Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Ravintolisät – Direktiivi 2002/46

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/46 5 artiklan 4 kohta)

2. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Ravintolisät – Direktiivi 2002/46

(EY 28 ja EY 30 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/46 13 ja 14 perustelukappale sekä 5 artiklan 1, 2 ja 4 kohta)

3. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Ravintolisät – Direktiivi 2002/46

(EY 28 ja EY 30 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/46 12 artikla)

4. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Ravintolisät – Direktiivi 2002/46

(EY 30 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/46 5 artikla)

5. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Ravintolisät – Direktiivi 2002/46

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/46 5 artiklan 1 ja 2 kohta)

Tiivistelmä

1. Ravintolisiä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annettua direktiiviä 2002/46 on tulkittava siten, että jäsenvaltioilla on toimivalta antaa ravintolisien valmistuksessa sallittujen vitamiinien ja kivennäisaineiden enimmäismääriä koskevia säännöksiä niin kauan kuin komissio ei ole vahvistanut näitä määriä kyseisen direktiivin 5 artiklan 4 kohdan mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta perustamissopimuksen soveltamista.

(ks. 24 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

2. Sen lisäksi, että jäsenvaltioilla on velvollisuus ravintolisien valmistuksessa sallittujen vitamiinien ja kivennäisaineiden enimmäismääriä vahvistaessaan noudattaa EY 28 ja EY 30 artiklaa, niillä on velvollisuus käyttää sääntelynsä perustana ravintolisiä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 2002/46 5 artiklan 1 ja 2 kohdassa mainittuja vaatimuksia, mukaan luettuna vaatimus yleisesti hyväksyttyihin tutkimustietoihin perustuvan tieteellisen riskinarvioinnin suorittamisesta, siihen saakka, kunnes komissio vahvistaa nämä määrät direktiivin 5 artiklan 4 kohdan nojalla.

Vaikka jäsenvaltioilla onkin toimivalta antaa näitä määriä koskevia säännöksiä niin kauan kuin komissio ei ole vahvistanut kyseisiä määriä direktiivin 5 artiklan 4 kohdan mukaisesti, niiden on tätä toimivaltaa käyttäessään kuitenkin noudatettava unionin oikeutta. Direktiivissä 2002/46 säädettyä tavoitetta ei kuitenkaan voitaisi saavuttaa, elleivät jäsenvaltiot ottaisi tässä yhteydessä huomioon direktiivin 5 artiklan vaatimuksia. Direktiivin 2002/46 5 artiklan 1 ja 2 kohtaa on pidettävä ravintolisien valmistuksessa sallittujen vitamiinien ja kivennäisaineiden enimmäismäärien vahvistamista koskevana perussäännöksenä, koska siinä luetellaan vaatimukset, jotka on otettava huomioon näitä määriä vahvistettaessa. Nämä vaatimukset perustuvat elintarvikelainsäädäntöä koskevista yleisistä periaatteista ja vaatimuksista, Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen perustamisesta sekä elintarvikkeiden turvallisuuteen liittyvistä menettelyistä annetussa asetuksessa N:o 178/2002 tarkoitettuun riskianalyysiin, ja tätä asetusta on sen 1 artiklan 2 kohdan nojalla sovellettava kaikkiin elintarvikkeiden turvallisuutta koskeviin toimenpiteisiin, jäsenvaltioiden tasolla toteutetut toimenpiteet mukaan luettuna. Direktiivin 2002/46 5 artiklan 1 ja 2 kohdasta, luettuina yhdessä saman direktiivin 13 ja 14 perustelukappaleen kanssa, käy lisäksi ilmi, että näiden vaatimusten mukaisesti suoritettavan, ravintolisien valmistuksessa sallittujen vitamiinien ja kivennäisaineiden enimmäismäärien vahvistamisen tarkoituksena on taata ihmisten terveyden suojelu.

(ks. 26 ja 28–32 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)

3. Ravintolisiä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annettua direktiiviä 2002/46 on tulkittava siten, että tilanteessa, jossa ravintolisien valmistuksessa sallitun tietyn kivennäisaineen enimmäismäärää vahvistettaessa on mahdotonta mitata tarkkaan tämän kivennäisaineen saantia muista ravintolähteistä, jäsenvaltio voi – jos on havaittu vaara siitä, että kyseisen kivennäisaineen saanti ylittää sille vahvistetun suurimman turvallisen raja-arvon, ja edellyttäen, että EY 28 ja EY 30 artiklaa noudatetaan – vahvistaa kyseisen enimmäismäärän nollaksi turvautumatta direktiivin 12 artiklassa tarkoitettuun menettelyyn niin kauan kuin komissio ei ole vahvistanut ravintolisien valmistuksessa sallittujen vitamiinien ja kivennäisaineiden enimmäismääriä kyseisen direktiivin 5 artiklan 4 kohdan mukaisesti.

Koska direktiivin 2002/46 12 artiklan soveltaminen edellyttää direktiivin ja etenkin sen 5 artiklan panemista täytäntöön eli sitä, että komissio vahvistaa 5 artiklassa tarkoitetut enimmäismäärät, ja koska komissio ei ole vielä vahvistanut näitä enimmäismääriä, 12 artiklaa ei voida soveltaa. Tässä yhteydessä on mahdollista, että yhden tai useamman direktiivin 2002/46 5 artiklan 1 ja 2 kohdan vaatimuksen huomioon ottaminen saattaa johtaa ravintolisien valmistuksessa sallitun tietyn vitamiinin tai kivennäisaineen enimmäismäärän vahvistamiseen erittäin pieneksi tai jopa nollaksi siitä huolimatta, että kyseinen vitamiini tai kivennäisaine kuuluu niihin vitamiineihin ja kivennäisaineisiin, joita saadaan käyttää ravintolisien valmistuksessa ja jotka luetellaan kyseisen direktiivin liitteessä I.

(ks. 41, 42, 44 ja 48 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)

4. Ravintolisiä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 2002/46 5 artiklaa on tulkittava siten, että sitä, että soveltuvilla myyntimerkinnöillä voidaan saada kohteena oleva kuluttajaryhmä olemaan käyttämättä ravintoainetta, joka on sille vähäisinä määrinä hyödyllinen, ei ole pidettävä merkityksellisenä seikkana ravintolisien valmistuksessa sallittujen vitamiinien ja kivennäisaineiden enimmäismääriä vahvistettaessa. Eri kuluttajaryhmien herkkyysasteiden huomioon ottaminen antaa jäsenvaltioille mahdollisuuden soveltaa koko väestöön tällaista erityiselle kuluttajaryhmälle – kuten lapsille – sopivaa enimmäismäärää ainoastaan siinä tapauksessa, että tällainen toimenpide on rajoitettu siihen, mikä on tarpeen tähän ryhmään kuuluvien ihmisten terveyden suojelun turvaamiseksi, ja että toimenpide on oikeassa suhteessa sillä tavoiteltuun päämäärään, jota ei voida saavuttaa Euroopan unionin sisäistä kauppaa vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä, mikä kansallisen tuomioistuimen on selvitettävä.

Jäsenvaltioiden on noudatettava suhteellisuusperiaatetta käyttäessään kansanterveyden suojeluun liittyvää harkintavaltaansa. Lisäksi kansallisten viranomaisten tehtävänä on osoittaa kussakin käsiteltävässä tapauksessa kansallisten ravintotottumusten valossa ja kansainvälisen tieteellisen tutkimuksen tulokset huomioon ottaen, että viranomaisten toteuttama sääntely on tällä tavoin luonteeltaan tarpeen EY 30 artiklassa tarkoitettujen etujen suojelemiseksi tehokkaasti ja erityisesti että kyseessä olevien tuotteiden myynti on todellinen uhka kansanterveydelle. Kansallisen tuomioistuimen on tässä yhteydessä tutkittava muun muassa se, voidaanko asianmukaisia myyntimerkintöjä, joilla kuluttajille annetaan tiedot kyseessä olevien ravintolisien luonteesta, valmistusaineista ja ominaisuuksista, pitää riittävänä toimenpiteenä näiden henkilöiden terveyden suojelun ja etenkin kyseisten ravintoaineiden liialliseen käyttöön liittyvien haittavaikutusten välttämisen kannalta.

(ks. 54, 55, 57 ja 61 kohta sekä tuomiolauselman 4 kohta)

5. Ravintolisiä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annettua direktiiviä 2002/46 on tulkittava siten, että se on esteenä ravintolisien valmistuksessa sallittujen vitamiinien ja kivennäisaineiden enimmäismäärien vahvistamiselle silloin, kun näille vitamiineille ja kivennäisaineille ei ole vahvistettu suurimpia turvallisia raja-arvoja siksi, ettei vaaraa ihmisten terveydelle ole havaittu, ellei niiden vahvistamista ole pidettävä perusteltuna ennalta varautumisen periaatteen nojalla, jos tieteellinen riskinarviointi on osoittanut, että terveyteen kohdistuvien todellisten riskien olemassaolosta tai laajuudesta vallitsee tieteellinen epävarmuus. Sen jälkeen, kun suurimmat turvalliset raja-arvot on vahvistettu, mahdollisuutta vahvistaa ravintolisien valmistuksessa sallittujen vitamiinien ja kivennäisaineiden enimmäismäärät tasolle, joka jää huomattavasti näiden raja-arvojen alapuolelle, ei voida sulkea pois, jos enimmäismäärien vahvistaminen on perusteltua direktiivin 2002/46 5 artiklan 1 ja 2 kohdassa mainittujen vaatimusten huomioon ottamisen vuoksi ja vahvistamisessa noudatetaan suhteellisuusperiaatetta. Tämän arvioinnin tekeminen kuuluu kansalliselle tuomioistuimelle, ja se on tehtävä tapauskohtaisesti.

(ks. 73 kohta ja tuomiolauselman 5 kohta)