Asianosaiset

Tuomion perustelut

Päätöksen päätösosa



Asianosaiset

Asiassa T-406/08,

Industries chimiques du fluor (ICF) , kotipaikka Tunis (Tunisia), edustajanaan aluksi asianajajat M. van der Woude ja T. Hennen, sittemmin asianajajat P. Wytinck ja D. Gillet,

kantajana,

vastaan

Euroopan komissio , asiamiehinään É. Gippini Fournier, K. Mojzesowicz ja N. von Lingen,

vastaajana,

jossa vaaditaan kumoamaan [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (COMP/39.180 – Alumiinifluoridi) 25.6.2008 tehty komission päätös K (2008) 3043, joka koskee maailmanlaajuisesta hintojen vahvistamisesta ja markkinoiden jakamisesta alumiinifluoridin maailmanmarkkinoilla tehtyä kartellia, ja toissijaisesti alentamaan kantajalle määrättyä sakkoa,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja J. Azizi (esittelevä tuomari) sekä tuomarit I. Labucka ja S. Frimodt Nielsen,

kirjaaja: hallintovirkamies C. Kristensen,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 15.6.2012 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Tuomion perustelut

Asian tausta

I Tosiseikat

1. EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (COMP/39.180 – Alumiinifluoridi) 25.6.2008 tehty komission päätös K (2008) 3043 lopullinen (jäljempänä riidanalainen päätös) koskee maailmanlaajuisesta hintojen vahvistamisesta ja markkinoiden jakamisesta alumiinifluoridin maailmanmarkkinoilla tehtyä kartellia, johon kantaja Industries chimiques du fluor (ICF) on päätöksen mukaan osallistunut aktiivisesti.

2. Kantaja on Tunisian oikeuden mukaan perustettu osakeyhtiö, joka on noteerattu Tunisin (Tunisia) pörssissä ja joka harjoittaa alumiinifluoridin valmistusta ja myyntiä (riidanalaisen päätöksen 23 perustelukappale).

3. Boliden Odda A/S (jäljempänä Boliden) on Norjan oikeuden mukaan perustettu yritys, joka harjoittaa sinkin ja alumiinifluoridin valmistusta ja myyntiä (riidanalaisen päätöksen viides perustelukappale). Boliden teki 23.3.2005 Euroopan yhteisöjen komissiolle sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa vuonna 2002 annetussa komission tiedonannossa (EYVL 2002, C 45, s. 3; jäljempänä yhteistyötiedonanto) tarkoitetun vapautushakemuksen. Boliden toimitti huhtikuussa 2005 tarkentavia tietoja ja lisätietoja ja antoi suullisia lausumia. Komissio myönsi 28.4.2005 Bolidenille yhteistyötiedonannon 8 kohdan a alakohdan nojalla ehdollisen vapautuksen sakoista (riidanalaisen päätöksen 56 perustelukappale).

4. Komissio suoritti 25. ja 26.5.2005 [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 20 artiklan 4 kohdan mukaisesti tarkastuksia eurooppalaisten alumiinifluoridin toimittajien, muun muassa Fluorsid SpA:n, joka on Italian oikeuden mukaan perustettu yhtiö, Alufluor AB:n, Derivados del Fluor SA:n ja C.E. Giulini & C. Srl:n tiloissa (riidanalaisen päätöksen 57 perustelukappale).

5. Komissio kuuli 23. ja 31.8.2006 asetuksen N:o 1/2003 19 artiklan nojalla Bolidenin alumiinifluoridiosaston (Noralf) entistä kaupallista johtajaa O:ta (riidanalaisen päätöksen 58 perustelukappale).

6. Komissio lähetti vuoden 2006 syyskuun ja vuoden 2007 helmikuun välisenä aikana niille yrityksille, joita hallinnollinen menettely tässä vaiheessa koski, erityisesti kantajalle, Bolidenille, Alufluorille, Derivados del Fluorille, Fluorsidille, C.E. Giulini & C:lle, Minmetille, joka on Sveitsiin sijoittautunut yhtiö ja Fluorsidin pääosakas, ja Meksikon oikeuden mukaan perustetulle Industrial Quimica de Mexico -nimiselle yhtiölle (IQM) asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan 2 kohdan nojalla useita tietojensaantipyyntöjä, joihin nämä yritykset ovat vastanneet (riidanalaisen päätöksen 59 perustelukappale).

7. Fluorsid toimitti 29.3.2007 komission kanssa pidetyn kokouksen aikana tiettyjä asiakirjoja. Fluorsid esitti 22.4.2007 yhteistyötiedonannon mukaisen sakosta vapauttamista tai sakon alentamista koskevan pyynnön, jonka komissio tulkitsi sakon alentamista koskevaksi pyynnöksi. Fluorsid esitti 27.5.2007 tähän pyyntöön liittyvän lisäkirjelmän. Komissio ilmoitti 13.7.2007 Fluorsidille, ettei komissio aikonut myöntää sille sakon alennusta yhteistyötiedonannon nojalla (riidanalaisen päätöksen 60, 248 ja 249 perustelukappale).

8. Komissio aloitti 24.4.2007 virallisesti menettelyn muun muassa kantajaa, Bolidenia, Fluorsidia, Minmetiä ja IQM:ää vastaan ja teki päätöksen väitetiedoksiannosta, joka lähetettiin niille 25.4.2007 ja annettiin niille tiedoksi 26. ja 30.4.2007 välisenä aikana. Samalla komissio antoi niille mahdollisuuden tutustua CD-ROM-muotoon saatettuun asiakirja-aineistoon (riidanalaisen päätöksen 61 perustelukappale).

9. Muut väitetiedoksiannon adressaatit paitsi Boliden ovat esittäneet huomautuksensa niitä vastaan esitetyistä väitteistä (riidanalaisen päätöksen 62 perustelukappale).

10. Kuulemistilaisuus, johon kaikki väitetiedoksiannon adressaatit osallistuivat, pidettiin 13.9.2007 (riidanalaisen päätöksen 63 perustelukappale).

11. Komissio lähetti 11. ja 14.4.2008 kaikille väitetiedoksiannon adressaateille tietojensaantipyynnön, jossa se kehotti niitä ilmoittamaan liikevaihtonsa kokonaismäärän sekä tiedot alumiinifluoridin myyntimääristään ja kaikista odotettavissa olevista toiminnan tai omistussuhteiden merkittävistä muutoksista (riidanalaisen päätöksen 64 perustelukappale).

II Riidanalainen päätös

A Riidanalaisen päätöksen päätösosa

12. Riidanalaisen päätöksen päätösosa kuuluu seuraavasti:

”1 artikla

Seuraavat yritykset ovat rikkoneet [EY] 81 artiklaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla 12.7.–31.12.2000 sopimukseen ja/tai yhdenmukaistettuun menettelytapaan alumiinifluoridialalla:

a) Boliden – –

b) Fluorsid – – ja Minmet – –

c) [ICF]

d) [IQM] ja Q.B. Industrias S.A.B.

2 artikla

Edellä 1 artiklassa mainitusta rikkomisesta määrätään seuraavat sakot:

a) Boliden – –: 0 euroa

b) Fluorsid – – ja Minmet – – yhteisvastuullisesti: 1 600 000 euroa

c) [ICF]: 1 700 000 euroa

d) [IQM] ja Q.B. Industrias S.A.B. yhteisvastuullisesti: 1 670 000 euroa.

– –”

B Riidanalaisen päätöksen perustelut

13. Riidanalaisen päätöksen perusteluissa komissio esitti pääasiallisesti seuraavaa:

1. Alumiinifluoridiala

14. Komission mukaan alumiinifluoridi on alumiinin valmistuksessa käytetty kemiallinen yhdiste, jonka avulla saadaan vähennetyksi primaarialumiinin tuotantoprosessissa sulattamiseen tarvittavan sähkön kulutusta ja siten alennetuksi huomattavasti alumiinin tuotantokustannuksia. Alumiinin tuottajat ovat alumiinifluoridin pääasiallisia käyttäjiä. Maailman vuotuinen alumiinintuotanto on yli 20 miljoonaa tonnia, tästä noin 30 prosenttia tuotetaan Euroopassa (riidanalaisen päätöksen toinen ja kolmas perustelukappale).

15. Vuonna 2000 kantaja myi alumiinifluoridia Euroopan talousalueella (ETA) 8 146 129 eurolla ja koko maailmassa 34 339 694 eurolla. Vuonna 2007 maailmanlaajuinen liikevaihto oli 36 891 574 euroa (riidanalaisen päätöksen 25 perustelukappale).

16. Vuonna 2000 ETA:n vapailla markkinoilla myydyn alumiinifluoridin markkina-arvon arvioitiin olevan yhteensä likimain 71 600 000 euroa. Kartellin kohteena olleen vapailla maailmanmarkkinoilla myydyn alumiinifluoridin markkina-arvon arvioitiin olleen vuonna 2000 likimain 340 000 000 euroa. Riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettujen yritysten yhteenlasketun markkinaosuuden arvioitiin olevan 33 prosenttia ETA:n markkinoista ja 35 prosenttia maailmanmarkkinoista (riidanalaisen päätöksen 33 perustelukappale).

17. Alumiinifluoridin tukkukauppa oli maailmanlaajuista. Kauppaa käytiin Yhdysvalloista ETA:han sekä ETA:sta Yhdysvaltoihin, Afrikkaan, Etelä-Amerikkaan ja Australiaan (riidanalaisen päätöksen 35 perustelukappale). Kantaja myi huomattavia tuotemääriä ETA:ssa (riidanalaisen päätöksen 36 perustelukappale). Vuodesta 1997 lähtien alumiinifluoridin tuottajajärjestö Inorganic Fluorine Producers Association (IFPA) on toiminut kaikkialle maailmaan sijoittuneiden tuottajien yhdistyksenä (riidanalaisen päätöksen 38 perustelukappale).

2. Milanon kokous ja kartellin täytäntöönpano

18. Komission mukaan alumiinifluoriditeollisuudessa on ollut jonkin verran salaista yhteistoimintaa jo IFPA:n perustamisen vuonna 1997 ja Milanossa 12.7.2000 pidetyn kokouksen välisenä aikana, mutta tästä ei ole vakuuttavaa näyttöä (riidanalaisen päätöksen 73 perustelukappale). Komissio on täsmentänyt, että Milanon kokouksessa oli ollut läsnä Fluorsidin, kantajan ja IQM:n edustajia ja Bolidenin Noralf-osaston edustaja oli osallistunut kokoukseen puhelimitse. Tämän kokouksen aikana nämä yritykset sopivat tavoitteeksi hintojen korottamisen 20 prosentilla. He olivat tarkastelleet useita maanosia, myös Eurooppaa, vahvistaakseen yleisen hintatason ja joissakin tapauksissa markkinoiden jaon. Heidän sopimuksensa mukaan yleisenä tavoitteena oli korkeamman hintatason saavuttaminen ja kaikkien merkittävien alennusmyyntien hillitseminen. Osanottajat olivat myös vaihtaneet kaupallisesti arkaluonteisia tietoja. Tältä osin komissio on nojautunut Fluorsidin edustajan R:n laatimaan muistioon Milanon kokouksesta, Bolidenin Noralf-osaston edustajan O:n muistiinpanoihin ja O:n lausumaan (riidanalaisen päätöksen 77–91 perustelukappale).

19. Kyseiset yritykset ovat jatkaneet keskinäistä yhteydenpitoaan Milanon kokouksen jälkeen (riidanalaisen päätöksen 93 perustelukappale).

20. Bolidenin Noralf-osaston edustaja T ja IQM:n edustaja A olivat 25.10.2000 vaihtaneet puhelimitse tietoja toistensa tekemistä tarjouksista eräälle australialaiselle asiakkaalle, ja niihin sisältyi myös hintatasoa, sopimuksen kestoaikaa ja tarjottua tavaramäärää koskevia tietoja. Tämän puhelinkeskustelun sisältö selostettiin T:n tuolloin lähettämässä käsinkirjoitetussa viestissä O:lle, joka myös oli Bolidenin Noralf-osaston edustaja (riidanalaisen päätöksen 94 perustelukappale).

21. Minmetin hallituksen edustaja C oli 8.11.2000 lähettänyt Fluorsidille viestin, joka koski hänen kantajan edustajan G:n kanssa samana päivänä käymäänsä puhelinkeskustelua alumiinifluoridin myyntihinnoista (riidanalaisen päätöksen 95 perustelukappale).

22. Minmet oli 9.11.2000 lähettänyt Fluorsidille muistion kantajan kanssa Lausannessa (Sveitsi) järjestetystä tapaamisesta, joka koski tiettyjen markkinoiden, erityisesti Brasilian ja Venezuelan, asiakaskuntaa ja hintoja (riidanalaisen päätöksen 96 perustelukappale).

3. EY 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan soveltaminen

23. Komissio päätyi katsomaan, että Milanon kokous ja sen jälkeiset toimet kokouksessa tehtyjen päätösten täytäntöön panemiseksi täyttivät kaikki EY 81 artiklassa tai ETA-sopimuksen 53 artiklassa tarkoitetun sopimuksen ja/tai yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit (riidanalaisen päätöksen 115–122 perustelukappale) ja että tämä kartelli oli yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen (riidanalaisen päätöksen 123–129 perustelukappale).

24. Kilpailusääntöjen rikkomisen tarkoituksena oli ollut kilpailun rajoittaminen Euroopan yhteisössä ja Euroopan talousalueella (riidanalaisen päätöksen 130–135 perustelukappale), mutta sen maantieteellinen vaikutus oli ollut maailmanlaajuinen ja ulottunut Milanon kokouksesta laaditussa muistiossa mainittuihin alueisiin eli muun muassa Eurooppaan, Turkkiin, Australiaan, Etelä-Amerikkaan, Etelä-Afrikkaan ja Pohjois-Amerikkaan (riidanalaisen päätöksen 136 perustelukappale).

25. Komission mukaan kartelli oli omiaan vaikuttamaan merkittävästi jäsenvaltioiden ”ja/tai” ETA-sopimuksen osapuolten väliseen kauppaan (riidanalaisen päätöksen 137–142 perustelukappale).

4. Kilpailusääntöjen rikkomisen kestoaika

26. Vaikka oli olemassa viitteitä, joiden mukaan alumiinifluoridin tuottajat olivat sitoutuneet salaiseen yhteistoimintaan jo 1990-luvun jälkimmäisellä puoliskolla muun muassa Kreikassa vuonna 1999 pidetyn kokouksen jälkeen, komissio katsoi, että sen käytettävissä oli vakuuttavia todisteita kartellin olemassaolosta vasta ”ainakin” Milanon kokouksen 12.7.2000 jälkeiseltä ajalta (riidanalaisen päätöksen 144 perustelukappale).

27. Alumiinifluoridialalla toimitussopimukset neuvoteltiin etukäteen ajanjaksona, joka alkoi kunkin kalenterivuoden jälkimmäisellä puoliskolla ja päättyi saman kalenterivuoden lopussa tai seuraavan kalenterivuoden viiden ensimmäisen kuukauden aikana. Tämä koski myös monivuotisia sopimuksia. Eräisiin näistä monivuotisista sopimuksista sisältyi aina ehto, jonka mukaan hinnat joko neuvoteltiin vuosittain uudelleen kunkin kalenterivuoden lopussa tai hintoja tarkistettiin puolen vuoden välein kunkin vuosipuoliskon lopussa. Milanon kokouksesta laadittu muistio vahvistaa, että toimialalla noudatettu käytäntö merkitsi sitä, että hinnat vahvistettiin etukäteen seuraavaksi tilikaudeksi. Komissio katsoi tästä seuraavan, että heinäkuussa 2000 tapahtuneen salaisen yhteydenpidon tuloksia noudatettiin vuoden 2000 jälkimmäisellä puoliskolla käydyissä neuvotteluissa (riidanalaisen päätöksen 146 perustelukappale).

28. Komissio päätyi siten katsomaan, että kartelli oli voimassa ja aiheutti sen jäsenten toimista johtuvia kilpailunvastaisia vaikutuksia ”ainakin” 31. 12.2000 saakka (riidanalaisen päätöksen 147 perustelukappale).

5. Sakon määrän vahvistaminen

29. Komissio vahvisti kantajalle määrättävän sakon perusmääräksi 1 700 000 euroa (riidanalaisen päätöksen 243 perustelukappale) ja ilmoitti, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen (EUVL 2006, C 210, s. 2; jäljempänä vuoden 2006 suuntaviivat) mukaan ”sakon perusmäärä lasketaan osuutena myyntiarvosta, joka määritetään rikkomisen vakavuuden perusteella ja kerrotaan niiden vuosien lukumäärällä, joina rikkominen tapahtui” (riidanalaisen päätöksen 234 perustelukappale).

30. Tässä tapauksessa kilpailusääntöjä oli komission mukaan rikottu erityisesti hintojen vahvistamisesta tehdyllä horisontaalisella sopimuksella, joka kuuluu luonteeltaan vakavimpiin kilpailunrajoituksiin. Tämän täytyi vaikuttaa myyntiarvosta huomioon otettavan osuuden määrittämiseen (riidanalaisen päätöksen 236 perustelukappale). Kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneiden yritysten arvioitu yhteenlaskettu markkinaosuus ETA:n alueella vuonna 2000 ei ollut enempää kuin 35 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 237 perustelukappale). Kartellin kannalta merkityksellinen maantieteellinen alue oli maailmanlaajuinen (riidanalaisen päätöksen 238 perustelukappale). Komissio ”otti myös huomioon osallisuuden asteen kilpailusääntöjen rikkomisen toteuttamisessa [riidanalaisen päätöksen 134, 135, 154–156, 172 ja 185 perustelukappale] määrittäessään huomioon otettavaa osuutta myyntiarvosta” (riidanalaisen päätöksen 239 perustelukappale).

31. Komissio päätyi tämän vuoksi katsomaan, että kun otetaan huomioon edellä tarkastellut kilpailusääntöjen rikkomisen luonteeseen ja sen maantieteelliseen ulottuvuuteen liittyvät seikat, kunkin yrityksen myynnin arvosta laskettu osuus, jonka mukaan sakkojen perusmäärä on laskettava, on 17 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 240 perustelukappale).

32. Koska kilpailusääntöjen rikkomisen kestoaika oli ”ainakin” 12.7.–31.12.2000, vahvistettuun perusmäärään sovellettava kerroin oli 0,5 (riidanalaisen päätöksen 241 perustelukappale). Perusmäärään sisällytettävä lisämäärä yritysten estämiseksi osallistumasta nyt kyseessä olevan kaltaisiin hintojen vahvistamista koskeviin horisontaalisiin sopimuksiin oli 17 prosenttia myyntiarvosta (riidanalaisen päätöksen 242 perustelukappale).

33. Komissio vahvisti kartelliin osallistuneille yrityksille määrättävien sakkojen perusmäärät seuraavasti:

– Boliden: 1 miljoona euroa

– Fluorsid ja Minmet: 1,6 miljoonaa euroa

– ICF: 1,7 miljoonaa euroa

– IQM, Q.B. Industrias S.A.B: 1,67 miljoonaa euroa.

34. Yhteistyötiedonannon nojalla komissio päätti kuitenkin myöntää vapautuksen sakosta Bolidenille, jolle ei määrätty lainkaan sakkoa.

6. Lieventävät seikat

35. Komissio katsoi, että kantajan esittämät todisteet eivät osoittaneet, että sen todellinen toiminta markkinoilla ”olisi omiaan kumoamaan todetun rikkomisen kilpailunvastaiset vaikutukset eikä että se olisi toiminut markkinoilla edelleen itsenäisesti rikkomisen kestoaikana”. Komission asiakirja-aineistoon sisältyvät todisteet osoittavat päinvastoin, että kantaja on pitänyt yllä kahdenvälistä yhteydenpitoa kilpailijoihinsa myös Milanon kokouksen jälkeen (riidanalaisen päätöksen 245–247 perustelukappale). Komissio ei todennut kantajan eduksi lieventäviä seikkoja, jotka voisivat johtaa sakon määrän alentamiseen.

36. Komissio päätyi katsomaan, että kantajalle asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla määrättävän sakon määrän oli oltava 1,7 miljoonaa euroa (riidanalaisen päätöksen 276 perustelukappale).

Asian käsittely ja asianosaisten vaatimukset

37. Kantaja on nostanut käsiteltävänä olevan kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 19.9.2008 toimitetulla sähköpostilla ja 20.9.2008 toimitetulla telekopiolla. Kannekirjelmän paperiversio on saapunut kirjaamoon 24.9.2008. Kuhunkin lähetykseen on liitetty saatekirje.

38. Kantaja on esittänyt 27.10.2008 unionin yleisen tuomioistuimen kehotuksesta huomautuksensa 24.8.2008 vastaanotetun kannekirjelmän paperiversion alkuperäisyydestä.

39. Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen

– toissijaisesti alentaa huomattavasti kantajalle määrätyn sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

40. Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– jättää kanteen tutkimatta, koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat, tai toissijaisesti hylkää sen perusteettomana

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

41. Unionin yleinen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella päättänyt aloittaa suullisen käsittelyn.

42. Koska yksi jaoston jäsenistä oli estynyt osallistumasta asian käsittelyyn, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti nimesi sen työjärjestyksen 32 artiklan 3 kohdan mukaisesti toisen tuomarin täydentämään jaoston kokoonpanoa.

43. Unionin yleinen tuomioistuin pyysi työjärjestyksensä 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena komissiota toimittamaan tiettyjä asiakirjoja ja vastaamaan kirjallisesti joihinkin kysymyksiin. Komissio noudatti näitä prosessinjohtotoimia asetetussa määräajassa.

44. Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 14.6.2012 pidetyssä istunnossa.

Oikeudellinen arviointi

I Kanteen tutkittavaksi ottaminen

45. Komissio esittää, että kanne on jätettävä tutkimatta.

46. Kyseinen 25.6.2008 tehty riidanalainen päätös on annettu kantajalle tiedoksi 10.7.2008. Riidanalaiseen päätökseen kohdistuvan kumoamiskanteen nostamisen määräaika pidennettynä pitkien etäisyyksien vuoksi kymmenellä päivällä päättyi 22.9.2008. Kannekirjelmän jäljennös saapui unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon sähköpostitse 19.9.2008 ja telekopioitse 20.9.2008, kun taas paperiversio saapui sinne vasta 24.9.2008. Koska paperiversio ei ole kannekirjelmän alkuperäiskappale vaan valokopio alkuperäisestä, työjärjestyksen 43 artiklan 6 kohtaa ei voida komission mukaan soveltaa eikä liian myöhään nostettua kannetta voida ottaa tutkittavaksi. Kannekirjelmän jäljennöksessä oleva allekirjoitus ei ole omakätinen allekirjoitus vaan jäljennös kyseisestä allekirjoituksesta. Työjärjestyksen 43 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua omakätisen allekirjoituksen vaatimusta on pidettävä olennaisena muotovaatimuksena ja sitä on sovellettava tiukasti siten, että sen noudattamatta jättäminen johtaa kanteen tutkimatta jättämiseen. Komissio jättää unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi, voidaanko kanne ottaa tutkittavaksi.

47. Kantajan mukaan kysymys on ”hallinnollisesta käsittelyvirheestä”, jolla ei loukata oikeusvarmuuden periaatetta eikä työjärjestyksen 43 artiklaa. Kantajan avustaja on 19.9.2008 lähettänyt telekopioitse kannekirjelmän, jonka olivat allekirjoittaneet M. van der Woude ja T. Hennen. Telekopion saatekirjeen olivat allekirjoittaneet T. Hennen ja P. Wytinck, jotka olivat M. Van der Wouden yhtiökumppaneita. Samana päivänä T. Hennen oli lähettänyt kannekirjelmän, saatekirjeen sekä telekopion vastaanottotodistuksen sähköpostitse unionin tuomioistuimen kirjaamoon ja M. Van der Woude oli ohjannut tämän sähköpostin edelleen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 20.9.2008. T. Hennen oli lähettänyt 23.9.2008 UPS-yhtiön välityksellä unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon seitsemän kannekirjelmän kappaletta, joista yhden esitettiin olevan alkuperäinen ja kuuden yhtäpitäviä kopioita. Tämän lähetyksen saatekirjeen oli allekirjoittanut T. Hennen. Nämä 23.9.2008 lähetetyt seitsemän kappaletta olivat identtisiä telekopioitse ja sähköpostitse lähetetyn tekstin kanssa ja kaikissa allekirjoittajana oli T. Hennen. Siinä kannekirjelmän versiossa, jonka esitettiin olevan alkuperäinen mutta jonka alkuperäistä versiota ei lähetetty ”käsittelyvirheen vuoksi”, ei ole omakätistä allekirjoitusta.

48. Kantaja väittää, että kirjaamoon lähetetyn kannekirjelmän paperiversio on luonteeltaan ”alkuperäinen”. Vaikka allekirjoitus ei ole omakätinen, oikeusvarmuuden periaatetta on tässä tapauksessa noudatettu. Ensinnäkin kaikki kirjaamoon toimitetut kannekirjelmän versiot ovat aineellisesti identtisiä. Toiseksi 23.9.2008 päivätystä saatekirjeestä, jonka T. Hennen on käsin allekirjoittanut, ilmenee selvästi, että kantajan tarkoituksena oli lähettää alkuperäinen. Kirjeen allekirjoitus on identtinen sen allekirjoituksen kanssa, joka on alkuperäisenä kannekirjelmänä esitetyssä asiakirjassa, sekä niiden allekirjoitusten kanssa, jotka on merkitty kaikkiin muihin unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon lähetettyihin asiakirjoihin. Kolmanneksi versio, joka on esitetty alkuperäisenä kannekirjelmänä, on identtinen skannatun ja sähköpostitse toimitetun kannekirjelmän kanssa. Neljänneksi, koska T. Hennen on allekirjoittanut kaikki unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon lähetetyt asiakirjat, ei ole mitään epäilystä siitä, että nämä asiakirjat ovat kantajan valtuuttaman asianajajan laatimia. Kantaja päättelee tästä, ettei alkuperäisenä esitetyn kannekirjelmän laatijasta voi olla mitään epäilystä.

49. Työjärjestyksen 43 artiklan 1 kohdassa määrätään, että jokaisen oikeudenkäyntiasiakirjan alkuperäiskappaleen on oltava asianosaisen asiamiehen tai asianajajan allekirjoittama.

50. Työjärjestyksen 43 artiklan 6 kohdassa määrätään, että jos oikeudenkäyntiasiakirja on ensin toimitettu kirjaamoon telekopiolaitteella tai muun yleisen tuomioistuimen käytettävissä olevan teknisen tiedonsiirtovälineen välityksellä ennen prosessuaalisen määräajan päättymistä, tätä määräaikaa katsotaan noudatetun sillä edellytyksellä, että asiakirjan allekirjoitettu alkuperäiskappale jätetään kirjaamoon viimeistään 10 päivän kuluessa tästä.

51. Käsiteltävässä asiassa kannekirjelmän paperiversio on toimitettu kirjaamoon 10 päivän kuluessa kannekirjelmän toimittamisesta telekopiolaitteen ja sähköpostin välityksellä.

52. Kuten oikeuskäytännössä on todettu, työjärjestyksen 43 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisen omakätistä allekirjoitusta koskevan vaatimuksen tarkoituksena on täten oikeusvarmuuteen pyrkien varmistaa kannekirjelmän autenttisuus ja sulkea pois vaara siitä, että kannekirjelmää ei tosiasiassa ole laatinut sitä varten valtuutettu henkilö. Tätä vaatimusta on näin ollen pidettävä olennaisena muotomääräyksenä, ja sitä on sovellettava tiukasti, joten sen noudattamatta jättäminen johtaa kanteen tutkimatta jättämiseen (asia T-223/06 P, parlamentti v. Eistrup, tuomio 23.5.2007, Kok., s. II-1581, 51 kohta).

53. Tyojärjestyksen 43 artiklassa pyritään varmistamaan oikeusvarmuuden periaatteen noudattaminen ja vaaditaan tässä tarkoituksessa, että kannekirjelmä on autenttinen ja asiakkaan asianmukaisesti valtuuttaman asianajajan laatima.

54. Käsiteltävässä asiassa T. Hennen on kantajan asianmukaisesti valtuuttama, kuten kannekirjelmään liitetystä 8.9.2008 päivätystä asiakirjasta ilmenee.

55. Vaikka itse kannekirjelmää, joka on lähetetty 23.9.2008, ei ole varustettu kantajaa edustavan asianajajan alkuperäisellä allekirjoituksella vaan ainoastaan valokopiolla siitä, se on liitetty saatekirjelmään, jossa on saman kantajaa edustavan asianajajan T. Hennenin omakätinen alkuperäinen allekirjoitus, joka vastaa myös telekopiolaitteen välityksellä tapahtuneen lähetyksen saatekirjeessä olevaa allekirjoitusta. Näin ollen on selvää, että saatekirjeen, 23.9.2008 lähetetyn kannekirjelmän paperiversion ja telekopiolaitteella lähetetyn kannekirjelmän version on allekirjoittanut sama asianajaja T. Hennen. Tästä seuraa, ettei alkuperäisenä esitetyn kannekirjelmän laatijan henkilöllisyydestä ole mitään epäilystä. Lisäksi kantajan edustajan allekirjoittaman kirjeen tai lähetysluettelon ja allekirjoittamattoman kirjelmän on katsottava muodostavan yhden asianmukaisesti allekirjoitetun oikeudenkäyntiasiakirjan, kun ne ovat osa yhtä ja samaa postilähetystä, kuten käsiteltävässä asiassa.

56. On siis katsottava, että sähköpostin ja telekopiolaitteen välityksellä toimitetun kannekirjelmän autenttisuus on asianmukaisesti todistettu riittävän ajoissa työjärjestyksen 43 artiklan 5 kohdan mukaisesti ja kanne on näin ollen otettava tutkittavaksi.

II Asiakysymys

A Yhteenveto kumoamisperusteista

57. Kantaja esittää kanteensa tueksi pääasiallisesti neljä kanneperustetta, joista tietyt jakautuvat useampiin osiin.

58. Ensimmäinen kanneperuste koskee pääasiallisesti puolustautumisoikeuksien loukkaamista ja asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan rikkomista. Kantajan mukaan riidanalaisessa päätöksessä määrätään seuraamus muunlaisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta kuin väitetiedoksiannossa kuvatusta ja komissio on nojautunut väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen riidanalaisessa päätöksessä uusiin asiakirjoihin. Kantaja ei ole voinut saada tietoonsa komission todellisia väitteitä, mikä on siten loukannut kantajan puolustaumisoikeuksia.

59. Toinen kanneperuste koskee EY 81 artiklan rikkomista. Toisen kanneperusteen ensimmäinen osa perustuu siihen, että tosiseikat, joista kantajaa moititaan, eivät muodosta EY 81 artiklan rikkomista. Todisteet, joihin riidanalaisessa päätöksessä vedotaan, eivät nimittäin osoita, että kysymys olisi EY 81 artiklassa tarkoitetusta hintojen vahvistamisesta tehdystä sopimuksesta tai yhdenmukaistetusta menettelytavasta. Toisen kanneperusteen toisessa osassa, johon vedotaan toissijaisesti, katsotaan, että tekoja, joista kantajaa moititaan, ei voida luokitella yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi.

60. Kolmas kanneperuste, johon vedotaan toissijaisesti, koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan rikkomista ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista. Kanneperusteen ensimmäisen osan mukaan vuoden 2006 suuntaviivojen 18 kohtaa on sovellettu virheellisesti. Toinen osa perustuu sakon perusmäärän ja lisämäärän virheelliseen vahvistamiseen.

61. Neljäs kanneperuste koskee yhtäältä Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden sekä toisaalta Tunisian tasavallan välisestä assosioinnista tehdyn Euro–Välimeri-sopimuksen 36 artiklan rikkomista (EYVL 1998, L 97, s. 2; jäljempänä Euro–Välimeri-sopimus), huolenpitoperiaatteen ja kansainvälisen kohteliaisuuden periaatteen loukkaamista.

62. Unionin yleinen tuomioistuin katsoo tarkoituksenmukaiseksi käsitellä ensiksi toista kanneperustetta.

B Toinen kanneperuste, joka koskee EY 81 artiklan rikkomista

1. Ensimmäinen osa, jonka mukaan teot, joista kantajaa moititaan, eivät muodosta EY 81 artiklan rikkomista.

a) Alustavia huomautuksia

63. Kantaja kiistää EY 81 artiklan rikkomisen ja kartellin olemassaolon sekä tietojenvaihdon kilpailunvastaisen tarkoituksen tai vaikutuksen. Kantaja väittää myös, että komissio on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaa n, että kilpailunvastainen tarkoitus riittäisi osoittamaan kilpailunrajoituksen olemassaolon.

64. Riidanalaisessa päätöksessä yksilöidyt todisteet osoittavat korkeintaan, että kysymys oli yhteydenpidosta, jonka aikana osanottajat kävivät läpi eri markkinat, joilla ne toimivat. Kantaja ei sopinut kilpailijoidensa kanssa hinnoista sopimuksen eikä yhdenmukaistetun menettelytavan kautta. Riidanalaisessa päätöksessä huomioon otetut seikat ovat enintään tietojenvaihtoa, jonka kilpailunvastaista tarkoitusta tai vaikutusta ei ole näytetty toteen. Komissio ei ole osoittanut, että asianomaiset yritykset olisivat sopineet alumiinifluoridin hinnan korottamisesta 20 prosentilla tai korotuksen tavoitteiden vahvistamisesta. Milanon kokouksesta laaditusta muistiosta ilmenee ainoastaan tuotantokustannusten nousu, kaikkien tuntema markkinatieto ja osanottajien ”toive” vastaavasta hintojen noususta tuotteensa osalta. Osanottajat olivat kuitenkin epäilleet, hyväksyttäisiinkö tällainen hintojen korottaminen markkinoilla. Kantaja väittää, että keskustelu oli ollut ”hypoteettista” ja ettei yhteisymmärrystä alumiinifluoridin hintojen korottamisesta 20 prosentilla ollut. Kysymys on analyyttisestä asiakirjasta, ei sopimuksesta. O:n Milanon kokouksen aikana tekemät muistiinpanot olivat myös luonteeltaan analyyttisiä mutta niistä ei käy ilmi hinnoista sopiminen. Bolidenin Noralf-osaston edustajan O:n 25.10.2000 päivätyissä Australiaa koskevissa muistiinpanoissa ei viitata sopimukseen tai Milanon kokoukseen. Fluorsidin 8.11.2000 päivätyt muistiinpanot ja Fluorsidin edustajan R:n 9.11.2000 päivätyt muistiinpanot eivät myöskään ole todiste hintoja koskevasta sopimuksesta eikä niissä viitata mitenkään väitettyyn Milanon sopimukseen. Lopuksi kantaja väittää, että ajatus siitä, että neljällä tuottajalla olisi mahdollisuus sopia maailmanlaajuisesta hintojen korottamisesta, on ”taloudellisesti järjetön”. Lopuksi komissio ei ole kantajan mukaan näyttänyt toteen tietojenvaihdon kilpailunvastaista tarkoitusta eikä vaikutusta.

65. Komissio vaatii tämän kanneperusteen hylkäämistä.

66. Aluksi on muistutettava vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, jonka mukaan yhtäältä osapuolen tai viranomaisen, joka väittää kilpailusääntöjä rikotun, tehtävänä on näyttää oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen kilpailusääntöjen rikkomisen tunnusmerkistön täyttävät tosiseikat, ja toisaalta yrityksen, joka vetoaa puolustautumisperusteeseen kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista vastaan, tehtävänä on osoittaa, että edellytykset tällaisen puolustautumisperusteen soveltamiselle täyttyvät, minkä seurauksena kyseisen viranomaisen on tällöin turvauduttava muihin todisteisiin (asia C-185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I-8417, 58 kohta; yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 78 kohta ja asia T-120/04, Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomio 16.11.2006, Kok., s. II-4441, 50 kohta).

67. EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen toteennäyttämisestä on muistutettava myös, että komission on esitettävä nimenomaiset ja yhtäpitävät todisteet, joiden perusteella voidaan vakuuttua siitä, että väitetty rikkominen on tapahtunut (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 29/83 ja 30/83, Compagnie royale asturienne des mines ja Rheinzink v. komissio, tuomio 28.3.1984, Kok., s. 1679, 20 kohta). Jos tuomioistuin on epätietoinen, asia on ratkaistava sen yrityksen hyväksi, jolle rikkomisen toteamista koskeva päätös on osoitettu. Erityisesti käsitellessään kumoamiskannetta päätöksestä, jossa määrätään sakko, kyseinen tuomioistuin ei siis saa katsoa, että komissio on näyttänyt kyseisen rikkomisen toteen oikeudellisesti riittävällä tavalla, jos sillä on tämän seikan osalta vielä epäilyjä (ks. asia T-38/02, Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005, Kok., s. II-4407, 215 kohta).

68. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on myös niin, että kaikkien komission toimittamien todisteiden ei tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että komission todisteet kokonaisvaltaisesti tarkasteltuina täyttävät nämä edellytykset (ks. yhdistetyt asiat T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja T-78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2501, 180 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

69. Lisäksi on tavanomaista, että kilpailunvastaisiin sopimuksiin ja menettelytapoihin liittyvät toimenpiteet toteutetaan vaivihkaa, että kokoukset pidetään salassa ja että niihin liittyvien asiakirjojen määrä pidetään mahdollisimman vähäisenä. Tästä seuraa, että vaikka komissio löytää asiakirjoja, jotka osoittavat nimenomaisesti taloudellisten toimijoiden välisen lainvastaisen yhteydenpidon, nämä asiakirjat – esimerkiksi kokousten pöytäkirjat – ovat normaalisti vain hajanaisia ja niitä on vähän, joten usein on välttämätöntä muodostaa kuva tietyistä yksityiskohdista päättelemällä. Näin ollen useimmissa tapauksissa kilpailunvastaisen menettelyn tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä tietyistä yhteensattumista ja indisioista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta (edellä 66 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 55–57 kohta sekä yhdistetyt asiat C-403/04 P ja C-405/04 P, Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I-729, 51 kohta).

b) Yhteenveto riidanalaisen päätöksen sisällöstä

70. On syytä muistuttaa, että komissio on nojautunut riidanalaisessa päätöksessä pääasiallisesti seuraaviin asiakirjoihin EY 81 artiklan rikkomisen olemassaolon toteamiseksi: Milanon kokouksesta laadittu muistio (riidanalaisen päätöksen 77 ja 81–88 perustelukappale), Bolidenin Noralf-osaston edustaja O:n muistiinpanot kyseisestä kokouksesta (riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappale), O:n komissiolle 23. ja 31.8.2006 antama lausuma kyseisestä muistiosta (riidanalaisen päätöksen 90 perustelukappale), O:n 25.10.2000 tekemät muistiinpanot Bolidenin Noralf-osaston ja IQM:n välisestä puhelinkeskustelusta (riidanalaisen päätöksen 94 perustelukappale) sekä Minmetin edustaja C:n 8. ja 9.11.2000 tekemät muistiinpanot (riidanalaisen päätöksen 95 ja 96 perustelukappale). Komissio päätteli näistä asiakirjoista, että Milanossa Italiassa oli järjestetty 12.7.2000 Fluorsidin edustaja R:n, kantajan edustaja G:n ja IQM:n edustaja A:n kokous, johon Bolidenin Noralf-osaston edustaja O osallistui puhelimitse. Muistion Milanossa pidetystä kokouksesta laati Fluorsidin edustaja R. Komission mukaan tämä kokous oli sisällöltään ja tarkoitukseltaan kilpailunvastainen (riidanalaisen päätöksen 115–122 perustelukappale).

71. Edellä mainituissa asiakirjoissa on käytetty seuraavia teknisiä termejä:

– US$/T tai US$/MT merkitsee, että hinnat on ilmaistu Yhdysvaltojen dollareina (USD) tonnilta tai metriseltä tonnilta

– INCOTERMS merkitsee ”International Commercial Terms” (kansainvälisen kaupan toimituslausekkeet)

– C & F Filo (Cost and Freight ja Free in Liner out) merkitsee ”kulut, rahti ja lastaus maksettuina, purkaminen säännöllisen linjaliikenteen ehdoin”

– CFR (Cost and Freight) merkitsee ”kulut ja rahti maksettuina”

– FCA (Free Carrier) merkitsee ”vapaasti rahdinkuljettajalla”

– FOB (Free On Board) merkitsee ”vapaasti aluksessa”

– LME (London Metal Exchange), eli Lontoon metallipörssi, on paikka, jossa noteerataan metallien hintoja. LME:ssä noteerattu kurssi määrittää alumiinin hinnan. Asiakirjoissa, joihin viitataan, tällä lyhenteellä tarkoitetaan alumiinin hintaa

– AlF 3 on alumiinifluoridin lyhenne. Lisäksi on syytä todeta, että alumiinifluoridin hinta voidaan laskea prosenttiosuutena LME:ssä noteeratusta kurssista. Asianosaisten antamien tietojen mukaan AlF 3 :n hinta on yleensä 45–55 prosenttia LME:stä ja yleensä 650–900 USD.

72. Lisäksi on syytä todeta, että asiakirjat, joihin komissio nojautuu riidanalaisessa päätöksessä, on toimittanut joko Boliden tai kartellin muut jäsenet, erityisesti kantaja. Kantaja ei ole kiistänyt kyseisten asiakirjojen aitoutta, luotettavuutta tai todistusvoimaa, eikä mikään seikka asiakirja-aineistossa anna aihetta olettaa, että niiden todistusvoimaa pitäisi kyseenalaistaa. Kantaja ei nimittäin kyseenalaista näiden todisteiden sisältöä sellaisenaan vaan katsoo ainoastaan, että komission niistä kartellin olemassaolon osoittamiseksi tekemät johtopäätökset ovat virheellisiä.

c) Näyttö rikkomisesta

73. Komissio on riidanalaisessa päätöksessä katsonut, että Milanon kokouksen osanottajat ovat tehneet sopimuksen alumiinifluoridin myyntihinnan korottamisesta 20 prosentilla. He ovat myös vahvistaneet hintojen yleisen tason useissa maanosissa, myös Euroopassa, ja joissakin tapauksissa jakaneet markkinat ja vaihtaneet kaupallisesti arkaluontoisia tietoja. Näin ollen on arvioitava todisteet, joihin komissio on riidanalaisessa päätöksessä nojautunut johtopäätöstensä tueksi.

74. Ensinnäkin Milanon kokouksesta laaditussa muistiossa viitataan vuoden 1999 kesäkuun ja vuoden 2000 kesäkuun välisenä aikana tapahtuneeseen 20 prosentin suuruiseen kokonaiskustannusten nousuun, jonka vuoksi on välttämätöntä korottaa alumiinifluoridin hintoja 20 prosentilla vuonna 2001. Tältä osin täsmennetään sen jälkeen seuraavaa (riidanalaisen päätöksen 81 perustelukappale):

”Koska [alumiinifluoridin] myyntihinta vuonna 2000 on vahvistettu vuoden 1999 ensimmäisen puoliskon lopussa ja meidän kustannuksemme vuoden 2000 puolivälissä ovat 20 prosenttia suuremmat kuin vuonna 1999, meidän hintojemme [alumiinifluoridille] vuonna 2001 olisi oltava 20 prosenttia korkeammat kuin vuonna 2000. Kaikki kolme osapuolta [Fluorsid, kantaja ja IQM] ovat yksimieliset tämän korotuksen järkevyydestä tuottajan kannalta. On kuitenkin mietittävä, salliiko tarjonnan ja kysynnän suhde markkinoilla tällaisen korotuksen” (Milanon kokouksesta laaditun muistion sivu 1).

75. Milanon kokouksesta laaditusta muistiosta ilmenee siten selvästi, että tähän kokoukseen osallistuneet edustajat ja kantajan edustaja heidän joukossaan ovat sopineet alumiinifluoridin myyntihintojensa korotuksesta 20 prosentilla vuonna 2001.

76. Milanon kokouksesta laaditusta muistiosta ilmenee Euroopan markkinoiden osalta lisäksi, että kyseiset edustajat sopivat vuoden 2001 hinnaksi 775 USD FCA eli 800 USD FOB alumiinifluoriditonnilta (riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappale):

”Vuodeksi 2001 [ICF] haluaa korottaa hintaa, uusi hinta USD 800/T FCA Mordijk ja USD 775/T FOB Gabes. Tuottajahinta Euroopassa on siten 775/800 USD/T FCA/FOB.” (Milanon kokouksesta laaditun muistion sivu 6).

77. Kaikista näistä asiakirjoista ilmenee, että tämä hinta on vähimmäismyyntihinta, jonka alittavia tarjouksia kartellin osapuolten ei pitänyt tehdä asianomaisilla markkinoilla.

78. Näitä johtopäätöksiä vahvistavat myös Bolidenin Noralf-osaston edustaja O:n muistiinpanot Milanon kokouksesta, johon hän osallistui puhelimitse, sekä hänen komissiolle 23. ja 31.8.2006 antamansa suulliset lausumat (riidanalaisen päätöksen 77, 89 ja 90 perustelukappale). Näistä muistiinpanoista ja lausumista ilmenee nimittäin, että kyseisen kokouksen osanottajat ovat väittäneet tarvitsevansa 20 prosentin hinnankorotusta ja ovat kustannustaulukon laadittuaan todenneet, että hintoja vuodeksi 2001 oli korotettava 20 prosentilla ja ne oli vahvistettava 800 USD:ksi tonnilta eli 50 prosentiksi LME-hinnasta.

79. Lisäksi useat Milanon kokouksen jälkeiset asiakirjat osoittavat, että tapaamiseen osallistuneet ovat noudattaneet tämän sopimuksen ehtoja, jatkaneet asiaan liittyvää kahdenvälistä yhteydenpitoaan ja vaihtaneet kaupallisesti arkaluontoisia tietoja erityisesti toistensa hintapolitiikan valvomiseksi vastavuoroisesti. Bolidenin Noralf-osaston edustaja T:n niin ikään Bolidenin Noralf-osaston edustaja O:lle osoittama viesti, joka koskee T:n ja IQM:n edustaja A:n välillä 25.10.2000 käytyä puhelinkeskustelua, osoittaa, että nämä ovat vaihtaneet tietoja hintatarjouksistaan eräälle asiakkaalle Australiassa. Nämä hintatarjoukset noudattivat Milanon kokouksessa sovittua vähimmäishintaa 800 USD tonnilta. Siitä nimittäin ilmenee, että IQM tarjosi kyseiselle asiakkaalle ”850 – 875 – 900 USD” USD:n hintatasoa ja Bolidenin Noralf-osasto on puolestaan todennut, että se oli tarjonnut noin 800 USD:n hintaa tonnilta muttei ollut vielä tehnyt sopimusta tämän australialaisen asiakkaan kanssa (riidanalaisen päätöksen 94 perustelukappale).

80. Minmetin edustaja C:n muistiinpanosta, joka koskee hänen 8.11.2000 käymäänsä puhelinkeskustelua kantajan edustaja G:n kanssa, ilmenee lisäksi, että viimeksi mainittu oli moittinut Minmetin tarjoamia ”varsin alhaisia” hintoja – ”725 USD tonnilta FOB / 745 USD tonnilta CFR” – erään Egyptissä järjestetyn tarjouskilpailun yhteydessä ja ihmetellyt, millä tavoin Minmet aikoi päästä Venezuelassa noudatettuun hintaan 875 USD tonnilta, kun venezuelalaisilla oli mahdollisuus osallistua tarjouskilpailuun Egyptissä. Tämän saman muistiinpanon mukaan Minmetin edustaja C vastasi, että tilannetta oli vaikea valvoa luottamuksen puutteen vuoksi, ja G vahvisti, että brasilialaiselle alumiinintuottaja-asiakkaalle Albrasille tarjotut hinnat ylittivät 800 USD tonnilta. Tästä muistiinpanosta ilmenee myös, että kantaja oli Milanon kokouksen jälkeen yhteydessä toiseen kokouksen osanottajaan Minmetiin siellä tehdyn sopimuksen suhteen tarkistaakseen Minmetin pyytämät hinnat ja ilmoittaakseen omat Albrasille tarjoamansa hinnat (ks. myös riidanalaisen päätöksen 95 perustelukappale).

81. Minmetin edustaja C:n laatimasta 9.11.2000 päivätystä toisesta muistiosta, joka on lähetetty Fluorsidille ja joka koskee tapaamista kantajan edustajien G:n ja T:n kanssa, ilmenee lisäksi, että kantaja on ilmoittanut pyytäneensä Albras-nimiseltä asiakkaalta 3000 metriseltä tonnilta ja 1000 metrisen tonnin optiolta hintaa 845 USD CFR ja ”740 USD ‘FOB + 65 freight' ” ja Derivados del Fluor on pyytänyt Albrasilta hintaa 803 USD tonnilta CFR. Minmet kertoo tässä muistiossa, että kantaja väittää pyytäneensä hintaa 845 USD FOB tonnilta Egyptalum-nimiseltä asiakkaalta ja hylänneensä tämän pyynnön laskea hintaa 750 USD:iin tonnilta. Tämän muistion mukaan kantaja oli moittinut Minmetin pyytämää varsin alhaista hintaa. Muistiossa viitataan myös tietojenvaihtoon, joka koskee IQM:n kaupallista käyttäytymistä Australiassa, Pohjois-Amerikassa ja Brasiliassa sekä Venezuelan markkinoita. Viimeksi mainittujen markkinoiden osalta siinä mainitaan, että kantaja on vahvistanut, ettei se halunnut tarjota enempää kuin 6 000 metristä tonnia, kun taas Minmet on vaatinut, että hintojen on oltava yli 800 USD tonnilta CFR (ks. myös riidanalaisen päätöksen 96 perustelukappale).

82. Näin ollen 25.10. sekä 8. ja 9.11.2000 tapahtuneeseen yhteydenpitoon liittyvistä asiakirjoista ilmenee, että asianomaiset yritykset ovat toteuttaneet keskinäistä hintatasojen valvontaa. Kuten komissio on asianmukaisesti todennut riidanalaisessa päätöksessä, hinnat ovat myös olleet Milanon kokouksessa käytyjen neuvottelujen tulosten mukaisia. Tältä osin on todettava myös, että 25.10. sekä 8. ja 9.11.2000 päivätyt asiakirjat osoittavat Milanon kokouksen osanottajien jatkaneen yhteydenpitoa sen jälkeen erityisesti Fluorsidin, Minmetin ja kantajan kesken, joita tuossa kokouksessa tehty sopimus hinnoista selvästikin sitoi, koska ne ovat viitanneet kyseisen sopimuksen keskeisiin osiin.

83. Tämä sopimus hinnoista koski yhtäältä Euroopan markkinoita. Tältä osin Milanon kokouksesta laaditussa muistiossa mainitaan vuonna 2000 toteutuneet alumiinifluoridin tuotanto- ja myyntimäärät muun muassa Norjan, Ruotsin, Espanjan ja Italian osalta (Milanon kokouksesta laaditun muistion sivu 2) sekä vuoden 2001 myyntiennusteet Romanian, Italian, Norjan, Saksan ja Alankomaiden osalta (Milanon kokouksesta laaditun muistion sivut 2 ja 3). Lisäksi Milanon kokouksesta laaditussa muistiossa mainitaan tietojenvaihto, joka koskee kartelliin osallistujien myyntejä Euroopassa, muun muassa Italiassa, Romaniassa, Espanjassa, Skandinaviassa, Saksassa, Benelux-maissa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Tältä osin kantaja ilmoitti haluavansa nostaa hintaa vuodeksi 2001 siten, että uusi hinta olisi 800 USD tonnilta ”FCA Mordijk” ja 775 USD tonnilta ”FOB Gabes”, minkä seurauksena tuottajahinta Euroopassa olisi 775/800 USD tonnilta ”FCA/FOB” (Milanon kokouksesta laaditun muistion sivu 6; ks. myös riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappale ja 76 kohta edellä).

84. Toisaalta komissio on osoittanut, että tätä sopimusta sovellettiin myös muihin maanosiin. Milanon kokouksesta laaditun muistion mukaan tavoitehinta Australiassa vuodeksi 2001 oli siten 800 USD tonnilta ”FOB Europe” eli ”50 % LME FOB”, kun taas hinta Euroopassa saattoi olla korkeampi kuin hinta Kiinassa ja sen oli oltava 875 USD tonnilta. Etelä-Amerikan osalta muistioon sisältyy hintoja vuonna 2000 ja vähimmäishintoja vuodeksi 2001. Venezuelan osalta mainitaan vuodeksi 2001 hintana 850 USD metriseltä tonnilta ”C & F Filo” ja ehdottomana vähimmäishintana 890 USD metriseltä tonnilta. Brasilian osalta kaikki tuottajat ovat yksimieliset siitä, että hinnan on oltava noin ”50 % LME FOB” ja 875 USD tonnilta ”CFR”. Pohjois-Amerikan osalta Alcoan hinta vuodeksi 2000 on 775 USD metriseltä tonnilta ”ex Point Comfort” ja vuodeksi 2001 800/825 USD metriseltä tonnilta ”ex Point Comfort”. Toimittajien, jotka eivät toimita Alcoalle, pitäisi saada hinta 825 USD tonnilta ”ex warehouse” -hintana ja 850 USD tonnilta toimitettuna. Milanon kokouksen osanottajat ilmaisivat kiinnostuksensa toimittaa tiettyihin maanosiin. Intian osalta Milanon kokouksesta laaditussa muistiossa mainitaan, että on kiinnostusta myydä 3 000 tonnia mutta että hinnan olisi oltava 900 USD metriseltä tonnilta toimitettuna. Turkin osalta mainitaan hinta 800 USD tonnilta ”FOB” (Milanon kokouksesta laaditun muistion sivut 6 ja 7; ks. myös riidanalaisen päätöksen 86 ja 87 perustelukappale).

85. Bolidenin Noralf-osaston edustaja O on komissiolle 23. ja. 31.8.2006 antamissaan suullisissa lausumissa kertonut lisäksi, että Milanon kokouksen osanottajat ovat sopineet asiakkaiden jakamisesta sekä hintatasosta, joka olisi pyrittävä säilyttämään Euroopassa ja Euroopan ulkopuolella. Milanon kokouksen tarkoituksena oli myös aikaansaada uusi yhteinen selitys siitä, millä tavoin uudet yhteiset hintatasot olisi otettava käyttöön. Milanon kokouksen osanottajat jakoivat keskenään eri asiakkaille tarjottavat määrät. Oli olemassa implisiittinen sopimus siitä, että asiakkaiden jakamista ja kullekin asiakkaalle tehtäviä tavarantoimituksia noudatetaan (ks. riidanalaisen päätöksen 90 perustelukappale).

86. Samoin 25.10.2000 puhelimitse annetun ilmoituksen mukaan IQM:n edustaja A halusi ”jatkaa yhteydenpitoa” Bolidenin Noralf-osaston edustajan T:n kanssa ja ilmoitti olevansa samaa mieltä Australian osalta siitä, että Bolidenin Noralf-osasto toimittaa 3 000 tonnia, ja ilmoitti, että IQM oli toimittanut 7 000 tonnia vuonna 1999 ja että se halusi säilyttää tämän tason. Lisäksi tästä ilmoituksesta ilmenee, että T muistutti tässä yhteydessä 800 USD:n hinnasta, joka vastasi Australian osalta Milanon kokouksessa hyväksyttyä hintaa. Tämä ilmoitus on siten todisteena Bolidenin Noralf-osaston ja IQM:n välisestä Milanon kokouksen jälkeisestä yhteydenpidosta, joka koski Australiaan toimitetun tai tarjotun alumiinifluoridin hintaa ja määriä, ja sen sisältö noudattaa Milanon kokouksessa sovittua (ks. myös riidanalaisen päätöksen 94 perustelukappale).

87. Milanon kokouksesta laaditusta muistiosta ilmenee lopuksi myös, että Milanon kokouksen osanottajat eli Fluorsid, kantaja ja IQM ovat sen jälkeen vaihtaneet tietoja tuotannosta ja myyntimääristä vuonna 2000 sekä ennusteista vuodeksi 2001 maailman eri maiden osalta siten, että tähän on sisältynyt tiedot tarkoista määristä ja tiedot on esitetty tuottaja- ja asiakaskohtaisesti. ”Yksittäisistä markkinoista” muistiossa mainitaan seuraavaa (riidanalaisen päätöksen 84 perustelukappale):

”Olemme tarkastelleet kaikkia markkinoita erikseen vahvistaaksemme yleisen hintatason ja joissakin tapauksissa markkinoiden jaon. Olemme kuitenkin kaikki samaa mieltä siitä, että on saavutettava mahdollisimman korkea hintataso siitä riippumatta, kuka saa myynnin itselleen. Meidän on sen vuoksi hillittävä kaikkia merkittäviä hinnanalennuksia” (Milanon kokouksesta laaditun muistion sivu 5).

88. Tästä seuraa, että Milanon kokouksen osanottajat ovat vaihtaneet kaupallisesti arkaluontoisia tietoja, kuten tietoja tuotannostaan, toteutuneista tai tavoitelluista myyntimääristään ja asiakkaistaan sekä Euroopassa että muualla maailmassa, hintojensa määräytymisestä sekä markkinoiden jakautumisesta niiden kesken sopiakseen näistä kilpailua koskevista parametreistä.

89. Kaikista näistä todisteista, joiden sisältöä kantaja ei kiistä sellaisinaan, seuraa siten, että komissio on oikeudellisesti riittävällä tavalla osoittanut Milanon kokouksessa, johon kantaja on osallistunut, tehdyn EY 81 artiklassa ja ETA-sopimuksen 53 artiklassa tarkoitetun hintojen vahvistamista koskevan sopimuksen olemassaolon.

90. Tästä seuraa, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä osoittanut Milanon kokouksen kilpailunvastaisen tarkoituksen ja EY 81 artiklan 1 kohdan vastaisen sopimuksen olemassaolon eikä asiassa ole tarpeen osoittaa, että tällä sopimuksella olisi ollut vaikutuksia (asia C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4125, 123 kohta ja edellä 68 kohdassa mainittu asia JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 181 kohta). Tältä osin on syytä muistuttaa, että sopimuksen kilpailunvastainen tarkoitus ja vaikutus eivät ole kumulatiivisia vaan vaihtoehtoisia edellytyksiä sen arvioimiseksi, kuuluuko tällainen sopimus EY 81 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon piiriin. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tämän edellytyksen vaihtoehtoisuus, joka osoitetaan konjunktiolla ”tai”, johtaa siihen, että ensiksi on tarkasteltava sopimuksen tarkoitusta ottaen huomioon se taloudellinen asiayhteys, jossa sitä on sovellettava. Sopimuksen vaikutuksia ei ole tarpeen tarkastella, jos sopimuksen tarkoituksen osoitetaan olleen kilpailunvastainen (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-501/06 P, C-513/06 P, C-515/06 P ja C-519/06 P, GlaxoSmithKline ym. v. komissio, tuomio 6.10.2009, Kok., s. I-9291, 55 kohta ja yhdistetyt asiat C-403/08 ja C-429/08, Football Association Premier League ym., tuomio 4.10.2011, Kok., s. I-9083, 135 kohta).

91. Näin ollen ei ole tarpeen tarkastella, täyttyvätkö oikeuskäytännön mukaiset yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit (ks. edellä 90 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 111–114, 131 ja 132 kohta sekä asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1487, 187 ja 190 kohta) myös tässä tapauksessa. Kun nimittäin EY 81 artiklassa määrätyn kiellon soveltamisen edellytyksenä oleva ”sopimuksen” kriteeri täyttyy tässä tapauksessa, on kyseessä vain saman kartellin vaihtoehtoinen oikeudellinen luonnehdinta, jolla ei ole merkitystä arvioitaessa asiaa muilta osin.

92. Kaikesta edellä esitetystä seuraa siten, että EY 81 artiklan rikkomista koskeva väite on hylättävä perusteettomana.

2. Kanneperusteen toinen osa, joka on esitetty toissijaisesti ja jonka mukaan tekoja, joista kantajaa moititaan, ei voida luokitella yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi

a) Alustavia huomautuksia

93. Kantaja kyseenalaistaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin komissio on luokitellut rikkomisen yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi rikkomiseksi. Väitetiedoksiannossa ei yhdistetty mitenkään keskenään kartelliin osallistujien välillä tapahtuneita useita yhteydenpitoja. Komissiolla ei näytä myöskään olevan todisteita kartellista enää Milanon kokouksen jälkeen. Sillä perusteella, että Bolidenin Noralf-osaston ja IQM:n välillä yhtäältä sekä Fluorsidin ja kantajan välillä toisaalta oli kahdenvälistä yhteydenpitoa, ei voida todeta, että kaikki Milanon kokouksen osanottajat pitivät yhteyttä toisiinsa. Lopuksi vuoden 2000 lokakuussa ja marraskuussa tapahtuneeseen yhteydenpitoon liittyvissä asiakirjoissa ei viitata Milanon kokoukseen.

94. Komissio kiistää kantajan väitteet ja vaatii toisen kanneperusteen hylkäämistä.

b) Yhtenä kokonaisuutena pidettävä rikkominen

95. Aivan aluksi on palautettava mieliin yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen käsite.

96. On katsottu, että olisi keinotekoista jakaa jatkuva käyttäytyminen, jolla oli yksi ainoa päämäärä, pitämällä sitä useina erillisinä kilpailusääntöjen rikkomisina, kun kyseessä oli sitä vastoin sekä sopimuksina että yhdenmukaistettuina menettelytapoina asteittain ilmennyt yhtenä kokonaisuutena pidettävä kilpailusääntöjen rikkominen (edellä 90 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 81 kohta ja asia T-211/08, Putters International v. komissio, tuomio 16.6.2011, Kok., s. II-3729, 31 kohta).

97. Näissä olosuhteissa yritys, joka on osallistunut tällaiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen sille ominaisella käyttäytymisellään, joka kuuluu EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun sellaisen sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan, jolla on kilpailua rajoittava tarkoitus tai vaikutus, käsitteeseen ja jonka tarkoituksena on myötävaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisen toteutumiseen kokonaisuudessaan, on vastuussa myös muiden yritysten käyttäytymisestä saman rikkomisen osalta koko siltä ajalta, jolloin se osallistui kyseiseen rikkomiseen (edellä 90 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 83 kohta ja edellä 96 kohdassa mainittu asia Putters International v. komissio, tuomion 32 kohta).

98. Tästä oikeuskäytännöstä ilmenee, että voidakseen todistaa yrityksen osallistuneen tällaiseen yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen komission velvollisuutena on näyttää toteen, että yritys aikoi omalla toiminnallaan myötävaikuttaa kaikkien osallistujien yhteisten päämäärien tavoittelemiseen ja että yritys tiesi muiden samaan päämäärään pyrkivien yritysten suunnittelemasta tai toteuttamasta konkreettisesta käyttäytymisestä tai että se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin (edellä 90 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 87 kohta ja edellä 96 kohdassa mainittu asia Putters International v. komissio, tuomion 33 kohta).

99. Kartellien voidaan katsoa olevan yhtenä kokonaisuutena pidettävän kilpailunvastaisen sopimuksen osatekijöitä ainoastaan, jos niiden näytetään olevan osa kokonaissuunnitelmaa, jolla pyritään yhteiseen tavoitteeseen. Ainoastaan silloin, jos yritys näihin kartelleihin osallistuessaan on tiennyt tai sen olisi pitänyt tietää, että näin tehdessään se tulee mukaan yhtenä kokonaisuutena pidettävään sopimukseen, sen osallistuminen kyseisiin kartelleihin voi olla ilmaus liittymisestä tähän sopimukseen (ks. edellä 96 kohdassa mainittu asia Putters International v. komissio, tuomion 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

100. Edellä 96–99 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan kolmen edellytyksen on täytyttävä, jotta yrityksen voidaan katsoa osallistuneen yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen, eli on oltava olemassa kokonaissuunnitelma, jolla pyritään yhteiseen tavoitteeseen, yrityksen on tarkoituksellisesti myötävaikutettava tähän suunnitelmaan ja sen on täytynyt tietää muiden osallistujien kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta (edellä 96 kohdassa mainittu asia Putters International v. komissio, tuomion 35 kohta).

101. Yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen käsite koskee tilannetta, jossa useat yritykset ovat osallistuneet rikkomiseen, joka muodostuu jatketusta toiminnasta, jolla on yksi taloudellinen tavoite eli kilpailun vääristäminen, tai itsenäisistä rikkomisista, joita yhdistävät sama tarkoitus (kaikilla osatekijöillä sama tarkoitus) ja samat subjektit (samat yritykset, jotka ovat tietoisia yhteiseen tarkoitukseen osallistumisesta) (asia T-385/06, Aalberts Industries ym. v. komissio, tuomio 24.3.2011, Kok., s. II-1223, 86 kohta; asia T-446/05, Amann & Söhne ja Cousin Filterie v. komissio, tuomio 28.4.2010, Kok., s. II-1255, 89 kohta ja asia T-53/03, BPB v. komissio, tuomio 8.7.2008, Kok., s. II-1333, 257 kohta). Tämän tulkinnan oikeellisuutta ei voida kiistää sillä perusteella, että yksi tai useampi osatekijä kyseisestä useiden toimenpiteiden sarjasta tai jatkuvasta toiminnasta voisi sellaisenaankin merkitä EY 81 artiklan rikkomista (edellä mainittu asia Aalberts Industries ym. v. komissio, tuomion 86 kohta ja edellä mainittu asia BPB v. komissio, tuomion 252 kohta).

102. Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen käsite voi liittyä sellaisen kilpailunvastaisen käyttäytymisen, joka muodostuu sopimuksista, yhdenmukaistetuista menettelytavoista ja yritysten yhteenliittymien päätöksistä, oikeudelliseen luokitteluun (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ja T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok., s. II-931, 696–698 kohta; edellä 91 kohdassa mainittu asia HFB ym. v. komissio, tuomion 186 kohta; yhdistetyt asiat T-101/05 ja T-111/05, BASF ja UCB v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II-4949, 159 kohta ja edellä 101 kohdassa mainittu asia Amann & Söhne ja Cousin Filterie v. komissio, tuomion 91 kohta)

103. Kun toimenpiteet kuuluvat ”kokonaissuunnitelmaan”, koska niiden yhteisenä tavoitteena on kilpailun vääristäminen yhteismarkkinoiden sisällä, komissiolla on oikeus kohdistaa vastuu näistä toimenpiteistä sen mukaan, miten yritykset ovat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen kokonaisuutena arvioiden (edellä 66 kohdassa mainittu asia Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 258 kohta ja asia C-113/04 P, Technische Unie v. komissio, tuomio 21.9.2006, Kok., s. I-8831, 178 kohta; edellä 101 kohdassa mainittu asia Amann & Söhne ja Cousin Filterie v. komissio, tuomion 90 kohta ja edellä 101 kohdassa mainittu asia Aalberts Industries ym. v. komissio, tuomion 87 kohta). Rikkomisen eri ilmenemismuotoja on arvioitava kokonaiskontekstissa, joka selittää niiden perusolemuksen. Tältä osin todistusharkinnan yhteydessä eri tosiseikkojen todistusarvoa lisäävät tai vahvistavat muut olemassa olevat tosiseikat, jotka yhdessä antavat loogisen ja täydellisen kuvan yhtenä kokonaisuutena pidettävästä rikkomisesta (asia T-54/03, Lafarge v. komissio, tuomio 8.7.2008, 271 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

104. On myös täsmennettävä, että saman tavoitteen käsitettä ei voida määrittää yleisellä viittauksella kilpailun vääristymiseen kyseisillä rikkomisen kohteena olevilla markkinoilla, koska kilpailun rajoittaminen muodostaa tavoitteena tai vaikutuksena olennaisen tekijän kaikessa käyttäytymisessä, joka kuuluu EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Saman tavoitteen tällainen määritelmä uhkaa evätä yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen käsitteeltä osan sen merkitystä, koska sen seurauksena on se, että useat käyttäytymiset, jotka koskevat talouden alaa ja jotka on kielletty EY 81 artiklan 1 kohdassa, pitäisi systemaattisesti luokitella yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen osatekijöiksi. Kun näin ollen luokitellaan eri toimia yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi rikkomiseksi, on selvitettävä, täydentävätkö ne toisiaan siinä mielessä, että kunkin niistä tarkoituksena on vastata yhteen tai useampaan normaalin kilpailun seuraukseen, ja myötävaikuttavatko ne vuorovaikutteisesti kaikkien toimijoiden haluamien kilpailunvastaisten vaikutusten toteuttamiseen kattavassa suunnitelmassa, jolla on yksi tavoite. Tässä on otettava huomioon kaikki seikat, joilla voidaan osoittaa tällainen yhteys tai asettaa se kyseenalaiseksi, esimerkiksi soveltamisajanjakso, sisältö (käytetyt menetelmät mukaan lukien) ja vastaavasti asianomaisten eri toimien tavoite (ks. vastaavasti edellä 102 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat BASF ja UCB v. komissio, tuomion 179–181 kohta; edellä 101 kohdassa mainittu asia Amann & Söhne ja Cousin Filterie v. komissio, tuomion 92 kohta ja edellä 101 kohdassa mainittu asia Aalberts Industries ym. v. komissio, tuomion 88 kohta).

105. Käsiteltävässä asiassa komissio on riidanalaisessa päätöksessä katsonut, että Milanon kokous, Bolidenin Noralf-osaston ja IQM:n välinen 25.10.2000 puhelinsoitto ja vuoden 2000 marraskuussa tapahtuneet yhteydenpidot muodostavat yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen, jota ohjaa osanottajien, joihin myös kantaja kuuluu, yhteinen tahto käyttäytyä alumiinifluoridin markkinoilla tietyllä tavalla. Riidanalaisen päätöksen mukaan kyseisen kokouksen osanottajat sopivat markkinakäyttäytymisensä mukauttamisesta sopimuksella ”ja/tai” yhdenmukaistetulla menettelytavalla ja siten vastaavan itsemääräämisoikeutensa rajoittamisesta kaupallisen strategian osalta. Nämä käyttäytymiset kuuluvat kokonaissuunnitelmaan, jolla on yksi ja yhteinen kilpailunvastainen tavoite eli alumiinifluoridin hintojen normaalin kehityksen vääristäminen (riidanalaisen päätöksen 125–128 perustelukappale).

106. Kuten komissio on osoittanut, todisteista, joihin riidanalainen päätös perustuu ja joita on analysoitu edellä 73–89 kohdassa, ilmenee, että Milanon kokouksen osanottajat, joihin myös kantaja kuuluu, ovat vaihtaneet tietoja laskutetuista tai laskutettavista hinnoista ja sopineet hinnankorotuksista. Ne ovat myös vaihtaneet arkaluontoisia kaupallisia tietoja myyntiennusteista ja käyttäytymisestään eri maantieteellisillä alueilla ja seuranneet toistensa toimia, tarjouksia ja hintoja markkinoilla Milanon kokouksen jälkeen. Osallistujayritysten kaikella käyttäytymisellä oli yksi ja sama tavoite eli alumiinifluoridin hinnan korottaminen ja kartelliin osallistujien markkinakäyttäytymisen vastaava koordinointi. Asiakirjoista, jotka todistavat niiden välillä Milanon kokouksen jälkeen tapahtuneet yhteydenpidot, ilmenee, että kokouksen osanottajat pitivät edelleen yhteyttä, jatkoivat kaupallisten tietojen vaihtoa Milanon kokouksen tavoitteesta, eri asiakkaille eri maanosissa tarjotuista hinnoista ja valvoivat, että ne vastasivat Milanon kokouksessa sovittua. Tältä osin se seikka, että vuoden 2000 loka- ja marraskuussa tapahtuneisiin yhteydenpitoihin liittyvissä asiakirjoissa ei viitata Milanon kokoukseen, ei ole ratkaiseva eikä nimenomainen viittaus Milanon kokoukseen ole tarpeen. Kuten näistä asiakirjoista selvästi ilmenee, niissä mainitut hinnat ovat nimittäin täysin yhtäpitäviä Milanon kokouksessa sovittujen hintojen kanssa. Näin ollen komission oli pääteltävä, että kysymyksessä oli kartellin jäsenten alun perin sovitun alumiinifluoridin hintaa koskevan markkinakäyttäytymisen seuranta.

107. Se seikka, että eri yhteydenpidot, niin Milanon kokous kuin sen jälkeiset yhteydenpidot, ovat tapahtuneet verrattain lyhyenä ajanjaksona, ei vaikuta komission päätelmään yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen olemassaolosta. Teoilta tai tapaamisilta ei edellytetä vähimmäiskestoa tai vähimmäismäärää, jotta ne muodostaisivat yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen, mutta lisääntynyt kesto ja tiheys ovat omiaan vahvistamaan toteamusta tällaisen rikkomisen olemassaolosta. On ratkaisevaa, että eri osatekijät kuuluvat kokonaissuunnitelmaan, minkä komissio on näyttänyt toteen riidanalaisessa päätöksessä. Kysymys oli käyttäytymisistä, joilla oli sama tarkoitus eli sopimus alumiinifluoridin hinnasta, ja siitä, että kartelliin osallistujat noudattavat tätä sopimusta.

108. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että komissio on perustellusti päätellyt, että käsiteltävässä asiassa on kysymys yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta rikkomisesta.

109. Toinen kanneperuste on näin ollen hylättävä.

C Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee puolustautumisoikeuksien loukkaamista ja asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan rikkomista

1. Alustavia huomautuksia

110. Kantaja katsoo, että komissio ei ole noudattanut asetuksen N:o 1/2003 27 artiklaa eikä puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevaa perustavanlaatuista periaatetta tehdessään riidanalaisen päätöksen. Riidanalaisessa päätöksessä määrätään seuraamus muista kuin kantajaa vastaan väitetiedoksiannossa esitetyistä tosiseikoista ja olosuhteista. Nämä eroavuudet merkitsevät sitä, että kantajan oikeutta tuoda esille tehokkaasti näkökantansa hallinnollisen menettelyn aikana on loukattu. Kantajan mukaan toimijoiden ja rikkomisen keston osalta on huomattavia eroja. Riidanalaisessa päätöksessä todetun kartellin maantieteellinen ulottuvuus on merkittävästi laajempi kuin väitetiedoksiannossa kuvattujen kilpailua rajoittavien menettelytapojen soveltamisala. Riidanalaisessa päätöksessä kuvatun rikkomisen systematiikka, rakenne ja tavoite eivät vastaa väitetiedoksiannossa olevaa rikkomisen kuvausta. Tämän mukaan kantaja on osallistunut monitahoiseen pitkäkestoiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen, jossa oli kahdenvälisiä tapaamisia sisältävä valmisteluvaihe ja Kreikassa 29.7.1999 tehdyn sopimuksen jälkeinen lopullinen vaihe, jonka aikana sovittiin hinnoista vuodeksi 2000. Milanon kokous yhdessä Kreikan kokouksen kanssa muodosti kartellin kulminaatiopisteen ja mahdollisti asianomaisille yrityksille hintojen vahvistamisen vuodeksi 2001. Komissio ei ollut löytänyt näyttöä yhdestäkään muusta kartellin kokouksesta Milanon kokousta seuranneina vuosina. Myöhempi yhteydenpito rajoittui kahdenväliseen tietojenvaihtoon. Riidanalaisessa päätöksessä ei sitä vastoin otettu huomioon valmisteluvaihetta eikä Kreikan kokousta, siinä kuvattiin Milanon kokouksen merkitsevän muunlaisen rikkomisen alkua useiden aikaisempien tapahtumien jälkeen ja todettiin, että osanottajat olivat voineet Milanon kokouksen jälkeisen yhteydenpidon avulla valvoa väitetyn sopimuksensa täytäntöönpanoa. Sitä paitsi komissio nojautuu riidanalaisessa päätöksessä asiakirjoihin, joita ei mainittu väitetiedoksiannossa. Kantaja päättelee, että väitetiedoksiannossa tarkoitetun rikkomisen ja sen rikkomisen, josta riidanalaisessa päätöksessä on määrätty seuraamus, väliset eroavuudet ovat sellaiset, että kantaja on voinut saada selville komission todelliset väitteet vasta lukiessaan riidanalaisen päätöksen. Hallinnollisen menettelyn aikana kantajalla ei ollut tilaisuutta ilmaista kantaansa Milanon kokouksen keskeisestä merkityksestä eikä myöhemmin tapahtuneista yhteydenpidoista, joiden oletettiin olevan tämän kokouksen päätösten täytäntöönpanoa. Väitetiedoksianto aiheuttaa kantajalle hämmennystä myös kartellin maantieteellisen ulottuvuuden osalta. Kantaja ei ole voinut ilmaista kantaansa uusista seikoista, jotka ovat saaneet komission luonnehtimaan muunlaisen rikkomisen yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi rikkomiseksi nojautuen yhteydenpitoihin, joista kantajalla ei ole ollut mahdollisuutta esittää näkemystään. Komissio on näin ollen loukannut kantajan puolustautumisoikeuksia. Puolustautumisoikeuksien loukkaaminen on sitäkin vakavampi, kun menettelyn lopputulos olisi aivan ilmeisesti ollut erilainen, jos asianosaisilla olisi ollut mahdollisuus tuoda esille argumenttinsa.

111. Komissio kiistää kantajan väitteet. Tältä osin komissio muistuttaa periaatteista, jotka koskevat väitetiedoksiantoa puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen yhteydessä. Väitetiedoksiannon on sisällettävä erityisesti riittävän selkeä selvitys väitteistä, jotta niillä, joita asia koskee, on mahdollisuus saada tieto siitä, millaiseen menettelyyn komissio katsoo niiden syyllistyneen. Lopullisen päätöksen ei kuitenkaan tarvitse olla tarkka kopio väitetiedoksiannosta, kun otetaan huomioon, että komission on kyettävä ottamaan päätöksessä huomioon asianomaisten yritysten vastaukset.

112. Rikkomisen keston ja siihen osallistuneiden toimijoiden osalta komissio väittää, että sen on voitava muuttaa arviointiaan rikkomisen kestosta ja siihen osallistujista erityisesti silloin, kun se supistaa yrityksiä vastaan esittämiensä väitteiden ulottuvuutta. Komissio on ottanut riidanalaisessa päätöksessä huomioon 12.7. ja 31.12.2000 välisen ajanjakson 30.6.1997 ja 31.12.2001 välisen ajanjakson sijasta. Kantajan puolustautumisoikeuksia ei ole loukattu näiden erojen vuoksi. Kartellin maantieteellisen vaikutusalan osalta komissio muistuttaa kartellin maailmanlaajuisesta ulottuvuudesta, joka on jo osoitettu väitetiedoksiannossa ja joka ilmenee selvästi Milanon kokouksesta laaditusta muistiosta. Kantaja oli tietoinen kartellin maailmanlaajuisesta ulottuvuudesta ja sillä oli mahdollisuus ilmaista näkemyksensä siitä hallinnollisen menettelyn aikana. Komissio torjuu kantajan argumentit, jotka koskevat kartellin systematiikkaa ja rakennetta. Rikkomisen luonteen osalta komissio huomauttaa, että sekä väitetiedoksiannossa että riidanalaisessa päätöksessä katsotaan, että kuvatut kilpailunvastaiset toimet täyttävät EY 81 artiklassa tarkoitettujen sopimusten ”ja/tai” yhdenmukaistettujen menettelytapojen tunnusmerkit ja että kyseinen menettely muodostaa yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun rikkomisen. Lisäksi rikkomisen tueksi huomioonotetut seikat olivat kantajan tiedossa ja tällä oli tilaisuus ilmoittaa näkemyksensä hallinnollisen menettelyn aikana. Toisin kuin kantaja väittää, riidanalaisessa päätöksessä ei jätetä ottamatta huomioon valmisteluvaihetta ja Kreikan kokousta eikä Milanon kokous ole alku rikkomiselle, joka on alkanut ei mistään (” ab nihilo ”). Todisteet Milanon kokousta edeltävältä ajanjaksolta eivät kuitenkaan olleet riittävät. Kantajalla oli lisäksi tilaisuus ilmaista näkemyksensä Milanon kokouksen keskeisestä merkityksestä sekä Milanon kokouksen jälkeen tapahtuneista kahdenvälisistä yhteydenpidoista.

113. Minmetin ja kantajan välillä 8. ja 9.11.2000 tapahtunutta yhteydenpitoa koskevien asiakirjojen osalta komissio esittää, että nämä asiakirjat sisältyivät kantajalle yhdessä väitetiedoksiannon kanssa lähetettyyn asiakirja-aineistoon ja että komissio käytti niitä riidanalaisessa päätöksessä vastauksena kantajan argumentteihin, joissa kiellettiin sopimuksen olemassaolo. Lisäksi komissio on ilmoittanut väitetiedoksiannossa, että Milanon kokouksen jälkeen sopimuksessa mukana olleet yritykset jatkoivat markkinatietojen vaihtoa kahdenvälisen yhteydenpidon kautta. Joka tapauksessa komissio katsoo, että Milanon kokoukseen liittyvät todisteet osoittavat oikeudellisesti riittävällä tavalla kantajan osallistuneen väitetiedoksiannossa ja riidanalaisessa päätöksessä kuvattuun rikkomiseen ja ettei kantaja ole osoittanut ottaneensa etäisyyttä kyseisessä kokouksessa tehtyyn sopimukseen.

114. Kantaja katsoo, että ensimmäinen kanneperuste, joka koskee puolustautumisoikeuksien loukkaamista on näin ollen hylättävä perusteettomana.

2. Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

a) Yleistä

115. On muistutettava, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kilpailupolitiikan alaan liittyvien hallinnollisten menettelyjen toimittamisessa on unionin oikeuden yleinen oikeusperiaate, jonka noudattamista unionin tuomioistuimet valvovat (ks. asia C-534/07 P, Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 3.9.2009, Kok., s. I-7415, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

116. Kuten vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, puolustautumisoikeuksien noudattaminen edellyttää sitä, että asianomainen yritys saa hallinnollisen menettelyn kuluessa ilmaista asianmukaisesti näkemyksensä esiin tuotujen tosiseikkojen ja olosuhteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksestä sekä niistä asiakirjoista, joita komissio on käyttänyt perussopimuksen rikkomista koskevan väitteensä tukena (ks. yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 10 kohta; asia C-310/93 P, BPB Industries ja British Gypsum v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok., s. I-865, 21 kohta ja asia C-511/06 P, Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 9.7.2009, Kok., s. I-5843, 88 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

117. Asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 1 kohta ilmentää tätä periaatetta, koska siinä säädetään siitä, että osapuolille on lähetettävä väitetiedoksianto, jossa on esitettävä selkeästi kaikki ne olennaiset seikat, joihin komissio menettelyn tässä vaiheessa perustaa näkemyksensä (ks. vastaavasti edellä 66 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 67 kohta), jotta niillä, joita asia koskee, on todellinen mahdollisuus saada tieto siitä, millaiseen menettelyyn komissio katsoo niiden syyllistyneen, ja komission käytettävissä olevista todisteista (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P – C-252/99 P ja C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002, Kok., s. I-8375, 315 ja 316 kohta ja edellä 66 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 66 ja 67 kohta) sekä mahdollisuus puolustautua tehokkaasti, ennen kuin komissio tekee lopullisen päätöksen (ks. vastaavasti edellä 116 kohdassa mainittu asia Archer Daniels Midland v. komissio, tuomion 85 ja 86 kohta). Kyseinen vaatimus täyttyy, kun lopullisessa päätöksessä ei aseteta asianomaisten henkilöiden vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia ja siinä otetaan päätöksen perustaksi ainoastaan ne tosiseikat, joista asianomaisilla on ollut mahdollisuus esittää näkemyksensä (ks. vastaavasti asia T-213/00, CMA CGM ym. v. komissio, tuomio 19.3.2003, Kok., s. II-913, 109 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

118. Ne olennaiset seikat, joihin komissio perustaa näkemyksensä väitetiedoksiannossa, voidaan kuitenkin esittää tiivistelmänomaisesti, eikä lopullisen päätöksen tarvitse välttämättä täydellisesti vastata väitetiedoksiantoa (ks. vastaavasti edellä 116 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 14 kohta), sillä väitetiedoksianto on valmisteleva asiakirja, jossa tehdyt arviot tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista ovat vain väliaikaisia (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 142/84 ja 156/84, British American Tobacco ja Reynolds Industries v. komissio, tuomio 17.11.1987, Kok., s. 4487, Kok. Ep. IX, s. 249, 70 kohta). Väitetiedoksiantoa voidaan siten täydentää osapuolten antaman vastineen perusteella, jossa esitetyt argumentit osoittavat, että osapuolet ovat todella voineet käyttää puolustautumisoikeuksiaan. Komissio voi myös hallinnollisen menettelyn perusteella muuttaa tai täydentää esittämiensä väitteiden tukena olevia perusteluja sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta (ks. vastaavasti asia T-86/95, Compagnie générale maritime ym. v. komissio, tuomio 28.2.2002, Kok., s. II-1011, 448 kohta ja asia T-310/01, Schneider Electric v. komissio, tuomio 22.10.2002, Kok., s. II-4071, 438 kohta). Näin ollen komissio voi lopullisen päätöksen tekemiseen asti joko luopua erityisesti asianosaisten tekemien kirjallisten tai suullisten huomautusten perusteella tietyistä tai jopa kaikista niitä vastaan aluksi esittämistään väitteistä ja muuttaa siten kantaansa niiden eduksi tai päinvastoin päättää lisätä uusia väitteitä, kunhan se varaa kyseisille yrityksille tilaisuuden esittää niiltä osin huomautuksensa (ks. yhdistetyt asiat T-191/98 ja T-212/98‐ T-214/98, Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok., s. II-3275, 115 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

119. Kuten oikeuskäytännössä on myös todettu, puolustautumisoikeuksia on loukattu, jos on olemassa mahdollisuus, että komission sääntöjenvastaisen toiminnan vuoksi sen toteuttama hallinnollinen menettely olisi saattanut johtaa erilaiseen tulokseen. Kantajana oleva yritys näyttää toteen, että tällainen loukkaaminen on tapahtunut, jos se voi osoittaa riittävällä tavalla, ei niinkään sitä, että komission päätöksellä olisi ollut toisenlainen sisältö, vaan sen, että se olisi voinut puolustautua paremmin, jos sääntöjenvastaisuutta ei olisi tapahtunut, esimerkiksi siksi, että se olisi voinut käyttää puolustuksessaan asiakirjoja, joihin se ei saanut tutustua hallinnollisen menettelyn aikana (ks. vastaavasti asia C-194/99 P, Thyssen Stahl v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok., s. I-10821, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia C-407/08 P, Knauf Gips v. komissio, tuomio 1.7.2010, Kok., s. I-6375, 28 kohta; ks. myös analogisesti asia C-141/08 P, Foshan Shunde Yongjian Housewares & Hardware v. neuvosto, tuomio 1.10.2009, Kok., s. I-9147, 94 kohta).

120. Siltä osin kuin on kyse erityisesti oikeudesta tutustua asiakirja-aineistoon, tämän tutustumisoikeuden epäämistä koskevassa vakiintuneessa oikeuskäytännössä on todettu olevan riittävää, että yritys osoittaa, että se olisi voinut käyttää kyseistä asiakirjaa puolustautuessaan (ks. asia C-109/10 P, Solvay v. komissio, tuomio 25.10.2011, Kok., s. I-10329, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, sekä julkisasiamies Kokottin samassa asiassa esittämän ratkaisuehdotuksen 171 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa; edellä 66 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 74 ja 75 kohta; edellä 119 kohdassa mainittu asia Knauf Gips v. komissio, tuomion 23 kohta ja edellä 117 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002, 318 ja 324 kohta). Kyseisen yrityksen ei tarvitse osoittaa, että tämä sääntöjenvastaisuus olisi vaikuttanut menettelyn kulkuun ja komission päätöksen sisältöön sen vahingoksi, vaan ainoastaan, että se on voinut vaikuttaa menettelyn kulkuun ja komission päätöksen sisältöön (ks. vastaavasti em. asia Solvay v. komissio, julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotuksen 179 ja 181 kohta ja asia C-51/92 P, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4235, 81 kohta; asia C-199/99 P, Corus UK v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok., s. I-11177, 128 kohta; edellä 117 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002, 318 kohta ja edellä 66 kohdassa mainittu asia Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 74 kohta). Jos asiakirjoja ei ole annettu tiedoksi, asianomaisen yrityksen ei tarvitse esittää näyttöä siitä, että hallinnollinen menettely olisi johtanut erilaiseen lopputulokseen, jos kyseisten asiakirjojen sisällöstä olisi annettu tieto (em. asia Solvay v. komissio, julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotuksen 181 kohta ja edellä 119 kohdassa mainittu asia Knauf Gips v. komissio, tuomion 28 kohta). On riittävää, että asianomainen yritys osoittaa edes pienen mahdollisuuden, että asiakirjat, jotka eivät olleet saatavilla hallinnollisessa menettelyssä, olisivat voineet olla hyödyllisiä sen puolustuksen kannalta (em. asia Solvay v. komissio, julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotuksen 181 kohta ja edellä 66 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 131 kohta).

b) Asian arviointi

Johdanto

121. Käsiteltävässä asiassa kantaja moittii komissiota siitä, että se on ottanut riidanalaisessa päätöksessä huomioon muita syyllisyyden puolesta puhuvia tosiseikkoja ja olosuhteita kuin ne, jotka on esitetty väitetiedoksiannossa. Tämä liittyy rikkomiseen osallistuneisiin toimijoihin ja rikkomisen kestoon sekä sen maantieteelliseen ulottuvuuteen ja kuvaukseen. Lisäksi komissio nojautuu riidanalaisessa päätöksessä asiakirjoihin, joita ei mainittu väitetiedoksiannossa. Kantaja väittää, ettei se ole voinut ilmaista näkemystään näiltä osin.

Väite, joka koskee kartelliin osallistujia ja sen kestoaikaa

122. Kantajan väitteestä, joka koskee eroa rikkomiseen osallistuneiden toimijoiden osalta, on huomattava, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä pienentänyt rikkomiseen osallistuneiden lukumäärää väitetiedoksiannossa todettuihin osallistujiin verrattuna. Kuten edellä 117 ja 118 kohdassa muistutetaan, komissio voi hallinnollisen menettelyn aikana mukauttaa tai jopa muuttaa arviointiaan erityisesti väitetiedoksiantoon annettujen vastausten perusteella. Se seikka, että kantajan lisäksi kolmas yritys oli väitetiedoksiannon mutta ei riidanalaisen päätöksen adressaatti, ei kuitenkaan loukkaa kantajan puolustautumisoikeuksia. Komissio ei siis ole loukannut kantajan puolustautumisoikeuksia pienentäessään riidanalaisen päätöksen adressaattien lukumäärää. Unionin yleinen tuomioistuin toteaa lisäksi, ettei kantaja esitä yhtään argumenttia kyseisen väitteen tueksi.

123. Rikkomisen kestoajan osalta on huomattava, että riidanalaisessa päätöksessä huomioon otettu ajanjakso 12.7.–31.12.2000 on lyhyempi kuin väitetiedoksiannossa mainittu 30.6.1997 ja 31.12.2001 välinen ajanjakso. Komissio on katsonut riidanalaisessa päätöksessä, että tietyt seikat antoivat olettaa, että alumiinifluoriditeollisuudessa oli tiettyä salaista yhteistoimintaa jo ennen 12.7.2000 tehtyä Milanon sopimusta mutta ettei ratkaisevaa näyttöä tästä aikaisemmasta ajanjaksosta ollut (riidanalaisen päätöksen 73 perustelukappale). Tästä seuraa, että komissio lyhensi hallinnollisen menettelyn aikana rikkomisen kestoa todisteille annetun todistusarvon mukaan ja ilmoitti, että sen hallussa oli selviä todisteita Milanossa 12.7.2000 pidetyn kokouksen myötä alkaneesta salaisesta yhteistyöstä sekä todisteet kokouksesta ja sen sisällöstä (riidanalaisen päätöksen 73–76 ja 144 perustelukappale). Näin ollen se seikka, että riidanalaisessa päätöksessä pidetään Milanon kokousta todisteena rikkomisen alkamisesta eikä jo Kreikassa 29.7.1999 pidettyä kokousta, kuten väitetiedoksiannossa on katsottu, merkitsee komission väittämän rikkomisen keston lyhentämistä. Tämä lyhentäminen ei ole lisäväite eikä se ole mitenkään vahingoittanut kantajan etuja. Väitetiedoksiannossa todetun rikkomisen keston lyhentäminen verrattuna riidanalaisessa päätöksessä todettuun kestoon on kantajalle päinvastoin edullinen eikä voi näin ollen lähtökohtaisesti vahingoittaa tämän etuja (edellä 68 kohdassa mainittu asia JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 435 kohta). Tämä merkitsee, että komissio on luopunut osittain väitteestä kantajan eduksi, mikä on sallittua (ks. analogisesti asia Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomion 115 kohta).

124. Lisäksi on todettava, että kantajalla on ollut tilaisuus esittää huomautuksensa väitetiedoksiannosta, mukaan lukien tiedot, jotka koskevat kestoltaan pidempää rikkomista, joka käsittää riidanalaisessa päätöksessä lopulta todetun lyheyemmän ajan. Hallinnollisessa menettelyssä kantaja on ainoastaan todennut, että ”kesto oli rajoitettava todelliseen tietojenvaihdon ajankohtaan eli 12.7.2000” (riidanalaisen päätöksen 168 perustelukappale, jossa viitataan saman päätöksen 245 perustelukappaleeseen).

125. Näin ollen komissio ei ole myöskään loukannut kantajan puolustautumisoikeuksia rikkomisen keston osalta riidanalaisessa päätöksessä.

Kartellin maantieteellistä ulottuvuutta koskeva väite

126. Kartellin maantieteellistä ulottuvuutta koskevan väitteen osalta on riittävää todeta, että komissio on ottanut vastaavasti huomioon kartellin maailmanlaajuisen ulottuvuuden väitetiedoksiannossa ja riidanalaisessa päätöksessä. Rikkominen on nimittäin luokiteltu maantieteelliseltä ulottuvuudeltaan maailmanlaajuiseksi sekä väitetiedoksiannon 163 kohdassa että riidanalaisen päätöksen 136 perustelukappaleessa.

127. Tästä seuraa, päinvastoin kuin kantaja väittää, että väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen välillä ei ole maantieteellistä ulottuvuutta koskevaa eroa. Kantajalla on sitä paitsi ollut mahdollisuus ilmaista näkemyksensä väitetiedoksiantoon sisältyvästä kartellin maailmanlaajuisesta ulottuvuudesta. Näin ollen on pääteltävä, ettei kantajan puolustautumisoikeuksia ole loukattu tältä osin.

Väite, joka koskee kartellin systematiikkaa ja rakennetta sekä 8. ja 9.11.2000 tapahtuneeseen yhteydenpitoon liittyviä asiakirjoja

i) Johdanto

128. Kantaja väittää, että riidanalaisessa päätöksessä kuvattu rikkominen ei vastaa väitetiedoksiannossa kuvattua rikkomista erityisesti mitä tulee sen ”systematiikkaan”, sen ”rakenteeseen” ja sen ”tavoitteeseen”.

129. Suurin osa tosiseikoista, jotka komissio on ottanut riidanalaisessa päätöksessä huomioon rikkomisen toteamisen tueksi, vastaa väitetiedoksiannossa esiin tuotuja seikkoja. Tästä seuraa, että nämä tosiseikat olivat kantajan tiedossa ja että sillä oli tilaisuus ilmaista näkemyksensä tältä osin hallinnollisen menettelyn aikana (ks. kantajan väitetiedoksiantoon antaman vastauksen 62–70 kohta). Näin ollen Milanossa pidetystä kokouksesta ja sen tärkeästä merkityksestä oli jo ilmoitettu riittävästi väitetiedoksiannossa (ks. väitetiedoksiannon 103–116, 151, 163–165 ja 200 kohta). Kannekirjelmän 16 kohdassa kantaja itse mainitsee, että väitetiedoksiannossa ilmoitettiin, että Milanon kokous yhdessä Kreikassa pidetyn kokouksen kanssa muodostaisi ”kartellin kulminaatiopisteen”.

130. Kantaja väittää, että komissio on perustanut riidanalaisen päätöksen asiakirjoihin, joita väitetiedoksiannossa ei mainittu, erityisesti 8. ja 9.11.2000 tapahtuneita yhteydenpitoja koskeviin asiakirjoihin. Hallinnollisen menettelyn aikana kantajalla ei ollut tilaisuutta ilmaista näkemystään Milanon kokouksen jälkeen tapahtuneista yhteydenpidoista.

ii) Väitetiedoksiannon sisältö

131. Komissio on katsonut väitetiedoksiannossa, että yhteydenpitoa oli ollut vuodesta 1997 lähtien (76 kohta ja sitä seuraavat kohdat), ja mainitsee Kreikassa 29.7.1999 pidetyn kokouksen (85 kohta ja sitä seuraavat kohdat) sekä ”myöhemmän yhteydenpidon” (92 kohta ja sitä seuraavat kohdat) ja Milanon kokouksen (103 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Väitetiedoksiannossa luetellaan kartellin toimintaa koskevien tosiseikkojen kuvailun yhteydessä kartellin jäsenten väliset yhteydenpidot, muun muassa Milanon kokouksen jälkeinen yhteydenpito. Komissio on katsonut, että ”Milanon kokouksen jälkeen tuossa kokouksessa tehdyn sopimuksen osapuolet ovat jatkaneet alumiinifluoridin markkinoita koskevien tietojen vaihtamista kahdenvälisen yhteydenpidon avulla” (117 kohta). Tältä osin se mainitsee nimenomaisesti 25.10.2000 tapahtuneen yhteydenpidon, vuoden 2001 aikana tapahtuneen yhteydenpidon, 17.–21.2.2002 pidetyn konferenssin, San Diegossa 6.3.2003 pidetyn toisen konferenssin sekä tammikuussa 2004 ja 21.1.2005 tapahtuneen yhteydenpidon (118–123 kohta). Lisäksi komissio mainitsee, että kartelli on pantu täytäntöön ja että komissio ottaa tämän huomioon arvioidessaan rikkomisen vakavuutta (227 kohta).

132. Rikkomisen kestoajan osalta komissio on katsonut väitetiedoksiannossa, että rikkominen alkoi 30.6.1997 eli Soussessa pidetyn kokouksen päivänä ja voimistui Kreikassa 29.7.1999 pidetyn kokouksen jälkeen, ”kun lopullinen sopimus myyntihintojen korottamisesta vuodeksi 2000 tehtiin ja se tuli voimaan”, ja että Milanossa tehtiin 12.7.2000 samanlainen sopimus myyntihinnoista vuodeksi 2001. Komissio on katsonut tämän osoittavan, että rikkominen oli jatkunut Fluorsidin, kantajan ja IQM:n osalta ”ainakin 31.12.2001 saakka”, jolloin tämän sopimuksen täytäntöönpanoaika eli se ajanjakso, jonka kuluessa sopimuksen piiriin kuuluvat myynnit tapahtuivat, päättyi (216 kohta).

iii) Riidanalaisen päätöksen sisältö

133. Komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 155 ja 156 perustelukappaleessa ”syksyllä 2000 tapahtuneisiin kahdenvälisiin yhteydenpitoihin”, erityisesti 25.10.2000 ja 8. ja 9.11.2000 tapahtuneisiin yhteydenpitoihin. Nämä yhteydenpidot osoittavat Milanon kokouksessa tehdyn sopimuksen seurannan sen täytäntöön panemiseksi. Riidanalaisen päätöksen 239 perustelukappaleessa komissio viittaa sakon perusmäärän vahvistamisen yhteydessä uudelleen asiakirjoihin, jotka liittyvät 8. ja 9.11.2000 tapahtuneisiin kartellin täytäntöönpanoa koskeneisiin yhteydenpitoihin. Komissio ilmoittaa ottaneensa huomioon kartellin toteutumisasteen määrittäessään myyntiarvosta huomioon otettavan osuuden ja viittaa erityisesti riidanalaisen päätöksen 154–156 perustelukappaleeseen.

134. Rikkomisen kestoajasta komissio katsoo riidanalaisessa päätöksessä, että kartelli on jatkunut ainakin 12.7. ja 31.12.2000 välisen ajan (riidanalaisen päätöksen 241 ja 147 perustelukappale). Riidanalaisen päätöksen 146 perustelukappaleen mukaan ”toimitussopimukset neuvoteltaisiin etukäteen ajanjaksona, joka alkaa kunkin kalenterivuoden jälkimmäisen puoliskon aikana ja päättyy saman kalenterivuoden lopussa tai seuraavan kalenterivuoden viiden ensimmäisen kuukauden aikana”. Komissio on siten katsonut, että alumiinifluoridialan käytännön mukaisesti hinnat määriteltiin etukäteen seuraavaksi tilikaudeksi.

135. Lopuksi on syytä täsmentää, että Milanon kokouksen jälkeen muun muassa 8. ja 9.11.2000 tapahtuneisiin yhteydenpitoihin liittyviä asiakirjoja ei mainita riidanalaisen päätöksen osassa, joka koskee rikkomisen kestoaikaa.

iv) Arviointi

– Mahdollisuus tutustua kyseessä oleviin asiakirjoihin hallinnollisen menettelyn aikana

136. Väitetiedoksiannossa käytettiin Milanon kokouksen jälkeisiin yhteydenpitoihin liittyviä, muun muassa edellä 131 kohdassa mainittuja asiakirjoja. On kuitenkin todettava, ettei väitetiedoksiannossa mainita nimenomaisesti 8. ja 9.11.2000 tapahtuneisiin kahdenvälisiin yhteydenpitoihin liittyviä asiakirjoja, jotka on sen sijaan mainittu riidanalaisessa päätöksessä.

137. Nämä 8. ja 9.11.2000 tapahtuneisiin yhteydenpitoihin liittyvät asiakirjat ovat kuitenkin sisältyneet komission hallinnolliseen asiakirja-aineistoon, ja komissio on väitetiedoksiannon lähettäessään toimittanut ne hallinnollisen menettelyn asianosaisille, joihin myös kantaja kuuluu, puolustautumisoikeuksien käyttämistä ja asiakirja-aineistoon tutustumista varten. Kantajalla oli siis mahdollisuus tutustua kaikkiin näihin asiakirjoihin. Näin ollen tilanne käsiteltävässä asiassa eroaa merkittävästi tapauksista, joissa on evätty mahdollisuus tutustua asiakirja-aineistoon tai tiettyihin asiakirjoihin ja joissa oikeuskäytännössä on todettu, että puolustautumisoikeuksia on loukattu. Ei nimittäin ole kiistetty yhtäältä sitä, että kantajalla on ollut tilaisuus tutustua asiakirja-aineistoon kokonaisuudessaan, 8. ja 9.11.2000 tapahtuneisiin yhteydenpitoihin liittyvät asiakirjat mukaan luettuina, eikä toisaalta sitä, että väitetiedoksiannossa oli nimenomaisesti mainittu Milanon kokouksen jälkeiset yhteydenpidot, joskin yleisluonteisesti.

– Kyseessä olevien asiakirjojen merkitys rikkomisen täytäntöönpanon arvioinnin kannalta

138. Sekä 8. ja 9.11.2000 tapahtuneet kahdenväliset yhteydenpidot, joita ei mainita väitetiedoksiannossa, että väitetiedoksiannossa nimenomaisesti mainitut yhteydenpidot osoittavat kantajan osallistuneen kartelliin ja sen täytäntöönpanoon Milanon kokouksen jälkeen. Tältä osin on kuitenkin ollut riittävää, että komissio on väitetiedoksiannossa perustanut yhtä jatkettua rikkomista ja sen toteuttamista koskevan arviointinsa eri seikkoihin, kuten Milanon kokoukseen sekä sen jälkeisiin kahdenvälisiin ja monenvälisiin yhteydenpitoihin, erityisesti erääseen yhteydenpitoon 25.10.2000. Väitetiedoksiannossa selostetut todisteet nimittäin riittivät jo yksinään tekemään kantajan tietoiseksi siitä, että komissio saattaa käyttää niitä kantajaa vastaan todisteina rikkomisesta. Kun otetaan huomioon väitetiedoksiannossa mainitut Milanon kokouksen jälkeisiin yhteydenpitoihin liittyvät asiakirjat, 8. ja 9.11.2000 tapahtuneisiin yhteydenpitoihin liittyvät asiakirjat eivät siten olleet välttämättömiä jatketun rikkomisen ja sen toteuttamisen toteen näyttämiseksi. Riidanalaisen päätöksen 156 perustelukappaleessa ja erityisesti alaviitteessä 128 komissio viittaakin myös 25.10.2000 tapahtuneeseen yhteydenpitoon, joka oli jo mainittu väitetiedoksiannon 118 kohdassa. Näin ollen 8. ja 9.11.2000 tapahtuneisiin yhteydenpitoihin liittyvät asiakirjat eivät sellaisinaan ole vaikuttaneet ratkaisevasti siihen lopputulokseen, johon komissio päätyi riidanalaisessa päätöksessä, koska väitetiedoksiannossa oli jo katsottu muiden todisteiden perusteella, että jatkettu rikkominen ja sen täytäntöönpano jatkuivat vielä 31.12.2000 jälkeen.

139. Tältä osin on muistutettava, että, kuten edellä 119 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä on vahvistettu, puolustautumisoikeuksia loukataan vain siinä tapauksessa, että on olemassa mahdollisuus siihen, että hallinnollinen menettely olisi voinut johtaa erilaiseen lopputulokseen, jollei menettelyssä olisi tehty kyseistä virhettä eli tässä tapauksessa jätetty väitetiedoksiannossa viittaamatta 8. ja 9.11.2000 tapahtuneisiin yhteydenpitoihin liittyviin asiakirjoihin.

140. On kuitenkin todettava, ettei tilanne ole tällainen käsiteltävässä asiassa.

141. Kuten nimittäin edellä 137 kohdassa on todettu, kantajalla on ollut tilaisuus tutustua 8. ja 9.11.2000 tapahtuneisiin yhteydenpitoihin liittyviin asiakirjoihin, mutta kantaja ei ole väittänyt hallinnollisessa menettelyssä eikä oikeudenkäynnin aikana, että kyseisiin asiakirjoihin sisältyisi vähäisiäkään sen eduksi vaikuttavia todisteita. Lisäksi kantaja on hallinnollisen menettelyn aikana jopa luopunut mahdollisuudesta ottaa kantaa Milanon kokouksen jälkeisiin yhteydenpitoihin, jotka oli nimenomaisesti mainittu väitetiedoksiannossa (väitetiedoksiannon 117–123 kohta). Kantaja ei myöskään ole edes oikeudenkäynnin aikana selittänyt eikä perustellut, millä tavalla näiden asiakirjojen jättäminen nimenomaisesti mainitsematta väitetiedoksiannossa olisi heikentänyt sen puolustautumisen tehokkuutta hallinnollisessa menettelyssä ja millä tavalla se olisi voinut puolustautua tehokkaammin, jos sille olisi siinä yhteydessä nimenomaisesti ilmoitettu, että komissio aikoi riidanalaisessa päätöksessä käyttää 8. ja 9.11.2000 päivättyjä asiakirjoja todisteina osoittaakseen kantajan osallistuneen rikkomiseen ja sen täytäntöönpanoon. Kun otetaan huomioon näiden asiakirjojen sisältö, josta kantaja oli täysin tietoinen, on päinvastoin todettava, ettei kantaja ole osoittanut, että se olisi voinut saada asiakirjoista sen eduksi vaikuttavia todisteita sopimuksen olemassaoloa ja sen täytäntöönpanoa koskevissa kysymyksissä. Tältä osin on täsmennettävä, että komissio ei – arvioidessaan rikkomisen vakavuutta sakon määrän laskemiseksi – ole ottanut huomioon kyseisen rikkomisen vaikutuksia. Näin ollen kantajan ei ollut mahdollista osoittaa, että se seikka, ettei sille väitetiedoksiannossa ilmoitettu komission aikomuksesta käyttää kyseisiä asiakirjoja todisteina rikkomisesta, olisi voinut vaikuttaa sen puolustautumisen tehokkuuteen ja siten siihen lopputulokseen, johon komissio päätyi riidanalaisessa päätöksessä (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 120 kohdassa mainitussa asiassa Hercules Chemicals v. komissio 17.12.1991 annetun tuomion, joka on vahvistettu edellä 120 kohdassa mainitussa asiassa Hercules Chemicals v. komissio 8.7.1999 annetun tuomion 80 kohdassa, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

– Kyseessä olevien asiakirjojen merkitys rikkomisen keston arvioinnin kannalta

142. Sen enempää väitetiedoksiannossa kuin riidanalaisessa päätöksessäkään rikkomisen kestoaikaa ei ole perusteltu Milanon kokouksen jälkeisillä 8. ja 9.11.2000 tapahtuneilla yhteydenpidoilla. Riidanalainen päätös ei eroa Milanon kokouksen jälkeisen rikkomisen keston osalta väitetiedoksiannosta, jossa rikkomisen oli todettu jatkuneen muun muassa kantajan osalta myös Milanon kokouksen jälkeen eli 31.12.2001 saakka. Näin ollen kantajalla on ollut täydet mahdollisuudet havaita, mikä merkitys Milanon kokouksen jälkeisiä asianomaisten yritysten välisiä yhteydenpitoja koskevilla väitetiedoksiantoon ja riidanalaiseen päätökseen sisältyneillä todisteilla on ollut määritettäessä rikkomisen kestoaikaa, jonka komissio on päätellyt lähinnä alumiinifluoridialalla noudatetusta käytännöstä, jonka mukaan hinnat määrätään etukäteen seuraavaksi tilikaudeksi. Tämän käytännön huomioon ottaen komissio on jo väitetiedoksiannossa nimenomaisesti mainittujen todisteiden perusteella voinut perustellusti katsoa, että koko kyseinen puolivuotiskausi 31.12.2001 saakka on sisältynyt rikkomisen kestoaikaan. Tältä osin on merkityksetöntä, että riidanalaisessa päätöksessä on lisäksi viitattu 8. ja 9.11.2000 tapahtuneisiin yhteydenpitoihin liittyviin asiakirjoihin.

143. Lisäksi on syytä täsmentää, että rikkomisen kestoaika, jonka komissio on riidanalaisessa päätöksessä katsonut toteen näytetyksi, on rikkomisen lyhin kestoaika, koska kuutta kuukautta lyhyemmät jaksot lasketaan kuudeksi kuukaudeksi ja sakon perusmäärään sovellettava kerroin on kummassakin tapauksessa vain 0,5. Rikkomisen kestoon perustuva kerroin sakon määrän vahvistamisessa olisi siten ollut sama siinäkin tapauksessa, että rikkomisen kestoaikaan sisältyisi ainoastaan Milanon kokous mutta kokouksessa tehdyn sopimuksen vaikutukset ja kokouksen jälkeiset yhteydenpidot jätettäisiin huomiotta.

v) Päätelmä

144. Kaiken edellä esitetyn perusteella on pääteltävä, ettei kantajan puolustautumisoikeuksia ole loukattu. Ensimmäinen kanneperuste on näin ollen hylättävä.

D Kolmas kanneperuste, joka koskee asetuksessa N:o 1/2003 olevan sakon määrän laskemista koskevan 23 artiklan sekä vuoden 2006 suuntaviivojen 18 kohdan rikkomista

1. Alustavat huomautukset

145. Aivan aluksi on syytä mainita, että käsiteltävässä asiassa on kyse tapauksesta, johon sovelletaan vuoden 2006 suuntaviivoja.

146. Tämän kanneperusteen keskeinen sisältö jakautuu kolmeen osaan, jotka ovat ensinnäkin luottamuksensuojan periaatteen loukkaaminen, toiseksi vuoden 2006 suuntaviivojen virheellinen soveltaminen myynnin arvon määrittämisen osalta ja kolmanneksi sakon perusmäärän ja lisämäärän virheellinen määrittäminen.

147. Aluksi on palautettava mieleen sakon määrän vahvistamisessa noudatettavat yleiset periaatteet.

148. Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdassa säädetään, että EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisista määrättävän sakon suuruutta vahvistettaessa on otettava huomioon rikkomisen vakavuus ja kesto.

149. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen – kuten asian ominaispiirteiden, asiayhteyden ja sakkojen ennalta ehkäisevän vaikutuksen – perusteella, mutta huomioon otettavista arviointiperusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa (yhdistetyt asiat C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I-5425, 241 kohta; edellä 115 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomion 54 kohta sekä yhdistetyt asiat C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P ja C-137/07 P, Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomio 24.9.2009, Kok., s. I-8681, 91 kohta).

150. Oikeuskäytännössä on todettu, että sakkojen suuruuden määrittämiseksi on otettava huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen kesto ja kaikki muut tekijät, jotka voivat vaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuuden arviointiin, kuten kunkin yrityksen käyttäytyminen, kunkin yrityksen osuus yhdenmukaistettujen menettelytapojen luomisessa, hyöty, jonka ne ovat voineet saada näistä menettelytavoista, yritysten koko, kyseisten tavaroiden arvo sekä se vaara, joka tällaisista kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuu Euroopan unionin tavoitteiden toteuttamiselle (ks. asia C-386/10 P, Chalkor v. komissio, tuomio 8.12.2011, Kok., s. I-13085, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

151. Lisäksi oikeuskäytännössä on todettu, että huomioon on otettava objektiivisia tekijöitä, kuten kilpailunvastaisten menettelytapojen sisältö ja kesto, niiden lukumäärä ja intensiteetti, asianomaisten markkinoiden laajuus ja valtion talouselämän perusteille aiheutunut vahinko. Arvioinnissa on otettava huomioon myös vastuussa olevien yritysten suhteellinen merkitys ja markkinaosuus sekä mahdollinen kilpailusääntöjen rikkomisen uusiminen (ks. edellä 150 kohdassa mainittu asia Chalkor v. komissio, tuomion 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

152. Näiden seikkojen suuri määrä edellyttää komissiolta sitä, että se tutkii kilpailusääntöjen rikkomisen olosuhteet perin pohjin (edellä 150 kohdassa mainittu asia Chalkor v. komissio, tuomion 58 kohta).

153. Komissio on antanut suuntaviivat sakkojen laskennasta kilpailusääntöjen rikkomisesta tekemiensä päätösten avoimuuden ja objektiivisuuden varmistamiseksi (vuoden 2006 suuntaviivojen 3 kohta). Näissä suuntaviivoissa komissio ilmoittaa, millä tavalla se ottaa kilpailusääntöjen rikkomisen kunkin olosuhteen huom