ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Onko kansallisen EY-tyyppihyväksyntäasetuksen (1) (jäljempänä EG-FGV) 6 §:n 1 momenttia ja 27 §:n 1 momenttia tai direktiivin 2007/46/EY (2) 18 artiklan 1 kohtaa ja 26 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että valmistaja laiminlyö velvollisuutensa antaa voimassa oleva todistus EG-FGV:n 6 §:n 1 momentin mukaisesti (tai velvollisuutensa esittää direktiivin 2007/46/EY 18 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu vaatimuksenmukaisuustodistus), jos se on asentanut ajoneuvoon asetuksen N:o 715/2007 (3) 5 artiklan 2 kohdassa ja 3 artiklan 10 alakohdassa tarkoitetun kielletyn estolaitteen, ja tällaisen ajoneuvon saattaminen markkinoille on ristiriidassa EG-FGV:n 27 §:n 1 momentissa tarkoitetun ajoneuvon markkinoille saattamista ilman voimassa olevaa vaatimustenmukaisuustodistusta koskevan kiellon (tai direktiivin 2007/46/EY 26 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ajoneuvon myyntiä ilman voimassa olevaa vaatimustenmukaisuustodistusta koskevan kiellon) kanssa? Mikäli tähän vastataan myöntävästi: 1a. Onko EG-FGV:n 6 ja 27 §:n tai direktiivin 2007/46/EY 18 artiklan 1 kohdan, 26 artiklan 1 kohdan ja 46 artiklan tarkoituksena suojella myös loppuasiakasta ja – jos kyseessä on jälleenmyynti käytettyjen ajoneuvojen markkinoilla – erityisesti seuraavaa autonostajaa myös hänen toimintavapautensa ja omaisuutensa osalta? Kuuluuko se, että ostaja ostaa käytetyn ajoneuvon, joka on saatettu markkinoille ilman voimassa olevaa vaatimustenmukaisuustodistusta, niihin vaaroihin, joiden estämiseksi nämä oikeussäännöt on annettu?
Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha (Espanja) on esittänyt 17.7.2019 – DX v. Subdelegación del Gobierno en Toledo

(asia C-549/19)

(2019/C 372/14)

Oikeudenkäyntikieli: espanja

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha

Pääasian asianosaiset

Valittaja: DX

Vastapuoli: Subdelegación del Gobierno en Toledo

Ennakkoratkaisukysymys

Euroopan unionin tuomioistuimelta tiedustellaan, onko Espanjan Tribunal Supremon 19.2.2019 antamaan tuomioon nro 191/2019, kassaatiovalitus 5607/2017 (ECLI:ES:TS:2019:580), ja 27.2.2019 antamaan tuomioon nro 257/2019, kassaatiovalitus 5809/2017 (ECLI:ES:TS:2019:663) sisältyneen kaltainen tulkinta, jonka mukaan direktiivin 2001/40/EY (1) tulkinnan avulla voidaan päätyä toteamaan, että kuka tahansa kolmannen maan kansalainen, jolla on pitkäaikainen oleskelulupa, joka on syyllistynyt rikokseen, josta on säädetty rangaistukseksi vuoden tai sitä pidemmän ajan vapausrangaistus, voidaan ja pitää poistaa maasta ”automaattisesti” ilman että on tarpeen arvioida mitenkään hänen henkilökohtaisia, perhekohtaisia, sosiaalisia tai työhön liittyviä olosuhteitaan, yhdenmukainen pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta 25.11.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/109/EY (2) 12 artiklan, ja — muun muassa — Euroopan unionin tuomioistuimen tuomion 7.12.2017 (asia C-636/16) (3) ja tuomion 8.12.2011 (asia C-371/08), (4) kanssa.

(1) Kolmansien maiden kansalaisia koskevien maastapoistamispäätösten vastavuoroisesta tunnustamisesta 28.5.2001 annettu neuvoston direktiivi 2001/40/EY (EYVL 2001, L 149, s. 34).

(2) EUVL 2004, L 16, s. 44.

(3) Tuomio 7.12.2017, López Pastuzano (C-636/16, EU:C:2017:949).

(4) Tuomio 8.12.2011, Ziebell (C-371/08, EU:C:2011:809).
3)

Jos ensimmäiseen tai toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava kieltävästi (ja sähköisestä kaupankäynnistä annetun direktiivin 14 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun vastuusta vapauttamiseen vetoaminen on periaatteessa mahdollista): Onko Usenet-palvelujen alustan operaattorilla, joka tarjoaa […] palveluja, aktiivinen rooli, joka on muulla tavalla esteenä sille, että vetoaminen sähköisestä kaupankäynnistä annetun direktiivin 14 artiklan 1 kohtaan voi menestyä?
1)

Onko kansallisella lupaviranomaisella SEUT 34 artiklassa vahvistetun tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatteen ja sen nojalla kehitetyn lääkkeiden rinnakkaistuonnin periaatteen perusteella velvollisuus hyväksyä rinnakkaistuonnin kohteena olevan lääkkeen annostusta koskevien tietojen muutokset myös silloin, kun viitelupa on rauennut ja muutoksen perustaksi otetaan tiedot, jotka koskevat sellaista kotimaista lääkettä, jonka vaikuttava aine on olennaisesti sama mutta jonka lääkemuoto on toinen, sekä tiedot, jotka on hyväksytty rinnakkaistuonnin kohteena olevan lääkkeen vientijäsenvaltiossa?
3)

Onko Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 92 ja 93 artiklan soveltamisesta tiettyihin valtion monialaisen tuen muotoihin 7.5.1998 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 994/98, (5) luettuna yhdessä EY:n perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklan soveltamisesta vähämerkityksiseen tukeen 12.1.2001 annetun komission asetuksen (EY) N:o 69/2001 (6) 2 artiklan 2 kohdan kanssa, 2 artiklassa tarkoitettua käsitettä ”sama yritys” tulkittava ainoastaan muodollisesti siten, että ratkaisevana tekijänä on se, onko kansallisen lainsäädännön nojalla kyse toimijoista, joista kukin on itsenäinen oikeushenkilö, jolloin valtionapua voidaan myöntää 100 000 euron rajaan saakka jokaiselle näistä yhtiöistä, vai onko ratkaisevaa se, että nämä yhtiöt, joiden toiminnan ja johdon taustalla ovat samat henkilöt, vaikuttaisivat muodostavan yhden yhtiön määräysvallassa olevien yhtiöiden kokonaisuuden, jolloin on niin, että vaikka kansallisen lainsäädännön mukaan nämä yhtiöt ovat kukin itsenäisiä oikeushenkilöitä, niitä on pidettävä ”samana yrityksenä”, jolloin 100 000 euron suuruinen valtionapu voidaan myöntää yhtiökokonaisuudelle vain kerran?
1.

Unionin yleinen tuomioistuin teki virheen todetessaan, että maininta sähköstä tavarana EUIPOn laatimassa harmaassa luettelossa unionin tavaramerkkiasetuksen 28 artiklan 8 kohdassa tarkoitettujen ilmoitusten tekemiseksi (41, 46 ja 54 kohta) on osoitus siitä, ettei sähkö sen jokapäiväisessä tavanomaisessa merkityksessä kuulu Nizzan luokituksen kahdeksannen painoksen luokan 4 nimikkeisiin. Oikeudellinen virhe seuraa ensinnäkin siitä, että valittaja jätti rajoittamista koskevan vaatimuksensa 15.6.2015, kun taas asiakirja, johon EUIPO viittaa, on laadittu 8.2.2016 päivätyn tiedonannon nro 1/2016 yhteydessä. Toiseksi on myös oikeudellisesti virheellistä pitää ilmaisun jättämistä pois harmaasta luettelosta todisteena, kun kyseinen luettelo käsittää vain joukon ei-sitovia tulkintoja.
Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Landgericht Stuttgart (Saksa) on esittänyt 24.4.2019 — Eurowings GmbH v. GD, HE ja IF

(asia C-334/19)

(2019/C 288/22)

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Landgericht Stuttgart

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Eurowings GmbH

Vastapuolet: GD, HE ja IF

Ennakkoratkaisukysymys

Onko matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 295/91 kumoamisesta 11.2.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 261/2004 (1) säännöksiä, erityisesti sen 5 artiklan 3 kohtaa, tulkittava siten, että se, että huomattava osa sellaisen lentoliikenteenharjoittajan lentohenkilökunnasta on spontaanisti poissa töistä sairauden vuoksi (ns. villi lakko), joka on vuokrannut asetuksen 2 artiklan b alakohdassa tarkoitetulle lennosta vastaavalle lentoliikenteenharjoittajalle lentokoneen ja miehistön (wet lease), mutta ei ole lennosta toiminnallisessa vastuussa, vaikuttaa siten, että lennosta vastaava lentoliikenteenharjoittaja ei myöskään voi vedota asetuksen 5 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuihin poikkeuksellisiin olosuhteisiin vastaavasti kuin [17.4.2018 annetussa tuomiossa Krüsemann ym., C-195/17, C-197/17–C-203/17, C-226/17, C-228/17, C-254/17, C-274/17, C-275/17, C-278/17–C-286/17 ja C-290/17–C-292/17] (2)?

(1) EUVL 2004, L 46, s. 1.

(2) EU:C:2018:258
4)

Ovatko 11.2.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 261/2004 7 artiklan 1 kohta tai muut säännökset esteenä sellaisten kansallisen oikeuden velvoitteen suorittamista koskevien säännösten soveltamiselle, joiden perusteella matkustajan tai hänen oikeusseuraajansa nostama kanne on hylättävä ainoastaan siksi, että vaatimus on määritelty virheellisesti matkustajan asuinpaikassa käytössä olevassa kansallisessa valuutassa eikä euroissa asetuksen 7 artiklan 1 kohdan mukaisesti?
Ennakkoratkaisupyyntö, jonka High Court (Irlanti) on esittänyt 17.6.2019 — Friends of the Irish Environment Limited v. Commissioner for Environmental Information

(asia C-470/19)

(2019/C 280/41)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

High Court

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Friends of the Irish Environment Limited

Vastapuoli: Commissioner for Environmental Information

Ensimmäinen muu osapuoli: Courts Service of Ireland

Ennakkoratkaisukysymys

Onko sellaiseen menettelyyn, jossa on annettu lopullinen tuomio, valitusaika on päättynyt ja jossa ei ole vireillä valitusta tai uutta kannetta mutta jossa on erityistapauksissa mahdollista tehdä uusia hakemuksia, liittyvän tuomioistuimen asiakirja-aineiston tutustuttavaksi saamisen hallinnassa kyse ympäristötiedon julkisesta saatavuudesta ja neuvoston direktiivin 90/313/ETY kumoamisesta 28.1.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/4/EY (1) 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta tuomiovallan käytöstä?

(1) EYVL 2003, L 41, s. 26.
—

toiseksi koska yhtäältä kyseisellä, nyt täysi-ikäisellä lapsella, on vakava sairaus, jonka vuoksi kyseisen päätöksen täytäntöönpano on omiaan aiheuttamaan vakavan vaaran, että hänen terveydentilansa heikkenee vakavasti ja peruuttamattomasti, ja koska toisaalta kyseisen vanhemman läsnäolo täysi-ikäisen tyttärensä luona on lääkärien mielestä välttämätöntä, koska tytär on terveydentilansa (toistuvat sirppisolukriisit sekä leikkaus, joka on välttämätön halvaantumisen estämiseksi) vuoksi haavoittuvassa asemassa?
8)

Onko direktiivin 93/13 3 artiklan ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön vastaisena pidettävä sitä, että kansallisessa oikeuskäytännössä katsotaan, että kuluttajan on katsottava olevan tietoinen rahoituslaitosten tavanomaisesta käytännöstä periä toimituspalkkio ja että tästä syystä lainanantajalta ei ole tarpeen vaatia minkäänlaista näyttöä sen osoittamiseksi, että ehdosta on neuvoteltu erikseen, vai onko lainanantajan sen sijaan joka tapauksessa osoitettava, että ehdosta on neuvoteltu erikseen?
1)

Voiko yksittäinen kuljetusyritys, joka on velvollinen maksamaan tietulleja, vedota kansallisissa tuomioistuimissa direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 9 kohdan ja 7 a artiklan 1 ja 2 kohdan, sellaisina kuin ne ovat muutettuina direktiivillä 2006/38/EY, (1) tietullin laskentaa koskevien säännösten (riippumatta 7 a artiklan 3 kohdan, luettuna yhdessä liitteen III kanssa, mukaisista säännöksistä) noudattamiseen, jos jäsenvaltio ei ole noudattanut näitä säännöksiä täysimääräisesti vahvistaessaan tietulleja kansallisessa lainsäädännössä tai on pannut ne virheellisesti täytäntöön kuljetusyrityksen, joka on velvollinen maksamaan tietulleja, vahingoksi?
2)

Lähtöselvitykseen ilmoittautumista koskeva todistustaakka Mikäli vastaus ensimmäisen kysymyksen a kohtaan on myöntävä eli mikäli asetuksen (EY) N:o 261/2004 3 artiklan 2 kohdan a alakohtaa sovelletaan sellaisen matkustajan vaatimaan korvaukseen, jonka lento on viivästynyt: a) Ovatko asetuksen (EY) N:o 261/2004 3 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetyt edellytykset ennakkoedellytyksiä, joiden osalta kuluttajan on osoitettava, että ne täyttyvät, jotta asetusta sovellettaisiin, vai lentoyhtiön korvausvastuusta vapauttamisen peruste, jonka ansiosta lentoyhtiö voi esittää matkustajarekisterin osoittaakseen, ettei matkustaja ole ilmoittautunut lähtöselvitykseen asetuksen (EY) N:o 261/2004 3 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti ”niitä ehtoja noudattaen ja siinä määräajassa, jotka lentoliikenteen harjoittaja, matkanjärjestäjä tai valtuutettu matkatoimisto on etukäteen kirjallisesti ilmoittanut (sisältää myös ilmoittamisen sähköisesti), tai, jos määräaikaa ei ole ilmoitettu, viimeistään 45 minuuttia ennen julkistettua lähtöaikaa”, kun otetaan huomioon, että tarkastuskortit voidaan tekniikan kehityksen ansiosta nyt antaa sähköisesti, ettei paperisissa tarkastuskorteissa ole aikaleimaa eikä matkustajan tarvitse vastaavasti fyysisesti ilmoittautua lähtöselvitystiskillä ja että vain lentoyhtiöillä on hallussaan kaikki matkustajan lähtöselvitystä koskevat tiedot lähtöselvitystoimintojen päättymiseen asti? b) Ovatko tehokkuusperiaate, asetuksen (EY) N:o 261/2004 tavoitteet ja asetuksessa (EY) N:o 261/2004 taattu matkustajien suojelun ja yleisesti kuluttajansuojan korkea taso tai muut unionin oikeuden säännökset tai määräykset esteenä sille, että pelkästään matkustajalla on todistustaakka sen osalta, että hän on ilmoittautunut lähtöselvitykseen asetuksen (EY) N:o 261/2004 3 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti ”niitä ehtoja noudattaen ja siinä määräajassa, jotka lentoliikenteen harjoittaja, matkanjärjestäjä tai valtuutettu matkatoimisto on etukäteen kirjallisesti ilmoittanut (sisältää myös ilmoittamisen sähköisesti), tai, jos määräaikaa ei ole ilmoitettu, viimeistään 45 minuuttia ennen julkistettua lähtöaikaa”, kun otetaan huomioon, että tarkastuskortit voidaan tekniikan kehityksen ansiosta nyt antaa sähköisesti, ettei paperisissa tarkastuskorteissa ole aikaleimaa eikä matkustajan tarvitse vastaavasti fyysisesti ilmoittautua lähtöselvitystiskillä ja että vain lentoyhtiöillä on hallussaan kaikki matkustajan lähtöselvitystä koskevat tiedot lähtöselvitystoimintojen päättymiseen asti?
2)

Onko (EY) N:o 883/2004 (3) 3 artiklan 3 kohdassa ja 70 artiklan 2 kohdassa säädettyjen erityisten maksuihin perustumattomien rahaetuuksien epääminen unionin kansalaisilta SEUT 18 artiklassa mukaisen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen, luettuna yhdessä asetuksen (EY) N:o 883/2004 4 artiklan kanssa, mukaista, kun näiden henkilöiden oleskeluoikeus perustuu asetuksen (EU) N:o 492/2011 10 artiklaan ja he kuuluvat sosiaaliturva- tai perhe-etuusjärjestelmään asetuksen (EY) N:o 883/2004 3 artiklan 1 kohdassa säädetyllä tavalla?
C 172/20

Kanne 8.3.2019 — Euroopan komissio v. Suomen tasavalta

(asia C-217/19)

(2019/C 172/23)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamiehet: C. Hermes, E. Ljung Rasmussen)

Vastaaja: Suomen tasavalta

Vaatimukset

— todettava, että Suomen tasavalta ei ole noudattanut luonnonvaraisten lintujen suojelusta 30.11.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/147/EY (1) 7 artiklan 4 kohdan ja 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se on toistuvasti myöntänyt lupia koiraspuolisten haahkojen (Somateria mollissima) kevätmetsästykseen Ahvenanmaan maakunnassa vuodesta 2011 lähtien

— Suomen tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Suomeen kuuluvan Ahvenanmaan itsehallinnollisen maakunnan hallitus on vuodesta 2011 lähtien toistuvasti joka vuosi myöntänyt lupia 2 000–3 800 koiraspuolisen haahkan suuruisen kokonaiskiintiön ”kevätmetsästykseen poikkeusluvalla” toukokuussa ajanjaksona, jonka pituus on ollut kahdesta kolmeen viikkoa. Tämä ajanjakso osuu samaan aikaan haahkojen lisääntymiskauden kanssa.

Direktiivin 2009/147/EY 7 artiklan 4 kohdassa kielletään metsästys lisääntymiskauden aikana.

Suomi katsoo, että haahkojen kevätmetsästys Ahvenanmaalla on oikeutettu direktiivin 2009/147/EY 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan poikkeussäännöksellä. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan todistustaakka kyseisessä säännöksessä säädettyjen edellytysten täyttymisestä on jäsenvaltioilla.

Komissio katsoo, että Suomi ei ensinnäkään ole näyttänyt toteen, että poikkeussääntely olisi direktiivin 2009/147/EY 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettua ”asiallista hyötykäyttöä”. Suomi ei varsinkaan ole esittänyt vankkaa tieteellistä näyttöä siitä, että merkityksellisen haahkakannan varmistetaan säilyvän tyydyttävällä tasolla.

Toiseksi Suomi ei ole osoittanut, että sallittu kevätmetsästys koskee vain lintujen ”pienien määrien” käyttöä direktiivin 2009/147/EY 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisesti.

(1) Luonnonvaraisten lintujen suojelusta 30.11.2009 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2009/147/EY (EUVL 2010, L 20, s. 7).
C 164/15

Valitus, jonka Euroopan komissio on tehnyt 30.1.2019 unionin yleisen tuomioistuimen (neljäs jaosto) asiassa T-587/16., HM v. komissio, 21.11.2018 antamasta tuomiosta

(asia C-70/19 P)

(2019/C 164/17)

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Asianosaiset

Valittaja: Euroopan komissio (asiamiehet: T. S. Bohr ja G. Gattinara)

Muu osapuoli: HM

Vaatimukset

Valittaja vaatii, että

— Asiassa T-587/16, HM v. komissio 21.11.2018 annettu tuomio on kumottava

— asia on palautettava unionin yleiseen tuomioistuimeen

— menettelystä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valitusmenettelyssä aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista on päätettävä myöhemmin.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Komissio esittää kaksi valitusperustetta.

Se tuo esiin ensimmäisessä valitusperusteessaan, joka muodostuu kolmesta osasta, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen rajatessaan valintalautakunnan ja henkilöstövalintatoimiston (EPSO) välistä toimivaltaa.

Tämän valitusperusteen ensimmäisessä osassa komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on luokitellut oikeudellisesti virheellisesti riidanalaisen toimen eli 17.8.2015 tehdyn EPSOn päätöksen jättää toimittamatta HM:n esittämä uudelleentarkastelupyyntö valintalautakunnalle myöhästymisen vuoksi. Tämä tiedoksi antaminen suoritettiin valintamenettelystä annettujen yleisten säännösten 3.1.3 kohdassa kirjeenvaihtoa hakijoille koskevan, EPSOlle annetun toimivallan mukaisesti.

Toisessa osassa komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen yleisiä säännöksiä tulkitessaan. Sen lisäksi, että näiden yleisten säännösten 3.4.3 kohtaa on luettava yhdessä 3.1.3 kohdan kanssa, on myös otettava huomioon3.4.3 kohdan sanamuoto ja tavoite; siinä annetaan EPSOlle toimivalta sisäistä uudelleentarkastelua koskevassa menettelyssä.

Kolmannessa osassa komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin o tehnyt oikeudellisen virheen tulkitessaan henkilöstösääntöjen liitteessä III olevaa 7 artiklaa. Kyseessä oleva ilmoitus on hallintotekninen toimenpide, jonka tavoitteena on yhtenäisten kriteerien soveltaminen valintamenettelyssä mainitun 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Tämä vastaa myös EPSOn roolia valintalautakunnan avustajana, kuten unionin yleisen tuomioistuimen antamassa tuomiossa T-361/10 P, komissio v. Pachitis (1) on todettu.

Toisella valitusperusteellaan komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen tulkitessaan kanneperustetta, joka koskee riidanalaisen toimen laatijan puuttuvaa toimivaltaa. Nyt käsiteltävässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin ei ole tutkinut, olisiko toimen sisältö ollut sama vai toisenlainen toimivaltaa koskevan virheen poistamisen jälkeen. Tällaisen tutkinnan puuttuessa unionin yleinen tuomioistuin ei olisi saanut kumota riidanalaista tointa.

(1) EU:T:2011:742.
C 139/40

Valitus, jonka Biogaran on tehnyt 28.2.2019 unionin yleisen tuomioistuimen (yhdeksäs jaosto) asiassa T-677/14, Biogaran v. komissio, 12.12.2018 antamasta tuomiosta

(asia C-207/19 P)

(2019/C 139/38)

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Asianosaiset

Valittaja: Biogaran (edustajat: M. Utges Manley, Solicitor, A. Robert, advocate, O. de Juvigny, T. Reymond, J. Killick, J. Jourdan, avocats)

Muu osapuoli: Euroopan komissio

Vaatimukset

— Unionin yleisen tuomioistuimen 12.12.2018 asiassa T-677/14 antama tuomio on kumottava kokonaisuudessaan

— Komission antaman päätöksen C(2014) 4955 final (asia AT.39612 — Perindopriili (Servier) 1 artiklan b kohdan iv alakohta, 7 artiklan 1 kohdan b alakohta ja 8 artikla on kumottava siltä osin kuin ne koskevat Biogarania

— Euroopan komissio on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Ensimmäisessä valitusperusteessa Biogaran väittää, että tuomiossa on oikeudellisia virheitä, koska siinä katsotaan, että lisenssi on luonteeltaan kilpailusääntöjen vastainen sillä perusteella, että sovintosopimuksen tarkoitus on kilpailunvastainen. Valittajan mukaan tuomio perustuu tarkoitukseen perustuvan kilpailusääntöjen rikkomisen käsitteen laajaan tulkintaan ja siinä jätetään huomiotta kokemuksen ja ilmeisen kilpailun rajoittamisen puuttuminen. Valittajan mukaan tuomio perustuu lisäksi virheelliseen oikeudelliseen arviointiin, jossa jätetään huomiotta sekä Servierin ja Nichen tekemän sovintosopimuksen asiayhteys että se, että viimeksi mainitut eivät olleet potentiaalisia kilpailijoita.

Toisessa valitusperusteessa Biogaran väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se korvasi komission perustelut omillaan. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että Biogaranin väitetty kannustin oli ”ratkaiseva”, koska se määritti Nichen päätöksen olla tulematta markkinoille. Väitetiedoksiannossa tai päätöksessä ei kuitenkaan väitetä eikä osoiteta, että kyseinen kannustin, joka luokiteltiin yksinomaan ”lisäkannustimeksi”, olisi ollut ”ratkaiseva” siinä, että Nichen hyväksyi sovintosopimuksen ehdot.

Biogaran väittää kolmannessa valitusperusteessa, että unionin yleinen tuomioistuin jätti huomiotta suhteellisuusperiaatteen ja SEUT 101 artiklan tavoitteet, kun se katsoi, että Biogaran oli vastuussa emoyhtiönsä ohella. Koska unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että emoyhtiö oli osallistunut suoraan rikkomiseen ja käyttänyt määräysvaltaansa, jotta sen tytäryhtiö myötävaikuttaisi sen omaan kilpailunvastaiseen käyttäytymiseen, joten tytäryhtiöllä ei ollut minkäänlaista autonomiaa, tytäryhtiön ei voida katsoa olevan vastuussa emoyhtiönsä ohella ylittämättä sitä, mikä on ehdottoman tarpeen kilpailusääntöjen asianmukaisen soveltamisen kannalta.

Biogaran katsoo neljännessä valitusperusteessa, että tuomio on kumottava siltä osin kuin siinä vahvistetaan sakon periaate ja laskentatapa huolimatta käsiteltävän asian monitahoisesta ja ennennäkemättömästä luonteesta ja Biogaranin ratkaisevan roolin puuttumisesta.
1.

Direktiivin 2004/49/EY 21 artiklan mukaan kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että 19 artiklassa tarkoitettujen onnettomuuksien ja vaaratilanteiden tutkinnasta vastaa pysyvä elin, johon on kuuluttava vähintään yksi henkilö, joka voi toimia tutkinnasta vastaavana, jos onnettomuus tapahtuu tai vaaratilanne ilmenee. Kyseisen elimen on oltava organisaatioltaan, oikeudelliselta rakenteeltaan ja päätöksenteoltaan riippumaton infrastruktuurin haltijoista, rautatieyrityksistä, maksujenperintäelimistä, käyttöoikeuden myöntävistä elimistä ja ilmoitetuista laitoksista ja kaikista osapuolista, joiden edut saattavat joutua ristiriitaan tutkintaelimelle annetun tehtävän kanssa. Sen on lisäksi oltava toiminnallisesti riippumaton turvallisuusviranomaisesta ja kaikista rautateiden sääntelyelimistä.