JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

PAOLO MENGOZZI

28 päivänä kesäkuuta 2018 ( 1 )

Asia C-652/16

Nigyar Rauf Kaza Ahmedbekova ja

Rauf Emin Ogla Ahmedbekov

vastaan

Zamestnik-predsedatel na Darzhavna agentsia za bezhantsite

(Ennakkoratkaisupyyntö – Administrativen sad Sofia-grad (Sofian hallintotuomioistuin, Bulgaria))

Ennakkoratkaisupyyntö – Vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue – Rajat, turvapaikka ja maahanmuutto – Pakolaisaseman myöntämistä koskevat säännökset – Direktiivit 2005/85 ja 2011/95 – Pakolaisaseman myöntämistä hakeneen henkilön perheenjäsenten tekemät kansainvälistä suojelua koskevat hakemukset – Kansallinen säännös, jonka mukaan pakolaisasema myönnetään pakolaiseksi tunnustetun henkilön perheenjäsenille – Direktiivi 2013/32 – Oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin

1. Ennakkoratkaisupyynnössä, jota tämä ratkaisuehdotus koskee, Administrativen sad Sofia-grad (Sofian hallintotuomioistuin, Bulgaria) esittää unionin tuomioistuimelle yhdeksän ennakkoratkaisukysymystä direktiivien 2011/95 ( 2 ) ja 2013/32 ( 3 ) eri säännösten tulkinnasta. Suuri osa näistä kysymyksistä koskee saman perheen jäsenten tekemien kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten käsittelyyn liittyviä sekä menettelyllisiä että aineellisoikeudellisia seikkoja. ( 4 ) Toinen, kolmas, kahdeksas ja yhdeksäs kysymys sen sijaan koskevat kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten tutkittavaksi ottamisen edellytysten tutkintaa sekä siihen liittyviä seikkoja, kuinka laajaa tuomioistuinvalvontaa ensimmäisessä oikeusasteessa kohdistetaan kansainvälisen suojelun epääviin päätöksiin; Administrativen sad Sofia-grad on jo kysynyt, vaikkakin osin eri asiayhteydessä, näistä seikoista asiassa Alheto, jossa esitin ratkaisuehdotukseni 17.5. kuluvana vuonna (C-585/16, EU:C:2018:327).

A Asiaa koskevat oikeussäännöt

2. Tämän ratkaisuehdotuksen paremman luettavuuden vuoksi unionin oikeuden ja kansallisen oikeuden asianomaisiin säännöksiin viitataan yksittäisten ennakkoratkaisukysymysten tarkastelun yhteydessä. Tässä muistutettakoon vain, että kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten tutkimisesta säädetään Bulgarian oikeudessa turvapaikka- ja pakolaislaissa (Zakon za ubezhishteto i bezhantsite, jäljempänä ZUB), jossa säädetään kahdesta kansainvälisen suojelun muodosta, joista toinen liittyy pakolaisaseman myöntämiseen (ZUB:n 8 §) ja toinen johtuu humanitaarisen aseman myöntämisestä (ZUB:n 9 §), joka vastaa direktiivissä 2011/95 säädettyä toissijaista suojelua. Tämä direktiivi ja direktiivi 2013/32 on saatettu osaksi Bulgarian oikeutta muutoksilla, joita ZUB:hen on tehty 16.10.2015 ja 28.12.2015 voimaan tulleilla kahdella lailla. ( 5 )

II Pääasia, ennakkoratkaisukysymykset ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa

3. Ennakkoratkaisupyynnössä esitetään yhteenveto pääasian tosiseikoista. Nigyar Rauf Kaza Ahmedbekova lähti laillisesti perheensä kanssa Azerbaidžanista 16.12.2012 matkustaakseen Turkin kautta Ukrainaan. Vuoden ja kahden kuukauden pituisen Ukrainassa oleskelunsa aikana Ahmedbekova perheineen teki kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen, ja Yhdistyneiden kansakuntien pakolaisasiain valtuutetun toimisto (UNHCR) rekisteröi heidät. Hakemuksen menestymistä odottamatta he lähtivät 19.1.2014 laillisesti Ukrainasta Turkkiin, ja sieltä he saapuivat laittomasti Bulgariaan. Samana päivänä heidät otettiin kiinni heidän yrittäessään lähteä Bulgariasta kreikkalaisten passien turvin. ( 6 )

4. Ahmedbekova ja hänen aviomiehensä Rauf Emin Ogla Ahmedbekov tekivät 20.1.2014 erilliset Bulgarian tasavallan presidentille osoitetut turvapaikkahakemukset. Ahmedbekova haki turvapaikkaa myös puolisoiden alaikäisen, 5.10.2007 syntyneen pojan puolesta. Molemmat hakemukset hylättiin 4.11.2014.

5. Ahmedbekov jätti 19.11.2014 Darzhavna agentsia za bezhantsitelle (kansallinen pakolaisvirasto, jäljempänä DAB) kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen, joka hylättiin 12.5.2015 tehdyllä päätöksellä. Ahmedbekovin tästä päätöksestä nostama kumoamiskanne hylättiin ensimmäisessä oikeusasteessa 2.11.2015. Tästä ratkaisusta tehty kassaatiovalitus oli ennakkoratkaisupyynnön esittämisen ajankohtana yhä vireillä Varhoven administrativen sadissa (ylin hallintotuomioistuin, Bulgaria).

6. Ahmedbekova puolestaan teki 25.11.2014 DAB:lle kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen omasta ja poikansa puolesta. Myös nämä hakemukset hylättiin 12.5.2015 tehdyllä päätöksellä. Ahmedbekova riitautti päätöksen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa nostamallaan kumoamiskanteella. Kanteessaan Ahmedbekova ilmoittaa, että hänen kansainvälistä suojelua koskeva hakemuksensa on tehty sekä henkilökohtaisesta syystä, koska hänellä on perusteltu aihe pelätä joutuvansa vainotuksi poliittisten mielipiteidensä vuoksi, että sellaisen henkilön – eli esillä olevassa asiassa hänen aviopuolisonsa – perheenjäsenenä, joka on joutunut alkuperämaassaan vainon kohteeksi.

7. Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, että Ahmedbekovasta ja hänen pojastaan on tehty direktiivissä 2008/115 ( 7 ) tarkoitettu palauttamispäätös.

8. Administrativen sad Sofia-grad on 5.12.2016 tekemällään päätöksellä päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Seuraako [SEUT] 78 artiklan 1 kohdasta ja 2 kohdan a, d ja f alakohdasta sekä [direktiivin 2013/32] johdanto-osan 12 perustelukappaleesta ja 1 artiklasta, että tämän direktiivin 33 artiklan 2 kohdan e alakohdassa tarkoitettu peruste katsoa kansainvälistä suojelua koskevalta hakemukselta puuttuvan tutkittavaksi ottamisen edellytykset on oikeussääntö, jolla on välitön oikeusvaikutus ja jota jäsenvaltiot eivät saa jättää soveltamatta esimerkiksi soveltamalla edullisempia kansallisia oikeussääntöjä siten, että arvioitaessa kansainvälistä suojelua koskevaa ensimmäistä hakemusta on direktiivin 10 artiklan 2 kohdan mukaisesti ensin määritettävä, voidaanko hakijaa pitää pakolaisena, ja sen jälkeen on määritettävä, voidaanko hakijaa pitää henkilönä, joka voi saada toissijaista suojelua? 2) Seuraako direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan e alakohdasta luettuna yhdessä tämän direktiivin 7 artiklan 3 kohdan ja 2 artiklan a, c ja g alakohdan sekä johdanto-osan 60 perustelukappaleen kanssa, että pääasian olosuhteissa jommankumman vanhemman tekemä kansainvälistä suojelua koskeva hakemus aikuisen seurassa matkustavan alaikäisen puolesta on jätettävä tutkimatta, jos hakemusta perustellaan sillä, että lapsi on sellaisen henkilön perheenjäsen, joka on hakenut kansainvälistä suojelua sillä perusteella, että hän on [Genevessä 28.7.1951 tehdyn ja 22.4.1954 voimaan tulleen pakolaisten oikeusasemaa koskevan yleissopimuksen (jäljempänä Geneven yleissopimus) ( 8 )] 1 artiklan A kohdassa tarkoitettu pakolainen? 3) Seuraako direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan e alakohdasta luettuna yhdessä tämän direktiivin 7 artiklan 1 kohdan ja 2 artiklan a, c ja g alakohdan sekä johdanto-osan 60 perustelukappaleen kanssa, että pääasian olosuhteissa täysi-ikäisen puolesta tehty kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on jätettävä tutkimatta, jos hakemusta perustellaan toimivaltaisessa hallintoviranomaisessa käytävissä menettelyissä ainoastaan sillä, että hakija on sellaisen henkilön perheenjäsen, joka on hakenut kansainvälistä suojelua sillä perusteella, että hän on Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa tarkoitettu pakolainen, kun hakijalla ei hakemusta tehtäessä ole oikeutta käydä ansiotyössä? 4) Onko [direktiivin 2011/95] 4 artiklan 4 kohdan mukaan, luettuna yhdessä tämän direktiivin johdanto-osan 36 perustelukappaleen kanssa, välttämätöntä, että sen arviointi, onko olemassa perusteltu pelko joutua vainotuksi tai todellinen vaara joutua kärsimään vakavaa haittaa, perustuu ainoastaan hakijaa koskeviin tosiseikkoihin ja olosuhteisiin? 5) Voidaanko direktiivin 2011/95 4 artiklan mukaan, luettuna yhdessä tämän direktiivin johdanto-osan 36 perustelukappaleen ja direktiivin 2013/32 31 artiklan 1 kohdan kanssa, sallia jäsenvaltion kansallinen oikeuskäytäntö, jossa: а) velvoitetaan toimivaltainen viranomainen arvioimaan saman perheen jäsenten kansainvälistä suojaa koskevat hakemukset yhteisessä menettelyssä, jos näitä hakemuksia perustellaan samoilla tosiseikoilla esittäen konkreettisesti väite, jonka mukaan ainoastaan yksi perheenjäsen on pakolainen b) velvoitetaan toimivaltainen viranomainen lykkäämään menettelyä, jonka kohteena ovat niiden perheenjäsenten tekemät kansainvälistä suojelua koskevat hakemukset, jotka eivät henkilökohtaisesti täytä tällaisen suojelun edellytyksiä, kunnes on saatettu päätökseen menettely, jonka kohteena on perheenjäsenen hakemus, joka on tehty sillä perusteella, että asianomainen on Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa tarkoitettu pakolainen? Voidaanko tämä oikeuskäytäntö sallia myös niiden näkökohtien perusteella, jotka liittyvät lapsen etuun, perheen yhtenäisyyden säilyttämiseen ja yksityis- ja perhe-elämää koskevan oikeuden kunnioittamiseen sekä oikeuteen jäädä jäsenvaltioon hakemuksen arviointiin asti, ottaen huomioon Euroopan unionin perusoikeuskirjan 7, 18 ja 47 artikla, direktiivin 2013/32 johdanto-osan 12 ja 60 perustelukappale sekä 9 artikla, direktiivin 2011/95 johdanto-osan 16, 18 ja 36 perustelukappale sekä 23 artikla sekä kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden vastaanottoa jäsenvaltioissa koskevista vaatimuksista 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/33/EU johdanto-osan 9, 11 ja 35 perustelukappale sekä 6 ja 12 artikla? ( 9 ) 6) Seuraako direktiivin 2011/95 johdanto-osan 16, 18 ja 36 perustelukappaleesta sekä 3 artiklasta luettuna yhdessä tämän direktiivin johdanto-osan 24 perustelukappaleen ja 2 artiklan d ja j alakohdan, 13 artiklan ja 23 artiklan 1 ja 2 kohdan kanssa, että voidaan sallia pääasiassa käsiteltävänä olevan [ZUB:n] 8 §:n 9 momentin kaltainen kansallinen oikeussääntö, jonka perusteella myös sellaisen ulkomaalaisen perheenjäseniä, jolle on myönnetty pakolaisasema, pidetään pakolaisina, mikäli tämä sopii yhteen heidän henkilökohtaisen asemansa kanssa eikä ole kansallisessa oikeudessa säädettyjä perusteita kieltäytyä myöntämästä pakolaisasemaa? 7) Seuraako vainon syitä koskevasta direktiivin 2011/95 10 artiklasta, että asianomaisen alkuperämaahan kohdistuvan valituksen tekeminen Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen on peruste katsoa asianomaisen kuuluvan tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään tämän direktiivin 10 artiklan 1 kohdan d alakohdan mukaisesti tai että valituksen tekemistä on pidettävä poliittisena mielipiteenä direktiivin 10 artiklan 1 kohdan e alakohdan mukaisesti? 8) Seuraako direktiivin 2013/32 46 artiklan 3 kohdasta, että kansallisella tuomioistuimella on velvollisuus arvioida sisällöllisesti kansainvälistä suojelua koskevat uudet perusteet, jotka esitetään tuomioistuinmenettelyn aikana mutta joita ei mainita kansainvälisen suojelun epäämispäätöksestä nostetussa kanteessa? 9) Seuraako direktiivin 2013/32 46 artiklan 3 kohdasta, että kansallisella tuomioistuimella on velvollisuus arvioida kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkittavaksi ottaminen tämän direktiivin 33 artiklan 2 kohdan e alakohdan perusteella kansainvälisen suojelun epäämispäätöksen riitauttamista koskevassa tuomioistuinmenettelyssä, mikäli riitautetussa päätöksessä hakemusta arvioitiin direktiivin 10 artiklan 2 kohdan mukaisesti ensin siltä osin, voidaanko hakijaa pitää pakolaisena, ja sen jälkeen siltä osin, voidaanko häntä pitää henkilönä, joka voi saada toissijaista suojelua?”

9. Kirjallisia huomautuksia unionin tuomioistuimelle esittivät Helleenien tasavalta, Tšekin tasavalta, Yhdistynyt kuningaskunta, Unkari ja komissio.

III Asian tarkastelu

A Alustavat huomautukset

10. Aluksi on todettava, että 17.5.2018 asiassa Alheto (C-585/16, EU:C:2018:327) esittämäni ratkaisuehdotuksen, johon jäljempänä viittaan, 58–61 kohdassa mainituista syistä direktiiviä 2013/32 ei voida ajallisesti soveltaa pääasian tosiseikkoihin. Koska Ahmedbekova teki kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen omasta ja poikansa puolesta 25.11.2014, ne tehtiin ennen kuin laki, jolla direktiivi 2013/32 saatettiin osaksi Bulgarian oikeutta, tuli voimaan (28.12.2015) ja ennen saman direktiivin 52 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädettyä päivämäärää (20.7.2015), joten ne on niin kansallisen oikeuden (direktiivin 2013/32 täytäntöön panemiseksi annetun lain 37 §) ( 10 ) kuin unionin oikeudenkin (direktiivin 2013/32 52 artiklan ensimmäisen kohdan toinen virke) nojalla tutkittava niiden säännösten perusteella, joilla direktiiviä 2013/32 edeltänyt direktiivi 2005/85 ( 11 ) saatettiin osaksi Bulgarian oikeutta. Näin ollen muotoilen, sikäli kuin mahdollista, Administrativen sad Sofia-gradin ennakkoratkaisukysymykset uudelleen siten, että niillä viitataan direktiiviin 2005/85.

11. Administrativen sad Sofia-gradin ennakkoratkaisupyynnössään asiassa Alheto antamien tietojen perusteella direktiivi 2011/95 saatettiin osaksi Bulgarian oikeutta 16.10.2015 voimaan tulleella lailla, jota ei voida soveltaa taannehtivasti. Tätä lakia ei näin ollen voida soveltaa Ahmedbekovan omaan ja hänen poikansa puolesta tekemään kansainvälistä suojelua koskevaan hakemukseen – jotka tehtiin 25.11.2014 ja hylättiin 12.5.2015 tehdyllä päätöksellä –, kuten sitä ei voitu soveltaa myöskään Alheton tekemään kansainvälistä suojelua koskevaan hakemukseen. ( 12 ) Toisin kuin asiassa Alheto esitetyssä ennakkoratkaisupyynnössä, nyt esillä olevaa asiaa koskevassa ennakkoratkaisupyynnössä Administrativen sad Sofia-grad ei nimenomaisesti mainitse, ettei kyseistä direktiiviä voida soveltaa, eikä anna tietoja ZUB:n asianomaisten säännösten mahdollisista erilaisista versioista, jotka ovat seuranneet toisiaan direktiiviä 2011/95 edeltäneen direktiivin 2004/83 ( 13 ) ja ensin mainitun direktiivin täytäntöönpanon jälkeen. Toisaalta direktiiviä 2011/95 voidaan varmasti soveltaa pääasiassa esillä oleviin seikkoihin, eikä näiden säännösten tulkintaa koskeviin ennakkoratkaisukysymyksiin annettava vastaus olisi toisenlainen, jos huomioon otettaisiin direktiivin 2004/83 vastaavat säännökset. Näin ollen en pidä näiden kysymysten uudelleenmuotoilua tarpeellisena.

B Ensimmäinen, toinen ja kolmas ennakkoratkaisukysymys

12. Ensimmäiset kolme ennakkoratkaisukysymystä koskevat direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan e alakohdan tulkintaa, ja ne tulee käsitellä yhdessä.

13. Direktiivin 2013/32 33 artiklan 1 kohdan mukaan ”– – jäsenvaltiot eivät ole velvollisia tutkimaan, voidaanko hakijaa pitää henkilönä, joka voi saada kansainvälistä suojelua direktiivin [2011/95] mukaisesti, kun hakemukselta katsotaan puuttuvan tutkittavaksi ottamisen edellytykset tämän artiklan mukaisesti”. Saman artiklan 2 kohdan e alakohdassa täsmennetään, että ”jäsenvaltiot voivat katsoa kansainvälistä suojelua koskevalta hakemukselta puuttuvan tutkittavaksi ottamisen edellytykset ainoastaan, jos: – – e) hakijasta riippuvainen henkilö jättää hakemuksen sen jälkeen, kun hän on 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti hyväksynyt sen, että hänen tapauksensa käsitellään osana hänen puolestaan jätettyä hakemusta, eikä hakijasta riippuvaisen henkilön tilanteeseen liity mitään seikkoja, jotka muodostaisivat perusteen erilliselle hakemukselle”.

14. Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, ettei ZUB:ssä ole direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan e alakohtaa vastaavaa säännöstä. Näin ollen DAB on arvioinut pääasian kohteena olevaa kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten sisällön arvioimatta ensin niiden tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä mainitun säännöksen perusteella.

15. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellä unionin tuomioistuimelta pääasiallisesti, onko direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan e alakohtaan perustuva kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkittavaksi ottamisen edellytysten tarkastelu pakollista ja onko tällä oikeussäännöllä välitön oikeusvaikutus. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy toisella ja kolmannella ennakkoratkaisukysymyksellä unionin tuomioistuimelta pääasiallisesti, voidaanko kansainvälistä suojelua koskevalta hakemukselta katsoa pääasiassa vallitsevien kaltaisissa olosuhteissa puuttuvan edellä mainitussa säännöksessä tarkoitetut tutkittavaksi ottamisen edellytykset, jos hakemusta perustellaan sillä, että sen tekijä on Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa tarkoitetun turvapaikanhakijan perheenjäsen. Kysymyksellä viitataan yhtäältä tilanteeseen, jossa hakemuksen on tehnyt turvapaikanhakijan puoliso avioparin alaikäisen pojan puolesta (toinen ennakkoratkaisukysymys), ja toisaalta tapaukseen, jossa puoliso on tehnyt hakemuksen omasta puolestaan (kolmas ennakkoratkaisukysymys).

16. Koska – kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen 10 kohdassa todetaan – direktiiviä 2013/32 ei ajallisesti voida soveltaa pääasian tosiseikkoihin, edellä esitetyt ennakkoratkaisukysymykset on muotoiltava uudelleen siten, että ne koskevat direktiivin 2005/85 25 artiklan 2 kohdan g alakohtaa, jonka teksti on siirretty lähes täysin samansisältöisenä direktiivin 2013/32, jolla direktiivi 2005/85 laadittiin uudelleen, 33 artiklan 2 kohdan e alakohtaan.

17. Kuten olen jo todennut 17.5.2018 esittämäni ratkaisuehdotuksen Alheto (C-585/16, EU:C:2018:327) 78–80 kohdassa, direktiivin 2005/85 25 artiklan 1 kohdan tekstistä ilmenee, että jäsenvaltioilla oli mahdollisuus, muttei velvollisuutta, säätää mainitun artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista tutkimatta jättämisen perusteista omissa turvapaikkahakemusten käsittelyä koskevissa menettelyissään, ja saman direktiivin johdanto-osan 22 perustelukappaleesta ilmenee, että direktiivin 25 artikla on poikkeus säännöstä, jonka mukaan jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on tutkittava kaikki turvapaikkahakemukset sisällöllisesti. ( 14 )

18. Direktiivin 2005/85 25 artiklan 1 kohdassa toisin sanoen vain annettiin jäsenvaltioille mahdollisuus olla tutkimatta turvapaikkahakemusta sisällöllisesti, mikäli jokin kyseisen artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista tutkimatta jättämisen edellytyksistä täyttyi, mutta siinä ei velvoitettu niitä säätämään kansallisessa lainsäädännössä, että toimivaltaisten viranomaisten olisi tutkittava turvapaikkahakemuksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset, eikä säätämään hakemuksen automaattisesta hylkäämisestä ilman sisällöllistä tutkimusta, jos jokin säännöksessä tarkoitetuista edellytyksistä täyttyi.

19. Näin ollen saattaessaan direktiivin 2005/85 osaksi Bulgarian oikeutta kansallinen lainsäätäjä saattoi perustellusti päättää, ettei se pane täytäntöön kaikkia direktiivin 2005/85 25 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja turvapaikkahakemuksen tutkimatta jättämisen perusteita, erityisesti 2 kohdan g alakohdassa tarkoitettua perustetta.

20. Ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen, sellaisena kuin se on uudelleen muotoiltuna, on siis vastattava siltä osin kuin sillä kysytään unionin tuomioistuimelta, onko direktiivin 2005/85 25 artiklan 2 kohdan g alakohdassa tarkoitettu kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten tutkittavaksi ottamisen tarkastelu pakollista, että direktiivin 25 artiklaa, luettuna sen johdanto-osan 22 perustelukappaleen valossa, on tulkittava siten, ettei siinä velvoiteta jäsenvaltioita tarkastelemaan turvapaikkahakemuksen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä mainitun artiklan 2 kohdassa säädettyjen perusteiden mukaan eikä myöskään hylkäämään hakemusta siinä tapauksessa, että jokin näistä perusteista täyttyy.

21. Tämän vastauksen perusteella ei ole sitä vastoin tarpeen vastata ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen, sellaisena kuin se on uudelleen muotoiltuna, siltä osin kuin sillä kysytään unionin tuomioistuimelta, onko direktiivin 2005/85 25 artiklan 2 kohdan g alakohdalla välitön oikeusvaikutus.

22. Toisen ja kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen osalta, sellaisina kuin ne ovat uudelleen muotoiltuina, on todettava, että koska ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen annettavasta vastauksesta seuraa, että Ahmedbekovan ja hänen poikansa kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten tutkimiseen sovellettavan Bulgarian oikeuden perusteella tällaisia hakemuksia ei voitu missään tapauksessa jättää tutkimatta direktiivin 2005/85 25 artiklan 2 kohdan g alakohdassa tarkoitetusta syystä, mainitut ennakkoratkaisukysymykset ovat selvästi hypoteettisia, ja ne on siten jätettävä tutkimatta. ( 15 ) Tarkastelen niitä näin ollen lyhyesti ja vain toissijaisesti.

23. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa, ettei Varhoven administrativen sadilla (ylin hallintotuomioistuin (Bulgaria)) ole vakiintunutta oikeuskäytäntöä siitä, voidaanko hakijan kanssa samaan perheeseen kuuluvan henkilön vainotuksi joutumisen pelkoon perustuva kansainvälistä suojelua koskeva hakemus tutkia kyseisen henkilön turvapaikkahakemuksen käsittelyä koskevasta menettelystä erillisessä menettelyssä. Hallintomenettelylain (administrativnoprotsesualen Kodeks) 32 §:ssä, jota sovelletaan sen 2 §:n 1 momentin mukaan kaikissa Bulgarian viranomaisissa käytäviin hallintomenettelyihin, jollei toisin säädetä, säädetään nimittäin, että mikäli eri menettelyissä ”osapuolten oikeudet ja velvollisuudet johtuvat samasta tosiasiallisesta tilanteesta ja vain yksi hallintoviranomainen on asiassa toimivaltainen, useita asianosaisia koskeva asia voidaan käsitellä yhteisessä menettelyssä”. Pääasian olosuhteiden osalta Administrativen sad Sofia-grad toteaa, että Ahmedbekovan alaikäisen poikansa puolesta tekemää kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta olisi pidettävä Ahmedbekovin tekemän hakemuksen osana, koska hakemusta perustellaan Ahmedbekoviin liittyvillä seikoilla, ja pohtii, onko hakemus tästä syystä jätettävä tutkimatta direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan e alakohdan (ennakkoratkaisukysymysten uudelleen muotoillussa versiossa direktiivin 2005/85 25 artiklan 2 kohdan g alakohdan) nojalla. ( 16 ) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii Ahmedbekovan omasta puolestaan tekemän hakemuksen osalta, onko hänen mahdollista tehdä Ahmedbekovin hakemuksesta erillinen hakemus, kun Ahmedbekova vetoaa hakemuksensa tueksi siihen, että hän on Ahmedbekovin perheenjäsen.

24. Direktiivin 2005/85 6 artiklan 2 kohdan mukaan ”jäsenvaltioiden on varmistettava, että jokaisella oikeustoimikelpoisella aikuisella ( 17 ) on oikeus tehdä omasta puolestaan turvapaikkahakemus”. Tämän artiklan 3 kohdan mukaan on niin, että mikäli jäsenvaltiot säätävät, että hakija voi tehdä hakemuksen hänestä riippuvaisten henkilöiden puolesta, niiden on varmistettava, että ”hakijasta riippuvainen aikuinen henkilö hyväksyy sen, että hakemus jätetään hänen puolestaan. Jos näin ei ole, hänellä on oltava mahdollisuus tehdä hakemus omasta puolestaan”. ( 18 )

25. Näistä säännöksistä seuraa, että henkilöllä, joka on tullut täysi-ikäiseksi ja joka on oikeustoimikelpoinen, on oikeus tehdä kansainvälistä suojelua koskeva hakemus omasta puolestaan riippumatta siitä, että hän perustelee hakemuksensa vain sillä, että hän on pakolaisaseman myöntämistä hakeneen henkilön perheenjäsen. Näistä säännöksistä käy lisäksi ilmi, ettei hakija voi tehdä kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta täysi-ikäisen, oikeustoimikelpoisen henkilön puolesta, ellei tällainen henkilö ole hänestä riippuvainen ( 19 ) ja ole nimenomaisesti hyväksynyt hakemuksen tekemistä puolestaan ja luopunut oikeudesta tehdä hakemus omasta puolestaan.

26. Ennakkoratkaisupyynnöstä ei käy ilmi, että Ahmedbekovan voitaisiin katsoa olevan riippuvainen aviomiehestään ( 20 ) ja että hän olisi hyväksynyt sen, että aviomies jättää kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen hänen puolestaan. On siten riidatonta, ettei Ahmedbekov ole tehnyt tällaista hakemusta vaimonsa puolesta. Päinvastoin puolisot ovat koko ajan panneet vireille erillisiä menettelyjä niin Bulgarian tasavallan presidentin puoleen kääntyessään kuin tehdessään hakemuksensa DAB:lle.

27. Tällaisessa tilanteessa, jossa direktiivin 2005/85 25 artiklan 2 kohdan g alakohdan soveltamisedellytykset ja erityisesti asianomaisen suostumusta koskeva vaatimus eivät täyty, Ahmedbekovan hakemusta ei kuitenkaan olisi voitu jättää tutkimatta tässä säännöksessä tarkoitetusta syystä siinäkään tapauksessa, että säännös olisi saatettu osaksi Bulgarian oikeutta, eikä sitä olisi voitu pitää Ahmedbekovin hakemuksen osana, vaan sen sisältö oli tutkittava erikseen, kuten DAB tekikin.

28. Ahmedbekovan alaikäisen poikansa puolesta tekemän hakemuksen osalta totean, ettei direktiivin 2005/85 6 artiklan 3 kohdalla tässäkään tapauksessa ole vaikutusta siihen, millaisin perustein hakija voi tehdä kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen hänestä riippuvaisen alaikäisen puolesta. Tästä seuraa, että mikäli Ahmedbekovan pojan voidaan katsoa olevan hänestä riippuvainen, Ahmedbekovan poikansa puolesta tekemää hakemusta ei olisi voitu jättää tutkimatta direktiivin 2005/85 25 artiklan 2 kohdan g alakohdan nojalla – siinäkään tapauksessa, että mainittu säännös olisi saatettu osaksi Bulgarian oikeutta – vain sen vuoksi, että hakemuksen perustelut koskevat Ahmedbekovin pakolaisasemaa. ( 21 )

C Neljäs ennakkoratkaisukysymys

29. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy neljännellä ennakkoratkaisukysymyksellä unionin tuomioistuimelta pääasiallisesti, onko direktiivin 2011/95 4 artiklan 4 kohtaa tulkittava siten, että perusteltua pelkoa joutua vainotuksi (pakolaisaseman myöntäminen) tai todellista vaaraa joutua kärsimään vakavaa haittaa (toissijaisen suojelun myöntäminen) on arvioitava yksinomaan hakijaa henkilökohtaisesti koskevien tosiseikkojen ja olosuhteiden perusteella.

30. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen huomautuksista ja pääasian olosuhteista käy ilmi, että tällä kysymyksellä pyritään selvittämään, onko se, että jäsenvaltio myöntää pakolaisaseman kansainvälistä suojelua hakevalle henkilölle yksinomaan sen vuoksi, että hakija on pakolaiseksi tunnustetun henkilön perheenjäsen, yhteensopivaa direktiivin 2011/95 järjestelmän kanssa.

31. Direktiivin 2011/95 2 artiklan d alakohdan mukaan ”pakolaisella” tarkoitetaan ”kolmannen maan kansalaista, jolla on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi rodun, uskonnon, kansallisuuden, poliittisten mielipiteiden tai tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään kuulumisen vuoksi ja joka oleskelee kansalaisuusmaansa ulkopuolella ja on kykenemätön tai sellaisen pelon johdosta haluton turvautumaan sanotun maan suojaan – –”. Tämän direktiivin 4 artiklan 3 kohdan mukaan ”kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen arviointi on suoritettava tapauskohtaisesti”, ja se käsittää arvioinnin kyseisen säännöksen a–e alakohdassa mainituista seikoista, joina mainitaan saman kohdan c alakohdassa ”hakijan asema ja henkilökohtaiset olosuhteet – – jotta voidaan arvioida, onko hakijan henkilökohtaisten olosuhteiden perusteella niitä tekoja, joiden kohteeksi hakija on joutunut tai voisi joutua, pidettävä vainona tai vakavana haittana”. Direktiivin 2011/95 4 artiklan 4 kohdan, joka on ainoa ennakkoratkaisukysymyksen sanamuodossa mainittu säännös, mukaan ”se seikka, että hakija on jo joutunut vainotuksi tai kärsimään vakavaa haittaa tai että häntä on suoraan uhattu vainolla tai tällaisella haitalla, on vakava osoitus hakijan perustellusta pelosta joutua vainotuksi tai todellisesta vaarasta joutua kärsimään vakavaa haittaa, jollei ole perusteltua syytä olettaa, ettei tämä vaino tai haitta tule toistumaan”. Direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdassa määritellään edellytykset, jotka teon on täytettävä ollakseen Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa tarkoitettu ”vainoksi katsottava teko”, ja saman artiklan 2 kohdassa esitetään eräitä esimerkkejä siitä, millaisia tällaiset teot voivat olla. Direktiivin 2011/95 10 artiklan 1 kohdan a–e alakohdassa luetellaan seikat, jotka jäsenvaltioiden on otettava huomioon arvioidessaan tämän direktiivin 2 artiklan d alakohdassa tarkoitettuja vainon syitä. Lopuksi saman direktiivin 9 artiklan 3 kohdan mukaan artiklan 1 kohdan nojalla vainoksi katsottavien tekojen ja 10 artiklassa mainittujen vainon syiden välillä on oltava yhteys.

32. Näissä säännöksissä edellytetään, että pakolaisaseman myöntämisen edellytykset arvioidaan turvapaikanhakijaa henkilökohtaisesti koskevien seikkojen perusteella. Niissä ei kuitenkaan suljeta pois sitä mahdollisuutta, että edellytysten voidaan katsoa täyttyvän hakijan ja henkilön, joka on ollut direktiivin 2011/95 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen vainoksi katsottavien tekojen kohde tai jolla on perusteltu aihe pelätä joutuvansa vainotuksi saman direktiivin 2 artiklan d alakohdassa mainituista syistä, välisen perhesiteen vuoksi. Vaikka se, että turvapaikanhakija esittää oman hakemuksensa tueksi perheenjäseneensä kohdistuvan vainon, ei itsessään ole riittävä syy pakolaisaseman myöntämiselle, se on kuitenkin myönnettävä pakolaisen perheenjäsenelle, mikäli hakijan aseman ja hänen henkilökohtaisten olosuhteidensa tarkastelun perusteella ja kaikkien asian kannalta merkityksellisten, erityisesti alkuperämaassa vallitsevaan tilanteeseen ja vainoa harjoittavien toimijoiden ( 22 ) toimintatapaan liittyvien seikkojen valossa ilmenee, että hänellä on mainitun perhesiteen vuoksi henkilökohtaisesta syystä perusteltu aihe pelätä joutuvansa itsekin vainotuksi eikä hänen osaltaan ole syitä pakolaisaseman myöntämättä jättämiselle. ( 23 ) Tällaisessa tilanteessa direktiivin 2011/95 9 artiklan 3 kohdassa edellytetty tekojen ja vainon syiden välinen yhteys todetaan välillisesti viittaamalla hakijan perheenjäseneen kohdistuvan vainon syihin.

33. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, tällainen tilanne mainitaan nimenomaisesti direktiivin 2011/95 johdanto-osan 36 perustelukappaleessa, jonka mukaan ”perheenjäsenet joutuvat yleensä pelkästään heillä pakolaiseen olevan suhteen perusteella sellaisen vainon kohteeksi, jonka perusteella voidaan myöntää pakolaisasema”. ( 24 ) Myös unionin lainsäätäjä pitää tällaista altistumista vainolle merkittävänä riskinä.

34. Neljänteen ennakkoratkaisukysymykseen on edellä esitetyn perusteella mielestäni vastattava, että direktiiviä 2011/95, erityisesti 2 artiklan d alakohtaa ja 4 artiklan 3 kohtaa, luettuina direktiivin johdanto-osan 36 perustelukappaleen valossa, on tulkittava siten, ettei se ole esteenä pakolaisaseman myöntämiselle kansainvälistä suojelua hakevalle henkilölle sen vuoksi, että hänellä on perheside henkilöön, joka on joutunut mainitun direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen vainoksi katsottavien tekojen kohteeksi tai jolla on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi direktiivin 2 artiklan d alakohdassa mainituista syistä, mikäli hakijan aseman ja hänen henkilökohtaisten olosuhteidensa tarkastelun perusteella sekä kaikkien asian kannalta merkityksellisten seikkojen valossa ilmenee, että hänellä on tällaisen perhesiteen vuoksi henkilökohtaisesta syystä perusteltu aihe pelätä joutuvansa itsekin vainotuksi.

D Viides ennakkoratkaisukysymys

35. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy viidennellä ennakkoratkaisukysymyksellä unionin tuomioistuimelta pääasiallisesti, ovatko direktiivin 2011/95 4 artikla ja direktiivin 2013/32 31 artiklan 1 kohta sekä erityisesti lapsen etuun, perheen yhtenäisyyden säilyttämiseen ja yksityis- ja perhe-elämää koskevan oikeuden kunnioittamiseen liittyvät seikat esteenä sellaiselle kansalliselle oikeuskäytännölle, jossa edellytetään toimivaltaisen viranomaisen tutkivan yhteisessä menettelyssä sellaiset saman perheen jäsenten tekemät kansainvälistä suojelua koskevat hakemukset, jotka perustuvat väitteeseen, jonka mukaan vain yksi perheenjäsenistä täyttää pakolaiseksi tunnustamiselle asetetut edellytykset, tai edellytetään muiden perheenjäsenten hakemuksiin liittyvän menettelyn lykkäämistä, kunnes Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa tarkoitettua hakemusta koskeva menettely on saatettu päätökseen.

36. Edellä tämän ratkaisuehdotuksen 10 kohdassa esitetyistä syistä tätä ennakkoratkaisukysymystä ei ole tarkasteltava direktiivin 2013/32 säännösten vaan sitä edeltäneen direktiivin 2005/85 säännösten perusteella.

37. Kolmen ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelusta ja erityisesti edellä tämän ratkaisuehdotuksen 27 kohdasta ilmenee, että pääasian olosuhteissa on niin, että koska Ahmedbekova ei ole antanut direktiivin 2005/85 6 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua suostumusta, hänen kansainvälistä suojelua koskeva hakemuksensa on tutkittava erikseen aviomiehen hakemuksesta ja siis riippumatta seikoista, jotka on esitetty tämän hakemuksen tueksi.

38. Direktiivin 2005/85 9 artiklan 3 kohdassa todetaan selvästi, että ainoastaan sovellettaessa saman direktiivin 6 artiklan 3 kohtaa eli ainoastaan tapauksessa, jossa hakemus on tehty yhden tai useamman hakijasta riippuvaisen henkilön puolesta, ja aina, kun ”hakemuksen perusteet ovat samat”, ”jäsenvaltiot voivat tehdä yhden päätöksen, joka koskee kaikkia hakijasta riippuvaisia henkilöitä”. ( 25 )

39. On siis niin, että kun direktiivin 2005/85 6 artiklan 3 kohdassa esitetyt soveltamisedellytykset eivät täyty – kuten Ahmedbekovan tapauksessa –, toimivaltaisen viranomaisen on tutkittava saman perheen yksittäisten jäsenten omasta puolestaan tekemät hakemukset erillisissä menettelyissä.

40. On korostettava, että edellä esitetty pitää paikkansa sekä siinä tapauksessa – kuten ennakkoratkaisupyynnön eräistä kohdista voidaan päätellä –, että Ahmedbekovan DAB:lle tekemä hakemus perustuu yksinomaan hänen asemaansa pakolaisasemaa hakeneen henkilön puolisona, että siinä tapauksessa – kuten saman pyynnön muiden kohtien perusteella voidaan olettaa –, että hakemusta perustellaan sillä, että hakija pelkää joutuvansa vainotuksi aviomiehensä tilanteen vuoksi.

41. Ahmedbekovin ja hänen puolisonsa alaikäisen pojan hakemus, jonka Ahmedbekova teki tämän puolesta ja jossa esitettiin samat perusteet kuin viimeksi mainitussa hakemuksessa, on sen sijaan tutkittava yhdessä äidin hakemuksen kanssa direktiivin 2005/85 6 artiklan 3 kohdan ja 9 artiklan 3 kohdan mukaisesti.

42. Siltä osin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää katsovan, että saman perheen jäsenien tekemien kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten käsitteleminen erikseen voisi vaarantaa perheen yhtenäisyyden säilyttämisen tai lapsen edun esimerkiksi tapauksessa, jossa hakemukset hylätään eri aikaan, huomautan, etteivät tällaiset seikat voi heikentää direktiivin 2005/85 6 artiklan 2 kohdassa säädettyä hakijan oikeutta tehdä kansainvälistä suojelua koskeva hakemus erillään perheensä muista jäsenistä. On asianomaisen jäsenvaltion tehtävä varmistaa, että edellä mainittuja periaatteita noudatetaan kunkin perheenjäsenen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen lopullisen hylkäämisen seurauksena mahdollisesti aloitettavissa palauttamismenettelyissä. ( 26 ) Muiden seikkojen osalta muistutan, samoin kuin komissio teki kirjallisissa huomautuksissaan, että niin kauan kuin Ahmedbekova ja hänen poikansa ovat direktiivin 2005/85 2 artiklan c alakohdassa tarkoitettuja ”hakijoita”, toisin sanoen siihen saakka, kun heidän turvapaikkahakemuksiaan ei ole lopullisesti ratkaistu, he ovat oikeutettuja asemaansa liittyviin, erityisesti direktiivissä 2003/09 ( 27 ) ja direktiivissä 2013/33 säädettyihin etuuksiin.

43. Edellä esitettyjen näkökohtien perusteella voidaan todeta, että direktiivi 2005/85 on esteenä sille, että turvapaikanhakijan perheenjäsenen omasta puolestaan tekemää kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta, riippumatta tämän hakemuksen perusteluista, pidettäisiin edellä mainitun turvapaikanhakijan hakemuksen erottamattomana osana ja käsiteltäisiin sen kanssa yhdessä.

44. Direktiivi 2005/85 ja direktiivi 2011/95 eivät sen sijaan ole esteenä sille, että saman perheen jäsenten erillisten kansainvälistä suojelua koskevien, yhden perheenjäsenen tilanteesta johtuvalla vainotuksi joutumisen pelolla perusteltujen hakemusten käsittelyä koskevia menettelyjä lykätään, kunnes sen perheenjäsenen, jonka tilanteesta perheen vainotuksi joutumisen pelko johtuu (jäljempänä päähakija), hakemusta koskeva menettely on saatettu päätökseen.

45. Katson kuitenkin, että tällainen lykkäys sallitaan vain, jos kolme edellytystä täyttyy. Ensinnäkin, kuten komissio toteaa kirjallisissa huomautuksissaan, lykkäyksen on oltava hyödyllinen hakemusten asianmukaisen ja kattavan tutkimuksen kannalta tai liityttävä perheen yhtenäisyyden säilyttämistä tai lapsen etua koskeviin näkökohtiin, eikä se saa loukata asianomaisten henkilöiden oikeutta yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamiseen. Toiseksi lykkäys ei saa vaarantaa päähakijan perheenjäsenten tekemien erillisten hakemusten itsenäistä luonnetta. Kolmanneksi siitä ei saa seurata, ettei tällaisten hakemusten sisältöä arvioida direktiivin 2005/85 8 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla yksilöllisesti, objektiivisesti ja puolueettomasti riippumatta päähakijan hakemuksen ratkaisusta, olipa kyseessä sen hylkääminen lopullisesti tai sen hyväksyminen.

46. Viidenteen ennakkoratkaisukysymykseen on kaiken edellä esitetyn perusteella mielestäni vastattava, että direktiiviä 2005/85 ja erityisesti sen 6 artiklan 2 ja 3 kohtaa ja 9 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että direktiivi on esteenä sille, että kansainvälistä suojelua koskevia hakemuksia, jotka pakolaisaseman myöntämistä hakeneen henkilön perheenjäsenet ovat tehneet omasta puolestaan, pidettäisiin mainitun henkilön tekemän hakemuksen erottamattomana osana ja käsiteltäisiin yhteisessä menettelyssä, siinäkin tapauksessa, että hakemukset perustuvat yksinomaan samoihin, mainittuun henkilöön liittyviin seikkoihin, joilla perustellaan tämän henkilön hakemus pakolaisaseman myöntämisestä. Direktiiviä 2005/85 ja direktiiviä 2011/95 on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että kansainvälistä suojelua koskeviin hakemuksiin, jotka saman perheen jäsenet ovat tehneet erikseen ja joiden perusteena on pelko joutua vainotuksi yhden perheenjäsenen tilanteen vuoksi, liittyviä menettelyjä lykätään, kunnes sen perheenjäsenen, jonka tilanteen vuoksi perhe pelkää joutuvansa vainotuksi, turvapaikkahakemusta koskeva menettely on saatettu päätökseen. Tällainen lykkäys ei kuitenkaan saa vaarantaa sellaisen hakijan, jonka tilanteesta vainotuksi joutumisen pelko johtuu, perheenjäsenten omasta puolestaan tekemien hakemusten itsenäistä luonnetta eikä estää niiden asiasisällön tarkastelua mainitun hakijan tekemän hakemuksen käsittelyn päätyttyä tällaisessa menettelyssä annetusta ratkaisusta riippumatta.

E Kuudes ennakkoratkaisukysymys

47. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy kuudennella ennakkoratkaisukysymyksellä unionin tuomioistuimelta, onko direktiivi 2011/95 esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka nojalla pakolaisasema myönnetään pakolaisen perheenjäsenille yksinomaan heidän perhesiteensä perusteella.

48. ZUB:n 8 §:n 9 momentin nojalla ”pakolaisina pidetään myös sellaisen ulkomaalaisen perheenjäseniä, ( 28 ) jolle on myönnetty pakolaisasema”. ( 29 ) Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että tämän säännöksen nojalla pakolaisasema myönnetään pakolaiseksi tunnustetun henkilön perheenjäsenille automaattisesti eikä siinä edellytetä sen tutkimista, onko tällaisilla perheenjäsenillä henkilökohtaisesta syystä perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuiksi. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että tämä säännös saattaa olla ristiriidassa direktiivin 2011/95 kanssa, jossa ei säädetä tällaisesta automaattisesta myöntämisestä.

49. Ennen kaikkea totean – ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tavoin –, että ZUB:n 8 §:n 9 momenttia voitaisiin soveltaa Ahmedbekovan (ja hänen poikansa) tapaukseen vain, jos Ahmedbekovin turvapaikkahakemus olisi hyväksytty. Vastauksena unionin tuomioistuimen työjärjestyksensä 101 artiklan nojalla esittämään selvennyspyyntöön ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on täsmentänyt, että Varhoven administrativen sad hylkäsi 25.1.2017 antamallaan tuomiolla Ahmedbekovin kassaatiovalituksen tuomiosta, jolla hänen turvapaikkahakemuksensa hylkääminen oli pysytetty, joten tämä ratkaisu on lopullinen. Tästä seuraa, ettei pakolaisaseman automaattinen myöntäminen, josta säädetään ZUB:n 8 §:n 9 momentissa, ole enää mahdollista Ahmedbekovan ja hänen poikansa hyväksi, jos tätä säännöstä sovellettaessa otetaan huomioon Ahmedbekovin tilanne. En kuitenkaan katso tämän merkitsevän sitä, että kuudes ennakkoratkaisukysymys olisi jätettävä tutkimatta. Ennakkoratkaisupyynnöstä käy näet ilmi, että Ahmedbekova on tuomioistuinmenettelyssä vedonnut kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa tueksi henkilökohtaiseen tilanteeseensa liittyviin lisäperusteisiin. Mikäli näiden perusteiden tarkastelu (ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa) johtaisi pakolaisaseman myöntämiseen Ahmedbekovalle, ZUB:n 8 §:n 9 momenttia voitaisiin soveltaa hänen poikansa hyväksi, jonka hakemuksen hylkääminen DAB:ssä on myös riitautettu pääasiassa. Kuudes ennakkoratkaisukysymys ei siten ole pelkästään hypoteettinen, vaan sillä on riittävä yhteys ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevaan riita-asiaan.

50. Asiasisällön kannalta kysymys koskee pääasiallisesti sitä, onko kansallinen lainsäädäntö, jossa sallitaan johdannaisen pakolaisaseman automaattinen myöntäminen pakolaiseksi tunnustamiselle asetetut edellytykset täyttävän henkilön perheenjäsenille, yhteensopiva direktiivin 2011/95 kanssa.

51. On syytä korostaa, että vaikka tällaista ”johdannaista asemaa” ei mainita Geneven yleissopimuksessa, ( 30 ) jossa perheen yhtenäisyyden periaatetta ei sisällytetä käsitteen ”pakolainen” määritelmään, ( 31 ) yleissopimuksen tekstin laatineen Yhdistyneiden kansakuntien täysivaltaisten edustajien konferenssin päätösasiakirjassa tunnustettiin kuitenkin nimenomaisesti pakolaisen ”olennainen oikeus” perheen yhtenäisyyden säilyttämiseen ja kehotettiin allekirjoittajavaltioita ryhtymään tarpeellisiin toimiin pakolaisen perheen yhtenäisyyden säilyttämisen ja yleisemmin suojelun varmistamiseksi. UNHCR:n elimet ovat useaan otteeseen toistaneet näitä suosituksia vuosien varrella. ( 32 ) Siten esimerkiksi UNHCR:n pysyvä komitea totesi 4.6.1999 julkaistussa asiakirjassa, että ”perheen yhtenäisyyden periaatteesta seuraa, että jos perheen huoltaja täyttää pakolaisaseman myöntämiselle asetetut edellytykset, hänestä riippuvaiset perheenjäsenet on yleensä myös tunnustettava pakolaisiksi”. ( 33 ) Sittemmin UNHCR on suosittanut, että tyttöjen sukuelinten silpomisen mahdollisten uhrien perheenjäsenille myönnetään johdannainen pakolaisasema, ja vahvistanut siten, että myös aikuisen seurassa matkustava alaikäinen voi olla päähakija, jolla on oikeus perheen yhtenäisyyden säilyttämiseen. ( 34 ) Viittaus ”johdannaiseen pakolaisasemaan” esiintyy myös alaikäisten kansainvälistä suojelua koskeviin hakemuksiin liittyvissä suuntaviivoissa. ( 35 ) Lopuksi todettakoon, että tällainen asema yleensä sallitaan UNHCR:n mandaatin piiriin kuuluvissa pakolaisaseman määrittämismenettelyissä. ( 36 )

52. Geneven yleissopimuksen tavoin myöskään direktiivissä 2011/95 ei säädetä johdannaisen pakolaisaseman myöntämisestä pakolaiseksi tunnustetun henkilön perheenjäsenille.

53. Tämän direktiivin 23 artiklan, jonka otsikko on ”Perheen yhtenäisyyden säilyttäminen”, 2 kohdassa säädetään, että sellaisilla pakolaisen perheenjäsenillä, joille ei henkilökohtaisesti voida myöntää kansainvälistä suojelua, on kuitenkin oikeus hakea eräitä mainitun direktiivin 24–35 artiklassa lueteltuja etuuksia, ( 37 ) jotka ovat sisällöltään pääasiassa samoja kuin ne, joita pakolaisiksi tunnustetuille henkilöille myönnetään. ( 38 ) Tässä säännöksessä ei kuitenkaan säädetä pakolaisasemaan tyypillisimmin kuuluvasta suojasta, toisin sanoen suojasta palauttamista vastaan, mistä säädetään direktiivin 2011/95 21 artiklassa, eikä sitä näin ollen voida rinnastaa ”johdannaisen pakolaisaseman” myöntämiseen. Tästä huolimatta direktiivin 2011/95 23 artiklan 2 kohdan oikeudellinen perusta on sama, toisin sanoen pakolaisen oikeus perheen yhtenäisyyden säilyttämiseen, jonka kunnioittamiseen jäsenvaltioita kehotetaan mainitun direktiivin 23 artiklan 1 kohdassa. ( 39 )

54. Direktiivin 2011/95 3 artiklan, luettuna direktiivin johdanto-osan 14 perustelukappaleen valossa, mukaan jäsenvaltiot voivat säätää tai pitää voimassa direktiivin kanssa yhteensopivia kansallisia säännöksiä, jotka ovat suotuisampia kansainvälistä suojelua hakeville kolmansien maiden kansalaisille tai kansalaisuudettomille henkilöille, ”silloin kun pyynnön katsotaan perustuvan siihen, että kyseessä on – – Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa tarkoitettu pakolainen”. ( 40 ) ZUB:n 8 §:n 9 momentin kaltainen säännös kuuluu mielestäni mainitussa artiklassa tarkoitetun varauksen soveltamisalaan.

55. On totta, että hakemusta, jolla pakolaisaseman myöntämisen edellytykset täyttävän henkilön perheenjäsen pyytää, että myös hänet tunnustetaan pakolaiseksi riippumatta siitä, onko hänellä henkilökohtaisesti aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi, ei voida pitää – suppeassa merkityksessä – Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdan mukaisena tavalla, jota direktiivin 2011/95 3 artiklassa, luettuna direktiivin johdanto-osan 14 perustelukappaleen valossa, sen sijaan edellytetään.

56. Muistutan kuitenkin, että tapauksissa, joissa unionin tuomioistuin on todennut, ettei direktiivin 2004/83 3 artiklassa tarkoitettua varausta voida soveltaa suotuisampien kansallisten säännösten sallimiseksi sen määrittämisessä, kuka määritellään pakolaiseksi, se ei ole perustanut toteamustaan siihen, että turvapaikanhakijan hakemusta olisi mahdotonta pitää Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdan mukaisena, vaan se on korostanut hakemuksen yhteensopimattomuutta mainitun yleissopimuksen järjestelmän kanssa tai sitä, että hakemuksella ei ole mitään yhteyttä tähän järjestelmään ja osoittanut siten asettavansa pikemminkin aineellisen kuin muodollisen arviointiperusteen etusijalle kyseistä varausta tulkitessaan ja soveltaessaan.

57. Siten 9.11.2010 antamassaan tuomiossa B (C-57/09 ja C-101/09, EU:C:2010:661, 114 ja 115 kohta) unionin tuomioistuin katsoi, ettei direktiivin 2004/83 3 artiklaa sovelleta sellaisiin kansallisiin säännöksiin, joilla pakolaisasema myönnetään henkilölle, jolle se on jätetty myöntämättä saman direktiivin 12 artiklan 2 kohdan nojalla, ja perusteli soveltamatta jättämistä sillä, että säädettyjen pakolaisaseman myöntämättä jättämisen perusteiden tarkoitus on direktiivillä luodun ”suojelujärjestelmän uskottavuuden säilyttäminen”. Vastaavasti 18.12.2014 antamassaan tuomiossa M’Bodj (C-542/13, EU:C:2014:2452, 42–44 kohta) unionin tuomioistuin totesi, että ”olisi – – direktiivin 2004/83 systematiikan ja päämäärien vastaista myöntää siinä säädetyt asemat kolmansien maiden kansalaisille, jotka ovat tilanteissa, joilla ei ole mitään yhteyttä kansainvälisen suojelun logiikkaan”. ( 41 )

58. Kuten edellä on todettu, yhtäältä johdannaisen pakolaisaseman myöntäminen pakolaiseksi tunnustetun henkilön perheenjäsenille ei ole ristiriidassa Geneven yleissopimuksen järjestelmän kanssa, vaan UNHCR päinvastoin suosittelee sitä, ja tämän järjestön mandaatin piiriin kuuluvissa pakolaisaseman määrittämismenettelyissä se yleensä sallitaan. ( 42 ) Toisaalta sen päämäärät ovat myös direktiivin 2011/95 mukaisia, sillä sen 23 artiklan 1 kohdassa nimenomaisesti säädetään jäsenvaltioiden velvollisuudesta varmistaa, että perheen yhtenäisyys voidaan säilyttää, ( 43 ) mutta jätetään kuitenkin jäsenvaltioille mahdollisuus päättää, millä keinoin ne tavoittelevat tätä päämäärää, vaikka saman artiklan 2 kohdassa säädetäänkin perheenjäseniin sovellettavan järjestelmän vähimmäissisällöstä. Lisäksi pakolaiseksi tunnustetun henkilön perheenjäsenten kohtelu liittyy mitä suurimmassa määrin ”kansainvälisen suojelun logiikkaan” kuuluviin tilanteisiin, kuten Geneven yleissopimuksen päätösasiakirjasta ja UNHCR:n käytännöstä käy ilmi ja kuten Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on korostanut erityisesti asiassa Mugenzi v. Ranska. ( 44 )

59. Ennen johtopäätösten esittämistä lisään, että jotta ZUB:n 8 §:n 9 momentin kaltaista säännöstä voitaisiin pitää direktiivin 2011/95 3 artiklassa säädetyn varauksen osalta yhteensopivana mainitun direktiivin kanssa, pakolaisen perheenjäsenen on sen nojalla voitava hakea ja hänelle on voitava myöntää asianomaisessa jäsenvaltiossa pakolaisasema itsenäisesti eikä johdannaisesti, mikäli hän henkilökohtaisesti täyttää tällaisen aseman saamiselle asetetut edellytykset.

60. Kaikkien edellä esitettyjen näkökohtien perusteella kuudenteen ennakkoratkaisukysymykseen on mielestäni vastattava, että sellainen pääasiassa käsiteltävän kaltainen kansallinen säännös, jonka mukaan Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa tarkoitetun pakolaisaseman saaneen henkilön perheenjäsenet tunnustetaan pakolaisiksi riippumatta siitä, täyttävätkö he mainitussa artiklassa määrätyt edellytykset henkilökohtaisesti, mikäli se sopii yhteen heidän henkilökohtaisen oikeudellisen asemansa kanssa eikä direktiivin 2011/95 12 artiklassa tarkoitettuja pakolaisaseman myöntämättä jättämisen perusteita ole, on mainitun direktiivin 3 artiklassa säädetyn varauksen osalta yhteensopiva direktiivin säännösten kanssa. Tällainen kansallinen säännös kuuluu direktiivin 2011/95 3 artiklassa tarkoitetun varauksen piiriin vain sillä edellytyksellä, että pakolaisen perheenjäsenille annetaan mahdollisuus hakea ja saada pakolaisasema itsenäisesti, mikäli he täyttävät tällaisen aseman myöntämiselle asetetut edellytykset henkilökohtaisesti.

F Seitsemäs ennakkoratkaisukysymys

61. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy seitsemännellä ennakkoratkaisukysymyksellä, seuraako siitä, että turvapaikanhakija tekee alkuperämaahansa kohdistuvan valituksen Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen, että hänen voidaan katsoa kuuluvan direktiivin 2011/95 10 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitettuun ”yhteiskunnalliseen ryhmään” tai että tällaisen valituksen tekeminen on saman direktiivin 10 artiklan 1 kohdan e alakohdassa tarkoitettu poliittinen mielipide.

62. Ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, vaikkakaan ei aivan selkeästi, että Ahmedbekova vetosi Administrativen sad Sofia-gradissa ensimmäistä kertaa häntä henkilökohtaisesti – eikä Ahmedbekovin perheenjäsenenä – koskeviin vainon syihin, jotka liittyvät hänen poliittisiin mielipiteisiinsä ja toimintaansa Azerbaidžanin hallituksen vainoamien henkilöiden tukena. Ahmedbekovan ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa esittämiin seikkoihin kuului hänen osallistumisensa (on epäselvää, onko hakija ollut asianosainen vai ainoastaan tosiasiallisille valittajille läheinen henkilö) valituksen tekemiseen Euroopan ihmisoikeustuomioistuimelle Azerbaidžania vastaan. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy pääasiallisesti, onko tällainen seikka itsessään riittävä peruste soveltaa direktiivin 2011/95 10 artiklan 1 kohdan d ja e alakohdassa määriteltyjä käsitteitä Ahmedbekovan tilanteeseen.

63. Olen yhtä mieltä kaikkien unionin tuomioistuimessa kirjallisia huomautuksia esittäneiden jäsenvaltioiden ja komission kanssa siitä, että unionin tuomioistuimen olisi vastattava tähän ennakkoratkaisukysymykseen kieltävästi.

64. Direktiivin 2011/95 2 artiklan d alakohdan mukaan ”pakolaisella” tarkoitetaan kolmannen maan kansalaista tai kansalaisuudetonta henkilöä, jolla on artiklassa mainituissa tilanteissa perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi rotunsa, uskontonsa, kansallisuutensa, poliittisten mielipiteidensä tai tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään kuulumisensa vuoksi. Tämän direktiivin 10 artiklan 1 kohdassa säädetään seikoista, jotka jäsenvaltioiden on otettava huomioon vainon syitä arvioidessaan.

65. Tämän säännöksen d alakohdassa määritellään käsite ”tietty yhteiskunnallinen ryhmä”. Tämän määritelmän mukaan jotakin ryhmää pidetään ”tiettynä yhteiskunnallisena ryhmänä” erityisesti, jos kaksi kumulatiivista edellytystä täyttyy. Yhtäältä ryhmän jäsenten on jaettava jokin ”luontainen ominaisuus” tai heillä on oltava ”yhteinen tausta, jota ei voida muuttaa”, tai heille on oltava yhteistä ”sellainen ominaisuus tai usko, joka on niin keskeinen osa henkilön identiteettiä – –, ettei heitä pitäisi vaatia luopumaan siitä”. Toisaalta ryhmällä on oltava selvästi erottuva identiteetti asianomaisessa kolmannessa maassa, koska ympäröivä yhteiskunta mieltää sen erilaiseksi. ( 45 ) Minusta vaikuttaa ilmeiseltä, ettei tällaista käsitettä voida soveltaa henkilöryhmään vain siksi, että nämä ovat tehneet, yksin tai yhdessä, kansainvälisessä tuomioistuimessa valituksen omaa alkuperämaataan vastaan. Pelkästään tämän seikan perusteella ei nimittäin voida todeta, että tällaiset henkilöt, vaikka heitä yhdistäisivätkin tietyt poliittiset vakaumukset, jakavat edellä mainitussa säännöksessä tarkoitetun ”luontaisen ominaisuuden”, ”yhteisen taustan” tai ”uskon, joka on keskeinen osa identiteettiä”, eikä myöskään voida katsoa, että heitä pidettäisiin alkuperämaassaan sellaisen ryhmän jäseninä, jonka identiteetti on niin erottuva, että se mielletään erilaiseksi.

66. Poliittisen mielipiteen käsitteen osalta direktiivin 2011/95 10 artiklan 1 kohdan e alakohdassa täsmennetään siihen kuuluvan se, että ”hakijalla on mielipiteitä, ajatuksia tai uskomuksia – – mahdollisista vainoa harjoittavista toimijoista ja niiden politiikoista tai menetelmistä, riippumatta siitä, onko hakija toiminut näiden mielipiteiden, ajatusten tai uskomusten mukaisesti”. Vaikka ei olekaan mahdollista todeta a priori, ettei valituksen tekeminen Euroopan ihmisoikeustuomioistuimelle olisi toimintaa, joka ilmentäisi uskomusta ”mahdollisista vainoa harjoittavista toimijoista ja niiden politiikoista tai menetelmistä” (kun vainoa voidaan katsoa harjoittavan valtio, jota vastaan valitus on tehty), tai ettei sitä voisi pitää sellaisena, en katso, että yksin tämän seikan olisi automaattisesti johdettava siihen, että asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset toteavat sen olevan hakijan poliittisiin mielipiteisiin liittyvä vainon syy.

67. Tämän seikan osalta muistutan, että direktiivin 2011/95 4 artiklan 3 kohdan mukaan kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen arviointi on suoritettava siten, että siinä otetaan huomioon kaikki asiaan vaikuttavat, erityisesti turvapaikanhakijaa koskevat tosiseikat ja olosuhteet ja että sitä, onko hakijalla poliittinen mielipide, jota hänen alkuperämaansa viranomaiset eivät suvaitse, ja sitä, onko hakijalla perusteltua aihetta joutua vainotuksi tällaisen mielipiteen vuoksi, mikäli hän palaisi tähän maahan, on näin ollen arvioitava kaikkien tällaisten tosiseikkojen ja olosuhteiden valossa. ( 46 )

68. Seitsemänteen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava edellä esitetyn perusteella, että se, että turvapaikanhakija tekee valituksen Euroopan ihmisoikeustuomioistuimelle alkuperämaataan vastaan, ei ole automaattisesti peruste katsoa tällaisen hakijan kuuluvan tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään direktiivin 2011/95 10 artiklan 1 kohdan d alakohdan mukaisesti tai valituksen tekemisen olevan poliittinen mielipide direktiivin 10 artiklan 1 kohdan e alakohdan mukaisesti.

G Kahdeksas ennakkoratkaisukysymys

69. Kahdeksannella ennakkoratkaisukysymyksellä Administrativen sad Sofia-grad kysyy unionin tuomioistuimelta pääasiallisesti, onko direktiivin 2013/32 46 artiklan 3 kohtaa tulkittava siten, että kansainvälisen suojelun epäämispäätöksestä nostettua kannetta käsittelevän ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on tutkittava sellaiset suojelun myöntämisen tueksi esitetyt perusteet, joihin hakija on vedonnut ensimmäisen kerran tuomioistuinmenettelyn aikana ja joita ei mainita riidanalaisella päätöksellä hylätyssä kansainvälistä suojelua koskevassa hakemuksessa eikä kannekirjelmässä. ( 47 )

70. Edellä tämän ratkaisuehdotuksen 10 kohdassa mainituista syistä tätä ennakkoratkaisukysymystä ei mielestäni voida ottaa tutkittavaksi, koska sen ei 17.5.2018 esittämäni ratkaisuehdotuksen Alheto (C-585/16, EU:C:2018:327) 65 kohdassa mainituista syistä voida katsoa koskevan direktiivin 2005/85 39 artiklaa. Jäljempänä olevat näkökohdat on näin ollen esitetty toissijaisesti.

71. Direktiivin 2013/32 46 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohdan mukaan ”jäsenvaltioiden on varmistettava, että hakijoilla on oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tuomioistuimessa muutoksen hakemiseksi – – päätökseen, joka koskee heidän tekemäänsä kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta, mukaan lukien – – päätös hakemuksen katsomisesta perusteettomaksi pakolaisaseman ja/tai toissijaisen suojeluaseman suhteen”. Saman artiklan 3 kohdassa säädetään, että ”edellä olevan 1 kohdan noudattamiseksi jäsenvaltioiden on varmistettava, että tehokkaat oikeussuojakeinot sisältävät sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen ex nunc -tutkimisen kaikilta osin, mukaan lukien tarvittaessa kansainvälisen suojelun tarpeen tutkiminen direktiivin 2011/95/EU mukaisesti, ainakin muutoksenhakumenettelyissä ensimmäisessä oikeusasteessa”.

72. Selventäessään syitä, joiden vuoksi kahdeksas ennakkoratkaisukysymys esitetään unionin tuomioistuimelle, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että Ahmedbekova on vedonnut tuomioistuinmenettelyssä perusteltuun pelkoonsa joutua vainotuksi poliittisten mielipiteidensä vuoksi ja esittänyt väitteensä tueksi suhteensa henkilöihin, jotka tekivät Euroopan ihmisoikeustuomioistuimelle valituksen Azerbaidžania vastaan ( 48 ) sekä sen, että hän on puolustanut Azerbaidžanin viranomaisten vainoamia henkilöitä. ( 49 )

73. Ennakkoratkaisupyynnöstä käy selkeästi ilmi, että nämä väitteet esitettiin ensimmäisen kerran tuomioistuinmenettelyssä, mutta yhtä ilmeistä ei ole, kuten jo edellä tämän ratkaisuehdotuksen 40 kohdassa totesin, ettei Ahmedbekovan tekemä DAB:n hylkäämä kansainvälistä suojelua koskeva hakemus merkitsisi, että hakija oli vaarassa joutua vainotuksi henkilökohtaisista syistä, joko poliittisista syistä vainotun henkilön puolisona tai hänen itsensä erityisesti aviomiehensä vankeuden aikana ilmaisemien mielipiteiden vuoksi. ( 50 )

74. Jos tällaiseen henkilökohtaisista syistä johtuvaan vainon uhkaan (vaikka se liittyisi aviomiehen tilanteeseen) olisi vedottu jo DAB:n menettelyssä, minkä toteaminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä, Ahmedbekovan ensimmäistä kertaa tuomioistuimessa esiin tuomia tosiseikkoja, olosuhteita ja asiakirjoja on mielestäni pidettävä uusina seikkoina, joilla tällainen vaara pyritään osoittamaan, eikä uusina ”turvapaikkaperusteina”. ( 51 ) Muista näkökohdista riippumatta kaikki seikat, joihin Ahmedbekova on viitannut niin DAB:n menettelyssä kuin ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessakin, voidaan näet johtaa yhteen vainon syyhyn (vainon, joka on suoraa tai välillistä), ( 52 ) joka liittyy Ahmedbekovan (ja/tai hänen aviomiehensä) Azerbaidžanin hallituksen vastaisiin mielipiteisiin ja siihen, että hän oli aktiivisesti puolustanut sellaisten henkilöiden oikeuksia, joiden hän katsoo joutuneen mainitun hallituksen vainoamiksi. ( 53 )

75. Kuten olen jo todennut 17.5.2018 esittämäni ratkaisuehdotuksen Alheto (C-585/16, EU:C:2018:327) 69 kohdassa, direktiivin 2013/32 46 artiklan 3 kohtaa, jossa säädetään, että kansainvälisen suojelun epäämispäätöstä koskevissa muutoksenhauissa sekä tosiseikat että oikeudelliset seikat on tutkittava ex nunc, on tulkittava siten, ettei tällaista tutkimusta tule tehdä niiden olosuhteiden perusteella, jotka riidanalaisen päätöksen tehneellä viranomaisella oli tai olisi pitänyt olla tiedossaan päätöksen tekoajankohtana, vaan niiden olosuhteiden perusteella, jotka ovat olemassa tuomioistuimen antaessa ratkaisunsa. ( 54 ) Tämä tarkoittaa yhtäältä, että hakijalla on mahdollisuus tuoda esiin uusia seikkoja, joihin ei ole vedottu kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkineessa viranomaisessa, ( 55 ) ja toisaalta, että muutoksenhaun tutkivalla tuomioistuimella on toimivalta selvittää omasta aloitteestaan tosiseikkoja, joilla on merkitystä arvioitaessa hakijan tilannetta. ( 56 )

76. Tästä seuraa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa on niin, että jos Ahmedbekovan ensimmäistä kertaa tuomioistuinmenettelyssä esiin tuomien tosiseikkojen, olosuhteiden ja asiakirjojen voidaan katsoa olevan todisteita siitä, että hänellä on perusteltu aihe pelätä joutuvansa vainotuksi henkilökohtaisesta syystä, johon on jo viitattu ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa riitautetulla päätöksellä hylätyssä kansainvälistä suojelua koskevassa hakemuksessa, tuomioistuin voi ja sen täytyy ottaa se huomioon ja itse tutkia näiden tosiseikkojen, olosuhteiden ja asiakirjojen valossa, jos kaikki sen tiedossa olevat seikat mahdollistavat sen, Ahmedbekovan kansainvälisen suojelun tarve direktiivin 2013/32 46 artiklan 3 kohdan mukaisesti, ilman että sen olisi palautettava asia hallintoviranomaisen käsiteltäväksi. ( 57 )

77. Jos Ahmedbekovan DAB:lle tekemässä hakemuksessa ei sen sijaan vedottu mihinkään vainon pelkoon henkilökohtaisesta syystä – vaikka vain sellaisen henkilön perheenjäsenenä, joka on joutunut vainon kohteeksi tai joka voi joutua vainotuksi – vaan haettiin asiassa sovellettavien kansallisten säännösten nojalla ainoastaan edellä tarkastellun kaltaisen johdannaisen pakolaisaseman myöntämistä, Ahmedbekovan tuomioistuinmenettelyssä esittämien tosiseikkojen ja asiakirjojen tarkoituksena voitaisiin katsoa olevan, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää arvelevan, tehdä Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohtaan perustuva kansainvälistä suojelua koskeva hakemus ensimmäistä kertaa kyseisessä tuomioistuimessa. ( 58 )

78. Tällaisessa tapauksessa on niin, että mikäli tuomioistuin ei kansallisen oikeuden asianomaisten säännösten nojalla ole toimivaltainen tutkimaan hakemusta, katson, ettei tällaista toimivaltaa voida johtaa direktiivin 2013/32 46 artiklan 3 kohdasta, jossa määritetään sen tuomioistuinvalvonnan laajuus, joka jäsenvaltioiden on varmistettava siltä osin kuin kyse on direktiivissä 2011/95 tarkoitetusta kansainvälisen suojelun epäävästä päätöksestä, ja joka koskee näin ollen yksinomaan tapauksia, joissa tällainen päätös on olemassa ja se on riitautettu.

H Yhdeksäs ennakkoratkaisukysymys

79. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy yhdeksännellä ennakkoratkaisukysymyksellä unionin tuomioistuimelta pääasiallisesti, onko direktiivin 2013/32 46 artiklan 3 kohtaa tulkittava siten, että kansainvälisen suojelun epäämispäätöksestä nostettua kannetta käsittelevän ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on tarkasteltava direktiivin 33 artiklan 2 kohdan e alakohdassa tarkoitettuja hakemuksen tutkimatta jättämisen perusteita siinäkin tapauksessa, että toimivaltainen viranomainen on tutkinut hakemuksen sisällöllisesti.

80. Edellä tämän ratkaisuehdotuksen 10 ja 70 kohdassa mainituista syistä tämäkin ennakkoratkaisukysymys on mielestäni jätettävä tutkimatta. Sisällöllisesti siihen on vastattava kieltävästi syistä, jotka on jo esitetty edellä tämän ratkaisuehdotuksen 17–19 kohdassa.

IV Ratkaisuehdotus

81. Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin jättää tutkimatta toisen, kolmannen, kahdeksannen ja yhdeksännen ennakkoratkaisukysymyksen ja vastaa muihin, uudelleen muotoiltuihin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Pakolaisaseman myöntämistä tai poistamista koskevissa menettelyissä jäsenvaltioissa sovellettavista vähimmäisvaatimuksista 1.12.2005 annetun neuvoston direktiivin 2005/85/EY 25 artiklaa, luettuna tämän direktiivin johdanto-osan 22 perustelukappaleen valossa, on tulkittava siten, ettei siinä velvoiteta jäsenvaltioita tarkastelemaan turvapaikkahakemuksen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä mainitun artiklan 2 kohdassa säädettyjen perusteiden mukaan eikä myöskään hylkäämään hakemusta siinä tapauksessa, että jokin näistä perusteista täyttyy. Vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2011/95/EU, erityisesti sen 2 artiklan d alakohtaa ja 4 artiklan 3 kohtaa, luettuina sen johdanto-osan 36 perustelukappaleen valossa, on tulkittava siten, ettei se ole esteenä pakolaisaseman myöntämiselle kansainvälistä suojelua hakevalle henkilölle sen vuoksi, että hänellä on perheside henkilöön, joka on joutunut mainitun direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen vainoksi katsottavien tekojen kohteeksi tai jolla on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi direktiivin 2 artiklan d alakohdassa mainituista syistä, mikäli hakijan aseman ja hänen henkilökohtaisten olosuhteidensa tarkastelun perusteella sekä kaikkien asian kannalta merkityksellisten seikkojen valossa ilmenee, että hänellä on tällaisen perhesiteen vuoksi henkilökohtaisesta syystä perusteltu aihe pelätä joutuvansa itsekin vainotuksi. Direktiiviä 2005/85 ja erityisesti sen 6 artiklan 2 ja 3 kohtaa ja 9 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että direktiivi on esteenä sille, että kansainvälistä suojelua koskevia hakemuksia, jotka pakolaisaseman myöntämistä hakeneen henkilön perheenjäsenet ovat tehneet omasta puolestaan, pidettäisiin mainitun henkilön tekemän hakemuksen erottamattomana osana ja käsiteltäisiin yhteisessä menettelyssä, siinäkin tapauksessa, että hakemukset perustuvat yksinomaan samoihin, mainittuun henkilöön liittyviin seikkoihin, joilla perustellaan tämän henkilön hakemus pakolaisaseman myöntämisestä. Direktiiviä 2005/85 ja direktiiviä 2011/95 on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että kansainvälistä suojelua koskeviin hakemuksiin, jotka saman perheen jäsenet ovat tehneet erikseen ja joiden perusteena on pelko joutua vainotuksi yhden perheenjäsenen tilanteen vuoksi, liittyviä menettelyjä lykätään, kunnes sen perheenjäsenen, jonka tilanteen vuoksi perhe pelkää joutuvansa vainotuksi, turvapaikkahakemusta koskeva menettely on saatettu päätökseen. Tällainen lykkäys ei kuitenkaan saa vaarantaa sellaisen hakijan, jonka tilanteesta vainotuksi joutumisen pelko johtuu, perheenjäsenten omasta puolestaan tekemien hakemusten itsenäistä luonnetta eikä estää niiden asiasisällön tarkastelua mainitun hakijan tekemän hakemuksen käsittelyn päätyttyä tällaisessa menettelyssä annetusta ratkaisusta riippumatta. Sellainen pääasiassa käsiteltävän kaltainen kansallinen säännös, jonka mukaan Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa tarkoitetun pakolaisaseman saaneen henkilön perheenjäsenet tunnustetaan pakolaisiksi riippumatta siitä, täyttävätkö he mainitussa artiklassa määrätyt edellytykset henkilökohtaisesti, mikäli se sopii yhteen heidän henkilökohtaisen oikeudellisen asemansa kanssa eikä direktiivin 2011/95 12 artiklassa tarkoitettuja pakolaisaseman myöntämättä jättämisen perusteita ole, on mainitun direktiivin 3 artiklassa säädetyn varauksen osalta yhteensopiva direktiivin säännösten kanssa. Tällainen kansallinen säännös kuuluu direktiivin 2011/95 3 artiklassa tarkoitetun varauksen piiriin vain sillä edellytyksellä, että pakolaisen perheenjäsenille annetaan mahdollisuus hakea ja saada pakolaisasema itsenäisesti, mikäli he täyttävät tällaisen aseman myöntämiselle asetetut edellytykset henkilökohtaisesti. Se, että turvapaikanhakija tekee valituksen Euroopan ihmisoikeustuomioistuimelle alkuperämaataan vastaan, ei ole automaattisesti peruste katsoa tällaisen hakijan kuuluvan tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään direktiivin 2011/95 10 artiklan 1 kohdan d alakohdan mukaisesti tai valituksen tekemisen olevan poliittinen mielipide direktiivin 10 artiklan 1 kohdan e alakohdan mukaisesti.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: italia.

( 2 ) Vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2011/95/EU (uudelleenlaadittu) (EUVL 2011, L 337, s. 9).

( 3 ) Kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevista yhteisistä menettelyistä 26.6.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2013/32/EU (uudelleenlaadittu) (EUVL 2013, L 180, s. 60).

( 4 ) Direktiivissä 2011/95 tarkoitettuina ”perheenjäseninä” pidetään direktiivin 2 artiklan j alakohdan mukaan – jos perhe on muodostettu jo alkuperämaassa – kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen osalta kansainvälistä suojelua saavan samassa jäsenvaltiossa oleskelevia perheenjäseniä. Nyt esillä olevassa asiassa on merkityksellistä, että tällaisia perheenjäseniä ovat kansainvälistä suojelua saavan henkilön aviopuoliso ja puolisoiden alaikäiset lapset.

( 5 ) Kysymyksessä ovat ZUB:n muuttamiseksi ja täydentämiseksi annetun lain täydentävät säännökset, jotka on julkaistu DV:ssä nro 80/2015, ja ZUB:n muuttamiseksi ja täydentämiseksi annetun lain täydentävät säännökset, jotka on julkaistu DV:ssä nro 101/2015.

( 6 ) Ahmedbekova ilmoitti henkilökohtaisessa puhuttelussa 25.11.2014 sopineensa erään salakuljettajan kanssa, että hänet vietäisiin perheineen Saksaan. Tämä oli Ahmedbekovan mukaan kuitenkin jättänyt heidät Bulgariaan ilmoittamatta heille asiasta.

( 7 ) Jäsenvaltioissa sovellettavista yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttamiseksi 16.12.2008 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2008/115/EY (EUVL 2008, L 348, s. 98). Päätös tehtiin 20.1.2014, toisin sanoen samana päivänä, jona Bulgarian viranomaiset ottivat Ahmedbekovan, hänen aviomiehensä ja poikansa kiinni.

( 8 ) Geneven yleissopimusta on täydennetty pakolaisten oikeusasemaa koskevalla pöytäkirjalla, joka tehtiin 31.1.1967 ja joka tuli voimaan 4.10.1967.

( 9 ) EUVL 2013, L 180, s. 96.

( 10 ) Kuten 17.5.2018 esittämäni ratkaisuehdotuksen Alheto (C-585/16, EU:C:2018:327) 61 kohdassa todetaan, 28.12.2015 voimaan tulleen direktiivin 2013/32 täytäntöön panemiseksi annetun lain 37 §:ssä säädetään, että ennen tätä päivämäärää aloitetut menettelyt käydään loppuun aiemmin voimassa olleiden säännösten perusteella.

( 11 ) Pakolaisaseman myöntämistä tai poistamista koskevissa menettelyissä jäsenvaltioissa sovellettavista vähimmäisvaatimuksista 1.12.2005 annettu neuvoston direktiivi 2005/85/EY (EUVL 2005, L 326, s. 13).

( 12 ) Ks. ratkaisuehdotukseni 17.5.2018, Alheto (C-585/16, EU:C:2018:327), 50 kohta ja alaviite 39.

( 13 ) Kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä 29.4.2004 annettu neuvoston direktiivi 2004/83/EY (EUVL 2004, L 304, s. 12).

( 14 ) Samaa voidaan tällä hetkellä sanoa direktiivin 2013/32 33 artiklan 1 kohdasta (ks. direktiivin johdanto-osan 43 perustelukappale, jonka sanamuoto on sama kuin direktiivin 2005/85 johdanto-osan 22 perustelukappaleella). Totean sitä vastoin, että kansainvälistä suojelua unionissa koskevan yhteisen menettelyn luomisesta ja direktiivin 2013/32/EU kumoamisesta annettavaa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta koskevassa ehdotuksessa (COM(2016) 467 final) tehdään kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten tutkittavaksi ottamisen edellytysten tarkastelu pakolliseksi (ks. ehdotuksen liitteenä olevien perustelujen 1 kohta, joka koskee ehdotuksen tavoitteita ja erityisesti sitä, että menettelyt olisivat ”yksinkertaisemmat, selvemmät ja lyhyemmät”, s. 4). Nyt esillä olevan asian osalta asetusehdotuksen 36 artiklan 1 kohdan d alakohdan sanamuoto on seuraava: ”määrittävän viranomaisen on arvioitava, voidaanko hakemus ottaa tutkittavaksi, II luvussa säädettyjen perusperiaatteiden ja takeiden mukaisesti ja sen on hylättävä hakemus, jos jokin seuraavista edellytyksistä täyttyy: – – d) puoliso tai kumppani tai alaikäinen jättää hakemuksen sen jälkeen, kun hän oli antanut suostumuksensa hakemuksen jättämiseen puolestaan, eivätkä puolison, kumppanin tai alaikäisen tilanteeseen liittyvät tosiseikat muodosta perustetta erilliselle hakemukselle”.

( 15 ) Ks. mm. määräys 22.6.2017, Fondul Proprietatea (C-556/15 ja C-22/16, ei julkaistu, EU:C:2017:494, 20 ja 21 kohta).

( 16 ) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii myös direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan e alakohdassa mainittua riippuvaisen henkilön käsitettä, kun otetaan huomioon, että Ahmedbekova ja Ahmedbekov eivät kumpikaan näytä kykenevän huolehtimaan itsenäisesti omista ja poikansa tarpeista.

( 17 ) Tämä alaviite ei koske suomenkielistä versiota.

( 18 ) Ks. vastaavasti direktiivin 2013/32 7 artiklan 3 kohta.

( 19 ) Totean, että ”riippuvaisuuden” edellytys mainitaan edelleen direktiivin 2013/32 7 artiklassa; siitä on sitä vastoin luovuttu kansainvälistä suojelua unionissa koskevan yhteisen menettelyn luomisesta ja direktiivin 2013/32/EU kumoamisesta annettavaa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta koskevassa ehdotuksessa, joka mainittiin edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 14 ja jonka 31 artiklan 1 ja 2 kohdassa todetaan, että hakija voi jättää hakemuksen puolisonsa tai vakituisen kumppaninsa puolesta, jos nämä hyväksyvät sen, ja alaikäisten tai sellaisten itsestään riippuvaisten aikuisten puolesta, jotka eivät ole oikeustoimikelpoisia.

( 20 ) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, ettei kumpikaan puoliso näytä kykenevän huolehtimaan itsenäisesti omista ja poikansa tarpeista.

( 21 ) Direktiivin 2013/32 7 artiklan 3 kohdassa säädetään, että ”jäsenvaltioiden on varmistettava, että alaikäisellä on oikeus tehdä kansainvälistä suojelua koskeva hakemus joko omasta puolestaan, jos hän on oikeustoimikelpoinen menettelyissä asianomaisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, tai vanhempiensa tai muiden aikuisten perheenjäsenten välityksellä – –”, joten sen mukaan vanhemman oikeus tehdä hakemus alaikäisen lapsen puolesta ei riipu siitä, onko lapsi vanhemmastaan riippuvainen, ja siinä asetetaan siten molemmat vanhemmat tässä yhteydessä tasa-arvoiseen asemaan. Vastaavasti kansainvälistä suojelua unionissa koskevan yhteisen menettelyn luomisesta ja direktiivin 2013/32/EU kumoamisesta annettavaa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta koskevan ehdotuksen 31 artiklan 6 kohdassa, johon viitataan edellä tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteessä 14, todetaan, että ”alaikäisellä on oltava oikeus tehdä hakemus omissa nimissään, jos hän on oikeustoimikelpoinen menettelyissä asianomaisen jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön mukaisesti, tai hänestä asianomaisen jäsenvaltion lainsäädännön tai käytännön mukaan vastuussa olevan aikuisen välityksellä, mukaan lukien hänen vanhempansa tai muu laillinen tai tavanomainen huoltaja, tai aikuisten perheenjäsenten välityksellä, jos kyseessä on ilman huoltajaa oleva alaikäinen – –”.

( 22 ) Käsitteestä ”vainoa harjoittavat toimijat” ks. direktiivin 2011/95 6 artikla.

( 23 ) Pakolaisaseman myöntämättä jättämisen syyt luetellaan direktiivin 2011/95 12 artiklassa. Poissulkemisen syiden puuttumisen lisäksi perheenjäsen ei saa olla sellaisessa oikeudellisessa asemassa, joka estäisi pakolaisaseman myöntämisen (esimerkiksi sen vuoksi, että hän on sellaisen kolmannen valtion kansalainen, jolta voi saada suojelua).

( 24 ) Kursivointi tässä.

( 25 ) Sama säännös on tällä hetkellä direktiivin 2013/32 11 artiklan 3 kohdassa, jossa viitataan saman direktiivin 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen hakijasta riippuvaisten henkilöiden puolesta tehtyihin hakemuksiin. Yhden päätöksen tekemiselle on kuitenkin säädetty poikkeus tapauksissa, joissa tämä johtaisi ”sellaiseen hakijan henkilökohtaista tilannetta koskevien tietojen julkistamiseen, joka voisi vaarantaa hänen etunsa erityisesti tapauksissa, joihin liittyy sukupuoleen, seksuaaliseen suuntautumiseen, sukupuoli-identiteettiin ja/tai ikään perustuvaa vainoa”. Tällaisissa tapauksissa toimivaltaisten viranomaisten on annettava asianomaiselle henkilölle erillinen päätös.

( 26 ) Ks. direktiivin 2008/115 5 artikla ja johdanto-osan 22 perustelukappale, joiden mukaan jäsenvaltioiden olisi ensisijaisesti otettava huomioon ”lapsen etu” ja perhe-elämän kunnioittamisen periaate tätä direktiiviä sovellettaessa.

( 27 ) Turvapaikanhakijoiden vastaanottoa jäsenvaltioissa koskevista vähimmäisvaatimuksista 27.1.2003 annettu neuvoston direktiivi 2003/9/EY (EYVL 2003, L 31, s. 18).

( 28 ) Ennakkoratkaisupyynnössä annettujen tietojen mukaan ZUB:ssä tarkoitetuiksi ”perheenjäseniksi” katsotaan kansainvälistä suojelua hakevan puoliso tai vakiintunut kumppani, parin alaikäiset, naimattomat lapset sekä sellaiset täysi-ikäiset naimattomat lapset, jotka eivät kykene huolehtimaan itsestään vakavien terveyssyiden takia. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei mainitse mahdollisia muita ryhmiä, joiden on katsottava kuuluvan ZUB:n 8 §:n 9 momentin soveltamisalaan.

( 29 ) Siltä osin kuin tämä sopii yhteen heidän henkilökohtaisen oikeudellisen asemansa kanssa eikä ZUB:ssä säädetä perusteita kieltäytyä myöntämästä pakolaisasemaa.

( 30 ) Geneven yleissopimuksen mukaan pakolaiseksi katsotaan vain henkilö, jolla on henkilökohtaisista syistä yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa tarkoitettu perusteltu aihe pelätä joutuvansa vainotuksi.

( 31 ) Ks. UNHCR, Handbook on Procedures and Criteria for Determining Refugee Status under the 1951 Convention and the 1967 Protocol relating to the Status of Refugees (HCR/1P/4/Eng/REV.1), 1992, 183 kohta.

( 32 ) Ks. esim. UNHCR:n toimeenpanevan komitean kansainvälistä suojelua koskeva lausunto, joka annettiin komitean 49. istunnossa 1998 (A/AC.96/911, 21 kohta), ja lausunto 88 (L), 1999, b iii kohta, saatavilla internetosoitteessa http://www.unhcr.org/excom/exconc/3ae68c4340/protection-refugees-family.html

( 33 ) Ks. asiakirja Perheen suojeluun liittyviä kysymyksiä (EC/49/SC/CRP.14), saatavilla internetosoitteessa http://www.unhcr.org/fr/excom/standcom/4b30a618e. Jo Handbook on Procedures and Criteria for Determining Refugee Status under the 1951 Convention and the 1967 Protocol relating to the Status of Refugees -käsikirjassa UNHCR totesi, että suurin osa valtioista, olivatpa ne Geneven yleissopimuksen sopimuspuolia tai eivät, yhtyi täysivaltaisten edustajien konferenssin edellä mainitun päätösasiakirjan suosituksiin, ks. 183 ja 184 kohta. Näiden asiakirjojen mukaan niiden perheenjäsenten joukkoon, joita perheen yhtenäisyyden periaate koskee, on luettava ainakin puoliso ja alaikäiset lapset.

( 34 ) Ks. UNHCR, Guidance Note on Refugee Claims Relating to Female Genital Mutilation, toukokuu 2009, 11 kohta, saatavilla internetosoitteessa http://www.refworld.org/docid/4d70cff82.html.

( 35 ) Ks. UNHCR, Guidelines on International Protection: Child Asylum Claims nro 8, 22.12.2009, , 9 kohta, saatavilla internetosoitteessa http://www.unhcr.org/fr/publications/legal/4fd736c99/principes-directeurs-no-8-demandes-dasile-denfants-cadre-larticle-1a2-larticle.html

( 36 ) Ks. UNHCR, Procedural Standards for Refugee Status Determination under UNHCR’s Mandate, 20.11.2003, 5.1.1 kohta.

( 37 ) Kansallisten menettelyjen mukaisesti, jos tämä on mahdollista, kun heidän henkilökohtainen oikeudellinen asemansa otetaan huomioon.

( 38 ) Ainoa ero mainitaan direktiivin 2011/95 24 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa siltä osin kuin kyse on oleskeluluvan voimassaoloajasta, joka voi olla alle kolme vuotta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta saman direktiivin 23 artiklan 1 kohdassa säädettyä perheen yhtenäisyyden säilyttämisen vaatimusta.

( 39 ) Tämän säännöksen mukaan ”jäsenvaltioiden on varmistettava, että perheen yhtenäisyys voidaan säilyttää”.

( 40 ) Ks. direktiivin 2011/95 johdanto-osan 14 perustelukappale. Direktiivin 2011/95 3 artiklan nojalla ”jäsenvaltiot voivat säätää tai pitää voimassa suotuisampia säännöksiä sen määrittämiseksi, kuka määritellään pakolaiseksi tai henkilöksi, jolle voidaan antaa toissijasta suojelua, sekä kansainvälisen suojelun sisällön määrittelemiseksi, kunhan nämä säännökset ovat yhteensopivat tämän direktiivin kanssa”. Vastaavasti ks. direktiivin 2004/83 3 artikla ja johdanto-osan kahdeksas perustelukappale.

( 41 ) Kursivointi tässä. Asia koski toissijaisen suojeluaseman myöntämistä vakavasti sairastuneelle kolmannen maan kansalaiselle, jonka terveydentila oli vaarassa heikentyä, koska asianmukaista hoitoa ei ollut saatavissa hänen alkuperämaassaan.

( 42 ) UNHCR:n merkitys Geneven yleissopimuksessa tarkoitetun pakolaisaseman myöntämisessä todetaan direktiivin 2011/95 johdanto-osan 22 perustelukappaleessa.

( 43 ) Ks. myös direktiivin 2011/95 johdanto-osan 16 perustelukappale, jonka mukaan direktiivin tavoitteena on erityisesti varmistaa turvapaikanhakijoiden ja heidän mukanaan tulevien perheenjäsenten oikeus turvapaikkaan ja edistää mm. Euroopan unionin perusoikeuskirjan 7 artiklan, joka koskee perhe-elämän kunnioittamista, soveltamista.

( 44 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 10.7.2014 (CE:ECHR:2014:0710JUD005270109, 54 kohta).

( 45 ) Ks. tuomio 7.11.2013, X ym. (C-199/12–C-201/12, EU:C:2013:720, 45 kohta).

( 46 ) Ks. UNHCR, Handbook and guidelines on procedures and criteria for determining refugee status, joulukuu 2011, 80–86 kohta, saatavilla internetosoitteessa http://www.refworld.org/docid/4f33c8d92.html

( 47 ) Sama problematiikka nousee esiin kahdessa ennakkoratkaisukysymyksessä, jotka Raad van State, Afdeling Bestuursrechtspraak (ylin hallintotuomioistuin, hallintolainkäyttöasiain jaosto, Alankomaat) on esittänyt unionin tuomioistuimelle vireillä olevassa asiassa D. ja I (C-586/17). Tämä asia koskee sitä, onko hallintotuomioistuimen asettama, Alankomaiden kyseisen ylimmän hallintotuomioistuimen vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön perustuva kielto tutkia kansainvälisen suojelun epäämispäätöksestä nostetun kanteen käsittelyn yhteydessä sellaisia suojeluperusteita, joihin ei ole vedottu aiemmin hallintoviranomaisessa, yhteensopiva direktiivin 2013/32 46 artiklan 3 kohdan kanssa.

( 48 ) Ennakkoratkaisupyynnössä mainitaan ensimmäinen, Ahmedbekovin vuonna 2008 tekemä valitus ja toinen, Ahmedbekovan vuonna 2010 tekemä valitus. Valitukset on ilmeisesti myöhemmin yhdistetty.

( 49 ) Tämän seikan osalta Ahmedbekova viittaa yhteistyöhön Turkissa toimivan opposition ”Azerbyydzhanski chas” -televisiokanavan kanssa. Ei kuitenkaan täsmennetä, milloin mainittu yhteistyö on alkanut.

( 50 ) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ilmoittaa, että Ahmedbekov tuomittiin kolmen vuoden vankeusrangaistukseen 30.3.2010 ja että Ahmedbekova kertoo ilmaisseensa 1.6.2010 alkaen julkisesti kantansa oikeudesta kirjeenvaihtoon ja vierailuihin ja että hänet kutsuttiin poliisilaitokselle, häntä kuulusteltiin ja uhattiin, jotta hän lopettaisi julkiset kannanottonsa. Ahmedbekova on myös ilmoittanut joutuneensa seksuaalisen ahdistelun kohteeksi työpaikallaan. Nämä väitteet on ilmeisesti esitetty DAB:lle.

( 51 ) En kuitenkaan katso, että jos Ahmedbekovan hakemuksessa on tulkittava jo osoitetun, että vainon uhka kohdistuu häneen henkilökohtaisesti hänen itsensä tai hänen aviomiehensä ilmaisemien Azerbaidžanin hallituksen vastaisten mielipiteiden vuoksi, väitteitä hänen yhteyksistään hallituksen vastustajiin tai hänen toimintaansa opposition kannattajien tukena voitaisiin pitää direktiivin 2013/32 40 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina ”lisäselvityksinä”. Tältä osin nyt käsiteltävässä ennakkoratkaisupyynnössä kyseessä olevan pääasian olosuhteet poikkeavat vireillä olevassa asiassa D. ja I. (C-586/17) esitetyn ennakkoratkaisupyynnön kohteena olevan menettelyn olosuhteista, sillä se koskee tilannetta, jossa hakijat vetosivat tuomioistuinmenettelyssä ensimmäistä kertaa toissijaisen suojeluaseman myöntämisen perusteisiin, joilla ei ollut mitään yhteyttä heidän hallintoviranomaisen menettelyssä esiin tuomiinsa seikkoihin.

( 52 ) Muistutan, että vainon syyt luetellaan Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa ja toistetaan direktiivin 2011/95 2 artiklan d alakohdassa. Direktiivin 10 artiklassa täsmennetään seikat, jotka jäsenvaltioiden on otettava huomioon arvioidessaan vainon syitä.

( 53 ) Ilmeisesti myös Ahmedbekovan DAB:ssa väittämä työpaikalla tapahtunut seksuaalinen ahdistelu on hänen mukaansa kosto Azerbaidžanin hallituksen vastaisesta toiminnasta, johon Ahmedbekov ja hänen puolisonsa vetoavat.

( 54 ) Ks. vastaavasti ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen 3 ja 13 artiklan soveltamisen osalta mm. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 23.8.2016, J.K. ym. v. Ruotsi (CE:ECHR:2016:0823JUD005916612, 83 kohta), Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 23.3.2016, F.G. v. Ruotsi, (CE:ECHR:2016:0323JUD004361111, 115 kohta), Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 2.10.2012, Singh ym. v. Belgia (CE:ECHR:2012:1002JUD003321011, 91 kohta) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 11.1.2007, Sheekh v. Alankomaat (CE:ECHR:2007:0111JUD000194804, 136 kohta).

( 55 ) Ks. vastaavasti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 21.1.2011, M.S.S v. Belgia (CE:ECHR:2011:0121JUD003069609, 389 kohta).

( 56 ) Ks. vastaavasti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen valvontavallan osalta mm. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 14.2.2017, Allanazarova v. Venäjä (CE:ECHR:2017:0214JUD004672115, 68 kohta) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 11.1.2007, Sheekh v. Alankomaat (CE:ECHR:2007:0111JUD000194804, 136 kohta).

( 57 ) Ks. 17.5.2018 esittämäni ratkaisuehdotus Alheto (C-585/16, EU:C:2018:327), 71 kohta.

( 58 ) On tuskin tarpeen todeta, että direktiivin 2013/32 40 artiklan säännökset, erityisesti niin kutsuttuja myöhempiä hakemuksia koskevat säännökset, eivät tällaisessakaan tapauksessa tule sovellettaviksi, koska Ahmedbekovan DAB:lle tekemää hakemusta ei voitaisi pitää direktiivin 2011/95 mukaisesti tehtynä, ja joka tapauksessa on niin, ettei tällaisesta hakemuksesta ole tehty mitään lainvoimaista päätöstä, jollainen direktiivin 2013/32 2 artiklan q alakohdassa sen sijaan asetetaan edellytykseksi sille, että kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta voitaisiin pitää ”myöhempänä hakemuksena”.