Asia T-450/05

Automobiles Peugeot SA ja Peugeot Nederland NV

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Kilpailu — Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt — Autojen jälleenmyynti — Päätös, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan — Alankomaista lähtöisin olevan rinnakkaisviennin rajoittaminen — Piirimyyjiä koskeva korvausjärjestelmä ja painostus — Sopimus, jonka tarkoituksena on kilpailun rajoittaminen — Sakot — Rikkomisen vakavuus ja kesto”

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 9.7.2009 II ‐ 2539

Tuomion tiivistelmä

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohta ja 31 artikla)

Jotta sopimus kuuluisi EY 81 artiklan 1 kohdassa esitetyn kiellon piiriin, sopimuksen on oltava sellainen, että sen ”tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai siitä seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla”. Tämän edellytyksen vaihtoehtoisuus, joka osoitetaan konjunktiolla ”tai”, johtaa ensinnäkin siihen, että sopimuksen tarkoitusta on tarkasteltava ottaen huomioon taloudellinen asiayhteys, jossa sitä sovelletaan. Sen arvioimiseksi, kielletäänkö sopimus EY 81 artiklan 1 kohdassa, sen todellisten vaikutusten huomioon ottaminen on siis tarpeetonta, kun on ilmeistä, että sen tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla. Jos kuitenkin tämän sopimuksen määräysten tarkastelusta ei ilmene riittävää vahingollisuutta kilpailulle, on tutkittava sopimuksen vaikutuksia, ja jotta kielto koskisi sopimusta, on edellytettävä niiden eri seikkojen olemassaoloa, jotka osoittavat, että kilpailu on tosiasiallisesti estynyt, rajoittunut tai vääristynyt tuntuvasti. Erottelu ”tarkoitukseen perustuvan rikkomisen” ja ”vaikutuksiin perustuvan rikkomisen” välillä liittyy siihen, että tiettyjen yritysten välisten yhteistoimintamuotojen voidaan jo luonteensa puolesta katsoa haittaavan kilpailun normaalia toimintaa. (ks. 43–45 ja 257 kohta)

Jälleenmyyntisopimuksella on EY 81 artiklassa tarkoitettu rajoittava tarkoitus, jos siitä käy selvästi ilmi aikomus käsitellä vientikauppaa epäedullisemmin kuin kotimaan kauppaa ja jos se siten johtaa kyseessä olevien markkinoiden eristämiseen. Tällainen päämäärä voidaan saavuttaa paitsi suorilla vientirajoituksilla myös välillisillä toimenpiteillä, kuten sillä, että autonvalmistaja toteuttaa jälleenmyyntisopimusten osalta toimenpiteen, jolla vientikauppa suljetaan jälleenmyyjille myönnettäviä palkkioita koskevan järjestelmän ulkopuolelle, koska tällaiset toimenpiteet vaikuttavat näiden liiketoimien taloudellisiin edellytyksiin. (ks. 46 ja 47 kohta)

Käsitettä ”sopimus, jonka tarkoituksena on rajoittaa kilpailua”, sovelletaan riippumatta siitä mahdollisesta seikasta, että sopimuspuolten aikomuksena ei ole ollut kilpailusääntöjen rikkominen tai että mahdollisesti ne eivät edes olleet tietoisia siitä. Näyttö aikomuksesta rajoittaa kilpailua ei nimittäin ole välttämätön osatekijä ratkaistaessa sitä, onko sopimuksen tarkoituksena tällainen rajoittaminen. (ks. 55 kohta)

Sopimusta voidaan pitää tarkoitukseltaan rajoittavana, vaikka sen ainoana päämääränä ei ole kilpailun rajoittaminen, vaan sillä on myös muita päämääriä, jotka ovat hyväksyttäviä. (ks. 56 kohta)

EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun sopimuksen olemassaolon edellytykseksi riittää se, että kyseiset yritykset ovat ilmaisseet yhteisen tahtonsa toimia markkinoilla määrätyllä tavalla. Kyseisen yhteisen tahdon ilmaisumuodon osalta riittää, että sopimusehdoissa ilmaistaan sopimuspuolten tahto toimia sopimuksen määräysten mukaisesti. Tästä seuraa, että EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun sopimuksen käsitteessä, sellaisena kuin sitä on tulkittu oikeuskäytännössä, on keskeistä vähintään kahden sopimuspuolen tahtojen yhtyminen eikä merkitystä ole sillä, missä muodossa tämä tahtojen yhtyminen ilmenee, kunhan ilmaisu tarkoin vastaa sitä. (ks. 168–170 kohta)

Jos yrityksen tekemä päätös on sen yksipuolista toimintaa, EY 81 artiklan 1 kohdassa määrätty kielto ei koske tätä päätöstä. Kuitenkin joissakin olosuhteissa sellaisia toimenpiteitä, joihin yritys on ilmeisen yksipuolisesti ryhtynyt tai joista se on ilmeisen yksipuolisesti määrännyt pitkäaikaisissa liikesuhteissaan liikekumppaniensa kanssa, voidaan pitää EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina sopimuksina. Tilanne, jossa yritys on ryhtynyt tosiasiallisesti yksipuoliseen toimenpiteeseen ilman toisen yrityksen nimenomaista tai hiljaista osallistumista, on näin ollen erotettava tilanteista, jotka vain vaikuttavat yksipuolisilta. Vaikka ensin mainitut eivät kuulukaan EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, toiseksi mainittuja on pidettävä yritysten välisenä sopimuksena ja ne voivat tästä syystä kuulua tämän määräyksen soveltamisalaan. Tämä koskee muun muassa menettelytapoja ja toimia, joilla kilpailua rajoitetaan ja – vaikka valmistaja onkin määrännyt niistä näennäisen yksipuolisesti sopimussuhteissaan jällenmyyjiensä kanssa – joihin viimeksi mainitut ainakin hiljaisesti suostuvat. Komissio ei voi katsoa, että valmistajan yksipuoliselta näyttävä toiminta, johon se on ryhtynyt sopimussuhteissaan jälleenmyyjiensä kanssa, on todellisuudessa lähtökohtana EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle yritysten väliselle sopimukselle, jollei se näytä toteen, että muut sopimuskumppanit ovat nimenomaisesti tai hiljaisesti suostuneet valmistajan omaksumaan toimintatapaan. Komission tehtävänä on hankkia tästä riittävän täsmällistä ja yhtäpitävää näyttöä. (ks. 171–175 kohta)

Osapuolen tai viranomaisen, joka väittää kilpailusääntöjä rikotun, tehtävänä on näyttää oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen kilpailusääntöjen rikkomisen tunnusmerkistön täyttävät tosiseikat, ja yrityksen, joka vetoaa puolustautumisperusteeseen kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista vastaan, tehtävänä on osoittaa, että edellytykset tällaisen puolustautumisperusteen soveltamiselle täyttyvät, joten kyseisen viranomaisen on tällöin turvauduttava muihin todisteisiin. Kilpailusääntöjen rikkomisen kesto on lisäksi yksi EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun rikkomisen käsitteen osatekijä, jota koskeva todistustaakka on lähtökohtaisesti komissiolla. Oikeuskäytännössä edellytetään tältä osin, että jos ei ole olemassa näyttöä, jolla voidaan osoittaa suoraan rikkomisen kesto, komissio esittää ainakin näyttöä, joka liittyy ajallisesti riittävän lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin, joiden perusteella voidaan kohtuullisesti päätellä, että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä tietyn kahden ajankohdan välillä. (ks. 219 ja 220 kohta)

Komissiolla on kunkin yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisen perusteella määrättävän sakon määrää vahvistaessaan harkintavaltaa. Sen arviointi on kuitenkin suoritettava noudattaen yhteisön oikeutta, johon eivät kuulu pelkästään perustamissopimuksen määräykset vaan myös yleiset oikeusperiaatteet. Määrätyn sakon oikeasuhteisuuden arviointi rikkomisen vakavuuden ja keston eli aikaisemmin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja sittemmin asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen kriteerien kannalta kuuluu täyteen harkintavaltaan, joka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle on kyseisen asetuksen 31 artiklassa annettu. (ks. 273 ja 275 kohta)

Rikkomisen vakavuutta määritettäessä on otettava huomioon monia seikkoja, kuten asian ominaispiirteet, asiayhteys ja sakkojen ennalta ehkäisevä vaikutus. Se, että yritykset pyrkivät estämään liikekumppaniensa harjoittamaa rinnakkaisvientiä korvausjärjestelmän ja painostuksen kautta mahdollisimman paljon kuitenkaan ilmaisematta muodollista vientikieltoa, on rikkominen, jota luonteensa puolesta voidaan pitää erityisen vakavana. Koska tällaisella toimenpiteellä pyritään näin ollen sisämarkkinoiden eristämiseen, se on luonteensa puolesta yhtä vakava ja moitittava kuin selvä vientikielto. Tällainen estäminen, aivan kuten kielto, muodostaa kilpailuoikeuden ilmeisen rikkomisen. Se on Euroopan yhteisön perustavanlaatuisten vaikutusten vastaista ja vaikuttaa erityisesti yhteismarkkinoiden toteutumiseen. Tällainen rikkominen on luonteensa puolesta erityisen vakava silloin, kun yhtäältä kyseinen korvausjärjestelmä on vakiinnutettu erityisen salailevilla menettelytavoilla tilanteessa, jossa rinnakkaistuontia koskeva komission aikaisempi käytäntö ja vakiintunut oikeuskäytäntö erityisesti autoalalla olivat selviä muistutuksia tällaisen järjestelmän lainvastaisuudesta, ja kun toisaalta rikkomiseen osalliset ovat sellaisen suuren teollisuuskonsernin jäseniä, jolla on merkittävä asema kyseessä olevilla markkinoilla, ja kun niillä on oikeudelliset osastot, jotka pystyvät erinomaisesti arvioimaan kyseessä olevien menettelytapojen kilpailunvastaisen luonteen. (ks. 274, 281, 284, 285 ja 290 kohta)