ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
127

Valittaja katsoo myös, että unionin yleinen tuomioistuin jätti virheellisesti ottamatta huomioon tarpeen suojata riidanalaiseen raporttiin sisältyviä tietoja koko niitä koskevan yksinoikeusjakson, josta säädetään asetuksen N:o 141/2000 8 artiklassa, ajan. Tällaisella väitteellä ei kuitenkaan voida osoittaa, että unionin yleinen tuomioistuin olisi soveltanut virheellisesti asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 3 kohdan ensimmäistä alakohtaa, jossa velvoitetaan olemaan ilmaisematta kolmansille asiakirjoja, jotka kuuluvat päätöksentekomenettelyyn, joka on edelleen vireillä sinä ajankohtana, jolloin näiden esittämästä tutustumispyynnöstä tehdään päätös. Ei nimittäin voida katsoa, että viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitettu päätöksentekomenettely olisi meneillään asetuksen N:o 141/2000 8 artiklassa säädetyn yksinoikeusjakson koko keston ajan.
49

Esitettyyn kysymykseen on kaiken edellä mainitun perusteella vastattava, että direktiivejä 2004/48 ja 2009/24 on tulkittava siten, että tietokoneohjelman tekijänoikeuksien haltijan immateriaalioikeuksia koskevan lisenssisopimuksen ehdon rikkominen sisältyy direktiivissä 2004/48 tarkoitettuun käsitteeseen ”teollis- ja tekijänoikeuksien loukkaus” ja että mainittujen oikeuksien haltijan on näin ollen voitava saada direktiivissä 2004/48 säädetyt takeet riippumatta kansallisen oikeuden mukaan sovellettavasta vastuujärjestelmästä.
48

Kuten komissio on lisäksi todennut, edellytystä, jonka mukaan käsittelyn on oltava tarpeen, on tutkittava yhdessä direktiivin 95/46 6 artiklan 1 kohdan c alakohdassa vahvistetun niin kutsutun tietojen minimoinnin periaatteen kanssa; tämän periaatteen mukaan henkilötietojen on oltava asianmukaisia ja olennaisia eivätkä ne saa olla liian laajoja suhteessa siihen tarkoitukseen, mihin ne on kerätty ja missä niitä myöhemmin käsitellään.
44

Edellä todetun perusteella on todettava, että asetuksen N:o 6/2002 90 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että siinä säädetään, että jäsenvaltioiden tuomioistuimet, jotka ovat toimivaltaisia määräämään kansallisia malleja koskevista väliaikaisista toimista ja turvaamistoimista, ovat myös toimivaltaisia määräämään yhteisömalleja koskevista tällaisista toimista.
8

Yritystoiminnan kehittämisestä ja kansainvälistymisestä sekä energia-alan säännöksistä 23.7.2009 annetun lain nro 99 (legge 23 luglio 2009, n. 99 – Disposizioni per lo sviluppo e l’internazionalizzazione delle imprese, nonché in materia di energia; GURI nro 176, 31.7.2009) 61 §:ssä säädetään seuraavaa: ”– – palveluhankintoja koskevien sopimusten tekemiseen toimivaltaiset viranomaiset voivat, myös toimialakohtaisesta lainsäädännöstä poiketen, soveltaa [asetuksen N:o 1370/2007] 5 artiklan 2, 4, 5 ja 6 kohdan ja 8 artiklan 2 kohdan säännöksiä. Yhtiöihin, jotka on Italiassa tai muissa maissa valittu edellä mainitussa [asetuksessa N:o 1370/2007] tarkoitettujen palveluhankintoja koskevien sopimusten sopimuspuoliksi, ei sovelleta [julkiseen paikallisliikenteeseen liittyvien tehtävien ja vastuiden antamisesta 15.3.1997 annetun lain nro 59 4 §:n 4 momentin nojalla hallintoalueille ja paikallisyhteisöille 19.11.1997 annetun asetuksen nro 422 (decreto legislativo n. 422 – Conferimento alle regioni ed agli enti locali di funzioni e compiti in materia di trasporto pubblico locale, a norma dell’articolo 4, comma 4, della legge 15 marzo 1997, n. 59; GURI nro 287, 10.12.1997, s. 4)] 18 §:n 2 momentin a kohdassa säädettyä poissulkemista.”
–

direktiivin 2000/78 2 artiklan 5 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan sellaisen yhtiön, joka käyttää ilma-aluksia jäsenvaltion kansallisen turvallisuuden suojaamiseen liittyvässä toiminnassa, palveluksessa olevien lentäjien työsuhde päättyy automaattisesti heidän täyttäessään 60 vuotta, kunhan tällainen säännöstö on tarpeen yleisen turvallisuuden takaamiseksi tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on varmistettava
59

Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii sitä, edellyttävätkö oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimukset sitä, että tuomioistuimella, jonka käsiteltäväksi on saatettu valitus verohallinnon tekemästä arvonlisäveron oikaisupäätöksestä, on toimivalta tarkistaa se, että liitännäisestä hallintomenettelystä peräisin olevat todisteet on hankittu unionin oikeudessa taattujen oikeuksien mukaisesti ja että tällaisiin todisteisiin perustuvilla toteamuksilla ei loukata näitä oikeuksia, on todettava, että perusoikeuskirjassa taattuja perusoikeuksia on sovellettava tällaisessa tilanteessa, sillä petoksen toteamisen johdosta tehtyä arvonlisäveron oikaisua, jollaisesta pääasiassa on kyse, on pidettävä perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna unionin oikeuden soveltamisena (ks. vastaavasti tuomio 26.2.2013, Åkerberg Fransson, C-617/10, EU:C:2013:105, 19 ja 27 kohta sekä tuomio 17.12.2015, WebMindLicenses, C-419/14, EU:C:2015:832, 67 kohta).
21

Lainasopimuksen I.4 kohdassa, jonka sisältö on myös mainitussa notaarin vahvistamassa asiakirjassa, määrätään seuraavaa: ”Sopimuspuolet ilmoittavat sitoutuvansa hyväksymään minkä tahansa tilitystä koskevan riita-asian ratkaisemista tai pankin vaatimuksen täyttämistä varten luoton tai muun tähän sopimukseen tietyllä hetkellä perustuvan velan jäljellä olevan määrän määrittämiseksi ja varojen tosiasiallisen luovutuspäivän ja saatavan erääntymispäivän määrittämiseksi sekä kaikkien välittömän pakkotäytäntöönpanon edellytyksenä olevien tietojen tai tapahtumien osalta kiistattomaksi ja todistusvoimaiseksi notaarin vahvistaman asiakirjan, joka on laadittu niiden tilien mukaisesti, jotka velallinen on avannut pankissa ja jotka on kirjattu pankin rekistereihin ja kirjanpitoon. Jos pääomaa tai sille kertyneitä korkoja tai kuluja ei makseta takaisin tai maksu ei ole sopimuksen mukainen, tämän asiakirjan lisäksi notaarin vahvistama asiakirja, joka on laadittu niiden tilien mukaisesti, jotka velallinen on avannut pankissa ja jotka on kirjattu pankin rekistereihin ja kirjanpitoon, on näin ollen osoituksena luotosta sekä tietyllä hetkellä kertyneistä koroista ja kuluista sekä ulosmittauksen perusteena samoin kuin edellä mainituista seikoista. Sopimuspuolet sitoutuvat tämän sopimuksen allekirjoittaessaan olemaan velvollisia hyväksymään edellä mainitun notaarin vahvistaman asiakirjan. Siinä tapauksessa, että pankin aloitteesta aloitetaan mahdollinen ulosmittausmenettely, sopimuspuolten tai velallisen on pyydettävä tämän asiakirjan oikeaksi todistanutta notaaria tai muilla perusteilla toimivaltaista notaaria toteamaan notaarin vahvistamalla asiakirjalla niiden tilien mukaisesti, jotka velallinen on avannut pankissa ja jotka on kirjattu pankin rekistereihin ja kirjanpitoon, ja rekisterit tutkittuaan luoton sekä kertyneiden korkojen ja kulujen määrän tai minkä tahansa muun velan määrän, joka liittyy edellä mainittuun lainaan, sekä aikaisemmin mainitut tosiseikat ja tiedot, ja sallittava pankkisalaisuuden avaaminen kyseisten tietojen osalta.”
4

Kyseisen yleissopimuksen 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Kuluttajasopimukset”, määrätään seuraavaa: ”1. Tätä artiklaa sovelletaan sopimuksiin, jotka koskevat tavaroiden toimittamista tai palvelujen suorittamista henkilölle, kuluttajalle, sellaiseen tarkoitukseen, jota ei voida pitää hänen elinkeinotoimintaansa liittyvänä, sekä sopimuksiin, jotka koskevat luoton myöntämistä tällaisia toimituksia tai suorituksia varten. 2. Sen estämättä, mitä 3 artiklassa määrätään, lakiviittaus ei saa johtaa siihen, että kuluttaja menettäisi sen valtion lain pakottavin säännöksin hänelle annetun suojan, jossa hänen asuinpaikkansa on: – jos sopimuksentekoa on kyseisessä valtiossa edeltänyt kuluttajalle osoitettu nimenomainen tarjous taikka mainonta ja jos kuluttaja on tässä valtiossa toteuttanut sopimuksentekoa varten tarvittavat toimenpiteet, tai – jos kuluttajan sopimuskumppani tai tämän edustaja on vastaanottanut kuluttajan tilauksen kyseisessä valtiossa, tai – jos sopimus koskee tavaran kauppaa ja kuluttaja on matkustanut kyseisestä valtiosta ulkomaille ja tehnyt tilauksensa siellä myyjän järjestettyä matkan saadakseen kuluttajan tekemään kaupan. 3. Sen estämättä, mitä 4 artiklassa määrätään, ja sikäli kuin 3 artiklan mukaista lakiviittausta ei ole tehty, sopimuksiin sovelletaan sen valtion lakia, jossa kuluttajan asuinpaikka on, jos sopimukset on tehty tämän artiklan 2 kohdassa tarkoitetuissa olosuhteissa. 4. Tätä artiklaa ei sovelleta – – b) palvelujen suorittamista koskeviin sopimuksiin, jos palvelut on suoritettava kuluttajalle yksinomaan muussa kuin siinä valtiossa, jossa hänen asuinpaikkansa on. – –”
5

Kyseisen asetuksen 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Suhteelliset hylkäysperusteet”, säädetään seuraavaa: ”1. Aikaisemman tavaramerkin haltijan vastustuksesta tavaramerkkiä ei rekisteröidä: a) jos se on sama kuin aikaisempi tavaramerkki ja jos tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkkiä haetaan tai tavaramerkki on rekisteröity, ovat samoja kuin tavarat tai palvelut, joille aikaisempi tavaramerkki on suojattu; b) jos sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi, samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, sen alueen yleisön keskuudessa, jolla aikaisempi tavaramerkki on suojattu, on sekaannusvaara, joka sisältää vaaran tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Edellä 1 kohdassa ’aikaisemmalla tavaramerkillä’ tarkoitetaan: a) tavaramerkkejä, joiden rekisteröintihakemus on tehty ennen yhteisön tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekopäivää, ottaen tarvittaessa huomioon vaatimukset niiden etuoikeudesta, ja jotka kuuluvat seuraaviin ryhmiin: i) [EU-]tavaramerkit, ii) jäsenvaltiossa rekisteröidyt tavaramerkit – – iii) tavaramerkit, joiden kansainvälinen rekisteröinti on voimassa jäsenvaltiossa, iv) tavaramerkit, jotka on rekisteröity [unionissa] voimassa olevien kansainvälisten järjestelyjen mukaisesti; – – 5. Jos aikaisempi [EU-]tavaramerkki on [unionissa] laajalti tunnettu ja aikaisempi kansallinen tavaramerkki on kyseisessä jäsenvaltiossa laajalti tunnettu, 2 kohdassa tarkoitetun aikaisemman tavaramerkin haltijan vastustuksesta tavaramerkkiä ei myöskään rekisteröidä, jos se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi tavaramerkki ja se rekisteröitäisiin sellaisia tavaroita tai palveluja varten, jotka eivät tosin ole samankaltaisia kuin tavarat tai palvelut, joita varten aikaisempi tavaramerkki on rekisteröity, mutta joiden osalta rekisteröitävän tavaramerkin käyttäminen ilman perusteltua syytä merkitsisi aikaisemman tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettua hyväksikäyttöä taikka olisi niille haitaksi.”
49

Tämän tuomion 46 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti kyseisessä kansallisessa säännöstössä tarkoitettujen luonteeltaan taiteellisten valokuvien on ensinnäkin oltava arvonlisäverodirektiivin liitteessä IX olevan A osan 7 kohdan soveltamisalaan kuuluvien valokuvien konkreettinen ja erityinen osatekijä, mikä merkitsee sitä, että valokuvat voidaan sellaisinaan yksilöidä tähän kohtaan kuuluvista muista valokuvista erillisiksi valokuviksi. Tällainen yksilöiminen edellyttää, että kansallisessa säännöstössä on objektiiviset, selkeät ja täsmälliset perusteet, joiden nojalla voidaan täsmällisesti määrittää valokuvat, joille alennetun arvonlisäverokannan soveltaminen on kansallisessa säännöstössä varattu (ks. analogisesti tuomio 6.5.2010, komissio v. Ranska, C‑94/09, EU:C:2010:253, 33 ja 35 kohta; tuomio 27.2.2014, Pro Med Logistik ja Pongratz, C‑454/12 ja C‑455/12, EU:C:2014:111, 47 kohta ja tuomio 9.11.2017, AZ, C-499/16, EU:C:2017:846, 25 ja 28 kohta).
6

Asetuksen 5 artiklan, jonka otsikko on ”Peruuttaminen”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos lento peruutetaan: a) lennosta vastaavan lentoliikenteen harjoittajan on tarjottava matkustajalle apua 8 artiklan mukaisesti; ja b) lennosta vastaavan lentoliikenteen harjoittajan on tarjottava matkustajalle apua 9 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 2 kohdan mukaisesti sekä uudelleenreitityksen osalta, kun uuden lennon kohtuuden mukaan odotettavissa oleva lähtöaika on vähintään peruutetulle lennolle aikataulun mukaista lähtöaikaa seuraava päivä, 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa määritettyä apua; c) matkustajalla on oikeus saada lennosta vastaavalta lentoliikenteen harjoittajalta korvaus 7 artiklan mukaisesti, paitsi jos i) matkustajalle on ilmoitettu peruutuksesta vähintään kaksi viikkoa ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa, tai ii) matkustajalle on ilmoitettu peruutuksesta vähintään seitsemän päivää ja enintään kaksi viikkoa ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa ja tarjottu uudelleenreititystä, jonka mukaan hänen olisi lähdettävä korkeintaan kaksi tuntia ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa tai hän saapuisi määräpaikkaan alle neljä tuntia aikataulun mukaista saapumisaikaa myöhemmin, tai iii) matkustajalle on ilmoitettu peruutuksesta alle seitsemän päivää ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa ja tarjottu uudelleenreititystä, jonka mukaan hänen olisi lähdettävä korkeintaan tuntia ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa tai hän saapuisi määräpaikkaan alle kaksi tuntia aikataulun mukaista saapumisaikaa myöhemmin.”
51

Ensimmäiseen kysymykseen on edellä esitetyin perustein vastattava, että direktiiviä 2001/23 ja erityisesti sen 2 artiklan 1 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että henkilöä, joka on tehnyt luovuttajan kanssa pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa säännöstössä tarkoitetun tehtävänhoitoa koskevan sopimuksen, voidaan pitää työntekijänä ja että hän voi siten saada kyseisessä direktiivissä myönnettyä suojaa edellyttäen kuitenkin, että kyseisessä säännöstössä tätä henkilöä suojataan työntekijänä ja että hänellä on luovutuksen ajankohtana työsopimus, minkä tarkistaminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä.
5

Puitedirektiivin 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Yleiset tavoitteet ja sääntelyperiaatteet”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset toteuttavat tässä direktiivissä ja erityisdirektiiveissä määriteltyjä sääntelytehtäviään hoitaessaan kaikki aiheelliset toimenpiteet, joilla pyritään 2, 3 ja 4 kohdassa säädettyihin tavoitteisiin. Toimenpiteiden on oltava oikeasuhteisia näihin tavoitteisiin nähden. Jollei taajuuksia koskevassa 9 artiklassa toisin säädetä, jäsenvaltioiden on pyrittävä kaikin tavoin välttämään sitoutumista yksittäisiin tekniikoihin ja varmistettava suorittaessaan tässä direktiivissä ja erityisdirektiiveissä säädettyjä sääntelytehtäviä ja erityisesti niitä tehtäviä, joiden tarkoituksena on varmistaa tehokas kilpailu, että kansalliset sääntelyviranomaiset toimivat samoin. – – 2. Kansallisten sääntelyviranomaisten on edistettävä kilpailua sähköisten viestintäverkkojen, sähköisten viestintäpalvelujen ja niiden liitännäistoimintojen ja ‑palvelujen tarjoamisessa muun muassa – – b) varmistamalla, ettei kilpailu sähköisen viestinnän alalla, sisällön siirto mukaan lukien, vääristy tai ettei sitä rajoiteta; – – 4. Kansallisten sääntelyviranomaisten on edistettävä Euroopan unionin kansalaisten etuja muun muassa – – b) varmistamalla kuluttajille korkeatasoinen suoja heidän asioidessaan palvelujen tarjoajien kanssa erityisesti siten, että käytettävissä on yksinkertaisia ja kustannuksiltaan edullisia riitojenratkaisumenettelyjä, joista vastaa asianomaisista osapuolista riippumaton elin; c) vaikuttamalla osaltaan korkeatasoisen henkilötietojen ja yksityisyyden suojan varmistamiseen; – –”
13

Juzgado de lo Mercantil no 3 de Madrid on epävarma mainitun näin tulkitun säännöksen yhteensopivuudesta unionin oikeuden kanssa, joten se on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Ovatko [direktiivin 97/67] 7 artiklan 1 kohta ja 8 artikla esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan postin yleispalvelun tarjoajaksi nimetylle postitoimijalle annettu tae sisältää sen, että tämä toimija on ainoa, jolla on valtuutus myydä muita suoritetun postimaksun osoittavia merkkejä kuin postimerkkejä? 2) Mikäli edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi, sopiiko Euroopan unionin postisäännöstön kanssa yhteen se, että yksityisiä postitoimijoita vaaditaan järjestämään fyysisiä asiakaspalvelupisteitä voidakseen myydä ja pitää kaupan muita suoritetun postimaksun osoittavia merkkejä kuin postimerkkejä?”
8

MiFID-direktiivin 23 artiklassa, jonka otsikko on ”Sijoituspalveluyritysten velvollisuudet niiden nimetessä sidonnaisasiamiehiä”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltiot voivat päättää sallia, että sijoituspalveluyritys saa nimetä sidonnaisasiamiehiä edistämään sijoituspalveluyrityksen tarjoamien palvelujen myyntiä, hankkimaan asiakkaita tai ottamaan vastaan toimeksiantoja asiakkailta tai potentiaalisilta asiakkailta ja välittämään niitä, tarjoamaan rahoitusvälineitä sekä antamaan neuvoja kyseisen sijoituspalveluyrityksen tarjoamista rahoitusvälineistä ja ‑palveluista. 2. Jäsenvaltioiden on edellytettävä, että jos sijoituspalveluyritys päättää nimetä sidonnaisasiamiehiä, sijoituspalveluyritys on yksin ja varauksetta vastuussa näiden asiamiesten toimista tai laiminlyönneistä näiden toimiessa yrityksen lukuun. Jäsenvaltioiden on vaadittava sijoituspalveluyritystä varmistamaan, että sidonnaisasiamies ilmoittaa asemansa ja edustamansa yrityksen nimen, kun hän ottaa yhteyttä asiakkaaseen tai potentiaaliseen asiakkaaseen tai ennen kuin hän käy kauppaa tämän kanssa. – – Jäsenvaltioiden on vaadittava, että sijoituspalveluyritykset valvovat asiamiestensä toimintaa sen varmistamiseksi, että yritykset noudattavat jatkuvasti tätä direktiiviä toimiessaan sidonnaisasiamiesten välityksellä. 3. Jäsenvaltioiden, jotka päättävät sallia, että sijoituspalveluyritykset saavat nimetä sidonnaisasiamiehiä, on perustettava julkinen rekisteri. Sidonnaisasiamiehet on rekisteröitävä sen jäsenvaltion julkiseen rekisteriin, johon kyseiset asiamiehet ovat sijoittautuneet. – – – – Jäsenvaltioiden on varmistettava, että julkiseen rekisteriin kirjataan vain sellaisia sidonnaisasiamiehiä, jotka on todettu riittävän hyvämaineisiksi ja joilla on riittävät yleiset, taloudelliset ja ammatilliset tiedot, jotta he pystyvät antamaan asiakkaalle tai potentiaaliselle asiakkaalle kaikki ehdotettua palvelua koskevat tarkat tiedot. – – 4. Jäsenvaltioiden on edellytettävä, että sidonnaisasiamiehiä nimeävät sijoituspalveluyritykset toteuttavat asianmukaisia toimenpiteitä niiden kielteisten vaikutusten estämiseksi, joita sidonnaisasiamiehen tämän direktiivin soveltamisalaan kuulumattomalla toiminnalla saattaa olla toimintaan, jota asiamies toteuttaa sijoituspalveluyrityksen lukuun. – – 5. Jäsenvaltioiden on vaadittava, että sijoituspalveluyritykset nimeävät ainoastaan 3 kohdassa tarkoitettuihin julkisiin rekistereihin merkittyjä sidonnaisasiamiehiä. 6. Jäsenvaltiot voivat tiukentaa tässä artiklassa esitettyjä vaatimuksia tai säätää muita vaatimuksia kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti rekisteröidyille sidonnaisasiamiehille.”
28

Näiden seikkojen perusteella Svea hovrätt, Patent- och marknadsöverdomstolen on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [asetuksen 2015/2424] 4 artiklaa tulkittava siten, että tuomioistuimen on sovellettava [muutetun asetuksen N:o 207/2009] 7 artiklan 1 kohdan e alakohdan iii alakohtaa arvioidessaan mitättömyyttä ([asetuksen N:o 207/2009] 52 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisesti) 23.3.2016 jälkeen, eli kun muutos on tullut voimaan, vaikka asiassa on vaadittu mitättömyyden vahvistamista kanteella, joka on nostettu ennen kyseistä päivämäärää, eli kanne koskee tavaramerkkiä, joka on rekisteröity ennen tätä päivämäärää? 2) Onko [asetuksen N:o 207/2009] 7 artiklan 1 kohdan e alakohdan iii alakohtaa – sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiaan – tulkittava siten, että sen soveltamisalaan kuuluu tunnusmerkki, joka muodostuu kaksiulotteisen tavaran eli esimerkiksi kankaan, joka on koristeltu kyseessä olevalla tunnusmerkillä, kaksiulotteisesta kuvauksesta? 3) Jos vastaus toiseen kysymykseen on myöntävä, minkä periaatteiden mukaisesti [muutetun asetuksen N:o 207/2009] 7 artiklan 1 kohdan e alakohdan iii alakohdan sanamuotoa ’merkkejä, jotka muodostuvat yksinomaan tavaran arvoon olennaisesti vaikuttavasta muodosta tai muusta ominaisuudesta’ on tulkittava tilanteessa, jossa rekisteröinti koskee useita tavaraluokkia ja tavaroita ja tunnusmerkki voidaan panna tavaroihin eri tavoin? Onko arviointi tehtävä objektiivisempien/yleisempien perusteiden mukaan, esimerkiksi sen perusteella, miltä merkki näyttää ja miten se voidaan panna erilaisiin tavaroihin, eli ottamatta huomioon sitä, miten tavaramerkin haltija on todellisuudessa voinut panna tai voi aikoa panna tunnusmerkin erilaisiin tavaroihin?
75

Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella kysymykseen on vastattava, että SEU 50 artiklaa on tulkittava siten, että jos jäsenvaltio on ilmoittanut Eurooppa-neuvostolle kyseisen artiklan mukaisesti aikomuksestaan erota unionista, mainitussa artiklassa annetaan kyseiselle jäsenvaltiolle mahdollisuus niin kauan kuin mainitun jäsenvaltion ja unionin välillä tehty erosopimus ei ole tullut voimaan tai, jos tällaista sopimusta ei ole tehty, niin kauan kuin tuon saman artiklan 3 kohdassa määrätty kahden vuoden määräaika, jota on mahdollisesti pidennetty kyseisen kohdan mukaisesti, ei ole päättynyt, peruuttaa yksipuolisesti, yksiselitteisesti ja ehdottomasti kyseinen ilmoitus Eurooppa-neuvostolle toimitetulla kirjelmällä sen jälkeen, kun asianomainen jäsenvaltio on tehnyt peruuttamispäätöksen valtiosääntönsä asettamien vaatimusten mukaisesti. Tällaisen peruuttamisen tarkoituksena on vahvistaa kyseisen jäsenvaltion kuuluminen unioniin ehdoin, jotka pysyvät ennallaan siltä osin kuin on kyse sen asemasta jäsenvaltiona, ja mainitulla peruuttamisella saatetaan eromenettely päätökseen.
77

Kaikkien esitettyjen seikkojen perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava seuraavasti: – puitepäätöstä 2002/584 on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännökselle, jossa säädetään yleisestä ja ehdottomasta velvollisuudesta vapauttaa eurooppalaisen pidätysmääräyksen nojalla etsitty ja kiinniotettu henkilö heti, kun 90 päivän määräaika hänen kiinni ottamisestaan on päättynyt, jos on olemassa hyvin vakava kyseisen henkilön pakenemisen vaara, jota ei voida pienentää hyväksyttävälle tasolle toteuttamalla asianmukaisia toimenpiteitä, ja – perusoikeuskirjan 6 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle oikeuskäytännölle, jossa sallitaan etsityn henkilön säilössä pitämisen jatkaminen kyseisen 90 päivän määräajan päätyttyä sellaisen kyseisestä kansallisesta säännöksestä omaksutun tulkinnan nojalla, jonka mukaan mainitun määräajan kuluminen keskeytyy, jos täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen päättää esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön tai odottaa vastausta toisen täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen esittämään ennakkoratkaisupyyntöön taikka lykätä luovuttamispäätöksen tekemistä, koska pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa saattaa olla todellinen vaara epäinhimillisistä tai halventavista säilössäpito-olosuhteista, siltä osin kuin kyseisessä oikeuskäytännössä ei varmisteta, että mainittu kansallinen säännös on puitepäätöksen 2002/584 mukainen, ja siinä on eroavaisuuksia, jotka voivat johtaa eripituisiin säilössä pitämisiin.
2)

The Yokohama Rubber Co. Ltd ja Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO) vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan muutoksenhakumenettelyissä C-818/18 P ja C-6/19 P ja ne velvoitetaan korvaamaan tasaosuuksin Pirelli Tyre SpA:lle noissa menettelyissä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.