Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Lenz 23 päivänä marraskuuta 1995. - Buralux SA, Satrod SA ja Ourry SA vastaan Euroopan unionin neuvosto. - Muutoksenhaku - Jätteiden siirrot. - Asia C-209/94 P



Oikeustapauskokoelma 1996 sivu I-00615



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

A - Johdanto

1 Esillä olevassa asiassa kysymys on valituksesta yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antamasta määräyksestä, jossa hylättiin kolmen jätehuoltoyrityksen neuvostoa vastaan nostama kanne. Nämä yritykset ovat Buralux SA, Satrod SA ja Ourry SA, jotka vastaavat yhdessä Saksasta peräisin olevien jätteiden huollosta Ranskassa.

2 Tässä tarkoituksessa Buralux, jonka kotipaikka on Luxemburgissa, teki vuodesta 1989 alkaen useita sopimuksia saksalaisten eri kuntien ja aluepiirien (Gemeinden und Landkreisen) kanssa talousjätteiden keräämisestä, kuljettamisesta ja huollosta. Useimmat näistä sopimuksista tehtiin viisivuotiskausiksi. Sopimusten voimassaolon pidentäminen oli mahdollista. Ourry oli vastuussa jätteiden kuljettamisesta eli viennistä Ranskaan, jossa jätteet varastoitiin jollekin Satrodin hoitamista kaatopaikoista.

3 Elokuussa 1992 Ranskassa löydettiin Saksasta peräisin olevien talousjätteiksi luokiteltujen sairaalajätteiden varasto. Ranskan ympäristöministeri kielsi siten 18.8.1992 antamallaan asetuksella nro 92-798 talousjätteiden tuonnin Ranskaan. Tällä asetuksella muutettiin ja täydennettiin sitä edeltävää saastuttavien jätteiden tuonnista, viennistä ja kauttakuljetuksesta 23.3.1990 annettua asetusta nro 90-267. Uudessa asetuksessa säädetään vain seuraavat kaksi poikkeusta:

1) Jätteiden tuonti on mahdollista silloin, kun siitä määrätään jätehuoltosuunnitelmassa.

2) Jos tällaista suunnitelmaa ei ole, tuonti on mahdollista Ranskan ja jätteiden tuontiin pyrkivän valtion välillä tehdyn sopimuksen perusteella.

Valittajien ilmoitusten mukaan Ranskan ja Saksan välillä ei ole tällaista sopimusta. Koska ei ole olemassa myöskään jätehuoltosuunnitelmia, voitaisiin lähteä siitä, että Saksasta peräisin olevien jätteiden tuonti ei ole enää mahdollista. Tämä tarkoittaa sitä, etteivät valittajat voi enää noudattaa saksalaisten kuntien ja aluepiirien kanssa tekemiään sopimuksia.

4 Neuvosto antoi Euroopan yhteisössä, Euroopan yhteisöön ja Euroopan yhteisöstä tapahtuvien jätteiden siirtojen valvonnasta ja tarkastamisesta 1 päivänä helmikuuta 1993 asetuksen (ETY) N:o 259/93.(1) Asetus on annettu erityisesti ETY:n perustamissopimuksen 130 s artiklan perusteella. Jäsenvaltioiden välisten jätteiden siirtojen osalta asetuksen 4 artiklan 3 kohdan a alakohdan i alakohdassa säädetään, että jäsenvaltiot voivat kieltää jätteiden tuonnin. Säännöksen sanamuoto on seuraava:

"Läheisyys-, hyödyntämisen ensisijaisuuden ja omavaraisuuden periaatteiden soveltamiseksi direktiivin 75/442/ETY mukaisesti jäsenvaltiot voivat perustamissopimuksen mukaisesti toteuttaa toimenpiteitä, joilla jätteiden siirrot kielletään kokonaan tai osittain tai joilla niitä vastustetaan järjestelmällisesti. Näistä toimenpiteistä ilmoitetaan välittömästi komissiolle, joka antaa ne edelleen tiedoksi muille jäsenvaltioille".(2)

5 Direktiivin 44 artiklan toisen kohdan mukaan asetusta sovelletaan viidentoista kuukauden kuluttua sen julkaisemisesta eli 6.5.1994 alkaen.

6 Buralux, Satrod ja Ourry nostivat 6.4.1993 kanteen yhteisöjen tuomioistuimessa, jossa ne vaativat, että yhteisöjen tuomioistuin

- kumoaa asetuksen N:o 259/93 4 artiklan 3 kohdan a alakohdan i alakohdan ja

- velvoittaa yhteisön maksamaan kantajille vahingonkorvausta sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun perusteella. Korvauksen suuruus arvioitiin 22 760 000 ecuksi Buraluxin osalta, 6 676 000 ecuksi Satrodin osalta ja 3 166 000 ecuksi Ourryn osalta.

7 Neuvosto vaati, että yhteisöjen tuomioistuin

- jättää kumoamista koskevan vaatimuksen tutkimatta;

- toissijaisesti hylkää kumoamista koskevan vaatimuksen perusteettomana ja

- hylkää vahingonkorvausvaatimuksen perusteettomana.

Yhteisöjen tuomioistuin siirsi kanteen yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi.

8 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antoi 17.5.1994 määräyksen, jossa se jätti tutkimatta kanteen molemmat vaatimukset. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että kumoamista koskeva vaatimus oli jätettävä tutkimatta, koska asia ei koskenut kantajia erikseen. Riidanalainen säännös koski tiettyjä henkilöryhmiä yleisellä ja abstraktilla tavalla. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi, että säännös koski kantajia siten objektiivisesti jätehuollon ja jätteiden kuljetuksen alalla toimivina yrityksinä, samalla tavoin kuin jokaista muuta yritystä, joka oli samanlaisessa tilanteessa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei antanut ratkaisua siitä kysymyksestä, koskiko asia kantajia suoraan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti myös tutkimatta vahingonkorvausvaatimuksen, koska kantajat eivät olleet esittäneet kanteessa eivätkä kantajan vastauksessa mitään perusteluja vaadittujen summien osalta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että tämä oli vastoin yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 38 artiklan 1 kohdan c alakohtaa, jossa vaaditaan, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdassa, että asian vireille saattavassa kanteessa on esitettävä oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto seikoista, joihin kanne perustuu.

9 Kantajat valittivat 15.7.1994 tästä määräyksestä yhteisöjen tuomioistuimeen. Ne vaativat, että yhteisöjen tuomioistuin

- kumoaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 17.5.1994 antaman kanteen tutkimatta jättämistä koskevan määräyksen sekä kumoamisen että vastuun osalta;

- kumoaa neuvoston 1.2.1993 antaman asetuksen N:o 259/93 4 artiklan 3 kohdan a alakohdan i alakohdan;

- vahvistaa yhteisön sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun; - määrää vahingonkorvauksena

- Buraluxille 22 760 000 ecua,

- Satrodille 6 676 000 ecua,

- Ourrylle 3 166 000 ecua.

10 Neuvosto vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

- hylkää valituksen perustellulla määräyksellä kumoamista koskevan vaatimuksen osalta sillä perusteella, että sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat, ja vahingonkorvausta koskevan vaatimuksen osalta sillä perusteella, että sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat tai se on selvästi perusteeton;

- toissijaisesti hylkää valituksen perusteettomana;

- viime sijassa, hylkää kumoamiskanteen ja vahingonkorvauskanteen perusteettomina ja

- kaikissa kolmessa tapauksessa velvoittaa valittajina olevat yritykset korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

11 Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 120 artiklan mukaan valitus päätettiin ratkaista ilman kirjallista käsittelyä.

B - Kannanotto

1. Tutkittavaksi ottaminen

1.1. Kumoamiskanteen tutkittavaksi ottaminen

12 Valittajat katsovat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antama määräys on kumottava, koska siinä on arvioitu väärin riidanalaisen asetuksen ja erityisesti sen 4 artiklan 3 kohdan a alakohdan i alakohdan sisältöä.

13 Valittajien mukaan asetuksen N:o 259/93 4 artiklan 3 kohdan a alakohdan i alakohdassa ei pelkästään luoda toiminnan puitteita jäsenvaltioille, vaan siinä säädetään tarkoista toimenpiteistä, kuten jätteiden siirtoja koskevasta kiellosta. Tällaisten toimenpiteiden seuraukset ovat sen verran raskaat, että valittajat eivät voi jatkaa aikaisempaa toimintaansa. Toisin sanoen valittajina olevien yritysten asemaa uhkaa suoraan se, että asetuksessa on annettu jäsenvaltioille laaja toimivalta.

14 Valittajien mukaan asetuksen N:o 259/93 4 artiklan 3 kohdan a alakohdan i alakohdan säännökset ovat siltä osin täsmällisiä, että ne koskevat jätteiden siirroista huolehtivia yrityksiä. Tässä suhteessa vaarallisten ja muiden kuin vaarallisten jätteiden välille ei ole tehty mitään eroa eikä riidanalaisen säännöksen soveltamiselle ole asetettu mitään ehtoja. Valittajien mukaan kaikesta edeltävästä seuraa, että riidanalainen säännös koskee niitä erikseen ja suoraan.

15 Valittajat vakuuttavat, että ne ovat käytännössä ainoita yrityksiä, jotka hoitavat jätteiden kuljetuksen Saksasta Ranskaan. Tätä väitettä täsmennetään toisessa kohdassa siten, että valittajat ovat ainoita yrityksiä, joiden kanssa saksalaiset kunnat ja aluepiirit ovat tehneet sopimuksia. Siten valittajien mukaan tästä johtuu, että ne yritykset, joita asetus koskee, voidaan määritellä tarkasti, ja siten asetus koskee niitä erikseen. Asia on näin, varsinkin kun asetusta myös sovelletaan juuri näihin yrityksiin. Valittajien mukaan ei ole olemassa epäilystäkään siitä, että ne ovat rinnastettavissa päätöksen vastaanottajaan.

16 Se, että säännös koskee niitä suoraan, johtuu valittajien mukaan myös siitä, että asetuksen N:o 259/93 tarkoituksena oli ainoastaan vahvistaa aikaisempi perustamissopimuksen vastainen ranskalainen säädös, jossa jätteiden tuonti kiellettiin ja joka koski valittajia suoraan.

17 Valittajat katsovat ennen kaikkea, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ole tutkinut niiden esittämiä väitteitä ottamalla huomioon asiaan 11/82, Piraiki-Patraiki vastaan komissio(3), liittyvää oikeuskäytäntöä. Tässä mainitussa asiassa yhteisöjen tuomioistuin tutki kumoamiskanteen vastaavanlaisessa tapauksessa.

18 Sitä vastoin neuvosto korostaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olleen oikeassa. Neuvosto on samaa mieltä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kanssa siitä, että riidanalaisessa asetuksessa määritellään ainoastaan jäsenvaltioiden toiminnan puitteet. Asia ei voi koskea valittajia, koska asetus on osoitettu ainoastaan jäsenvaltioille eikä yksittäisille yrittäjille. Näillä perusteilla on heti poissuljettua, että asia voisi koskea valittajina olevia yrityksiä erikseen.

19 Neuvosto arvioi, että asetuksen 4 artiklan 3 kohdan a alakohdan i alakohta on yleisluontoinen säännös - tämä käy ilmi myös sen sanamuodosta - joka vaikuttaa kaikkiin taloudellisiin toimijoihin, myös tulevat taloudelliset toimijat mukaan luettuina.

20 Neuvosto korostaa, että säännös ei voi koskea valittajia suoraan, koska jäsenvaltioiden myöhempi päätös on tarpeen, jotta siitä aiheutuisi oikeusvaikutuksia valittajille. Neuvosto katsoo, että yksittäisiin yrityksiin kohdistuvia oikeusvaikutuksia ilmenee vasta siitä alkaen, kun jäsenvaltiot toteuttavat yhden niiden valittavina olevista toimenpiteistä, joiden osalta jäsenvaltioilla on laaja toiminnan vapaus.

21 Edellä mainitun asiaan Piraiki-Patraiki liittyvän oikeuskäytännön osalta neuvosto katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ollut oikeassa jättäessään tutkimatta sen perusteella esitetyt väitteet. Tätä oikeuskäytäntöä ei voida soveltaa esillä olevaan asiaan. Neuvosto katsoo, että asiassa Piraiki-Patraiki vastaan komissio kanne otettiin tutkittavaksi vain usean erityisseikan vuoksi, joita ei ole esillä olevassa asiassa.

22 Neuvosto kiistää lisäksi valittajien sen väitteen, että riidanalaisen asetuksen tarkoituksena olisi ollut vain laillistaa jälkikäteen perustamissopimuksen vastainen ranskalainen lainsäädäntö. Se korostaa, että neuvoston puheenjohtaja ehdotti komission suostumuksella ja asiassa C-2/90, komissio vastaan Belgia, annetun tuomion(4) vuoksi riidanalaista säännöstä. Jäsenvaltioille pyrittiin antamaan mahdollisuus muun muassa ympäristönsuojeluun liittyvillä perusteilla toteuttaa tiettyjä toimenpiteitä ja rajoittaa jätteiden tuontia.

23 Kumoamiskanteen tutkittavaksi ottamisen lähtökohtana on oltava ETY:n perustamissopimuksen 173 artiklan toinen kohta. Tässä määräyksessä säädetään seuraavaa:

"Luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi samoin edellytyksin nostaa kanteen hänelle osoitetusta päätöksestä taikka päätöksestä, joka siitä huolimatta, että se on annettu asetuksena tai toiselle henkilölle osoitettuna päätöksenä, koskee ensin mainittua henkilöä suoraan ja erikseen".

Toisin sanoen, vaikka - kuten esillä olevassa asiassa - kysymyksessä on asetus, tietyt henkilöt voivat riitauttaa tämän asetuksen, jos se koskee näitä henkilöitä suoraan ja erikseen.

1.1.1. Vaatimus siitä, että asia koskee erikseen

24 Tavallisessa muodossa tehty päätös ei aiheuta mitään vaikeuksia, koska siinä nimetään vastaanottajat, joille se on osoitettu. Vaikeuksia aiheutuu silloin, kun kysymyksessä on yleisin ja abstraktein käsittein muotoiltu asetus. Valittajat korostavat, että esillä olevassa asiassa riidanalainen säädös koskee heitä erikseen, koska riidanalainen toimenpide kohdistuu yrityksiin, jotka toimivat jätteiden rajan yli tapahtuvia siirtoja koskevalla alalla. Koska nämä yritykset ovat käytännössä tämän alan ainoat yritykset, asetus kohdistuu ennen kaikkea niihin. Ne katsovat myös, että asia vaikuttaa niihin erityisesti, koska riidanalainen säännös aiheuttaa niille erityisen vakavia seurauksia, nimittäin niiden aikaisemman toiminnan keskeytymisen.

25 Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan(5) jotta asetuksen voitaisiin katsoa koskevan kantajia erikseen, ei riitä, että niiden etuihin vaikutetaan, että on mahdollista määritellä niiden lukumäärä tai jopa niiden henkilöllisyys tai että ne ovat ainoita, joihin riidanalaista säännöstä sovelletaan, jos säännöstä sovelletaan niihin sellaisen objektiivisen oikeudellisen tai tosiasiallisen tilanteen vuoksi, joka on määritelty kyseisessä säännöksessä. Vaikka riidanalainen asetus soveltuu valittajiin, ei tämä kuitenkaan tarkoita sitä, että asetus koskisi niitä erikseen, varsinkin jos se koskee niitä ainoastaan niiden yleisessä maahantuojan ominaisuudessa.

26 Neuvoston mukaan asia on täsmälleen näin esillä olevassa tapauksessa. Asia ei koske valittajia yhtään sen enempää kuin muita kyseisen alan taloudellisia toimijoita tai toimijoita, jotka haluavat toimia tällä alalla. Neuvosto arvioi, ettei voida myöskään lähteä ajatuksesta, että asetus kohdistuu määrättyyn henkilöryhmään. Se lisää, että asetus on lisäksi osoitettu kaikille jäsenvaltioille, toisin sanoen se voi yhtä lailla vaikuttaa myös muiden jäsenvaltioiden yrityksiin.

27 Jotta voitaisiin katsoa, että asetus koskee valittajia erikseen, yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan(6) asetuksen on koskettava valittajia niiden tiettyjen erityispiirteiden vuoksi tai tietyn tosiasiallisen tilanteen vuoksi, jonka perusteella ne eroavat kaikista muista ja ne yksilöityvät samalla tavalla kuin se, jolle päätös on osoitettu.

28 Kantajien mukaan erityisesti saksalaisten kuntien ja aluepiirien kanssa voimassa olevat sopimukset erottavat kantajat kaikista muista toimijoista. Kantajat lisäävät, että tämä kriteeri on hyväksytty asiassa Piraiki-Patraiki annetussa tuomiossa(7).

29 Edellä mainitussa asiassa kysymys liittyi Helleenien tasavallan liittymisasiakirjan 130 artiklan 1 kohtaan. Sen mukaan jäsenvaltio voi pyytää lupaa saada toteuttaa suojatoimenpiteitä Helleenien tasavaltaa vastaan. Ranskan tasavalta teki näin, ja siten komissio oikeutti sen tietyksi ajaksi rajoittamaan Kreikasta peräisin olevien puuvillalankojen tuontia. Tietyt kreikkalaiset yritykset olivat kuitenkin tehneet ranskalaisten asiakkaiden kanssa sopimuksia samalle ajanjaksolle, eivätkä ne pystyneet enää noudattamaan näitä sopimuksia. Oikeudenkäynnissä oli kysymys siitä, koskiko komission tekemä päätös näitä yrityksiä erikseen.

30 Tältä osin yhteisöjen tuomioistuin katsoi, ettei riittävää ollut se, että nämä yritykset olivat puuvillan tärkeimmät viejät. Kuitenkin tuomioistuin katsoi lopuksi, että asia koski yrityksiä erikseen erityisesti sen vuoksi, että komission olisi päätöstään tehdessään pitänyt ottaa huomioon sallimiensa suojatoimenpiteiden vaikutukset Kreikassa. Toisin sanoen komissio teki päätöksensä kreikkalaisten yritysten suhteen tietoisena aikaisemmin tehdyistä sopimuksista.

31 Ei ole varmaa, että asiaan Piraiki-Patraiki liittyvää oikeuskäytäntöä voitaisiin ilman muuta soveltaa esillä olevaan asiaan. Asiassa Piraiki-Patraiki kysymys oli suojatoimenpiteistä yhden ainoan jäsenvaltion osalta, kun taas esillä olevassa asiassa kysymyksessä oleva asetus on osoitettu kaikille jäsenvaltioille ja siinä säädettyjä toimenpiteitä voidaan toteuttaa suhteessa kaikkiin jäsenvaltioihin. Asiassa Piraiki-Patraiki komission oli otettava huomioon päätöksensä vaikutukset kyseisen jäsenvaltion taloudelle. Esillä olevassa asiassa neuvosto määrittelee ainoastaan jäsenvaltioiden toimenpiteiden yleiset puitteet. Lähtötilanne on kuitenkin sikäli samanlainen, että esillä olevassa asiassa luxemburgilaiset yritykset ovat tehneet sopimuksia, jotka olivat melkein kaikki voimassa, kun asetusta alettiin soveltaa, eikä sopimuksia voitu enää panna täytäntöön. Kuitenkin edellä tarkastellun erityisen tilanteen huomioon ottaen katson, ettei asiaan Piraiki-Patraiki liittyvää oikeuskäytäntöä ole välttämättä sovellettava esillä olevaan asiaan.

32 Haluan tämän vuoksi myös viitata asiassa Extramet Industrie vastaan neuvosto(8) annettuun tuomioon. Tosin tässä asiassa kysymyksessä oli polkumyyntitulleja koskeva asetus, mutta yhteisöjen tuomioistuin korosti nimenomaisesti, että huolimatta kaikista niistä edellytyksistä, joiden mukaan asian on koskettava kantajaa erikseen polkumyyntimenettelyssä, asia voi koskea kantajaa erikseen myös silloin, kun sen taloudellinen toiminta on suuressa määrin riippuvainen maahantuonnista ja riidanalainen asetus vaikuttaa kantajaan vakavasti. Tuomioistuin mainitsi lisäkriteerinä, että mainitussa asiassa kantaja oli kyseisen tuotteen tärkein maahantuoja.(9)

33 Näihin kriteereihin nojauduttaessa voidaan varmasti lähteä siitä ajatuksesta, että tiettyjen niille ominaisten piirteiden vuoksi valittajat eroavat kaikista muista, joita asia koskee. Yhteistyökumppaneidensa kanssa Buralux on ainakin Ranskan ja Saksan alueella tärkein maahantuoja ja asetus sekä sen sisältämä tuontikielto vaikuttaa erityisen vakavasti Buraluxiin, koska se ei voi panna täytäntöön voimassaolevia sopimuksiaan. Melkein kaikkien näiden sopimusten voimassaoloaika ulottuu sitä päivää pidemmälle, jolloin asetusta alettiin soveltaa. Mielestäni esillä olevassa asiassa asetuksen voidaan katsoa koskevan valittajina olevia yrityksiä erikseen.

34 Valittajat esittävät lisäväitteenä, että taloudellisten toimijoiden on voitava suojella laillisia etujaan, kun niiden markkina-asemaan vaikutetaan olennaisella tavalla. Tässä yhteydessä ne viittavat yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 169/84, Cofaz ym. vastaan komissio(10), antamaan tuomioon. Kysymys oli asetuksesta, jossa yrityksille myönnettiin menettelyllisiä takeita, joiden perusteella ne saattoivat vaatia komissiota toteamaan yhteisön säännösten rikkomisen. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että tällaisilla yrityksillä oli myös oltava mahdollisuus kanteen nostamiseen perusteltujen intressiensä suojelemiseksi.

35 Kuitenkaan esillä olevassa asiassa valittajina oleville yrityksille ei ole annettu sellaisia takeita, joihin ne voisivat myöhemmin vedota kanneteitse. Tämän harkinnan nojalla valittajille ei voida myöntää mahdollisuutta nostaa kannetta 173 artiklan nojalla, varsinkaan kun ne eivät kuitenkaan ole tämän vuoksi ilman kaikkea oikeussuojaa. Neuvosto viittaa lisäksi siihen, että valittajilla on mahdollisuus nostaa kanne kansallisissa tuomioistuimissa ja selvittää riidanalaisen säännöksen yhteensoveltuvuus yhteisön oikeuden kanssa EY:n perustamissopimuksen 177 artiklaan perustuvassa ennakkoratkaisumenettelyssä.

36 Valittajat esittävät myös useita huomautuksia yleisestä suuntauksesta kannemahdollisuuksien laajentamiseen (parlamentin kanneoikeus) ja siitä, että EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan nojalla tehdyssä ennakkoratkaisupyynnössä on esitettävä riita-asian taustalla olevat tosiseikat. Kuitenkaan näillä huomautuksilla ei voi olla mitään vaikutusta esillä olevassa asiassa esitettävään kysymykseen, sillä mahdollisuus kumoamiskanteen nostamiselle määräytyy olennaisesti ETY:n perustamissopimuksen 173 artiklan sanamuodon perusteella. Olen jo tarkastellut yksityiskohtaisesti tämän määräyksen tulkintaa ja tapauksia, joissa kanteen nostamismahdollisuus on yksityisten käytettävissä.

37 Johtopäätöksenä katson siten, että riidanalainen säännös koskee valittajia erikseen.

1.1.2. Vaatimus siitä, että asia koskee valittajaa suoraan

38 Valittajat katsovat myös, että asetuksen N:o 259/93 4 artiklan 3 kohdan a alakohdan i alakohta koskee heitä suoraan, koska riidanalaisessa säännöksessä ei aseteta siinä säädettyjen ankarien toimenpiteiden toteuttamiselle mitään ehtoja. Valittajat katsovat, että jäsenvaltiot voivat yksinkertaisesti ja ilman, että niiden tarvitsee täyttää mitään edellytyksiä, kieltää jätteiden tuonnin täysin. Valittajat lisäävät, ettei ole edes tarpeellista tehdä eroa vaarallisten ja muiden kuin vaarallisten jätteiden välillä. Koska riidanalaisessa säännöksessä ei aseteta mitään esteitä jätteiden tuonnin kiellolle, valittajat vakuuttavat, että jäsenvaltiot eivät epäröi käyttää tätä mahdollisuutta hyväkseen. Myös tästä syystä säännös koskee valittajia suoraan.

39 Valittajat muistuttavat lisäksi, että asetuksen 44 artiklan toisessa alakohdassa säädetään, että asetusta sovelletaan viidentoista kuukauden kuluttua sen julkaisemisesta, toisin sanoen 6.5.1994 alkaen. Valittajat katsovat, että asetuksen voimaantulon eli helmikuun 1993 jälkeen siitä on aiheutunut välittömiä seurauksia heidän yrityksilleen. Tästä päivästä lähtien saksalaiset kunnat eivät suuntautuneet enää Ranskaan jätehuoltonsa osalta, vaan kääntyivät kolmansien valtioiden puoleen.

40 Väitteissään neuvosto korostaa, ettei säännöksen voida katsoa koskevan valittajaa suoraan ellei riidanalainen säännös vaikuta sen tilanteeseen automaattisesti ja ilman, että tarvittaisiin mitään myöhempää päätöstä. Neuvosto katsoo, ettei tästä ole kysymys esillä olevassa asiassa. Se katsoo, ettei asetuksen riidanlaisesta säännöksestä aiheudu vaikutuksia yrityksille, ellei kyseinen jäsenvaltio päätä käyttää sille annettua mahdollisuutta, ja neuvosto lisää, että on lisäksi otettava huomioon, että jäsenvaltioille on tässä suhteessa jätetty laaja harkintavalta. Neuvoston mukaan on siten poissuljettua, että säännös koskisi valittajia suoraan.

41 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimenomaisesti luopunut antamasta ratkaisua siitä, koskeeko säännös valittajia suoraan. Tämä tuomioistuin katsoi, ettei tätä kysymystä ollut enää tarpeen tutkia todettuaan, ettei säännös koskenut kantajia erikseen. Tutkin kuitenkin myös tämän kohdan ratkaisuehdotuksessani.

42 Ensiksi on ratkaistava kysymys siitä, koskiko riidanalainen säännös valittajia suoraan jo kanteen nostamisen hetkellä eli huhtikuussa 1993, ja oliko tällöin olemassa oikeussuojan tarvetta, vaikka asetusta sovellettiin vasta 6.5.1994 alkaen. Koska asetus tuli voimaan helmikuusta 1993 alkaen, valittajilla oli oltava mahdollisuus riitauttaa se tästä päivästä lähtien. Kuitenkin niillä oli tämä mahdollisuus vain, jos asetus koskisi niitä suoraan. Tämä ehto täyttyisi, jos asetusta sovelletaan toukokuussa 1994 automaattisesti, toisin sanoen ilman muita päätöksiä, siten, että se koskisi valittajia suoraan. Tämä on nimenomaisesti kyseenalaista esillä olevassa asiassa. Siltä osin kuin valittajat katsovat, että asetus on vaikuttanut suoraan niiden asemaan sen voimaantulosta alkaen, on huomattava, että Ranskan lainsäädännössä säädettiin periaatteellisesta jätteiden tuontikiellosta, ja tämän vuoksi saksalaiset kunnat kääntyivät muiden viejävaltioiden puoleen. Lisäksi tämä ei tapahtunut vasta riidanalaisen asetuksen voimaantullessa, vaan jo 18.8.1992, jolloin ranskalainen säädös tuli voimaan.

43 Asetuksen 4 artiklan 3 kohdan a alakohdan i alakohdan mukaan loppujen lopuksi jäsenvaltiot päättävät niiden toimenpiteiden toteuttamisesta, joilla "jätteiden siirrot kielletään kokonaan tai osittain". Vaikka yhteisöjen tuomioistuin kumoaisi riidanalaisen säännöksen, tämä kumoaminen ei vaikuttaisi suoraan valittajien asemaan. Ranskalainen säädös, jolla tuonti kielletään vuodesta 1992 alkaen, olisi silti voimassa.

44 Valittajat korostavat tosin sitä, että asetuksella vain laillistetaan jälkikäteen ranskalainen säädös. Kuitenkin tämä väite perustuu ainoastaan olettamuksiin. Tällaisessakaan tapauksessa säännöksen ei voitaisi katsoa koskevan valittajia suoraan. Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että asia koski kantajaa suoraan, kun kansalliset viranomaiset olivat etukäteen ilmoittaneet, että ne tekisivät tiettyjä päätöksiä heti, kun ne saisivat tähän asianmukaisen luvan yhteisöjen toimielimiltä(11). Kysymyksessä oli kuitenkin jäsenvaltion pyytämä yksittäinen päätös. Esillä olevassa asiassa tilanne on erilainen. Kysymyksessä on kaikille jäsenvaltioille - eikä yksistään Ranskan tasavallalle - osoitettu asetus. Erityisen merkityksellistä on se, että ajallisesti ranskalainen säädös oli olemassa ennen asetuksen antamista ja se vaikutti epäsuotuisasti valittajiin jo ennen kuin asetusta sovellettiin niihin. Toisin sanoen Ranskan tasavalta ei odottanut asetuksen antamista ennen toimintaan ryhtymistään. Siten tästä seuraa, että asetus ei koske valittajia suoraan.

45 Siten kumoamista koskeva vaatimus on jätettävä tutkimatta.

1.2. Sopimussuhteen ulkopuoliseen vastuuseen perustuvan vahingonkorvausvaatimuksen tutkittavaksi ottaminen

46 EY:n perustamissopimuksen 178 artiklan yhdessä 215 artiklan toisen kohdan määräysten perusteella yhteisöjen tuomioistuin on toimivaltainen antamaan ratkaisun yhteisön toimielinten, esillä olevassa tapauksessa neuvoston, aiheuttamien vahinkojen korvaamisesta.

47 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti myös vahingonkorvausvaatimuksen tutkimatta sillä perusteella, ettei asian vireille saattavassa kanteessa eikä kantajan vastauksessa esitetty mitään perusteita vaadittujen korvausmäärien osalta. Se katsoi tämän olevan vastoin yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 38 artiklan 1 kohdan c alakohdan määräyksiä samoin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan määräyksiä, joissa edellytetään, että asian vireille saattavassa kanteessa esitetään oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto seikoista, joihin kanne perustuu.

48 Valittajat esittävät tätä päätöstä vastaan, että niillä on oikeus neuvoston toiminnasta niille aiheutuneen vahingon korvaamiseen. Ne esittävät, että tällainen korvaaminen on mahdollista, vaikkei vahinkoa voida vielä esittää tarkkoina lukuina (kun vahinko on ilmeinen ja riittävällä tarkkuudella ennustettavissa oleva). Tästä on esillä olevassa asiassa kysymys Buraluxin, Satrodin ja Ourryn mukaan. Lisäksi ne selvittävät, että vahinko voidaan helposti esittää lukuina kaikkien niiden esittämien laskujen perusteella. Näiden summasta voidaan laskea Buraluxin ja sen yhtiökumppaneiden liikevaihto, joka sittemmin väheni nollaan. Valittajat katsovat laskeneensa vahingon määrän näiden lukujen perusteella.

49 Neuvosto korostaa, etteivät valittajien esittämät asiakirjat riitä vahingon määrän laskemiseksi. Se väittää, että liikevaihdon määrittäminen laskujen perusteella on vain yksi osa (todennäköisen tärkeä) monista. On kuitenkin selvää, ettei liikevaihto voi koskaan olla sama kuin kärsityn vahingon määrä. Missään valittajien esittämissä asiakirjoissa ei esitetä mitään tietoja, joista vahingon määrä voitaisiin arvioida. Valittajat ovat ainoastaan esittäneet sopimuksia ja laskuja esittämättä koskaan vaadittujen summien määrittämisessä sovellettua ajanjaksoa tai laskumenetelmää. Tässä yhteydessä neuvosto muistuttaa uudelleen, että asetusta sovellettiin vasta vuodesta 1994 alkaen.

50 Koska valituksen yhteydessä on noudatettava ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tosiseikkoja koskevia huomioita, voidaan lähteä siitä ajatuksesta, että muutamia laskuja ja sopimuksia lukuunottamatta valittajat eivät ole esittäneet mitään asiakirjaa, jonka perusteella mahdollinen vahinko voitaisiin laskea.

51 Ei ole myöskään tarpeen vedota laajempiin selityksiin sen näyttämiseksi, että muutamat laskut, joissa ei ole viittauksia ajanjaksoon tai sovellettuun laskumenetelmään, eivät riitä vahingon määrän laskemiseksi. Vaikka oletettaisiin, että yritysten liikevaihto voitaisiin määritellä näiden laskujen avulla, kantajien olisi pitänyt esittää täydellisempiä ja yksityiskohtaisempia selvityksiä näyttääkseen toteen, että liikevaihto, jota ne eivät enää saavuta, vastaa niille aiheutuneen vahingon määrää.

52 Siltä osin kuin valittajat katsovat, että vahingonkorvausvaatimus on mahdollista esittää esittämättä vahingon määrää lukuina, on katsottava, että tämä ei koske esillä olevaa asiaa. Tietyissä tapauksissa kantajan ei tarvitse odottaa vahingon määrän tarkkaa laskemista ennen kuin hän voi esittää korvausvaatimuksen. Kuitenkaan tästä ei ole kysymys esillä olevassa tapauksessa. Mahdollisuus vahingon määrän laskemiseen oli periaatteessa olemassa. Valittajat ovat sitä paitsi esittäneet tarkat määrät. Ne ovat kuitenkin laiminlyöneet esittää yksityiskohtaisen laskelman vahingosta. Siten on mahdotonta päätellä, onko tällaista määrää vastaava vahinko tapahtunut; lisäksi valittajien esittämien riittämättömien tietojen perusteella on myös mahdotonta ylipäänsä esittää vahinkoa lukuina. Näillä perusteilla vaatimus neuvoston sopimussuhteen ulkopuolisesta vastuusta on jätettävä tutkimatta.

53 On todettava, että yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on aivan oikein jättänyt nämä kaksi vaatimusta tutkimatta eikä valittajien valitusta siten voida hyväksyä.

1.3. Mahdollisuus hylätä valitus perustellulla määräyksellä

54 Neuvosto katsoo kumoamisvaatimuksen osalta, että valitus on hylättävä työjärjestyksen 119 artiklan nojalla, koska valituksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat, sillä itse kumoamisvaatimuksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat. Vahingonkorvausvaatimuksen osalta neuvosto toteaa, että valitus on hylättävä työjärjestyksen 119 artiklan nojalla, koska valituksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat tai valitus on selvästi perusteeton, koska vahingonkorvausvaatimuksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat tai vaatimus on selvästi perusteeton. Toissijaisesti neuvosto katsoo, että valitus on hylättävä perusteettomana.

55 Tältä osin on esitettävä seuraavat huomautukset: jos, kuten neuvosto vakuuttaa, kumoamista koskevan vaatimuksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat, valitus olisi tältä osin hylättävä selvästi perusteettomana eikä siksi, että sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat. Valitus on jätettävä tutkimatta, jos valittajilla ei ole alunperin oikeutta tehdä valitusta (esimerkiksi määräaika valituksen tekemiselle on päättynyt). Neuvosto ei ole kuitenkaan esittänyt väitteitä tältä osin. Esillä olevassa asiassa kysymys ei ole valituksen tutkimatta jättämisestä, vaan ainoastaan ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyjen väitteiden tutkimatta jättämisestä. Tästä johtuu, ettei valitus ole perusteltu.

56 Samasta syystä on epäselvää, miksi valitus olisi hylättävä, koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat, siltä osin kuin kysymys on korvausvaatimuksesta sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun perusteella.

57 Periaatteessa olen sitä mieltä, että yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 119 artiklaa ei pitäisi soveltaa esillä olevaan tapaukseen. Ensimmäisessä oikeusasteessa esitettyjen vaatimusten tutkittavaksi ottamisen edellytykset eivät puutu selvästi. Kuten voidaan huomata, tutkimatta jättämisen toteamiseksi on ollut tarpeellista tehdä pitkähkö selvitys, erityisesti asioiden Piraiki-Patraiki ja Extramet osalta.

58 Neuvoston toissijaisesti esittämät väitteet siitä, että valitus olisi perusteltu, eivät ole mielestäni myöskään kovin tarkkoja. Neuvosto vetoaa ensiksi yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 51 artiklaan. Tässä artiklassa määrätään, että muutoksenhaun perusteena voi olla yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen puuttuva toimivalta, asian käsittelyssä yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa tapahtunut oikeudenkäyntivirhe tai yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa tapahtunut yhteisön oikeuden rikkominen. Neuvosto katsoo, että valituksessa ei selvästi esitetä niitä perusteita, joihin valittajat nojautuvat. Neuvosto katsoo kuitenkin, että valittajina olevat yritykset vetoavat ainoastaan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemään yhteisön oikeuden rikkomiseen. Neuvosto jatkaa, että tässä tapauksessa sen edeltävistä huomautuksista käy ilmi, että valittajien vaatimuksensa tutkittavaksi ottamisen tueksi esittämät väitteet eivät ole perusteltuja. Siksi neuvosto vaatii toissijaisesti, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää valituksen perusteettomana. Tällä on ymmärrettävä sitä, että - koska menettelyä ja toimivaltaa koskevia kysymyksiä ei ole tutkittava - on selvää, että valitus on hylättävä perusteettomana, kun on todettu, että valittajien vaatimustensa tueksi esittämät väitteet eivät olleet perusteltuja.

59 Jos neuvoston väitteet on tältä osin ymmärrettävä tässä tarkoituksessa, katson, että se on oikeassa ja valitus on hylättävä perusteettomana (kuitenkin muuten kuin toissijaisesti, koska valitusta ei voida hylätä sillä perusteella, että sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat, kuten olen osoittanut 55 ja 56 kohdassa).

60 Jos yhteisöjen tuomioistuin ei noudata ehdotustani vaan se katsoo, että vaatimukset on otettava tutkittaviksi, tarkastelen seuraavassa sitä, ovatko vaatimukset perusteltuja.

2. Kysymys siitä, ovatko vaatimukset perusteltuja

61 Valituksen yhteydessä esittämässään kirjelmässä muutamia vahingonkorvausvaatimusta koskevia huomautuksia lukuunottamatta (tosin tutkittavaksi ottamista koskevan arvioinnin yhteydessä) neuvosto esittää huomautuksia vain toissijaisesti siltä osin, ovatko vaatimukset perusteltuja, jos yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että pääasiassa esitetyt vaatimukset on otettava tutkittaviksi.

62 Neuvosto katsoo tässä tapauksessa, että yhteisöjen tuomioistuimen ei pidä palauttaa asiaa yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi vaan ratkaista asia itse yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 54 artiklan mukaisesti. Neuvosto katsoo, että esitetyt asiakirjat muodostavat riittävän perustan päätöksen tekemiselle. Se ei kehittele enempää kysymystä siitä, onko vahingonkorvausvaatimus perusteltu. Neuvosto tyytyy vain viittaamaan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle lähettämiinsä asiakirjoihin, jotka sisältävät perusteelliset huomautukset siitä kysymyksestä, onko asia perusteltu. Niistä käy ilmi, että vahingonkorvausvaatimuksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat tai vaatimus on selvästi perusteeton. Joka tapauksessa neuvoston toissijaisesti esittämästä toisesta vaatimuksesta käy ilmi, että se katsoo nämä kaksi vaatimusta perusteettomiksi.

63 Myös valittajat, joiden mielestä vaatimukset ovat perusteltuja, ovat sitä mieltä ettei asiaa pidä palauttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi. Katson, että yhteisöjen tuomioistuimen pitäisi itse antaa ratkaisu, jos päätös on tarpeellinen.

2.1. Kysymys siitä, onko kumoamista koskeva vaatimus perusteltu

64 Kumoamista koskevan vaatimuksen osalta valittajat vetoavat useisiin perusteisiin.

2.1.1. Olennaisten muotomääräysten rikkominen

65 Väittäessään että riidanalainen säännös on mitätön, koska se ei ole riittävän perusteltu, valittajat vetoavat siihen, että on rikottu olennaisia muotomääräyksiä, joihin myös EY:n perustamissopimuksen 190 artikla kuuluu. Tässä artiklassa määrätään, että asetukset, direktiivit ja päätökset perustellaan. Valittajien mukaan asetus N:o 259/93 ei ole riittävästi perusteltu, koska sen perusteluissa on ristiriitaisuuksia. Asetuksessa säädetään toisaalta, että jätteiden rajan yli tapahtuvista siirroista on säädettävä yhteisön oikeudessa tarpeellisen valvonnan turvaamiseksi. Toisaalta jäsenvaltioiden toimivaltaa vahvistetaan, kun niille annetaan mahdollisuus kieltää hyvin yleisellä tavalla kaikki jätteiden kuljetukset.

66 Neuvosto katsoo, ettei valittajien esittämää ristiriitaisuutta ole olemassa. Se huomauttaa, että asetuksen kymmenennessä perustelukappaleessa mainitaan jäsenvaltioiden mahdollisuudesta kieltää jätteiden siirrot omavaraisuuden periaatteen toteuttamiseksi.

67 Se, että nämä molemmat päämäärät on mainittu asetuksen perustelukappaleissa, ei kuitenkaan takaa vielä sitä, ettei perustelukappaleiden päämäärien välillä olisi ristiriitaisuutta. Kuitenkaan en havaitse perusteluissa ristiriitaa. Vaikka jäsenvaltioille on annettu mahdollisuus kieltää jätteiden tuonti täysin, on otettava huomioon, että ne voivat tehdä tämän vain "perustamissopimuksen mukaisesti". Toisin sanoen ne eivät ole täysin vapaita sääntelyn muotojen suhteen. Neuvoston tarkoituksena on omavaraisuuden periaatteen toteuttaminen jätteiden huolehtimislaitosten verkoston avulla.(12) Yhteisöjen toteuttama jätteiden siirtojen valvonta ei ole mitenkään ristiriidassa tämän tarkoituksen kanssa. Niin kauan kuin jätehuollon osalta ei ole saavutettu omavaraisuutta eikä jokainen jäsenvaltio kykene huoltamaan omalla alueellaan siellä tuotettuja jätteitä, on olemassa rajan ylittäviä jätteiden siirtoja. Ympäristönsuojelun ja ihmisten terveyden korkeimman mahdollisimman tason takaamiseksi nämä siirrot on saatettava yhteisön oikeudelliseen valvontaan. Siten näistä päätelmistä seuraa, että asetus on riittävästi perusteltu ja että sen perusteluissa ei ole ristiriitaisuutta.

2.1.2. Perustamissopimuksen rikkominen

68 Tältä osin valittajat katsovat, että jätteet on katsottava tavaroiksi (vaikkakin kysymyksessä ovat negatiivisen arvon omaavat tavarat). Ne arvioivat, että perustamissopimuksen tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen liittyviä määräyksiä on siten sovellettava myös jätteisiin. Näitä määräyksiä ei kuitenkaan ole noudatettu siltä osin kuin jäsenvaltiot voivat sulkea rajansa yksipuolisella päätöksellään naapurivaltioista peräisin olevilta jätteiltä. Valittajien mukaan läheisyys- ja omavaraisuuden periaatteiden toteuttamiseksi ei ole tarpeen toteuttaa perustamissopimuksen vastaisia toimenpiteitä.

69 Väitteissään neuvosto on korostanut, että yhteisöjen tuomioistuin on todennut valittajien mainitsemassa asiassa C-2/90, komissio vastaan Belgia, antamassaan tuomiossa(13), että jätteet ovat erityisluontoisia tavaroita, joiden osalta voidaan sallia rajoituksia tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen. Neuvosto korostaa lisäksi, että riidanalainen säännös ei ole perustamissopimuksen vastainen, koska säännöksessä vaaditaan, että jäsenvaltioiden toteuttamien toimenpiteiden on oltava perustamissopimuksen mukaisia.

70 Edellä mainitusta sekä valittajien että neuvoston mainitsemassa asiassa C-2/90 annetusta tuomiosta seuraa, että jätteitä on pidettävä tavaroina ja että niihin on sovellettava tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia määräyksiä.(14) Kuitenkin esillä olevassa asiassa riidanalaisessa säännöksessä eli asetuksen N:o 259/93 4 artiklan 3 kohdan a alakohdan i alakohdassa jäsenvaltioille annetaan ainoastaan mahdollisuus rajoittaa jätteiden siirtoja "perustamissopimuksen mukaisesti". Siten ei ole mahdollista, että perustamissopimusta olisi rikottu tämän säännöksen perusteella.

71 EY:n perustamissopimuksessa on myös itsessään rajoituksia tavaroiden vapaalle liikkuvuudelle. Asiassa C-2/90, komissio vastaan Belgia, yhteisöjen tuomioistuin totesi siten nimenomaisesti, että rajoitukset jätteiden vapaalle liikkuvuudelle olivat perusteltuja "pakottavien ympäristönsuojeluun liittyvien vaatimusten vuoksi". Tuomioistuin katsoi, ettei kysymyksessä ollut syrjintä huolimatta siitä, että kyseiset toimenpiteet kohdistuivat vain muista jäsenvaltiosta peräisin oleviin jätteisiin. Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan ympäristöhaittojen korjaaminen ensisijaisesti niiden lähteellä merkitsee sitä, että jätteitä kohdellaan eri tavoin niiden tuotantopaikan mukaan eikä toimenpiteiden toteuttaminen muista jäsenvaltioista peräisin olevien jätteiden osalta ollut syrjivää, jos jätteitä ei ollut huollettu niiden tuotantopaikassa.(15) Riidanalainen säännös ei siten ole perustamissopimuksen vastainen.

2.1.3. Suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen

72 Valittajat katsovat, että neuvosto on loukannut riidanalaisella säännöksellään suhteellisuusperiaatetta. Ne katsovat, että säännöksestä niille aiheutuvat haitalliset seuraamukset (konkurssi) ovat suhteettomia ja ylittävät taloudellisten toimijoiden tavanomaisen riskin. Valittajien mukaan neuvosto olisi voinut toteuttaa lievemmän toimenpiteen, kuten suunniteltujen siirtojen ennakkoilmoitus.

73 Neuvosto huomauttaa, että riidanalainen säännös vain täydentää jo aikaisemmin jätteiden huollon alalla voimassa olleita säännöksiä. Lisäksi se katsoo tehneensä kaiken tarvittavan, jottei säännös olisi suhteeton. Se katsoo, että Ranskan hallitus on vastuussa esillä olevassa asiassa aiheutuneista vahingoista.

74 Suhteellisuuden arvioimiseksi on tehtävä ero riidanalaisen toimenpiteen tarkoituksenmukaisuuden ja sen tarpeellisuuden välillä. Kukaan asianosaisista ei kiistä sen tarkoituksenmukaisuutta. Toisin on säännöksen tarpeellisuuden osalta. Tässä suhteessa valittajat korostavat, että neuvosto olisi voinut myös päätyä lievempään toimenpiteeseen, kuten suunniteltujen siirtojen ennakkoilmoitus. Kuitenkaan tämä toimenpide ei ole tarkoituksenmukainen omavaraisuuden tavoitteen saavuttamiseksi. Jätteitä siirrettäisiin kuten ennenkin.

75 Vastauksena valittajien väitteeseen siitä, että riidanalainen säännös vaikuttaa niihin sellaisissa määrissä, jotka ylittävät taloudellisen toimijan tavanomaisen riskin, neuvosto huomauttaa aivan oikein, että tämä epäsuhtaisuus aiheutuu ranskalaisesta säädöksestä. Riidanalaisessa säännöksessä säädetään ainoastaan, että jäsenvaltiot voivat toteuttaa toimenpiteitä, joilla jätteiden siirrot kielletään yleisesti tai osittain. Jäsenvaltioilla on siten useita toimintamahdollisuuksia. Siten niiden tekemä valinta on niiden oma asia, samoin kuin näiden seurausten arviointi suhteessa suhteellisuusperiaatteeseen. Lisäksi jäsenvaltioiden on määriteltävä perustamissopimuksen mukaisesti toteuttamansa toimenpiteet. Asetuksen 4 artiklan 3 kohdan a alakohdan i alakohdan perusteella suhteettomien toimenpiteiden toteuttaminen ei ole sallittua. Lopuksi haluan myös muistuttaa siitä, että asetusta alettiin soveltaa vasta viisitoista kuukautta sen voimaantulon jälkeen, ja siten kyseisillä yrityksillä oli mahdollisuus sopeutua muuttuneisiin olosuhteisiin. Riidanalainen säännös ei vaikuta siten suhteettomalta.

2.1.4. Perustellun luottamuksen suojaaminen

76 Tältä osin valittajat korostavat, että yksityisen on voitava luottaa siihen, etteivät yhteisön toimielimet toteuta tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatteen vastaisia toimenpiteitä. Ne lisäävät, että on voitava myös odottaa, ettei yhteisö muuta kantaansa ympäristönsuojelun alalla.

77 Neuvosto väitti sitä vastoin, ettei riidanalaista säännöstä vielä sovelleta ja että siinä annetaan riittävästi aikaa (viisitoista kuukautta), jotta ne, joita asia koskee, voisivat sopeutua muuttuneisiin olosuhteisiin.

78 Valittajien esittämien väitteiden osalta on ensiksi todettava, kuten olen edellä esittänyt, ettei yhteisö ole toteuttanut tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatteen vastaista toimenpidettä. Riittävän sopeuttamista koskevan ajan lisäksi, johon neuvosto on myös vedonnut, myös toinen asia on mainittava tältä osin. Neuvosto oli jo säätänyt omavaraisuuden päämäärästä jätteiden huollossa 15.7.1975 jätteistä annetun direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna vuonna 1991 annetulla direktiivillä, 5 artiklan 1 kohdassa(16). Tämä tarkoittaa sitä, että tästä lähtien oli odotettavissa, että jätteiden rajan yli tapahtuvia siirtoja rajoitetaan yhä enemmän ja että niiden huollon on tapahduttava ensi sijassa niiden lähteellä. Siten valittajat eivät voi vedota siihen, että ne olisivat voineet perustellusti odottaa, että yhteisö ei muuttaisi kantaansa ympäristönsuojelun osalta ja että talousjätteiden tuonti olisi jatkuvasti mahdollista. Ensiksi, kuten olen näyttänyt, yhteisö ei odottanut vuoteen 1993 asti muuttaakseen ympäristöä koskevaa kantaansa; toiseksi valittajat eivät voineet luottaa siihen, että jätteiden siirrot olisivat jatkossa mahdollisia samassa määrin kuin aikaisemmin. Tästä seuraa, että valittajilta puuttuu perusteltu luottamus.

2.1.5. Harkintavallan väärinkäyttö

79 Ainoastaan pieni määrä valittajien tässä suhteessa esittämiä väitteitä koskee todella harkintavallan väärinkäytön käsitettä. Kysymyksessä on harkintavallan väärinkäyttö, kun kyseisen toiminnan päämäärä on toinen, kuin mitä on esitetty, toisin sanoen kun toiminnalla pyritään tekijän lainvastaiseen päämäärään.

80 Tämän määritelmän valossa ainoa valittajien esittämä asiaankuuluva väite on se, jossa pyritään näyttämään, että neuvosto on pyrkinyt riidanalaisella asetuksellaan edistämään vain yhden jäsenvaltion, Ranskan, etuja ja laillistamaan jälkikäteen lainvastaisen ranskalaisen säädöksen, sen sijaan että se olisi antanut yleisen säädöksen jätteiden huollon alalta.

81 Neuvosto huomauttaa, että sen puheenjohtaja esitti riidanalaista säännöstä komission suostumuksella ja edellä mainitun yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-2/90, komissio vastaan Belgia, antaman tuomion perusteella antaakseen jäsenvaltioille mahdollisuuden toteuttaa ympäristönsuojelutarkoituksessa tavaroiden vapaata liikkuvuutta rajoittavia toimenpiteitä. Neuvosto lisää, että asetus on lisäksi osoitettu kaikille jäsenvaltioille eikä sen vaikutuksena voi missään tapauksessa olla kansallisen toimenpiteen vahvistaminen jälkikäteen.

82 Siten on yhdyttävä neuvoston mielipiteeseen siltä osin kuin valittajat tuovat esille vain oletuksia esittäessään, että neuvosto olisi riidanalaisella asetuksella pyrkinyt ainoastaan laillistamaan aikaisemman ranskalaisen säädöksen. Tälläinen jälkikäteinen laillistaminen ei olisi sitä paitsi mahdollista. Asetuksella ei voida laillistaa sen soveltamista edeltävältä ajalta annettua aikaisempaa kansallista säädöstä. Esillä olevassa asiassa on nimenomaisesti kysymys tästä ajasta, koska valittajien kärsimät haitalliset vaikutukset johtuivat ranskalaisesta tuontikiellosta, joka oli asetettu vuonna 1992. Siten kysymyksessä ei ole harkintavallan väärinkäyttö.

2.1.6. Toissijaisuusperiaate

83 Valittajat väittävät, että riidanalainen asetus on annettu välittämättä toissijaisuusperiaatteesta ja erityisesti, että ei ole otettu huomioon ympäristönsuojelua koskevien kriteereiden kokonaisuutta eikä jäsenvaltioiden tilannetta sen arvioimiseksi, olisiko asia parempi ratkaista jäsenvaltioiden vaiko yhteisön tasolla.

84 Neuvosto vastaa tähän väitteeseen, että tässä on voitu tarkoittaa ainoastaan perustamissopimuksen 130 r artiklan 4 kohdan toissijaissuusperiaatetta. Periaate ei kuitenkaan ole ylempitasoinen normi, jonka tarkoituksena on suojella yksityisiä yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.

85 Jos valittajien väitteitä koskevaa arviointia syvennetään hieman, voidaan todeta, että todellisuudessa valittajat eivät väitä, että toissijaisuusperiaatetta on rikottu, vaan ne tyytyvät vain vetoamaan tähän periaatteeseen esittämättä mitään väitteidensä tueksi. Siltä osin kuin valittajat esittävät, että asetusta annettaessa ei ole tutkittu sitä ongelmaa, olisiko parempi säätää asiasta jäsenvaltioiden vai yhteisön tasolla, on todettava tämän olevan vain pelkkä väite. Ne eivät esitä mitään tässä tarkoituksessa. Ne eivät myöskään korosta, että asiaa olisi ollut parempi säädellä jäsenvaltioiden tasolla; päinvastoin ne korostavat useasti, ettei jäsenvaltioille pidä antaa liian suurta valtaa jätteiden siirtoja koskevien rajoitusten osalta. Toisin sanoen valittajat katsovat, että kysymyksessä on asia, josta on säädettävä yhteisön tasolla. Juuri näin neuvosto on tehnyt. Vaikkakin esillä olevassa asiassa jäsenvaltioille on jätetty tietty liikkumavara, kysymyksessä on kuitenkin yhteisön säädös. Yhteisö on antanut sen, se on osoitettu kaikille jäsenvaltioille, siinä säädetään yhdenmukaisista säännöistä ja vaatimuksista kaikkien jäsenvaltioiden osalta. Lisäksi jäsenvaltioiden toteuttamien toimenpiteiden on oltava perustamissopimuksen mukaisia. Ei ole epäilystäkään siitä, etteiko jätteiden siirron alaa olisi säännelty yhteisön tasolla. Siltä osin kuin valittajat katsovat, että jäsenvaltioille on annettu tällä alalla liian laaja toimivalta, kysymyksessä on väite, jota voidaan tutkia enintäänkin perustamissopimuksen rikkomisen kannalta, kuten on jo edellä tehty. Joka tapauksessa toissijaisuusperiaatteen rikkominen ei täyty näillä perusteilla.

86 Edeltävästä seuraa, että EY:n perustamissopimuksen 173 artiklan nojalla esitetty kumoamisvaatimus ei ole perusteltu.

2.2. Sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun nojalla esitetty vahingonkorvausvaatimus

87 Koska ei ole näytetty toteen, että neuvosto olisi menetellyt virheellisesti antaessaan asetuksen, vahingonkorvausvaatimuskaan ei ole perusteltu. Se, ettei vaatimus ole perusteltu, johtuu myös syy-seuraussuhteen puuttumisesta asetuksen antamisen ja valittajien kiistämättä kärsimän vahingon välillä (mikä vastaa sitä paitsi neuvoston väitteitä).

Oikeudenkäyntikulut

88 Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan yhteisöjen tuomiostuin päättää oikeudenkäyntikuluista, jos valitus hylätään. Koska esillä olevassa asiassa on kysymys tästä, oikeudenkäyntikuluista on annettava ratkaisu. Työjärjestyksen 118 artiklan mukaan valituksen käsittelyyn sovelletaan työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan ensimmäistä alakohtaa. Mainitussa 69 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Koskan valittajien valitus hylätään, valittajat on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

C - Ratkaisuehdotus

89 Ehdotan siten, että yhteisöjen tuomioistuin

1) hylkää valituksen perusteettomana;

2) velvoittaa valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

(1) - 1.2.1993 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 259/93 (EYVL L 30, 6.2.1993, s. 1).

(2) - Jätteistä 15 päivänä heinäkuuta 1975 annettu neuvoston direktiivi 75/442/ETY (EYVL L 194, 25.7.1975, s. 39), sellaisena kuin se on muutettuna 18 päivänä maaliskuuta 1991 annetulla direktiivillä 91/156/ETY (EYVL L 78, 26.3.1991, s. 32).

(3) - Asia 11/82, Piraiki-Patraiki v. komissio, tuomio 17.1.1985 (Kok. 1985, s. 207).

(4) - Asia C-2/90, komissio v. Belgia, tuomio 9.7.1992 (Kok. 1992, s. I-4431).

(5) - Asia 26/86, Deutz und Geldermann v. neuvosto, tuomio 24.2.1987 (Kok. 1987, s. 941 ja 951, 8 kohta); asia 147/83, Binderer v. komissio, tuomio 29.1.1985 (Kok. 1985, s. 257 ja 271, 13 kohta); asia 307/81, Alusuisse v. neuvosto ja komissio, tuomio 6.10.1982 (Kok. 1982, s. 3463, 3472 ja sitä seuraavat sivut, 11 kohta); asia 242/81, Roquette Frères v. neuvosto, tuomio 30.9.1982 (Kok. 1982, s. 3213 ja 3230, 7 kohta); asia 231/82, Spijker v. komissio, tuomio 14.7.1983 (Kok. 1983, s. 2559 ja 2566, 9 kohta ja sitä seuraavat kohdat), ja asia C-309/89, Codorníu v. neuvosto, tuomio 18.5.1994 (Kok. 1994, s. I-1853, I-1885 ja sitä seuraavat sivut, 18 kohta ja sitä seuraavat kohdat).

(6) - Em. asia Piraiki-Patraiki v. komissio, tuomion 11 kohta; em. asia Spijker v. komissio, tuomion 8 kohta; asia 25/62, Plaumann v. komissio, tuomio 15.7.1963 (Kok. 1963, s. 197, 238); em. asia Deutz und Geldermann v. neuvosto, tuomion 9 kohta, ja em. asia Cordoniu, tuomion 20 kohta.

(7) - Em. tuomio, ks. edellä alaviite 3.

(8) - Asia C-358/89, Extramet Industrie v. neuvosto, tuomio 16.5.1991 (Kok. 1991, s. I-2501).

(9) - Em. asia Extramet Industrie v. neuvosto, tuomion 16 ja 17 kohta.

(10) - Asia 169/84, Cofaz ym. v. komissio, tuomio 28.1.1986 (Kok. 1986, s. 391 ja 414, 23 kohta).

(11) - Asia 62/70, Bock v. komissio, tuomio 23.11.1971 (Kok. 1971, s. 897, 908, 7 ja 8 kohta).

(12) - Asetuksen N:o 259/93 seitsemäs perustelukappale.

(13) - Edellä alaviitteessä 4 mainittu asia, tuomion 30 ja 32 kohta.

(14) - Em. asia komissio v. Belgia, tuomion 28 kohta.

(15) - Em. asia komissio v. Belgia, tuomion 30, 32, 34 ja 36 kohta. (16) - EYVL L 194, 25.7.1975, s. 47. Direktiiviä on muutettu 18.3.1991 annetulla direktiivillä 91/156/ETY (EYVL L 78, 26.3.1991, s. 32).