ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

Tuloverolain (Einkommensteuergesetz), sellaisena kuin se on vuoden 2002 BGBl. I:n sivulla 4210 julkaistuna (jäljempänä EStG), 1 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Luonnolliset henkilöt, joiden kotipaikka tai tavanomainen asuinpaikka on maan alueella, ovat yleisesti verovelvollisia tuloveron osalta. – – 2. Yleisesti verovelvollisia tuloveron osalta ovat myös Saksan kansalaiset 1. joiden kotipaikka tai tavanomainen asuinpaikka ei ole maan alueella ja 2. jotka työskentelevät maan julkisoikeudellisen oikeushenkilön palveluksessa ja saavat näin ollen palkkaa julkisista varoista, sekä heidän kotitalouteensa kuuluvat henkilöt, jotka ovat Saksan kansalaisia tai joilla ei ole tuloja tai joilla on yksinomaan Saksassa verotettavia tuloja. Tämä pätee yksinomaan luonnollisiin henkilöihin, jotka ovat ainoastaan rajoitettua verovelvollisuutta tuloveron osalta vastaavalla tavalla verovelvollisia maassa, jossa heidän kotipaikkansa tai tavanomainen asuinpaikkansa sijaitsee. 3. Pyynnöstä luonnolliset henkilöt, joiden kotipaikka tai tavanomainen asuinpaikka ei ole maan alueella, voivat myös olla yleisesti verovelvollisia tuloveron osalta sikäli kuin heillä on tuloja – – Saksasta. Tätä vaihtoehtoa sovelletaan vain siinä tapauksessa, että vähintään 90 prosenttia heidän kalenterivuoden aikana saamistaan tuloista on Saksassa tuloveron alaista tai että heidän tulonsa, jotka eivät ole Saksassa tuloveron alaisia, eivät ylitä 6136:ta euroa kalenterivuodessa; tätä määrää on tarkastettava alaspäin, jos tämä on tarpeen ja tarkoituksenmukaista, kun otetaan huomioon verovelvollisen tilanne asuinvaltiossa. – –”
Suomen tasavalta asettaessaan Suomeen sijoittautumattomille verovelvollisille, jotka suorittavat Suomessa verollisia liiketoimia ja jotka ovat sijoittautuneet toiseen jäsenvaltioon tai sellaiseen kolmanteen valtioon, jonka kanssa on tehty sopimus, joka koskee toimivaltaisten viranomaisten keskinäisen avunannon järjestämistä välillisen verotuksen alalla ja jonka soveltamisala vastaa keskinäisestä avunannosta tiettyihin maksuihin, tulleihin, veroihin ja muihin toimenpiteisiin liittyvien saatavien perinnässä 15 päivänä maaliskuuta 1976 annetussa neuvoston direktiivissä 76/308/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 15.6.2001 annetulla neuvoston direktiivillä 2001/44/EY, ja hallinnollisesta yhteistyöstä arvonlisäverotuksen alalla ja asetuksen (ETY) N:o 218/92 kumoamisesta 7 päivänä lokakuuta 2003 annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1798/2003 säädettyä soveltamisalaa, veroedustajan nimeämistä koskevan velvoitteen on jättänyt noudattamatta jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17 päivänä toukokuuta 1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 20.12.2001 annetulla neuvoston direktiivillä 2001/115/EY, 21 ja 22 artiklan mukaisia velvoitteitaan.
Kun kyse on EY 234 artiklassa määrätystä, yhteisöjen tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisestä yhteistyöstä, ennakkoratkaisupyynnössä on esitettävä täsmällisesti ne syyt, joiden perusteella kansallinen tuomioistuin pyytää yhteisön oikeuden tulkintaa ja päätyy siihen, että ennakkoratkaisukysymysten esittäminen yhteisöjen tuomioistuimelle on tarpeellista. Tässä yhteydessä on välttämätöntä, että kansallinen tuomioistuin antaa edes vähäisen selostuksen niistä syistä, joiden perusteella se on valinnut ne yhteisön oikeuden säännökset ja määräykset, joiden tulkintaa se pyytää, ja siitä, miten nämä oikeussäännöt ja pääasiassa sovellettava kansallinen lainsäädäntö liittyvät toisiinsa.

Kansallisen tuomioistuimen kysymystä, jossa se ei mainitse niitä yhteisön oikeuden säännöksiä, joiden tulkitsemista se pyytää, eikä selitä sitä yhteyttä, jonka se katsoo olevan olemassa näiden säännösten ja pääasian riidan tai kyseisen riidan kohteen välillä, ei oteta tutkittavaksi.

(ks. 54–56 kohta)
Kun on kyse jäsenvaltiota vastaan nostetusta jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevasta kanteesta, kyseinen jäsenvaltio ei voi pätevästi vedota jo ratkaistun asian oikeusvoimaan aikaisemman tuomion perusteella silloin, kun kyseessä olevalla asialla ja sillä asialla, jossa aikaisempi tuomio on annettu, on eri kohde ja kun siihen syynä ovat juuri kyseisen jäsenvaltion komissiolle kyseessä olevan asian yhteydessä antamat tiedot.

(ks. 27 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten

(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)

Tiivistelmä

Tutkittaessa sitä, onko yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu sekaannusvaara olemassa, kahden tavaramerkin välisen samankaltaisuuden arviointia ei voida rajoittaa siihen, että huomioon otettaisiin ainoastaan yksi moniosaisen tavaramerkin osatekijöistä ja että sitä verrattaisiin toiseen tavaramerkkiin. Tällainen vertailu on sitä vastoin syytä suorittaa tarkastelemalla kutakin kyseessä olevaa tavaramerkkiä yhtenä kokonaisuutena, mikä ei sulje pois sitä, että kokonaisvaikutelmaa, joka moniosaisesta tavaramerkistä jää asianomaisen yleisön muistiin, voi joissain olosuhteissa hallita yksi tai useampi tavaramerkin osatekijöistä. Tältä osin on todettava, että ainoastaan silloin, kun kaikki muut tavaramerkin osatekijät jäävät merkityksettömiksi, samankaltaisuutta voidaan arvioida yksin hallitsevan osatekijän perusteella.

(ks. 41 ja 42 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Ympäristö – Jätteet – Jätteiden siirrosta annettu asetus N:o 259/93

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus N:o 1774/2002, sellaisena kuin se on muutettuna neuvoston asetuksella N:o 808/2003; neuvoston asetuksen N:o 259/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2557/2001, 1 artiklan 3 kohdan a alakohta)

Tiivistelmä

Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvien jätteiden siirtojen valvonnasta ja tarkastamisesta annetun asetuksen N:o 259/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2557/2001, 1 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaisesti sellaisen lihaluujauhon siirto, joka luokitellaan jätteeksi, koska siihen liittyy velvollisuus tai aikomus hävittää se, joka on tarkoitettu ainoastaan hyödynnettäväksi ja joka mainitaan tämän asetuksen liitteessä II, ei kuulu sen säännösten soveltamisalaan kyseisen 3 kohdan b–e alakohdan sekä tämän saman asetuksen 11 artiklan ja 17 artiklan 1–3 kohdan säännöksiä lukuun ottamatta.

Kansalliselle tuomioistuimelle kuuluu kuitenkin sen valvominen, että kuljettaminen tapahtuu muiden kuin ihmisravinnoksi tarkoitettujen eläimistä saatavien sivutuotteiden terveyssäännöistä annetun asetuksen N:o 1774/2002, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 808/2003, säännöksistä johtuvien vaatimusten mukaisesti, joista merkityksellisiä voivat olla tämän viimeksi mainitun asetuksen 7, 8 ja 9 artiklan ja liitteen II säännökset.

Asetuksen N:o 259/93 soveltaminen ei nimittäin merkitse, että asetuksen N:o 1774/2002 säännökset jäävät täysin merkityksettömiksi. Ympäristöön liittyvien riskien lisäksi lihaluujauhoon liittyy taudinleviämisriskejä. Taudinaiheuttajien leviämisriskin välttämiseksi asetuksen N:o 1774/2002 säännöksissä asetetaan useita vaatimuksia, joilla pyritään takaamaan, että eläimistä saatavia sivutuotteita ei käytetä tai kuljeteta laittomiin tarkoituksiin. Kyseisten asetusten tehokkaan vaikutuksen suojaamiseksi näitä säännöksiä on siis sovellettava rinnakkain siten, että niiden kummankin säädökset täydentävät toisiaan.

(ks. 73 ja 77 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Oikeudenkäynnin kohde

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

Verotus

–

Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen

–

Liikevaihtoverot

–

Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä

–

Veronmaksuvelvollinen (Neuvoston direktiivin 77/388 21 ja 22 artikla) (ks. 56 kohta ja tuomiolauselma)

Oikeudenkäynnin kohde

Aihe

Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – EY 28 ja EY 49 artiklan ja jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17 päivänä toukokuuta 1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY (EYVL L 145, s. 1) 21 ja 22 artiklan rikkominen – Kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan maahan sijoittautumattoman verovelvollisen, joka suorittaa tässä maassa verollisia liiketoimia, on nimettävä veroedustaja, joka ei ole välittömästi veronmaksuvelvollinen

Päätöksen päätösosa

Ratkaisu

1) Suomen tasavalta asettaessaan Suomeen sijoittautumattomille verovelvollisille, jotka suorittavat Suomessa verollisia liiketoimia ja jotka ovat sijoittautuneet toiseen jäsenvaltioon tai sellaiseen kolmanteen valtioon, jonka kanssa on tehty sopimus, joka koskee toimivaltaisten viranomaisten keskinäisen avunannon järjestämistä välillisen verotuksen alalla ja jonka soveltamisala vastaa keskinäisestä avunannosta tiettyihin maksuihin, tulleihin, veroihin ja muihin toimenpiteisiin liittyvien saatavien perinnässä 15 päivänä maaliskuuta 1976 annetussa neuvoston direktiivissä 76/308/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 15.6.2001 annetulla neuvoston direktiivillä 2001/44/EY, ja hallinnollisesta yhteistyöstä arvonlisäverotuksen alalla ja asetuksen (ETY) N:o 218/92 kumoamisesta 7 päivänä lokakuuta 2003 annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1798/2003 säädettyä soveltamisalaa, veroedustajan nimeämistä koskevan velvoitteen on jättänyt noudattamatta jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17 päivänä toukokuuta 1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 20.12.2001 annetulla neuvoston direktiivillä 2001/115/EY, 21 ja 22 artiklan mukaisia velvoitteitaan.

2) Suomen tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Farmaseuttiset tuotteet – Direktiivi 89/105 – Ihmisille tarkoitetut lääkkeet

(Neuvoston direktiivin 89/105 1 artikla ja 6 artiklan 1 ja 2 kohta)

2. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Farmaseuttiset tuotteet – Direktiivi 89/105 – Ihmisille tarkoitetut lääkkeet

(Neuvoston direktiivin 89/105 6 artiklan 2 kohta)

Tiivistelmä

1. Ihmisille tarkoitettujen lääkkeiden hintojen sääntelytoimenpiteiden avoimuudesta ja niiden soveltamisesta kansallisissa sairausvakuutusjärjestelmissä annetun direktiivin 89/105 tavoitteena sen 1 artiklan mukaan on, että kaikki kansalliset toimenpiteet ihmisille tarkoitettujen lääkkeiden hintojen valvomiseksi tai kansallisten sairausvakuutusjärjestelmien kattamien lääkevalikoimien rajoittamiseksi ovat tässä direktiivissä säädettyjen vaatimusten mukaisia. Näiden tavoitteiden saavuttaminen vaarantuisi, jos jäsenvaltio voisi ottaa kansallisesta sairausvakuutusjärjestelmästä korvattavien lääkkeiden luettelon laatimiseksi käyttöön kaksi menettelyä, joista toinen olisi tämän direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa asetettujen velvoitteiden mukainen ja toinen yhtäältä näistä velvoitteista vapaa ja toisaalta ristiriidassa kyseisessä direktiivissä vahvistettujen tavoitteiden kanssa.

Tästä seuraa, että direktiiviä 89/105 on tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jolla sen jälkeen kun lääkkeet, jotka eivät edellytä lääkemääräystä, on suljettu kansallisesta terveydenhoitojärjestelmästä myönnettävien etuuksien ulkopuolelle, yhdelle kansalliseen terveydenhoitojärjestelmään kuuluvalle elimelle myönnetään toimivalta antaa direktiivin 6 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädettyä menettelyä noudattamatta sääntöjä, joiden mukaan tietyt lääkkeet poikkeuksellisesti sisällytetään näihin etuuksiin.

(ks. 25, 27 ja 36 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. Ihmisille tarkoitettujen lääkkeiden hintojen sääntelytoimenpiteiden avoimuudesta ja niiden soveltamisesta kansallisissa sairausvakuutusjärjestelmissä annetun direktiivin 89/105 6 artiklan 2 kohdassa kuvataan velvollisuus täsmällisesti ja sanamuodoltaan yksiselitteisesti, toisin sanoen velvollisuus perustella päätös, jolla kieltäydytään sisällyttämästä lääkettä kansallisen sairausvakuutusjärjestelmän korvaamien lääkkeiden luetteloon, ja ilmoittaa muutoksenhakukeinot, eikä tähän velvollisuuteen liity mitään ehtoja eikä sen täytäntöönpano eivätkä sen vaikutukset ole riippuvaisia mistään myöhemmästä toimenpiteestä. Kyseisen säännöksen sanamuoto on siis ehdoton ja riittävän täsmällinen, jotta ne, joita asia koskee, voivat vedota siihen suhteissaan asianomaiseen jäsenvaltioon.

Tästä seuraa, että kyseistä 6 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että sillä annetaan lääkkeiden valmistajille, joita koskee päätös, jolla tietyt päätöksessä tarkoitettuja vaikuttavia aineita sisältävät lääkkeet korvataan, oikeus saada perusteltu ja muutoksenhakuosoituksella varustettu päätös myös silloin, kun jäsenvaltion lainsäädännössä ei säädetä vastaavasta menettelystä eikä muutoksenhakumenettelystä.

(ks. 42 ja 44 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Tavaroiden vapaa liikkuvuus – Kolmansien maiden kanssa käytävä kauppa – Sisäinen jalostusmenettely

(Neuvoston asetuksen N:o 2913/92 121 artikla, 122 artiklan c alakohta ja 236 artikla)

2. Euroopan yhteisöjen omat varat – Tuonti- tai vientitullien palauttaminen tai peruuttaminen

(Neuvoston asetuksen N:o 2913/92 121 artikla, 122 artiklan c alakohta ja 236 artikla)

Tiivistelmä

1. Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 122 artiklan c alakohtaa on tulkittava siten, että määritettäessä jalostettujen tuotteiden vapaaseen liikkeeseen luovuttamisesta aiheutuvaa tullivelkaa, ellei asianomainen ole nimenomaisesti esittänyt tätä koskevaa pyyntöä, kansallisilla tulliviranomaisilla ei ole velvollisuutta soveltaa tullin määrittämistä tullivalvonnassa tapahtuvassa valmistuksessa koskevia sääntöjä, jos tuontitavarat olisi voitu asettaa kyseiseen menettelyyn.

Tullikoodeksin säännöksistä ei nimittäin ilmene, että yhteisön lainsäätäjä olisi tarkoittanut asettaa kansallisille viranomaisille velallisiin nähden huolenpitovelvollisuuden, jonka nojalla kyseisten viranomaisten on huolehdittava näiden eduista soveltamalla edullisimpia tullin määrittämistä koskevia sääntöjä.

(ks. 32 ja 34 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 236 artiklaa on tulkittava siten, että kansallisten tulliviranomaisten on käsiteltävä tuontitullien palauttamishakemus, kun ilmenee, että asianomaisen virheen johdosta eikä tämän tekemän valinnan perusteella tullivelan määrä on määritetty mainitun koodeksin 121 artiklan mukaisesti ja jo annettu tiedoksi asianomaiselle, vaikka tämä hakemus merkitsee sitä, että mainittujen viranomaisten on laskettava tullivelan määrä uudelleen tullikoodeksin 122 artiklan c alakohdan mukaisesti.

(ks. 43 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Ympäristö – Luontotyyppien sekä luonnonvaraisen kasviston ja eläimistön suojelu – Direktiivi 92/43 – Erityisten suojelutoimien alueet

(Neuvoston direktiivin 92/43 3 artiklan 1 kohta ja 4 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

Ennen kuin alue merkitään komission luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta annetun neuvoston direktiivin 92/43 4 artiklan 2 kohdan mukaisesti laatimaan yhteisön tärkeinä pitämien alueiden luetteloon, jäsenvaltioiden on toteutettava soveltuvat suojelutoimenpiteet tälle toimielimelle direktiivin 92/43 4 artiklan 1 kohdan nojalla toimitettuun kansalliseen luetteloon sisältyvien alueiden ekologisten ominaisuuksien säilyttämiseksi.

Tämä asianmukainen suojelujärjestelmä edellyttää sen lisäksi, että jäsenvaltiot eivät salli puuttumisia, jotka voivat vaarantaa vakavasti näiden alueiden ekologiset ominaispiirteet, myös sitä, että ne toteuttavat kansallisen lainsäädännön mukaisesti kaikki toimenpiteet, jotka ovat välttämättömiä tällaisten puuttumisten estämiseksi.

Näin ollen komission täytyy olla varma siitä, että sillä on käytettävissään tyhjentävä luettelo alueista, jotka voidaan valita erityisten suojelutoimien alueiksi, joista muodostetaan yhtenäinen eurooppalainen ekologinen verkosto. Tästä johtuu, että sillä hetkellä, kun komissio tekee päätöksensä, jäsenvaltioiden yksilöimien alueiden on kuvastettava sitä tilannetta, jonka perusteella mahdollisia yhteisön tärkeinä pitämiä alueita koskevat tieteelliset arvioinnit on suoritettu. Jos näin ei olisi, yhteisön päätöksentekoprosessi, jolle sen lisäksi, että se perustuu jäsenvaltioiden ilmoittamien alueiden koskemattomuuteen, on myös ominaista jäsenvaltioiden ehdottamien eri alueiden välinen ekologinen vertailu, olisi vaarassa vääristyä eikä komissio enää pystyisi täyttämään tehtäväänsä kyseisellä alalla.

Lisäksi siltä osin kuin direktiivin liitteessä III olevan 1 vaiheen mukaan toimivaltaisten kansallisten viranomaisten yksilöimän alueen ekologiset ominaisuudet kuvastavat useita siinä nimenomaisesti mainittuja valintaperusteita, jäsenvaltiot eivät saa sallia puuttumisia, jotka voivat vakavasti vaarantaa mainittujen perusteiden mukaisesti määritellyn alueen ekologiset ominaispiirteet. Näin on muun muassa silloin, kun puuttuminen voi joko vähentää merkittävästi alueen pinta-alaa taikka johtaa alueella esiintyvien ensisijaisten lajien häviämiseen tai jopa alueen tuhoutumiseen tai sen ominaispiirteiden tuhoutumiseen.

(ks. 41, 42, 44–47 ja 51 kohta sekä tuomiolauselman 1 ja 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Harhaanjohtava mainonta ja vertaileva mainonta – Direktiivi 84/450

(Neuvoston direktiivin 84/450, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/55, 3 a artiklan 1 kohdan g alakohta)

Tiivistelmä

Harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta annetun direktiivin 84/450, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/55, 3 a artiklan 1 kohdan g alakohdan yhteydessä on otettava välttämättä huomioon vertailevasta mainonnasta kuluttajille aiheutuva etu, kun tarkastellaan sitä, käyttääkö mainostaja epäoikeutetusti hyväksi kilpailijan tavaramerkin, kauppanimityksen tai muiden erottavien tunnusten mainetta. Sitä vastoin mainostajan vertailevasta mainonnasta saama hyöty, joka on joka tapauksessa itsestäänselvyys jo pelkästään tämänkaltaisen mainonnan luonteesta johtuen, ei ole sellaisenaan ratkaiseva seikka tarkasteltaessa mainitun mainostajan menettelyn lainmukaisuutta.

Tästä seuraa, että kyseistä säännöstä on tulkittava siten, että valmistajan erottavan tunnuksen mainetta ei käytetä epäoikeutetusti hyväksi, jos kilpaileva tavarantoimittaja käyttää tuoteluetteloissaan ydinosaa kyseisen valmistajan erottavasta tunnuksesta eli sen ammattipiireissä tunnetusta tilausnumerojärjestelmästä.

(ks. 24, 25 ja 27 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Siirtotyöläisten sosiaaliturva – Sovellettava lainsäädäntö – Toiseen jäsenvaltioon kuin työnantajan sijoittautumisvaltioon lähetetyt työntekijät

(Neuvoston asetuksen N:o 1408/71 14 artiklan 1 kohdan a alakohta; neuvoston asetuksen N:o 574/72 11 artiklan 1 kohdan a alakohta)

Tiivistelmä

Asetuksen N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä annetun asetuksen N:o 574/72, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 2001/83 ja sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2195/91, 11 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisesti myönnetty E 101 -todistus sitoo sen jäsenvaltion toimivaltaista laitosta ja tuomioistuimia, jonne kyseiset työntekijät on lähetetty, niin kauan kuin tällaisen todistuksen myöntäneet jäsenvaltion viranomaiset eivät ole peruuttaneet sitä tai julistaneet sitä pätemättömäksi.

Näin ollen kyseiset työntekijät vastaanottavan jäsenvaltion tuomioistuimella ei ole oikeutta tutkia E 101 -todistuksen pätevyyttä tämän todistuksen myöntämisen perustana olevia tosiseikkoja koskevien toteamusten osalta eikä erityisesti sitä, onko työntekijät lähettävän yrityksen ja lähetetyn työntekijän välillä olemassa näiden työntekijöiden komennuksen ajan sellainen kiinteä yhteys, jota tarkoitetaan asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 2001/83 ja sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2195/91, 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa, kun sitä luetaan yhdessä asetuksen N:o 1408/71 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 14 b artiklan 1 kohdan soveltamisesta 17 päivänä lokakuuta 1985 tehdyn siirtotyöläisten sosiaaliturvan hallintotoimikunnan päätöksen N:o 128 1 kohdan kanssa.

(ks. 33 kohta ja tuomiolauselma)
39

Neuvosto on näin ollen 30.5.1994 antanut asetuksen (ETY) N:o 1275/94 Espanjan ja Portugalin liittymisasiakirjan kalastusta koskevissa luvuissa määrättyä järjestelmää koskevista mukautuksista (EYVL L 140, s. 1) kuten myös asetukset N:o 685/95 ja N:o 2027/95, jotka on kumottu asetuksella N:o 1954/2003. Asetuksen N:o 1275/94 1 artiklassa säädetään Espanjan osalta, että liittymisasiakirjan 156–166 artiklassa vahvistettua vesialueille ja kalavaroihin pääsyä koskevaa järjestelmää mukautetaan 1.1.1996 alkaen asetuksen seuraavien artiklojen mukaisesti ja se sisällytetään tämän saman asetuksen 3 ja 4 artiklassa säädettyihin yhteisön toimenpiteisiin, joita sovelletaan kaikkiin yhteisön aluksiin. Saman asetuksen 3 artiklassa säädetään, että neuvosto toteuttaa yhteisön kalastus- ja vesiviljelyjärjestelmän perustamisesta 20.12.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3760/92 (EYVL L 389, s. 1) 4 ja 8 artiklan mukaisesti yhteisön toimenpiteitä, joilla vahvistetaan alueille ja kalavaroihin pääsyä koskevat edellytykset, jotka edellyttävät erityissäännöksiä liittymisasiakirjan 156–166 artiklan mukaisesti, ja että näiden toimenpiteiden on noudatettava periaatetta, jonka mukaan pyyntiponnistus, jonka taso on vahvistettu liittymisasiakirjan 158, 160, 164 ja 165 artiklassa, ei kasva. Tämän artiklan mukaisesti neuvosto on antanut asetuksen N:o 685/95, jossa määritellään 1.1.1996 alkaen voimassa olevat perusteet ja menettelytavat, joilla luodaan pyyntiponnistuksen hallintojärjestelmä ICES-alueilla V b, VI, VII, VIII, IX ja X sekä CECAF-alueilla 34.1.1, 34.1.2 ja 34.2.0. Tämä järjestelmä vakiinnutettiin asetuksella N:o 2027/95, jossa vahvistettiin jokaiselle jäsenvaltiolle kunkin lajin kalastuksen pyyntiponnistusten enimmäistaso. Irish Boxin osalta asetuksen N:o 685/95 3 artiklan 5 kohdassa säädettiin, että asianomaisten jäsenvaltioiden oli arvioitava omien alustensa pyyntiponnistus tällä alueella alustensa senhetkisen kalastuksen perusteella, lukuun ottamatta Espanjan kuningaskunnan lipun alla purjehtivia aluksia, joiden lukumäärä tällä alueella sai olla enintään 40.
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Sosiaalipolitiikka – EAY:n, UNICE:n ja CEEP:n tekemä määräaikaista työtä koskeva puitesopimus – Direktiivi 1999/70

(Neuvoston direktiivin 1990/70 liitteessä olevan 1 lausekkeen b kohta ja 5 lauseke)

Tiivistelmä

Määräaikaisesta työstä tehtyä puitesopimusta, joka on Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70 liitteenä, on tulkittava siten, että lähtökohtaisesti sen kanssa ristiriidassa ei ole kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan tilanteissa, joissa on kyse julkisen sektorin työnantajan käyttämistä perättäisistä määräaikaisista työsopimuksista tai työsuhteista johtuvista väärinkäytöksistä, mainittuja työsopimuksia tai työsuhteita ei voida muuttaa toistaiseksi voimassa oleviksi, vaikka tällaisesta muuttamisesta säädetään yksityissektorin työnantajan kanssa tehtyjen työsopimusten tai työsuhteiden osalta, jos mainittuun säännöstöön sisältyy muita tehokkaita toimenpiteitä, joilla estetään se, että julkishallinto väärinkäyttää perättäisiä määräaikaisia sopimuksia, ja tarvittaessa määrätään seuraamuksia tällaisesta väärinkäytöstä.

(ks. 42 kohta ja tuomiolauselma)