ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Yhteisön postipalvelujen sisämarkkinoiden kehittämistä ja palvelun laadun parantamista koskevista yhteisistä säännöistä 15.12.1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/67/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 20.2.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2008/6/EY 2 artiklan 1, 1 a ja 6 alakohtaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sellaiselle pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan tiekuljetus- sekä huolinta- ja pikalähetysyritykset, jotka tarjoavat postilähetysten keräily-, lajittelu-, kuljetus- ja jakelupalveluja, ovat kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 a alakohdassa tarkoitettuja postipalvelujen tarjoajia, paitsi siinä tapauksessa, että niiden toiminta rajoittuu postilähetysten kuljettamiseen.

Direktiivin 97/67, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2008/6, 2 artiklan 19 alakohtaa ja 9 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa velvoitetaan tiekuljetuspalvelujen sekä huolinta- ja pikalähetyspalvelujen tarjoajat hankkimaan yleisvaltuutus postipalvelujen tarjoamiseen, kunhan mainittu säännöstö on perusteltu jonkin kyseisen direktiivin 2 artiklan 19 alakohdassa luetellun olennaisen vaatimuksen vuoksi ja kunhan se on suhteellisuusperiaatteen mukainen siten, että se on omiaan takaamaan tavoitellun päämäärän saavuttamisen ylittämättä sitä, mikä on tarpeen sen saavuttamiseksi, minkä tarkastaminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä.

Tältä osin on muistutettava siitä, että direktiivin 97/67 9 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat ottaa yleispalvelun piiriin kuulumattomia palveluja varten käyttöön yleisvaltuutuksia, siinä laajuudessa kuin se on tarpeen olennaisten vaatimusten noudattamisen takaamiseksi.

Ennen kuin kyseiset vaatimukset luetellaan mainitun direktiivin 2 artiklan 19 alakohdassa tyhjentävästi, siinä määritellään ne siten, että ne ovat yleistä etua koskevia, muita kuin taloudellisia syitä, joiden vuoksi jäsenvaltio saattaa joutua säätämään postipalvelujen tarjoamista koskevia ehtoja.

Pääasiassa kyseessä olevan säännöstön oikeasuhteisuudesta on muistutettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä on tarkastaa arvioidessaan kaikkia asiassa merkityksellisiä oikeudellisia seikkoja ja tosiseikkoja, onko mainitunlainen säännöstö omiaan takaamaan tavoiteltujen päämäärien saavuttamisen ylittämättä sitä, mikä on tarpeen niiden saavuttamiseksi.

(ks. 43, 44, 49 ja 61 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Päätöksen 2010/413, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2012/635, 20 artiklan 1 kohdan c alakohtaan ja asetuksen N:o 267/2012, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1263/2012, 23 artiklan 2 kohdan d alakohtaan sisältyvää kriteeriä, joka koskee tukea Iranin hallitukselle, on tulkittava siten, että se koskee asianomaisen henkilön tai yhteisön omaa toimintaa, jolla tosin ei sellaisenaan ole mitään suoraa tai välillistä yhteyttä ydinaseiden levittämiseen mutta joka on kuitenkin omiaan edistämään sitä, koska siten Iranin hallitukselle tarjotaan aineellisia, rahoituksellisia tai logistisia resursseja tai välineitä, joiden avulla sen on mahdollista jatkaa levittämistoimintaa.

Lisäksi kyseinen kriteeri, luettuna neuvoston tavoittelemien päämäärien valossa, koskee sellaisia Iranin hallitukselle annettavan tuen muotoja, jotka määrällisen tai laadullisen merkittävyytensä vuoksi edistävät Iranin ydinenergia-alan toimintaa.

(ks. 67 ja 69 kohta)
Direktiiviä 93/13 on tulkittava siten, että se ei ole esteenä Tribunal Supremon (ylin tuomioistuin, Espanja) pääasiassa kyseessä olevan oikeuskäytännön kaltaiselle kansalliselle oikeuskäytännölle, jonka mukaan kuluttajan kanssa tehdyn lainasopimuksen ehto, josta ei ole neuvoteltu ja jolla vahvistetaan sovellettava viivästyskoron korkokanta, on kohtuuton sillä perusteella, että siinä vaaditaan suhteettoman suurta korvausta kuluttajalta, jonka maksusuoritus on viivästynyt, sillä tämä korkokanta on yli kaksi prosenttiyksikköä korkeampi kuin sopimuksen mukainen pääomalle maksettavien korkojen vuotuinen korkokanta.

Tältä osin on todettava – kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 60 kohdassa –, että ei voida sulkea pois sitä, että yhdenmukaistajan roolissaan lainsäädännön tulkitsijana ja oikeusvarmuuden takaamiseksi Tribunal Supremon kaltaiset jäsenvaltion ylimmät tuomioistuimet voivat direktiiviä 93/13 noudattaen vahvistaa tiettyjä perusteita, joiden perusteella alempien tuomioistuinten on tarkasteltava sopimusehtojen kohtuuttomuutta. Vaikka pääasiassa kyseessä olevassa Tribunal Supremon oikeuskäytännössä ei tosin näytetä asetettavan tiukempia säännöksiä, joita jäsenvaltiot voivat antaa kyseisen direktiivin 8 artiklan nojalla varmistaakseen kuluttajansuojan korkeamman tason, erityisesti koska – kuten Espanjan hallitus on unionin tuomioistuimen suullisessa käsittelyssä täsmentänyt –, tämä oikeuskäytäntö ei näytä olevan oikeudellisesti sitovaa Espanjan oikeusjärjestyksessä, on kuitenkin niin, että Tribunal Supremon käsiteltävässä asiassa esittämän kaltaisen oikeuskäytäntöön perustuvan perusteen vahvistaminen sisältyy mainitulla direktiivillä tavoiteltuun kuluttajansuojan päämäärään. Direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdasta ja kyseisen direktiivin yleisestä rakenteesta nimittäin ilmenee, ettei tämän direktiivin tarkoituksena ole niinkään sopimuspuolten sopimusperusteisten oikeuksien ja velvollisuuksien tasapaino vaan sen välttäminen, että näiden oikeuksien ja velvollisuuksien välille aiheutuisi epätasapaino kuluttajien vahingoksi.

(ks. 68, 69 ja 71 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Euroopan unionin erioikeuksista ja vapauksista tehdyn pöytäkirjan (N:o 7) 1 artiklan viimeistä virkettä on tulkittava siten, että unionin tuomioistuimen ennalta antama lupa ei ole tarpeen siinä tapauksessa, että kolmas osapuoli aloittaa jäsenvaltion elimeltä olevan saatavan ulosmittauksen, kun kyseinen elin on vastaavasti velkaa kolmannen osapuolen velalliselle, joka on Euroopan sosiaalirahaston osarahoittamien hankkeiden toteuttamista varten myönnettyjen varojen saaja.

Komission jäsenvaltioille rahastoista suorittamat maksut tarkoittavat siten varojen siirtoa unionin talousarviosta jäsenvaltioiden talousarvioihin. Siltä osin kuin nämä varat poistuvat unionin talousarviosta ja ne asetetaan jäsenvaltioiden käyttöön, ei voida katsoa, että niiden maksamisen jälkeen ne olisivat edelleen pöytäkirjan 1 artiklan viimeisessä virkkeessä tarkoitettuja unionin varoja.

Sillä seikalla, että tällaiset varat on osoitettu unionin politiikkojen täytäntöönpanoon, ei ole merkitystä tässä yhteydessä. Kuten julkisasiamies on pääasiallisesti todennut ratkaisuehdotuksensa 44 kohdassa, unionin ESR:stä tarjoaman osarahoituksen ja yksittäisen hankkeen toteuttamisen yhteys on liian epäsuora, jotta voitaisiin katsoa, että rahamäärät, jotka jäsenvaltioiden viranomaiset ovat velkaa tuensaajille näiden hankkeiden toteuttamisen yhteydessä, olisivat unionin varoja ja tarvitsisivat näin ollen unionin toiminnan häiriintymisen ja riippumattomuuden vaarantumisen estämiseksi pöytäkirjan 1 artiklan viimeisessä virkkeessä tarkoitettua unionin varojen ulosmittaussuojaa.

(ks. 39–41, 45 ja 46 kohta sekä tuomiolauselma)
Unionin oikeudelle on ominaista sen perustuminen itsenäiseen, perussopimuksista muodostuvaan oikeuslähteeseen, sen ensisijaisuus jäsenvaltioiden oikeuteen nähden ja lukuisien niiden kansalaisiin ja niihin itseensä sovellettavien säännösten ja määräysten välitön oikeusvaikutus. Nämä unionin oikeuden keskeiset ominaispiirteet ovat olleet pohjana sellaisen keskinäisessä riippuvuussuhteessa olevien periaatteiden, sääntöjen ja oikeussuhteiden jäsennellyn verkoston luomiselle, joka sitoo vastavuoroisesti unionia itseään ja sen jäsenvaltioita sekä jäsenvaltioita keskenään (ks. vastaavasti lausunto 2/13 (unionin liittyminen Euroopan ihmisoikeussopimukseen), 18.12.2014, EU:C:2014:2454, 165–167 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kun otetaan huomioon tämän tuomion 33 kohdassa mainitut unionin oikeuden luonne ja erityispiirteet, unionin oikeuden on katsottava yhtä aikaa kuuluvan jokaisen jäsenvaltion voimassa olevaan oikeuteen ja perustuvan jäsenvaltioiden väliseen kansainväliseen sopimukseen.

Tästä seuraa, että näillä kahdella perusteella kahdenvälisen investointisuojasopimuksen 8 artiklassa tarkoitetun välimiesoikeuden on mahdollisesti tulkittava ja jopa sovellettava unionin oikeutta ja erityisesti perusvapauksia, kuten sijoittautumisvapautta ja pääomien vapaata liikkuvuutta, koskevia säännöksiä ja määräyksiä. Näin ollen on toiseksi tarkasteltava, kuuluuko kahdenvälisen investointisuojasopimuksen 8 artiklassa tarkoitetun kaltainen välimiesoikeus unionin tuomioistuinjärjestelmään ja erityisesti voidaanko sitä pitää SEUT 267 artiklassa tarkoitettuna jäsenvaltion tuomioistuimena. Pääasiassa kyseessä oleva välimiesoikeus ei kuitenkaan ole osa Alankomaiden ja Slovakian tuomioistuinjärjestelmää. Nimenomaan se, että tämän välimiesoikeuden lainkäyttövalta on poikkeus näiden kahden jäsenvaltion tuomioistuinten lainkäyttövallasta, on yksi tärkeimmistä syistä kahdenvälisen investointisuojasopimuksen 8 artiklasta määräämiselle. Tämä pääasiassa kyseessä olevan välimiesoikeuden ominaisuus merkitsee lisäksi sitä, ettei sitä missään tapauksessa voida pitää SEUT 267 artiklassa tarkoitettuna ”jäsenvaltion” tuomioistuimena.

(ks. 33, 41–43, 45 ja 46 kohta)
Eräiden kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä Montrealissa 28.5.1999 tehdyn ja Euroopan yhteisön nimissä 5.4.2001 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2001/539/EY hyväksytyn yleissopimuksen 31 artiklan 4 kappaletta on tulkittava siten, että muistutus on tehtävä kyseisen artiklan 2 kappaleen mukaisissa määräajoissa mainitun artiklan 3 kappaleessa tarkoitetulla tavalla kirjallisesti sillä uhalla, että kannevalta rahdinkuljettajaa vastaan menetetään.

Tässä yhteydessä on aluksi mainittava, että Montrealin yleissopimuksen 31 artiklan 2 kappaleesta ilmenee muun muassa, että vastaanottajan on tehtävä vahinkoa koskeva muistutus rahdinkuljettajalle heti kun vahinko on havaittu, kuitenkin viimeistään kyseisessä määräyksessä matkatavaroita ja tavaroita varten määrätyissä erillisissä määräajoissa. Lisäksi kyseisen yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleessa määrätään, että muistutus on aina tehtävä kirjallisesti ja se on annettava tai lähetettävä muistutusta koskevien määräaikojen kuluessa.

Montrealin yleissopimuksen 31 artiklan 2 ja 3 kappaleen määräykset ovat luonteeltaan toisiaan täydentäviä. Kyseisen yleissopimuksen 31 artiklan 2 kappaleessa vahvistetaan määräajat, joiden kuluessa erityyppiset muistutukset on osoitettava lentoliikenteen harjoittajalle, kun taas mainitun yleissopimuksen 31 artiklan 3 kappaleessa täsmennetään yhtäältä, millä tavalla muistutukset on osoitettava rahdinkuljettajalle, ja toisaalta, missä muodossa ne on tehtävä, täsmennyksen kuitenkaan vaikuttamatta velvollisuuteen noudattaa mainitun 31 artiklan 2 kappaleen mukaisia määräaikoja.

Tästä seuraa, että Montrealin yleissopimuksen 31 artiklan 2 ja 3 kappaletta yhdessä luettuina on tulkittava siten, että niillä asetetaan velvollisuus tehdä muistutus kirjallisena ja osoittaa se lentoliikenteen harjoittajalle mainitun 31 artiklan 2 kappaleen mukaisissa määräajoissa. Lisäksi on mainittava, että kun otetaan huomioon tuomion 26 kohdassa täsmennetty Montrealin yleissopimuksen 31 artiklan 2 ja 3 kappaleen erityinen suhde, muistutusta ei voida pitää kyseisen artiklan 4 kappaleessa tarkoitetulla tavalla rahdinkuljettajalle pätevästi määräajoissa osoitettuna, jos sitä ei ole tehty saman artiklan 3 kappaleessa edellytetyssä kirjallisessa muodossa.

(ks. 24–27, 30 ja 31 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Kupariyhdisteiden hyväksynnän uusimisen voimassaoloaikaan liittyvät kasvinsuojeluaineiden markkinoille saattamisesta annetun asetuksen N:o 1107/2009 80 artiklan 7 kohdan täytäntöönpanosta ja korvattavien aineiden luettelon laatimisesta annetun asetuksen 2015/408 oikeusvaikutukset toteutuvat kupariyhdisteiden tuojaan nähden ainoastaan täytäntöönpanotoimenpiteiden välityksellä. Asetuksen N:o 1107/2009 ja erityisesti sen 24 artiklan 2 kohdan säännöksistä nimittäin seuraa, että sillä, että kupariyhdisteet luokitellaan asetuksessa 2015/408 korvattavaksi aineeksi, ei ole vaikutusta tämän aineen hyväksynnän uusimismenettelyn soveltamiseen. Tämä menettely, samoin kuin sellaisen tehoaineen, jota ei ole sisällytetty asetuksen 2015/408 liitteenä olevaan luetteloon, hyväksynnän uusimismenettely, edellyttää sitä, että komissio antaa asetuksen N:o 1107/2009 20 artiklan 1 kohdan mukaisesti.

Päätös koskee SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla erikseen muita kuin niitä, joille se on osoitettu, ainoastaan silloin, kun tämä päätös vaikuttaa niihin niille tunnusomaisten erityispiirteiden tai sellaisen tosiasiallisen tilanteen takia, jonka perusteella ne erottuvat kaikista muista ja ne voidaan näin ollen yksilöidä samalla tavalla kuin se, jolle päätös on osoitettu. Se, että on mahdollista jollakin tarkkuudella määrittää niiden oikeussubjektien lukumäärä, joihin toimenpidettä sovelletaan, tai jopa yksilöidä nämä oikeussubjektit, ei mitenkään merkitse sitä, että olisi katsottava, että toimenpide koskee näitä oikeussubjekteja erikseen, jos toimenpidettä sovelletaan siinä objektiivisesti määritellyn oikeudellisen tilanteen tai tosiseikaston perusteella.

Kun kyse on kupariyhdisteiden tuottajien järjestön kasvinsuojeluaineiden markkinoille saattamisesta annetun asetuksen N:o 1107/2009 80 artiklan 7 kohdan täytäntöönpanosta ja korvattavien aineiden luettelon laatimisesta annetusta asetuksesta 2015/408 nostamasta kanteesta, riidanalainen asetus koskee kantajan jäseniä ainoastaan sen objektiivisen ominaisuuden vuoksi, joka niillä on kupariyhdisteiden tuottajina, samalla tavalla kuin sitä sovelletaan mihin tahansa muuhun talouden toimijaan, joka on tosiasiallisesti tai mahdollisesti samanlaisessa tilanteessa, eikä riidanalainen asetus siis koske niitä erikseen. Asetusta 2015/408 annettaessa kupariyhdisteiden sisällyttämisestä korvattavien aineiden luetteloon ei päätetty valittajan jäsenten erityisten ominaisuuksien vaan sen perusteella, että kyseinen aine täytti kriteerit, joiden perusteella sitä voitiin pitää asetuksen N:o 1107/2009 liitteessä II olevassa 4 kohdassa tarkoitettuna hitaasti hajoavana ja myrkyllisenä aineena.

(ks. 93, 94, 97 ja 101 kohta)
SEUT 35 artiklassa kielletään viennin määrälliset rajoitukset ja kaikki vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet jäsenvaltioiden välillä. Tässä yhteydessä on mainittava unionin tuomioistuimen todenneen, että kaikkiin asianomaisessa jäsenvaltiossa toimiviin elinkeinonharjoittajiin sovellettava kansallinen toimenpide, jolla on tosiasiassa suurempi vaikutus tavaroiden vientiin mainitun jäsenvaltion markkinoilta kuin tavaroiden kaupan pitämiseen saman jäsenvaltion sisäisillä markkinoilla, kuuluu SEUT 35 artiklassa määrätyn kiellon soveltamisalaan (tuomio 21.6.2016, New Valmar, C-15/15, EU:C:2016:464, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Kyseisestä määritelmästä ilmenee, että toimenpiteen luokitteleminen ”määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaavaksi toimenpiteeksi” edellyttää kauppaa rajoittavien vaikutusten olemassaoloa (tuomio 21.6.2016, New Valmar, C-15/15, EU:C:2016:464, 42 kohta). Kyseiset vaikutukset voivat olla vähäisiäkin (tuomio 1.4.2008, Gouvernement de la Communauté française ja Gouvernement wallon, C-212/06, EU:C:2008:178, 52 kohta), kunhan ne eivät ole liian satunnaisia tai liian välillisiä (tuomio 21.6.2016, New Valmar, C-15/15, EU:C:2016:464, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Jäsenvaltioihin suuntautuvaa vientiä varten tarkoitettujen tukien kiellolla ei ole siinäkään tapauksessa, etteivät tuet ylitä asetuksen N:o 1998/2006 1 artiklan 1 kohdan d alakohdassa säädettyä vähämerkityksisen tuen enimmäismäärää, vaikutusta kauppaan, koska sillä ainoastaan asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus olla myöntämättä tietyntyyppistä tukea. Niinpä kyseinen säännös ei voi olla SEUT 35 artiklassa kielletty viennin määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaava toimenpide.

Ennen kaikkea sisämarkkinoiden ja niihin kuuluvan yleisen valtiontukijärjestelmän perustavanlaatuisista säännöistä seuraa kuitenkin, että vientitukien jättäminen asetuksen N:o 1998/2006 soveltamisalan ulkopuolelle voidaan oikeuttaa itse SEUT 107 artiklan tavoitteella. Vientituki kuuluu määrältään vähäisenäkin jo määritelmän mukaan tukiin, jotka voivat vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan sekä välittömästi antamalla vientituotteille kilpailuedun että välillisesti antamalla aiheen muiden jäsenvaltioiden symmetrisiin vastatoimiin tällaisen kilpailuedun poistamiseksi. Kuten komissio totesi istunnossa, tällaisten tukien sallimisesta olisi erityistä haittaa sisämarkkinoiden toiminnalle. Tästä seuraa, että SEUT 35 artiklalla ei voida oikeuttaa SEUT 107 artiklan vastaista toimenpidettä.

(ks. 38 ja 43–47 kohta)
Asia C-382/16

Hornbach-Baumarkt-AG

vastaan

Finanzamt Landau

(Finanzgericht Rheinland-Pfalzin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Sijoittautumisvapaus – Yhteisövero – Jäsenvaltion säännöstö – Yhtiöiden verotettavan tulon määrittäminen – Jäsenvaltiossa asuvan yhtiön ulkomailla asuvalle yhtiölle, johon se on keskinäisessä riippuvuussuhteessa, ilmaiseksi myöntämä etu – Jäsenvaltiossa asuvan yhtiön verotettavien tulojen oikaiseminen – Verotettavien tulojen oikaisematta jättäminen silloin, kun jäsenvaltiossa asuva yhtiö myöntää saman edun toiselle samassa jäsenvaltiossa asuvalle yhtiölle, johon se on tällaisessa suhteessa – Sijoittautumisvapauden rajoitus – Oikeuttaminen

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 31.5.2018

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Rajoitukset – Verolainsäädäntö – Yhtiövero – Verotettavan tulon määrittäminen – Keskinäisessä riippuvuussuhteessa olevien yhtiöiden välillä myönnetyt poikkeukselliset tai vastikkeettomat edut – Kansallinen säännöstö, jonka mukaan jäsenvaltiossa asuvaa yhtiötä verotetaan pelkästään sen ulkomailla asuvalle yhtiölle myöntämistä eduista – Hyväksyttävyys – Edellytys – Kansallinen säännöstö, jonka mukaan on mahdollista esittää näyttöä mainittujen etujen taustalla olevista liiketaloudellisista syistä – Kansallisen tuomioistuimen tutkintavelvollisuus

(EY 43 ja EY 48 artikla (joista on tullut SEUT 49 ja SEUT 54 artikla)

EY 43 artiklaa (josta on tullut SEUT 49 artikla), luettuna yhdessä EY 48 artiklan (josta on tullut SEUT 54 artikla) kanssa, on tulkittava siten, ettei se ole lähtökohtaisesti esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan kyseisessä jäsenvaltiossa asuvan yhtiön, joka on myöntänyt toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle yhtiölle, johon se on keskinäisessä riippuvuussuhteessa, etuja ehdoin, jotka poikkeavat ehdoista, joista toisistaan riippumattomat kolmannet olisivat sopineet keskenään samoissa tai samankaltaisissa olosuhteissa, tulot on määritettävä sellaisiksi kuin ne olisivat muodostuneet sovellettaessa ehtoja, joista tällaiset kolmannet olisivat sopineet, ja niitä on oikaistava, vaikka verotettavia tuloja ei oikaistakaan tällä tavalla silloin, kun kyseisessä jäsenvaltiossa asuva yhtiö on myöntänyt nämä samat edut toiselle samassa jäsenvaltiossa asuvalle yhtiölle, johon se on keskinäisessä riippuvuussuhteessa. Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin vielä tarkastettava, annetaanko pääasiassa kyseessä olevassa säännöstössä kyseisessä jäsenvaltiossa asuvalle verovelvolliselle mahdollisuus osoittaa, että ehdoista on sovittu liiketaloudellisista syistä, jotka perustuvat sen asemaan ulkomailla asuvan yhtiön osakkaana.

(ks. 59 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-255/16

Rikosoikeudenkäynti,

jossa vastaajina ovat

Bent Falbert ym.

(Københavns byretin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettava menettely – Kansallinen lainsäädäntö, jossa täsmennetään kieltoa tarjota luvatta pelejä, arpajaisia ja vedonlyöntejä tai otetaan käyttöön tällainen kielto ja jossa otetaan käyttöön kielto mainostaa luvatta pelejä, arpajaisia ja vedonlyöntejä

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 20.12.2017

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettava menettely – Direktiivi 98/34 – Tekninen määräys – Käsite – Kansallinen säännös, jossa säädetään ilman lupaa suoritetusta pelien, arpajaisten tai vedonlyöntien tarjoamisesta määrättävistä rikosoikeudellisista rangaistuksista, jää sen ulkopuolelle – Kansallinen säännös, jossa säädetään pelien, arpajaisten tai vedonlyöntien, johon ei ole säädettyä lupaa, mainostamisesta määrättävistä rikosoikeudellisista rangaistuksista, kuuluu siihen

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/34, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/48, 1 artikla ja 8 artiklan 1 kohta)

Teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 22.6.1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/34/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 20.7.1998 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 98/48/EY, 1 artiklaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen säännös, jossa säädetään rikosoikeudellisista rangaistuksista, joita määrätään ilman lupaa suoritetusta pelien, arpajaisten tai vedonlyöntien tarjoamisesta kyseisen jäsenvaltion alueella, ei ole tässä säännöksessä tarkoitettu tekninen määräys, josta on ilmoitettava komissiolle tämän direktiivin 8 artiklan 1 kohdan nojalla.

Sen sijaan pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen säännös, jossa säädetään pelien, arpajaisten tai vedonlyöntien, joihin ei ole säädettyä lupaa, mainostamisesta määrättävistä rikosoikeudellisista rangaistuksista, on tässä säännöksessä tarkoitettu tekninen määräys, josta on ilmoitettava tämän direktiivin 8 artiklan 1 kohdan nojalla, kun tämän kansalliseen oikeuteen kuuluvan säännöksen esitöistä ilmenee selvästi, että sen tavoitteena oli laajentaa olemassa oleva mainostamiskielto koskemaan verkkopelipalveluita, mikä kansallisen tuomioistuimen on ratkaistava.

(ks. 37 kohta ja tuomiolauselma)
Lääkkeiden lisäsuojatodistuksesta 6.5.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 469/2009 3 artiklan b alakohtaa on tulkittava siten, että viitejäsenvaltion ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä 6.11.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/83/EY, sellaisena kuin se on muutettuna lääketurvatoiminnan osalta 15.12.2010 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2010/84/EU, 28 artiklan 4 kohdan nojalla ennen asetuksen N:o 469/2009 1 artiklan c alakohdassa tarkoitetun peruspatentin voimassaolon päättymistä antamaa, menettelyn päättymistä koskevaa ilmoitusta ei voida rinnastaa ensin mainitussa säännöksessä tarkoitettuun myyntilupaan, joten lisäsuojatodistusta ei ole mahdollista saada tällaisen ilmoituksen perusteella.

(ks. 46 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
1.

Kilpailu–Liikenne–Kilpailusäännöt–Lentoliikenne–Asetus N:o 17–Soveltamisala–Ilmakuljetuspalvelujen tarjoamista suoraan koskeva toiminta ei kuulu soveltamisalaan–Kansainvälisen lentorahdin huolintapalvelujen tarjoamista koskeva toiminta kuuluu soveltamisalaan (SEUT 101 artikla; neuvoston asetus N:o 17 ja neuvoston asetuksen N:o 141 kolmas perustelukappale sekä 1 artikla) (ks. 23–27 kohta)