10

Se totesi tältä osin seuraavaa: ”36 – – perusoikeuskirjan 47 artiklassa tarkoitettua oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan koskeva oikeuskäytäntö (tuomio Otis ym., C-199/11, EU:C:2012:684, 54–63 kohta ja tuomio Koninklijke Grolsch v. komissio, T-234/07, EU:T:2011:476, 39 ja 40 kohta) on kehittynyt sellaisella tavalla, että virkamiestuomioistuimen on perusteltua arvioida uudelleen, onko vastaavuussääntöä sovellettava silloin, kun lainvastaisuusväite on esitetty ensimmäisen kerran kanteessa ( 37 Erityisesti tuomiossa Koninklijke Grolsch v. komissio antamassaan tuomiossa (EU:T:2011:476, 37, 39 ja 40 kohta) unionin yleinen tuomioistuin totesi, että missään unionin oikeuden määräyksessä tai säännöksessä ei aseteta väitetiedoksiannon adressaatille kilpailusääntöjen rikkomisen osalta velvollisuutta riitauttaa siinä esitetyt tosiseikat tai oikeudelliset seikat hallinnollisen menettelyn kuluessa sillä uhalla, ettei se voisi enää myöhemmin tehdä niin asian tuomioistuinkäsittelyssä, ja hylkäsi sen jälkeen Euroopan komission väitteen, jossa kyseenalaistettiin kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen sen vuoksi, ettei sitä ollut esitetty selvästi ja täsmällisesti hallinnollisessa menettelyssä. Unionin yleinen tuomioistuin nimittäin katsoi, että kuvatuissa olosuhteissa tällainen argumentti merkitsi sitä, että kantajan oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa ja erityisesti sen oikeutta oikeudenkäyntiin rajoitetaan. Kuten unionin yleinen tuomioistuin muistutti, oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja puolueettomaan tuomioistuimeen kuitenkin taataan perusoikeuskirjan 47 artiklassa. 38 Vaikka onkin totta, että edellä mainittu oikeuskäytäntö koskee muita aloja kuin henkilöstöasioita, tuomiossa Koninklijke Grolsch v. komissio (EU:T:2011:476) on kyse siitä, ovatko oikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa koskevat rajoitukset, joista lainsäätäjä ei ole nimenomaisesti säätänyt, yhteensoveltuvia perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa. Henkilöstöasioita koskevissa oikeudenkäynneissä sääntö, jonka mukaan oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä esitettyjen väitteiden ja kannekirjelmässä esitettyjen perusteiden on vastattava toisiaan, perustuu kyllä henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohtaan ja EKP:n henkilöstön osalta palvelussuhteen ehtojen 41 artiklaan ja EKP:n henkilöstösääntöjen 8.1 artiklaan, mutta tämä sääntö on saanut alkunsa oikeuskäytännöstä. 39 Virkamiestuomioistuin katsookin, että näihin kolmeen näkökohtaan liittyvät seikat ovat esteenä sille, että lainvastaisuusväite, joka esitetään ensimmäistä kertaa kanteessa, jätettäisiin tutkimatta pelkästään sen vuoksi, ettei sitä ole esitetty kyseistä kannetta edeltävässä valituksessa. Nämä näkökohdat liittyvät ensinnäkin oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tarkoitukseen, toiseksi lainvastaisuusväitteen luonteeseen ja kolmanneksi tehokkaan oikeussuojan periaatteeseen. 40 Siltä osin kuin on ensinnäkin kyse oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tarkoituksesta, joka on henkilöstösääntöjen 91 artiklan yhteydessä sama kuin EKP:n henkilöstöä koskevissa oikeusriidoissa, vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että kyseinen menettely on tarkoitukseton silloin, kun väitteet on kohdistettu päätökseen, jota hallinto ei voi muuttaa. Oikeuskäytännössä on siten henkilöstösääntöjen 91 artiklan yhteydessä todettu, ettei valituksen tekeminen kilpailujen valintalautakuntien tekemistä päätöksistä tai arviointikertomuksesta ole tarpeen (tuomio CR v. parlamentti, EU:F:2014:38, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). 41 Samalla tavoin velvollisuus esittää lainvastaisuusväite valituksessa kanteen tutkimatta jättämisen uhalla ei voi vastata oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tarkoitusta – –. 42 Kun nimittäin otetaan huomioon Euroopan unionin toimielinten säädöksiä koskeva laillisuusolettaman periaate, jonka mukaan Euroopan unionin säädökset ovat täysin tehokkaita niin kauan kuin toimivaltainen tuomioistuin ei ole todennut niitä lainvastaisiksi, hallinto ei voi päättää jättää soveltamatta voimassa olevaa yleisesti sovellettavaa säädöstä, joka on sen käsityksen mukaan ylemmäntasoisen oikeussäännön vastainen, ainoastaan mahdollistaakseen riita-asian ratkaisemisen tuomioistuimen ulkopuolella (tuomio CR v. parlamentti, EU:F:2014:38, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). 43 Tällainen valinnan mahdollisuus on sitä suuremmalla syyllä suljettava pois silloin, kun kyseessä olevan hallinnon toimivalta on sidottu, koska tällöin hallinto ei voi peruuttaa tai muuttaa toimihenkilön riitauttamaa päätöstä, vaikka se katsoisi perustelluksi lainvastaisuusväitteen, joka kohdistuu säännökseen, jonka nojalla riidanalainen päätös on tehty (tuomio CR v. parlamentti, EU:F:2014:38, 36 kohta). 44 Lisäksi sillä, että lainvastaisuusväite esitetään ensimmäistä kertaa kanteessa, ei voi olla vaikutuksia oikeusvarmuuden periaatteeseen, sillä vaikka asianomainen olisi esittänyt lainvastaisuusväitteen jo valitusvaiheessa, hallinto ei olisi voinut käyttää hyväkseen tätä seikkaa ratkaistakseen riidan toimihenkilönsä kanssa sovinnolla. 45 Toiseksi vakiintuneessa oikeuskäytännössä katsotaan lainvastaisuusväitteen luonteesta, että SEUT 277 artiklassa ilmaistaan yleinen periaate, jonka mukaan asianosaisella on saadakseen kumotuksi toimen, josta se voi nostaa kanteen, oikeus riitauttaa riidanalaisen toimen oikeusperustana olevan unionin toimielimen aiemman toimen pätevyys liitännäisesti, jollei asianosaisella ollut oikeutta nostaa suoraa kannetta tällaisesta toimesta, jonka seuraukset kohdistuvat täten asianosaiseen mutta jota tämä ei ole voinut vaatia kumottavaksi (tuomio Simmenthal v. komissio, 92/78, EU:C:1979:53, 39 kohta; tuomio Andersen ym. v. parlamentti, 262/80, EU:C:1984:18, 6 kohta ja tuomio Sina Bank v. neuvosto, T-15/11, EU:T:2012:661, 43 kohta). SEUT 277 artiklan tarkoituksena on siten suojella oikeussubjektia sitä vastaan, että häneen sovellettaisiin lainvastaista lainsäädäntötoimea, mutta soveltamatta jättämistä koskevan tuomion vaikutukset koskevat ainoastaan riidan asianosaisia, eikä tällä tuomiolla kyseenalaisteta itse toimea, joka ei ole enää kannekelpoinen (tuomio Carius v. komissio, T-173/04, EU:T:2006:333, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio CR v. parlamentti, EU:F:2014:38, 38 kohta). 46 Vaikka katsottaisiin, että velvollisuus esittää lainvastaisuusväite valituksessa kanteen tutkimatta jättämisen uhalla olisi oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tarkoituksen mukainen, virkamiestuomioistuin katsoo, että lainvastaisuusväitteen luonteeseen kuuluu nimenomaan, että siinä sovitetaan yhteen laillisuusperiaate ja oikeusvarmuuden periaate (tuomio CR v. parlamentti, EU:F:2014:38, 39 kohta). 47 Lopuksi SEUT 277 artiklan sanamuodosta seuraa, että asianosaisella on mahdollisuus asettaa kyseenalaiseksi soveltamisalaltaan yleinen säädös kanteen nostamisen määräajan päätyttyä ainoastaan unionin tuomioistuimissa käytävän oikeudenkäynnin yhteydessä. Tällainen väite ei siis voi tuottaa täysin vaikutuksiaan hallinnollisen valitusmenettelyn yhteydessä (tuomio CR v. parlamentti, EU:F:2014:38, 40 kohta). 48 Kolmanneksi ja viimeiseksi virkamiestuomioistuin muistuttaa, että tehokkaan oikeussuojan periaate on eräs unionin oikeuden yleisistä periaatteista, ja se on nykyisin ilmaistu perusoikeuskirjan 47 artiklan toisessa kohdassa, jossa määrätään, että 'jokaisella on oikeus – – oikeudenkäyntiin riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa, joka on – – laillisesti perustettu'. Kyseinen kohta vastaa Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 artiklan 1 kappaletta (tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EKP, C-334/12 RX-II, EU:C:2013:134, 40 ja 42 kohta). 49 Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen tulkintaa koskevasta oikeuskäytännöstä, johon perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan mukaan on tukeuduttava, seuraa, että tuomioistuinkäsittelyä koskevaan oikeuteen voidaan liittää erityisesti kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä koskevia rajoituksia. Asianomaisten on kyllä varauduttava siihen, että rajoittavia sääntöjä sovelletaan, mutta niiden soveltamistapa ei kuitenkaan saa estää lainkäytön piiriin kuuluvia vetoamasta käytettävissä olevaan oikeussuojakeinoon (ks. vastaavasti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio Anastasakis v. Kreikka, 6.12.2011, valitus nro 41959/08, 24 kohta, ei julkaistu kokoelmassa Recueil des arrêts et décisions; tuomio uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EKP, EU:C:2013:134, 43 kohta; määräys Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert v. komissio, C-73/10 P, EU:C:2010:684, 53 kohta ja tuomio CR v. parlamentti, EU:F:2014:38, 42 kohta). 50 Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on täsmentänyt erityisesti, että oikeutta tuomioistuinkäsittelyyn koskevat rajoitukset, jotka liittyvät kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiin, eivät voi rajoittaa oikeussubjektille kuuluvaa oikeutta siinä määrin tai sellaisella tavalla, että kyseisen oikeuden perusolemus vaarantuu. Tällaiset rajoitukset sopivat lisäksi yhteen Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen kanssa vain siinä tapauksessa, että niillä pyritään hyväksyttävään tavoitteeseen ja käytetyt keinot ovat oikeassa suhteessa tavoitteeseen nähden (ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomiot Liakopoulou v. Kreikka, 24.5.2006, valitus nro 20627/04, 17 kohta, ei julkaistu kokoelmassa Recueil des arrêts et décisions; Kemp ym. v. Luxemburg, 24.4.2008, valitus nro 17140/05, 47 kohta, ei julkaistu kokoelmassa Recueil des arrêts et décisions ja Viard v. Ranska, 9.1.2014, valitus nro 71658/10, 29 kohta, ei julkaistu kokoelmassa Recueil des arrêts et décisions). Oikeutta tuomioistuinkäsittelyyn nimittäin loukataan silloin, kun sitä koskevalla sääntelyllä ei enää palvella oikeusvarmuuden ja hyvän oikeudenhoidon päämääriä ja kun se muodostaa esteen sille, että oikeussubjekti saisi asiansa pääasian osalta toimivaltaisen tuomioistuimen ratkaistavaksi (julkisasiamies Mengozzin kannanotto asiassa uudelleenkäsittely Arango Jaramillo ym. v. EIP, EU:C:2013:134, 58–60 kohta; Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio L’Erablière v. Belgia, 24.2.2009, valitus nro 49230/07, 35 kohta, julkaistu otteina kokoelmassa Recueil des arrêts et décisions ja tuomio CR v. parlamentti, EU:F:2014:38, 43 kohta). 51 Sillä, että lainvastaisuusväite jätetään ensimmäistä kertaa kanteessa esitettynä tutkimatta, kuitenkin rajoitetaan tehokasta oikeussuojaa koskevaa oikeutta tavalla, joka ei ole oikeassa suhteessa vastaavuuden säännön päämäärään, joka on mahdollistaa sovintoratkaisu asianomaisen virkamiehen ja hallinnon välisissä riidoissa ja noudattaa oikeusvarmuuden periaatetta (tuomio CR v. parlamentti, EU:F:2014:38, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). 52 Tältä osin virkamiestuomioistuin huomauttaa, että oikeuskäytännön mukaan normaalisti huolellisen virkamiehen oletetaan tuntevan henkilöstöön sovellettavat säännöt (ks. EKP:n toimihenkilöiden palkkaukseen sovellettavia sääntöjä koskeva tuomio BM v. EKP, F-106/11, EU:F:2013:91, 45 kohta; ks. henkilöstösääntöjä koskeva tuomio CR v. parlamentti, EU:F:2014:38, 45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Lainvastaisuusväite johtaa kuitenkin virkamiestuomioistuimen arvioimaan kyseisten sääntöjen laillisuutta sellaisten yleisten periaatteiden tai ylemmäntasoisten oikeussääntöjen valossa, jotka voivat ylittää henkilöstöön välittömästi sovellettavien sääntöjen rajat. Lainvastaisuusväitteen sekä sen päättelyn luonteen vuoksi, joka johtaa asianosaisen etsimään tällaista lainvastaisuutta ja vetoamaan siihen, valituksen tehnyttä EKP:n henkilöstöön kuuluvaa, jolla ei välttämättä ole soveltuvaa oikeudellista asiantuntemusta, ei voida vaatia esittämään tällaista väitettä oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa sen uhalla, että hänen kanteensa jätettäisiin muussa tapauksessa tutkimatta. Tällainen tutkimatta jättäminen on siis asianomaisen toimihenkilön kannalta suhteeton ja epäoikeutettu seuraamus. 53 Se, että mahdollisuus lainvastaisuusväitteen esittämiseen kanteessa edellyttäisi sen ja valituksen vastaavuutta koskevan säännön soveltamista, saattaisi lisäksi suosia perusteettomasti tiettyjen eli oikeudellista asiantuntemusta omaavien virkamiesten ja toimihenkilöiden ryhmää suhteessa kaikkiin muihin virkamiesten ja toimihenkilöiden ryhmiin. 54 Kaiken edellä esitetyn perusteella on katsottava, että kanteessa ensimmäisen kerran esitetty lainvastaisuusväite on otettava tutkittavaksi.”