ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Viimeksi mainitun lain 3 §:llä kulutusluotosta annettuun lakiin, sellaisena kuin se on muutettuna, lisättiin 11 a §, jonka otsikko on ”Vaihtuvat lainakorot” ja jossa säädetään seuraavaa: ”(1) Jos on sovittu vaihtuvista lainakoroista, velkojan on a) määritettävä vaihtuvien lainakorkojen muuttamista koskevia päätöksiä tehtäessä sovellettava viitekorko, joka on selvä ja kuluttajien tiedossa, ja b) vahvistettava a kohdassa tarkoitetun viitekoron vaihtelujen ja näistä vaihteluista vaihtuvalle korolle aiheutuvien seurausten välinen laadullinen ja määrällinen syy-yhteys, ja c) määritettävä, mitä ajanjaksoja vaihtuvien lainakorkojen suuruuden muuttamista koskeva päätös koskee (eli mikä on perusajanjakso ja mitkä ovat viiteajanjaksot). (2) Tämän pykälän 1 momentissa tarkoitettu viitekorko on yksi seuraavista muuttujista: Euribor, Libor, TNR, valtion joukkovelkakirjojen tuotto tai yksityishenkilöiden tietyssä valuutassa tekemien talletusten keskimääräinen korko. Vaihtuva korko määritetään lisäämällä sovittuun viitekorkoon kiinteä marginaali, jota pankit eivät laina-aikana saa ylittää ja josta on sovittava samalla kuin viitekorosta. (3) Lainakorkojen vaihtelu tiettynä viiteajanjaksona ei prosenttiyksikköinä ilmaistuna voi olla suurempi tai pienempi kuin tämän pykälän 1 momentissa tarkoitetun viitekoron vaihtelu. (4) Jos velkoja tarjoaa vaihtuvia korkoja, se on velvollinen ennen luottosopimuksen tekemistä ilmoittamaan kuluttajalle selvästi ja yksiselitteisesti tämän pykälän 1 momentissa tarkoitetuista seikoista sekä varoittamaan kuluttajaa kaikista korkojen vaihteluun liittyvistä riskeistä ja esittämään selvästi ja yksiselitteisesti kyseisessä luottosopimuksessa ne muuttujat, joiden perusteella vaihtuva korko lasketaan. (5) Kaikkien sellaisten voimassa olevien luottosopimusten osalta, jotka on tehty ennen tämän lain voimaantuloa ja joissa ei ole määritetty viitekorkoa eikä syy-yhteyttä, velkojan on tämän pykälän mukaisesti määritettävä viitekorot käyttämällä yhtä seuraavista muuttujista: — viitekorko (Euribor, Libor) tai — TNR tai — valtiovarainministeriön liikkeelle laskemien valtion joukkovelkakirjojen tuotto tai — yksityishenkilöiden tietyssä valuutassa tekemien talletusten keskimääräinen korkotaso; velkojan on ilmoitettava myös kiinteä korkomarginaali ja korkotason muuttumisvälit. – – – –”
26

Siitä, voidaanko luonnollista henkilöä, joka sitoutuu antamaan vakuuden kaupallisen yhtiön velvoitteista pankkilaitokseen nähden luottosopimuksen puitteissa, pitää direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettuna kuluttajana, on todettava, että tällainen takaus- tai vakuussopimus on, vaikka sitä voidaan kohteensa puolesta kuvailla pääsopimukseen, jolla on otettu velka, jota koskeva vakuus sillä on annettu, nähden liitännäiseksi sopimukseksi (ks. muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa neuvoteltuja sopimuksia koskevasta kuluttajansuojasta 20.12.1985 annetun neuvoston direktiivin 85/577/ETY (EYVL L 372, s. 31) asiayhteydessä tuomio Dietzinger, C‑45/96, EU:C:1998:111, 18 kohta), sopimuspuolten näkökannalta erillinen sopimus, koska se on tehty muiden henkilöiden kuin pääsopimuksen sopimuspuolten välillä. Vakuus- tai takaussopimuksen sopimuspuolten osalta on siis arvioitava, missä ominaisuudessa he ovat toimineet.
5.

EU-tavaramerkki — EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Asianomaisten tavaroiden tai palvelujen samankaltaisuus — Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 69 kohta)
Unionin tuomioistuimen määräys (toinen jaosto) 20.1.2016 –

Skype vastaan SMHV

(asia C-382/15 P) ( 1 )

”Muutoksenhaku — Yhteisön tavaramerkki — Lausunnon antamisen raukeaminen”

Yhteisön tavaramerkki — Muutoksenhakumenettely — Lausunnon antamisen raukeaminen — Valitus, jonka yhteisön tavaramerkin hakija on tehnyt unionin yleisen tuomioistuimen antamasta tuomiosta, jolla on pysytetty valituslautakunnan päätös rekisteröinnin epäämisestä — Rekisteröintihakemuksesta tehdyn väitteen peruuttaminen — Asian käsittelyn päättäminen (Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 149 artikla ja 190 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 207/2009 65 artikla) (ks. 11 ja 12 kohta)

Ratkaisu

1) Lausunnon antaminen valituksesta raukeaa.

2) Skype Ultd velvoitetaan korvaamaan tästä menettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

( 1 ) EUVL C 354, 26.10.2015
8

Kiinnitetyn kiinteistön ulosmittauksen vastustamismenettelyä koskevassa muutetun siviiliprosessilain 695 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Tässä luvussa tarkoitetuissa menettelyissä ulosmittausvelallinen voi esittää ainoastaan seuraavia vastustamisperusteita (1) vakuuden tai vakuuden kohteena olevan saatavan lakkaaminen, – – (2) saatavan määrittämistä koskeva virhe, – – (3) kun kyseessä on ulosmittaus, joka kohdistuu kiinnitettyyn irtaimeen omaisuuteen tai omaisuuteen, joka on annettu pantiksi ilman hallinnan siirtoa, tähän omaisuuteen kohdistettu muu panttioikeus, irtaimisto- tai kiinteistökiinnitys taikka takavarikko, joka on kirjattu ennen menettelyn kohteena olevaa rasitetta, mikä on osoitettava vastaavalla rekisteröintitodistuksella (4) ulosmittauksen tai perittävän summan määrittämisen perusteena olevan sopimusehdon kohtuuttomuus. 2. Jos 1 momentissa tarkoitettuja vastustamisperusteita esitetään, tuomioistuimen kanslian virkamies keskeyttää ulosmittauksen ja kutsuu osapuolet kuultaviksi tiettynä määräpäivänä tuomioistuimeen, joka on päättänyt ulosmittausmenettelyn aloittamisesta, jolloin kutsun ja määräajan välille on jäätävä vähintään 15 päivää; tänä määräpäivänä tuomioistuin kuulee osapuolia, ottaa huomioon esitetyt kirjelmät ja antaa kahden päivän kuluessa asianmukaiseksi arvioimansa ratkaisun päätöksen muodossa. 3. Päätös, jolla hyväksytään tämän pykälän 1 momentin ensimmäiseen ja kolmanteen kohtaan perustuva vastustamisperuste, aiheuttaa ulosmittauksen keskeytymisen; päätöksellä, jolla hyväksytään toiseen kohtaan perustuva vastustamisperuste, vahvistetaan määrä, jonka suuruisena ulosmittausta on jatkettava. Jos hyväksytään neljänteen kohtaan perustuva vastustamisperuste, ulosmittaus keskeytyy, jos sopimusehto on ulosmittauksen perustana. Muussa tapauksessa ulosmittausta jatketaan siten, että kohtuutonta ehtoa ei sovelleta. 4. Päätökseen, jolla määrätään ulosmittauksen keskeytymisestä tai kohtuuttoman ehdon soveltamatta jättämisestä tai jolla hylätään väite tämän pykälän 1 momentin 4 kohdassa säädetyllä perusteella, voidaan hakea muutosta. Muissa kuin näissä tapauksissa päätöksiin, joissa annetaan ratkaisu tässä pykälässä tarkoitetusta vastustamisperusteesta, ei voida hakea muutosta, ja niiden vaikutukset koskevat vain ulosmittausmenettelyä, jonka yhteydessä ne on annettu.”
10

Tältä osin Corte dei conti viittaa Corte costituzionalen (perustuslakituomioistuin) oikeuskäytäntöön. Corte costituzionale, jonka käsiteltäväksi Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Puglia ja Corte dei conti, sezione giurisdizionale per la Regione Siciliana ovat määräyksillään saattaneet kaksi asiaa, on 12.3.2008 antamassaan tuomiossa nro 74 katsonut, etteivät lain nro 296/2006 ainoan pykälän 774 momentin perustuslainmukaisuudesta esitetyt kysymykset olleet aiheellisia. Lisäksi Corte costituzionale on lakia nro 335/1995 koskevassa 5.1.2011 antamassaan tuomiossa nro 1 katsonut, ettei luottamuksensuojan periaatetta sovelleta julkis- eikä yksityisoikeudellisiin vanhuuseläkkeisiin liittyviin oikeussuhteisiin. Lainsäätäjä on lakia nro 335/1995 antaessaan pyrkinyt yksityisten ja julkisten eläkejärjestelmien yhtenäistämiseen, jolla on ollut rakenteellisia vaikutuksia julkisiin menoihin ja talousarvion tasapainoon, täyttääkseen talous- ja rahoitusjärjestelmän vakauttamissopimuksesta johtuvat yhteisön oikeuden mukaiset velvoitteet valmistauduttaessa Euroopan yhtenäisvaluuttaan siirtymiseen.
40

Lopuksi on niin, että siltä osin kuin ANKO väittää, että sille aiheutuisi korjaamatonta vahinkoa, jos valituksenalaista tuomiota ei panna välittömästi täytäntöön, koska se ei saisi arvokkaita likvidejä varoja elinkelpoisuutensa kannalta erittäin tärkeänä ajanjaksona, tämän määräyksen 23–35 kohdassa tehdystä kiireellisyysedellytyksen tarkastelusta ilmenee, että ANKO on lähes konkurssitilassa, joten tätä väitettä on pidettävä jossain määrin uskottavana. Tästä ei kuitenkaan voida päätellä, että ANKO:n intressin valituksenalaisen tuomion välittömään täytäntöönpanoon, jonka perusteella sille maksettaisiin summa, joka vastaa sen omien väitteiden mukaan vain 1:tä prosenttia sen kyseisenä ajanjaksona toteutuneesta liikevaihdosta, olisi mentävä komission puolustaman unionin talouden suojelua koskevan intressin edelle. Nimenomaan ANKO:n vaikean taloudellisen tilanteen, sellaisena kuin se tässä määräyksessä on todettu, vuoksi unionin intressiä siihen, ettei julkisia varoja makseta yhtiölle, jonka osalta on olemassa huomattava vaara siitä, ettei se pysty maksamaan niitä takaisin viivästyskorkoineen siinä tapauksessa, että se velvoitettaisiin tähän valituksen johdosta annettavassa tuomiossa tai mahdollisessa myöhemmin annettavassa unionin yleisen tuomioistuimen tuomiossa, on pidettävä ANKO:n intressiä painavampana.
Asia C‑78/14 P-R

Euroopan komissio

vastaan

ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias

”Väliaikainen oikeussuoja — Muutoksenhaku — Täytäntöönpanon lykkäämistä koskeva hakemus — Seitsemäs tutkimuksen, teknologian kehittämisen ja demonstroinnin puiteohjelma (2007–2013) — Oasis- ja Perform-hankkeita koskevat sopimukset — Maksujen keskeyttäminen — Muihin hankkeisiin kohdistettujen tarkastusten yhteydessä todetut sääntöjenvastaisuudet — Euroopan komission määrääminen suorittamaan maksut — Tuensaajan ilmeinen maksukyvyttömyys — Fumus boni juris — Vakava ja korjaamaton vahinko — Kiireellisyys — Intressivertailu”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen varapresidentin määräys 8.4.2014

Ks. määräyksen teksti. (ks. 14 kohta)

Fumus boni jurisia koskeva edellytys täyttyy välitoimiasiassa, kun kyseessä on merkittävä oikeudellinen erimielisyys, joka ei ole ratkaistavissa suoralta kädeltä, joten valitukselta ei ensi näkemältä puutu vakavasti otettavaa perustaa. Koska välitoimimenettelyn tavoitteena on taata tulevan lopullisen ratkaisun täysi tehokkuus, jotta vältettäisiin aukko unionin tuomioistuimen takaamassa oikeussuojassa, välitoimista päättävän tuomarin on arvioitava pääasiassa esitettyjen perusteiden paikkansapitävyyttä vain ”ensi näkemältä” sen toteamiseksi, onko kanteen menestyminen riittävän todennäköistä. Silloin kun se, että unionin yleinen tuomioistuin tutki oikeusriitaa, jota valitus koskee, edellytti, että unionin yleinen tuomioistuin arvioi eri oikeuskysymyksiä koskevia seikkoja ja tosiseikkojen oikeudellista luonnehtimista, arviointia ja määrittämistä, joten valituksen yhteydessä esitettyjen valitusperusteiden tutkittavaksi ottamisen edellytysten ja perusteltavuuden arviointi edellyttää perusteellista tarkastelua, valitusta on pidettävä välitoimimenettelyssä sellaisena, että siltä ei täysin puutu mahdollisuus menestyä asiallisesti. (ks. 15 ja 17 kohta)

Edellytys, joka liittyy kiireellisyyteen hyväksyä välitoimena unionin yleisen tuomioistuimen tuomion, johon on haettu muutosta ja jossa velvoitetaan unionin toimielin suorittamaan yhtiölle maksuja viivästyskorkoineen, täytäntöönpanon lykkäämistä koskeva hakemus, täyttyy, kun kyseinen yhtiö on todellakin taloudelliselta tilanteeltaan lähes konkurssissa. Tällaisessa tapauksessa tuomiossa tarkoitettujen summien maksaminen mainitulle yhtiölle johtaisi mahdollisesti niiden peruuttamattomaan menettämiseen unionin talousarvion kannalta. Se, että mainittu toimielin – ja näin ollen unionin julkinen talous – kärsisi rahallisen menetyksen, jonka määrää ei voida pitää objektiivisesti merkityksettömänä, on pidettävä vakavana vahinkona välitoimimenettelyn kannalta. (ks. 27 ja 34 kohta)
20

Tämän vuoksi Okrazhen sad – Targovishte päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Kuinka on tulkittava asetuksen [N:o 1896/2006] johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa ja 1 artiklassa tarkoitettua täytäntöön pantavan rahamääräisen vaatimuksen riitauttamattomuuden kriteeriä? 2) Silloin kun sellaisen Euroopan unionin jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä, jonka alueella rahamääräinen vaatimus pannaan täytäntöön, ei säädetä siitä, sovelletaanko täytäntöönpanomääräystä rahamääräiseen vaatimukseen maksukyvyttömyysmenettelyssä, joka on aloitettu sellaista henkilöä vastaan, jonka omaisuuteen täytäntöönpano kohdistuu, onko asetuksen [N:o 1896/2006] 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa säädettyä kieltoa tulkittava suppeasti eli onko sen katsottava koskevan ainoastaan täytäntöön pantavia riitautettuja rahamääräisiä vaatimuksia, vai koskeeko tämä kielto myös täytäntöön pantavia riitauttamattomia rahamääräisiä vaatimuksia? 3) Onko asetuksen [N:o 1896/2006] 2 artiklan 2 kohdan b alakohtaa, jonka mukaan asetusta ei sovelleta konkurssiin, akordiin tai muihin niihin rinnastettaviin menettelyihin, tulkittava siten, että rajoitus koskee ainoastaan mainittujen menettelyjen aloittamista, vai käsittääkö tämä rajoitus menettelyt kokonaisuudessaan kyseisen Euroopan unionin jäsenvaltion kansallisessa säädöksessä säädettyjen menettelyn vaiheiden tai osien mukaisesti? 4) Kun yhteisön oikeutta pidetään ensisijaisena ja jos Euroopan unionin jäsenvaltion kansallisessa säädöksessä on aukko, voiko kyseisen jäsenvaltion kansallinen tuomioistuin, jossa on aloitettu maksukyvyttömyysmenettely sellaista henkilöä vastaan, jonka omaisuuteen täytäntöönpano kohdistuu, antaa poikkeavan ja asetuksen perusperiaatteiden kanssa ristiriidassa olevan tuomion asetuksen [N:o 1896/2006] johdanto-osan kymmenennen perustelukappaleen ja 26 artiklan perusteella tulkinnan avulla?”
18

Tässä yhteydessä on muistutettava ensinnäkin, että unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 104 artiklan 2 kohdassa määrätään, että välitoimia koskevissa hakemuksissa on yksilöitävä ”oikeudenkäynnin kohde ja seikat, joiden vuoksi asia on kiireellinen, sekä ne tosiseikat ja oikeudelliset perusteet, joiden vuoksi vaadittujen välitoimien myöntäminen on ilmeisesti perusteltua”. Välitoimista päättävä tuomioistuin voi näin ollen lykätä täytäntöönpanoa ja määrätä muista välitoimista, jos on selvitetty, että niistä määrääminen ilmeisesti on tosiasiallisesti ja oikeudellisesti perusteltua (fumus boni juris) ja että ne ovat kiireellisiä siinä mielessä, että niitä pyytävän asianosaisen etuja koskevan vakavan ja korjaamattoman vahingon välttämiseksi on tarpeen, että näistä toimista määrätään ja niiden vaikutukset alkavat jo ennen kuin pääasian kanteesta annetaan ratkaisu. Nämä edellytykset ovat kumulatiivisia, joten välitoimihakemukset on hylättävä, jos jokin niistä ei täyty (ks. asia C-268/96 P(R), SCK ja FNK v. komissio, määräys 14.10.1996, Kok., s. I-4971, 30 kohta). Välitoimista päättävän tuomioistuimen on myös tarvittaessa vertailtava esillä olevia intressejä (ks. asia C-445/00 R, Itävalta v. neuvosto, määräys 23.2.2001, Kok., s. I-1461, 73 kohta).
25

Myöskin on tärkeää täsmentää, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuimella on kyseisellä alalla toimivalta tulkita direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdan ja sen liitteen mukaista ”kohtuuttoman ehdon” käsitettä ja niitä perusteita, joita kansallinen tuomioistuin voi tai joita sen täytyy soveltaa, kun se tutkii sopimusehtoa direktiivin säännökset huomioon ottaen, ja selvää on, että kansallisen tuomioistuimen on kyseisten perusteiden avulla lausuttava tietyn sopimusehdon konkreettisesta luokittelusta esillä olevan asian olosuhteet huomioon ottaen. Tästä seuraa, että unionin tuomioistuimen on esitettävä kansalliselle tuomioistuimelle vain ne seikat, jotka kansallisen tuomioistuimen halutaan ottavan huomioon kyseisen sopimusehdon kohtuuttomuutta arvioidessaan (tuomio Aziz, C-415/11, EU:C:2013:164, 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklan 1 ja 2 kohdasta ilmenee, että jos unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että sillä on käytettävissään riittävät tiedot yksipuolisen tuomion antamiseksi eikä kanteen tutkittavaksi ottamisesta ole epäilystä ja muotovaatimukset on täytetty asianmukaisesti, se tarkastaa kantajan vaatimusten perusteltavuuden ja antaa tuomionsa, ilman että sillä on kuitenkaan velvollisuus hyväksyä kyseiset vaatimukset. Lisäksi on todettava, ettei unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklassa määrätä yksipuolista tuomiota vaatineella asianosaisella olevasta mahdollisuudesta vaatia suullisen käsittelyn pitämistä eikä myöskään unionin yleisellä tuomioistuimella olevasta velvollisuudesta pitää tällainen käsittely.

Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua tavaramerkin erottamiskykyä on arvioitava yhtäältä suhteessa niihin tavaroihin tai palveluihin, joille tavaramerkin rekisteröintiä on haettu, ja toisaalta suhteessa siihen, miten kohdeyleisö mieltää tavaramerkin.

On kuitenkin niin, että keskivertokuluttaja ei välttämättä miellä itse tavaran ulkoasusta muodostuvaa tavaramerkkiä samalla tavoin kuin sana- tai kuviomerkkiä, joka muodostuu merkistä, joka ei liity sillä varustettujen tavaroiden ulkonäköön, koska keskivertokuluttajat eivät ole tottuneet olettamaan tavaroiden tai niiden pakkauksen muodon perusteella graafisen tai sanallisen osatekijän puuttuessa, että tavaroilla on tietty alkuperä, joten tällaisen kolmiulotteisen tavaramerkin erottamiskykyä voi olla vaikeampi osoittaa kuin sana- tai kuviomerkin erottamiskykyä.

Näin ollen yhtäältä vain sellaisella tavaramerkillä, joka poikkeaa merkittävästi yleisestä käytännöstä tai toimialalla vallitsevista tavoista ja joka tästä syystä täyttää keskeisen tehtävänsä alkuperän osoittajana, on mainitussa säännöksessä tarkoitettu erottamiskyky. Toisaalta tätä periaatetta, joka on kehitetty itse tavaran ulkoasusta muodostuville kolmiulotteisille tavaramerkeille, on sovellettava myös silloin, kun haettu tavaramerkki on kuviomerkki, joka esittää kyseessä olevan tuotteen kaksiulotteista kuvaa, sillä tällaisessa tapauksessa tavaramerkki muodostuu myös merkistä, joka liittyy sillä varustettujen tavaroiden ulkonäköön.

(ks. 47–49 kohta)
2.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Kyseisten tavaramerkkien samankaltaisuus — Arviointiperusteet — Moniosainen tavaramerkki (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 54 ja 55 kohta)
Unionin tuomioistuimen määräys (kymmenes jaosto) 19.3.2014 – Grimal

(asia C‑550/13)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon periaate — Ajokortti — Euroopan unionin kansalainen — Samalle henkilölle kahdessa jäsenvaltiossa myönnetyt kaksi ajokorttia — Ajo-oikeuden poistaminen — Rikosoikeudelliset toimenpiteet — Pääasian oikeudenkäyntiin liittyvät tosiasiat ja oikeudelliset seikat — Riittävien täsmennysten puuttuminen — Syyt, joiden vuoksi vastaus ennakkoratkaisukysymykseen on tarpeen — Riittävien täsmennysten puuttuminen — Tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvä puuttuminen”

Ennakkoratkaisukysymykset — Tutkittavaksi ottaminen — Pyyntö, jossa ei täsmennetä asiaan liittyviä tosiasioita ja oikeudellisia seikkoja eikä esitetä syitä, joihin ennakkoratkaisupyynnön esittäminen unionin tuomioistuimelle perustuu — Tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvä puuttuminen (SEUT 267 artikla; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artikla; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 53 artiklan 2 kohta ja 94 artikla) (ks. 12–25, 33 ja 34 kohta)

Aihe

Ennakkoratkaisupyyntö – Cour d’appel de Poitiers – SEUT 18 artiklan tulkinta – Kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoa koskeva periaate – Ajokortti – Jäsenvaltion kansalainen, jolla on kahdessa eri jäsenvaltiossa myönnetyt kaksi ajokorttia – Jäsenvaltion kansalainen, jonka ajo-oikeus on poistettu ensimmäisessä ajokortin myöntäneessä valtiossa – Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään rangaistavaksi teoksi se, että henkilö ajaa ajanjaksolla, jolta siltä on poistettu ajo-oikeus – Kyseinen jäsenvaltion kansalainen ei voi vedota toisessa jäsenvaltiossa myönnettyyn ajokorttiin – Kyseisen jäsenvaltion viranomaisten käytäntö, jonka mukaan ne eivät ryhdy toimenpiteisiin sellaisten muiden jäsenvaltioiden kansalaisten osalta, jotka on asetettu samaan tilanteeseen

Ratkaisu

Cour d’appel de Poitiers'n (Ranska) 17.10.2013 tekemällään päätöksellä esittämän ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat selvästi.
Fumus boni juris -edellytys täyttyy, kun välitoimimenettelyvaiheessa on olemassa merkittävä erimielisyys, joka ei ole ratkaistavissa suoralta kädeltä siten, että kanteelta ei ensi näkemältä puutu vakavaa perustaa. Koska välitoimimenettelyn tavoitteena on taata tulevan lopullisen päätöksen täysi tehokkuus, jotta vältettäisiin aukko oikeussuojassa, välitoimista päättävän tuomarin on arvioitava vain ensi näkemältä pääasiassa esitettyjen perustelujen riittävyyttä sen toteamiseksi, onko kanteen menestymiselle riittävän suuri todennäköisyys.

Mitä tulee komission päätökseen olla hyväksymättä jäsenvaltion SEUT 114 artiklan 4 kohdan perusteella esittämää pyyntöä saada pitää voimassa yhdenmukaistamisdirektiivistä poikkeavat kansalliset säännökset, fumus boni jurisin tarkastelussa ovat tosin merkittäviä SEUT 114 artiklan 4 kohdassa määrätyn menettelyn erityinen asiayhteys ja erityisesti se seikka, että jäsenvaltion on osoitettava, että sen pyytämä poikkeus yhdenmukaistamisdirektiivin säännöksistä on perusteltu, sekä komissiolla tältä osin oleva harkintavalta. Tämä merkittävyys merkitsee kuitenkin ainoastaan, että välitoimista päättävän tuomarin on tutkiessaan, onko välitoimen määräämistä pyytänyt jäsenvaltio esittänyt perusteita, joiden perusteella voidaan ensi näkemältä todeta komission syyllistyneen lainvastaisuuteen ja todeta näin ollen fumus boni jurisin olemassaolo, otettava huomioon, että jäsenvaltion on hallinnollisen menettelyn vaiheessa osoitettava, että pyydetyn poikkeuksen myöntämisedellytykset täyttyvät. Tämä merkittävyys ei sitä vastoin tarkoita sitä, että jäsenvaltion olisi osoitettava välitoimimenettelyn vaiheessa lopullisesti, että nämä edellytykset ovat täyttyneet. Jos välitoimista päättävän tuomarin olisi otettava kantaa tähän kysymykseen, hän lausuisi välttämättä kyseessä olevan jäsenvaltion pääasiassa nostaman kanteen perustelujen riittävyydestä ja ylittäisi siten toimivaltansa rajat.

(ks. 41–44 kohta)