Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Kumoamiskanne – Luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt – Suoraan ja erikseen luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä koskevat toimet

(EY 88 artiklan 2 kohta ja EY 230 artiklan neljäs kohta)

2. Kumoamiskanne – Luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt – Suoraan ja erikseen luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä koskevat toimet

(EY 88 artiklan 2 ja 3 kohta ja EY 230 artiklan toinen ja neljäs kohta)

3. Valtiontuki – Käsite – Toimenpiteen valikoiva luonne

(EY 87 artiklan 1 kohta)

4. Valtiontuki – Käsite

(EY 6 artikla, EY 87 artiklan 1 kohta ja EY 88 artiklan 2 ja 3 kohta)

5. Valtiontuki – Käsite

(EY 87 artiklan 1 kohta)

6. Valtiontuki – Komission päätös olla vastustamatta ympäristöveroa alustavan tutkintamenettelyn päätteeksi

(EY 88 artiklan 2 ja 3 kohta ja EY 253 artikla)

7. Valtiontuki – Käsite – Toimenpiteen valikoiva luonne

(EY 87 artiklan 1 kohta ja EY 91 artikla)

8. Valtiontuki – Komission suorittama tutkinta – Alustava vaihe ja kontradiktorinen vaihe

(EY 88 artiklan 2 ja 3 kohta; neuvoston asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohta ja 13 artiklan 1 kohta)

9. Valtiontuki – Hallinnollinen menettely – Komission velvollisuudet – Kantelujen huolellinen ja puolueeton tutkiminen

(EY 88 artiklan 3 kohta)

Tiivistelmä

1. Se seikka, että yritysten yhteenliittymä esitti väitettyä valtiontukea koskevan kantelun komissiolle ja pyysi saada osallistua menettelyyn yrityksenä, jota asia koskee EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla, ei riitä antamaan tälle yritysten yhteenliittymälle sellaisenaan asiavaltuutta, jonka nojalla se voi nostaa kumoamiskanteen riidanalaisesta päätöksestä, jossa päätetään olla aloittamatta muodollista tutkintamenettelyä. Erityisesti se seikka, että tämä kantelu ja muut kantelut johtivat komission tarkastelemaan riidanalaisessa päätöksessä valtiontukitoimenpidettä, ei mahdollista tämän yhteenliittymän rinnastamista neuvottelijaan, jonka asemaan tällä päätöksellä on ollut vaikutusta.

(ks. 46 kohta)

2. EY 88 artiklassa määrätyn valtiontukien valvomista koskevan menettelyn yhteydessä on eroteltava yhtäältä tämän artiklan 3 kohdassa käyttöön otettu, tukia koskeva alustava tutkintavaihe, jonka tarkoitus on vain tarjota komissiolle mahdollisuus muodostaa ensimmäinen mielipide siitä, onko kyseessä oleva valtiontuki osittain tai kokonaan yhteismarkkinoille soveltuva, ja toisaalta tämän saman artiklan 2 kohdassa tarkoitettu tutkintavaihe. Perustamissopimuksessa määrätään, että komissiolla on velvollisuus vasta tämän viimeksi mainitun vaiheen, jonka tarkoitus on mahdollistaa komissiolle täydellisten tietojen saaminen asian kaikista seikoista, yhteydessä vaatia asianomaisia esittämään huomautuksensa.

Kun komissio aloittamatta EY 88 artiklan 2 kohdassa määrättyä muodollista tutkintamenettelyä toteaa saman artiklan 3 kohdan perusteella tehdyllä päätöksellä, että tuki soveltuu yhteismarkkinoille, niillä, joiden hyväksi kyseisen menettelyn tarjoamat menettelylliset takeet on annettu, on mahdollisuus saada aikaan se, että näitä takeita noudatetaan, vain, jos ne voivat saattaa tämän päätöksen yhteisöjen tuomioistuinten tutkittavaksi. Näistä syistä yhteisöjen tuomioistuimet ovat ottaneet tutkittavaksi kanteen, jossa vaaditaan tällaisen päätöksen kumoamista ja jonka on nostanut EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu osapuoli, jota asia koskee, kun tuon kanteen nostaja pyrkii sen nostamisella turvaamaan ne menettelylliset oikeudet, joita sillä tuon viimeksi mainitun määräyksen nojalla on. EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja osapuolia, joita asia koskee ja joilla siis on EY 230 artiklan neljännen kohdan mukaisesti oikeus nostaa kanne, ovat sellaiset henkilöt, yritykset tai yhteenliittymät, joiden etuihin tuen myöntäminen saattaa vaikuttaa, eli erityisesti tuensaajien kilpailijayritykset ja etujärjestöt.

Jos kantaja sitä vastoin kyseenalaistaa sen, onko tuen arviointia koskeva päätös sellaisenaan perusteltu, pelkästään se seikka, että kantajaa voidaan pitää EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna osapuolena, jota asia koskee, ei riitä siihen, että kanne otettaisiin tutkittavaksi. Kantajan on siis osoitettava, että sillä on erityinen asema, toisin sanoen, että päätös vaikuttaa siihen sille tunnusomaisten erityispiirteiden tai sellaisen tosiasiallisen tilanteen takia, jonka perusteella se erottuu kaikista muista ja se voidaan yksilöidä samalla tavalla kuin se, jolle päätös on osoitettu. Asia on näin erityisesti silloin, kun riidanalaisen päätöksen kohteena oleva tuki vaikuttaa huomattavasti kantajan asemaan markkinoilla.

Näin ollen yritysten yhteenliittymän sellainen kanne on otettava tutkittavaksi, jossa kyseenalaistetaan komission alustavan tutkintamenettelyn päätteeksi tekemä päätös olla vastustamatta valtiontukitoimenpidettä, kun tämä toimenpide on omiaan vaikuttamaan huomattavasti ainakin yhden sen jäsenen asemaan markkinoilla. Tässä tapauksessa yhteenliittymä voi vedota mihin hyvänsä EY 230 artiklan toisessa kohdassa lueteltuun lainvastaisuusväitteeseen eikä vain siihen, joka koskee muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevan velvollisuuden rikkomista.

(ks. 49–54 ja 68 kohta)

3. Jotta toimenpiteen katsotaan olevan EY 87 artiklan 1 kohdan mukainen valtiontuki, sillä on muun muassa luotava valikoiva etu vain tiettyjä yrityksiä tai tiettyjä toimialoja varten. Tässä artiklassa tarkoitetaan nimittäin valtiontukia, jotka vääristävät kilpailua tai uhkaavat vääristää sitä ”suosimalla tiettyjä yrityksiä tai tiettyä tuotantoa”. Tältä osin tässä määräyksessä ei tehdä erottelua sellaisen toimenpiteen syiden tai tavoitteiden mukaan, jolla alennetaan yrityksen maksettavana tavallisesti olevia maksuja, vaan siinä määritellään tällainen toimenpide sen vaikutusten mukaan. Tämän seurauksena se, että toimenpide on luonteeltaan vero tai että sen tavoite on taloudellinen tai sosiaalinen, tai se, että tällaisella toimenpiteellä mahdollisesti pyritään suojelemaan ympäristöä tai ihmisten turvallisuutta, eivät riitä, että toimenpiteeseen muitta mutkitta jätetään soveltamatta edellä mainittua artiklaa.

Toimenpiteen valikoivuuden valvonnan yhteydessä yhteisöjen tuomioistuimet tarkastavat, onko komissio perustellusti katsonut, että yritysten välillä tehty erottelu, joka koskee etuja tai maksuja ja joka kyseessä olevalla toimenpiteellä on otettu käyttöön, kuuluu sovellettavan yleisen järjestelmän luonteeseen tai rakenteeseen. Jos tämä erottelu perustuu muille kuin yleisen järjestelmän tavoitteille, kyseessä olevan toimenpiteen katsotaan lähtökohtaisesti täyttävän EY 87 artiklan 1 kohdassa määrätty valikoivuuden edellytys.

(ks. 105–107 kohta)

4. Ympäristövero on itsenäinen verotoimenpide, jolle on ominaista sen ympäristönsuojeluun liittyvä tavoite ja sen erityinen määräytymisperuste. Sen mukaisesti tietyistä tavaroista tai palveluista on perittävä veroa, jotta niistä aiheutuvat ympäristökustannukset sisältyvät niiden hintaan ja/tai jotta kierrätystuotteista tulisi kilpailukykyisempiä ja jotta tuottajat ja kuluttajat ohjataan ympäristöystävällisempään toimintaan. Jäsenvaltiot, jotka yhteisön oikeuden tämänhetkisessä tilassa säilyttävät toimivaltansa ympäristöpolitiikan alalla, koska tätä alaa ei ole yhteensovitettu, voivat vapaasti ottaa käyttöön alakohtaisia ympäristöveroja tiettyjen ympäristötavoitteiden saavuttamiseksi. Jäsenvaltiot voivat muun muassa kysymyksessä olevien eri intressien vertailun yhteydessä vapaasti määritellä ympäristönsuojelua koskevat prioriteettinsa ja määritellä niiden mukaan tavarat tai palvelut, joiden osalta ne päättävät, että ympäristövero on kannettava.

Tästä johtuu, että pääsääntöisesti vain niiden seikkojen perusteella, että ympäristövero muodostaa yksittäisen, tiettyjä tavaroita tai erityisiä palveluita koskevan toimenpiteen ja että sitä ei voida liittää yleiseen, kaikkeen sellaiseen samankaltaiseen toimintaan sovellettavaan verotusjärjestelmään, jonka ympäristövaikutukset ovat samankaltaiset, ei voida katsoa, että samankaltaiseen toimintaan, josta tätä ympäristöveroa ei kanneta, sovelletaan valikoivaa etua. Erityisesti sitä, että tällaisista samankaltaisista toiminnoista ei kanneta tietyistä erityistuotteista kannettavaa ympäristöveroa, ei voida rinnastaa alentamistoimenpiteeseen, jolla poiketaan sellaisten maksujen järjestelmästä, jotka yritysten normaalisti on maksettava, koska ympäristöverolle on nimenomaan ominaista sen oma soveltamisala ja tarkoitus eikä sitä näin ollen voida pääsääntöisesti liittää mihinkään yleiseen järjestelmään.

Koska ympäristöverot ovat luonteensa vuoksi jäsenvaltioiden ympäristöpolitiikkojensa yhteydessä toteuttamia erityistoimenpiteitä ja koska jäsenvaltiot ovat yhdenmukaistamistoimenpiteiden puuttumisen vuoksi säilyttäneet toimivaltansa tällä alalla, komission on tässä oikeudellisessa asiayhteydessä otettava huomioon suorittaessaan ympäristöveroa koskevaa arviointia valtiontukia koskevien yhteisön säännösten kannalta EY 6 artiklassa tarkoitetut ympäristönsuojelua koskevat vaatimukset. Tässä artiklassa nimittäin määrätään, että nämä vaatimukset on sisällytettävä muun muassa sellaisen järjestelmän määritelmään ja toteuttamiseen, jossa taataan, että kilpailu sisämarkkinoilla ei ole vääristynyt.

Lisäksi valvoessaan komission päätöstä olla aloittamatta EY 88 artiklan 2 kohdan mukaista muodollista tutkintamenettelyä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on komissiolla EY 88 artiklan 3 kohdan soveltamisessa olevan laajan harkintavallan vuoksi rajoituttava tarkastamaan, että menettelysääntöjä ja perustelua koskevia sääntöjä on noudatettu, että riitautetun valinnan tekemistä varten huomioidut tosiseikat ovat aineellisesti paikkansapitävät, että näiden tosiseikkojen arvioimisessa ei ole tehty ilmeistä virhettä ja että harkintavaltaa ei ole väärinkäytetty.

(ks. 114–118 kohta)

5. Arvioitaessa valtiontukia koskevien yhteisön sääntöjen kannalta jäsenvaltion käyttöön ottamaa ympäristöveroa, joka rasittaa pääsääntöisesti neitseellisten kiviainesten – toisin sanoen rakennusalalla ja julkisissa rakennusurakoissa käytettävien perusmateriaalien louhinnassa otettavien kiviainesten – kaupallista hyödyntämistä ja jonka tarkoitus on maksimoida kierrätyskiviainesten tai muiden korvikemateriaalien käyttö neitseelliseen kiviainekseen nähden, edistää neitseellisten kiviainesten järkevää käyttöä ja sisällyttää ympäristöverossa tarkoitettujen kiviainesten louhimisen ympäristökustannukset hintoihin saastuttaja maksaa -periaatteen mukaisesti, valtiontukeen viittaavia seikkoja ei liity siihen, että materiaalit, jotka hyödynnetään kaupallisesti, jotta ne voidaan käyttää muussa tarkoituksessa kuin kiviaineksina, eivät kuulu tämän ympäristöveron soveltamisalaan. Näiden materiaalien vapauttamiseen ei nimittäin liity minkäänlaista poikkeusta kyseessä olevan ympäristöveron järjestelmään nähden. Erityisesti päätös ottaa käyttöön ympäristövero vain kiviainesten alalla – eikä yleisesti kaikilla sellaisen louhos- ja kaivostoiminnan aloilla, jonka ympäristövaikutukset ovat samat kuin kiviainesten louhimisella – kuuluu kyseessä olevalla jäsenvaltiolla olevaan toimivaltaan asettaa prioriteetit talous-, vero- ja ympäristöpolitiikan alalla. Tällaisen valinnan perusteella, vaikka se olisikin tehty tiettyjen toimialojen kansainvälisen kilpailukyvyn säilyttämisen toivossa, ei siis voida epäillä ympäristöveron johdonmukaisuutta asetettujen ympäristötavoitteiden kannalta.

Lisäksi kyseessä oleva jäsenvaltio voi vapaasti määritellä ympäristöpolitiikkansa mukaisesti, minkä kiviaineksina käytettävien materiaalien osalta se katsoo, että niitä on aiheellista verottaa, ja sulkea pois tietyt materiaalit ympäristöveron soveltamisalasta asetettujen ympäristötavoitteiden vuoksi myös silloin, kun niitä käytetään kiviaineksina niiden louhimisen jälkeen, siltä osin kuin asetettuihin ympäristötavoitteisiin nähden näiden materiaalien maksusta vapauttaminen mahdollistaa, että niitä käytetään verotettavien neitseellisten kiviainesten korvikkeina, ja voi näin ollen myötävaikuttaa näiden viimeksi mainittujen materiaalien louhimisen ja käytön rationalisointiin.

Lopuksi ympäristöveron soveltaminen tiettyihin materiaaleihin, joita ei ole mahdollista korvata korvikemateriaaleilla, voi kohtuullisesti vastata ympäristöveron tavoitteeseen, joka on neitseellisen kiviaineksen tuotantoon liittyvien ympäristökustannusten sisällyttäminen hintoihin silloin, kun maksun määrä vastaa karkeasti arvioituna kiviainesten louhimiseen liittyviä keskimääräisiä ympäristökustannuksia.

Sellaisten materiaalien louhimisesta syntyvien sivutuotteiden verottamista, joita ei voida korvata korvikemateriaaleilla, voidaan perustella myös saastuttaja maksaa -periaatteella sekä ympäristöveron tavoitteella pyrkiä kannustamaan kiviainesten rationaalisempaa louhintaa ja käsittelyä siten, että heikkolaatuisten kiviainesten suhteellista osuutta vähennetään.

(ks. 124, 127, 128, 130, 135–137 ja 139 kohta)

6. Valtiontukea koskevan päätöksen perusteluvelvollisuutta ei voida määritellä ainoastaan sen jäsenvaltion tiedontarpeen mukaan, jolle päätös on osoitettu. Erityisesti komission tehtävänä on, kun se hyväksyy toimenpiteen EY 88 artiklan 3 kohdassa määrätyn alustavan tutkinnan päätteeksi, esittää yhteenveto tämän hyväksyvän päätöksen pääasiallisista perusteluista, jotta kolmannet, joita asia koskee, voivat saada tiedon päätöksen perusteluista ja arvioida, onko niiden aiheellista nostaa tätä päätöstä koskeva kumoamiskanne vedotakseen niille EY 88 artiklan 2 kohdassa myönnettyihin menettelyllisiin oikeuksiin.

Erityisesti silloin, kun kyseessä on komission päätös, jolla alustava tutkintamenettely saatetaan päätökseen ja jossa todetaan, ettei kantelijan ilmoittama toimenpide ole valtiontuki, komissiolla on joka tapauksessa velvollisuus selostaa kantelijalle riittävän tarkoin ne syyt, joiden vuoksi kantelussa esitetyt tosiseikat ja oikeudelliset seikat eivät ole riittäneet osoittamaan, että kyseessä on valtiontuki. Komissiolla ei kuitenkaan ole velvollisuutta ottaa kantaa sellaisiin kysymyksiin, jotka eivät selvästi mitenkään liity asiaan tai ovat merkityksettömiä tai selvästi toissijaisia.

Komission päätöksen, jonka mukaan se ei vastusta alakohtaista ympäristöveroa, jonka se on tehnyt alustavan tutkinnan päätteeksi ja jossa esitetään lyhyesti keskeiset toteamukset, joille se perustuu, ei voida katsoa olevan puutteellisesti perusteltu sellaisen kantelijana olevan yhdistyksen kannalta, johon kuuluu valveutuneita taloudellisia toimijoita, kun otetaan huomioon jäsenvaltioilla oleva vapaus määritellä vero- ja ympäristöpolitiikkansa toteuttamalla ympäristöveroja.

(ks. 142, 143 ja 146 kohta)

7. Kun kiviainesten kaupalliseen hyödyntämiseen sovellettava ympäristövero, joka rasittaa tuotteita eikä tuottajien tuloja, on välillinen vero, johon EY 91 artiklan mukaisesti sovelletaan sellaisenaan määrämaassa verotuksen periaatetta, maahantuojia koskevaa vapautusta voidaan perustella verojärjestelmän sisäisellä logiikalla siten, että ei voida katsoa, että sillä myönnetään valikoiva etu maastaviejille, ja että siihen ei sovelleta EY 87 artiklan 1 kohtaa.

Myöntämällä tällaisen vapautuksen kyseessä oleva jäsenvaltio käyttää sille kuuluvaa mahdollisuutta asettaa kyseisen verojärjestelmän rakenteeseen liittyvät seikat etusijalle asetettuihin ympäristötavoitteisiin nähden, eikä sillä, että muut jäsenvaltiot ovat tehneet erilaisia valintoja, ole merkitystä.

(ks. 151–153 kohta)

8. Komissiolla oleva velvollisuus, jonka mukaan sen on tutkittava ennalta mahdollinen lainvastainen valtiontuki kyseisen jäsenvaltion kanssa, tarvittaessa pyytämällä tältä jäsenvaltiolta tietoja, ei vapauta tätä toimielintä sillä olevasta velvollisuudesta aloittaa muodollinen tutkintamenettely muun muassa, jos sillä on saatujen tietojen valossa yhä huomattavia vaikeuksia arvioida kyseistä toimenpidettä. Tällainen velvollisuus on nimittäin suoraan seurausta EY 88 artiklan 3 kohdasta, ja lisäksi se vahvistetaan nimenomaisesti [EY 88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohdassa ja 13 artiklan 1 kohdassa, kun komissio toteaa alustavan tutkinnan jälkeen, että lainvastaiseen toimenpiteeseen liittyy epäilyjä sen yhteensopivuuden osalta.

EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely on nimittäin luonteeltaan välttämätön silloin, kun komissiolla on vakavia vaikeuksia sen arvioimisessa, onko tuki yhteismarkkinoille soveltuva. Komissio voi päättää menettelyn EY 88 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuun alustavaan vaiheeseen ja tehdä sen päätteeksi myönteisen päätöksen tuen soveltuvuudesta ainoastaan, jos se on alustavan tutkinnan perusteella vakuuttunut joko siitä, että kyseinen hanke ei ole EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu valtiontuki, tai siitä, että vaikka toimenpide määritellään tueksi, se on yhteismarkkinoille soveltuva. Jos komissio sen sijaan on alustavan tutkinnan perusteella tehnyt vastakkaisen päätelmän tai jos se ei ole voinut alustavan tutkinnan perusteella selvittää kaikkia niitä ongelmia, jotka ovat tulleet esiin arvioitaessa hankkeen soveltuvuutta yhteismarkkinoille, komissiolla on velvollisuus hankkia kaikki tarvittavat lausunnot ja aloittaa tätä varten EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely.

Vain sen seikan perusteella, että komissio otti huomioon kyseisen jäsenvaltion intressin nopean päätöksen saamiseen, ei voida olettaa, että tämä toimielin käytti perusteena muita arviointiperusteita kuin sitä, joka liittyy vakavien arviointia koskevien vaikeuksien puuttumiseen, päättääkseen olla aloittamatta muodollista tutkintamenettelyä.

(ks. 165, 166 ja 168 kohta)

9. Kun asianomaiset henkilöt ovat toimittaneet komissiolle kanteluita, jotka koskevat valtion toimenpiteitä, joista ei ole tehty ilmoitusta EY 88 artiklan 3 kohdan mukaisella tavalla, tällä toimielimellä on tässä määräyksessä määrätyn alustavan menettelyn yhteydessä perustamissopimukseen sisältyvien perustavanlaatuisten valtiontukimääräysten asianmukaisen soveltamisen turvaamiseksi velvollisuus tutkia nämä kantelut huolellisesti ja puolueettomasti.

Muiden todisteiden puuttuessa vain se seikka, että riidanalainen päätös tehtiin nopeasti, ei mahdollista toteamusta, että tutkinta oli puutteellinen.

(ks. 177 ja 178 kohta)