ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Direktiivi 92/49 on kumottu vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/138/EY (Solvenssi II) (EUVL 2009, L 335, s. 1). Direktiivin 92/49 johdanto-osan 1, 3, 5, 6 ja 29 perustelukappaleessa todetaan, että ”(1) on tarpeen toteuttaa muun ensivakuutuksen kuin henkivakuutuksen alalla sisämarkkinat niin hyvin sijoittautumisvapauden kuin palvelujen tarjoamisen vapauden kannalta, jotta helpotettaisiin niiden vakuutusyritysten, joiden kotipaikka on yhteisössä, sitoumusten tekemistä yhteisön alueella, – – (3) [muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta, säännöksistä, joilla helpotetaan palvelujen tarjoamisen vapauden tehokasta käyttämistä, sekä direktiivin 73/239/ETY muuttamisesta 22.6.1988 annettu toinen neuvoston direktiivi 88/357/ETY (EYVL 1988, L 172, s. 1)] on sen vuoksi tärkeä vaihe kansallisten markkinoiden lähentymisessä yhtenäismarkkinoiksi, ja tätä vaihetta on täydennettävä muilla yhteisön keinoilla, jotta kaikki vakuutuksenottajat, asemastaan, koostaan tai vakuutettavien riskien luonteesta riippumatta voivat kääntyä minkä tahansa vakuutuksenantajan puoleen, jonka kotipaikka on yhteisössä ja joka harjoittaa liiketoimintaa siellä sijoittautumisvapauden tai palvelujen tarjoamisen vapauden perusteella, samalla kun heille taataan riittävä suoja, – – (5) valittuun lähestymistapaan kuuluu toteuttaa sellainen yhteensovittaminen, joka on olennainen, välttämätön ja riittävä toimilupien ja toiminnan vakauden valvontajärjestelmien keskinäisen tunnustamisen aikaansaamiseksi siten, että voidaan myöntää yksi koko yhteisössä voimassa oleva toimilupa ja että voidaan soveltaa kotijäsenvaltion suorittaman valvonnan periaatetta, (6) tämän vuoksi tästä lähtien vaaditaan yksi virallinen toimilupa vakuutusliikkeen aloittamiseksi ja harjoittamiseksi, jonka antavat sen jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset, jossa vakuutusyrityksellä on kotipaikka; tämän toimiluvan perusteella yrityksellä on lupa harjoittaa liiketoimintaansa koko yhteisössä joko sijoittautumisvapauden tai palvelujen tarjoamisen vapauden perusteella; jäsenvaltio, jossa sivukonttori sijaitsee tai jossa palveluja tarjotaan, ei enää voi vaatia uutta toimilupaa vakuutusyrityksiltä, jotka haluavat harjoittaa vakuutusliiketoimintaansa ja jotka ovat jo saaneet toimiluvan kotijäsenvaltiossaan; on tarpeen tämän huomioon ottamiseksi ja tämän mukaisesti muuttaa [muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 24.7.1973 annettua ensimmäistä neuvoston direktiiviä 73/239/ETY (EYVL 1973, L 228, s. 3) ja direktiiviä] 88/357/ETY, – – (29) on suotavaa säätää seuraamusjärjestelmästä, jota sovelletaan silloin kun vakuutusyritys ei noudata siihen sovellettavia yleistä etua koskevia säännöksiä jäsenvaltiossa, jossa riski sijaitsee”.
21

Ensinnäkin on ilmeistä, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kuvaaman ja tämän tuomion edellä olevassa 5–7 kohdassa esitetyn kaltaisella veloista vapauttamista koskevalla menettelyllä pyritään siihen, että konkurssin tehnyt luonnollinen henkilö voi vapautua veloistaan, joita ei ole maksettu häntä koskeneen konkurssimenettelyn päättyessä, jotta hän voi aloittaa uudelleen yritystoiminnan. Veloista vapauttamista koskevan menettelyn edellytyksenä on siitä riippumatta, sovelletaanko sitä samanaikaisesti konkurssimenettelyn kanssa vai sen jälkeen, että velallisen omaisuus on kokonaan realisoitu ja että realisointia seuranneessa varojen jaossa velkojien kesken ei pystytty maksamaan kaikkia velkoja. Lisäksi vapautus myönnetään konkurssilain 142 §:n 2 momentin mukaan ainoastaan, jos konkurssimenettelyyn osallistuneiden velkojien saatavia on suoritettu ainakin osittain.
120

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Bulgarian tasavallan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska Bulgarian tasavalta on pääosin hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
6

Direktiivin 2003/83 9 artiklan mukaan kunkin jäsenvaltion on laadittava kansallinen jakosuunnitelma. Kyseisen artiklan 1 ja 3 kohdassa säädetään erityisesti seuraavaa: ”1. Kunkin jäsenvaltion on jokaista 11 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettua kautta varten laadittava kansallinen suunnitelma, jossa esitetään päästöoikeuksien kokonaismäärä, jonka jäsenvaltio aikoo kyseiseksi kaudeksi myöntää, sekä se, miten sen on tarkoitus nämä oikeudet jakaa. Suunnitelman laatimisessa on käytettävä objektiivisia ja avoimia perusteita, mukaan lukien liitteessä III luetellut perusteet, ja siinä on otettava asianmukaisesti huomioon yleisön huomautukset. Komissio laatii 31 päivään joulukuuta 2003 mennessä ohjeet liitteessä III lueteltujen perusteiden täytäntöönpanosta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta [EY:n perustamis]sopimuksen soveltamista. – – 3. Jäsenvaltion tehtyä 1 kohdan mukaisen ilmoituksen kansallisesta jakosuunnitelmasta komissio voi kolmen kuukauden kuluessa hylätä suunnitelman tai sen osan sillä perusteella, että se ei ole liitteessä III lueteltujen perusteiden tai 10 artiklan mukainen. Jäsenvaltio voi tehdä 11 artiklan 1 tai 2 kohdan mukaisen päätöksen vain, jos komissio hyväksyy ehdotetut muutokset. Komission on perusteltava hylkäävä päätös.”
Ensimmäiseksi valittajan väitteestä, että oikeuskäytäntöön perustuvat säännöt rajoittavat edellytyksiä, joilla komissio voi asetuksen N:o 1049/2001 perusteella antaa kolmansille tilaisuuden tutustua SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan soveltamista koskevan menettelyn hallinnolliseen asiakirja-aineistoon, on aluksi korostettava, ettei asetusta N:o 1049/2001 voida soveltaa nyt käsiteltävän asian asiayhteydessä, joka liittyy tietojen julkaisemiseen sellaisessa komission päätöksessä, jossa todetaan SEUT 101 artiklan rikkominen. Niinpä on pohdittava, voidaanko mainittuun asetukseen perustuva oikeuskäytäntö, jossa unionin tuomioistuin on tunnustanut sellaisen yleisen olettaman olemassaolon, joka oikeuttaa epäämään SEUT 101 artiklan soveltamiseen liittyvän asiakirja-aineiston julkistamisen, saattaa itse asetuksen soveltamatta jättämisestä huolimatta koskemaan SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan rikkomista koskevien päätösten julkaisemista (ks. vastaavasti tuomio 27.2.2014, komissio v. EnBW, C‑365/12 P, EU:C:2014:112, 92 ja 93 kohta).
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Yhdistyneen kuningaskunnan vero- ja tullihallinto, jäljempänä verohallinto) ja British Film Institute (jäljempänä BFI) ja joka koskee sitä, onko BFI velvollinen maksamaan arvonlisäveroa palvelusuorituksistaan, joissa on kyse sisäänpääsyoikeuksien myynnistä elokuvanäytöksiin.
6

Direktiivin 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus välittää yleisölle teoksia ja oikeus saattaa muu aineisto yleisön saataviin”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että tekijöillä on yksinoikeus sallia tai kieltää teostensa langallinen tai langaton välittäminen yleisölle, mukaan lukien teosten saattaminen yleisön saataviin siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada teokset saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana. 2. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että yksinoikeus sallia tai kieltää langallinen tai langaton yleisön saataviin saattaminen siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada suojattu aineisto saataviinsa itse valitsemastaan paikasta ja itse valitsemanaan aikana, on: – – d) yleisradio-organisaatioilla lähetystensä tallenteiden osalta riippumatta siitä, onko kyseessä lähetysten langallinen vai langaton siirto, tai siirto kaapelin tai satelliitin välityksellä. – –”
5

Tullikoodeksin 236 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Tuonti- tai vientitullit on palautettava, jos todetaan, että niiden määrä niitä maksettaessa ei ole ollut lain mukainen tai että niiden määrä on kirjattu tileihin 220 artiklan 2 kohdan vastaisesti. – – 2. Tuonti- tai vientitullit on palautettava taikka peruutettava hakemuksesta, joka on esitettävä kyseiselle tullitoimipaikalle kolmen vuoden kuluessa siitä päivästä, jona nämä tullit on annettu tiedoksi velalliselle. Tätä määräaikaa on pidennettävä, jos asianomainen näyttää toteen, että ennalta-arvaamaton tapahtuma tai ylivoimainen este on estänyt hakemuksen esittämisen määräajassa. Tulliviranomaisten on palautettava tai peruutettava tullit viran puolesta, jos ne itse havaitsevat mainitun määräajan kuluessa jonkin 1 kohdan ensimmäisessä tai toisessa alakohdassa tarkoitetuista tilanteista.”
77

Ensiksi se väittää, että sen unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämä väite, jonka mukaan tunnistamisen tai näiden palkkioiden hallinnon yhteydessä jo suoritetut paikalla tehtävät tarkastukset vapauttivat Ranskan viranomaiset laskemasta eläimet paikalla tehtävissä tarkastuksissa, perustuu yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001, (EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999, (EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71 ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta 29.9.2003 annettuun neuvoston asetukseen (EY) N:o 1782/2003 (EUVL L 270, s. 1) ja asetukseen N:o 1975/2006. Yhtäältä asetuksen N:o 1782/2003 26 artiklan toisessa kohdassa säädetään, että jäsenvaltiot voivat unionin tai kansallisten tukijärjestelmien soveltamiseksi sisällyttää yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän osan tai osia hallinto- ja valvontamenettelyihinsä välttääkseen samantyyppisten alakohtaisten tarkastusten päällekkäisyyksiä. Toisaalta asetuksen N:o 1975/2006 5 artiklan 2 kohdasta ilmenee, että tämän asetuksen 12, 20 ja 27 artiklassa säädetyt paikalla tehtävät tarkastukset ja muut maataloustukia koskevassa lainsäädännössä säädetyt tarkastukset on mahdollisuuksien mukaan tehtävä samanaikaisesti.
120

Tältä osin on syytä muistuttaa, että SEUT 108 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä määrätään jäsenvaltioille kuuluvasta velvollisuudesta ilmoittaa tuen myöntämistä tai muuttamista koskevasta suunnitelmasta. SEUT 108 artiklan 3 kohdan viimeisen virkkeen mukaan jäsenvaltio, joka aikoo myöntää tukea, ei saa toteuttaa ehdottamiaan toimenpiteitä ennen kuin mainitussa menettelyssä on tehty komission lopullinen päätös. Kyseiseen määräykseen sisältyvän kiellon tarkoituksena on sen takaaminen, etteivät tuen vaikutukset toteudu ennen kuin komissiolla on ollut kohtuullisesti aikaa tarkastella suunnitelmaa yksityiskohtaisesti ja aloittaa tarvittaessa SEUT 108 artiklan 2 kohdassa määrätty menettely (tuomio 5.3.2015, Banco Privado Português ja Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
5

Kyseisen asetuksen 23 artiklan, jonka otsikko on ”Tiedottaminen ja syrjintäkielto”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Kun liikennöidään Euroopan [unionin] perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluvalla jäsenvaltion alueella sijaitsevalta lentoasemalta, yleisön saatavilla oleviin lentoliikenteen lentohintoihin ja kuljetusmaksuihin on sisällyttävä sovellettavat ehdot, kun lentohintoja ja kuljetusmaksuja tarjotaan tai julkaistaan missä tahansa muodossa, myös internetissä. Lopullinen hinta on aina ilmoitettava, ja sen on sisällettävä sovellettava lentohinta tai kuljetusmaksu sekä julkaisuhetkellä pakolliset ja ennakoitavat sovellettavat verot, maksut, lisämaksut ja palvelumaksut. Ilmoitetun lopullisen hinnan lisäksi on eriteltävä vähintään seuraavat: a) lentohinta tai kuljetusmaksu; b) verot; c) lentoasemamaksut; ja d) muut maksut, lisämaksut tai palvelumaksut, esimerkiksi turvatoimiin tai polttoaineeseen liittyvät maksut, jos b, c ja d alakohdassa luetellut maksut on lisätty lentohintaan tai kuljetusmaksuun. Valinnaiset lisämaksut on ilmoitettava selkeästi, avoimesti ja yksiselitteisesti varausmenettelyn alussa, ja asiakkaan on voitava hyväksyä ne vapaaehtoisesti.”
31

Näissä olosuhteissa Hoge Raad der Nederlanden on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Onko yhdistetyn nimikkeistön nimikkeitä 8539, 8541, 8543, 8548 ja 9405 tulkittava siten, että LED-lamppujen kaltaiset tavarat, jotka on koottu valodiodeista ja muista sähköosista sekä lasisuojuksesta ja Edison-liittimestä ja joita käytetään valaisemiseen valaisimeen asennuksen jälkeen, on luokiteltava kuuluvaksi yhteen näistä nimikkeistä? Jos vastaus on kyllä, mihin kyseisistä nimikkeistä tavarat on silloin luokiteltava? Jos vastaus on ei, mihin muuhun nimikkeeseen ne on silloin luokiteltava?”
41

Periaate, jonka mukaan jäsenvaltio on sopimussuhteen ulkopuolisessa vastuussa sen syyksi luettavalla unionin oikeuden rikkomisella yksityisille aiheutuneista vahingoista, on erottamaton osa unionin oikeusjärjestystä. Oikeuskäytännössä on katsottu, että vahinkoa kärsineillä yksityisillä on tähän vastuuseen perustuva oikeus korvaukseen silloin, kun kolme edellytystä täyttyy, eli kun rikotun unionin oikeussäännön tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille, kun tämän oikeussäännön rikkominen on riittävän ilmeinen ja kun tämän rikkomisen ja yksityisille aiheutuneen vahingon välillä on välitön syy-yhteys (ks. vastaavasti tuomio 19.11.1991, Francovich ym., C-6/90 ja C-9/90, EU:C:1991:428, 35 kohta ja tuomio 5.3.1996, Brasserie du pêcheur ja Factortame, C-46/93 ja C-48/93, EU:C:1996:79, 31 ja 51 kohta).
10

Kansainvälisistä pääliikenneväylistä tehdyn eurooppalaisen sopimuksen, joka allekirjoitettiin Genevessä 15.11.1975 (jäljempänä AGR-sopimus), liitteessä II, jonka otsikko on ”Kansainvälisille pääliikenneväylille asetetut ehdot”, on I.1 kappale, jossa todetaan seuraavaa: ”Seuraavissa nykyaikaisten tierakennusperiaatteiden mukaisissa määräyksissä käsitellään kansainvälisten pääliikenneväylien, jäljempänä ’kansainvälisten teiden’, rakentamisen, parantamisen, varusteiden ja kunnossapidon perusominaisuuksia. Ne eivät koske taajamia. Jälkimmäiset on teitä rakennettaessa ohitettava, jos niistä aiheutuu esteitä tai vaaraa.” Tässä liitteessä olevan II otsikon ”Kansainvälisten teiden luokittelu” alla olevassa II.3 kappaleessa esitetään seuraava määritelmä: ”Muut moottoriväylät Muu moottoriväylä on tie, joka on varattu moottoriliikenteelle ja jolle päästään vain eritasoliittymistä tai valvotuista liittymistä ja jolla erityisesti pysähtyminen ja pysäköinti on kielletty käytössä olevilla ajoradoilla.”
27

Näissä olosuhteissa Vergabekammer on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Sovelletaanko asetuksen N:o 1370/2007 5 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä [muutetun] direktiivin 2004/18 tai direktiivin 2014/24 kanssa, mukaisessa hankintamenettelyssä lähtökohtaisesti ainoastaan kyseisten direktiivien säännöksiä, jolloin mainituista direktiiveistä poikkeavia asetuksen N:o 1370/2007 säännöksiä on jätettävä soveltamatta? 2) Määräytyykö alihankinnan sallittavuus asetuksen N:o 1370/2007 5 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä [muutetun] direktiivin 2004/18 tai direktiivin 2014/24 kanssa, mukaisessa hankintamenettelyssä yksinomaan unionin tuomioistuimen [muutettua] direktiiviä 2004/18 varten kehittämien sääntöjen ja direktiivin 2014/24 63 artiklan 2 kohdan sääntelyn perusteella vai voiko hankintaviranomainen tästä poiketen myös tällaisessa hankintamenettelyssä määrittää asetuksen N:o 1370/2007 4 artiklan 7 kohdan nojalla tarjoajille (aikataulun mukaisten vuorojen kilometreillä mitattavan) prosentuaalisen kiintiön palveluille, jotka tämä velvoitetaan itse hoitamaan? 3) Siinä tapauksessa, että asetuksen N:o 1370/2007 4 artiklan 7 kohtaa voidaan soveltaa asetuksen N:o 1370/2007 5 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä [muutetun] direktiivin 2004/18 tai direktiivin 2014/24 kanssa, mukaiseen hankintamenettelyyn, voiko hankintaviranomainen asetuksen N:o 1370/2007 johdanto-osan 19 perustelukappale huomioon ottaen vapaasti vahvistaa itse hoidettaville palveluille kiintiön, jolloin hankintaviranomaisen asettama vaatimus, jonka mukaan itse hoidettavia palveluja koskeva kiintiö on 70 prosenttia aikataulun mukaisten vuorojen kilometreillä mitattuna, voi olla perusteltu?”
4

Asetuksen N:o 1346/2000 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Kansainvälinen toimivalta”, säädetään seuraavaa: ”1. Sen jäsenvaltion tuomioistuin, jossa velallisella on pääintressien keskus, on toimivaltainen aloittamaan maksukyvyttömyysmenettelyn. Yhteisön ja muun oikeushenkilön pääintressien keskuksen katsotaan sijaitsevan siinä valtiossa, jossa oikeushenkilöllä on sääntömääräinen kotipaikka, jollei muuta näytetä. 2. Jos velallisen pääintressien keskus sijaitsee jäsenvaltiossa, muun jäsenvaltion tuomioistuin on toimivaltainen aloittamaan maksukyvyttömyysmenettelyn vain, jos velallisella on toimipaikka tässä jäsenvaltiossa. Tällaisen menettelyn vaikutukset rajoittuvat viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa sijaitsevaan velallisen omaisuuteen. 3. Jos maksukyvyttömyysmenettely on aloitettu 1 kohdan nojalla, myöhemmin 2 kohdan nojalla aloitettava menettely on sekundäärimenettely. Tällaisen menettelyn on oltava likvidaatiomenettely. – –”
30

Siltä osin kuin kyse on kansanterveyden alaan liittyvästä kansallisesta toimenpiteestä unionin tuomioistuin on todennut useaan otteeseen, että ihmisten terveyden ja hengen suojaaminen on EUT-sopimuksessa suojelluista oikeushyvistä ja intresseistä tärkein ja että jäsenvaltioiden asiana on päättää siitä tasosta, jolla ne aikovat suojella kansanterveyttä, ja siitä tavasta, jolla kyseinen taso on saavutettava. Koska tämä taso voi vaihdella jäsenvaltiosta toiseen, jäsenvaltioille on tältä osin myönnettävä harkintavaltaa (ks. tuomio 12.11.2015, Visnapuu, C-198/14, EU:C:2015:751, 118 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
13

Liitteessä olevan 6 artiklan, jonka otsikko on ”Oleskelun sääntely”, 1 kohdassa määrätään, että ”palkkatyöntekijälle, joka on sopimuspuolen kansalainen (jäljempänä palkkatyöntekijä) ja joka on vastaanottavassa valtiossa toimivan työnantajan palveluksessa vähintään yhden vuoden, myönnetään oleskelulupa, joka on voimassa vähintään viisi vuotta sen myöntämispäivästä – –”. Artiklan 2 kohta käsittelee kysymystä sellaisille palkkatyöntekijöille myönnetystä oleskeluluvasta, joka on ollut työnantajan palveluksessa alle yhden vuoden. Sen 3–7 kohdassa ovat puolestaan palkkatyöntekijöiden oleskeluoikeutta koskevat menettelymääräykset.
3

Asetusta N:o 207/2009 on muutettu 23.3.2016 alkaen asetuksen N:o 207/2009 ja yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 muuttamisesta sekä maksuista sisämarkkinoilla toimivalle yhdenmukaistamisvirastolle (tavaramerkit ja mallit) annetun komission asetuksen (EY) N:o 2869/95 kumoamisesta 16.12.2015 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 2015/2424 (EUVL 2015, L 341, s. 21). Kun otetaan huomioon pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aika, kyseisen ennakkoratkaisupyynnön tutkinnassa on kuitenkin otettava huomioon asetus N:o 207/2009 sellaisena kuin se on voimassa ennen tätä muutosta (jäljempänä asetus N:o 207/2009).
Soveltamisasetuksen 558 artiklan 1 kohdassa ei nimittäin säädetä – eikä missään muussakaan kyseisen asetuksen säännöksessä, jossa vahvistetaan edellytykset, jotka kuljetusvälineen on täytettävä täydellistä tullittomuutta varten – sellaisesta rajoituksesta, vaikka unionin lainsäätäjä on nimenomaisesti asettanut muiden tavararyhmien kohdalla täydellisen tullittomuuden saamisen edellytykseksi edellytyksiä, jotka koskevat kyseisten tavaroiden käyttötarkoitusta. Näin on soveltamisasetuksen 563 artiklan mukaan erityisesti ”urheilukäyttöön tarkoitettujen tavaroiden” osalta. Niin on myös kyseisen asetuksen 566 artiklan sanamuodon mukaan lääketieteellisten ja kirurgisten laitteiden sekä laboratoriolaitteiden osalta, ”[jotka] on tarkoitettu taudinmääritys- ja hoitokäyttöön”. Kyseisen asetuksen 568 artiklassa säädetään puolestaan, että tullittomuus koskee tavaroita, joille on tallennettu ääntä, kuvaa tai tietojenkäsittelyaineistoa ”ja jotka on tarkoitettu esiteltäviksi ennen kaupallista hyödyntämistä”, sekä tavaroita, ”jotka on tarkoitus äänittää, jälkiäänittää tai kopioida”.
54

Pääasian osalta on kiistatonta, että GS Media ylläpitää GeenStijl-sivustoa ja että se on voittoa tavoitellen laittanut esille hyperlinkkejä Filefactory-sivustolla oleviin kyseiset valokuvat sisältäviin tiedostoihin. Kiistatonta on myös, ettei Sanoma ollut antanut lupaa kyseisten valokuvien julkaisemiseen internetissä. Ennakkoratkaisupyynnössä olevasta tosiseikkojen esittelystä vaikuttaa ilmenevän lisäksi, että GS Media oli tietoinen viimeksi mainitusta seikasta ja ettei se näin ollen pysty kumoamaan olettamaa siitä, että kyseisten linkkien laittaminen esille on tapahtunut täysin tietoisena kyseisen julkaisemisen lainvastaisuudesta. Tässä tilanteessa on ilmeistä, että – ellei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamista tarkistuksista muuta johdu – GS Media on suorittanut direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ”yleisölle välittämisen”, eikä tässä asiayhteydessä ole tarpeen arvioida muita seikkoja, joihin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on vedonnut ja jotka mainitaan tämän tuomion 26 kohdassa.
16

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kuitenkin epävarma tulkinnasta, joka on annettava saksankieliselle ilmaisulle ”tatsächlich” (tosiasiallisesti) (”genuinely” englanninkielisessä versiossa ja ”véritablement” ranskankielisessä versiossa) 30.4.2014 annetun tuomion Pfleger ym. (C-390/12, EU:C:2014:281) 56 kohdassa, jonka mukaan SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle sääntelylle, jos kyseisellä sääntelyllä ei ”tosiasiallisesti” vastata tavoitteeseen vähentää pelimahdollisuuksia tai torjua näihin peleihin liittyvää rikollisuutta johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla. Niinpä se tiedustelee, onko kyseistä ilmaisua tulkittava tavalla, joka vahvistaa Oberster Gerichtshofin tulkinnan, jonka mukaan pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön tavoitteiden lisäksi on tarpeen arvioida sen jälkikäteisessä oikeasuhteisuusarvioinnissa empiirisesti varmuudella todettavia vaikutuksia.
2)

Oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa (’asiakirjojen tiedoksianto’) ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1348/2000 kumoamisesta 13.11.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1393/2007 19 artiklan 4 kohdan viimeistä alakohtaa on tulkittava siten, että se sulkee pois sellaisten kansallisten säännösten soveltamisen, jotka koskevat menetetyn määräajan palauttamista koskevien hakemusten järjestelmää, kun määräaika, jonka kuluessa tällaiset hakemukset voidaan ottaa tutkittavaksi, sellaisena kuin se on yksilöity mainitussa säännöksessä tarkoitetussa jäsenvaltion ilmoituksessa, on päättynyt.
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna 9.10.2012 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 927/2012, olevaa yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen sädesuojaesiliina on sen objektiivisten ominaispiirteiden ja ominaisuuksien ja muun muassa sen ulkomuodon perusteella luokiteltava mainitun nimikkeistön alanimikkeeseen 6211 33 10 00 0 ilman, että on tarpeen viitata osatekijöihin, jotka antavat sille sen olennaisen luonteen.