SEUT 107 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että valtiolle kuuluvan maa-alueen, joka on annettu sen kokonaan omistaman yrityksen käyttöön ja jolla kyseinen yritys tuottaa tavaroita ja palveluja, joilla voidaan käydä kauppaa jäsenvaltioiden välillä kilpailulle avoimilla markkinoilla, vapauttaminen kiinteistöverosta saattaa merkitä tässä määräyksessä kiellettyä valtiontukea.

Kansallinen toimenpide on nimittäin omiaan suosimaan jotakin yritystä tai tuotannonalaa muihin verrattuna, jos yritykset ovat kyseisellä järjestelmällä tavoitellun päämäärän kannalta siihen rinnastettavassa tosiasiallisessa ja oikeudellisessa tilanteessa. Niinpä kansallisen verotoimenpiteen luokitteleminen valikoivaksi edellyttää aluksi sitä, että ennalta määritetään ja tutkitaan asianomaisessa jäsenvaltiossa sovellettava yleinen tai normaali verojärjestelmä. Juuri tähän yleiseen eli ”normaaliin” verojärjestelmään verraten on tämän jälkeen arvioitava ja selvitettävä, onko kyseisellä verotoimenpiteellä myönnetty etu mahdollisesti valikoiva, osoittamalla, että toimenpide poikkeaa mainitusta yleisestä järjestelmästä siltä osin kuin toimenpiteellä otetaan käyttöön erilainen kohtelu sellaisten toimijoiden välillä, jotka ovat kyseisen jäsenvaltion verojärjestelmälle asetetun päämäärän kannalta toisiinsa rinnastettavassa tilanteessa tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen kannalta.

Kiinteistöverojärjestelmästä, jossa säädetään ”maanpuolustukseen käytettävien valtion kiinteistöjen” vapauttamisesta kiinteistöverosta ja jota voidaan soveltaa yritykseen, jonka toimintaan kuuluu sotilasalusten valmistaminen valtioiden lukuun sekä eri tuotteiden tuotanto-, korjaus- ja huoltotoiminta yksityisellä sektorilla laivanrakennus- ja energia-alalla, on todettava, että tällainen yritys on – kun otetaan huomioon maa-alueen hallinnan tai käyttämisen verottamista koskeva tavoite – tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen osalta tilanteessa, joka on rinnastettavissa paitsi sellaisten yritysten tilanteeseen, joilla on hallinnassaan tai käytössään maa-alueita osittain maanpuolustukseen liittyviin tarkoituksiin, myös sellaisten yritysten tilanteeseen, joilla on hallinnassaan tai käytössään maa-alueita pelkästään siviilitarkoituksiin. Niinpä mainittu yritys saisi viimeksi mainittuun yritysten joukkoon verrattuna siviilitoimintojensa osalta veroetua, jota muut tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen kannalta sen tilanteeseen rinnastettavassa tilanteessa olevat yhtiöt eivät voi vaatia.

Valtiontuen käsite ei kuitenkaan kata valtion toimenpiteitä, joilla aikaansaadaan erilaista kohtelua yritysten välillä, jos kyseinen erilainen kohtelu johtuu sen vero- ja maksujärjestelmän luonteesta tai rakenteesta, jonka osa toimenpiteet ovat, minkä toteen näyttäminen on kyseessä olevan jäsenvaltion tehtävänä. Toimenpide, jolla poiketaan yleisestä verojärjestelmästä, voi nimittäin olla perusteltu verojärjestelmän luonteen ja rakenteen johdosta, mikäli kyseessä oleva jäsenvaltio voi osoittaa, että mainittu toimenpide on suora seuraus jäsenvaltion verojärjestelmän perus- tai pääperiaatteista. Tältä osin on erotettava yhtäältä tietylle verojärjestelmälle asetetut tavoitteet, jotka ovat järjestelmään nähden ulkoisia, ja toisaalta itse verojärjestelmään olennaisena osana kuuluvat mekanismit, jotka ovat tarpeen mainitunlaisten tavoitteiden saavuttamiseksi.

Alustavan arvioinnin perusteella maanpuolustukseen käytettävien valtion kiinteistöjen vapauttamisella verosta ei kuitenkaan vaikuta olevan välitöntä yhteyttä itse kiinteistöverojärjestelmän tavoitteisiin. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tarkastettava, onko mainittua verovapautusta pidettävä SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna valtiontukena, kun otetaan huomioon kaikki sen käsiteltäväksi saatetun asian merkitykselliset seikat ja kun niitä arvioidaan unionin tuomioistuimen antamien tulkintaohjeiden valossa.

(ks. 34, 35, 40–44 ja 56 kohta sekä tuomiolauselma)