ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Palvelujen suoritukset – Verotuspaikan määrittäminen – Viihdetoiminnan tai vastaavan toiminnan käsite – Pelihalleihin asennettujen peliautomaattien asettaminen yleisön käyttöön vastiketta vastaan kuuluu tämän käsitteen soveltamisalaan

(Neuvoston direktiivin 77/388 9 artiklan 2 kohdan c alakohta)

Tiivistelmä

Palvelusuorituksia, jotka muodostuvat siitä, että yleisön annetaan vastiketta vastaan käyttää jäsenvaltion alueella oleviin pelihalleihin asennettuja peliautomaatteja, on pidettävä jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 9 artiklan 2 kohdan c alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettuna viihdetoimintana tai vastaavana toimintana niin, että palvelun suorittamispaikkana on paikka, jossa palvelusuoritus tosiasiallisesti tehdään.

Edellä tarkoitetun toiminnan pääasiallisena tarkoituksena on peliautomaattien käyttäjien viihdyttäminen eikä taloudellisen voiton antaminen näille, koska epävarmuus taloudellisesta voitosta nimenomaan on keskeinen kyseisten käyttäjien tavoittelemaa viihdettä merkitsevä seikka. Kuudennen direktiivin 9 artiklan 2 kohdan c alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädetyn liittymäsäännön soveltamista ei lisäksi estä se, että kyseessä olevien palvelujen vastaanottajat ovat loppukuluttajia, sillä tämän säännöksen soveltamisala ei rajoitu verovelvollisten välisiin palvelusuorituksiin.

(ks. 31, 33 ja 34 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Valmisteverot – Direktiivi 92/12 – Alkoholi ja alkoholijuomat – Vero, joka kannetaan välittömästi paikan päällä kulutettaviksi tarkoitettujen juomien tarjoamisesta – Luokittelu veroksi, jota ei kanneta valmisteveron alaisista tuotteista vaan tällaisiin tuotteisiin kohdistuvista palvelujen suorituksista – Tällaisen veron osalta ei edellytetä, että sitä kannetaan erityistarkoituksiin

(Neuvoston direktiivin 92/12 3 artiklan 2 ja 3 kohta)

Tiivistelmä

Veroa, joka kannetaan välittömästi paikan päällä kulutettaviksi tarkoitettujen alkoholijuomien vastikkeellisesta ravintolatoiminnan yhteydessä tapahtuvasta tarjoamisesta, on pidettävä sellaisena valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta annetun direktiivin 92/12 3 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettuna verona, joka kannetaan valmisteveron alaisiin tuotteisiin kohdistuvista palvelujen suorituksista ja joka ei ole liikevaihtoveron luonteinen.

Sen selvittämiseksi nimittäin, kannetaanko veroa direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista valmisteveron alaisista tuotteista vai pikemminkin kyseisen 3 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetuista tällaisiin tuotteisiin kohdistuvista palvelujen suorituksista, on otettava huomioon verotettavan liiketoimen hallitseva seikka. Ravintolatoiminnan yhteydessä tapahtuvalle alkoholijuomien luovutukselle on ominaista sellaisten seikkojen ja toimien kokonaisuus, joista itse tavaran luovutus on vain yksi tekijä ja joiden joukossa palvelut ovat hallitsevia.

Lisäksi on katsottava, että ehto ”samoin edellytyksin”, jota kyseisen 3 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan soveltamisalaan kuuluvien verojen kannossa on noudatettava, viittaa pelkästään kyseisen kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädettyyn ehtoon, jonka mukaan kyseisiä veroja voidaan kantaa, ”jos nämä verot eivät aiheuta rajojen ylitykseen liittyviä muodollisuuksia jäsenvaltioiden välisessä kaupassa”. Direktiivissä ei siis edellytetä, että kyseisten verojen kannossa noudatetaan saman artiklan 2 kohdassa säädettyä ehtoa, jonka mukaan kyseisiä veroja voidaan kantaa vain erityistarkoitukseen.

(ks. 21, 27, 30, 33 ja 34 kohta sekä tuomiolauselman 1 ja 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Oikeudenkäyntimenettely – Kanteen oikeudellinen perusta – Kanteen oikeudellisen perustan valitsemisen kuuluminen kantajalle eikä yhteisöjen tuomioistuimelle – Se, että tutkittavaksi ottamista arvioidaan kantajan tekemän valinnan perusteella

2. Kumoamiskanne – Kannekelpoiset toimet – Kanne, jonka jäsenvaltio on nostanut avoimia toimia koskevasta ilmoituksesta, jolla Eurojust haki väliaikaisia toimihenkilöitä – Käsitteen ulkopuolelle jääminen – Tuomioistuimen harjoittamaa valvontaa koskeva vaatimus – Tuomioistuinvalvonnan muodot

(EY 230 artikla; EU 35 artikla, EU 41 artikla, EU 46 b artikla; yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 40 ja 56 artikla; virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen 91 artikla; neuvoston päätöksen 2002/187 30 artikla)

Tiivistelmä

1. Oikeudenkäynnin yhteydessä juuri kantajan tehtävä on valita kanteensa oikeudellinen perusta, eikä yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä ole itse valita asianmukaisinta oikeudellista perustaa. Tästä seuraa, että kun kantaja perustaa kanteensa tiettyyn määräykseen mutta jättää kuitenkin yhteisöjen tuomioistuimen harkittavaksi, mikä kyseisen tuomioistuimen mukaan on asianmukaisin perusta kanteen tutkimiselle, kanteen tutkittavaksi ottamista on tarkasteltava juuri tämän määräyksen valossa.

(ks. 35 kohta)

2. Avoimia toimia koskevasta ilmoituksesta, jolla Eurojust haki väliaikaisia toimihenkilöitä, ei voida nostaa kumoamiskannetta EY 230 artiklan nojalla. Tällaisia ilmoituksia ei nimittäin mainita niiden toimien luettelossa, joiden laillisuuden yhteisöjen tuomioistuin voi kyseisen artiklan nojalla tutkia. Sitä paitsi EU 41 artiklassa ei määrätä, että EY 230 artiklaa sovellettaisiin Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osastossa oleviin määräyksiin poliisiyhteistyöstä ja oikeudellisesta yhteistyöstä rikosasioissa, vaan yhteisöjen tuomioistuimen tällä alalla olevaa toimivaltaa täsmennetään EU 35 artiklassa, johon EU 46 artiklan b alakohdassa viitataan.

Tällaista avoimia toimia koskevaa ilmoitusta ei kuitenkaan ole jätetty kaiken tuomioistuinvalvonnan ulkopuolelle, sillä kuten Eurojust-yksikön perustamisesta vakavan rikollisuuden torjunnan tehostamiseksi tehdyn päätöksen 2002/187 30 artiklasta ilmenee, Eurojustin henkilöstön jäseniin sovelletaan Euroopan yhteisöjen virkamiehiin ja muuhun henkilöstöön sovellettavia asetuksia ja määräyksiä. Tästä seuraa, että niillä, joita asia pääasiallisesti koskee, eli avoimia toimia koskevassa ilmoituksessa mainittujen eri toimien hakijoilla on oikeus saada asiansa käsitellyksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen 91 artiklassa säädettyjen edellytysten täyttyessä. Jos tällainen kanne nostetaan, jäsenvaltioilla olisi oikeus olla väliintulijoina asiassa yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 40 artiklan mukaisesti, ja jäsenvaltiot tarvittaessa voisivat, kuten kyseisen perussäännön 56 artiklan toisesta ja kolmannesta kohdasta ilmenee, hakea muutosta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomioon.

(ks. 36–38 ja 40–43 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Siirtotyöläisten sosiaaliturva – Vakuutus vanhuuden ja kuoleman varalta – Huomioon otettavat kaudet – Kansallisen lainsäädännön, jossa etuuksia koskevan oikeuden saamisen osalta ei oteta huomioon työttömän työntekijän osalta valtion alueella täyttyneitä vakuutuskausia, sallittavuus

(EY 39 ja EY 42 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1408/71 45 artikla)

Tiivistelmä

EY 39 ja EY 42 artiklaa sekä asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1606/98, 45 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle säännökselle, jonka mukaan arvioitaessa kansallisen järjestelmän mukaisen vanhuuseläkeoikeuden syntymistä jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset eivät voi ottaa huomioon tiettyjä työttömän työntekijän osalta tämän jäsenvaltion alueella täyttyneitä vakuutuskausia, joiden aikana työttömyysvakuutusta hoitava laitos on maksanut vanhuusvakuutusmaksut, kun täsmennetään, että tällaiset kaudet otetaan huomioon ainoastaan mainitun eläkkeen määrän laskemisessa.

(ks. 38 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Ennakkoratkaisukysymykset – Tutkittavaksi ottaminen – Velvollisuus esittää yhteisöjen tuomioistuimelle riittävästi tietoja asiaan liittyvistä tosiseikoista ja lainsäädännöstä – Velvollisuuden laajuus kilpailuoikeuden alalla

(EY 82, EY 86 ja EY 234 artikla; yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 23 artikla)

2. Palvelujen tarjoamisen vapaus – Rajoitukset – Paikallisen julkisyhteisön ulkomainonnasta ja julistemainonnasta kantama vero – Sallittavuus – Edellytykset

(EY 49 artikla)

Tiivistelmä

1. Jotta yhteisöjen tuomioistuin voisi antaa sille esitettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin hyödyllisen vastauksen, kansallisen tuomioistuimen on määritettävä näihin kysymyksiin liittyvät tosiasiat ja oikeussäännöt tai ainakin selostettava ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat.

Tosiasiallisen ja oikeudellisen asiayhteyden tarkkaa yksilöimistä on edellytettävä erityisesti kilpailun alalla, jolle on luonteenomaista tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen monimutkaisuus.

EY 82 ja EY 86 artiklan tulkintaa koskeviin ennakkoratkaisukysymyksiin liittyvien tosiseikkojen osalta aineellisesti ja maantieteellisesti relevanttien markkinoiden rajaaminen sekä kyseisillä markkinoilla toimivien yritysten markkinaosuuksien laskeminen muodostavat aina kilpailuoikeudellisen arvioinnin lähtökohdan.

(ks. 22, 23, 25 ja 27 kohta)

2. EY 49 artiklaa on tulkittava siten, että sen kanssa ei ole ristiriidassa se, että paikallinen julkisyhteisö kantaa ulkomainonnasta ja julistemainonnasta veroa, jossa ei yhtäältä tehdä mitään erottelua julistepalvelujen tarjoajan tai niiden vastaanottajan kotipaikan taikka levitettyjen mainosten kohteena olevien tavaroiden tai palvelujen alkuperän perusteella, koska kyseistä veroa sovelletaan erotuksetta kaikkiin palvelujen suorituksiin, joihin sisältyy ulkomainontaa ja julkista julistemainontaa, ja joka ei toisaalta missään tapauksessa estä tai haittaa sellaisten mainospalvelujen tarjoamista, jotka on suoritettava kyseessä olevien julkisyhteisöjen alueella, tai tee sitä muutoin vähemmän houkuttelevaksi myöskään siinä tapauksessa, että kyseiset suoritukset ovat palvelujen tarjoajan tai niiden vastaanottajan kotipaikan vuoksi luonteeltaan jäsenvaltion rajan ylittäviä, koska kyseistä veroa sovelletaan vain ulkomainontaan, jossa käytetään paikallisen julkisyhteisön hallitsemaa julkista tilaa, ja koska kyseisen veron määrä on asetettu tasolle, jota voidaan pitää alhaisena suhteessa niiden palvelujen suoritusten arvoon, joihin sitä sovelletaan.

(ks. 37–39 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Televiestintäala – Avoimen verkon tarjoamisen (ONP) soveltaminen puhelintoimintaan ja teleyleispalvelu – Direktiivi 98/10 – Puhelinluettelopalvelut – Yleispalvelun tarjoajan velvoitteet – Tilaajia koskevien asiaankuuluvien tietojen toimittaminen – ”Asiaankuuluvien tietojen” käsite

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/10 6 artiklan 3 kohta)

2. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Televiestintäala – Avoimen verkon tarjoamisen (ONP) soveltaminen puhelintoimintaan ja teleyleispalvelu – Direktiivi 98/10 – Puhelinluettelopalvelut – Yleispalvelun tarjoajan velvoitteet – Tilaajia koskevien asiaankuuluvien tietojen toimittaminen – Kustannusten laskuttaminen – Rajat

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/10 6 artiklan 3 kohta)

Tiivistelmä

1. Avoimen verkon tarjoamisen (ONP) soveltamisesta puhelintoimintaan ja teleyleispalvelusta kilpailuympäristössä annetun direktiivin 98/10 6 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että ilmaisulla ”asiaankuuluvat tiedot”, jotka koskevat tilaajia ja jotka yleispalvelun tarjoajan on toimitettava, tarkoitetaan ainoastaan niitä tietoja, jotka koskevat sellaisia tilaajia, jotka eivät ole kieltäneet tietojensa julkaisemista luettelossa, ja jotka ovat riittäviä, jotta puhelinluettelon käyttäjät voivat yksilöidä etsimänsä tilaajat. Näihin tietoihin kuuluvat pääsääntöisesti tilaajien nimi, osoite ja postinumero, samoin kuin kyseisen organisaation heille jakamat puhelinnumerot. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin säätää, että käyttäjille on annettava muita tietoja, jos ne vaikuttavat erityisten kansallisten olosuhteiden perusteella tarpeellisilta tilaajien yksilöimiseksi.

(ks. 36 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

2. Avoimen verkon tarjoamisen (ONP) soveltamisesta puhelintoimintaan ja teleyleispalvelusta kilpailuympäristössä annetun direktiivin 98/10 6 artiklan 3 kohtaa, jossa säädetään, että yleispalvelun tarjoajan on annettava tilaajia koskevat asiaankuuluvat tiedot kolmansille oikeudenmukaisin, kustannuksiin suhteutetuin ja syrjimättömin ehdoin, on tulkittava siten, että kun kyseessä ovat henkilöiden nimen, osoitteen ja heille jaetun puhelinnumeron kaltaiset tiedot, yleispalvelun tarjoaja voi laskuttaa vain näiden tietojen kolmansien tahojen käyttöön antamisesta aiheutuvat kustannukset. Kun kyseessä sitä vastoin ovat sellaiset lisätiedot, joiden osalta yleispalvelun tarjoajalla ei ole velvollisuutta antaa niitä kolmansille, yleispalvelun tarjoajalla on oikeus laskuttaa tietojen käyttöön antamisesta aiheutuvien kustannusten lisäksi ne ylimääräiset kustannukset, joita sille on aiheutunut näiden tietojen hankkimisesta, kunhan varmistetaan, ettei kolmansia tahoja kohdella syrjivästi.

(ks. 42 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Työntekijät – Käsite – Kansainvälisen järjestön palveluksessa oleva jäsenvaltion kansalainen – Kuuluminen käsitteen piiriin – Raja – Työntekijä, joka on jäsenvaltion kansalainen ja joka on suorittanut koko ammattiuransa tämän jäsenvaltion alueella

(EY 39 artikla)

2. Jäsenvaltiot – Velvoitteet – Velvoite toimia lojaalissa yhteistyössä yhteisön toimielinten kanssa – Sitä, että kansallisen järjestelmän mukaista varhennettua vanhuuseläkettä myönnettäessä ei oteta huomioon työskentelyjaksoja Euroopan yhteisössä, ei voida hyväksyä

(EY 10 artikla; henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 11 artiklan 2 kohta)

Tiivistelmä

1. Muussa jäsenvaltiossa kuin kotimaassaan työskentelevä Euroopan yhteisöjen virkamies on siirtotyöläinen. Hän ei lakkaa olemasta EY 39 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu työntekijä sen vuoksi, että hän työskentelee kansainvälisessä järjestössä, vaikka työskentelyjäsenvaltioon saapumisen ja siellä oleskelun edellytyksistä olisikin erikseen määrätty kansainvälisellä sopimuksella.

Työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevia perustamissopimuksen määräyksiä ja erityisesti EY 39 artiklaa ei kuitenkaan voida soveltaa toimintaan, jonka kaikki vaikutukset rajoittuvat yhden jäsenvaltion sisälle. Näiden määräysten soveltamisalaan ei näin ollen kuulu työntekijä, joka on suorittanut ammatillisen uransa kokonaisuudessaan sen jäsenvaltion alueella, jonka kansalainen hän on, ensin palkattuna työntekijänä, sitten aina eläkeikään asti virkamiehenä Euroopan yhteisössä.

(ks. 37, 39, 40 ja 43 kohta)

2. Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen yhteydessä EY 10 artiklaa on tulkittava siten, että sen vastainen on kansallinen säännös, jonka mukaan kansallisen eläkejärjestelmän mukaisen varhennetun vanhuuseläkkeen saamiseksi ei ole mahdollista ottaa huomioon niitä vuosia, joiden kuluessa yhteisön kansalainen on työskennellyt yhteisön toimielimen palveluksessa.

Tällainen kansallinen lainsäädäntö on nimittäin omiaan haittaamaan ja siis estämään Euroopan unionin parissa harjoitettavaa ammatillista toimintaa siinä mielessä, että kun työntekijä, joka on aiemmin kuulunut kansalliseen eläkejärjestelmään, hyväksyy työpaikan unionin toimielimessä, hän on vaarassa menettää mahdollisuutensa nauttia tämän kansallisen järjestelmän mukaista vanhuusetuutta, johon hänellä olisi ollut oikeus, jos hän ei olisi hyväksynyt tätä työpaikkaa.

Tällaisia seurauksia ei voida hyväksyä, kun otetaan huomioon se jäsenvaltioiden velvollisuus lojaaliin yhteistyöhön ja avunantoon suhteessa yhteisöön, joka ilmenee EY 10 artiklassa jäsenvaltioille asetetusta velvoitteesta helpottaa yhteisön päämäärän toteuttamista.

(ks. 47–49 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Kuudennessa direktiivissä säädetyt vapautukset – Kiinteän omaisuuden vuokrauksen vapautus arvonlisäverosta – Verovelvolliselle myönnetty oikeus hakeutua arvonlisäverovelvolliseksi – Vähennysoikeuden edellytyksenä on etukäteen saatu hyväksyntä – Hyväksyttävyys

(Neuvoston direktiivin 77/388 13 artiklan C kohta)

Tiivistelmä

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 13 artiklan C kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdan ja toisen alakohdan säännösten vastaista ei ole se, että jäsenvaltio, joka on käyttänyt näiden säännösten tarjoamaa mahdollisuutta ja myöntänyt verovelvollisille oikeuden valita verotus kiinteistön vuokrausta koskevien liiketointen osalta, antaa säännöksiä, joissa hankintoihin sisältyvän arvonlisäveron täysimääräisen vähentämisen edellytykseksi asetetaan se, että verohallinnolta on etukäteen saatu hyväksyntä, jolla ei ole taannehtivaa vaikutusta.

(ks. 30 kohta ja tuomiolauselma)
1) a)

Tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevan 27 päivänä syyskuuta 1968 allekirjoitetun yleissopimuksen, sellaisena kuin yleissopimus on muutettuna Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan 9 päivänä lokakuuta 1978 tehdyllä yleissopimuksella, Helleenien tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan 25 päivänä lokakuuta 1982 tehdyllä yleissopimuksella, Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan 26 päivänä toukokuuta 1989 tehdyllä yleissopimuksella ja Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen ja pöytäkirjaan 29 päivänä marraskuuta 1996 tehdyllä yleissopimuksella, 5 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että käsitteen ”sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskeva asia” alaan kuuluu kanne, joka koskee työtaistelutoimenpiteen laillisuutta ja jonka osalta kyseisen sopimusvaltion lainsäädännön mukaan yksinomaan toimivaltainen on muu tuomioistuin kuin se, joka on toimivaltainen ratkaisemaan kyseisellä toimenpiteellä aiheutetun vahingon korvaamista koskevat vaatimukset.
Asia C-8/02





Ludwig Leichtle

vastaan

Bundesanstalt für Arbeit





(Verwaltungsgericht Sigmaringenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

«Palvelujen tarjoamisen vapaus – Virkamiesten sairaustapauksiin sovellettava korvausjärjestelmä – Toisessa jäsenvaltiossa saatu kylpylähoito – Majoitukseen, ruokaan, matkoihin, kylpylähoitomaksuihin ja lääkärin loppulausunnon laatimiseen liittyvät kustannukset – Korvauksen edellytykset – Korvattavuutta koskeva ennakkovahvistus – Edellytykset – Oikeuttaminen»

Julkisasiamies D. Ruiz-Jarabo Colomerin ratkaisuehdotus 10.7.2003

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 18.3.2004

Tuomion tiivistelmä

Palvelujen tarjoamisen vapaus – Rajoitukset – Jäsenvaltion lainsäädäntö, joka liittyy korvauksen saamiseen toisessa jäsenvaltiossa saadusta kylpylähoidosta aiheutuneista kustannuksista – Edellytykseksi asetettu korvattavuutta koskeva ennakkovahvistus – Korvauksen saamisen edellytykseksi ei saa asettaa sitä, että toisessa jäsenvaltiossa annettava kylpylähoito on olennaisesti suurempien menestymisen mahdollisuuksien takia ehdottoman välttämätön – Korvauksen saamisen mahdollisuutta ei saa sulkea pois tilanteessa, jossa hoito on aloitettu ennen sellaisesta päätöksestä, jossa kieltäydytään vahvistamasta kyseisten kustannusten korvattavuutta, vireille saatetun oikeudenkäynnin päättymistä – Korvauksen saamisen edellytykseksi saa asettaa sen, että kyseinen kylpyläpaikkakunta on merkitty terveyskylpyläpaikkakunnista tehtyyn luetteloon – Edellytykset

(EY 49 artikla ja EY 50 artikla)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Euroopan yhteisöjen omat varat – Jäsenvaltioiden suorittama omien varojen toteaminen ja asettaminen käyttöön – Velvollisuus, joka on riippumaton tileihin kirjaamista ja tullien kantamista jälkikäteen koskevasta mahdollisuudesta – Toteamisen ja käyttöön asettamisen laiminlyönti, joka ei johdu ylivoimaisesta esteestä tai siitä, että kyseessä olevasta jäsenvaltiosta riippumattomista syistä perintää on täysin mahdotonta toteuttaa – Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen

(Neuvoston asetuksen N:o 1552/89 17 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 2913/92 220 artiklan 2 kohdan b alakohta; neuvoston päätöksen 94/728 2 ja 8 artikla)

Tiivistelmä

Jäsenvaltioiden on todettava yhteisöjen oikeus omiin varoihin heti, kun tulliviranomaisilla on käytettävissään tarvittavat tiedot ja kun ne siten voivat laskea tullivelasta aiheutuvien tullien määrän ja määrittää velallisen, riippumatta siitä kysymyksestä, täyttyvätkö yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan soveltamisedellytykset ja voidaanko asiassa näin ollen kyseisten tullien osalta suorittaa tileihin kirjaaminen ja tullien kantaminen jälkikäteen.

Tässä tilanteessa jäsenvaltio, joka jättää toteamatta yhteisöjen oikeuden omiin varoihin eikä aseta vastaavaa summaa komission käytettäväksi, vaikkei asiassa täyty mikään yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 88/376 soveltamisesta annetun asetuksen N:o 1552/89 17 artiklan 2 kohdassa säädetyistä edellytyksistä, eli että perintää ei ole voitu toteuttaa ylivoimaisen esteen vuoksi tai että jäsenvaltioista riippumattomista syistä on täysin mahdotonta toteuttaa perintää, ei noudata yhteisön oikeuden ja erityisesti yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 94/728 2 ja 8 artiklan mukaisia velvoitteitaan.

(ks. 66, 68, 70 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Sosiaalipolitiikka – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Yrityksen luovutus – Työntekijöiden oikeuksien turvaaminen – Direktiivi 77/187 – Toiminnan, jota on aikaisemmin harjoittanut yksityisoikeudellinen oikeushenkilö, siirtyminen valtiolle – Valtion mahdollisuus noudattaa valtion toimihenkilöiden asemaan sovellettavia kansallisia säännöksiä – Palkan olennainen alentaminen – Työsuhteen ehtojen muuttuminen olennaisesti – Työsopimuksen päättyminen, josta työnantajan katsotaan olevan vastuussa

(Neuvoston direktiivin 77/187 1 artiklan 1 kohta ja 4 artiklan 2 kohta)

Tiivistelmä

Työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annettua neuvoston direktiiviä 77/187 on tulkittava siten, että kun yksityisoikeudellinen oikeushenkilö luovuttaa valtiolle taloudellisen toimintansa, se, että valtio uutena työnantajana alentaa asianomaisten työntekijöiden palkkaa noudattaakseen voimassa olevia valtion toimihenkilöiden asemaan sovellettavia kansallisia säännöksiä, ei lähtökohtaisesti ole kyseisen direktiivin vastaista. Toimivaltaisten viranomaisten, joiden on sovellettava ja tulkittava mainittuja säännöksiä, on kuitenkin sovellettava ja tulkittava niitä niin pitkälti kuin mahdollista mainitun direktiivin tarkoituksen valossa, ja viranomaisten on etenkin otettava huomioon työntekijän virkaikä sikäli kuin kansallisissa säännöksissä, jotka koskevat valtion toimihenkilöiden asemaa, otetaan palkanlaskennassa huomioon valtion toimihenkilön virkaikä. Siinä tapauksessa, että tällainen palkanlaskenta johtaa asianomaisen palkan olennaiseen alentamiseen, kyseessä oleva palkanalennus on olennainen työsuhteen ehtojen muutos niiden työntekijöiden vahingoksi, joita luovutus koskee, joten työnantajan katsotaan tällaisessa tilanteessa olevan direktiivin 77/187 4 artiklan 2 kohdan mukaisesti vastuussa kyseisten työntekijöiden työsopimusten päättymisestä tällä perusteella.

(ks. 35 kohta ja tuomiolauselma)