Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1. Nationale-Nederlanden Levensverzekering Mij NV (jäljempänä Nationale-Nederlanden tai vakuutuksenantaja) ja Van Leeuwen tekivät henkivakuutusta koskevan sopimuksen (jäljempänä henkivakuutussopimus), joka allekirjoitettiin 29.2.2000 mutta tuli voimaan 1.5.1999. Van Leeuwen on vakuutuksenottaja ja vakuutettu. Henkivakuutussopimuksen mukaan vakuutusmaksut käytetään henkivakuutukseen ja sijoittamiseen. Vakuutusmaksun sijoitettava osuus määräytyy vakuutusmaksun muiden käyttötarkoitusten eli menojen ja vakuutetun riskin kattamisen perusteella. Sijoitusrahasto-osuuksien arvo puolestaan vaikuttaa etuun, joka sopimuksen perusteella saadaan. Asiassa on syntynyt erimielisyyttä siitä, onko Van Leeuwenille annettu ennen henkivakuutussopimuksen tekemistä riittävät tiedot näistä muista vakuutusmaksun käyttötarkoituksista ja sijoitettavasta osuudesta. Tältä osin unionin tuomioistuinta pyydetään tulkitsemaan neuvoston direktiivin 92/96/ETY (jäljempänä kolmas henkivakuutusdirektiivi),(2) jota sovellettiin henkivakuutussopimuksen tekohetkellä, 31 artiklaa.

Unionin henkivakuutusdirektiivit

Toinen henkivakuutusdirektiivi

2. Neuvoston direktiivillä 90/619/ETY (jäljempänä toinen henkivakuutusdirektiivi)(3) muutettiin ja täydennettiin ensimmäistä neuvoston direktiiviä 79/267/ETY (jäljempänä ensimmäinen henkivakuutusdirektiivi),(4) jossa tarkoitettu ”henkivakuutus” oli määritelmän mukaan ”se vakuutuslaji, joka käsittää erityisesti vakuutuksen vain tietyn eliniän saavuttamisen varalta, vakuutuksen vain kuoleman varalta, vakuutuksen tietyn eliniän saavuttamisen tai sitä aikaisemman kuoleman varalta, henkivakuutuksen vakuutusmaksujen palautuksineen, vakuutuksen avioliiton varalta [ja] vakuutuksen syntymän varalta”.(5) Ensimmäisen henkivakuutusdirektiivin 1 artiklan c alakohdassa tarkoitettu ”henkivakuutusyritysten harjoittama lisävakuutus” oli määritelmän mukaan ”erityisesti henkilövahingon, työkyvyttömyys mukaan lukien, varalta otettu vakuutus, vakuutus tapaturman aiheuttaman kuoleman varalta ja vakuutus tapaturman tai sairauden aiheuttaman invaliditeetin varalta, jos näitä eri vakuutusmuotoja myönnetään henkivakuutuksen ohella”.

3. Kolmannen henkivakuutusdirektiivin 30 artiklalla muutetun toisen henkivakuutusdirektiivin 15 artiklan 1 kohdan sanamuoto oli seuraava:

”Jäsenvaltioiden on määrättävä, että vakuutuksenottajalla, joka tekee yksilöllisen henkivakuutussopimuksen, on oikeus peruuttaa sopimus määräajassa, joka on 14–30 päivää siitä, kun hän sai tiedon sopimuksen tekemisestä.

Vakuutuksenottajan tekemä peruutusilmoitus vapauttaa hänet kaikista vastaisista sopimusvelvoitteista.

– –”

Kolmas henkivakuutusdirektiivi

4. Kolmannella henkivakuutusdirektiivillä, kuten myös toisella henkivakuutusdirektiivillä,(6) pyrittiin pääasiallisesti luomaan sisämarkkinat henkivakuutuksen alalla, mukaan lukien vapaus tarjota henkivakuutuspalveluita.(7)

5. Kolmannen henkivakuutusdirektiivin johdanto-osan yhdeksännessä perustelukappaleessa todettiin, että ”tämän direktiivin tietyissä säännöksissä määritetään vähimmäisvaatimukset” ja että ”kotijäsenvaltio [ (8) ] voi säätää ankarampia säännöksiä niitä vakuutusyrityksiä varten, joille sen toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet toimiluvan”. Johdanto-osan 19 perustelukappaleen mukaan ”vakuutussopimuksia koskevan lainsäädännön yhteensovittaminen ei ole vakuutusalan sisämarkkinoiden toteuttamisen ennakkoehto”.

6. Johdanto-osan 23 perustelukappale koski kuluttajalle annettavia tietoja:(9)

”yhtenäisillä vakuutusmarkkinoilla kuluttaja voi valita useammista ja erilaisista sopimuksista; voidakseen saada täyden hyödyn tästä monipuolisuudesta ja lisääntyvästä kilpailusta, kuluttajalle on annettava kaikki tarpeelliset tiedot, jotta hän voi valita tarpeisiinsa sopivimman sopimuksen; tämän tiedottamisen tarpeellisuus on sitäkin tärkeämpää, koska sitoumusten kesto voi olla hyvin pitkä; sen vuoksi on suotavaa yhteensovittaa vähimmäismääräykset, jotta kuluttaja saa selkeän ja tarkan tiedon hänelle tarjottujen tuotteiden keskeisistä ominaispiirteistä – –”.

7. Direktiivin 1 artiklan c alakohdan mukaan ”sitoumuksella” tarkoitettiin ”sitoumusta, joka oli yksi [ensimmäisen henkivakuutusdirektiivin] 1 artiklassa tarkoitetuista vakuutusmuodoista tai vakuutustapahtumista”. Direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa selvennettiin, että kyseistä direktiiviä sovellettiin ensimmäisen henkivakuutusdirektiivin 1 artiklassa tarkoitettuihin sitoumuksiin ja yrityksiin.(10)

8. Direktiivin 31 artiklassa määriteltiin velvollisuus ilmoittaa tietoja vakuutuksenottajalle:

”1. Ennen vakuutussopimuksen tekemistä vakuutusyrityksen on ilmoitettava vakuutuksenottajalle vähintään ne tiedot, jotka ovat liitteessä II olevassa A kohdassa.

2. Koko vakuutussopimuksen voimassaoloajan vakuutusyrityksen on ilmoitettava vakuutuksenottajalle kaikista muutoksista niihin tietoihin, jotka ovat liitteessä II olevassa B kohdassa.

3. Sitoumusjäsenvaltio voi vaatia, että vakuutusyritykset antavat lisätietoja liitteessä II oleviin tietoihin, ainoastaan jos nämä tiedot ovat tarpeellisia vakuutuksenottajalle sitoumuksen olennaisten seikkojen ymmärtämiseen.

4. Sitoumusjäsenvaltio antaa tämän artiklan ja liitteen II täytäntöönpanoa koskevat yksityiskohtaiset määräykset.”

9. Liitteessä II lueteltiin ”tiedot, jotka on annettava tiedoksi vakuutuksenottajalle joko (A) ennen sopimuksen tekemistä tai (B) sopimuksen voimassaoloaikana”. Nämä tiedot oli ”ilmoitettava selkeästi ja täsmällisesti kirjallisina ja niiden on oltava annettu sitoumusjäsenvaltion virallisella kielellä”. Liitteessä II oli seuraava taulukko (ainoastaan A kohta esitetään tässä):

>image>1

Alankomaiden lainsäädäntö

10. Nyt kyseessä olevan sopimuksen tekohetkellä(11) sovellettiin vuoden 1993 lakia vakuutuslaitosten valvonnasta (Wet toezicht verzekeringsbedrijf 1993) ja tietojen antamisesta vakuutuksenottajille annettua vuoden 1998 asetusta (Regeling Informatieverstrekking aan verzekeringnemers 1998, jäljempänä RIAV 1998). RIAV 1998:ssä säädetään tiedoista, jotka vakuutuksenantajan on annettava tulevalle vakuutuksenottajalle ennen sopimuksen tekemistä ja jotka on sisällytettävä vakuutuskirjaan. Näitä erityisiä tiedonantovaatimuksia sovellettiin sopimusoikeuden yleisten periaatteiden mukaisesti. RIAV 1998:n mukaan on erityisesti annettava tiedot ”vakuutuksenottajaa rasittavien kustannusten ja pidätysten vaikutuksesta sopimukseen liittyvään tuottoon ja korvaukseen” (2 §:n 2 momentin q kohta) ja ”tarvittaessa kustannuksista, jotka laskutetaan bruttovakuutusmaksun lisäksi” (2 §:n 2 momentin r kohta). Ennakkoratkaisupyynnön perusteella 2 §:n 2 momentin q kohdassa ei vaadita vakuutuksenantajaa antamaan itsenäistä katsausta tai selostusta konkreettisista ja/tai absoluuttisista kustannuksista eikä siitä, miten ne muodostuvat – jotka ovat Van Leeuwenin mukaan sellaisia tietoja, jotka hänelle olisi pitänyt antaa.(12) Vuonna 2008 tätä seikkaa koskevaa lainsäädäntöä muutettiin siten, että tältä osin asetettiin tiukempia vaatimuksia.

Tosiseikat, ennakkoratkaisukysymykset ja menettely

11. Tosiseikkojen selostamisessa olen nojautunut kansalliseen asiakirja-aineistoon täydentääkseni ennakkoratkaisupyynnön suppeaa tosiseikkojen kuvausta.

12. Ennen henkivakuutussopimuksen tekemistä Nationale-Nederlanden antoi Van Leeuwenille ”Vakuutettua joustavaa investointia koskeva ehdotus” -nimisen 11.6.1999 päivätyn asiakirjan (”Voorstel voor flexibel verzekerd beleggen”). Siihen oli liitetty selityksiä.

13. Van Leeuwenin oli maksettava sopimuksen mukaan kertasuorituksena sopimuskauden alkaessa 8 800 Alankomaiden guldenin (NLG) suuruinen vakuutusmaksu ja tämän jälkeen kuukausittain 200 NLG:n suuruinen vakuutusmaksu (Van Leeuwenin mukaan tämä vastasi 90,76 euron kuukausittaisia tai 1 089,12 euron vuosittaisia suorituksia). Kansallisen asiakirja-aineiston perusteella vakuutusmaksu on maksettava viimeisen kerran 1.12.2033.

14. Van Leeuwenilla on oikeus nostaa sopimuksen voimassaoloaikana osa sijoitustensa määrästä käteisenä sopimusehtojen mukaisesti.

15. Mikäli Van Leeuwen kuolee ennen 1.12.2033, sopimuksessa on edun osalta kaksi vaihtoehtoa. Etu A on taattu ja kiinteä 255 000 NLG:n suuruinen määrä (noin 116 000 euroa). Etu B on (vaihtuva) määrä, joka vastaa hänen sijoitusrahasto-osuuksiensa arvoa (ja perustuu näiden osuuksien arvoon) hänen kuolinpäivänään 10 prosentilla korotettuna. Jos kuolinpäivänä etu B olisi suurempi kuin etu A, suurempi summa maksetaan Van Leeuwenin henkivakuutuksen edunsaajille. Etu A on näin ollen vähimmäismäärä, joka maksettaisiin, jos kuolema tapahtuu ennen 1.12.2033.

16. Mikäli Van Leeuwen kuolee 1.12.2033 tai sen jälkeen, maksetaan etu B. Tällöin etua A ei voida enää pitää taattuna vähimmäisetuna.

17. Van Leeuwen sai valita, mihin rahastoihin sijoitukset tehtiin. Ennen sopimuksen tekemistä hänelle esitettiin esimerkkejä ennakoitavasta (vuosittaisesta) tuotosta sijoitusten kehitystä koskevien erilaisten ennusteiden perusteella ja ottaen huomioon velvollisuus maksaa 0,3 prosentin hallinnointikulut. Näissä esimerkeissä, jotka sisältyivät Vakuutettua joustavaa investointia koskevaan ehdotukseen, tuottotasot ilmoitettiin sekä prosentteina että pääoman määrinä. Van Leeuwenille ilmoitettiin, että esimerkkien mukaiset määrät olivat ”nettomääräisiä” eli niissä otettiin huomioon myös vakuutettuja riskejä koskevat vakuutusmaksut ja vakuutuksenantajan sopimuksen voimassaoloaikana perimät kustannukset. Ehdotukseen sisältyi tietoja todellisuudessa maksettujen vakuutusmaksujen perusteella todennäköisesti saavutettavista keskimääräisistä vuosittaisista tuotoista. Tässä yhteydessä annetuissa tiedoissa huomautettiin, että ero sijoituksista yleensä odotettavissa olevan tuoton ja konkreettisesti maksettujen vakuutusmaksujen perusteella lasketun tuoton välillä riippui vakuutetuista riskeistä, maksettavista kustannuksista sekä mahdollisista täydentävistä vakuutuksista.

18. Henkivakuutussopimuksessa ja Vakuutettua joustavaa investointia koskevassa ehdotuksessa todettiin, että sijoituksiin liittyvä riski on vakuutuksenottajalla. Van Leeuwenille annetun ehdotuksen liitteenä olevassa kirjeessä todettiin (samoin kuin itse ehdotuksessa ja sen selityksessä), että vakuutetussa joustavassa investoinnissa osa vakuutusmaksusta käytettiin osuuksien ostamiseen yhdestä tai useammasta sijoitusrahastosta.

19. Saatuaan Nationale-Nederlandenilta yhteenvedon vuonna 2008 Van Leeuwen toteaa havainneensa, että melkein 60:tä prosenttia hänen maksamistaan vakuutusmaksuista ei ollut käytetty sijoituksiin: suuri osa oli käytetty erilaisten kustannusten maksuun (0,3 prosentin hallinnointikulun lisäksi) ja loput riskin kattamiseen liittyviin vakuutusmaksuihin. Van Leeuwen valittaa, että hänelle annetuista tiedoista ei mitenkään ilmennyt, että Nationale-Nederland voisi pidättää (ja näin ollen jättää sijoittamatta) näin suuren osan vakuutusmaksuista. Näihin tietoihin ei erityisesti sisältynyt itsenäistä katsausta tai selostusta konkreettisista ja/tai absoluuttisista kustannuksista ja siitä, miten ne muodostuivat.

20. Kansalliseen asiakirja-aineistoon sisältyy asiakirjoja, joissa on tietoja Van Leeuwenin henkivakuutuksesta ajanjaksoina 10.4.2007–10.4.2008 ja 10.4.2008–10.4.2009. Mikäli myös Van Leeuwen sai tämäntyyppisiä tietoja vuonna 2008, tehtyjen sijoitusten arvon määrittämiseen sovellettiin seuraavaa menetelmää. Lähtökohtana oli näin ollen 10.4.2007–10.4.2008 sijoitusrahasto-osuuksien arvo 10.4.2007. Tähän määrään lisättiin tämän 12 kuukauden ajanjakson aikana maksetut vakuutusmaksut. Tästä määrästä vähennettiin riskin kattamiseen liittyvät vakuutusmaksut, vakuutusyrityksen ja vakuutusneuvojan tai -asiamiehen alkuperäiset ja toistuvat kustannukset, hallinnointikulut ja (käsittääkseni osuuksien) osto- sekä myyntikulut. Osuuksien arvo 10.4.2008 saatiin tämän määrän ja osuuksien perusteella 10.4.2007–10.4.2008 saatujen voittojen tai kärsittyjen tappioiden tuloksena. Tätä lukua käytettiin sitten lähtökohtana määritettäessä sijoitusrahasto-osuuksien arvoa 10.4.2009 (samaa menetelmää soveltaen).

21. Ennakkoratkaisupyynnössä Rechtbank Rotterdam (Alankomaat; jäljempänä kansallinen tuomioistuin) toteaa, että Nationale-Nederlanden noudatti RIAV 1998:n 2 §:n 2 momentin q ja r kohtaa mutta rikkoi ”avoimia normeja”, joihin kuuluvat sopimussuhteen nojalla oleva yleinen ja/tai erityinen huolellisuusvelvoite, ennen sopimuksen tekemistä vallinnut vilpitön mieli ja/tai kohtuullisuutta ja kohtuutta koskevat vaatimukset, jättäessään antamatta tietoja kustannusten ja riskin kattamiseen liittyvien vakuutusmaksujen vaikutuksesta sijoitusten arvoon.

22. Kansallinen tuomioistuin päätti näin ollen lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:

”1) Onko unionin oikeus ja erityisesti kolmannen henkivakuutusdirektiivin 31 artiklan 3 kohta esteenä sille, että henkivakuutusyhtiöillä on Alankomaiden oikeuteen sisältyvien ’avoimien’ ja/tai kirjoittamattomien sääntöjen, kuten henkivakuutusyhtiön ja tulevan vakuutuksenottajan väliseen (sopimuksen tekemistä edeltävään suhteeseen ja) sopimussuhteeseen sovellettavien kohtuullisuutta ja kohtuutta koskevien vaatimusten ja/tai yleisen ja/tai erityisen huolellisuusvelvoitteen perusteella velvollisuus antaa vakuutuksenottajille enemmän tietoja vakuutukseen liittyvistä kustannuksista ja riskien kattamiseen liittyvistä vakuutusmaksuista kuin mitä kolmannen direktiivin täytäntöönpanosta annetussa Alankomaiden lainsäädännössä (erityisesti RIAV 1998:n 2 §:n 2 momentin q ja r kohta) säädettiin vuonna 1999?

2) Onko ensimmäiseen kysymykseen annettavan vastauksen kannalta merkitystä sillä, mitä seurauksia näiden tietojen antamatta jättämisestä on tai voi olla Alankomaiden oikeuden nojalla?”

23. Nationale-Nederlanden, Van Leeuwen, Alankomaiden, Itävallan ja Tšekin hallitukset sekä Euroopan komissio esittivät kirjallisia huomautuksia. Samat asianosaiset, lukuun ottamatta Itävallan ja Tšekin hallitusta, osallistuivat suulliseen käsittelyyn 19.3.2014.

Arviointi

Alustavat huomautukset

24. Unionin tuomioistuinta pyydetään ennakkoratkaisukysymyksillä tulkitsemaan kolmannen henkivakuutusdirektiivin 31 artiklan 3 kohtaa, joka koski jäsenvaltion mahdollisuutta vaatia, että vakuutusyritykset antavat muita kuin liitteessä II lueteltuja tietoja. Jos nämä tiedot oli joka tapauksessa annettava 31 artiklan 1 kohdan ja liitteessä II olevan A kohdan perusteella, ei kuitenkaan ole enää tarpeen tarkastella 31 artiklan 3 kohtaa. Jos nyt kyseessä olevat tiedot näin ollen kuuluivat jo liitteessä II olevan A kohdan alakohtien soveltamisalaan, ennakkoratkaisukysymykset ovat luonteeltaan hypoteettisia, ja koska unionin tuomioistuin ei anna neuvoa-antavia lausuntoja, se voi jättää tällaisen ennakkoratkaisupyynnön tutkimatta.(13)

25. Jos puuttuvat tiedot eivät kuuluneet minkään liitteessä II olevan A kohdan alakohdan soveltamisalaan, unionin tuomioistuinta pyydetään tarkastelemaan, estikö 31 artiklan 3 kohta jäsenvaltiota turvautumasta kansalliseen oikeuteen sisältyviin ”avoimiin” ja/tai kirjoittamattomiin sääntöihin käyttääkseen tämän säännöksen mukaista mahdollisuutta, eikä tämä kysymys tällöin enää olisi hypoteettinen. Toinen kysymys koskee sitä, onko ensimmäiseen kysymykseen vastattaessa otettava huomioon näiden tietojen antamatta jättämisestä kansallisen oikeuden nojalla olevat seuraukset; sitä on syytä tarkastella yhdessä ensimmäisen kysymyksen kanssa.

26. Tunnustan, että jopa kansalliseen asiakirja-aineistoon tutustuttuani minun on vaikea ymmärtää täsmällisesti, kuinka nyt kyseessä oleva vakuutus toimii. Mielestäni onneksi sen täydellinen ymmärtäminen ei kuitenkaan ole välttämätöntä. Nähdäkseni kolmannen henkivakuutusdirektiivin 31 artiklan 1 kohtaa tulkittaessa on olennaista muistaa nyt käsiteltävän asian kannalta, että sopimuksen perusteella saatava etu riippuu (osittain) maksetuista vakuutusmaksuista ja tämän vakuutusmaksun käyttötarkoituksista.

Kolmannen henkivakuutusdirektiivin 31 artiklan 1 kohta

27. Suullisessa käsittelyssä keskusteltiin erityisesti siitä, olisiko Van Leeuwenille täytynyt antaa puuttuvat tiedot kolmannen henkivakuutusdirektiivin 31 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Alankomaiden hallitusta lukuun ottamatta kaikki suulliseen käsittelyyn osallistuneet asianosaiset olivat sitä mieltä, että nämä tiedot eivät kuuluneet 31 artiklan 1 kohdan eivätkä varsinkaan liitteessä II olevan A kohdan a.10 alakohdan soveltamisalaan.(14)

28. Direktiivin 31 artiklassa oli neljä kohtaa. Ensimmäisessä kahdessa kohdassa määriteltiin velvollisuudet tietojen osalta, jotka on esitettävä ennen sopimuksen tekemistä (31 artiklan 1 kohta, jossa viitataan liitteessä II olevan A kohdan tietoihin) ja sopimuksen voimassaoloaikana (31 artiklan 2 kohta, jossa viitataan liitteessä II olevan B kohdan tietoihin). Direktiivin 31 artiklan 3 kohta koski edellytyksiä, joiden täyttyessä jäsenvaltiot voivat vaatia, että vakuutuksenantajat antavat lisätietoja liitteessä II oleviin tietoihin. Direktiivin 31 artiklan 4 kohta koski 31 artiklan 1–3 kohdan ja liitteen II täytäntöönpanoa koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä.

29. Vakuutussopimukset ovat yleensä oikeudellisesti monimutkaisia rahoitustuotteita, jotka voivat vaihdella huomattavasti vakuutuksenantajan mukaan sekä merkitä tärkeää ja mahdollisesti erittäin pitkäkestoista taloudellista sitoutumista. Kyseessä on sopimussuhde, jossa ”vakuutuksenottaja – – on vakuutuksenantajaan nähden – – heikommassa tilanteessa”.(15)

30. Direktiivin 31 artiklan tietojen antamista koskevien säännösten tarkoituksena oli se, että tuleva vakuutuksenottaja voi valita tarpeisiinsa sopivimman sopimuksen: hänen oli saatava selkeä ja tarkka tieto hänelle tarjottujen tuotteiden keskeisistä ominaispiirteistä.(16) Vakuutuksenottajan on saatava täsmälliset tiedot.(17) Käsittääkseni näiden tietojen perusteella hänen olisi pitänyt voida ymmärtää edut ja riskit, jotka liittyvät tiettyyn hänelle tarjottuun tuotteeseen, ja vertailla niitä muihin tuotteisiin liittyvien etujen ja riskien kanssa.

31. Kolmatta henkivakuutusdirektiiviä koskevan ehdotuksen perusteluissa todettiin, että ehdotuksessa ”– – ei yhdenmukaisteta sopimuksiin ja sopimusehtoihin sovellettavaa aineellista oikeutta”.(18) Avoimuutta koskevan säännöksen (ehdotuksen 27 artikla) perusteluissa todettiin, että kuluttajan oli ”– – voitava täysin hyötyä lisääntyneestä kilpailusta eri sopimusten välillä, [hänen] on saatava selkeä ja tarkka tieto hänelle tarjottujen tuotteiden keskeisistä ominaispiirteistä sekä sopimusta edeltävänä aikana valintojen ohjaamiseksi että sopimuksen voimassaoloaikana muutosten osalta”.(19) Liitteessä II oleva tietojen luettelo oli vähimmäisluettelo, eikä tietojen antamista koskevan velvollisuuden tarkoituksena ollut rajoittaa saatavilla olevien tuotteiden valikoimaa.(20)

32. Lainsäätäjä on näin ollen laatinut luettelon vakuutusyritystä ja sitoumusta koskevista tiedoista, jotka on annettava tulevalle vakuutuksenottajalle. Kun 31 artiklan 1 kohtaa luetaan yhdessä 23 perustelukappaleen ja 31 artiklan 3 kohdan kanssa, on selvää, että tämä luettelo (joka on liitteessä II olevan A kohdan taulukon oikeassa sarakkeessa) kattaa tiedot, jotka koskevat sitoumuksen olennaisia seikkoja. Direktiivin 31 artiklan 1 kohdan sanamuodon perusteella oli selvää, että ”vähintään” nämä tiedot on annettava. Kuitenkin myös muut tiedot saattoivat olla ”tarpeellisia” 31 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla sitoumuksen olennaisten seikkojen ymmärtämiseen. Tässä säädettyjen edellytysten mukaisesti jäsenvaltiot saattavat vaatia, että tulevalle vakuutuksenottajalle annetaan myös tällaiset tiedot.

33. Tätä taustaa vasten tarkastelen seuraavaksi tietojen ryhmiä, jotka lueteltiin liitteessä II olevassa A kohdassa. Nähdäkseni kaksi alakohtaa ovat merkityksellisiä.

34. Sitoumusta koskeviin tietoihin oli a.4 ja a.10 alakohdan mukaan kuuluttava ”kunkin edun ja vaihtoehdon määrittely” ja ”tiedot kuhunkin takuuseen [oikeammin: etuun] liittyvistä vakuutusmaksuista, kun on kyse joko pää- tai lisätakuista [oikeammin: eduista], silloin kun tällaiset tiedot katsotaan aiheellisiksi”.

35. Henkivakuutuksen ja henkivakuutuksen lisäksi otetun lisävakuutuksen välisen eron(21) mukaisesti a.4 ja a.10 alakohdassa otettiin huomioon se, että henkivakuutussopimuksessa voi olla useita etuja. Jokaisen edun oli oltava määritelty ja kunkin osalta oli annettava tiedot niihin liittyvistä vakuutusmaksuista.

36. Kolmannessa henkivakuutusdirektiivissä ei kuitenkaan määritelty ilmaisuja ”etu” ja ”vakuutusmaksut”. Liitteessä II olevan A kohdan alakohtien sanamuodossa ei myöskään viitattu ”kustannuksiin” tai ”riskien kattamiseen liittyviin vakuutusmaksuihin”.

37. Käsittääkseni yksinkertaisimmassa muodossaan henkivakuutus on sopimus, jonka perusteella vakuutuksenantaja on velvollinen maksamaan edunsaajalle taatun määrän (ja mahdollisesti tietyt kulut), jos vakuutettu (joka saattaa – mutta jonka ei tarvitse – olla vakuutuksenottaja) kuolee vakuutuksen voimassaoloaikana. Henkivakuutuksesta saatava etu on vakuutussuojan saaminen henkivakuutuksen voimassaoloaikana ja siihen näin ollen sisältyy tämän määrän maksaminen kuolemantapauksessa. Toisin kuin useimmissa toisentyyppisissä vakuutussopimuksissa, henkivakuutusta ei oteta minkään epävarman riskin toteutumisen varalta: kaikki kuolevat. Epävarmuus liittyy siihen, sattuuko kuolemantapaus vakuutussuojan voimassaoloaikana. Vakuutus tarjoaa tietynasteisen taloudellisen korvauksen tästä kuolemantapauksesta aiheutuvasta taloudellisesta vahingosta.

38. Vakuutusmaksu on sovittu hinta, joka maksetaan yhdessä erässä tai sovittuina aikoina vakuutussuojan saamiseksi. Jos taatun edun määrä on kiinteä, vakuutusmaksun osien muut käyttötarkoitukset eivät todennäköisesti ole olennaisia ostopäätöksen kohteena olevan henkivakuutustuotteen valinnan kannalta. Vakuutusmaksulla saatetaan kattaa esimerkiksi voitto, jonka vakuutuksenantaja toivoo saavansa, kustannukset ja määrä, jolla rahoitetaan kuolemantapauksessa esitettävät vaatimukset vakuutuksenantajan vakuutusteknisen vastuuvelan mukaisesti.(22) Tällaiset näkökohdat vaikuttavat kuitenkin pikemminkin vakuutuksenantajan kuin vakuutuksenottajan riskiin. Jos vakuutettu esimerkiksi elää pitempään, lähestyvän kuolemantapauksen riski lähtökohtaisesti kasvaa. Samanaikaisesti edun maksamisen rahoittamiseksi on kertynyt enemmän pääomaa ja tämän riskin kantamiseen liittyvä (vakuutuksenantajan) taloudellinen vastuu todennäköisesti pienenee. Itse riskipreemio saattaa näin ollen pienentyä. Jos sopimuksessa kuitenkin määrätään vakuutusmaksun kiinteämääräisestä ja säännöllisestä suorittamisesta, vakuutusmaksun yhden osan käytössä (suhteessa sen muihin osiin, jotka käytetään eri tarkoituksiin) tapahtuvaa kehitystä koskevat tiedot eivät todennäköisesti vaikuttaisi vakuutuksenottajan vakuutustuotetta koskevaan valintaan, koska maksettava vakuutusmaksu ja saatava etu pysyvät samoina sopimuksen koko voimassaoloajan. Tulevien vakuutuksenottajien ei aina tarvitse tietää, miten vakuutusmaksun eri osien käyttötarkoitukset kehittyvät, voidakseen vertailla henkivakuutustuotteita ja tehdäkseen perustellun päätöksen tuotteen ostamisesta.

39. En näin ollen katso, että liitteessä II olevan A kohdan a.4 ja a.10 alakohtaa voitaisiin tulkita siten, että vakuutusmaksun eri käyttötarkoituksia olisi pidettävä sitoumuksen olennaista seikkaa koskevina tietoina, jotka on annettava vakuutuksenottajalle kaikissa tapauksissa ja kaikentyyppisten sopimusten osalta. Mielestäni sanamuodosta ei saada tukea tällaiselle yleiselle velvollisuudelle. Se ei perustu myöskään 31 artiklan tietojen antamista koskevien vaatimusten yleisiin tavoitteisiin.

40. Se, että tällaista velvollisuutta ei sovelleta kaikissa olosuhteissa, ei kuitenkaan merkitse, ettei sitä voitaisi soveltaa joissakin tilanteissa.

41. Näin on erityisesti tässä asiassa, koska a.10 alakohdan sanamuodossa rajoitettiin vaatimusta siitä, että tiedot oli annettava kuhunkin etuun, jotka oli määriteltävä a.4 alakohdan mukaan, liittyvistä vakuutusmaksuista lauseella ”silloin kun tällaiset tiedot katsotaan aiheellisiksi”. Sen, ovatko tiedot määritellystä edusta maksettavasta vakuutusmaksusta ”aiheellisi[a]”, täytyy mielestäni riippua siitä, mikä oli erityisesti tarpeellista tulevalle vakuutuksenottajalle tietyn tarjotun tuotteen olennaisten seikkojen ymmärtämiseksi ja näin ollen ostopäätöksen tekemiseksi.(23) Näin ollen tarjotun tuotteen malli ja ominaispiirteet on otettava huomioon arvioitaessa a.10 alakohdan, luettuna yhdessä a.4 alakohdan kanssa, mukaisten velvollisuuksien ulottuvuutta tarjotun tuotteen osalta.

42. Mitä tämä merkitsee Van Leeuwenin tekemän kaltaisen henkivakuutussopimuksen osalta?

43. Van Leeuwenin henkivakuutussopimus on suunniteltu eri tavalla kuin kuvaamani yksinkertainen malli. Hänen sopimuksessaan yhdistyvät pääasiallisesti henkivakuutus ja sijoitus, jotka on koottu yhteen tuotteeseen. (Nyt käsiteltävässä asiassa henkivakuutus on puolestaan sidottu myös Van Leeuwenin kiinnitykseen.) Unionin tuomioistuin on jo katsonut – mitä ei ole riitautettu tässä asiassa – että sopimus, jossa henkivakuutus on sidottu sijoitukseen, kuuluu henkivakuutussopimuksiin.(24)

44. Kaikki asianosaiset näyttäisivät olevan yhtä mieltä myös siitä, että Van Leeuwenin henkivakuutussopimus kattaa yhden riskin ja siinä taataan yksi etu ja että tämän edun määrä voi muuttua riippuen siitä, milloin hän kuolee. Näin ollen asiassa ei ole kysymys a.10 alakohdassa tarkoitetuista pää- ja lisäeduista. Kyseessä on yksittäinen etu, joka liittyy yksittäiseen riskiin. Kuitenkin tämän edun määrä voidaan määritellä kahdella vaihtoehtoisella tavalla: etu A on määrältään kiinteä ja taattu (henkivakuutuksen yksinkertainen malli), ja etu B on määrältään vaihtuva.

45. Nähdäkseni liitteessä II olevan A kohdan a.10 alakohdan, luettuna yhdessä a.4 alakohdan kanssa, mukaisen velvollisuuden ulottuvuuden määrittäminen Van Leeuwenin tekemän kaltaisen henkivakuutuksen osalta ei riipu edun B määrittelemisessä tarkkaan ottaen käytetyn menetelmän yksityiskohtaisesta ymmärtämisestä.

46. Ennakkoratkaisupyynnön ja suullisessa käsittelyssä esitettyjen huomautusten perusteella ymmärsin menetelmän alun perin, että maksetusta vakuutusmaksusta vähennettiin kuukausittain monentyyppisiä kustannuksia sekä riskin kattamiseen liittyvä vakuutuusmaksu ja että jäljelle jäävä summa maksettiin valittuihin sijoitusrahastoihin. Kuitenkin tarkasteltuani kansallisen asiakirja-aineiston ajanjaksoa 2007–2009 koskevia tietoja näyttäisi mielestäni siltä, että käytetty menetelmä oli toisenlainen: nämä vähennykset tehtiin sijoitusrahasto-osuuksien arvosta, johon oli lisätty kuluvana vuonna maksetut vakuutusmaksut; tämän jälkeen osuuksien uusi arvo määritettiin vähentämällä tappiot tai lisäämällä voitot sijoituksista kuluvana vuonna.

47. Riippumatta siitä, mitä menetelmää tarkkaan ottaen käytettiin, on mielestäni selvää ‐ ja tämä on oleellinen kysymys – että vakuutusmaksun eri käyttötarkoitukset saattavat vaikuttaa edun B määrään.

48. Ottamatta huomioon niitä yleisiä riskejä, jotka koskevat jokaista sijoitusta, on selvää, että se, kuinka paljon sijoitetaan (pääoma), on omiaan vaikuttamaan tehtyjen sijoitusten arvoon ja lopulta odotettavissa olevien voittojen (tai tappioiden) laajuuteen. Kun pääoman määrä riippuu maksetun vakuutusmaksun muista käyttötarkoituksista ja näiden sijoitusten arvon perusteella määräytyy henkivakuutuksen mukainen etu, kolmannen henkivakuutusdirektiivin 31 artiklan 1 kohdassa, luettuna yhdessä liitteessä II olevan A kohdan a.4 ja a. 10 alakohdan kanssa, edellytettiin, että vakuutusmaksua koskevat tiedot ja edun määrittely olivat riittävän yksityiskohtaisia, jotta tuleva vakuutuksenottaja voi ymmärtää yhteyden vakuutusmaksun ja edun välillä, vakuutusmaksun eri käyttötarkoitukset ja kriteerit, jotka vaikuttivat siihen, mikä osuus vakuutusmaksusta käytettiin sijoituksiin ja mikä muihin tarkoituksiin.

49. Nähdäkseni tuleva vakuutuksenottaja ei voinut ilman selviä ja tarkkoja tietoja tehdä perusteltua päätöstä siitä, mikä sopimus parhaiten sopi hänen tarpeisiinsa, ja arvioida sijoitusriskiä, joka puolestaan vaikutti etuun, jonka hän saattoi (tai hänen henkivakuutuksensa edunsaajat saattoivat) odottaa saavansa henkivakuutuksesta, ja merkityksellisiltä osin vertailla tällaisia riskejä ja etuja muihin tarjottuihin samalla tavalla suunniteltuihin tuotteisiin.

50. Tulevalle vakuutuksenottajalle täytyi näin ollen antaa tietoja siitä, kuinka vakuutuksenantaja saattoi sopimuksen perusteella käyttää vakuutusmaksua ja päättää siitä, kuinka suuri osa siitä sijoitettiin. Sopimuksen muodon ja ominaisuuksien johdosta hän kantoi riskin näistä käyttötarkoituksista eikä ainoastaan vakuutuksenantaja.

51. Katson, että silloin, kun vakuutusmaksun käyttötarkoituksia ei voida määritellä kiinteämääräisinä summina tai prosenttimääräisesti, vakuutusmaksun osuuden, joka käytetään tiettyyn tarkoitukseen, määrittämisessä käytettävät kriteerit on esitettävä selvästi ja täsmällisesti niissä tiedoissa, jotka on annettava ennen henkivakuutussopimuksen tekemistä kolmannen henkivakuutusdirektiivin 31 artiklan 1 kohdan ja liitteessä II olevan A kohdan a.4 ja a.10 alakohdan mukaisesti. Kansallista lainsäädäntöä on tulkittava näiden näkemysten valossa.

52. Siltä varalta, että unionin tuomioistuin ei hyväksyisi tätä päätelmää, tarkastelen seuraavaksi 31 artiklan 3 kohtaa (joka on nimenomaisesti ennakkoratkaisukysymysten kohteena).

Kolmannen henkivakuutusdirektiivin 31 artiklan 3 kohta

53. Ennakkoratkaisukysymyksillään kansallinen tuomioistuin tiedustelee, onko kolmannen henkivakuutusdirektiivin 31 artiklan 3 kohta esteenä sille, että vakuutuksenantajalla on ”avoimien” ja/tai kirjoittamattomien kansallisen oikeuden sääntöjen perusteella velvollisuus antaa muita kuin liitteessä II olevassa A kohdassa lueteltuja tietoja.(25)

54. Kansallinen tuomioistuin ei ole täsmällisesti määritellyt tai yksilöinyt Alankomaiden oikeuteen sisältyviä ”avoimia” ja/tai ”kirjoittamattomia” sääntöjä. Se on maininnut asian havainnollistamiseksi ”henkivakuutusyhtiön ja tulevan vakuutuksenottajan väliseen (sopimuksen tekemistä edeltävään suhteeseen ja) sopimussuhteeseen sovellettavat kohtuullisuutta ja kohtuutta koskevat vaatimukset ja/tai yleisen ja/tai erityisen huolellisuusvelvoitteen”. Nyt käsiteltävässä asiassa näillä säännöillä tarkoitetaan käsittääkseni muita kuin lainsäädäntöön sisältyviä oikeussääntöjä, ja on otettava huomioon myös, että tällaisilla säännöillä voi olla erilainen tarkoitus ja oikeudellinen arvo eri jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksessä.

55. Eräät asianosaisista ovat katsoneet, että ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellä viitataan siihen, ovatko yleiset periaatteet sellainen täytäntöönpano tapa, jolla kolmannen henkivakuutusdirektiivin 31 artiklan 3 kohdassa oleva velvoite voidaan panna täysimääräisesti täytäntöön.

56. Näen tämän asian toisella tavalla.

57. Direktiivin 31 artiklan 3 kohta ei sinänsä edellyttänyt täytäntöönpanoa. Jäsenvaltioilla ei ollut velvollisuutta saattaa 31 artiklan 3 kohtaa voimaan kansallisessa oikeudessa, mutta jos ne käyttivät siinä tarjottua mahdollisuutta, niiden oli noudatettava myös tässä säännöksessä asetettuja rajoituksia. Asiassa on näin ollen kysymys siitä, voitiinko tätä mahdollisuutta käyttää soveltamalla muita kuin lainsäädäntöön sisältyviä oikeussääntöjä.

58. Tuomiossa Axa Royale Belge yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että ottaen huomioon yhteisöjen lainsäätäjän tarkoituksen olla aiheettomasti rajoittamatta mahdollisuutta valita sisämarkkinoilla tarjottavista vakuutustuotteista, lisätietojen, joiden antamista jäsenvaltiot voivat [31 artiklan 3 kohdan] mukaisesti edellyttää, on oltava selkeitä, tarkkoja ja tarpeellisia vakuutuksenottajalle tarjottavien vakuutustuotteiden olennaisten ominaispiirteiden ymmärtämiseen.(26)

59. Näin ollen vakuutuksenottajan oikeus saada (ja vakuutuksenantajan vastaava velvollisuus antaa) muita kuin 31 artiklan 1 kohdassa ja liitteessä II olevassa A kohdassa lueteltuja tietoja riippui siitä, oliko jäsenvaltio päättänyt käyttää 31 artiklan 3 kohdan mukaista mahdollisuutta tässä säännöksessä olevien edellytysten mukaisesti.

60. Jäsenvaltion oikeus vaatia tällaisia lisätietoja riippui erityisesti i) tietojen tarkoituksesta (siitä, olivatko tiedot ”tarpeellisia” tulevalle vakuutuksenottajalle tarjottujen vakuutustuotteiden olennaisten ominaispiirteiden ymmärtämiseen) ja ii) tietojen sisällöstä (siitä, olivatko vaaditut tiedot ”selkeitä” ja ”tarkkoja”). Nämä kaksi edellytystä liittyvät toisiinsa. Jos tiedot ovat yleisiä ja epätarkkoja, ne eivät ole 31 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja tarpeellisia tietoja. Tämä ilmenee itse tuomiosta Axa Royale Belge.(27)

61. Nähdäkseni 31 artiklan 3 kohdan sanamuodossa ei rajoitettu tai määrätty sen toimenpiteen muotoa , jolla tämän säännöksen mukaista mahdollisuutta voidaan käyttää.

62. Kansallisen oikeuden lähteen, jolla 31 artiklan 3 kohdan mukaista mahdollisuutta käytettiin, oli näin ollen oltava sellainen, että sen perusteella oli mahdollista määritellä tietojen tarkoitus ja sisältö. Muuten ei voitaisi varmistaa, että jäsenvaltio on noudattanut 31 artiklan 3 kohdan edellytyksiä, ja taata riittävää oikeusvarmuutta. Näin ollen kansallisessa lainsäädännössä oli yksilöitävä selvästi ja täsmällisesti tiedot, jotka vakuutuksenantajan oli annettava ja jotka vakuutuksenottaja saattoi odottaa saavansa. Jos nämä edellytykset täyttyivät, kolmannen henkivakuutusdirektiivin 31 artiklan 3 kohdan sanamuodossa ei rajoitettu jäsenvaltioiden valinnanvapautta siten, että muut kuin lainsäädäntöön sisältyvät oikeussäännöt olisivat poissuljettuja.

63. Tätä kantaa ei muuta se, mitä seurauksia kansallisen oikeuden nojalla on näiden tietojen antamatta jättämisestä vakuutuksenottajalle. Nyt käsiteltävässä asiassa annettava kolmannen henkivakuutusdirektiivin 31 artiklan tulkinta ”selventää ja täsmentää säännöksen – – merkitystä ja soveltamisalaa sellaisena kuin säännöstä – – olisi pitänyt tulkita ja soveltaa sen voimaantulohetkestä lähtien”.(28) Unionin oikeuden kyseinen tulkinta on pidettävä erillään tälle tulkinnalle unionin oikeuden tai kansallisen oikeuden mukaan annettavista vaikutuksista.(29) Unionin direktiivejä on tulkittava koko Euroopan unionissa itsenäisesti ja yhtenäisesti.(30) Ellei niissä viitata tai muuten nojauduta kansalliseen oikeuteen, seurauksilla, jotka kansallisen oikeuden mukaan aiheutuvat siitä, että annetaan etusija yhdelle näiden direktiivien tulkinnoista toisiin nähden, ei ole merkitystä niiden tulkinnan kannalta. Jos näin ei olisi, unionin oikeuden yhtenäinen tulkinta ja etusija vaarannettaisiin. Mielestäni toiseen kysymykseen on näin ollen vastattava kieltävästi.

64. Voidaanko ”avoimilla” ja/tai ”kirjoittamattomilla” kansallisen oikeuden säännöillä kuvata 31 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla lisätietoja, jotka olivat selkeitä, tarkkoja ja tarpeellisia vakuutuksenottajalle tarjottavien vakuutustuotteiden olennaisten ominaispiirteiden ymmärtämiseen (Axa Royale Belge -arviointiperuste), ei ole mielestäni sellainen kysymys, johon voidaan vastata abstraktisti. Tällaiset säännöt voivat olla (esimerkiksi) tietyn oikeusjärjestelmän yleisiä oikeusperiaatteita tai tietyntyyppistä toimea koskevia erityissääntöjä (kuten eräisiin unionin oikeusjärjestyksiin sisältyvä sääntö, jonka mukaan vakuutussopimuksiin sovelletaan uberrimae fidei -vaatimusta). Ne eivät todennäköisesti ole kirjaimellisesti ”kirjoittamattomia” sääntöjä, mutta ne saattavat hyvinkin olla ”kodifioimattomia sääntöjä” ja/tai oikeuskäytännöstä johdettuja sääntöjä. Kuinka niitä nimenomaisesti sovelletaan ja kuinka selvästi, täsmällisesti ja ennustettavasti niillä asetetaan velvollisuuksia toimen osapuolille, riippuu kyseisestä oikeusjärjestyksestä. Nyt käsiteltävässä asiassa kansallinen tuomioistuin ei ole selvittänyt unionin tuomioistuimelle yksityiskohtaisesti, mikä on ”Alankomaiden oikeuteen sisältyvien ’avoimien’ ja/tai kirjoittamattomien sääntöjen, kuten henkivakuutusyhtiön ja tulevan vakuutuksenottajan väliseen (sopimuksen tekemistä edeltävään suhteeseen ja) sopimussuhteeseen sovellettavien kohtuullisuutta ja kohtuutta koskevien vaatimusten ja/tai yleisen ja/tai erityisen huolellisuusvelvoitteen” oikeudellinen merkitys tai kuinka niitä sovelletaan kansallisessa oikeudessa. Näissä olosuhteissa en ota kantaa siihen, voivatko nämä nimenomaiset säännöt täyttää kolmannen henkivakuutusdirektiivin 31 artiklan 1 kohdan edellytykset.

Ratkaisuehdotus

65. Edellä esitetyn perusteella katson, että unionin tuomioistuimen olisi vastattava Rechtbank Rotterdamin (Alankomaat) esittämiin kysymyksiin seuraavasti:

Henkivakuutuksen ensivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 79/267/ETY ja 90/619/ETY muuttamisesta 10.11.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/96/ETY 31 artiklan 1 kohdan ja liitteessä II olevan A kohdan a.10 alakohdan, luettuna yhdessä a.4 alakohdan kanssa, nojalla tulevalle vakuutuksenottajalle, joka aikoo ostaa henkivakuutustuotteen, johon liittyy sijoitustoimintaa koskeva osatekijä ja jonka yhteydessä osa vakuutusmaksusta sijoitetaan, oli annettava ennen henkivakuutussopimuksen tekemistä vakuutusmaksua ja edun määrittelyä koskevat tiedot siten, että hän voi ymmärtää yhteyden vakuutusmaksun ja edun välillä, vakuutusmaksun eri käyttötarkoitukset ja kriteerit, jotka vaikuttavat siihen, mikä osuus vakuutusmaksusta käytetään sijoituksiin ja mikä muihin tarkoituksiin.

Neuvoston direktiivin 92/96/ETY 31 artiklan 3 kohta ei ollut esteenä sille, että jäsenvaltio käyttää siinä säädettyä mahdollisuutta ”avointen” ja/tai kirjoittamattomien sääntöjen perusteella edellyttäen, että tämän säännöksen mukaiset edellytykset täyttyvät. Se, mitä seurauksia vaadittujen tietojen antamatta jättämisestä ennen henkivakuutussopimuksen tekemistä on kansallisen oikeuden nojalla, ei saata kyseenalaiseksi tätä johtopäätöstä.

(1) .

(2) – Henkivakuutuksen ensivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 79/267/ETY ja 90/619/ETY muuttamisesta 10.11.1992 annettu neuvoston direktiivi (kolmas henkivakuutusdirektiivi) (EYVL L 360, s. 1). Tätä direktiiviä muutettiin useita kertoja, kunnes se kumottiin henkivakuutuksesta 5.11.2002 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2002/83/EY (EYVL L 345, s. 1). Viimeksi mainittu direktiivi puolestaan kumottiin vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/138/EY (Solvenssi II) (EUVL L 335, s. 1). Ennakkoratkaisupyynnön liitteenä oli myös kaksi kansallisen tuomioistuimen 14.3.2012 ja 11.7.2012 antamaa välipäätöstä, joihin myös olen nojautunut tosiseikkojen tarkastelussa (ks. jäljempänä 11–23 kohta).

(3) – Henkivakuutuksen ensivakuutusliikettä koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta, säännöksistä, joilla helpotetaan palvelujen tarjoamisen vapauden tehokasta käyttämistä, sekä direktiivin 79/267/ETY muuttamisesta 8.11.1990 annettu neuvoston direktiivi (EYVL L 330, s. 50). Toista henkivakuutusdirektiiviä muutettiin kolmannella henkivakuutusdirektiivillä ja sittemmin se kumottiin direktiivillä 2002/83. Direktiivin 2002/83 36 artikla ja liitteessä III olevan A kohdan a.10 alakohta ovat samanlaisia kuin kolmannen henkivakuutusdirektiivin 31 artikla ja liitteessä II olevan A kohdan a.10 alakohta. Vaikka direktiivin 2009/138 185 artiklassa järjestettiin uudelleen ja laajennettiin vakuutuksenantajan velvollisuutta antaa tietoja vakuutuksenottajalle ennen sopimuksen tekemistä, 185 artiklan 3 kohdan g alakohdan ja 7 kohdan sanamuodot ovat samankaltaisia kuin kolmannen henkivakuutusdirektiivin 31 artiklan ja liitteessä II olevan A kohdan a.10 alakohdan sanamuodot. Koska kolmas henkivakuutusdirektiivi on kumottu, viittaan siihen tässä ratkaisuehdotuksessa menneessä aikamuodossa.

(4) – Henkivakuutuksen ensivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 5.3.1979 annettu ensimmäinen neuvoston direktiivi 79/267/ETY (EYVL L 63, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna (ja sittemmin kumottuna direktiivillä 2002/83).

(5) – Ensimmäisen henkivakuutusdirektiivin 1 artiklan 1 kohdan a alakohta.

(6) – Ks. esim. toisen henkivakuutusdirektiivin johdanto-osan ensimmäinen ja toinen perustelukappale.

(7) – Ks. esim. kolmannen henkivakuutusdirektiivin johdanto-osan ensimmäinen ja toinen perustelukappale.

(8) – Kolmannen henkivakuutusdirektiivin 1 artiklan d alakohdan mukaan ”kotijäsenvaltiolla” tarkoitettiin ”jäsenvaltiota, jossa sitoumuksen tehneen vakuutusyrityksen kotipaikka sijaitsee”.

(9) – Ks. myös kolmannen henkivakuutusdirektiivin johdanto-osan 20 perustelukappale, jossa viitattiin siihen, että ”sisämarkkinoilla on vakuutuksenottajan edun mukaista, että hänen saatavillaan on [Euroopan unionissa] tarjottavien vakuutustuotteiden kaikkein laajin valikoima, jotta hän voisi valita omiin tarpeisiinsa parhaiten soveltuvan tuotteen”.

(10) – Ks. edellä 2 kohta.

(11) – Ks. edellä oleva tämän ratkaisuehdotuksen 1 kohta.

(12) – Ks. jäljempänä 19 kohta.

(13) – Ks. esim. tuomio Kamberaj, C-571/10, EU:C:2012:23, 41 ja 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

(14) – Komissio vaikutti kirjallisissa huomautuksissaan hyväksyvän sen, että tiedot voivat kuulua a.10 alakohdan soveltamisalaan, mutta se muutti kantaansa suullisessa käsittelyssä.

(15) – Tuomio Endress, C-209/12, EU:C:2013:864, 29 kohta. Ks. myös kyseisessä asiassa antamani ratkaisuehdotuksen, EU:C:2013:472, 45 kohta. Tätä heikompaa osapuolta suojataan osaksi myös peruuttamisoikeudella: ks. toisen henkivakuutusdirektiivin 15 artikla.

(16) – Kolmannen henkivakuutusdirektiivin johdanto-osan 23 perustelukappale. Ks. myös tuomio Axa Royale Belge, C-386/00, EU:C:2002:136, 20 kohta. Ks. myös edellä alaviitteessä 15 mainitussa asiassa Endress antamani ratkaisuehdotus, EU:C:2013:472, 59 kohta.

(17) – Edellä alaviitteessä 15 mainittu tuomio Endress, EU:C:2013:864, 25 kohta.

(18) – Muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 79/267/ETY ja 90/619/ETY muuttamisesta annettavaa neuvoston kolmatta direktiiviä koskevan ehdotuksen perustelut, KOM(91) 57 lopullinen (EYVL 1991, C 99, s. 2), s. 6 (jäljempänä perustelut).

(19) – Edellä alaviitteessä 18 mainitut perustelut, s. 29.

(20) – Edellä alaviitteessä 18 mainitut perustelut, s. 29.

(21) – Ks. kolmannen henkivakuutusdirektiivin 1 artiklan c alakohta, luettuna yhdessä ensimmäisen henkivakuutusdirektiivin 1 artiklan a ja c alakohdan kanssa. Ks. myös edellä 2 kohta.

(22) – Ks. esim. ensimmäisen henkivakuutusdirektiivin 17 artikla, sellaisena kuin se on muutettuna kolmannen henkivakuutusdirektiivin 18 artiklalla.

(23) – Tältä osin kolmannen henkivakuutusdirektiivin johdanto-osan 23 perustelukappaleessa viitataan kuluttajalle tarjottuihin tuotteisiin. Ks. myös julkisasiamies Jacobsin ratkaisuehdotus asiassa Axa Royale Belge, EU:C:2011:612, jossa annettuun tuomioon on viitattu edellä alaviitteessä 16, ratkaisuehdotuksen 25 ja 26 kohta.

(24) – Ks. esim. tuomio González Alonso, C-166/11, EU:C:2012:119, 29–31 kohta. Kolmannen henkivakuutusdirektiivin liitteessä II olevassa A kohdassa vahvistetaan, että kolmatta henkivakuutusdirektiiviä sovelletaan tällaisiin sekatuotteisiin: liitteessä II olevan A kohdan a.11. ja a.12. alakohdan mukaan tuleville vakuutuksenottajille on annettava tiedot, jotka koskevat niiden osuuksien määrittelyä, joihin edut on sidottu, ja niiden perustana olevien varojen luonnetta.

(25) – EFTA-tuomioistuin käsitteli tähän liittyviä kysymyksiä asiassa E-11/12, Koch, (EFTA Court Reports, 2013), jossa se katsoi, että ”– – [kolmas henkivakuutusdirektiivi] ja direktiivi 2002/83 eivät ole esteenä sille, että ETA-valtiot soveltavat kansallisen oikeuden yleisiä sopimusoikeudellisia periaatteita siten, että asetetaan velvollisuus antaa neuvoja henkivakuutuksen kaltaisen monimutkaisen taloudellisen instrumentin osalta, kun niitä myydään kuluttajille, tämän rajoittamatta muiden säännösten soveltamista ja siltä osin kuin tämä ei vaikuta niiden tehokkuuteen, – –” (77 kohta).

(26) – Edellä alaviitteessä 16 mainittu tuomio Axa Royale Belge, EU:C:2002:136, 24 kohta.

(27) – Edellä alaviitteessä 16 mainittu tuomio Axa Royale Belge, EU:C:2002:136, 27–30 kohta.

(28) – Edellä alaviitteessä 15 mainittu tuomio Endress, EU:C:2013:864, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

(29) – Poikkeuksellisissa olosuhteissa tästä tulkinnasta voi seurata, että unionin tuomioistuimen tuomion vaikutuksia rajoitetaan ajallisesti. Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimessa ei kuitenkaan ole esitetty todisteita, joiden perusteella tämä olisi tarpeen. Ks. esim. edellä alaviitteessä 16 mainittu tuomio Endress, EU:C:2013:864, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

(30) – Ks. esim. tuomio Malaysia Dairy Industries, C-320/12, EU:C:2013:435, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.