JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

PAOLO MENGOZZI

28 päivänä tammikuuta 2010 1( )

Asia C‑511/08

Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV

vastaan

Heinrich Heine GmbH

(Bundesgerichtshofin (Saksa) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Direktiivi 97/7/EY – Kuluttajansuoja – Etäsopimukset – Peruuttamisoikeus – Tavaran toimituskulujen veloittaminen kuluttajalta

I Johdanto

1. Bundesgerichtshof (Saksan ylin tuomioistuin) on pyytänyt nyt käsiteltävällä ennakkoratkaisupyynnöllään, jonka se on esittänyt 1.10.2008 tekemällään välipäätöksellä, unionin tuomioistuinta tulkitsemaan kuluttajansuojasta etäsopimuksissa 20.5.1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY( ) 6 artiklan 1 kohdan toista virkettä ja 2 kohtaa.

2. Ennakkoratkaisupyynnön taustalla on riita, jossa ovat vastakkain Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV (jäljempänä pääasian vastapuoli) ja Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH (jäljempänä pääasian valittaja) ja jonka yhteydessä pääasian vastapuoli vaatii sen kieltämistä, että pääasian valittaja veloittaa tavaroiden toimituskulut kuluttajilta peruuttamistapauksissa.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Yhteisön oikeus

3. Direktiivin 97/7 johdanto-osan 14 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:

”kuluttajalla ei ole mahdollisuutta konkreettisesti nähdä tuotetta tai tutustua palvelun ominaisuuksiin ennen sopimuksen tekoa; on syytä säätää oikeus peruuttaa sopimus, jollei tästä direktiivistä muuta johdu; jotta tämä oikeus ei olisi pelkästään muodollinen, peruuttamisoikeuden käytöstä kuluttajalle mahdollisesti aiheutuvat kulut on rajoitettava tavaroiden välittömiin palautuskustannuksiin; peruuttamisoikeus ei rajoita kansallisen lainsäädännön mukaisia kuluttajan oikeuksia erityisesti siltä osin kuin on kyse vioittuneen tavaran tai palvelun tai sellaisen tavaran tai palvelun vastaanottamisesta, joka ei vastaa sitä tarjottaessa annettua kuvausta; jäsenvaltioiden asiana on päättää muista peruuttamisoikeuden käyttämiseen liittyvistä ehdoista ja järjestelyistä.”

4. Kyseisen direktiivin 6 artiklan, jonka otsikkona on ”Peruuttamisoikeus”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:

”1. Etäsopimuksissa kuluttajalle on annettava vähintään seitsemän arkipäivän aika, jonka kuluessa hän saa peruuttaa sopimuksen seuraamuksitta ja syytä ilmoittamatta. Ainoat kulut, jotka voivat tulla kuluttajan maksettavaksi peruuttamisoikeuden käyttämisestä ovat tavaran palauttamisesta aiheutuvat välittömät kulut.

– –

2. Jos kuluttaja on käyttänyt peruuttamisoikeuttaan tämän artiklan mukaisesti, elinkeinonharjoittajan on palautettava kuluttajan suorittamat maksut lyhentämättöminä. Ainoat kulut, jotka voivat tulla kuluttajan maksettavaksi peruuttamisoikeuden käyttämisestä ovat tavaran palauttamisesta aiheutuvat välittömät kustannukset. Maksut on palautettava mahdollisimman pian ja joka tapauksessa 30 päivän kuluessa.”

5. Direktiivin 97/7 14 artiklan otsikkona on ”Vähimmäislauseke”, ja siinä säädetään seuraavaa:

”Jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa tämän direktiivin kattamista kysymyksistä perustamissopimuksen kanssa yhteensopivia tehokkaampia säännöksiä varmistaakseen kuluttajansuojan korkeamman tason. Näillä säännöksillä jäsenvaltio voi yleisen edun vuoksi kieltää alueellaan tiettyjen tavaroiden tai palvelujen, etenkin lääkkeiden, tarjoamisen etäsopimuksin hankittavaksi ottaen huomioon perustamissopimuksen määräykset.”

B Kansallinen lainsäädäntö

6. Saksan siviililain (Bürgerliches Gesetzbuch, jäljempänä BGB) 312 d §:ssä, jonka otsikkona on ”Peruuttamis- ja palauttamisoikeus etäsopimuksissa”, säädetään seuraavaa:

”1. Etäsopimuksen tehneellä kuluttajalla on 355 §:ssä tarkoitettu peruuttamisoikeus. Jos sopimus koskee tavaroiden toimitusta, voidaan peruuttamisoikeuden sijasta myöntää 356 §:ssä tarkoitettu palauttamisoikeus.

2. Peruuttamisen määräaika ei ala 355 §:n 2 momentin ensimmäisestä virkkeestä poiketen ennen 312 c §:n 2 momentin mukaisen tiedottamisvelvollisuuden täyttymistä tai tavaroiden toimituksessa ennen niiden saapumista vastaanottajalle tai samanlaisten tavaroiden moniosaisissa toimituksissa ennen ensimmäisen osatoimituksen saapumista tai palvelujen tarjoamisessa ennen sopimuksen tekoa.”

7. BGB:n 346 §:n, jonka otsikkona on ”Sopimuksen purkamisen vaikutukset”, 1–3 momentissa säädetään seuraavaa:

”(1) Jos jompikumpi sopimuspuolista on varannut sopimuksessa itselleen oikeuden kaupan purkamiseen tai oikeus kaupan purkamiseen on lain nojalla olemassa, kaupan purkamisen yhteydessä on palautettava saadut suoritukset ja luovutettava saatu hyöty.

(2) Palauttamisen tai luovuttamisen sijasta velallinen on velvollinen suorittamaan korvauksen,

1) jos palauttaminen tai luovuttaminen on mahdotonta saadun suorituksen luonteen vuoksi

2) jos hän on käyttänyt, luovuttanut, turmellut, muokannut tai muuttanut saamaansa tavaraa tai

3) jos saatu tavara on huonontunut tai hävinnyt; tavaran ohjeiden mukaisesta käytöstä johtuvaa huonontumista ei oteta kuitenkaan huomioon.

Mikäli sopimuksessa määrätään vastikkeesta, sen on oltava korvausta koskevan laskelman perustana; jos on korvattava lainatun tavaran käytöstä saadun edun arvo, voidaan osoittaa, että käytöstä saadun edun arvo oli pienempi.

(3) Korvausvelvollisuutta ei ole,

1) jos purkamiseen oikeuttava virhe ilmeni vasta tavaran muokkaamisen tai muuttamisen aikana

2) siltä osin kuin huonontuminen tai häviäminen johtuu velkojasta tai vahinko olisi tapahtunut samalla tavoin myös tavaran ollessa hänen hallussaan

3) jos, silloin kun on olemassa lakiin perustuva purkamisoikeus, huonontuminen tai häviäminen on tapahtunut purkamiseen oikeutetun luona, vaikka tämä on noudattanut kaikkea sitä huolellisuutta, jota jokaisen on noudatettava omissa asioissaan.

Jäljelle jäävä perusteeton etu on palautettava.”

8. BGB:n 347 §:n otsikkona on ”Käyttö sopimuksen purkamisen jälkeen”, ja sen 2 momentin sanamuoto on seuraava:

”Jos velallinen palauttaa esineen tai suorittaa korvausta taikka jos tällaisen korvauksen suorittamista koskeva velvoite on suljettu pois 346 §:n 3 momentin 1 tai 2 kohdan nojalla, hänelle on korvattava hänelle aiheutuneet välttämättömät kulut. Muitakin kuluja on korvattava, jos ne ovat antaneet velkojalle perusteettoman edun.”

9. BGB:n 355 §:n otsikkona on ”Peruuttamisoikeus kuluttajasopimuksissa”, ja siinä säädetään seuraavaa:

”(1) Mikäli laissa myönnetään kuluttajalle tämän säännöksen mukainen peruuttamisoikeus, sopimuksentekoon kohdistuva tahdonilmaisu ei enää sido kuluttajaa, jos hän on peruuttanut kaupan määräajassa. Peruuttamista varten ei tarvitse esittää perusteluja, ja peruuttamisesta on ilmoitettava kirjallisesti tai palauttamalla tavara yritykselle kahden viikon kuluessa; määräaikaa noudatetaan, kun lähetys tapahtuu asetetussa määräajassa.

(2) Määräaika alkaa kulua siitä hetkestä, jona kuluttajalle tiedotetaan tämän peruuttamisoikeudesta kirjallisesti tiedonannolla, jossa ilmoitetaan selkeästi hänen oikeutensa käytetyn viestintävälineen vaatimusten mukaisesti ja jossa annetaan myös sen henkilön nimi ja osoite, jolle peruuttamisilmoitus on tehtävä, sekä mainitaan määräajan alkamisajankohta ja 1 momentin toisen virkkeen säännökset. Mikäli tiedonanto annetaan sopimuksenteon jälkeen, määräaika on 1 momentin toisesta virkkeestä poiketen yksi kuukausi. Jos sopimus tehdään kirjallisesti, määräaika ei ala kulua ennen kuin kuluttajan saataville on annettu myös sopimusasiakirja, kuluttajan kirjallinen tilaus tai sopimusasiakirjan tai tilauksen jäljennös. Mikäli määräajan kulumisen alkamisajankohta on riidanalainen, todistustaakka on yrityksellä.

(3) Peruuttamisoikeus raukeaa viimeistään kuuden kuukauden kuluttua sopimuksen teosta. Tavaroiden toimituksen yhteydessä määräaika ei ala kulua ennen kuin tavarat ovat saapuneet vastaanottajalle. Ensimmäisestä virkkeestä poiketen peruuttamisoikeus ei raukea, jos kuluttajalle ei ole tiedotettu asianmukaisesti tämän peruuttamisoikeudesta, ja rahoituspalveluja koskevissa etäsopimuksissa se ei raukea myöskään siinä tapauksessa, että yrittäjä ei ole täyttänyt asianmukaisesti 312 c §:n 2 momentin 1 kohdan mukaista ilmoitusvelvollisuutta.”

10. BGB:n 356 §:n otsikkona on ”Palauttamisoikeus kuluttajasopimuksissa”, ja sen sanamuoto on seuraava:

”1. Siltä osin kuin lainsäädännössä nimenomaisesti se sallitaan, 355 §:ssä säädetty peruuttamisoikeus voidaan sopimuksessa korvata rajattomalla palauttamisoikeudella, jos sopimus on tehty myyntiesitteen perusteella. Tämä edellyttää,

1) että myyntiesite sisältää selkeät tiedot palauttamisoikeudesta,

2) että kuluttaja on kyennyt tutustumaan yksityiskohtaisesti myyntiesitteeseen ilman elinkeinonharjoittajan läsnäoloa ja

3) että palauttamisoikeus myönnetään kuluttajalle kirjallisesti.

– –”

11. BGB:n 357 §:n otsikkona on ”Peruuttamisen ja palauttamisen oikeudelliset seuraukset”, ja sen sanamuoto on seuraava:

”(1) Ellei toisin säädetä, peruuttamis- ja palauttamisoikeuteen sovelletaan vastaavasti lakisääteistä purkamista koskevia säännöksiä. BGB:n 286 §:n 3 momenttia sovelletaan tämän säännöksen mukaiseen maksujen palauttamista koskevaan velvollisuuteen; tässä säännöksessä vahvistettu määräaika alkaa kulua kuluttajan tekemästä peruuttamis- tai palauttamisilmoituksesta. Tässä yhteydessä määräaika alkaa kulua kuluttajan korvausvelvollisuuden osalta ilmoituksen jättämisestä, yrityksen korvausvelvollisuuden osalta ilmoituksen saapumisesta.

– –

(3) Kuluttajan on 346 §:n 2 momentin ensimmäisen virkkeen 3 kohdasta poiketen suoritettava tavaran ohjeidenmukaisesta käyttöönotosta johtuvasta huonontumisesta vastaava korvaus, kun hänelle on kirjallisesti annettu tiedoksi tämä oikeudellinen seuraus ja mahdollisuus sen välttämiseen viimeistään sopimuksen tekemisen yhteydessä. Tätä ei sovelleta, kun huonontuminen johtuu yksinomaan tavaran kokeilemisesta. Lisäksi 346 §:n 3 momentin ensimmäisen virkkeen 3 kohtaa ei sovelleta, kun kuluttajalle on ilmoitettu asianmukaisesti tämän peruuttamisoikeudesta tai kun kuluttaja on muutoin saanut tiedon tästä oikeudesta.

(4) Osapuolilla ei ole muita oikeuksia.”

12. BGB:n 448 §:n otsikkona on ”Luovuttamiskulut ja vastaavat kulut”, ja sen 1 momentin sanamuoto on seuraava:

”Myyjä vastaa tavaran luovuttamiskuluista, ostaja tavaran vastaanottokuluista sekä kuluista, joita aiheutuu tavaran toimittamisesta johonkin muuhun paikkaan kuin sopimuksen täytäntöönpanopaikkaan.”

III Pääasia, ennakkoratkaisukysymys ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa

13. Pääasian valittaja on postimyyntiin erikoistunut yritys. Yrityksen yleisten myyntiehtojen mukaan kuluttaja maksaa kiinteämääräisinä toimituskuluina 4,95 euroa, ja summa jää elinkeinonharjoittajalle, jos sopimus peruutetaan.

14. Pääasian vastapuoli on kuluttajajärjestö, joka on perustettu asianmukaisesti Saksan oikeuden nojalla. Se nosti pääasian valittajaa vastaan kanteen, jonka mukaan tätä pitäisi kieltää veloittamasta tavaroiden toimituskuluja kuluttajilta peruuttamistapauksessa.

15. Alimman oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi pääasian vastapuolen vaatimuksen.

16. Oberlandesgericht Karlsruhe hylkäsi valituksen, jonka pääasian valittaja teki kyseisestä tuomiosta.

17. Bundesgerichtshof käsittelee Revision-valitusta ja toteaa, että Saksan oikeudessa ei anneta virallisesti kuluttajalle minkäänlaista oikeutta saada takaisin tilatun tavaran toimituskuluja, jos sopimus peruutetaan.

18. Jos direktiiviä 97/7 kuitenkin tulkitaan siten, että on sen vastaista, että toimituskulut tulevat kuluttajan maksettaviksi peruuttamistapauksessa, BGB:n 312 d §:n 1 momenttia, 357 §:n 1 momentin ensimmäistä virkettä ja 346 §:n 1 momenttia pitäisi tulkita tämän direktiivin mukaisesti siten, että elinkeinonharjoittajan on palautettava kuluttajalle tavaran toimituskulut.

19. Vaikka Saksan oikeuskirjallisuudessa tuetaan osittain kuluttajalle suotuisaa direktiivin 97/7 tulkintaa, kansallinen tuomioistuin katsoo, ettei se kykene määrittämään riittävän varmasti, onko direktiiviä tulkittava näin.

20. Se esittää tässä yhteydessä useita perusteluja, joita tietyt vastakkaista näkemystä edustavat kirjoittajat ovat esittäneet.

21. Ensinnäkin direktiivin 97/7 ranskankielisen version 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan toisen virkkeen ilmaisu ”en raison de l’exercice de son droit de rétractation” (”peruuttamisoikeuden käyttämisestä”) ja 2 kohdan toinen virke, jonka mukaan ”ainoat kulut, jotka voivat tulla kuluttajan maksettavaksi peruuttamisoikeuden käyttämisestä, ovat tavaran palauttamisesta aiheutuvat välittömät kustannukset”, voisivat viitata siihen, että nämä säännökset koskevat ainoastaan kuluja, joita on aiheutunut peruuttamisoikeuden käyttämisestä, eivätkä tavaran toimituskuluja, joita oli aiheutunut jo peruuttamishetkeen mennessä. Direktiivin 97/7 muut kieliversiot tukevat tätä tulkintaa.

22. Toiseksi 6 artiklan 2 kohdan ensimmäistä virkettä voitaisiin kansallisen tuomioistuimen mukaan tulkita siten, ettei sen perusteella ole kiellettyä, että elinkeinonharjoittaja vetoaa peruuttamistapauksessa vastavuoroisiin oikeuksiinsa saadakseen korvauksen kuluttajan saamien sellaisten suoritusten arvosta, joita ei voida niiden luonteen vuoksi palauttaa. Olisi siis kyseisen artiklan mukaista hyväksyä se, että tavaran toimitus on elinkeinonharjoittajan suoritus, jonka osalta kuluttajan pitäisi suorittaa korvaava arvo toimituskulujen määrään asti, ja että elinkeinonharjoittajan korvausvelvoitetta alennetaan siten vastaavasti.

23. Kolmanneksi ei ole kansallisen tuomioistuimen mukaan varmaa, että kuluttajansuojan tavoite, joka ilmaistaan direktiivin 97/7 johdanto-osan 14 perustelukappaleessa, edellyttää myös toimituskulujen korvaamista. Normaalin oston yhteydessä kuluttajalle aiheutuu näet kuluja myös siitä, että hän matkustaa myymälään, minkä lisäksi häneltä kuluu matkustamiseen aikaa.

24. Bundesgerichtshof on näin ollen päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:

”Onko – – direktiivin [97/7] 6 artiklan 1 kohdan [ensimmäisen alakohdan] toisen virkkeen ja 2 kohdan säännöksiä tulkittava siten, että kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan tavaroiden toimituskulut voivat tulla kuluttajan maksettaviksi myös silloin, kun hän on peruuttanut sopimuksen, on ristiriidassa niiden kanssa?”

25. Pääasian vastapuoli sekä Saksan, Espanjan, Itävallan ja Portugalin hallitukset ja Euroopan komissio ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti. Nämä osapuolet esittivät myös suullisia lausumia 29.10.2009 pidetyssä istunnossa, lukuun ottamatta Espanjan, Itävallan ja Portugalin hallituksia, jotka eivät olleet siellä edustettuina.

IV Oikeudellinen arviointi

26. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään lähinnä sitä, onko direktiivin 97/7 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan toista virkettä ja 2 kohtaa tulkittava siten, että kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan tavaran toimituskulut tulevat etäsopimuksen yhteydessä kuluttajan maksettaviksi, kun hän käyttää peruuttamisoikeuttaan, on ristiriidassa niiden kanssa.

27. Aluksi on huomautettava, että etäsopimuksilla on kaksi ominaispiirrettä. Ensimmäinen ratkaiseva ominaispiirre on se, että sen kaksi sopimuspuolta – elinkeinonharjoittaja ja kuluttaja – eivät ole fyysisesti yhtä aikaa läsnä etäsopimuksia laadittaessa ja tehtäessä. Toinen ominaispiirre on se, että nämä toimenpiteet toteutetaan etämyynti- tai etäpalvelutarjontamenetelmässä, jonka elinkeinonharjoittaja on järjestänyt käyttämällä yksinomaan etäviestintävälineitä.( )

28. Tässä yhteydessä on tärkeää huomata, että jotta sopimus voisi kuulua direktiivin 97/7 soveltamisalaan, näiden kahden ratkaisevan ominaispiirteen on välttämättä toteuduttava tämän sopimuksen tekemisen yhteydessä.( ) Tällaisen sopimuksen täytäntöönpano merkitsee kuitenkin, erityisesti silloin kun kyseessä on postimyynti, kuten pääasian kohteena olevassa tapauksessa, sitä, että tavarat on välttämättä lähetettävä kuluttajille. Tämä on mahdollisesti otettava huomioon arvioitaessa toimituskulujen veloittamista peruutustapauksessa.

29. Tämän arvioinnin tekemiseksi on määritettävä, kuuluvatko toimituskulut direktiivin 97/7 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan toisen virkkeen ja 6 artiklan 2 kohdan mukaisen kulujen käsitteen soveltamisalaan. On siis selvitettävä, onko tätä kulujen käsitettä tulkittava laajasti – kuten pääasian vastapuoli, Espanjan, Itävallan ja Portugalin hallitukset sekä komissio väittävät – vai suppeasti, kuten Saksan hallitus väittää. Tähän kysymykseen vastattaessa on käsiteltävä kyseisen direktiivin säännösten sanamuodon mukaisen ja systemaattisen tulkinnan lisäksi direktiivin tarkoitusta.

30. Aluksi on muistutettava vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, jonka mukaan yhteisön oikeuden yhdenmukaisen soveltamisen vaatimus edellyttää, että yhteisön oikeuden sellaisen säännöksen sanamuotoa, joka ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen säännöksen sisällön ja soveltamisalan määrittämiseksi, on tavallisesti tulkittava koko Euroopan unionissa itsenäisesti, mikä on tehtävä ottamalla huomioon säännöksen asiayhteys ja kyseisen säännöstön tavoitteet.( )

31. Yhteisön lainsäätäjä ei ole viitannut jäsenvaltioiden lainsäädäntöön käyttäessään direktiivin 97/7 6 artiklan 1 ja 2 kohdassa olevaa kulujen käsitettä. On kuitenkin todettava, että direktiiviin ei sisälly mitään nimenomaista kulujen tai toimituskulujen määritelmää.( )

32. Kyseisten säännösten asiayhteydestä on todettava, että direktiivin 97/7 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäisessä virkkeessä annetaan kuluttajalle laaja ja ehdoton peruuttamisoikeus, kun siinä säädetään, että kuluttaja saa peruuttaa sopimuksen ”seuraamuksitta ja syytä ilmoittamatta”. Tämän kohdan saman alakohdan toisessa virkkeessä vahvistetaan tämä ajatus, jonka mukaan peruuttamisoikeuden käyttämisestä ei lähtökohtaisesti saa aiheutua kielteisiä seurauksia kuluttajalle, täsmentämällä, että ainoat kulut, jotka voivat tulla kuluttajan maksettavaksi peruuttamisoikeuden käyttämisestä, ovat tavaran palauttamisesta aiheutuvat välittömät kulut. Ilmaisu ”ainoat kulut” merkitsee sitä, että suppea tulkinta on välttämätön ja että tämä poikkeus on ainutlaatuinen.

33. Direktiivin 97/7 6 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetään puolestaan elinkeinonharjoittajan velvollisuudesta palauttaa ”lyhentämättöminä” kuluttajan ”suorittamat maksut”, jos tämä on käyttänyt peruuttamisoikeuttaan. Kun siinä otetaan näin ollen käyttöön ”täyden korvauksen” periaate, joka koskee kaikkia summia, jotka kuluttaja on maksanut elinkeinonharjoittajalle, ilman että viimeksi mainittu voisi pidättää tai laskuttaa kuluttajalta mitään kuluja, siinä vahvistetaan periaate, josta on säädetty jo saman artiklan 1 kohdassa ja jonka mukaan peruuttamisoikeuden käyttöön ei lähtökohtaisesti saa liittyä mitään seuraamusta eikä taloudellista rasitetta kuluttajalle.

34. Näin ollen tässä kohdassa käytetty ilmaisu kuluttajan ”suorittamat maksut” sisältää tavaran ostohinnan tai suoritetusta palvelusta maksetun vastikkeen lisäksi myös summat, joita kuluttaja on maksanut elinkeinonharjoittajalle etäsopimuksen tekemisestä tai täytäntöönpanosta, toimituskulut mukaan luettuina.

35. Saksan hallituksen huomautuksista, joiden mukaan ainoastaan tavaran tai palvelun hinta, joka on kuluttajan antama vastike elinkeinonharjoittajan pääsuorituksesta, kuuluu ilmaisun kuluttajan ”suorittamat maksut” soveltamisalaan, on todettava, että tätä käsitettä käytetään selvästi monikossa direktiivin 97/7 6 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä virkkeessä.( ) Väite, jonka mukaan monikkomuotoa käytetään sen vuoksi, että tavaran hinta voidaan yhden maksusuorituksen sijasta jakaa myös useaan suoritukseen, ei ole vakuuttava, koska siinä jää huomiotta, että silloinkin kun suorituksia on useita, näiden maksujen oikeudellinen luonne on sama ja jokainen niistä kuuluu hinnan käsitteen soveltamisalaan.

36. Myös direktiivin systemaattinen tulkinta tukee ilmaisun kuluttajan ”suorittamat maksut” laajaa ulottuvuutta. Tässä yhteydessä on huomautettava, että direktiivissä käytetään nimenomaisesti hinnan käsitettä useissa säännöksissä; muun muassa tietojen antamista koskevan velvoitteen yhteydessä (4 artiklan 1 kohdan c alakohta), peruuttamisoikeudesta tehtävien poikkeusten yhteydessä (6 artiklan 3 kohdan toinen luetelmakohta) ja niiden vaikutusten osalta, jotka etäsopimuksen irtisanomisella on luottosopimukseen (6 artiklan 4 kohdan ensimmäinen ja toinen luetelmakohta). Yhteisön lainsäätäjä ei sen sijaan ole ottanut tätä hinnan käsitettä direktiivin 97/7 6 artiklan 2 kohdan ensimmäiseen virkkeeseen, vaan käyttää kiistatta laajempaa ilmaisua kuluttajan ”suorittamat maksut”.

37. Ei siis ole perusteltua syytä näkemykselle, jonka mukaan ilmaisu kuluttajan ”suorittamat maksut” koskisi vain tavaran tai palvelun hintaa, mikä sulkisi pois välttämättä velvoitteen korvata muita sopimuksesta aiheutuvia kuluja, joita kuluttaja on maksanut elinkeinonharjoittajalle etäsopimuksesta.

38. Direktiivin 97/7 6 artiklan 2 kohdan toista virkettä on tulkittava tämän toteamuksen ja kyseisen kohdan ensimmäisen virkkeen mukaisen periaatteen ”täysi korvaus lyhentämättömänä” perusteella. Toisessa virkkeessä vahvistetaan ainoa poikkeus tämän periaatteen soveltamisesta, kun siinä täsmennetään, että ”ainoat kulut”, jotka voivat tulla kuluttajan maksettavaksi peruuttamisoikeuden käyttämisestä, ovat tavaran palauttamisesta aiheutuvat välittömät kulut.

39. Se, että ensimmäisessä virkkeessä käytetään ilmaisua ”lyhentämättöminä” ja toisessa virkkeessä ilmaisua ”ainoat kulut”, puoltaa niin ikään kulujen käsitteen laajaa tulkintaa ja näin ollen myös näkemystä, jonka mukaan yhteisön lainsäätäjä on halunnut säätää peruuttamisen oikeudellisista ja taloudellisista seurauksista kaikkien etäsopimuksen tekemiseen tai täytäntöönpanoon liittyvien kulujen osalta.

40. Ilmaisu ”käyttämisestä”, jota käytetään sekä 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan toisessa virkkeessä että saman artiklan 2 kohdan toisessa virkkeessä, joiden mukaan ”ainoat kulut, jotka voivat tulla kuluttajan maksettavaksi peruuttamisoikeuden käyttämisestä, ovat tavaran palauttamisesta aiheutuvat välittömät kustannukset”, viittaa Saksan hallituksen väitteen mukaan ajatukseen, jonka mukaan 6 artiklassa säädetään vain osasta mahdollisia kuluja, erityisesti kuluista, jotka ovat syy-yhteydessä peruuttamisoikeuden käyttämiseen. Siten yhteisön lainsäätäjällä ei ole ollut aikomusta säätää kaikista sopimuskuluista vaan ainoastaan peruuttamisesta aiheutuvista kuluista.

41. Tässä yhteydessä on korostettava, että eri kieliversiot poikkeavat erittäin paljon toisistaan näissä kahdessa virkkeessä. Vaikka saksan-, englannin- ja ranskankielisissä versioissa käytetään ilmaisuja, jotka kuvaavat ajatusta syy-yhteydestä, kuten ilmaisussa ”en raison de”,( ) espanjan- ja italiankielisissä versioissa näin ei ole vaan niissä viitataan vain kuluttajaan, joka käyttää( ) peruuttamisoikeuttaan.( )

42. Tämän tiedon perusteella on noudatettava vakiintunutta oikeuskäytäntöä, jossa on todettu, että jos yhteisön säännöksen erikieliset versiot poikkeavat toisistaan, on säännöstä tulkittava sen säännöstön tarkoituksen mukaan, jonka osa säännös on.( )

43. Tässä yhteydessä voidaan ottaa lähtökohdaksi direktiivin 97/7 johdanto-osan 14 perustelukappale, jonka mukaan ”peruuttamisoikeuden käytöstä kuluttajalle mahdollisesti aiheutuvat kulut on rajoitettava tavaroiden välittömiin palautuskustannuksiin”.( ) Se, että ilmaisua ”käytöstä” käytetään direktiivin 97/7 samoissa kieliversiossa, joiden 6 artiklassa on todettu käytetyn syy-yhteyttä kuvaavaa ilmaisua, on merkityksellistä. Yhteisöjen tuomioistuin on jopa viitannut tähän johdanto-osan 14 perustelukappaleeseen asiassa Messner annetussa tuomiossa todetessaan, että direktiivin 97/7 6 artiklassa vahvistetun kiellon, jonka mukaan peruuttamisoikeuden käytöstä kuluttajalle aiheutuvat kulut on rajoitettava tavaroiden välittömiin palautuskustannuksiin, tarkoituksena on varmistaa, että direktiivissä turvattu peruuttamisoikeus ”ei olisi pelkästään muodollinen”,( ) koska ilman tällaista kieltoa kuluttaja voisi menettää kiinnostuksensa käyttää oikeuttaan.( )

44. Jos direktiivin 97/7 6 artiklan tarkoituksena on, että kuluttaja ei menetä kiinnostustaan käyttää peruuttamisoikeuttaan, tätä direktiiviä ei ole mahdollista tulkita siten, että siinä annettaisiin jäsenvaltioille lupa sallia se, että toimituskulut tulevat peruuttamistapauksessa kuluttajan maksettaviksi. Tällainen kulujen veloittaminen merkitsisi kiistatta kielteistä rahamääräistä seuraamusta, jonka vuoksi kuluttaja voisi menettää kiinnostuksensa tämän oikeuden käyttämiseen – eikä ainoastaan silloin, kun hän on ostanut edullisen hintaisia tavaroita, joiden toimituskulut saattavat muodostaa merkittävän osuuden kuluttajan maksamasta summasta.

45. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on lisäksi korostanut edellä mainitussa asiassa Messner antamassaan tuomiossa, peruuttamisoikeuden tarkoituksena on korvata kuluttajalle etäsopimuksesta aiheutuva haitta siten, että kuluttajalle myönnetään asianmukainen harkinta-aika, jonka kuluessa hänellä on mahdollisuus tutkia ja kokeilla ostettua tavaraa.( )

46. Kun kyseessä on ”perinteinen” myyntisopimus, a) kuluttajalla on mahdollisuus tutkia myynnin kohdetta, b) hän päättää välittömästi sopimuksen tekemisestä tai tekemättä jättämisestä ja c) mikäli hän tekee sopimuksen, hän voi valita vapaasti eri mahdollisuuksista eli ottaa mukaansa ostetun tavaran ja välttää siten toimituskulut tai uskoa tämän tehtävän valitsemalleen yritykselle ja optimoida kulut. Kun kyseessä on sitä vastoin etäsopimus, a) elinkeinonharjoittaja päättää toimitusehdoista ja -tavoista, b) sopimus on mahdollista purkaa ja c) kuluttaja valitsee, millä tavoin hän palauttaa tavaran.

47. Direktiivillä 97/7 annetaan etäsopimusten osalta kulurasitteen jakamisen paremman tasapainottamisen nimissä jäsenvaltioille mahdollisuus säätää, että kuluttaja maksaa palauttamisesta aiheutuvat välittömät kulut eli kuluttajan valinnasta aiheutuvat rahamääräiset seuraukset, sillä jos kuluttaja valitsee erittäin kalliin palauttamistavan, joka on suhteeton tavaran arvoon nähden, ei olisi kohtuullista, että palauttamiskulut tulisivat elinkeinonharjoittajan maksettavaksi, koska hän ei voi vaikuttaa kuluttajan päätökseen tästä toimitustavasta.

48. Toimituskulujen tuleminen elinkeinonharjoittajan maksettaviksi peruuttamistapauksessa kuuluu tähän samaan kulujen oikeudenmukaisen jakamisen ajatukseen, koska silloin, kun tavara lähetetään kuluttajalle, elinkeinonharjoittaja saa vapaasti valita toimitustavan joko siten, että hän lähettää tavaran itse, tai siten, että hän uskoo tämän tehtävän alihankkijayritykselle tai siihen erikoistuneelle yritykselle.

49. Se, että elinkeinonharjoittaja vastaa toimituskuluista, jos kuluttaja peruuttaa sopimuksen, selittyy lisäksi taloudellisilla seikoilla. Normaalisti näet silloin, kun kyseessä on etäsopimus, elinkeinonharjoittaja vapautuu tarpeesta ylläpitää myymälää tai liikehuoneistoa ja säästää tällä tavoin niihin liittyvissä kuluissa. Siten taloudellista rasitetta, joka aiheutuu siitä, että elinkeinonharjoittaja vastaa toimituskuluista peruuttamistapauksessa – mikä ei koske kaikkia tehtyjä sopimuksia – tasapainottavat säästöt, joita hänelle koituu siitä, että hän välttää liikehuoneiston hallinnointiin liittyvät kulut.

50. Edellä esitetyn perusteella riskien ja kulujen jakautumisen tasapaino rikkoutuisi siinä tapauksessa, että kuluttaja peruuttaa etäsopimuksen – mistä oikeudesta hänen hyväkseen säädetään direktiivissä 97/7 –, jos kuluttajan pitäisi vastata niiden tavaran palauttamisesta aiheutuvien välittömien kustannusten lisäksi, joiden osalta jäsenvaltiot voivat säätää, että kuluttaja vastaa niistä, myös tavaran toimituskuluista.

51. En voi sen sijaan yhtyä Saksan hallituksen huomautuksiin, joiden mukaan toimituskulujen tuleminen elinkeinonharjoittajan maksettaviksi peruuttamistapauksessa merkitsisi sopimussuhteen täydellistä uudistamista, jolla osapuolten suhteeseen puututtaisiin tavalla, joka ei ole hyväksyttävissä.

52. Tämä näkemys ei ole vakuuttava, koska siinä ei oteta huomioon sitä, että direktiivillä 97/7 säännellään kuluista vastaamisesta ainoastaan siinä tapauksessa, että kuluttaja käyttää peruuttamisoikeutta. Se, että elinkeinonharjoittaja on velvollinen palauttamaan kuluttajan maksamat toimituskulut peruuttamistapauksessa, ei vaikuta millään tavoin siihen, kuka näistä kuluista vastaa sopimuksen täytäntöönpanon yhteydessä, koska jäsenvaltiot ja taloudelliset toimijat voivat vapaasti määrätä siitä.

53. Yhtä vähän vakuuttava on myös Saksan hallituksen perustelu, jolla se pyrkii tukemaan näkemystään lisäämällä, että a) kun direktiivissä 97/7 sallitaan se, että jäsenvaltiot säätävät siitä, että toimituskulut tulevat kuluttajan maksettavaksi, tarkoituksena on luoda hänelle tilanne, joka vastaa sellaisen kuluttajan tilannetta, joka on tehnyt oston liikehuoneistossa tai myymälässä ja jolle aiheutuu kuluja matkustamisesta liikehuoneistoon, ja että b) ei olisi oikeudenmukaista, että elinkeinonharjoittaja vastaisi toimituskuluista peruuttamistapauksessa, kuten ei olisi oikeudenmukaista, että myyjä korvaisi ostajan matkakuluja, jos tämä katsoo, että liikehuoneistossa esitelty tavara ei vastaa hänen odotuksiaan, ja päättää lopulta olla ostamatta sitä.

54. Tämä näkemys toimituskulujen ja matkakulujen välisestä vastaavuudesta on hylättävä sekä oikeudellisin että toiminnallisin perustein.

55. Yhtäältä matkustamisesta liikehuoneistoon aiheutuvat kulut ovat oikeudelliselta kannalta kuluja, jotka liittyvät sopimuksen valmisteluun ja tekemiseen, mutta toimituskulut syntyvät aina sopimuksen täytäntöönpanovaiheessa.

56. Toisaalta kuluttajan matkan tarkoituksena on saattaa hänet yhteyteen elinkeinonharjoittajan kanssa, ja matkakulut kuuluvat ensin mainitun maksettaviksi. Näiden ominaispiirteiden vuoksi matkakulut vastaavat toiminnallisesti pikemminkin kuluja, joita aiheutuu yhteyden saamisesta etäviestintäjärjestelmään ja joita ovat esimerkiksi internetyhteyden asennuksesta aiheutuvat kulut. Tämän yhteyden tarkoituksena on näet myös luoda yhteys elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välille. Siihen liittyvät kulut kuuluvat kiistatta kuluttajan maksettaviksi.

57. Kun kyseessä ovat peruuttamisen oikeudelliset seuraukset ja erityisesti vastavuoroinen palautusvelvollisuus, johon ovat viitanneet sekä kansallinen tuomioistuin että Saksan hallitus, on tutkittava asiassa Schulte annetussa tuomiossa omaksutun oikeuskäytännön sovellettavuus nyt käsiteltävään asiaan.( ) Yhteisöjen tuomioistuin totesi kyseisessä tuomiossa velvollisuudesta palauttaa alkuperäinen tilanne, että ei ole muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa neuvoteltuja sopimuksia koskevasta kuluttajansuojasta 20.12.1985 annetun neuvoston direktiivin 85/577/ETY( ) vastaista, että kansallisessa lainsäädännössä säädetään, että siinä tapauksessa, että reaaliluottosopimus peruutetaan, kuluttajalla on paitsi velvollisuus maksaa takaisin tämän sopimuksen perusteella saadut rahamäärät myös velvollisuus maksaa lainanantajalle markkinakorkojen suuruinen korko.( )

58. Tätä oikeuskäytäntöä ei voida soveltaa tässä tapauksessa toimituskulujen palauttamiseen etäsopimuksen purkamisen jälkeen kolmesta syystä.

59. Ensinnäkin direktiivin 85/577 aineellinen soveltamisala on erilainen kuin direktiivin 97/7, joka on merkityksellinen direktiivi nyt käsiteltävässä asiassa, koska nämä kaksi direktiiviä koskevat kahta sopimustyyppiä, jotka poikkeavat toisistaan luonteeltaan ja kohteeltaan ja jotka ovat lainasopimus ja etämyyntisopimus.

60. Toiseksi pääasian olosuhteet poikkeavat asiaan Schulte liittyneistä olosuhteista. Kyseisessä asiassa oli kyseessä sellaisten rahamääräisten etuuksien eli korkojen palauttaminen, joita kuluttaja oli saanut tietyn pääoman käytöstä, kun nyt käsiteltävässä asiassa ei ole kyseessä tällaisen kuluttajan saaman etuuden palauttaminen vaan aivan päinvastoin kuluttajan elinkeinonharjoittajalle maksamien summien palauttaminen.

61. Kolmanneksi direktiivin 97/7 6 artikla ilmaisee erilaisen näkemyksen kuin direktiivin 85/577 5 artiklan 2 kohdassa ilmaistu ajatus, joka koskee vain palauttamisvelvollisuutta.( ) Kyseisessä artiklassa säädetään kuluttajan kannalta tehokkaammasta suojasta, koska hänen tilanteensa on epäedullinen etäsopimuksen erityispiirteiden vuoksi, eli siinä säädetään, että kuluttajalla on oikeus saada lyhentämättömänä täysi korvaus elinkeinonharjoittajalle suoritetuista summista peruuttamistapauksessa; hänellä on siis oikeus, joka ylittää pelkän alkuperäisen tilanteen palauttamisen.

62. Saksan hallitus väittää lopuksi, että koska direktiivi 97/7 on vähimmäistason yhdenmukaistamisdirektiivi, jäsenvaltioilla on tietyillä alueilla, kuten peruuttamisen seurausten osalta, edelleen sääntelytoimivaltaa.

63. Tässä yhteydessä on korostettava, että vaikka direktiivissä 97/7 säädetään tällä hetkellä etäsopimusten osalta vähimmäistason yhdenmukaistamisesta, sen 14 artiklassa säädetään siitä, että jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa tämän direktiivin kattamista kysymyksistä tehokkaampia säännöksiä varmistaakseen kuluttajansuojan korkeamman tason. Kansallista säännöstä, jonka mukaan toimituskulut tulevat ostajan maksettavaksi siinä tapauksessa, että hän peruuttaa sopimuksen, ja jolla häneltä evätään siten elinkeinonharjoittajalle maksettujen summien täysi korvaus, ei voida pitää säännöksenä, jolla pyritään varmistamaan kuluttajansuojan korkeampi taso kuin kyseisellä direktiivillä.

64. Saksan hallituksen esittämä toinenkaan väite, jonka mukaan direktiivin 97/7 johdanto-osan 14 perustelukappaleessa jätetään jäsenvaltioiden harkintavaltaan säätää vastuuta toimituskuluista koskevasta kysymyksestä, kun siinä täsmennetään, että ”jäsenvaltioiden asiana on päättää muista peruuttamisoikeuden käyttämiseen liittyvistä ehdoista ja järjestelyistä”, ei vakuuta. Tämä näkemys on ristiriidassa sen kanssa, että 6 artiklassa on säännöksiä, jotka koskevat etäsopimukseen liittyvien kulujen palauttamista, ja että näin ollen kuluista, esimerkiksi toimituskuluista, vastaamista koskevaa sääntöä ei voida pitää peruuttamisoikeuden käyttämisestä aiheutuvana ”muuna” ehtona tai järjestelynä, jota direktiivi ei koskisi.

65. Edellä esitetyn perusteella katson, että direktiivin 97/7 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan toista virkettä ja saman 6 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan tavaran toimituskuluista vastaa etäsopimuksen yhteydessä kuluttaja, kun hän käyttää peruuttamisoikeuttaan, on ristiriidassa niiden kanssa.

V Ratkaisuehdotus

66. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Bundesgerichtshofin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:

Kuluttajansuojasta etäsopimuksissa 20.5.1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan toista virkettä ja saman 6 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan tavaran toimituskuluista vastaa etäsopimuksen yhteydessä kuluttaja, kun hän käyttää peruuttamisoikeuttaan, on ristiriidassa niiden kanssa.