ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31

Aluksi on huomattava, että muodostaakseen tavaramerkin rekisteröintihakemuksen kohteen on direktiivin 2008/95 2 artiklan mukaan täytettävä kolme edellytystä. Sen on ensinnäkin muodostettava merkki. Tämä merkki on toiseksi voitava esittää graafisesti. Kolmanneksi mainitulla merkillä on voitava erottaa yrityksen tavarat tai palvelut muiden yritysten tavaroista tai palveluista (ks. direktiivin 89/104 2 artiklan osalta tuomio Libertel, C-104/01, EU:C:2003:244, 23 kohta; tuomio Heidelberger Bauchemie, C‑49/02, EU:C:2004:384, 22 kohta ja tuomio Dyson, C‑321/03, EU:C:2007:51, 28 kohta).
Neuvoston asetuksen (EY) N:o 73/2009 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä mainitussa asetuksessa säädettyjen viljelijöiden suorien tukien järjestelmien mukaisten täydentävien ehtojen, tuen mukauttamisen ja yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän osalta sekä neuvoston asetuksen (EY) N:o 1234/2007 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä viinialalle säädetyn tukijärjestelmän mukaisten täydentävien ehtojen osalta 30.11.2009 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1122/2009 (EUVL L 316, s. 65, oikaisu EUVL 2013, L 246, s. 3) 81 artiklassa säädetään seuraavaa:

”1. Jos sen jälkeen, kun viljelijöille on myönnetty tukioikeudet asetuksen (EY) N:o 795/2004 tai asetuksen (EY) N:o 1120/2009 mukaisesti, havaitaan, että tiettyjä tukioikeuksia on myönnetty perusteettomasti, asianomaisen viljelijän on luovutettava perusteettomasti myönnetyt tukioikeudet asetuksen (EY) N:o 73/2009 41 artiklassa tarkoitettuun kansalliseen varantoon, sanotun kuitenkaan rajoittamatta asetuksen (EY) N:o 73/2009 137 artiklan soveltamista.

– –

2. Jos sen jälkeen, kun tukioikeudet on myönnetty viljelijöille asetuksen (EY) N:o 795/2004 tai (EY) N:o 1120/2009 mukaisesti, havaitaan, että tukioikeuksien arvo on liian suuri, arvoa on mukautettava vastaavasti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta asetuksen (EY) N:o 73/2009 137 artiklan soveltamista. Kyseinen mukautus on tehtävä myös muille viljelijöille jo siirrettyjen tukioikeuksien osalta. Vähennetty arvo on siirrettävä asetuksen (EY) N:o 73/2009 41 artiklassa tarkoitettuun kansalliseen varantoon.

Tukioikeudet katsotaan alun perin myönnetyiksi mukautuksesta johtuvaan arvoon.

3. Jos 1 ja 2 kohtaa sovellettaessa havaitaan, että asetuksen (EY) N:o 795/2004 tai asetuksen (EY) N:o 1120/2009 mukaisesti viljelijälle myönnettyjen tukioikeuksien määrä on virheellinen eikä tukioikeuksien perusteeton myöntäminen vaikuta viljelijän saamien tukioikeuksien kokonaisarvoon, jäsenvaltioiden on laskettava uudelleen tukioikeudet ja tapauksen mukaan korjattava viljelijälle myönnettyjen tukioikeuksien laji.

Ensimmäistä alakohtaa ei kuitenkaan sovelleta, jos viljelijä olisi kohtuudella voinut havaita virheet.”
44

Tästä on todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on erityisesti maininnut, että isoksadifeenia on tutkittu kahta muuta tehoainetta sisältävän tuotteen väliaikaista markkinoille saattamista koskevassa lupamenettelyssä ja että tämän menettelyn kesto on vähentänyt patenttisuojan tosiasiallista kestoa. Yksinomaan pääasiaa käsittelevän kansallisen tuomioistuimen toimivaltaan kuuluvien tällaisten toteamusten perusteella voidaan katsoa, että asetuksen N:o 1610/96 3 artiklassa mainittu edellytys direktiivin 91/414 4 artiklan mukaisen voimassa olevan markkinoille saattamista koskevan luvan olemassa olosta on täyttynyt.
8

Saman direktiivin 14 artiklassa, jonka otsikko on ”Käytössä olevat kaatopaikat”, säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden on toteutettava toimenpiteet varmistaakseen, että kaatopaikat, joille on myönnetty lupa tai jotka ovat jo käytössä, kun tämä direktiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, eivät voi jatkaa toimintaansa, ellei jäljempänä esitettyjä toimia saateta loppuun mahdollisimman pian ja viimeistään kahdeksan vuoden kuluessa 18 artiklan 1 kohdassa säädetystä päivästä: a) kaatopaikan pitäjän on 18 artiklan 1 kohdassa säädetystä päivästä vuoden kuluessa valmisteltava ja esitettävä toimivaltaisen viranomaisen hyväksyttäväksi kaatopaikan kunnostussuunnitelma, joka sisältää 8 artiklassa luetellut kohdat ja kaatopaikan pitäjän tarpeellisina pitämät korjaavat toimenpiteet tämän direktiivin vaatimusten täyttämiseksi, lukuun ottamatta liitteessä I olevan 1 kohdan vaatimuksia; b) kunnostussuunnitelman esittämisen jälkeen toimivaltaisen viranomaisen on tehtävä lopullinen päätös siitä, voidaanko toimintaa jatkaa mainitun kunnostussuunnitelman ja tämän direktiivin mukaisesti. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet sulkeakseen 7 artiklan g alakohdan ja 13 artiklan mukaisesti mahdollisimman pian ne kaatopaikat, joille ei ole myönnetty lupaa jatkaa toimintaansa 8 artiklan mukaisesti; c) hyväksytyn kaatopaikan kunnostussuunnitelman perusteella toimivaltaisen viranomaisen on hyväksyttävä tarvittavat työt ja määrättävä siirtymäkaudesta suunnitelman toteuttamiseksi. Kaikkien käytössä olevien kaatopaikkojen on oltava tämän direktiivin vaatimusten mukaisia, lukuun ottamatta liitteessä I olevan 1 kohdan vaatimuksia, kahdeksan vuoden kuluessa 18 artiklan 1 kohdassa säädetystä päivästä; – –”
Maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden maantieteellisten merkintöjen ja alkuperänimitysten suojasta 14.7.1992 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o 2081/92, sellaisena kuin se on muutettuna 17.3.1997 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 535/97, on tulkittava siten, ettei sillä suojata maantieteellistä nimitystä, jota ei ole rekisteröity yhteisössä, mutta tätä voidaan tarvittaessa suojata kansallisella lainsäädännöllä, joka koskee sellaisiin tuotteisiin liittyviä maantieteellisiä nimityksiä, joiden ominaisuuksilla ei ole erityistä yhteyttä niiden maantieteelliseen alkuperään, kuitenkin sillä edellytyksellä, että yhtäältä tämän lainsäädännön soveltamisella ei vaaranneta asetuksella N:o 2081/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 535/97, tavoiteltuja päämääriä ja että toisaalta sillä ei rajoiteta EY 28 artiklassa tarkoitettua tavaroiden vapaata liikkuvuutta, minkä tutkiminen on kansallisen tuomioistuimen asiana.
13

HaTeFo, joka on perustettu 1999, valmistaa muovista levyjä, kalvoja, letkuja ja profiileja. HaTeFo:n yhtiöpääoman omistaa kolme luonnollista henkilöä A, jonka osuus on 24,8 prosenttia, hänen puolisonsa B, jonka osuus on 62,8 prosenttia, ja C, jonka osuus on 12,4 prosenttia. A ja C ovat yhtiön johtajia. Lisäksi A ja hänen äitinsä D ovat samoin osuuksin osakkaita X-yhtiössä, jota A ja C samoin johtavat.
Se, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetun liikevaihtoon perustuvan 10 prosentin ylärajan soveltamisen johdosta tietyt rikkomisen vakavuuden ja keston kaltaiset osatekijät eivät vaikuta tosiasiallisesti määrätyn sakon määrään, on pelkästään seuraus siitä, että tätä enimmäismäärää sovelletaan kyseiseen lopulliseen määrään.

Kyseessä on näet kaikkiin yrityksiin yhdenmukaisesti sovellettava ja niistä kunkin koon perusteella määräytyvä enimmäismäärä, jonka tarkoituksena on estää se, että sakot olisivat kohtuuttoman suuria ja suhteettomia. Samalla enimmäismäärällä on siis erillinen ja rikkomisen vakavuuteen ja kestoon liittyvien arviointiperusteiden tavoitteeseen nähden itsenäinen tavoite.

(ks. 27 ja 29 kohta)
SEUT 275 artiklan toiseen kohtaan perustuvan kanteen yhteydessä jokainen luonnollinen henkilö tai jokainen yhteisö voi vedota kanneperusteisiin, jotka koskevat niiden puolustautumisoikeuksien ja tehokkaan oikeussuojan loukkaamista, sekä kanneperusteisiin, jotka koskevat toimen perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskevan kaltaisen olennaisen menettelymääräyksen rikkomista. Sitä vastoin sellaisten kanneperusteiden osalta, jotka koskevat ilmeistä arviointivirhettä tai yleisen suhteellisuusperiaatteen loukkaamista, valtiollisen yksikön mahdollisuus vedota niihin on kysymys, joka liittyy oikeusriidan asiakysymykseen.

Rajoittavien toimenpiteiden määräämistä koskevan toimen osalta SEUT 296 artiklassa määrätty perusteluvelvollisuus ei ulotu niin pitkälle, että siinä velvoitettaisiin vastaamaan yksityiskohtaisesti kyseisen henkilön esittämiin huomautuksiin, mutta se edellyttää kaikissa olosuhteissa ja myös silloin, kun unionin toimen perustelut vastaavat kansainvälisen elimen esittämiä perusteita, että perusteluissa eritellään yksilökohtaiset, erityiset ja konkreettiset syyt, joiden perusteella henkilöön on toimivaltaisten viranomaisten mielestä kohdistettava tällaisia toimenpiteitä. Unionin tuomioistuinten on näin ollen muun muassa tutkittava, ovatko esitetyt perusteet riittävän tarkkoja ja konkreettisia.

Sellaisen toimen osalta, jolla määrätään iranilaisen pankin varojen jäädyttämistoimenpiteistä Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annettujen asetusten N:o 423/2007 ja N:o 668/2010 perusteella, mainitun pankin tehtävä ei ole varojen jäädyttämistoimenpiteiden toteuttamista koskevassa menettelyssä vertailla puolustuksekseen asiakasluetteloitaan Yhdistyneiden kansakuntien ja unionin luetteloissa olevien yhteisöjen nimiin taikka tarkistaa, oliko joku sen asiakkaista Aerospace Industries Organizationin palveluksessa. Tällainen tulos olisi ristiriidassa sen edellytyksen kanssa, että toimen perusteluissa yksilöidään ne yksilölliset, erityiset ja konkreettiset syyt, joiden perusteella toimivaltaiset viranomaiset katsovat, että kyseessä olevaan henkilöön on kohdistettava rajoittavia toimenpiteitä.

(ks. 76, 80 ja 81 kohta)
Vaikka polkumyyntiä koskevassa perusasetuksessa N:o 384/96 ei ole yhtään säännöstä, joka koskisi toimenpiteitä, joihin komission on tutkimuksen aikana ryhdyttävä, jos tuottajien valitukselle tai tarkastelupyynnölle antama tuki vähenee, kyseisen asetuksen 9 artiklan 1 kohdasta ilmenee a fortiori, että unionin toimielimillä on oikeus jatkaa tarkastelumenettelyä siitä huolimatta, että on mahdollista, ettei saman asetuksen 5 artiklan 4 kohdassa mainittua 50 prosentin kynnystä enää saavuteta.

Koska asianomaiset unionin toimielimet voivat perusasetuksen N:o 384/96 9 artiklan 1 kohdan ja 11 artiklan 5 kohdan nojalla jatkaa tutkimusta, jos valitus tai tarkastelupyyntö peruutetaan, niiden on sitäkin suuremmalla syyllä voitava jatkaa sitä silloin, kun valituksen tai tarkastelupyynnön saama tuki pelkästään vähenee.

Näin ollen yhteisön tuottajien valitukselle tai tarkastelupyynnölle antaman tuen vähentyminen ei välttämättä ole omiaan aiheuttamaan tutkimuksen päättämistä silloinkaan, kun tällainen vähentyminen osoittaisi kyseisen tuen olevan alhaisempi kuin jompikumpi perusasetuksen N:o 384/96 5 artiklan 4 kohdassa säädetyistä kynnysarvoista.

Tällainen tulkinta on tehtävä semminkin, koska yhteisön tuotannonalan edustajien kannat voivat tutkimuksen aikana kääntyä jopa vastakkaisiksi. Tällaiset vaihtelut eivät saa olla este kyseisen tutkimuksen asianmukaiselle kululle.

(ks. 51–55 kohta)
Energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta annetun direktiivin 2003/96 4 artiklan 2 kohtaa ja 21 artiklan 5 kohtaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään ydinreaktorien lämpötehoon kohdistuvasta verosta, koska tällainen vero ei kuulu tämän direktiivin soveltamisalaan.

Koska ydinreaktorin lämpötehoa ei mainita energiatuotteista direktiivin 2003/96 2 artiklan 1 kohdassa tyhjentävästi laaditussa luettelossa, sitä ei voida pitää direktiivissä 2003/96 tarkoitettuna energiatuotteena.

Ydinreaktorin lämpöteho ei kuulu direktiivissä 2003/96 vahvistetun sähkön käsitteen alaan myöskään siitä syystä, että verotettava tapahtuma eli ydinreaktorin tuotantokyky ja reaktorin todellinen sähköntuotanto eivät ole millään tavoin yhteydessä toisiinsa, koska vero muodostuu kuukausittain maksettavasta kiinteästä summasta, joka on laskettu teoreettisen arvon perusteella eli kansallisen viranomaisen kyseisen ydinreaktorin hallintaa ja käyttöä varten myöntämässä luvassa kullekin ydinreaktorille megawatteina vahvistetun suurimman lämpötehon perusteella. Tästä on osoituksena lisäksi se, että ydinreaktorin hallintaa ja käyttöä varten myönnetyn luvan haltija on velvollinen maksamaan veron silloinkin, kun reaktori on pois käytöstä.

Tällaista veroa ei myöskään lasketa direktiivin 2003/96 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla suoraan tai välillisesti todella tuotetun sähkön määrästä kulutukseen luovutuksen ajankohtana. Vastaavalla tavalla ei voida katsoa, että verotettavalla tapahtumalla olisi suora ja erottamaton yhteys tietyn ydinreaktorin tuottaman sähkön kulutukseen.

(ks. 26, 27, 31–35 ja 37 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 6 artiklan 1 alakohdan soveltamisen osalta on tarkistettava, liittyvätkö saman kantajan eri vastaajia vastaan nostamat kanteet toisiinsa siten, että niiden ratkaiseminen yhdessä on tarpeen, jotta vältettäisiin se, että kanteiden käsitteleminen eri oikeudenkäynneissä johtaisi ristiriitaisiin ratkaisuihin. Tästä on todettava, että jotta ratkaisuja voitaisiin pitää keskenään ristiriitaisina, on sen lisäksi, että riita-asioiden ratkaisut eroavat toisistaan, oltava niin, että ero liittyy samaan tosiseikastoon ja samaan oikeudelliseen tilanteeseen.

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 6 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että tässä säännöksessä tarkoitettua toimivallan keskittämistä tilanteessa, jossa on useita vastaajia, koskevaa sääntöä voidaan soveltaa kanteeseen, jolla vaaditaan yhteisvastuullisesti vahingonkorvausta ja tähän liittyen tietoja yrityksiltä, jotka ovat eri paikkakunnilla ja eri ajankohtina osallistuneet yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkuvaan unionin oikeudessa säädetyn kartellikiellon rikkomiseen, joka on todettu Euroopan komission päätöksellä, myös sen jälkeen, kun kantaja on peruuttanut kanteen ainoan sellaisen kanssavastaajan osalta, jonka kotipaikka on jäsenvaltiossa, jossa sijaitsee asiaa käsittelevä tuomioistuin, ellei osoiteta, että kantajan ja kyseisen kanssavastaajan välillä on salainen sopimus, jonka tarkoituksena on ollut luoda tai säilyttää keinotekoisesti kyseisen säännöksen soveltamista koskevat edellytykset kanteen nostamishetkellä.

On nimittäin niin, että yhtäältä se, että ratkaistaan erikseen useita eri jäsenvaltioihin sijoittautuneita sellaisia yhtiöitä vastaan nostetut vahingonkorvauskanteet, jotka ovat osallistuneet unionin kilpailuoikeuden vastaiseen yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkuvaan kartelliin, saattaa johtaa asetuksen N:o 44/2001 6 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetulla tavalla ristiriitaisiin ratkaisuihin.

Toisaalta on niin, että vaikka asiaa käsittelevän tuomioistuimen tehtävänä on arvioida näyttöä siitä, että kyseisten osapuolten välillä on ollut salainen sopimus, jonka tarkoituksena on ollut luoda tai säilyttää keinotekoisesti kyseisen säännöksen soveltamista koskevat edellytykset kanteen nostamishetkellä, pelkkä neuvottelujen käyminen mahdollisen sovinnon tekemiseksi ei riitä osoittamaan tällaista salaista sopimusta. Asia olisi sitä vastoin toisin, jos kävisi ilmi, että tällainen sovinto on todellakin tehty mutta että se olisi salattu, jotta näyttäisi siltä, että asetuksen N:o 44/2001 6 artiklan 1 alakohdan soveltamisedellytykset täyttyvät.

(ks. 25 ja 31–33 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Maksukyvyttömyysmenettelyistä annetun asetuksen N:o 1346/2000 13 artiklaa on tulkittava siten, että sitä voidaan soveltaa, jos selvittäjän riitauttama ennen maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamista ulosmitatun rahamäärän maksu on suoritettu vasta menettelyn aloittamisen jälkeen.

Asetuksen N:o 1346/2000 13 artiklassa säädettyä poikkeusta pääsääntöön, jonka mukaan maksukyvyttömyysmenettelyyn ja sen vaikutuksiin sovelletaan lex fori concursusia, on tulkittava suppeasti, eikä sen soveltamisala saa ylittää sitä, mikä on tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi. Tämän artiklan tulkitseminen siten, että sitä sovellettaisiin myös maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisen jälkeen toteutettuihin oikeustoimiin, ylittäisi sen, mikä on tarpeen perustellun luottamuksen ja oikeustoimien varmuuden turvaamiseksi muissa kuin menettelyn aloitusvaltiossa. Näin ollen on todettava, että asetuksen N:o 1346/2000 13 artiklaa ei lähtökohtaisesti sovelleta maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisen jälkeen toteutettuihin oikeustoimiin.

Tästä toteamuksesta huolimatta on selvää, että maksu suoritettiin esineoikeuden perusteella, ja koska tämä oikeus oli syntynyt ennen kuin maksukyvyttömyysmenettely oli aloitettu velallisyhtiötä vastaan, tähän maksuun voitiin soveltaa erityisesti asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 1 kohdan mukaan erityissuojelua. Jotta velkoja voi hyödyllisesti vedota esineoikeuteensa, sen on voitava realisoida tämä oikeus maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisen jälkeen periaatteessa lex causaen perusteella.

(34–37, 40 ja 43 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä jäsenvaltion verolainsäädännölle, jossa säädetään, että kun kyseisen jäsenvaltion alueella sijaitsevan yhtiön hyödykkeitä siirretään sen toisen jäsenvaltion alueella sijaitsevaan kiinteään toimipaikkaan, ensiksi mainitun jäsenvaltion alueella näistä hyödykkeistä syntyneet piilevät arvonnousut on tuloutettava, näitä piileviä arvonnousuja on verotettava ja niihin kohdistuvan veron kantaminen on jaksotettava kymmenelle vuodelle.

Tällaista verolainsäädäntöä tosin on pidettävä SEUT 49 artiklassa tarkoitettuna sijoittautumisvapauden rajoituksena siltä osin kuin mainittujen piilevien arvonnousujen tulouttamista ja verottamista ei tapahdu toteutettaessa samanlainen siirto jäsenvaltion alueella, sillä näitä piileviä arvonnousuja verotetaan vasta, kun ne ovat tosiasiallisesti realisoituneet.

Tämä rajoitus voidaan kuitenkin objektiivisesti oikeuttaa unionin oikeudessa tunnustetuilla yleistä etua koskevilla pakottavilla syillä. Mainittu verolainsäädäntö on nimittäin omiaan takaamaan kyseisten jäsenvaltioiden välisen verotusvallan jaon säilyttämisen, kun otetaan huomioon se, että se koskee tilanteita, joissa siirretään muun kuin asianomaisen jäsenvaltion alueella sijaitsevaan kiinteään toimipaikkaan hyödykkeitä, joista saadut tulot on vapautettu verosta asianomaisessa jäsenvaltiossa.

Näiden siirrettyjen hyödykkeiden piilevien arvonnousujen, jotka ovat syntyneet ennen kyseistä siirtoa asianomaisen jäsenvaltion verotusvallan piirissä, tulouttamisella ja verottamisella on siten tarkoitus taata näiden realisoitumattomien ja kyseisen jäsenvaltion verotusvallan piirissä syntyneiden arvonnousujen verotus. Mainituista hyödykkeistä tällaisen siirron jälkeen syntyneiden tulojen verotus kuuluu sen toisen jäsenvaltion toimivaltaan, jonka alueella tämä kiinteä toimipaikka sijaitsee.

Piileviin arvonnousuihin kohdistuvan veron kymmenelle vuodelle jaksotettua kantamista välittömän kantamisen sijaan on pidettävä oikeasuhteisena toimenpiteenä jäsenvaltioiden välisen verotusvallan jaon säilyttämistä koskevan tavoitteen toteuttamiseksi.

(ks. 37, 39, 40, 46, 47 ja 51–53 kohta sekä tuomiolauselma)
Koska poikkeuksellisen tuontitariffikiintiön avaamisesta tietyille sokerimäärille markkinointivuonna 2010/2011 annettu asetus N:o 302/2011 ja jakokertoimen vahvistamisesta 1 päivän ja 7 päivän huhtikuuta 2011 välisenä aikana haettujen sokerialan tuotteiden tuontitodistusten myöntämiseksi eräissä tariffikiintiöissä sekä tällaisten hakemusten jättämisen keskeyttämisestä annettu asetus N:o 393/2011 tuottavat oikeusvaikutuksiaan valittajiin nähden vain sellaisten toimien välityksin, jotka kansalliset viranomaiset ovat antaneet sen jälkeen, kun asetuksen N:o 302/2011 perusteella on jätetty todistushakemuksia, kansallisten viranomaisten päätökset, jotka koskevat tällaisten todistusten, joilla sovelletaan asianomaisiin toimijoihin asetuksessa N:o 393/2011 vahvistettuja kertoimia, myöntämistä, sekä päätökset, joilla tällaiset todistukset evätään kokonaan tai osittain, ovat SEUT 263 artiklan neljännen kohdan viimeisessä osassa tarkoitettuja täytäntöönpanotoimenpiteitä. Tätä päätelmää ei aseta kyseenalaiseksi se, että kansallisella tasolla toteutettujen toimenpiteiden väitetään olevan luonteeltaan mekaanisia, sillä tällaisella kriteerillä ei ole tältä osin merkitystä.

(ks. 40–42 kohta)
Tämä päätelmä seuraa Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen N:o 423/2007 7–10 artiklan sekä kyseisen asetuksen kumonneen asetuksen N:o 961/2010 16–19 ja 21 artiklan selvästä, täsmällisestä ja yksityiskohtaisesta sanamuodosta; säännöksissä säädetään kussakin tapauksessa edellytyksistä, joilla toimivaltainen viranomainen voi vapauttaa varat, ja ilmoittamisesta tapauksen mukaan joko pakotekomitealle tai jäsenvaltiolle ja komissiolle, jotta ne voivat mahdollisesti reagoida sovellettavien säännösten mukaisesti.

Yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan ja erityisemmin Iraniin kohdistettujen ydinaseiden levittämisen estämiseksi toteutettujen toimenpiteiden alalla tiettyjen varojen vapauttaminen on poikkeus varojen jäädyttämisen periaatteesta alalla; toimivaltaisen viranomaisen on suoritettava tapauskohtainen arviointi, eikä se näin ollen voi antaa yleistä hyväksyntää tietylle ryhmälle liiketoimia, joiden osalta kyseiset yhteisöt olisi vapautettu pyytämästä lupia kussakin tapauksessa erikseen.

Yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan ja erityisemmin Iraniin kohdistettujen ydinaseiden levittämisen estämiseksi toteutettujen toimenpiteiden alalla yhteisön, jota ei ole nimetty rajoittavien toimenpiteiden kohteeksi, välityksellä toteutetuilla liiketoimilla saatetaan rikkoa Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen N:o 423/2007 7 artiklan 4 kohdassa ja kyseisen asetuksen kumonneen asetuksen N:o 961/2010 16 artiklan 4 kohdassa asetettua kieltoa, kun niiden avulla on tarkoitus kiertää kieltotoimenpiteitä.

Asetuksen N:o 423/2007 7–10 artiklan ja asetuksen N:o 961/2010 16–19 ja 21 artiklan säännösten, niitä yhdessä luettuina, tehokas vaikutus vaarantuisi, jos nimeämätön yhteisö voisi vapaasti toteuttaa liiketoimia nimeämättömän yhteisön välityksellä voidakseen maksaa nimetyn yhteisön velkoja tai suorittaa maksuja nimetyn yhteisön lukuun. Tästä seuraa, että nimeämättömän yhteisön on aina varmistuttava tällaisten liiketoimien laillisuudesta pyytämällä tarvittaessa toimivaltaisilta kansallisilta viranomaisilta lupia.

(ks. 78 ja 79 kohta)