Asia T-161/05

Hoechst GmbH

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Kilpailu — Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt — Monokloorietikkahapon markkinat — Päätös, jossa todetaan EY 81 artiklan rikkominen — Markkinoiden jakaminen ja hintojen vahvistaminen — Kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuuseen joutuminen — Sakot — Suhteellisuus — Yhteistyö — Raskauttavat seikat — Uusiminen — Oikeus tutustua asiakirja-aineistoon — Kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan kertomus — Määräys pidättäytyä kilpailusääntöjen rikkomisesta”

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 30.9.2009 II ‐ 3563

Tuomion tiivistelmä

(Neuvoston asetuksen N:o 17 3 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohta)

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonanto 98/C 9/03)

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 96/C 207/04 D kohdan 2 alakohta)

Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Sakkojen määräämättä jättäminen tai alentaminen vastikkeena syytetyn yrityksen yhteistyöstä – On välttämätöntä, että menettely on helpottanut komission suorittamaa rikkomisen toteamista

Luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, joka johti asianomaista yritystä aikana, jolloin yhteisön kilpailusääntöjä rikottiin, vastaa lähtökohtaisesti kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaikka kilpailusääntöjen rikkomisesta tehdyn langettavan päätöksen tekemispäivänä yrityksen toiminta on toisen henkilön vastuulla. Kilpailusääntöjen tehokas täytäntöönpano voi kuitenkin edellyttää, että kartellia ei poikkeuksellisesti lueta kartelliin osallistuneen yrityksen alkuperäisen vaan uuden toiminnan harjoittajan syyksi tilanteessa, jossa viimeksi mainittua voidaan tosiasiallisesti pitää alkuperäisen toiminnan harjoittajan seuraajana, eli kun hän siis jatkaa kartelliin osallistuneen yrityksen toiminnan harjoittamista. Jos seuraamus olisi mahdollista määrätä ainoastaan sellaiselle yksikölle, joka on syyllistynyt rikkomiseen, yritykset voisivat välttää seuraamukset jo pelkästään muuttamalla identiteettiään uudelleenjärjestelyillä, luovutuksilla tai muilla oikeudellisilla tai organisatorisilla muutoksilla. Taloudellisen jatkuvuuden kriteeriä voidaan soveltaa ainoastaan siinä tapauksessa, että yrityksen toiminnasta vastuussa oleva oikeushenkilö on oikeudellisesti lakannut olemasta kilpailusääntöjen rikkomisen jälkeen tai yrityksen sisäisen uudelleenjärjestelyn tapauksessa, kun alkuperäinen toiminnan harjoittaja ei välttämättä lakkaa oikeudellisesti olemasta mutta ei enää harjoita taloudellista toimintaa asianomaisilla markkinoilla ja kun otetaan huomioon yrityksen alkuperäisen toiminnan harjoittajan ja uuden toiminnan harjoittajan rakenteellinen yhteys. Taloudellisen jatkuvuuden periaate ei voi asettaa kyseenalaiseksi henkilökohtaisen vastuun periaatetta tapauksessa, jossa kartelliin osallistunut yritys luovuttaa osan toiminnastaan riippumattomalle kolmannelle osapuolelle eikä alkuperäisen ja uuden toiminnan harjoittajan välillä ole rakenteellista yhteyttä. Rikkomisen, johon entinen toiminnan harjoittaja on syyllistynyt, lukeminen uuden toiminnan harjoittajan syyksi on tietyissä olosuhteissa komissiolle annettava mahdollisuus mutta ei velvollisuus, ja näin on erityisesti tapauksissa, joissa rikkomiseen syyllistynyt alkuperäinen toiminnan harjoittaja on edelleen oikeudellisesti ja taloudellisesti olemassa. (ks. 50–52, 61 ja 64 kohta)

Erityistapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa kokonaan tytäryhtiönsä, joka on syyllistynyt rikkomiseen, on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan kyseisellä emoyhtiöllä on ratkaiseva vaikutus tytäryhtiönsä käyttäytymiseen, ja ne muodostavat siis yhden ainoan EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen. Näin ollen emoyhtiön, joka riitauttaa yhteisöjen tuomioistuimissa komission päätöksen sakon määräämisestä sille sen tytäryhtiön käyttäytymisestä, on kumottava tämä olettama esittämällä todisteita, joilla voidaan osoittaa tämän jälkimmäisen itsenäisyys. (ks. 59 kohta)

Tilanteessa, jossa lainvastaisen kartellin kohteena olleen yrityksen toiminta on siirretty toiselle yritykselle, voi pyynnöstä, jonka siirron saanut yritys on esittänyt sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun tiedonannon perusteella, olla etua vain sille mutta ei siirron suorittaneelle yritykselle, vaikka pyynnössä viitattaisiin ajankohtaan, jolloin siirron suorittanut yritys toimi rikkomisen kohteena olleen tuotteen markkinoilla. Yhteistyötiedonannon B kohdasta ilmenee erityisesti, että juuri yrityksen, joka täyttää kyseisessä kohdassa tarkistetut edellytykset, sakkoa voidaan alentaa tai sakko voidaan jättää kokonaan määräämättä. (ks. 75 ja 76 kohta)

Jotta yritys voisi saada sakon alennuksen sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun tiedonannon D kohdan 2 alakohdan toisen luetelmakohdan mukaisesti sillä perusteella, että se ei kiistä tosiseikkoja, sen on väitetiedoksiantoon tutustuttuaan nimenomaisesti ilmoitettava komissiolle, että se ei aio kiistää tosiseikkoja. Tältä osin sitä, että riitautetaan tapa, jolla komissio on oikeudellisesti arvioinut tiettyjä tosiseikkoja, ei voida rinnastaa siihen, että olisi kiistetty itse näiden tosiseikkojen olemassaolo. Vaikka ei riitä, että yritys yleisesti ilmoittaa jättävänsä kiistämättä väitetyt tosiseikat, jos tällaisesta ilmoituksesta ei ole käsiteltävänä olevan asian olosuhteissa komissiolle mitään hyötyä, on niin, että ilmoitus siitä, että väitetiedoksiannossa todettuja tosiseikkoja ei kiistetä, joka on esitetty nimenomaisesti ja yksiselitteisesti väitetiedoksiantoon annetussa vastauksessa ja jonka perusteella komissio saattaa lopullisessa päätöksessään viitata kaikkiin tosiseikkoihin sellaisina kuin ne oli todettu väitetiedoksiannossa ilman että sen tarvitsee enemmälti näyttää toteen niiden olemassaoloa, saattaa vain helpottaa komission tehtävää. On lisäksi niin, että vaikka komissiolla on laaja harkintavalta, kun se arvioi yrityksen yhteistyön laatua ja hyödyllisyyttä, se ei voi kuitenkaan jättää noudattamatta käytännesääntöjä, joissa ilmaistaan noudatettava käytäntö ja jotka se on itse asettanut, esittämättä perusteita. Erityisesti komission arvioinnin, joka koskee sitä, että yritys ei ole kiistänyt tosiseikkoja, on sisällyttävä päätökseen. (ks. 91, 95 ja 97–99 kohta)

Yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen määrän määrittämisessä käytetty menetelmä, joka perustuu olennaisesti sakkojen – vaikkakin suhteelliseen ja joustavaan – tariffiointiin, ei mitenkään edellytä eikä myöskään kiellä sitä, että yleisen laskentapohjan määrittämisessä otetaan huomioon kyseessä olevien markkinoiden koko, eikä se edellytä myöskään, että komissio määrittää mainitun määrän nojautumalla kiinteään prosenttiosuuteen kokonaisliikevaihdosta. (ks. 109 kohta)

Määrittäessään kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta komissio ei ole velvollinen varmistamaan tapauksissa, joissa sakkoja määrätään useille yrityksille samasta yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta, että kunkin yrityksen osalta sakkojen lopulliset määrät heijastavat kaikkia yritysten kokonaisliikevaihtojen eroavuuksia. Komissio voi jakaa yritykset luokkiin. Menetelmä, jossa kartellin jäsenet jaetaan luokkiin, jotta niitä voidaan kohdella eriytetysti sakkojen laskentapohjia vahvistettaessa, ja jonka periaate on vahvistettu oikeuskäytännössä, johtaa kuitenkin samaan luokkaan kuuluvien yritysten laskentapohjan vahvistamiseen kiinteämääräisesti, vaikka siinä ei otetakaan huomioon samaan luokkaan kuuluvien yritysten kokoeroja. Tällä tavalla luokkiin jaettaessa on tosin noudatettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, minkä lisäksi sakkojen määrän on oltava ainakin oikeassa suhteessa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioimisen osalta huomioon otettaviin seikkoihin nähden. Komission on nimittäin valittava jakomenetelmä, joka on johdonmukainen ja objektiivisesti perusteltu erityisesti näihin eri luokkiin kuuluvien yritysten markkinaosuuksien eroilla. (ks. 123, 124 ja 128 kohta)

Yhteisön kilpailulainsäädännön rikkomisesta määrättävien sakkojen määrän laskentamenetelmä, joka on rajattu asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa annetuissa suuntaviivoissa, ei ole aritmeettinen laskentatapa, jossa sakkoja ei voitaisi mukauttaa yksilökohtaisesti kunkin kyseessä olevan yrityksen osalta sen mukaisesti, kuinka vakava sen osallistuminen kilpailusääntöjen rikkomiseen on suhteellisesti ollut. Suuntaviivoihin sisältyy näet useita joustavia osatekijöitä, joiden perusteella komissiolla on mahdollisuus käyttää omaa harkintavaltaansa asetuksen N:o 17 15 artiklan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan mukaisesti. (ks. 129 kohta)

Rikkomisen uusimisen toteaminen ja sen erityispiirteiden arviointi kuuluvat komission harkintavaltaan, eikä komissio voi olla sidottu mahdolliseen vanhentumisaikaan tällaisen toteamisen osalta. Rikkomisen uusiminen on tärkeä tekijä, jonka arvioiminen kuuluu komissiolle, koska sen huomioimisella pyritään saamaan yritykset, jotka ovat osoittaneet taipumusta olla piittaamatta kilpailusäännöistä, muuttamaan käyttäytymistään. Tästä seuraa, että komissio voi kussakin tapauksessa ottaa huomioon seikat, jotka ovat omiaan vahvistamaan tällaisen taipumuksen olemassaolon. On lisäksi riittävää, että yritystä on aiemmin pidetty samanlaatuisen rikkomisen tekijänä ja näin on, vaikka päätös olisi edelleen tuomioistuinvalvonnan kohteena. Uusimisen erityispiirteiden arviointi riippuu nimittäin siitä, miten komissio harkintavaltansa puitteissa arvioi yksittäistapaukseen liittyviä seikkoja. Lisäksi komission päätöksiä koskee pääsääntöisesti pätevyysolettama niin kauan kuin niitä ei ole kumottu tai peruutettu. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa annetuissa suuntaviivoissa tarkoitetaan lisäksi saman yrityksen syyllistymistä uudelleen samanlaatuiseen rikkomiseen, ja uusimisen käsite, sellaisena kuin se ymmärretään joissakin kansallisissa oikeusjärjestyksissä, edellyttää, että henkilö on syyllistynyt uusiin rikkomisiin sen jälkeen, kun hänelle on määrätty seuraamus vastaavanlaisista rikkomisista. Komissio voi näin ollen todeta rikkomisen uusimisen, kun sama yritys on tuomittu samanlaatuisesta rikkomisesta siitä huolimatta, että kysymyksessä olevat rikkomiset koskevat tytäryhtiöitä tai eri markkinoita. Siitä huolimatta, että oli todettu yhteisön kilpailulainsäädännön rikkominen, EY 81 artiklassa tarkoitettu yritys näet jatkoi kyseisen määräyksen rikkomista. (ks. 141–143, 146 ja 147 kohta)

Yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisen johdosta aloitetussa menettelyssä asianomaiselle yritykselle ilmoitetaan vasta hallinnollisen kontradiktorisen menettelyn alussa väitetiedoksiannon välityksin kaikista niistä olennaisista seikoista, joihin komissio nojautuu tässä menettelyn vaiheessa, ja että tällä yrityksellä on oikeus tutustua asiakirjoihin puolustautumisoikeuksiensa tehokkaan käyttämisen turvaamiseksi. Tästä seuraa, että muiden osapuolten väitetiedoksiantoon antamat vastaukset eivät lähtökohtaisesti kuulu niihin tutkinta-aineiston asiakirjoihin, joihin osapuolet voivat tutustua. Jos komissio aikoo perustaa kantansa väitetiedoksiantoon annetun vastauksen otteeseen tai tällaiseen vastaukseen liitettyyn asiakirjaan näyttääkseen EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamismenettelyssä toteen, että kilpailusääntöjä on rikottu, muille tässä menettelyssä mukana oleville asianosaisille on annettava mahdollisuus ottaa kantaa tällaiseen todisteeseen. Tällaisissa olosuhteissa väitetiedoksiantoon annetun vastauksen kyseinen ote tai tähän vastaukseen liitetty asiakirja on todellisuudessa niitä osapuolia vastaan puhuvaa näyttöä, jotka ovat mahdollisesti osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen. Komission ei tarvitse luovuttaa yritykselle tämän entisen tytäryhtiön väitetiedoksiantoon antamaa vastausta, ja tätä päätelmää ei horjuta se, että yrityksellä ei enää ole hallussaan kyseisiä kaupallisia asiakirjoja sen jälkeen, kun se myi toimintansa, eikä se, että sen entinen tytäryhtiö kieltäytyy luovuttamasta niitä. Siirron suorittaneen yrityksen on yrityksiä koskevan yleisen varovaisuusvelvoitteen nojalla säilytettävä huolellisesti kirjanpidossaan tai arkistossaan seikat, joiden perusteella voidaan todentaa sen toiminta, jotta sillä olisi tarvittavat todisteet mahdollisten tuomioistuinmenettelyiden tai hallinnollisten menettelyiden varalta. (ks. 163, 164, 170 ja 171 kohta)

Tietyissä kilpailuasioita koskevissa menettelyissä kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan toimivaltuuksista tehdyn komission päätöksen 2001/462 15 artiklan mukaan neuvonantaja laatii kirjallisen loppukertomuksen kuulemisvelvollisuuden toteutumisesta, toisin sanoen muun muassa asiakirjojen luovuttamisesta ja oikeudesta tutustua asiakirjoihin, väitetiedoksiantoon annettaville vastauksille asetetuista määräajoista ja kuulemisen kulusta. Kertomuksessa tarkastellaan myös sitä, käsitelläänkö päätösluonnoksessa ainoastaan sellaiset väitteet, joiden osalta osapuolille on varattu tilaisuus esittää huomautuksensa, ja tutkimusten objektiivisuutta. Kyseisen päätöksen 16 artiklassa täsmennetään, että kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan loppukertomus liitetään komissiolle esitettävään päätösluonnokseen sen varmistamiseksi, että komissiolla on käytössään kaikki menettelyn kulkua ja oikeutta tulla kuulluksi koskeva merkityksellinen tieto, kun se tekee yksittäistä asiaa koskevan päätöksen. Näistä säännöksistä seuraa, että kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan tehtävänä ei ole kerätä kaikkia sellaisia menettelyä koskevia väitteitä, jotka asianosaiset ovat esittäneet hallinnollisen menettelyn aikana. Hänen on välitettävä komission jäsenistä muodostuvalle kollegiolle ainoastaan ne väitteet, joilla on merkitystä hallinnollisen menettelyn kulun lainmukaisuuden arvioimisen kannalta. (ks. 177–179 kohta)