ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12

Lisäksi on huomautettava, että unionin tuomioistuimen presidentin 5.7.2017 antamalla määräyksellä Lundbeck v. komissio (C‑591/16 P, ei julkaistu, EU:C:2017:532) riidanalaisen päätöksen luottamuksellinen versio, joka on myös Xellian ja Alpharman valituskirjelmän liitteessä 2, on kyseisen asian valittajan ja komission pyynnöstä päätetty käsitellä luottamuksellisesti Yhdistyneeseen kuningaskuntaan nähden.
7

Ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä käy ilmi, että perintösaannon toteamista koskevan menettelyn tarkoituksena on pääasian tosiseikkoihin sovellettavien säännösten mukaan erityisesti vahvistaa, että jäämistö tai sen osa on luonteeltaan maatila, ja perillinen tai perilliset. Vaatimus maatilan luonteen pakollisesta vahvistamisesta koskee ainoastaan sellaisia perintöjä, joissa oikeus perintöön syntyi – kuten käsiteltävässä asiassa – ennen 14.2.2001, jolloin julkaistiin Trybunał Konstytucyjnyn (perustuslakituomioistuin, Puola) 31.1.2001 antama tuomio, jossa kyseistä erityisjärjestelmää koskevat säännökset, jotka sittemmin on kumottu, julistettiin perustuslain vastaisiksi.
2)

Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta 18.12.1995 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan toista virkettä on tulkittava siten, että rakennerahastoja koskevista yleisistä säännöksistä 21.6.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1260/1999 9 artiklan f alakohdassa tarkoitettu toimenpideohjelma, kuten maatalouden ja maaseudun kehittämisen toimintaohjelma, joka on hyväksytty 30.10.2000 tehdyllä komission päätöksellä K(2000) 2878, ei kuulu näistä säännöksistä ensimmäisessä tarkoitettuun monivuotisen ohjelman käsitteeseen, jollei tässä ohjelmassa mainita jo toteutettavia konkreettisia toimia, minkä arvioiminen kuuluu ennakkoratkaisupyynnön esittäneelle tuomioistuimelle.
Unionin tuomioistuimen määräys (kuudes jaosto) 10.11.2016 –

Edra Costruzioni ja Edilfac

(asia C‑140/16) ( 1 )

(Ennakkoratkaisupyyntö – Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 99 artikla – Julkiset hankinnat – Direktiivi 2004/18/EY – Direktiivi 2014/24/EU – Tarjouskilpailuun osallistuminen – Tarjoaja, joka ei ole maininnut tarjouksessaan yritykselle aiheutuvia työturvallisuuteen liittyviä kustannuksia – Oikeuskäytäntöön perustuva velvollisuus tehdä kyseinen mainita – Hankintamenettelyn ulkopuolelle sulkeminen ilman mahdollisuutta korjata tätä laiminlyöntiä)

1. Ennakkoratkaisukysymykset–Kysymykset, jotka ovat samanlaiset kuin oikeuskäytännössä jo ratkaistut kysymykset–Työjärjestyksen 99 artiklan soveltaminen (SEUT 267 artikla; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 99 artikla) (ks. 19–21 kohta)

2. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen–Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyt–Direktiivi 2004/18–Tarjoajien yhdenvertaisen kohtelun periaate–Avoimuusvelvollisuus–Taloudellisen toimijan sulkeminen julkiseen hankintaan liittyvän sopimuksen tekomenettelyn ulkopuolelle sen vuoksi, ettei se ole noudattanut velvollisuutta, joka ei ilmene nimenomaisesti tarjousasiakirjoista tai kansallisesta laista–Kyseisen laiminlyönnin oikaisumahdollisuuden puuttumista ei voida hyväksyä (Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18 27 artiklan 1 kohta sekä 49–51 artikla) (ks. 32–35 kohta ja määräysosa)

Ratkaisu

Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18/EY säännöksillä toimeenpantuja yhdenvertaisuusperiaatetta ja avoimuusvelvoitetta on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että tarjoaja suljetaan julkiseen hankintaan liittyvän sopimuksen tekomenettelyn ulkopuolelle sen vuoksi, ettei tämä ole noudattanut velvollisuutta – jonka noudattamatta jättämisestä seuraa sulkeminen menettelyn ulkopuolelle – mainita erikseen tarjousasiakirjassa yritykselle työturvallisuudesta aiheutuvia kustannuksia, kun tämä velvollisuus ei ilmene nimenomaisesti hankinta-asiakirjoista eikä kansallisesta lainsäädännöstä vaan se perustuu ylimmän kansallisen tuomioistuimen kyseisestä lainsäädännöstä esittämään tulkintaan, jolla mainittuihin asiakirjoihin liittyviä aukkokohtia on pyritty täyttämään. Yhdenvertaista kohtelua ja oikeasuhteisuutta koskevia periaatteita on myös tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että tällaiselle tarjoajalle annetaan mahdollisuus korjata tilanne ja noudattaa mainittua velvollisuutta hankintaviranomaisen asettamassa määräajassa.

( 1 ) EUVL C 200, 6.6.2016.
31

Siitä, voidaanko luonnollista henkilöä, joka sitoutuu antamaan vakuuden kaupallisen yhtiön velvoitteista pankkilaitokseen nähden luottosopimuksen puitteissa, pitää direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettuna kuluttajana, on todettava, että tällainen takaus- tai vakuussopimus on, vaikka sitä voidaan kohteensa puolesta kuvailla pääsopimukseen, jolla on otettu velka, jota koskeva vakuus sillä on annettu, nähden liitännäiseksi sopimukseksi (ks. vastaavasti tuomio 17.3.1998, Dietzinger, C‑45/96, EU:C:1998:111, 18 kohta), sopimuspuolten näkökannalta erillinen sopimus, koska se on tehty muiden henkilöiden kuin pääsopimuksen sopimuspuolten välillä. Vakuus- tai takaussopimuksen sopimuspuolten osalta on siis arvioitava, missä ominaisuudessa he ovat toimineet (määräys 19.11.2015, Tarcău, C‑74/15, EU:C:2015:772, 26 kohta).
8

Kyseisen direktiivin 5 artiklassa, jonka otsikkona on ”Sopimattomien kaupallisten menettelyjen kieltäminen”, säädetään seuraavaa: ”1. Sopimattomat kaupalliset menettelyt ovat kiellettyjä. 2. Kaupallinen menettely on sopimaton, mikäli: a) se on huolellisen ammatinharjoittamisen vaatimusten vastainen; ja b) se vääristää olennaisesti tai on omiaan vääristämään olennaisesti menettelyn saavutettavissa tai kohteena olevan keskivertokuluttajan tai, kun kaupallinen menettely on suunnattu tietylle kuluttajaryhmälle, ryhmään kuuluvan keskivertohenkilön taloudellista käyttäytymistä tuotteeseen nähden. – – 4. Sopimattomia ovat erityisesti kaupalliset menettelyt, jotka ovat: a) harhaanjohtavia 6 ja 7 artiklassa esitetyn mukaisesti; tai b) aggressiivisia 8 ja 9 artiklassa esitetyn mukaisesti. 5. Liitteessä I on luettelo niistä kaupallisista menettelyistä, joita pidetään kaikissa olosuhteissa sopimattomina. Samaa luetteloa on sovellettava kaikissa jäsenvaltioissa ja sitä voidaan muuttaa ainoastaan muuttamalla tätä direktiiviä.”
Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70 liitteenä olevan määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen soveltamisala käsitetään laajasti, kuten puitesopimuksen 2 lausekkeen 1 kohdan sanamuodosta ilmenee, koska sitä sovelletaan yleisesti ”määräaikaisiin työntekijöihin, joilla on työsopimus tai työsuhde, sellaisena kuin se on määritelty jäsenvaltion lainsäädännössä, työehtosopimuksissa tai käytännössä”. Lisäksi puitesopimuksessa tarkoitetun käsitteen määräaikaiset työntekijät määritelmä, joka annetaan sen 3 lausekkeen 1 kohdassa, kattaa kaikki työntekijät siitä riippumatta, onko heidän työnantajansa julkisen vai yksityisen sektorin työnantaja. Koska puitesopimuksessa ei suljeta sen soveltamisalan ulkopuolelle mitään erityistä alaa, sitä sovelletaan siis myös eläinlääkinnällisen valvonnan alaan.

Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70 liitteenä olevan määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohtaa on tulkittava siten, että kun kansallisen säännöstön mukaan perättäisten määräaikaisten työsopimusten uudistamiseen julkisella sektorilla on mainitussa lausekkeessa tarkoitetut perustellut syyt jo pelkästään siksi, että eläinlääkintäalalla palvelukseen otetun henkilöstön valvontatehtävät eivät ole luonteeltaan pysyviä, koska valvottavien laitosten toiminnan määrä vaihtelee, mainittu puitesopimuksen määräys on esteenä tällaiselle säännöstölle, paitsi jos sopimusten uudistamisella tosiasiallisesti pyritään kattamaan asianomaisen alan erityistarve, kuitenkin niin, etteivät valtion talousarvioon liittyvät näkökohdat saa olla uudistamisen taustalla, minkä selvittäminen on kansallisen tuomioistuimen asiana. Perättäisten määräaikaisten sopimusten uudistaminen odotettaessa kilpailumenettelyjen tulosta ei myöskään voi riittää tekemään tällaisesta säännöstöstä mainitun lausekkeen mukaista, jos ilmenee, että säännöstön konkreettinen soveltaminen johtaa tosiasiassa perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäyttöön, minkä selvittäminen myös on kansallisen tuomioistuimen asiana.

(ks. 69 kohta ja määräysosa)
1.

Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu — Vastuun syntymisen edellytykset — Lainvastaisuus — Korvausvaatimus, joka perustuu siihen, että unionin oikeudessa on kielletty viinintuottajia itse tislaamasta viinaksi kahteen käyttötarkoitukseen soveltuvista rypäleistä valmistettuja viinimääriä, jotka ylittävät tavallisesti valmistettavan viinimäärän — Mainitunlaista kieltoa ei ole — Vastuuta ei ole syntynyt (SEUT 340 artiklan toinen kohta; neuvoston asetuksen N:o 1493/1999 28 artikla; komission asetuksen N:o 1623/2000 41 artiklan 1 kohdan b alakohta, 42, 53 ja 54 artikla sekä 65 artiklan 3, 8 ja 9 kohta) (ks. 33–35, 38 ja 43 kohta)
Unionin tuomioistuimen määräys (yhdeksäs jaosto) 10.11.2016 –

Signum Alfa Sped

(asia C-446/15) ( 1 )

(Ennakkoratkaisupyyntö – Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 99 artikla – Verotus – Arvonlisävero – Direktiivi 2006/112/EY – Vähennysoikeus – Epääminen – Laskuttaja, jota ei pidetä laskussa mainittujen palveluiden tosiasiallisena tuottajana – Verovelvolliselle asetetut tarkastusvelvoitteet)

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen–Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä–Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen–Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä–Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen–Vähennysoikeuden epäämistä siitä syystä, että laskuttavaa elinkeinonharjoittajaa ei pidetty laskutettujen palvelujen todellisena suorittajana, ei voida hyväksyä–Rajat–Edellytykset–Laskun saaja, joka tiesi tai jonka olisi pitänyt tietää petoksesta–Kansallisen tuomioistuimen tutkintavelvollisuus (Neuvoston direktiivi 2006/112) (ks. 32, 33 ja 41–45 kohta sekä määräysosa)

Ratkaisu

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY säännöksiä on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle kansalliselle käytännölle, jonka mukaan veroviranomaiset epäävät verovelvolliselta oikeuden vähentää arvonlisävero, joka on maksettava tai maksettu tälle suoritetuista palveluista, sillä perusteella, ettei kyseisiin palveluihin liittyviä laskuja voida pitää luotettavina, koska niiden lähettäjä ei voinut olla mainittujen palvelujen todellinen suorittaja, paitsi jos on objektiivisten seikkojen nojalla ja vaatimatta kyseisten palvelujen suorittajalta tarkistuksia, jotka eivät sille kuulu, osoitettu, että kyseinen verovelvollinen tiesi tai sen olisi pitänyt tietää, että kyseiset palvelut liittyivät arvonlisäveropetokseen, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.

( 1 ) EUVL C 381, 16.11.2015
2.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Kyseessä olevien tavaramerkkien samankaltaisuus — Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 52 ja 53 kohta)
2.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Kyseisten tavaramerkkien samankaltaisuus — Arviointiperusteet (neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 41 ja 43 kohta)
48

On kuitenkin syytä muistuttaa, että kun on kyse unionin toimen täytäntöönpanon lykkäämisestä tehdystä hakemuksesta, haetun välitoimen määrääminen on perusteltua vain, jos ensiksi mainittu toimi on väitetyn vakavan ja korjaamattoman vahingon määräävä syy (määräys EDF v. komissio, EU:C:2013:157, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Nyt käsiteltävän asian, johon kyseistä oikeuskäytäntöä on sovellettava analogisesti, koska kyseessä on unionin yleisen tuomioistuimen kumoaman asetuksen vaikutusten lykkäämisestä tehty hakemus, olosuhteissa Rusal Armenal ei ole osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että riidanalainen asetus, joka on ollut voimassa jo yli neljä vuotta, olisi määräävä syy sille, että sen emoyhtiö purkaa sen tulevaisuudessa olettaen, että purkaminen todella tapahtuisi.
Silloin, kun haaste on pitänyt lähettää toiseen jäsenvaltioon tiedoksiantoa varten ja kun vastaaja ei ole tullut saapuville, asetus N:o 1393/2007 edellyttää, kuten erityisesti sen 19 artiklan 1 kohdassa on säädetty, että on huolehdittu siitä, että asianomainen on tosiasiallisesti vastaanottanut haasteen ja saanut näin tietää häntä vastaan vireille pannusta oikeudenkäynnistä ja kyennyt yksilöimään esitetyn vaatimuksen kohteen ja perusteen ja että hänellä on ollut riittävästi aikaa valmistautua vastaamaan asiassa. Tällainen velvollisuus on myös tuomioistuimen toimivallasta ja tuomioiden täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 34 artiklan 2 alakohdan vaatimusten mukainen.

Oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa ja asetuksen N:o 1348/2000 kumoamisesta annettua asetusta N:o 1393/2007 on tulkittava siten, että annettaessa asiakirjaa tiedoksi vastaanottajalle, joka asuu jonkin toisen jäsenvaltion alueella, tilanteessa, jossa asiakirjaa ei ole laadittu tai sen mukana ei ole käännöstä kielellä, jota asianomainen henkilö ymmärtää, tai vastaanottavan jäsenvaltion virallisella kielellä tai, jos kyseisessä jäsenvaltiossa on useita virallisia kieliä, tiedoksiantopaikkakunnan virallisella kielellä tai jollakin niistä

— lähettävässä jäsenvaltiossa asiaa käsittelevän tuomioistuimen on varmistettava, että vastaanottajalle on asianmukaisesti ilmoitettu asetuksen liitteessä II olevaa vakiolomaketta käyttäen hänelle kuuluvasta oikeudesta kieltäytyä asiakirjan vastaanottamisesta

— ellei tätä menettelyllistä edellytystä ole noudatettu, kyseisen tuomioistuimen on oikaistava menettely asetuksen säännösten mukaisesti

— asiaa käsittelevän tuomioistuimen ei pidä estää vastaanottajaa käyttämästä oikeuttaan kieltäytyä asiakirjan vastaanottamisesta

— asiaa käsittelevä tuomioistuin voi selvittää sen, onko kieltäytyminen ollut perusteltu, vasta kun vastaanottaja on tosiasiallisesti käyttänyt oikeuttaan kieltäytyä asiakirjan vastaanottamisesta; tätä selvittäessään tuomioistuimen on otettava huomioon kaikki asiassa saatu merkityksellinen selvitys määrittääkseen sen, ymmärtääkö asianomainen henkilö kieltä, jolla asiakirja on laadittu, ja

— jos tuomioistuin toteaa, ettei vastaanottajan päätös kieltäytyä asiakirjan vastaanottamisesta ole perusteltu, se voi lähtökohtaisesti soveltaa kansallisessa oikeudessaan tällaisten tilanteiden varalta säädettyjä seuraamuksia, kunhan asetuksen N:o 1393/2007 tehokas oikeusvaikutus turvataan.

Asetuksessa N:o 1393/2007 sallitaan siis sellaisen kansallisen lainsäädännön soveltaminen, jonka mukaan silloin, kun vastaaja kieltäytyy ottamasta vastaan tiedoksi annettavaa asiakirjaa, nämä katsotaan pätevästi tiedoksiannetuiksi heti, kun tuomioistuin on todennut, ettei kieltäytymiselle ollut objektiivisia perusteita, vasta sitten, kun tässä asetuksessa säädetyt vaiheet on käyty läpi, edellyttäen, että tällaisen kansallisen säännöksen soveltamiseen liittyvät konkreettiset säännöt ovat asetuksen N:o 1393/2007 vaatimusten ja tavoitteiden mukaisia, mikä kansallisen tuomioistuimen on arvioitava.

(ks. 87–89 kohta ja tuomiolauselma)
2)

Siltä osin kuin pääasiassa kyseessä olevat tavarat koostuvat lämmönsiirtimestä sekä tuulettimesta ja on tarkoitettu yksinomaan tietokoneisiin liitettäviksi, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava, ne on luokiteltava tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 2658/87, sellaisena kuin se on muutettuna 20.9.2007 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1214/2007, säädettyjen yhdistetyn nimikkeistön tulkintaa koskevien yleisten sääntöjen mukaisesti.
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Kuluttajansuoja – Kuluttajasopimusten kohtuuttomat ehdot – Direktiivi 93/13 – Soveltamisala – Ehto, joka sisältyy sopimukseen, joka on tehty ennen jäsenvaltion liittymistä unioniin, ei kuulu soveltamisalaan

(Neuvoston direktiivin 93/13 10 artiklan 1 kohdan toinen alakohta)

2. Ennakkoratkaisukysymykset – Unionin tuomioistuimen toimivalta – Rajat – Yhteisön direktiivin tulkinta asiassa, joka ajallisesti edeltää valtion liittymistä Euroopan unioniin, ei kuulu toimivaltaan

(SEUT 267 artikla; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 53 artiklan 2 kohta)

3. Ennakkoratkaisukysymykset – Unionin tuomioistuimen toimivalta – Rajat – Kysymys, joka on esitetty asiassa, jota koskevat seikat rajoittuvat yhteen jäsenvaltioon – Unionin tuomioistuimen toimivallan selvä puuttuminen

(SEUT 267 artikla)

4. Ennakkoratkaisukysymykset – Unionin tuomioistuimen toimivalta – Rajat – Unionin perusoikeuskirjan tulkintaa koskeva pyyntö – Kansallisen riita-asian kohde, jolla ei ole mitään liittymäkohtaa unionin oikeuteen – Unionin tuomioistuimen toimivallan puuttuminen

(SEU 6 artiklan 1 kohta; SEUT 267 artikla; Euroopan unionin perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 ja 2 kohta)

Tiivistelmä

1. Koska kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 93/13 10 artiklan 1 kohdan toisesta alakohdasta ilmenee, että sitä sovelletaan ainoastaan 31.12.1994 alkaen, jolloin sen täytäntöönpanon määräaika päättyi, tehtyihin sopimuksiin, on todettava, ettei direktiiviä 93/13 ole sovellettava sopimukseen, joka on tehty ennen kyseisen jäsenvaltion liittymistä unioniin. Tässä yhteydessä sopimuksen tekemispäivä on otettava huomioon määritettäessä kyseisen direktiivin sovellettavuutta mainittuun sopimukseen ja ajanjaksolla, jolloin sopimuksella on oikeusvaikutuksia, ei ole merkitystä.

(ks. 28 kohta)

2. Ks. määräyksen teksti.

(ks. 27 kohta)

3. Ks. määräyksen teksti.

(ks. 36, 37 ja 40 kohta)

4. Ks. määräyksen teksti.

(ks. 44 ja 45 kohta)
Täytäntöönpanon lykkäämisen ja muiden välitoimien myöntämisedellytysten on täytyttävä silloin, kun välitoimihakemuksen on tehnyt asian ensimmäisessä oikeusasteessa voittanut asianosainen. Muutoksenhakuasiassa, jossa toinen asianosainen on valittanut unionin yleisen tuomioistuimen tuomiosta, jolla asetus on kumottu. Tällaiseen unionin yleisen tuomioistuimen tuomioon, jolla asia on ensimmäisessä oikeusasteessa ratkaistu kantajan hyväksi, tätä sääntöä sovelletaan, koska muuten muutoksenhaulla ei olisi Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 60 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettua lykkäävää vaikutusta. Soveltaessaan näitä edellytyksiä, sellaisina kuin unionin tuomioistuin on niitä oikeuskäytännössään tulkinnut, sen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu muutoksenhakuteitse, välitoimista päättävä tuomari ei voi jättää huomiotta sitä, että ensimmäinen oikeusaste on ratkaissut asian siellä kantajana olleen asianosaisen hyväksi. Kyseisen tuomarin on näin ollen välttämättä sovellettava näitä edellytyksiä tarvittavin mukautuksin.

Fumus boni juris -perusteen olemassaoloa koskevasta edellytyksestä on muistutettava, että tämä edellytys täyttyy, jos välitoimia koskevassa menettelyvaiheessa on kyseessä merkittävä oikeudellinen ongelma, jonka ratkaisu ei ole suoralta kädeltä selvä. Kun välitoimihakemus on tehty sellaisen muutoksenhaun yhteydessä, jolla on lykkäävä vaikutus, koska sillä vaaditaan unionin yleisen tuomioistuimen sellaisen tuomion kumoamista, jolla asetus on kumottu, asia tulee välitoimista päättävän tuomarin käsiteltäväksi asian ensimmäisessä oikeusasteessa voittaneen asianosaisen aloitteesta. Näin ollen välitoimista päättävän tuomarin on tutkittava, ettei tämän asianosaisen esittämiltä perusteluilta valituksen hylkäämiseksi puutu perusta siinä mielessä, että niiden menestyminen on riittävän todennäköistä. Tämä merkitsee sitä, että asian ensimmäisessä oikeusasteessa voittaneen asianosaisen on osoitettava, että sen omat vastaperustelut ovat vastapuolen esittämistä valitusperusteista huolimatta riittävän uskottavia siten, että niiden menestyminen on ensi näkemältä mahdollista, eikä näin ollen ole selvää, että valituksenalainen tuomio olisi kumottava.

(ks. 21, 22, 24 ja 25 kohta)
45

Esitettyihin kysymyksiin on kaiken edellä esitetyn perusteella vastattava, että asetuksen N:o 469/2009 1 artiklan b alakohtaa on tulkittava siten, että samoin kuin tehosteaine ei kuulu kyseisessä säännöksessä tarkoitetun käsitteen ”vaikuttava aine” piiriin, kahden sellaisen aineen yhdistelmä, joista toinen on vaikuttava aine, jolla on omia terapeuttisia vaikutuksia, kun taas toisella, tehosteaineella, voidaan vahvistaa näitä terapeuttisia vaikutuksia ilman, että sillä on itsellään omaa terapeuttista vaikutusta, ei kuulu kyseisessä säännöksessä tarkoitetun käsitteen ”vaikuttavien aineiden yhdistelmä” piiriin.
2.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 36 ja 37 kohta)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettua direktiiviä 93/13 on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, joka ei anna kiinteistön ulosmittausmenettelyssä täytäntöönpanosta vastaavalle tuomioistuimelle mahdollisuutta arvioida viran puolesta eikä kuluttajan vaatimuksesta sellaisen ehdon kohtuuttomuutta, joka on otettu velanmaksuvaatimuksen perusteena olevaan ja täytäntöönpanoperusteena toimivaan sopimukseen, eikä määrätä esimerkiksi täytäntöönpanon keskeyttämisen kaltaisista turvaamistoimista silloin, kun turvaamistoimien määrääminen on tarpeen asianomaista pääasiakysymystä käsittelevän tuomioistuimen, jolla on toimivalta selvittää mainitun ehdon kohtuuttomuus, lopullisen ratkaisun täyden tehokkuuden takaamiseksi

On niin, että ilman tätä mahdollisuutta kaikissa sellaisissa tapauksissa, joissa kiinnitetty kiinteistö on ulosmitattu ennen pääasiamenettelyn tuomioistuimen ratkaisua, jossa kiinnityksen taustalla oleva sopimusehto todetaan kohtuuttomaksi ja täytäntöönpanomenettely näin ollen pätemättömäksi, tällaisella ratkaisulla voitaisiin turvata mainitulle kuluttajalle vain jälkikäteinen suoja pelkän korvauksen muodossa, mitä olisi pidettävä puutteellisena ja riittämättömänä sekä direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdan vastaisena sen vuoksi, ettei se olisi riittävä ja tehokas keino saman ehdon käytön lopettamiseksi. Näin on varsinkin, kun kiinnitetty kiinteistö on vahinkoa kärsineen kuluttajan ja hänen perheensä asunto, koska kyseisen vahingonkorvaukseen rajoittuvan kuluttajien suojaamiskeinon avulla ei voida estää mainitun asunnon lopullista ja peruuttamatonta menettämistä. Tällainen prosessuaalinen järjestelmä voi heikentää direktiivillä tarjotun suojan tehokkuutta.

Näissä olosuhteissa pääasiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö ei ole tehokkuusperiaatteen mukainen siltä osin kuin sillä tehdään mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi direktiivin tavoitteena olevan kuluttajansuojan toteuttaminen sellaisissa kiinteistön ulosmittausmenettelyissä, jotka elinkeinonharjoittajat ovat panneet vireille kuluttajia vastaan.

(ks. 54–57, 59 ja 60 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)