Yhdistetyt asiat T-122/07–T-124/07

Siemens AG Österreich ym.

vastaan

Euroopan komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kaasueristeisten kytkinlaitehankkeiden markkinat – Päätös, jolla todetaan EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen – Markkinoiden jakaminen – Vaikutukset yhteismarkkinoilla – Jatketun rikkomisen käsite – Rikkomisen kesto – Vanhentuminen – Sakot – Oikeasuhteisuus – Enimmäismäärä 10 prosenttia liikevaihdosta – Yhteisvastuu sakon maksamisesta – Lieventävät seikat – Yhteistyö – Puolustautumisoikeudet

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Komission velvollisuus näyttää toteen kilpailusääntöjen rikkominen ja sen kesto – Todistustaakan laajuus

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetus N:o 1/2003)

2. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kilpailua rajoittava vaikutus – Arviointiperusteet – Kilpailunvastainen tarkoitus – Riittävyys kilpailusääntöjen rikkomisen toteamiseksi

(EY 81 artiklan 1 kohta)

3. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kilpailusääntöjen rikkominen – Yhtenä kokonaisuutena pidettävä kilpailusääntöjen rikkominen – Arviointiperusteet

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla)

4. Kilpailu – Sakot – Periaate, jonka mukaan seuraamukset on määrättävä yksilökohtaisesti – Periaatteen sovittaminen yhteen yrityksen käsitteen kanssa

(EY 81 artiklan 1 kohta)

5. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Huomioon otettu liikevaihto

(EY 81 artiklan 1 kohta)

6. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Tytäryhtiö rikkoo kilpailusääntöjä – Emoyhtiön vastuuseen joutuminen – Komission todistustaakka – Rajat

(EY 81 artiklan 1 kohta)

7. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Rikkominen – Vastuuseen joutuminen – Emoyhtiön vastuu tytäryhtiön tekemästä rikkomisesta – Rajat

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla)

8. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yritys – Käsite – Taloudellinen kokonaisuus – Joutuminen vastuuseen rikkomisista – Emoyhtiö ja tytäryritykset – Yhtiöiden, joita asia koskee, yhteisvastuu

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

9. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Tuotteiden, joita kilpailusääntöjen rikkominen koskee, myynneillä saavutetun maailmanlaajuisen liikevaihdon huomioon ottaminen – Hyväksyttävyys – Edellytykset

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

10. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Komission harkintavalta

(EY 81 artiklan 1 kohta)

11. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Enimmäismäärä – Laskeminen – Huomioon otettava liikevaihto – Kaikkien yrityksenä toimivan taloudellisen yksikön muodostavien yhtiöiden yhteenlaskettu liikevaihto

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohta)

12. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Tytäryhtiö rikkoo kilpailusääntöjä – Emoyhtiön vastuuseen joutuminen – Vaikutukset – Tytäryhtiön yksilöllisen vastuun säilyttäminen

(EY 81 artiklan 1 kohta)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Lieventävät seikat – Komission harkintavalta

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohta)

14. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Lieventävät seikat – Ulottuvuus

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonanto 98/C 9/03)

15. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Sakkojen määräämättä jättäminen tai alentaminen rikkomiseen syyllistyneen yrityksen yhteistyön perusteella – On välttämätöntä, että menettely on auttanut komissiota toteamaan rikkomisen

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonanto 2002/C 45/03)

16. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Periaatteen soveltamisala – Rajat – Yrityksen oikeus kuulustella rikkomisen toteen näyttämiseksi kuultuja todistajia – Oikeutta ei ole

(EY 81 artiklan 1 kohta)

17. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Komission harkintavalta – Tuomioistuinvalvonta – Lainvastaisuuden toteaminen – Unionin yleisen tuomioistuimen on sillä olevan täyden harkintavallan nojalla lausuttava päätöksen muuttamisesta

(EY 229 artikla)

1. Yhtäältä osapuolen tai viranomaisen, joka väittää kilpailusääntöjä rikotun, tehtävänä on näyttää oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen kilpailusääntöjen rikkomisen tunnusmerkistön täyttävät tosiseikat, ja toisaalta yrityksen, joka vetoaa puolustautumisperusteeseen kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista vastaan, tehtävänä on osoittaa, että edellytykset tällaisen puolustautumisperusteen soveltamiselle täyttyvät, joten kyseisen viranomaisen on tällöin turvauduttava muihin todisteisiin.

Periaatetta, jonka mukaan komission on näytettävä toteen kaikki kilpailusääntöjen rikkomisen tunnusmerkistön täyttävät tosiseikat, rikkomisen kesto mukaan lukien, joilla voi olla vaikutusta sen lopullisiin päätelmiin mainitun rikkomisen vakavuudesta, ei aseteta kyseenalaiseksi sillä, että yritykset, joita asia koskee, esittävät vanhentumista koskevan puolustautumisperusteen, jonka osalta todistustaakka on lähtökohtaisesti kyseisillä yrityksillä. Tällaiseen perusteeseen vetoaminen edellyttää välttämättä sitä, että kilpailusääntöjen rikkomisen kesto ja päivä, jona rikkominen päättyi, on näytetty toteen. Kyseisillä seikoilla ei kuitenkaan voida sinällään perustella todistustaakan siirtymistä mainittujen yritysten vahingoksi. Yhtäältä kilpailusääntöjen rikkomisen kesto, joka edellyttää, että rikkomisen viimeinen päivä on tiedossa, on yksi niistä rikkomisen olennaisista tekijöistä, joiden osalta todistustaakka on komissiolla riippumatta siitä, että myös kyseisten seikkojen riitauttaminen on osa vanhentumista koskevaa puolustautumisperustetta. Toisaalta kyseinen päätelmä on perusteltu siihen nähden, että se, että komission menettelyyn sovellettava vanhentumisaika ei ole asetuksen N:o 1/2003 säännösten mukaan päättynyt, on oikeusvarmuuden periaatteesta ilmenevä laillinen objektiivinen arviointiperuste, ja se on näin ollen kaikkien seuraamuksesta tehtyjen päätösten pätevyyden edellytys. Komission on noudatettava sitä, vaikka yritys ei olisi esittänyt tätä koskevaa puolustautumisperustetta.

Kyseinen todistustaakan jako voi kuitenkin vaihdella siltä osin kuin tosiseikat, joihin osapuoli vetoaa, voivat olla sellaisia, että ne velvoittavat toisen osapuolen esittämään selityksen tai perustelun, jonka puuttuessa on mahdollista päätellä, että todistustaakka on täytetty. Silloin kun komissio on esittänyt näytön sopimuksen olemassaolosta, siihen osallistuneen yrityksen on esitettävä näyttö, joka osoittaa selvän ja muiden sopimukseen osallistuneiden yritysten tietoon saatetun tahdon vetäytyä tästä sopimuksesta.

(ks. 52–55 ja 60 kohta)

2. Jo EY 81 artiklan 1 kohdan sanamuodosta ilmenee, että yritysten väliset sopimukset ovat vaikutuksistaan riippumatta kiellettyjä, jos niillä on kilpailua rajoittava tarkoitus. Niinpä todellisten kilpailua rajoittavien vaikutusten osoittamista ei edellytetä, jos sen kilpailua rajoittava tarkoitus on osoitettu.

(ks. 75 kohta)

3. Unionin tuomioistuimet ovat määrittäneet useita perusteita, joilla on merkitystä EY 81 artiklan ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 53 artiklan rikkomisen yhdeksi kokonaisuudeksi luonnehtimisessa ja joihin kuuluvat kyseessä olevien käytäntöjen tavoitteiden samuus, kyseessä olevien tavaroiden ja palvelujen samuus, siihen osallistuneiden yritysten samuus ja sen täytäntöönpanotapojen samuus. Muita merkityksellisiä perusteita ovat yritysten puolesta toimivien luonnollisten henkilöiden samuus ja kyseessä olevien käytäntöjen maantieteellisten soveltamisalojen samuus.

(ks. 90 kohta)

4. Sen periaatteen nojalla, jonka mukaan rangaistukset ja seuraamukset on määrättävä yksilökohtaisesti, henkilölle – luonnolliselle henkilölle tai oikeushenkilölle – voidaan määrätä seuraamus vain seikoista, joista sitä itseään moititaan, ja tätä periaatetta sovelletaan kaikissa hallinnollisissa menettelyissä, jotka saattavat johtaa seuraamusten määräämiseen yhteisön kilpailusääntöjen nojalla. Tämä periaate on kuitenkin sovitettava yhteen EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen käsitteen kanssa. Tässä yhteydessä on muistutettava, että yrityksen käsite sisältää taloudelliset yksiköt, joista kullakin on yhtenäinen organisaatio, joka muodostuu henkilöistä sekä aineellisista ja aineettomista tekijöistä ja jolla pyritään pysyvästi tiettyyn taloudelliseen päämäärään ja joka voi myötävaikuttaa tämän määräyksen rikkomiseen. Yhteisön kilpailuoikeudessa tunnustetaan se, että samaan konserniin kuuluvat eri yhtiöt muodostavat yhden taloudellisen yksikön eli EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen, jos konsernin tytäryhtiöt eivät määritä itsenäisesti toimintaansa markkinoilla.

Tästä seuraa, että on hylättävä väite, jonka mukaan siitä, että kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuva yritys muodostuu useista eri yhtiöistä, ei seuraa sitä, että viimeksi mainittuja olisi pidettävä yhtenä rikkomiseen osallistujana. Tämä väite perustuu yrityksen ja yhtiön käsitteiden sekoittamiseen eikä sille löydy tukea oikeuskäytännössä.

(ks. 122 ja 123 kohta)

5. Se, että komissio soveltaa kilpailuasioissa takautuvasti taloudellisen kokonaisuuden käsitettä sakon määrän laskemisessa, ei johda seuraamuksen ankaroitumiseen eikä se ole siten Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleen, jonka mukaan rikoksesta ei saa määrätä sen tekohetkellä sovellettavissa ollutta rangaistusta ankarampaa rangaistusta, vastainen. Komission käytäntö, jossa otetaan sakon määrän laskemisessa huomioon yrityksen liikevaihto ja siten mahdollisesti tämän yrityksen muodostavien kaikkien yhtiöiden yhteenlaskettu liikevaihto, on ollut samanlaisena käytössä pitkään, ja sen pitäisi siten olla tuttu talouden toimijoille. Lisäksi komission vakiintunut käytäntö, jossa otetaan huomioon sakon laskentapohjan määrittämisessä viimeisen kokonaisen vuoden, jona kilpailusääntöjä rikottiin, liikevaihto, on implisiittisesti hyväksytty oikeuskäytännössä.

Tässä yhteydessä on todettava ensinnäkin, että sakkojen ehkäisevyys on yksi tekijöistä, joiden perusteella rikkomisten vakavuus on vahvistettava. Sakon ehkäisevyys riippuu kuitenkin suuressa määrin siitä, että se on riittävän tuntuva kyseessä olevalle yritykselle. Jotta voitaisiin mitata sakon ehkäisevää vaikutusta kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneeseen yritykseen, on otettava huomioon rikkomisen päättyessä vallinnut tilanne eikä sitä, joka olisi voinut vallita aikaisemmin. Toiseksi olisi epäkäytännöllistä ja täysin liiallista, kun otetaan huomioon hyvän hallinnon periaate ja hallintomenettelyn ekonomiaa koskevat vaatimukset, edellyttää komissiolta, että se ottaa huomioon kyseessä olevien yritysten liikevaihdon kehityksen kartellin koko toiminta-ajalta. Tällainen lähestymistapa edellyttäisi erillisen sakon laskentapohjan laskemista jokaista kartelliin kuulumisvuotta varten ja osallistujien markkinaosuuksien määrittämistä jokaisen rikkomisvuoden osalta.

(ks. 124–127 kohta)

6. Komissio voi kilpailuasioissa perustellusti olettaa, että kokonaan emoyhtiön omistuksessa oleva tytäryhtiö noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita, ja tämän olettaman seurauksena komission ei tarvitse varmistaa, onko emoyhtiö todella käyttänyt tätä valtaa. Kokonaan omistetun tytäryhtiön menettelyn paneminen emoyhtiön vastuulle ei edellytä siten näyttöä siitä, että emoyhtiö oli tietoinen tytäryhtiön toimista. Sen sijaan emoyhtiön on kumottava tämä olettama esittämällä siitä riittävä näyttö, jos se katsoo, että huolimatta siitä, että se omistaa koko tytäryhtiönsä pääoman, tytäryhtiö päättää itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään.

(ks. 130 kohta)

7. Itsenäisesti EY 81 artiklan ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 53 artiklan rikkomiseen osallistuneet oikeudelliset yksiköt, jotka toinen yhtiö on sittemmin ostanut, vastaavat itse edelleen ennen hankintaa tapahtuneesta säännöstenvastaisesta menettelystään, jos näitä yhtiöitä ei ole yksinkertaisesti vain sulautettu vaan ne ovat jatkaneet toimintaansa tytäryhtiöinä. Tällaisessa tilanteessa ostajan voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiön menettelystä ainoastaan hankinnasta lähtien, jos tytäryhtiö jatkaa kilpailusääntöjen rikkomista ja jos uuden emoyhtiön vastuu voidaan osoittaa.

Lisäksi samaa periaatetta on sovellettava mutatis mutandis, jos ostettu yhtiö ei ole ennen sen hankkimista osallistunut rikkomiseen itsenäisesti vaan toisen konsernin tytäryhtiönä.

(ks. 139 ja 141 kohta)

8. Yhtiöiden välinen yhteisvastuu EY 81 artiklan ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 53 artiklan rikkomisen vuoksi niille määrättyjen sakkojen maksamisesta on näiden artiklojen aineellisista määräyksistä suoraan johtuva oikeudellinen seuraus.

Yrityksen markkinakäyttäytymisen yhtenäisyys oikeuttaa kilpailuoikeuden soveltamisen kannalta sen, että yhtiöille tai laajemmin oikeussubjekteille, joita voidaan pitää yksilöllisesti vastuullisina, asetetaan velvoitteita, joista ne vastaavat yhteisvastuullisesti. EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisen vuoksi määrättyjen sakkojen maksamista koskeva yhteisvastuu liittyy, sikäli kuin se myös myötävaikuttaa mainittujen sakkojen tosiasiallisen perimisen onnistumiseen, kilpailuoikeudessa yleisesti tavoiteltavaan ehkäisevyyden päämäärään, ja siinä otetaan huomioon unionin oikeuden perusperiaatteisiin kuuluva ne bis in idem -periaate, josta määrätään myös Euroopan ihmisoikeussopimuksen pöytäkirjassa nro 7 olevassa 4 artiklassa ja jolla kielletään saman kilpailuoikeuden rikkomisen osalta määräämästä enempää kuin yhden kerran seuraamuksia samasta yrityksen markkinakäyttäytymisestä niiden oikeussubjektien kautta, joiden voidaan katsoa olevan yksilöllisesti vastuussa siitä.

Se seikka, että useille yhtiöille saman yrityksen osallistumisesta rikkomiseen aiheutuvat henkilökohtaiset vastuut eivät ole identtisiä, ei estä sitä, että niille määrätään yhteisvastuullisesti maksettava sakko, jos sakon maksamiseen liittyvä yhteisvastuullisuus kattaa vain rikkomisajanjakson, jonka aikana nämä muodostivat taloudellisen yksikön ja siis kilpailuoikeudessa tarkoitetun yrityksen. Periaatteesta, jonka mukaan rangaistukset ja seuraamukset on määrättävä yksilöllisesti, seuraa, että jokaisen yhtiön on voitava päätellä päätöksestä, jolla se määrätään maksamaan sakko yhteisvastuullisesti yhden tai useamman muun yhtiön kanssa, mikä on sen vastattavaksi kuuluva osuus suhteessa kanssavelallisiinsa sen jälkeen, kun komissio on saanut suorituksen. Tätä varten komission on muun muassa täsmennettävä ajanjaksot, joiden osalta kyseessä olevat yhtiöt ovat (yhteis)vastuullisia kartelliin osallistuneiden yritysten kilpailusääntöjä rikkovasta menettelystä, ja tarvittaessa mainittujen yhtiöiden näistä menettelyistä kantaman vastuun aste.

Niinpä päätöksellä, jolla komissio määrää useat yhtiöt maksamaan yhteisvastuullisesti sakon, on välttämättä kaikki ne oikeusvaikutukset, jotka oikeudellisesti liittyvät sakkojen maksamista koskevaan oikeudelliseen järjestelmään kilpailuoikeudessa, niin velkojan ja yhteisvelallisten välisissä kuin yhteisvelallisten keskinäisissä suhteissa.

Yksin komission tehtävänä on asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaista sakkojen määräämistä koskevaa toimivaltaansa käyttäessään määrittää eri yhtiöiden osuudet määristä, jotka ne on määrätty yhteisvastuullisesti maksamaan, sikäli kuin ne kuuluivat samaan yritykseen, eikä tätä tehtävää voida jättää kansallisille tuomioistuimille.

Jos päätöksestä, jolla komissio määrää useat yritykset maksamaan yhteisvastuullisesti sakon yrityksen kilpailusääntöjen vastaisen menettelyn vuoksi, ei ilmene mitään muutakaan, niiden katsotaan olevan tasapuolisesti vastuussa mainitusta menettelystä. Yhtiöiden, jotka määrätään maksamaan sakko yhteisvastuullisesti ja joiden katsotaan, jos sakkojen määräämistä koskevasta päätöksestä ei muuta ilmene, olevan yhtä suuressa vastuussa rikkomuksesta, on lähtökohtaisesti suoritettava samansuuruinen osuus tämän rikkomisen vuoksi määrätystä sakosta. Vaikka päätöksen, jolla useat yhtiöt on määrätty maksamaan sakko yhteisvastuullisesti, perusteella ei voida määrittää suoraan, minkä näistä yhtiöistä on ensisijaisesti todella maksettava sakon määrä komissiolle, se ei jätä kuitenkaan mitään epäselvyyttä siitä, mitkä ovat kunkin niistä osuudet sakon määrästä, joten jokainen niistä voi tarvittaessa ryhtyä takaisinsaantitoimiin kanssavelallisiaan vastaan niiden määrien osalta, jotka se maksoi yli oman osuutensa.

(ks. 149, 151–153 ja 156–158 kohta)

9. Jos kartelli on maailmanlaajuinen ja jos se käsittää hintojen vahvistamisen lisäksi markkinoiden jakamisen, komissio voi perustellusti tukeutua kyseisen tuotteen myynnistä saatuun maailmanlaajuiseen liikevaihtoon, jotta laskentapohjat heijastaisivat kilpailusääntöjen rikkomisen luonnetta, sen todellista vaikutusta markkinoihin ja maantieteellisten markkinoiden laajuutta, ottaen huomioon sen, että kartellin jäsenet olivat huomattavan erikokoisia. Koska Yhdistynyt kuningaskunta ja Irlanti muodostavat yhdessä merkittävän osan yhteismarkkinoista, näillä markkinoilla aiheutettua kilpailun vääristymistä ei voida pitää vähäisenä. Koska kilpailusääntöjen rikkomiseen, josta kantajia moititaan, sisältyy nimenomaan väite, jonka mukaan kyseessä olevat yritykset jakoivat eri kansalliset markkinat Euroopan tasolla käyttämällä ”tuotantomaa”-järjestelmää, sitä, että kantajayritys rajoitti tällaisen laittoman sopimuksen perusteella toimintansa yhteismarkkinoilla sen kotimarkkinoihin, ei voida pitää lieventävänä seikkana. Koska kartellin osallistujat olivat itse ottaneet huomioon maailmanlaajuiset liikevaihtonsa niin Euroopassa – ”tuotantomaiden” ulkopuolella – kuin maailmanlaajuisesti niiden yksilöllisten kiintiöiden asettamiseksi kartellissa, myös komissio saattoi perustellusti ottaa huomioon mukana olleiden eri yritysten maailmanlaajuiset liikevaihdot, kun se arvioi niiden erityistä painoarvoa.

(ks. 170 ja 171 kohta)

10. Unionin oikeudessa ei edellytetä, että samaan yritykseen kuuluville eri yhtiöille määrätyt sakot ovat suhteessa kunkin näistä yhtiöistä osallistumisen kestoon. Niinpä vertailu useampaan yhtiöön, joita moititaan kestoltaan erimittaisesta osallistumisesta, sovellettavien euromäärien välillä rikkomiseen osallistumiskuukautta kohti ei voi ilmentää epäyhdenvertaista kohtelua.

Näin ollen ei ole niin, että komission käytäntö, jossa sakot määrätään muuten kuin ehdottomasti suhteessa kestoon, ylittäisi sille oikeuskäytännössä tunnustetun harkintavallan rajat.

(ks. 181 ja 182 kohta)

11. Se, että useiden yhtiöiden on maksettava sakko yhteisvastuullisesti, koska ne muodostavat EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen, ei merkitse asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädetyn enimmäismäärän soveltamisen kannalta sitä, että kunkin velvollisuus rajoittuisi 10 prosenttiin sen viimeisen tilikauden aikana saavuttamasta liikevaihdosta. Kyseisessä säännöksessä tarkoitettu 10 prosentin enimmäismäärä on laskettava kaikkien niiden yhtiöiden yhteisen liikevaihdon perusteella, jotka muodostavat yhden taloudellisen yksikön, joka toimii EY 81 artiklassa tarkoitettuna yrityksenä, koska yksinomaan tämän yksikön muodostavien yhtiöiden yhteinen liikevaihto voi osoittaa asianomaisen yrityksen koon ja taloudellisen vahvuuden.

Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohdan mukainen yrityksen käsite ei poikkea EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta yrityksen käsitteestä. Niinpä näissä säännöksissä ja tässä määräyksessä tarkoitetun yhden yrityksen muodostavien useiden yhtiöiden yhteisvastuun tapauksessa enimmäismäärää ei määritetä liikevaihdoltaan kaikkein heikoimman yhtiön perusteella.

(ks. 186 ja 187 kohta)

12. Siitä, että tytäryhtiön menettely luetaan emoyhtiön syyksi, koska se on määrännyt tytäryhtiön liiketoimintakäyttäytymisestä, ei seuraa, että mainittua emoyhtiötä on pidettävä näin käyttäytyneenä tahona tytäryhtiönsä sijasta. Toisin sanoen emoyhtiön vastuu tytäryhtiönsä menettelystä ei missään tilanteessa vapauta tytäryhtiötä sen omasta vastuusta oikeushenkilönä, ja se on siis edelleen yksilöllisessä vastuussa niistä kilpailunvastaisista käytännöistä, joihin se osallistui.

(ks. 196 kohta)

13. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien komission antamien suuntaviivojen 3 kohdassa määrätään sakon perusmäärän lieventämisperusteina ”erityisistä lieventävistä olosuhteista”, joita ovat esimerkiksi yrityksen passiivinen tai seurailijan asema ja rikkomisen lopettaminen heti komission ensimmäisen toimenpiteen jälkeen. Kyseisessä tekstissä ei luetella pakottavasti lieventäviä seikkoja, jotka komission olisi otettava huomioon. Niinpä komissiolla on tietty harkintavalta arvioida kokonaisvaltaisesti mahdollisen lieventäviin seikkoihin perustuvan sakon määrän alennuksen suuruutta.

Komissio ei ole harkintavaltansa rajoissa missään tapauksessa velvollinen alentamaan sakkoa sillä perusteella, että ilmeinen kilpailusääntöjen rikkominen on lopetettu, oli tämä lopettaminen sitten tapahtunut ennen komission toimenpiteitä tai niiden jälkeen. Vaikka komissio olisi aikaisemmin pitänyt kilpailusääntöjen rikkomisen vapaaehtoista lopettamista lieventävänä seikkana, se saa suuntaviivoja soveltaessaan ottaa huomioon sen, että erittäin vakavat ilmeiset kilpailusääntöjen rikkomiset ovat vielä verrattain yleisiä, vaikka niiden lainvastaisuus on osoitettu jo yhteisön kilpailupolitiikan alkuvaiheessa, ja näin ollen katsoa, että tämä armelias käytäntö oli syytä hylätä ja lopettaa tällaisen rikkomisen lopettamisen palkitseminen sakon alentamisella.

(ks. 207, 208, 211 ja 213 kohta)

14. Se, että muut kartellin jäsenet erehdyttivät yritystä, jonka osallistumisen kartelliin – erittäin vakavaan kilpailusääntöjen rikkomiseen – komissio on oikeudellisesti riittävällä tavalla osoittanut, ja pyrkivät näin saavuttamaan lisäetuja mainitun kartellin niille tuottamiin etuihin nähden, ei ole peruste katsoa kyseisen yrityksen menettelyn olleen vähemmän vakava. Niinpä tällaiset olosuhteet eivät voi muodostaa lieventäviä seikkoja eivätkä ne erityisesti ole osoitus mainitun yrityksen pelkästä passiivisuudesta tai seurailijan asemasta kartellissa.

(ks. 218 kohta)

15. Sakkojen alentaminen kilpailulainsäädännön rikkomiseen osallistuneiden yritysten komission kanssa tekemän yhteistyön vuoksi perustuu näkemykseen siitä, että tällainen yhteistyö helpottaa komission tehtävää sen pyrkiessä toteamaan rikkomisen olemassaolon ja – tarvittaessa – saamaan sen loppumaan.

Kuten sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun tiedonannon 29 kohdassa todetaan, tämä johtaa oikeutettuihin odotuksiin, joihin yritykset voivat tukeutua paljastaessaan kartellin komissiolle. Kun otetaan huomioon perusteltu luottamus, joka yrityksille, jotka haluavat ryhtyä komission kanssa yhteistyöhön, on voinut syntyä mainitun tiedonannon perusteella, komissio on velvollinen noudattamaan sitä arvioidessaan yrityksen tekemää yhteistyötä sille määrättävän sakon suuruutta määritettäessä. Komissiolla on kuitenkin yhteistyötä koskevassa tiedonannossa asetetuin rajoituksin laaja harkintavaltaa arvioida, ovatko todisteet, joita yritys on toimittanut, helpottaneet sen tehtävää mainitun tiedonannon 22 kohdassa tarkoitetulla tavalla ja onko tarpeen myöntää yritykselle alennus tämän tiedonannon nojalla. Tähän arviointiin kohdistuu rajoitettu tuomioistuinvalvonta.

(ks. 219–221 kohta)

16. Puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen perusperiaate edellyttää, että yrityksellä ja yritysten yhteenliittymillä, joita komission kilpailun alalla suorittama tutkimus koskee, on hallinnollisesta menettelystä lähtien mahdollisuus esittää asianmukaisesti näkemyksensä komission esiin tuomien tosiseikkojen, väitteiden ja olosuhteiden todenperäisyydestä ja merkityksellisyydestä. Mainittu periaate ei sitä vastoin edellytä, että tällaisille yrityksille annetaan mahdollisuus itse kuulustella komission kuulemia todistaja hallinnollisessa menettelyssä.

(ks. 233 ja 234 kohta)

17. Kun yrityksen esittämien perusteiden, jotka koskevat sellaisen komission päätöksen lainmukaisuutta, jolla sille on määrätty sakko unionin kilpailusääntöjen rikkomisesta, tutkimisessa käy ilmi lainvastaisuus, unionin yleisen tuomioistuimen on tutkittava, onko sen täyttä harkintavaltaansa käyttäen muutettava riidanalaista päätöstä.

(ks. 238 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)

3 päivänä maaliskuuta 2011( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kaasueristeisten kytkinlaitehankkeiden markkinat – Päätös, jolla todetaan EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen – Markkinoiden jakaminen – Vaikutukset yhteismarkkinoilla – Jatketun rikkomisen käsite – Rikkomisen kesto – Vanhentuminen – Sakot – Oikeasuhteisuus – Enimmäismäärä 10 prosenttia liikevaihdosta – Yhteisvastuu sakon maksamisesta – Lieventävät seikat – Yhteistyö – Puolustautumisoikeudet

Yhdistetyissä asioissa T‑122/07–T‑124/07,

Siemens AG Österreich, kotipaikka Wien (Itävalta), ja

VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG, kotipaikka Wien,

kantajina asiassa T‑122/07,

Siemens Transmission & Distribution Ltd, kotipaikka Manchester (Yhdistynyt kuningaskunta),

kantajana asiassa T‑123/07,

Siemens Transmission & Distribution SA, kotipaikka Grenoble (Ranska), ja

Nuova Magrini Galileo SpA, kotipaikka Bergamo (Italia),

kantajina asiassa T‑124/07,

edustajinaan asianajajat H. Wollmann ja F. Urlesberger,

vastaan

Euroopan komissio, asiamiehinään aluksi F. Arbault ja O. Weber, sittemmin X. Lewis ja A. Antoniadis, ja lopuksi A. Antoniadis ja R. Sauer,

vastaajana,

jotka koskevat ensisijaisesti vaatimusta kumota osittain EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/F/38.899 – Kaasueristeiset kojeistot) 24.1.2007 tehty komission päätös K(2006) 6762 lopullinen sekä toissijaisesti vaatimusta alentaa kantajille määrättyjen sakon määrää,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja I. Pelikánová (esittelevä tuomari) sekä tuomarit K. Jürimäe ja S. Soldevila Fragoso,

kirjaaja: hallintovirkamies K. Andová,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 16.3.2010 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asian tausta

I Kantajat ja VA Tech -konserni

1 VA Technologie AG osti 20.9.1998 Rolls-Roycen tytäryhtiön Reyrolle Ltd:n, josta tuli VA Tech Reyrolle Ltd ja sittemmin asian T-123/07 kantaja Siemens Transmission & Distribution Ltd (jäljempänä Reyrolle). VA Technologie sijoitti 13.3.2001 kokonaan omistamansa tytäryhtiön VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG:n (jäljempänä KEG), joka on toisena kantajana asiassa T-122/07, välityksellä Reyrollen panoksena vastaperustettuun yhtiöön VA Tech Schneider High Voltage GmbH (jäljempänä VAS), jonka pääomasta se omisti tytäryhtiönsä kautta 60 prosentin osuuden ja jonka loppuosan omisti Schneider Electric SA. Viimeksi mainittu sijoitti VAS:ään panoksena Schneider Electric High Voltage SA:n, josta tuli VA Tech Transmission & Distribution SA ja sittemmin asian T-124/07 ensimmäinen kantaja Siemens Transmission & Distribution SA (jäljempänä SEHV), ja asian T-124/07 toisen kantajan Nuova Magrini Galileo SpA:n (jäljempänä Magrini), jotka olivat aikaisemmin sen kokonaan omistamia tytäryhtiöitä, sillä SEHV:hen oli vuodesta 1999 lähtien yhdistetty useiden Schneider Electricin tytäryhtiöiden aikaisempi suurjännitealan liiketoiminta.

2 VA Technologie osti lokakuussa 2004 KEG:n välityksellä koko Schneider Electricin VAS:n pääomasta omistaman osuuden.

3 Siemens AG hankki vuonna 2005 täyden määräysvallan konsernissa, jonka emoyhtiö oli VA Technologie -niminen yhtiö (jäljempänä VA Tech -konserni), sen tytäryhtiön, asian T-122/07 ensimmäisen kantajan Siemens AG Österreichin (jäljempänä Siemens Österreich) esittämän julkisen ostotarjouksen avulla. VA Technologie ja sittemmin VAS fuusioitiin tämän määräysvallan hankkimisen seurauksena Siemens Österreichin kanssa.

II AIG ja oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely

4 Kaasueristeisiä kytkinlaitteita käytetään ohjaamaan energian virtausta sähköverkoissa. Ne ovat raskaita sähkölaitteita, joita käytetään toimintavalmiiden sähköasemien pääasiallisina komponentteina. Sähköasemat ovat sähkökeskuksia, joissa sähköjännite muunnetaan sopivaksi. Muuntajan lisäksi sähköasemiin kuuluvat hallintajärjestelmät, jakelukojeisto, akustot, latauslaitteistot ja kytkinlaitteistot. Kytkinlaitteiden tehtävänä on suojata muuntajaa ylijännitteeltä ja/tai eristää virtapiiri ja viallinen muuntaja.

5 Kytkinlaitteet voivat olla kaasueristeisiä, ilmaeristeisiä tai näiden yhdistelmiä, jos niissä yhdistyvät kaksi ensin mainittua tekniikkaa. Kytkinlaitteita myydään koko maailmassa toimintavalmiiden sähköasemien peruskomponentteina tai tällaisiin sähköasemiin liitettävinä erillisinä osina. Niiden arvo muodostaa noin 30–60 prosenttia näiden sähköasemien kokonaishinnasta.

6 ABB Ltd ilmoitti 3.3.2004 komissiolle kilpailua rajoittavista käytännöistä kytkinlaitealalla ja esitti sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa 19.2.2002 annetun komission tiedonannon (EYVL C 45, s. 3; jäljempänä yhteistyötä koskeva tiedonanto) mukaisen, suullisen sakoista vapauttamista koskevan hakemuksen.

7 ABB:n ilmoittamiin käytäntöihin sisältyi kytkinlaitehankkeiden myynnin maailmanlaajuinen koordinointi, johon kuului markkinoiden jakaminen, kiintiöiden määrittäminen ja markkinaosuuksien säilyttäminen, kytkinlaitehankkeiden ohjaaminen tätä varten valituille tuottajille ja hankintamenettelyjen manipuloiminen (tarjousten väärentäminen), jotta sopimukset tehtäisiin näiden tuottajien kanssa, sellaisten monitahoisten kytkinlaitehankkeiden hinnoista sopiminen, joita ei jaettu, lisenssisopimusten irtisanominen kartellin ulkopuolella olevien yhtiöiden kanssa ja arkaluonteisten markkinatietojen vaihtaminen.

8 ABB:n suullisesti esittämää sakoista vapauttamista koskevaa vaatimusta täydennettiin suullisilla huomautuksilla ja asiakirjatodisteilla. Komissio myönsi 25.4.2004 ABB:lle ehdollisen vapautuksen sakoista.

9 Komissio aloitti ABB:n ilmoitusten perusteella tutkimuksen ja suoritti 11.5.2004 ja 12.5.2004 tutkimuksia Areva T&D SA:n, Siemens AG:n, VA Tech -konsernin, Hitachi Ltd:n ja Japan AE Power Systems Corp:n (jäljempänä JAEPS) toimitiloissa.

10 VA Tech -konserni toimitti 30.7.2004 komissiolle muistion ja asiakirjoja sekä 23.8.2004 lisäselvityksiä.

11 Komissio antoi 20.4.2006 väitetiedonannon, joka annettiin tiedoksi 20 yhtiölle, mukaan lukien kantajat.

III Riidanalainen päätös

12 Komissio teki 24.1.2007 EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä päätöksen K(2006) 6762 lopullinen (asia COMP/F/38.899 – Kaasueristeiset kojeistot; jäljempänä riidanalainen päätös). Se annettiin tiedoksi kantajille 7.2.2007 tai 8.2.2007.

13 Kantajien ja Schneider Electricin lisäksi riidanalainen päätös osoitettiin ABB:lle, Alstom SA:lle, Areva SA:lle, Areva T&D AG:lle, Areva T&D Holding SA:lle ja Areva T&D SA:lle (jäljempänä yhdessä Areva-konserniin kuuluvat yhtiöt), Fuji Electric Holdings Co., Ltd:lle ja Fuji Electric Systems Co., Ltd:lle (jäljempänä yhdessä Fuji), Hitachi Ltd:lle ja Hitachi Europe Ltd:lle (jäljempänä yhdessä Hitachi), JAEPS:lle, Mitsubishi Electric System Corp:lle (jäljempänä Melco), Siemensille ja Toshiba Corp:lle.

14 Komissio esitti riidanalaisen päätöksen 113–123 perustelukappaleessa, että kartelliin osallistuneet eri yritykset olivat sopineet maailmanlaajuisesta kytkinlaitehankkeiden jakamisesta, tiettyjä hankintamenettelyjä lukuun ottamatta, sopimiensa sääntöjen mukaisesti erityisesti niiden arvioituja historiallisia markkinaosuuksia ilmentävien kiintiöiden säilyttämiseksi. Se täsmensi, että kytkinlaitehankkeiden jakamisessa käytettiin ”Japanin” ja ”Euroopan” yhteiskiintiöitä, joista ensimmäisen japanilaiset ja toisen eurooppalaiset tuottajat sitten jakoivat keskenään. Wienissä 15.4.1988 allekirjoitetulla sopimuksella (jäljempänä kiintiösopimus) määritettiin säännöt kytkinlaitehankkeiden jakamisesta joko japanilaisille tai eurooppalaisille tuottajille ja niiden arvon huomioon ottamisesta vastaavassa kiintiössä. Lisäksi komissio täsmensi riidanalaisen päätöksen 124–132 perustelukappaleessa, että kartelliin osallistuneet eri yritykset olivat sopineet kirjoittamattomasta järjestelystä (jäljempänä yhteisjärjestely), jonka perusteella kytkinlaitehankkeet yhtäältä Japanissa ja toisaalta kartellin eurooppalaisten jäsenten kotimaissa, joita kutsuttiin yhteisesti nimellä kytkinlaitehankkeiden ”tuotantomaat”, varattiin kartellin japanilaisille ja eurooppalaisille jäsenille. Tietojenvaihto kahden ryhmän välillä ei koskenut kytkinlaitehankkeita ”tuotantomaissa”, eikä niitä sisällytetty vastaaviin kiintiöihin.

15 Kiintiösopimukseen sisältyi myös sääntöjä kartellin toiminnan kannalta välttämättömästä, kahden tuottajaryhmän välisestä tietojenvaihdosta, josta vastasivat erityisesti mainittujen ryhmien sihteerit, toimintaan liittyvien hankintamenettelyjen manipuloinnista ja niiden kytkinlaitehankkeiden hintojen asettamisesta, joita ei voitu jakaa. Kiintiösopimusta sovellettiin sen liitteen 2 mukaan koko maailmassa, poislukien Yhdysvallat, Kanada, Japani ja 17 Länsi-Euroopan maata. Lisäksi kytkinlaitehankkeet muissa Euroopan maissa kuin ”tuotantomaissa” varattiin yhteisjärjestelyn perusteella myös eurooppalaiselle ryhmälle, ja japanilaiset tuottajat sitoutuivat siihen, etteivät ne tee tarjouksia eurooppalaisissa kytkinlaitehankkeissa.

16 Komission mukaan kytkinlaitehankkeiden jakamista eurooppalaisten tuottajien välillä säänneltiin myös Wienissä 15.4.1988 allekirjoitetulla sopimuksella nimeltään ”E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement” (E-ryhmän sopimus kiintiösopimuksen täytäntöönpanosta) (jäljempänä Euroopan kiintiösopimus). Se mainitsi, että kytkinlaitehankkeiden jakaminen tapahtui Euroopassa samoja sääntöjä ja menettelytapoja noudattaen kuin kytkinlaitehankkeiden jakaminen muissa maissa. Erityisesti kytkinlaitehankkeista Euroopassa oli myös ilmoitettava ja ne oli luetteloitava, jaettava ja otettava huomioon yhteisjärjestelyssä tai niille oli määritettävä vähimmäishintataso.

17 Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 142 perustelukappaleessa, että kartellin eri jäsenistä käytettiin kiintiösopimuksessa, Euroopan kiintiösopimuksessa sekä kartellin toiminnan järjestämiseksi ja toteuttamiseksi tunnusta, joka eurooppalaisten jäsenten osalta koostui numeroista ja japanilaisten jäsenten osalta kirjaimista. Alkuperäiset tunnukset korvattiin numeroilla heinäkuusta 2002 lähtien.

18 Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan p ja t alakohdassa, että Siemens Österreich ja KEG olivat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen 20.9.1998–13.12.2000 ja 1.4.2002–11.5.2004.

19 Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan m, q ja r alakohdassa, että Reyrolle, SEHV ja Magrini olivat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen 15.4.1988–13.12.2000 sekä 1.4.2002–11.5.2004.

20 Siemens Österreichille ja KEG:lle määrättiin riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitetuista kilpailusääntöjen rikkomisista mainitun päätöksen 2 artiklan l alakohdassa määrältään 12 600 000 euron sakko, joka niiden piti maksaa yhteisvastuullisesti Reyrollen kanssa.

21 Reyrollelle määrättiin riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitetuista kilpailusääntöjen rikkomisista mainitun päätöksen 2 artiklan l alakohdassa määrältään 22 050 000 euron sakko, josta sen piti maksaa 17 550 000 euroa yhteisvastuullisesti SEHV:n ja Magrinin kanssa ja 12 600 000 euroa yhteisvastuullisesti Siemens Österreichin ja KEG:n kanssa.

22 SEHV:lle ja Magrinille määrättiin riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitetuista kilpailusääntöjen rikkomisista mainitun päätöksen 2 artiklan k ja l alakohdassa määrältään 22 050 000 euron sakko, josta niiden piti maksaa 17 550 000 euroa yhteisvastuullisesti Reyrollen kanssa ja 4 500 000 euroa yhteisvastuullisesti Schneider Electricin kanssa.

Asian käsittely ja asianosaisten vaatimukset

23 Kantajat nostivat käsiteltävänä olevat kanteet unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 17.4.2007 jättämillään kannekirjelmillä.

24 Komissio jätti vastineensa 27.8.2007.

25 Kantajat jättivät kantajien vastauksen 22.10.2007.

26 Komissio jätti vastaajan vastauksen 14.12.2007.

27 Unionin yleinen tuomioistuin päätti 20.1.2010 annetulla määräyksellä asianosaisia kuultuaan yhdistää esillä olevat asiat suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 50 artiklan mukaisesti.

28 Asianosaisia kehotettiin työjärjestyksen 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena vastaamaan unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kirjallisiin kysymyksiin. Kantajat ja komissio vastasivat näihin kysymyksiin asetetuissa määräajoissa.

29 Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 16.3.2010 pidetyssä istunnossa.

30 SEHV ja Magrini esittivät 16.3.2010 pidetyssä istunnossa unionin yleisen tuomioistuimen kehotuksesta jäljennöksen tribunal de commerce de Grenoblen (Grenoblen kauppaoikeudellisia asioita käsittelevä tuomioistuin, Ranska) 18.12.2009 tiettyjä kantajia koskeneessa asiassa antamasta tuomiosta, josta asianosaisilla on ollut tilaisuus esittää huomautuksensa. Unionin yleinen tuomioistuin antoi komissiolle sen pyynnöstä lisäaikaa 26.3.2010 saakka kirjallisten huomautusten esittämistä varten. Unionin yleinen tuomioistuin on ottanut nämä asetetussa määräajassa esitetyt huomautukset huomioon vain siltä osin kuin ne koskevat tribunal de commerce de Grenoblen 18.12.2009 antamaa tuomiota.

31 Kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan siltä osin kuin siinä todetaan, että Reyrolle, SEHV ja Magrini ovat rikkoneet EY 81 artiklaa ja Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen (jäljempänä ETA-sopimus) 53 artiklaa 15.4.1988 ja 13.12.2000 välisenä aikana ja että ne ovat kaikki rikkoneet mainittuja määräyksiä 1.4.2002 ja 9.10.2002 sekä 21.1.2004 ja 11.5.2004 välisinä aikoina

– kumoaa riidanalaisen päätöksen 2 artiklan siltä osin kuin se koskee niitä

– alentaa tarvittaessa niille määrättyjen sakkojen määrää siten, että nämä määrät eivät Siemens Österreichin ja KEG:n osalta ylitä 1 980 000:ta euroa, Reyrollen ja Magrinin osalta 1 100 000:ta euroa sekä SEHV:n osalta 2 750 000:ta euroa

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

32 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

I Kumoamisvaatimukset

33 Kantajat esittävät kumoamisvaatimustensa tueksi kaksi kanneperustetta. Ensimmäinen koskee EY 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan sekä [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 23 artiklan 2 ja 3 kohdan ja 25 artiklan virheellistä soveltamista. Toinen koskee sitä, että oikeutta tulla kuulluksi on loukattu.

A Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee EY 81 artiklan, ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan ja tiettyjen asetuksen N:o 1/2003 säännösten virheellistä soveltamista

34 Kantajat esittävät ensimmäisellä kanneperusteellaan, että komissio sovelsi useaan otteeseen virheellisesti EY 81 artiklaa, ETA-sopimuksen 53 artiklaa ja tiettyjä asetuksen N:o 1/2003 säännöksiä, kun se määritti sakot. Tämä kanneperuste jakautuu kolmeen osaperusteeseen, joista ensimmäinen koskee väitetyn kilpailusääntöjen rikkomisen osoittavien todisteiden puuttumista, toinen väitetyn rikkomisen keston virheellistä arviointia ja kolmas määrätyn sakon kohtuuttomuutta. Reyrolle, SEHV ja Magrini esittävät asioissa T‑123/07 ja T‑124/07 myös osaperusteen, joka koskee rikkomisen vanhentumista 16.7.1998 edeltäneen ajanjakson osalta.

1. Väitetyn kilpailusääntöjen rikkomisen osoittavien todisteiden puuttumista koskeva osaperuste

a) Asianosaisten lausumat

35 Kantajat väittävät, että komissio ei ole riittävällä tavalla osoittanut EY 81 artiklan rikkomista 13.12.2000 edeltäneenä aikana. Niiden mukaan kiintiösopimuksen liitteestä 2 ilmenee yksiselitteisesti, että Euroopan markkinat oli suljettu tämän sopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle. Niinpä komissio ei ole voinut päätellä EY 81 artiklassa tarkoitetun kartellin olemassaoloa tästä sopimuksesta, sillä sen pitäisi olla sellainen, jolla oli tarkoitus estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai jolla oli tällainen vaikutus.

36 Lisäksi riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleessa esitetyn kytkinlaitehankeluettelon todistusarvo on kyseenalainen. Komissio ei ensinnäkään ole ilmoittanut, missä tarkoituksessa mainittu luettelo on laadittu, eikä täsmentänyt, oliko luetelluista kytkinlaitehankkeista tehty sopimuksia osapuolten välillä. Toisaalta koska tämä luettelo koskee yhteensä noin 120:stä yhteismarkkinoihin maantieteellisesti liittyvästä kytkinlaitehankkeesta vain 11:tä hanketta, se osoittaa ennen kaikkea sen, ettei tällaisilla sopimuksilla ollut merkittäviä vaikutuksia yhteismarkkinoihin.

37 Komissio kiistää kantajien väitteet.

b) Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

38 Riidanalaisesta päätöksestä, erityisesti sen 124–163 perustelukappaleesta, ilmenee, että komissio katsoi, että kartelli, josta kantajia moititaan ja jonka se oli kieltänyt, perustui ”yhteisjärjestelyyn”, jonka perusteella kytkinlaitehankkeet ”tuotantomaissa” varattiin kartellin japanilaisille ja eurooppalaisille jäsenille, ”tuotantomaiden” markkinoiden suojeluun Euroopassa ja markkinoiden jakamiseen ”muissa Euroopan maissa kuin tuotantomaissa” eurooppalaisten tuottajien kesken hankintamenettelyjä manipuloimalla ja hintasopimuksilla. Komission mukaan yhteismarkkinoita koskevan kartellin muodosti ”yhteisjärjestelyn”, josta kiintiösopimus oli vain yksi osa, täytäntöönpano.

39 Komissio mainitsi riidanalaisessa päätöksessä ”yhteisjärjestelyn” olemassaolon ja laajuuden osoittamiseksi joukon seikkoja, joista tärkeimpiä olivat ABB:n ilmoitukset, M:n, Fujin ja Hitachin todistukset sekä tietyt asiakirjat, kuten kiintiösopimus ja Euroopan kiintiösopimus sekä niiden liitteet, ABB:n toimittama luettelo kartelliyhtiöiden välisissä keskusteluissa esiintyneistä kytkinlaitehankkeista, komission VA Tech -konsernin tiloissa tekemän tutkimuksen yhteydessä löydetty päiväämätön asiakirja, jonka otsikko on ”Yhteenveto keskusteluista JJC:n kanssa”, sekä 18.1.1999 käyty viestienvaihto VA Tech -konsernin työntekijöiden W:n, J:n ja B:n välillä.

40 EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisen kiistämiseksi kantajat vain väittävät, ettei kiintiösopimuksella ollut tarkoitus estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla eikä sillä ollut tällaista vaikutusta, ja kiistävät riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleessa olevan, eurooppalaisten kytkinlaitehankkeiden luettelon todistusarvon. Ne eivät sitä vastoin kiistä ”yhteisjärjestelyn” olemassaoloa tai muiden edellä 39 kohdassa mainittujen seikkojen, joiden perusteella komissio väitti, että kartellilla oli tällainen vaikutus, todistusarvoa. Kun otetaan huomioon niiden seikkojen suuri määrä, joihin komissio tukeutui käsiteltävässä asiassa, kantajat eivät voi kuitenkaan yleisesti kiistää EY 81 artiklan rikkomisen tapahtumista saattamatta erityisesti kyseenalaiseksi komission aikaisempia toteamuksia ja ilmaisematta seikkaperäisesti, miltä osin seikat, joihin komissio vetosi, ovat sellaisia, ettei niitä voida ottaa tutkittavaksi, epäolennaisia tai vailla todistusarvoa.

41 Vaikka otettaisiin huomioon se, että kiintiösopimuksen sanamuoto sulkee pois sen soveltamisen Euroopan maissa, mutta jätettäisiin ottamatta huomioon riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleessa oleva luettelo kytkinlaitehankkeista Euroopassa, on katsottava, että selvitysaineisto, johon komissio tukeutui, riittää osoittamaan ”yhteisjärjestelyn” laajuuden.

42 Ensimmäiseksi yksin se komission toteamus, jonka mukaan kartellin eurooppalaiset jäsenet keskustelivat kytkinlaitehankkeista yhteismarkkinoilla ja ETA-alueella sekä jakoivat ne, riittää osoittamaan, että kartellilla oli kilpailuvaikutuksia näillä alueilla. Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee lisäksi, että komissio tukeutui myös ABB:n ja M:n sekä Fujin ja Hitachin ilmoituksiin, Euroopan kiintiösopimuksen liitteeseen 2, riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleessa olevaan luetteloon kytkinlaitehankkeista Euroopassa, asiakirjaan, jonka otsikko on ”Yhteenveto keskusteluista JJC:n kanssa”, sekä 18.1.1999 käytyyn viestienvaihtoon.

43 Toiseksi on todettava, kuten riidanalaisen päätöksen 125–131 perustelukappaleesta ilmenee, että komission toteamus, jonka mukaan eurooppalaiset ja japanilaiset tuottajat jakoivat kyseessä olevat markkinat siten, että kytkinlaitehankkeet Japanissa varattiin japanilaisille tuottajille ja kytkinlaitehankkeet Euroopassa lähtökohtaisesti eurooppalaisille tuottajille, perustui ABB:n ja M:n sekä Fujin ja Hitachin ilmoituksiin ja Euroopan kiintiösopimuksen liitteeseen 2.

44 Kolmanneksi on todettava, kuten riidanalaisen päätöksen 133–138 perustelukappaleesta ilmenee, että komission toteamus, jonka mukaan niin sanottujen ”tuottajamaiden” markkinoita suojattiin Euroopassa siten, että maissa, joissa eurooppalaiset tuottajat olivat perinteisesti toimineet, kytkinlaitehankkeet varattiin lähtökohtaisesti niille eikä näitä hankkeita otettu huomioon kartellissa käytetyissä kiintiöissä, perustui ABB:n ja M:n ilmoituksiin, asiakirjaan, jonka otsikko on ”Yhteenveto keskusteluista JJC:n kanssa” sekä 18.1.1999 käytyyn viestienvaihtoon.

45 Vaikka siis oletettaisiin, että kantajien moitteet niistä kahdesta selvitysaineiston osasta, jotka ne kyseenalaistivat, olisivat perusteltuja, tästä ei seuraisi sen komission toteamuksen saattamista kyseenalaiseksi, jonka mukaan kilpailu yhteismarkkinoilla ja ETA-alueella estyi, rajoittui tai vääristyi kartellin vaikutuksesta.

46 Niinpä ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osaperuste on hylättävä.

2. Väitetyn kilpailusääntöjen rikkomisen keston virheellistä arviointia koskeva osaperuste

47 Kantajat väittävät, että riidanalaista päätöstä rasittavat arviointivirheet, jotka koskevat kilpailusääntöjen rikkomisen kestoa, ja että niistä seurasi keston perusteeton pidentäminen. Nämä virheet koskevat ensinnäkin ajankohtaa, jolloin ne keskeyttivät osallistumisensa kilpailusääntöjen rikkomiseen, toiseksi ajankohtaa, jolloin VA Tech -konserniin kuuluvien yhtiöiden muodostama yritys (jäljempänä VA Tech -yritys) osallistui uudelleen rikkomiseen, ja kolmanneksi rikkomisen päättymisajankohtaa.

a) Ajankohta, jolloin kantajat keskeyttivät osallistumisensa kilpailusääntöjen rikkomiseen

Asianosaisten lausumat

48 Kantajat väittävät toissijaisesti suhteessa ensimmäisen kanneperusteen ensimmäiseen osaperusteeseen, joka koskee EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan väitetyn rikkomisen osoittavan näytön puuttumista, että komissio teki virheen, kun se totesi, että ne olivat keskeyttäneet osallistumisensa rikkomiseen 13.12.2000, jolloin Ville‑d’Avrayssa (Ranska) järjestettiin iltatilaisuus kartellin väitetyn purkamisen, johon muut osallistujat olivat saaneet ne uskomaan, juhlimiseksi, vaikka sen olisi pitänyt todeta tämän keskeyttämisen tapahtuneen 16.7.1998, jolloin oli keskusteltu viimeisestä riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleessa mainitusta kytkinlaitehankkeesta Euroopassa, tai viimeistään 12.10.2000, jolloin Zürichissä (Sveitsi) pidettiin kokous, jossa niille ilmoitettiin kartellin väitetystä purkamisesta.

49 Komissio kiistää kantajien väitteet.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

50 Aluksi on todettava, että asiassa ei ole kiistetty sitä, että Reyrollen, SEHV:n ja Magrinin osallistuminen kartelliin oli todella keskeytynyt. Sitä vastoin asianosaiset ovat erimielisiä tämän keskeytymisen täsmällisestä ajankohdasta. Kantajat kiistävät osallistuneensa kartelliin 16.7.1998 tai viimeistään 12.10.2000 jälkeen. Komissio väittää, että Reyrolle, SEHV ja Magrini keskeyttivät osallistumisensa kartelliin vasta 13.12.2000 järjestetyn ”jäähyväisillan” yhteydessä.

51 Tämä erimielisyys herättää kysymyksen siitä, kenellä on tältä osin todistustaakka. Kantajat katsovat, että komission tehtävänä on osoittaa kilpailusääntöjen rikkomisen kesto, kun taas komissio väittää, että sen jälkeen, kun se on osoittanut laittoman kartellin olemassaolon, kartellin oletetaan kestäneen siihen saakka, kun sen päättymisestä on näyttöä, jonka esittäminen kuuluu tähän kartelliin osallistuneelle yritykselle.

52 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhtäältä osapuolen tai viranomaisen, joka väittää kilpailusääntöjä rikotun, tehtävänä on näyttää oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen kilpailusääntöjen rikkomisen tunnusmerkistön täyttävät tosiseikat, ja toisaalta yrityksen, joka vetoaa puolustautumisperusteeseen kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista vastaan, tehtävänä on osoittaa, että edellytykset tällaisen puolustautumisperusteen soveltamiselle täyttyvät, joten kyseisen viranomaisen on tällöin turvauduttava muihin todisteisiin (asia T-120/04, Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomio 16.11.2006, Kok., s. II‑4441, 50 kohta; ks. myös vastaavasti asia C-185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I‑8417, 58 kohta ja yhdistetyt asiat C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I‑123, 78 kohta).

53 Käsiteltävänä olevassa asiassa periaatetta, jonka mukaan komission on näytettävä toteen kaikki kilpailusääntöjen rikkomisen tunnusmerkistön täyttävät tosiseikat, rikkomisen kesto mukaan lukien (ks. vastaavasti asia T-43/92, Dunlop Slazenger v. komissio, tuomio 7.7.1994, Kok., s. II‑441, 79 kohta; asia T-48/98, Acerinox v. komissio, tuomio 13.12.2001, Kok., s. II‑3859, 55 kohta ja asia T-62/02, Union Pigments v. komissio, tuomio 29.11.2005, Kok., s. II‑5057, 36 kohta), joilla voi olla vaikutusta sen lopullisiin päätelmiin mainitun rikkomisen vakavuudesta, ei aseteta kyseenalaiseksi sillä, että asioiden T-123/07 ja T-124/07 kantajat ovat esittäneet vanhentumista koskevan puolustautumisperusteen, jonka osalta todistustaakka on lähtökohtaisesti kantajilla.

54 Tällaiseen perusteeseen vetoaminen edellyttää välttämättä sitä, että kilpailusääntöjen rikkomisen kesto ja päivä, jona rikkominen päättyi, on näytetty toteen. Kyseisillä seikoilla ei kuitenkaan voida sinällään perustella todistustaakan siirtymistä tältä osin kantajille. Yhtäältä kilpailusääntöjen rikkomisen kesto, joka edellyttää, että rikkomisen viimeinen päivä on tiedossa, on yksi niistä rikkomisen olennaisista tekijöistä, joiden osalta todistustaakka on komissiolla riippumatta siitä, että myös kyseisten seikkojen riitauttaminen on osa vanhentumista koskevaa puolustautumisperustetta. Toisaalta kyseinen päätelmä on perusteltu siihen nähden, että se, että komission menettelyyn sovellettava vanhentumisaika ei ole asetuksen N:o 1/2003 säännösten mukaan päättynyt, on oikeusvarmuuden periaatteesta ilmenevä laillinen objektiivinen arviointiperuste (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑22/02 ja T‑23/02, Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals v. komissio, tuomio 6.10.2005, Kok., s. II-4065, 80–82 kohta), ja se on näin ollen kaikkien seuraamuksesta tehtyjen päätösten pätevyyden edellytys. Komission on näet noudatettava sitä, vaikka yritys ei olisi esittänyt tätä koskevaa puolustautumisperustetta (edellä 52 kohdassa mainittu asia Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 52 kohta).

55 On tarkennettava, että kyseinen todistustaakan jako voi kuitenkin vaihdella siltä osin kuin tosiseikat, joihin osapuoli vetoaa, voivat olla sellaisia, että ne velvoittavat toisen osapuolen esittämään selityksen tai perustelun, jonka puuttuessa on mahdollista päätellä, että todistustaakka on täytetty (edellä 52 kohdassa mainittu asia Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 53 kohta; ks. vastaavasti edellä 52 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 79 kohta). Silloin kun komissio on esittänyt näytön sopimuksen olemassaolosta, kuten tässä tapauksessa, siihen osallistuneen yrityksen on esitettävä näyttö, joka osoittaa selvän ja muiden sopimukseen osallistuneiden yritysten tietoon saatetun tahdon vetäytyä tästä sopimuksesta (asia T-168/01, GlaxoSmithKline Services v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-2969, 86 kohta; ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-2/01 P ja C-3/01 P, BAI ja komissio v. Bayer, tuomio 6.1.2004, Kok., s. I-23, 63 kohta ja edellä 52 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 81–84 kohta).

56 Näiden periaatteiden valossa esillä olevassa asiassa on tutkittava, saattoiko komissio todeta kantajien osallistumisen kartelliin keskeytyneen 13.12.2000.

57 Riidanalaisen päätöksen 188–190 ja 297 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio tukeutui tältä osin ABB:n, Arevan ja Schneider Electricin ilmoituksiin. ABB ilmoitti, että se oli päättänyt yhdessä Alstomin kanssa jättää kantajat kartellin ulkopuolelle siitä syystä, että niiden kiintiö oli suhteellisen suuri verrattuna niiden tuotantokapasiteettiin. Tätä varten järjestettiin 13.12.2000 Ville‑d’Avrayssa kokous, jossa väitetysti päätettiin kartelli, joka kuitenkin jatkui ABB:n, Alstomin, Fujin, Melcon ja Toshiban välisenä. Lisäksi komissio mainitsee, että Areva ja Schneider Electric vahvistivat, että tällainen kokous pidettiin vuoden 2000 marraskuun lopussa tai joulukuun alussa, mutta että Areva kiisti ajatuksen, jonka mukaan tämän kokouksen tarkoituksena oli kartelliin osallistujien sulkeminen sen ulkopuolelle.

58 Kantajat kiistävät kahdella perusteella sen, että 13.12.2000 olisi ollut niiden kartelliin osallistumisen keskeytymisajankohta. Ne esittävät ensinnäkin, että tämän ajankohdan on katsottava olleen 16.7.1998, jolloin oli keskusteltu viimeisestä riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleessa mainitusta kytkinlaitehankkeesta Euroopassa. Toisaalta ne väittävät, kuten komissiossa käydyssä menettelyssä, että kartellin purkamisesta oli päätetty 12.10.2000 Zürichissä pidetyssä kokouksessa ja että 13.12.2000 pidetty kokous oli vain ”jäähyväisjuhla” ilman, että kartellia olisi jatkettu näiden kahden ajankohdan välisenä aikana.

59 Ensimmäisestä väitteestä on todettava, että kuten edellä 41–45 kohdassa on esitetty, ”yhteisjärjestelyn”, josta kantajia moitittiin riidanalaisessa päätöksessä, olemassaolon on katsottava tulleen riittävällä tavalla toteen näytetyksi, vaikka jätettäisiin ottamatta huomioon riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleessa oleva luettelo kytkinlaitehankkeista Euroopassa. Niinpä se seikka, että tässä luettelossa mainitusta kytkinlaitehankkeesta keskusteltiin viimeisen kerran 16.7.1998, ei ole osoitus siitä, että kartelli olisi päättynyt tänä ajankohtana tai että kantajat olisivat lakanneet osallistumasta siihen silloin. Niinpä tämä väite on hylättävä.

60 Toisen väitteen osalta edellä 55 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että sen jälkeen, kun komissio on esittänyt näytön sopimuksen olemassaolosta, kuten tässä tapauksessa, siihen osallistuneiden yritysten on esitettävä näyttö, joka osoittaa selvän ja muiden sopimukseen osallistuneiden yritysten tietoon saatetun tahdon vetäytyä tästä sopimuksesta.

61 Asiassa on hyväksyttävä se kantajien väite, jonka mukaan tällaiseen nimenomaiseen vetäytymiseen on rinnastettava tilanne, jossa muut kartellin jäsenet sulkevat yhden jäsenen kartellin ulkopuolelle sillä tekosyyllä, että kartelli on päättynyt. Koska komissio on kuitenkin esittänyt näytön ”yhteisjärjestelyn” olemassaolosta, todistustaakka siitä, että muut osallistujat olivat saaneet kantajat uskomaan kartellin päättyneen, kuuluu kantajille. Vaikka oletettaisiin, että kartellin päättymisestä ei ilmoitettu ”yllätyksenä” 13.12.2000 pidetyssä kokouksessa vaan jonkin verran aikaisemmin, kantajien esittämän ajankohdan 12.10.2000 perusteluksi ei ole myöskään esitetty muuta näyttöä. Koska näyttöä kantajien todellisen kartellista syrjäyttämisen ajankohdasta ei ole, komissiolla oli oikeus katsoa, että 13.12.2000 oli ajankohta, jolloin kantajat keskeyttivät osallistumisensa kartelliin, eikä sillä ollut velvollisuutta osoittaa, että tänä nimenomaisena päivänä olisi tehty laittomia sopimuksia.

62 Tästä syystä ajankohtaa, jolloin kantajat keskeyttivät osallistumisensa kilpailusääntöjen rikkomiseen, koskeva peruste on hylättävä.

b) Ajankohta, jolloin VA Tech -yritys osallistui uudelleen kilpailusääntöjen rikkomiseen

Asianosaisten lausumat

63 Kantajat katsovat, että komissio totesi virheellisesti, että VA Tech -yritys osallistui VAS:n kautta uudelleen kilpailusääntöjen rikkomiseen 1.4.2002 lähtien. Niiden mukaan se ei ollut vielä aloittanut osallistumistaan kartelliin uudelleen kesällä 2002, vaikka se oli saanut tiedon kartellin uudelleenaloittamisesta. Tämä uudelleen mukaanliittyminen tapahtui vasta 9.10.2002, jolloin Pariisissa (Ranska) järjestettiin kokous, johon tietyt sen edustajat osallistuivat. Kantajat väittävät, että niiden omia ilmoituksia tukivat tältä osin muut asiakirja-aineistoon kuuluvat seikat. VA Tech -yritys ei muun muassa ollut ollut edustettuna Frankfurtissa (Saksa) 10.7.2002 pidetyssä kokouksessa eikä se ollut osallistunut sellaisia kytkinlaitehankkeita koskeviin sopimuksiin tai yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, joiden määräpäivä oli vuoden 2002 huhtikuun ja lokakuun välillä. Joka tapauksessa komissio menetteli ristiriitaisesti, kun se määritti kilpailusääntöjen rikkomisen uudelleen aloittamisen ajankohdan, koska se päätti Hitachin kohdalla ottaa huomioon ensimmäisen monenkeskiseen kokoukseen osallistumisen ajankohdan.

64 Komissio kiistää kantajien väitteet.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

65 Kuten riidanalaisen päätöksen 199, 203, 204 ja 441 perustelukappaleesta ilmenee, komissio perusti päätelmänsä siitä, että VA Tech -yritys aloitti uudelleen osallistumisensa kartelliin viimeistään 1.4.2002, ennen kaikkea ABB:n väitetiedoksiantoon antamasta vastauksesta ilmeneviin tietoihin, joissa tämä selitti, että todistaja M muisti, että vuonna 2000 tapahtuneen irrottautumisen jälkeen VA Tech -yritys osallistui uudelleen kartellin toimintaan vuoden 2002 kolmen ensimmäisen kuukauden aikana. Tarkan päivämäärän puuttuessa komissio piti päivämäärää 1.4.2002 mainitulle yritykselle edullisimpana. Komission mukaan tämä ABB:n ilmoitus oli hyvin luotettava, sillä se sai vasta sen perusteella tiedon siitä, että VA Tech -yritys oli keskeyttänyt osallistumisensa kartelliin tietyksi ajaksi. Väitetiedoksiannossa komissio oli olettanut, että VA Tech -yritys oli osallistunut kartelliin keskeytyksettä. Komissio katsoo lisäksi, että mainittua ilmoitusta tukivat VA Tech -konsernin työntekijän Z:n tekemät muistiinpanot, jotka löydettiin mainitun konsernin tiloista huhtikuussa 2004 suoritetuissa tarkastuksissa.

66 Riidanalaisen tuomion 204 perustelukappaleessa viitataan Z:n muistiinpanojen kolmeen sivuun, jotka sisältävät komission mukaan pohdintoja VA Tech -konsernin eduista kytkinlaitehankkeessa Ravennassa (Italia) ja mahdollisuuksista määrittää hintataso, keskusteluista japanilaisten tuottajien kanssa, heinäkuulle suunnitellusta kokouksesta, jossa oli määrä keskustella kytkinlaitehankkeista, ja keskustelujen tilanteesta vuoden 2002 elokuun lopussa. Nämä sivut on esitetty komissiossa käydyn menettelyn asiakirja-aineiston sivuilla 2014, 2018 ja 2024.

67 Tältä osin on todettava, että Z:n muistiinpanoihin ei suurimmaksi osaksi sisälly mainintaa niiden tekemispäivästä eikä niissä mainittujen seikkojen ajankohdista. Lisäksi ei ole mahdollista tehdä päätelmiä siitä järjestyksestä, jossa sivut esiintyvät komissiossa käydyn menettelyn asiakirja-aineistossa, sillä tiettyjen sivujen järjestystä on kaikella todennäköisyydellä muutettu suhteessa niiden ajalliseen laatimisjärjestykseen. Muun muassa komissiossa käydyn menettelyn asiakirja-aineiston sivuilla 2014 ja 2015 esitettyjen sivujen järjestys on käännetty, kuten ilmenee sivusta 2014, joka on nähtävissä sivun 2015 oikealla puolella, ja 27.6.2002 pidetyn hallituksen kokouksen yhteenvedon sisältävästä sivusta 2016, josta voisi siten ilmetä päivämäärätieto ja joka ei ole voinut seurata välittömästi sivua 2014, koska kyse on kahdesta oikean puolen sivusta.

68 Niinpä ainoat luotettavat tiedot Z:n muistiinpanojen laatimisajankohdasta voidaan päätellä harvoista merkinnöistä, joissa viitataan ajankohtiin ja jotka löytyvät samalta sivulta kuin maininnat, joihin komissio on vedonnut.

69 Ensinnäkin on todettava, että riidanalaisessa päätöksessä siteerattujen tai komission unionin yleisen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin antamassaan vastauksessa mainitsemien Z:n muistiinpanojen katkelmien perusteella ei voida katsoa, että 1.4.2002 olisi ajankohta, jolloin VA Tech aloitti uudelleen kartelliin osallistumisen. Vaikka kantajat eivät kiistä sitä, että mainitut muistiinpanot oli tehty vuonna 2002, päivämäärää 1.4.2002 ei ole mainittu niissä nimenomaisesti, eikä sitä voida johtaa näiden muistiinpanojen sisällöstä.

70 Toiseksi on huomattava, että komissiossa käydyn menettelyn asiakirja-aineistoon sisältyvät muun muassa maininnat ”keskustella paketista Japin kanssa. He ovat ryhtyneet toimiin” ja ”käytännössä varattu päivä 1.7. keskusteluille Gd Export ‑paketista Japin kanssa”. Näistä maininnoista voidaan päätellä, että muistiinpano, jossa ne esiintyvät, on tehty aikaisemmin kuin 1.7.2002 eli siis viimeistään kesäkuussa 2002. Täsmällisen ajankohdan puuttuessa voidaan siten in dubio pro reo -periaatteen mukaisesti katsoa VA Tech -yrityksen uudelleen kartelliin osallistumisen aloituspäiväksi 1.7.2002.

71 Kolmanneksi on huomattava tuottajien välisten yhteistoimien kohteesta, että komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä, että kilpailusääntöjen rikkomisen toisessa vaiheessa kytkinlaitehankkeista ei enää keskusteltu erikseen vaan ”paketteina”. Kantajat eivät ole kiistäneet tätä. Kantajat eivät ole kiistäneet myöskään sitä, että mainitun toisen jakson aikana kartellilla oli yhteys kytkinlaitehankkeisiin ETA-alueella. Ensimmäisen kanneperusteen osa, jossa kantajat kiistävät, että kartellilla olisi ollut vaikutuksia yhteismarkkinoihin, koski vain niiden osallistumista ensimmäiseen jaksoon. Niinpä sen perusteella, että edellä 70 kohdassa mainitussa muistiinpanossa ei viitata kytkinlaitehankkeeseen ETA-alueella, ei voida saattaa kyseenalaiseksi sitä, että kantajat osallistuivat vuonna 2002 tapahtuneen kartelliin uudelleen liittymisensä jälkeen keskusteluihin kytkinlaitehankkeista ETA-alueella.

72 Tästä seuraa, että on hyväksyttävä peruste, joka koskee sitä, että komissio totesi virheellisesti, että kantajat olivat aloittaneet kartelliin osallistumisensa uudelleen 1.4.2002 alkaen.

c) Kilpailusääntöjen rikkomisen päättymisajankohta

Asianosaisten lausumat

73 Kantajat esittävät, että komissio teki virheen, kun se katsoi, että kilpailusääntöjen rikkominen päättyi lopullisesti vasta 11.5.2004 eikä viimeistään 21.1.2004, jolloin pidettiin viimeinen kokous, jossa kytkinlaitehankkeista keskusteltiin, saavuttamatta sopimusta. Koska koordinointijärjestelmä alkoi tämän jälkeen hajota, kokousten tarkoituksena oli vain keskustella kartellin jatkamisesta ja eräistä muista kysymyksistä, joilla ei ollut yhteyttä kilpailuoikeuteen.

74 Komissio kiistää näkemyksen, jonka mukaan kartelli päättyi viimeistään 21.1.2004 eikä 11.5.2004. Kartellin toiminta jatkui 21.1.2004 jälkeen ja vain ABB oli lopettanut osallistumisensa helmikuussa 2004. Vähintään on katsottava, että sopimuksilla oli vaikutuksia ABB:n lähtöä seuranneeseen kokoukseen saakka.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

75 Ensimmäiseksi on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jo EY 81 artiklan 1 kohdan sanamuodosta ilmenee, että yritysten väliset sopimukset ovat vaikutuksistaan riippumatta kiellettyjä, jos niillä on kilpailua rajoittava tarkoitus (asia C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4125, 123 kohta ja yhdistetyt asiat T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja T‑78/00, JFE Engineering v. komissio, Kok., s. II‑2501, 181 kohta). Niinpä todellisten kilpailua rajoittavien vaikutusten osoittamista ei edellytetä, jos sen kilpailua rajoittava tarkoitus on osoitettu (ks. asia T‑62/98, Volkswagen v. komissio, tuomio 6.7.2000, Kok., s. II‑2707, 178 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

76 Komissio tukeutui pääasiassa kuitenkin ensisijaisesti riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa mainittujen sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kilpailua rajoittavaan tarkoitukseen. Se totesi aluksi riidanalaisen päätöksen 303 ja 304 perustelukappaleessa, että kuvatuilla sopimuksilla ja/tai yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla oli tarkoitus rajoittaa kilpailua EY 81 artiklassa ja ETA-sopimuksen 53 artiklassa tarkoitetulla tavalla ja että tässä tilanteessa oli mainittujen määräysten soveltamisen kannalta merkityksetöntä ottaa huomioon sopimuksen konkreettisia vaikutuksia, ja lisäsi sitten 308 perustelukappaleessa, että kuvatun kaltaisen sopimuksen täytäntöönpanosta itsessään seuraa huomattavia kilpailun vääristymiä. Samoin sakkojen määrittämiseen liittyen komissio vahvisti nimenomaisesti riidanalaisen päätöksen 477 perustelukappaleessa, ettei se kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta tarkastellessaan käyttänyt perusteena mitään tiettyä vaikutusta.

77 Toiseksi on todettava, että kuten komissio esitti VA Tech -konsernin ilmoitusten perusteella riidanalaisen päätöksen 215 artiklassa, viestintä ja kokoukset kartellin sisällä ABB:n lähdön jälkeen koskivat muun muassa meneillään oleviin tarjouskilpailuihin liittyvää tietojenvaihtoa, kartellin ulkopuolisten toimijoiden asemaa, yhteyksien ylläpitämistä tai katkaisemista ja turvallisuuskysymyksiä. Nämä keskustelunaiheet osoittavat, että vaikka kartelliin jääneet jäsenet eivät ABB:n lähdön jälkeen onnistuneet pääsemään sopimukseen konkreettisista hankkeista, niillä oli tarkoitus jatkaa kartellia tulevaisuudessa tai ne eivät vähintään olleet tehneet päätöstä sen päättämisestä.

78 Hitachin esittämät kartellin loppua koskevat huomautukset, joihin kantajat ovat vedonneet, eivät saata kyseenalaiseksi tätä tosiseikaston tulkintaa. Kantajien mukaan Hitachi ilmoitti 21.1.2004 pidetyn kokouksen osalta, että ”asianosaiset olivat hylänneet kaikki ehdotukset” ja että ”tämän jälkeen kokous päätettiin”. Tämä sama yhtiö totesi kantajien mukaan toisessa ilmoituksessa, että ”uusi järjestelmä alkoi hajota tammikuussa 2004, jolloin pidettiin viimeinen työkokous, johon ABB osallistui”.

79 Ensimmäiseksi se seikka, että 21.1.2004 pidetyssä kokouksessa ei pystytty tekemään mitään sopimuksia keskustelluista kytkinlaitehankkeista, ei merkitse sitä, että kartelli olisi lakannut olemasta tuolla hetkellä, vaikka Hitachin tekemässä jälkikäteisessä arvioinnissa tämä epäonnistuminen saattoi merkitä alkupistettä ”kartellin hajoamiselle”. Myöhemmissä kokouksissa käsitellyt aiheet, joita kantajat eivät ole kiistäneet, ilmentävät tahtoa jatkaa kartellia ilman ABB:tä. Toiseksi Hitachin arvio, jonka mukaan kartelli alkoi hajota tammikuussa 2004, vain vahvistaa, jos se on tarpeellista, sitä, että ”kartellin hajoaminen” ei ollut tarkalleen ottaen vielä tapahtunut tammikuussa 2004.

80 Tässä tilanteessa komission ei ollut tarpeellista osoittaa, että konkreettisista kytkinlaitehankkeista olisi tehty uusia sopimuksia 21.1.2004 jälkeen pidetyissä kokouksissa, voidakseen todeta, että kartelli oli jatkunut tämän ajankohdan jälkeen.

81 Niinpä kantajat eivät ole osoittaneet, että komissio olisi tehnyt arviointivirhettä, kun se katsoi, että kartellin päättämispäivä oli ollut 11.5.2004. Tästä seuraa, että tällaista arviointivirhettä koskeva peruste on hylättävä.

82 Näin ollen riidanalaisen päätöksen 1 artikla on kumottava siltä osin kuin komissio totesi siinä kantajien syyllistyneen kilpailusääntöjen rikkomiseen 1.4.2002 ja 30.6.2002 välisenä aikana. Muilta osin ensimmäisen kanneperusteen osa, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomisen keston virheellistä arviointia, on hylättävä.

3. Osaperuste, joka koskee väitetyn kilpailusääntöjen rikkomisen vanhentumista 16.7.1998 edeltäneen ajanjakson osalta

a) Asianosaisten lausumat

83 Reyrolle, SEHV ja Magrini katsovat, että oikeus seuraamusten määräämiseen on 16.7.1998 edeltäneen ajanjakson osalta vanhentunut. Niiden mukaan kilpailusääntöjen rikkomisen keston perusteella suoritettavan alkuperäisen määrän korotusta on alennettava 10 prosentilla, koska viiden vuoden vanhentumisaika on laskettava 16.7.1998 alkaen ja koska niiden uuteen järjestelmään osallistumisen kesto rajoittuu yhteen vuoteen ja kolmeen kuukauteen.

84 Reyrolle, SEHV ja Magrini lisäävät, että komission kannattama näkemys rikkomisen jatkuvuudesta on virheellinen niiden osalta, sillä oikeuskäytännön mukaiset edellytykset eli se objektiivinen edellytys, ettei kilpailusääntöjen rikkomisessa ole katkosta, ja se subjektiivinen edellytys, että kyseisten yritysten toiminta perustuu yhteiseen tarkoitukseen, eivät ole täyttyneet.

85 Komissio kiistää nämä väitteet.

b) Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

86 Asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään viiden vuoden vanhentumisajasta sellaisille kilpailusääntöjen rikkomisille, joista kantajia moititaan. Saman asetuksen 25 artiklan 3 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan kaikki komission suorittamat toimet rikkomisen tutkinnan tai rikkomista koskevan menettelyn aloittamiseksi katkaisevat vanhentumisajan.

87 Koska esitetty vanhentumisväite koskee käsiteltävänä olevassa asiassa ensimmäistä vaihetta kilpailusääntöjen rikkomisessa, josta Reyrollea, SEHV:tä ja Magrinia moititaan, on kahden edellytyksen täytyttävä yhtäaikaisesti. Yhtäältä tämän ensimmäisen vaiheen on oltava päättynyt viimeistään 10.5.1999 eli viisi vuotta ennen päivää, joka edelsi komission paikan päällä 11.5.2004 ja 12.5.2004 suorittamia tarkastuksia. Toisaalta nämä kaksi kilpailusääntöjen rikkomisvaihetta, joista niitä moititaan, eivät saa kuulua asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun yhtenä kokonaisuutena pidettävään, jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen, koska tässä tapauksessa vanhentumisaika alkaa kulua vasta siitä päivästä, jona rikkominen lakkasi.

88 Edellä 57–62 kohdassa on kuitenkin esitetty, että komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä aivan oikein, että kilpailusääntöjen rikkomisen, josta Reyrollea, SEHV:tä ja Magrinia moititaan, ensimmäinen vaihe lakkasi vasta 13.12.2000 ja siis myöhemmin kuin 10.5.1999. Niinpä vanhentumisväite on hylättävä.

89 Joka tapauksessa toinen edellä 87 kohdassa mainituista edellytyksistä ei ole täyttynyt sen paremmin kuin ensimmäinenkään. Komissio totesi aivan oikein, että kartelli, johon Reyrolle, SEHV ja Magrini osallistuivat vuonna 2002, oli asiallisesti sama kuin se, johon nämä olivat osallistuneet vuoteen 2000 saakka.

90 Unionin tuomioistuimet ovat määrittäneet useita perusteita, joilla on merkitystä kilpailusääntöjen rikkomisen yhdeksi kokonaisuudeksi luonnehtimisessa ja joihin kuuluvat kyseessä olevien käytäntöjen tavoitteiden samuus (ks. vastaavasti asia C-113/04 P, Technische Unie v. komissio, tuomio 21.9.2006, Kok., s. I‑8831, 170 ja 171 kohta; asia T-21/99, Dansk Rørindustri v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II‑1681, 67 kohta ja asia T-43/02, Jungbunzlauer v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II‑3435, 312 kohta); kyseessä olevien tavaroiden ja palvelujen samuus (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-71/03, T-74/03, T-87/03 ja T-91/03, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 15.6.2005, 118, 119 ja 124 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa ja em. asia Jungbunzlauer v. komissio, tuomion 312 kohta); siihen osallistuneiden yritysten samuus (em. asia Jungbunzlauer v. komissio, tuomion 312 kohta) ja sen täytäntöönpanotapojen samuus (em. asia Dansk Rørindustri v. komissio, tuomion 68 kohta). Muita merkityksellisiä perusteita ovat yritysten puolesta toimivien luonnollisten henkilöiden samuus ja kyseessä olevien käytäntöjen maantieteellisten soveltamisalojen samuus.

91 Käsiteltävänä olevassa asiassa on todettava, että edellä mainittujen perusteiden kokonaistarkastelun perusteella voidaan katsoa, että kartelli, johon Reyrolle, SEHV ja Magrini osallistuivat vuonna 2002, oli asiallisesti sama kuin se, johon nämä olivat osallistuneet vuoteen 2000 saakka.

92 Ensinnäkin tavoite, joka oli kartellin jäsenten markkinaosuuksien säilyttäminen, maailmanmarkkinoiden jakaminen japanilaisten ja eurooppalaisten tuottajien välillä – muun muassa varaamalla viimeksi mainituille Euroopan markkinat – ja hintojen laskun välttäminen, olivat samoja molemmissa kyseessä olevissa vaiheissa.

93 Toiseksi kartellin toimintatavat säilyivät yleisesti ottaen muuttumattomina, vaikka kartellit kehittyivät vaiheittain vuosien kuluessa muun muassa osallistuvien yritysten määrän vähetessä alan keskittymisen seurauksena ja viestintätekniikoiden parantuessa. Nämä muutokset eivät kuitenkaan tapahtuneet täsmälleen vuosien 2000 ja 2002 välillä, kuten komissio esitti riidanalaisen päätöksen 280 perustelukappaleessa, vaan vaiheittain. Lisäksi niillä ei ollut vaikutusta toiminnan keskeisiin periaatteisiin eli kytkinlaitehankkeiden jakamiseen kartellin jäsenten kesken niiden määrittämien kiintiöiden mukaisesti tarjouskilpailuja manipuloimalla sekä vähimmäishintojen asettamiseen niille kytkinlaitehankkeille, joita ei jaettu.

94 Näitä komission kartellin toiminnasta tekemiä tarkkaan eriteltyjä toteamuksia, joita kantajat eivät ole yksityiskohtaisesti kiistäneet, ei voida horjuttaa yleisellä ja täsmentämättömällä väitteellä, jonka mukaan ”koordinointi tapahtui vuodesta 2002 lähtien aivan uuden järjestelmän mukaisesti”, kuten muun muassa ABB:n työntekijöiden lausunnoista ilmenee. Katkelmissa, joita asioiden T-123/07 ja T-124/07 kantajat ovat lainanneet asiayhteydestään erotettuina, kyseessä oleva työntekijä Wi. kertoo olennaisilta osin, että tosiseikkojen tapahtumisen aikaan hänen esimiehensä salasi häneltä muiden kytkinlaitteiden tuottajien kanssa tehdyn ”yhteistyön” todellisen laajuuden ja sen, että kartelli, sellaisena kuin se oli vuodesta 2002 lähtien, oli jatkoa kartellin aikaisemmalle vaiheelle.

95 Kolmanneksi kartelli liittyi kyseessä olevan kahden vuoden jakson aikana samoihin markkinoihin eli kytkinlaitehankkeisiin niin erillisinä osina kuin toimintavalmiina sähköasemina.

96 Neljänneksi kartellissa mukana olleet yritykset sekä näihin yrityksiin kuuluneet eri yhtiöt olivat asiallisesti samoja kuin koko kartellin vuodesta 1998 vuoteen 2004 jatkuneen keston aikana, kun otetaan huomioon kytkinlaitealan keskittymiskehitys tänä aikana, ainoana poikkeuksena Siemensin, VA Tech -yrityksen ja Hitachin väliaikainen puuttuminen.

97 Viidenneksi eri yrityksiä kartellissa edustaneet henkilöt olivat suurelta osin samat vuonna 2000 ja 2002, jos jätetään ottamatta huomioon normaali vaihtuvuus jokaisessa yrityksessä. Edustajien henkilöllisyyteen liittyvästä jatkuvuudesta todistavat asiakirja-aineistoon kuuluvat erilaiset luettelot kokouksista ja erityisesti riidanalaisen päätöksen liitteessä I oleva luettelo sekä riidanalaisen päätöksen liitteessä II oleva luettelo kartellissa toimineista kyseisten yritysten yhteyshenkilöistä.

98 Kuudenneksi kartellin maantieteellinen toiminta-alue oli vuonna 2000 sama kuin vuosien 2002–2004 aikana. Se oli laajentunut hieman vuodesta 1988 lähtien siitä syystä, että kartellin jäsenet pääsivät tänä aikana Keski-Euroopan ja Itä-Euroopan markkinoille.

99 Lisäksi se komission korostama seikka, jota asioiden T-123/07 ja T-124/07 kantajat eivät ole kiistäneet, että muut kartellin jäsenet jatkoivat kartellia siitä väliaikaisesti poissa olleiden yritysten puuttumisen aikana ja että yhtä kokonaisuutta olevan kilpailusääntöjen rikkomisen objektiivinen jatkuvuus siten säilyi, osoittaa myös, että kyse oli yhdestä ja samasta kartellista.

100 Subjektiivisen elementin osalta on riittävää, että Reyrolle, SEHV ja Magrini olivat tietoisia osallistumisesta samaan kartelliin kuin aikaisemmin silloin, kun VA Tech -yritys aloitti uudelleen osallistumisensa kartelliin. Tähän liittyen on huomattava, että tietyt VA Tech -yritystä kartellissa vuodesta 2002 edustaneista työntekijöistä olivat johtotehtävissä tähän konserniin kuuluvissa yhtiöissä jo ennen mainittujen yhtiöiden kartelliin osallistumisen keskeytymistä vuonna 2000. Niinpä Z, V, C, B ja W, jotka mainitaan lokakuusta 2002 alkaen järjestettyjen eri kokousten osanottajaluettelossa (ks. riidanalaisen päätöksen liite I), olivat työskennelleet Reyrollessa, SEHV:ssä, Magrinissa ja Schneider Electricissä jo ennen vuotta 2000 (ks. riidanalaisen päätöksen liite II). Reyrolle, SEHV ja Magrini eivät siten voineet olla tuntematta seikkoja, jotka määrittävät kartellin luonteeltaan yhdeksi kokonaisuudeksi. Toisin kuin asioiden T-123/07 ja T-124/07 kantajat väittävät, subjektiivisen elementin täyttymistä ei siis sulje pois se, että kartellin muut osallistujat olivat vuonna 2000 erehdyttäneet ne luulemaan, että kartelli oli päätetty. Tältä kannalta ratkaisevaa ei ole niiden tietoisuus vuonna 2000 vaan silloin, kun ne osallistuivat uudelleen kartelliin.

101 Niinpä Reyrollen, SEHV:n ja Magrinin esittämä vanhentumisväite on joka tapauksessa hylättävä siksi, että nämä kaksi kilpailusääntöjen rikkomisen vaihetta, joista niitä moititaan, kuuluivat samaan jatkettuun ja yhtä kokonaisuutta olevaan rikkomiseen.

102 Yhteenvetona voidaan todeta, että ensimmäisen kanneperusteen osaperuste, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomisen, josta Reyrollea, SEHV:tä ja Magrinia moititaan, ensimmäisen vaiheen vanhentumista, on hylättävä.

4. Määrättyjen sakkojen määrän kohtuuttomuutta koskeva osaperuste

103 Kantajat esittävät tämän osaperusteen tueksi useita perusteita, jotka koskevat ensinnäkin sitä, että 10 prosentin raja Reyrollen, SEHV:n ja Magrinin liikevaihdosta ylittyi, toiseksi sitä, ettei näiden yhtiöiden tilanteita otettu huomioon, kolmanneksi Siemens Österreichin ja KEG:n sakkojen määrän kohtuuttomuutta suhteessa Reyrollen sakkojen määrään, neljänneksi eri kantajien määräämistä epämääräisellä tavalla yhteisvastuuseen, viidenneksi sitä, että komissio piti Reyrollea virheellisesti vastuullisena sen emoyhtiön lisäksi, kuudenneksi ne bis in idem -periaatteen loukkaamista Siemens Österreichin ja KEG:n osalta ja seitsemänneksi viimeksi mainittujen osalta myös sitä, ettei niiden sakkoja alennettu.

104 On todettava, että neljä ensimmäistä perustetta koskevat asiallisesti sitä, että komissio tulkitsi väärin unionin kilpailuoikeudessa tarkoitettua yrityksen käsitettä. Kantajat moittivat näitä perusteita tukevilla väitteillään sitä, että komissio sovelsi niihin niiden sakkojen laskennassa laskentapohjaa, joka perustui VA Tech -konsernin vuoden 2005 kokonaisliikevaihtoon eikä niiden erillisiin liikevaihtoihin, ja sitä, että tämän konsernin eri yhtiöiden yhteisvastuullisesti maksettavat määrät on määritetty epäselvästi. Niinpä nämä neljä perustetta on syytä käsitellä yhdessä ennen muiden perusteiden tutkimista.

a) Neljä ensimmäistä perustetta, jotka koskevat asiallisesti komission virheellistä tulkintaa unionin kilpailuoikeudessa tarkoitetusta yrityksen käsitteestä

Asianosaisten lausumat

105 Reyrolle, SEHV ja Magrini moittivat komissiota siitä, että se sovelsi niihin niiden sakkojen laskennassa laskentapohjaa, joka ei perustunut niiden erillisiin liikevaihtoihin vaan VA Tech -konsernin kokonaisliikevaihtoon riidanalaisen päätöksen tekemisen aikaan.

106 Reyrollen, SEHV:n ja Magrinin mukaan komission tällainen menettely on ilmeisessä ristiriidassa riidanalaisessa päätöksessä useaan otteeseen mainitun lähestymistavan, jonka mukaan se tarkoitti VA Tech -konsernin tytäryhtiöiden olevan ”kunkin erikseen vastuussa” EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisesta, kanssa. Reyrolle, SEHV ja Magrini esittävät myös, että komission soveltama laskentamenetelmä johtaa siihen, että Reyrollea pidetään vastuullisena SEHV:n ja Magrinin menettelystä ja päinvastoin, vaikka ne eivät kilpailusääntöjen rikkomisen keston suurimman osan aikana eli 15.4.1988 ja 13.12.2000 välisenä aikana olleet yhteydessä keskenään. Tällainen ”jälkikäteinen yhteisvastuu” olisi sen periaatteen vastaista, jonka mukaan rangaistus on suhteutettava rikkomiseen, koska mainittujen yhtiöiden taloudellista painoarvoa kartellissa on tästä syystä runsaasti liioiteltu.

107 Reyrolle, SEHV ja Magrini väittävät lisäksi, että komissio ei riidanalaisessa päätöksessä noudattanut asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädettyä ylärajaa 10 prosenttia liikevaihdosta. Vuonna 2005 Reyrollen maailmanlaajuinen liikevaihto oli noin 118 953 000 euroa, SEHV:n 222 034 242 euroa ja Magrinin 103 047 112 euroa, joten niille määrätyt 22 050 000 euron sakot olivat liialliset.

108 Lisäksi Reyrolle, SEHV ja Magrini katsovat, että komission ehdottama laskentatapa on ristiriidassa Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamista koskevan yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 7 artiklan 1 kappaleen, jonka mukaan rikoksesta ei saa määrätä sen tekohetkellä sovellettavissa ollutta rangaistusta ankarampaa rangaistusta, kanssa. Niiden mukaan komission suorittama taloudellisen kokonaisuuden käsitteen jälkikäteinen soveltaminen sakon määrän laskennassa johtaa rangaistuksen ankaroitumiseen.

109 Reyrolle lisää, että komission olisi pitänyt ottaa huomioon sen rajalliset mahdollisuudet haitata kilpailua yhteismarkkinoilla joko alentamalla sen sakon laskentapohjaa tai soveltamalla lieventäviä seikkoja. Sen toiminta ETA-alueella rajoittui teknisistä syistä Yhdistyneeseen kuningaskuntaan ja Irlantiin koko kiintiösopimuksen voimassaoloajan. Niinpä sen maailmanlaajuinen liikevaihto antoi liioittelevan kuvan sen merkityksestä kilpailulle yhteismarkkinoilla eikä ilmentänyt asianmukaisesti sen mahdollisuuksia aiheuttaa haittaa muille toimijoille ETA-alueella.

110 Siemens Österreich ja KEG väittävät, että niille määrätyn sakon määrä on liiallinen Reyrollelle määrättyyn sakkoon verrattuna siitä syystä, että komissio päätti määrätä niille sakon, ikään kuin ne olisivat olleet yhteydessä SEHV:n ja Magrinin kanssa vuosien 1998 ja 2000 välisenä aikana, mikä antaa liioittelevan kuvan niiden taloudellisesta painoarvosta kartellissa.

111 Siemens Österreich ja KEG lisäävät, että lähtökohtaisesti emoyhtiöille määrättävät sakot tytäryhtiöiden suorittamista kilpailusääntöjen rikkomisista sen perusteella, että ne käyttävät tytäryhtiöidensä liiketoimintamenettelyissä ratkaisevaa vaikutusvaltaa, eivät voi olla ankarampia kuin tytäryhtiöille määrätyt sakot. Ne katsovat kuitenkin, että niille esillä olevassa asiassa määrättyjen sakkojen määrät olivat niiden syyksi luetun kilpailusääntöjen rikkomisen kesto huomioon ottaen kaksi kertaa korkeammat kuin Reyrollelle määrätyt eli 242 307 euroa rikkomiskuukautta kohti niiden osalta ja 124 576 euroa rikkomiskuukautta kohti Reyrollen osalta.

112 Siemens Österreichin ja KEG:n mukaan komission valitsemassa lähestymistavassa ei oteta huomioon periaatetta siitä, että rangaistuksen ja kunkin yhtiön oman moitittuihin tekoihin osallistumisen on vastattava toisiaan, eikä ”syyllisyysperiaatetta”, ja sillä rikotaan siten asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaletta. Tällainen lähestymistapa on myös ristiriidassa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavista suuntaviivoista annetun komission tiedonannon (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) kanssa. Lisäksi komissio oletti vastauskirjelmässään virheellisesti ilman mitään näyttöä, että VA Technologie oli Reyrollen ostamisen ja VAS:n perustamisen aikaan tietoinen, tai sen olisi pitänyt olla tietoinen, Reyrollen osallistumisesta kartelliin, vaikka VA Technologie ”tuli kytkinlaitealalle vasta Reyrollen hankkimisen myötä” ja vaikka tätä tapahtumaa edeltäneessä tilintarkastuksessa (due diligence -tarkastus) ei käynyt ilmi mitään sääntöjenvastaista toimintaa.

113 Siemens Österreich ja KEG katsovat, että komission olisi pitänyt ensin laskea sakkojen määrät jokaiselle VA Tech -konsernin tytäryhtiölle, ennen kuin se laski prorata-periaatteen mukaisesti tämän konsernin kussakin tytäryhtiössä käyttämän määräysvallan ajalta emoyhtiöiden yhteisvastuullisesti maksettavan sakon määrän. Tätä menetelmää soveltamalla komission määräämien sakkojen olisi pitänyt olla Reyrollen osalta 720 000 euroa, SEHV:n osalta 900 000 euroa ja Magrinin osalta 360 000 euroa eli yhteismäärältään 1 980 000 euroa.

114 SEHV ja Magrini esittävät myös, että niille riidanalaisessa päätöksessä määrättyjen sakkojen yhteismäärä 22 050 000 euroa jaettiin virheellisesti siten, että yhtäältä konsernin, jonka emoyhtiö on Schneider Electric (jäljempänä Schneider-konserni), määräksi tuli 4 500 000 euroa ja toisaalta VA Tech -konsernin määräksi tuli 17 550 000 euroa. Ne väittävät, että komission luultavasti suorittama laskenta johtaa lopulta siihen, että Schneider Electric joutuu vain hyvin rajalliseen vastuuseen eli sen osuus on 40 prosenttia koko siltä jaksolta, jolloin se käytti niissä yksin määräysvaltaa. Sitä vastoin VA Tech -konsernin ja Reyrollen asema on huomattavasti epäedullisempi.

115 SEHV ja Magrini lisäävät, että komissio määritti Schneider Electriciin sovellettavan sakon laskentapohjan sen VAS:stä omistaman osuuden perusteella. VA Technologie kuitenkin sijoitti VAS:ään useita toimintoja, joilla ei ollut mitään yhteyttä kartelliin. Niinpä riidanalaisen päätöksen 2 artiklan l alakohdan i alakohdassa määrätty sakko, joka SEHV:n, Magrinin ja Reyrollen on maksettava yhteisvastuullisesti, on selvästi liiallinen.

116 Komissio katsoo, että sakon määrän määrittäminen riidanalaisessa päätöksessä vastaa oikeuskäytännössä asetettuja kriteereitä ja siinä otetaan huomioon tarpeellisessa määrin Reyrollen, SEHV:n ja Magrinin omat tilanteet.

117 Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan osalta komissio korostaa, ettei sitä voida soveltaa suoraan esillä olevaan asiaan. Lisäksi se väittää, että riidanalaisella päätöksellä ei loukattu taannehtivuuskiellon periaatetta eikä nulla poena sine lege -periaatetta.

118 Komissio kiistää myös Reyrollen väitteen, jonka mukaan tämän yhtiön maailmanlaajuisen liikevaihdon huomioon ottaminen johtaa sen sakon laskennassa käytettävän laskentapohjan kohtuuttomuuteen. Se katsoo olevan oikein käyttää perusteena maailmanlaajuista liikevaihtoa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden osoittajana, jos kartelli koskee lähes koko maailmanmarkkinoita. Lisäksi se huomauttaa, että missään unionin oikeuden säännöksessä ei säädetä rangaistuksen suhteuttamisesta rikkomisen kestoon.

119 Komissio huomauttaa lisäksi, että Siemens Österreich ja KEG eivät väitä, että VA Tech -konsernille Reyrollen menettelyn ja SEHV:n ja Magrinin menettelyn vuoksi kahden erikseen määrättävän hypoteettisen sakon määrä olisi riidanalaisessa päätöksessä asetetun kertasakon määrää pienempi. Päätös voidaan kuitenkin kumota vain, jos väitetysti virheellisellä laskennalla on todella aiheutettu vahinkoa kantajalle.

120 Komissio esittää yhteisvastuullisesti maksettavien määrien määrittämiseen liittyen, että tätä perustetta ei voida ottaa tutkittavaksi, koska SEHV ja Magrini eivät voi vedota koko yrityksen etuihin, koska tällä määrittämisellä ei ole välitöntä vaikutusta niihin. Komissio katsoo myös perustelleensa kantajien sakon määrän laskennan riittävällä tavalla. Lisäksi komissio katsoo, että suurimman osan yhteisvastuusta asettaminen Schneider Electricille olisi huomattavasti epäedullisempaa VA Tech -konsernille kuin sen suorittama vastuunjako, koska mainitun konsernin kokonaisvastuu muodostuisi näin huomattavasti suuremmaksi.

121 Komissio esitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin antamissaan vastauksissa sekä istunnossa olennaisilta osin, että se voi määrittää yhteisvastuullisesti maksettavien sakkojen määrän vapaasti, koska yhteisvastuu merkitsee etua kyseessä oleville yhtiöille. Niinpä ei merkitse virheellistä menettelyä, että yhtäältä Reyrolle ja toisaalta SEHV ja Magrini joutuvat yhteisvastuullisesti suorittamaan määrän riippumatta niiden VA Tech -konsernin tytäryhtiöiden ominaisuudessa tapahtuneen yhteisen kartelliin osallistumisen kestosta, samoin kuin ei myöskään se, ettei Reyrollen kymmenen vuoden ajan jatkunut osallistuminen yksin ennen sitä, kun VA Technologie osti sen, näy yksin vastattavassa määrässä, kuten ei sekään, että Siemens Österreich ja KEG eivät joutuneet yhteisvastuullisesti vastuuseen osasta SEHV:n ja Magrinin sakkoa. Lisäksi riidanalaisen päätöksen 468 perustelukappaleessa annettuja tietoja yhteisvastuun ajanjaksoista ei komission mukaan pidä ymmärtää siten, että niiden perusteella muodostuu ehdottomasti yhteisvastuita yhteisvastuullisten velkojen merkityksessä. Kun se otti mainitussa 468 perustelukappaleessa kantaa Reyrollen henkilökohtaiseen vastuuseen 15.4.1988 ja 20.9.1988 väliseltä ajalta, se ei sulkenut pois sitä, että yhteisvastuu voitaisiin säilyttää muun kuin taloudellisen yksikön olemassaolon perusteella, koska vain yhteisvastuu sen emoyhtiöiden kanssa suljettiin tämän ajanjakson osalta pois. Komissio katsoo, että loppujen lopuksi yhteisvastuullisesti velasta vastuussa olevilla on täysi vapaus jakaa sakon kokonaismäärä keskenään, mikä merkitsee etua niille.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

– Rangaistusten ja seuraamusten yksilökohtaisuuden periaate

122 Aluksi on aiheellista muistuttaa, että sen periaatteen nojalla, jonka mukaan rangaistukset ja seuraamukset on määrättävä yksilökohtaisesti, henkilölle – luonnolliselle henkilölle tai oikeushenkilölle – voidaan määrätä seuraamus vain seikoista, joista sitä itseään moititaan (yhdistetyt asiat T‑45/98 ja T‑47/98, Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni v. komissio, tuomio 13.12.2001, Kok., s. II‑3757, 63 kohta), ja tätä periaatetta sovelletaan kaikissa hallinnollisissa menettelyissä, jotka saattavat johtaa seuraamusten määräämiseen yhteisön kilpailusääntöjen nojalla (asia T-304/02, Hoek Loos v. komissio, tuomio 4.7.2006, Kok., s. II‑1887, 118 kohta). Tämä periaate on kuitenkin sovitettava yhteen EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen käsitteen, sellaisen kuin sitä on tulkittu oikeuskäytännössä, kanssa. Tältä osin on muistutettava, että EY 81 artiklassa tarkoitettu yrityksen käsite sisältää taloudelliset yksiköt, joista kullakin on yhtenäinen organisaatio, joka muodostuu henkilöistä sekä aineellisista ja aineettomista tekijöistä ja jolla pyritään pysyvästi tiettyyn taloudelliseen päämäärään ja joka voi myötävaikuttaa tämän määräyksen rikkomiseen (ks. asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1487, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Yhteisön kilpailuoikeudessa tunnustetaan se, että samaan konserniin kuuluvat eri yhtiöt muodostavat yhden taloudellisen yksikön eli EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen, jos konsernin tytäryhtiöt eivät määritä itsenäisesti toimintaansa markkinoilla (ks. vastaavasti asia T-203/01, Michelin v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok., s. II-4071, 290 kohta).

123 Tästä seuraa, että on hylättävä Siemens Österreichin ja KEG:n väite, jonka mukaan siitä, että kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuva yritys muodostuu useista eri yhtiöistä, ei seuraa, että viimeksi mainittuja olisi pidettävä yhtenä rikkomiseen osallistujana. Tämä väite perustuu yrityksen ja yhtiön käsitteiden sekoittamiseen, eikä sille löydy tukea kantajien mainitsemassa oikeuskäytännössä.

124 Samoin on hylättävä edellä 108 kohdassa esitetty Reyrollen, SEHV:n ja Magrinin väite, jonka mukaan se, että komissio soveltaa takautuvasti taloudellisen kokonaisuuden käsitettä sakon määrän laskemisessa, johtaa seuraamuksen ankaroitumiseen ja se on siten Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleen, jonka mukaan rikoksesta ei saa määrätä sen tekohetkellä sovellettavissa ollutta rangaistusta ankarampaa rangaistusta, vastainen. Komission käytäntö, jossa otetaan sakon määrän laskemisessa huomioon yrityksen liikevaihto – ja siten mahdollisesti tämän yrityksen muodostavien kaikkien yhtiöiden yhteenlaskettu liikevaihto, on ollut samanlaisena käytössä pitkään, ja sen pitäisi siten olla tuttu talouden toimijoille. Lisäksi kantajat olivat jatkaneet osallistumistaan rikkomiseen yrityksen liikevaihdon kasvamiseen johtaneen sulautumisen jälkeen. Ne eivät voi siten edellyttää, että komissio kohtelisi niitä niin kuin sulautumista ei olisi tapahtunut, koska periaatetta, jonka mukaan sakon määrän laskemisen kannalta ratkaiseva on yrityksen liikevaihto eivätkä sen muodostavien yhtiöiden erilliset liikevaihdot, sovellettiin kartellin toiminta-aikana, eikä sitä siten sovellettu takautuvasti.

125 On lisättävä myös, että komission vakiintunut käytäntö, jossa otetaan huomioon sakon laskentapohjan määrittämisessä viimeisen kokonaisen vuoden, jona kilpailusääntöjä rikottiin, liikevaihto, on implisiittisesti hyväksytty oikeuskäytännössä (ks. vastaavasti asia C-291/98 P, Sarrió v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I‑9991, 85–87 kohta).

126 Tässä yhteydessä on ensinnäkin muistutettava oikeuskäytännöstä, jonka mukaan sakkojen ehkäisevyys on yksi tekijöistä, joiden perusteella rikkomisten vakavuus on vahvistettava (asia C-219/95 P, Ferriere Nord v. komissio, tuomio 17.7.1997, Kok., s. I‑4411, 33 kohta ja yhdistetyt asiat T-101/05 ja T-111/05, BASF ja UCB v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II‑4949, 45 kohta). Sakon ehkäisevyys riippuu kuitenkin suuressa määrin siitä, että se on riittävän tuntuva kyseessä olevalle yritykselle. Jotta voitaisiin mitata sakon ehkäisevää vaikutusta kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneeseen yritykseen, on otettava huomioon rikkomisen päättyessä vallinnut tilanne eikä sitä, joka olisi voinut vallita aikaisemmin. Aikaisemman tilanteen huomioon ottaminen saattaisi johtaa joko ehkäisevyyden kannalta liian vähäisen sakon määräämiseen, jos kyseessä olevan yrityksen liikevaihto olisi kasvanut tällä välin, tai ehkäisevyyden kannalta tarpeettoman suuren sakon määräämiseen, jos kyseessä olevan yrityksen liikevaihto olisi vähentynyt tällä välillä.

127 Toiseksi olisi epäkäytännöllistä ja täysin liiallista, kun otetaan huomioon hyvän hallinnon periaate ja hallintomenettelyn ekonomiaa koskevat vaatimukset, edellyttää komissiolta, että se ottaa huomioon kyseessä olevien yritysten liikevaihdon kehityksen kartellin koko toiminta-ajalta. Tällainen lähestymistapa edellyttäisi, kuten komissio aivan oikein esittää, erillisen sakon laskentapohjan laskemista jokaista kartelliin kuulumisvuotta varten ja osallistujien markkinaosuuksien määrittämistä jokaisen rikkomisvuoden osalta.

128 Niinpä on hylättävä myös edellä 110 kohdassa esitetty Siemens Österreichin ja KEG:n väite, jonka mukaan komission valitsemasta lähestymistavasta, jolle on ominaista se, että niille on määrätty sakko siten, että otetaan huomioon VA Tech -konsernin liikevaihto vuodelta 2003 eikä SEHV:n ja Magrinin ostamista edeltänyttä pienempää liikevaihtoa, on seurauksena niillä kartellissa olevan taloudellisen painoarvon liioitteleminen.

129 Samoin on hylättävä edellä 112 kohdassa esitetty Siemens Österreichin ja KEG:n väite, jonka mukaan mainitussa lähestymistavassa ei oteta huomioon periaatetta, jonka mukaan seuraamuksen on vastattava yhtiön omaa myötävaikutusta tekoihin, joista sitä moititaan, eikä syyllisyysperiaatetta. Riidanalaisesta päätöksestä ja erityisesti sen 468 perustelukappaleen c kohdasta ja 507 perustelukappaleesta ilmenee, että mainittuja kantajia on pidetty vastuullisina vain sen ajanjakson osalta, jolloin ne osallistuivat kartelliin tytäryhtiöidensä eli ensin Reyrollen ja sitten vuodesta 2001 alkaen myös SEHV:n ja Magrinin kautta.

130 Siitä myös edellä 112 kohdassa esitetystä Siemens Österreichin ja KEG:n väitteestä, jonka mukaan komissio oletti virheellisesti, että VA Technologie oli tai sen olisi pitänyt olla tietoinen Reyrollen osallistumisesta kartelliin silloin, kun se osti Reyrollen ja perusti VAS:n, on todettava, että komissio voi perustellusti olettaa, että kokonaan emoyhtiön omistuksessa oleva tytäryhtiö noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita, ja että tämän olettaman seurauksena komission ei tarvitse varmistaa, onko emoyhtiö todella käyttänyt tätä valtaa (ks. asia T-330/01, Akzo Nobel v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II‑3389, 83 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kokonaan omistetun tytäryhtiön menettelyn paneminen emoyhtiön vastuulle ei edellytä siten näyttöä siitä, että emoyhtiö oli tietoinen tytäryhtiön toimista. Sen sijaan emoyhtiön on kumottava tämä olettama esittämällä siitä riittävä näyttö, jos se katsoo, että huolimatta siitä, että se omistaa koko tytäryhtiönsä pääoman, tytäryhtiö päättää itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään (ks. em. asia Akzo Nobel v. komissio, tuomion 83 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

131 Tässä asiassa sillä, oliko VA Technologie tietoinen Reyrollen kuulumisesta kartelliin, kun se osti Reyrollen vuonna 1998, ei siten ole merkitystä, sillä Siemens Österreich ja KEG eivät ole unionin yleisessä tuomioistuimessa kiistäneet sitä, että VA Tech -konsernin vuodesta 1998 kokonaan omistama Reyrolle sovelsi pääosin sen antamia ohjeita eikä päättänyt itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään. Niinpä se, että komissio on voinut virheellisesti katsoa, että VA Technologie oli tästä tietoinen, ei tee riidanalaisesta päätöksestä virheellistä.

132 Lisäksi VAS:n vuonna 2001 tapahtuneeseen perustamiseen liittyen komissio saattoi aivan oikein katsoa, että VA Technologie oli tuolloin tietoinen niin aikaisemman tytäryhtiönsä Reyrollen kuin uusien tytäryhtiöidensä SEHV:n ja Magrinin osallistumisesta kartelliin. Komissio esitti riidanalaisen päätöksen 454 perustelukappaleessa ja sitä seuraavissa perustelukappaleissa, että useat VA Tech -yritystä kartellin kokouksissa edustaneet henkilöt ovat samanaikaisesti olleet johtavissa asemissa niin tytäryhtiöissä Reyrolle, SEHV ja Magrini kuin niiden emoyhtiöissä eli VA Technologiessa ja VAS:ssä – joiden oikeudellinen seuraaja on Siemens Österreich – sekä KEG:ssä. Siemens Österreich ja KEG eivät ole kiistäneet näitä toteamuksia unionin yleisessä tuomioistuimessa.

133 Tämä väite on siten hylättävä.

134 Koska EY 81 artiklaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa rikkonut taho on kilpailuoikeudessa tarkoitettu yritys, jolla ei ole sellaisenaan oikeushenkilöllisyyttä, komission on päätöksessään tämän rikkomisen toteamisesta ja sakkojen määräämisestä määritettävä ne tähän yritykseen kuuluvat erilliset yhtiöt, joille päätös osoitetaan ja joiden on vastattava yrityksen lukuun sakkojen maksamisesta. Tästä seuraa, että yritykseen kuuluville eri yhtiöille määrättävät sakot on poikkeuksellisia tilanteita lukuun ottamatta laskettava yrityksen taloudellisen vahvuuden ja siten sen liikevaihdon perusteella eikä yksittäisten yhtiöiden taloudellisen vahvuuden perusteella.

135 Käsiteltävässä asiassa komissio selitti aluksi riidanalaisen päätöksen 333 perustelukappaleessa, että EY 81 artikla ja ETA-sopimuksen 53 artikla koskevat unionin oikeudessa tarkoitettua yritystä, joka on käsite, jota ei pidä sekoittaa oikeushenkilön käsitteeseen kansallisessa kauppa-, yhtiö- tai vero-oikeudessa. Koska päätös, jolla näiden artiklojen rikkominen todetaan, on osoitettava oikeushenkilöille, on tarpeen, että komissio määrittää kyseessä olevan yrityksen piirissä ne oikeushenkilöt, joille päätös osoitetaan. Komissio selitti sitten riidanalaisen päätöksen 335 perustelukappaleessa, että emoyhtiöitä, jotka käyttävät tytäryhtiön markkinakäyttäymistä koskevaa ratkaisevaa vaikutusvaltaa, voidaan pitää yhteisvastuullisina tyt