ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Ranskan tasavalta ei ole noudattanut julkisia tavaranhankintoja ja rakennusurakoita koskeviin sopimuksiin liittyvien muutoksenhakumenettelyjen soveltamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 21.12.1989 annetun neuvoston direktiivin 89/665/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.6.1992 annetulla neuvoston direktiivillä 92/50/ETY, ja vesi- ja energiahuollon, liikenteen ja teletoiminnan alalla toimivien yksiköiden hankintamenettelyjä koskevien yhteisön sääntöjen soveltamiseen liittyvien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 25.2.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/13/ETY mukaisia velvoitteitaan, kun se on antanut ja pitänyt voimassa uuden siviiliprosessilain (code de procédure civile), 1441 §:n 1 momentin, sellaisena kuin se on muutettuna tietyistä sellaisten julkisoikeudellisten tai yksityisten henkilöiden, joihin ei sovelleta julkisista hankinnoista annettua lakia, tekemistä hankintasopimuksista 6.6.2005 annetun määräyksen 4 §:ssä mainituista hankintasopimuksista 20.10.2005 annetun asetuksen nro 2005-1308 48 §:n 1 kohdalla, siltä osin kuin kyseisessä säännöksessä säädetään 10 päivän määräaika, jonka kuluessa asianomaisen hankintaviranomaisen tai hankintayksikön on annettava vastaus, ja kielletään kaikki sopimusta edeltävät välitoimet ennen kyseistä vastausta, ja siltä osin kuin mainittu määräaika ei keskeytä hankintapäätöksen ilmoittamisen niille tarjoajille, joiden tarjousta ei ole hyväksytty, ja asianomaisen hankintasopimuksen allekirjoittamisen välillä noudatettavan odotusajan kulumista.
14

Asetuksen N:o 719/91 10 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Tätä artiklaa sovelletaan, sanotun kuitenkaan rajoittamatta TIR-yleissopimuksen ja ATA-yleissopimuksen erityisten, takaajayhdistysten vastuuta TIR-carnet’ta tai ATA-carnet’ta käytettäessä koskevien säännösten soveltamista. 2. Jos TIR-carnet’lla suoritettavan kuljetuksen tai ATA-carnet’lla suoritettavan passituksen aikana tai johdosta todetaan, että tietyssä jäsenvaltiossa on tapahtunut rikkomus tai säännönvastaisuus, tämän jäsenvaltion on perittävä takaisin mahdollisesti kannettavat tullit ja muut maksut yhteisön tai kansallisten säännösten mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta rangaistussäännösten soveltamista. 3. Jollei ole mahdollista määrittää aluetta, jolla rikkomus tai säännönvastaisuus on tapahtunut, sitä on pidettävä siinä jäsenvaltiossa tapahtuneena, jossa se on todettu, jollei määräajassa, joka on määritettävä, esitetä tulliviranomaisten hyväksymällä tavalla todisteita toiminnon säännönmukaisesta suorittamisesta tai paikasta, jossa rikkomus taikka säännönvastaisuus on tosiasiallisesti tapahtunut. Jos tällaisten todisteiden puuttuessa kyseistä rikkomusta tai säännönvastaisuutta edelleen on pidettävä siinä jäsenvaltiossa tapahtuneena, jossa se on todettu, tämän jäsenvaltion on kannettava kyseisiin tavaroihin liittyvät tullit ja muut maksut yhteisön tai kansallisten säännösten mukaisesti. Jos myöhemmin määritetään jäsenvaltio, jossa mainittu rikkomus tai säännönvastaisuus on tosiasiallisesti tapahtunut, tullit ja muut maksut alun perin kantaneen jäsenvaltion on palautettava ensiksi mainitulle jäsenvaltiolle tullit ja muut maksut – lukuun ottamatta niitä, jotka on kannettu toisen alakohdan mukaisesti yhteisön omina varoina –, jotka tavaroista on tässä jäsenvaltiossa kannettava. Tällöin mahdollinen ylijäämä on maksettava takaisin maksut alun perin suorittaneelle henkilölle. Jos tullit ja muut maksut takaisin perineen jäsenvaltion alun perin kantamien ja palauttamien tullien ja muiden maksujen määrä on alhaisempi kuin se määrä, joka vaaditaan siinä jäsenvaltiossa, jossa rikkomus tai säännönvastaisuus on tosiasiallisesti tapahtunut, tämän jäsenvaltion on kannettava erotus yhteisön tai kansallisten säännösten mukaisesti. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet rikkomusten tai säännönvastaisuuksien torjumiseksi ja tehokkaiden seuraamusten määräämiseksi niistä.”
21

Kreikka katsoo, että komissio on arvioinut kertoimen, jolla on tarkoitus ilmaista todetun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen vakavuus, erittäin korkeaksi ja ettei se saisi olla suurempi kuin neljä. Tältä osin Kreikka väittää, että jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen on koskenut vain pientä toimialaa, että kyseessä olevaa kansallista lainsäädäntöä sovellettiin erotuksetta ja että tällä lainsäädännöllä voitiin parhaiten vastata pelien vahingollisesta ja hallitsemattomasta käytöstä aiheutuviin taloudellisiin ja sosiaalisiin ongelmiin, joten tämä lainsäädäntö oli oikeutettu yleistä etua koskevista pakottavista syistä. Lisäksi Kreikka viittaa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön ja katsoo, että kyseinen kerroin on suhteellisuusperiaatteen vastainen.
44

Kuten komissio on huomauttanut, asetuksessa N:o 3665/87 ei kuitenkaan ole erityissäännöstä pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevaa tilannetta varten, jossa viejä on todistanut, että tuotteet on viety yhteisön tullialueen ulkopuolelle, muttei osoittanut sitä, että ne on saatettu kulutukseen siinä kolmannessa maassa tai jossain sellaisessa kolmannessa maassa, jolle vientituki on säädetty. Asetuksen 20 artiklan 3 kohtaa ei sovelleta tällaisessa tilanteessa eli kun todisteet asianomaisten tuotteiden ”tosiasiallisesta määräpaikasta” puuttuvat. Koska viejän on tällaisessa tapauksessa katsottava hakeneen suurempaa tukea kuin sovellettava tuki, asetuksen N:o 3665/87 11 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetty seuraamus on määrättävä, paitsi jos jokin saman 1 kohdan kolmannessa ja seitsemännessä alakohdassa tyhjentävästi luetelluista vapauttamisedellytyksistä täyttyy.
30

Ensimmäiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että kuudennen direktiivin 17 artiklan 2 ja 6 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle kansalliselle sääntelylle, jonka mukaan silloin kun kyse on tavaranhankinnoista, joihin on saatu rahoitusta julkisista varoista, niihin sisältyvä arvonlisävero voidaan vähentää ainoastaan siltä osalta hankintaa, johon tuki ei kohdistu.
Siitä ajankohdasta alkaen, jona tuojamaan viranomaiset pystyvät viejämaan viranomaisten toimittamien tietojen perusteella määrittämään velalliset ja laskemaan tullivelan määrät, kysymyksessä olevien tullien käyttöön asettamisessa tapahtunutta myöhästymistä ei voida perustella sillä, että viejämaan viranomaiset odottivat lisätietoja tai kyseisessä valtiossa vireille saatettujen oikeudenkäyntien lopullista päätöstä, tai vielä vähemmän sillä, että ne odottivat komission petostentorjunnan koordinointiyksikön rinnakkaisen selvityksen loppuraporttia. Viejämaan viranomaisten tekemien jälkitarkastusten päätelmät sitovat tuojamaan viranomaisia. Näin ollen se seikka, että viejämaan viranomaiset ilmoittavat nimenomaisesti myös vireillä olevasta oikeudenkäynnistä, jossa jälkitarkastuksen päätelmät on riitautettu, ei vaikuta tuojamaan viranomaisten velvollisuuteen kirjata kyseisen tullivelan määrä tileihin ja antaa tullivelka tiedoksi sekä todeta siihen liittyvät omat varat.

Jäsenvaltio ei näin ollen ole noudattanut yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 88/376 soveltamisesta annetun asetuksen N:o 1552/89 2, 6 ja 9–11 artiklan eikä yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 94/728 soveltamisesta annetun asetuksen N:o 1150/2000 samojen artiklojen mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut tullisaamisten vanhentua saamastaan keskinäistä avunantoa koskevasta tiedonannosta huolimatta ja maksanut myöhässä tämän osalta kannettavat yhteisön omat varat sekä kieltäytynyt maksamasta kertyneitä viivästyskorkoja.

(ks. 80, 83, 88 ja 98 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Bioteknologian keksintöjen oikeudellinen suoja – Direktiivi 98/44

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/44 9 artikla)

2. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Bioteknologian keksintöjen oikeudellinen suoja – Direktiivi 98/44

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/44 9 artikla)

3. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Bioteknologian keksintöjen oikeudellinen suoja – Direktiivi 98/44

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/44 9 artikla)

4. Kansainväliset sopimukset – Teollis- ja tekijänoikeuksien kauppaan liittyvistä näkökohdista tehty sopimus (TRIPS)

(TRIPS-sopimuksen 27 ja 30 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/44 9 artikla)

Tiivistelmä

1. Bioteknologian keksintöjen oikeudellisesta suojasta annetun direktiivin 98/44 9 artiklaa on tulkittava siten, että siinä ei anneta patenttioikeudellista suojaa, kun patentoitu tuote sisältyy soijajauhoon, jossa se ei toimi tavalla, jota varten se on patentoitu, vaikka se on toiminut aikaisemmin soijakasvissa, josta kyseinen jauho on jalostettu, tai kun se voisi mahdollisesti toimia uudelleen tällä tavalla sen jälkeen, kun se on eristetty kyseisestä jauhosta ja liitetty sitten elävän organismin soluun. Kyseisen direktiivin 9 artiklan mukaan tässä artiklassa säädetty suoja nimittäin edellyttää patentoidun DNA-sekvenssin toimimista materiaalissa, johon se on yhdistetty.

(ks. 46 ja 50 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. Bioteknologian keksintöjen oikeudellisesta suojasta annetun direktiivin 98/44 9 artiklassa yhdenmukaistetaan tyhjentävästi siinä myönnetty suoja, joten kyseinen artikla on esteenä sille, että kansallisessa lainsäädännössä myönnetään ehdoton suoja patentoidulle tuotteelle sellaisenaan riippumatta siitä, toimiiko tuote materiaalissa, johon se sisältyy.

(ks. 63 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)

3. Bioteknologian keksintöjen oikeudellisesta suojasta annetun direktiivin 98/44 9 artikla on esteenä sille, että ennen kyseisen direktiivin antamista myönnetyn patentin haltija vetoaa patentoidun tuotteen ehdottomaan suojaan, joka sille olisi myönnetty tuolloin sovelletun kansallisen lainsäädännön perusteella. Uutta oikeussääntöä nimittäin lähtökohtaisesti sovelletaan välittömästi aikaisemman oikeussäännön soveltamisaikana syntyneen tilanteen tuleviin vaikutuksiin, eikä direktiivissä 98/44 säädetä tätä periaatetta koskevista poikkeuksista.

(ks. 66, 67 ja 69 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)

4. Maailman kauppajärjestön perustamissopimuksen liitteessä 1 C olevan ja päätöksellä 94/800 hyväksytyn teollis- ja tekijänoikeuksien kauppaan liittyvistä näkökohdista tehdyn sopimuksen 27 ja 30 artikla eivät vaikuta bioteknologian keksintöjen oikeudellisesta suojasta annetun direktiivin 98/44 9 artiklan tulkintaan, jonka mukaan kyseisessä artiklassa myönnetty suoja rajoitetaan koskemaan tilanteita, joissa patentoitu tuote toimii.

(ks. 76 ja 77 kohta sekä tuomiolauselman 4 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Palvelujen tarjoamisen vapaus – Rajoitukset – Toisessa jäsenvaltiossa aiheutuneiden sairauskulujen korvaamista koskeva kansallinen järjestelmä – Odottamaton sairaalahoito – Asetus N:o 1408/71

(EY 49 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohta)

Tiivistelmä

Jäsenvaltio, joka epää terveydenhuoltojärjestelmänsä edunsaajilta täydentävän korvauksen sellaisista sairaanhoitokuluista, joita heille on syntynyt toisessa jäsenvaltiossa sairaalahoidosta, jota on saatu sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97 ja sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2006, 22 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohdan mukaisesti, siltä osin kuin sovellettavan korvauksen taso siinä jäsenvaltiossa, jossa hoitoa annetaan, on alhaisempi kuin vakuutuspaikan jäsenvaltion lainsäädännössä säädetty, ei jätä noudattamatta EY 49 artiklan mukaisia velvoitteitaan.

Vaikuttaa nimittäin liian sattumanvaraiselta ja epäsuoralta olettaa, että jäsenvaltion terveydenhuoltojärjestelmässä vakuutettuja voitaisiin houkutella palaamaan suunniteltua aikaisemmin tähän jäsenvaltioon, jotta he saisivat siellä heidän terveydentilansa heikentymisen vuoksi välttämätöntä sairaalahoitoa, heidän oleskellessaan tilapäisesti toisessa jäsenvaltiossa, tai luopumaan matkasta, esimerkiksi turisti- tai opintomatkasta tällaiseen toiseen jäsenvaltioon, jos he eivät voi luottaa kuin rajoitetuissa erityistapauksissa toimivaltaisen laitoksen täydentävään korvaukseen siinä tapauksessa, että vastaavan hoidon kustannukset vakuutuspaikan jäsenvaltiossa ylittävät tässä toisessa jäsenvaltiossa sovellettavan korvaustason. Näin ollen riidanalaisen lainsäädännön ei voida yleisesti katsoa rajoittavan sairaalahoito-, matkailu- tai koulutuspalvelujen vapaata tarjontaa.

Lisäksi niiden tapausten, joissa vakuutetulle hänen oleskellessaan tilapäisesti toisessa jäsenvaltiossa annettu odottamaton sairaalahoito asettaa sen jäsenvaltion lainsäädännön soveltamisen johdosta, jossa hänet on vakuutettu, vastattavaksi suuremman taloudellisen rasituksen, kuin jos nämä hoidot olisi annettu yhdessä sen laitoksista, oletetaan olevan yleisesti tasapainotettuja sellaisilla tapauksilla, joissa päinvastoin oleskeluvaltion lainsäädännön soveltaminen johtaa siihen, että jäsenvaltion, jossa henkilö on vakuutettu, vastattavaksi tulee pienempi taloudellinen rasitus kyseisistä sairaalahoidoista kuin se rasitus, joka olisi aiheutunut sovellettaessa sen omaa lainsäädäntöä.

(ks. 72, 78 ja 80 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Tekijänoikeus ja lähioikeudet – Direktiivi 2001/84 – Alkuperäisen taideteoksen tekijän oikeudenomistajien oikeus jälleenmyyntikorvaukseen hänen kuoltuaan

(EY 95 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/84 6 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

Alkuperäisen taideteoksen tekijän oikeudesta jälleenmyyntikorvaukseen annetun direktiivin 2001/84 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että se ei ole esteenä kansalliselle säännökselle, jonka mukaan oikeus jälleenmyyntikorvaukseen on ainoastaan taiteilijan lakimääräisillä perillisillä mutta ei testamentinsaajilla. Näin ollen soveltaessaan kansallista säännöstä, jolla on pantu täytäntöön kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohta, ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on otettava asianmukaisesti huomioon kaikki merkitykselliset säännökset, joiden avulla voidaan ratkaista lainvalinta tapauksessa, joka koskee jälleenmyyntikorvausoikeuden siirtymistä kuoleman jälkeen.

Direktiivin 2001/84 antamisella on nimittäin ollut kaksi tavoitetta: yhtäältä sen takaaminen, että kuvataideteosten tekijät saavat osuuden alkuperäisten taideteostensa taloudellisesta menestyksestä, ja toisaalta kilpailun vääristymisen poistaminen taidemarkkinoilla, koska velvollisuus jälleenmyyntikorvauksen suorittamiseen tietyissä jäsenvaltioissa voi johtaa taideteosten myynnin siirtämiseen sellaisiin jäsenvaltioihin, joissa jälleenmyyntikorvausta ei ole maksettava. Vaikka unionin lainsäätäjä on halunnut, että teoksen tekijän oikeudenomistajilla on täysi oikeus jälleenmyyntikorvauksiin tekijän kuoltua, se on katsonut toissijaisuusperiaatteen mukaisesti, että kyseisellä direktiivillä ei ole aiheellista puuttua jäsenvaltioiden perintöoikeuteen ja että jokainen jäsenvaltio voi määritellä kansallisessa oikeudessaan oikeudenomistajiksi katsottavat henkilöt. Edellä esitetystä seuraa, että jäsenvaltiot voivat tehdä vapaasti lainsäädännöllisen valinnan määritelläkseen ne henkilöt, joilla on oikeus jälleenmyyntikorvaukseen taideteoksen tekijän kuoleman jälkeen.

(ks. 27, 32, 33 ja 36 kohta sekä tuomiolauselma)
Henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehdyn Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden sekä Sveitsin valaliiton sopimuksen liitteessä I olevaa 25 artiklaa on tulkittava siten, että kiinteän omaisuuden hankintaa koskevaa velvollisuutta yhdenvertaiseen kohteluun oman valtion kansalaisen kanssa sovelletaan yksinomaan luonnollisiin henkilöihin.

Unionin oikeuden, mukaan luettuna perustamissopimuksen, sisämarkkinoita koskevien oikeussääntöjen tulkintaa ei voida automaattisesti käyttää myös sopimuksen tulkinnassa, ja joka tapauksessa on niin, ettei oikeushenkilöillä ole sopimuksen nojalla sijoittautumisvapautta. Tämän osalta kyseisen 25 artiklan sanamuodosta ilmenee selvästi, että artiklassa tarkoitetut henkilöryhmät, joilla on kyseinen oikeus, ovat luonteeltaan sellaisia, että kyse on luonnollisista henkilöistä, jotka käyttävät tätä oikeutta liikkumisvapauden rajoissa.

(ks. 34, 36 ja 37 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Sisäpiirikaupoista ja markkinoiden manipuloinnista (markkinoiden väärinkäyttö) annetun direktiivin 2003/6 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se, että tämän säännöksen toisessa alakohdassa tarkoitettu henkilö, jolla on hallussaan sisäpiiritietoa, hankkii tai luovuttaa tai yrittää hankkia tai luovuttaa omaan tai toisen lukuun suoraan tai välillisesti rahoitusvälineitä, joita kyseinen tieto koskee, tarkoittaa, että kyseinen henkilö on ”käyttänyt tätä tietoa” mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla, jollei muuta johdu puolustautumisoikeuksien kunnioittamisesta ja erityisesti oikeudesta saada kumota tällainen olettama. Se, onko kyseinen henkilö rikkonut sisäpiirikauppojen kieltoa, on selvitettävä tarkastelemalla mainitun direktiivin tarkoitusta, jona on suojata rahoitusmarkkinoiden luotettavuutta ja lujittaa sijoittajien luottamusta, johon vaikuttaa muun muassa mielenrauha siitä, että sijoittajia kohdellaan yhdenvertaisesti ja suojataan sisäpiiritietojen perusteettomalta käytöltä.

Mainitussa säännöksessä sisäpiirikaupat määritellään siten objektiivisesti, eikä niihin sysäyksen antava aikomus kuulu nimenomaisesti niiden määritelmään; asia on näin, jotta jäsenvaltioiden lainsäädäntö olisi yhdenmukaista. Säännöksessä tarkoitettujen sisäpiirikaupan osatekijöiden täyttyminen mahdollistaa siis olettaman tällaisen kaupan tekijän aikomuksesta. Tällaisella olettamalla ei kuitenkaan saada loukata perusoikeuksia eikä varsinkaan syyttömyysolettaman periaatetta, joka vahvistetaan erityisesti ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen 6 artiklan 2 kappaleessa.

(ks. 35, 38, 39 ja 62 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, 73 artiklaa on tulkittava siten, että puolisostaan eronnut henkilö, jolle sen jäsenvaltion toimivaltainen laitos, jossa hän asui ja jossa hänen entinen aviomiehensä edelleen elää ja työskentelee, on maksanut perheavustuksia, säilyttää sillä edellytyksellä, että hänen lapsensa tunnustetaan kyseisen asetuksen 1 artiklan f alakohdan i alakohdassa tarkoitetulla tavalla entisen aviomiehen ”perheenjäseneksi”, oikeutensa näihin hänen lapsestaan maksettuihin avustuksiin, vaikka hän lähtee tästä valtiosta asettuakseen asumaan lapsensa kanssa toiseen jäsenvaltioon, jossa hän ei työskentele, ja vaikka entinen aviomies voisi saada kyseiset avustukset asuinjäsenvaltiossaan.

(ks. 32 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-358/08

Aventis Pasteur SA

vastaan

OB

(House of Lordsin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Direktiivi 85/374/ETY — Tuotevastuu — Direktiivin 3 ja 11 artikla — Valmistajan määrittäminen virheellisesti — Tuomioistuinmenettely — Pyyntö alkuperäisen vastaajan korvaamisesta valmistajalla — Vanhentumisajan päättyminen”

Julkisasiamies V. Trstenjakin ratkaisuehdotus 8.9.2009 I ‐ 11307

Unionin tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 2.12.2009 I ‐ 11340

Tuomion tiivistelmä

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Tuotevastuu – Direktiivi 85/374 – Kanne, joka on nostettu sellaista yhtiötä vastaan, jota virheellisesti pidettiin valmistajana – Vanhentumisajan päättyminen – Alkuperäisen vastaajan korvaaminen valmistajalla voidaan hyväksyä vain poikkeustilanteissa – Tilanne, jossa kanne on nostettu valmistajan täysin omistamaa tytäryhtiötä vastaan ja mainittu valmistaja on päättänyt kyseessä olevan tuotteen liikkeelle laskemisesta – Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, täyttyvätkö edellytykset sille, että alkuperäisenä vastaajana ollutta tuotteen toimittajaa voidaan pitää valmistajana

(Neuvoston direktiivin 85/374 3 artiklan 1 ja 3 kohta sekä 11 artikla)

Tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä annetun direktiivin 85/374 11 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansallisen lainsäädännön, jossa sallitaan vastaajan osalta asianosaisseuraanto oikeudenkäynnin kuluessa, soveltamiselle siten, että se mahdollistaa sen, että kyseisen direktiivin 3 artiklassa tarkoitettu valmistaja voidaan mainitussa 11 artiklassa säädetyn määräajan päätyttyä haastaa vastaajaksi oikeudenkäyntiin, joka on pantu vireille kyseisen määräajan kuluessa muuta henkilöä vastaan.

Mainittua 11 artiklaa on kuitenkin yhtäältä tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin katsoo, että sellaisessa oikeudenkäynnissä, joka on kyseisessä 11 artiklassa säädetyn määräajan kuluessa pantu vireille direktiivin 85/374 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valmistajan täysin omistamaa tytäryhtiötä vastaan, kyseinen valmistaja voi tulla tämän tytäryhtiön sijaan, jos tuomioistuin toteaa, että kyseessä olevan tuotteen liikkeelle laskemisesta päätti itse asiassa tämä valmistaja.

Toisaalta direktiivin 85/374 3 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että kun turvallisuudeltaan väitetysti puutteellisen tuotteen johdosta vahinkoa kärsinyt ei ole kohtuudella voinut selvittää kyseisen tuotteen valmistajan henkilöllisyyttä ennen kuin hän käytti oikeuksiaan tuotteen toimittajaan nähden, tätä toimittajaa on pidettävä valmistajana erityisesti direktiivin 11 artiklan soveltamiseksi, mikäli se ei ole ilmoittanut vahinkoa kärsineelle omasta aloitteestaan ja viipymättä valmistajan henkilöllisyyttä tai sitä, keneltä se itse hankki tuotteen, mistä kansallisen tuomioistuimen on varmistuttava kyseessä olevan tapauksen olosuhteet huomioon ottaen.

(ks. 62–64 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-366/08

Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV

vastaan

Adolf Darbo AG

(Oberlandesgericht Münchenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen — Direktiivi 95/2/EY — Liitteessä 3 oleva A osa — Direktiivi 2001/113/EY — Liitteessä I olevan II kohdan toinen alakohta — Erikoishillo, jonka liukeneva kuiva-ainepitoisuus on 58 prosenttia ja johon on lisätty säilöntäaineeksi kaliumsorbaattia (E 202) — Käsite vähäsokeriset hillot”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 10.9.2009 I ‐ 8441

Tuomion tiivistelmä

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Elintarvikkeiden muut lisäaineet kuin väri- ja makeutusaineet – Direktiivi 95/2

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 95/2 liitteessä 3 oleva A osa)

Elintarvikkeiden muista lisäaineista kuin väri- ja makeutusaineista annetun direktiivin 95/2 liitteessä 3 olevan A osan, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/72, käsite vähäsokeriset hillot käsittää sekä hillot että erikoishillot, joiden sokeripitoisuus on huomattavasti 60 prosentin viitearvoa pienempi. Tuotteita, joissa on maininta erikoishillo ja joiden sokeripitoisuus on 58 prosenttia, ei pidetä vähäsokerisina tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla.

(ks. 66 kohta ja tuomiolauselma)