ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SEUT 20 artiklaa on tulkittava siten, että sen arvioimiseksi, olisiko lapsen, joka on Euroopan unionin kansalainen, pakko lähteä koko unionin alueelta eikä hän voisi siis tosiasiassa käyttää pääosaa oikeuksista, jotka hänellä on kyseisen artiklan perusteella, jos hänen vanhemmalleen, joka on kolmannen maan kansalainen, ei tunnusteta oikeutta oleskella asianomaisessa jäsenvaltiossa, se, että toinen vanhempi, joka on unionin kansalainen, on todellisuudessa kykenevä ja valmis vastaamaan yksin lapsen päivittäisestä ja tosiasiallisesta huollosta, on merkityksellinen seikka, jonka perusteella pelkästään ei voida kuitenkaan todeta, ettei vanhemman, joka on kolmannen maan kansalainen, ja lapsen välillä ole sellaista riippuvuussuhdetta, että lapsen olisi pakko näin lähteä unionin alueelta siinä tapauksessa, ettei oleskeluoikeutta tällä tavoin tunnusteta. Tällaisen arvioinnin on perustuttava lapsen edun mukaisesti kaikkien sellaisten käsiteltävään asiaan liittyvien seikkojen huomioon ottamiseen, joita ovat muun muassa lapsen ikä, hänen fyysinen ja tunnetason kehityksensä, hänen tunnesiteensä lujuus sekä siihen vanhempaan, joka on unionin kansalainen, että siihen vanhempaan, joka on kolmannen maan kansalainen, ja vaara, jonka lapsen erottaminen viimeksi mainitusta aiheuttaisi hänen tasapainolleen.

(ks. 72 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Vaikka siitä seikasta, että komission oikeus seuraamusten määräämiseen on vanhentunut asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla, seuraa, ettei seuraamuksia voida enää määrätä yhtiöille, joiden osalta vanhentumisaika on kulunut, tämä ei kuitenkaan estä ryhtymästä toimenpiteisiin sellaista muuta yhtiötä kohtaan, jonka katsotaan olevan itse ja yhteisvastuullisesti ensiksi mainittujen yhtiöiden kanssa vastuussa samoista kilpailunvastaisista toimista ja jonka osalta vanhentumisaika ei ole kulunut.

Se seikka, että yhtiön vastuu tietyn rikkomisajanjakson osalta johtuu ainoastaan sen tytäryhtiöiden suorasta osallistumisesta kartelleihin, ei voi kyseenalaistaa tätä johtopäätöstä. Yhtäältä nimittäin tähän jaksoon liittyvien kilpailunvastaisten toimien on tästä huolimatta todettu olleen emoyhtiön itsensä tekemiä, koska emoyhtiö muodostaa taloudellisen kokonaisuuden. Toisaalta emoyhtiölle ominaiset tekijät voivat oikeuttaa arvioimaan emoyhtiön vastuuta ja tytäryhtiön vastuuta toisistaan eroavilla tavoilla siinäkin tapauksessa, että emoyhtiön vastuu perustuisi yksinomaan tytäryhtiön sääntöjenvastaiseen menettelyyn.

(ks. 70–74 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tämän asetuksen soveltamisalaan kuuluu täytäntöönpanomenettely, jonka alueellisen yhteisön omistama yhtiö on pannut vireille sellaista luonnollista henkilöä vastaan, jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa, ja joka koskee sellaisen maksamatta jätetyn pysäköintimaksusaatavan perimistä, joka on aiheutunut pysäköinnistä yleisellä parkkipaikalla, jonka hallinnoinnin mainittu yhteisö on delegoinut kyseiselle yhtiölle, kun maksu ei ole rangaistusluonteinen vaan pelkkä vastike suoritetusta palvelusta.

Sen selvittämiseksi, kuuluuko asia asetuksen N:o 1215/2012 soveltamisalaan, on tunnistettava asianosaisten välinen oikeussuhde ja tutkittava oikeussuojakeinon perusta ja sen vireille saattamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt (ks. vastaavasti tuomio 11.4.2013, Sapir ym., C-645/11, EU:C:2013:228, 34 kohta ja tuomio 12.9.2013, Sunico ym., C-49/12, EU:C:2013:545, 35 kohta).

Kuten julkisasiamies on myös todennut ratkaisuehdotuksensa 49–51 kohdassa, käsiteltävässä tapauksessa julkisen pysäköinnin hallinnointi ja pysäköintimaksujen kerääminen ovat paikalliseen etuun liittyviä tehtäviä, jotka Pulan kaupungin omistama yritys Pula Parking hoitaa. On kuitenkin niin, että vaikka Pula Parkingin valtuudet on annettu sille julkisen vallan toimella, maksamattoman pysäköintimaksusaatavan, sopimusluonteen ja perimistoimen, jonka tarkoituksena on yksityisten etujen turvaaminen ja jota säännellään yksityisten välisissä suhteissa yleisesti sovellettavilla kansallisilla säännöksillä, määrittäminen eivät näytä edellyttävän Pulan kaupungilta tai Pula Parkingilta julkisen vallan piiriin kuuluvien oikeuksien käyttämistä.

Ei myöskään vaikuta olevan niin, että kun Pula Parking antaa asianomaisille pysäköintilipukkeen, se myöntää itselleen täytäntöönpanoperusteen yleisesti sovellettavista säännöksistä poiketen, koska lipukkeen antamisen jälkeen Pula Parking voi laskun haltijan tavoin pelkästään vedota sellaiseen todistusvoimaiseen asiakirjaan, jonka nojalla se voi käynnistää täytäntöönpanolain mukaisen menettelyn (ks. vastaavasti tuomio 12.9.2013, Sunico ym., C-49/12, EU:C:2013:545, 39 kohta).

Tästä seuraa, että Pula Parkingin ja Tederahnin välinen oikeussuhde on lähtökohtaisesti luonnehdittava yksityisoikeudelliseksi oikeussuhteeksi, ja se kuuluu asetuksessa N:o 1215/2012 tarkoitettujen siviili- ja kauppaoikeudellisten asioiden käsitteen alaan.

(ks. 34, 35 ja 37-39 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta )
EU-, EUT- ja EHTY-sopimusten liitteenä olevan Euroopan unionin erioikeuksista ja vapauksista tehdyn pöytäkirjan (N:o 7) 14 artiklaa ja Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen unionin toimielinten yhteistä sosiaaliturvajärjestelmää koskevia säännöksiä on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan unionin virkamiehen jäsenvaltiossa, jossa hänen verotuksellinen kotipaikkansa on, saamista kiinteistötuloista peritään sosiaalimaksuja, jotka osoitetaan kyseisen jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmän rahoitukseen.

Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella kansallisella säännöstöllä, jolla unionin virkamiehen tuloista kannetaan sosiaalimaksuja, jotka on erityisesti osoitettu kyseisen jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmän rahoitukseen, loukataan täten yksinomaista toimivaltaa, joka unionille on osoitettu sekä pöytäkirjan 14 artiklassa että henkilöstösääntöjen merkityksellisissä säännöksissä ja erityisesti säännöksissä, joissa säädetään unionin virkamiesten pakollisesta osallistumisesta sosiaaliturvajärjestelmän rahoitukseen.

Tällaisella säännöstöllä saatettaisiin lisäksi loukata unionin virkamiesten yhdenvertaista kohtelua ja täten tehtäisiin työskentely unionin toimielimissä vähemmän houkuttelevaksi, koska eräät virkamiehet joutuisivat maksamaan maksuja unionin toimielinten yhteisen sosiaaliturvajärjestelmän lisäksi myös kansalliseen sosiaaliturvajärjestelmään.

(Ks. 46, 47 ja 49 kohta sekä tuomiolauselma)
Yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/136/EY, 25 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että tässä artiklassa mainituilla pyynnöillä tarkoitetaan myös pyyntöä, jonka esittää yritys, joka on sijoittautunut eri jäsenvaltioon kuin yritykset, jotka antavat puhelinnumeroita tilaajien käyttöön, ja joka pyytää näillä yrityksillä olevia asianmukaisia tietoja yleisesti saatavilla olevien numerotiedotuspalvelujen ja puhelinluettelojen tarjoamiseksi kyseisessä jäsenvaltiossa ja/tai muissa jäsenvaltioissa.

Direktiivin 2002/22, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/136, 25 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että yritys, joka antaa puhelinnumeroita tilaajien käyttöön ja jolla on kansallisen lainsäädännön nojalla velvollisuus hankkia näiden tilaajien suostumus, jotta heitä koskevia tietoja voidaan käyttää numerotiedotus- ja puhelinluettelopalvelujen tarjoamista varten, muotoilee tämän pyynnön siten, että kyseiset tilaajat ilmaisevat näiden tietojen käyttöä koskevan suostumuksensa erikseen sen mukaan, missä jäsenvaltiossa yritykset, jotka voivat pyytää tässä säännöksessä tarkoitettuja tietoja, tarjoavat näitä palveluja.

(ks. 41 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna 4.10.2013 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 1001/2013, olevaa yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen tuote, jota käytetään tavallisten tablettien, poretablettien ja purutablettien muodossa olevien kalsiumtablettien valmistukseen ja joka koostuu jauhemaisesta kemiallisesti määritellystä kalsiumkarbonaatista ja siihen tabletoitavuuden parantamiseksi lisätystä muunnetusta tärkkelyksestä sekä jonka tärkkelyspitoisuus on alle 5 painoprosenttia, on luokiteltava tämän nimikkeistön nimikkeeseen 2106.

(ks. 55 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-654/15

Länsförsäkringar AB

vastaan

Matek A/S

(Högsta domstolenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö – EU-tavaramerkki – Asetus (EY) N:o 207/2009 – 9 artiklan 1 kohdan b alakohta – 15 artiklan 1 kohta – 51 artiklan 1 kohdan a alakohta – Tavaramerkin haltijan yksinoikeuden ulottuvuus – Rekisteröinnin jälkeinen viiden vuoden jakso”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 21.12.2016

EU-tavaramerkki – EU-tavaramerkin vaikutukset – Tavaramerkkiin perustuvat oikeudet – Oikeus kieltää tavaramerkin käyttö – Sellaisen saman tai samankaltaisen merkin käyttö, joka kattaa samat tai samankaltaiset tavarat tai palvelut – Tavaramerkin haltijan yksinoikeuden ulottuvuus – Rekisteröinnin jälkeinen viiden vuoden jakso

[Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 9 artiklan 1 kohdan b alakohta, 15 artiklan 1 kohta, 51 artiklan 1 kohdan a alakohta ja 2 kohta]

Euroopan unionin tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 15 artiklan 1 kohdan ja 51 artiklan 1 kohdan a alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että EU-tavaramerkin rekisteröinnin jälkeisen viiden vuoden ajanjakson aikana sen haltija voi, jos on olemassa sekaannusvaara, kieltää muita käyttämästä elinkeinotoiminnassa merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin sen tavaramerkki, kaikkien niiden tavaroiden tai palveluiden osalta, jotka ovat samoja tai samankaltaisia kuin ne, joita varten kyseinen tavaramerkki on rekisteröity, tarvitsematta osoittaa tämän tavaramerkin tosiasiallista käyttämistä kyseisiin tavaroihin tai palveluihin.

Asetuksen N:o 207/2009 15 artiklan 1 kohdan ja 51 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 2 kohdan sanamuodosta ja tarkoituksesta käy ilmi, että EU-tavaramerkin rekisteröinnistä alkavan viiden vuoden määräajan päättymiseen asti haltijan ei voida todeta menettäneen oikeuttaan osan tai kaikkien tavaroiden tai palvelujen osalta, joita varten kyseinen tavaramerkki on rekisteröity. Kyseiset säännökset antavat siten haltijalle mahdollisuuden tavaramerkkinsä tosiasialliselle käyttöön ottamiselle tietyn ajanjakson ajaksi, jolloin tämä voi vedota tavaramerkin antamaan kyseisen asetuksen 9 artiklan 1 kohdan mukaiseen yksinoikeuteen kaikkien tavaroiden ja palvelujen osalta tarvitsematta osoittaa tällaista käyttämistä.

Täten on niin, että jotta voidaan määrittää kyseisen asetuksen 9 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti, ovatko väitetyn oikeudenloukkaajan tavarat tai palvelut samoja tai samankaltaisia kuin kyseessä olevan EU-tavaramerkin kattamat tavarat tai palvelut, on arvioitava tämän säännöksen antaman yksinoikeuden laajuutta EU-tavaramerkin rekisteröinnin jälkeisen viiden vuoden ajanjakson aikana ottamalla huomioon rekisteröinnin kohteena olleet tavarat ja palvelut eikä verrattuna kyseisen tavaramerkin haltijan tuona ajanjaksona harjoittamaan tosiasialliseen käyttöön.

(ks. 26, 27 ja 29 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-365/15

Wortmann KG Internationale Schuhproduktionen

vastaan

Hauptzollamt Bielefeld

(Finanzgericht Düsseldorfin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Tulliliitto ja yhteinen tullitariffi – Tuontitullien palauttaminen – Asetus (ETY) N:o 2913/92 (tullikoodeksi) – 241 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäinen luetelmakohta – Jäsenvaltion velvollisuus säätää, että viivästyskorkoa on maksettava, vaikka kansallisissa tuomioistuimissa ei nosteta kannetta

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 18.1.2017

Euroopan unionin omat varat – Tuonti- tai vientitullien palauttaminen tai peruuttaminen – Pätemättömässä polkumyyntitulliasetuksessa vahvistetut tuontitullit, jotka yksityinen on maksanut aiheettomasti – Velvollisuus maksaa palautukseen oikeutetulle yksityiselle kyseisiin määriin liittyvät korot

(Neuvoston asetuksen N:o 2913/92 241 artikla)

Jos tuontitullit, mukaan lukien polkumyyntitullit, palautetaan sillä perusteella, että ne on kannettu unionin oikeuden vastaisesti – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava –, jäsenvaltioilla on unionin oikeuteen perustuva velvollisuus maksaa palauttamiseen oikeutetuille yksityisille kyseisiin määriin liittyvät korot, jotka kertyvät siitä lukien, kun yksityinen on maksanut palautettavat tullit.

Tässä yhteydessä on huomautettava olevan totta, että tullikoodeksin 241 artiklan ensimmäisen virkkeen mukaan tulliviranomaisten ei tarvitse maksaa korkoa palauttamilleen tuonti- tai vientitulleille eikä näitä tulleja maksettaessa mahdollisesti kannetulle luottokorolle tai viivästyskorolle. Kyseisestä säännöksestä ei kuitenkaan sellaisenaan voi seurata, että pääasian kaltaisessa tilanteessa kansallisessa lainsäädännössä voitaisiin pätevästi säätää, ettei palautettaville tuontitulleille makseta korkoa kyseisten tullien maksamisesta lukien niiden palauttamiseen saakka. Sekä tullikoodeksin 241 artiklan säätämishistoriasta että asiayhteydestä, johon kyseinen säännös kuuluu, seuraa nimittäin, ettei sitä sovelleta pääasian kaltaisissa tilanteissa.

Tässä yhteydessä on muistettava myös, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan kansallisten viranomaisten asiana on ottaa huomioon seuraukset, joita kansallisissa oikeusjärjestyksissä aiheutuu polkumyyntitullien asettamisesta annetun asetuksen kumoamisesta tai pätemättömäksi julistamisesta, joista seuraisi, että kyseessä olevan asetuksen nojalla maksettujen polkumyyntitullien maksamiseen ei olisi tullikoodeksin 236 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua lainmukaista velvollisuutta ja että tulliviranomaisten olisi lähtökohtaisesti palautettava ne kyseisen säännöksen mukaisesti, jos tällaiselle palauttamiselle asetetut edellytykset, muiden muassa tullikoodeksin 236 artiklan 2 kohdassa mainittu edellytys, täyttyvät (ks. vastaavasti tuomio 27.9.2007, Ikea Wholesale, C-351/04, EU:C:2007:547, 67 kohta ja tuomio 18.3.2010, Trubowest Handel ja Makarov v. neuvosto ja komissio, C-419/08 P, EU:C:2010:147, 25 kohta).

(ks. 24–26, 34 ja 39 kohta sekä tuomiolauselma)
Vaikka unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetulla direktiivillä 93/13 perustettu kuluttajien suojajärjestelmä merkitsee sitä, että kansalliselle tuomioistuimelle on annettu mahdollisuus tutkia viran puolesta tietyn ehdon kohtuuttomuus, yhteisöjen tuomioistuin totesi selvästi vasta 4.6.2009 antamassaan tuomiossa Pannon GSM, C-243/08, että tehtävä, joka on unionin oikeudessa osoitettu kansalliselle tuomioistuimelle, ei rajoitu pelkästään kyseiseen mahdollisuuteen vaan sisältää myös velvollisuuden tutkia viran puolesta kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvan sopimusehdon mahdollinen kohtuuttomuus aina silloin, kun tuomioistuimella on käytössään tämän tutkinnan edellyttämät oikeudelliset seikat ja tosiseikat. Erityisesti tällaisessa tapauksessa kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltävänä on lopullisen välitystuomion pakkotäytäntöönpanoa koskeva hakemus, on tutkittava viran puolesta, ovatko sopimusehdot, joihin välitystuomiossa vahvistettu saatava perustuu, kohtuuttomia mainitun direktiivin säännösten kannalta, kun sen on kansallisten menettelysääntöjen mukaan vastaavassa täytäntöönpanomenettelyssä tutkittava viran puolesta, ovatko tällaiset ehdot kansallisten oikeusjärjestyksen perusteisiin kuuluvien sääntöjen vastaisia.

Jäsenvaltion vastuu vahingoista, joita yksityisille on aiheutunut siitä, että unionin oikeutta on rikottu kansallisen tuomioistuimen ratkaisulla, voi syntyä ainoastaan siinä tapauksessa, että kyseisen ratkaisun on tehnyt asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevä kyseisen jäsenvaltion tuomioistuin, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava pääasiassa. Jos asia on näin, tämän asiaa ylimpänä oikeusasteena käsittelevän kansallisen tuomioistuimen ratkaisu voi merkitä riittävän ilmeistä unionin oikeuden rikkomista, joka on omiaan johtamaan mainitun vastuun syntymiseen, ainoastaan siinä tapauksessa, että mainittu tuomioistuin on kyseisessä ratkaisussa selvällä tavalla rikkonut sovellettavaa oikeutta tai tämä rikkominen tapahtuu siitä huolimatta, että on olemassa unionin tuomioistuimen asiaa koskevaa vakiintunutta oikeuskäytäntöä.

Ei voida katsoa, että kansallinen tuomioistuin, joka ennen 4.6.2009 annettua tuomiota Pannon GSM, C-243/08, pidättäytyi sellaiseen välitystuomioon perustuvassa pakkotäytäntöönpanomenettelyssä, jossa hyväksyttiin vaatimus velvoittamisesta maksamaan saatavat kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetussa direktiivissä 93/13 tarkoitetulla tavalla kohtuuttomana pidettävän sopimusehdon perusteella, arvioimasta viran puolesta kyseisen ehdon kohtuuttomuutta, vaikka sillä oli käytössään tämän arvioinnin edellyttämät oikeudelliset seikat ja tosiseikat, olisi jättänyt selvästi noudattamatta unionin tuomioistuimen asiaa koskevaa oikeuskäytäntöä ja olisi näin ollen syyllistynyt riittävän ilmeiseen unionin oikeuden rikkomiseen.

(ks. 33, 34 ja 36 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
SEUT 45 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan henkilö, jolla on virkamiehen asema jäsenvaltiossa ja joka omasta tahdostaan eroaa tehtävistään työskennelläkseen toisessa jäsenvaltiossa, menettää vanhuuseläkeoikeutensa virkamiesten vanhuuseläkejärjestelmässä ja jonka mukaan hänet vakuutetaan taannehtivasti yleisessä vanhuuseläkejärjestelmässä, jolloin tästä seuraava vanhuuseläkkeen määrä on pienempi kuin mihin menetetyt vanhuuseläkeoikeudet olisivat oikeuttaneet. Tällainen lainsäädäntö rajoittaa työntekijöiden vapaata liikkuvuutta, sillä vaikka sitä sovelletaan myös kyseisen jäsenvaltion virkamiehiin, jotka irtisanoutuvat työskennelläkseen yksityisellä sektorilla samassa jäsenvaltiossa, se voi estää näitä virkamiehiä lähtemästä kotijäsenvaltiostaan tai vähentää heidän halukkuuttaan jättää kotijäsenvaltionsa työskennelläkseen toisessa jäsenvaltiossa. Tällainen lainsäädäntö vaikuttaa siten suoraan jäsenvaltion virkamiesten pääsyyn muiden jäsenvaltioiden kuin kyseessä olevan jäsenvaltion työmarkkinoille ja on siten omiaan rajoittamaan työntekijöiden vapaata liikkuvuutta.

SEUT 45 artiklaa on tulkittava siten, että kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on varmistaa tämän artiklan täysi vaikutus ja myöntää tilanteessa, jossa kansallisessa lainsäädännössä säädetään virkamiehen, joka on lähtenyt tehtävistään työskennelläkseen toisessa jäsenvaltiossa, eläkeoikeuksien menettämisestä, työntekijöille vastaavat eläkeoikeudet kuin on virkamiehillä, jotka huolimatta julkisen työnantajan vaihtumisesta säilyttävät palvelusvuosiaan vastaavat vanhuuseläkeoikeudet, tulkitsemalla kansallista oikeutta kyseisen artiklan mukaisesti tai, jos tällainen tulkinta ei ole mahdollista, jättämällä soveltamatta kaikki sen kanssa ristiriidassa olevat kansallisen oikeuden säännökset soveltaakseen samaa järjestelmää, jota sovelletaan mainittuihin virkamiehiin. Tältä osin on niin, että kun kansallisen oikeuden mukaan eri henkilöryhmiä kohdellaan unionin oikeuden vastaisesti eri tavalla, epäedullisessa asemassa olevaan ryhmään kuuluvia henkilöitä on kohdeltava samalla tavoin ja heihin on sovellettava samaa järjestelmää kuin muihin asianomaisiin. Edullisessa asemassa olevan ryhmän jäseniin sovellettava järjestelmä on siinä tapauksessa, ettei unionin oikeutta ole sovellettu asianmukaisesti, ainoa pätevä viitejärjestelmä.

(ks. 46 ja 49 kohta sekä tuomiolauselma 2)
Yhteisömallista annetun neuvoston asetuksen N:o 6/2002 33 artiklan 2 kohdan ensimmäistä virkettä on tulkittava siten, että käyttöluvan haltija voi nostaa käyttöluvan kohteena olevan rekisteröidyn yhteisömallin loukkaamista koskevan kanteen, vaikka käyttölupaa ei ole merkitty yhteisömallirekisteriin.

Asetuksen N:o 6/2002 33 artiklan 2 ja 3 kohdan sekä sananmukainen että systemaattinen tulkinta tukee ajatusta siitä, että tämän artiklan tarkoituksena on säännellä kokonaisuutena asetuksen 28, 29 ja 32 artiklassa tarkoitettujen oikeustoimien oikeusvaikutuksia sellaisiin kolmansiin nähden, joilla on tai joilla voi olla oikeuksia rekisteröityyn yhteisömalliin.

On myös merkityksellistä, että asetuksen N:o 6/2002 III osaston, johon 33 artikla sisältyy, otsikko on ”Yhteisömalli omistusoikeuden kohteena”. Näin ollen kaikki tässä osastossa olevat artiklat sisältävät sääntöjä, jotka liittyvät yhteisömalleihin omistusoikeuden kohteina. Näin on asetuksen 28, 29 ja 32 artiklan osalta, jotka liittyvät oikeustoimiin, joille on yhteistä malliin liittyvien oikeuksien luominen tai siirtäminen.

Lopuksi on huomattava, että asetuksen N:o 6/2002 32 artiklan 3 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan käyttöluvan haltijan oikeus nostaa yhteisömallin loukkaamista koskeva kanne riippuu vain kyseisen mallinhaltijan suostumuksesta, jollei käyttölupaa koskevassa sopimuksessa toisin määrätä.

On myös todettava, että asetuksen N:o 6/2002 32 artiklan 5 kohdan mukaan käyttölupa merkitään rekisteriin yhden osapuolen pyynnöstä. Tässä artiklassa, kuten myös asetuksen 29 artiklassa, ei kuitenkaan ole sellaista säännöstä, joka vastaisi mainitun asetuksen 28 artiklan b alakohtaa, jonka mukaan ”siirronsaaja ei voi vedota yhteisömallin rekisteröinnistä johtuviin oikeuksiin ennen kuin siirto on merkitty rekisteriin”.

Asetuksen N:o 6/2002 28 artiklan b alakohta jäisi sitä paitsi vaille merkitystä, jos tämän asetuksen 33 artiklan 2 kohtaa pitäisi tulkita siten, että se estäisi kaikkiin asetuksen 28, 29 ja 32 artiklassa tarkoitettuihin oikeustoimiin vetoamisen kolmansia vastaan, jos niitä ei ole merkitty rekisteriin.

Asetuksen N:o 6/2002 33 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetyn säännön tarkoituksesta on katsottava, että sillä, ettei asetuksen 28, 29 ja 32 artiklassa tarkoitettuihin oikeustoimiin voida vedota kolmansia vastaan, kun niitä ei ole merkitty rekisteriin, suojataan henkilöitä, joilla on tai joilla voi olla oikeuksia yhteisömalliin omistusoikeuden kohteena. Tästä seuraa, ettei asetuksen 33 artiklan 2 kohdan ensimmäistä virkettä sovelleta pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen tilanteeseen, jossa käyttöoikeuden haltija väittää, että kolmas mallia loukkaamalla loukkaa rekisteröidyn yhteisömallin antamia oikeuksia.

(ks. 19–25 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)