Valitus, jonka Solvay SA on tehnyt 1.3.2010 unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-58/01, Solvay v. komissio, 17.12.2009 antamasta tuomiosta

(Asia C-110/10 P)

(2010/C 161/22)

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Asianosaiset

Valittaja: Solvay SA (edustajat: asianajajat P.-A. Foriers, R. Jafferali, F. Louis ja A. Vallery)

Muu osapuoli: Euroopan komissio

Vaatimukset

— Esillä oleva valitus on yhdistettävä valittajan unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-57/01 17.12.2009 antamasta tuomiosta tekemään valitukseen

— 17.12.2009 annettu tuomio on kumottava

— kanne on tutkittava näin ollen uudelleen kumotuilta osin ja 13.12.2000 tehty komission päätös on kumottava kokonaisuudessaan

— sakko, jonka suuruus on 2,25 miljoonaa euroa, on kumottava tai muussa tapauksessa sen määrää on alennettava hyvin olennaisesti korvauksena siitä vakavasta vahingosta, joka valittajalle on aiheutunut menettelyn poikkeuksellisesta kestosta

— komissio on velvoitettava korvaamaan valituksesta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut sekä unionin yleisessä tuomioistuimessa käydystä menettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Valittaja vetoaa valituksensa tueksi kolmeen valitusperusteeseen.

Ensimmäisessä valitusperusteessaan, jossa on viisi osaa, valittaja vetoaa ratkaisun saamista kohtuullisessa ajassa koskevan oikeuden loukkaamiseen. Solvay moittii unionin yleistä tuomioistuinta erityisesti siitä, ettei se ole arvioinut kokonaisvaltaisesti kulunutta aikaa sisällyttääkseen siihen sekä menettelyn hallinnollisen vaiheen että tuomioistuinvaiheen (ensimmäinen osa), ettei se ole ottanut huomioon unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyn oikeudenkäyntimenettelyn kestoa (toinen osa), että se on katsonut, että kohtuullisen ajan ylittämisestä määrättävä seuraamus riippuu valittajan puolustautumisoikeuksien konkreettisen loukkaamisen osoittamisesta vaikka nämä kaksi periaatetta ovat itsenäisiä ja erillisiä (kolmas osa), että se on todennut, ettei tällaisesta loukkaamisesta ollut kyse esillä olevassa asiassa (neljäs osa) ja että se on ottanut vääristyneellä tavalla huomioon asian tosiseikat siltä osin kuin se on katsonut, että valittaja oli luopunut vaatimasta toissijaisesti sakon määrän alentamista kohtuullisen ajan ylittämisen vuoksi (viides osa), vaikka tämä on nimenomaisesti vaatinut sakon kumoamista tai ainakin sen määrän alentamista tällä perusteella.

Valittaja vetoaa toisessa valitusperusteessaan, joka jakautuu viiteen osaan, siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on loukannut puolustautumisoikeuksia, koska sen mukaan valittajan olisi pitänyt osoittaa, että komission kadottamista asiakirjavihkoon kuuluvista asiakirjoista olisi voinut olla hyötyä sen puolustautumiselle (ensimmäinen osa). Viran puolesta ei näet voida pitää mahdottomana asiakirjavihkoa lainkaan väliaikaisesti tutkimatta, että kysymyksissä olevilla asiakirjoilla on voinut olla vaikutusta komission tekemään päätökseen (toinen ja kolmas osa). Se moittii unionin yleistä tuomioistuinta vielä siitä, että se on valituksenalaisessa tuomiossa katsonut, ettei valittaja ollut osoittanut, että kadonneista asiakirjoista olisi voinut olla hyötyä sen puolustautumiselle, sillä perusteella, ettei valittaja ollut esittänyt unionin yleisessä tuomioistuimessa mitään väitettä kiistääkseen sen, että sopimus oli olemassa, minkä valittaja olisi voinut tehdä siitä huolimatta, ettei se olisikaan päässyt tutustumaan asiakirjavihkoon, vaikka valittaja oli esittänyt kyseisen väitteen komissiossa eikä kukaan voi enää määrittää kadonneiden asiakirjojen sisältöä (neljäs osa). Se moittii lopuksi unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on kieltänyt kadotettujen asiakirjojen merkityksen sillä perusteella, että se oli jo hylännyt valittajan esittämän aineellisoikeudellisen kanneperusteen jäsenvaltioiden väliseen kauppaan kohdistuvan vaikutuksen puuttumisesta, vaikka se ei ollut tietoinen kadotettujen asiakirjojen sisällöstä eikä näin ollen voida pitää mahdottomana, että valittaja olisi kyseisten asiakirjojen perusteella voinut esittää lisäväitteitä tai jopa täysin uusia kanneperusteita sekä asiakysymyksen osalta että sakon suuruuden tai menettelyn sääntöjenmukaisuuden osalta (viides osa).

Valittaja vetoaa kolmannessa ja viimeisessä valitusperusteessaan siihen, että sen oikeutta tulla kuulluksi sen jälkeen, kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi ensimmäisen päätöksen, jolla sille määrättiin sakko, ja ennen kuin komissio teki riidanalaisen päätöksen, on loukattu. Valituksenalainen tuomio ei näet vastaa sen kumoamiskannetta ja siinä kieltäydytään tunnustamasta komission velvollisuutta kuulla kyseistä yritystä silloin, kun valmisteleviin toimiin vaikuttanut oikeudenkäyntivirhe on todettu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen aikaisemmalla tuomiolla.