ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen kannustamiseksi työssä annettua direktiiviä 92/85 on tulkittava siten, että jäsenvaltiot eivät ole velvollisia myöntämään kyseisen direktiivin 8 artiklan nojalla oikeutta äitiyslomaan työntekijälle, joka aiottuna äitinä on saanut lapsen sijaissynnytystä koskevan sopimuksen perusteella, silloinkaan, kun hän saattaa imettää tätä lasta syntymän jälkeen tai imettää tätä lasta.

Direktiivin 92/85 tavoitteesta, sen 8 artiklan sanamuodosta, jossa viitataan nimenomaisesti synnytykseen, ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa yhdessä, että direktiivin 8 artiklassa säädetyn äitiysloman tarkoituksena on lapsen äidin suojeleminen tilanteessa, jossa tämä on erityisen alttiina vaaroille raskautensa vuoksi. Tämän osalta on niin, että vaikka unionin tuomioistuin on katsonut, että äitiyslomalla pyritään myös suojelemaan naisen ja hänen lapsensa välillä vallitsevaa erityistä suhdetta, tämä tavoite koskee vain raskauden ja synnytyksen jälkeistä ajanjaksoa. Tästä seuraa, että äitiysloman myöntäminen direktiivin 92/85 8 artiklan perusteella edellyttää, että työntekijä, joka saa siihen oikeuden, on ollut raskaana ja on synnyttänyt lapsen. Näissä olosuhteissa työntekijä, joka aiottuna äitinä on saanut lapsen sijaissynnytystä koskevan sopimuksen perusteella, ei kuulu kyseisen säännöksen soveltamisalaan, ja näin on myös silloin, kun hän saattaa imettää lasta tämän syntymän jälkeen tai imettää lasta. Näin ollen jäsenvaltiot eivät ole velvollisia myöntämään tällaiselle työntekijälle oikeutta äitiyslomaan tämän artiklan nojalla.

On kuitenkin lisättävä, että direktiivin 92/85 tavoitteena on tiettyjen vähimmäisvaatimusten vahvistaminen raskaana olevien, äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden suojelemiseksi. Näin ollen direktiivissä ei suljeta pois jäsenvaltioiden oikeutta soveltaa tai ottaa käyttöön lakeja, asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä, jotka ovat aiotun äidin, joka on saanut lapsen sijaissynnytystä koskevan sopimuksen perusteella, turvallisuuden ja terveyden suojelemisen kannalta suotuisampia siten, että he voivat saada äitiyslomaa tämän lapsen syntymän johdosta.

(ks. 35–37 ja 40–43 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Avainsanat

Oikeudenkäynnin kohde

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

Kumoamiskanne – Luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt – Suoraan ja erikseen luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä koskevat toimet – Komission päätös, jolla valtiontuki todetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi muodollista tutkintamenettelyä aloittamatta – EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen osapuolten, joita asia koskee, nostama kanne – Kanteen kohteen yksilöiminen – Kanne, jolla pyritään suojaamaan niiden, joita asia koskee, menettelylliset oikeudet – Perusteet, joihin voidaan vedota (EY 88 artiklan 2 kohta ja EY 230 artiklan 4 kohta; neuvoston asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan h alakohta, neljäs artiklan 3 kohta ja 6 artiklan 1 kohta) (ks. 60 kohta)

2. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Valtiontuen muodossa saadun taloudellisen edun arviointi – Valitusperuste, joka edellyttää sellaisten tosiseikkojen arviointia, jotka vain unionin yleinen tuomioistuin voi tutkia ja jotka eivät kuulu unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin lukuun ottamatta niiden huomioon ottamista vääristyneellä tavalla (Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artikla) (ks. 78 kohta)

3. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Ylimääräistä perustelua koskeva valitusperuste – Tehoton valitusperuste – Hylkääminen (ks. 86 kohta)

4. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Perustelujen puutteellisuus – Edellytykset, joiden täyttyessä unionin yleisen tuomioistuimen perustelut saavat olla implisiittisiä (Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 36 artikla ja 53 artiklan ensimmäinen kohta) (ks. 110 kohta)

Oikeudenkäynnin kohde

Aihe

Valitus unionin yleisen tuomioistuimen (viides jaosto) asiassa T-123/09, Ryanair vastaan komissio, 28.3.2012 antamasta tuomiosta, jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kanteen, jolla vaadittiin kumoamaan 12.11.2008 tehty komission päätös K(2008) 6743, joka koski Italian Alitalia-lentoyhtiölle myöntämää 300 miljoonan euron lainaa (valtiontuki C 26/08 (ex NN 31/08)) (EUVL 2009, L 52, s. 3) siltä osin kuin siinä ei määrätä tukea takaisin perittäväksi Alitalian seuraajalta, ja kumoamaan 12.11.2008 tehty komission päätös K(2008) 6745 lopullinen, jossa todettiin, että Alitalian omaisuuserien myynti erityishallintomenettelyssä, jonka oli määrä johtaa kyseisen lentoyhtiön purkamiseen, ei ollut valtiontukea sillä edellytyksellä, että Italian viranomaiset noudattavat sitoumuksiaan, joilla taataan, että toimenpiteet on toteutettu markkinahintaan (valtiontuki N 510/2008 EUVL C 46, s. 6)

Päätöksen päätösosa

Ratkaisu

1) Valitus hylätään.

2) Ryanair Ltd vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission ja Alitalia – Compagnia Aerea Italiana SpA:n oikeudenkäyntikulut.

3) Italian tasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Koska yhdessäkään maakaasunsiirtoverkkoihin pääsyä koskevista edellytyksistä ja asetuksen N:o 1775/2005 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 715/2009 säännöksistä ei säädetä nimenomaisesti velvollisuudesta tarjota virtuaalista vastakkaissuuntaista kaasunsiirtokapasiteettia, sen osoittamiseksi, että tällainen velvollisuus johtuu epäsuorasti kyseisen asetuksen säännöksistä, ei ole mahdollista toimia siten, että unionin oikeuden säännöksen selvästä ja täsmällisestä sanamuodosta huolimatta tehtäisiin tulkinta, jonka tarkoituksena on korjata kyseistä säännöstä ja laajentaa jäsenvaltioiden siihen liittyviä velvollisuuksia.

Tällaisen velvollisuuden olemassaoloa ei näin ollen voida johtaa asetuksen N:o 715/2009 14 artiklan 1 kohdan ja 16 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan b alakohdan sanamuodosta ja yleisestä rakenteesta, mikä ilmenee myös maakaasunsiirtoverkkoihin pääsyä koskevista edellytyksistä annetun asetuksen N:o 1775/2009 ja asetuksen N:o 715/2009 valmisteluasiakirjoista.

(ks. 34, 35 ja 51 kohta)
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 119 artiklan 4 kohtaa ja 168 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että valtuutuksen puuttuminen valitusta jätettäessä voidaan korjata esittämällä myöhemmin mikä tahansa tällaisen valtuutuksen vahvistava asiakirja. Niinpä on niin, että vaikka valittajan asianajajilla ei valitusta jätettäessä ole tämän valittajan antamaa valtuutusta, väliaikainen edustaja nimetyksi tultuaan voi kuitenkin pätevästi vahvistaa aikomuksensa liittää kyseinen valittaja toisen valittajan jo tekemään valitukseen.

Hyvän hallinnon yleisen periaatteen, joka kuuluu unionin oikeusjärjestyksessä annettuihin hallintomenettelyjä koskeviin takeisiin ja josta on nyt määrätty Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdassa, mukaan unionin toimielinten on suoritettava takaisinperintämenettelyt joutuisasti ja toimittava niin, että menettelyn jokainen toimi toteutetaan kohtuullisessa ajassa edelliseen toimeen nähden.

Näin ollen on niin, että koska komission yli 12 vuotta jatkunut toimimatta jättäminen, jota ei voida perustella oikeusriidan monimutkaisuudella eikä todetun myöhässä toimimisen mahdollisesti oikeuttavalla muulla erityisellä seikalla, on aiheuttanut sen, että perusteettoman edun palautusta koskevan kanteen yhteydessä vaaditut viivästyskorot ylittävät tällä kanteella vaadittavan pääsaatavan määrän, komission toimimatta jättämisen aikana kertyneiden viivästyskorkojen määrä on välitön seuraus tämän toimielimen menettelystä. Näin ollen komission menettelyn ja SEUT 340 artiklaan ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 3 kohtaan perustuvassa valittajien vastakanteessa väitetyn viivästyskorkojen määräämisestä johtuvan vahingon välillä on välitön syy-yhteys

(ks. 96–100, 102–104, 107 ja 109 kohta)
UNICE:n, CEEP:n ja EAY:n tekemästä vanhempainlomaa koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 96/34, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/75, liitteenä olevan, vanhempainlomasta tehdyn puitesopimuksen 2 lausekkeen 4 kohtaa, kun kyseistä lauseketta luetaan yhdessä puitesopimuksen tavoitteiden ja samaisen lausekkeen 6 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kiinteämääräinen suojakorvaus, joka on maksettava osa-aikaisella vanhempainlomalla olevalle työntekijälle siinä tapauksessa, että työnantaja irtisanoo yksipuolisesti ilman pakottavaa tai riittävää syytä tämän toistaiseksi ja täysipäiväisesti palvelukseen otetun työntekijän työsopimuksen, määritetään työntekijän irtisanomishetkellä saaman alennetun palkan perusteella.

Silloin, kun tällainen työntekijä on irtisanottu lainvastaisesti työntekijän osa-aikaisen vanhempainloman aikana, kansallisessa lainsäädännössä säädetty kiinteämääräinen suojakorvaus on – jotta se olisi puitesopimuksen vaatimusten mukainen – laskettava kyseisen työntekijän täysipäiväisen työsuorituksen mukaisen palkan perusteella. Muussa tapauksessa tältä kiinteämääräiseltä suojakorvaukselta, joka on puitesopimuksen 4 lausekkeen 2 kohdassa tarkoitettu suojelutoimenpide, jolla pyritään suojelemaan työntekijöitä työstä erottamiselta vanhempainloman hakemisen tai pitämisen vuoksi, evättäisiin valtaosa sen tehokkaasta vaikutuksesta. Tällainen tapa määrittää tämän kiinteämääräisen korvauksen suuruus käyttämällä perustana alennettua palkkaa, jota työntekijälle maksettiin osa-aikaisen vanhempainloman aikana, voisi johtaa siihen, ettei syntyisi riittävää ennaltaehkäisevää vaikutusta, jolla estettäisiin osa-aikaisella vanhempainlomalla olevien työntekijöiden irtisanominen.

(ks. 35, 38, 47 ja 48 kohta sekä tuomiolauselma)
Tavaramerkin eri tehtävien joukossa olennainen merkitys on alkuperän osoittamisella. Se tarkoittaa sitä, että tavaramerkki pystyy yksilöimään sillä varustetun tavaran tai palvelun tietyn yrityksen tavaraksi tai palveluksi ja erottamaan näin tämän tavaran tai palvelun muiden yritysten tavaroista tai palveluista. Mainittu yritys on se, jonka valvonnassa tavara tai palvelu myydään.

Euroopan unionin lainsäätäjä on pitänyt tätä tavaramerkin keskeisenä tehtävänä, kun se on säätänyt jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 2008/95 2 artiklassa, että sellaiset merkit, jotka voidaan esittää graafisesti, voivat olla tavaramerkkejä ainoastaan, jos niillä voidaan erottaa yrityksen tavarat tai palvelut muiden yritysten tavaroista tai palveluista. Tämän edellytyksen seurauksia koskevia säännöksiä sisältyy muun muassa direktiivin 3 ja 12 artiklaan. Sen 3 artiklassa luetellaan tilanteita, joissa tavaramerkki ei alun perinkään kykene täyttämään tehtäväänsä alkuperän osoittajana, kun taas tämän saman direktiivin 12 artiklan 2 kohdan a alakohta koskee tilannetta, jossa tavaramerkistä on tullut yleisesti käytetty nimitys ja se on näin ollen menettänyt erottamiskykynsä, joten se ei enää täytä tätä tehtävää. Tämän tavaramerkin haltija voi siis menettää hänelle direktiivin 2008/95 5 artiklassa annetut oikeudet.

Sitä, onko tavaramerkistä tullut siitä tavarasta tai palvelusta, jota varten se on rekisteröity, elinkeinotoiminnassa yleisesti käytetty nimitys, on tosin arvioitava paitsi kuluttajien tai loppukäyttäjien käsityksen kannalta myös kyseisten markkinoiden ominaispiirteiden mukaan ottaen huomioon ammattilaisten, kuten myyjien, käsitys. Yleensä kuluttajien tai loppukäyttäjien näkemyksellä on kuitenkin ratkaiseva merkitys. Yksin se seikka, että myyjät ovat tietoisia mainitun tavaramerkin olemassaolosta ja sen osoittamasta alkuperästä, ei estä tällaista menettämistä.

Näin ollen direktiivin 2008/95 12 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että tavaramerkin haltija voi menettää tähän tavaramerkkiin liittyvät oikeudet sellaisen tavaran osalta, jota varten tavaramerkki on rekisteröity, kun mainitusta tavaramerkistä on haltijan toiminnan tai toimimatta jättämisen vuoksi tullut tästä tavarasta yleisesti käytetty nimitys pelkästään sen loppukäyttäjien näkökulmasta.

(ks. 20–22, 28–30 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Jäsenvaltion lainsäädäntöä, jonka mukaan pääomayhtiön, jonka kotipaikka on kyseisessä jäsenvaltiossa, pääomaan apporttina siirretyt kommandiittiyhtiön varat on arvostettava osa-arvoonsa, minkä johdosta näiden varojen piileviä arvonnousuja, jotka ovat syntyneet kyseisessä jäsenvaltiossa, verotetaan ennen niiden tosiasiallista realisoitumista, on tarkasteltava ainoastaan suhteessa pääomien vapaaseen liikkuvuuteen, sellaisena kuin se on vahvistettu SEUT 63 artiklassa, kun kyseisen lainsäädännön soveltaminen yksittäistapaukseen ei riipu siitä, kuinka suuren osuuden sijoittaja omistaa kommandiittiyhtiöstä, jonka osuudet siirretään pääomayhtiöön sen yhtiöosuuksia vastaan. Tällaisessa lainsäädännössä ei nimittäin edellytetä, että sijoittajalla on omistusosuus, joka antaa sille selvän vaikutusvallan kommandiittiyhtiön päätöksiin tai pääomayhtiön päätöksiin.

Tällaisella lainsäädännöllä on täten etäisempi yhteys sijoittautumiseen kuin varojensiirtoon kommandiitti- ja pääomayhtiöiden välillä.

(ks. 27, 34, 37 ja 38 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 2 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä sellaisen kansallisen toimivaltasäännön soveltamiselle, joka koskee jälleenmyyntioikeuden yksipuolista päättämistä ja jonka mukaan kansalliset tuomioistuimet ovat toimivaltaisia silloin, kun jälleenmyyjä on sijoittautunut kansalliselle alueelle ja kun kaikki kyseisen jälleenmyyntioikeuden vaikutukset tai osa niistä kohdistuvat samaan alueeseen, kun vastaajan kotipaikka on muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa asiaa käsittelevä tuomioistuin sijaitsee.

Kun nimittäin riita, joka ei ole pelkästään jäsenvaltion sisäinen, kuuluu asetuksen aineelliseen soveltamisalaan ja vastaajan kotipaikka on jäsenvaltiossa, asetuksessa säädettyjä toimivaltasääntöjä on lähtökohtaisesti sovellettava ja niiden on saatava etusija suhteessa kansallisiin toimivaltasääntöihin.

(ks. 22 ja 23 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella annetun direktiivin 2004/38 2 artiklan 2 alakohdan c alakohtaa on tulkittava siten, ettei jäsenvaltio voi tilanteessa, jossa unionin kansalainen siirtää suoraan etenevässä polvessa olevalle 21-vuotiaalle tai tätä vanhemmalle jälkeläiselle säännöllisesti ja huomattavan pitkän ajanjakson ajan rahaa, joka on viimeksi mainitulle tarpeen hänen välttämättömien tarpeidensa täyttämiseksi maassa, josta hän on lähtöisin, vaatia, että kyseinen jälkeläinen – jotta häntä voitaisiin pitää riippuvaisena ja siten edellä mainitussa säännöksessä tarkoitettuna perheenjäsenenä – osoittaa yrittäneensä siinä onnistumatta saada työtä, saada apua toimeentuloaan varten maan, josta hän on lähtöisin, viranomaisilta ja/tai kaikin muin keinoin huolehtia itse elatuksestaan.

Vaatimuksella tällaisesta lisänäytöstä, jota ei käytännössä voida vaikeuksitta esittää, saatetaan tehdä kohtuuttoman vaikeaksi se, että kyseinen jälkeläinen voi saada oleskeluoikeuden vastaanottavasta jäsenvaltiosta. Tästä syystä tällä vaatimuksella saatetaan estää direktiivin 2004/38 2 artiklan 2 alakohdan c alakohdan ja 7 artiklan tehokas vaikutus.

(ks. 22, 24, 26 ja 28 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Lääkkeiden lisäsuojatodistuksesta annetun asetuksen N:o 469/2009 3 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että sitä varten, että voidaan katsoa, että vaikuttavaa ainetta ”suojaa voimassa oleva peruspatentti” tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla, ei ole tarpeen, että vaikuttava aine on mainittu kyseisen patentin vaatimuksissa rakennekaavan avulla. Silloin, kun Euroopan patenttiviraston myöntämän patentin vaatimuksissa oleva toimintakaava kattaa vaikuttavan aineen, kyseinen 3 artiklan a alakohta ei ole periaatteessa esteenä lisäsuojatodistuksen myöntämiselle tälle vaikuttavalle aineelle, edellyttäen kuitenkin, että tällaisten vaatimusten, joita tulkitaan Euroopan patenttisopimuksen 69 artiklassa ja sen tulkintaa koskevassa pöytäkirjassa vaaditun mukaisesti muun muassa keksinnön selityksen valossa, perusteella on mahdollista päätyä katsomaan, että kyseiset vaatimukset koskivat implisiittisesti mutta välttämättä erityisesti kyseistä vaikuttavaa ainetta, mikä kansallisen tuomioistuimen on arvioitava.

Euroopan patenttisopimuksesta johtuvista vaatimuksista on täsmennettävä, ettei unionin tuomioistuin ole lainkaan toimivaltainen tulkitsemaan kyseisen yleissopimuksen määräyksiä, koska toisin kuin jäsenvaltiot, unioni ei ole liittynyt siihen. Näin ollen unionin tuomioistuin ei voi antaa ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle muita ohjeita siitä tavasta, jolla sen on arvioitava Euroopan patenttiviraston myöntämän patentin vaatimusten ulottuvuutta.

(40 ja 44 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 106 artiklasta on lisäksi todettava, että sen, että varmentamiseen liittyvät tehtävät on annettu jäsenvaltion kaikille varmentamislaitoksille ja yksinomaan näille, ei voida katsoa antavan näille erityisoikeuksia tai yksinoikeuksia, kun kaikilla varmentamislaitoksilla on samat oikeudet ja valtuudet varmentamispalvelujen merkityksellisillä markkinoilla, eikä tietyille näillä markkinoilla toimiville yrityksille ole luotu minkäänlaista kilpailuetua samoja palveluja tarjoavien muiden yritysten haitaksi, ja kun lupaa uusien varmentamislaitosten luomiseen ei ole varattu pienelle määrälle laitoksia vaan se annetaan kaikille laitoksille, jotka täyttävät kansallisessa säännöstössä mainitut edellytykset.

SEUT 101, SEUT 102 ja SEUT 106 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa velvoitetaan yhtiöt, joilla on varmentamislaitosten asema, soveltamaan vähimmäismaksujen järjestelmää, joka koskee varmentamispalveluja, joita tarjotaan yrityksille, jotka haluavat osallistua julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyihin.

Kansallinen säännöstö, jossa velvoitetaan yhtiöt, joilla on varmentamislaitosten asema, soveltamaan vähimmäismaksujen järjestelmää, joka koskee varmentamispalveluja, joita tarjotaan yrityksille, jotka haluavat osallistua julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyihin, on SEUT 49 artiklassa tarkoitettu sijoittautumisvapauden rajoitus, mutta se on omiaan takaamaan kyseisten palvelujen vastaanottajien suojelun tavoitteen toteutumisen. Kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, ylitetäänkö kyseisellä kansallisella säännöstöllä se, mikä on tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi, kun otetaan huomioon erityisesti vähimmäismaksujen laskentatapa muun muassa niiden urakkaluokkien määrän mukaan, joita varten todistus laaditaan.

(ks. 69 kohta ja tuomiolauselma)
Palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon annetun direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan toisen luetelmakohdan c alakohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sellaisten palkanosien sisällyttämiselle vähimmäispalkkaan, joilla ei muuteta yhtäältä työntekijän suorituksen ja toisaalta hänen tästä suorituksesta saamansa vastikkeen välistä suhdetta. Kansallisen tuomioistuimen asiana on tarkistaa, koskeeko tämä pääasiassa kyseessä olevia palkanosia.

Koska direktiivissä 96/71 itsessään ole minkäänlaisia tietoja siitä, miten vähimmäispalkka pitäisi aineellisesti määritellä, kyseisen direktiivin soveltamisen kannalta katsoen vähimmäispalkan muodostavat osatekijät on siis määriteltävä asianomaisen jäsenvaltion oikeudessa, kunhan vain tällä määritelmällä ei estetä palvelujen vapaata tarjoamista jäsenvaltioiden välillä. Työehtosopimusneuvotteluissa päätetyt kiinteämääräiset maksut ovat selvästi vastiketta työntekijöiden tekemästä normaalista työstä, kun huomioon otetaan kansallinen käytäntö, jonka mukaan tällaisesta sopimuksesta neuvoteltaessa ja aikaisemman sopimuksen päättyessä näillä kiinteämääräisillä maksuilla haluttiin ennakoida uuden palkkataulukon soveltamista. Sitä vastoin työnantajan usean vuoden kestävään säästöohjelmaan työntekijöiden hyväksi maksama maksu eroaa varsinaisesta palkasta, eikä sen direktiiviä 96/71 sovellettaessa voida katsoa kuuluvan työsuorituksen ja työnantajan sen perusteella maksaman taloudellisen vastikkeen väliseen tavanomaiseen suhteeseen. Tällaisella maksulla pyritään muodostamaan työntekijän ennemmin tai myöhemmin saama pääoma ja näin toteuttamaan sosiaalipoliittinen tavoite, jota tuetaan muun muassa julkisen vallan antamalla taloudellisella avustuksella.

(ks. 32, 37, 40–42, 44 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 20 ja SEUT 21 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa sille, että jäsenvaltion kansalaiselle, jonka vakinainen asuinpaikka on kyseisessä jäsenvaltiossa, myönnetään opintotukea toisessa jäsenvaltiossa opiskelua varten, asetetaan edellytykseksi, että kyseinen koulutus johtaa tuen maksajana olevassa jäsenvaltiossa sijaitsevassa ammattikoulussa annettavaa tutkintotodistusta vastaavaan tutkintotodistukseen vähintään kahden vuoden koulutusohjelman päätteeksi, kun asianomaiselle olisi myönnetty opintotukea hänen erityisten olosuhteidensa vuoksi, jos hän olisi päättänyt suorittaa viimeksi mainitussa valtiossa koulutuksen, joka vastaa hänen valitsemaansa toisessa jäsenvaltiossa suoritettavaa koulutusta ja jonka kesto on alle kaksi vuotta.

Tämä lainsäädäntö merkitsee SEUT 21 artiklassa tarkoitettua rajoitusta, kun otetaan huomioon se, miten kyseisen vapauden käyttäminen saattaa vaikuttaa opintotukioikeuteen.

Lainsäädäntö, jolla rajoitetaan perussopimuksessa taattua perusvapautta, voi olla unionin oikeuden perusteella oikeutettu ainoastaan silloin, jos se perustuu objektiivisiin, yleistä etua koskeviin ja kyseessä olevien henkilöiden kansalaisuudesta riippumattomiin syihin ja jos se on oikeassa suhteessa kansallisessa oikeudessa hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään.

Tältä osin kahden vuoden kestoa koskevalla vaatimuksella ei siis ole mitään yhteyttä valitun koulutuksen tasoon eikä näin ollen kyseisen lainsäädännön väitettyyn tavoitteeseen. Kestoa koskevan edellytyksen asettaminen on epäjohdonmukaista ja sen ei voida katsoa olevan oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään nähden.

(ks. 28–30 ja 32–34 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 260 artiklan 1 kohdassa määrätään, että jos unionin tuomioistuin toteaa, että jäsenvaltio on jättänyt täyttämättä sille perussopimusten mukaan kuuluvan velvollisuuden, jäsenvaltion on toteutettava tuomioistuimen tuomion täytäntöön panemiseksi tarvittavat toimenpiteet.

Asiassa C-112/05, komissio vastaan Saksa, 23.10.2007 annetun tuomion tuomiolauselmalla on yhteisöjen tuomioistuimen toteaman jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen osalta erityinen merkitys, koska yhteisöjen tuomioistuin on mainitussa tuomiossa todennut, että kyse on jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisestä, joka johtuu kahden kansallisen säännöksen yhdistelmästä, ei kummastakaan säännöksestä erikseen tarkasteltuna. Tämän päätelmän vahvistavat tuomion perustelut, joiden valossa kyseisen tuomion tuomiolauselma on ymmärrettävä. Näin ollen se, että vain toinen mainituista säännöksistä kumotaan tai että sitä muutetaan, voi riittää kyseisen tuomion panemiseksi täysimääräisesti täytäntöön.

(ks. 33, 35–37, 39 ja 40 kohta)