ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 161/15

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Yhdistynyt kuningaskunta) on esittänyt 24.3.2017 – The Queen, Swedish Match AB:n hakemuksesta v. Secretary of State for Health

(Asia C-151/17)

(2017/C 161/19)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)

Pääasian asianosaiset

Kantaja: The Queen, Swedish Match AB:n hakemuksesta

Vastaaja: Secretary of State for Health

Muu osapuoli: New Nicotine Alliance

Ennakkoratkaisukysymys

Ovatko direktiivin 2014/40/EU (1) 1 artiklan c alakohta ja 17 artikla pätemättömiä seuraavista syistä:

I unionin yleisen syrjintäkiellon periaatteen loukkaaminen

II unionin yleisen suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen

III SEU 5 artiklan 3 kohdan rikkominen ja unionin toissijaisuusperiaatteen loukkaaminen

IV Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen (SEUT) 296 artiklan 2 kohdan rikkominen

V SEUT 34 ja SEUT 35 artiklan rikkominen

VI unionin perusoikeuskirjan 1, 7 ja 35 artiklan rikkominen?

(1) Tupakkatuotteiden ja vastaavien tuotteiden valmistamista, esittämistapaa ja myyntiä koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä sekä direktiivin 2001/37/EY kumoamisesta 3.4.2014 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2014/40/EU (EUVL 2014, L 127, s. 1).
1)

Voidaanko Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa tarkoitetun oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimuksen katsoa toteutuneen, jos ylemmän oikeusasteen tuomioistuin on tuominnut henkilön liikenneonnettomuuteen liittynyttä vahingonkorvausta koskevassa valitusasiassa yhteisvastuuseen, ilman että oikeudenkäynnin välittömyyden periaatetta on noudatettu ja että henkilö on voinut puolustaa itseään riittävästi?
4)

Jos riita-asiassa, joka koskee imetysajan riskitilanteen olemassaoloa ja työntekijän vapauttamista työntekovelvoitteesta, on näytetty toteen direktiivin 2006/54/EY 19 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut tosiseikat, ”joiden perusteella voidaan olettaa, että kyseessä on välitön tai välillinen syrjintä”, direktiivin 92/85/ETY 5 artiklan, joka on saatettu osaksi Espanjan lainsäädäntöä työturvallisuuslain 26 §:llä, yhteydessä, voidaanko imettävää työntekijää vaatia osoittamaan, että työolojen ja/tai työaikojen muuttaminen ei ole teknisesti ja/tai objektiivisesti katsoen mahdollista tai sitä ei voida kohtuudella vaatia ja että siirtäminen toiseen tehtävään ei ole teknisesti ja/tai objektiivisesti katsoen mahdollista tai sitä ei voida kohtuudella vaatia, jotta hän voisi saada vapautuksen työntekovelvoitteesta Espanjan kansallisen lainsäädännön, jolla direktiivin 92/85/ETY 5 artiklan 2 ja 3 kohta on saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, mukaisesti? Vai onko päinvastoin tällaisten seikkojen osoittaminen vastaajien (työnantajan ja työsopimuksen keskeyttämiseen liitetyn sosiaaliturvaetuuden maksavan laitoksen) tehtävä?
4)

Mikäli pyynnön saaneen jäsenvaltion on vastattava uudelleenkäsittelypyyntöön soveltamisasetuksen 5 artiklan 2 kohdan perusteella kohtuullisessa ajassa, voidaanko ajanjaksoa, joka on kestänyt yli kuusi kuukautta, kuten käsiteltävässä asiassa, pitää vielä kohtuullisena aikana? Mikäli tähän kysymykseen on vastattava kieltävästi, mitä on siinä tapauksessa pidettävä kohtuullisena aikana?
3)

Onko – siinä tapauksessa, että tuomioistuin päättää kuluttajan kanssa tehtyyn sopimukseen perustuvista oikeuksista, joihin on vedottu kuluttajaa vastaan tämän ollessa vastaajana, pelkästään kantajan lausumien perusteella antamalla maksamismääräyksen summaarisessa menettelyssä, eikä oikeudenkäynnissä sovelleta millään tavoin siviiliprosessikoodeksin 172 §:n 9 momentin säännöstä, jossa poissuljetaan maksamismääräyksen antaminen siinä tapauksessa, että kuluttajasopimuksessa on kohtuuttomia ehtoja – jäsenvaltion lainsäädäntö ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, koska siinä säädetään lyhyestä määräajasta, jonka kuluessa on esitettävä vastalause, ja koska voi olla mahdotonta löytää kuluttaja tai tämä voi olla passiivinen, eikä siten ole mahdollista, että kuluttajansuojajärjestö, jolla on asiavaltuus ja toimivalta tavoitella direktiivin 93/13/ETY 7 artiklan 1 kohdan mukaista päämäärää, sellaisena kuin kyseinen säännös on pantu täytäntöön siviilikoodeksin 53a §:n 1 ja 2 momentilla, käyttää tehokkaalla tavalla ilman kuluttajan suostumusta (ilman kuluttajan nimenomaista vastustusta) ainoaa mahdollisuutta suojella kuluttajaa eli vastustaa maksamismääräystä, jos tuomioistuin on laiminlyönyt siviiliprosessikoodeksin 172 §:n 9 momentin mukaisen velvoitteen?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 121/10

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Italia) on esittänyt 19.12.2017 – Finmeccanica SpA v. Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

(Asia C-656/16)

(2017/C 121/15)

Oikeudenkäyntikieli: italia

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Finmeccanica SpA

Vastaaja: Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

Ennakkoratkaisukysymykset

Ovatko julkisista ostotarjouksista 21.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/25/EY (1) 5 artiklan 4 kohdan toinen alakohta yhdessä tämän direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädettyjen yleisten periaatteiden kanssa sekä oikeusvarmuutta, luottamuksensuojaa, suhteellisuutta, kohtuutta, avoimuutta ja syrjintäkieltoa koskevat yleiset periaatteet asianmukaisesti sovellettuina esteenä 6.2.1996 annetun lain nro 52 8 ja 21 §:ssä tarkoitetusta rahoitusalaa koskevasta yhtenäissäädöksestä 24.2.1998 annetun asetuksen nro 58 (decreto legislativo n. 58 – Testo unico delle disposizioni in materia di intermediazione finanziaria), sellaisena kuin se on myöhemmin muutettuna, 106 §:n 3 momentin d kohdan 2 alakohdan ja 24.2.1998 annetun asetuksen nro 58 täytäntöön panemiseksi annetusta arvopapereiden liikkeeseenlaskijoita koskevasta määräyksestä 14.5.1999 tehdyn Commissione Nazionale per le Società e la Borsan (Consob) päätöksen nro 11971 (deliberazione n. 11971 – Regolamento di attuazione del decreto legislativo 24 febbraio 1998, n. 58, concernente la disciplina degli emittenti), sellaisena kuin se on myöhemmin muutettuna, 47 g §:n kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, siltä osin kuin edellä mainituissa säännöksissä annetaan Consobille toimivalta korottaa edellä mainitussa 106 §:ssä tarkoitettua julkista ostotarjousta siinä tapauksessa, että ”tarjouksen tekijän tai sen kanssa yhdessä toimivien henkilöiden todetaan harjoittaneen salaista yhteistyötä yhden tai useamman myyjän kanssa”, mutta niissä ei määritellä nimenomaisia menettelytapoja, joiden toteutuessa tällainen toteamus tehdään, eli ei määritellä selvästi olosuhteita ja perusteita, joissa ja joiden täyttyessä Consobilla on oikeus oikaista julkisen ostotarjouksen hintaa korkeammaksi?

(1) EUVL 2004, L 142, s. 12.
3)

Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, voidaanko Euroopan unionin kansalaisen samaa sukupuolta olevaa aviopuolisoa, joka on lähtöisin valtiosta, joka ei ole Euroopan unionin jäsenvaltio, ja jonka kanssa kansalainen on muun jäsenvaltion kuin vastaanottavan jäsenvaltion lain nojalla laillisesti avioitunut, pitää direktiivin 2004/38 3 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettuna ”muuna perheenjäsenenä” tai direktiivin 2004/38 3 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettuna ”kumppanina, jonka kanssa unionin kansalainen on asianmukaisesti todistetussa pysyvässä suhteessa”, jolloin vastaanottavalla valtiolla on velvollisuus helpottaa tämän maahanpääsyä ja oleskelua, vaikka vastaanottava valtio ei tunnusta samaa sukupuolta olevien henkilöiden välisiä avioliittoja eikä se ole säätänyt muistakaan oikeudellisen tunnustamisen vaihtoehtoisista muodoista, kuten rekisteröidyistä parisuhteista?
1)

Onko tullikoodeksin (1) 62 artiklaa, luettuna yhdessä tullikoodeksin soveltamisasetuksen (2) 205, 212, 216, 217 ja 218 artiklan sekä asetuksen (ETY) N:o 2777/75 (3) ja asetuksen (EY) N:o 1484/95 (4) säännösten kanssa, tulkittava siten, että tullikoodeksin 201 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettuihin tietoihin, joiden perusteella tulli-ilmoitus on laadittava, on katsottavan kuuluvan myös asetuksen (EY) N:o 1484/95 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut tulliviranomaisille esitettävät asiakirjat?
3)

Seuraako Dublin III -asetuksen 17 artiklan 1 kohdan tulkinnasta, että jäsenvaltio on velvollinen soveltamaan harkintavaltalauseketta varmistaakseen tehokkaan suojan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 4 artiklaan perustuvien oikeuksien loukkaamista vastaan tämän ennakkoratkaisupyynnön kohteena olevan kaltaisessa tapauksessa ja että tämän soveltamisen perusteella on kiellettyä siirtää kansainvälisen suojelun hakija toimivaltaiseen jäsenvaltioon, joka on tunnustanut toimivaltansa tämän asetuksen mukaisesti? Jos edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi:
1)

Voidaanko asetuksen N:o 883/2004 (1) 64 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädettyä toimivaltaa, kun otetaan huomioon asetuksen N:o 883/2004 63 ja 7 artikla sekä asetuksen N:o 883/2004 tavoite ja soveltamisala ja henkilöiden ja työntekijöiden vapaa liikkuvuus, käyttää siten, että työttömyysetuuden maastaviennin pidentämistä koskeva hakemus lähtökohtaisesti hylätään, ellei Uwv katso, että otettaessa huomioon konkreettisen tapauksen erityiset olosuhteet, esimerkiksi se, että työn saantiin on olemassa konkreettinen ja toteen näytettävä mahdollisuus, päätöstä maastaviennin jatkamisen epäämisestä ei voida kohtuudella tehdä? Jos tähän vastataan kieltävästi:
—

hyväksyy valittajan unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämät vaatimukset valituksen 6 ja 7 kohdassa täsmennetyiltä osin eli kumoaa päätöksen 2014/119 muuttamisesta 29.1.2015 annetun neuvoston päätöksen (YUTP) 2015/143 (1), asetuksen N:o 208/2014 muuttamisesta 29.1.2015 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 2015/138 (2), 5.3.2015 annetun neuvoston päätöksen (YUTP) 2015/364 (3) ja asetuksen N:o 208/2014 täytäntöönpanosta 5.3.2015 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) 2015/357 (4) siltä osin kuin kyseiset toimet koskevat Viktor Viktorovytš Janukovytšia ja
1)

Onko kasvinsuojeluaineiden lisäsuojatodistuksen käyttöön ottamisesta 23.7.1996 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1610/96 (1) 17 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että ensimmäisen yhteisössä markkinoille saattamista koskevan luvan päivämäärä on kyseisessä asetuksessa tai lääkkeiden lisäsuojatodistuksesta 6.5.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 469/2009 (2) tarkoitetuin tavoin väärä, kun kyseisestä päivämäärästä on määrätty ottamatta huomioon unionin tuomioistuimen tuomiossa C-471/14 [Seattle Genetics] esittämää oikeudellista tulkintaa, ja että lisäsuojatodistuksen voimassaolon päättymispäivämäärä on syytä oikaista, vaikka kyseinen todistus on annettu ennen mainitun tuomion antamisajankohtaa ja vaikka määräaika, jossa kyseiseen päätökseen on haettava muutosta, on jo päättynyt?
2)

Täyttääkö sellaisen jäsenvaltion menettely, jonka omistuksessa rautatieliikenneyritys on ja joka on tosiasiallisesti tässä yrityksessä työskentelevien henkilöiden työnantaja, joka yrittää kiertää näiden työntekijöiden unionin oikeuteen perustuvan oikeuden saada lisäkorvaus Euroopan unionin tuomioistuimen useammassa ratkaisussa (David Hütter, (3) Siegfried Pohl, (4) Gotthard Starjakob) toteaman, muun muassa ikään perustuvan syrjinnän perusteella, mikä myös on tunnustettu useammassa kansallisen tuomioistuimen päätöksessä, muun muassa Oberster Gerichtshofin päätöksessä (8 ObA 11/15y), ja jonka se puhtaasti verotuksellisista syistä yrittää taannehtivilla lain muutoksilla vuosina 2011 ja 2015 poistaa, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä vahvistetut edellytykset tämän jäsenvaltion unionin oikeuden mukaisesta vastuusta, erityisesti edellytyksen riittävän ilmeisestä unionin oikeuden rikkomisesta, kuten unionin tuomioistuimen useammalla ratkaisulla (David Hütter, Siegfried Pohl, Gotthard Starjakob) tulkitseman direktiivin 2000/78/EY 2 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä 1 artiklan kanssa, rikkomisesta?
—

arvostuksessa on noudatettava varovaisuutta ja erityisesti: ainoastaan tilikauden loppuun mennessä toteutuneet voitot saadaan ilmoittaa tilinpäätöksessä; kaikki sellaiset ennakoitavissa olevat vastuut ja mahdolliset menetykset, jotka liittyvät kyseiseen tai sitä edeltäneeseen tilikauteen, on otettava huomioon, vaikka tällaiset vastuut ja menetykset tulisivat tietoon vasta tilinpäätöspäivän ja tilinpäätöksen laatimisen välisenä aikana (direktiivin 31 artiklan 1 kohdan c alakohdan aa ja bb alakohta);
1)

Kun huomioon otetaan 23.11.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/104/EY (1) 5 artikla ja 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY (2) 5 artikla sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artikla ja kun kyse on työntekijöistä, jotka työskentelevät vaihtuvissa työvuoroissa, joihin kuuluu vaihtuva lepopäivä, yrityksessä, joka on avoinna kaikkina viikonpäivinä muttei jatkuvasti 24:ää tuntia vuorokaudessa, onko pakollinen lepopäivä, johon työntekijällä on oikeus, välttämättä myönnettävä kunkin seitsemän päivän jakson aikana eli viimeistään seitsemäntenä päivänä kuuden peräkkäisen työpäivän jälkeen?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 383/6

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Supreme Court of the United Kingdom (Yhdistynyt kuningaskunta) on esittänyt 12.8.2016 – MB v. Secretary of State for Work and Pensions

(Asia C-451/16)

(2016/C 383/08)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Supreme Court of the United Kingdom

Pääasian asianosaiset

Valittaja: MB

Vastaaja: Secretary of State for Work and Pensions

Ennakkoratkaisukysymys

Onko neuvoston direktiivi 79/7/ETY (1) esteenä sille, että kansallisessa lainsäädännössä asetetaan edellytys, jonka mukaan henkilön, joka on vaihtanut sukupuoltaan, on sen lisäksi, että hän täyttää sukupuolen vaihtamisen fyysiset, sosiaaliset ja psykologiset kriteerit, myös oltava naimaton, jotta hän saa oikeuden vanhuuseläkkeeseen?

(1) Miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen asteittaisesta toteuttamisesta sosiaaliturvaa koskevissa kysymyksissä 19.12.1978 annettu neuvoston direktiivi 79/7/ETY (EYVL 1979, L 6, s. 1).
2)

Voidaanko Euroopan perusoikeuskirjan 50 artiklassa ja Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artiklassa vahvistetun ne bis in idem -kiellon – tarkasteltuna 24.7.2008 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2008/675/YOS (1) valossa – mukaisena pitää ulkomaisten tuomioiden kansallisten ”vaikutusten tunnustamista” Unkarissa koskeviin, vuonna 1996 annetun Unkarin lain nro XXXVIII 46–48 §:ään perustuvaa menettelyä – kun kyse on rikosoikeudenkäynnistä, joka on jo toimitettu ja ratkaistu lopullisella tuomiolla [jossakin muussa jäsenvaltiossa saman henkilön ja samojen tekojen osalta] – jolla ei ole itse asiassa tarkoitus panna annettua tuomiota täytäntöön vaan vahvistaa perusteet sille, että tuomio voidaan ottaa huomioon myöhemmissä rikosoikeudellisissa menettelyissä?
1.

Tavaramerkkiasetuksen 76 artiklan 2 kohdan rikkominen Kenzo S.A:n molemmissa asioissa esittämät väitteet perustuvat tavaramerkkiasetuksen (1) 8 artiklan 5 kohtaan. Valituslautakunta otti molempien osalta huomioon sellaiset todisteet, jotka väitteen esittäjä oli esittänyt kyseissä lautakunnassa laajaa tunnettuutta koskevan väitteensä tueksi osoittaakseen, että tavaramerkkiä oli tosiasiallisesti käytetty. On kiistatonta, että kyseiset asiakirjat esitettiin sen määräajan päättymisen jälkeen, joka täytäntöönpanoasetuksen (2) 19 säännön 1 kohdassa asetetaan aikaisemman oikeuden saaman suojan olemassaoloa, pätevyyttä ja laajuutta koskevien todisteiden esittämiselle. Täytäntöönpanoasetuksen 19 säännön 1 ja 2 kohdasta sekä 20 säännön 1 kohdasta seuraa, että 8 artiklan 5 kohtaan perustuva väite on hylättävä, jos väitteen esittäjä ei pysty näyttämään toteen aikaisemman tavaramerkin laajaa tunnettuutta viraston asettamassa määräajassa. Tästä huolimatta unionin yleinen tuomioistuin on päätellyt, että valituslautakunnalla on harkintavaltaa, kun se arvioi, olisiko laajaa tunnettuutta koskevan väitteen tueksi esitetty näyttö otettava huomioon, ja että kyseinen lautakunta käytti harkintavaltaansa ja esitti asianmukaiset syyt sille, miksi se otti kyseisen näytön huomioon. Valittaja puolestaan on sitä mieltä, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että valituslautakunnalla on tällainen harkintavalta, ja että se on soveltanut väärin täytäntöönpanoasetuksen 19 säännön 1 ja 2 kohtaa sekä 20 säännön 1 kohtaa. Valittaja on selvillä siitä, että muut osapuolet väittävät, että laajan tunnettuuden tueksi esitettyjen, tosiasiallista käyttöä koskevien asiakirjojen hyväksikäytön sallittavuudesta ei säädetä asetuksessa N:o 2868/95 olevan 20 säännön 1 kohdassa vaan sen 50 säännön 1 kohdan kolmannessa kohdassa valituslautakunnassa sovellettavana erityisenä menettelysääntönä. Vaikka valituslautakunta olisikin käyttänyt harkintavaltaansa täytäntöönpanoasetuksen 50 säännön 1 kohdan iii alakohdan mukaisesti, se käytti sitä väärin, ja unionin yleinen tuomioistuin sovelsi väärin 76 artiklan 2 kohtaa todetessaan, että valituslautakunta oli käyttänyt harkintavaltaansa asianmukaisesti katsoessaan, että käytöstä ja laajasta tunnettuudesta esitetyt näytöt olivat kiinteässä yhteydessä toisiinsa. Tosiasiassa valituslautakunta ei edes määrittänyt harkintavaltansa laajuutta, toisin sanoen se ei määrittänyt, pitikö harkintavaltaa sen käsiteltävänä olleessa asiassa käyttää vai ei. Jos valituslautakunta olisi käyttänyt harkintavaltaansa asianmukaisesti, sen olisi pitänyt todeta, että tätä on käytettävä rajoitetusti (tuomio C-120/12 P, Bernhard Rintisch v. SMHV). Tuolloin ainoa tapa käyttää harkintavaltaa asianmukaisesti olisi ollut se, ettei laajaa tunnettuutta koskevaa väitettä tukevia asiakirjoja olisi otettu huomioon. Unionin yleinen tuomioistuin sivuutti sen tosiseikan, ettei valituslautakunta ollut asianmukaisesti määrittänyt harkintavaltansa ulottuvuutta eikä käyttänyt sitä tämän ulottuvuuden rajoissa, ja näin menetellessään se rikkoi tavaramerkkiasetuksen 76 artiklan 2 kohtaa.
3.

Kolmas kanneperuste: Asetuksen N:o 1/58 1 ja 6 artiklaa, perusoikeuskirjan 22 artiklaa, henkilöstösääntöjen 1 d artiklan 1 ja 6 kohtaa ja muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 82 artiklaa on rikottu, koska toisen kielen valinta on epäasianmukaisesti rajattu vain kolmeen kieleen, eli englantiin, ranskaan ja saksaan, ja Euroopan unionin muut viralliset kielet on jätetty valintamahdollisuuden ulkopuolelle.
1)

Merkitseekö lojaalin yhteistyön periaate, että pääasian kaltaisessa tilanteessa, jossa riitautettu hallintotoimi on annettu ennen liittymistä mutta tähän toimeen kohdistuva oikaisuvaatimus on ratkaistu veroviranomaisen päätöksellä liittymisen jälkeen, on kansallista lainsäädäntöä tulkittaessa otettava huomioon Euroopan unionin arvonlisäverodirektiivit? (1)
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 305/19

Valitus, jonka Aughinish Alumina Ltd on tehnyt 6.7.2016 unionin yleisen tuomioistuimen (laajennettu ensimmäinen jaosto) yhdistetyissä asioissa T-50/06 RENV II ja T-69/06 RENV II: Ireland ja Aughinish Alumina Ltd v. Euroopan komissio, 22.4.2016 antamasta määräyksestä

(Asia C-373/16 P)

(2016/C 305/28)

oikeudenkäyntikieli: englanti

Asianosaiset

Kantaja: Aughinish Alumina Ltd (”AAL”) (edustajat: solicitor C. Little ja solicitor C. Waterson)

Muut osapuolet: Irlanti, Euroopan komissio

Vaatimukset

Kantaja vaatii, että unionin tuomioistuin

— kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen 22.4.2016 antaman tuomion asiassa T-69/06 RENV 11.

— velvoittaa komission korvaamaan kaikki AAL:lle tässä menettelyssä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

AAL vetoaa kahteen kanneperusteen tuomiota vastaan nostetun kanteensa tueksi.

Ensimmäinen kanneperuste: Oikeudellinen virhe poikkeuksellisten olosuhteiden arvioimisessa; luottamuksensuojan periaatteen loukkaaminen; perustelujen puuttuminen.

AAL väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen AAL:n luottamuksensuojan arvioimisessa, erityisesti ”poikkeuksellisten olosuhteiden” arvioimisessa. Tämä kanneperuste jakaantuu neljään osaan:

Ensimmäinen osa: Unionin yleinen tuomioistuin teki virheen unionin tuomioistuimen tuomion C-272/12 P soveltamisalan ja vaikutusten arvioimisessa.

Toinen osa: Unionin yleinen tuomioistuin teki virheen kun se katsoi, että AAL:n tilanne pitää erottaa asian 223/85 RSV tilanteesta.

Kolmas osa: Unionin yleinen tuomioistuin teki virheen tulkitessaan Demesa- oikeuskäytäntöä (asia C-183/02 P ja C-187/02 P) kun se jätti vakavalla tavalla huomioimatta AAL:n luottamuksensuojan.

Neljäs osa: Unionin yleinen tuomioistuin teki virheen, kun se suoritti vaadittua vertailua yleisten ja yksityisten etujen välillä. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin loukkasi luottamuksensuojan periaatetta teki virheen perustelujen puuttuessa.

Toinen kanneperuste: Oikeudellinen virhe neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (1) 1 artiklan b alakohdan i alakohdan tulkinnassa.

AAL väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen perustellessaan ja arvioidessaan olosuhteita määrittäessään sitä, mikä tuki luokitellaan voimassa olevaksi tueksi. AAL väittää erityisesti, että unionin yleinen tuomioistuin sovelsi virheellisesti neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdan i alakohtaa.

(1) Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 659/1999.

EUVL L 83, s. 1.
1)

Sovelletaanko direktiivin 2005/29/EY (1) 6 artiklan 1 kohdan d alakohtaa ja 7 artiklan 2 kohtaa tilanteisiin, joissa ammatinharjoittajan palkkioita säännellään oikeussäännöllä? Jos tähän vastataan myöntävästi, onko direktiiviä 2005/29/EY tulkittava siten, että se on esteenä lain 1/1996 36 §:ään sisältyvän kaltaiselle sääntelylle, jonka mukaan laissa vahvistetun palkkiojärjestelmän soveltaminen on pakollista siitä huolimatta, että elinkeinonharjoittaja on jättänyt mainitsematta seikkoja tai menetellyt harhaanjohtavasti palvelujensa hinnan vahvistamisen osalta?
5)

Jos pääasiassa katsotaan, että on olemassa ”sellaisia kansallisia säännöksiä tai sopimusmääräyksiä, jotka ovat välttämättömiä veropetosten ja väärinkäytösten estämiseksi,” (ks. direktiivin 90/435/ETY 1 artiklan 2 kohta), että yhtiö (A), jolla on kotipaikka jäsenvaltiossa, on jakanut osinkoja sen toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle emoyhtiölle (B), josta ne on siirretty kyseisen yhtiön emoyhtiölle (C), jolla on kotipaikka EU:n/ETA:n ulkopuolella ja joka puolestaan on jakanut varat emoyhtiölleen (D), jolla on myös kotipaikka EU:n/ETA:n ulkopuolella, että ensiksi mainittu valtio ja valtio, jossa C:llä on kotipaikka, eivät ole tehneet sopimusta kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi, että ensiksi mainittu valtio ja valtio, jossa D:llä on kotipaikka, ovat tehneet sopimuksen kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi ja että ensiksi mainitulla valtiolla ei siten olisi oman lainsäädäntönsä mukaan ollut oikeutta kantaa A:n D:lle jakamista osingoista lähdeveroa, jos D olisi omistanut A:n suoraan, onko kyseessä direktiivissä tarkoitettu väärinkäytös, jolloin B ei saa suojaa direktiivin nojalla?