosta ei ole tehty.

42. Tietyn jäsenvaltion ammattinimikkeen omaavan asianajajan oikeus harjoittaa ammattiaan toisessa jäsenvaltiossa alkuperäistä ammattinimikettään käyttäen sekä kyseiseen nimikkeeseen liittyviä muita toimia (toisin sanoen yleensä alkuperäjäsenvaltion oikeutta, mukaan lukien yhteisön oikeus ja kansainvälinen oikeus) perustuu välittömästi perustamissopimuksen 52 artiklassa määrättyyn sijoittautumisvapauteen, jonka välittömät vaikutukset yhteisöjen tuomioistuin on todennut.(14)

Jollei kyseisten edellytysten perusteella sijoittautuneen asianajajan kelpoisuudesta aiheudu kuluttajille sekaannusta, jäsenvaltio ei voi vedota yleisestä edusta aiheutuviin pakottaviin syihin soveltaakseen tai säilyttääkseen vapaata liikkuvuutta rajoittavia toimenpiteitä, kuten kantajan lainaamassa asiassa Saksa vastaan parlamentti ja neuvosto annetussa tuomiossa on todettu.(15) Vaikka jäsenvaltioiden lainsäädännössä on voinut olla (tai on edelleen) tämän periaatteen vastaisia säännöksiä, ne eivät vaikuta periaatteen soveltamiseen.

43. Direktiivillä sallitaan lisäksi siirtotyöläisenä olevan asianajajan antaa oikeudellisia neuvoja vastaanottavassa valtiossa. Tämäkään säännös ei tuo mitään uutta esiin. Kantajana oleva jäsenvaltio myöntää itsekin, että jo direktiivissä 77/249/ETY tunnustetaan muussa kuin alkuperävaltiossaan palveluja tarjoavalle asianajajalle tällainen mahdollisuus, kun hänet rinnastetaan kansalliseen asianajajaan ja kun hänen toimialaansa liitetään tämä mahdollisuus. Jäsenvaltioiden oli direktiivissä 77/249/ETY säädetyssä kahden vuoden määräajassa otettava käyttöön oikeusperiaate, jonka mukaan toisesta jäsenvaltiosta lähtöisin oleva asianajaja voi toimia lainopillisena neuvonantajana vastaanottavassa jäsenvaltiossa edellyttäen, että hän täyttää direktiivissä asetetut edellytykset. Näihin edellytyksiin kuuluu velvoite käyttää alkuperäistä ammattinimikettä siten, ettei siitä aiheudu sekaannusta, ja tarvittaessa säilyttää rajoitukset, jotka koskevat tiettyjä julkisen notaarin toteuttamia toimia ja asiakkaan edustamista oikeudessa.

Samoista edellytyksistä säädetään - lähes samalla sanamuodolla - kanteen kohteena olevan direktiivin 5 artiklan 2 ja 3 kohdassa. Ainoa ero näiden kahden järjestelmän välillä on se, että ensin mainittu kuuluu palvelujen tarjoamiseen ja viimeksi mainitussa on kyse sijoittautumisvapaudesta. Mielestäni tällä erolla ei kuitenkaan ole merkitystä varsinkaan kuluttajansuojan kannalta, ja se on ainoa yleiseen etuun liittyvä seikka, johon kantaja vetoaa.

44. Päinvastoin olen samaa mieltä kuin suurin osa asianosaisista, että olisi epäjohdonmukaista sallia palveluja tarjoavan asianajajan antaa oikeudellisia neuvoja vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja kieltää tällainen toiminta kyseiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelta asianajajalta, jolla on syvemmät yhteydet paikalliseen oikeusjärjestykseen ja näin ollen myös paremmat edellytykset toimia luotettavana neuvonantajana. Näin ollen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen asianajajaan sovellettava rajoitus ei täytä jo aiemmin mainitussa asiassa Gebhard annetussa yhteisöjen tuomioistuimen tuomiossa todettuja edellytyksiä, joiden mukaan rajoitusta on sovellettava ilman syrjintää, vaan sen on perustuttava yleisen edun vaatimiin syihin ja edistettävä asetetun tavoitteen saavuttamista eikä se saa olla rajoittavampi kuin mitä tavoitteen saavuttaminen edellyttää.(16) Edellä esitetty pätee sitäkin suuremmalla syyllä, kun yhteisöjen tuomioistuin on myöntänyt, että palvelujen tarjoamisen tilapäinen luonne ei estä sitä, että niiden tarjoajalla on vastaanottavassa valtiossa käytössään tietty infrastruktuuri (mukaan lukien toimistotilat), jota hän tarvitsee palvelujensa tarjoamiseksi,(17) myönnettyään jo aiemmin, että luonnollisten henkilöiden sijoittautumisen vapauteen kuuluu mahdollisuus käyttää useita toimipisteitä eri jäsenvaltioissa.(18)

45. Luxemburgin suurherttuakunta väittää, etteivät direktiivin 5 artiklassa asetetut rajoitukset ja velvollisuus harjoittaa ammattia alkuperävaltiossa hankittua ammattinimikettä käyttäen tarjoa riittävää suojaa kuluttajalle. Luxemburgin suurherttuakunta ei hyväksy maahan sijoittautuneen asianajajan vertaamista palvelujen tarjoajana toimivaan asianajajaan. Se katsoo, että viimeksi mainittu rajoittuu, jollei hän ole harvinaisen vastuuton, toimimaan tilapäisen ja täsmällisen oleskeluaikansa perusteella, toimivaltansa rajoissa, kun taas maahan sijoittautunut asianajaja on asemassa, jossa hän tarjoaa pysyvästi palvelujaan ja hänellä on taloudelliset kannustimet laajentaa toimialaansa.

46. Asian käsittelyyn osallistuneet kolme toimielintä, muut 14 jäsenvaltiota ja CCBE, joka on Euroopan asianajajaliittojen keskusjärjestö, katsovat sitä vastoin, että kyseisillä toimenpiteillä tarjotaan hyväksyttävä suojataso yhteisössä.

Yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä ei ole, jollei kyseessä ole ilmeinen arviointivirhe, ratkaista lainsäätäjän päätäntävaltaan kuuluvaa asiaa.

47. Mielestäni Luxemburgin suurherttuakunnan väitteet eivät ole oikeudellisia, vaan kuuluvat täysin lainsäädäntövaltaan. Laiminlyönnin määrällisellä merkityksellä ei kuitenkaan missään tapauksessa saisi olla vaikutusta laiminlyönnin moitittavan luonteen arviointiin.(19) Luxemburg voi, jollei sen voimassa olevassa lainsäädännössä sitä estetä, vahvistaa valvontaansa ja kieltää asianajajia ottamasta vastaan asioita, joiden käsittelemiseksi he tietävät tai heidän pitäisi tietää, että heiltä puuttuu asianmukainen pätevyys,(20) tai tiukentaa ammatillisiin laiminlyönteihin sovellettavia rangaistuksia tai kurinpitoseuraamuksia.

Ei kuitenkaan ole mahdollista poistaa kaikkia siirtotyöläisenä olevan asianajajan epäpätevän toiminnan riskejä eikä myöskään voida välttää sitä, että kansallinen asianajaja ryhtyy vastuuttomasti antamaan kansalliseen oikeuteen liittyviä neuvoja, joihin hänellä ei ole pätevyyttä. Jos asiakas tietää, että asianajajan ammattinimike perustuu ulkomailla hankittuun koulutukseen, hän voi arvioida riskin mahdollisuudet, "sillä hän on vapaa uskomaan etujensa puolustamisen valitsemalleen asianajajalle".(21)

48. Lyhyesti sanoen yhteisön lainsäätäjä on katsonut samoin kuin direktiivin 77/249/ETY kohdalla, että velvollisuus käyttää alkuperäistä ammattinimikettä ja mahdollisuus kieltää tietyn, julkisen notaarin toimialaan tai asiakkaan puolustamiseen oikeudessa liittyvän toiminnan harjoittaminen ovat kanteen kohteena olevan direktiivin 2 artiklan yhteydessä riittävä tae kuluttajalle. Näin ollen lainsäädännössä vahvistettuja periaatteita ei ole muutettu.(22)

49. Kolmanneksi tarkastelen vielä väitettä, jonka mukaan direktiivillä on poistettu kaikki velvoitteet, joiden mukaan siirtotyöläisenä olevan asianajajan on hankittava vastaanottavan valtion oikeuteen liittyvä pätevyys. Kantaja katsoo, että tämä edellyttäisi koulutuksesta ja ammattiinpääsyn edellytyksistä kansallisessa lainsäädännössä vahvistetun periaatteen muuttamista.

50. Mielestäni olen jo osoittanut, ettei edellä esitettyä väitettä voida soveltaa siirtotyöläisinä oleviin asianajajiin, jotka käyttävät toiminnassaan alkuperäistä ammattinimikettään. Direktiivissä säädetyt oikeudet johtuvat välittömästi perustamissopimuksesta tai ovat seurausta direktiivin 77/249/ETY säännöksistä.

51. Sellaisten asianajajien asema on täysin eri, jotka pääsevät 10 artiklan mukaisesti täysimääräisesti ammattiin. Palautettakoon mieliin, että kyseisessä säännöksessä siirtotyöläisenä olevalle asianajajalle annetaan kolme keinoa päästä täysin yhdenvertaiseen asemaan kotimaisen asianajajan kanssa. Nämä keinot ovat seuraavat:

- tutkintotodistuksen tunnustaminen direktiivin 89/48/ETY nojalla sen jälkeen kun hän on tarvittaessa suorittanut kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun sopeutumisajan ja kelpoisuuskokeen (2 kohta)

- ammatin harjoittaminen alkuperäistä ammattinimikettä käyttäen sen jälkeen, kun hän on osoittanut toimineensa tosiasiallisesti ja säännöllisesti vähintään kolmen vuoden ajan vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja sen oikeuden parissa, mukaan lukien yhteisön oikeus (1 kohta)

- ammatin harjoittaminen alkuperäistä ammattinimikettä käyttäen sen jälkeen, kun hän on osoittanut, että hän on toiminut ammatissaan saman ajan, tosin vähemmän aikaa vastaanottavan jäsenvaltion oikeuden parissa, ja sen jälkeen, kun kyseisen valtion toimivaltainen viranomainen on todennut hänen kyseistä oikeutta koskevan tuntemuksensa ja ammattikokemuksensa (3 kohta).

52. Kun Luxemburgin suurherttuakunta väittää, että direktiivillä asianajajalta, joka haluaa sijoittautua maahan käyttäen kansallista ammattinimikettä, on poistettu kaikki velvoitteet osoittaa vastaanottavan jäsenvaltion oikeusjärjestelmän riittävää tuntemusta, kanteen on ymmärrettävä koskevan ainoastaan toista tilannetta. Muissa kahdessa tilanteessa vastaanottavalle jäsenvaltiolle tunnustetaan oikeus vaatia kyseisen kelpoisuuden osoittamista.

53. Näin ollen on ratkaistava, muuttaako siirtotyöläisinä oleville asianajajille annettu mahdollisuus rinnastua vastaanottavan jäsenvaltion asianajajiin ilman tässä jäsenvaltiossa suoritettua kelpoisuuskoetta kyseistä jäsenvaltion lainsäädännössä vahvistettuja periaatteita, joita sovelletaan luonnollisten henkilöiden koulutukseen ja ammattiinpääsyyn.

54. Mielestäni direktiivi ei vaikuta lainkaan kansallisiin koulutusjärjestelmiin. Siinä ei säädetä, mitä oppiaineita asianajajiksi opiskelevien on suoritettava, mitä opetusmenetelmiä on käytettävä eikä niiden kestosta tai missä oppilaitoksissa on opiskeltava.(23) Kukin jäsenvaltio voi edelleen säännellä vapaasti näitä seikkoja.(24)

55. Jotta voitaisiin osoittaa, että direktiivillä muutetaan koulutuksesta ja ammattiinpääsyn edellytyksistä lainsäädännössä vahvistettuja periaatteita, se olisi pitänyt antaa perustamissopimuksen 57 artiklan 2 kohdan toisen virkkeen nojalla - yksimielisesti. Tarkastelen erikseen kutakin seikkaa (muutosta, oikeusperiaatteita, ammattiinpääsyn edellytyksiä) ratkaisuehdotukseeni parhaiten sopivassa järjestyksessä.

56. Mielestäni kyseisten säännösten tarkoituksena ei ole ensinnäkään säännellä ammattiinpääsyn edellytyksiä. Milloin asianajajan ammattia pääsee harjoittamaan 57 artiklan mukaan?

57. Vastauksia on periaatteessa kaksi.

Ensimmäisen vastauksen mukaan asianajajan ammattiinpääsymahdollisuuksia on Euroopan unionissa yhtä monta kuin eri oikeusjärjestelmiä omine sääntöineen ja vaatimuksineen. Näin ollen asianajajan ammattiin ei päästä yleensä vaan ainoastaan asianajajan ammattiin tietyssä oikeusjärjestyksessä. Luxemburgin suurherttuakunta ehdottaa tätä määritelmää.

Toisen vastauksen mukaan kyseessä olisi yksinomaan ammattiinpääsy, johon Euroopan eri järjestelmissä sovellettaisiin eri normeja. Asianajajan ammattiin sovellettavilla säännöksillä muussa jäsenvaltiossa, kuin siinä missä ammattinimike on hankittu, säännellään ainoastaan kelpoisuutta osoittavien tutkintojen vastavuoroisen tunnustamisen edellytyksiä tai korkeintaan ammatin harjoittamiseen sovellettavia menetelmiä. Tätä vastausta kannattaa muun muassa Yhdistynyt kuningaskunta.

58. Perustamissopimukseen, johdettuun oikeuteen tai yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön ei sisälly sellaisia vakuuttavia seikkoja, jotka tukisivat jompaakumpaa vastausta. Eri asiakirjoissa käytetään vaihdellen ja ilmeisen epätäsmällisesti sellaisia ilmauksia kuin "ammattiinpääsy", "päästä toimimaan asianajajana" ja "asianajotoiminnan harjoittaminen".

59. Näin ollen kannatan selkeästi toista vastausta, koska siinä rajoitetaan vähiten oikeutta vapaaseen sijoittautumiseen.

On muistettava, että vapaa liikkuvuus on perustamissopimuksen ensisijaisia tavoitteita ja että sillä myönnetään yksilöllisesti kaikille työntekijöille yhteisössä perusoikeus vapaaseen ammattiinpääsyyn.(25) Toisaalta eri jäsenvaltioiden oikeutettu vaatimus asettaa tiettyjen ammattien harjoittamisen edellytykseksi tutkinnon suorittaminen estää työntekijöiden vapaan liikkuvuuden tosiasiallista harjoittamista, joka on taattu perustamissopimuksessa.(26) Toisin sanoen jos vapaa liikkuvuus ja näin ollen sijoittautumisvapaus on sääntö, sen esteenä olevat kansalliset toimenpiteet, jotka jäsenvaltiot voivat tietyin edellytyksin säilyttää, ovat poikkeus.

Yhteisöllä on näiden esteiden poistamiseksi valtuudet antaa tutkintojen vastavuoroisesta tunnustamisesta ja yhteensovittamisesta direktiivejä, joissa otetaan huomioon eri jäsenvaltioiden yleinen etu ja säädetään tämän edun kohtuulliseksi katsottavasta suojelemisen tasosta.(27) Perustamissopimuksen 57 artiklan määräykset ja nimenomaan sen 1 ja 2 kohta kuuluvat tähän yhteyteen.

Perustamissopimuksen 189 b artiklassa (josta on muutettuna tullut EY 251 artikla) määrätään tällaisten direktiivien antamista varten Euroopan parlamentin ja neuvoston yhteispäätösmenettelystä, jonka yhteydessä neuvosto tekee päätökset määräenemmistöllä. Neuvoston yksimielisyys tarvitaan ainoastaan perustamissopimuksen 57 artiklan 2 kohdan toisessa virkkeessä esitetyssä tapauksessa sen jälkeen, kun se on kuullut Euroopan parlamenttia. Jos yhteispäätös on sääntö, yksimielisyys on poikkeus. Lisäksi jos yhteispäätösmenettelyyn kuuluvia aloja tulkitaan laajasti, vahvistetaan Euroopan parlamentin osallistumista Euroopan unionin lainsäädäntöön. Tämä osallistuminen ilmentää yhteisössä demokratian perusperiaatetta, jonka mukaan kansat voivat osallistua vallankäyttöön edustuslaitoksen välityksellä.(28)

60. Tästä 57 artiklan 2 kohdan toisen virkkeen säännöksen poikkeuksellisesta kaksoisominaisuudesta johtuu tarve tulkita suppeasti ja asettaa kahdesta mahdollisesta tulkinnasta etusijalle se, joka paremmin sopii kyseisen artiklan logiikkaan ja perustamissopimuksen systematiikkaan.

61. Näin ollen on perusteltua päätellä väliaikaisesti, että 10 artiklassa ja nimenomaan sen 1 kohdassa perustettu rinnastamisjärjestelmä ei edellytä ammattijärjestelmien ammattiinpääsyn edellytyksistä lainsäädännössä vahvistettujen periaatteiden muuttamista.(29)Samoin kuin 2 artiklassa perustetun järjestelmän kyseisenkään järjestelmän tarkoituksena ei ole muuttaa kansallisessa säännöstössä ammattiinpääsylle asetettuja edellytyksiä.

Katson tässä suhteessa hyvin kuvaavaksi sen, että direktiiviä 89/48/ETY, jossa säädetään nimenomaan näistä asioista (ammatin harjoittamisesta vastaanottavan valtion ammattinimikettä käyttäen yhdistämällä alkuperäinen tutkinto ja sopeutumisaika tai suorittamalla kelpoisuuskoe), ei annettu 57 artiklan 2 kohdan ensimmäisen ja kolmannen virkkeen perusteella, vaan 1 kohdan perusteella (tutkintotodistusten, todistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen vastavuoroinen tunnustaminen).(30)

62. Vastaavista syistä päädyn pohtimaan, vaikuttaako mahdollinen muutos ammattiinpääsystä tietyn jäsenvaltion lainsäädännössä vahvistettuihin periaatteisiin vai ainoastaan niiden soveltamista koskeviin yksityiskohtiin. Pohjimmiltaan direktiivissä rajoitutaan yleistämään menetelmä, jolla rinnastetaan hakijat, jotka ovat täyttäneet kolmen vuoden sopeutumisajan, ja joka on direktiivillä 89/48/ETY perustettu käytettäväksi vaihtoehdoksi (ks. edellä 7 kohta).

63. Jos oletetaan, että direktiivillä säänneltäisiin ammattiinpääsyyn sovellettavia perusseikkoja, tämän hyväksymiseksi olisi osoitettava, että kyseistä järjestelmää on muutettu. Tämän edellytyksen tarkastelemiseksi on ehdottoman välttämätöntä täsmentää kyseisen periaatteen merkitys.

64. Luxemburgin suurherttuakunta ei käytä kanteensa sanamuodossa aina samoja termejä. Toisaalta suurherttuakunta viittaa "asianajajan ammatista lainsäädännössä vahvistettuun perusperiaatteeseen, jonka mukaan kyseessä on ammatti, johon voivat päästä ainoastaan henkilöt, joilla on kansallisessa oikeudessa tarvittava kelpoisuus",(31) toisaalta se toteaa, että "direktiivillä muutetulla perusperiaatteella velvoitetaan siirtotyöläisinä olevat asianajajat hankkimaan tuntemus vastaanottavan valtion oikeudesta".(32)

65. Yhteenvetona todettakoon, että Luxemburgin suurherttuakunta viittaa yleisesti ilmaisemaansa lainsäädännössä vahvistettuun periaatteeseen, jonka mukaan jokaisella, joka haluaa päästä asianajajan ammattiin tietyssä jäsenvaltiossa, on oltava tarvittava tuntemus kyseisen valtion oikeusjärjestelmästä ja siinä vaadittava kelpoisuus. Myönnän, että kaikissa jäsenvaltioissa on vastaavanlainen periaate, mutta en hyväksy muita Luxemburgin suurherttuakunnan esittämiä väitteitä.

66. Kantajan mukaan kun direktiivillä poistetaan vaatimus kelpoisuuskokeesta, siinä poistetaan vaatimus, jonka mukaan asianajajan on tunnettava sen valtion oikeus, jossa hän aikoo harjoittaa ammattiaan.

67. Mielestäni Luxemburgin suurherttuakunta sekoittaa tosiseikat oletukseen niiden olemassaolosta sekä tuntemuksen ja kelpoisuuden olemassaolon seikkoihin, joita käytetään niiden arvioinnissa.

Kelpoisuuskokeen poistamisella ainoastaan oletetaan, että hakijalla on tietty tuntemustaso, eikä sitä pidä sekoittaa itse tietoihin, joista se on vain kuvaannollisena "osoituksena".

68. Toinen yleisesti hyväksytty tapa perustella olettamus tai selkeä osoitus tietyn kelpoisuuden hankkimisesta on asianmukaisen kokemuksen hankkiminen.Alfonso X Viisas, Kastilian ja Leonin kuningas (1252-1284) kirjoitti keskiajalla Lakien kirjaansa (Libro de las Leyes o Partidas),(33) että "todo ome que fuere sabidor de derecho o del fuero o de la costumbre de la tierra, porque lo aya usado como oficio por de grand tiempo, puede ser abogado por otro" ("jokainen joka tuntee oikeutta tai maan oikeuskäytäntöä tai tapoja, sillä perusteella, että hän on käyttänyt niitä kauan aikaa ammatissaan, voi toimia toisen asian ajajana").(34)Myöhempänä aikana asianajajien koulutuksessa käytetyn ajan ratkaiseva merkitys on tunnustettu yhteisön oikeudessa ja näin ollen eri jäsenvaltioiden oikeuksissa.

69. Olen jo todennut, että direktiivin 89/48/ETY 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään ammatin harjoittamisesta vastaanottavan valtion ammattinimikettä käyttäen sen jälkeen, kun on suoritettu kolmen vuoden sopeutumisaika. Vaikka kyseisessä direktiivissä on annettu jäsenvaltioille mahdollisuus vaatia kelpoisuuskokeen suorittamista - minkä suurin osa jäsenvaltioista on tehnytkin - on myös totta, että viimeistään direktiivin 89/48/ETY tultua voimaan on voitu periaatteessa käyttää mahdollisuutta asianajajien ammattiin pääsemiseksi vastaanottavassa valtiossa ilman kelpoisuuskoetta.

70. Yhteisöjen tuomioistuin on myös myöntänyt hankitun kokemuksen merkityksen asianajotoiminnassa ammatillisen kelpoisuuden osoituksena. Edellä mainitussa asiassa Vlassopoulou oli kyse siitä, että kreikkalaisen asianajajan hakemus valtuuksista harjoittaa ammattiaan Saksassa oli hylätty sillä perusteella, ettei hakija ollut opiskellut oikeustiedettä Saksassa eikä suorittanut Saksan lainsäädännössä vaadittuja kahta virallista koetta. Yhteisöjen tuomioistuin lausui ensiksi, että jäsenvaltion toimivaltaisella viranomaisella oli 52 artiklan nojalla velvollisuus verrata ulkomailla hankitun tutkintoon liittyvää tuntemusta ja kelpoisuutta kansallisten tutkintojen suorittamista koskeviin vaatimuksiin. Jos tällaisesta vertailusta ilmenisi vain osittainen vastaavuus, kansallisten viranomaisten olisi vielä tarkasteltava "riittävätkö vastaanottavassa jäsenvaltiossa yhden opintojakson aikana tai käytännön kokemuksen kautta hankittu tuntemus osoittamaan vaaditun tuntemuksen omaamista".(35) Palautettakoon vielä mieliin, että yhteisöjen tuomioistuin on perustanut ratkaisunsa tässä asiassa ainoastaan perustamissopimukseen.

71. Kanteen kohteena olevalla direktiivillä ainoastaan vahvistetaan kyseinen oikeuskäytäntö seuraavasti: valinnan kelpoisuuskokeen ja käytännön kokemuksen välillä tekee vastedes hakija eikä jäsenvaltio. Tämä lähestymistapa noudattaa 57 artiklan tavoitetta helpottaa "itsenäiseksi ammatinharjoittajaksi ryhtymistä ja toimintaa itsenäisenä ammatinharjoittajana".

Molemmilla menetelmillä on luonnollisesti kannattajansa,(36) samoin kuin eri kokeilla ja kokemusvuosien määrällä, mutta oikeudellisia kriteerejä ei voida perustaa henkilökohtaisiin näkemyksiin.

72. Loppujen lopuksi katson, että kun direktiivissä sallitaan siirtotyöläisen täysimääräinen pääsy ammattiin sen jälkeen, kun hän on osoittanut toimineensa tosiasiallisesti ja säännöllisesti vähintään kolmen vuoden ajan vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja sen oikeuden parissa, mukaan luettuna yhteisön oikeus, siinä vaikutetaan vain välineeseen, jonka avulla alkuperäiseen tutkintoon kuulumattomat tuntemus oikeudesta ja sitä koskeva kelpoisuus hankitaan, rajoittamatta kuitenkaan sen periaatteen soveltamista, jonka mukaan jokaisella asianajotoimintaan ryhtyvällä on oltava tarvittavat tiedot sen valtion oikeusjärjestelmästä, jossa hän aikoo ammattiaan harjoittaa, ja siihen nähden riittävä kelpoisuus.

73. Haluan vielä tuoda esiin tietyt suullisessa käsittelyssä esitetyt huomautukset.

Kysymyksestä, voidaanko 10 artiklan 1 kohdan sanamuodosta päätellä, että asianajajalla, joka on kolmen vuoden ajan harjoittanut ammattiaan yksinomaan yhteisön oikeuden parissa, on oikeus päästä ammattiin, haluan todeta, että yhteisön oikeus on olennainen osa jäsenvaltioiden oikeutta ja että sitä sovelletaan kansallisessa oikeudessa - lukuun ottamatta yhteisön kannejärjestelmää. Muulta osin kyseessä olevan jäsenvaltion ja sen oikeuslaitoksen sekä tarvittaessa yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä on tulkita direktiivin säännösten täsmällistä ulottuvuutta.(37)

Lisäksi kantajan asiamies selvitti, että direktiivin mukaan asianajaja voisi päästä ammattiin 10 artiklan 1 kohdan nojalla, vaikka hän ei olisi osoittanut tuntevansa kyseisen valtion oikeutta, koska hän ei ole läpäissyt direktiivissä 89/48/ETY säädettyä kelpoisuuskoetta. Tämä väite on petollinen: kelpoisuuskokeen tarkoituksena on osoittaa tietyt tiedot; jollei sitä läpäise, se osoittaa vain, että hakija ei voi käyttää tätä keinoa kelpoisuutensa osoittamiseksi, mutta se ei osoita hakijan kelpoisuuden puutetta.(38)

74. Edellä esitetyn perusteella katson, että toinen kanneperuste on hylättävä.

Perustamissopimuksen 190 artiklan rikkominen

75. Perustamissopimuksen 190 artiklassa määrätään seuraavaa:

"Asetukset ja direktiivit, jotka Euroopan parlamentti ja neuvosto antavat yhdessä taikka jotka neuvosto tai komissio antaa, samoin kuin päätökset, jotka Euroopan parlamentti ja neuvosto tekevät yhdessä taikka jotka neuvosto tai komissio tekee, perustellaan, ja niissä viitataan niihin ehdotuksiin ja lausuntoihin, jotka tämän sopimuksen mukaan on hankittava."

76. Kantajana olevan Luxemburgin suurherttuakunnan mukaan direktiivissä ei millään tavalla "perustella sitä, miksi yhteisön lainsäätäjä on asettanut samalle viivalle, sijoittautumisessa, siirtotyöläisinä olevat asianajajat, jotka harjoittavat ammattiaan alkuperäistä ammattinimikettään käyttäen, ja asianajajat, jotka haluavat päästä ammattiin ja käyttää vastaanottavan jäsenvaltion ammattinimikettä".

77. Minun on heti myönnettävä, etten täysin ymmärrä, mitä kantaja tarkoittaa: direktiivissä ei kohdella molempia samalla tavalla. Ensin mainituilla on oikeus harjoittaa pysyvästi missä tahansa jäsenvaltiossa samaa asianajotoimintaa kuin kotimaisilla asianajajilla (2 artikla), viimeksi mainittujen on täytettävä 10 artiklassa säädetyt rinnastamisvaatimukset.

78. Edellä esitetyn perusteella on vaikea ymmärtää, mitä perusteluja Luxemburg väittää direktiivistä puuttuvan. Tähän on vielä lisättävä, kuten Euroopan parlamentti ja Espanjan kuningaskunta ovat todenneet, että käsiteltävänä olevassa kanneperusteessa, sellaisena kuin se on esitetty, ei niinkään moitita direktiivin perustelukappaleita, vaan sen aineellisia säännöksiä. Tätä tarkoitusta varten käytetään kahdessa aiemmassa kanneperusteessa esitettyjä väitteitä.

79. Luxemburg toteaakin kannekirjelmässään seuraavaa:

"Kolmannessa perustelukappaleessa tyydytään vain esittämään periaatteellinen toteamus ja pyyntö: asianajajien, jotka eivät pääse nopeasti ammattiin, on voitava jatkaa ammattinsa harjoittamista alkuperäistä ammattinimikettään käyttäen.

Viidennessä perustelukappaleessa on ilmeinen ristiriita: jos pitää paikkansa, että rajat ylittävät liiketoimet kasvavat ja edellyttävät sellaisten asianajajien palvelujen saatavuutta, joilla on monimuotoinen kelpoisuus kansainvälisessä oikeudessa, yhteisön oikeudessa ja kansallisessa oikeudessa, ei voida väittää, että oikeudenkäyttäjien on turvauduttava maahan sijoittautuneisiin ammattilaisiin, joilla ei ole vastaanottavan valtion oikeudessa tunnustettua kelpoisuutta ja jotka kuitenkin voivat harjoittaa ammattiaan täysimääräisesti kyseisessä valtiossa.

Yhdeksännessä perustelukappaleessa annetaan kuluttajalle ainoaksi takeeksi asianmukaiset tiedot maahan sijoittautuneen asianajajan ammattinimikkeestä. Tämä suoja on pelkästään muodollinen ja kuvitteellinen eikä se kelpaa valintaperusteeksi.

Kymmenennessä perustelukappaleessa taas vain rajoitutaan selvittämään esteiden poistamiseksi käytetyt menetelmät, toisin sanoen palvelujen tarjoajille myönnetyn edullisen järjestelmän ulottaminen koskemaan myös maahan sijoittautuneita asianajajia. Valinnalle ei anneta vakavia perusteita eikä sille, että direktiivi poikkeaa perustamissopimuksen 52 artiklassa esitetystä periaatteesta."

80. Toimien perusteluvelvoitteesta voidaan todeta, että perustamissopimuksen 190 artiklassa vaaditaan, että kaikista yhteisön lainsäädäntötoimista on selvittävä syyt, joiden perusteella toimielin on päättänyt niistä, jotta yhteisöjen tuomioistuin voi tutkia toimien laillisuuden ja että niin jäsenvaltiot kuin ne, joita toimi koskee, saavat tietää perusteet, joiden vuoksi yhteisön toimielimet ovat soveltaneet perustamissopimusta.(39)

81. Katson, että tämä velvoite on täytetty direktiivissä niiden kahden uuden asian osalta, jotka siinä otetaan käyttöön, ja jotka ovat mahdollisuus sijoittautua maahan pysyvästi alkuperäistä ammattinimikettä käyttäen ja mahdollisuus päästä ammattiin 10 artiklan edellytysten mukaisesti.

82. Kolmannessa perustelukappaleessa ei suinkaan esitetä periaatteellista pyyntöä, vaan siinä rajoitutaan luettelemaan eri mahdollisuudet: ammattiinpääsy sen jälkeen, kun on läpäissyt direktiivissä 89/48/ETY säädetyn kokeen, ja direktiivissä annetut kaksi uutta keinoa.

83. Näiden kahden pääasiallisen toimenpiteen todellinen perustelu annetaan ennen kaikkea viidennessä, kuudennessa ja neljännessätoista perustelukappaleessa. Direktiivillä olisi näin ollen helpotettava ammattiinpääsyä vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja annettava mahdollisuus vastata kasvaviin tarpeisiin, joita on asianajajapalvelujen käyttäjillä, jotka hakevat neuvoja sellaisten liiketoimien suhteen, joihin usein sovelletaan samalla sekä kansainvälistä oikeutta, yhteisön oikeutta että kansallista oikeutta (viides perustelukappale; ks. edellä 9 kohta).

Direktiivin antamista perustellaan myös lainsäädännön monimuotoisuudella, joka vääristää kilpailua ja estää vapaan liikkuvuuden ja joka liittyy eri jäsenvaltioissa asianajajan mahdollisuuteen sijoittautua pysyvästi alkuperäistä ammattinimikettään käyttäen (kuudes perustelukappale; ks. edellä 10 kohta).

Direktiivin 10 artiklassa säädettyjä ammattiinpääsymenetelmiä perustellaan viittaamalla perustamissopimuksen 48 ja 52 artiklaan, sellaisina kuin yhteisöjen tuomioistuin on niitä tulkinnut. Niissä velvoitetaan vastaanottava jäsenvaltio ottamaan huomioon omalla alueellaan hankittu ammattikokemus. Tässä mielessä direktiivissä selvitetään, että "sen jälkeen kun nämä asianajajat ovat toimineet kolme vuotta tosiasiallisesti ja säännöllisesti vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja tämän jäsenvaltion oikeuden parissa, mukaan lukien yhteisön oikeus, on kohtuullista olettaa, että he ovat hankkineet tarvittavan soveltuvuuden voidakseen ilman rajoituksia päästä asianajajan ammattiin vastaanottavassa jäsenvaltiossa", joten "tämän määräajan päätyttyä asianajajan, joka voi todistettavasti osoittaa hankkineensa ammatillisen pätevyyden vastaanottavassa jäsenvaltiossa, on voitava saada tämän jäsenvaltion ammattinimike" (14. perustelukappale).

84. Näin ollen katson, etteivät Euroopan parlamentti ja neuvosto ole direktiiviä antaessaan rikkoneet niille perustamissopimuksen 190 artiklassa määrättyä perusteluvelvollisuutta. Näin ollen kolmas ja viimeinen kanneperuste on hylättävä.

V Ratkaisuehdotus

85. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää Luxemburgin suurherttuakunnan nostaman kanteen, jolla se vaatii asianajajan ammatin pysyvän harjoittamisen helpottamisesta muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa ammatillinen pätevyys on hankittu, 16 päivänä helmikuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/5/EY kumoamista, ja velvoittaa kantajana olevan jäsenvaltion korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

(1) - EYVL L 77, s. 36.

(2) - EYVL L 78, s. 17.

(3) - EYVL L 19, s. 16.

(4) - Ks. asia 11/77, Kok. 1977, s. 1199 ja sitä seuraavat sivut, erityisesti s. 1206, 9 kohta; Kok. Ep. III, s. 423.

(5) - Ks. asia C-55/94, (Kok. 1995, s. I-4165).

(6) - Ks. asia 115/78, Knoors, tuomio 7.2.1979 (Kok. 1979, s. 399, 24 kohta; Kok. Ep. IV, s. 321).

(7) - Ks. edellä mainittu asia Knoors, tuomion 24 kohta; asia 20/87, Gauchard, tuomio 8.12.1987 (Kok. 1987, s. 4879, 13 kohta ja yhdistetyt asiat C-330/90 ja C-331/90, López Brea ja Hidalgo Palacios, tuomio 28.1.1992 (Kok. 1992, s. I-323, 7 kohta).

(8) - Vrt. tältä osin yhdistetyt asiat C-29/94-C-35/94, Aubertin ym., tuomio 16.2.1995 (Kok. 1995, s. I-301, 13 kohta), jossa yhteisöjen tuomioistuin myöntää, ettei yhteisön oikeudessa eikä toimenpiteistä sijoittautumisoikeuden ja palvelujen tarjoamisen vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamiseksi kampaamoalalla 19 päivänä heinäkuuta 1982 annetussa neuvoston direktiivissä 82/489/ETY (EYVL L 218, s. 24) estetä antamasta sellaista kansallista säädöstä, "jossa edellytetään tämän jäsenvaltion kansalaisilta kampaamo- tai parturiliikkeen harjoittamista varten ammattitutkintotodistusta, mutta sallitaan muiden jäsenvaltioiden kansalaisten hoitaa kampaamo- tai parturiliikettä ilman tällaista todistusta tai ilman, että heidän on annettava liikkeenhoito tällaisen todistuksen omaavalle liikkeenhoitajalle ".

(9) - Ks. asia 222/86, Heylens ym., tuomio 15.10.1987 (Kok. 1987, s. 4097, 10 kohta; Kok. Ep. IX, s. 225); asia C-340/89, Vlassopoulou, tuomio 7.5.1991 (Kok. 1991, s. I-2357, 9 kohta; Kok. Ep. XI, s. 201) ja asia C-104/91, Aguirre Borrell ym., tuomio 7.5.1992 (Kok. 1992, s. I-3003, 7 kohta).

(10) - Poikkeuksena on asia Heylens ym., joka koski palkattua työntekijää ja jossa yhteisöjen tuomioistuin perusti päätelmänsä EY:n perustamissopimuksen 48 artiklaan (josta on muutettuna tullut EY 39 artikla).

(11) - Ks. edellä mainittu asiassa Vlassopoulou annettu tuomio, 16 kohta ja asiassa Aguirre Borrell ym. annettu tuomio, 11 kohta.

(12) - Direktiivi on annettu perustamissopimuksen 49 artiklan ja 57 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan ensimmäisen ja kolmannen virkkeen perusteella. Olen samaa mieltä Yhdistyneen kuningaskunnan kanssa siitä, että direktiivin tärkeimmät säännökset (mm. 2,3,5 ja 10 artikla) perustuvat 57 artiklan 1 kohtaan ja että ainoastaan 8 artiklassa (ammatin harjoittaminen palkansaajana) ja 11 artiklassa (ammatin harjoittaminen ryhmänä) annetaan perusteet 49 artiklan ja 57 artiklan 2 kohdan liittämiselle oikeusperusteisiin. Ks. myös Sobotta, Ch. ja Kleinschnittger, Ch., "Freizügigkeit für Anwälte in der EU nach der Richtlinie 98/5/EY", Europäische Zeitschrift für Wirtschaftsrecht, 1998, nro 21, s. 645 ja sitä seuraavat sivut, erityisesti s. 650.

(13) - Ks. asia C-233/94, tuomio 13.5.1997 (Kok. 1997, s. I-2405).

(14) - Ks. asia 2/74, Reyners, tuomio 21.6.1974 (Kok. 1974, s. 631; Kok. Ep. II, s. 311).

(15) - Kyseessä on pikemminkin menettely, jolla ammattinimike todennetaan hallinnollisesti, kuten on todettu asiassa C-19/92, Kraus, tuomio 31.3.1993 (Kok. 1993, s. I-1663; Kok. Ep. XIV, s. 177).

(16) - Tuomion 37 kohta.

(17) - Tuomion 27 kohta.

(18) - Ks. asia 107/83, Klopp, tuomio 12.7.1984 (Kok. 1984, s. 2971, 19 kohta; Kok. Ep. VII, s. 635).

(19) - Tässä asiassa yhdyn kantajana olevaan jäsenvaltioon. Ks. suullista käsittelyä varten laadittu kertomus, 25 kohta.

(20) - Ks. CCBE:n eettiset säännöt (3.1.3 artikla).

(21) - Ks. asia 427/85, tuomio 25.2.1988 (Kok. 1988, s. 1123, 27 kohta; Kok. Ep. IX, s. 403).

(22) - Ja vaikka tiettyä oikeusperiaatetta olisi muutettu, se ei vaikuttaisi direktiivin 57 artiklan 2 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitettuun koulutukseen eikä ammattiinpääsymahdollisuuksiin - kuten jäljempänä osoitan.

(23) - Ks. esimerkkinä säädöksestä, jossa on kyse koulutuksen yhteensovittamisesta lääkäreiden vapaan liikkuvuuden sekä heidän tutkintotodistustensa, todistustensa ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojensa vastavuoroisen tunnustamisen helpottamisesta 5 päivänä huhtikuuta 1993 annettu neuvoston direktiivi 93/16/ETY (EYVL L 165, s. 1), jonka 23 artiklassa säädetään, että lääkärit ovat hankkineet "a) riittävät tiedot lääketieteen perustana olevista tieteenaloista ja hyvät tiedot tieteellisistä menetelmistä, mukaan lukien biologisten toimintojen arvioimisen periaatteet, tieteellisesti todistettujen asioiden arviointi ja tietojen analysointi; b) riittävät tiedot terveen ja sairaan ihmisen rakenteesta, toiminnoista ja käyttäytymisestä sekä ihmisen terveydentilan ja fyysisen ja sosiaalisen ympäristön välisestä yhteydestä; c) riittävät tiedot kliinisissä oppiaineissa ja menetelmissä selkeän käsityksen muodostamiseksi psyykkisistä ja fyysisistä sairauksista sekä riittävät lääketieteelliset tiedot sairauksien ennaltaehkäisyn, diagnosoinnin ja hoidon sekä ihmisen lisääntymisen kannalta; d) soveltuvan, sairaalassa asianmukaisessa valvonnassa hankitun kliinisen kokemuksen."Lisäksi "tällaisen lääketieteellisen koulutusajan on käsitettävä vähintään kuusi vuotta tai 5 500 tuntia teoreettista ja käytännöllistä opetusta yliopistossa tai yliopiston valvonnassa". Direktiivin 24 artiklassa säädetään seuraavista lisäedellytyksistä: kuuden vuoden opintojen suorittaminen täysipäiväisenä opiskeluna asianmukaisessa valvonnassa, osallistuminen teoreettiseen ja käytännölliseen opetukseen tietynlaisessa laitoksessa jne. Lisäksi direktiivissä asetetaan erityislääkärien koulutusta koskevia vaatimuksia.

(24) - Lisäksi kun kantaja väittää, että direktiivillä kumotaan, kun siinä poistetaan kaikki koulutusvelvoitteet, siirtotyöläisenä toimivalle asianajajalle asetettu päävaatimus osoittaa, ennen kuin hän voi alkaa harjoittaa ammattiaan kyseisessä valtiossa, vastaanottavan valtion oikeuden tuntemusta tutkintotodistuksella, se sekoittaa kyseisen vaatimuksen tässä yhteydessä ammattiinpääsyn edellytyksiin.

(25) - Ks. asiassa Heylens ym. annettu tuomio, 8 ja 14 kohta.

(26) - Ks. edellä mainitussa asiassa Patrick annettu tuomio, 16 kohta ja edellä mainitussa asiassa Heylens ym. annettu tuomio, 11 kohta.

(27) - Ks. edellä mainitussa asiassa Saksa v. parlamentti ja neuvosto annettu tuomio, 17 kohta.

(28) - Ks. asia C-300/89, komissio v. neuvosto, tuomio 11.6.1991 (Kok. 1991, s. I-2867, 20 kohta; Kok. Ep. XI, s. 211).

(29) - Tulkintaani tukee se seikka, että tämä toinen virke liitettiin 57 artiklan 2 kohtaan Euroopan yhtenäisasiakirjassa. Tarkoituksena oli saada aikaan neuvoston yksimielinen päätös silloin, kun tiettyihin käsityöläisammatteihin sovellettua Saksan Meisterbriefin kansallista järjestelmää oli muutettava.

(30) - Sama pätee erityisten ammattien vapauttamisesta annettuihin direktiiveihin. Niinpä edellä mainitussa direktiivissä 82/489/ETY sallitaan siirtotyöläisenä olevan parturin ja kampaajan harjoittaa ammattiaan ilman vastaanottavassa valtiossa vaadittua tutkintoa, jos hän on osoittanut riittävää kokemusta alkuperämaassa. Tämä ei kuitenkaan estänyt yhteisöjen tuomioistuinta hyväksymästä sitä, että "direktiivin neljännestä ja viidennestä perustelukappaleesta käy ilmi, ettei sen tarkoituksena ole sovittaa yhteen kansallisissa säännöstöissä kampaamoalan ammattiinpääsylle ja ammatin harjoittamiselle asetettuja edellytyksiä" (ks. edellä mainitussa asiassa Aubertin ym. annettu tuomio, 12 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin on myöntänyt myös sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden toteuttamisesta itsenäisten ammatinharjoittajien toiminnassa: 1. "kiinteään omaisuuteen liittyvässä toiminnassa (lukuun ottamatta 6401)" (ISIC-ryhmästä 640) 2. tiettyjen "muualla luokittelemattomien yrityspalvelujen tarjoaminen" (ISIC-ryhmä 839) 12 päivänä tammikuuta 1967 annetusta direktiivistä 67/43/ETY (EYVL 1967, 10, s. 140), että siinä "rajoitutaan vaatimaan kaiken kansalaisuuteen perustuvan välittömän tai välillisen syrjinnän poistamista, mutta sen tarkoituksena ei ole yhdenmukaistaa kiinteän omaisuuden parissa toimijan ammattiinpääsylle tai ammatin harjoittamiselle kansallisessa säännöstössä asetettuja vaatimuksia" (ks. edellä mainittu asia López Breda ja Hidalgo Palacios, tuomio 28.1.1992, 15 kohta).

(31) - Ks. kannekirjelmän s.17.

(32) - Ks. kannekirjelmän s. 18. Kun direktiivillä muutetaan tätä periaatetta, sillä lopetetaan sellaisen lainsäädännössä vahvistetun periaatteen soveltaminen, joka edellyttää kaikilta asianajajan ammattiin pyrkiviltä tuntemusta Luxemburgin oikeudesta. Tämä periaate perustettiin, koska Luxemburgissa ei ole omaa yliopistoa ja luxemburgilaiset opiskelijat joutuvat harjoittamaan opintojaan ulkomaiden yliopistoissa. Tämä pätee itse asiassa ainoastaan hakijoihin, joilla on jo toisessa jäsenvaltiossa hankittu asianajajan ammattinimike.

(33) - Kyseiset seitsemän osaa ovat merkittävä pyrkimys järkiperäistää roomalainen ja kanoninen oikeus. Vaikka Kastilian perinteisen oikeuskäytännön suosiminen vei kyseisiltä kirjoilta niiden lainvoiman, ne kuitenkin vaikuttivat kuninkaallisen korkeimman oikeuden päätöksiin ja muokkasivat uusien juristien asenteita. Niissä annettujen normien ja periaatteiden käytännön vaikutus on tuntunut vielä viime aikoinakin.

(34) - Ks. laki nro 2, III osan 6. otsikko.

(35) - Ks. kyseisen tuomion 20 kohta.

(36) - Toiset katsovat, että uudessa direktiivissä suositaan "käytännön taitoja oppikirjoista hankittujen teoreettisten tietojen kustannuksella" (effective practice rather than theoretical knowledge acquiered from textbooks), Nebbia, P.: "The New Directive on Lawyers' Establishment: Uses and Abuses", European Current Law Yearbook, 1998, s. xlii, erityisesti s. xlv), kun taas toisten mukaan "näyttää siltä, ettei luotettavia valvontamenetelmiä ole syytä hylätä, koska niillä voidaan osoittaa vähimmäistiedot oikeudesta" (Verlässliche Kontrollmechanismen, auf deren Grundlage ein gewisser Mindeststandard der Rechtskenntnisse verifizierbar ist, erscheinen unverzichtbar), Henssler, M.: "Der lange Weg zur EU-Niederlassungsrichtlinie für die Anwaltschaft", Zeitschrift für europäisches Privatrecht, 1999, s. 689 ja sitä seuraavat sivut ja erityisesti s. 704 - jossa kuitenkin katsotaan, ettei direktiivi vaikuta koulutusta ja ammattiinpääsyn edellytyksiä koskeviin kansallisessa lainsäädännössä vahvistettuihin periaatteisiin).

(37) - Myös ilmaukset "säännönmukainen" ja "tosiasiallinen" ovat epämääräisiä oikeudellisia käsitteitä, joiden tulkinnasta aiheutuu varmaankin kiistoja. Ks. tältä osin Ewig, E.: "Verwirklichung der Niederlassungsfreiheit für Rechtsanwälte in der EU und im EWG", Neue Juristische Wochenschrift, 1999, nro 4, s. 248 ja sitä seuraavat sivut, erityisesti s. 252.

(38) - Tässä yhteydessä olisi mielenkiintoista miettiä, kuinka moni ammattiaan harjoittava asianajaja (tai tuomari) läpäisisi oikeustieteen opintoihin kuuluvat kokeet.

(39) - Ks. erityisesti edellä mainittu asia Saksa v. parlamentti ja neuvosto, tuomion 25 kohta.