Henkilöstösääntöjen 12 a artiklaan perustuvia oikeuksia sovelletaan kun kiusaaja on Euroopan parlamentin jäsen. Vaikka henkilöstösääntöjen 12 a artiklan 1 kohtaa sovelletaan vain virkamiehiin, tämän artiklan 2 kohdassa kuitenkin myös viitataan työpaikkakiusaamisen kohteeksi joutuneeseen virkamieheen ilman, että siinä täsmennetään millään tavoin sitä, kuka tämän kiusaamisen takana on. Tästä seuraa, ettei tämän artiklan 1 kohdassa sellaisenaan aseteta parlamentille kieltoa ryhtyä toimenpiteisiin silloin, kun oletettu kiusaaja on parlamentin jäsen.

Lisäksi on todettava, että muunlainen tulkinta tekisi tyhjäksi henkilöstösääntöjen 12 a artiklan tehokkaan vaikutuksen ja tässä säännöksessä parlamentin jäsenen valtuutetuille avustajille taatun suojan sellaista työpaikkakiusaamista vastaan, jota parlamentin jäsen voi heihin kohdistaa. Tällainen lopputulos olisi nimittäin ilmeisellä tavalla ristiriidassa tämän henkilöstösääntöjen säännöksen tavoitteen ja ulottuvuuden sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 1 kohdan kanssa, jossa nimenomaisesti määrätään, että jokaisella työntekijällä on oikeus terveellisiin, turvallisiin ja ihmisarvoisiin työoloihin ja työehtoihin.

Erityisesti sisäisten sääntöjen 10 ja 11 artiklasta seuraa, että sen edellytyksenä, että toimielimen virkamies tai toimihenkilö saattaa asian työpaikkakiusaamista käsittelevän komitean käsiteltäväksi, ei ole, että hän esittää alustavaa näyttöä, jonka perusteella työpaikkakiusaaminen voidaan todeta, ja että sitä vastoin kun asia on saatettu tämän komitean käsiteltäväksi, se on velvollinen suorittamaan sille uskotut tehtävät ilman, että näiden tehtävien hoitamisen edellytyksenä olisi minkäänlainen nimittävän viranomaisen ennalta tekemä päätös, jollei kyseinen komitea itse esitä nimittävälle viranomaiselle tällaista vaatimusta muun muassa sisäisten sääntöjen 14 artiklan nojalla.

Työpaikkakiusaamista ja sen ehkäisemistä työpaikalla käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa koskevien Euroopan parlamentin sisäisten sääntöjen mukaisesti kun toimielimen virkamies tai toimihenkilö on saattanut asian työpaikkakiusaamista käsittelevän neuvoa-antavan komitean käsiteltäväksi, on tällä komitealla erityinen toimivalta henkilöstösääntöjen 12 a artiklan tapauskohtaisessa täytäntöönpanossa; tämän komitean tehtäviin kuuluu ennen kaikkea näiden sisäisten sääntöjen 5 artiklan mukaisesti nimenomaan työpaikkakiusaamista merkitsevän toiminnan ennaltaehkäiseminen ja/tai lopettaminen, ja näiden samojen sääntöjen 7 artiklan mukaisesti se hoitaa tältä osin tehtäviään ”täysin itsenäisesti, riippumattomasti ja luottamuksellisesti”.

Hallinnolla työntekijöitään kohtaan oleva huolenpitovelvollisuus ja hyvän hallinnon periaate merkitsevät muun muassa, että kun toimivaltainen viranomainen tekee päätöksen työntekijän henkilöstösääntöjen 24 artiklan mukaisesti esittämän avustamispyynnön perusteella, sen on otettava huomioon kaikki tekijät, jotka voivat vaikuttaa sen päätökseen ratkaisevasti ja että sen on näin tehdessään otettava huomioon paitsi yksikön etu, myös asianomaisen työntekijän etu.

Tästä seuraa, ettei hallinto voi hylätä väitettyä työpaikkakiusaamista koskevaa avustamispyyntöä ja katsoa, ettei asianomainen työntekijä esittänyt esitetyistä väitteistä alustavaa näyttöä jos on osoitettu, että kyseisellä työntekijällä on hallussaan muita seikkoja, joiden perusteella voidaan katsoa, että väitetty työpaikkakiusaaminen on tapahtunut. Kun hallinto tekee päätöksen henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla, sen on otettava huomioon kaikki tekijät, jotka voivat vaikuttaa ratkaisevasti päätökseen, jonka se tekee tällaisen pyynnön perusteella.

Koska parlamentilla oli hallussaan tietoja, jotka muodostavat seikkoja, jotka saattavat antaa aihetta vakaviin epäilyihin siitä, täyttyivätkö henkilöstösääntöjen 12 a artiklassa asetetut edellytykset, se laiminlöi sille asianomaista työntekijää kohtaan kuuluvaa huolenpitovelvollisuuttaan hylkäämällä valituksen, jonka tämä työntekijä oli esittänyt avustamispyyntönsä implisiittisestä hylkäämispäätöksestä vain sen perusteella, ettei työntekijä ollut esittänyt väitetystä työpaikkakiusaamisesta alustavaa näyttöä ja ilman, että parlamentti oli edes tarkastellut, oliko tällaisten tekijöiden johdosta ryhdyttävä asianmukaisiin toimenpiteisiin muun muassa sellaisen tutkimuksen suorittamiseksi, jonka yhteydessä tarvittaessa osoitetaan hänen tekemänsä valituksen taustalla olevien tosiseikkojen paikkansapitävyys ja kumotaan epäilyt siitä, onko edellä mainittuja henkilöstösääntöjen säännöksiä noudatettu.

(ks. 51, 52, 56 ja 57 kohta)

Virkamiestuomioistuin: tuomio Klug v. EMEA (F‑35/07, EU:F:2008:150, 67 kohta); tuomio Donati v. EKP (F‑63/09, EU:F:2012:193, 94 kohta) ja tuomio Radelet v. komissio (F‑7/13, EU:F:2014:217, 97 kohta)