ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26

Tässä tilanteessa Juzgado de Primera Instancia no 4 de Palma de Mallorca on päättänyt lykätä asian ratkaisemista ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [direktiiviä 93/13] sekä unionissa sovellettavia kuluttajansuojan ja sopimustasapainon oikeusperiaatteita tulkittava siten, että niiden vastaisena on pidettävä kiinnelainoista annettua Espanjan lainsäädäntöä, jossa säädetään, että kiinnelainan velkoja voi vaatia täydentämään vakuuksia, jos kiinnitetyn kiinteistön arvioitu arvo alenee 20 prosenttia, mutta jossa ei sen sijaan säädetä kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyn osalta, että kuluttaja/velallinen/ulosmittausvelallinen voisi kiinteistön arvon kontradiktorisesti laaditun arvion perusteella vaatia tarkistamaan kyseistä arvoa ainakin LEC:n 671 §:ssä säädettyä tarkoitusta varten, kun arvo on noussut vähintään vastaavan osuuden verran sinä aikana, joka on kulunut kiinteistön kiinnityksen ja ulosmittauksen välillä? 2) Onko [direktiiviä 93/13] sekä unionissa sovellettavia kuluttajansuojan ja sopimustasapainon oikeusperiaatteita tulkittava siten, että niiden vastaisina on pidettävä kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettelyyn Espanjassa sovellettavia säännöksiä, joiden mukaan velkoja/ulosmittausvelkoja voi ostaa kiinnitetyn kiinteistön itselleen hintaan, joka on 50 prosenttia (nykyisin 60 prosenttia) sen arvioidusta arvosta, minkä seurauksena kuluttaja/velallinen/ulosmittausvelallinen menettää perusteettomana seuraamuksena 50 prosenttia (nykyisin 40 prosenttia) kyseisestä arvioidusta arvosta? 3) Onko [direktiiviä 93/13] sekä unionissa sovellettavia kuluttajansuojan ja sopimustasapainon oikeusperiaatteita tulkittava siten, että kyseessä on oikeuksien väärinkäyttö ja perusteeton etu, kun velkoja/ulosmittausvelkoja vaatii ostettuaan ensin kiinnitetyn kiinteistön itselleen hintaan, joka on 50 prosenttia (nykyisin 60 prosenttia) arvioidusta arvosta, aloittamaan ulosmittauksen jäljellä olevan määrän osalta, jotta velka saadaan maksettua takaisin kokonaisuudessaan, vaikka myydyn omaisuuden arvioitu arvo ja/tai todellinen arvo on velan kokonaismäärää suurempi, huolimatta siitä, että näin toimimisesta on säädetty kansallisessa prosessioikeudessa? 4) Onko [direktiiviä 93/13] sekä unionissa sovellettavia kuluttajansuojan ja sopimustasapainon oikeusperiaatteita tulkittava siten, että kun huutokaupassa myydään kiinnitetty kiinteistö, jonka arvioitu arvo ja/tai todellinen arvo on suurempi kuin kiinnelainan kokonaismäärä, on sovellettava LEC:n 570 §:ää LEC:n 579 ja 671 §:n sijasta, jolloin on katsottava, että velkoja/ulosmittausvelkoja on saanut saatavansa kokonaisuudessaan?”
3

Yhdistetty nimikkeistö, joka on otettu käyttöön asetuksella N:o 2658/87, perustuu kansainväliseen harmonoituun tavarankuvaus- ja koodausjärjestelmään (jäljempänä harmonoitu järjestelmä), jonka on laatinut tulliyhteistyöneuvosto, josta on sittemmin tullut Maailman tullijärjestö (jäljempänä WCO), ja joka on otettu käyttöön Brysselissä 14.6.1983 kansainvälisestä harmonisoidusta [ts. harmonoidusta] tavarankuvaus- ja koodausjärjestelmästä tehdyllä kansainvälisellä yleissopimuksella, joka on hyväksytty Euroopan talousyhteisön puolesta 7.4.1987 tehdyllä neuvoston päätöksellä 87/369/ETY (EYVL L 198, s. 1). Yhdistetty nimikkeistö noudattaa harmonoidun järjestelmän nimikkeitä ja alanimikkeitä kuusinumeroisiin alanimikkeisiin asti; ainoastaan seitsemäs ja kahdeksas numero ilmaisevat vain siihen kuuluvia uusia alanimikkeitä.
28

Lisäksi on todettava, että työehtojen käsite mainitaan myös yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annetussa neuvoston direktiivissä 2000/78/EY (EYVL L 303, s. 16) sekä miesten ja naisten yhtäläisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa 5.7.2006 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2006/54/EY (EUVL L 204, s. 23). On todettava, että direktiivin 2000/78 3 artiklan 1 kohdan c alakohdan ja direktiivin 2006/54 14 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan työehdot kattavat muun muassa irtisanomisehdot. Vastaavasti puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohdassa tarkoitetulla työehtojen käsitteellä on samankaltainen ulottuvuus.
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn liikevaihtoon perustuvan 10 prosentin ylärajan tarkoituksena on estää se, että yrityksille määrättäisiin sakkoja, joiden osalta on ennakoitavissa, etteivät ne pysty niitä maksamaan, kun otetaan huomioon niiden koko, josta kertoo – vaikkakin vain likimääräisesti ja epätäydellisesti – niiden kokonaisliikevaihto. Kyseessä on näin ollen kaikkiin yrityksiin yhdenmukaisesti sovellettava ja niiden koon perusteella määräytyvä enimmäismäärä, jonka tarkoituksena on estää se, että sakot olisivat kohtuuttoman suuria ja suhteettomia. Samalla enimmäismäärällä on siis erillinen ja rikkomisen vakavuuteen ja kestoon liittyvien arviointiperusteiden tavoitteeseen nähden itsenäinen tavoite.

Tästä seuraa, että se, että kaikille samaan rikkomiseen osallistuneille seuraamuksia saaneille yrityksille vahvistettiin sakot, joiden suuruus oli 10 prosenttia kunkin liikevaihdosta, ei merkitse suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista, koska tämä on yksinomaan seuraus asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn ylärajan soveltamisesta.

(ks. 83–85 kohta)
6

Direktiivin 2008/115 15 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltiot voivat ottaa säilöön palauttamismenettelyjen kohteena olevan kolmannen maan kansalaisen palauttamisen valmistelemiseksi ja/tai henkilön poistamiseksi maasta vain, jos muita riittäviä mutta lievempiä keinoja ei voida soveltaa tehokkaasti tietyssä tapauksessa, erityisesti kun a) on olemassa pakenemisen vaara; tai b) asianomainen kolmannen maan kansalainen välttelee tai vaikeuttaa palauttamisen valmisteluja tai maastapoistamista. Säilöönoton on oltava mahdollisimman lyhytaikainen ja sitä saa jatkaa vain niin kauan kuin asianmukaisella ripeydellä hoidettavat maastapoistamisjärjestelyt ovat kesken. 2. Säilöönottomääräyksen antaa hallinto- tai oikeusviranomainen. Säilöönottomääräys on annettava kirjallisena ja siinä on mainittava ratkaisun tosiseikkoihin liittyvät ja oikeudelliset perusteet. Jos säilöönottomääräyksen antaa hallintoviranomainen, jäsenvaltion on a) joko säädettävä, että oikeusviranomainen tutkii viipymättä säilöönoton laillisuuden ja tekee siitä päätöksen mahdollisimman lyhyessä ajassa säilöönoton alkamisesta; b) tai annettava asianomaiselle kolmannen maan kansalaiselle oikeus panna vireille menettely, jossa oikeusviranomainen tutkii viipymättä hänen säilöönottonsa laillisuuden ja tekee siitä päätöksen mahdollisimman lyhyessä ajassa kyseisen menettelyn alkamisesta. Tässä tapauksessa jäsenvaltion on välittömästi ilmoitettava asianomaiselle kolmannen maan kansalaiselle mahdollisuudesta tällaisen menettelyn vireillepanoon. Asianomainen kolmannen maan kansalainen on vapautettava välittömästi, jos säilöönotto ei ole laillinen. 3. Joka tapauksessa säilöönottoa on tarkasteltava uudelleen kohtuullisin väliajoin joko asianomaisen kolmannen maan kansalaisen hakemuksesta tai viran puolesta. Jos säilöönoton kestoa jatketaan, uudelleen tarkastelut toteutetaan oikeusviranomaisen valvonnassa. 4. Kun käy ilmi, että kohtuullista mahdollisuutta maastapoistamisen toteuttamiseen ei enää ole oikeudellisten tai muiden näkökohtien vuoksi tai että 1 kohdassa säädetyt edellytykset eivät enää ole olemassa, säilöönotto ei ole enää perusteltua ja asian[om]ainen henkilö on vapautettava välittömästi. 5. Säilöönottoa on jatkettava niin kauan kuin 1 kohdassa säädetyt edellytykset ovat olemassa ja niin kauan kuin se on tarpeen onnistuneen maastapoistamisen varmistamiseksi. Kunkin jäsenvaltion on säädettävä rajoitetusta säilöönottoajasta, joka ei saa ylittää kuutta kuukautta. 6. Jäsenvaltiot eivät saa jatkaa 5 kohdassa tarkoitettua aikaa muutoin kuin kansallisen lainsäädännön mukaisesti rajoitetuksi ajaksi, joka ei ole pidempi kuin kaksitoista kuukautta, jos niiden kohtuullisista pyrkimyksistä huolimatta maastapoistaminen todennäköisesti kestää kauemmin siitä syystä, että a) asianomainen kolmannen maan kansalainen ei tee yhteistyötä; tai b) kolmansista maista hankittavat tarpeelliset asiakirjat viivästyvät.”
Kilpailua koskevassa hallinnollisessa menettelyssä asetuksen N:o 1 3 artiklassa säädetyn kielen käyttäminen ei ole SEUT 263 artiklassa tarkoitettu olennainen menettelymääräys, jonka rikkominen vaikuttaisi välttämättä minkä tahansa jollekin henkilölle jollakin toisella kielellä osoitetun asiakirjan sääntöjenmukaisuuteen. Kun toimielin osoittaa jäsenvaltion tuomiovaltaan kuuluvalle henkilölle asiakirjan, jota ei ole laadittu kyseisen valtion kielellä, tällainen menettelytapa vaikuttaa näet menettelyn laillisuuteen ainoastaan, jos kyseiselle henkilölle aiheutuu siitä vahinkoa hallinnollisessa menettelyssä.

Kilpailuasioissa on niin, ettei kohtuullisessa ajassa toimimista koskevan oikeuden loukkaaminen hallinnollisen menettelyn ja tuomioistuinmenettelyn pituuden vuoksi voi yksinään johtaa siihen, että yritykselle kyseessä olevan rikkomisen perusteella määrätyn sakon määrää alennetaan.

Vaatimusta, jolla pyritään saamaan korvausta siitä aiheutuneesta vahingosta, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole antanut tuomiota kohtuullisessa ajassa, ei voida saattaa suoraan unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi valituksen yhteydessä, vaan unionin yleisessä tuomioistuimessa itsessään on nostettava vahingonkorvauskanne, joka merkitsee tehokasta korjauskeinoa.

Kun on ilmeistä – ilman, että asianosaisten olisi tarpeen toimittaa tältä osin lisätodisteita – että unionin yleinen tuomioistuin on laiminlyönyt tarpeeksi selvästi velvollisuutensa ratkaista asia kohtuullisessa ajassa, unionin tuomioistuin voi tämän johdosta todeta tällaisen laiminlyönnin.

Kyseistä periaatetta on loukattu tapauksessa, jossa unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyn menettelyn kestoa, joka on lähes viisi vuotta ja yhdeksän kuukautta erityisesti siten, että kirjallisen käsittelyn päättymisen ja istunnon välillä on kulunut lähes neljä vuotta ja kaksi kuukautta ilman, että asiassa olisi jätetty mitään oikeudenkäyntiasiakirjoja, ei voida selittää asian luonteella tai monitahoisuudella eikä myöskään asian taustalla.

(ks. 66 ja 67 kohta)
Rautateiden ja maanteiden julkisista henkilöliikennepalveluista sekä asetusten N:o 1191/69 ja N:o 1107/70 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 1370/2007 ajallisesta soveltamisesta on todettava, että mainitun asetuksen 8 artiklan 3 kohdassa vahvistetuista siirtymäsäännöksistä ilmenee, että kyseisen asetuksen voimaantuloajankohtana voimassa olleiden julkisia palveluja koskevien sopimusten soveltamista voidaan jatkaa niiden voimassaolon päättymiseen saakka kyseisessä säännöksessä vahvistettujen enimmäisvoimassaoloaikojen rajoissa, kunhan sopimukset on tehty yhteisön ja kansallisen lainsäädännön mukaisesti.

Tältä osin julkisten palvelujen käsitteeseen rautatie-, maantie- ja sisävesiliikenteessä olennaisesti kuuluvia velvoitteita koskevista jäsenvaltioiden toimenpiteistä annetun asetuksen N:o 1191/69 17 artiklan 2 kohdan mukaan SEUT 108 artiklan 3 kohdassa määrätty ilmoittamisvelvollisuus ei koskenut hyvityksiä, joita maksettiin kuljetusyritykselle vastikkeena sille asetetusta julkisen palvelun velvoitteesta seuraavista rasitteista, jos kyseiset hyvitykset täyttivät mainitussa asetuksessa vahvistetut edellytykset siitä syystä, että ne olivat sisämarkkinoille soveltuvia.

Tästä seuraa, että julkista liikennettä hoitavalle yritykselle ajankohtana, jolloin asetus N:o 1191/69 oli vielä voimassa, maksettu tuki, joka täytti kyseisessä asetuksessa vahvistetut edellytykset, kuului ennen asetuksen N:o 1370/2007 voimaantuloajankohtaa lopulliseksi tulleen tilanteen piiriin.

Silloin kun on kyse tuesta, joka on maksettu sellaisen julkisia palveluja koskevan sopimuksen yhteydessä, joka on tehty ennen asetuksen N:o 1370/2007 voimaantuloa ja jonka voimassaoloaika päättyy mainitun asetuksen voimaantuloa myöhempänä ajankohtana, on siis niin, että vaikka komission on tutkittava asetuksessa N:o 1191/69 vahvistettujen edellytysten valossa ennen asetuksen N:o 1370/2007 voimaantuloa maksettu tuki sen tarkastamiseksi, onko kyseinen tuki vapautettu SEUT 108 artiklan 3 kohdassa määrätystä ilmoittamisvelvollisuudesta, sen on sitä vastoin tutkittava asetuksen N:o 1370/2007 valossa – jollei kyseisen asetuksen 8 artiklan 3 kohdassa mainituista siirtymäsäännöistä muuta johdu – kyseisen asetuksen voimaantuloajankohdasta alkaen maksetun tuen sääntöjenmukaisuus ja soveltuvuus sisämarkkinoille.

(ks. 51–55 kohta)
Toimivaltaa ratkaista oikeusriita voidaan säännellä tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 säännöksillä, vaikka mainitussa oikeusriidassa asianosaisina ovatkin kahden maksukyvyttömyysmenettelyn, joista toinen on päämenettely ja toinen sekundäärimenettely ja jotka kumpikin kuuluvat maksukyvyttömyysmenettelyistä annetun asetuksen N:o 1346/2000 soveltamisalaan, pesänhoitajat. Tässä yhteydessä on jo katsottu yhtäältä, että asetusta N:o 44/2001 ja asetusta N:o 1346/2000 on tulkittava siten, että kyseisissä säädöksissä vahvistettujen oikeussääntöjen päällekkäisyydet ja lainaukot vältetään, ja toisaalta, että asetuksen N:o 1346/2000 soveltamisalaa ei saa tulkita laajasti ja että vain maksukyvyttömyysmenettelystä välittömästi johtuvat ja siihen läheisesti liittyvät kanteet kuuluvat asetuksen N:o 1346/2000 soveltamisalaan. Lisäksi on katsottu, että määräävänä arviointiperusteena sen alan yksilöimiseksi, johon kanne kuuluu, ei ole kyseisen kanteen taustalla oleva menettelyllinen yhteys vaan sen oikeudellinen perusta. Tämän lähestymistavan mukaan on selvitettävä, saako kanteen perustana oleva oikeus tai velvoite alkunsa siviili- ja kauppaoikeuden yhteisistä säännöistä vai maksukyvyttömyysmenettelyille tunnusomaisista poikkeussäännöistä.

Maksukyvyttömän yhtiön omaisuuden myynnistä saatavan tuoton jakautumisesta maksukyvyttömyyttä koskevan päämenettelyn ja maksukyvyttömyyttä koskevan sekundäärimenettelyn välillä on todettava, että kyseinen jako on suoritettava lähinnä soveltamalla asetuksen N:o 1346/2000 säännöksiä, joten tuota asetusta on sovellettava.

(ks. 25–28 ja 30 kohta)
Itse tavaran muodosta muodostuvien kolmiulotteisten tavaramerkkien yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua erottamiskykyä koskevat arviointiperusteet eivät eroa muihin tavaramerkkiryhmiin sovellettavista arviointiperusteista. Näitä arviointiperusteita sovellettaessa keskivertokuluttaja ei kuitenkaan välttämättä miellä itse tavaran ulkoasusta muodostuvaa kolmiulotteista tavaramerkkiä samalla tavoin kuin sana- tai kuviomerkkiä, joka muodostuu merkistä, joka ei liity sillä varustettujen tavaroiden ulkonäköön. Keskivertokuluttajat eivät nimittäin ole tottuneet olettamaan tavaroiden tai niiden pakkauksen muodon perusteella graafisen tai sanallisen osatekijän puuttuessa, että tavaroilla on tietty alkuperä, joten tällaisen kolmiulotteisen tavaramerkin erottamiskykyä voi olla vaikeampi osoittaa kuin sana‑ tai kuviomerkin erottamiskykyä.

Mitä enemmän muoto, jonka rekisteröimistä tavaramerkiksi haetaan, muistuttaa sitä muotoa, joka kyseiselle tavaralle tullaan antamaan, sitä todennäköisempää on näin ollen, että kyseiseltä muodolta puuttuu erottamiskyky. Vain tavaramerkillä, joka poikkeaa merkittävästi alan yleisestä käytännöstä tai tavoista ja joka tästä syystä täyttää keskeisen tehtävänsä alkuperän osoittajana, on mainitussa säännöksessä tarkoitettu erottamiskyky.

Tästä seuraa, että kun kolmiulotteinen tavaramerkki muodostuu sen tavaran muodosta, jota varten rekisteröintiä haetaan, pelkästään se seikka, että tämä muoto on ”muunnelma” yhdestä tämäntyyppisten tavaroiden tavanomaisesta muodosta, ei riitä osoittamaan, että mainitulta tavaramerkiltä ei puutu erottamiskykyä asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla. On aina tarkastettava, voiko tämän tavaran tavanomaisesti valistunut sekä kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen keskivertokuluttaja tällaisen tavaramerkin avulla erottaa asiaa enempää pohtimatta ja olematta erityisen huolellinen kyseisen tavaran muiden yritysten tavaroista.

(ks. 90–92 kohta)
Palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon annettu direktiivi 96/71, luettuna Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa, on esteenä sille, että jäsenvaltion, jossa on toisen jäsenvaltion alueelle työntekijöitä työhön lähettäneen yrityksen kotipaikka, lainsäädäntö, jonka nojalla työsuhteisiin perustuvien saatavien siirto on kielletty, voisi estää sen, että ammattiliitto, jolla on asiavaltuus, nostaa kanteen näistä jäsenvaltioista jälkimmäisen jäsenvaltion, jossa työ suoritetaan, tuomioistuimessa palkkasaatavien, joissa on kyse direktiivissä 96/71 tarkoitetusta vähimmäispalkasta ja jotka on siirretty kyseiselle ammattiliitolle, perimiseksi lähetettyjen työntekijöiden hyväksi, sillä tämä siirto on viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa voimassa olevan lainsäädännön mukainen.

(ks. 20 ja 26 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
—

ne eivät koske yksinomaan tilanteita, joissa on osoitettu, että sotarikoksia on jo tehty tai ne voivat kuulua Kansainvälisen rikostuomioistuimen toimivallan piiriin, vaan myös tilanteita, joissa pakolaisaseman hakija voi osoittaa, että tällaisten rikosten tekeminen on erittäin todennäköistä
Koska yhtäältä kyseessä olevilla moduuleilla, joita käytetään vuorovaikutuksessa muiden elektronisten laitteiden kanssa tietojen lähettämiseen ja vastaanottamiseen lähietäisyydellä infrapunasäteiden avulla, on itsenäinen tehtävä ja koska toisaalta nämä moduulit, joista jokainen muodostuu valoa säteilevän diodin, fotodiodin ja useiden muiden puolijohdekomponenttien välikytkennöistä ja jotka on tarkoitettu liitettäviksi muihin laitteisiin, joista ne ottavat virtaa, eivät sisälly mihinkään muuhun yhdistetyn nimikkeistön ryhmän 85 nimikkeeseen kuin nimikkeeseen 8543, ne kuuluvat siten viimeksi mainittuun nimikkeeseen.

Tässä yhteydessä nimikettä 8543 on mahdollista käyttää vain, jos sähkökoneella tai ‑laitteella on itsenäinen tehtävä ja jos sitä ei voida luokitella muihin yhdistetyn nimikkeistön 85 ryhmän nimikkeisiin.

Tariffi‑ ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteeseen I, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1832/2002, sisältyvää yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että moduulit, joista jokainen muodostuu valoa säteilevän diodin, fotodiodin ja useiden muiden puolijohdekomponenttien välikytkennöistä ja joita voidaan käyttää infrapunalähettiminä tai ‑vastaanottimina, kun niihin syötetään virtaa laitteista, joihin ne on asennettu, kuuluvat kyseisen nimikkeistön nimikkeeseen 8543.

Tariffi‑ ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteeseen I, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1832/2002, sisältyvää yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että moduuleja, jotka on asennettu laitteisiin, joiden mekaanisen tai sähköisen toiminnan kannalta ne eivät ole välttämättömiä, ei ole pidettävä kyseisen nimikkeistön alanimikkeessä 8543 90 80 tarkoitettuina osina, vaan ne kuuluvat mainitun nimikkeistön alanimikkeeseen 8543 89 95, joka koskee muita sähkökoneita tai ‑laitteita, joilla on itsenäinen tehtävä ja jotka eivät kuulu muualle yhdistetyn nimikkeistön 85 ryhmään.

Alanimikkeessä 8543 90 80 tarkoitettu käsite ”osat”edellyttää nimittäin sellaisen kokonaisuuden olemassaoloa, jonka toiminnan kannalta osat ovat välttämättömiä. Jotta tavara voitaisiin luokitella ”osaksi”, ei ole riittävää osoittaa, ettei kone voisi ilman kyseistä tavaraa vastata niihin tarpeisiin, joita varten se on tarkoitettu. On vielä osoitettava, että kyseessä olevan koneen mekaaninen tai sähköinen toiminta riippuu mainitusta tavarasta.

(ks. 45, 46 ja 55 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Asia C‑299/13

Isabelle Gielen

vastaan

Ministerraad

(Grondwettelijk Hofin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Verotus — Direktiivi 2008/7/EY — 5 artiklan 2 kohta ja 6 artikla — Pääoman hankinnasta suoritettavat välilliset verot — Haltija-arvopapereiden muuntamisesta nimetylle henkilölle asetetuiksi arvopapereiksi tai arvo-osuuksiksi kannettava vero”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 9.10.2014

Verotus — Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen — Pääoman hankinnasta suoritettavat välilliset verot — Kansallista säännöstöä, jolla otetaan käyttöön haltija-arvopapereiden muuntamisesta nimetylle henkilölle asetetuiksi arvopapereiksi tai arvo-osuuksiksi kannettava vero, ei voida hyväksyä — Oikeuttamisperustetta ei ole

(Neuvoston direktiivin 2008/7 5 artiklan 2 kohta ja 6 artiklan 1 kohta sekä neuvoston direktiivin 69/335 11 artiklan a kohta ja 12 artikla)

Pääoman hankinnasta suoritettavista välillisistä veroista annetun direktiivin 2008/7 5 artiklan 2 kohtaa on tulkittava niin, että se on esteenä veron kantamiselle haltija-arvopapereiden muuntamisesta nimetylle henkilölle asetetuiksi arvopapereiksi tai arvo-osuuksiksi. Mainitunlaista veroa ei voida perustella mainitun direktiivin 6 artiklalla.

Vaikka nimittäin yhtäältä onkin totta, ettei kyseisessä säännöksessä mainita nimenomaisesti osakkeiden muuntamista, on kuitenkin niin, että haltijalle asetettujen osakkeiden muuntaminen arvo-osuuksiksi tai nimetylle henkilölle asetetuiksi arvopapereiksi, mistä on tullut pakollista haltija-arvopapereiden lakkauttamisesta annetun kansallisen säännöstön myötä, kuuluu mainitussa säännöksessä tarkoitetun osakkeiden liikkeeseen laskemisen alaan. Kun siis kyseisessä säännöstössä otetaan käyttöön mainitusta muuntamisesta kannettava vero, se tarkoittaa käytännössä sitä, että veroa kannetaan kyseisen arvopaperin liikkeeseen laskemisesta, koska se on erottamaton osa pääoman hankinnan kokonaisjärjestelyä, ja näin vaarannetaan direktiivin 5 artiklan 2 kohdan a alakohdan tehokas vaikutus.

Toisaalta kun kyse on siitä, voidaanko mainitunlainen vero oikeuttaa direktiivin 2008/7 6 artiklan 1 kohdalla, kyseistä oikeuttamisperustetta ei voida myöskään hyväksyä, koska mainittua säännöstä, jota poikkeuksena verottomuutta koskevasta säännöstä on tulkittava suppeasti, ei siis voida soveltaa haltijalle asetettujen osakkeiden muuntamisesta kannettavaan veroon. Mainitussa muuntamisessa haltijalle asetetut osakkeet nimittäin muunnetaan arvo-osuuksiksi tai nimetylle henkilölle asetetuiksi arvopapereiksi eikä siinä siirretä ensimmäisen haltijan oikeutta toiselle haltijalle.

(ks. 25–31 kohta sekä tuomiolauselma)