EY 49 artikla ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa palvelut tarjotaan, asuvien rahoituslaitosten saamiin vastikkeisiin sovelletaan lähdeverotusmenettelyä, kun taas tässä jäsenvaltiossa asuville rahoituslaitoksille suoritetuista vastikkeista ei tehdä tällaista pidätystä tulon lähteellä, sillä edellytyksellä, että lähdeverotusmenettelyn soveltaminen ulkomailla asuviin rahoituslaitoksiin on oikeutettua yleistä etua koskevasta pakottavasta syystä eikä sillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen sillä tavoitellun päämäärään saavuttamiseksi.

EY 49 artikla on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan ulkomailla asuvien rahoituslaitosten kyseisestä jäsenvaltiosta saamista korkotuloista on pääsääntöisesti maksettava vero ilman mahdollisuutta vähentää kyseessä olevaan toimintaan välittömästi liittyviä tulonhankkimismenoja, vaikka tällainen mahdollisuus annetaan mainitussa jäsenvaltiossa asuville rahoituslaitoksille.

Harjoitettuun toimintaan välittömästi liittyvien tulonhankkimismenojen huomioon ottamisen osalta on nimittäin niin, että jäsenvaltioissa asuvat ja muualla asuvat palveluntarjoajat ovat toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa Näin ollen EY 49 artikla on esteenä sellaiselle jäsenvaltion verolainsäädännölle, jossa ulkomailla asuvien henkilöiden verotuksessa otetaan pääsääntöisesti huomioon bruttotulot ilman tulonhankkimismenojen vähennyksiä, kun taas kyseisessä jäsenvaltiossa asuvia henkilöitä verotetaan nettotuloista niin, että bruttotuloista vähennetään ensin nämä menot. Tässä yhteydessä ei ole tehty eroa eri palvelusuoritusten ryhmien välillä, koska EY 49 artikla, luettuna yhdessä EY 50 artiklan kanssa, koskee erotuksetta kaikkia tässä viimeksi mainitussa säännöksessä lueteltuja palvelusuoritusten ryhmiä huolimatta siitä, että pankkipalvelujen osalta saatta olla mahdotonta osoittaa selvä yhteys aiheutuneiden menojen ja saatujen korkotulojen välillä. Näin ollen rahoituslaitosten suorittamia palveluja ei EY 49 artiklassa vahvistetun palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteen kannalta voida pääsääntöisesti kohdella eri tavalla kuin muulla alalla suoritettuja palveluja. Tässä yhteydessä on vailla merkitystä se, että ulkomailla asuviin rahoituslaitoksiin saatetaan soveltaa edullisempaa verokantaa kuin kyseisessä jäsenvaltiossa asuviin rahoituslaitoksiin. Perusvapauden vastaista epäedullista verokohtelua ei nimittäin voida pitää unionin oikeuden mukaisena muiden etujen mahdollisen olemassaolon perusteella.

Tällainen säännöstö ei myöskään ole perusteltu jäsenvaltioiden välillä toteutetun verotusvallan tasapuolisen jaon säilyttämisen, tulonhankkimismenojen kaksinkertaisen vähentämisen estämisen ja veronkannon tehokkuuden takaamisen vuoksi.

Tässä yhteydessä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava kansallisen oikeutensa perusteella, mitkä ovat ne tulonhankkimismenot, joiden voidaan katsoa liittyvän välittömästi kyseessä olevaan toimintaan. Kyseisen tuomioistuimen on määritettävä myös se, mikä on se yleiskustannusten osa, jonka voidaan katsoa liittyvän välittömästi tähän toimintaan. Tähän on lisättävä, että jos kansallisessa lainsäädännössä ei anneta kotimaisten rahoituslaitosten ottaa aiheutuneiden rahoituskulujen laskemisessa huomioon pankkien välisessä rahoituksessa käytettäviä keskimääräisiä korkoja, jotka eivät vastaa tosiasiallisesti aiheutuneita rahoituskuluja., kyseinen tuomioistuin ei voi ottaa näitä korkoja huomioon.

(ks. 23, 24, 26, 27, 31, 32, 37, 38, 40 ja 52–55 kohta sekä tuomiolauselma)