FI Euroopan unionin virallinen lehti C 328/21

Valitus, jonka Saksan liittotasavalta on tehnyt 1.10.2010 unionin yleisen tuomioistuimen (ensimmäinen jaosto) asiassa T-571/08, Saksan liittotasavalta v. Euroopan komissio, 14.7.2010 antamasta tuomiosta

(Asia C-475/10 P)

()

2010/C 328/37

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Asianosaiset

Valittaja: Saksan liittotasavalta (asiamiehet: T. Henze, J. Möller ja N. Graf Vitzthum)

Vastapuoli: Euroopan komissio

Vaatimukset

— Saksan liittotasavallan hallitus vaatii, että Euroopan unionin yleisen tuomioistuimen (ensimmäinen jaosto) 14.7.2010 asiassa T-571/08, Saksan liittotasavalta v. Euroopan komissio, antama tuomio on kumottava,

— Euroopan komissio on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Käsiteltävänä olevan valituksen kohteena on unionin yleisen tuomioistuimen tuomio, jolla se jätti menettelyvirhettä koskevassa asiassa tutkimatta valittajan nostaman kanteen tietojen antamista koskevasta määräyksestä, jonka komissio esitti Deutsche Post AG:n (jäljempänä DPAG) hyväksi myönnettyä valtiontukea koskevassa menettelyssä.

Komissio määräsi riidanalaisessa päätöksessä, että valittajan on annettava tietoja DPAG:n kaikista kustannuksista ja tuloista vuosina 1989–2007, vaikka DPAG:n yksityistäminen, jonka yhteydessä riidanalaiset siirrot pääasiallisesti tapahtuivat, oli saatettu päätökseen jo vuonna 1994. Komissio ei ollut antanut täsmentävää vastausta esikysymykseen siitä, mitkä ajanjaksot oli todella otettava huomioon, vaan oli sen sijaan heti aluksi vaatinut kustannus- ja tulotilannetta koskevat tiedot koko ajanjaksolta yksityistämisen tapahtumisesta nykyhetkeen, ottamatta huomioon tämän vaatimuksen merkitsemää rasitetta. Näin toimimalla komissio oli kuormittanut valittajaa ja kyseistä yritystä kohtuuttomalla tavalla.

On saatava unionin tuomioistuimen periaatteellinen ratkaisu siihen, voiko komissio valtiontukea koskevassa menettelyssä todella velvoittaa jäsenvaltion antamaan haluamansa määrän tietoja ilman, että se kuuluisi tuomioistuinten välittömään valvontaan. Jos unionin yleisen tuomioistuimen oikeudellinen ratkaisu, jonka mukaan tällainen päätös ei ole kannekelpoinen, on oikea, jäsenvaltioiden ja yritysten, joita asia koskee, on aina ensimmäiseksi varauduttava vaatimuksen täyttämisestä aiheutuvaan huomattavaan — myös taloudelliseen — rasitukseen, vaikka ne pitäisivät tällaista vaatimusta säännösten vastaisena. Lisäksi on olemassa vaara sellaisten liikesalaisuuksien paljastumisesta, joiden tuntemisella ei ole valtiontukimenettelyn kannalta lainkaan merkitystä.

Valituksenalainen unionin yleisen tuomioistuimen tuomio on useilla tavoin virheellinen.

Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi kannekelpoisen toimen käsitettä oikeudellisesti virheellisellä tavalla eikä ottanut huomioon sitä koskevaa oikeuskäytäntöä, kun se tutki riidanalaisen toimen ”sen asiasisällön perusteella”. Toimen tutkiminen sen aineellisten oikeusvaikutusten perusteella on kuitenkin mahdollista vain, jos sellaista päätöstä, jolla on jo oikeudellisen muotonsa vuoksi sitova vaikutus, ei ole tehty. Koska kyseessä olevan, asetuksen N:o 659/1999 10 artiklan 3 kohdan perusteella tehdyn komission päätöksen pakottavuus ilmenee jo sen oikeudellisesta muodosta, ei ole tarpeen tarkemmin tutkia, oliko toimella sen tekijän tahdon mukaan tarkoitus tuottaa valittajalle konkreettisia oikeusvaikutuksia.

Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin arvioi väärin tietojen antamista koskevan määräyksen väliaikaisen luonteen, kun se kilpailuoikeudellisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevan kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiin liittyvään oikeuskäytäntöön viitaten päätteli oikeudellisesti virheellisellä tavalla, että myös päätöksen lopullisuus on merkityksellinen seikka kyseessä olevan komission esittämästä tietojen antamista koskevasta määräyksestä nostetun kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymisen kannalta.

Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin arvioi väärin tietojen antamista koskevan määräyksen oikeusvaikutukset, kun se ei ottanut huomioon, että toimella on pakottavia oikeusvaikutuksia, jos sillä vaikutetaan sen kohteena olevien tahojen etuihin niiden oikeusasemaa muuttamalla. Tietojen antamista koskevan määräyksen osalta näin tapahtuu, sillä sen noudattamatta jättäminen johtaa seuraamuksiin. Nämä seuraamukset liittyvät ensinnäkin siihen, että jäsenvaltio ei voi vedota tosiseikaston epätäydellisyyteen ja siihen, että komissio voi tehdä päätöksen käytettävissään olevien tietojen perusteella. Toisaalta näin kevennetään sitä todistustaakkaa, joka komissiolla on, jotta se lähteä siitä, että olosuhteiden on osoitettu olevan sellaiset kuin se väittää. Tämä merkitsee komission menettelyllisen aseman parantumista, josta seuraa pääasiassa kyseessä olevan jäsenvaltion aseman huonontuminen. Valittaja asetettiin tietojen antamista koskevalla määräyksellä asemaan, jossa se joutui valitsemaan joko velvoitteidensa noudattamatta jättämisen, jolloin sen ei olisi ollut mahdollista vedota tosiseikaston epätäydellisyyteen ja jolloin komission todistustaakka olisi keventynyt, tai sen, että se tosiasiassa puolustautumisoikeuksiensa turvaamiseksi joutuu toimittamaan suhteettoman määrän tietoja. Tämä merkitsisi oikeudellisen haitan lisäksi poikkeuksellista ajankäytöllistä ja taloudellista rasitetta, joita ei korvata. Pääasiasta riippumatta tietojen antamista koskevasta määräyksestä voi seurata jäsenvaltiolle, jota se koskee, oikeusvaikutuksia, koska sen noudattamatta jättäminen voi johtaa SEUT 258 artiklan mukaiseen perustamissopimuksen rikkomista koskevaan menettelyyn ja ääritapauksessa SEUT 260 artiklan mukaiseen uhkasakkomenettelyyn.

Neljänneksi unionin yleisen tuomioistuimen päätöksellä loukataan oikeusvaltioperiaatetta ja tehokkaan oikeussuojan periaatetta, kun siinä katsotaan, että ainoa suoja ylimitoitettua tietojen antamista koskevaa määräystä vastaan on sen noudattamatta jättäminen. Tällainen menettely on kohtuuton ja edellä mainittujen periaatteiden vastainen. Oikeudellista suojan saamisen edellytykseksi ei säännösten vastaisen tietojen antamista koskevan määräyksen osalta voida asettaa sitä, että jäsenvaltio ei noudata tätä määräystä. Mahdollisuus nostaa kanne tietojen antamista koskevasta määräyksestä on ainoa tapa estää se, että jäsenvaltion lojaliteettivelvoite alistettaisiin komission rajattomalle harkintavallalle, ja se myös mahdollistaisi komissiolle sen, että se voi noudattaa velvollisuuttaan lojaalista yhteistyöstä jäsenvaltioiden kanssa.

Viimeiseksi unionin yleinen tuomioistuin arvioi väärin valtiontukiasioita koskevan toimivallan, kun se totesi, että suojana ylimitoitetulta tietojen antamista koskevalta määräykseltä on jäsenvaltioiden kieltäytyminen toimittaa näkemyksensä mukaan tosiseikaston selvittämisen kannalta tarpeettomia tietoja. Tästä seuraa valtiontukiasioissa noudatettavalle toimivallanjaolle vieras tosiseikaston selvittämistä ja menettelyn kohteen määrittämistä koskevien velvoitteiden siirtyminen jäsenvaltioille. Tämä unionin yleisen tuomioistuimen tulkinnan mukainen toimivallan siirtymä on SEUT 107 ja SEUT 108 artiklan mukaisen toimivallanjaon vastainen, siirtää arviointivirheen riskin jäsenvaltiolle ja vapauttaa komission edellä kuvatulla tavalla velvoitteesta suorittaa hallinnollisessa menettelyssä huolellinen tosiseikaston selvittäminen.