FI Euroopan unionin virallinen lehti C 179/22

Kanne 30.4.2010 — Euroopan komissio v. Saksan liittotasavalta

(Asia C-206/10)

2010/C 179/37

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamies: V. Kreuschitz)

Vastaaja: Saksan liittotasavalta

Vaatimukset

Kantaja vaatii, että unionin tuomioistuin

— toteaa, että Saksan liittotasavalta ei ole kansallisen lainsäädännön perusteella noudattanut työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15.10.1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1612/68 (1) 7 artiklan 2 kohdan eikä sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71 (2) 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan, yhdessä III osaston 1 luvun (sairaus ja äitiys) kanssa, mukaisia velvoitteitaan, koska se on asettanut niille sokeille ja vammaisille — kuurot mukaan lukien —, joiden osalta Saksan liittotasavalta on toimivaltainen jäsenvaltio, myönnettävien etuuksien (valtion ja osavaltioiden myöntämät etuudet ja avustukset sokeille, hoitoavustukset tai apu kuuroille/sokeille, avustukset kuuroille/sokeille jne.) edellytykseksi osavaltioiden lainsäädännössä sen, että etuuden saajan kotipaikka tai tavanomainen asuinpaikka on asianomaisessa osavaltiossa

— velvoittaa Saksan liittotasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Esillä olevan kanteen kohteena on Saksan osavaltiokohtaisen lainsäädännön, jonka mukaan sokeille ja vammaisille myönnettävien etuuksien edellytyksenä on se, että etuuksien saajan kotipaikka tai tavanomainen asuinpaikka on asianomaisessa osavaltiossa, ristiriitaisuus asetusten (ETY) N:o 1408/71 ja (ETY) N:o 1612/68 kanssa.

Asetuksella N:o 1408/71 pyritään sovittamaan yhteen kansallisia sosiaaliturvalainsäädäntöjä vapaan liikkuvuuden puitteissa EY:n perustamissopimuksen 42 artiklan (josta on tullut SEUT 48 artikla) tavoitteiden mukaisesti. Asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 2b kohdan mukaan kyseistä asetusta ei sovelleta niihin jäsenvaltion lainsäädännön maksuihin perustumattomia erityisetuuksia koskeviin säännöksiin, joita tarkoitetaan liitteessä II olevassa III jaksossa ja joita sovelletaan vain osassa valtion aluetta. Saksan kyseessä olevat etuudet luetellaan erityisetuuksina asetuksen N:o 1408/71 liitteessä II olevassa III jaksossa.

Komissio katsoo kuitenkin, että pelkkä etuuden sisällyttäminen asetuksen N:o 1408/71 liitteessä II olevaan luetteloon ei riitä siihen, että etuus suljetaan kyseisen asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle ”maksuihin perustumattomana erityisetuutena”. Koska asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 2b kohta on poikkeus, sitä on tulkittava suppeasti: sitä voidaan soveltaa vain etuuksiin, jotka täyttävät kumulatiivisesti kyseisessä säännöksessä asetetut kriteerit. Näin ollen kyseinen säännös kattaa yksinomaan etuudet, jotka ovat sekä erityisiä että maksuihin perustumattomia, joihin viitataan asetuksen N:o 1408/71 liitteessä II olevassa III jaksossa ja jotka otetaan käyttöön lainsäädännöllä, joka on voimassa vain osassa jäsenvaltiota.

Kyseessä olevat etuudet, joita säännellään osavaltioiden lainsäädännössä, eivät kuitenkaan täytä kaikkia näitä kriteerejä, koska ne on luokiteltava sairausetuuksiksi eikä maksuihin perustumattomiksi erityisetuuksiksi seuraavista syistä.

Ensinnäkin kyseessä olevat osavaltioiden etuudet myönnetään laissa säädettyjen olosuhteiden perusteella ilman tarveharkintaa. Niillä kompensoidaan lisäkustannuksia, jotka aiheutuvat työkyvyttömyydestä, ja niillä on tarkoitus parantaa vammaisten terveydentilaa ja elinoloja. Ne on näin ollen tarkoitettu lähinnä täydentämään sairausvakuutusetuuksia. Se, että Saksan liittovaltion lainsäädännön mukaan myönnetyt hoitoavustukset lasketaan mukaan osavaltioiden sokeille ja vammaisille myöntämiin etuuksiin, osoittaa lisäksi, että molemmat etuudet kattavat saman riskin eli sairauteen liittyvien lisäkustannusten riskin ja että kyseessä ei ole ”lisä-, korvaava tai täydentävä turva tapahtumaa vastaan”.

Toiseksi tietyn etuuden luokittelu jäsenvaltion kansallisen säännöstön mukaan ei määritä sitä, pidetäänkö etuutta asetuksessa N:o 1408/71 tarkoitettuna sosiaaliturvaetuutena.

Lisäksi aineellisesta näkökulmasta käsin tässä kyseessä oleva osavaltioiden lainsäädäntö ei ole lisäetu, jota sovelletaan vain alueellisesti. Sen sijaan tämä etuus on osa järjestelmää, jolla katetaan sairauteen liittyvien lisäkustannusten riski, joka on otettu käyttöön kaikkialla Saksassa ja joka liittyy läheisesti liittovaltion lainsäädäntöön vastavuoroisen hyvittämisen nojalla.

Tästä seuraa, että asianomaiset osavaltioiden etuudet on luokiteltava sairausetuuksiksi eikä erityisetuuksiksi. Näiden etuuksien sisällyttäminen asetuksen N:o 1408/71 liitteessä II olevaan III jaksoon on näin ollen lainvastaista; ne kuuluvat kyseisen asetuksen soveltamisalaan.

Lisäksi Saksan lainsäädännössä asetettu kotipaikkaa koskeva vaatimus on asetuksen N:o 1612/68 vastainen sikäli kuin sillä estetään rajatyöntekijöitä ja heidän perheenjäseniään saamasta kyseisiä etuuksia.

Unionin tuomioistuin on vahvistanut selvästi, että jäsenvaltio ei voi asettaa sosiaalisen edun myöntämisedellytykseksi sitä, että sen saaja asuu kyseisessä valtiossa. Tuomioistuimen päätelmää sovelletaan kaikkiin asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuihin sosiaalisiin etuihin.

”Sosiaalisen edun” käsite on hyvin laaja. Se kattaa paitsi edut, jotka liittyvät työsopimukseen, myös kaikki edut, jotka jäsenvaltio myöntää kansalaisilleen ja siis myös työntekijöille. Komission mukaan se, että asianomaisten etuuksien myöntämistä ei ratkaise asianomaisen henkilön tai tämän perheen työ taikka taloudelliset resurssit vaan se riippuu täysin asumisesta asianomaisessa osavaltiossa, ei voi oikeuttaa sitä, että huomioon ei oteta tämän seurauksia työntekijöille, jotka työskentelevät Saksassa mutta asuvat toisessa jäsenvaltiossa. Ei näin ollen ole pätevää syytä, miksi kyseisiä etuuksia ei pidä pitää asetuksessa N:o 1612/68 tarkoitettuina sosiaalisina etuina.

Saksassa työskentelevillä rajatyöntekijöillä ja heidän perheenjäsenillään on näin ollen oltava oikeus etuuksiin, jotka osavaltioiden lainsäädännössä myönnetään vammaisille ja sokeille, vaikka he eivät asuisikaan Saksassa. Edellytys, jonka mukaan heidän kotipaikkansa tai tavanomaisen asuinpaikkansa on oltava asianomaisessa osavaltiossa, on näin ollen asetuksen N:o 1612/68 vastainen.

(1) EYVL L 257, s. 2

(2) EYVL L 149, s. 2