25

Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisessa tuomiossa kanteen kokonaisuudessaan ja velvoitti RFA:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Se katsoi toista kanneperustetta koskevassa arvioinnissaan muun muassa seuraavaa: ”69 – – perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdan soveltamisen osalta on perusteltua, että jos kyseessä olevien tuotteiden tuotantokustannukset muuttuvat merkittävästi aikaisemmin huomioon otetun tutkimusjakson ja uuden tutkimusjakson välisenä aikana, komissio ottaa huomioon määrittäessään, onko polkumyyntitullit siirretty asianmukaisesti kyseisten tuotteiden jälleenmyyntihintoihin unionissa tällä viimeksi mainitulla tutkimusjaksolla, uudella tutkimusjaksolla todetut kustannukset eikä ensiksi mainitun jakson jälleenmyyntihintoja. Nämä toteamukset pätevät silloinkin, kun voidaan katsoa, että menetelmää muutettiin aikaisempaan tutkimukseen nähden – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – toisin kuin komissio riidanalaisissa päätöksissä ensisijaisesti väittää – – 70 Tämän käytännön tarkoituksena on varmistaa analyysin luotettavuus taloudellisesti monitahoisten tilanteiden vertailussa ei pelkästään polkumyynnin vastaisen sääntelyn puitteissa toteutettujen toimenpiteiden oikeuttamiseksi vaan myös sen takaamiseksi, että niiden toimijoiden välillä, jotka voivat olla näiden toimenpiteiden kohteena, noudatetaan yhdenvertaista kohtelua koskevaa unionin oikeuden yleisperiaatetta. Vaikka saman menetelmän soveltaminen on lähtökohtaisesti oikeutettua sen varmistamiseksi, että tilannetta kahden ajanjakson välillä verrataan taloudellisessa analyysissä luotettavasti, näin ei ole silloin, jos merkitykselliset muuttujat ovat muuttuneet riittävästi, niin että aikaisemmin käytetty menetelmä ei sovellu luotettavan tuloksen saamiseen – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – sitä koskevassa arvioinnissa, onko polkumyyntitullit siirretty asianmukaisesti jälleenmyyntihintoihin ja myöhempiin myyntihintoihin unionissa (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 18.9.2014, Valimar, C‑374/12, EU:C:2014:2231, 50 ja 59 kohta). Kuten komissio väittää, on kuitenkin niin, että vaikka tuotantokustannukset ovat nousseet merkittävästi kahden vertaillun ajanjakson välillä, jälleenmyyntihintojen nousu unionissa, vaikka se olisi suurikin, ei välttämättä takaa sitä, että polkumyyntitullit olisi siirretty asianmukaisesti eli täysimääräisesti näihin hintoihin. Tuotantokustannukset ovat saattaneet nousta enemmän kuin hinnat. Tässä tilanteessa on niin, että vaikka uudet hinnat ovat korkeammat kuin vanhat hinnat, joihin on lisätty polkumyyntitullit, asianosaiset eivät siirrä polkumyyntitulleja asianmukaisesti, kun otetaan huomioon niiden tuotantokustannusten kehittyminen. 71 Kantajan käsiteltävässä asiassa esittämillä väitteillä ei voida kyseenalaistaa tätä arviointia. On aluksi todettava, että toisin kuin kantaja lähinnä väittää, perusasetuksen 11 artiklan 10 kohta ei merkitse, siltä osin kuin se koskee kysymystä siitä, ’[siirretäänkö] tulli asianmukaisesti jälleenmyyntihintoihin’, että ainoastaan polkumyyntitullia vastaava määrä pitäisi sisällyttää uuteen jälleenmyyntihintaan aiemmin käytetyn jälleenmyyntihinnan lisäksi, jotta tähän kysymykseen voitaisiin vastata myöntävästi. Tavanomaisiin maksettaviin kustannuksiin nähden ylimääräinen tulli ’siirretään asianmukaisesti’ ainoastaan, jos se lisätään näihin muihin kustannuksiin. Jos nämä muut kustannukset kuitenkin nousevat, mutta jälleenmyyntihinta nousee vähemmän, tulli lisätään tosiasiallisesti ainoastaan osittain tai ei ollenkaan näihin muihin kustannuksiin, vaikka polkumyyntitullia vastaava määrä olisi lisätty aiemmin käytettyyn jälleenmyyntihintaan. Polkumyyntitullien palauttamista koskevan komission ilmoituksen kohta, johon kantaja vetoaa – – ei ole millään tavoin ristiriidassa tämän analyysin kanssa. Sama koskee 18.11.2015 annettua tuomiota Einhell Germany ym. vastaan komissio (T‑73/12, EU:T:2015:865), johon kantaja vetosi. Erityisesti kyseisen tuomion 155 kohdassa, kun sitä luetaan asiayhteydessään, todetaan, että jokin muu menetelmä kuin unionissa ennen polkumyyntitullien asettamista ja sen jälkeen käytettyjen jälleenmyyntihintojen vertaaminen voi olla asianmukainen sen määrittämiseksi, onko polkumyyntitullit siirretty uusiin jälleenmyyntihintoihin unionissa vai ei. 72 Nyt käsiteltävään asiaan liittyvistä konkreettisista seikoista on todettava neljännen palautustutkimuksen vuotta 2012 vastaavan ajanjakson osalta, että riidanalaisissa päätöksissä, esimerkiksi päätöksen C(2014) 9805 final 85 perustelukappaleessa, komissio totesi tuotantokustannusten nousseen merkittävästi (109 %) alkuperäiseen tutkimusajanjaksoon nähden, eikä kantaja ole kiistänyt tämän seikan asiasisältöä etenkään nyt käsiteltävän kanteen yhteydessä. Näissä olosuhteissa määrittääkseen sen, oliko polkumyyntitullit siirretty asianmukaisesti kantajan CHEMK:n ja KF:n lukuun unionissa käyttämiin jälleenmyyntihintoihin neljännen palautustutkimuksen ajanjakson aikana, komissio saattoi perustellusti ottaa huomioon vuonna 2012 todetut tuotantokustannukset alkuperäisessä tutkimuksessa käytettyjen jälleenmyyntihintojen sijasta. 73 Tilanteessa, jossa – kuten komissio korostaa riidanalaisissa päätöksissä, esimerkiksi päätöksen C(2014) 9805 final 84 perustelukappaleessa – jälleenmyyntihinta unionissa kattaa ainoastaan 1 prosentissa tapauksista tuotteiden kustannukset, polkumyyntitulli mukaan luettuna, ei ole lähellekään osoitettu, että nämä tullit olisi tosiasiallisesti siirretty hintoihin asianmukaisesti. 74 Edes kantajan esille tuoma yli 100 prosentin jälleenmyyntihintojen nousu alkuperäisen tutkimusajanjakson ja neljännen palautustutkimuksen ajanjakson välillä ei tässä yhteydessä ole riittävä todiste polkumyyntitullien siirtämisestä täysimääräisesti hintoihin jälkimmäisen ajanjakson aikana. Kuten edellä 70 kohdassa todetaan, se, että tuotantokustannukset olivat nousseet enemmän kuin käytetyt hinnat, riittää sen toteamiseen, että nämä hinnat eivät sisällä asianmukaisesti polkumyyntitulleja, kun otetaan huomioon tuotantokustannusten kehittyminen. Tämä osoitetaan lähtökohtaisesti sillä komission esiin tuomalla tosiseikalla, että 9 prosentissa tapauksista jälleenmyyntihinnat unionissa eivät kattaneet vuonna 2012 tuotteiden kustannuksia, polkumyyntitulli mukaan luettuna. 75 Näin ollen komissio saattoi perustellusti vähentää polkumyyntitullin hinnasta, jolla tuote jälleenmyytiin ensimmäisen kerran riippumattomalle ostajalle unionissa, muodostaakseen laskennallisen vientihinnan neljännen palautustutkimuksen ajanjakson osalta, koska ei ollut osoitettu, että polkumyyntitulli oli siirretty asianmukaisesti ensiksi mainittuun hintaan. – – 77 Komissio on kuitenkin oikeassa väittäessään – kuten se esittää riidanalaisissa päätöksissä, esimerkiksi päätöksen C(2014) 9805 final 78 perustelukappaleessa – että unionissa käytettyjen jälleenmyyntihintojen analyysi sen määrittämiseksi, missä määrin polkumyyntitullit sisältyvät niihin, on toteutettava näiden tullien maksamista seuraavassa kaupan portaassa, eli määritelmän mukaan sellaisessa kaupan portaassa, jossa hinnassa on otettu huomioon lisäkustannukset noudettuna lähettäjältä- tai [CIF]-hintaportaassa huomioon otettuihin lisäkustannuksiin nähden. Tältä osin on aiheellista korostaa, että kun perusasetuksessa säädetään, että tiettyjä hintoja oikaistaan eri kaupan portaassa kuin missä niitä tavallisesti sovelletaan, tämä tehdään sellaisten hintojen tasapuolisen vertailun varmistamiseksi, jotka eivät välttämättä heijasta samoja suoritteita. Perusasetuksen 2 artiklan 10 kohdan d alakohdassa – – säädetään, että vientihinnan ja normaaliarvon välillä tehtävä tasapuolinen vertailu voi edellyttää oikaisuja niiden kaupan portaiden, joissa kyseisiä hintoja sovelletaan, erojen huomioon ottamiseksi. Näin ei kuitenkaan ole silloin, kun on kyse yksinomaan unionin jälleenmyyntihintojen arvioimisesta perusasetuksen 11 artiklan 10 kohdan yhteydessä, jossa ei säädetä tällaisista oikaisuista. On toisaalta todettava, että sikäli kuin komissio on oikeutettu tämän säännöksen soveltamiseksi ottamaan tietyissä nyt käsiteltävän asian kaltaisissa tilanteissa jälleenmyyntihintoja analysoidessaan huomioon kaikki ennen kyseistä jälleenmyyntiä aiheutuneet kustannukset, – –, noudettuna lähettäjältä- tai CIF-hintaportaassa vahvistettujen hintojen analyysi ei olisi johdonmukainen, vaikka näihin hintoihin lisättäisiin – kuten kantaja väittää tehdyn – keinotekoisesti polkumyyntitullit, toisin sanoen ottamatta huomioon tiettyjen ennen tätä jälleenmyyntiä aiheutuneiden kustannusten määrää. Tällaisissa tilanteissa ei myöskään ole tarpeen vertailla jälleenmyyntihintoja unionissa kahden peräkkäisen ajanjakson välillä, koska tällaiseen vertailuun voi – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – vaikuttaa se, että siinä, milloin kyseisten tuotteiden maahantuojat laskuttavat ensimmäisiä riippumattomia ostajia unionissa, on ajallisia eroavuuksia kaupan portaissa. Sitä vastoin on välttämätöntä tarkastaa, osoittavatko kyseisen maahantuojan esittämät seikat, että näiden ostajien tarkasteltavan jakson aikana tosiasiallisesti maksama hinta sisältää asianmukaisesti polkumyyntitullit. Tältä osin riidanalaisissa päätöksissä todettiin – kantajan sitä kiistämättä – että mainitun ajanjakson aikana se myi tuotteita enimmäkseen toimitettuna tullattuna ‑hinnan perusteella, joka toisin sanoen sisältää kaikki ennen toimitusta aiheutuvat kustannukset, mikä saattoi helpottaa edellä mainittua tarkastusta. 78 Näin ollen kantaja ei voinut vedota noudettuna lähettäjältä- tai [CIF]-hintaportaassa sovellettujen hintojen kehitykseen, edes silloin kun näitä hintoja oli korotettu polkumyyntitulleilla, perustellakseen sen, että se oli siirtänyt kolmannen palautustutkimuksen ajanjakson aikana polkumyyntitullit sen jälleenmyyntihintoihin unionissa. Kantajan olisi pitänyt esittää seikkoja, jotka osoittavat, että sen mainittuna ajanjaksona soveltamat toimitettuna tullattuna ‑hinnat kattoivat kaikki sille tässä portaassa kyseisten tuotteiden osalta aiheutuneet kustannukset, mukaan lukien polkumyyntitullit, mitä se ei kyennyt tekemään. Näin ollen komissio vähensi perustellusti polkumyyntitullin ensimmäiseltä riippumattomalta ostajalta unionissa peritystä jälleenmyyntihinnasta määrittääkseen laskennallisen vientihinnan kolmannen palautustutkimuksen ajanjakson osalta, koska ei ollut osoitettu, että polkumyyntitulli olisi siirretty asianmukaisesti ensiksi mainittuun hintaan. Näin ollen ei ole tarpeen tutkia asianosaisten väitteitä, jotka koskevat noudettuna lähettäjältä- tai [CIF]-hintojen luotettavuutta tai laskentatapaa. Kantajan vastauskirjelmässään esittämästä väitteestä, jonka mukaan jopa toimitettuna tullattuna ‑hintaportaassa suoritettava jälleenmyyntihintojen vertailu johtaisi siihen, että tullit on palautettava osittain, on todettava, ettei sitä ole missään tapauksessa perusteltu riittävästi, jotta se voitaisiin ottaa huomioon riidanalaisten päätösten laillisuusvalvonnassa (ks. vastaavasti tuomio 17.3.2015, RFA International v. komissio, T‑466/12, EU:T:2015:151, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). 79 Edellä esitetystä seuraa, että kantajan toinen kanneperuste, joka koskee perusasetuksen 11 artiklan 9 ja 10 kohdan rikkomista laskennallisen vientihinnan muodostamisessa, ei myöskään ole perusteltu.”