ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Vaikka pitää paikkansa, että SEUT 263 artiklan mukaisen kumoamiskanteen tavoitteen vastaista olisi, että kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä tulkitaan suppeasti ja että tutkittavaksi ottaminen rajoitetaan koskemaan ainoastaan SEUT 288 artiklassa tarkoitettuja toimia, tätä unionin tuomioistuinten toimivaltaa tulkita ja soveltaa perustamissopimuksen määräyksiä ei kuitenkaan sovelleta silloin kun kantajan oikeudellinen asema on seurausta sellaiseen sopimukseen perustuvista oikeudellisista suhteista, jonka oikeudelliseen järjestelmään sovelletaan sopimuspuolten nimeämää kansallista lakia.

Jos unionin tuomioistuimet nimittäin katsoisivat, että niillä on toimivalta lausua sellaisten toimenpiteiden kumoamisesta, jotka kuuluvat vain sopimukseen perustuvaan asiayhteyteen, olisi vaarana paitsi se, että SEUT 272 artikla, jossa sallitaan toimivallan myöntäminen unionin tuomioistuimille välityslausekkeessa, menettäisi merkityksensä, mutta myös se, että tilanteissa, joissa sopimus ei sisällä tällaista lauseketta, unionin tuomioistuinten tuomiovaltaa laajennetaan koskemaan myös muita kuin niitä riitoja, joiden osalta niille on myönnetty toimivalta SEUT 274 artiklassa, jossa annetaan jäsenvaltioiden tuomioistuimille yleinen toimivalta ratkaista sellaiset riidat, joissa unioni on asianosainen. Tästä seuraa, että sellaisen sopimuksen tapauksessa, joka on tehty kantajan ja jonkin toimielimen välillä, unionin tuomioistuinten käsiteltäväksi voidaan saattaa kanne SEUT 263 artiklan nojalla vain jos riidanalaisella toimenpiteellä on tarkoitus saada aikaan sitovia oikeusvaikutuksia, jotka jäävät asianosaisten välisen sopimussuhteen ulkopuolelle ja edellyttävät sopimuspuolena olevalle toimielimelle sen hallintoviranomaisen asemassa myönnetyn julkisen vallan valtaoikeuksien käyttämistä.

Tältä osin veloitusilmoitus, jonka komissio on antanut yhteisön taloudellisen tuen yhteydessä, kuuluu sopimukseen perustuvan suhteen asiayhteyteen, koska sillä on tarkoitus periä saatava, joka perustuu mainitun toimielimen ja kyseisen taloudellisen tuen saajan välisen sopimuksen määräyksiin. Veloitusilmoitus on nimittäin ymmärrettävä toimimisvaatimuksena, jossa mainitaan eräpäivä ja maksuehdot ja jota ei voida rinnastaa täytäntöönpanokelpoiseen toimenpiteeseen vaikka siinä mainitaan SEUT 299 artiklan mukainen täytäntöönpano yhtenä mahdollisena vaihtoehtona, johon komissio voi turvautua silloin, kun velallinen ei ole vahvistettuna eräpäivänä suorittanut velvollisuuksiaan. Lisäksi tilanteessa, jossa toimielin, erityisesti komissio, päättää taloudellisten tukien myöntämistä varten turvautua sopimukseen SEUT 272 artiklassa tarkoitetulla tavalla, sen on pysyteltävä näissä puitteissa. Näin ollen sen on muun muassa vältettävä käyttämästä sopimuskumppaneidensa kanssa epäselviä ilmaisuja, jotka sopimusosapuolet saattavat ymmärtää siten, että ne kuuluvat yksipuoliseen päätöksentekovaltaan, joka ylittää sopimusmääräykset.

(ks. 17–21 ja 23 kohta)
Kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä annettua direktiiviä 2004/83 on tulkittava siten, että pakolaiselle kerran myönnetty oleskelulupa voidaan peruuttaa joko direktiivin 24 artiklan 1 kohdan nojalla, jos on olemassa tässä säännöksessä tarkoitettuja kansalliseen turvallisuuteen tai yleiseen järjestykseen liittyviä erittäin painavia syitä, tai tämän direktiivin 21 artiklan 3 kohdan nojalla, jos on olemassa syitä soveltaa tämän saman direktiivin 21 artiklan 2 kohdassa säädettyä poikkeusta palauttamiskiellon periaatteesta.

Direktiivin 2004/83 24 artiklan 1 kohdan käsitteellä ”erittäin painav[at] sy[yt]” on laajempi ulottuvuus kuin direktiivin 21 artiklan 2 kohdan käsitteellä ”perusteltua syytä” ja eräät seikat, jotka eivät ole niin vakavia, että jäsenvaltio voisi nojautua direktiivin 21 artiklan 2 kohdassa säädettyyn poikkeukseen ja tehdä palauttamispäätöksen, voivat kuitenkin mahdollistaa sen, että tämä jäsenvaltio voi saman direktiivin 24 artiklan 1 kohdan perusteella evätä asianomaiselta pakolaiselta tämän oleskeluluvan. Jotta pakolaiselle myönnetty oleskelulupa voidaan peruuttaa tämän säännöksen perusteella siitä syystä, että kyseinen pakolainen tukee tällaista terroristijärjestöä, toimivaltaisten viranomaisten on kuitenkin kansallisten tuomioistuinten valvonnassa arvioitava tapauskohtaisesti sekä asianomaisen järjestön että asianomaisen pakolaisen tekoihin liittyviä erityisiä tosiseikkoja.

Jos jäsenvaltio päättää karkottaa pakolaisen, jonka oleskelulupa on peruutettu kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä annetun direktiivin 2004/83 24 artiklan 1 kohdan perusteella, mutta lykkää tämän päätöksen täytäntöönpanoa, ei ole kyseisen direktiivin kanssa yhteensoveltuvaa evätä häneltä oikeutta direktiivin VII luvussa taattuihin etuuksiin, jollei tässä direktiivissä nimenomaisesti säädetty poikkeus ole sovellettavissa.

Vaikka asianomaisella ei ole oleskelulupaa, hän on näin ollen edelleen pakolainen ja hänellä on tällä perusteella oikeus direktiivin 2004/83 VII luvussa kaikille pakolaisille taattuihin etuuksiin. Jäsenvaltiolla ei toisin sanoen ole lainkaan harkintavaltaa siltä osin kuin kyse on tällä direktiivillä taattujen merkittävien etuuksien tälle pakolaiselle myöntämisen jatkamisesta tai niiden epäämisestä. Koska nämä pakolaisille myönnetyt oikeudet ovat seurausta pakolaisaseman myöntämisestä eivätkä oleskeluluvan myöntämisestä, pakolaisen on – niin kauan kuin hänellä on tämä asema – saatava hänelle näin direktiivissä 2004/83 taatut oikeudet, ja niitä voidaan rajoittaa vain direktiivin VII luvussa vahvistettuja edellytyksiä noudattaen, eikä jäsenvaltioilla ole oikeutta lisätä rajoituksia, jotka eivät sisälly tähän direktiiviin.

(ks. 95, 97 ja 99 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Teollis- ja tekijänoikeuksien noudattamisen varmistamisesta annetun direktiivin 2004/48 8 artiklan 3 kohdan e alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännökselle, jolla luottolaitokselle annetaan rajoittamaton ja ehdoton oikeus kieltäytyä pankkisalaisuuteen vedoten antamasta mainitun direktiivin 8 artiklan 1 kohdan c alakohdan perusteella vaadittuja tietoja tilinhaltijan nimestä ja osoitteesta.

Tällainen rajoittamaton ja ehdoton kieltäytymisoikeus pankkisalaisuuteen vedoten voi estää kunkin teollis- ja tekijänoikeuden erityispiirteiden ja tarvittaessa loukkauksen tahallisen tai tahattoman luonteen asianmukaisen huomioon ottamisen direktiivissä 2004/48 tarkoitetuissa menettelyissä ja toimivaltaisten kansallisten viranomaisten toimenpiteissä muun muassa silloin, kun kyseiset viranomaiset katsovat aiheelliseksi määrätä tarpeellisten tietojen antamisesta kyseisen direktiivin 8 artiklan 1 kohdan nojalla. Tästä seuraa, että tällainen kieltäytymisoikeus voi loukata tuntuvasti teollis- ja tekijänoikeuksia koskevan perusoikeuden tehokasta käyttämistä direktiivin 2004/48 8 artiklan yhteydessä ja vahvistaa direktiivin 2004/48 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen henkilöiden sen ansiosta, että luottolaitoksilla on velvollisuus kunnioittaa pankkisalaisuutta, saamaa henkilötietojen suojaa. Kyseessä olevan kaltainen kansallinen säädös voi erikseen tarkasteltuna loukata tuntuvasti oikeuksien haltijoiden oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin koskevaa perusoikeutta ja siten viime kädessä näiden tekijän- ja teollisoikeuksia koskevaa perusoikeutta, eikä se näin ollen ole direktiivin 2004/48 8 artiklassa yhteen sovitettujen eri perusoikeuksien välisen asianmukaisen tasapainon varmistamista koskevan vaatimuksen mukainen.

Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin tutkittava, onko kyseisessä kansallisessa oikeudessa mahdollisesti muita oikeuskeinoja, joiden perusteella toimivaltaiset oikeusviranomaiset voisivat määrätä direktiivin 2004/48 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen henkilöiden henkilöllisyyttä koskevien tarpeellisten tietojen antamisesta kyseisen direktiivin johdanto-osan 17 perustelukappaleessa tarkoitetulla tavalla kunkin tapauksen erityispiirteet huomioon ottaen.

(ks. 39–43 kohta ja tuomiolauselma)
Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että suojatun teoksen yksinomaisen levitysoikeuden haltija saa mainitun säännöksen nojalla estää kyseisen teoksen alkuperäiskappaleen tai sen kopioiden tarjoamisen ostettavaksi tai niiden kohdennetun mainonnan, vaikka ei olisi osoitettu, että kyseinen mainonta on johtanut siihen, että ostaja Euroopan unionissa on ostanut kyseisen suojan kohteen, mikäli kyseisellä mainonnalla kannustetaan kuluttajia sellaisessa jäsenvaltiossa, jossa kyseinen teos on suojattu tekijänoikeudella, hankkimaan kyseinen kohde.

Direktiivin 2001/29 4 artiklan 1 kohdassa säädettyä yksinomaista levitysoikeutta saatetaan näet loukata, kun liikkeenharjoittaja, joka ei ole tekijänoikeuden haltija, asettaa suojattuja teoksia tai niiden kopioita myytäväksi ja mainostaa niitä internetsivustollaan, mainoslehtisissä tai lehdistössä kuluttajille sellaisessa jäsenvaltiossa, jossa näitä teoksia suojataan, kannustaakseen heitä hankkimaan niitä.

Tämä tulkinta vastaa kyseisen direktiivin johdanto-osan 9–11 perustelukappaleesta ilmeneviä direktiivin tavoitteita, joiden mukaan tekijänoikeuden yhdenmukaistamisen on perustuttava suojan korkeaan tasoon, tekijöiden on saatava asianmukainen korvaus teostensa käyttämisestä ja tekijänoikeuden suojaa koskevan järjestelmän on oltava täsmällinen ja tehokas.

(ks. 31, 34 ja 35 kohta sekä tuomiolauselma)
Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2006, 27 artiklaa on tulkittava yhdessä asetuksen N:o 1408/71 liitteessä VI olevan R jakson 1 kohdan a ja b alakohdan kanssa niin, että eläkkeensaajan eläke on katsottava maksettavaksi sen ajanjakson alusta, jonka perusteella eläke on tosiasiallisesti maksettu asianomaiselle henkilölle, siitä riippumatta, millä hetkellä oikeus eläkkeeseen on muodollisesti vahvistettu, tarvittaessa myös silloin, kun eläke alkaa ennen eläkeoikeuden myöntämisestä tehtyä päätöstä.

Mikä tahansa muu tulkinta 27 artiklassa käytetystä ilmaisusta ”maksettava” johtaisi nimittäin siihen, että jäsenvaltion toimivallan ajallinen soveltaminen saman asetuksen mukaan maksettavien etuuksien osalta tulisi riippuvaiseksi siitä, kuinka nopeasti kansalliset viranomaiset käsittelevät eläkehakemuksia, mikä olisi vastoin yhtä tämän asetuksen tavoitteista eli sitä, että kaikille asetuksen soveltamisalaan kuuluville sosiaalivakuutetuille taataan vakuutusturvan jatkuvuus.

(ks. 45 ja 59 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C‑51/13

Nationale-Nederlanden Levensverzekering Mij NV

vastaan

Hubertus Wilhelmus Van Leeuwen

(Rechtbank Rotterdamin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Henkivakuutuksen ensivakuutus — Direktiivi 92/96/ETY — 31 artiklan 3 kohta — Vakuutuksenottajalle annettavat tiedot — Vakuutuksenantajan velvollisuus antaa kustannuksia ja vakuutusmaksuja koskevia lisätietoja kansallisen oikeuden yleisten periaatteiden nojalla”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 29.4.2015

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Henkivakuutuksen ensivakuutus – Direktiivi 92/96 – Vakuutuksenottajalle annettavat tiedot – Kansalliset periaatteet, joiden nojalla on velvollisuus antaa vakuutuksenottajalle tiettyjä lisätietoja tämän direktiivin liitteessä II mainittujen tietojen lisäksi – Hyväksyttävyyden edellytykset – Kansallisen tuomioistuimen arviointi asiasta – Vaikutuksilla, joita kansallisessa oikeudessa liitetään näiden lisätietojen antamatta jättämiseen, ei ole merkitystä

(Neuvoston direktiivin 92/96 31 artiklan 3 kohta)

Henkivakuutuksen ensivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 79/267 ja 90/619 muuttamisesta annetun direktiivin 92/96 (kolmas henkivakuutusdirektiivi) 31 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että vakuutusyrityksellä on ”avoimien ja/tai kirjoittamattomien sääntöjen” kaltaisten kansallisen oikeuden yleisten periaatteiden nojalla velvollisuus antaa vakuutuksenottajalle tiettyjä lisätietoja tämän direktiivin liitteessä II mainittujen tietojen lisäksi, sillä edellytyksellä, että vaaditut tiedot ovat selkeitä, tarkkoja ja tarpeellisia, jotta vakuutuksenottaja ymmärtää sitoumuksen olennaiset seikat, ja että niillä taataan riittävä oikeusvarmuus, mikä kansallisen tuomioistuimen on tutkittava.

Tällaisen lisätietojen ilmoittamisvelvollisuuden oikeudellinen perusta ja erityisesti kysymys siitä, johtuuko tämä velvollisuus kansallisen oikeuden yleisistä periaatteista, kuten ”avoimista ja/tai kirjoittamattomista säännöistä”, eivät lähtökohtaisesti vaikuta siihen, onko velvollisuus direktiivin mukainen, mikäli kyseinen velvollisuus täyttää direktiivin 92/96 31 artiklan 3 kohdan mukaiset vaatimukset. Tästä seuraa, että sen oikeudellisen perustan, jonka nojalla kyseinen jäsenvaltio aikoo käyttää mainitussa 31 artiklan 3 kohdassa säädettyä mahdollisuutta, on oltava sellainen, että vakuutusyritykset voivat oikeusvarmuuden periaatteen mukaisesti yksilöidä sen nojalla riittävän ennakoitavasti ne lisätiedot, jotka niiden on ilmoitettava ja jotka vakuutuksenottaja voi luottaa saavansa.

Lisäksi on niin, että vaikutuksilla, joita kansallisessa oikeudessa liitetään lisätietojen antamatta jättämiseen, ei lähtökohtaisesti ole merkitystä sen kannalta, onko tietojenantovelvollisuus direktiivin 92/96 31 artiklan 3 kohdan mukainen.

(ks. 28, 29, 34 ja 36 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 85/337, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/31, liitteessä I olevaa 14 kohtaa on tulkittava siten, että koeporaus, jonka yhteydessä on tarkoitus tuottaa koeluonteisesti maakaasua ja raakaöljyä esiintymän kaupallisen hyödynnettävyyden selvittämiseksi, ei kuulu tämän säännöksen soveltamisalaan.

Vaikka tällainen poraus on jo käsitteellisesti kaupallinen toimi, kyseisen 14 kohdan asiayhteydestä ja päämäärästä johtuu kuitenkin, ettei tämän säännöksen soveltamisala ulotu koeporauksiin. Kyseisessä säännöksessä nimittäin tarkoitetaan jossain määrin pitkäaikaisia hankkeita, joissa hiilivetyjä pystytään tuottamaan jatkuvasti verrattain suuria määriä. Tältä osin kyseisessä 14 kohdassa säädettyjen perusteiden soveltaminen sellaisinaan koeporauksiin ei olisi kovin mielekästä, koska tässä säännöksessä säädetään päivittäiselle tuotannolle kiinteät raja-arvot, joihin koeporaukselle määrätty enimmäismäärä ei ole minkäänlaisessa suhteessa. Hiilivetyjen olemassaoloa ei myöskään voida ennen koeporausta todeta varmuudella. Näin ollen vasta koeporauksen perusteella on mahdollista selvittää päivittäin tuotettavissa olevien hiilivetyjen kokonaismäärä. Tällaisen kokeilun yhteydessä tuotettavaksi suunniteltujen hiilivetyjen määrä ja kokeilun kestoaika rajoittuvat sitä paitsi siihen, mikä on teknisesti tarpeen esiintymän hyödynnettävyyden osoittamiseksi.

Direktiivin 85/337 järjestelmä tukee tätä tulkintaa. Sen liitteessä II olevan 2 kohdan d alakohtaa nimittäin on mahdollista soveltaa koeporauksiin, joten kaikki koeporaukset eivät suoraan jää tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle.

(ks. 22–26 ja 32 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Jos kansallinen tuomioistuin katsoo siis valtiontakauksen SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi, takausta on pidettävä uutena tukena, joka on tästä syystä ilmoitettava ennalta komissiolle SEUT 108 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on selvittää se, onko asianomainen jäsenvaltio noudattanut tätä velvollisuutta, ja jos näin ei ole, todeta takaus sääntöjenvastaiseksi.

Jollei julkiseksi tueksi katsottu toimenpide, jota voidaan soveltaa vielä sen jälkeen, kun jäsenvaltio on liittynyt unioniin, täytä tämän jäsenvaltion liittymisasiakirjassa vahvistettuja eikä [SEUT 108 ] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdassa asetettuja edellytyksiä, jotta se voitaisiin katsoa voimassa olevaksi tueksi, se on katsottava uudeksi tueksi. Tällainen toimenpide on siis ilmoitettava ennalta komissiolle, eikä sitä saada toteuttaa ennen kuin menettelyssä on annettu lopullinen päätös.

Valtiontukien osalta on niin, että vaikka komissio toteaisi lopullisessa päätöksessään, että asuntolainojen maksua koskeva takaus, jonka jäsenvaltio on antanut ennen liittymistään unioniin ja jota on tutkinnassa näin tarkasteltu uutena tukena, on sisämarkkinoille soveltuva, kansallisen tuomioistuimen on määrättävä tämä valtiontuki kansallisen oikeutensa mukaisesti palautettavaksi. Näin on siksi, että jotta SEUT 108 artiklan 3 kohdan viimeisen virkkeen välitöntä oikeusvaikutusta ei heikennettäisi ja jotta ei loukattaisi niitä yksityisten oikeussubjektien intressejä, joiden suojaaminen on kansallisten tuomioistuinten tehtävänä, komission tällaisesta lopullisesta päätöksestä ei seuraa, että kyseisen tuen täytäntöönpanotoimien, jotka olivat pätemättömiä sen vuoksi, että ne oli toteutettu mainitussa artiklassa tarkoitetun kiellon vastaisesti, pätemättömyys korjaantuisi jälkikäteen. Muunlainen tulkinta johtaisi siihen, että jäsenvaltiot hyötyisivät mainitun artiklan 3 kohdan viimeisen virkkeen noudattamatta jättämisestä ja että artiklan tehokas vaikutus jäisi toteutumatta.

Valtiontakauksen edunsaajista on todettava, että kun otetaan huomioon, että komission SEUT 108 artiklan nojalla harjoittama valtiontukien valvonta on pakottava, tuensaajayritykset voivat lähtökohtaisesti perustellusti luottaa siihen, että niille myönnetty tuki on sääntöjenmukainen, ainoastaan silloin, kun tukea myönnettäessä on noudatettu mainitun artiklan mukaista menettelyä, ja huolellisen taloudellisen toimijan pitäisi yleensä olla kykenevä varmistumaan siitä, että menettelyä on noudatettu. Erityisesti silloin, kun tuki on otettu käyttöön ilmoittamatta sitä ennalta komissiolle, jolloin tuki on SEUT 108 artiklan 3 kohdan nojalla sääntöjenvastainen, tuensaaja ei voi kyseisellä hetkellä perustellusti luottaa siihen, että tuki on myönnetty sääntöjenmukaisesti.

Tästä seuraa, että tällaisen SEUT 108 artiklan 3 kohdan vastaisesti myönnetyn ja näin ollen sääntöjenvastaisen valtiontakauksen edunsaajilla ei ole unionin oikeuden mukaan oikeutta muutoksenhakuun.

(ks. 76–79 kohta sekä tuomiolauselma)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle menettelysäännölle, jonka nojalla paikallisella alioikeudella, jolla on toimivalta ratkaista kuluttajan kanne, jolla tähdätään vakiosopimuksen pätemättömyyden toteamiseen, ei ole toimivaltaa ratkaista kuluttajan vaatimusta samaan sopimukseen otettujen sopimusehtojen kohtuuttomuuden toteamiseksi, ellei osoittaudu, että asian siirtämisestä paikalliselta alioikeudelta aiheutuu sellaisia menettelyllisiä hankaluuksia, että Euroopan unionin oikeusjärjestyksessä kuluttajalle annettujen oikeuksien käyttäminen on kohtuuttoman vaikeaa. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on suorittaa tämän edellyttämä selvitys.

(ks. 59 kohta ja tuomiolauselma)
Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1177/2009, 45 artiklaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 2 artiklan kanssa, sekä yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja avoimuusvelvollisuutta on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että taloudellinen toimija suljetaan hankintamenettelyn ulkopuolelle sillä perusteella, ettei se ole noudattanut hankintaa koskevissa asiakirjoissa menettelyn ulkopuolelle sulkemisen uhalla vahvistettua velvollisuutta liittää tarjoukseensa ilmoitus siitä, ettei tarjouksessa toimijan tekniseksi johtajaksi ilmoitettua henkilöä vastaan ole vireillä rikosoikeudellista menettelyä tai ettei häntä ole tuomittu rikosoikeudelliseen seuraamukseen, silloinkaan kun hankintaviranomaiselle on tarjousten jättämiselle vahvistetun määräajan päätyttyä toimitettu tällainen ilmoitus tai on esitetty näyttö siitä, että kyseisen henkilön ilmoittaminen tekniseksi johtajaksi on perustunut virheeseen.

(ks. 50 kohta ja tuomiolauselma)
3.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman laajalti tunnetun tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki — Aikaisemman laajalti tunnetun tavaramerkin tuottaman suojan ulottaminen tavaroihin tai palveluihin, jotka eivät ole samankaltaisia — Edellytykset — Tavaramerkkien välinen yhteys (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta ja 5 kohta) (ks. 72 ja 73 kohta)
Asia C‑565/13

Ove Ahlström ym.

(Hovrätten för Västra Sverigen esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Ulkosuhteet — Euroopan yhteisön ja Marokon kuningaskunnan välinen kalastuskumppanuussopimus — Yhteisön aluksilla ei lainkaan mahdollisuutta harjoittaa kalastustoimintaa Marokon kalastusalueilla Marokon viranomaisten myöntämän lisenssin nojalla ilman Euroopan unionin toimivaltaisten viranomaisten myötävaikutusta”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 9.10.2014

Kansainväliset sopimukset — Kansainväliset sopimukset maatalouden ja kalastuksen alalla — Yhteisön ja Marokon välinen kumppanuussopimus — Yhteisön aluksilla ei lainkaan mahdollisuutta harjoittaa kalastustoimintaa Marokon kalastusalueilla Marokon viranomaisten myöntämän lisenssin nojalla ilman Euroopan unionin toimivaltaisten viranomaisten myötävaikutusta

(Yhteisön ja Marokon kumppanuussopimuksen 6 artikla; neuvoston asetus N:o 764/2006)

Euroopan yhteisön ja Marokon kuningaskunnan välistä kalastuskumppanuussopimusta, joka on hyväksytty yhteisön puolesta asetuksella N:o 764/2006, ja erityisesti sen 6 artiklaa on tulkittava siten, että sen mukaan yhteisön aluksilla ei ole lainkaan mahdollisuutta harjoittaa kalastustoimintaa Marokon kalastusalueilla Marokon viranomaisten myöntämän lisenssin nojalla ilman Euroopan unionin toimivaltaisten viranomaisten myötävaikutusta.

Se, että yhteisön aluksille myönnettäisiin mahdollisuus päästä Marokon kalastusalueille kalastustoiminnan harjoittamista varten ilman tätä unionin toimivaltaisten viranomaisten myötävaikutusta, olisi vastoin kalastussopimuksen tavoitetta, joka on sen johdanto-osasta ja 1 ja 3 artiklasta ilmenevin tavoin edistää vastuullista kalastusta näillä kalastusalueilla, jotta turvataan pitkällä aikavälillä kalavarojen säilyttäminen ja kestävä hyödyntäminen. Tällainen mahdollisuus saattaisi näet lisätä yhteisön alusten pääsyä näille alueille ja voimistaa näillä alueilla kalavarojen hyödyntämistä yhteisön aluksilla, mikä tapahtuisi ilman toimivaltaisten unionin viranomaisten valvontaa.

(ks. 31 ja 34 kohta sekä tuomiolauselma)