JULKISASIAMIEHEN KANNANOTTO

MELCHIOR WATHELET

29 päivänä lokakuuta 2015 ( 1 )

Asia C‑455/15 PPU

P

vastaan

Q

(Ennakkoratkaisupyyntö – Varbergs tingsrätt (Varbergin käräjäoikeus, Ruotsi))

”Vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue — Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa — Tuomioistuimen toimivalta sekä tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa — Asetus (EY) N:o 2201/2003 — Tuomioistuinratkaisujen vastavuoroisen tunnustamisen periaate — Vanhempainvastuuta koskevan tuomion tunnustamatta jättämisen peruste — 23 artiklan a alakohta — Tuomio, joka on selvästi vastoin sen jäsenvaltion oikeusjärjestyksen perusteita, jossa tunnustamista pyydetään — 24 artikla — Kielto tutkia tuomion antaneen jäsenvaltion tuomioistuimen toimivaltaa”

I – Johdanto

1. Esillä olevassa 25.8.2015 esitetyssä ennakkoratkaisupyynnössä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 28.8.2015, tätä tuomioistuinta pyydetään lausumaan tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/2003 ( 2 ) 23 artiklan a alakohdan ja 24 artiklan ulottuvuudesta.

2. Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa osapuolina ovat P ja Q ja joka koskee heidän toisen tyttärensä huoltoa.

II – Asiaa koskevat oikeussäännöt

A – Unionin oikeus

3. Asetuksen N:o 2201/2003 2 artiklassa, jonka otsikkona on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa: ”Tässä asetuksessa tarkoitetaan: – – 9) ’oikeu[della] lapsen huoltoon’ lapsesta huolehtimiseen liittyviä oikeuksia ja velvollisuuksia, varsinkin oikeutta päättää lapsen asuinpaikasta; – –”

4. Asetuksen N:o 2201/2003 8 artiklassa, jonka otsikkona on ”Yleinen toimivalta”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltion tuomioistuimet ovat toimivaltaisia vanhempainvastuuta koskevissa asioissa, jos lapsen asuinpaikka on asian vireillepanoajankohtana kyseisessä jäsenvaltiossa. 2. Edellä olevaa 1 kohtaa sovelletaan, jollei 9, 10 ja 12 artiklassa toisin säädetä.”

5. Tämän asetuksen 15 artiklassa, jonka otsikkona on ”Asian siirtäminen tuomioistuimeen, jolla on paremmat edellytykset asian käsittelyyn”, säädetään seuraavaa: ”1. Poikkeuksellisesti jäsenvaltion tuomioistuimet, jotka ovat toimivaltaisia tutkimaan pääasian, voivat katsoessaan, että tuomioistuimella toisessa jäsenvaltiossa, johon lapsella on erityisiä siteitä, on paremmat edellytykset käsitellä asiaa tai osaa siitä, ja kun se on lapsen edun mukaista: a) keskeyttää kyseisen asian tai sen osan käsittelyn ja pyytää osapuolia esittämään tällaisen pyynnön kyseisen toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa 4 kohdan mukaisesti; tai b) pyytää toisen jäsenvaltion tuomioistuinta käyttämään toimivaltaansa 5 kohdan mukaisesti. 2. Edellä olevaa 1 kohtaa sovelletaan: a) jonkin osapuolen hakemuksesta, tai b) tuomioistuimen aloitteesta, tai c) sellaisen muun jäsenvaltion tuomioistuimen pyynnöstä, johon lapsella on erityiset siteet 3 kohdan mukaisesti. Asia voidaan siirtää tuomioistuimen aloitteesta tai muun jäsenvaltion tuomioistuimen pyynnöstä kuitenkin ainoastaan, jos ainakin yksi osapuolista hyväksyy asian siirtämisen. 3. Lapsella katsotaan olevan 1 kohdassa tarkoitettuja erityisiä siteitä jäsenvaltioon, jos: a) kyseisestä jäsenvaltiosta on tullut lapsen asuinpaikka sen jälkeen, kun asia on 1 kohdassa tarkoitetun mukaisesti pantu vireille tuomioistuimessa; tai b lapsen asuinpaikka oli aiemmin kyseisessä jäsenvaltiossa; tai c) lapsi on kyseisen jäsenvaltion kansalainen; tai d) lapsen vanhempainvastuunkantajan asuinpaikka on kyseisessä jäsenvaltiossa; tai e) asia koskee lapsen suojelutoimenpiteitä, jotka liittyvät lapsen kyseisen jäsenvaltion alueella sijaitsevan omaisuuden hallinnoimiseen, säilyttämiseen tai luovuttamiseen. 4. Pääasian tutkinnassa toimivaltaisen jäsenvaltion tuomioistuimen on asetettava määräaika, jonka kuluessa asia on pantava vireille toisen jäsenvaltion tuomioistuimissa 1 kohdan mukaisesti. Jos asiaa ei panna tänä määräaikana vireille tuomioistuimissa, tuomioistuin, jossa asia on pantu vireille, jatkaa toimivallan käyttöä 8–14 artiklan mukaisesti. 5. Kyseisen toisen jäsenvaltion tuomioistuimet voivat, milloin tämä on asiaan liittyvien erityisten seikkojen vuoksi lapsen edun mukaista, hyväksyä toimivallan kuuden viikon kuluessa siitä, kun asia on pantu niissä vireille 1 kohdan a tai b alakohdan perusteella. Tällöin tuomioistuimen, jossa asia on ensin pantu vireille, on jätettävä asia tutkimatta. Muussa tapauksessa tuomioistuimen, jossa asia on ensin pantu vireille, on käytettävä edelleen toimivaltaansa 8–14 artiklan mukaisesti. 6. Tätä artiklaa sovellettaessa tuomioistuinten on tehtävä yhteistyötä joko suoraan keskenään tai 53 artiklassa tarkoitettujen keskusviranomaisten välityksellä.”

6. Kyseisen asetuksen 20 artiklan otsikkona on ”Väliaikaiset toimenpiteet ja turvaamistoimet”, ja siinä säädetään seuraavaa: ”1. Tämän asetuksen säännökset eivät estä jäsenvaltion tuomioistuimia toteuttamasta kiireellisissä tapauksissa jäsenvaltion laissa säädettyjä väliaikaisia toimenpiteitä ja turvaamistoimia, jotka koskevat valtiossa oleskelevia henkilöitä tai siellä olevaa omaisuutta, myös silloin, kun toisen jäsenvaltion tuomioistuin on tämän asetuksen mukaan toimivaltainen tutkimaan pääasian. 2. Edellä olevan 1 kohdan täytäntöönpanemiseksi toteutettujen toimenpiteiden soveltaminen on keskeytettävä, kun jäsenvaltion tuomioistuin, joka on tämän asetuksen nojalla toimivaltainen tutkimaan pääasian, on toteuttanut soveltuviksi katsomansa toimenpiteet.”

7. Asetuksen N:o 2201/2003 21 artiklan, jonka otsikkona on ”Tuomion tunnustaminen”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltiossa annettu tuomio on tunnustettava muissa jäsenvaltioissa vaatimatta minkään erityisen menettelyn noudattamista.”

8. Asetuksen N:o 2201/2003 23 artiklassa, jonka otsikkona on ”Vanhempainvastuuta koskevien tuomioiden tunnustamatta jättämisen perusteet”, säädetään seuraavaa: Vanhempainvastuuta koskevaa tuomiota ei tunnusteta: a) jos tunnustaminen on selvästi, ottaen huomioon lapsen etu, vastoin sen jäsenvaltion oikeusjärjestyksen perusteita, jossa tunnustamista pyydetään; – –”

9. Asetuksen N:o 2201/2003 24 artiklassa, jonka otsikkona on ”Kielto tutkia tuomion antaneen tuomioistuimen toimivaltaa”, säädetään seuraavaa: ”Tuomion antaneen jäsenvaltion tuomioistuimen toimivaltaa ei saa tutkia. Edellä 3–14 artiklassa tarkoitettuihin tuomioistuimen toimivaltaa koskeviin säännöksiin ei voida soveltaa – – 23 artiklan a alakohdassa tarkoitettua oikeusjärjestyksen perusteita koskevaa kieltäytymisperustetta.”

10. Kyseisen asetuksen 26 artiklassa, jonka otsikkona on ”Kielto tutkia uudelleen asiaratkaisu”, säädetään seuraavaa: ”Tuomiota ei saa sen sisältämän asiaratkaisun osalta ottaa missään tapauksessa uudelleen tutkittavaksi.”

11. Saman asetuksen 27 artiklan otsikkona on ”Asian käsittelyn keskeyttäminen”, ja siinä säädetään seuraavaa: ”1. Jos jäsenvaltion tuomioistuimessa pyydetään toisessa jäsenvaltiossa annetun tuomion tunnustamista, tämä voi keskeyttää asian käsittelyn, jos tuomioon on haettu muutosta varsinaisin muutoksenhakukeinoin. – –”

B – Vuoden 1980 Haagin yleissopimus

12. Haagissa 25.10.1980 kansainvälisestä lapsikaappauksesta tehdyn yksityisoikeuden alaa koskevan yleissopimuksen (jäljempänä vuoden 1980 Haagin yleissopimus) 13 artiklassa määrätään seuraavaa: ”Edellä olevan artiklan määräysten estämättä pyynnön vastaanottaneen valtion oikeus- tai hallintoviranomainen ei ole velvollinen määräämään lasta palautettavaksi, jos henkilö, laitos tai muu elin, joka vastustaa palauttamista, näyttää toteen, että: a) henkilö, laitos tai muu elin, jolle lapsen henkilöstä huolehtiminen kuului, ei ollut tosiasiallisesti käyttänyt huoltoa koskevia oikeuksia lapsen poisviemisen tai palauttamatta jättämisen ajankohtana taikka oli poisviemisen tai palauttamatta jättämisen joko sen tapahtuessa tai jälkikäteen hyväksynyt; tai b) on olemassa vakava vaara, että palauttaminen saattaisi lapsen ruumiillisille tai henkisille vaurioille alttiiksi taikka että lapsi muutoin joutuisi kestämättömään tilanteeseen. Oikeus- tai hallintoviranomainen voi lisäksi kieltäytyä määräämästä lasta palautettavaksi, jos lapsi vastustaa palauttamista ja jos viranomainen katsoo, että lapsi on saavuttanut sellaisen iän ja kypsyyden, että lapsen mielipiteeseen on aiheellista kiinnittää huomiota. Tässä artiklassa tarkoitettuja olosuhteita harkitessaan oikeus- ja hallintoviranomaisten on otettava huomioon ne lapsen sosiaalista taustaa koskevat tiedot, jotka on toimittanut sen valtion keskusviranomainen tai muu toimivaltainen viranomainen, jossa lapsella on asuinpaikka.”

III – Pääasian oikeusriita ja ennakkoratkaisukysymys

13. P:llä ja Q:lla on kaksi yhteistä lasta, joista ensimmäinen, V, on syntynyt vuonna 2000 ja toinen, S, vuonna 2009.

14. Pariskunta tapasi vuonna 1997, ja 6.2.2006 Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus, Liettua) tuomitsi P:n ja Q:n avioeroon ( 3 ) ja määräsi lapsen V asumaan äitinsä luona ja molemmat vanhemmat hänen yhteishuoltajikseen.

15. Perhe muutti kuitenkin jo vuonna 2005 Liettuasta Ruotsiin, jossa vanhemmat ja lapsi merkittiin vuonna 2006 väestörekisteriin. Lapsi S syntyi Ruotsissa vuonna 2009. Molemmat lapset puhuvat ruotsia ja ovat käyneet koulua Falkenbergissa Ruotsissa, jossa suurin osa ihmisistä, joiden kanssa he ovat tekemisissä, asui.

16. P totesi 27.11.2013 Q:n ja molempien lasten kadonneen. Yhteydenotossaan Falkenbergin kunnan sosiaaliviranomaisiin, jotka suorittivat tutkimuksen, Q väitti P:n syyllistyneen rikoksiin häntä ja lapsia kohtaan. Tapahtumista tehtiin rikosilmoitus poliisille, ja Q ja lapset sijoitettiin turvakotiin. Joitakin kuukausia myöhemmin P:tä koskeva esitutkinta lopetettiin, mutta hänelle asetettiin lapsia koskeva yhteydenpitokielto.

17. Q vei 29.3.2014 molemmat lapsensa Liettuaan. Molemmat lapset olivat tuolloin P:n ja Q:n yhteishuollossa, ( 4 ) ja heidät merkittiin 31.3.2014 väestörekisteriin Šilutėn kunnassa Liettuassa.

18. Q nosti 8.4.2014 Šilutės rajono apylinkės teismasissa (Šilutėn alioikeus) kanteen P:tä vastaan ja vaati, että tämä tuomioistuin antaa väliaikaisen ratkaisun, joka koskee lapsen S asumista ja yksinhuoltoa ( 5 ) sekä molempien lasten elatusapua.

19. P nosti 11.4.2014 Varbergs tingsrättissä (Varbergin käräjäoikeus) kanteen Q:ta vastaan ja vaati, että hänet määrätään väliaikaisesti molempien lasten yksinhuoltajaksi.

20. Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) antoi samana päivänä väliaikaisen ratkaisun, jonka mukaan lapsi S asuu äitinsä luona.

21. P teki kesäkuussa 2014 Ruotsin kuningaskunnan ulkoasiainministeriölle (Utrikesdepartementet) lasten palauttamista koskevan hakemuksen vuoden 1980 Haagin yleissopimuksen mukaisesti.

22. P nosti 30.7.2014 Šilutės rajono apylinkės teismasissa (Šilutėn alioikeus) kanteen, jossa hän vaati, että hänet määrätään lapsen V yksinhuoltajaksi. ( 6 ) Asia yhdistettiin Q:n 8.4.2014 vireille saattamaan asiaan.

23. Q vaati 2.9.2014 P:n kanteen hylkäämistä ja toimitti P:n kanteeseen vastauksen, josta käy ilmi, että lasta V oli hoidettu sairaalassa Klaipėdassa (Liettua) post-traumaattisen stressin vuoksi ja että lääkärinlausuntojen mukaan tämä lapsi reagoi kielteisesti kaikkeen yhteydenpitoon isänsä P:n kanssa.

24. P vaati 29.9.2014 samassa tuomioistuimessa, että Q:n kanne lapsen S huollon määräämisestä jätettäisiin tutkimatta, koska hänen mukaansa tämän tuomioistuin ei ollut toimivaltainen.

25. P toimitti 1.8.2014 Vilniaus apygardos teismasiin (Vilnan alueellinen tuomioistuin, Liettua) hakemuksen, jossa hän vaati lapsen S palauttamista asuinpaikkavaltioonsa eli Ruotsiin. Q toimitti 18.8.2014 samaan tuomioistuimeen tätä hakemusta koskevan vastauksen, jossa hän kiisti, että lapsi S olisi viety Liettuaan luvattomasti, korosti, että isän käyttäytyminen alaikäisiä lapsiaan kohtaan oli ollut kestämätöntä, ja vaati P:n hakemuksen hylkäämistä.

26. Vilniaus apygardos teismas (Vilnan alueellinen tuomioistuin) hylkäsi P:n esittämän palauttamista koskevan hakemuksen 4.9.2014, ja Lietuvos apeliacinis teismas (Liettuan muutoksenhakutuomioistuin, Liettua) pysytti 21.10.2014 tämän päätöksen, joka perustui vuoden 1980 Haagin yleissopimuksen 13 artiklaan.

27. Tämän viimeksi mainitun ratkaisun seurauksena Ruotsin keskusviranomainen eli ulkoasiainministeriö toimitti ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle asiakirjoja asetuksen N:o 2201/2003 11 artiklan 6 kohdan mukaisesti. ( 7 )

28. Sen jälkeen kun asiassa oli järjestetty suullinen käsittely ilman Q:n myötävaikutusta, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin antoi 18.10.2014 väliaikaisen ratkaisun, jonka mukaan P on lapsen S yksinhuoltaja.

29. Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) määräsi 18.2.2015, että lapsi S asuu Q:n luona ja että P maksaa elatusapua molemmista lapsista (jäljempänä riidanalainen ratkaisu). Tästä ratkaisusta ilmenee, että P oli luopunut 30.7.2014 esittämästään vaatimuksesta, jonka mukaan hänet olisi määrättävä lapsen V huoltajaksi.

30. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että sen toimivalta perustuu asetuksen N:o 2201/2003 8 artiklan 1 kohtaan, koska ajankohtina, jolloin asia pantiin vireille Šilutės rajono apylinkės teismasissa (Šilutėn alioikeus) 8.4.2014 ja ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa 11.4.2014, molempien lasten asuinpaikka oli Ruotsissa tässä säännöksessä tarkoitetussa merkityksessä.

31. P väittää ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa, että jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voisi jatkaa asian käsittelyä, riidanalainen ratkaisu pitäisi jättää tunnustamatta. Tämän tunnustamatta jättämisen on hänen mukaansa perustuttava asetuksen N:o 2201/2003 23 artiklan a alakohtaan. P myöntää, että tämän asetuksen 24 artiklan mukaan pääsääntönä on, että tuomion antaneen jäsenvaltion tuomioistuimen toimivaltaa ei saa tutkia. Hänen mukaansa tässä säännöksessä ei kuitenkaan viitata tämän saman asetuksen 15 artiklaan, johon Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) on perustanut toimivaltansa. Tämä tuomioistuin on kuitenkin jättänyt noudattamatta viimeksi mainittua säännöstä, koska se on päättänyt täysin itsenäisesti lausua kanteen tutkittavaksi ottamisesta.

32. P:n mukaan Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) on lisäksi päätellyt, että koska liettualainen tuomioistuin oli kieltäytynyt palauttamasta lasta vuoden 1980 Haagin yleissopimuksen 13 artiklan perusteella, lapsen asuinpaikaksi on tullut Liettua. Tämä on ristiriidassa sen kanssa, mitä unionin tuomioistuin on todennut tuomionsa Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) 44 kohdassa, jonka mukaan ”lapsen luvattoman poisviemisen ei lähtökohtaisesti pitäisi aiheuttaa toimivallan siirtymistä sen jäsenvaltion tuomioistuimilta, jossa lapsen asuinpaikka oli välittömästi ennen luvatonta poisviemistä, sen jäsenvaltion tuomioistuimille, johon lapsi on viety, silloinkaan, kun lapsi on poisviemisen johdosta saanut siellä asuinpaikan”.

33. P myöntää, että oikeusjärjestyksen perusteita koskevaa lauseketta on tulkittava suppeasti, mutta väittää, että jäljelle jää tiettyä harkintavaltaa, jos ulkomainen tuomioistuin on tehnyt vakavan virheen. Hänen mukaansa Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) on tehnyt tällaisen vakavan virheen, kun se on tahallaan tai tietämättömyyttään paitsi rikkonut asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklaa myös loukannut perusperiaatetta, jonka mukaan lapsikaappausasioissa viimeinen sana on lapsen alkuperäisen asuinvaltion tuomioistuimilla.

34. Q vetoaa ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa siihen, että asetuksen N:o 2201/2003 24 artiklassa kielletään tutkimasta jäsenvaltion tuomioistuimen toimivaltaa. Ainoa peruste riidanalaisen ratkaisun tunnustamatta jättämiselle olisi se, että se olisi vastoin oikeusjärjestyksen perusteita. Q:n mukaan tästä ei ole kyse, sillä selvityksistä käy selvästi ilmi, että P ei täytä asianmukaisesti isän velvollisuuksiaan, mikä merkitsee sitä, että lapsen S on pysyttävä äitinsä luona. Tämä on todettu neljässä eri oikeudenkäynnissä. Lisäksi lapset käyvät koulua Liettuassa, eikä heidän terveyteensä tai kehitykseensä kohdistu vaaraa. Vilniaus apygardos teismas (Vilnan alueellinen tuomioistuin) ja Lietuvos apeliacinis teismas (Liettuan muutoksenhakutuomioistuin) ovat katsoneet, että molemmat lapset oli viety laillisesti Liettuaan äitinsä kanssa. Q:n mukaan ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella ei ole mitään syytä epäillä Liettuan viranomaisten (kuten Šilutėn paikallishallintoalueen lastensuojeluyksikön (Šilutės rajono savivaldybės administracijos vaiko teisių apsaugos skyrius)) ja tuomioistuinten suorittamaa arviointia.

35. Q lisää, että riidanalaisen ratkaisun antamiseen saakka P oli aktiivisesti osallistunut oikeudenkäynteihin liettualaisissa tuomioistuimissa, ja hänellä oli ollut käytettävissään kaikki muutoksenhakukeinot annettuja ratkaisuja vastaan. Lisäksi hän on omasta aloitteestaan peruuttanut vaatimuksensa, joka koski sen vahvistamista, että lapsi V asuu hänen luonaan, ja hyväksynyt siten sen, että tämä lapsi asuu äitinsä kanssa Liettuassa. Näin ollen P loukkaa molempien lasten oikeuksia ja heidän oikeutettuja intressejään vaatimalla lapsen S huoltoa itselleen.

36. Näissä olosuhteissa Varbergs tingsrätt (Varbergin käräjäoikeus) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:

IV – Kiireellinen menettely ja menettely unionin tuomioistuimessa

37. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyysi, että ennakkoratkaisupyyntö käsiteltäisiin unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 107 artiklassa tarkoitetussa kiireellisessä menettelyssä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin perusteli tätä pyyntöä tuomioon Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810) viitaten sillä, että P:llä ei ole ollut mitään mahdollisuutta tavata lastaan sen jälkeen, kun tämä kyseisen tuomioistuimen mukaan kaapattiin 29.3.2014. Menettelyn pitkittyminen edelleen olisi lapsen edun vastaista ja vaikuttaisi hänen suhteeseensa isänsä kanssa. Jotta vallitseva oikeudellinen epävarmuus ei jatkuisi, sen mielestä on välttämätöntä, että unionin tuomioistuin toimii joutuisasti niin, että oikeusriita voidaan käsitellä lopullisesti.

38. Unionin tuomioistuimen neljäs jaosto päätti 9.9.2015 julkisasiamiestä kuultuaan hyväksyä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen pyynnön käsitellä ennakkoratkaisupyyntö kiireellisessä menettelyssä. Tämä jaosto päätti työjärjestyksen 109 artiklan 3 kohdan mukaisesti kehottaa Liettuan tasavaltaa toimittamaan kirjallisesti kaikki asiaa koskevat tarpeelliset tarkennukset. Unionin tuomioistuimen neljäs jaosto kehotti myös pääasian asianosaisia, Ruotsin kuningaskuntaa ja Liettuan tasavaltaa vastaamaan mieluiten kirjallisesti tai ainakin istunnossa tiettyihin kysymyksiin.

39. Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet P, Ruotsin kuningaskunta, ( 8 ) Liettuan tasavalta ja Euroopan komissio. P, Q, Espanjan kuningaskunta, Liettuan tasavalta ja komissio esittivät suulliset huomautuksensa 27.10.2015 pidetyssä istunnossa.

V – Ennakkoratkaisukysymys

A – Asianosaisten lausumat

40. P korostaa, että pääasian erityispiirteenä on se, että lapsen S huoltoa koskeva riidanalainen ratkaisu on annettu palauttamatta jättämistä koskevan ratkaisun jälkeen mutta ennen kuin tuomion antaneen jäsenvaltion tuomioistuin on voinut käsitellä sitä, oliko lapsi palautettava vai ei.

41. Hänen mukaansa se, että Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) loukkaa luvattomiin poisviemisiin sovellettavan järjestelmän taustalla olevia periaatteita, ja se, että se on todennut olevansa toimivaltainen, vaikka kysymys siitä, oliko lapsi palautettava vai ei, oli vireillä tuomion antaneen jäsenvaltion tuomioistuimessa, ovat perusteita riidanalaisen ratkaisun tunnustamatta jättämiselle. P toistaa tuomion Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, 44 kohta) otteen, johon hän oli vedonnut ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa. ( 9 )

42. P katsoo, että Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) ei ilmoita riidanalaisessa ratkaisussa selvästi, mihin seikkoihin se perustaa toimivaltansa. P:n mukaan kyseinen tuomioistuin on perustanut tämän toimivallan lapsen etua koskevaan yleiseen päättelyyn tai vaihtoehtoisesti asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan täysin virheelliseen tulkintaan. Hän huomauttaa, että ”kun 24 artiklassa säädetään, että tuomioistuimen toimivaltaa koskeviin säännöksiin ei voida soveltaa oikeusjärjestyksen perusteita koskevaa kieltäytymisperustetta, siinä viitataan 3–14 artiklaan. Tässä ei ole riitautettu liettualaisen tuomioistuimen suorittamaa arviointia siitä, miten jotakin näistä artikloista on sovellettava, vaan se, että se on itsenäisesti ja vastoin velvollisuutta hankkia [ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen] suostumus todennut olevansa toimivaltainen 15 artiklan nojalla tai vaihtoehtoisesti sivuuttaen kokonaan asetuksen N:o 2201/2003 säännökset”.

43. P katsoo, että periaate, jonka mukaan lapsen alkuperäjäsenvaltion tuomioistuimen on käsiteltävä lopullisesti lapsen huoltoa ja mahdollista palauttamista koskevat kysymykset, on perustavanlaatuinen asetuksen N:o 2201/2003 luvatonta poisviemistä koskevien säännösten kannalta. Hän katsoo, että jos tällaisessa tapauksessa ei olisi mahdollista kieltäytyä tunnustamasta riidanalaista ratkaisua, lasten luvattomiin poisviemisiin sovellettavan, asetuksessa N:o 2201/2003 säädetyn järjestelmän taustalla olevat periaatteet itsessään voitaisiin helposti sivuuttaa.

44. Liettuan tasavalta katsoo, että asetuksen N:o 2201/2003 21 artiklan perusteella riidanalainen ratkaisu on tunnustettava Ruotsissa. Se toteaa, että tämän saman asetuksen 23 artiklassa on tyhjentävä luettelo vanhempainvastuuta koskevan tuomion tunnustamatta jättämisen perusteista. Liettuan tasavallan mukaan yksi näistä perusteista on se, että tunnustaminen on selvästi vastoin sen valtion oikeusjärjestyksen perusteita, jossa tunnustamista pyydetään, mitä on tämän 23 artiklan mukaan tulkittava lapsen edun kannalta. Se lisää, että asetuksen N:o 2201/2003 24 artiklan mukaan tuomion antaneen jäsenvaltion tuomioistuimen, tässä tapauksessa liettualaisten tuomioistuinten, toimivallan tutkimiseksi ei ole kuitenkaan mahdollista vedota oikeusjärjestyksen perusteita koskevaan lausekkeeseen. Lisäksi saman asetuksen 26 artiklassa säädetään, että tuomiota ei saa sen sisältämän asiaratkaisun osalta ottaa missään tapauksessa uudelleen tutkittavaksi.

45. Edellä esitetystä huolimatta Liettuan tasavalta väittää, että Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) on ottanut huomioon riidanalaisessa ratkaisussa Vilniaus apygardos teismasin (Vilnan alueellinen tuomioistuin) antaman palauttamatta jättämistä koskevan ratkaisun ja Lietuvos apeliacinis teismasin (Liettuan muutoksenhakutuomioistuin) päätöksen sekä asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 3 kohdan sanamuodon, ”jonka mukaan lapsella katsotaan olevan erityisiä siteitä jäsenvaltioon – –, jos lapsi on kyseisen jäsenvaltion kansalainen (molemmat lapset ovat Liettuan kansalaisia)”.

46. Palauttamatta jättämistä koskevaa ratkaisua tarkastellessaan Liettuan tasavalta korostaa, että Vilniaus apygardos teismas (Vilnan alueellinen tuomioistuin) ja Lietuvos apeliacinis teismasin (Liettuan muutoksenhakutuomioistuin) ovat todenneet, ettei lasta S ole viety pois luvattomasti.

47. Liettuan tasavalta katsoo näin ollen, että kun otetaan huomioon lapsen poisviemisen laillisuus, lähes vuoden pituisen ajanjakson kuluminen tästä poisviemisestä, lasten koulunkäynti ja muut kotoutumiseen viittaavat merkit, ”[Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus)] on perustellusti ja oikeutetusti tukeutunut näihin olosuhteisiin arvioidessaan omaa toimivaltaansa ja katsoessaan, että se on asian tutkimiseen parhaiten soveltuva tuomioistuin”.

48. Liettuan tasavalta tuo esille lisäksi sen, että Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) on kiinnittänyt huomiota asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan säännösten sisältöön ainoastaan siltä osin kuin siinä esitetään yksi niistä perusteista, joiden avulla voidaan määrittää, millä tuomioistuimella on parhaat edellytykset asian tutkimiseen, ja että se on todennut olevansa toimivaltainen vasta todettuaan lapsen lähdön Ruotsista lailliseksi ja katsottuaan olevansa lapsen asuinpaikan tuomioistuin, mikä antoi sille asetuksen N:o 2201/2003 8 artiklassa tarkoitetun toimivallan.

49. Espanjan kuningaskunta huomautti 27.10.2015 pidetyssä istunnossa, että jos toimivaltasäännöksen rikkominen ei itsessään riitä asetuksen N:o 2201/2003 23 artiklan a alakohdan ja 24 artiklan mukaisesti perusteeksi päätöksen tunnustamatta jättämiselle, tällainen tunnustamatta jättäminen voisi tulla kyseeseen, kun toimivaltasäännöksiä on selvästi rikottu ja kun tämä tunnustamatta jättäminen on lapsen edun mukaista.

50. Komissio katsoo, että oikeusjärjestyksen perusteiden käsitettä on tulkittava suppeasti, sillä se on esteenä asetuksen yhden perustavanlaatuisen tavoitteen eli tuomioiden vapaan liikkuvuuden toteuttamiselle, ja että siihen voidaan näin ollen vedota ainoastaan poikkeustapauksissa. ( 10 ) Komission mukaan ei ole myöskään mahdollista kieltäytyä tunnustamasta tuomioistuimen päätöstä asetuksen N:o 2201/2003 23 artiklan a alakohtaan vedoten pelkästään sillä perusteella, että päätös on selvästi oikeusjärjestyksen perusteiden vastainen, sillä tämän saman säännöksen mukaan on otettava huomioon lapsen etu.

51. Komissio lisää, että asetuksen N:o 2201/2003 24 artiklassa täsmennetään, että sen 3–14 artiklassa tarkoitettuihin tuomioistuimen toimivaltaa koskeviin säännöksiin ei voida soveltaa 23 artiklan a alakohdassa tarkoitettua oikeusjärjestyksen perusteita koskevaa kieltäytymisperustetta. Se katsoo näin ollen, että tämän asetuksen perusteella ei ole lainkaan mahdollista tutkia tuomion antaneen jäsenvaltion tuomioistuimen toimivaltaa. Komissio katsoo, että se, että kyseisen asetuksen 15 artiklaa ei mainita sen 24 artiklassa, selittyy sen tarpeettomuudella, sillä yleisenä periaatteena on, ettei tuomion antaneen jäsenvaltion tuomioistuimen toimivaltaa tutkita lainkaan.

52. Komissio katsoo, että vaikka jäsenvaltio, jossa tunnustamista pyydetään, ei saa tutkia tuomion antaneen jäsenvaltion tuomioistuimen toimivaltaa, se voi kaikesta huolimatta suorittaa yleistä valvontaa oikeusjärjestyksen perusteiden kannalta.

53. Komissio huomauttaa, että Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) on katsonut lasten saaneen asuinpaikan Liettuassa palauttamatta jättämistä koskevan päätöksen jälkeen. Se pitää tätä kantaa kyseenalaisena, sillä tuomion Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, 44 kohta) mukaan se, että jäsenvaltio kieltäytyy palauttamasta lapsia, ei merkitse toimivallan siirtymistä kyseisen jäsenvaltion tuomioistuimille.

54. Komissio toteaa myös, että vaikka lasten asuinpaikan katsottaisiin olevan Liettuassa, Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) on perustanut toimivaltansa asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklaan. Komission mukaan tätä menettelytapaa on vaikeaa ymmärtää. Se toteaa, että jos liettualainen tuomioistuin olisi todella katsonut, että lasten asuinpaikka on Liettuassa, sen olisi pitänyt perustaa toimivaltansa asetuksen N:o 2201/2003 8 artiklaan. Soveltaessaan asetuksen N:o 2201/2001 15 artiklaa kyseinen tuomioistuin ei myöskään ole noudattanut siinä säädettyjä edellytyksiä eikä soveltanut siinä säädettyä menettelyä.

55. Komission mukaan yksi perusperiaatteista Euroopan oikeusalueella, johon Ruotsin ja Liettua kuuluvat, on keskinäinen luottamus, joka perustuu tuomioistuinten väliseen vilpittömään yhteistyöhön. Se katsoo, että Euroopan oikeusalueen sääntöjen selvä ja väärinkäyttönä pidettävä rikkominen voi merkitä unionin oikeusjärjestyksessä ja siten Ruotsin oikeusjärjestyksessä perustavanlaatuisena pidetyn oikeussäännön rikkomista.

56. Komissio toteaa vielä, että asiassa on otettava huomioon myös se, että P:llä oli mahdollisuus valittaa riidanalaisesta ratkaisusta tuomion antaneessa jäsenvaltiossa ja että hänen olisi pitänyt käyttää tätä mahdollisuutta. Komission mukaan tällainen menettely vastaa asetuksen N:o 2201/2003 yleistä periaatetta, jonka mukaan säännösten virheellinen soveltaminen on riitautettava tuomion antaneen jäsenvaltion tuomioistuimissa. Komissio huomauttaa vielä, että on varmistettava, onko lapsen edun mukaista turvautua oikeusjärjestyksen perusteita koskevaan lausekkeeseen ratkaisun tunnustamisesta kieltäytymiseksi.

57. Komission mukaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on ratkaistava, merkitseekö unionin oikeuden rikkominen tässä tapauksessa virhettä, joka olisi voitu kohtuudella korjata tuomion antaneessa jäsenvaltiossa käytettävissä olevin muutoksenhakukeinoin (yhdessä asetuksessa N:o 2201/2003 säädettyjen muutoksenhakukeinojen kanssa), vai onko tämän asetuksen säännöksiä rikottu niin selvästi ja huomattavasti, että unionin oikeuteen sisältyviä keskinäisen luottamuksen ja vilpittömän yhteistyön periaatteita on loukattu.

B – Alustavat toteamukset

58. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä ennakkoratkaisukysymys koskee ennen kaikkea sitä, voiko se asetuksen N:o 2201/2003 24 artiklassa säädetyn kiellon tutkia tuomion antaneen jäsenvaltion tuomioistuimen toimivaltaa estämättä kieltäytyä tämän asetuksen 23 artiklan a alakohdan mukaisesti tunnustamasta riidanalaista ratkaisua, jonka mukaan lapsi S asuu äitinsä luona. ( 11 )

59. Heti alkuun on korostettava, että ennakkoratkaisukysymyksessä oleva viittaus asetuksen N:o 2201/2003 24 artiklaan näyttää viittaavan siihen, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii ainoastaan mahdollisuutta olla tunnustamatta riidanalaista ratkaisua sen vuoksi, että Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) ei ole noudattanut toimivaltasäännöksiä.

60. Vaikka ennakkoratkaisukysymys koskee asetuksen N:o 2201/2003 23 artiklan a alakohtaa, jossa säädetään vanhempainvastuuta koskevan tuomion tunnustamatta jättämisen perusteesta, kun tunnustaminen on selvästi vastoin oikeusjärjestyksen perusteita, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole ilmoittanut, miten riidanalaisen ratkaisun tunnustaminen olisi vastoin sen jäsenvaltion, jossa tunnustamista pyydetään, tai Euroopan unionin oikeusjärjestyksen perusteita tavalla, jota ei voida hyväksyä.

61. Pelkästään P:n kyseisessä tuomioistuimessa esittämissä perusteluissa, jotka on toistettu ennakkoratkaisupyynnössä, ( 12 ) viitataan väitettyyn oikeusjärjestyksen perusteiden vastaisuuteen. P on väittänyt ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa, että riidanalaisen ratkaisun tunnustaminen olisi selvästi vastoin oikeusjärjestyksen perusteita, sillä Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) on tehnyt vakavan virheen, kun se on tahallisesti tai tietämättömyyttään yhtäältä rikkonut asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklaa ja toisaalta jättänyt noudattamatta tässä asetuksessa säädettyä palauttamismenettelyä ja erityisesti loukannut perusperiaatetta, jonka mukaan lapsikaappausasioissa viimeinen sana on lapsen alkuperäisen asuinvaltion tuomioistuimilla kyseisen asetuksen 11 artiklan 8 kohdan mukaisesti. ( 13 )

62. Käsittelen tässä kannanotossa näitä kahta kysymystä peräjälkeen.

C – Väite asetuksen N:o 2201/2003 toimivaltasäännösten rikkomisesta ja saman asetuksen 23 artiklan a alakohdassa säädetty oikeusjärjestyksen perusteita koskeva poikkeus

63. P väittää, että riidanalaisessa ratkaisussa ei esitetä selvästi, mihin seikkoihin Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) perustaa toimivaltansa. Hän katsoo lisäksi, että riidanalaista ratkaisua voitaisiin pitää asetuksen N:o 2201/2003 20 artiklassa tarkoitettuna väliaikaisena ratkaisuna, joten tuomion Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437) mukaisesti sillä ei olisi vaikutuksia Liettuan alueen ulkopuolella.

64. Unionin tuomioistuin katsoi tuomion Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437) 76–78 kohdassa, että ratkaisu, josta ei käy ilmi, että se on tehty asetuksen N:o 2201/2003 toimivaltasäännösten mukaisesti, kuuluu kyseisen asetuksen 20 artiklan soveltamisalaan silloin, kun se täyttää tässä artiklassa säädetyt edellytykset. Unionin tuomioistuin katsoi tältä osin kyseisen tuomion 83 kohdassa, että asetuksessa N:o 2201/2003 säädettyä tunnustamis- ja täytäntöönpanojärjestelmää ei voida soveltaa tämän asetuksen 20 artiklan soveltamisalaan kuuluviin toimenpiteisiin.

65. Mielestäni tätä oikeuskäytäntöä ei voida soveltaa pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä oleviin olosuhteisiin.

66. Toisin kuin P:n huomautuksissa esitetään, ( 14 ) riidanalaisesta ratkaisusta ilmenee, että Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) on perustanut toimivaltansa asetuksen N:o 2201/2003 toimivaltasäännöksiin. Tältä osin riidanalaisessa ratkaisussa mainitaan paitsi asetuksen N:o 2201/2003 15 artikla ( 15 ) myös ( 16 ) tämän asetuksen 8 ja 9 artikla. ( 17 )

67. Tästä seuraa, että koska riidanalaisessa ratkaisussa on riittävästi seikkoja, jotka osoittavat, että Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) on perustanut toimivaltansa asetuksen N:o 2201/2003 säännöksiin, tämä ratkaisu ei ole saman asetuksen 20 artiklassa tarkoitettu väliaikainen ratkaisu, ja ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on ( 18 ) tunnustettava se kyseisen asetuksen 21 artiklan 1 kohdassa vahvistetun tuomioistuinratkaisujen vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen ( 19 ) mukaisesti, jollei jotakin saman asetuksen 23 artiklassa säädetyistä vanhempainvastuuta koskevien tuomioiden tunnustamatta jättämisen perusteista voida soveltaa. ( 20 )

68. Kun otetaan huomioon edellä todetut asetuksen N:o 2201/2003 tavoitteet ja kyseisen asetuksen 23 artiklan a alakohdan sanamuoto, jonka mukaan tuomiota ei tunnusteta, jos tunnustaminen on ”selvästi, ottaen huomioon lapsen etu, vastoin sen jäsenvaltion oikeusjärjestyksen perusteita, jossa tunnustamista pyydetään”, tämän asetuksen 23 artiklan a alakohdan oikeusjärjestyksen perusteita koskevaan kieltäytymisperusteeseen voidaan mielestäni vedota ainoastaan poikkeustapauksissa. ( 21 ) Koska tällä kieltäytymisperusteella poiketaan keskinäiseen luottamukseen perustuvasta tuomioistuinratkaisujen vastavuoroisen tunnustamisen periaatteesta ja se voi siten olla esteenä asetuksen N:o 2201/2003 perustavanlaatuisten tavoitteiden toteuttamiselle, ( 22 ) sitä on tulkittava suppeasti. ( 23 )

69. Lisäksi on todettava, että paitsi asetuksen N:o 2201/2003 23 artiklan a alakohdassa säädetyn poikkeuksen hyvin rajattu ulottuvuus myös tämän asetuksen 24 artiklan ensimmäinen virke vahvistavat, että muiden jäsenvaltioiden tuomioistuimet eivät saa tutkia ensimmäisen tuomioistuimen tekemää arviointia sen omasta toimivallasta. Tätä perusperiaatetta ( 24 ) täsmennetään myös saman säännöksen toisessa virkkeessä, jonka mukaan ”edellä 3–14 artiklassa tarkoitettuihin tuomioistuimen toimivaltaa koskeviin säännöksiin ei voida soveltaa – – 23 artiklan a alakohdassa tarkoitettua oikeusjärjestyksen perusteita koskevaa kieltäytymisperustetta”.

70. Sen seurauksena, että asetuksen N:o 2201/2003 24 artiklassa ei viitata tämän asetuksen 15 artiklaan, ei voida rajoittaa kyseisessä 24 artiklassa vahvistetun sen perusperiaatteen ulottuvuutta, jonka mukaan sen valtion oikeusjärjestyksen perusteisiin, jossa tunnustamista tai täytäntöönpanoa pyydetään, ei voida vedota toisessa jäsenvaltiossa annetun tuomion tunnustamista tai täytäntöönpanoa vastaan pelkästään sillä perusteella, että tuomion antaneen jäsenvaltion tuomioistuin ei ole noudattanut toimivaltasäännöksiä. ( 25 )

71. Korostan tältä osin, että tätä keskinäiseen luottamukseen perustuvaa perusperiaatetta, jolla varmistetaan tuomioiden vapaa liikkuvuus unionissa, ei voida kyseenalaistaa toimivaltasäännösten väitetyn rikkomisen vakavuuden perusteella.

72. Näin ollen vaikka ilmenisi, ettei Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) ole noudattanut asetuksen N:o 2201/2003 toimivaltasäännöksiä tai tämän asetuksen 15 artiklan sanamuotoa, kuten P ja komissio väittävät, ( 26 ) (mistä ei mielestäni ole kyse) tällaisen toteamuksen seurauksena ei voisi olla eikä voitaisi mahdollistaa sitä, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin jättää riidanalaisen ratkaisun tunnustamatta.

73. Asetuksen N:o 2201/2003 26 artiklassa säädetään lisäksi, että tuomiota ei saa sen sisältämän asiaratkaisun osalta ottaa missään tapauksessa uudelleen tutkittavaksi. ( 27 ) Tästä seuraa, että valtion, jossa tunnustamista pyydetään, tuomioistuin ei voi kieltäytyä tunnustamasta toisessa jäsenvaltiossa annettua tuomiota pelkästään sillä perusteella, että sen käsityksen mukaan kansallista oikeutta tai unionin oikeutta on sovellettu virheellisesti tässä tuomiossa, sillä muuten kyseenalaistettaisiin asetuksen N:o 2201/2003 tarkoitus. ( 28 )

74. On päinvastoin katsottava, että tällaisissa tilanteissa yksityisille tarjotaan riittävät takeet kussakin jäsenvaltiossa käytössä olevalla oikeussuojakeinojärjestelmällä, jota on täydennetty SEUT 267 artiklassa määrätyllä ennakkoratkaisupyyntömenettelyllä. ( 29 )

75. Istunnossa, joka pidettiin 27.10.2015, Liettuan tasavalta vahvisti, että riidanalaisesta ratkaisusta voitiin valittaa useassa oikeusasteessa. P puolestaan vahvisti tässä samassa istunnossa, että hän ei ollut valittanut riidanalaisesta ratkaisusta liettualaisiin tuomioistuimiin. P ei siten ole käyttänyt Liettuan oikeudessa käytössä olevia muutoksenhakukeinoja siitä huolimatta, että hän on osallistunut aktiivisesti useisiin liettualaisissa tuomioistuimissa vireille saatettuihin menettelyihin, jotka koskevat vanhempainvastuuta ja hänen lastensa palauttamista. ( 30 ) Hän ei ole näin ollen käyttänyt mahdollisuutta riitauttaa Šilutės rajono apylinkės teismasin (Šilutėn alioikeus) toimivaltaa riidanalaisen ratkaisun antamiseen.

76. Edellä esitetyn perusteella katson, että asetuksen N:o 2201/2003 23 artiklan a alakohdan ja 24 artiklan mukaan sen valtion oikeusjärjestyksen perusteisiin, jossa tunnustamista tai täytäntöönpanoa pyydetään, ei voida vedota toisessa jäsenvaltiossa annetun ratkaisun tunnustamista tai täytäntöönpanoa vastaan pelkästään sillä perusteella, että ratkaisun antaneen jäsenvaltion tuomioistuin ei ole noudattanut asetuksen N:o 2201/2003 toimivaltasäännöksiä.

77. Totean vielä, että vaikka sen jäsenvaltion, jossa tunnustamista pyydetään, oikeusjärjestyksen perusteisiin voitaisiin vedota asetuksen N:o 2201/2003 23 artiklan a alakohdan perusteella, lukuun ottamatta jo hylkäämääni, tämän asetuksen toimivaltasäännösten rikkomiseen perustuvaa menestyksetöntä väitettä asiassa ei ole esitetty yhtään väitettä sen osoittamiseksi, miten näitä oikeusjärjestyksen perusteita olisi loukattu.

D – Asetuksen N:o 2201/2003 11 artikla ja palauttamismenettely

78. Ennakkoratkaisupyynnöstä sekä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisukysymyksen sanamuodosta käy ilmi, että sen käsiteltävänä olevan oikeusriidan kohde ( 31 ) koskee yksinomaan lapsen huoltoa, sellaisena kuin se on määritelty asetuksen N:o 2201/2003 2 artiklan 9 alakohdassa.

79. P, ( 32 ) Ruotsin kuningaskunta ja Liettuan tasavalta ovat vastauksena unionin tuomioistuimen esittämään kirjalliseen kysymykseen todenneet myös, että pääasian oikeusriidan kohde ja riidanalaiseen ratkaisuun johtaneen Šilutės rajono apylinkės teismasin (Šilutėn alioikeus) käsiteltävänä olleen oikeusriidan kohde ovat päällekkäisiä. Myös Q on vahvistanut tämän kannan 27.10.2015 pidetyssä istunnossa. ( 33 )

80. Totean kuitenkin, että Ruotsin kuningaskunta on ilmoittanut kirjallisissa huomautuksissaan, että ”Lietuvos apeliacinis teismasin (Liettuan muutoksenhakutuomioistuin) hylättyä 21.10.2014 lasten palauttamista koskevan hakemuksen Varbergs tingsrättille (Varbergin käräjäoikeus) on toimitettu Ruotsin keskusviranomaisen eli ulkoasianministeriön välityksellä asiakirjoja asetuksen [N:o 2201/2003] 11 artiklan 6 kohdan mukaisesti. P on pyytänyt, että hänen hakemuksensa käsitellään vireillä olevan lapsen huoltoa koskevan asian yhteydessä. Asetuksen [N:o 2201/2003] 11 artiklan 8 kohdassa säädetään, että huolimatta lapsen palauttamatta jättämistä koskevan tuomion antamisesta vuoden 1980 Haagin yleissopimuksen 13 artiklan perusteella [kyseisen] asetuksen nojalla toimivaltaisen tuomioistuimen myöhemmin antama lapsen palauttamista edellyttävä tuomio on täytäntöönpanokelpoinen lapsen palauttamisen turvaamiseksi”.

81. Katson näin ollen, ettei voida varmuudella tietää, onko ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltäväksi todellisuudessa saatettu asetuksen N:o 2201/2003 11 artiklan 8 kohdan mukainen lapsen palauttamista koskeva hakemus.

82. Totean vielä, että vaikka P on todellisuudessa vedonnut lapsen luvattomaan poisviemiseen, ( 34 ) riidanalaisen ratkaisun sivulta 4 käy ilmi, että Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) on katsonut, että kyseinen vieminen Liettuaan oli laillista. Lisäksi Lietuvos apeliacinis teismasin (Liettuan muutoksenhakutuomioistuin) mukaan Vilniaus apygardos teismas (Vilnan alueellinen tuomioistuin) ”on korostanut, että lapsen S lähtöajankohtana [P:tä] oli kielletty lähestymästä [Q:ta] ja tyttäriä ja yrittämästä ottaa heihin yhteyttä, ja heidän henkilöllisyytensä ja asuinpaikkansa oli pidetty salassa, mikä vastaa asiallisesti hänen huolto-oikeutensa rajoitusta. Näiden seikkojen vuoksi [Vilniaus apygardos teismas (Vilnan alueellinen tuomioistuin)] on todennut, ettei ole perusteita katsoa [lapsen S] lähteneen luvattomasti maasta vuoden 1980 Haagin yleissopimuksessa ja asetuksessa (EY) N:o 2201/2003 tarkoitetulla tavalla”. Jos lapsen S poisvieminen ja mahdollisesti Liettuassa pitäminen ovat laillisia, tuomion Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) 44 kohtaa ei voida soveltaa. ( 35 )

83. Unionin tuomioistuimelle esitetystä asiakirja-aineistosta ilmenee niin ikään, että Vilniaus apygardos teismasin (Vilnan alueellinen tuomioistuin) annettua 4.9.2014 päätöksen, jolla hylättiin P:n hakemus lapsen palauttamisesta ja joka pysytettiin Lietuvos apeliacinis teismasin (Liettuan muutoksenhakutuomioistuin) 21.10.2014 antamalla päätöksellä, ( 36 ) ja huolimatta siitä, että jäljennös näistä palauttamatta jättämistä koskevista päätöksistä toimitettiin asetuksen N:o 2201/2003 11 artiklan 6 kohdan mukaisesti ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle 28.11.2014, yhtään myöhempää päätöstä, jossa edellytettäisiin lapsen palauttamista, ei ole annettu asetuksen N:o 2201/2003 11 artiklan 8 kohdan nojalla. ( 37 ) Ruotsin kuningaskunta onkin todennut kirjallisissa huomautuksissaan, että ”kysymys jää avoimeksi Ruotsin keskusviranomaisessa”.

84. Tältä osin on pantava merkille, että vaatimuksella, joka koskee vanhempainvastuuseen liittyvää asiakysymystä, ei ole samaa kohdetta eikä samaa perustetta kuin vaatimuksella, jonka kohteena on luvattomasti toiseen jäsenvaltioon viedyn tai sieltä luvattomasti palauttamatta jätetyn lapsen palauttaminen tuomion antaneeseen jäsenvaltioon. ( 38 )

85. Unionin tuomioistuin on todennut, että vaikka asetuksen N:o 2201/2003 11 artiklan 8 kohdan mukaisen lapsen palauttamista edellyttävän tuomion, joka on annettu asetuksen N:o 2201/2003 11 artiklan 6 kohdan mukaisen palauttamatta jättämistä koskevan tuomion jälkeen, täytäntöönpanokelpoisuus liittyy läheisesti muihin asetuksessa N:o 2201/2003 säänneltyihin asioihin, erityisesti lapsen huoltoa koskevaan oikeuteen, sitä koskee prosessiautonomia, jotta luvattomasti viedyn lapsen palauttamista ei viivytettäisi. ( 39 )

86. Edellä esitetyn perusteella ja kun otetaan huomioon ennakkoratkaisukysymyksen sanamuoto, lapsen huoltoa koskevien ratkaisujen ja palauttamista koskevien ratkaisujen eri tavoitteet sekä se, että unionin tuomioistuimen asiakirja-aineistossa ei ole lainkaan tietoa siitä, onko ruotsalainen tuomioistuin mahdollisesti antanut asetuksen N:o 2201/2003 11 artiklan 8 kohdan mukaisen lapsen palauttamista edellyttävän ratkaisun ( 40 ) – huolimatta kuukausien kulumisesta Lietuvos apeliacinis teismasin (Liettuan muutoksenhakutuomioistuin) 21.10.2014 antamasta palauttamatta jättämistä koskevasta ratkaisusta ( 41 ) – katson, että P:n huomautukset palauttamismenettelystä eivät ole merkityksellisiä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykseen vastattaessa.

VI – Ratkaisuehdotus

87. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Varbergs tingsrättin (Varbergin käräjäoikeus) esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/2003 23 artiklan a alakohtaa ja 24 artiklaa on tulkittava siten, että sen valtion oikeusjärjestyksen perusteet, jossa tunnustamista tai täytäntöönpanoa pyydetään, eivät voi estää toisessa jäsenvaltiossa annetun ratkaisun tunnustamista tai täytäntöönpanoa pelkästään sillä perusteella, että ratkaisun antaneen jäsenvaltion tuomioistuin ei ole noudattanut asetuksen N:o 2201/2003 toimivaltasäännöksiä.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: ranska.

( 2 ) EUVL L 338, s. 1.

( 3 ) Šilutės rajono apylinkės teismasin (Šilutėn alioikeus) 18.2.2015 antamasta ratkaisusta ilmenee, että P:n ja Q:n avioliitto päättyi 9.3.2006 (ks. tämän kannanoton 29 kohta).

( 4 ) Jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tarkistuksesta muuta johdu, unionin tuomioistuimen asiakirja-aineistosta kuitenkin ilmenee, että Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) oli 6.2.2006 (9.3.2006) antamallaan ratkaisulla vahvistanut lapsen V asuinpaikaksi Q:n asuinpaikan.

( 5 ) Q pyysi, että lapsen S vahvistetaan asuvan hänen luonaan.

( 6 ) P pyysi, että lapsen V vahvistetaan asuvan hänen luonaan.

( 7 ) Ks. asetuksen N:o 2201/2003 53 artikla.

( 8 ) Täsmennettäköön, että Ruotsin kuningaskunnan huomautukset rajoittuivat unionin tuomioistuimen sille esittämiin kysymyksiin.

( 9 ) Ks. tämän kannanoton 32 kohta.

( 10 ) Ks. analogisesti tuomio Solo Kleinmotoren (C‑414/92, EU:C:1994:221, 20 kohta); tuomio Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, 21 kohta) ja tuomio Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, 26 kohta).

( 11 ) Huomattakoon tältä osin, että asetuksen N:o 2201/2003 2 artiklan 9 alakohdan mukaan oikeus lapsen huoltoon käsittää oikeuden päättää lapsen asuinpaikasta. Ks. myös tuomio C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, 63 kohta).

( 12 ) Ks. tämän kannanoton 32 ja 33 kohta.

( 13 ) On syytä korostaa, että ennakkoratkaisupyynnössä ei viitata lainkaan Ruotsin oikeusjärjestyksen perusteisiin. Kyse on ainoastaan unionin oikeuden säännöksistä eli asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklasta ja tässä asetuksessa ja erityisesti sen 11 artiklan 8 kohdassa säädetystä palauttamismenettelystä. Vaikka on totta, että asetuksen N:o 2201/2003 23 artiklan a alakohta koskee ainoastaan ”sen jäsenvaltion oikeusjärjestyksen perusteita, jossa tunnustamista pyydetään”, mielestäni tätä säännöstä sovelletaan myös silloin, kun tunnustaminen on selvästi vastoin unionin oikeusjärjestyksen perusteita. Ks. vastaavasti tuomio Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, 48 kohta).

( 14 ) Ks. tämän kannanoton 42 kohta.

( 15 ) Riidanalaisen ratkaisun viittaukselle asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklaan voisi olla useita selityksiä: joko Šilutės rajono apylinkės teismas (Šilutėn alioikeus) on vain toistanut asianosaisten kirjelmissä mainitut säännökset, kuten Liettuan tasavalta väittää, tai sitten se on katsonut, ettei ollut lapsen edun mukaista siirtää asiaa ruotsalaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi.

( 16 ) Ks. Liettuan tasavallan huomautukset (tämän kannanoton 48 kohta).

( 17 ) Katson, että vaikka asetuksen N:o 2201/2003 24 artiklan mukaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana ei ole tutkia Šilutės rajono apylinkės teismasin (Šilutėn alioikeus) suorittamaa arviointia sen omasta toimivallasta, keskinäisen luottamuksen periaatteelle on ominaista se, että jäsenvaltion tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi on jätetty vanhempainvastuuta koskeva hakemus, tarkistaa toimivaltansa asetuksen N:o 2201/2003 8–14 artiklan näkökulmasta ja että kyseisen tuomioistuimen antamasta ratkaisusta käy selvästi ilmi, että se on päättänyt noudattaa mainitussa asetuksessa säädettyjä, suoraan sovellettavia toimivaltasääntöjä tai että se on ratkaissut asian niiden mukaisesti. Kuten kyseisen asetuksen 24 artiklassa täsmennetään, muiden jäsenvaltioiden tuomioistuimet eivät sitä vastoin voi tutkia sitä, miten ensimmäinen tuomioistuin on arvioinut toimivaltaansa. Tällä kiellolla ei oteta ennalta kantaa siihen mahdollisuuteen, että sellainen tuomioistuin, jolle esitetty ratkaisu ei sisällä tietoja, joiden perusteella ratkaisun antanut tuomioistuin on kiistatta toimivaltainen tutkimaan pääasian, varmistaa, käykö ratkaisusta ilmi, että viimeksi mainittu tuomioistuin on perustanut toimivaltansa kyseisen asetuksen säännökseen. Tällaisella varmistustoimenpiteellä ei tutkita ratkaisun antaneen tuomioistuimen toimivaltaa vaan ainoastaan määritellään, millä perusteella kyseinen tuomioistuin katsoo olevansa toimivaltainen. Ks. vastaavasti tuomio Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, 73–75 kohta).

( 18 ) Sanotun kuitenkaan rajoittamatta asetuksen N:o 2201/2003 III luvun 4 jakson soveltamista; se koskee tiettyjen tuomioiden, mukaan lukien lapsen palauttamista edellyttävien tiettyjen tuomioiden, täytäntöönpanokelpoisuutta (ks. 21 artiklan 3 kohta). Tuomion Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406) 65 kohdassa unionin tuomioistuin katsoi, että ”[tämän] asetuksen 21 artiklan 3 kohdassa tehdyllä varauksella, jossa on käytetty ilmaisua ’sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän luvun 4 jakson soveltamista’ – – pyritään täsmentämään, että tässä säännöksessä jokaiselle, jonka etua tuomion tunnustaminen koskee, annettu mahdollisuus pyytää vahvistettavaksi, että jäsenvaltiossa annettu tuomio on tunnustettava tai jätettävä tunnustamatta, ei sulje pois edellytysten täyttyessä sitä mahdollisuutta, että turvaudutaan [kyseisen] asetuksen 11 artiklan 8 kohdassa sekä 40 ja 42 artiklassa säädettyyn järjestelyyn, mikäli lapsen palauttamista edellytetään palauttamatta jättämisestä annetun tuomion jälkeen, koska tämä järjestely on ensisijainen III luvun 1 ja 2 jakson järjestelyihin nähden”.

( 19 ) Asetuksen N:o 2201/2003 johdanto‑osan toisesta perustelukappaleesta ilmenee, että tuomioistuinratkaisujen vastavuoroisen tunnustamisen periaate on oikeudellisen yhteistyön kulmakivi. Tämän asetuksen johdanto‑osan 21 perustelukappaleen mukaan vastavuoroisen tunnustamisen olisi perustuttava keskinäisen luottamuksen periaatteeseen. Tuomio Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, 70 ja 71 kohta). Ks. analogisesti tuomio Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, 40 kohta). Kuten unionin tuomioistuin totesi tuomiossa Purrucker (C-256/09, EU:C:2010:437, 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), nimenomaan tämä keskinäinen luottamus on mahdollistanut sellaisen toimivaltaa koskevan sitovan järjestelmän käyttöönoton, jota kaikki asetuksen N:o 2201/2003 soveltamisalaan kuuluvat tuomioistuimet ovat velvollisia noudattamaan, sekä sen, että jäsenvaltiot ovat vastaavasti luopuneet omista tunnustamista ja täytäntöönpanomääräyksiä koskevista kansallisista säännöistään vanhempainvastuuseen liittyvien ratkaisujen tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevan yksinkertaistetun menettelyn hyväksi.

( 20 ) Tuomiossa Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, 50 kohta) unionin tuomioistuin totesi, että keskinäisen luottamuksen periaatteen mukaisesti tunnustamatta jättämisen perusteet olisi rajoitettava ainoastaan välttämättömimpiin. Ks. myös tuomio Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, 40 kohta). Vanhempainvastuuta koskevan tuomion tunnustamatta jättämisen perusteet on lueteltu nimenomaisesti ja tyhjentävästi asetuksen N:o 2201/2003 23 artiklassa. Ks. vastaavasti tuomio C (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, 104 kohta).

( 21 ) Ks. analogisesti tuomio Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), joka koskee tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 (EYVL 2001, L 12, s. 1) 34 artiklan 1 alakohtaa, joka on hyvin samankaltainen kuin asetuksen N:o 2201/2003 23 artiklan a alakohta. Katson näin ollen, että asetuksen N:o 44/2001 34 artiklan 1 alakohtaan perustuvaa oikeuskäytäntöä voidaan noudattaa asetuksen N:o 2201/2003 23 artiklan a alakohtaa tulkittaessa edellyttäen kuitenkin, että tämän viimeksi mainitun säännöksen mukaisesti lapsen etu otetaan huomioon. Ks. myös tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.20012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 (EUVL L 351, s. 1), jota sovelletaan 10.1.2015 alkaen, 45 artikla. Unionin tuomioistuin katsoi kyseisen tuomion 44 kohdassa, että ”asetuksen N:o 44/2001 34 artiklan 1 alakohdassa olevaa, oikeusjärjestyksen perusteita koskevaa säännöstä voidaan soveltaa ainoastaan, jos toisessa jäsenvaltiossa annetun ratkaisun tunnustaminen olisi kestämättömällä tavalla ristiriidassa valtion, jossa tunnustamista pyydetään, oikeusjärjestyksen kanssa sen vuoksi, että tällä tunnustamisella loukattaisiin jotakin perustavanlaatuista periaatetta. Jotta noudatettaisiin kieltoa tutkia toisessa jäsenvaltiossa annettu ratkaisu uudelleen sen sisältämän asiaratkaisun osalta, kyseessä on oltava sellaisen oikeussäännön ilmeinen rikkominen, jota pidetään valtion, jossa tunnustamista pyydetään, oikeusjärjestyksessä olennaisen tärkeänä, tai sellaisen oikeuden ilmeinen loukkaaminen, jota pidetään tässä oikeusjärjestyksessä perustavanlaatuisena”.

( 22 ) Ks. analogisesti tuomio Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, 19 ja 21 kohta) ja tuomio Renault (C‑38/98, EU:C:2000:225, 26 kohta), jotka koskevat tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevan 27.9.1968 allekirjoitetun yleissopimuksen (EYVL 1972, L 299, s. 32) 27 artiklan 1 kohdan tulkintaa, sellaisena kuin tämä yleissopimus on muutettuna Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen 9.10.1978 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 304, s. 1; yleissopimus muutoksineen s. 77) ja Helleenien tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen 25.10.1982 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 388, s. 1; jäljempänä Brysselin yleissopimus). Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan 1 kohdassa määrätään, että ”tuomiota ei tunnusteta – –, jos tunnustaminen on vastoin sen valtion oikeusjärjestyksen perusteita (ordre public), jossa tuomioon vedotaan” (kursivointi tässä). Vaikka asetuksen N:o 2201/2003 23 artiklan a alakohdasta ja asetuksen N:o 44/2001 34 artiklan 1 alakohdasta poiketen sana ”selvästi” puuttuu (mikä tukee entisestään perustelujani), Brysselin yleissopimuksen 27 artiklan 1 kohtaan perustuvaa oikeuskäytäntöä voidaan noudattaa tulkittaessa asetuksen N:o 2201/2003 23 artiklan a alakohtaa edellyttäen kuitenkin, että tämän viimeksi mainitun säännöksen mukaisesti lapsen etu otetaan huomioon.

( 23 ) Ks. analogisesti tuomio flyLAL-Lithuanian Airlines (C‑302/13, EU:C:2014:2319 46 ja 47 kohta), joka koskee erityisesti asetuksen N:o 44/2001 34 artiklan 1 kohtaa.

( 24 ) Ks. tuomio Purrucker (C-296/10, EU:C:2010:665, 90 kohta). Ks. analogisesti tuomio Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, 31 kohta).

( 25 ) Ks. analogisesti tuomio Krombach (C‑7/98, EU:C:2000:164, 32 kohta). Tämä tuomio koskee Brysselin yleissopimuksen 28 artiklan kolmannen kappaleen loppuosaa, jonka sanamuoto on hyvin samankaltainen kuin asetuksen N:o 2201/2003 24 artiklan toisen virkkeen sanamuoto.

( 26 ) Mielestäni komission huomautukset ovat paikoin epäselviä ja ristiriitaisia. Komissio katsoo yhtäältä, että tuomion antaneen jäsenvaltion tuomioistuimen toimivaltaa ei voida ollenkaan tutkia, ja toisaalta, että jäsenvaltio, jossa tunnustamista pyydetään, voi kaikesta huolimatta suorittaa yleistä valvontaa oikeusjärjestyksen perusteiden kannalta tilanteessa, jossa toimivaltasäännöksiä on rikottu selvästi ja väärinkäyttönä pidettävällä tavalla. Mielestäni tällaisella lähestymistavalla voidaan paitsi rikkoa vakavasti asetusta N:o 2201/2003 myös vaarantaa muilla asetuksilla käyttöön otettu tuomioiden vapaan liikkuvuuden järjestelmä unionissa. Komissio, jolta asiasta kysyttiin istunnossa, viittasi esimerkkiin, jossa tuomion antaneen jäsenvaltion tuomioistuin on rikkonut Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamista koskevan yleissopimuksen 6 artiklaa. Vaikka tämä voikin liittyä oikeusjärjestyksen perusteisiin, se ei kuulu mitenkään toimivaltasäännösten soveltamisalaan. Lisäksi jos komissio katsoo, että on olemassa näyttöä joidenkin kansallisten tuomioistuinten nimenomaisesta tahdosta rikkoa asetuksen N:o 2201/2003 toimivaltasäännöksiä, tämä toimielin voi saattaa vireille jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn. Ks. analogisesti tuomio Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, 53–55 kohta).

( 27 ) Ks. tuomio C (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, 103 kohta).

( 28 ) Valtion, jossa tunnustamista pyydetään, tuomioistuin ei voi tutkia, pitävätkö tuomion antaneen jäsenvaltion tuomioistuimen arvioinnit oikeudellisista seikoista ja tosiseikoista paikkansa. Ks. analogisesti tuomio Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, 43 kohta), joka koskee asetuksen N:o 44/2001 36 artiklaa, jonka sanamuoto on hyvin samankaltainen kuin asetuksen N:o 2201/2003 26 artiklan sanamuoto.

( 29 ) Ks. analogisesti tuomio Diageo Brands (C‑681/13, EU:C:2015:471, 49 ja 63 kohta).

( 30 ) Pääasian lisäksi liettualaisissa tuomioistuimissa on saatettu vireille useita asioita, jotka on kaikki ratkaisu Q:n hyväksi. Tältä osin Liettuan tasavalta mainitsi 27.10.2015 pidetyssä istunnossa neljä asiaa, eli Šilutės rajono apylinkės teismasissa (Šilutėn alioikeus) nostettu S:n huoltoa koskeva kanne, joka on riidanalaisen ratkaisun taustalla, palauttamismenettely Vilniaus apygardos teismasissa (Vilnan alueellinen tuomioistuin) sekä muutoksenhaku Lietuvos apeliacinis teismasissa (Liettuan muutoksenhakutuomioistuin), Vilniaus apygardos teismasissa (Vilnan alueellinen tuomioistuin) nostettu kanne ja Lietuvos apeliacinis teismasille (Liettuan muutoksenhakutuomioistuin) tehty valitus P:n väliaikaisista yhteydenpitorajoituksista lapsen S kanssa ja vielä Klaipèdis apylinkès teismasissa (Klaipèdan alioikeus) ja Klaipèdis apygardos teismasissa (Klaipèdan alueellinen tuomioistuin) nostetut kanteet lapsen S osalta vahvistettujen yhteydenpitorajoitusten noudattamisesta. Liettuan tasavallan mukaan vähintään 16 tuomaria neljässä eri asiassa on ratkaissut asian Q:n hyväksi lapsen edun perusteella.

( 31 ) Ks. ennakkoratkaisupyynnön s. 1.

( 32 ) P:n kirjallisista huomautuksista ilmenee, että ”kun otetaan huomioon lapsen huoltoon ja asuinpaikan vahvistamiseen sovellettavat eri kansalliset lainsäädännöt ja se, että molemmat asiat koskevat tyttären S asuinpaikkaa ja vanhempien vanhempainvastuuta hänen osaltaan, on katsottava, että näissä eri maissa vireillä olevilla oikeudenkäynneillä on sama kohde”. Hän vahvisti kantansa tältä osin 27.10.2015 pidetyssä istunnossa.

( 33 ) Tämän ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevan asian (joka on tullut vireille 11.4.2014) ja riidanalaiseen ratkaisuun johtaneen Šilutės rajono apylinkės teismasissa (Šilutėn alioikeus) kyseessä olleen asian (joka on tullut vireille 8.4.2014) päällekkäisyyden vuoksi voitaisiin pohtia, miksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole lykännyt asian käsittelyä asetuksen N:o 2201/2003 19 artiklan 2 kohdan nojalla, jossa säädetään, että ”jos eri jäsenvaltioiden tuomioistuimissa pannaan vireille vanhempainvastuuseen liittyviä kanteita, jotka koskevat samaa lasta ja samaa asiaa, tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on omasta aloitteestaan lykättävä asian käsittelyä, kunnes on ratkaistu, onko tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, toimivaltainen”. Tällaisella menettelytavalla olisi vältetty rinnakkaiset oikeudenkäynnit eri jäsenvaltioiden tuomioistuimissa ja tästä mahdollisesti aiheutuva ratkaisujen ristiriitaisuus (ks. tuomio Purrucker, C‑296/10, EU:C:2010:665, 64 kohta).

( 34 ) Ks. tämän kannanoton 41 kohta.

( 35 ) Ks. tämän kannanoton 16 ja 17 kohta (tosiseikkojen osalta) ja 47 kohta (Liettuan tasavallan huomautusten osalta).

( 36 ) Lietuvos apeliacinis teismas (Liettuan muutoksenhakutuomioistuin) hylkäsi P:n tekemän valituksen. Tämän tuomioistuimen mukaan oli selvää, että P:n ”käytös oli kestämätöntä ja moraalisääntöjen vastaista ja että hän oli käyttäytynyt alaikäistä lasta kohtaan tavalla, joka voi vaarantaa lapsen normaalin kehityksen, hänen sosiaalisen hyvinvointinsa ja etunsa”.

( 37 ) Vaikka asetuksen N:o 2201/2003 11 artiklan 4–6 kohdassa säädetään, että tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi on saatettu lapsen palauttamista koskeva hakemus, voi – kuten pääasian oikeudenkäynnissä – kieltäytyä lapsen palauttamisesta vuoden 1980 Haagin yleissopimuksen 13 artiklan perusteella, tämän asetuksen nojalla toimivaltainen tuomioistuin voi palauttamatta jättämistä koskevasta ratkaisusta huolimatta määrätä myöhemmässä ratkaisussa lapsen palauttamisesta kyseisen asetuksen 11 artiklan 8 kohdan perusteella, ja tämä ratkaisu on täytäntöönpanokelpoinen lapsen oleskeluvaltiossa, eivätkä tämän valtion viranomaiset voi vastustaa tätä tunnustamista.

( 38 ) Ks. analogisesti tuomio Purrucker (C‑296/10, EU:C:2010:665, 68 kohta) ja tuomio C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268, 40 kohta) sekä vuoden 1980 Haagin yleissopimuksen 19 artikla, jonka mukaan ”tämän yleissopimuksen mukaisesti annettua päätöstä, joka koskee lapsen palauttamista, ei ole pidettävä huollosta annettuna asiaratkaisuna”. Tuomion C (C‑376/14 PPU, EU:C:2014:2268) 40 kohdassa unionin tuomioistuin katsoi, että ”tällaisten vaatimusten välillä ei siis voi olla vireilläolovaikutusta”. Tuomion Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400) 46 kohdassa unionin tuomioistuin vahvisti, että lapsen huoltoa koskeva tuomio on lopullinen tuomio, joka on tehty sen jälkeen, kun kaikki merkitykselliset seikat on kokonaisvaltaisesti tutkittu, ja jolla toimivaltainen tuomioistuin ratkaisee lapsen huollon järjestämistä koskevan kysymyksen, jota ei enää ratkaista muilla hallinnollisilla tai tuomioistuinten tekemillä päätöksillä. Se seikka, että lapsen huoltoa näin järjestettäessä on määrätty, että tätä kysymystä tarkistetaan tai tarkastellaan uudelleen säännöllisin välein, tietyn määräajan kuluessa tai tiettyjen olosuhteiden mukaan, ei poista tuomiolta sen lopullisuutta. Sitä vastoin saman tuomion 43 kohdassa unionin tuomioistuin korosti, että erityisesti asetuksen N:o 2201/2003 11 artiklan mukaisella lapsen palauttamista koskevalla menettelyllä pyritään estämään lasten poisviemisiä jäsenvaltioiden välillä ja varmistamaan poisviemisten yhteydessä lapsen palauttaminen viipymättä. Tuomiossa Aguirre Zarraga (C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, 45 kohta) unionin tuomioistuin katsoi, että asetuksessa N:o 2201/2003 säädetyn palauttamisjärjestelmän taustalla oleva nopeuden vaatimus edellyttää, että kansalliset tuomioistuimet, joiden käsiteltäväksi on saatettu lapsen palauttamista koskeva pyyntö, ratkaisevat asian nopeasti.

( 39 ) Ks. tuomio Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, 59 ja 60 kohta).

( 40 ) Kyseisen tuomioistuimen on ennen asetuksen N:o 2201/2003 11 artiklan 8 kohdan mukaisen palauttamista edellyttävän ratkaisun antamista otettava huomioon ne syyt ja todisteet, joiden nojalla palauttamatta jättämistä koskeva tuomio annettiin. Unionin tuomioistuimen mukaan ”tämä huomioon ottaminen on osaltaan oikeuttamisperuste sille, että tuomio pannaan sen antamisen jälkeen täytäntöön [kyseisen] asetuksen taustalla olevan keskinäisen luottamuksen periaatteen mukaisesti”. ”Lisäksi tässä järjestelmässä lapsen palauttaminen tutkitaan kahteen kertaan, ja sillä taataan näin ratkaisulle paremmat perustelut ja lapsen etujen parempi suojelu.” Ks. tuomio Povse (C‑211/10 PPU, EU:C:2010:400, 59 ja 60 kohta).

( 41 ) On vielä paikallaan korostaa, että ”palauttamatta jättämistä koskevan vaatimuksen ratkaisemiselle asetettu määräaika on hyvin lyhyt”. Ks. tuomio Rinau (C‑195/08 PPU, EU:C:2008:406, 66 kohta).