ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
71.

Toisin olisi arvioitava tapauksia, joissa kyse on sellaisen luvan voimassaolon jatkamisesta, joka on myönnetty tietyksi rajatuksi ajanjaksoksi. Siten on mahdollista, että alkuperäisessä luvassa oletuksena oli tietty toiminnan enimmäiskesto. ( 30 ) Saman on pädettävä tilapäisratkaisun jatkamiseen. Myös sellaisen aiemmin myönnetyn luvan voimassaolon jatkamista, jonka yhteydessä ei vielä edellytetty yleisön osallistumista, jonka vaikutukset eivät olleet alun perin vielä laajasti tiedossa tai jonka yhteensopivuus nykyisten vaatimusten kanssa on kyseenalaista, olisi lähtökohtaisesti pidettävä pikemminkin olennaisena muutoksena.
78.

Toisin kuin erityisesti neuvosto väitti suullisessa käsittelyssä, ulkomaankorvauksen osalta ei pidä paikkaansa, että kaikkia virkamiehiä, joilla on asemamaansa kansalaisuus, on kohdeltava samalla tavalla riippumatta siitä, milloin he ovat saaneet tämän kansalaisuuden. Tämä johtuu siitä, että ulkomaankorvauksen yhteydessä kansalaisuudella ei ole aina samaa merkitystä. Asemamaan kansalaisuus määrittää pikemminkin ainoastaan sen, mikä palvelukseen tuloa edeltävä ajanjakso on merkityksellinen tutkittaessa, täyttyykö maastamuuton kriteeri palvelukseen tulon ajankohtana. ( 30 )
10.

Tuomioistuinten ulkopuolisia riidanratkaisumenettelyjä koskevista kiireellisistä toimenpiteistä ja muista toimenpiteistä riita-asian oikeudenkäyntien ruuhkautumisen vähentämiseksi 12.9.2014 annetussa asetuksessa nro 132 (Decreto Legge No 132 – Misure urgenti di degiurisdizionalizzazione ed altri interventi per la definizione dell’arretrato in materia di processo civile; jäljempänä asetus nro 132/2014), ( 6 ) joka on muunnettu laiksi ja johon on tehty muutoksia 10.11.2014 annetulla lailla nro 162 (jäljempänä laki nro 162), 12 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Puolisot voivat sopia asumuserosta 3.11.2000 annetun tasavallan presidentin asetuksen N:o 396 1 §:n mukaisesti toisen puolison kotikunnan tai sen kunnan, jossa avioliitto on rekisteröity, väestörekisteriviranomaisena toimivan kaupunginjohtajan luona halutessaan asianajajan avustamina tai 1.12.1970 annetun lain nro 898 3 §:n 2 momentin b kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa sopia avioliiton purkamisesta tai avioliiton siviilioikeudellisten vaikutusten päättämisestä tai sopia asumuseron tai avioeron ehtojen muuttamisesta. 2. Tämän pykälän säännöksiä ei sovelleta, jos puolisoilla on alaikäisiä lapsia tai täysi-ikäisiä lapsia, jotka eivät ole oikeustoimikelpoisia, joilla on 5.2.1992 annetun lain nro 104 3 §:n 3 momentissa tarkoitettu vakava vamma tai jotka eivät ole taloudellisesti riippumattomia. 3. Väestörekisteriviranomaisen on vastaanotettava kummaltakin asianosaiselta henkilökohtaisesti, näiden halutessa asianajajan avustamina, ilmoitus siitä, että he haluavat erota tai päättää avioliiton siviilioikeudelliset vaikutukset tai purkaa avioliiton asianosaisten välillä sovittujen ehtojen mukaisesti. Sama pätee kaikkiin asumuseron tai avioeron ehtojen muutoksiin. Sopimus ei saa sisältää ehtoja, jotka koskevat varallisuuden siirtoa. Sopimuksen sisältävä asiakirja laaditaan ja allekirjoitetaan välittömästi tässä momentissa tarkoitettujen ilmoitusten vastaanottamisen jälkeen. Edellä 1 momentissa tarkoitetuissa tapauksissa sopimus korvaa tuomioistuimen ratkaisut, joilla päätetään asumuseroa, avioliiton siviilioikeudellisten vaikutusten päättämistä, avioliiton purkamista ja asumuseron tai avioeron ehtojen muuttamista koskevat menettelyt. Kun kyseessä on asumusero tai avioliiton siviilioikeudellisten vaikutusten päättäminen tai avioliiton purkaminen sopimuksen perusteella, väestörekisterinpitäjän on puolisoiden ilmoitukset saatuaan kutsuttava heidät saapumaan luokseen aikaisintaan 30 päivän kuluttua ilmoitusten vastaanottamisesta sopimuksen vahvistamiseksi sekä 5 momentissa tarkoitettujen sopimusten esittämiseksi. Jos puolisot eivät saavu paikalle, sopimusta ei vahvisteta. – –”
119.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Sofiyski Rayonen sadin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Eräiden syyttömyysolettamaan liittyvien näkökohtien ja läsnäoloa oikeudenkäynnissä koskevan oikeuden lujittamisesta rikosoikeudellisissa menettelyissä 9.3.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2016/343 8 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle käytännölle, jonka nojalla kolmannen maan kansalaisen maastapoistaminen, johon liittyy maahantulo- ja oleskelukielto, pannaan täytäntöön, vaikka tätä henkilöä vastaan on vireillä rikosoikeudellinen menettely törkeän rikoksen vuoksi, ilman että toimivaltaiset kansalliset viranomaiset toteuttavat erityisiä järjestelyjä, jotka olisivat tarpeen, jotta tämä kansalainen kykenisi olemaan läsnä omassa oikeudenkäynnissään. Jos maastapoistamista koskevaan päätökseen liittyy maahantulo- ja oleskelukielto, sen toteuttaminen edellyttää näissä olosuhteissa, että on tarkistettava tapauskohtaisesti, sopiiko tämän päätöksen välitön täytäntöönpano yhteen syytetyn puolustautumisoikeuksien kanssa, ja tarvittaessa, onko tarpeen lykätä maastapoistamista taikka kumota maahantulo- ja oleskelukielto tai lykätä sitä tämän direktiivin 9 artiklan ja 11 artiklan 2 kohdan mukaisesti. 2) Direktiivin 2016/343 8 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltio tuomitsee kolmannen maan kansalaisen, jolle on osoitettu palauttamispäätös, johon liittyy maahantulo- ja oleskelukielto kyseisen maan alueella, hänen poissa ollessaan, sillä edellytyksellä, että sen lisäksi, että syytetylle on ilmoitettu hyvissä ajoin paitsi oikeudenkäynnistä ja poissaolon seurauksista, hänellä on käytössään erityisiä järjestelyjä, jotta hän pystyy olemaan läsnä omassa oikeudenkäynnissään, ja että hän on luopunut siitä vapaasta tahdostaan ja yksiselitteisesti tai että kyseistä henkilöä, jolle on ilmoitettu oikeudenkäynnistä, edustaa asianmukaisella tavalla joko hänen itsensä nimeämä tai viran puolesta nimetty valtuutettu edustaja. 3) Direktiivin 2016/343 8 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltio voisi katsoa, että henkilö on luopunut vapaasta tahdostaan olemasta läsnä omassa oikeudenkäynnissään, jos tämä siitä huolimatta, että hänelle oli ilmoitettu poissaolon seurauksista, on ilmaissut tämän tahtonsa esitutkinnan aikana sellaisessa vaiheessa, jona oikeudenkäynnin päivämäärää ei ollut vahvistettu. 4) Direktiivin 2016/343 8 artiklan 1 kohta, jonka nojalla jäsenvaltioiden on varmistettava, että syytetyllä on oikeus olla läsnä omassa oikeudenkäynnissään, on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan syytetty on velvollinen olemaan läsnä omassa oikeudenkäynnissään.
67.

Toisaalta on todettava, että todellisuudessa kyseisen unionin kansalaisen näkökulmasta katsottuna tosiasialliset tilanteet eroavat toisistaan. Direktiiviä 2004/38 ei nimittäin sovelleta, kun unionin kansalainen ei ole koskaan käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ja on aina oleskellut jäsenvaltiossa, jonka kansalainen hän on, ( 35 ) mikä on E.K:n lapsen tilanne. Unionin tuomioistuimen tunnustama SEUT 20 artiklaan perustuva johdettu oleskeluoikeus on siten perusteltu vain sikäli kuin lapsen, joka on unionin kansalainen, ja vanhemman, joka on kolmannen maan kansalainen, välinen riippuvuus jatkuu. Tästä seuraa, että sen suojaaminen, että unionin kansalainen voi tosiasiassa käyttää keskeisiä oikeuksia, jotka hänellä on asemansa perusteella, ei edellytä, että SEUT 20 artiklaan perustuvaa johdettua oleskeluoikeutta pidennetään antamalla pysyvä oleskeluoikeus vanhemmalle, joka on kolmannen maan kansalainen, jos riippuvuus jatkuu.
76.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Spetsializiran nakazatelen sadin (erityisrikostuomioistuin, Bulgaria) esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Eräiden syyttömyysolettamaan liittyvien näkökohtien ja läsnäoloa oikeudenkäynnissä koskevan oikeuden lujittamisesta rikosoikeudellisissa menettelyissä 9.3.2016 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) N:o 2016/343 8 artiklan 2 ja 3 kohtaa on tulkittava siten, että ne kattavat tilanteen, jossa kansallinen tuomioistuin toteaa kaikkien kyseistä tilannetta kuvaavien konkreettisten olosuhteiden perusteella, että huolimatta toimivaltaisten kansallisten viranomaisten valppaudesta ja ponnisteluista, joihin ne ovat ryhtyneet ilmoittaakseen syytetylle hänen oikeudenkäynnistään ja poissaolon seuraamuksista, tämä on laiminlyönyt harkitusti ja tahallaan velvoitteet, joita hänelle on asetettu näiden tietojen saamiseksi, tarkoituksenaan vältellä oikeudenkäyntiä. 2) Tämän tutkimuksen yhteydessä on kansallisen tuomioistuimen tehtävänä määrittää syytetylle tietojen saamiseksi kuuluvien velvoitteiden luonne ja ulottuvuus ja tarvittaessa osoittaa yksiselitteisesti täsmällisten ja objektiivisten tosiseikkojen perusteella, että hän tiesi häntä vastaan nostettujen syytteiden luonteen ja perusteen ja että hän oli paennut harkitusti ja tahallaan. 3) Direktiivin 2016/343 8 artiklan 4 kohdan toista virkettä ja 9 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka nojalla oikeutta uuteen oikeudenkäyntiin ei anneta, jos syytetty on paennut sen jälkeen, kun hänelle on ilmoitettu syytteistä esitutkinnassa, mutta ennen kuin hänelle on ilmoitettu lopullisesta syytekirjelmästä, sillä edellytyksellä, että kansallinen tuomioistuin tekee edellä mainitut toteamukset.
12.

Tekijänoikeuslain 97a §:ssä, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiaan, säädetään seuraavaa: ”(1) Loukatun on kehotettava ( 6 ) loukkaajaa ennen tuomioistuinmenettelyn vireillepanoa pidättäytymään oikeuksien loukkauksesta ja annettava hänelle mahdollisuus ratkaista riita siten, että hän antaa asianmukaisella sopimussakolla tehostetun sitoumuksen tällaisesta toiminnasta pidättäytymisestä. (2) Kehotuksessa on selvästi ja ymmärrettävästi 1. mainittava loukatun nimi tai toiminimi, jos kehotusta ei toimita loukattu itse vaan tämän edustaja; 2. kuvattava tarkasti, miten oikeutta on loukattu; 3. esitettävä maksuvaatimuksista yksityiskohtainen laskelma, jossa on eritelty, onko kyse vahingonkorvauksesta vai kulujen korvaamisesta; ja 4. jos kehotuksessa vaaditaan sitoumuksen antamista tietystä toiminnasta pidättäytymisestä, siinä on mainittava, miltä osin tämä sitoumus edellyttää pidättäytymistä muustakin kuin kehotuksen kohteena olevasta loukkaamisesta. Kehotus, joka ei ole ensimmäisen virkkeen mukainen, on tehoton. (3) Jos kehotus on perusteltu ja 2 momentin ensimmäisen virkkeen 1–4 kohdan mukainen, välttämättömät kulut voidaan vaatia korvattaviksi. Asianajajan käyttämisestä aiheutuneiden kulujen osalta riidan arvo, johon välttämättöminä kuluina maksettava korvaus perustuu, voi menettelyissä, joissa kielletään toiminta ennakolta tai vaaditaan lopettamaan toiminta, olla enintään 1000 euroa silloin, kun kehotuksen kohteena on 1. luonnollinen henkilö, joka ei käytä tällä lailla suojattuja teoksia tai muuta tällä lailla suojattua aineistoa kaupalliseen toimintaan tai itsenäiseen ammatinharjoittamiseen, ja 2. joka ei jo ole pidättäytymisvelvollinen kehotuksen antaneen henkilön sopimukseen perustuvan oikeuden, tuomioistuimen antaman lainvoimaisen tuomion tai väliaikaisen kieltomääräyksen perusteella. Tämän momentin toisessa virkkeessä mainittua arvoa sovelletaan myös, jos kehotuksessa vedotaan samanaikaisesti sekä oikeuteen kieltää toiminta ennakolta että oikeuteen vaatia toiminnan lopettamista. Toista virkettä ei kuitenkaan tarvitse soveltaa, jos kyseistä arvoa ei yksittäistapauksen olosuhteissa voida pitää kohtuullisena.”
76.

Toiseksi siitä, voiko tupakkakauppatoimintaa koskevan toimiluvan voimassaolon väliaikainen keskeyttäminen mahdollistaa tehokkaasti sen, että saavutetaan tavoite vähentää tupakointia nuorten keskuudessa, on huomautettava, että – kuten Italian hallitus esittää – yksittäinen taloudellinen seuraus ei ole tehokas toimenpide: jos alaikäiset tietäisivät, että he voivat hankkia tupakkaa tietystä toimipaikasta, he asioisivat siellä, mikä johtaisi toimipaikan omistajan voittojen merkittävään kasvuun, ja jäsenvaltion pitäisi käyttää suhteettoman suuria resursseja toteuttaakseen päivittäisiä tarkastuksia.
5.

Asetuksen 5 artiklan, jonka otsikko on ”Peruuttaminen”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos lento peruutetaan: a) lennosta vastaavan lentoliikenteen harjoittajan on tarjottava matkustajalle apua 8 artiklan mukaisesti; ja b) lennosta vastaavan lentoliikenteen harjoittajan on tarjottava matkustajalle apua 9 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 2 kohdan mukaisesti sekä uudelleenreitityksen osalta, kun uuden lennon kohtuuden mukaan odotettavissa oleva lähtöaika on vähintään peruutetulle lennolle aikataulun mukaista lähtöaikaa seuraava päivä, 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa määritettyä apua; ja c) matkustajalla on oikeus saada lennosta vastaavalta lentoliikenteen harjoittajalta korvaus 7 artiklan mukaisesti, paitsi jos i) matkustajalle on ilmoitettu peruutuksesta vähintään kaksi viikkoa ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa, tai ii) matkustajalle on ilmoitettu peruutuksesta vähintään seitsemän päivää ja enintään kaksi viikkoa ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa ja tarjottu uudelleenreititystä, jonka mukaan hänen olisi lähdettävä korkeintaan kaksi tuntia ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa ja hän saapuisi määräpaikkaan alle neljä tuntia aikataulun mukaista saapumisaikaa myöhemmin, tai iii) matkustajalle on ilmoitettu peruutuksesta alle seitsemän päivää ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa ja tarjottu uudelleenreititystä, jonka mukaan hänen olisi lähdettävä korkeintaan tuntia ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa ja hän saapuisi määräpaikkaan alle kaksi tuntia aikataulun mukaista saapumisaikaa myöhemmin.”
59.

Esimerkkinä: Verovelvollinen A käyttää arvonlisäverotuksessa maksuperusteista kirjanpitoa arvonlisäverodirektiivin 66 artiklan b alakohdan nojalla säädetyn kansallisen poikkeuksen mukaisesti. Niin tekee myös verovelvollinen B. Verovelvollinen C käyttää arvonlisäverodirektiivin 63 artiklan mukaisesti suoriteperusteista kirjanpitoa. Verovelvollinen A vastaanottaa verovelvollisen B ja verovelvollisen C suorittamia palveluja. Kuten edellä 44 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa kuvattiin, verovelvollisen A vähennysoikeus syntyy maksamishetkellä verovelvollisen B sille suorittamien palvelujen osalta ja suoritushetkellä verovelvollisen C sille suorittamien palvelujen osalta. Vaikka se, että kyseinen jäsenvaltio käyttää 167 a artiklan mukaista mahdollisuuttaan ja vaatii, että verovelvollinen A lykkää vähennysoikeuden käyttämistä, kunnes maksu on suoritettu, ei muuta ajankohtaa, jona verovelvollisella A on oikeus vähentää ostoihin sisältyvä arvonlisävero verovelvollisen B sille suorittamista palveluista, se muuttaa ajankohtaa, jona oikeutta vähentää ostoihin sisältyvä arvonlisävero verovelvollisen C suorittamista palveluista voidaan käyttää. Tämä vero voidaan siten vähentää vasta maksamishetkellä.
70.

Lopputulos ei mielestäni muutu myöskään, jos sovelletaan unionin tuomioistuimen tuomiossa Kazakstan käyttämää testiä. On nimittäin todettava yhtäältä, että ehdottoman valtaosan kumppanuussopimuksen 386 artiklasta muodostavat yhteistä kauppapolitiikka ja kehitysyhteistyöpolitiikkaa koskevat määräykset. Toisaalta niiden kumppanuussopimuksen määräysten, joilla on yhteys YUTP:aan ja jotka on mainittu tämän ratkaisuehdotuksen 51 kohdassa, lukumäärä on pieni suhteessa kyseisen sopimuksen määräysten kokonaismäärään, ja lisäksi, kuten tämän ratkaisuehdotuksen 64–67 kohdasta ilmenee, sopimuspuolet vain lausuvat niissä tavoitteista, joita niiden yhteistyöllä on oltava, ja teemoista, joita yhteistyön on koskettava, mutta niissä ei määritetä konkreettisia yksityiskohtaisia sääntöjä tämän yhteistyön toteuttamiseksi. Yleisemmin ja ilman, että tällä perustelulla on ratkaisevaa merkitystä, kuten olen jo todennut tämän ratkaisuehdotuksen 45 kohdassa, katson komission ja Tšekin tasavallan tavoin mutta toisin kuin neuvosto ja Ranskan tasavalta, etteivät kumppanuussopimuksen II osaston määräykset ole laajempia kuin Kazakstanin kanssa tehdyn sopimuksen samankaltaiset määräykset ja että ne ovat osa kehitysyhteistyötä koskevaa unionin moniulotteista strategiaa.
76.

Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että Administrativen sad Sofia-gradin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin vastataan seuraavasti: 1) Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 2 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että julkisen televisiolähetystoiminnan harjoittajan toiminta, joka käsittää televisiopalvelujen tarjoamisen, siltä osin kuin se rahoitetaan valtion talousarviosta maksettavilla avustuksilla, ei ole mainitussa säännöksessä tarkoitettu vastikkeellinen palvelujen suoritus. 2) Direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan q alakohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitetun julkisten radio- ja televisiolaitosten kaupallisen toiminnan käsitteen alaan kuuluvat vastikkeelliset liiketoimet, jotka eivät ole yleishyödyllisiä toimintoja, sekä maksuttomat palvelut siltä osin kuin ne rahoitetaan näistä vastikkeellisista liiketoimista saaduilla tuloilla. 3) Direktiivin 2006/112 168 artiklaa on tulkittava siten, että julkisen yleisradiotoiminnan harjoittajalla, jonka toiminta rahoitetaan sekä valtion talousarviosta maksettavilla avustuksilla että arvonlisäverollisista liiketoimista saaduilla tuloilla, on oikeus vähentää tähän toimintaan käytetyistä tavaroista ja palveluista maksettava tai maksettu arvonlisävero siinä laajuudessa kuin sen toiminta rahoitetaan verollisista liiketoimista saaduilla tuloilla.
30.

Käyttäessään unionin direktiiveillä saamaansa toimivaltaa jäsenvaltioiden on kuitenkin noudatettava unionin oikeusjärjestykseen kuuluvia yleisiä oikeusperiaatteita, joihin kuuluvat muun muassa oikeusvarmuuden periaate ja suhteellisuusperiaate. ( 5 ) Erityisesti suhteellisuusperiaatteesta oikeuskäytännössä on jo todettu, että sen mukaisesti jäsenvaltioiden on turvauduttava sellaisiin keinoihin, jotka samalla, kun niiden avulla voidaan tehokkaasti saavuttaa kansallisella lainsäädännöllä tavoiteltu päämäärä, haittaavat mahdollisimman vähän kyseisellä unionin lainsäädännöllä tavoiteltujen päämäärien saavuttamista ja siinä asetettujen periaatteiden noudattamista. ( 6 ) Vaikka siis on hyväksyttävää, että jäsenvaltioiden toimenpiteillä pyritään mahdollisimman tehokkaasti turvaamaan veronsaajan oikeudet, ne eivät kuitenkaan saa mennä pidemmälle kuin tämän päämäärän saavuttamiseksi on tarpeen. ( 7 )
100.

Ehdotan näin ollen, että Cour administrativen ennakkoratkaisukysymyksiin vastataan seuraavasti: 1) Direktiivin 2011/16 1 artiklan 1 kohtaa ja 5 artiklaa, luettuna yhdessä 20 artiklan 2 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että jäsenvaltion viranomaisen esittämä tietojenvaihtopyyntö, jossa tietojenvaihtopyynnön kohteena olevat verovelvolliset määritellään pelkästään sen perusteella, että he ovat oikeushenkilön osakkeenomistajia ja taloudellisia edunsaajia, eikä pyynnön esittävä viranomainen ole ennakolta yksilöinyt kyseisiä verovelvollisia nimeltä ja yksilöllisesti, on kyseisessä säännöksessä asetettujen tunnistamisvaatimusten mukainen. Olennaisuutta ennalta arvioiden koskevan vaatimuksen noudattaminen kuitenkin edellyttää, että tietopyynnössä pyynnön esittävän valtion viranomainen i) kuvaa verovelvollisten ryhmää mahdollisimman konkreettisesti ja kattavasti, ii) selittää, mitä verovelvoitteita verovelvollisten ryhmällä on pyynnön esittävässä valtiossa ja mihin tosiseikkoihin pyyntö perustuu, sekä iii) esittää, miksi on syytä olettaa, ettei ryhmä ole menetellyt lainmukaisesti. 2) Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa edellytetään, että henkilölle, jolle tietojenantamispäätös on osoitettu, on joko annettava oikeus tutustua direktiivin 2011/16 20 artiklan 2 kohdassa mainittuihin tietoihin jo yhdessä tietojenantamispäätöksen kanssa tai kyseisellä henkilöllä on ainakin oltava prosessioikeudellisesti mahdollisuus nämä tiedot saatuaan tarkistaa tietojenantamispäätös ilman kustannuksia ja seuraamuksia asianmukaisessa määräajassa ja noudattaa päätöstä. Tällöin lykkäävä määräaika seuraamusmaksun maksamiseen ei ole tarpeellinen.
9.

Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) tutkimuksista sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1073/1999 ja neuvoston asetuksen (Euratom) N:o 1074/1999 kumoamisesta 11.9.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, EURATOM) N:o 883/2013 ( 4 ) 3 artikla koskee OLAFin suorittamia ulkoisia tutkimuksia. Siinä säädetään seuraavaa: ”1. [OLAF] käyttää komissiolle [asetuksen N:o 2185/96] nojalla kuuluvaa toimivaltaa suorittaa tarkastuksia ja todentamisia paikan päällä jäsenvaltioissa sekä, yhteistyötä ja keskinäistä avunantoa koskevien sopimusten ja muiden voimassa olevien oikeudellisten välineiden mukaisesti, kolmansissa maissa ja kansainvälisten järjestöjen toimitiloissa. – – 2. Sen osoittamiseksi, että kyse on avustussopimukseen tai ‑päätökseen taikka unionin rahoitusta koskevaan sopimukseen liittyvästä petoksesta, lahjonnasta tai unionin taloudellisia etuja vahingoittavasta muusta laittomasta toiminnasta, [OLAF] voi tehdä [asetuksen N:o 2185/96] säännösten ja menettelyjen mukaisesti talouden toimijoihin kohdistuvia tarkastuksia ja todentamisia paikan päällä. 3. Tehdessään tarkastuksia ja todentamisia paikan päällä viraston työntekijät noudattavat asianomaisen jäsenvaltion sääntöjä ja käytäntöjä sekä tässä asetuksessa säädettyjä prosessuaalisia takeita, jollei sovellettavasta unionin oikeudesta muuta johdu. Asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on [OLAFin] pyynnöstä annettava [OLAFin] työntekijöille apu, jonka he tarvitsevat suorittaakseen tehtävänsä tehokkaasti 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitetussa kirjallisessa valtuutuksessa esitetyn mukaisesti. Jos tämän avun edellytyksenä on kansallisten sääntöjen mukaisesti myönnetty oikeusviranomaisen lupa, tätä lupaa on haettava. Asianomaisen jäsenvaltion on huolehdittava [asetuksen N:o 2185/96] mukaisesti siitä, että [OLAFin] henkilökunnalla on samoin ehdoin kuin kyseisen jäsenvaltion toimivaltaisilla viranomaisilla ja sen kansallisia lakeja noudattaen pääsy kaikkiin tietoihin ja asiakirjoihin, jotka liittyvät tutkimuksen kohteena olevaan asiaan ja ovat välttämättömiä, jotta paikan päällä suoritettava tarkastus tai todentaminen voidaan tehdä tosiasiallisesti ja tehokkaasti. – –”
100.

Toteaisin lisäksi, että on vältettävä sitä, että kysymykseen sokean henkilön kyvystä hoitaa lautamiehen tehtäviä vastataan suoralta kädeltä ja lähtökohtaisesti kieltävästi. Henkilö, jolla on tällainen vamma, on kyllä voitava vapauttaa lautamiehen tehtävän hoitamisesta hänen niin halutessaan, mutta häntä ei päinvastoin pitäisi automaattisesti sulkea siitä pois. Se, että VA on osallistunut hyvin monien rikosasioiden käsittelyyn ( 43 ) ilmeisesti kohtaamatta vaikeuksia, minkä tarkastaminen on kansallisen tuomioistuimen asiana, on omiaan osoittamaan, että hän kykenee hoitamaan näitä tehtäviä rikosprosessisääntöjä noudattaen. Jos näin on ja kun kansallisessa oikeudessa ei ole säännöksiä lautamiehen fyysisen kunnon vähimmäisvaatimuksesta tai hänen fyysisestä terveydestään yleensä, katson, että se, että sokeilta henkilöiltä evätään täysin mahdollisuus hoitaa ammattimaisen lautamiehen tehtävää, ei ole direktiivin 2000/78 4 artiklan 1 kohdassa säädetyn oikeasuhteisuusedellytyksen mukaista siltä osin kuin se ainakin ylittää sen, mikä on tämän kannalta tarpeen.