ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
–

taataan, että pakolaisiksi tunnustettuihin perheenkokoajiin sovelletaan jatkossakin direktiivin 10 ja 11 artiklassa tai 12 artiklan 2 kohdassa mainittuja pakolaisiin sovellettavia suotuisampia edellytyksiä, jotka on asetettu perheenyhdistämistä koskevan oikeuden käyttämiselle. Direktiivin 2003/86 12 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan ei voida tulkita edellyttävän, että jäsenvaltiot pitävät sitä, että direktiivin 12 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetyn suotuisamman järjestelmän nojalla esitetyn perheenyhdistämistä koskevan hakemuksen jättämisen määräaika on ylittynyt ilman pätevää syytä, vain sellaisena yhtenä seikkana, joka on otettava huomioon muiden seikkojen joukossa arvioitaessa kokonaisuutena sitä, onko hakemus perusteltu, ja jonka vastapainoksi voidaan tarkastella muita näkökohtia. On nimittäin todettava yhtäältä, että tällaisen tulkinnan, joka ei voi perustua direktiivin 12 artiklan sanamuotoon, omaksuminen veisi tehokkuuden ja selkeyden säännöltä, jolla pakolaisten esittämiin perheenyhdistämistä koskeviin hakemuksiin sovellettavien niiden järjestelmien soveltamisalat erotetaan toisistaan, joita jäsenvaltiot voivat ottaa käyttöön saman direktiivin 12 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa säädetyn määräajan perusteella. Toisaalta se, että direktiivin 2003/86 12 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa mainittu perheenyhdistämistä koskevan hakemuksen jättämisen määräaika ylittyy, ei vaikuta suoraan perheenkokoajan perheenjäsenten maahantulo- tai oleskelulupaan, vaan sillä voidaan vain määrittää yhteys, jossa hakemus on tutkittava. Direktiivin 2003/86 5 artiklan 5 kohta ja 17 artikla eivät voi oikeuttaa toisenlaista ratkaisua. On kuitenkin niin, että vaikka unionin lainsäätäjä on sallinut jäsenvaltioiden vaatia direktiivin 12 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa tarkoitetussa tapauksessa direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen edellytysten noudattamista, se ei ole määrittänyt, miten prosessuaalisesti on kohdeltava direktiivin 12 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädettyyn suotuisampaan järjestelmään perustuvaa hakemusta, joka on jätetty myöhässä. Niinpä on todettava, että koska unionin oikeudessa ei ole vahvistettu tätä koskevia sääntöjä, unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että kunkin asianomaisen jäsenvaltion on menettelyllistä autonomiaa koskevan periaatteen nojalla säänneltävä kyseessä olevia menettelytapoja sisäisessä oikeusjärjestyksessään, kunhan yhtäältä mainitut menettelytavat eivät ole epäedullisempia kuin samankaltaisia jäsenvaltion sisäisiä tilanteita koskevat menettelytavat (vastaavuusperiaate) ja toisaalta ne eivät tee unionin oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttämisestä käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate) (ks. vastaavasti tuomio 22.2.2018, INEOS Köln, C-572/16, EU:C:2018:100, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asia C-308/17

Helleenien tasavalta

vastaan

Leo Kuhn

(Oberster Gerichtshofin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Asetus (EU) N:o 1215/2012 – Tuomioistuimen toimivalta siviili- ja kauppaoikeuden alalla – Soveltamisala – 1 artiklan 1 kohta – Siviili- ja kauppaoikeudellisen asian käsite – Jäsenvaltion liikkeeseen laskemat joukkovelkakirjat – Yksityisen sektorin osallistuminen kyseisen valtion valtionvelan uudelleenjärjestelyyn – Lainaehtojen yksipuolinen ja taannehtiva muuttaminen – Yhteistoimintalausekkeet – Kanne, jonka kyseisten joukkovelkakirjojen haltijoina olevat yksityiset velkojat ovat luonnollisina henkilöinä nostaneet mainittua valtiota vastaan – Valtion vastuu teoista ja laiminlyönneistä, jotka on tehty julkista valtaa käytettäessä

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 15.11.2018

Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Tuomioistuimen toimivalta ja tuomioiden täytäntöönpano siviili- ja kauppaoikeuden alalla – Asetus N:o 1215/2012 – Soveltamisala – Siviili- ja kauppaoikeudellinen asia – Jäsenvaltion liikkeeseen laskemien joukkovelkakirjoja hankkineen henkilön kyseistä valtiota vastaan nostama kanne, jolla riitautetaan mainittujen joukkovelkakirjojen vaihtaminen vähempiarvoisiin joukkovelkakirjoihin, ei koske siviili- ja kauppaoikeudellista asiaa

(Neuvoston asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohta)

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että pääasian kaltainen riita-asia, jossa on kyse kanteesta, jonka on nostanut jäsenvaltion liikkeeseen laskemia joukkovelkakirjoja hankkinut luonnollinen henkilö kyseistä jäsenvaltiota vastaan ja jolla riitautetaan mainittujen joukkovelkakirjojen sellainen vaihtaminen vähempiarvoisiin joukkovelkakirjoihin, johon kyseinen luonnollinen henkilö on velvoitettu sellaisen lain nojalla, jonka kansallinen lainsäätäjä on antanut poikkeuksellisissa olosuhteissa ja jonka mukaan kyseisiä ehtoja on yksipuolisesti ja taannehtivasti muutettu sisällyttämällä niihin yhteistoimintalauseke, jonka nojalla joukkovelkakirjojen haltijoiden enemmistö voi pakottaa tällaisen vaihdon vähemmistölle, ei koske asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua siviili- ja kauppaoikeudellista asiaa.

(ks. 43 kohta ja tuomiolauselma)
Lääkkeiden lisäsuojatodistuksesta 6.5.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 469/2009 2 artiklaa on tulkittava siten, että lääkinnällisistä laitteista 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/42/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 5.9.2007 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2007/47/EY, 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun sellaisen lääkinnällisen laitteen, johon sisältyy erottamattomana osana lääkeaine, direktiivin 93/42 mukaista edeltävää lupamenettelyä ei voida rinnastaa tätä asetusta sovellettaessa ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä 6.11.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/83/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 31.3.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2004/27/EY, mukaiseen tämän aineen markkinoille saattamista koskevaan lupamenettelyyn, vaikka edellä mainitun aineen osalta olisi suoritettu direktiivin 93/42, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2007/47, liitteessä I olevan 7.4 kohdan ensimmäisen ja toisen alakohdan mukainen arviointi.

(51 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-59/17

Château du Grand Bois SCI

vastaan

Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer)

(Ennakkoratkaisupyyntö – Conseil d’État (Ranska))

Ennakkoratkaisupyyntö – Maatalous – Viinialan markkinat – Asetus (EY) N:o 555/2008 – Viinitilojen rakenneuudistukseen ja uusiin lajikkeisiin siirtymiseen myönnettävät tuet – Ennalta ilmoittamattomat tarkastukset paikalla – Tarkastushenkilöstön valtuudet – Tarkastajien mahdollisuus tulla maatilan alueelle ilman viljelijältä saatua lupaa

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 7.8.2018

Maatalous – Yhteinen markkinajärjestely – Viinialan rakenneuudistukseen ja uusiin lajikkeisiin siirtymiseen myönnettävät tuet – Viinialan tarkastukset – Ennalta ilmoittamattomat tarkastukset paikalla – Tarkastushenkilöstön valtuudet – Tarkastajilla ei ole valtaa tulla maatilan alueelle ilman viljelijältä saatua lupaa

(Komission asetuksen N:o 555/2008 johdanto-osan 72 ja 73 perustelukappale, 76, 78 ja 81 artikla sekä 83 artiklan a alakohta)

Viinialan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 479/2008 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä tukiohjelmien, kolmansien maiden kanssa käytävän kaupan, tuotantokyvyn ja viinialan tarkastusten osalta 27.6.2008 annetun komission asetuksen (EY) N:o 555/2008 76, 78 ja 81 artiklaa on tulkittava siten, että niissä ei sallita sitä, että tarkastajat, jotka suorittavat paikalla tehtävän tarkastuksen, tulevat maatilalle ilman viljelijältä saatua lupaa.

Tässä yhteydessä asetuksen johdanto-osan 72 ja 73 perustelukappaleesta käy ilmi, että jäsenvaltioiden on varmistettava viinialan tarkastuksista vastaavien viranomaisten toiminnan tehokkuus toteuttamalla tarvittavat toimenpiteet, jotta toimivaltaisten viranomaisten henkilöstöllä on riittävät valtuudet tutkia, noudatetaanko unionin viinialan sääntöjä. Kuten julkisasiamies on lisäksi todennut ratkaisuehdotuksensa 43 kohdassa, mainitun asetuksen 83 artiklan, joka koskee tarkastushenkilöstön valtuuksia, a alakohdassa täsmennetään, että jäsenvaltioiden on valvottava, että niiden tarkastajilla on esteetön pääsy viinitiloille sekä muihin paikkoihin ja laitoksiin, jotka ovat välttämättömiä niiden tehtävien toteuttamiseksi, mutta siinä ei kuitenkaan edellytetä, että tämän pääsyn olisi voitava tapahtua ilman viljelijän lupaa.

Tästä seuraa, että asetuksessa N:o 555/2008 annetaan jäsenvaltioiden tehtäväksi säännellä kansallisessa oikeudessaan tarkastajille annettavia valtuuksia sekä laatia suuri osa toteutettavia tarkastuksia koskevista yksityiskohtaisista säännöistä, mukaan luettuna tarkastusten kohteena oleviin paikkoihin pääsyä koskevat yksityiskohtaiset säännöt.

Näin ollen on katsottava, että asetuksen N:o 555/2008 säännöksissä ei myönnetä oikeutta tulla viljelijän maatilan alueelle ilman tältä saatua lupaa.

(ks. 25–27 ja 33 kohta sekä tuomiolauselma)
Radio- ja telepäätelaitteista ja niiden vaatimustenmukaisuuden vastavuoroisesta tunnustamisesta 9.3.1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/5/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.6.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 596/2009, 12 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että kun radiolaitteen valmistaja soveltaa kyseisen direktiivin liitteessä III olevassa toisessa kohdassa tarkoitettua menettelyä ja käyttää yhdenmukaistettuja standardeja tässä kohdassa tarkoitettujen testisarjojen määrittämiseksi, sen ei tarvitse kääntyä kyseisen direktiivin 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kaltaisen ilmoitetun tarkastuslaitoksen puoleen eikä näin ollen liittää CE-merkintään tämän ilmoitetun tarkastuslaitoksen tunnusnumeroa.

Direktiivin 1999/5, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 596/2009, 12 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että radiolaitteen valmistajan, joka on soveltanut kyseisen direktiivin liitteessä III tarkoitettua menettelyä ja käyttänyt yhdenmukaistettuja standardeja, joissa määritetään vaaditut olennaiset radiotestisarjat, ei tarvitse liittää CE-merkintään sellaisen ilmoitetun tarkastuslaitoksen tunnusnumeroa, jonka puoleen se on omasta tahdostaan ja ilman, että sillä on tähän velvollisuutta, kääntynyt mainittuihin yhdenmukaistettuihin standardeihin kuuluvien vaadittujen olennaisten radiotestisarjojen luettelon vahvistamista varten.

(ks. 52 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Oikeudesta harjoittaa luottolaitostoimintaa ja luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvalvonnasta, direktiivin 2002/87/EY muuttamisesta sekä direktiivien 2006/48/EY ja 2006/49/EY kumoamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/36/EU 64 artiklaa ja 65 artiklan 1 kohtaa sekä luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista ja asetuksen (EU) N:o 648/2012 muuttamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 575/2013 395 artiklan 1 ja 5 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan asetuksen N:o 575/2013 395 artiklan 1 kohdassa säädettyjen vastuun ylärajojen ylittyessä luottolaitokselle määrätään automaattisesti eliminointikorkoja, vaikka tämä täyttää kyseisen asetuksen 395 artiklan 5 kohdassa säädetyt edellytykset, joiden perusteella luottolaitos voi ylittää mainitut rajat.

Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 59 kohdassa todennut, asetuksen N:o 575/2013 395 artiklassa tarkoitettu tilanne, jossa jäsenvaltiot voivat direktiivin 2013/36 67 artiklan 2 kohdan mukaisesti soveltaa hallinnollisia seuraamuksia ja muita hallinnollisia toimenpiteitä, muodostuu tilanteesta, jossa sovelletaan yhdessä kyseisen 395 artiklan 1 ja 5 kohtaa. Näin ollen BWG:n 97 §:n 1 momentin 4 kohdan kaltainen kansallinen säännös, jonka mukaan luottolaitokselle määrätään automaattisesti eliminointikorkoja asetuksen N:o 575/2013 395 artiklan 1 kohdassa säädettyjen vastuun ylärajojen ylittyessä ja jossa ei säädetä mahdollisuudesta tarkastaa, täyttyvätkö kyseisen asetuksen 395 artiklan 5 kohdassa säädetyt edellytykset, ei täytä mainitussa asetuksessa vakavaraisuuden valvonnalle asetettuja vaatimuksia.

(ks. 46–48 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-512/17

Asia, jonka on pannut vireille HR

(Sąd Rejonowy Poznań – Stare Miasto w Poznaniun esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Tuomioistuimen toimivalta sekä tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa – Asetus (EY) N:o 2201/2003 – 8 artiklan 1 kohta – Lapsen asuinpaikka – Sylilapsi – Tämän asuinpaikan osoittamista varten ratkaisevat seikat

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 28.6.2018

Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Tuomioistuimen toimivalta sekä tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa – Asetus N:o 2201/2003 – Lapsen asuinpaikan käsite – Arviointiperusteet

(Neuvoston asetuksen N:o 2201/2003 8 artiklan 1 kohta)

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/2003 8 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tämän asetuksen mukainen lapsen asuinpaikka on paikka, jossa hänellä tosiasiallisesti on elinpiirinsä keskus. Kansallisen tuomioistuimen asiana on määritellä yhtäpitävien seikkojen kokonaisuuden perusteella, missä tämä keskus sijaitsi vanhempainvastuuta lapseen nähden koskevan hakemuksen esittämisen ajankohtana. Tältä osin pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa asiassa, kun otetaan huomioon kyseisen tuomioistuimen vahvistamat tosiseikat, ratkaisevia seikkoja ovat yhdessä seuraavat seikat:

– se, että lapsi on yleensä asunut syntymästään vanhempien eroon asti heidän kanssaan tietyllä paikkakunnalla

– se, että vanhempi, joka on parisuhteen päättymisen jälkeen toiminut lapsen huoltajana käytännössä, oleskelee edelleen normaalisti lapsen kanssa tällä paikkakunnalla ja työskentelee siellä vakituisessa työsuhteessa, ja

– se, että lapsi on mainitulla paikkakunnalla säännöllisesti yhteydessä toiseen vanhempaansa, joka asuu edelleen tällä samalla paikkakunnalla.

Seuraavat seikat eivät sitä vastoin ole pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa asiassa ratkaisevia:

– lapsen huoltajana käytännössä toimivan vanhemman aikaisemmat oleskelut lapsen kanssa sen jäsenvaltion alueella, josta hän on lähtöisin, tämän vanhemman lomien tai juhlapyhien yhteydessä

– se, mistä tämä vanhempi on maantieteellisesti lähtöisin, siihen perustuva lapsen kulttuurinen side tähän jäsenvaltioon ja hänen suhteensa mainitussa jäsenvaltiossa asuvaan perheeseen ja

– mainitun vanhemman mahdollinen aikomus asettua lapsen kanssa tulevaisuudessa tähän samaan jäsenvaltioon.

(ks. 66 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-76/17

SC Petrotel-Lukoil SA

ja

Maria Magdalena Georgescu

vastaan

Ministerul Economiei ym.

(Înalta Curte de Casaţie şi Justiţien esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Tulleja vaikutukseltaan vastaava maksu – SEUT 30 artikla – Sisäinen maksu – SEUT 110 artikla – Maasta vietäviin öljytuotteisiin sovellettava maksu – Se, ettei maksua vyörytetä kuluttajalle – Se, että verovelvollinen vastaa maksun aiheuttamasta rasituksesta – Verovelvollisen maksamien summien palauttaminen

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 1.3.2018

Euroopan unionin oikeus – Välitön oikeusvaikutus – Unionin oikeuden kanssa yhteensoveltumattomat kansalliset verot ja maksut – Palauttaminen – Verovelvollisen käytäntö, jonka mukaan maksua ei vyörytetä kuluttajalle – Se, että verovelvollinen vastaa maksun aiheuttamasta rasituksesta – Palautuksen epäämistä sillä perusteella, että kansallisessa säännöstössä säädetään maksun vyörytysmekanismista, ei voida hyväksyä

(SEUT 30 artikla)

Unionin oikeutta, erityisesti SEUT 30 artiklaa, on tulkittava siten, että verovelvollisen, joka on tosiasiallisesti vastannut mainitun artiklan vastaisen tullia vaikutukseltaan vastaavan maksun aiheuttamasta rasituksesta, on voitava saada palautus tällaisina maksuina maksamistaan summista siinäkin tilanteessa, että kyseisen maksun maksumekanismi on suunniteltu kansallisessa lainsäädännössä siten, että maksu vyörytetään kuluttajalle.

(ks. 39 kohta ja tuomiolauselma)
65

Toiseksi on huomattava siltä osin kuin valittajat väittävät erityisemmin unionin yleisen tuomioistuimen tulkinneen muun muassa valituksenalaisen tuomion 86 kohdassa virheellisesti SEUT 174 artiklaa, luettuna yhdessä SEUT 4 artiklan 2 kohdan c alakohdan kanssa, että valituksenalaisen tuomion 85–89 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin on pääasiallisesti käsitellyt sitä kysymystä, voidaanko kyseessä olevassa ehdotetussa eurooppalaisessa kansalaisaloitteessa kaavailtujen kaltaisia alueita eli kansallisen vähemmistön sisältäviä alueita pitää niiden ominaispiirteiden kannalta SEUT 174 artiklassa tarkoitettuina alueina ja voivatko ne siten olla tämän määräyksen nojalla unionin koheesiopolitiikan yhteydessä toteutettavien toimenpiteiden kohteena.
92

Siltä osin kuin on kyse pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta kansallisesta lainsäädännöstä, jolla pyritään välttämään kaksinkertainen verotus sallimalla se, että elinkeinoveron määräytymisperusteesta vähennetään osingot, jotka ovat peräisin omistusosuuksista yhdessä tai useammassa pääomayhtiössä, sellaisen yhtiön tilanne, joka saa osinkoja kotimaisilta yhtiöiltä, on rinnastettavissa sellaisen yhtiön tilanteeseen, joka saa tuloja omistusosuuksista ulkomaisissa pääomayhtiöissä (ks. analogisesti tuomio 12.12.2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, 62 kohta ja tuomio 10.2.2011, Haribo Lakritzen Hans Riegel ja Österreichische Salinen, C‑436/08 ja C‑437/08, EU:C:2011:61, 113 kohta).
54

Jos mainittu työnantaja voi täyttää sille tältä osin kuuluvan näyttövelvollisuuden siten, että on ilmeistä, että työntekijä on harkitusti ja täysin tietoisena niistä seurauksista, jotka tästä aiheutuvat, jättänyt pitämättä palkallisen vuosilomansa sen jälkeen, kun hänelle on annettu mahdollisuus käyttää tosiasiallisesti oikeuttaan siihen, direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 ja 2 kohta eivät sitä vastoin ole esteenä kyseisen oikeuden menettämiselle eivätkä työsuhteen päättyessä vastaavasti sille, ettei pitämättä jääneestä palkallisesta vuosilomasta makseta rahallista korvausta.
1

Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhteisestä kalastuspolitiikasta, neuvoston asetusten (EY) N:o 1954/2003 ja (EY) N:o 1224/2009 muuttamisesta sekä neuvoston asetusten (EY) N:o 2371/2002 ja (EY) N:o 639/2004 ja neuvoston päätöksen 2004/585/EY kumoamisesta 11.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1380/2013 (EUVL 2013, L 354, s. 22) 2 artiklan 5 kohdan c alakohdan, 16 artiklan 6 kohdan ja 17 artiklan sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 16 ja 20 artiklan rikkomista.
7

Saman direktiivin 23 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Edellä 19 artiklassa tarkoitetun onnettomuuden tai vaaratilanteen tutkinnasta on laadittava selostus onnettomuuden tai vaaratilanteen luonteeseen ja vakavuuteen sekä tulosten merkitykseen nähden sopivassa muodossa. Tutkintaselostuksessa on ilmoitettava 19 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut tutkinnan tavoitteet, ja siinä on tarvittaessa oltava turvallisuuteen liittyviä suosituksia. 2. Tutkintaelimen on julkistettava lopullinen tutkintaselostus mahdollisimman nopeasti ja yleensä kahdentoista kuukauden kuluessa tapahtumapäivästä. Tutkintaselostuksessa on noudatettava mahdollisimman tarkasti liitteen V mukaista rakennetta. Tutkintaselostus, mukaan luettuina turvallisuuteen liittyvät suositukset, on toimitettava 22 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuille asianomaisille osapuolille sekä muiden jäsenvaltioiden asianomaisille elimille ja osapuolille. 3. Tutkintaelimen on julkaistava vuosittain viimeistään 30 päivänä syyskuuta vuosikertomus, josta ilmenevät sen edeltävänä vuonna suorittamat tutkinnat, sen antamat turvallisuuteen liittyvät suositukset ja aiemmin annettujen suositusten mukaisesti toteutetut toimenpiteet.”
98

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan nojalla on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska EUIPO ja Kenzo ovat vaatineet, että Kenzo Tsujimoto velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska hän on hävinnyt asian, hänet on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
62

On todettava, että vakuutusedustajan ammattitoiminta koostuu direktiivin 2002/92 2 artiklan 5 alakohdan mukaan vakuutusedustuksesta. Siltä osin kuin tällainen edustaja tarjoaa vakuutustuotteidensa joukossa pääasiassa kyseessä olevan kaltaista pääomavakuutusta on katsottava, että tämän tuotteen kohteena olevan pääoman sijoitusta koskeva neuvonta on liitännäistä, kun tätä neuvontaa annetaan sellaisen edustustoiminnan yhteydessä, joka koskee vakuutussopimuksen tekemistä ja jota säännellään unionin oikeudellisin säännöksin eli direktiivin 2002/92 säännöksin.
10

Unionin kansalaisten liikkumisvapaudesta 30.7.2004 annetun lain (Gesetz über die allgemeine Freizügigkeit von Unionsbürgern, jäljempänä FreizügG/EU) 6 §:ssä, jonka tarkoituksena on erityisesti panna täytäntöön direktiivin 2004/38 28 artikla, säädetään seuraavaa: ”(1) 2 §:n 1 momentissa tarkoitettu oikeus voidaan todeta menetetyksi sekä pysyvän oleskeluoikeuden osoittava todistus, oleskelukortti tai pysyvä oleskelukortti peruuttaa ainoastaan yleiseen järjestykseen, yleiseen turvallisuuteen tai kansanterveyteen liittyvistä syistä ([SEUT] 45 artiklan 3 kohta ja 52 artiklan 1 kohta). Myös maahantulo voidaan evätä ensimmäisessä virkkeessä mainituilla perusteilla. – – (2) Rikostuomio ei yksinään riitä 1 momentissa tarkoitettujen päätösten tai toimenpiteiden perusteeksi. Vain rikostuomiot, joita koskevia merkintöjä ei vielä ole poistettu keskusrekisteristä, saadaan ottaa huomioon, ja nekin vain silloin, kun tuomioiden perusteena olevista seikoista ilmenee, että asianomaisen henkilön oma käyttäytyminen aiheuttaa todellisen uhan yleiselle järjestykselle. Uhan on oltava todellinen, riittävän vakava ja kohdistuttava johonkin yhteiskunnan olennaiseen etuun. (3) Edellä 1 momentissa tarkoitettua päätöstä tehtäessä on erityisesti otettava huomioon se, kuinka kauan asianomainen on oleskellut Saksassa, asianomaisen ikä, terveydentila, perhetilanne ja taloudellinen tilanne, se, kuinka hyvin asianomainen on kotoutunut Saksan yhteiskuntaan ja kulttuuriin, sekä se, missä määrin asianomaisella on yhteyksiä kotimaahansa. (4) Sen jälkeen, kun asianomainen on saanut oikeuden pysyvään oleskeluun, 1 momentissa tarkoitettu oikeuden menettäminen voidaan todeta ainoastaan vakavista syistä. (5) Unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä, jotka ovat oleskelleet liittovaltion alueella edelliset kymmenen vuotta, sekä alaikäisten osalta 1 momentissa tarkoitettu oikeuden menettäminen voidaan todeta ainoastaan yleistä turvallisuutta koskevista pakottavista syistä. Tätä sääntöä ei sovelleta alaikäisiin, jos oleskeluoikeuden menettäminen on välttämätöntä lapsen edun vuoksi. Yleistä turvallisuutta koskeva pakottava syy on olemassa ainoastaan, jos asianomainen henkilö on lainvoimaisesti tuomittu yhdestä tai useammasta tahallisesta rikoksesta vähintään viiden vuoden pituiseen vapausrangaistukseen tai nuorisorangaistukseen tai jos henkilö on viimeisimmän lainvoimaisen tuomion yhteydessä määrätty turvasäilöön, kun Saksan liittotasavallan turvallisuus on uhattuna tai kun asianomaisesta henkilöstä aiheutuu terroristista vaaraa. – –”