ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Direktiivin 1999/70 liitteenä olevan määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 5 lauseketta on tulkittava siten, että kansallisen tuomioistuimen on arvioitava kaikkien sovellettavien kansallisen oikeuden sääntöjen mukaisesti, muodostaako pääasiassa kyseessä olevan kaltainen toimenpide, jonka mukaan työntekijöille, jotka on otettu palvelukseen tietyillä määräaikaisilla työsopimuksilla, on maksettava korvaus näiden sopimusten voimassaoloajan päättyessä, riittävän toimenpiteen, jolla estetään se ja tarvittaessa määrätään seuraamuksia siitä, että perättäisiä määräaikaisia työsopimuksia tai ‑suhteita käytetään väärin, tai mainitussa määräyksessä tarkoitetun vastaavan oikeudellisen toimenpiteen.
35

Tässä tapauksessa ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma siitä, miten arvonlisäverodirektiivin 2 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ja 73 artiklaa on tulkittava ja sovellettava luonnehdittaessa niitä määriä, jotka MEO peri sen jälkeen, kun sen asiakkaat olivat irtisanoneet palvelusopimukset ennen sitoumukselle sovitun vähimmäisvoimassaoloajan päättymistä. On myös syytä todeta, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on riittävästi ja täsmällisesti esittänyt pääasian taustalla olevat tosiseikat ja pääasian oikeudellisen kehyksen, joista ilmenee, etteivät esitetyt kysymykset ole luonteeltaan hypoteettisia.
16

Syyskuussa 2005 O’Brien nosti Employment Tribunalissa (työoikeudellisten asioiden tuomioistuin, Yhdistynyt kuningaskunta) kanteen, jossa hän väitti olevansa oikeutettu vanhuuseläkkeeseen direktiivin 97/81 ja niiden säädösten mukaisesti, joilla direktiivi on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä. Tämä tuomioistuin hyväksyi O’Brienin vaatimuksen, mutta hän hävisi asian valituksen johdosta Employment Appeal Tribunalissa (työoikeudellisten asioiden ylioikeus) ja tämän jälkeen Court of Appealissa (England & Wales) (Civil Division) (Englannin ja Walesin ylioikeus (siviiliasioiden osasto)). Saatuaan valituksen tutkittavaksi, Supreme Court of the United Kingdom (Yhdistyneen kuningaskunnan ylin tuomioistuin) esitti unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön.
46

Kun kaikki edellä esitetty otetaan huomioon, esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että direktiivin 2003/98 1 artiklan 2 kohdan c alakohdan kolmatta luetelmakohtaa ja asetuksen N:o 575/2013 432 artiklan 2 kohtaa on tulkittava niin, että niitä ei sovelleta pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen kansalliseen säännöstöön, jossa vaaditaan pankkia, joka on ollut julkisoikeudellisen yhteisön määräävän vaikutusvallan alaisuudessa, ilmaisemaan konsultti-, asianajo- ja tekijänoikeussopimuksiin ja muita immateriaalisia palveluja koskeviin sopimuksiin, jotka se on tehnyt ajanjaksolla, jolloin se on ollut kyseisen määräävän vaikutusvallan alaisuudessa, liittyviä tietoja ilman, että kyseisen pankin yrityssalaisuuksien säilyttämiseksi myönnetään minkäänlaista poikkeusta, eivätkä ne siis ole esteenä mainitunlaiselle kansalliselle säännöstölle.
1

Ennakkoratkaisupyyntö koskee lopullisen polkumyyntitullin käyttöön ottamisesta Kiinan kansantasavallasta peräisin olevien tiettyjen rauta- ja teräskiinnittimien tuonnissa 26.1.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 91/2009 (EUVL 2009, L 29, s. 1), asetuksen N:o 91/2009 muuttamisesta 4.10.2012 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 924/2012 (EUVL 2012, L 275, s. 1) ja lopullisen polkumyyntitullin käyttöönotosta Kiinan kansantasavallasta peräisin olevien tiettyjen rauta- ja teräskiinnittimien tuonnissa, sellaisena kuin se on laajennettuna koskemaan Malesiasta lähetettyjen tiettyjen rauta- ja teräskiinnittimien tuontia riippumatta siitä, onko niiden alkuperämaaksi ilmoitettu Malesia, asetuksen (EY) N:o 1225/2009 11 artiklan 2 kohdan mukaisen toimenpiteiden voimassaolon päättymistä koskevan tarkastelun jälkeen 26.3.2015 annetun komission täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/519 (EUVL 2015, L 82, s. 78) (jäljempänä yhdessä riidanalaiset asetukset) pätevyyttä.
Lääkkeiden lisäsuojatodistuksesta 6.5.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 469/2009 2 artiklaa on tulkittava siten, että lääkinnällisistä laitteista 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/42/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 5.9.2007 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2007/47/EY, 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun sellaisen lääkinnällisen laitteen, johon sisältyy erottamattomana osana lääkeaine, direktiivin 93/42 mukaista edeltävää lupamenettelyä ei voida rinnastaa tätä asetusta sovellettaessa ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä 6.11.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/83/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 31.3.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2004/27/EY, mukaiseen tämän aineen markkinoille saattamista koskevaan lupamenettelyyn, vaikka edellä mainitun aineen osalta olisi suoritettu direktiivin 93/42, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2007/47, liitteessä I olevan 7.4 kohdan ensimmäisen ja toisen alakohdan mukainen arviointi.
10

Asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklassa, jonka otsikko on ”Asian siirtäminen tuomioistuimeen, jolla on paremmat edellytykset asian käsittelyyn”, säädetään seuraavaa: ”1. Poikkeuksellisesti jäsenvaltion tuomioistuimet, jotka ovat toimivaltaisia tutkimaan pääasian, voivat katsoessaan, että tuomioistuimella toisessa jäsenvaltiossa, johon lapsella on erityisiä siteitä, on paremmat edellytykset käsitellä asiaa tai osaa siitä, ja kun se on lapsen edun mukaista: a) keskeyttää kyseisen asian tai sen osan käsittelyn ja pyytää osapuolia esittämään tällaisen pyynnön kyseisen toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa 4 kohdan mukaisesti; tai b) pyytää toisen jäsenvaltion tuomioistuinta käyttämään toimivaltaansa 5 kohdan mukaisesti. 2. Edellä olevaa 1 kohtaa sovelletaan: a) jonkin osapuolen hakemuksesta, tai b) tuomioistuimen aloitteesta, tai c) sellaisen muun jäsenvaltion tuomioistuimen pyynnöstä, johon lapsella on erityiset siteet 3 kohdan mukaisesti. Asia voidaan siirtää tuomioistuimen aloitteesta tai muun jäsenvaltion tuomioistuimen pyynnöstä kuitenkin ainoastaan, jos ainakin yksi osapuolista hyväksyy asian siirtämisen. 3. Lapsella katsotaan olevan 1 kohdassa tarkoitettuja erityisiä siteitä jäsenvaltioon, jos: a) kyseisestä jäsenvaltiosta on tullut lapsen asuinpaikka sen jälkeen, kun asia on 1 kohdassa tarkoitetun mukaisesti pantu vireille tuomioistuimessa; tai b) lapsen asuinpaikka oli aiemmin kyseisessä jäsenvaltiossa; tai c) lapsi on kyseisen jäsenvaltion kansalainen; tai d) lapsen vanhempainvastuunkantajan asuinpaikka on kyseisessä jäsenvaltiossa; tai e) asia koskee lapsen suojelutoimenpiteitä, jotka liittyvät lapsen kyseisen jäsenvaltion alueella sijaitsevan omaisuuden hallinnoimiseen, säilyttämiseen tai luovuttamiseen. 4. Pääasian tutkinnassa toimivaltaisen jäsenvaltion tuomioistuimen on asetettava määräaika, jonka kuluessa asia on pantava vireille toisen jäsenvaltion tuomioistuimissa 1 kohdan mukaisesti. Jos asiaa ei panna tänä määräaikana vireille tuomioistuimissa, tuomioistuin, jossa asia on pantu vireille, jatkaa toimivallan käyttöä 8–14 artiklan mukaisesti. 5. Kyseisen toisen jäsenvaltion tuomioistuimet voivat, milloin tämä on asiaan liittyvien erityisten seikkojen vuoksi lapsen edun mukaista, hyväksyä toimivallan kuuden viikon kuluessa siitä, kun asia on pantu niissä vireille 1 kohdan a tai b alakohdan perusteella. Tällöin tuomioistuimen, jossa asia on ensin pantu vireille, on jätettävä asia tutkimatta. Muussa tapauksessa tuomioistuimen, jossa asia on ensin pantu vireille, on käytettävä edelleen toimivaltaansa 8–14 artiklan mukaisesti. 6. Tätä artiklaa sovellettaessa tuomioistuinten on tehtävä yhteistyötä joko suoraan keskenään tai 53 artiklassa tarkoitettujen keskusviranomaisten välityksellä.”
12

Kyseinen tuomioistuin totesi tältä osin muun muassa, että ainoastaan se seikka, että Thunder Chewing Tobacco ‑tuote on uusi tuote ja eroaa perinteisestä pureskeltavaksi tarkoitetusta tupakasta, ei oikeuta markkinoille saattamista koskevaa kieltoa. Sen määrittämiseksi, onko tuote tarkoitettu pureskeltavaksi, on tukeuduttava tuotteen objektiiviseen arviointiin eikä valmistajan antamiin tietoihin taikka kuluttajien näkemykseen. Mainitun tuomioistuimen itse tekemästä tutkinnasta ilmenee, että kyseessä oleva tupakkatuote on tuote, jota voidaan pureskella. Mainitun tuomioistuimen mukaan jopa sen jälkeen, kun tuote oli pantu vesilasiin, istunnon päättymiseen asti jäljelle jäi pala kiinteää massaa, joka oli paineenkestävä eikä hajonnut. Sitä vastoin nuuska liukeni nopeasti veteen ja jäi lasin pohjalle. Thunder Chewing Tobacco kestää siten hampaiden mekaanista toimintaa ja tarvitsee tietyssä määrin tällaista toimintaa tupakan ainesosien liukenemiseksi.
11

Tämän direktiivin 11 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että käytettävissä on riittävät ja tehokkaat keinot sopimattomien kaupallisten menettelyjen torjumiseksi, jotta tämän direktiivin säännöksiä noudatetaan kuluttajien edun edellyttämällä tavalla. Näihin keinoihin kuuluvat säännökset, joiden mukaisesti sellaiset henkilöt tai yhteisöt, joiden etua sopimattomien kaupallisten menettelyjen torjuminen kansallisen lainsäädännön mukaisesti koskee, kilpailijat mukaan luettuina, voivat a) ryhtyä oikeudellisiin toimiin tällaisten sopimattomien kaupallisten menettelyjen suhteen; ja/tai b) saattaa tällaiset sopimattomat kaupalliset menettelyt sellaisen hallintoviranomaisen käsiteltäväksi, jolla on toimivalta joko ratkaista valitukset tai panna vireille asianmukainen oikeudenkäynti asiassa. Kunkin jäsenvaltion on ratkaistava, kumpi näistä mahdollisuuksista on käytettävissä ja onko tuomioistuimilla tai hallintoviranomaisilla oikeus vaatia, että valituksen käsittelyssä on turvauduttava muihin olemassa oleviin keinoihin, joihin luetaan myös 10 artiklassa tarkoitetut menettelyt, ennen asian ottamista ratkaistavaksi. Keinot ovat käytettävissä riippumatta siitä, ovatko asianomaiset kuluttajat sen jäsenvaltion alueella, jossa elinkeinonharjoittaja sijaitsee, vai jossakin toisessa jäsenvaltiossa. Kunkin jäsenvaltion on ratkaistava: a) voidaanko nämä oikeuskeinot ottaa käyttöön erikseen tai yhdessä useita samalla talouden alalla toimivia elinkeinonharjoittajia vastaan; ja b) voidaanko nämä oikeuskeinot ottaa käyttöön käytännesääntöjen ylläpitäjää vastaan silloin, kun asianomaisissa käytännesäännöissä edistetään oikeudellisten vaatimusten noudattamatta jättämistä. 2. Jäsenvaltioiden on 1 kohdassa tarkoitettujen säännösten nojalla annettava tuomioistuimille tai hallintoviranomaiselle tapauksissa, joissa ne pitävät sitä kaikkien asiaan liittyvien etujen ja etenkin yleisen edun kannalta tarpeellisena, toimivalta a) määrätä sopimattomat kaupalliset menettelyt lopetettavaksi tai hakea tuomioistuimelta päätöstä niiden lopettamisesta, tai b) kieltää sopimaton kaupallinen menettely tai hakea tuomioistuimelta päätöstä menettelyn kieltämisestä, jollei menettelyä vielä ole käytetty mutta sen käyttäminen on odotettavissa, vaikka tosiasiallisen vahingon syntymistä taikka elinkeinonharjoittajan tahallisuutta tai huolimattomuutta ei olisi näytetty. – –”
34

Lisäksi asetuksen N:o 561/2006 19 artiklan 2 kohdan toisesta alakohdasta on todettava, että tässä säännöksessä säädetään poikkeuksena, että kun on todettu rikkominen, joka ei ole tapahtunut kyseisen jäsenvaltion alueella ja jonka on tehnyt yritys, joka on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon tai kolmanteen maahan, tai kuljettaja, jonka työpaikka on toisessa jäsenvaltiossa tai kolmannessa maassa, jäsenvaltio, jota rikkominen koskee, voi ilmoittaa tiedot rikkomuksista sen jäsenvaltion tai kolmannen maan toimivaltaiselle viranomaiselle, johon yritys on sijoittautunut tai jossa kuljettajan työpaikka on. Tämä säännös perustuu olettamukseen siitä, että kyseinen jäsenvaltio, joka 1.1.2009 asti voi ”seuraamuksen määräämisen sijasta” ilmoittaa nämä tiedot, oli se jäsenvaltio, jonka alueella rikkominen oli todettu.
39

Tältä osin on huomautettava yhtäältä, että arvonlisäverodirektiivin 168 artiklan a alakohdassa säädetään, että siltä osin kuin tavaroita tai palveluja käytetään verovelvollisen verollisiin liiketoimiin, verovelvollisella on oikeus vähentää verosta, jonka tämä on velvollinen maksamaan, arvonlisävero, joka on maksettava tai maksettu tavaroista tai palveluista, jotka toinen verovelvollinen on luovuttanut tai luovuttaa tälle. Kyseessä olevan palvelun vastaanottajan on siksi oltava kyseisessä direktiivissä tarkoitettu verovelvollinen.
33

Tässä yhteydessä on syytä täsmentää, että muokattavaksi soveltuva valurauta muodostaa erityisluokan valurautojen standardikuvauksessa. Eurooppalaisesta standardoinnista, neuvoston direktiivien 89/686/ETY ja 93/15/ETY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 94/9/EY, 94/25/EY, 95/16/EY, 97/23/EY, 98/34/EY, 2004/22/EY, 2007/23/EY, 2009/23/EY ja 2009/105/EY muuttamisesta ja neuvoston päätöksen 87/95/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston päätöksen N:o 1673/2006/EY kumoamisesta 25.10.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1025/2012 (EUVL 2012, L 316, s. 12) liitteessä I lueteltu ja eurooppalaisena standardointiorganisaationa toimiva Euroopan standardointikomitea on vahvistanut eurooppalaisen standardin EN 1560 asiakirjassa EN 1560:2011.
47

Lisäksi on korostettava, että jos asetuksen N:o 1007/2011 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua velvollisuutta ilmoittaa kaikkien tekstiilituotteen muodostavien kuitujen painoprosenttia sovellettaisiin puhtaisiin tekstiilituotteisiin, kyseisen asetuksen 7 artiklan 1 kohdalla – jota, kuten tämän tuomion 43 kohdasta ilmenee, on tulkittava siten, että ilmaisujen ”100-prosenttinen”, ”puhdas” tai ”täys-” käyttäminen on ainoastaan mahdollisuus – ei enää olisi merkitystä.
11

Koppers valmistaa tehtaillaan Nyborgissa (Tanska) kivihiilitervan jalostuksen ja tislauksen avulla saatavia seuraavia tuotteita: kivihiilitervapiki (hiilianodit), nokimusta, kreosootti, naftaleeni, naftaleenin tislausjäämä (naphthalene still residue, NSR) ja liuotin. Koppersin päätuote on kivihiilitervapiki, jonka osuus sen lopputuotteista on noin 45 prosenttia. Koppersin liuotintuotannon osuus yrityksen kokonaistuotannosta on noin 3–4 prosenttia.
20

Ministeri katsoi yksittäistapausta koskevassa vero-oikeudellisessa tulkintaratkaisussaan, että kiinteistöjen luovutusta vastikkeena osakkeiden mitätöimisestä on pidettävä arvonlisäverolain 5 §:n 1 momentin 1 kohdassa tarkoitettuna arvonlisäverollisena vastikkeellisena tavaroiden luovutuksena. Hänen mukaansa liiketoimen osapuolten välillä on velvoitesuhde, koska Polfarmex sitoutuu luovuttamaan rajavastuuyhtiölle, joka omistaa kyseisen yhtiön osakepääomaan kuuluvia osakkeita, kiinteistöjen omistusoikeuden, ja mitätöitävät osakkeet ovat vastike tästä luovutuksesta. Koska kyseessä on toisin sanoen tavaroiden luovutus vastiketta vastaan, liiketoimesta on suoritettava arvonlisäveroa.
27

Tässä yhteydessä on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan verovelvollisen oikeus vähentää siitä arvonlisäverosta, jonka maksamiseen se on velvollinen, arvonlisävero, joka sen on maksettava tai jonka se on maksanut sille luovutetuista tavaroista tai suoritetuista palveluista, on unionin lainsäädännöllä käyttöön otetun yhteisen arvonlisäverojärjestelmän perusperiaate (tuomio 21.3.2018, Volkswagen, C-533/16, EU:C:2018:204, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
28

Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan huomioon on syytä ottaa myös kansallisessa lainsäädännössä säädetty mahdollisuus toimittaa sellaista ajanjaksoa koskeva uusi tarkastus, jolta verotarkastus on jo toimitettu, mutta tämä mahdollisuus on käytettävissä yksinomaan verohallinnon aloitteesta silloin, kun valtion muiden toimielinten kanssa tehdyn yhteistyön puitteissa on tullut esiin uusia tietoja. Kyseisen tuomioistuimen mukaan unionin tuomioistuin on 6.2.2014 antamassaan tuomiossa Fatorie (C-424/12, EU:C:2014:50) todennut tällaisen mahdollisuuden suovan säännöksen unionin oikeuden mukaiseksi.
Avoimuuden, yhdenvertaisen kohtelun ja syrjintäkiellon periaatteita, jotka johtuvat SEUT 49 ja SEUT 56 artiklasta ja joita tarkoitetaan julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18/ETY 2 artiklassa, on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jossa ei sallita sitä, että Lloyd’s of Londonin kaksi tahoa, joista käytetään nimitystä ”syndicates”, suljetaan pois samasta vakuutuspalveluja koskevaa julkista hankintaa koskevasta menettelystä jo pelkästään sillä perusteella, että niiden molempien tarjoukset on allekirjoittanut Lloyd’s of Londonin kyseistä jäsenvaltiota varten oleva yleinen edustaja, mutta jossa sitä vastoin sallitaan niiden poissulkeminen, jos kiistattomien seikkojen perusteella näyttää siltä, ettei niiden tarjouksia ole laadittu itsenäisesti.
10

Tullikoodeksin 266 quinquies §:n 3 momentin toisen kohdan c alakohdassa säädetään 1.1.2007 lähtien seuraavaa: ”3. – – Myös sellaisen kaasun toimitukset on vapautettu verosta, joka on tarkoitettu käytettäväksi – – c) polttoaineena sähkön tuottamiseksi, 1.1.2006 lähtien. Edellä 3 momentin c alakohdassa säädettyä poikkeusta ei sovelleta sellaisen kaasun toimituksiin, joka on tarkoitettu käytettäväksi 266 quinquies A §:ssä tarkoitetuissa laitoksissa. Tuottajiin, joiden laitoksiin ei sovelleta sähkön ostosopimusta – –, ja jotka luopuvat oikeudesta 266 quinquies A §:ssä säädettyyn sisäisiä veroja koskevaan vapautukseen, sovelletaan 3 momentin c alakohdassa säädettyä järjestelmää.”
SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa sekä syrjintäkiellon periaatetta, avoimuusperiaatetta ja suhteellisuusperiaatetta on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle ja sen soveltamiseksi annetuille toimille, joiden mukaan automatisoidun lottopelin ja muiden ennalta määrätyin kertoimin pelattavien numeropelien hallinnointipalvelua koskevaan konsessioon sovelletaan korkeaa sopimuksen pohjahintaa, jos kyseinen arvo on ilmaistu selkeästi, täsmällisesti ja yksiselitteisesti ja se on objektiivisesti oikeutettavissa, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava.

(ks. 64 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä 6.11.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/83/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 25.10.2012 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2012/26/EU, 3 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että Avastin kuuluu direktiivin 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2012/26, soveltamisalaan sen jälkeen, kun se on pakattu uudelleen pääasiassa kyseessä olevien kansallisten toimenpiteiden mukaisia edellytyksiä noudattaen.

Ihmisille ja eläimille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön lupa- ja valvontamenettelyistä ja Euroopan lääkeviraston perustamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 726/2004, sellaisena kuin se on muutettuna 25.10.2012 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1027/2012, 3, 25 ja 26 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä toimenpiteistä lääkekustannusten hillitsemiseksi ja vuotta 1996 koskevien kustannusten enimmäismäärien määrittämisestä 21.10.1996 annetun asetuksen nro 536 (decreto-legge 21 ottobre 1996, n. 536, recante ”Misure per il contenimento della spesa farmaceutica e la rideterminazione del tetto di spesa per l’anno 1996), joka on muunnettu laiksi 23.12.1996 annetulla lailla nro 648, sellaisena kuin se on muutettuna 20.3.2014 annetulla asetuksella nro 36 (decreto-legge), joka on muunnettu laiksi 16.5.2014 annetulla lailla nro 79, 1 §:n 4 bis momenttiin perustuvan toimenpiteen kaltaiselle kansalliselle toimenpiteelle, jolla annetaan Agenzia Italiana del Farmacolle (AIFA) (Italian lääkevirasto (AIFA)) toimivalta valvoa Avastinin kaltaisia lääkkeitä, joiden käyttämisen myyntiluvan ulkopuolella Servizio Sanitario Nazionale (kansallinen terveysviranomainen, Italia) korvaa, ja määrätä tarvittaessa potilasturvallisuuden varmistamisen edellyttämistä toimenpiteistä.

(ks. 86 kohta ja tuomiolauselman 3 kohta)
Aivan kuten pankkitakauksen hankkiminen, sen voimassa pitäminen on asianomaisen yrityksen vapaassa harkinnassa sen taloudellisten intressien mukaisesti. Unionin oikeudessa mikään ei estä tätä yritystä peruuttamasta hankkimaansa pankkitakausta milloin hyvänsä ja maksamasta määrättyä sakkoa, jos yritys katsoo olosuhteiden kehittyneen takauksen hankkimisen aikana vallinneista niin, että tämä vaihtoehto on sen kannalta edullisempi. Näin voisi olla muun muassa silloin, kun menettely unionin tuomioistuimissa johtaa siihen, että kyseessä oleva yritys arvioi, että tuomio annetaan alun perin aiottua myöhempänä ajankohtana ja että tämän vuoksi pankkitakauksesta aiheutuvat kulut muodostuvat suuremmiksi kuin se oli alun perin ajatellut tätä takausta hankkiessaan.

Se, että unionin tuomioistuimissa oikeudenkäynnin kohtuullinen kesto ylittyi komission määräämän sakon laillisuutta koskevissa asioissa, ei voi olla sen vahingon ratkaiseva syy, joka yritykselle aiheutui siitä, että se maksoi pankkitakauksesta aiheutuvia kuluja tämän ylityksen ajalta. Näin olisi nimittäin vain, jos pankkitakauksen voimassa pitäminen olisi pakollista siten, että yrityksellä, joka on nostanut kanteen komission päätöksestä, jolla sille on määrätty sakko, ja päättänyt hankkia pankkitakauksen, jotta päätöstä ei panna välittömästi täytäntöön, ei olisi ennen kuin kanteen johdosta annetaan tuomio, oikeutta maksaa mainittua sakkoa ja peruuttaa hankkimaansa pankkitakausta.

Vahingon, josta sopimussuhteen ulkopuolista unionin vastuuta koskevassa kanteessa vaaditaan korvausta SEUT 340 artiklan toisen kohdan perusteella, on oltava todellinen ja varma. Tässä yhteydessä on huomautettava, että koska unionin toimielimen toimesta tai laiminlyönnistä voi aiheutua yritykselle tiettyjä kuluja, mutta samanaikaisesti yritys voi saada siitä tiettyä hyötyä, voidaan katsoa, että kyseessä on SEUT 340 artiklassa tarkoitettu vahinko vain, jos kulujen ja hyötyjen välinen nettoerotus on negatiivinen.

Sellaisen kanteen yhteydessä, jossa vaaditaan korvausta vahingosta, jonka on väitetty aiheutuneen sakon määrälle kertyneiden viivästyskorkojen maksamisesta unionin yleisen tuomioistuimen sellaista päätöstä koskevan oikeudenkäynnin, jolla komissio määräsi kyseisen sakon, kohtuullisen keston ylityksen ajalta, todellisen ja varman vahingon voidaan katsoa olevan kyseessä vain niiden kyseisen ylityksen aikana juosseiden korkojen osalta, jotka ovat suuremmat kuin hyöty, jonka liitännäisvalituksen valittaja on voinut saada siitä, että sillä on tänä ajanjaksona ollut käytössään summa, joka vastaa sakon määrää viivästyskorkoineen.

(ks. 40–42 kohta)