Jäsenvaltio, joka antaa ja pitää voimassa lainsäädännön, jonka nojalla verovelvollisen, jonka ei enää katsota asuvan tämän jäsenvaltion alueella, tuloutuneisiin arvonnousuihin luetaan asuinpaikan muuttumisvuoden verotuksessa arvo, jota ei saman kansallisen lainsäädännön mukaisesti verotettu yhtiöosuuksien vaihdon yhteydessä, ei noudata SEUT 21, SEUT 45 ja SEUT 49 artiklan ja Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen 28 ja 31 artiklan mukaisia velvoitteitaan. Kyseisen verovelvollisen velvollisuus maksaa välittömästi verot tässä yhtiöosuuksien vaihdossa toteutuneista arvonnousuista johtaa nimittäin erilaiseen kohteluun verrattuna verovelvollisiin, jotka jäävät asumaan jäsenvaltion alueelle ja saavat sen vuoksi etua yhtiöosuuksien vaihdossa toteutuneiden arvonnousujen verottamisen lykkäyksestä vaihdossa saatujen yhtiöosuuksien myöhempään luovutukseen asti. Tämä arvonnousuista verottamisen ajankohtaan liittyvä erilainen kohtelu on kassatilanteen kannalta epäedullisempi verovelvolliselle, joka haluaa siirtää asuinpaikkansa jäsenvaltion alueen ulkopuolelle, kuin verovelvolliselle, joka jää asumaan jäsenvaltion alueelle.

Tältä osin kassatilanteeseen liittyvän etuuden epääminen rajat ylittävissä tilanteissa rajoittaa työntekijöiden vapaata liikkuvuutta ja sijoittautumisvapautta, kun se myönnetään vastaavassa tilanteessa jäsenvaltion alueella.

Tätä rajoitusta ei voida oikeuttaa verotusvallan tasapainoisen jaon säilyttämisen tarpeella.

Kyseisellä lainsäädännöllä voidaan tosin taata asianomaisten jäsenvaltioiden välisen verotusvallan jaon säilyttäminen. Asuinpaikan siirtohetkellä kannettavalla maastapoistumisverolla pyritään nimittäin asettamaan lähtöjäsenvaltion tuloveron alaisiksi ne realisoitumattomat arvonnousut, jotka ovat syntyneet kyseisen jäsenvaltion verotusvallan piirissä ennen asuinpaikan siirtoa. Siirron jälkeen realisoituneista arvonnousuista verotetaan pelkästään vastaanottavassa jäsenvaltiossa, jossa ne ovat syntyneet, mikä mahdollistaa niiden kaksinkertaisen verotuksen välttämisen.

Kyseisellä lainsäädännöllä ylitetään kuitenkin se, mikä on tarpeen mainitun tavoitteen saavuttamiseksi, koska siinä ei jätetä asuinpaikkansa jäsenvaltion alueelta toiseen jäsenvaltioon siirtävälle verovelvolliselle mahdollisuutta valita, maksaako se yhtiöosuuksien vaihtamisesta saaduista arvonnousuista kannettavan veron määrän välittömästi vai maksaako se sen myöhemmin, jolloin siihen väistämättä liittyy verovelvolliseen kohdistuva siirrettyjen varojen seurantaan liittyvä hallinnollinen rasitus ja pankkitakauksen asettaminen.

Oikeuttamisperuste, joka perustuu tarpeeseen säilyttää kansallisen verojärjestelmän johdonmukaisuus, on sinänsä yleistä etua koskeva pakottava syy. Jotta tällaiseen oikeuttamisperusteeseen perustuva argumentti voitaisiin hyväksyä, on kuitenkin osoitettava, että kyseinen veroetu on suorassa yhteydessä siihen, että tämä etu kompensoidaan kantamalla tietty vero.

Rajat ylittävässä tilanteessa myönnetty veroetu kompensoidaan kantamalla vero, koska maksettava veromäärä väistämättä kannetaan ajankohtana, jona verovelvollisen asuinpaikka siirtyy jäsenvaltion alueen ulkopuolelle, kun sen sijaan jäsenvaltion sisäisessä tilanteessa yhtiöosuuksien vaihdossa toteutuneista arvonnousuista kannettava vero peritään vain siinä tapauksessa, että tässä vaihdossa saadut yhtiöosuudet mahdollisesti luovutetaan lopullisesti, joten tämä yhteys ei ole varma eikä kansallista lainsäädäntöä voida objektiivisesti perustella kansallisen verojärjestelmän johdonmukaisuuden säilyttämisen tarpeella.

(ks. 43–45, 56, 57, 60, 62, 64, 65 ja 94 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)