ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
11

Yleissopimuksen 57 artiklan 1 ja 2 kappaleessa määrätään seuraavaa: ”1. Jos sopimuspuoli syyttää henkilöä rikoksesta ja jos tämän sopimuspuolen toimivaltaisilla viranomaisilla on syytä epäillä, että syyte koskee samaa tekoa, josta toinen sopimuspuoli on hänet jo kerran lainvoimaisesti tuominnut, näiden viranomaisten on tarpeelliseksi katsoessaan pyydettävä asianomaiset tiedot sen sopimuspuolen toimivaltaisilta viranomaisilta, jonka alueella tuomio on annettu. 2. Pyydetyt tiedot on annettava mahdollisimman pikaisesti, ja ne on otettava huomioon päätettäessä meneillään olevan käsittelyn jatkamisesta.”
77

Kuten yhteisöjen tuomioistuin on jo huomauttanut, silloin kun yhteisöjen tuomioistuimen antaman tuomion täytäntöönpanon laiminlyönti on omiaan aiheuttamaan haittaa ympäristölle ja vaarantamaan ihmisten terveyden, joista huolehtiminen on osa yhteisön ympäristöpolitiikan nimenomaisia tavoitteita, kuten EY 174 artiklasta ilmenee, tällaista laiminlyöntiä on pidettävä erityisen vakavana (ks. vastaavasti em. asia komissio v. Kreikka, tuomion 94 kohta ja em. asia komissio v. Espanja, tuomion 57 kohta).
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa MI.VER Srl (jäljempänä MI.VER) ja Antonelli nostivat kanteen Provincia di Maceratan (Maceratan maakunta) antamasta maksumääräyksestä, joka perustui 18.11.2005 laadittuun pöytäkirjaan, jossa todettiin, että jätteistä annetun direktiivin 91/156/ETY, vaarallisista jätteistä annetun direktiivin 91/689/ETY ja pakkauksista ja pakkausjätteistä annetun direktiivin 94/62/EY täytäntöönpanosta annetun asetuksen nro 22 (decreto legislativo no 22, attuazione delle direttive 91/156/CEE sui rifiuti, 91/689/CEE sui rifiuti pericolosi e 94/62/CE sugli imballaggi e sui rifiuti di imballaggio) (GURI nro 38, 15.2.1997, Supplemento ordinario), sellaisena kuin se on muutettuna 8.11.1997 annetulla asetuksella nro 389 (GURI nro 261, 8.11.1997; jäljempänä asetus nro 22/97), 15 §:ää on rikottu.
48

Kolmanneksi asetuksen N:o 1501/95 13 artiklan edellä selostettu tulkinta vahvistetaan muissa asetuksen N:o 3665/87 18 artiklan 4 kohdan nojalla annetuissa asetuksissa – kuten oliiviöljyn toimittamista veloituksetta Puolalle koskevan tarjouskilpailun avaamisesta 1.9.1989 annettu komission asetus (ETY) N:o 2669/89 (EYVL L 257, s. 20) – tai asetuksen N:o 800/1999 16 artiklan 4 kohdan nojalla annetuissa asetuksissa – kuten sokerin tuontia kolmanteen maahan koskevien tullimuodollisuuksien täyttymisen todistamisesta asetuksen (EY) N:o 800/1999 16 artiklan mukaisesti 9.1.2004 annettu komission asetus (EY) N:o 40/2004 (EUVL L 6, s. 17) ja sen jälkeen annetut asetukset tai maidon ja maitotuotteiden tuontia kolmanteen maahan koskevien tullimuodollisuuksien täyttymisen todistamisesta asetuksen (EY) N:o 800/1999 16 artiklan mukaisesti 18.3.2005 annettu komission asetus (EY) N:o 450/2005 (EUVL L 74, s. 30).
Suojatun tietokannan aineiston toisintaminen toisessa tietokannassa sillä tavoin, että ensimmäisestä tietokannasta on etsitty tietoja näytöllä ja siihen sisältyviä aineistoja on arvioitu yksittäin, on tietokantojen oikeudellisesta suojasta 11.3.1996 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 96/9/EY 7 artiklassa tarkoitettua ”kopiointia”, edellyttäen että – ja ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on selvitettävä tämä seikka – tämä toimi vastaa suojatun tietokannan sisällön laadullisesti tai määrällisesti olennaisen osan siirtämistä tai sellaisten epäolennaisten osien siirtämisiä, jotka jatkuvuutensa ja järjestelmällisyytensä vuoksi ovat johtaneet tämän sisällön olennaisen osan uudelleen muodostamiseen.
8

Asetuksen N:o 2342/2002 79 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Saamisen vahvistamiseksi toimivaltainen tulojen ja menojen hyväksyjä varmistaa, että: a) saaminen on selvä eikä sen osalta ole asetettu mitään ehtoja; b) saaminen on likvidi eli sen määrä on määriteltävä rahassa ja tarkasti; c) saaminen on erääntynyt eikä sille ole annettu maksuaikaa; d) velallisen nimi on oikein; e) perittävä määrä on kirjattu oikeaan budjettikohtaan; f) tositteet ovat asianmukaisia; g) moitteettoman varainhoidon periaatetta – – on noudatettu. – –”
5

Vuoden 2004 lain 10 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa: ”Veron perusteena silloin, kun valmisteverokanta on ilmaistu prosenttiosuutena veron määräytymisperusteesta, on: 1) määrä, joka on maksettava Puolassa myydystä valmisteveron alaisesta tuotteesta, vähennettynä tavaroista ja palveluista kannettavan veron määrällä tai näistä tavaroista maksettavan valmisteveron määrällä; 2) määrä, joka ostajan on maksettava valmisteveron alaisista tuotteista, kun kyse on yhteisöhankinnasta; 3) määrä, joka on maksettava jäsenvaltion alueella tapahtuneesta valmisteveron alaisten tuotteiden toimituksesta, kun kyse on yhteisömyynnistä; 4) tuonnin yhteydessä valmisteveron alaisten tuotteiden tullausarvo korotettuna maksettavalla tullilla 6–9 momentin mukaisesti.”
71

Ennakkoratkaisukysymykseen on siten vastattava, että EY 56 ja EY 58 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle pääasiassa kysymyksessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, joka koskee jäsenvaltiossa sijaitsevasta kiinteistöstä maksettavan varainsiirtoveron ja perintöveron laskemista ja jonka mukaan tätä kiinteistöä koskevat velat eivät ole vähennyskelpoisia silloin, kun perinnönjättäjä ei asunut kuolinhetkellään tässä jäsenvaltiossa vaan jossain toisessa jäsenvaltiossa, vaikka tällainen vähentäminen on mahdollista silloin, kun kyseisen henkilön asuinvaltio oli kuolinhetkellä se valtio, jossa peritty kiinteistö sijaitsee.
25

Tähän on lisättävä, kuten Romanian hallitus, komissio ja julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 43 kohdassa ovat perustellusti esittäneet, että toimenpide, jolla rajoitetaan oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen, on toteutettava sen jäsenvaltion, joka hyväksyy toimenpiteen, yleisen järjestyksen tai yleisen turvallisuuden suojeluun liittyvien seikkojen perusteella. Tällainen toimenpide ei voi nojautua pelkästään sellaisiin perusteisiin, joihin toinen jäsenvaltio on vedonnut päättäessään karkottaa yhteisön kansalaisen alueeltaan, kuten tilanne on pääasiassa; tämä ei kuitenkaan estä sitä, että tällaiset perusteet voidaan ottaa huomioon, kun toimivaltaiset kansalliset viranomaiset arvioivat vapaata liikkuvuutta rajoittavan toimenpiteen hyväksymistä (ks. vastaavasti asia C-503/03, komissio v. Espanja, tuomio 31.1.2006, Kok. 2006, s. I-1097, 53 kohta).
20

Toisaalta on sitä paitsi viitattava siihen, että vasikoita saadaan pitää vain poikkeuksellisesti kytkettyinä, sillä kytkettynä pitäminen on mahdollista enintään tunnin ajan silloin, kun niille annetaan maitoa. Vasikat saavat siten olla poikkeuksellisesti kytkettyinä ainoastaan näiden lyhyiden ajanjaksojen aikana yksistään sillä ehdolla, että ne ovat kytkettyinä sellaisissa olosuhteissa, joissa niiden liikkumisvapaus on taattu siten, että ne voivat laskeutua makuulle, levätä, nousta makuulta ja puhdistautua vaivatta. Pääasian vastaajan sen osoittamiseksi esittämät seikat, että hänen eläimiään ei pidetä kytkettyinä, ovat juuri niitä, joista eläinten on päästävä osalliseksi silloin, kun ne ovat poikkeuksellisesti kytkettyinä – mikä on mahdollista ainoastaan yhteiskarsinoissa olevien vasikoiden kohdalla – ja mistä ei ole kyse pääasian kantajan tapauksessa.
89

Kolmannessa kysymyksessään, joka on esitetty sen varalta, että toiseen kysymykseen, sellaisena kuin kansallinen tuomioistuin on sen esittänyt, vastattaisiin kieltävästi, kansallinen tuomioistuin kysyy, onko asetuksen N:o 1348/2000 8 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että tiedoksiannetun asiakirjan vastaanottaja ei ainakaan tämän säännöksen perusteella saa kieltäytyä ottamasta vastaan asiakirjan liitteitä, jotka eivät ole vastaanottavan jäsenvaltion kielellä tai sellaisella asiakirjan lähettäneen jäsenvaltion kielellä, jota vastaanottaja ymmärtää, kun tämä on elinkeinotoimintaa harjoittaessaan tehnyt sopimuksen, jossa se on sopinut, että kirjeenvaihto käydään asiakirjan lähettäneen jäsenvaltion kielellä, ja kun liitteet yhtäältä koskevat tätä kirjeenvaihtoa ja ne on toisaalta laadittu sovitulla kielellä.
19

Kuudennen direktiivin luomaa asiayhteyttä tarkasteltaessa on muistettava, että sen 19 artikla on sen XI osastossa, joka koskee vähennysjärjestelmää. Direktiivin 17 artiklan 2 kohdassa vahvistetulla vähennysoikeudella, joka koskee arvonlisäveroa, joka on maksettu tavaroista tai palveluista, jotka verovelvollinen on käyttänyt arvonlisäverollisiin liiketoimiinsa, on pyritty kokonaan poistamaan maksettavasta tai maksetusta arvonlisäverosta yrittäjälle aiheutuva rasitus sen koko taloudellisessa toiminnassa. Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä takaa näin ollen kaiken taloudellisen toiminnan verorasituksen täydellisen neutraalisuuden tämän toiminnan tarkoituksesta tai tuloksesta riippumatta edellyttäen, että kyseinen toiminta itsessään on lähtökohtaisesti arvonlisäverollista (ks. vastaavasti mm. asia C-435/05, Investrand, tuomio 8.2.2007, Kok. 2007, s. I-1315, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sen määrittämiseksi, voidaanko sellaista nimitystä, joka ei ole maantieteellinen nimi, pitää tavanomaisena ja välillisenä maantieteellisenä lähtöisyysmerkintänä, jonka suojaamista jäsenvaltioiden välisten kahdenvälisten sopimusten nojalla voidaan pitää perusteltuna EY 30 artiklassa määrättyjen kriteerien perusteella, kansallisen tuomioistuimen on tutkittava, onko kyseinen nimitys, joka ei sinänsä ole maantieteellinen nimi, alkuperäjäsenvaltiossa vallitsevien tosiseikkojen ja käsitysten mukaan kuitenkin omiaan ainakin ilmaisemaan kuluttajalle, että sillä varustettu tuote on lähtöisin tietyltä alueelta tai tietystä paikasta, joka sijaitsee tämän jäsenvaltion alueella. Jos tällainen tutkimus sitä vastoin osoittaa, että kyseessä olevalta nimitykseltä puuttuu tällainen vähimmäiskyky kyseisen tuotteen maantieteellisen alkuperän mieleen tuomiseen, nimityksen suojaa ei voida perustella EY 30 artiklassa tarkoitetulla teollisoikeuksien ja kaupallisten oikeuksien suojaamisella ja se on siten lähtökohtaisesti ristiriidassa EY 28 artiklan kanssa, ellei sitä voida perustella muulla perusteella.

Kansallisen tuomioistuimen on lisäksi varmistuttava jälleen alkuperäjäsenvaltiossa vallitsevien tosiseikkojen ja käsitysten mukaan siitä, ettei nimityksestä ole kahdenvälisten sopimusten voimaantuloajankohtana tai tätä myöhäisempänä ajankohtana tullut asianomaisessa jäsenvaltiossa yleisnimen kaltaista, sillä mainituilla sopimuksilla perustetun suojajärjestelmän tavoitteen voidaan katsoa liittyvän EY 30 artiklassa tarkoitettuun teollisoikeuksien ja kaupallisten oikeuksien suojaamiseen.

Koska yhteisö ei ole antanut kyseessä olevaa alaa koskevia säännöksiä, kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on ratkaista kansallisen oikeuden mukaisesti, onko teetettävä tässä jäsenvaltiossa vallitsevia tosiseikkoja ja käsityksiä valottava mielipidetutkimus sen selvittämiseksi, voidaanko nimitystä pitää tavanomaisena ja välillisenä maantieteellisenä lähtöisyysmerkintänä, ja sen varmistamiseksi, ettei siitä ole tullut kyseisessä jäsenvaltiossa yleisnimen kaltaista. Jos kansallinen tuomioistuin katsoo tällaisen mielipidemittauksen teettämisen välttämättömäksi, sen tehtävänä on määrittää samaten kansallisen oikeuden mukaisesti tätä varten se kuluttajien prosentuaalinen osuus, jota on pidettävä riittävän merkittävänä.

(ks. 82–84, 89 ja 94 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa annetaan sen sanamuodon mukaan suojaa yhteisön tavaramerkille sellaisten tavaroiden ja palvelujen osalta, jotka ovat erilaisia kuin ne, joille mainittu tavaramerkki on rekisteröity.

Huolimatta asetuksen 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan sanamuodosta ja ottaen huomioon sen järjestelmän yleinen rakenne ja tavoitteet, johon säännös kuuluu, laajalti tunnettuja tavaramerkkejä ei suojata vähemmän silloin, kun merkkiä käytetään samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten, kuin silloin, kun sitä käytetään sellaisia tavaroita tai palveluja varten, jotka eivät ole samankaltaisia.

Näin ollen on myönnettävä, että asetuksen 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa annetaan laajalti tunnetulle tavaramerkille suojaa yhtä lailla sellaisten tavaroiden tai palvelujen osalta, jotka ovat samoja tai samankaltaisia kuin ne, joille mainittu tavaramerkki on rekisteröity.

(ks. 17–19 kohta)
Asia C-241/07

JK Otsa Talu OÜ

vastaan

Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet (PRIA)

(Riigikohusin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”EMOTR — Asetus (EY) N:o 1257/1999 — Maaseudun kehittämistä koskeva yhteisön tuki — Tuki ympäristölle suotuisille maatalouden tuotantomenetelmille”

Julkisasiamies J. Mazákin ratkaisuehdotus 23.10.2008 I ‐ 4325

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 4.6.2009 I ‐ 4346

Tuomion tiivistelmä

Maatalous – Yhteinen maatalouspolitiikka – EMOTR:sta maksettava rahoitus – Maaseudun kehittämistä koskeva tuki – Tuki ympäristölle suotuisille maatalouden tuotantomenetelmille

(Neuvoston asetuksen N:o 1257/1999, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2223/2004, 24 artiklan 1 kohta, 37 artiklan 4 kohta ja 39 artiklan 3 kohta)

Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tuesta maaseudun kehittämiseen ja tiettyjen asetusten muuttamisesta ja kumoamisesta annetun asetuksen N:o 1257/1999, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2223/2004, 24 artiklan 1 kohdan säännökset, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 37 artiklan 4 kohdan ja 39 artiklan kanssa, eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio rajoittaa talousarviovarojen riittämättömyyden takia maaseudun kehittämistuen edellytykset täyttävien hakijoiden ryhmän käsittämään ainoastaan maanviljelijät, joiden osalta on tehty jo edellisenä talousarviovuotena tällaisen tuen myöntämistä koskeva päätös.

Kun otetaan huomioon asetuksen N:o 1257/1999 tavoite, eli pyrkimys edistää maatalouden ympäristöpolitiikan ja maaseudun kehitystä yleensä, jäsenvaltioiden on pyrittävä hallinnoimaan varojaan asianmukaisesti siten, että kaikki saman asetuksen vaatimukset täyttävät hakijat voivat saada maaseudun kehittämistukea. Kyseisen asetuksen 37 artiklan 4 kohdan ja 39 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat kuitenkin säätää maaseudun kehittämiseen tarkoitetun yhteisön tuen myöntämiselle täydentäviä tai tiukempia edellytyksiä, joiden on oltava johdonmukaisia kyseisessä asetuksessa vahvistettujen tavoitteiden ja vaatimusten kanssa, ja yhteensopivuuden ja johdonmukaisuuden varmistamiseksi jäsenvaltioiden on tarvittaessa tarkistettava tukitoimenpiteitä myöhemmin. Näin ollen maatalouden ympäristötukijärjestelmän ohjelmat voivat muuttua, mutta kyseisen järjestelmän mukauttaminen on tehtävä kyseessä olevan asetuksen tavoitteita kunnioittaen.

Kun otetaan huomioon kyseessä olevassa jäsenvaltiossa todettu talousarviovarojen riittämättömyys, kansallisen lainsäätäjän valitsema vaihtoehto, jonka mukaan niiden maanviljelijöiden joukko, jotka voivat saada maaseudun kehittämistukea, rajoitetaan käsittämään ainoastaan ne maanviljelijät, jotka ovat tehneet jo edellisen talousarviovuoden aikana maatalouden ympäristösitoumuksia, kuuluu jäsenvaltioille asetuksen N:o 1257/1999 nojalla kuuluvaan harkintavaltaan.

(ks. 38–40, 48 ja 54 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-527/07

The Queen,

Generics (UK) Ltd:n hakemuksesta,

vastaan

Licensing Authority

(High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Divisionin (Administrative Court) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Direktiivi 2001/83/EY — Ihmisille tarkoitetut lääkkeet — Myyntilupa — Epäämisperusteet — Geneeriset lääkkeet — ”Vertailulääkkeen” käsite”

Julkisasiamies J. Mazákin ratkaisuehdotus 26.3.2009 I ‐ 5261

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 18.6.2009 I ‐ 5278

Tuomion tiivistelmä

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Ihmisille tarkoitetut lääkkeet

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus N:o 726/2004; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/83 10 artiklan 2 kohdan a alakohta)

Lääkettä, johon ei sovelleta ihmisille ja eläimille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön lupa- ja valvontamenettelyistä ja Euroopan lääkeviraston perustamisesta annettua asetusta N:o 726/2004 ja jonka markkinoille saattamiselle jäsenvaltiossa ei ole annettu lupaa sovellettavan yhteisön oikeuden mukaisesti, ei voida pitää ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetun direktiivin 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/27, 10 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettuna vertailulääkkeenä.

Lääkkeelle on pitänyt myöntää lupa yhteisön oikeuden mukaisesti ennen lääkkeen saattamista markkinoille, jotta sitä voidaan pitää vertailulääkkeenä. Sekä direktiivin 2001/83 ja etenkin sen 6, 8 ja 10 artiklan sanamuodosta että sen rakenteesta seuraa, että vertailulääkkeinä voidaan pitää ainoastaan sellaisia lääkkeitä, joilla on kyseisen direktiivin mukaisesti myönnetty myyntilupa. Vastaavasti niiden lääkkeiden osalta, joille on haettu tätä lupaa ennen kyseisen direktiivin voimaantuloa, hakijan on osoitettava, että vertailulääkkeelle on myönnetty myyntilupa lupaa koskevan hakemuksen tekemishetkellä voimassa olleen yhteisön oikeuden nojalla, jotta hänen hakemuksensa käsiteltäisiin lyhennetyssä menettelyssä.

Ainoastaan siinä tilanteessa, että toimivaltaisella viranomaisella on kaikki vertailulääkettä koskevat ilmoitukset ja asiakirjat, direktiivin 2001/83 10 artiklan 1 kohdassa korvataan myyntiluvan hakijoiden velvollisuus kyseisen direktiivin 8 artiklan 3 kohdan i alakohdassa tarkoitettujen tutkimusten tulosten toimittamisesta velvollisuudella osoittaa, että kyseessä oleva lääke on siinä määrin samankaltainen kyseisen vertailulääkkeen kanssa, jolla on jo tällainen lupa, että lupahakemuksen kohteena olevan lääkkeen ja vertailulääkkeen välillä ei ole huomattavia eroja turvallisuuden ja tehokkuuden suhteen.

(ks. 27, 30, 33, 37 kohta ja tuomiolauselma)
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 13 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdassa olevaa käsitettä ”julkinen postilaitos” on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan julkisia tai yksityisiä toimijoita, jotka sitoutuvat huolehtimaan jäsenvaltiossa kokonaan tai osittain postin yleispalvelusta, sellaisena kuin se on määritelty yhteisön postipalvelujen sisämarkkinoiden kehittämistä ja palvelun laadun parantamista koskevista yhteisistä säännöistä annetun direktiivin 97/67, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2002/39, 3 artiklassa.

Jotta ensinnäkin kuudennen direktiivin 13 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdan sanamuoto käsittäisi palvelut, niiden on oltava sellaisen toimijan suorittamia, joka voidaan luokitella ”julkiseksi postilaitokseksi” tämän termin organisatorisessa merkityksessä. Se seikka, että yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan a alakohta on muotoiltu täysin identtisesti kuudennen direktiivin 13 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdan kanssa, osoittaa, että viimeksi mainitussa säännöksessä säädetty vapautus on säilytetty sellaisenaan, huolimatta postialan vapauttamisesta. Tästä seuraa, että kuudennen direktiivin 13 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdassa säädettyä vapautusta ei voida tulkita niin, että se koskee direktiivin 97/67 7 artiklassa tarkoitettujen varattujen palvelujen kaltaisten postipalvelujen tarjoamista riippumatta näiden palvelujen tarjoajan asemasta.

Toiseksi kuudennen direktiivin 13 artiklan A kohdassa säädetyillä vapautuksilla on tarkoitus suosia tiettyjä yleishyödyllisiä toimintoja. Tämä yleinen tavoite tarkoittaa postialalla erityisempää tavoitetta tarjota alennettuun hintaan väestön keskeisiä tarpeita vastaavia postipalveluja. Yhteisön oikeuden nykytilassa tällainen tavoite vastaa olennaisilta osin direktiivillä 97/67 tavoiteltua päämäärää eli postin yleispalvelun tarjoamista. Tämän direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukaan tällainen palvelu tarkoittaa tietynlaatuisten postipalvelujen pysyvää tarjontaa kaikille käyttäjille kohtuullisin hinnoin jäsenvaltion koko alueella. Siten huolimatta siitä, että kuudennen direktiivin, jonka oikeudellinen perusta poikkeaa direktiivin 97/67 oikeudellisesta perustasta, 13 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdan tulkinta ei voi perustua direktiiviin 97/67, viimeksi mainittu on silti hyödyllinen apu tässä säännöksessä tarkoitetun ”julkisen postilaitoksen” käsitteen tulkinnassa.

(ks. 27–30, 32–36 ja 40 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-275/07

Euroopan yhteisöjen komissio

vastaan

Italian tasavalta

”Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen — Yhteisön ulkoinen passitus — TIR-carnet — Tullit — Yhteisöjen omat varat — Käyttöön asettaminen — Määräaika — Viivästyskorot — Kirjanpitosäännöt”

Julkisasiamies V. Trstenjakin ratkaisuehdotus 11.6.2008 I ‐ 2008

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 19.3.2009 I ‐ 2041

Tuomion tiivistelmä

(Neuvoston asetuksen N:o 1552/89 2 artiklan 1 kohta, 6 artiklan 2 kohdan a alakohta ja 11 artikla; komission asetuksen N:o 2454/93 379 artiklan 1 kohta ja 455 artiklan 1 kohta)

Yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 88/376 soveltamisesta annetun asetuksen N:o 1552/89 2 artiklan mukaan yhteisöjen oikeus omiin varoihin on todettu, kun jäsenvaltion toimivaltainen yksikkö on toimittanut maksuvelvolliselle tiedon hänen maksettavakseen kuuluvasta määrästä. Tiedonanto maksuvelvolliselle on tehtävä heti, kun toimivaltaiset tulliviranomaiset voivat laskea tullivelasta aiheutuvien maksujen määrän ja määrittää velallisen. Saman asetuksen 11 artiklan mukaan asianomaisen jäsenvaltion on maksettava kaikista 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle tilille tehtävien tuloutusten viivästyksistä korkoa koko viivästysajalta. Nämä korot on maksettava, johtuipa varojen komission tilille siirtämisen viivästyminen mistä tahansa. (ks. 65 ja 66 kohta)

Tietyistä yhteisön tullikoodekseista annetun asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä annetun asetuksen N:o 2454/93 379 artiklan 1 kohtaa on tarkasteltava siten, että jos tälle lähtötoimipaikalle ei ole ilmoitettu siitä, että tavara on esitetty määrätoimipaikassa sen määräajan päättyessä, jonka lähtötoimipaikka on asettanut sanotun soveltamisasetuksen 348 artiklan 1 kohdan mukaisesti, lähtötoimipaikan on katsottava, että tavaraa ei ole esitetty määrätoimipaikassa. Sanotun soveltamisasetuksen 379 artiklan 1 kohdan muun tulkinnan seurauksena tämän artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely, jossa osoitetaan passituksen säännönmukaisuus, menettäisi kokonaan merkityksensä. Tästä seuraa, että sillä, että lähtötoimipaikalla ei ole tietoa tavaran saapumisesta määrätoimipaikkaan, on samat seuraukset kuin sillä, että lähetystä ei esitetä määrätoimipaikassa. Lähtötoimipaikan asettaman määräajan päättyessä tullivelan katsotaan syntyneen ja passituksesta vastaavan katsotaan olevan tullivelallinen. Tätä olettamaa vastaan voidaan kuitenkin esittää vastakkaisia todisteita. Jos näin ollen myöhemmin osoittautuu, että passitus on tapahtunut säännönmukaisesti, passituksesta vastaavalle voidaan palauttaa hänen suorittamansa määrät. Lisäksi tavaroiden, joiden mukana on TIR-carnet, osalta on katsottava, että kyseisessä vaiheessa vallitsee olettama tullivelan olemassaolosta, kun tulliviranomaiset eivät ole saaneet määrätullitoimipaikasta mitään asiakirjaa kyseessä olevien passitustoimenpiteiden toteuttamisesta tavaroiden esittämistä varten vahvistamansa määräajan päättyessä. (ks. 76–80, 88 ja 90 kohta)