Näin ollen direktiivin 2004/38 27 ja 28 artiklaan sisältyvää yleisen järjestyksen käsitettä on tulkittu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä siten, että tähän käsitteeseen vetoaminen edellyttää joka tapauksessa – kaikki lain rikkominenhan häiritsee yhteiskuntajärjestystä –, että kyse on yhteiskunnan perustavanlaatuiseen etuun vaikuttavasta todellisesta, välittömästä ja riittävän vakavasta uhasta (tuomio 24.6.2015, H. T., C-373/13 , EU:C:2015:413 , 79 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 27 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se, että oleskeluoikeutta jäsenvaltion alueella hakeneelle unionin kansalaiselle tai kolmannen maan kansalaiselle, joka on unionin kansalaisen perheenjäsen, on aiemmin päätöksellä jätetty myöntämättä pakolaisasema pakolaisten oikeusasemaa koskevan yleissopimuksen, joka allekirjoitettiin 28.7.1951 Genevessä, sellaisena kuin se on täydennettynä pakolaisten oikeusasemaa koskevalla pöytäkirjalla, joka tehtiin New Yorkissa 31.1.1967, 1 artiklan F kohdan tai vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/95/EU 12 artiklan 2 kohdan perusteella, ei mahdollista sitä, että tämän jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat automaattisesti katsoa, että hänen pelkkä läsnäolonsa tällä alueella muodostaa – rikoksen uusimisen riskin olemassaolosta riippumatta – todellisen, välittömän ja riittävän vakavan uhan, joka vaikuttaa johonkin yhteiskunnan olennaiseen etuun ja joka voi olla perusteena yleiseen järjestykseen tai yleisen turvallisuuteen perustuvien toimenpiteiden toteuttamiselle.

Tällaisen uhan olemassaolon toteamisen on perustuttava vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten suorittamaan arviointiin asianomaisen henkilön omasta käyttäytymisestä siten, että huomioon otetaan pakolaisaseman myöntämättä jättämistä koskevassa päätöksessä esitetyt toteamukset ja seikat, joihin päätös perustuu, erityisesti rikosten tai tekojen, joista häntä syytetään, luonne ja vakavuus, se, missä määrin hän on osallistunut näihin rikoksiin henkilökohtaisesti, se, onko mahdollisesti olemassa rikosoikeudellisesta vastuusta vapauttavia oikeuttamisperusteita, sekä se, onko hänellä rikostuomioita. Tässä kokonaisarvioinnissa on myös otettava huomioon näiden rikosten tai tekojen oletetusta tekemisestä kulunut aika sekä mainitun henkilön myöhempi käyttäytyminen, erityisesti se, osoittaako tämä käyttäytyminen hänessä sellaisen asenteen pysyvyyttä, joka loukkaa SEU 2 ja SEU 3 artiklassa tarkoitettuja perusarvoja vastaan tavalla, joka voisi vaikuttaa väestön rauhaan ja fyysiseen turvallisuuteen. Pelkästään se, että tämän henkilön aiempi käyttäytyminen liittyy hänen alkuperämaansa yhteiskunnallis-historialliseen kontekstiin, joka ei ole omiaan toistumaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa, ei ole tällaisen toteamisen esteenä.

Suhteellisuusperiaatteen mukaisesti vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on lisäksi verrattava toisiinsa yhtäältä kyseessä olevan yhteiskunnan olennaisen edun suojaamista ja toisaalta asianomaisen henkilön etuja, jotka liittyvät hänen liikkumis- ja oleskeluvapautensa käyttämiseen unionin kansalaisena sekä hänen yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamista koskevaan oikeuteensa.

(ks. 65–67 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)