Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Oikeudenkäyntimenettely – Väliintulo – Oikeudenkäyntiväitteen kaltainen peruste, johon vastaaja ei ole vedonnut – Tutkimatta jättäminen

(Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 40 artiklan neljäs kohta; ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 116 artiklan 3 kohta)

2. Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu – Vastuun syntymisen edellytykset – Lainvastaisuus – Vahinko – Syy-yhteys – Yhden edellytyksen täyttymättä jääminen – Koko vahingonkorvauskanteen hylkääminen

(EY 288 artiklan toinen kohta)

3. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Asetukset – Välitön sovellettavuus – Jäsenvaltioille tunnustettu täytäntöönpanotoimivalta, johon sisältyy harkintavaltaa – Yhteensoveltuvuus

(EY 249 artikla)

4. Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu – Vastuun syntymisen edellytykset – Asetus tai direktiivi, jonka nojalla jäsenvaltiolla on lupa poiketa yhteisössä sovellettavasta tullittomuudesta tai verottomuudesta – Vahinko, joka on aiheutunut jäsenvaltion rajanaapurina olevaan kolmanteen maahan sijoittautuneelle maastaviejälle – Syy-yhteyden puuttuminen

(EY 288 artiklan toinen kohta)

Tiivistelmä

1. Väliintulijoiden on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 116 artiklan 3 kohdan mukaisesti hyväksyttävä riita-asia sellaisena kuin se on väliintulohetkellä, ja yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 40 artiklan neljännen kohdan mukaan ne voivat väliintulokirjelmässään esittää ainoastaan varsinaisen asianosaisen, jota ne väliintulollaan tukevat, vaatimuksia tukevia vaatimuksia. Väliintulijalla ei siis ole oikeutta esittää kanteen tutkittavaksi ottamista koskevaa oikeudenkäyntiväitettä, jota vastaaja ei ole esittänyt omissa vaatimuksissaan.

(ks. 47 ja 48 kohta)

2. Sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntyminen edellyttää, että se, joka vaatii korvausta, näyttää toteen kanteen kohteena olevan toimielimen toiminnan lainvastaisuuden ja sen, että vahinko on todellisuudessa syntynyt ja että toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on välitön syy-yhteys eli että vahinko on aiheutunut välittömästi kyseisestä toiminnasta, mikä kantajan on näytettävä toteen. Koska nämä kolme edellytystä ovat kumulatiivisia, yhden edellytyksen täyttymättä jääminen riittää vahingonkorvauskanteen hylkäämiseen.

(ks. 71–74 kohta)

3. Yhteisön asetuksen välitön sovellettavuus ei ole mitenkään esteenä sille, että itse asetustekstissä annetaan jäsenvaltioille oikeus toteuttaa lainsäädännöllisiä, hallinnollisia ja taloudellisia toimenpiteitä, jotka ovat tarpeen asetuksen tehokkaan soveltamisen kannalta, eikä sille, että jäsenvaltioilla on tässä tarkoituksessa harkintavaltaa.

(ks. 82 kohta)

4. Antaessaan asetuksen, jonka nojalla jäsenvaltiolla on lupa poiketa yhteisössä sovellettavasta tiettyjä tuotteita koskevasta tullittomuudesta ja jossa säädetään ainoastaan siitä, että jäsenvaltion on noudatettava arvona ilmaistun tullittomuuden vähimmäismäärää, neuvosto ei mitenkään velvoita kyseessä olevaa jäsenvaltiota käyttämään poikkeusmahdollisuutta, joka sille on näin annettu. Kansallisille elimille jää näin ollen mahdollisuus vapaasti hyväksyä milloin tahansa kansallisessa lainsäädännössään yhteisössä yleisesti sovellettavan tullittomuuden taso poikkeustilanteen lopettamiseksi.

Näin ollen ei voida katsoa, että tällainen asetus olisi välittömästi aiheuttanut vahingon sellaisten tulojen menetyksen muodossa, jotka liittyvät kyseisten tuotteiden myyntiin matkustajille, jotka tuovat ne kyseessä olevaan jäsenvaltioon, vahingon, jonka tämän jäsenvaltion rajanaapurina olevaan kolmanteen maahan sijoittautunut taloudellinen toimija väittää aiheutuneen siitä, että kyseisen jäsenvaltion viranomaiset vahvistivat sellaisia tullittomuuden määriä, joita ei yhteisön lainsäädännössä velvoitettu hyväksymään.

Tällaista vahinkoa ei voida katsoa aiheuttaneen välittömästi myöskään sellainen direktiivi, jolla rajoitetaan sellaisten tiettyjen tuotteiden määriä, joille voidaan myöntää verovapautus, ja jossa jäsenvaltioille annetaan nimenomaisesti vain mahdollisuus vähentää näitä määriä, mahdollisuus, jota kansalliset viranomaiset käyttävät.

(ks. 76–78, 80, 91, 92 ja 94 kohta)