VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS (täysistunto)

27 päivänä syyskuuta 2011

Asia F-55/08 DEP

Carlo De Nicola

vastaan

Euroopan investointipankki (EIP)

Henkilöstö – Oikeudenkäyntimenettely – Oikeudenkäyntikulujen vahvistaminen – Korvattavat oikeudenkäyntikulut – Välttämättömät kustannukset – Toimielimen asianajajalleen maksamat palkkiot – Asian hävinneen kantajan velvollisuus vastata kyseisistä palkkioista – Yhdenvertaisen kohtelun periaate – Tehokas oikeussuoja – Edellytykset

Aihe: Vaatimus, jossa Europa investointipankki (EIP) vaatii virkamiestuomioistuinta vahvistamaan oikeudenkäyntikulut asiassa F-55/08, De Nicola vastaan EIP, 30.11.2009 annetun tuomion (josta on vireillä valitus Euroopan unionin yleisessä tuomioistuimessa, asia T-37/10 P) johdosta.

Ratkaisu: Euroopan investointipankin korvattavien oikeudenkäyntikulujen määräksi asiassa F-55/08, De Nicola vastaan EIP, vahvistetaan 6 000 euroa.

Tiivistelmä

1. Oikeudenkäyntimenettely – Oikeudenkäyntikulut – Oikeudenkäyntikulujen määrän vahvistaminen – Korvattavat oikeudenkäyntikulut – Asianosaisille asian käsittelystä aiheutuneet välttämättömät kustannukset – Toimielimen asianajajalleen maksamat palkkiot – Korvaamisen edellytykset

(Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan ensimmäinen alakohta)

2. Oikeudenkäyntimenettely – Oikeudenkäyntikulut – Oikeudenkäyntikulujen määrän vahvistaminen – Huomioon otettavat seikat

(Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla; virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 91 artiklan b kohta)

1. Silloin, kun kantaja velvoitetaan maksamaan kaikki toimielimelle aiheutuneet kustannukset tai osa niistä ja toimielin vaatii korvausta asianajajalleen maksetuista palkkioista, toimielimen on osoitettava, että kyseiset palkkiot ovat olleet asian käsittelystä aiheutuneita ”välttämättömiä kustannuksia”. Toimielin voi tällöin todistaa asianajajan käytön välttämättömyyden osoittamalla erityisesti, että se on joutunut käyttämään apunaan asianajajaa tilapäisistä syistä, jotka liittyvät esimerkiksi hetkelliseen liialliseen työmäärään tai odottamattomiin poissaoloihin toimielimen oikeudellisessa yksikössä, jolla on tavallisesti toimivalta edustaa sitä oikeudessa. Myös silloin, kun toimielimellä on vastassaan kantaja, joka on nostanut laajuudeltaan ja/tai lukumäärältään mittavia kanteita, toimielin voi osoittaa, että ilman asianajajaa se olisi joutunut käyttämään kanteiden käsittelyyn suhteettoman paljon yksiköidensä voimavaroja.

Toimielin ei sitä vastoin voi vaatia asianajajalleen maksettujen palkkioiden korvaamista kokonaan tai osittain, jos se ainoastaan selittää halunneensa vapauttaa oikeudellisen yksikkönsä henkilöstöasioiden hoitamisesta talousarvioon tai organisaatioon liittyvistä syistä. Vaikka toimielin voi vapaasti tehdä tällaisen valinnan, sen seuraukset eivät saa vaikuttaa sen työntekijöihin oikeudenkäyntikulujen välityksellä paitsi silloin, kun on vaarana sen periaatteen loukkaaminen, jonka mukaan sellaisten toimielinten työntekijöillä, joita edustaa unionin tuomioistuimissa oikeudellinen yksikkö, ja sellaisten toimielinten työntekijöillä, jotka käyttävät järjestelmällisesti asianajajan palveluksia, on oltava yhtäläinen oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa.

(ks. 37–39 kohta)

2. Unionin tuomioistuinten tehtävänä on määritellä summa, johon asti asianajajan palkkiot voidaan määrätä sen osapuolen maksettavaksi, joka on määrätty maksamaan oikeudenkäyntikulut. Oikeudenkäyntikulujen vahvistamista koskevasta vaatimuksesta lausuessaan unionin tuomioistuinten ei pidä ottaa huomioon kansallista taksaa, jolla vahvistetaan asianajajien palkkiot, eikä asianosaisen ja hänen asiamiestensä tai neuvonantajiensa tältä osin mahdollisesti tekemää sopimusta.

Koska unionin oikeudessa ei ole tariffeja koskevia säännöksiä, unionin tuomioistuinten on arvioitava vapaasti asiaan liittyviä tietoja sekä otettava huomioon riidan kohde ja luonne, sen merkitys unionin oikeuden kannalta sekä asiaan liittyvät vaikeudet, sen työn laajuus, jota riita-asian käsittely on voinut edellyttää sen toimihenkilöiltä tai neuvonantajilta, jotka ovat osallistuneet siihen, ja taloudelliset intressit, joita riita on edustanut asianosaisille. Vahvistaessaan korvattavien palkkioiden määrää tuomioistuinten on myös otettava huomioon oikeudenkäyntikulujen maksamiseen velvoitetun asianosaisen maksukyky, jotta hänen perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistettua oikeuttaan tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ei heikennettäisi suhteettomasti. Asianomaiselle toimielimelle korvattavien asianajajan palkkioiden määrää ei pidä arvioida ottamatta huomioon työtä, jota toimielimen yksiköissä on tehty ennen asian saattamista virkamiestuomioistuimen käsiteltäväksi.

Koska kanne voidaan ottaa tutkittavaksi vasta, kun on tehty valitus, jonka nimittävä viranomainen on hylännyt, toimielimen yksiköt ovat mukana riita-asioiden käsittelyssä lähtökohtaisesti jo ennen kuin ne siirretään virkamiestuomioistuimen ratkaistavaksi. Tästä seuraa, että asioissa, joissa toimielin on käyttänyt avustajanaan asianajajaa, tämän asianajajan sellaisten työtuntien kokonaismääräksi, joita voidaan pitää objektiivisesti välttämättöminä, voidaan lähtökohtaisesti arvioida kolmannes niistä tunneista, joita tämä asianajaja olisi tarvinnut jos hän ei olisi voinut tukeutua toimielimen oikeudellisen yksikön etukäteen tekemään työhön.

Tämä osuus voidaan kuitenkin vahvistaa suuremmaksi, muun muassa jos toimielin on joutunut tilanteeseen, jossa joku kantaja on nostanut toimielintä vastaan suuren määrän kanteita, jotka ovat selvästi oikeuden väärinkäyttöä, ja toimielin on joutunut antamaan kaikki tai osan näistä asioista asianajajan hoidettavaksi, myös oikeudenkäyntiä edeltäneessä vaiheessa, välttääkseen käyttämästä suhteettomasti oikeudellisen yksikkönsä voimavaroja.

(ks. 40–43 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T-182/00 DEP, Pannella v. parlamentti, 9.9.2002, 28 ja 29 kohta