Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Mischo 25 päivänä lokakuuta 2001. - Imperial Chemical Industries plc (ICI) vastaan Euroopan yhteisöjen komissio. - Muutoksenhaku - Kilpailu - Polyvinyylikloridi (PVC) - EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) - Komission päätöksen kumoaminen - Uusi päätös - Ensimmäistä päätöstä edeltävät toimet - Oikeusvoima - Non bis in idem -periaate - Vanhentuminen- Käsittelyaikojen kohtuullisuus - Perustelut - Oikeus tutustua asiakirjoihin - Oikeudenmukainen oikeudenkäynti - Liikesalaisuus - Itsensä saattaminen syytteenalaiseksi - Yksityiselämä - Sakot. - Asia C-254/99 P.



Oikeustapauskokoelma 2002 sivu I-08375



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

I Johdanto

A Asian perustana olevat tosiseikat

1. Euroopan yhteisöjen komissio ryhtyi 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) 14 artiklan nojalla 13. ja 14.10.1983 polypropeenin alalla tekemiensä tarkastusten perusteella tutkimaan polyvinyylikloridia (jäljempänä PVC) koskevaa tapausta. Tämän johdosta se teki useita tarkastuksia asianomaisten yritysten tiloissa ja esitti näille yrityksille useita tietojensaantipyyntöjä.

2. Komissio aloitti 24.3.1988 asetuksen N:o 17 3 artiklan 1 kohdan nojalla menettelyn 14:ää PVC:n tuottajaa vastaan omasta aloitteestaan. Se osoitti 5.4.1988 kullekin näistä yrityksistä asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetyistä kuulemisista 25 päivänä heinäkuuta 1963 annetun komission asetuksen N:o 99/63/ETY 2 artiklan 1 kohdassa säädetyn väitetiedoksiannon. Kaikki ne yritykset, joille väitetiedoksianto oli osoitettu, esittivät huomautuksensa vuoden 1988 kesäkuussa. Niitä kaikkia kuultiin vuoden 1988 syyskuussa lukuun ottamatta Shell International Chemical Company Ltd:itä, joka ei ollut tätä pyytänyt.

3. Kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevä neuvoa-antava komitea (jäljempänä neuvoa-antava komitea) antoi 1.12.1988 lausuntonsa alustavasta ehdotuksesta komission päätökseksi.

4. Menettelyn päätteeksi komissio teki 21.12.1988 päätöksen 89/190/ETY (IV/31.865, PVC) ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisesta (jäljempänä ensimmäinen PVC-päätös). Tässä päätöksessään komissio määräsi EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) rikkomisesta seuraamuksia seuraaville PVC:n tuottajille: Atochem SA, BASF AG, DSM NV, Enichem SpA, Hoechst AG (jäljempänä Hoechst), Hüls AG, Imperial Chemical Industries plc (jäljempänä ICI), Limburgse Vinyl Maatschappij NV, Montedison SpA, Norsk Hydro AS, Sociéte artésienne de vinyle SA, Shell International Chemical Company Ltd, Solvay et Cie (jäljempänä Solvay) ja Wacker-Chemie GmbH.

5. Kaikki nämä yritykset Solvayta lukuun ottamatta nostivat yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa tästä päätöksestä kanteen, jossa ne vaativat päätöksen kumoamista.

6. Asiassa Norsk Hydro vastaan komissio 19.6.1990 antamassaan määräyksessä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti Norsk Hydro AS:n nostaman kanteen tutkimatta.

7. Muut asiat yhdistettiin suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten.

8. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi yhdistetyissä asioissa BASF ym. vastaan komissio 27.2.1992 antamassaan tuomiossa ensimmäisen PVC-päätöksen mitättömäksi.

9. Komission haettua muutosta tähän tuomioon yhteisöjen tuomioistuin kumosi asiassa komissio vastaan BASF ym. 15.6.1994 antamallaan tuomiolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion ja ensimmäisen PVC-päätöksen.

10. Tämän tuomion johdosta komissio teki 27.7.1994 uuden päätöksen, joka koski niitä tuottajia, joista ensimmäisessä PVC-päätöksessä oli kyse, Solvayta ja Norsk Hydro AS:ää lukuun ottamatta [EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisesta 27 päivänä heinäkuuta 1994 tehty komission päätös 94/599/EY (IV/31.865 - PVC) (EYVL L 239, s. 14; jäljempänä toinen PVC-päätös)]. Tällä päätöksellä kyseiset yritykset määrättiin maksamaan samansuuruiset sakot kuin niiden maksettavaksi ensimmäisessä PVC-päätöksessä määrätyt sakot olivat.

11. Toisessa PVC-päätöksessä todetaan muun muassa seuraavaa:

"1 artikla

BASF AG, DSM NV, Elf Atochem SA, Enichem SpA, Hoechst AG, Hüls AG, Imperial Chemical Industries plc, Limburgse Vinyl Maatschappij NV, Montedison SpA, Société artésienne de vinyle SA, Shell International Chemical [Company] Ltd ja Wacker-Chemie GmbH ovat rikkoneet tässä päätöksessä mainittuina ajanjaksoina perustamissopimuksen 85 artiklan määräyksiä osallistuessaan (yhdessä Norsk Hydron - - ja Solvayn - -) kanssa sopimuksiin ja/tai yritysten yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, joita on noudatettu arviolta ainakin noin vuoden 1980 elokuusta alkaen ja joiden nojalla tuottajat, jotka toimittavat PVC:tä yhteismarkkinoiden alueella, ovat osallistuneet säännöllisin väliajoin pidettäviin kokouksiin vahvistaakseen tavoitteellisia hintoja ja tavoitteellisia kiintiöitä, suunnitellakseen yhdenmukaistettuja aloitteita hintatason korottamiseksi ja valvoakseen näiden salaisten järjestelyjen toteutumista.

2 artikla

Edellä 1 artiklassa mainittujen yritysten, jotka vielä toimivat PVC-alalla, lukuun ottamatta Norsk Hydroa - - ja Solvayta - - , jotka jo on määrätty lopettamaan kilpailusääntöjen rikkominen, on välittömästi lopetettava edellä mainitut rikkomiset (jos ne eivät vielä ole lopettaneet niitä) ja pidättäydyttävä jatkossa PVC-alalla harjoittamassaan toiminnassa kaikista sellaisista sopimuksista ja yhdenmukaistetuista menettelytavoista, joiden tarkoitus voi olla samanlainen tai vastaava tai joilla voi olla samanlaisia tai vastaavia seurauksia, mukaan lukien kaikkien sellaisten tietojen vaihto, jotka yleensä ovat liikesalaisuuksia ja joiden vaihtamisella menettelyyn osallistuvat saisivat suoraan tai välillisesti tietoja muiden tuottajien tuotannosta, toimituksista, varastojen koosta, myyntihinnoista tai investointikustannuksista tai -suunnitelmista tai tietoja, joiden nojalla ne voisivat panna täytäntöön hintoja tai markkinoiden jakamista yhteisössä koskevan nimenomaisen tai hiljaisen sopimuksen tai noudattaa hintoja tai markkinoiden jakamista yhteisössä koskevaa yhdenmukaistettua menettelytapaa. Kaikki yleisluontoisten tietojen vaihtamista koskevat järjestelmät, joihin tuottajat osallistuvat PVC-alalla, on toteutettava siten, etteivät ne koske sellaisia tietoja, joiden perusteella on mahdollista yksilöidä tiettyjen tuottajien käyttäytyminen; yritysten on erityisesti pidättäydyttävä vaihtamasta keskenään sellaisia lisätietoja, joilla on merkitystä kilpailun kannalta ja jotka eivät kuulu tällaisen järjestelmän piiriin.

3 artikla

Tässä päätöksessä tarkoitettujen yritysten maksettavaksi määrätään 1 artiklassa todetun rikkomisen vuoksi seuraavat sakot:

i) BASF AG: 1 500 000 ecun suuruinen sakko;

ii) DSM NV: 600 000 ecun suuruinen sakko;

iii) Elf Atochem SA: 3 200 000 ecun suuruinen sakko;

iv) Enichem SpA: 2 500 000 ecun suuruinen sakko;

v) Hoechst AG: 1 500 000 ecun suuruinen sakko;

vi) Hüls AG: 2 200 000 ecun suuruinen sakko;

vii) Imperial Chemical Industries plc: 2 500 000 ecun suuruinen sakko;

viii) Limburgse Vinyl Maatschappij NV: 750 000 ecun suuruinen sakko;

ix) Montedison SpA: 1 750 000 ecun suuruinen sakko;

x) Société artésienne de vinyle SA: 400 000 ecun suuruinen sakko;

xi) Shell International Chemical Company Ltd: 850 000 ecun suuruinen sakko;

xii) Wacker-Chemie GmbH: 1 500 000 ecun suuruinen sakko."

B Oikeudenkäynti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa

12. Limburgse Vinyl Maatschappij NV, Elf Atochem SA (jäljempänä Elf Atochem), BASF AG, Shell International Chemical Company Ltd, DSM NV ja DSM Kunststoffen BV, Wacker-Chemie GmbH, Hoechst AG, Société artésienne de vinyle SA, Montedison SpA, ICI, Hüls AG ja Enichem SpA nostivat yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa kanteet 5.-14.10.1994 toimittamillaan kannekirjelmillä.

13. Jokainen kantaja vaati, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumoaa kokonaan tai osittain toisen PVC-päätöksen ja että se toissijaisesti kumoaa sakon tai pienentää sen määrää. Montedison SpA vaati lisäksi, että komissio velvoitetaan maksamaan vahingonkorvausta määrä, joka vastaa vakuuden asettamisesta aiheutuneita kuluja ja kaikkia muita toisesta PVC-päätöksestä aiheutuneita kuluja.

C Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio

14. Yhdistetyissä asioissa Limburgse Vinyl Maatschappij ym. vastaan komissio 20.4.1999 antamassaan tuomiossa (jäljempänä valituksenalainen tuomio) ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

- yhdisti asiat tuomion antamista varten

- kumosi toisen PVC-päätöksen 1 artiklan siltä osin kuin siinä todetaan Société artésienne de vinyle SA:n olleen osallisena kilpailusääntöjen rikkomisessa, josta yrityksiä moitittiin, vuoden 1981 ensimmäisen vuosipuoliskon jälkeen

- alensi Elf Atochem SA:n sakon 2 600 000 euroon, Société artésienne de vinyle SA:n sakon 135 000 euroon ja ICI:n sakon 1 550 000 euroon

- hylkäsi kanteet muilta osin

- määräsi oikeudenkäyntikuluista.

D Oikeudenkäynti yhteisöjen tuomioistuimessa

15. ICI on EY:n tuomioistuimen perussäännön 49 artiklan nojalla hakenut muutosta tähän tuomioon yhteisöjen tuomioistuimeen 8.7.1999 toimittamallaan valituskirjelmällä.

16. ICI vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

- kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin se koskee valittajaa

- kumoaa toisen PVC-päätöksen siltä osin kuin se koskee valittajaa tai palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ratkaistavaksi

- kumoaa sakon, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli alentanut 1 550 000 euron suuruiseksi, tai alentaa sitä edelleen

- velvoittaa komission korvaamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa aiheutuneet ja tämän valituksen käsittelystä aiheutuvat oikeudenkäyntikulut.

17. Komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

- hylkää valituksen

- velvoittaa valittajan korvaamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa aiheutuneet ja tämän valituksen käsittelystä aiheutuvat oikeudenkäyntikulut.

II Analyysi

18. ICI vetoaa muutoksenhakunsa tueksi kahdeksaan valitusperusteeseen. Kolme ensimmäistä valitusperustetta liittyy komission toimivaltaan tehdä toinen PVC-päätös. Ne koskevat oikeusvoimaa, kahdenkertaisen seuraamuksen kiellon periaatetta ja velvollisuutta tehdä ratkaisu kohtuullisessa ajassa.

A Oikeusvoima

19. ICI väitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, ettei komissio voinut tehdä toista PVC-päätöstä ilman, että se jätti huomiotta edellä mainitussa asiassa komissio vastaan BASF ym. annetun tuomion oikeusvoiman.

20. ICI moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä hylkäsi valituksenalaisen tuomion 77-85 kohdassa tämän valitusperusteen sen yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella, jonka mukaan ainoastaan tuomioistuimen päätöksellä tosiasiallisesti tai väistämättä ratkaistut tosiasiakysymykset ja oikeuskysymykset saavuttavat oikeusvoiman.

21. ICI väittää, että edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa komissio vastaan BASF ym. annetun tuomion lopullisuus ja sitovuus käyvät selvästi ilmi jo tämän tuomion rakenteesta, jossa yhteisöjen tuomioistuin päätti ratkaista asian "lopullisesti" EY:n tuomioistuimen perussäännön 54 artiklan nojalla kumottuaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antaman tuomion. Valittaja korostaa, että yhteisöjen tuomioistuin ei käsitellyt sen jälkeen enää komission tekemää valitusta vaan "ne kumoamiskanteet, jotka oli nostettu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa komission päätöksestä". Tuomiolla, joka koski ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamista olennaisten menettelymääräysten rikkomisen johdosta, yhteisöjen tuomioistuin ratkaisi valittajan mukaan asian lopullisesti paitsi menettelykysymysten osalta myös yritysten kaikkien ensimmäisessä oikeusasteessa esittämien ja yhteisöjen tuomioistuimen mieleen palauttamien kanneperusteiden osalta, mikä oli valittajan mukaan täysin yhteisöjen tuomioistuimen muutoksenhakua koskevan toimivallan ja tehtävän mukaista. Tässä suhteessa on valittajan mukaan merkittävää, että yhteisöjen tuomioistuin ei määrännyt komissiota nimenomaisesti eikä implisiittisesti tekemään toista päätöstä. Näin ollen kaikki valituksenalaiset kysymykset on valittajan mukaan ratkaistu lainvoimaisesti, joten valittajan mukaan komissio loukkasi toisen PVC-päätöksen tehdessään yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaa.

22. Mitä näistä väitteistä on ajateltava?

23. Kuten komissio hyvin osuvasti sanoo, tässä asiassa ei ole olennaista se, että yhteisöjen tuomioistuin on ratkaissut asian "lopullisesti", vaan se, miltä osin tämän antama tuomio on lopullinen. Ainoa päätelmä, joka voidaan tehdä siitä, että yhteisöjen tuomioistuin ratkaisi perussäännön 54 artiklan nojalla asian lopullisesti, on se, että asia oli tuossa määräyksessä tarkoitetulla tavalla ratkaisukelpoinen.

24. Tämä tarkoittaa sitä, että yhteisöjen tuomioistuimella oli käytössään kaikki ne seikat, jotka se tarvitsi voidakseen ratkaista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antaman tuomion kohteena olleen asian, nimittäin kysymyksen tässä tuomioistuimessa riitautetun ensimmäisen PVC-päätöksen pätevyydestä, ja että yhteisöjen tuomioistuin ratkaisi lopullisesti tämän kysymyksen, kuten valittaja sitä paitsi korostaa.

25. Tässä tarkoituksessa yhteisöjen tuomioistuin nojautui niihin seikkoihin, joita se piti tarpeellisina. Sitä vastoin se seikka, että yhteisöjen tuomioistuin olisi väistämättä ratkaissut myös sellaisia oikeudellisia ja tosiasioita koskevia kysymyksiä, joiden selvittäminen ei ollut asian ratkaisun kannalta tarpeellista, ei johdu perussäännön 54 artiklasta, johon valittaja viittaa, eikä myöskään yhdestäkään yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainitun tuomion kohdasta.

26. Päinvastoin, yhteisöjen tuomioistuin katsoi nimenomaisesti edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa komissio vastaan BASF ym. annetun tuomion 78 kohdassa, että "näin ollen päätös on kumottava olennaisten menettelymääräysten rikkomisen vuoksi, eikä ole tarpeen tarkastella muita kantajien esittämiä perusteita".

27. Tämän selvemmin ei voida sanoa, että näihin perusteisiin ei tarvinnut ottaa kantaa eikä niihin myöskään otettu kantaa. Valittajan esittämä väite merkitsee sitä, että yhteisöjen tuomioistuimen tuomiolle annettaisiin täysin vastakkainen vaikutus, koska väitteen mukaan yhteisöjen tuomioistuin päinvastoin otti kantaa kaikkiin esitettyihin perusteisiin eikä pelkästään siihen perusteeseen, jonka se katsoi riittävän päätöksen pätevyyttä koskevan asian ratkaisemiseen.

28. ICI:n kanta on ristiriidassa myös sen yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa, jonka mukaan ne velvollisuudet, jotka syntyvät kumotun säädöksen antaneelle toimielimelle kumoamistuomion perusteella, on johdettava tuomiolauselmasta sekä tämän välttämättömänä tukena olevista perusteluista.

29. Kuten olemme nähneet, käsiteltävänä olevan asian osalta edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa komissio vastaan BASF ym. annetusta tuomiosta seuraa, että yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että riidanalainen päätös oli kumottava pelkän työjärjestyksen rikkomisen vuoksi ja että muita esitettyjä perusteita ei ollut tarpeen tarkastella.

30. Toisin kuin ICI väittää - ja tämä väite palautettiin mieleen edellä 21 kohdassa - yhteisöjen tuomioistuin jätti siis komissiolle mahdollisuuden täyttää EY:n perustamissopimuksen 176 artiklan (josta on tullut EY 233 artikla) mukaisen velvollisuutensa ja toteuttaa ne toimet, joita yhteisöjen tuomioistuimen antaman tuomion täytäntöönpano edellyttää, tekemällä uuden päätöksen työjärjestyksensä mukaisesti.

31. Valittajan väite, jonka mukaan on merkittävää, että yhteisöjen tuomioistuin ei palauttanut asiaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen eikä myöskään komissioon, ei ole vakuuttava.

32. On nimittäin niin, että silloin kun yhteisöjen tuomioistuin katsoo, kuten käsiteltävänä olevassa asiassa, että asia on EY:n tuomioistuimen perussäännön 54 artiklassa tarkoitetulla tavalla ratkaisukelpoinen, tästä seuraa välttämättä, ettei yhteisöjen tuomioistuin palauta asiaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen. Tämä ei kuitenkaan anna sellaisenaan mitään tietoa niiden perusteiden määrästä, joista yhteisöjen tuomioistuin on tehnyt päätöksen. Vaikka yhteisöjen tuomioistuimella olisikin käytettävissään kaikki ratkaisun kannalta tarpeelliset seikat, se ei missään mielessä tarkoita, että kaikki esitetyt perusteet on välttämättä tutkittava yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan asian ratkaisemiseksi.

33. Se seikka, ettei asiaa palautettu komissioon, selittyy yhtä helposti. Komissiolla on näet harkintavalta yhteisön kilpailupolitiikan täytäntöönpanossa. Näin ollen komission tekemän päätöksen kumoaminen ei synnyttänyt komissiolle velvollisuutta vaan ainoastaan mahdollisuuden tehdä uusi päätös yhteisöjen tuomioistuimen antaman tuomion mukaisesti. Yhteisöjen tuomioistuimen ei siis tarvinnut palauttaa kysymystä komission käsiteltäväksi, sillä muuten se olisi loukannut komission oikeuksia.

34. Edellä esitetystä seuraa lisäksi, ettei komissio uutta päätöstä tehdessään kyseenalaistanut perustamissopimuksissa luotua toimielinten välistä tasapainoa. Valittaja viittaa siis turhaan edellä mainitussa asiassa parlamentti vastaan neuvosto annetun tuomion 21 ja 22 kohtaan, jossa yhteisöjen tuomioistuin korosti, että on tärkeää, että toimielimet kunnioittavat toistensa toimivaltaa, ja että on tarpeen, että tämän säännön mahdollisista noudattamatta jättämisistä on voitava määrätä seuraamuksia.

35. Koska yhtäkään valittajan esittämistä väitteistä ei voida hyväksyä, tämä valitusperuste on hylättävä.

B Kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevan periaatteen rikkominen

36. ICI väitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, että komissio oli rikkonut kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevaa periaatetta tehdessään uuden päätöksen sen jälkeen kun yhteisöjen tuomioistuin oli kumonnut ensimmäisen PVC-päätöksen.

37. ICI moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä perusteli kanneperusteen hylkäämistä sillä, että ICI vapautettiin ensimmäisessä PVC-päätöksessä määrätyn sakon maksamisesta sen jälkeen, kun tämä päätös oli kumottu. ICI:n mukaan tämä seikka ei ollut merkityksellinen. Sen mukaan ratkaisevana kysymyksenä oli se, perustuiko toinen PVC-päätös samaan menettelytapaan kuin se, josta oli kyse edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa komissio vastaan BASF ym. annetussa tuomiossa. (ks. asia Gradinger, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 23.10.1995, A-sarja, nro 328 C, 55 kohta). ICI:n mukaan tässä tapauksessa asia oli niin.

38. ICI moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta myös siitä, että tämän mielestä yhteisöjen tuomioistuin ei ollut ottanut kantaa kaikkiin asianosaisten esittämiin perusteisiin. Tämä seikka on ICI:n mukaan merkityksetön. Ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklaa sovelletaan ICI:n mukaan lopulliseen tuomioon. Päätös on sen mukaan lopullinen silloin kun se on peruuttamaton, eli silloin kun tavallisia oikeussuojakeinoja ei enää ole olemassa tai kun asianosaiset ovat käyttäneet nämä oikeussuojakeinot tai antaneet muutoksenhaun määräajan kulua umpeen. ICI väittää käsiteltävänä olevassa asiassa, ettei sillä ollut edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa komissio vastaan BASF ym. annetun tuomion jälkeen käytettävissään enää mitään muuta oikeussuojakeinoa. ICI:n mukaan tämä tuomio oli siis kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevan periaatteen soveltamisen kannalta lopullinen.

39. Ainoa poikkeus kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevan periaatteen soveltamisesta on ICI:n mukaan se, josta määrätään Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklan 2 kappaleessa ja jonka nojalla asia voidaan ottaa uudelleen tutkittavaksi, varsinkin jos aiemmassa prosessissa on tapahtunut sellainen perustavaa laatua oleva virhe, joka voisi vaikuttaa lopputulokseen. Tämän osalta Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemättä lisäpöytäkirjaa koskevassa selitysmuistiossa osoitetaan ICI:n mukaan, että tuon lisäpöytäkirjan 4 artiklan 2 kappaletta sovelletaan sellaiseen toimen purkamiseen oikeuttavaan virheeseen, joka voi vaikuttaa asian lopputulokseen. Vaikka ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamisen aiheuttanut menettelyvirhe olikin olennainen, sitä ei voida ICI:n mukaan kuitenkaan pitää purkamiseen oikeuttavana eikä se voinut vaikuttaa asian lopputulokseen, sillä se päätös, jonka komissio olisi tehnyt, vaikkei menettelyvirhettä olisi tapahtunutkaan, olisi ollut sama, jonka se todellisuudessakin teki.

40. Edellä esitetystä seuraa, että kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevalla periaatteella, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hyväksynyt sovellettavuuden yleisenä oikeusperiaatteena yhteisön kilpailuoikeudessa ja jota asianosaiset, jotka viittaavat perustellusti asiassa Boehringer Mannheim vastaan komissio annettuun tuomioon, eivät ole kiistäneet, on valittajan mielestä kaksi seurausta. Tämän asian yhteydessä periaate merkitsee valittajan mukaan yhtäältä sitä, ettei yritykselle voida määrätä seuraamuksia kahdesti samojen tosiseikkojen perusteella, ja toisaalta sitä, ettei yritystä vastaan voida myöskään ryhtyä toimenpiteisiin kahdesti samojen tosiseikkojen perusteella.

41. Tässä asiassa on kiistatonta, ettei valittajalle ole määrätty kahta seuraamusta. Ensimmäisen PVC-päätöksen kumoaminen johti nimittäin tässä päätöksessä määrätyn seuraamuksen katoamiseen. Se seikka, että komissio päätti tehdä uuden päätöksen, jossa määrätään sama sakko, ei muuta tässä suhteessa mitään. Molempien päätösten kohteena olevista menettelytavoista määrättiin loppujen lopuksi yksi ainoa seuraamus, eli se, josta määrätään toisessa PVC-päätöksessä. Tämä seuraamus ei tullut ensimmäisen seuraamuksen lisäksi vaan korvasi sen.

42. Tässä yhteydessä ICI moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä katsoi väärin, että ICI vapautui sakonmaksuvelvollisuudesta ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamisen jälkeen. Todellisuudessa se olisi ensimmäisen PVC-päätöksen nojalla joutunut maksamaan sakon vuonna 1988, jos se ei olisi asettanut vakuutta. Tämä vakuus vapautettiin vasta vuonna 1992 annetun ensimmäistä PVC-päätöstä koskeneen tuomion jälkeen, eikä vakuuteen liittyneitä kuluja ollut mahdollista saada takaisin.

43. On kuitenkin pakko todeta, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin suinkaan katsonut, että ICI oli vapautettu sakon maksamisesta. Kuten olemme nähneet, se vain totesi perustellusti, ettei yrityksille määrätty kahta seuraamusta samasta kilpailusääntöjen rikkomisesta.

44. Vakuudesta aiheutuneita kuluja, jotka johtuvat siitä, että yritys päätti jättää maksamatta sakon silloin, kun se määrättiin, ei voida pitää kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevassa periaatteessa tarkoitettuna seuraamuksena, eikä valittaja tätä sitä paitsi väitäkään.

45. On aivan yhtä kiistatonta, että käsiteltävänä olevassa asiassa on noudatettu kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevan periaatteen toistakin seurausta. Toisin kuin valittaja väittää, valittajaa vastaan ei ryhdytty toimenpiteisiin kahdesti.

46. Jotta näin olisi voinut käydä, ICI:ä vastaan olisi pitänyt ryhtyä toimenpiteisiin toisen kerran sen jälkeen, kun kysymyksestä, joka koskee ICI:n syyllistymistä kilpailusääntöjen rikkomiseen, jo oli tehty lopulliseksi tullut päätös, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin sitä paitsi korostaa valituksenalaisen tuomion 96 kohdassa. On kuitenkin palautettava mieleen, että sen paremmin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuin yhteisöjen tuomioistuinkaan eivät ottaneet ensimmäistä PVC-päätöstä koskeneessa oikeudenkäynnissä kantaa tähän kohtaan.

47. Tästä seuraa, ettei tätä tilannetta voida mitenkään rinnastaa siihen syytteistä vapauttamisen tilanteeseen, josta määrätään Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa ja johon valittaja viittaa.

48. Nämä väitteet on näin ollen hylättävä, ilman että on edes tarpeen tarkastella tuon määräyksen ja varsinkin sen 2 kappaleessa määrättyjen poikkeusten sovellettavuutta. On nimittäin hyödytöntä analysoida periaatteen poikkeusten sovellettavuutta käsiteltävänä olevaan asiaan, koska tämä asia ei täytä periaatteen soveltamisedellytyksiä.

49. Edellä esitetystä seuraa, että tämä valitusperuste on hylättävä.

C Kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen loukkaaminen

50. ICI jakaa kolmeen osaan tämän valitusperusteensa, joka koskee kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen rikkomista.

Ensimmäinen osa, joka koskee kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen soveltamisen riippuvuutta vahingon olemassaolosta

51. ICI toteaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin myönsi valituksenalaisen tuomion 121 kohdassa, että on olemassa yhteisön oikeuden yleinen oikeusperiaate, joka koskee toimenpiteisiin ryhtymistä kohtuullisessa ajassa tehtäessä päätöksiä kilpailuasioita koskevien hallintomenettelyjen päätteeksi. Se palauttaa mieleen, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa vakiinnutetaan kohtuullisessa ajassa toimimista koskeva periaate kaikkien rikossyytteiden osalta. Se väittää, että tätä periaatetta on sovellettava komissiossa kilpailuasioita koskeviin menettelyihin, varsinkin kun nämä menettelyt ovat luonteeltaan rikosoikeudellisia.

52. Se väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että komission päätös voidaan kumota kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen rikkomisen vuoksi ainoastaan, jos yritys voi osoittaa kärsineensä vahinkoa. Tällainen ratkaisu on ICI:n mukaan vastoin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen vakiintunutta oikeuskäytäntöä.

53. Tältä osin on viitattava valituksenalaisen tuomion 122 kohtaan, jossa todetaan seuraavaa:

"Tämän periaatteen loukkaaminen - jos se voidaan näyttää toteen - oikeuttaa kuitenkin kumoamaan Päätöksen vain, jos se samalla merkitsee kyseisten yritysten puolustautumisoikeuksien rikkomista. Koska ei ole näytetty toteen, että liian pitkän ajan kuluminen olisi vaikuttanut kyseisten yritysten kykyyn puolustautua tehokkaasti, kohtuullisen ajan periaatteen loukkaamisella ei ole vaikutusta hallintomenettelyn pätevyyteen eikä sitä näin ollen voida pitää sellaisena vahinkoa aiheuttavana syynä, johon yhteisöjen tuomioistuimissa voidaan vedota perustamissopimuksen 178 artiklan ja 215 artiklan toisen kohdan nojalla nostetuissa kanteissa."

54. Tästä seuraa, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin suinkaan katsonut, että päätös voidaan kumota kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen loukkaamisen vuoksi ainoastaan, jos kyseessä olevat yritykset osoittavat kärsineensä vahinkoa.

55. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei asettanut päätöksen kumoamisen edellytykseksi vahingon olemassaoloa vaan puolustautumisoikeuksien rikkomisen. Se siis hyväksyi tässä kohdassa ratkaisun, joka on analoginen yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenevän ratkaisun kanssa.

56. Valittaja mainitsee asioissa Eckle ja Corigliano annetut tuomiot sen väitteensä tueksi, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätös on tältä osin vastoin Euroopan ihmisoikeussopimusta koskevaa vakiintunutta oikeuskäytäntöä. On kuitenkin pakko todeta, että näissä kahdessa asiassa oli kyse siitä, onko henkilön vedottava vahinkoon, jotta voitaisiin katsoa, että henkilön oikeuksia on kyseisen yleissopimuksen 25 artiklassa tarkoitetulla tavalla loukattu. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin vastasi tähän kysymykseen kielteisesti sillä perusteella, että oikeuksien loukkaaminen on mahdollista ilman vahingon syntymistä. Kyseessä olivat siis edellytykset, joiden perusteella voidaan vedota periaatteen loukkaamiseen, eivätkä mahdollisen rikkomisen seuraukset.

57. Toistettakoon kuitenkin, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin käsiteltävänä olevassa asiassa millään tavalla katsonut, että mahdollisuus vedota periaatteen loukkaamiseen riippuu vahingon todistamisesta. Se vain katsoi, että kyseisen periaatteen soveltaminen aiheuttaa erilaisia seurauksia sen mukaan, onko periaatteen loukkaaminen vaikuttanut puolustautumisoikeuksien käyttämiseen.

58. Tämän valitusperusteen ensimmäinen osa on siis hylättävä.

Toinen osa, joka koskee sitä, että koko menettelyn kestoa ei otettu huomioon

59. ICI moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä ei ottanut huomioon menettelyn kestoa arvioidessaan sitä noin kymmenen vuoden pituista ajanjaksoa, joka vastaa asian käsittelyä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja yhteisöjen tuomioistuimessa.

60. Tällainen lähestymistapa on ICI:n mukaan ristiriidassa sen olennaisen tarkoituksen kanssa, joka on oikeudella saada asia ratkaistua kohtuullisessa ajassa ja jossa on kolme osaa:

- tarve välttää kaupallisen ja taloudellisen epävarmuuden aiheettoman pitkä ajanjakso

- tehokkaan puolustuksen järjestämistä koskevan oikeuden suojelu

- tarve säilyttää kansalaisten luottamus komission käyttämiin menettelyihin ja yhteisöjen tuomioistuimen tehtävään.

61. Toisessa PVC-päätöksessä ei ICI:n mukaan välitetty näistä kolmesta edellytyksestä. Se seikka, että osa kuluneesta kokonaisajasta johtui menettelyistä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja yhteisöjen tuomioistuimessa, ei ole ICI:n mukaan merkityksellinen, koska komissio itse antoi syyn näihin menettelyihin ensimmäisen PVC-päätöksen tekemisen yhteydessä tekemillään menettelyvirheillä.

62. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen perustelut ovat ICI:n mukaan lisäksi vastoin Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaa. Tätä määräystä koskevan oikeuskäytännön perusteella menettelyä olisi tarkasteltava "kokonaisuudessaan" sen arvioimiseksi, loukkasiko toinen PVC-päätös kohtuullisessa ajassa toimimista koskevaa periaatetta.

63. En yhdy tähän päätelmään.

64. Toisin kuin valittaja, katson, että kohtuullisessa ajassa toimimista koskevassa periaatteessa tarkoitetun menettelyn keston määrittämiseksi ei voida tyytyä hallintomenettelyn keston ja oikeudenkäynnin keston yhteenlaskemiseen.

65. Tällaisella lähestymistavalla olisi nimittäin monia ristiriitaisia seurauksia.

66. Sehän merkitsisi, että sellaisessa monitahoisessa asiassa, jossa komissio jo lähtökohtaisesti tarvitsee paljon aikaa selvittääkseen ratkaisunsa perustelemiseksi tarvittavat oikeudelliset seikat ja tosiseikat, yhteisöjen tuomioistuimelle annettaisiin mahdollisimman lyhyt aika tutkia samaa asiaa, jotta menettely nämä molemmat vaiheet yhteenlaskettuina ei kestäisi liian pitkään!

67. Onkin syytä epäillä, onko tällainen tulkinta omiaan vahvistamaan yritysten oikeuksien suojelua.

68. Tämä väite on ristiriidassa myös tuomioistuinten riippumattomuutta koskevan takuun kanssa, koska väite merkitsee, että hallinto voisi yksinkertaisesti aikaa kuluttamalla pakottaa tuomioistuimen käsittelemään asian nopeutetusti sen uhalla, että yritys saavuttaisi muuten automaattisesti voiton.

69. Lisäksi oikeusturvasta muodostuisi yrityksille jonkinlaiset arpajaiset, jotka ne voittaisivat lähes joka kerran. Nostaessaan kumoamiskanteen komission päätöksestä ne nimittäin käynnistäisivät menettelyn, jossa niiden menestyminen vetoamalla kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen loukkaamiseen voitaisiin estää vain sellaisella yhteisöjen tuomioistuimen tuomiolla, jossa hylätään kaikki niiden esittämät kanneperusteet - ja luonnollisestikin sillä edellytyksellä, että tämä tuomio annetaan riittävän nopeasti.

70. Muissa tapauksissa - siis jos päätöksen kumoamisen jälkeen tehdään uusi päätös tai jos ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio kumotaan ja asia palautetaan sille - riittäisi, kun kyseiset yritykset jatkaisivat tarpeen mukaan kanteiden nostamista pitämällä silmällä, jos näin voidaan sanoa, kalenteria voidakseen sopivalla hetkellä keskeyttää menettelyn vetoamalla kohtuullisen ajan kulumiseen.

71. Mielestäni tällaisessa tulkinnassa ei oteta huomioon, että komissiossa käytävä menettely ja yhteisöjen tuomioistuimissa käytävä menettely ovat luonteeltaan erilaisia.

72. Komissiossa on nimittäin käsiteltävänä yrityksen syyksi luettavaa tosiseikastoa, ja käsittelyn aikana keskustellaan periaatteessa sekä kyseisten tosiseikkojen paikkansapitävyydestä että niiden oikeudellisesta merkityksestä. Tätä käsittelyä voi seurata komission päätös, jonka johtoajatus ja sisältö ovat tietyssä määrin komission harkintavallassa, koska komissio on vastuussa yhteisön kilpailupolitiikan täytäntöönpanosta.

73. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin saa sen sijaan käsiteltäväkseen tietyn toimen eli komission päätöksen, jota vastaan esitetään joukko täsmällisiä kanneperusteita. Sama koskee soveltuvin osin myös yhteisöjen tuomioistuinta muutoksenhaun yhteydessä. Kanne on nostettava tietyssä määräajassa, ja tuomioistuimen velvollisuutena on ratkaista asia.

74. Yrityksillä on toki sekä komissiossa että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa oikeus siihen, että niiden tilanne ratkaistaan kohtuullisessa ajassa, mutta tämä ei kuitenkaan tarkoita, että näitä kahta menettelyä voitaisiin tämän periaatteen osalta pitää toisiaan vastaavina ja että niiden kestot voitaisiin sen vuoksi laskea yhteen.

75. Valittajan mainitseman Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön tarkastelu ei sitä paitsi johda toisenlaiseen päätelmään.

76. Siten se seikka, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi asiassa Wemhoff antamassaan tuomiossa, että kohtuulliseen aikaan nähden huomioon otettava ajanjakso päättyy mahdollisesti muutoksenhakuvaiheessa tehtyyn lopulliseen päätökseen, ei millään tavalla aiheuta tarvetta komissiossa noudatettavan menettelyn keston ja yhteisöjen tuomioistuimissa noudatettavan menettelyn keston yhteenlaskemiseen.

77. Edellä mainitussa asiassa Garyfallou AEBE vastaan Kreikka annetusta tuomiosta on todettava, että se ei koskenut hallintomenettelyn ja oikeudenkäynnin keston yhteenlaskemista vaan eri tuomioistuimissa vireille pantujen menettelyjen kestoajan yhteenlaskemista. Sitä ei siis voida käyttää valittajan väitteen tukena.

78. Edellä esitetystä seuraa, että valittaja on väärässä moittiessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, ettei se laskenut yhteen menettelyjen kestoaikoja.

79. Tämän valitusperusteen toista osaa ei siis voida hyväksyä.

Kolmas osa, joka koskee kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen loukkaamista jo pelkän hallintomenettelyn keston johdosta

80. ICI väittää, että kohtuullisessa ajassa toimimista koskevaa periaatetta loukattiin jo pelkästään sen johdosta, että asetuksen N:o 17 mukaisen menettelyn käynnistämistä edelsi 52 kuukauden pituinen ajanjakso. Tämän seikan osalta ICI viittaa kahteen Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen antamaan tuomioon: kansallisessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa vireillä olleessa asiassa oli kyse neljän vuoden ajanjaksosta, ja eräässä syytettä edeltäneessä esitutkinnassa oli kyse 15 kuukauden ajanjaksosta. ICI viittaa myös edellä mainitussa asiassa Baustahlgewebe vastaan komissio annettuun tuomioon, jossa oli kyse 32 kuukauden ajanjaksosta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa pidetyn kirjallisen käsittelyn päättymisen ja suullisen käsittelyn aloittamista koskeneen päätöksen välillä ja 22 kuukauden ajanjaksosta suullisen käsittelyn päättymisen ja tuomion julistamisen välillä.

81. ICI korostaa, että komission mukaan kilpailusääntöjen rikkominen PVC-alalla alkoi elokuussa 1980. ICI:n mukaan komissio myöntää, että kun komissio käynnisti PVC-asiaa koskevat tutkimukset, ICI:n osallistuminen kyseiseen rikkomiseen oli todennäköisesti jo päättynyt. ICI väittää ennen kaikkea myyneensä PVC-alan toimintansa lokakuussa 1986, jolloin se ei ollut tietoinen komission väitteiden tarkasta luonteesta. Se väittää saaneensa niistä tiedon vasta huhtikuussa 1988, jolloin komissio ilmoitti sitä vastaan esitettävistä väitteistä, eli neljä ja puoli vuotta tutkimusten alkamisen jälkeen. ICI kuitenkin väittää, ettei sillä ollut silloin enää suoria intressejä PVC-alalla ja ettei se enää kyennyt tavoittamaan toiminnassa mukana ollutta henkilökuntaa, joka oli sen mukaan sillä välin jo lähtenyt yrityksestä, eikä saamaan käyttöönsä asiaa koskevia asiakirjoja, jotka oli sen mukaan säännöllisesti tuhottu.

82. Näistä seikoista huolimatta komissio ei ICI:n mukaan toteuttanut mitään toimenpiteitä kesäkuun 1984 ja tammikuun 1987 välisenä aikana. Tämä viive väistämättäkin vahingoitti ICI:n mukaan vakavasti ICI:n kykyä järjestää tehokas puolustus, vaikkei tällainen vahingoittaminen olekaan kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen loukkaamisen toteamisen edellytys.

83. ICI tekee sen päätelmän, että menettelyjen virallista käynnistämistä edeltänyttä neljän ja puolen vuoden ajanjaksoa on pidettävä täysin kohtuuttomana aikana ja että - toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli - toinen PVC-päätös on kumottava jo pelkästään tällä perusteella.

84. Katson kuitenkin, että sen kysymyksen arviointi, oliko menettely käsiteltävänä olleiden ongelmien monitahoisuuteen nähden liian pitkä, kuuluu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle. Kuten valittaja itsekin toteaa, siinä on kyseessä tosiasiakysymys, joka on ratkaistava konkreettisen tapauksen olosuhteiden mukaan, mikä muuten tarkoittaa sitä, että valittaja mainitsee turhaan eri ajanjaksoja, jotka ovat olleet Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön kohteena, koska valittaja ei osoita, missä mielessä näiden tuomioiden asiayhteys olisi verrattavissa käsiteltävänä olevaan tapaukseen.

85. Valituksen yhteydessä ei siis ole mahdollista kyseenalaistaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tältä osin tekemää arviointia.

86. Tähän päätelmään ei vaikuta ICI:n väite, jonka mukaan se kärsi vahinkoa sen viivyttelyn takia, josta komissiota syytetään. Palautettakoon mieleen, että tässä yhteydessä ICI selittää, että koska sillä ei enää ollut PVC-alalla suoria intressejä asetuksen N:o 17 mukaisen menettelyn aloittamisen hetkellä, sillä ei enää ollut palveluksessaan asianomaista henkilökuntaa, joka oli sillä välin lähtenyt yrityksestä, eikä myöskään asian kannalta merkityksellisiä asiakirjoja, jotka oli rutiininomaisesti tuhottu.

87. Tämän osalta on korostettava, että vahingon mahdollinen olemassaolo ei muuta sitä seikkaa, että esitetty valitusperuste on luonteeltaan tosiasiakysymys.

88. Pantakoon lisäksi komission tavoin merkille, että tätä väitettä ei juurikaan ole perusteltu ja että ICI varsinkaan ei kerro, säilyttikö se todisteita intressiensä suojelemiseksi, ja jos vastaus on kielteinen, miksi se ei tehnyt niin, vaikka se tiesi lokakuusta 1983, jolloin sen tiloihin tehtiin tarkastus, että sitä vastaan voitaisiin ryhtyä toimenpiteisiin.

89. Koska valittajan esittämä hallintomenettelyn pituutta koskeva väite on mielestäni tosiseikkaa koskeva peruste, joka on siis jätettävä tutkimatta, korostan ainoastaan toissijaisesti, että tuo väite on lisäksi perusteeton.

90. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tapaan minäkin nimittäin katson, että huomioon otettavan ajan määrittelyssä on syytä tehdä ero menettelyn varsinaisen tutkintavaiheen ja sen kontradiktorisen vaiheen välillä.

91. Tutkintavaiheessa ei nimittäin vielä esitetä mitään syytöksiä toimijoita vastaan. Komissio voi toki pyytää niiltä lisätietoja, mutta ne eivät joudu puolustautumaan minkäänlaisia syytöksiä vastaan. Tässä vaiheessa ei siis vielä vallitse mitään epätietoisuutta siitä, onko toimijoihin kohdistettu syytös paikkansapitävä, eikä näin ollen ole myöskään tapahtunut mitään aineellista tai aineetonta vahinkoa.

92. Tämän osalta on lisäksi korostettava, että ainoat toimenpiteet, joita komissio suorittaa ennen väitetiedoksiantoa, ovat selvittämistoimia. Näiden toimien, sellaisina kuin niistä säädetään asetuksessa N:o 17, ei voida vielä katsoa merkitsevän, että henkilöä syytettäisiin rangaistavasta teosta.

93. Jo näiden toimien luonne ja paikka päätöksentekoprosessin kronologiassa nimittäin osoittavat, että komissio etsii noita toimia toteuttaessaan sellaisia seikkoja, joiden avulla se voi ratkaista, onko jotakin yritystä vastaan ryhdyttävä toimenpiteisiin, ja jos vastaus on myönteinen, yksilöidä tuon yrityksen, joka ei sitä paitsi välttämättä kuulu niiden yritysten joukkoon, jotka ovat olleet selvittämistoimien kohteena. Komissio ei siis voi periaatteessa vielä syyttää ketään.

94. Toisin sanoen pelkkä joutuminen komission selvittämistoimien kohteeksi ei vielä tee yrityksestä syytteenalaista.

95. Vastakohta tilanteille, joita käsiteltiin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen antamissa ja valittajan mainitsemissa merkityksellisen ajanjakson alkamista koskeneissa tuomioissa, on sitä paitsi paljonpuhuva, jos tässä yhteydessä on paikallaan viitata tapauksiin, joissa oli kyseessä asianosaisten vapaus eikä elinkeino-oikeuden soveltaminen oikeushenkilöihin.

96. Näissä tapauksissa kyseinen ajanjakso katsottiin nimittäin alkaneeksi täsmällisistä syytöksistä, yleensä sellaisen syytteen nostamisesta tuomioistuimessa, johon liittyi joskus tutkintavankeus. Näitä tilanteita ei selvästikään voida rinnastaa sellaisen yrityksen tilanteeseen, johon on kohdistettu selvittämistoimia ennen väitetiedoksiannon antamista.

97. Lisäksi on tässä yhteydessä huomattava, että asetuksessa N:o 17 yritykset velvoitetaan tekemään tässä menettelyn vaiheessa yhteistyötä komission kanssa. Yhteisön lainsäätäjäkin on siis katsonut, ettei yritys ole tässä vaiheessa syytetyn asemassa.

98. Lisäksi on pantava merkille, että kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen soveltamisella menettelyn tässä vaiheessa olisi se epäsuotuisa vaikutus, että se kannustaisi yrityksiä hidastelemaan mahdollisimman paljon yhteistyövelvoitteen täyttämisessä, koska ne tietäisivät, että jokainen niiden aiheuttama viivytys vain lisäisi niiden tilaisuuksia saada mahdollinen päätös kumotuksi sillä verukkeella, ettei komissio ole noudattanut kohtuullisessa ajassa toimimista koskevaa periaatetta.

99. Komissio puolestaan voisi huomata joutuvansa tutkimaan asiat niin nopeasti, ettei se enää pystyisi perustelemaan lopullista päätöstään asianmukaisesti.

100. Sen sijaan yritykseen, jolle osoitetaan väitetiedoksianto, kohdistetaan selvästi tarkkaan rajattu syytös. Lisäksi väitetiedoksianto merkitsee, että komissio aikoo tehdä kyseiselle yritykselle vastaisen päätöksen ja että tämä vaikuttaa yrityksen tilanteeseen kohtuullisessa ajassa toimimista koskevassa periaatteessa tarkoitetulla tavalla.

101. Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin menetteli aivan oikein katsoessaan, että hallintomenettelyn kaksi vaihetta on erotettava toisistaan ja että tämän menettelyn pelkkään kokonaiskestoon vetoaminen ei siis ole mahdollista.

102. Lisään edelleen toissijaisesti, että edellä esitetyn perusteella voidaan mielestäni tehdä se päätelmä, että kohtuullisessa ajassa toimimista koskevaa periaatetta ei voida soveltaa hallintomenettelyn ensimmäisessä vaiheessa ennen väitetiedoksiannon antamista.

103. Tämän osalta on tärkeää korostaa, että edellä esitetty ei merkitse millään tavalla sitä, ettei yksityisillä olisi mitään suojaa sellaisia komission tutkimuksia vastaan, jotka kestävät liian pitkään. Kuten komissio nimittäin aivan oikein korostaa, ajan kulumisesta komission käsiteltävänä olevissa kilpailuasioissa on jo nyt annettu perusteellinen kokoelma sääntöjä, jotka ovat oikeusvarmuutta ja oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevien periaatteiden mukaisia ja jotka on otettu käyttöön vanhentumisajoista liikennettä ja kilpailua koskeviin Euroopan talousyhteisön sääntöihin liittyvissä menettelyissä ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanossa 26 päivänä marraskuuta 1974 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2988/74.

104. Olen samaa mieltä komission tekemästä analyysistä, jonka mukaan tämän asetuksen avulla komissio ja jokainen asianomainen yritys voivat tietää täsmällisesti etukäteen ne määräajat, joissa komission on toimittava, jos se aikoo määrätä sakon. Ennen tämän määräajan päättymistä jokainen yritys, joka tietää osallistuneensa kilpailusääntöjen rikkomiseen, on tietoinen siitä, että sille voidaan vielä määrätä sakko. Varovaisuus ja terve järki siis kannustavat yritystä toteuttamaan tarkoituksenmukaiset toimet, mukaan lukien säilyttämään asiakirjat ja keräämään kyseessä olevien työntekijöiden todistajanlausunnot, jotta yritys voisi tarpeen vaatiessa puolustautua.

105. Komissio voi samoin järjestää menettelynsä tietäen, että kyseessä olevilla yrityksillä ei ole, tai niillä ei pitäisi olla, sellaista väärää vaikutelmaa, että ne voivat ajan kulumisen ansiosta välttyä kaikelta sakon uhalta.

106. Komissio lisää myös järkevästi, että sellaisen "kohtuuttoman pitkän ajan" periaatteen käyttöönotto, jota arvioitaisiin käsiteltävänä olevan tapauksen erityispiirteiden mukaan ja jota sovellettaisiin edellä mainitun asetuksen säännösten lisäksi, tekisi oikeusvarmuudelle karhunpalveluksen.

107. Edellä esitetystä seuraa, että kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen loukkaamista koskeva valitusperuste on kaikilta osiltaan perusteeton tai se ei täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, ja se on siis hylättävä.

D Sääntöjenmukaisen hallintomenettelyn puuttuminen

108. ICI:n mielestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että toista PVC-päätöstä oli edeltänyt sääntöjenmukainen hallintomenettely. Sen esittämä valitusperuste jakaantuu kahteen osaan.

Ensimmäinen osa, joka koskee ensimmäisen PVC-päätöksen valmistelutoimien pätemättömyyttä

109. ICI moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä katsoi valituksenalaisen tuomion 189 kohdassa, että edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa komissio vastaan BASF ym. annettu tuomio ei ollut vaikuttanut niiden ensimmäisen PVC-päätöksen valmistelutoimien pätevyyteen, jotka edelsivät vaihetta, jonka oli todettu olevan virheellinen, minkä vuoksi päätös kumottiin.

110. ICI:n mukaan niillä toimilla, joita komissio ennen päätöksen tekemistä toteuttaa menettelyssä, ei ole todellisuudessa tähän päätökseen nähden minkäänlaista itsenäistä merkitystä. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ICI:n mukaan korosti valituksenalaisen tuomion 10 kohdassa, toinen PVC-päätös oli uusi päätös. Siksi se olisi ICI:n mukaan edellyttänyt siihen liittyneiden menettelytakeiden noudattamista. Ensimmäisen PVC-päätöksen kumoaminen teki ICI:n mukaan mitättömiksi ensimmäistä PVC-päätöstä edeltäneen hallintomenettelyn toimien vaikutukset. Tämän takia nämä toimet eivät voineet olla niitä menettelyn vaiheita, jotka oli välttämättä käytävä läpi ennen toisen PVC-päätöksen tekemistä.

111. En kuitenkaan ymmärrä, miksi se seikka, että valmistelutoimien pätevyys voidaan kiistää ainoastaan lopullisesta päätöksestä nostetun kanteen yhteydessä, merkitsisi sitä, että lopullisen päätöksen pätemättömyys ulottuisi kyseisiin valmistelutoimiin.

112. Jos nimittäin valmistelutoimet eivät itsenäisesti voi olla kumoamiskanteen kohteena, tämä johtuu pelkästään siitä, että koska näillä toimilla ei ole lopullisia vaikutuksia, niitä ei voida pitää niiden kohteena olevalle vastaisina toimina.

113. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin aivan oikein katsoi, kysymys päätöksen kumoamisen vaikutuksista päätöksen tekemistä edeltävien hallintotoimien pätevyyteen riippuu kumoamisperusteista, mitä valittaja ei sitä paitsi kiistä.

114. Tämä toteamus, joka muuten tarkoittaa pelkästään oikeusvoimaa koskevan yleissäännön soveltamista käsiteltävänä olevaan tapaukseen, saa vahvistuksen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mainitsemasta oikeuskäytännöstä.

115. Tästä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin aivan oikein katsoi, että ensimmäisen PVC-päätöksen kumoamisen vaikutus valmistelutoimiin oli syytä selvittää yhteisöjen tuomioistuimen ensimmäisestä PVC-päätöksestä antaman tuomion tuomiolauselman ja perustelujen pohjalta.

116. Päätöksen kumoaminen johtui kuitenkin pelkästään siitä, että komissio oli rikkonut niitä menettelysääntöjä, jotka koskevat yksinomaan päätöksen lopullisen tekemisen yksityiskohtia. Pätemättömyys ei voinut ulottua menettelyvirheen syntymistä edeltäneisiin hallinnollisiin vaiheisiin, joihin kyseisiä sääntöjä ei sovelleta.

117. Tilanne oli siis analoginen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mainitseman asiassa Espanja vastaan komissio annetun tuomion kanssa, jossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että kumotun toimen korvaamiseen tähtäävä menettely voidaan aloittaa uudelleen juuri siitä vaiheesta, jossa lainvastaisuuden todettiin tapahtuneen.

118. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei siis tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan, että ensimmäisen PVC-päätöksen pätemättömyys ei ollut ulottunut kumottua päätöstä edeltäneisiin hallintotoimiin.

119. Tämän valitusperusteen ensimmäinen osa on siis hylättävä.

Toinen osa, joka koskee sitä, että päätöstä edeltävän hallintomenettelyn tiettyjä vaiheita ei noudatettu

120. ICI väittää, että toisen PVC-päätöksen tekeminen edellytti joka tapauksessa asianomaisten yritysten uutta kuulemista, kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan uutta kertomusta sekä kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevän neuvoa-antavan komitean (jäljempänä komitea tai neuvoa-antava komitea) uutta kuulemista. Lisäksi ICI katsoo, että komission jäsenten kollegion käsiteltäväksi annetut asiakirjat olivat puutteellisia.

Kuuleminen

121. ICI moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä katsoi valituksenalaisen tuomion 251 kohdassa, että asianomaisia yrityksiä olisi pitänyt kuulla ennen toisen PVC-päätöksen tekemistä ainoastaan siltä osin kuin tähän päätökseen sisältyi sellaisia väitteitä, jotka olivat uusia verrattuna niihin väitteisiin, jotka mainittiin ensimmäisessä PVC-päätöksessä, mikä ei ollut tilanne käsiteltävänä olevassa asiassa. ICI:n mukaan yrityksiä ei pitänyt kuulla ainoastaan uusista väitteistä. Yrityksillä olisi ICI:n mukaan pitänyt olla tilaisuus esittää huomautuksia kaikista niitä vastaan esitetyistä väitteistä.

122. Niiden oikeus tulla kirjallisesti ja suullisesti kuulluiksi käsittää ICI:n mukaan paitsi tosiasiakysymykset myös oikeudelliset kysymykset. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin myönsi ICI:n mukaan itsekin valituksenalaisen tuomion 264 kohdassa, että kullakin yrityksellä on oltava tilaisuus esittää tehokkaasti näkökantansa tosiseikkoja ja olosuhteita koskevien väitteiden paikkansapitävyydestä ja asiaankuuluvuudesta.

123. ICI viittaa myös asioihin Italia vastaan komissio sekä British Aerospace ja Rover vastaan komissio. Jälkimmäisessä asiassa yhteisöjen tuomioistuin korosti ICI:n mukaan ennen uuden päätöksen tekemistä sovellettavien menettelyjen noudattamisen tärkeyttä.

124. ICI:n oikeus tulla kuulluksi olisi sen mukaan pitänyt koskea sitä vastaan esitettyjen väitteiden asiaankuuluvuutta ja seurauksia niiden muutosten valossa, joita oli vuodesta 1988 tapahtunut tosiseikoissa ja oikeudellisissa perusteissa. Valittaja olisi voinut esittää huomautuksia varsinkin oikeusvoiman periaatteesta, kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevasta periaatteesta, kohtuullisen ajan periaatteesta, kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan tarkasteltavaksi kuuluvista kysymyksistä, neuvoa-antavan komitean kuulemisvelvollisuudesta, asetuksen N:o 17 20 artiklan seurauksista, sakoista, tosiasiatilanteessa tapahtuneista muutoksista sekä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antamista eri tuomioista.

125. Uudelleen kuulluksi tulemista koskevan oikeuden tärkeys on ICI:n mukaan selvää, mikä ilmenee analogisesti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen omasta työjärjestyksestä, jonka 119 artiklan 1 kohdassa myönnetään asianosaisille ehdoton oikeus esittää uusia huomautuksia silloin, kun yhteisöjen tuomioistuin palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ratkaistavaksi kumottuaan tämän antaman tuomion, vaikka kirjallinen käsittely normaalisti katsottaisiinkin päättyneeksi.

126. Uusi kuuleminen olisi ICI:n mukaan ollut perusteltua myös sen takia, että komission jäsenten olisi tarvinnut tutkia tarkasti ne väitteet, joiden avulla olisi voitu arvioida uuden päätöksen tekemisen tarkoituksenmukaisuutta.

127. Lopuksi ICI väittää, että uutta kuulemista olisi edellyttänyt Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artikla, jonka nojalla alkuperäisen lopullisen päätöksen jälkeen voidaan tehdä uusi päätös ainoastaan silloin, kun asia otetaan uudelleen tutkittavaksi "asianomaisen valtion lakien ja oikeudenkäyntimenettelyn mukaisesti".

128. Ensinnäkin on pakko palauttaa mieleen, että edellä jo osoitettiin, että lopullisen päätöksen valmistelutoimet, mukaan lukien yritysten kuuleminen, kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan osallistuminen tapauksen käsittelyyn sekä neuvoa-antavan komitean kokoontuminen, jotka oli toteutettu ennen ensimmäisen PVC-päätöksen tekemistä, pysyivät pätevinä.

129. Tästä seuraa, että yrityksiä kuultiin sovellettavien asetusten mukaisesti, koska niillä oli tilaisuus esittää kantansa niitä vastaan esitetyistä väitteistä.

130. Palautettakoon tässä yhteydessä mieleen, että asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohdassa säädetään, että komission on varattava ennen päätöksensä tekemistä yrityksille "tilaisuus esittää huomautuksensa komission niitä vastaan esittämistä väitteistä".

131. Asetuksen N:o 99/63 4 artiklassa täsmennetään tältä osin, että komissio voi ottaa päätöksessään huomioon ainoastaan sellaiset väitteet, joiden osalta yrityksille on varattu tilaisuus esittää huomautuksensa.

132. Sellaista ei ole kuitenkaan väitetty, että ensimmäinen PVC-päätös olisi sisältänyt väitteitä, joista yrityksiä ei olisi kuultu, tai että toinen PVC-päätös olisi sisältänyt ensimmäiseen PVC-päätökseen nähden lisäväitteitä. Tästä seuraa, että käsiteltävänä olevassa asiassa ei asetusten mukaan tarvinnut kuulla yrityksiä uudelleen.

133. Tämä päätelmä saa vahvistuksen yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, josta ilmenee, kuten valittaja itsekin korostaa, että puolustautumisoikeuksien periaatteen mukaan henkilölle, jota vastaan komissio on aloittanut hallinnollisen menettelyn, on kyseisen menettelyn aikana varattava tilaisuus esittää asianmukaisesti näkemyksensä esille tuotujen tosiseikkojen ja olosuhteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksestä sekä niistä asiakirjoista, joita komissio on käyttänyt yhteisön oikeuden loukkaamista koskevia väitteitään perustellessaan.

134. Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen edellyttää siis sitä, että yritykset ovat voineet tuoda esille näkemyksensä niistä toimista, joista niitä syytetään. Tämän periaatteen kunnioittaminen ei sitä vastoin edellytä, että yrityksiä olisi kuultu kaikista muistakin komission toimiin liittyvistä näkökohdista.

135. Korostaessaan oikeuden tulla kuulluksi koskevan paitsi tosiseikkoja myös oikeudellisia seikkoja, valittaja yrittää näin ollen turhaan saada kuulemisvelvollisuuden piiriin sellaisia edellä 124 kohdassa mainittuja kysymyksiä, jotka eivät kuulu komission mainitsemiin väitteisiin eivätkä myöskään väitetiedoksiannon tueksi esitettyihin perusteluihin eivätkä siis ICI:n oikeuteen tulla kuulluksi.

136. Se valittajan yksityiskohtaisesti kuvailema seikka, että tosiseikoissa ja oikeudellisessa kontekstissa on tapahtunut valmistelevan menettelyn jälkeen ajan kulumisen myötä kehitystä, ei kumoa edellä esitettyjä päätelmiä. Tällaista kehitystä voi nimittäin tapahtua missä tahansa menettelyn vaiheessa, eikä komissiota voida vaatia järjestämään joka kerran uutta kuulemista. Näin on varsinkin, kun tällainen kehitys ei mitenkään velvoita komissiota muuttamaan tekeillä olevaa päätöstään, josta on syytä korostaa, että se koskee tarkasti rajattua mennyttä ajanjaksoa.

137. Tämä koskee esimerkiksi sitä oikeuskäytännön kehitystä, johon valittaja on vedonnut. Tämä kehitys ei millään tavalla muuttanut valittajaa vastaan esitettyjä tosiseikkoja, todisteita eikä niiden luonnehdintaa, eikä tällä kehityksellä siten voinut olla merkitystä velvollisuudelle kuulla yrityksiä komission esittämistä väitteistä.

138. Kuten komissio korostaa, se mahdollisuus, että tämä kehitys vaikuttaisi joidenkin väitteiden oikeudelliseen pätevyyteen, on täysin eri kysymys kuin se, saiko ICI esittää näkemyksensä noista väitteistä. Jos nimittäin osoittautuu, että tämän kehityksen takia, jota komissio ei siis voi ottaa etukäteen huomioon, väitetiedoksiannossa ja päätöksessä omaksuttu kanta on oikeudellisesti virheellinen, päätös kumotaan perustamissopimuksen virheellisen soveltamisen takia eikä sen takia, että olisi loukattu ICI:n oikeutta tulla kuulluksi sitä vastaan esitetyistä väitteistä.

139. Pantakoon sitä paitsi merkille erityisesti menettelyä koskevan oikeuskäytännön kehityksen osalta, että menettelykysymykset eivät luonteensa takia yleensä kuulu väitetiedoksiannon piiriin.

140. Vuosina 1988-1994 tapahtuneet tosiseikkoja koskevat muutokset ja varsinkin markkinaolosuhteiden muutokset ovat aivan yhtä merkityksettömiä, koska päätös kattaa vuosien 1980 ja 1984 välisen ajanjakson ja koskee siis yksinomaan tämän ajanjakson tapahtumia, joista ICI:llä oli täysi mahdollisuus esittää näkemyksensä samoja tosiseikkoja koskeneen ensimmäisen PVC-päätöksen tekemisen yhteydessä.

141. Olen näin ollen samaa mieltä komission tekemästä analyysistä, jonka mukaan ei ole syytä soveltaa sellaista periaatetta, joka - jos sellaisen oletettaisiin olevan olemassa - tarkoittaisi sitä, että päätökset voitaisiin tehdä ainoastaan rajallisessa ajassa siitä päivästä, jolloin yrityksille varattiin tilaisuus esittää huomautuksensa. Palautettakoon mieleen, että vanhentumissääntöjä sovelletaan joka tapauksessa.

142. Valittaja toimii lisäksi väärin vedotessaan edellä mainittuihin asioihin Italia vastaan komissio sekä British Aerospace ja Rover vastaan komissio. Nämä kaksi asiaa eivät nimittäin koskeneet sellaista käsiteltävänä olevan tapauksen kaltaista tilannetta, jossa samaa rikkomista koskeva uusi päätös korvaa kumotun aikaisemman päätöksen. Ne koskivat sitä vastoin tilannetta, jossa uutta rikkomista koskenut uusi päätös perustui samankaltaista rikkomista koskeneeseen aikaisempaan päätökseen. Uuden kuulemisen tarve johtui siis siitä, että kyseessä oli kaksi eri rikkomista, mistä ei ole kyse käsiteltävänä olevassa tapauksessa.

143. Analogisuus, jota valittaja yrittää osoittaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 119 artiklan 1 kohdan kanssa, ei ole myöskään vakuuttava. Kyseessä ei nimittäin ole tilanne, jossa ylemmän oikeusasteen tuomioistuin palauttaa kysymyksen alemman oikeusasteen tuomioistuimen ratkaistavaksi, vaan tapaus, jossa hallinnollinen päätös kumotaan menettelyvirheen takia. Kuten edellä nähtiin, juuri tämä kumoamissyy määrää kumoamisen vaikutusten rajan ja mahdollistaa käsiteltävänä olevassa tapauksessa uuden päätöksen tekemisen ilman, että aikaisemmin pätevästi toteutetut toimet on toteutettava uudelleen.

144. On myös hylättävä ICI:n väite, jonka mukaan toisen päätöksen tekemisen poikkeuksellisuuden huomioon ottaen olisi ollut erityisen tärkeää kuulla yrityksiä. Edellä esitetystä yritysten kuulemisen aiheesta eli niitä vastaan esitetyistä väitteistä nimittäin seuraa, että kuulemisen aiheena ei voi olla kysymys päätöksen tekemisen tarkoituksenmukaisuudesta.

145. Lopuksi valittajan tekemä viittaus Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklaan, jossa edellytetään, että asia voidaan ottaa uudelleen tutkittavaksi ainoastaan "asianomaisen valtion lakien ja oikeudenkäyntimenettelyn mukaisesti", ei ole valittajalle lainkaan avuksi, vaikka tämän määräyksen oletettaisiinkin olevan sovellettavissa. Käsiteltävänä oleva asia nimittäin koskee nimenomaan sen selvittämistä, mikä on sovellettavan oikeuden mukaista.

146. Kaikesta edeltävästä tarkastelusta seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi aivan oikein, että komissio saattoi tehdä toisen PVC-päätöksen kuulematta yrityksiä uudelleen.

Kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan asema

147. ICI moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä hylkäsi ICI:n esittämät väitteet, jotka koskivat kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan osallistumista tapauksen käsittelyyn, tutkimatta niitä väitteitä, jotka koskivat tämän neuvonantajan asemaa. Palautettuaan mieleen kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan toimivaltuudet, joista määrätään ETY:n perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 ja 66 artiklan soveltamismenettelyissä suoritettavien kuulemisien kulusta 24 päivänä marraskuuta 1990 tehdyssä komission päätöksessä (20. kilpailupolitiikkaa koskeva kertomus, s. 350), ICI korostaa tämän neuvonantajan aseman olevan keskeinen. Se kuitenkin väittää, että jos ennen päätöksen tekemistä ei järjestetä mitään kuulemista, kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan on mahdoton harjoittaa tehtäviään ja käyttää toimivaltuuksiaan, joten yrityksen mahdollisesti esille nostamat olennaiset kysymykset eivät tule hänen tietoonsa eivätkä hänen välityksellään myöskään neuvoa-antavan komitean, kilpailuasioista vastaavan pääjohtajan, kilpailukysymyksistä vastaavan komission jäsenen eivätkä komission jäsenten kollegion tietoon, mikä merkitsee puolustautumisoikeuksien erään keskeisen aspektin loukkaamista.

148. Tämän osalta on syytä palauttaa mieleen, että kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan asema liittyy olennaisesti kuulemiseen, joten jos tapaukseen, kuten käsiteltävänä olevaan asiaan, ei sisältynyt velvollisuutta järjestää uutta kuulemista, tästä välttämättä seuraa, ettei siihen sisältynyt myöskään velvollisuutta saada kuulemismenettelyistä vastaavaa neuvonantajaa osallistumaan uudelleen tapauksen käsittelyyn. Tällä oli ensimmäisen PVC-päätöksen tekemismenettelyn yhteydessä tilaisuus harjoittaa kaikkia tehtäviään ja varmistaa siten valittajan oikeudet.

Neuvoa-antavan komitean kuuleminen

149. ICI moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä katsoi tuomionsa 256 ja 257 kohdassa, ettei neuvoa-antavan komitean uusi kuuleminen ollut tarpeen.

150. Valittaja on nimittäin sitä mieltä, että asetuksen N:o 17 10 artiklan 3 kohdasta selvästi seuraa, että jokainen päätös edellyttää eri kuulemista, olipa yrityksiä kuultu tai ei ja olivatpa kyseessä olevat päätökset kuinka samankaltaisia tahansa, ja kuuleminen on tarpeen sitäkin suuremmalla syyllä silloin, kun se päätös, jota edellinen kuuleminen koski, on kumottu ja kun päätös tehtiin kauan sitten.

151. Koska oikeudellinen ja tosiseikkoja koskeva tilanne oli valittajan mukaan kehittynyt merkittävästi toisen PVC-päätöksen tekemiseen mennessä, ja vaikka toinen PVC-päätös sisälsikin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan pelkkiä toimituksellisia muutoksia, neuvoa-antavaa komiteaa olisi valittajan mukaan pitänyt kuulla uudelleen, jotta tämä olisi voinut lausua kantansa uuden päätöksen tekemisen ja sakkojen määräämisen tarkoituksenmukaisuudesta sekä sakkojen määrästä.

152. Palautettakoon ensinnäkin mieleen, että edellä jo osoitettiin, että päätöksen kumoaminen ei ollut vaikuttanut päätöksen valmistelutoimiin. Tästä seuraa, että neuvoa-antavaa komiteaa kuultiin pätevästi ennen toisen PVC-päätöksen tekemistä.

153. Ainoana kysymyksenä siis on, oliko komissiolla velvollisuus kuulla komiteaa toisen kerran.

154. Asetuksen N:o 17 10 artiklassa nimenomaisesti säädetään, että neuvoa-antava komitea lausuu kantansa alustavasta päätösluonnoksesta. Tästä seuraa, ettei komiteaa tarvitse välttämättä kuulla päätöksen lopullisesta tekstistä. Tämä saa sitä paitsi vahvistuksen asetuksen N:o 99/63 johdanto-osan perustelukappaleista, joissa täsmennetään, että komissio voi jatkaa asian tutkimista komitean kuulemisen jälkeen.

155. On kuitenkin niin, että tämä kuuleminen olisi tarkoituksetonta, jos lopullinen päätös poikkeaisi olennaisesti siitä tekstistä, josta komiteaa kuultiin.

156. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin piti siis aivan oikein merkityksellisenä sitä seikkaa, jota valittaja ei kiistä, että toisessa PVC-päätöksessä ei ollut ensimmäiseen PVC-päätökseen nähden olennaisia muutoksia. Koska tällaisia muutoksia ei ollut, komiteaa ei mielestäni tarvinnut asetuksen mukaan kuulla uudelleen tekstistä, joka oli lähes samanlainen kuin se, josta komitea jo oli pätevästi lausunut kantansa.

157. Ne asiayhteyden muutokset, joihin valittaja vetoaa, sekä se vaikutus, joka näillä olisi voinut olla komitean tekemiin arvioihin, eivät näytä minusta olevan omiaan perustelemaan erilaista ratkaisua, koska nuo muutokset ovat merkityksettömiä, kun otetaan huomioon, että päätöksen kattama ajanjakso oli pysynyt samana.

158. Komitean kokoonpanon todennäköisen muutoksen osalta on todettava, että kokoonpano ei ilmiselvästi voi toimia komitean uutta kuulemista koskevan velvollisuuden perustana.

159. Lopuksi vertailu, jonka valittaja yrittää tehdä sen osalta, mikä neuvoa-antavan komitean aseman on poikkeuslupapäätöksen uusimisessa, muuttamisessa tai peruuttamisessa, on tehoton. Tällaiset päätökset nimittäin koskevat ajanjaksoa, joka poikkeaa siitä ajanjaksosta, jonka näillä päätöksillä korvattu päätös kattaa toisin kuin käsiteltävänä olevassa asiassa.

Komission jäsenten kollegion käsiteltäväksi saatetun asiakirjavihkon koostumus

160. ICI väittää lopuksi, että ensimmäistä PVC-päätöstä edeltäneen hallintomenettelyn virheiden takia komission jäsenten kollegio ei voinut tutkia kaikkia merkityksellisiä asiakirjoja eli ennen kaikkea kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan uutta kertomusta ja neuvoa-antavan komitean kuulemista koskevaa uutta muistiota.

161. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin menetteli ICI:n mukaan väärin perustaessaan tämän ratkaisun siihen, että komissio ei ollut tehnyt oikeudellista virhettä jättäessään kuulematta uudelleen kyseessä olleita yrityksiä. Komission jäsenten kollegiolla, joka oli eri kuin ensimmäisen PVC-päätöksen tehnyt kollegio, oli siis ICI:n mukaan käytettävissään käsiteltävänä olevassa asiassa ainoastaan asianosaisten kuusi vuotta aikaisemmin jättämät kirjelmät, kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan samoihin aikoihin laatima kertomus ja neuvoa-antavan komitean myös vuodelta 1988 peräisin ollut lausunto.

162. On pakko todeta, että koska ei ollut olemassa uuden kuulemisen järjestämisvelvollisuutta eikä myöskään neuvoa-antavan komitean koollekutsumisvelvollisuutta, tästä seuraa välttämättä, ettei voinut olla olemassa velvollisuutta antaa komission jäsenten kollegion käsiteltäväksi näitä toimia koskevia uusia asiakirjoja.

163. Edellä esitetystä seuraa, että tämän valitusperusteen toinenkin osa ja siis koko valitusperuste on hylättävä.

E Niiden perustelujen puuttuminen, jotka koskevat komission tapaa toimia toisen PVC-päätöksen tekemiseksi

164. ICI palauttaa mieleen, että se moitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa komissiota siitä, että tämä menetteli EY:n perustamissopimuksen 190 artiklan (josta on tullut EY 253 artikla) vastaisesti, kun se ei perustellut erityisesti prosessuaalista valintaansa olla antamatta väitteitä uudelleen tiedoksi ja olla kuulematta asianosaisia, eri tutkimuksissa löydettyjen asiakirjojen käyttöä tai sellaisten todisteiden käyttöä, jotka oli hankittu rikkomalla oikeutta olla syyttämättä itseään, sekä asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden epäämistä. ICI toteaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 389 kohdassa, että näillä väitteillä pyrittiin lähinnä vain riitauttamaan komission näistä eri kysymyksistä tekemien arviointien paikkansapitämättömyys ja että väitteet kuuluivat vain päätöksen paikkansapitävyyden arvioinnin yhteyteen.

165. ICI väittää, että komissiolla ei käsiteltävänä olevassa asiassa ollut velvollisuutta tehdä uutta päätöstä. Sen päätös tehdä uusi päätös ilman uutta väitetiedoksiantoa, ilman yritysten uutta kuulemista ja ilman neuvoa-antavan komitean kuulemista oli paitsi epätavallista myös täysin ennenkuulumatonta. Näissä oloissa yrityksillä oli ICI:n mukaan oikeus saada selityksiä tavasta, jolla komissio oli päättänyt toimia. Komission kieltäytyminen näiden selitysten tarjoamisesta merkitsi ICI:n mukaan perustamissopimuksen 190 artiklan selvää rikkomista. Tässä kohdassa valittaja vetoaa erityisesti asiassa Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique ym. vastaan komissio sekä asiassa Delacre ym. vastaan komissio annettuihin tuomioihin.

166. Valittajan väite ei ole vakuuttava.

167. Tässä yhteydessä on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimen perusteluvelvollisuudella pyritään siihen, että toimen syyt selviävät perusteluista oikeussubjektille, jotta hän voi tarvittaessa riitauttaa toimen ja jotta yhteisöjen tuomioistuin voi tutkia toimen laillisuuden.

168. Tästä seuraa, että riidanalaisessa päätöksessä on esitettävä riittävän yksityiskohtaisesti sen rikkomisen luonne, josta päätöksen adressaattia moititaan, syyt, joiden perusteella komissio katsoo kyseisen rikkomisen tapahtuneen, sekä ne velvollisuudet, joita se aikoo päätöksen adressaatille määrätä.

169. Valittajan perusteluista ei kuitenkaan voida millään tavoin päätellä, että komissio olisi tässä asiassa laiminlyönyt tämän velvollisuuden. ICI ei siis väitä, ettei se kykene päätöksen sanamuodon perusteella vaikeuksitta ymmärtämään komission sitä vastaan esittämien väitteiden luonnetta ja perusteluja.

170. On siis pakko tehdä se päätelmä, ettei valittaja pysty osoittamaan, että komissio olisi rikkonut perusteluvelvollisuuttaan.

171. Lisäksi on korostettava, että sitä, että komissio ei päätöksessään hylännyt kaikkia kantajan esittämiä väitteitä, ei voida pitää perusteluvelvollisuuden rikkomisena, koska päätös täyttää kaikki edellä esitetyt edellytykset.

172. Perusteluvelvollisuus ei nimittäin tarkoita sitä, että torjutaan jo etukäteen kaikki sellaiset väitteet, joita kannevaiheessa saatetaan esittää, sillä tämähän lamauttaisi koko päätöksentekovallan käytön.

173. Tässä yhteydessä komissio palauttaa perustellusti mieleen vakiintuneen oikeuskäytännön, jonka mukaan komission ei tarvitse päätöksissään käsitellä kaikkia tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, joita yritys on esittänyt hallinnollisen menettelyn aikana, ja tekee tästä oikeuskäytännöstä varsinkin sen päätelmän, että tämä huomio koskee väitteitä, joita esitetään tuollaisesta päätöksestä nostetussa kumoamiskanteessa.

174. Mikäli valittajan esittämien kaltaiset väitteet osoittautuisivat todenperäisiksi, päätöksen paikkansapitävyys jouduttaisiin kyseenalaistamaan. Tämä ei kuitenkaan vielä merkitse, että päätöksen perustelut olisivat olleet sellaisia, ettei valittaja olisi kyennyt ymmärtämään sitä vastaan toteutettua toimenpidettä ja sen perusteeksi esitettyjä syitä, olivatpa ne oikeutettuja tai eivät.

175. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi samaa valituksenalaisen tuomion 389 kohdassa, jossa se katsoi, ettei se, että komissio jättää vastaamatta edellä mainittuihin väitteisiin, voi merkitä päätöksen perustelujen puuttumista, koska kyseisillä väitteillä pyrittiin lähinnä riitauttamaan komission näistä eri kysymyksistä tekemien arviointien paikkansapitävyys. Tällaisella riitauttamisella, joka kuuluu päätöksen paikkansapitävyyden arvioinnin yhteyteen, ei ole merkitystä silloin, kun tutkitaan, ovatko riidanalaisen toimen perustelut riittäviä vai eivät.

176. Tästä seuraa, että väite, jonka mukaan tuomion perustelut ovat tältä osin riittämättömiä, on perusteeton.

177. Tämä valitusperuste on siis hylättävä.

F Asetuksen N:o 17 20 artiklan 1 kohdan rikkominen

178. ICI toteaa väittäneensä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, että komissio oli rikkonut asetuksen N:o 17 20 artiklan 1 kohtaa, jonka nojalla tietoja, jotka on saatu sovellettaessa 11, 12, 13 ja 14 artiklaa, "saa käyttää vain asianomaisen pyynnön tai tutkimuksen tarkoituksiin", käyttämällä todisteina tässä asiassa sellaisia tietoja, jotka oli saatu toisella eli polypropeenin alalla tehtyjen tarkastusten yhteydessä.

179. Se väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin menetteli väärin katsoessaan, että komissio ei ollut tyytynyt sisällyttämään käsiteltävänä olevan tapauksen asiakirjavihkoon toisessa asiassa saamiaan asiakirjoja vaan että se oli pyytänyt asianomaisilta yrityksiltä uutta jäljennöstä riidanalaisista asiakirjoista PVC-tapausta koskeneiden tarkastusvaltuutusten tai -päätösten perusteella, joten komissio ei ollut rikkonut kyseessä olevaa säännöstä.

180. Valittaja katsoo, että vaikka komissiolla olikin oikeus käyttää kyseessä olevia asiakirjoja uuden tutkimuksen aloittamiseksi, se ei voinut käyttää näitä asiakirjoja tässä uudessa tutkimuksessa todisteina, ei edes tämän toisen tutkimuksen yhteydessä pyydettyjen uusien jäljennösten välityksellä. Tämä ratkaisu johtuu valittajan mukaan oikeuskäytännöstä.

181. Asetuksen N:o 17 20 artiklan 1 kohdan rikkominen käsiteltävänä olevassa tapauksessa on valittajan mukaan vakava, varsinkin kun komission todisteina käyttämät riidanalaiset asiakirjat oli valittajan mukaan esitetty ensimmäisessä PVC-päätöksessä ratkaisevina.

182. Korostettakoon heti alkuun, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että komissio pyysi ja sai uudelleen kaikki riidanalaiset asiakirjat PVC-tapausta koskeneen tutkimuksen yhteydessä sen jälkeen kun sillä jo oli ollut ne käytössään polypropeenia koskeneen tutkimuksen johdosta.

183. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin siis perustellusti katsoi, että käsiteltävänä oleva ongelma koskee ainoastaan sitä, onko komissiolla, joka oli saanut asiakirjoja ensimmäisessä asiassa ja käyttänyt niitä aihetodisteena toisen menettelyn käynnistämiseksi, oikeus pyytää tätä toista menettelyä koskevien valtuutusten tai päätösten perusteella uutta jäljennöstä näistä asiakirjoista ja käyttää niitä sitten todisteina tässä toisessa asiassa.

184. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee tosiaankin kiistatta, että komissiolla on oikeus käyttää ensimmäisen menettelyn yhteydessä saamiaan asiakirjoja todisteena toisen menettelyn aloittamiseksi. Tätä osapuolet eivät tosin kiistäkään.

185. Seuraavaksi on siis selvitettävä, mitä komissiolla on oikeus tehdä näillä jo hallussaan olevilla asiakirjoilla sen jälkeen, kun uusi tutkimus on aloitettu.

186. Tämän osalta yhteisöjen tuomioistuin täsmensi edellä mainitussa asiassa Dow Benelux antamassaan tuomiossa, että 20 artiklan 1 kohdalla pyritään suojaamaan puolustautumisoikeuksia, jotka "vaarantuisivat vakavasti, jos komissio voisi vedota yrityksiä vastaan sellaisiin tarkastuksen kuluessa saatuihin todisteisiin, jotka eivät liittyisi tarkastuksen kohteeseen eivätkä tavoitteeseen" (18 kohta).

187. Tällä säännöksellä pyritään siis suojelemaan yrityksiä yllätysvaikutukselta, joka toimisi niitä vastaan, mikäli komissio voisi käyttää rajoituksetta kaikkia jonkin tarkastuksen aikana löytyneitä todisteita.

188. Kyseinen säännös siis täydentää asetuksen 14 ja 11 artiklaa, joissa komissio velvoitetaan määrittelemään tarkkaan tarkastuksen tai tietojensaantipyynnön kohde ja tarkoitus. Oikeuskäytännön mukaan tämä velvoite on yritysten yhteistyövelvoitteen vastine.

189. On kiistatonta, ettei tämä suoja suinkaan poistu yrityksiltä, vaikka komissio esittäisikin uuden pyynnön asiakirjan saamiseksi. Oikeuksiensa puolustamisen kannalta yritykset ovat tällöin samassa tilanteessa kuin siinä tapauksessa, että komissiolla ei vielä olisi asiakirjaa hallussaan (sillä ainoalla poikkeuksella, että komissio tietää tarkkaan, mitä asiakirjaa sen on pyydettävä).

190. Tästä seuraa, että yhteisöjen tuomioistuin on halunnut rajoittaa näiden asiakirjojen käyttöä siten, ettei niitä voida käyttää todisteina ilman asetuksen N:o 17 mukaisia takeita, eli asetuksen 11 ja 14 artiklassa tarkoitettuja aineellisia ja muodollisia vaatimuksia, joiden noudattamista yhteisöjen tuomioistuin valvoo. Tarkoituksena on toisin sanoen estää komissiota kiertämästä takeita käyttämällä asiakirjoja (uudestaan) jossakin toisessa yhteydessä ilman, että se noudattaa tässä toisessa yhteydessä päätöstä edeltäviä menettelyjä, jolloin se riistäisi yrityksiltä asetuksessa säädetyt takeet.

191. Olisi kuitenkin täysin kohtuutonta, jos komissio tämän vuoksi pakotettaisiin heti uuden menettelyn alettua unohtamaan täysin asiakirja, jota se on käyttänyt todisteena menettelyn aloittamiseksi. Käytännössä on vaikea kuvitella, miten komission pitäisi tämä uusi tutkimus suorittaa, mikäli se velvoitettaisiin tällaiseen "äkilliseen muistinmenetykseen", yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainitussa asiassa Asociación Española de Banca Privada ym. antamassaan tuomiossa käyttämää ilmaisua lainatakseni.

192. Kuten komissio korostaa, olisi täysin paradoksaalista, että se voisi yhden menettelyn yhteydessä sattumalta löytämiensä asiakirjojen perusteella käynnistää toisen menettelyn tutkimatta ja tarkistamatta koskaan tässä yhteydessä juuri niitä asiakirjoja, jotka johtivat menettelyn käynnistämiseen.

193. Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että puolustautumisoikeudet eivät ole ristiriidassa sen kanssa, että komissio pyytää uudelleen sellaisia asiakirjoja, joihin se oli tutustunut erään toisen menettelyn yhteydessä.

194. Oikeuskäytäntö, johon valittaja itse vetoaa, ei ole omiaan johtamaan toisenlaiseen päätelmään.

195. Näin ollen edellä mainitussa asiassa Dow Benelux annetun tuomion osalta valittaja korostaa aivan oikein, että tuosta tuomiosta seuraa, että komissio ei voi käyttää todisteena sellaisia asiakirjoja, jotka se sai toisen menettelyn yhteydessä. Edellä esitetystä kuitenkin seuraa, että komissio ei käsiteltävänä olevassa asiassa näin tehnytkään. Se käytti tällaisia asiakirjoja todisteena käynnistääkseen pätevästi uuden menettelyn, jonka yhteydessä se pyysi ja sai uudelleen kyseessä olevat asiakirjat.

196. Edellä mainitussa asiassa Asociación Española de Banca Privada ym. annettu tuomio ei sekään ole valittajalle hyödyksi. Yhteisöjen tuomioistuin nimittäin vain sovelsi siinä edellä mainitun asiassa Dow Benelux annetun tuomion mukaista periaatetta kansallisen viranomaisen toimesta tapahtuvaan tietojen käyttöön. Se katsoi, että kansallinen viranomainen ei voi käyttää todisteena kansallisessa menettelyssä sellaisia asiakirjoja, jotka on toimitettu asetuksen N:o 17 nojalla. Se kuitenkin täsmensi, että tällaisia tosiseikkoja voidaan käyttää sellaisen kansallisen menettelyn aloittamisen tarkoituksenmukaisuuden arvioimiseksi, jonka yhteydessä näiden tosiseikkojen olemassaolo voidaan todistaa uudelleen käyttämällä kansallisen oikeuden mukaisia toimivaltuuksia ja noudattamalla kansallisen oikeuden mukaisia takuita.

197. Lopuksi edellä mainitussa asiassa SEP vastaan komissio annetussa tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin viittasi edellä mainitussa asiassa Asociación Española de Banca Privada ym. annetun tuomion sanamuotoon.

198. On siis hylättävä valitusperuste, joka koskee asetuksen N:o 17 20 artiklan 1 kohdan rikkomista.

G Vanhentumisaika menettelyissä

199. ICI palauttaa mieleen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei hyväksynyt ICI:n esittämää kanneperustetta, joka koski sakkojen määräämistä koskevan komission toimivallan vanhentumista asetuksen N:o 2988/74 perusteella. Se moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä katsoi, että ensimmäistä PVC-päätöstä vastaan nostetut kanteet olivat pysäyttäneet vanhentumisajan asetuksen N:o 2988/74 3 artiklan perusteella.

200. ICI on nimittäin sitä mieltä, että tässä artiklassa säädetty vanhentumisajan pysähtyminen kanteen nostamisen tilanteessa ei koske lopullisesta päätöksestä nostettuja kanteita vaan hallintomenettelyn aikana tehdyistä päätöksistä nostettuja kanteita, minkä valittajan mukaan osoittavat 2 artiklan 3 kohdassa oleva viittaus 3 artiklaan sekä 3 artiklan otsikon ja tekstin sisältämä viittaus menettelyyn sovellettavan vanhentumisajan pysähtymiseen, sillä tämä ilmaus ei ICI:n mukaan koske itse lopullista päätöstä.

201. Määräisen artikkelin "la" käyttö tämän asetuksen ranskankielisen version 3 artiklaan sisältyvässä komission päätöstä tarkoittavassa ilmauksessa "la décision de la Commission" merkitsee ICI:n mukaan sitä, että ilmauksella tarkoitetaan 2 artiklassa mainittua päätöstä eli asetuksen N:o 17 11 tai 14 artiklan nojalla tehtyä päätöstä.

202. Koska 3 artikla, tai sen vastine, ei sisältynyt komission laatimaan asetusehdotukseen, asetuksen johdanto-osan perustelukappaleissa ei ICI:n mukaan ole 3 artiklan lisäämistä koskevia erityisperusteluja. Jos 3 artiklalla olisi tarkoitettu olevan yhtä huomattavia seurauksia kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut sillä olevan, asetuksen johdanto-osaan olisi ICI:n mukaan sisällytetty erillisiä perustelukappaleita tämän säännöksen perustelemiseksi.

203. Lisäksi ICI katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tulkinta on ristiriidassa tämän oman toteamuksen kanssa, jonka mukaan 3 artiklan tarkoituksena on, että vanhentumisaika pysähtyy siksi ajaksi, kun komissio "ei voi puuttua asiaan siitä riippumattomasta objektiivisesta syystä". Kanteen nostaminen sellaisesta komission lopullisesta päätöksestä, jolla määrätään sakkoja, ei ICI:n mukaan mitenkään estä toimielintä tekemästä tämäntyyppistä päätöstä. Kanne ei sen mukaan estä komissiota edes panemasta täytäntöön sakkojen määräämisestä tehtyä päätöstä, koska lopullinen päätös on täysin täytäntöönpanokelpoinen, kunnes se on tuomioistuimen päätöksellä kumottu tai julistettu mitättömäksi.

204. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tulkinta on ICI:n mukaan myös vastoin yhteisön oikeuden periaatetta, jonka mukaan asianosainen ei voi hyötyä omasta virheestään.

205. Tästä viimeksi mainitusta väitteestä kuitenkin seuraa, että vanhentumisajan pysähtymistä voitaisiin soveltaa ainoastaan silloin, kun komissio ei ole tehnyt mitään virhettä, eli silloin, kun tämän tekemästä päätöksestä nostettu kanne hylätään. On nimittäin oletettava, että jokainen komission päätöksen kumoaminen on seuraus komission tekemästä virheestä. Jos päätöstä ei kuitenkaan kumota, on tarpeetonta vedota vanhentumiseen.

206. Tuo väite on lisäksi ristiriidassa sen valittajan väitteen kanssa, jonka mukaan vanhentumisajan pysähtymistä sovelletaan muiden päätösten kuin lopullisen päätöksen kumoamisen tilanteessa. Nämä pätemättömyydet nimittäin myös johtuvat komission virheestä.

207. Väite, jonka ICI yrittää perustaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättelyssä olevaan ristiriitaan, ei ole sen vakuuttavampi. Se ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tarkoittama tilanne, jossa komissio ei voi puuttua asiaan, syntyy näet silloin kun, kuten käsiteltävänä olevassa tapauksessa, komission päätös kumotaan, ja, jos vanhentumisaika ei pysähtyisi, oikeudenkäynnin kesto aiheuttaisi menettelyjä koskevan oikeuden vanhentumisen, mikä siis estäisi komissiota toimimasta niitä tosiseikkoja vastaan, joita sen päätös koski.

208. Valittajan esittämät asetuksen N:o 2988/74 tekstiä koskevat eri perustelut eivät vahvista valittajan väitettä vaan jopa ovat tämän kanssa ristiriidassa.

209. Ilmauksella "menettelyyn sovellettavat vanhentumisajat" ei nimittäin mitenkään pyritä jättämään huomiotta menettelyn tavoitetta ja tulosta edustavaa säädöstä eli lopullista päätöstä vaan aivan yksinkertaisesti sijoittamaan säännös sen eron yhteyteen, joka asetuksessa tehdään menettelyjä koskevan oikeuden vanhentumisen ja tehtyjen päätösten täytäntöönpanoa koskevan oikeuden vanhentumisen välillä.

210. Määräisen artikkelin "la" käyttö asetuksen 3 artiklassa selittyy sillä seikalla, että tässä artiklassa viitataan yhteen tiettyyn päätökseen, nimittäin kanteen kohteena olevaan päätökseen. Sitä vastoin jos 3 artiklassa olisi haluttu viitata 2 artiklan piiriin kuuluvaan päätökseen, sen ranskankielisessä versiossa olisi pitänyt käyttää, kuten komissio huomauttaa, ilmausta "toute décision" tai "une décision", koska 2 artiklassa viitataan moniin päätöksiin eikä yhteen tiettyyn päätökseen, joka olisi "la décision".

211. Olennaisempi seikka on se, etten ole samaa mieltä valittajan väitteestä, jonka mukaan asetuksen 2 ja 3 artikla ovat toisistaan riippuvaisia. Asetuksen 3 artiklan otsikko ja sanamuoto osoittavat nimittäin kumpikin, toisin kuin valittaja väittää, että tämän säännöksen kohde poikkeaa 2 artiklan kohteesta.

212. Asetuksen 3 artiklassa ei nimittäin säädetä vanhentumisajan keskeytymisestä, jonka seurauksena päätöksen tekijä joutuisi kantamaan oikeudenkäynnin kestoon liittyvän riskin, vaan vanhentumisajan pysähtymisestä oikeudenkäynnin ajaksi.

213. Oikeudenkäynti sitä paitsi edellyttää sellaista komission toimea, jota vastaan voidaan nostaa kanne yhteisöjen tuomioistuimissa. Asetuksen 3 artiklassa tarkoitettujen "päätösten" on siis oltava kannekelpoisia toimia.

214. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin järkevästi huomautti, 2 artiklassa luetellut toimet eivät välttämättä ole tällaisia, sillä tässä artiklassa luetellut toimet eivät ole päätöksiä. Tämä ei ole mikään yllätys: monet tutkimistoimet voivat keskeyttää vanhentumisajan ilman, että ne sinänsä olisivat kannekelpoisia toimia.

215. Valittaja kuitenkin väittää, että komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen ja määrätään sakko, ei voi kuulua 3 artiklan soveltamisalaan.

216. Edellä esitetystä seuraa, ettei tämä väite saa mitään tukea tuon säännöksen sanamuodosta.

217. Lisäksi, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korosti, näiden kahden säännöksen kohteen erilaisuus estää sen, että 2 artiklan sanamuoto määrittäisi 3 artiklan soveltamisalan, sillä muuten toimittaisiin asetuksen logiikan vastaisesti.

218. Valittajan väitteellä on lisäksi sellainen ristiriitainen seuraus, että tutkimistoimesta tehdystä päätöksestä nostettu kanne pysäyttää vanhentumisajan 3 artiklan nojalla, mutta sakkopäätöksestä nostettu kanne ei pysäytä sitä.

219. Valittajan väitteellä on toinenkin ristiriitainen seuraus, nimittäin se, että mitään asetuksen säännöstä ei voitaisi soveltaa esillä olevassa tapauksessa, kun on kyse sellaisen päätöksen kumoamisesta, jolla määrätään sakko, mikä olisi hämmästyttävää, varsinkin kun asetuksen ensimmäisessä perustelukappaleessa mainitaan tarve turvata täydellinen sääntely.

220. Valittaja yrittää tosin välttyä tältä seuraukselta lausumalla, että lopullisesta päätöksestä aiheutuvia vanhentumisaikaa koskevia seurauksia käsitellään asetuksen 4, 5 ja 6 artiklassa. Valittaja jättää siis täysin huomiotta sen seikan, että kanteen kohteena olevaa komission päätöstä ei voida pitää lopullisena.

221. Valittaja ei myöskään välitä perustavasta erosta menettelyjä koskevan oikeuden vanhentumisen ja päätöksen täytäntöönpanoa koskevan oikeuden vanhentumisen välillä.

222. Näiden artiklojen sanamuodosta nimittäin ilmenee kiistatta, että ne koskevat päätöksen täytäntöönpanoon sovellettavaa vanhentumisaikaa. Tämä ongelma voi kuitenkin luonnostaan esiintyä ainoastaan silloin, kun kyseessä olevaa päätöstä ei ole kumottu, kuten käsiteltävänä olevassa tapauksessa.

223. Tästä seuraa, että näitä asetuksen artikloja ei selvästikään voida soveltaa käsiteltävänä olevaan tapaukseen.

224. Valittaja korostaa vielä sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei tulkinnassaan välitä kymmenen vuoden enimmäisajasta, jonka jälkeen vanhentumisaika päättyy asetuksen 2 artiklan 3 kohdan mukaan lopullisesti mahdollisista keskeytymisistä huolimatta.

225. On kuitenkin pakko todeta, että tässä säännöksessä nimenomaisesti täsmennetään, että kymmenen vuoden määräaika pitenee ajalla, joksi vanhentuminen pysähtyy 3 artiklan mukaan.

226. Todettakoon lopuksi, että valittajan pelko siitä, että komissio tekee "sarjan perättäisiä päätöksiä, jotka ulottuvat 2000-luvun jälkipuoliskolle asti", on objektiivisesti perusteeton. Onnistuminen tällaisen laittomien päätösten sarjan tekemisessä nimittäin olisi arpapeliä, ehkä jopa uroteko, koska komissio voisi toteuttaa toimen uudelleen ainoastaan, jos sen kumoaminen johtui pelkistä menettelyyn liittyvistä syistä, ja vasta sen jälkeen, kun on aloitettu uudelleen se menettely, joka edelsi toimea, jonka oli todettu sisältäneen menettelyvirheen.

227. Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin menetteli oikein soveltaessaan asetuksen 3 artiklaa ja katsoessaan näin ollen, että komission oikeus tehdä toinen PVC-päätös ei ollut vanhentunut.

228. Vanhentumista koskeva valitusperuste on siis hylättävä.

H Valitusperuste, joka koskee sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei kumonnut sakkoa eikä alentanut sen määrää kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen loukkaamisen takia

229. ICI moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä hylkäsi ICI:n esittämät sakkojen kumoamista tai niiden määrän alentamista koskeneet vaatimukset, jotka perustuivat kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan periaatteen rikkomiseen. Se korostaa, että tämä hylkääminen perustui sen toteamiseen, että komission noudattaman menettelyn kesto ei ollut kohtuuton. Se väittää, että jos myönnetään, että tämä kesto todella oli kohtuuton, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki myös virheen jättäessään ottamatta tätä seikkaa huomioon arvioidessaan ICI:lle määrättyä sakkoa.

230. Tästä perustelusta riippumatta ICI väittää, että sille määrättyä sakkoa olisi alennettava merkittävästi sen takia, että menettely oli kokonaisuutena liian ja kohtuuttoman pitkä. Se palauttaa mieleen, että yhteisöjen tuomioistuin alensi edellä mainitussa asiassa Baustahlgewebe vastaan komissio antamassaan tuomiossa sakon määrää sillä perusteella, että menettely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa oli ollut liian pitkä.

231. Valittaja korostaa, että menettely kyseisessä asiassa oli kestänyt kokonaisuutena noin 13 vuotta laskettuna tarkastusten alkamisesta yhteisöjen tuomioistuimen antamaan tuomioon. Se katsoo, että kun yhteisöjen tuomioistuin antaa käsiteltävänä olevassa asiassa tuomionsa, koko menettely on kestänyt ehkä 19 tai 20 vuotta, ja että valittajalle itselleen on tänä aikana aiheutunut kustannuksia, joita ei voida periä keneltäkään ja jotka liittyvät sille määrätyn sakon asemesta ensimmäistä ja toista PVC-päätöstä vastaavina ajanjaksoina sen antaman vakuuden asettamiseen ja oikeudenkäyntimenettelyihin. Näiden menettelyjen kesto sekä kustannukset, joita nämä ovat aiheuttaneet kyseessä oleville yrityksille, olivat yhteisöjen tuomioistuimen historiassa ennennäkemättömät.

232. Näistä syistä ICI katsoo, että sille määrättyä sakkoa olisi merkittävästi alennettava tai että sakko olisi kumottava.

233. On kuitenkin pakko todeta, että tämä valitusperuste pohjautuu siihen lähtökohtaan, että käsiteltävänä olevassa asiassa olisi loukattu kohtuullisessa ajassa toimimista koskevaa periaatetta. Edellä kuitenkin jo osoitettiin, ettei niin ollut tapahtunut. Tästä seuraa välttämättä, että tämä valitusperuste on hylättävä.

234. Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin aivan oikein katsoi, ettei periaatetta ollut loukattu, sen antamaa tuomiota ei voida arvostella siitä, ettei siinä myönnetty korvauksia vahingosta, jonka kyseisen rikkomisen väitetään aiheuttaneen. Vaikka vahingon syntyminen näytettäisiin toteen, sen korvaaminen edellyttää kyseisen periaatteen loukkaamista.

235. Valittajan tekemä vertailu edellä mainitussa asiassa Baustahlgewebe vastaan komissio annettuun tuomioon vahvistaa tämän analyysin, koska, toisin kuin käsiteltävänä olevassa asiassa, yhteisöjen tuomioistuin totesi tuossa asiassa annetussa tuomiossa periaatetta loukatun ja myönsi korvauksia.

236. Tämä viimeinenkin valitusperuste ja siten koko valitus on siis hylättävä.

Ratkaisuehdotus

237. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin

- hylkää valituksen

- velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.