ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä annetun direktiivin 2002/21 (puitedirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 4 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä sähköisten viestintäverkkojen ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä annetun direktiivin 2002/19 (käyttöoikeusdirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 8 ja 13 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että kansallinen tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi on saatettu oikeusriita, joka koskee kansallisen sääntelyviranomaisen kiinteän verkon ja matkaviestintäverkon kohdeverkkopalvelujen tarjoamisen osalta asettaman hinnoitteluvelvoitteen lainmukaisuutta, voi poiketa kiinteän ja matkaviestintäverkon kohdeverkkomaksujen sääntelystä Euroopan unionissa annetusta komission suosituksesta 2009/396, jossa suositellaan ns. puhdasta Bulric-kustannuslaskentamallia (Bottom-Up Long-Run Incremental Costs) asianmukaisena hintojen sääntelytoimenpiteenä kohdeverkkomarkkinoille, vain, mikäli se katsoo, että tämä on tarpeellista asian tosiseikkoihin ja erityisesti kyseisen jäsenvaltion markkinoiden erityispiirteisiin liittyvien syiden perusteella.

Puitedirektiivin 4 artiklan 1 kohdasta näet käy ilmi, että tässä säännöksessä taatun muutoksenhakuoikeuden on perustuttava tehokkaaseen muutoksenhakujärjestelmään, jossa mahdollistetaan se, että tapaukseen liittyvät tosiseikat otetaan asianmukaisesti huomioon. Lisäksi tässä säännöksessä täsmennetään, että elimellä, jolla on toimivalta käsitellä tällainen muutoksenhaku ja joka voi olla tuomioistuin, on oltava tehtäviensä tehokkaan hoitamisen edellyttämä asiantuntemus. Näin ollen kun kansallisen tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu oikeusriita, joka koskee kansallisen sääntelyviranomaisen käyttöoikeusdirektiivin 8 ja 13 artiklan nojalla asettaman hinnoitteluvelvoitteen lainmukaisuutta, se voi poiketa suosituksesta 2009/396, mutta on kuitenkin niin, että vaikka suositusten tarkoituksena ei olekaan synnyttää sitovia oikeusvaikutuksia, kansallisten tuomioistuinten on otettava suositukset huomioon, kun ne ratkaisevat niiden käsiteltäviksi saatettuja asioita, erityisesti silloin, kun niissä selvennetään suositusten toteuttamiseksi annettujen kansallisten säännösten tulkintaa tai kun niiden tarkoituksena on täydentää unionin sitovia säännöksiä.

(ks. 39 ja 40–43 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
6.

Muutoksenhaku — Valitusperusteet — Tosiseikkojen virheellinen arviointi — Tutkimatta jättäminen — Unionin tuomioistuimen harjoittama tosiseikkojen ja selvitysaineiston arvioinnin valvonta — Tutkimatta jättäminen selvitysaineiston vääristämistä lukuun ottamatta — Selvitysaineiston vääristämistä koskeva valitusperuste — Seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti, ja tähän vääristämiseen johtaneet arviointivirheet on osoitettava (SEUT 256 artiklan 1 kohdan toinen alakohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohta) (ks. 62, 63, 68 ja 70 kohta)
Asia C-283/15

X

vastaan

Staatssecretaris van Financiën

(Hoge Raad der Nederlandenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Verolainsäädäntö – Tulovero – Jäsenvaltion kansalainen, joka saa tuloja kyseisen jäsenvaltion alueelta ja kolmannen valtion alueelta ja joka asuu jonkin muun jäsenvaltion alueella – Veroetu, jolla on tarkoitus ottaa huomioon hänen henkilö- ja perhekohtainen tilanteensa

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 9.2.2017

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Yhdenvertainen kohtelu – Välitön verotus – Tuloverot – Jäsenvaltion kansalainen, joka saa valtaosan tuloistaan kyseisen jäsenvaltion alueelta ja joka asuu jonkin muun jäsenvaltion alueella saamatta sieltä mitään tuloja – Ensin mainitun jäsenvaltion lainsäädäntöä, jossa sallitaan asuntoon liittyvien ”negatiivisten tulojen” vähentäminen mutta evätään oikeus tähän vähennykseen mainitulta kansalaiselta, ei voida hyväksyä – Työskentelyjäsenvaltion käsite – Sillä, että osa tuloista saadaan kolmannen valtion alueelta, ei ole merkitystä

(SEUT 49 artikla)

SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltio, jonka verolainsäädännössä sallitaan asuntoon liittyvien ”negatiivisten tulojen” vähentäminen, epää oikeuden tähän vähennykseen ulkomailla asuvalta itsenäiseltä ammatinharjoittajalta, jos hän saa mainitun jäsenvaltion alueelta 60 prosenttia kokonaistuloistaan eikä saa sen jäsenvaltion alueelta, jossa hänen asuntonsa sijaitsee, tuloja, joista hän voisi vaatia tehtäväksi vastaavan vähennyksen.

Kun ulkomailla asuva saa sen jäsenvaltion alueelta, jossa hän harjoittaa osaa toiminnastaan, 60 prosenttia maailmanlaajuisista kokonaistuloistaan, mistään ei voida päätellä, että pelkästään tämän seikan johdosta hänen asuinjäsenvaltionsa ei kykene ottamaan huomioon kaikkia hänen tulojaan ja hänen henkilö- ja perhekohtaista tilannettaan. Tilanne voisi olla toisin vain, jos asianomainen henkilö ei olisi saanut asuinjäsenvaltionsa alueelta mitään tuloja tai olisi saanut niin vähäisiä tuloja, ettei kyseinen jäsenvaltio kykene myöntämään hänelle etuja, jotka johtuvat hänen kokonaistulojensa ja henkilö- ja perhekohtaisen tilanteensa huomioon ottamisesta.

Ensimmäiseen kysymykseen annetusta vastauksesta ilmenevä kielto koskee kaikkia työskentelyjäsenvaltioita, joiden alueelta itsenäinen ammatinharjoittaja saa tuloja, joiden perusteella hän voi vedota oikeuteensa vastaavaan vähennykseen, siinä suhteessa, kuinka suuri osa mainituista tuloista on saatu kunkin työskentelyjäsenvaltion alueelta. Tässä yhteydessä ”työskentelyjäsenvaltiona” pidetään kaikkia jäsenvaltioita, joilla on toimivalta verottaa ulkomailla asuvan henkilön niitä työskentelystään saamia tuloja, jotka on saatu kyseisen jäsenvaltion alueelta, riippumatta siitä, missä tätä toimintaa on tosiasiallisesti harjoitettu.

Sillä seikalla, että ulkomailla asuva verovelvollinen saa osan veronalaisista tuloistaan kolmannen valtion alueelta eikä jonkin jäsenvaltion alueelta, ei ole merkitystä toiseen kysymykseen annettavan vastauksen kannalta.

(ks. 39, 43, 49 ja 52 kohta sekä tuomiolauselman 1–3 kohta)
Assosiaation kehittämisestä tehdyn assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäistä luetelmakohtaa on tulkittava siten, että siinä annetaan oleskeluoikeus vastaanottavassa jäsenvaltiossa sellaiselle turkkilaisen työntekijän perheenjäsenelle, jolle on annettu lupa saapua kyseiseen jäsenvaltioon perheenyhdistämisen perusteella ja joka on tähän jäsenvaltioon saapumisestaan saakka asunut yhdessä kyseisen turkkilaisen työntekijän kanssa, vaikkei vähintään kolmen vuoden ajanjakso, jona tämä työntekijä on kuulunut laillisille työmarkkinoille, ole alkanut välittömästi kyseisen perheenjäsenen tähän vastaanottavaan jäsenvaltioon saapumisen jälkeen vaan tätä myöhemmin.

Päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätyllä oikeuksien asteittaista hankkimista koskevalla järjestelmällä on nimittäin kaksi tavoitetta. Kyseisellä määräyksellä pyritään ensinnäkin ennen ensimmäisen kolmen vuoden ajanjakson päättymistä siihen, että siirtotyöläisen perheenjäsenet saavat mahdollisuuden oleskella tämän luona, jotta perheenyhdistämisellä helpotetaan vastaanottavaan jäsenvaltioon jo säännönmukaisesti kotoutuneen turkkilaisen työntekijän työskentelyä ja oleskelua. Tällä määräyksellä halutaan toiseksi vahvistaa turkkilaisen siirtotyöläisen perheen pysyvää sopeutumista vastaanottavaan jäsenvaltioon myöntämällä kyseiselle perheenjäsenelle kolmen vuoden säännönmukaisen asumisen jälkeen mahdollisuus päästä itse työmarkkinoille. Pääasiallinen tarkoitus on täten vahvistaa kyseisen perheenjäsenen, joka on jo tässä vaiheessa säännönmukaisesti kotoutunut vastaanottavaan jäsenvaltioon, asemaa antamalla hänelle keino ansaita itse oma toimeentulonsa kyseisessä jäsenvaltiossa ja näin ollen hankkia siirtotyöläisen asemaan nähden itsenäinen asema.

Päätöksen N:o 1/80 yleisenä tavoitteena on parantaa sosiaalialalla turkkilaisiin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä sovellettavaa sääntelyä vapaan liikkuvuuden asteittaiseksi toteuttamiseksi, ja tämän tavoitteen kannalta on niin, että erityisesti kyseisen päätöksen 7 artiklan ensimmäisellä kohdalla perustetun järjestelmän tarkoituksena on siis luoda suotuisat olosuhteet perheenyhdistämiselle vastaanottavassa jäsenvaltiossa.

Päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäisen luetelmakohdan tulkinta, jonka mukaan Turkin kansalainen ei voi vedota tässä määräyksessä annettuihin oikeuksiin pelkästään sillä perusteella, että kolmen vuoden ajanjakso, jona asianomainen turkkilainen työntekijä on työskennellyt palkallisena työntekijänä yhtäjaksoisesti, ei ole alkanut välittömästi perheenyhdistämisajankohdan jälkeen, on kuitenkin kohtuuttoman rajoittava tässä määräyksessä asetetun tavoitteen kannalta.

Näin ollen on katsottava, että jotta turkkilaisen työntekijän perheenjäsen saa oleskeluoikeuden päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla, edellytyksen tämän työntekijän kuulumisesta laillisille työmarkkinoille ei tarvitse välttämättä täyttyä sillä hetkellä, kun asianomainen perheenjäsen saapuu vastaanottavaan jäsenvaltioon, eikä tätä ajankohtaa välittömästi seuraavien kolmen tai viiden vuoden aikana.

(ks. 68–70, 75 ja 76 kohta sekä tuomiolauselma)
Unionin tuomioistuin voi SEUT 267 artiklaan perustuvaa ennakkoratkaisupyyntöä käsitellessään tulkita unionin oikeutta ainoastaan sille annetun toimivallan rajoissa.

Sellaisen ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä, joka koskee sen periaatteen tulkintaa, jonka mukaan jäsenvaltio on sopimussuhteen ulkopuolisessa vastuussa sen syyksi luettavalla unionin oikeuden rikkomisella yksityisille aiheutuneista vahingoista, on todettava, että tämä periaate on erottamaton osa unionin oikeusjärjestystä. Vahinkoa kärsineillä yksityisillä on tähän vastuuseen perustuva oikeus korvaukseen silloin, kun kolme edellytystä täyttyy, eli kun rikotun unionin oikeussäännön tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille, kun tämän oikeussäännön rikkominen on riittävän ilmeinen ja kun tämän rikkomisen ja yksityisille aiheutuneen vahingon välillä on välitön syy-yhteys. Sopimussuhteen ulkopuolista jäsenvaltion vastuuta niistä vahingoista, jotka aiheutuvat asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevän tuomioistuimen ratkaisusta, jolla rikotaan unionin oikeussääntöä, koskevat samat edellytykset. Näin ollen tämä sopimussuhteen ulkopuolista valtion vastuuta koskeva periaate kuuluu unionin tuomioistuimen tulkintatoimivaltaan.

(ks. 40–43 kohta)
Tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä annetun asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna komission asetuksella N:o 2286/2003, 555 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että helikopterilla lentäjän koulutusta varten vastiketta vastaan tehtyjä lentoja, jolloin helikopterissa ovat lento-oppilas ja lennonopettaja, ei ole katsottava tässä säännöksessä tarkoitetuksi kuljetusvälineen kaupalliseksi käytöksi.

Asetuksessa N:o 2286/2003 ei ainoastaan poistettu ilmaiseksi suoritettavaa henkilöiden kuljetusta käsitteen kaupallinen käyttö piiristä vaan lisäksi tehtiin käyttötarkoituksesta määräävä tekijä. Näin ollen käsite ei kata enää kaikkea kuljetusvälineellä suoritettavaa taloudellista toimintaa, jonka yhteydessä suoritetaan henkilöiden kuljetus laajassa merkityksessä, vaan yksistään sellaisen taloudellisen toiminnan, jonka tarkoituksena on – erityisesti – henkilöiden kuljettaminen. Olosuhteissa, joissa kuljetusvälineitä käytetään koulutustarkoitukseen, henkilöiden kuljettaminen – olettaen, että se on tapahtunut – on kuitenkin vain välitön seuraus koulutustoiminnasta, joka on sopimuksen pääasiallisena kohteena oleva palvelu, josta lento-oppilaat ovat maksaneet vastikkeena korvauksen.

(ks. 34, 35 ja 43 kohta sekä tuomiolauselma)
Perusteettoman edun palauttamisvaatimus, joka perustuu kilpailuoikeudellisessa menettelyssä määrätyn seuraamusmaksun takaisinmaksuun, ei ole tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 1 artiklassa tarkoitettu siviili- ja kauppaoikeudellinen asia.

Vaikka tietyt viranomaisen ja yksityisen väliset oikeusriidat saattavatkin kuulua asetuksen N:o 44/2001 soveltamisalaan, näin ei ole viranomaisen käyttäessä julkista valtaa. Sen selvittämiseksi, onko tästä kysymys, on yksilöitävä asianosaisten välinen oikeussuhde ja tutkittava nostetun kanteen perusta ja sen nostamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt.

Riidan osapuolten välisen oikeussuhteen osalta on huomattava, että vaikka kanteet, joita yksityiset ovat nostaneet kilpailuoikeuden noudattamiseksi, kuuluvat asetuksen N:o 44/2001 soveltamisalaan, on sitä vastoin selvää, että seuraamusmaksu, jonka hallintoviranomainen on sille kansallisessa lainsäädännössä osoitettua sääntelyvaltaa käyttäessään määrännyt, on hallinto-oikeudellinen asia, joka on suljettu asetuksen N:o 44/2001 soveltamisalan ulkopuolelle sen 1 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Näin on erityisesti sellaisen seuraamusmaksun osalta, joka on määrätty kilpailunrajoitusten kieltämistä koskevien kansallisten oikeussääntöjen rikkomisesta. Tästä seuraa, että oikeusriita, jossa kilpailuviranomainen yrittää saada yrityksen maksamaan saatavan, joka perustuu kyseisen viranomaisen tälle yritykselle määräämään seuraamusmaksuun, on hallinto-oikeudellinen asia.

Kanteen nostamista koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen osalta se, että kilpailuviranomainen on nostanut kanteen siviilituomioistuimissa, ei vaikuta tähän millään tavoin. Sen menettelyn luonteesta riippumatta, jonka kansallinen oikeus tarjoaa kantajalle, pelkästään sillä perusteella, että tämä perii korvausta kuluista, jotka liittyvät saatavaan, joka perustuu julkisen vallan käyttämiseen, voidaan katsoa, että kanne jää asetuksen N:o 44/2001 soveltamisalan ulkopuolelle.

(ks. 32–34, 38–40 ja 43 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C‑291/15

EURO 2004. Hungary Kft.

vastaan

Nemzeti Adó- és Vámhivatal Nyugat-dunántúli Regionális Vám- és Pénzügyőri Főigazgatósága

(Zalaegerszegi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróságin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Tulliliitto — Yhteinen tullitariffi — Tullausarvo — Tullausarvon määrittäminen — Kauppa-arvo — Tosiasiallisesti maksettu hinta — Ilmoitetun hinnan todenperäisyyteen kohdistuvat epäilyt — Ilmoitettu hinta on alempi kuin samankaltaisten tavaroiden kaupassa maksettu hinta”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kuudes jaosto) 16.6.2016

Tulliliitto – Yhteinen tullitariffi – Tullausarvo – Kauppa-arvo – Määrittäminen – Ilmoitetun hinnan todenperäisyyteen kohdistuvat epäilyt – Tukeutuminen samankaltaisten tavaroiden kauppa-arvoon – Hyväksyttävyys – Edellytys

(Neuvoston asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 82/97, 30 ja 31 artikla; komission asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 3254/94, 181 a artikla)

Tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä annetun asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 3254/94, 181 a artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle tulliviranomaisten käytännölle, jossa maahantuotujen tavaroiden tullausarvo määritetään käyttämällä perusteena samankaltaisten tavaroiden kauppa-arvoa eli menetelmällä, josta säädetään asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 82/97, 30 artiklassa, silloin kun ilmoitettu kauppa-arvo katsotaan epätavallisen alhaiseksi suhteessa samankaltaisten tavaroiden maahantuonnissa sovellettujen myyntihintojen tilastolliseen keskiarvoon, ja näin on siitä huolimatta, etteivät tulliviranomaiset ole kiistäneet tai muulla tavoin asettaneet kyseenalaiseksi maahantuoduista tavaroista todellisuudessa maksetun hinnan osoituksena käytetyn laskun ja tilisiirron aitoutta, eikä maahantuojakaan ole vastauksessaan tätä koskevaan tulliviranomaisen pyyntöön esittänyt muita todisteita tai tietoja osoittaakseen kyseisten tavaroiden ilmoitetun kauppa-arvon oikeellisuuden.

Tulliviranomaiset voivat nimittäin tullausarvoa määrittäessään sivuuttaa maahantuotujen tavaroiden ilmoitetun hinnan ja käyttää maahantuotujen tavaroiden tullausarvon määrittämisessä toissijaisia menetelmiä, kuten niitä, joista säädetään asetuksen N:o 2913/92 30 ja 31 artiklassa, eli muun muassa samankaltaisten tavaroiden myyntihintaa, jos maahantuotujen tavaroiden kauppa-arvo antaa aihetta epäilyihin senkin jälkeen, kun kaikki täydentävät tiedot ja asiakirjat on pyydetty ja kun asianomaiselle henkilölle on varattu kohtuullinen tilaisuus esittää näkemyksensä syistä, joihin nämä epäilyt perustuvat. Kun ilmoitettu hinta on alle 50 prosenttia tilastollisesta keskihinnasta, on katsottava, että todetun kaltainen hintaero riittää oikeuttamaan tulliviranomaisen epäilyt ja sen, että se on hylännyt kyseessä olevien tavaroiden ilmoitetun tullausarvon.

(ks.35, 38, 39 ja 44 kohta sekä tuomiolauselma)
3.

Maatalous – Yhteinen markkinajärjestely – Hedelmät ja vihannekset – Tuottajajärjestöt – Jäsenvaltion myöntämän taloudellisen tuen korvaaminen – Asetuksen N:o 1580/2007 67 ja 94 a artiklaa ei sovelleta (Neuvoston asetuksen N:o 1234/2007 103 b ja 103 e artikla; komission asetuksen N:o 1580/2007 67, 94 a ja 97 artikla) (ks. 63–66 kohta)
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämisestä ja neuvoston direktiivien 73/239 ja 88/357 muuttamisesta annetun direktiivin 2000/26 (neljäs liikennevakuutusdirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2005/14, 4 artiklaa on tulkittava siten, että siinä ei velvoiteta jäsenvaltioita säätämään siitä, että direktiivin 2000/26 1 artiklan soveltamisalaan kuuluva vahingon kärsinyt henkilö voi nostaa kansallisessa tuomioistuimessa vahingonkorvauskanteen direktiivin 4 artiklan nojalla määrättyä korvausedustajaa vastaan tämän edustaman vakuutusyrityksen sijaan.

Unionin lainsäätäjä on kyllä tarkoittanut – kyseenalaistamatta kansainvälisen yksityisoikeuden säännösten noudattamista –, että vakuutusyritysten edustamiseen, sellaisena kuin siitä on säädetty direktiivin 2000/26 4 artiklan 5 kohdassa, kuuluu edustamisvalta, jonka nojalla vahingon kärsineet voivat nostaa kansallisissa tuomioistuimissa pätevästi kanteen heille aiheutuneen vahingon korvaamiseksi. Tässä yhteydessä riittäviin toimivaltuuksiin, jotka korvausedustajalla on oltava, kuuluu tuomioistuinasiakirjojen tiedonantojen vastaanottamista koskeva edustusvalta. Sitä vastoin direktiivin 2000/26 esitöistä tai sen johdanto-osan perustelukappaleista ei seuraa, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena olisi ollut laajentaa tätä edustusvaltaa niin, että kanne, jonka vahingon kärsineet voivat nostaa kotipaikkansa kansallisessa tuomioistuimessa saadakseen vahingon aiheuttaneen henkilön vakuutusyritykseltä korvauksen, voidaan nostaa tämän yrityksen edustajaa vastaan.

(ks. 33, 35 ja 39 kohta sekä tuomiolauselma)
Kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista annetun direktiivin 1999/44 1 artiklan 2 kohdan c alakohdassa olevaa myyjän käsitettä on tulkittava siten, että se kattaa myös yksityishenkilön lukuun välittäjänä toimivan elinkeinonharjoittajan, joka ei ole asianmukaisesti ilmoittanut ostajana olevalle kuluttajalle sitä, että myytävän tavaran omistaja on yksityishenkilö, mistä kansallisen tuomioistuimen on varmistuttava siten, että se ottaa huomioon kaikki asian olosuhteet. Edellä esitetyn tulkinnan kannalta merkitystä ei ole sillä, saiko välittäjä korvauksen osallistumisestaan vai ei.

Direktiivin 1999/44 1 artiklan 2 kohdan c alakohdassa nimittäin rajataan niiden henkilöiden piiri, joiden puoleen kuluttaja voi kääntyä vedotakseen mainitun direktiivin mukaisiin oikeuksiinsa. Täten se, että kuluttaja saa tiedon siitä, kuka myyjä on, ja erityisesti siitä, onko myyjä elinkeinonharjoittaja vai yksityishenkilö, on ratkaisevan tärkeää, jotta kuluttaja voi saada kyseisellä direktiivillä hänelle myönnetyn suojan.

Näin ollen olosuhteissa, joissa kuluttajaa voidaan helposti johtaa harhaan, kun otetaan huomioon kaupan olosuhteet, hänelle on syytä myöntää vahvistettu suoja. Niinpä myyjällä direktiivin 1999/44 nojalla oleva vastuu on voitava kohdistaa välittäjään, joka kuluttajaan nähden esiintyessään luo hänelle sekaannusvaaran antamalla kuluttajan ymmärtää, että välittäjä on myytävän tavaran omistaja.

Kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava, voidaanko elinkeinonharjoittajaa pitää direktiivin 1999/44 1 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitettuna myyjänä, jos se ei ole asianmukaisesti ilmoittanut kuluttajalle, ettei se ole kyseessä olevan tavaran omistaja. Tässä yhteydessä merkitystä voi olla erityisesti välittäjän myyntiin osallistumisen ja sen siinä käyttämien ponnistelujen intensiteetillä, olosuhteilla, joissa tavara esitettiin kuluttajalle, ja kuluttajan toiminnalla sen selvittämiseksi, onko viimeksi mainittu voinut ymmärtää, että välittäjä toimi yksityishenkilön lukuun.

(ks. 37, 41, 44 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)
Valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä ja direktiivin 92/12 kumoamisesta annetun direktiivin 2008/118 20 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että väliaikaisen verottomuuden järjestelmässä olevien valmisteveron alaisten tavaroiden siirto päättyy kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla silloin, kun hetkellä, jona kyseiset tavarat sisältänyt kuljetusväline on kokonaan purettu, tavaroiden vastaanottaja havaitsee, että osa tavaroista puuttuu siihen määrään nähden, joka niitä oli tarkoitus luovuttaa.

Direktiivin 2008/118 20 artiklan 2 kohdan sanamuodolla viitataan tavaroihin itseensä mainitsematta lainkaan niitä välineitä, joilla tavarat kuljetetaan. Tavaroiden luovutusajankohdan määrittämiseksi on näin ollen otettava huomioon se ajankohta, jolloin tavaroiden vastaanottaja tosiasiassa vastaanottaa ne, eikä ainoastaan sitä hetkeä, jona tavarat sisältävä säiliö – mikä se sitten onkaan – kuljetetaan vastaanottajalle.

Kyseisen direktiivin 20 artikla kuuluu direktiivin IV lukuun, jonka otsikko on ”Valmisteveron alaisten tavaroiden väliaikaisesti verottomat siirrot”. Kyseisen luvun säännöksiin sisältyvät myös mainitun direktiivin 19 artiklan 2 kohdan c alakohdan säännökset, joiden mukaan vastaanottajan on suostuttava tarkastuksiin, jotta määräjäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat varmistaa, että tavarat on tosiasiallisesti vastaanotettu. Unionin lainsäätäjä on näin ollen halunnut tehdä mainitusta tavaroiden tosiasiallisesta vastaanottamisesta ratkaisevan seikan niiden edellytysten joukossa, joiden perusteella väliaikaisen verottomuuden järjestelmässä liikkuvien tavaroiden siirtoa on niiden luovutuksen yhteydessä arvioitava. Mainitun luvun yksikään muu säännös ei johda erilaiseen tulkintaan.

Koska direktiivin 2008/118 20 artiklan 2 kohdan säännöksissä täsmennetään, milloin valmisteveron alaisten tavaroiden siirtyminen väliaikaisen verottomuuden järjestelmässä päättyy, niiden tarkoituksena on lisäksi määrittää se ajankohta, josta alkaen katsotaan, että kyseiset tavarat on luovutettu kulutukseen, ja näin ollen määrittää ajankohta, jolloin kyseisiä tavaroita koskeva valmisteverosaatava syntyy.

Lisäksi on todettava, että koska valmistevero on – kuten direktiivin 2008/118 yhdeksännessä perustelukappaleessa todetaan – kulutusvero, jonka määrä perustuu kulutukseen tarjottujen tavaroiden määrään, kyseisen verosaatavan syntyajankohta on vahvistettava siten, että asianomaisten tavaroiden määrä voidaan määrittää täsmällisesti.

(ks. 29–32 ja 35 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)