JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

ANTONIO TIZZANO

13 päivänä tammikuuta 2005 ( )

Asia C‑91/03

Espanjan kuningaskunta

vastaan

Euroopan unionin neuvosto

Kalastus – Asetus (EY) N:o 2371/2002 – Espanjan liittymisasiakirja – Pääsy rannikosta 12 meripeninkulmaan ulottuvalle vyöhykkeelle – Elollisten vesiluonnonvarojen säilyttäminen – Syrjintäkiellon periaate

I Johdanto

1. Esillä olevassa asiassa Espanjan kuningaskunta (jäljempänä Espanja tai kantaja) vaatii yhteisöjen tuomioistuinta EY 230 artiklan nojalla kumoamaan elollisten vesiluonnonvarojen säilyttämisestä ja kestävästä hyödyntämisestä yhteisessä kalastuspolitiikassa 20 päivänä joulukuuta 2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2371/2002 (jäljempänä asetus N:o 2371/2002 tai kanteen kohteena oleva asetus) liitteessä I olevan 6 kohdan.( )

2. Espanjan hallituksen mukaan tämä säännös on jäljempänä esitetyistä syistä syrjintäkiellon ja Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisehdoista vuonna 1985 tehdyn asiakirjan (jäljempänä Espanjan liittymisasiakirja tai asiakirja) vastainen.( )

II Oikeussäännöt

3. Yhteisö on toteuttanut useita eri toimenpiteitä rajoittaakseen kalastusalusten pääsyä yhteisön vesille, jotta yhteisön vesiluonnonvaroja suojeltaisiin liialliselta hyödyntämiseltä.

4. Nyt esillä olevassa asiassa kanteen kohteena on yhteisestä kalatalousalan rakennepolitiikasta 20 päivänä lokakuuta 1970 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 2141/70, jolla on vahvistettu periaate päästä vapaasti jäsenvaltioiden suvereniteetin tai lainkäyttövallan alaisille merialueille (2 artikla).( )

5. Tästä periaatteesta poiketen Tanskan kuningaskunnan, Irlannin ja Yhdistyneen kuningaskunnan liittymisehdoista vuonna 1972 tehdyn asiakirjan (jäljempänä vuoden 1972 liittymisasiakirja) 100 artiklan 1 kohdassa sallitaan se, että jäsenvaltiot saavat rajoittaa 31 päivään joulukuuta 1982 asti niiden suvereniteettiin tai lainkäyttövaltaan kuuluvilla rannikkojäsenvaltion perusviivasta lasketun kuuden meripeninkulman rajan sisäpuolella sijaitsevilla vesialueilla tapahtuvan kalastuksen sellaisiin aluksiin, jotka perinteisesti harjoittavat kalastustoimintaa näillä vesillä maantieteellisen rannikkoalueen satamista käsin.( ) Tämän saman asiakirjan 103 artiklan mukaan neuvoston tehtävänä on antaa tarvittavat säännökset tämän poikkeuksen soveltamiseksi edellä mainitun päivän jälkeen.

6. Yhteisön järjestelmän perustamisesta kalavarojen säilyttämiseksi ja hoitamiseksi 25 päivänä tammikuuta 1983 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 170/83 (jäljempänä asetus N:o 170/83) 6 artiklan 1 kohdassa jatkettiin edellä mainittuja, jäsenvaltioiden rannikkovesialueille pääsyä koskevia rajoituksia 31.12.1992 asti ja laajennettiin niitä 12 meripeninkulmaan rannikosta.( )

7. Tämän artiklan 2 kohdassa säädetään, että 1 kohdassa säädetyn järjestelmän mukaan kalastusta harjoitetaan niiden sopimusten mukaisesti, jotka mainitaan asetuksen liitteessä nro I; tässä liitteessä vahvistetaan kullekin jäsenvaltiolle ne maantieteelliset alueet muiden jäsenvaltioiden rannikkovyöhykkeellä, joilla kalastusta harjoitetaan, sekä kalastuksen kohteena olevat lajit.( )

8. Tätä liitettä muutettiin Espanjan liittymisasiakirjan 26 artiklalla ja vahvistettiin espanjalaisille aluksille pääsy Ranskan rannikkovyöhykkeelle ja ranskalaisille aluksille pääsy Espanjan rannikkovyöhykkeelle, mitä aikaisemmin säänneltiin Euroopan yhteisön ja Espanjan hallituksen välillä vuonna 1980 tehdyllä kalastussopimuksella (jäljempänä vuonna 1980 ETY:n ja Espanjan välillä tehty kalastussopimus).( )

9. Liitettä muutettiin lisäämällä siihen uusi Espanjan rannikkovesiä koskeva taulukko ja saattamalla ajan tasalle Ranskan ja sen merentakaisten departementtien rannikkovesiä koskeva taulukko.

10. Näistä taulukoista nähdään, että espanjalaisilla aluksilla on pääsy Ranskan Atlantin-puoleisen rannikon vesille 6 ja 12 meripeninkulman välille sijoittuvalla alueella Espanjan ja Ranskan väliseltä rajalta (46°08’N) ainoastaan määrättyinä aikoina vuodesta ja ainoastaan sardiinin ja sardellin kalastusta varten.

11. Ranskalaiset alukset voivat kalastaa kaikkia avomerikaloja Espanjan aluevesillä Atlantin puoleisella rannikolla 6 ja 12 meripeninkulman välille jäävällä vyöhykkeellä Ranskan ja Espanjan väliseltä rajalta aina Cap Mayorin majakalle asti (3°47’W).

12. Tämä järjestely vahvistettiin yhteisön kalastus‑ ja vesiviljelyjärjestelmän perustamisesta 20 päivänä joulukuuta 1992 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 3760/92 (jäljempänä asetus N:o 3760/92),( ) jonka liitteeseen I on otettu asetuksen N:o 170/83 liitteessä I, sellaisena kuin se on Espanjan liittymisasiakirjalla muutettuna, olevat taulukot.

13. Asetusta N:o 3760/92 on muutettu asetuksella N:o 2371/2002, joka on nyt kanteen kohteena.

14. Viimeksi mainitun asetuksen tavoitteena on varmistaa ”sellainen elollisten vesiluonnonvarojen hyödyntäminen, joka luo talouden, ympäristön ja sosiaalisten tekijöiden osalta kestävät olosuhteet” (2 artikla).

15. Asetuksen johdanto-osan 14. perustelukappaleessa säädetään lisäksi seuraavaa:

”Voimassa olevat säännöt, joilla rajoitetaan vesiluonnonvarojen käyttöoikeutta jäsenvaltioiden 12 meripeninkulman vyöhykkeiden sisällä, ovat toimineet tyydyttävästi ja edistäneet säilyttämistä rajoittamalla pyyntiponnistusta yhteisön herkimmillä vesillä sekä suojelleet perinteistä kalastustoimintaa, josta tiettyjen rannikkoyhteisöjen sosiaalinen ja taloudellinen kehitys on suuresti riippuvaista. Näin ollen niiden soveltamista olisi jatkettava 31 päivään joulukuuta 2012.”

16. Asetuksen 17 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan ensin yleinen sääntö yhteisön kalastusalusten yhtäläisestä oikeudesta päästä yhteisön vesille ja käyttää yhteisön vesiluonnonvaroja, minkä jälkeen sen 2 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Jäsenvaltioilla on niiden suvereniteettiin tai lainkäyttövaltaan kuuluvilla merialueilla enintään 12 meripeninkulman sisällä niiden perusviivoista lukien tammikuun 1 päivästä 2003 joulukuun 31 päivään 2012 oikeus rajoittaa kalastus niihin kalastusaluksiin, jotka perinteisesti kalastavat tällä vyöhykkeellä läheisen rannikon satamista käsin, sanotun kuitenkaan rajoittamatta – – liitteeseen I sisältyviä järjestelyjä, joissa vahvistetaan kullekin jäsenvaltiolle sellaiset muiden jäsenvaltioiden rannikkoalueen maantieteelliset vyöhykkeet, joilla kalastusta harjoitetaan, sekä kalastuksen kohteena olevat lajit.”

17. Liitteessä olevaan 6 kohtaan on otettu, niin kuin jo edellä todettiin, Ranskan ja merentakaisten departementtien rannikkovesiä koskeva taulukko ja 7 kohtaan Espanjan rannikkovesiä koskeva taulukko, jotka olivat asetuksen N:o 170/83, sellaisena kuin se on Espanjan liittymisasiakirjalla muutettuna, liitteessä I (ks. edellä 9 kohta ja sitä seuraavat kohdat).

18. Edellä mainitussa asetuksen N:o 2371/2002 17 artiklan 1 kohdassa säädetään vapaan pääsyn säännöstä kaikkien kuuden ja kahdentoista meripeninkulman välillä olevien vesien osalta ja korvataan liittymisasiakirjassa ja erityisesti sen 160 artiklassa vahvistettu järjestelmä, joka koskee espanjalaisten kalastusalusten pääsyä Ranskan vesille. Tässä artiklassa määrättiin rajoituksista, jotka olivat samanlaisia kuin ne, jotka on vahvistettu asetuksen N:o 2371/2002 (ja sitä edeltäneiden asetusten) liitteessä I kuuden ja kahdentoista meripeninkulman välillä olevalle vyöhykkeelle.

19. Tässä 160 artiklassa tarkoitetun järjestelyn piti päättyä viimeistään 31.12.2002, eli liittymisasiakirjan 166 artiklan perusteella viimeisenä päivänä, jolloin sen 156–164 artiklassa tarkoitettua järjestelyä voitiin soveltaa.( )

III Tosiseikat ja oikeudenkäynti

20. Asetusta N:o 2371/2002 valmisteltaessa käydyissä neuvotteluissa Espanja oli vaatinut niiden rajoitusten poistamista, jotka tuolloin voimassa olevassa yhteisön oikeudessa kohdistuivat sen kalastusaluksiin kuuden ja kahdentoista meripeninkulman välisellä vyöhykkeellä Ranskan Atlantin-puoleisella rannikolla, jotta oikeus päästä tälle alueelle vastaisi ranskalaisten alusten oikeutta päästä Espanjan rannikkovesille.

21. Neuvosto päätti kuitenkin olla muuttamatta espanjalaisten kalastusalusten rannikkovesille pääsyä koskevia oikeuksia ja otti kanteen kohteena olevan asetuksen liitteessä I olevaan 6 ja 7 kohtaan sellaisenaan asetuksen N:o 170/83, sellaisena kuin se on muutettuna Espanjan liittymisasiakirjalla, ja asetuksen N:o 3760/92 liitteissä I olevat taulukot.

22. Tämän päätöksen johdosta Espanja on 28.2.2003 nostamallaan kanteella vaatinut yhteisöjen tuomioistuinta kumoamaan asetuksen N:o 2371/2002 liitteessä I olevan 6 kohdan ja velvoittamaan neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

23. Neuvosto on vastustanut vaatimusta ja vaatinut yhteisöjen tuomioistuinta hylkäämään kanteen ja velvoittamaan kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

24. Yhteisöjen tuomioistuin on 30.6.2003 annetulla ja 8.9.2003 annetulla presidentin määräyksellä hyväksynyt työjärjestyksensä 93 artiklan 1 kohdan mukaisesti Ranskan tasavallan (jäljempänä Ranska) väliintulijaksi tukemaan neuvoston vaatimuksia.

25. Näin vireille saatetussa oikeudenkäynnissä neuvosto, komissio ja Ranskan tasavalta ovat esittäneet kirjalliset huomautuksensa.

26. Kantaja, neuvosto ja komissio ovat esittäneet suulliset huomautuksensa 11.11.2004 pidetyssä istunnossa.

IV Oikeudellinen tarkastelu

A Syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista koskeva kanneperuste

27. Espanja väittää ensimmäisessä kanneperusteessaan, että kanteen kohteena olevassa asetuksessa loukataan sen vahingoksi syrjintäkiellon periaatetta, josta on määrätty yleisesti EY 12 artiklassa ja erityisesti yhteisen maatalouspolitiikan osalta EY 34 artiklan 2 kohdassa.

28. Espanja väittää, ettei kalastukseen, jota ranskalaiset alukset harjoittavat Espanjan vesillä 12 meripeninkulman etäisyydellä rannikosta, kohdistu rajoituksia, jotka vastaisivat niitä, jotka kohdistuvat vastaavilla Ranskan rannikkovesillä kalastaviin espanjalaisiin aluksiin. Tämän lisäksi se katsoo, että rajoituksia, jotka kohdistuvat espanjalaisiin kalastusaluksiin, ei ole missään muussa järjestelmässä, joka koskee kalastusalusten oikeutta käyttää vesiluonnonvaroja alueella, joka ulottuu 12 meripeninkulmaan toisen jäsenvaltion rannikosta. Espanja katsoo olevansa ainoa jäsenvaltio, jonka kalastusaluksilla on rajoitettu oikeus käyttää edellä tarkoitettuja naapurijäsenvaltion luonnonvaroja.

29. Kantaja toteaa lisäksi, ettei tämän kohtelun tueksi voida esittää minkäänlaisia perusteltuja syitä, koska siirtymäkauden (joka vahvistettiin liittymisasiakirjan 166 artiklassa päättyväksi viimeistään 31.12.2002) päätyttyä Espanja on muiden jäsenvaltioiden kanssa aivan samanlaisessa tilanteessa. Tämän vuoksi sen kalastusalusten pitäisi saada rajoittamaton pääsy Ranskan vesille 6 ja 12 meripeninkulman välisellä alueella rannikosta.

30. Neuvoston kanta, johon Ranska ja komissio yhtyvät, on täysin vastakkainen. Sen mukaan syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista koskeva väite perustuu kahteen virheelliseen tosiseikkaan. Neuvosto väittää, ettei ole totta, että ainoastaan espanjalaisten alusten oikeuksia on rajoitettu lajien ja vuodenaikojen osalta, eikä myöskään se, ettei rajoituksille olisi olemassa lainkaan objektiivisia perusteita.

31. Esitettyjä väitteitä tarkasteltaessa on heti todettava neuvoston tavoin, että asetuksen N:o 2371/2002 liitteen I perusteella voidaan helposti todeta, että säännöt, jotka koskevat vesien käyttöä 12 meripeninkulmaan ulottuvalla alueella, eivät perustu vastavuoroisuuden periaatteeseen. Ranskalaisilla aluksilla on oikeus käyttää vesiluonnonvaroja 12 meripeninkulmaan ulottuvalla alueella Irlannin rannikkovesillä, vaikkei irlantilaisilla aluksilla ole samaa oikeutta Ranskan rannikkovesillä. Vastaavasti belgialaiset alukset voivat hyödyntää Yhdistyneen kuningaskunnan, Irlannin ja Tanskan rannikkovesiä, kun taas vastaavaa oikeutta ei ole tunnustettu näiden valtioiden aluksille Belgiassa.

32. Tämän liitteen perusteella myös muiden jäsenvaltioiden kuin Espanjan harjoittamaa kalastusta on rajoitettu kalastettavien lajien osalta (Ranskan, Irlannin, Saksan, Alankomaiden ja Belgian alusten osalta 12 meripeninkulmaan ulottuvalla alueella Yhdistyneestä kuningaskunnasta ja Saksan, Alankomaiden ja Belgian alusten osalta 12 meripeninkulmaan ulottuvalla alueella Tanskasta sekä Saksan alusten osalta 12 meripeninkulmaan ulottuvalla alueella Ranskasta).

33. Espanjan tapaus ei siis ole tältä osin millään tavoin ainutlaatuinen. Tämän lisäksi on kuitenkin selvitettävä, onko kyseessä syrjintäkiellon periaatteen loukkaaminen.

34. Aluksi on muistettava, että asiassa kanteen kohteena olevan asetuksen tavoitteena on varmistaa ”sellainen elollisten vesiluonnonvarojen hyödyntäminen, joka luo talouden, ympäristön ja sosiaalisten tekijöiden osalta kestävät olosuhteet” (2 artikla), kuten edellä jo todettiin.

35. Kuten neuvosto ja komissio ovat todenneet, tämän tavoitteen saavuttamiseksi kanteen kohteena olevassa asetuksessa vahvistetaan sovellettaviksi eri säännökset rannikosta 12 meripeninkulmaan ulottuvalla vyöhykkeellä kuin ne, joita sovelletaan tämän jälkeen alkavalla vyöhykkeellä. Vaikuttaa siltä, että kantaja ei ole ottanut tätä eroa huomioon.

36. Asetuksen 17 artiklan 1 kohdassa säädetään yleisestä periaatteellisesta oikeudesta saada käyttää vesiluonnonvaroja 12 meripeninkulman vyöhykkeellä ja saman artiklan 2 kohdassa jatketaan näitä kysymyksiä aikaisemmin säännelleissä asetuksissa ollutta rajoitettua käyttöoikeutta tämän vyöhykkeen ulkopuolelle.( ) Tästä seuraa, että kyseinen vesiluonnonvarojen käyttöoikeus on sallittu ainoastaan niille aluksille, jotka ovat perinteisesti kalastaneet kyseisillä vyöhykkeillä niillä edellytyksillä, jotka ovat perinteisesti olleet voimassa.

37. Näiden rajoitusten päämääränä on, kuten asetuksen 14. perustelukappaleesta käy ilmi, suojella yhteisön herkimpiä vesiä suojellen samalla kuitenkin ”perinteistä kalastustoimintaa, josta tiettyjen rannikkoyhteisöjen sosiaalinen ja taloudellinen kehitys on suuresti riippuvaista”.

38. On siis asetettu sääntö, jonka avulla tämän vyöhykkeen vesiluonnonvaroja suojellaan rajoittamalla niiden käyttöä mahdollisimman paljon. Tämä päämäärä on kuitenkin sovitettu yhteen niiden kalastajien suojelun kanssa, jotka ovat perinteisesti kalastaneet kyseisillä vesillä ja joilta vietäisiin mahdollisuus toimintaan, josta he saavat elantonsa, jos heihin kohdistettaisiin rajoituksia, joita ei aikaisemmin ole tunnettu.

39. On siis tärkeää huomata, että vyöhykkeen vesiluonnonvarojen suojelutavoitteen ja näillä vesillä perinteisesti toimivien kalastajien suojelutavoitteen välistä tasapainoa tavoiteltaessa minkäänlaista merkitystä ei ole annettu vastavuoroisuudelle tai jäsenvaltioiden naapuruussuhteille.

40. Koska kanteen kohteena olevassa asetuksessa omaksuttu käyttöoikeusjärjestely jäsenvaltiosta 12 meripeninkulmaan ulottuvalla vyöhykkeellä perustuu muiden jäsenvaltioiden kalastusalusten toiminnan ”perinteisyyteen”, on selvitettävä, voidaanko espanjalaisten kalastusalusten katsoa joutuvan syrjinnän kohteeksi tältä kannalta tarkastellen.

41. Tässä yhteydessä on heti todettava, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan syrjintäkiellon periaatteen soveltaminen edellyttää, ettei toisiinsa verrattavia tapauksia käsitellä eri tavoin ja ettei erilaisia tapauksia käsitellä samalla tavoin, ellei tämä ole objektiivisesti arvioiden välttämätöntä.( )

42. Näin ollen Espanjan väitteessä, jonka mukaan kun sen aluksilla on oikeus vapaasti käyttää luonnonvaroja 12 meripeninkulman vyöhykkeen ulkopuolella, syrjintänä on pidettävä sitä, että tämän vyöhykkeen sisäpuolella niiden oikeuksia rajoitetaan, jätetään ottamatta huomioon se, että näihin vyöhykkeisiin kohdistuvat eri säännöt, mikä puolestaan merkitsee sitä, että peruste syrjintäkiellon periaatteen soveltamiselle puuttuu.

43. Syrjintänä ei myöskään voida pitää sitä, että kanteen kohteena olevan asetuksen mukaan espanjalaiset kalastusalukset voivat hyödyntää 12 meripeninkulmaan ulottuvalla vyöhykkeellä olevia Ranskan vesiä epäedullisemmin edellytyksin kuin ne edellytykset, joilla ranskalaiset kalastusalukset voivat toimia vastaavalla Espanjan vyöhykkeellä.

44. Oikeus käyttää 12 meripeninkulmaan ulottuvalla vyöhykkeellä Ranskan vesiä on evätty kaikkien jäsenvaltioiden kalastusaluksilta niitä aluksia lukuun ottamatta (espanjalaiset kalastusalukset mukaan lukien), jotka ovat perinteisesti kalastaneet kyseisillä vesillä ja joilla säilyy oikeus käyttää tämän vyöhykkeen luonnonvaroja niillä edellytyksillä, jotka ovat perinteisesti olleet voimassa. Näin on myös 12 meripeninkulmaan ulottuvalla vyöhykkeellä olevien Espanjan vesien osalta; niillä eivät saa kalastaa minkään muun jäsenvaltion kalastusalukset kuin ne, jotka säilyttävät oikeutensa kalastaa niillä perinteisesti voimassa ollein edellytyksin (tässä tapauksessa siis vain ranskalaiset kalastusalukset).

45. Pääsääntö kummassakin tapauksessa on siis se, että 12 meripeninkulman vyöhykkeelle jääviä erityisen herkkiä vesiluonnonvaroja suojellaan kieltämällä lähtökohtaisesti muiden jäsenvaltioiden kalastusaluksilta pääsy näille vesille. Tästä pääsäännöstä on poikkeuksia, jotka perustuvat siihen, että objektiivisesti tarkastellen on välttämätöntä, ettei muiden jäsenvaltioiden kalastajilta viedä mahdollisuutta harjoittaa sitä toimintaa, josta he ovat perinteisesti saaneet elantonsa.

46. Koska asetuksella N:o 2371/2002 vahvistettu käyttöoikeusjärjestelmä muodostuu olennaisesti pääsäännöstä, joka ei ole syrjivä, ja objektiivisesti perusteltavissa olevista poikkeuksista, on todettava, että ne riittävät kumoamaan kantajan esittämät väitteet.

47. Ja vaikka tyydyttäisiin ottamaan huomioon sellaisenaan tilanne, joka vallitsi Espanjan liittyessä Euroopan yhteisöön, ei tätä kantaa vastaan voitaisi esittää, että asetuksessa N:o 2371/2002 ei ole otettu huomioon tarvetta suojella espanjalaisten kalastajien saavuttamia oikeuksia.

48. Espanja on liittynyt Euroopan yhteisöön niin kauan aikaa sitten, että on hyvin vaikea väittää, että espanjalaiset kalastajat voisivat vielä vedota oikeuksiin (joita ei ollut vahvistettu liittymisasiakirjassa, kuten voidaan havaita), jotka olisivat syntyneet ennen sen liittymistä ja joita olisi suojeltava uhraamalla Ranskan 12 meripeninkulmaan ulottuvalla vyöhykkeellä sijaitsevien vesiluonnonvarojen suojelutavoite.

49. Espanjan väitteistä poiketen on todettava, ettei espanjalaisilla kalastusaluksilla ollut ennen yhteisöön liittymistä voimassa olleessa oikeudellisessa tilanteessa oikeutta vapaasti päästä tälle vyöhykkeelle.

50. Kuten asiassa Arbelaiz-Emazabel annetussa tuomiossa on todettu,( ) on totta, että vuonna 1980 ETY:n ja Espanjan välillä tehtyyn kalastussopimukseen johtaneissa neuvotteluissa Espanjan hallitus oli alun perin vaatinut niiden oikeuksien säilyttämistä, jotka sen kalastusaluksilla oli 6 ja 12 meripeninkulman välisellä vyöhykkeellä Ranskan Atlantin-puoleisilla vesillä aikaisempien kansainvälisten sopimusten perusteella, kuten vuoden 1964 Lontoon sopimuksen( ) ja Ranskan ja Espanjan välillä vuonna 1967 tehdyn kalastussopimuksen( ) perusteella. On kuitenkin myös totta, että näiden sopimusneuvottelujen aikana Espanjan hallitus luopui vaatimuksistaan todeten, että [vuoden 1980] sopimuksen määräyksillä korvataan niiden kalastussopimusten – joihin epäilemättä edellä mainittu Lontoon sopimus ja Ranskan ja Espanjan välillä tehty sopimus( ) kuuluvat – määräykset, joissa sopimuspuolina on ollut Euroopan talousyhteisön jäsenvaltioita ja Espanja.

51. Edellä esitetyn perusteella voidaan tulla siihen johtopäätökseen, että asetus N:o 2371/2002 ja erityisesti sen liitteessä I oleva 6 kohta ei ole syrjintäkiellon periaatteen vastainen. Ehdotan tämän vuoksi, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää ensimmäisen kanneperusteen.

B Espanjan liittymisestä Euroopan yhteisöihin tehdyn asiakirjan loukkaamista koskeva väite

52. Espanjan toisen kanneperusteen mukaan asetuksen N:o 2371/2002 liitteessä I oleva 6 kohta on liittymisasiakirjan vastainen.

53. Espanja väittää, että liittymisasiakirjan 160 artiklassa määrätään rajoituksista, jotka kohdistuvat espanjalaisten kalastusalusten oikeuteen käyttää vesiluonnonvaroja Ranskan Atlantin-puoleisen rannikon 12 meripeninkulmaan ulottuvalla vyöhykkeellä sekä tämän jälkeen alkavalla vyöhykkeellä. Se väittää, että koska tämän asiakirjan 156–164 artiklan määräyksiä voidaan sen 166 artiklan mukaan soveltaa ainoastaan 31.12.2002 päättyväksi määrätyn siirtymäkauden ajan (ks. edellä 19 kohta), ei yhteisön lainsäätäjä enää tämän päivämäärän jälkeen ole voinut lainmukaisesti pitää voimassa rajoituksia, jotka kohdistuvat espanjalaisten kalastusalusten oikeuteen kalastaa Ranskan Atlantin-puoleisilla vesillä, ei silloinkaan kun kyse on kalastuksesta 12 meripeninkulmaan ulottuvalla vyöhykkeellä.

54. Kantajana oleva hallitus väittää, että pitämällä edelleen voimassa ne edellytykset, jotka koskivat espanjalaisten alusten pääsyä kyseiselle vyöhykkeelle ja joista säädettiin kanteen kohteena olevaa asetusta ennen voimassa olleissa asetuksissa liittymisasiakirjan 160 artiklan voimassaolon ajan, kanteen kohteena olevalla asetuksella jatketaan perusteettomasti liittymisasiakirjassa määrättyä siirtymäkauden järjestelmää.( )

55. Neuvosto on vastannut Ranskan ja komission tukemana tähän väitteeseen huomioilla, joihin on yhdyttävä.

56. Kanteen kohteena oleva asetus ei voi olla liittymisasiakirjan 166 artiklan vastainen, koska tällä sopimusmääräyksellä ei ole pyritty rajoittamaan yhteisön lainsäätäjän toimintaa siirtymäkauden päätyttyä, vaan siinä määrätään pelkästään, että kyseisen päivämäärän jälkeen tietyt liittymisasiakirjan määräykset, kuten sen 160 artikla, lakkaavat olemasta voimassa.

57. Kantajana olevan hallituksen väitteistä huolimatta on painotettava sitä, että yhteisön oikeusjärjestelmässä voimassa olevien säännösten mukaan – tällä hetkellä kanteen kohteena olevan asetuksen ja aikaisemmin sitä edeltäneiden asetusten( ) mukaan – oikeus käyttää Ranskan Atlantin-puoleisen rannikon 12 meripeninkulman vyöhykkeen vesiä ei kuulu millään tavoin liittymisasiakirjan 156–164 artiklan soveltamisalaan eikä se liity millään tavoin niiden voimassaolon jatkamiseen tai siihen, ettei sitä ole jatkettu.

58. Neuvosto ja etenkin komissio ovat asiassa pidetyssä istunnossa perustellusti todenneet, että on totta, ettei liittymisasiakirjan 160 artiklassa nimenomaisesti rajata sen soveltamisalan ulkopuolelle Ranskan Atlantin-puoleisen rannikon 12 meripeninkulmaan ulottuvan vyöhykkeen vesiä. Tämä ei kuitenkaan liity nyt esillä olevaan tapaukseen, koska näiden vesien käyttöä säännellään erityisillä säännöksillä, jotka on otettu käyttöön niillä muutoksilla, jotka liittymisasiakirjalla tehtiin asetukseen N:o 170/83. Kuten edellä on esitetty (ks. edellä 8 kohta ja sitä seuraavat kohdat) liittymisasiakirjan 26 artiklalla kyseisen asetuksen liitteeseen I lisättiin uusi taulukko, joka koski Espanjan rannikkovesiä ja päivitettiin Ranskan ja sen merentakaisten departementtien rannikkovesiä koskeva taulukko. Nämä taulukot on viimeksi otettu kanteen kohteena olevan asetuksen N:o 2371/2002 liitteeseen I.

59. Koska 26 artikla on liittymisasiakirjan kolmannessa osassa, joka koskee ”toimielinten antamia säädöksiä koskevia mukautuksia” eikä sen neljännessä osassa, joka koskee ”siirtymätoimenpiteitä”, ei artikla liity millään tavoin liittymisasiakirjan 166 artiklassa tarkoitettuun siirtymäkauteen. Sen, että siirtymäkauden toimenpiteitä ovat ainoastaan ne rajoitukset, jotka koskevat 12 meripeninkulmaan ulottuvan vyöhykkeen ulkopuolisten vesien käyttöoikeutta – eivätkä ne, jotka koskevat tällä vyöhykkeellä olevien vesien käyttöoikeutta – loogisena seurauksena, kuten edellä ensimmäistä kanneperustetta käsiteltäessä todettiin, on se, että vain ensin mainittujen osalta pätee yleinen periaate kaikkien yhteisön alusten vapaasta käyttöoikeudesta. On siis loogista, että poikkeusta tästä pääperiaatteesta voidaan soveltaa espanjalaisiin aluksiin ainoastaan yhteisöön liittymiseen perustuvan siirtymäkauden ajan.

60. Koska tämä periaate ei ole voimassa 12 meripeninkulmaan ulottuvalla vyöhykkeellä, perusteltuna ei voida pitää kantajana olevan hallituksen väitettä, jonka mukaan siirtymäkauden päättyminen merkitsisi automaattisesti sitä, että rajoitukset, jotka ovat kohdistuneet espanjalaisten alusten oikeuteen päästä Ranskan Atlantin-puoleisille vesille tällä vyöhykkeellä, lakkaisivat olemasta voimassa.

61. Nämä rajoitukset on lisätty liittymisasiakirjalla asetukseen N:o 170/83 (ja vahvistettu myöhemmin annetuilla asetuksilla), jotta espanjalaisten alusten oikeus päästä Ranskan vesille 12 meripeninkulmaan ulottuvalla vyöhykkeellä saatiin yhdenmukaistettua sen yleisen periaatteen kanssa, joka koskee muiden jäsenvaltioiden kalastusalusten oikeutta hyödyntää jäsenvaltion rannikkovesiä. Tämä pääsääntö koostuu, kuten edellä on jo useita kertoja todettu, kiellosta hyödyntää tämän vyöhykkeen vesiluonnonvaroja niitä erikseen mainittuja poikkeuksia lukuun ottamatta, jotka on tehty sellaisten jäsenvaltioiden hyväksi, joiden kalastusalukset ovat perinteisesti kalastaneet muiden valtioiden rannikkovesillä.

62. Koska rajoitukset, jotka kohdistuvat espanjalaisten kalastusalusten toimintaan Ranskan vesillä 12 meripeninkulmaan ulottuvalla vyöhykkeellä, on otettu käyttöön ja ne on pidetty voimassa, Espanjaa koskee sama sääntö, jota sovelletaan muiden jäsenvaltioiden välillä eikä ole mitään syytä katsoa, että Espanjan liittymisestä Euroopan yhteisöihin johtuneen siirtymäkauden päättyminen merkitsisi näiden rajoitusten automaattista lainvastaisuutta.

63. Kantajana olevan hallituksen väitteiden perusteettomuutta osoittaa myös se, että liittymisasiakirjalla asetukseen N:o 170/83 otetut säännökset 12 meripeninkulmaan ulottuvalla vyöhykkeellä olevien Ranskan vesien käytöstä ovat tulleet osaksi asetusta täysimääräisin vaikutuksin ja niillä on näin ollen oltava aivan sama soveltamisala kuin muilla asetuksessa alun perin olleilla säännöksillä. Koska asetuksessa säädettiin rajoituksista myös perustajajäsenvaltioiden välillä (esimerkiksi saksalaisten kalastusalusten osalta Ranskan vesillä), on selvää, että asetuksen N:o 170/83 säännöksiin ei millään tavoin vaikuta Euroopan yhteisöihin liittymiseen perustuvien siirtymäkausien päättyminen.

64. Sama johtopäätös pätee välttämättä asetukseen N:o 2371/2002; se ei liity millään tavoin Espanjan liittymisasiakirjaan ja se on annettu pelkästään EY 37 artiklan perusteella.

65. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää myös toisen kanneperusteen ja näin kanteen kokonaisuudessaan.

V Oikeudenkäyntikulut

66. Työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan nojalla ja sen perusteella, että tässä ratkaisuehdotuksessa on päädytty ehdottamaan kanteen hylkäämistä, kantaja on velvoitettava korvaamaan neuvoston oikeudenkäyntikulut. Ranskan tasavalta ja komissio on puolestaan velvoitettava kumpikin vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan mukaisesti.

VI Ratkaisuehdotus

67. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin

1) hylkää kanteen

2) velvoittaa Espanjan kuningaskunnan korvaamaan oikeudenkäyntikulut;

3) velvoittaa Ranskan tasavallan ja komission vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.