ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Rehu- ja elintarvikelainsäädännön sekä eläinten terveyttä ja hyvinvointia koskevien sääntöjen mukaisuuden varmistamiseksi suoritetusta virallisesta valvonnasta annetun asetuksen 882/2004 27 artiklan 4 kohdan a alakohtaa sekä liitteessä VI olevia 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että jäsenvaltiot ottavat elintarvikealan yrityksiltä perittävien maksujen määrän määrittämisessä huomioon virallisten avustajien pakollisesta peruskoulutuksesta aiheutuvat kustannukset.

Maksut voidaan nimittäin kohdistaa kattamaan ainoastaan kustannukset, jotka aiheutuvat tosiasiallisesti jäsenvaltioille valvonnan toteuttamisesta elintarvikealan yrityksissä, eikä maksujen päämääränä ole vyöryttää pätevän henkilöstön peruskoulutuksen kustannuksia kyseisen alan yrityksille. Asetuksen N:o 882/2004 liitettä VI, johon asetuksen 27 artiklassa viitataan, on näin ollen tulkittava siten, että se koskee ainoastaan viralliseen valvontaan tosiasiallisesti osallistuvien henkilöiden palkkoja ja heihin liittyviä kustannuksia. Lisäksi on niin, että valvontaa suorittavat yleensä virkaeläinlääkärit, joita vain viralliset avustajat, tai tietyissä erityistapauksissa teurastamon henkilökunnan jäsenet, voivat avustaa, eikä yhdessäkään asetuksen N:o 854/2004, jossa säädetään ihmisravinnoksi tarkoitettujen eläinperäisten tuotteiden virallisen valvonnan järjestämistä koskevista erityissäännöistä, säännöksessä ei säädetä, että henkilöt, jotka osallistuvat virallisen avustajan pakolliseen peruskoulutukseen, voivat kyseisen koulutuksen aikana osallistua virallisen valvonnan suorittamiseen.

(ks. 39–42 kohta sekä tuomiolauselma)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen N:o 1347/2000 kumoamisesta annetun neuvoston asetuksen N:o 2201/2003 24 artiklassa kielletään tuomion antaneen jäsenvaltion tuomioistuimen toimivallan tutkiminen, ja siinä nimenomaisesti vielä täsmennetään, että asetuksen 23 artiklan a alakohtaa ei voida käyttää tällaisen tutkimisen perusteena. Kyseisessä 24 artiklassa viitataan tosin yksinomaan asetuksen 3–14 artiklaan eikä asetuksen 15 artiklaan. Viimeksi mainitulla artiklalla, joka sisältyy asetuksen II lukuun, jonka otsikko on ”Oikeudellinen toimivalta”, kuitenkin täydennetään kyseisen luvun 8–14 artiklassa ilmaistuja toimivaltasääntöjä yhteistyömekanismilla, jonka avulla jäsenvaltion tuomioistuin, joka on jonkin näistä säännöistä perusteella toimivaltainen käsittelemään asian, saa mahdollisuuden poikkeuksellisesti siirtää asian toisen jäsenvaltion tuomioistuimeen, jolla on paremmat edellytykset käsitellä se. Se, että jäsenvaltion tuomioistuimen väitetään rikkoneen asetuksen 15 artiklaa, ei siis oikeuta toisen jäsenvaltion tuomioistuinta tutkimaan ensiksi mainitun tuomioistuimen toimivaltaa siitä huolimatta, että asetuksen 24 artiklassa ilmaistuun kieltoon ei sisälly nimenomaista viittausta kyseiseen 15 artiklaan.

(ks. 42–45 kohta)
3

Asetuksen N:o 207/2009 51 artiklassa, joka vastaa asetuksen N:o 40/94 50 artiklaa ja jonka otsikko on ”Menettämisperusteet”, säädetään seuraavaa: ”1. [Euroopan unionin] tavaramerkin haltijan julistetaan menettäneen oikeutensa [EUIPO:lle] tehdyllä vaatimuksella tai loukkauskanteeseen kohdistuvalla vastakanteella, jos: a) viiden vuoden yhtäjaksoisen jakson kuluessa tavaramerkkiä ei ole [Euroopan unionissa] otettu tosiasialliseen käyttöön tavaroille tai palveluille, joita varten se on rekisteröity, eikä käyttämättä jättämiseen ole pätevää syytä; tavaramerkin haltijan oikeuksia ei kuitenkaan saa vaatia menetettäväksi, jos tavaramerkkiä on ryhdytty tosiasiallisesti käyttämään tai alettu uudestaan käyttää viiden vuoden määräajan päättymisen jälkeen; käyttöön ryhtymistä tai käytön uudelleen aloittamista menettämistä koskevan vaatimuksen tai vastakanteen tekemistä edeltäneen, aikaisintaan viiden vuoden yhtäjaksoisen käyttämättä jättämisen määräajan päättyessä alkaneen kolmen kuukauden määräajan kuluessa ei kuitenkaan oteta huomioon, jos käyttöön ryhtymistä tai käytön uudelleen aloittamista koskeviin valmisteluihin on ryhdytty vasta haltijan saatua tiedon siitä, että menettämistä koskeva vaatimus tai vastakanne voidaan tehdä; – – 2. Jos menettämisperusteet koskevat ainoastaan joitakin tavaroita tai palveluja, joita varten [Euroopan unionin] tavaramerkki on rekisteröity, haltijan julistetaan menettäneen oikeutensa ainoastaan kyseisten tavaroiden tai palvelujen osalta.”
3)

Direktiivin 2005/29 7 artiklaa on tulkittava siten, että jos elinkeinonharjoittaja on päättänyt tilaushinnan muodostuvan kuluttajan sekä kuukausittain että puolivuosittain maksamista maksuista yhdessä, kyseistä menettelyä on pidettävä harhaanjohtavana ilmoittamatta jättämisenä siinä tilanteessa, että markkinoinnissa korostetaan erityisesti kiinteää kuukausihintaa, kun taas puolivuosittainen maksu jätetään kokonaan mainitsematta tai mainitaan ainoastaan kuukausihintaa huomaamattomammalla tavalla, jos tällainen mainitsematta jättäminen saa kuluttajan tekemään kaupallisen ratkaisun, jota hän ei olisi muuten tehnyt, minkä arviointi kuuluu ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, jonka on tällöin otettava huomioon käytetyn viestintävälineen asettamat rajoitukset, tuotteen luonne ja ominaispiirteet sekä sellaiset muut toimenpiteet, joita elinkeinonharjoittaja on tosiasiallisesti toteuttanut tuotetta koskevien olennaisten tietojen välittämiseksi kuluttajille.
3)

Direktiivin 2003/4 4 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että pyydettäessä saada tutustua ympäristöön joutuneita päästöjä koskeviin tietoihin, joiden ilmaisemisella vahingoitettaisiin kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a, d, f, g ja h alakohdassa tarkoitettua etua, yksinomaan asian kannalta merkitykselliset tiedot, jotka voidaan irrottaa tietolähteestä ja jotka koskevat ympäristöön joutuneita päästöjä, on ilmoitettava, jos kyseiset tiedot on mahdollista erottaa mainitussa lähteessä olevista muista tiedoista, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä.
72

Tältä osin on myös huomautettava, että Yhdistynyt kuningaskunta on perusteltuun lausuntoon antamastaan vastauksesta lähtien kiistänyt koko ajan halunneensa asettaa hakijan sen alueella asumisen vakinaista luonnetta koskevan tarkastuksen edellytykseksi muun muassa sen, että hakijalla on siellä laillinen oleskeluoikeus. Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 54 kohdassa huomauttanut, mistään unionin tuomioistuimelle toimitetussa asiakirja-aineistossa olevasta seikasta ei näet ilmene, että Yhdistyneen kuningaskunnan tarkoituksena olisi ollut sitoa oleskeluoikeutta koskeva kriteeri asetuksen N:o 883/2004 11 artiklan 3 kohdan e alakohdassa tarkoitetun vakinaisen asumisen tarkastamiseen. Kuten kyseinen jäsenvaltio on suullisessa käsittelyssä väittänyt, hakijan sen alueella oleskelun laillisuus on aineellinen edellytys, joka sellaisten henkilöiden on täytettävä, jotka eivät ole taloudellisesti aktiivisia, jotta he voisivat saada kyseessä olevia sosiaalietuuksia.
26

Unionin tuomioistuin on myös täsmentänyt, että se seikka, että sopimusasiakirjassa yksilöidään erillinen hinta tarjotuksi väitetylle rahoituspalvelulle ja että tämä hinta eritellään erikseen asiakkaille lähetetyissä laskuissa, ei ole tältä osin ratkaiseva, ja katsonut, että sillä, että on laskutettu vain yksi hinta tai että erillisistä hinnoista on määrätty sopimuksella, ei ole ratkaisevaa merkitystä määriteltäessä, onko katsottava, että on olemassa kaksi tai useampia erillisiä ja itsenäisiä liiketoimia tai että on olemassa vain yksi ainoa liiketoimi (ks. vastaavasti tuomio 2.12.2010, Everything Everywhere, C‑276/09, EU:C:2010:730, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
11

Sozialgesetzbuch, Fünftes Buch – Gesetzliche Krankenversicherungin (sosiaaliturvalaki, viides kirja – lakisääteinen sairausvakuutusjärjestelmä, jäljempänä SGB V) 129 §:n 1 momentin nojalla farmaseuttien on toimittaessaan lääkkeen, jonka määräyksessä on ilmoitettu sen vaikuttava aine ja jonka määrännyt lääkäri ei ole sulkenut pois sen vaihtamista lääkkeeseen, jonka vaikuttava aine on sama, vaihdettava määrätty lääke lääkkeeseen, jonka vaikuttava aine on sama ja josta on tehty SGB V:n 130 a §:n 8 momentissa tarkoitettu alennussopimus.
32

Ensinnäkin kyseisen tavaran on oltava erityisesti verovelvollisen yrityksen tuottama, rakentama, talteen ottama tai jalostama. Unionin tuomioistuin on katsonut, että jotta mahdollisuutta rinnastaa yrityksen tarpeiden mukaiseen käyttöön ottaminen vastikkeelliseen luovutukseen voidaan käyttää tavalla, joka tosiasiallisesti poistaa kaiken tasapuolisuuden puutteen arvonlisäveron alalla sellaisten verovelvollisten, jotka ovat hankkineet tavaransa toiselta verovelvolliselta, ja sellaisten verovelvollisten välillä, jotka ovat saanet ne yrityksestään, kuudennen direktiivin 5 artiklan 7 kohdan a alakohta kattaa sekä ne tavarat, jotka asianomainen yritys on tuottanut, rakentanut, ottanut talteen tai jalostanut kokonaan itse, että ne tavarat, jotka kolmas on tuottanut, rakentanut, ottanut talteen tai jalostanut mainitun yrityksen sille antamia materiaaleja käyttämällä, ja mainittu rinnastus on voitava ulottaa niihin tavaroihin kokonaisuudessaan, jotka kolmas on viimeistellyt tai joihin kolmas on tehnyt parannustöitä (ks. vastaavasti tuomio 8.11.2012, Gemeente Vlaardingen, C-299/11, EU:C:2012:698, 27 ja 28 kohta ja tuomio 10.9.2014, Gemeente ‘s-Hertogenbosch, C-92/13, EU:C:2014:2188, 28 kohta).
1

Euroopan komissio vaatii kanteellaan unionin tuomioistuinta toteamaan, että Maltan tasavalta ei ole noudattanut yhtäältä sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 17.6.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 592/2008 (EUVL L 177, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1408/71), 46 b artiklan ja toisaalta sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004 (EUVL L 166, s.1), sellaisena kuin se on muutettuna 22.5.2012 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 465/2012 (EUVL L 149, s. 4; jäljempänä asetus N:o 883/2004), 54 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se vähentää maltalaisista vanhuuseläkkeistä toisen jäsenvaltion julkishallinnon eläkkeen määrän.
Kemikaalien rekisteröinnistä, arvioinnista, lupamenettelyistä ja rajoituksista (REACH), Euroopan kemikaaliviraston perustamisesta, direktiivin 1999/45/EY muuttamisesta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 793/93, komission asetuksen (EY) N:o 1488/94, neuvoston direktiivin 76/769/ETY ja komission direktiivien 91/155/ETY, 93/67/ETY, 93/105/EY ja 2000/21/EY kumoamisesta 18.12.2006 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EY) N:o 1907/2006, sellaisena kuin se on muutettuna 22.6.2009 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 552/2009, on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että kansallisessa säännöstössä velvoitetaan kemiallisten tuotteiden maahantuoja rekisteröimään kyseiset tuotteet toimivaltaisessa kansallisessa viranomaisessa, vaikka kyseisellä maahantuojalla on jo ollut velvollisuus rekisteröidä samat tuotteet kyseisen asetuksen mukaisesti Euroopan kemikaalivirastossa, kunhan rekisteröinti toimivaltaisessa kansallisessa viranomaisessa ei ole ennakkoedellytys mainittujen tuotteiden markkinoille saattamiselle, kunhan se koskee eri tietoja kuin ne, joita vaaditaan kyseisessä asetuksessa, ja kunhan sillä pyritään samoihin tavoitteisiin kuin kyseisellä asetuksella eli erityisesti varmistamaan korkeatasoinen ihmisten terveyden ja ympäristön suojelu sekä tällaisten aineiden vapaa liikkuvuus sisämarkkinoilla muun muassa ottamalla käyttöön tällaisten tuotteiden turvallista hallintaa kyseessä olevassa jäsenvaltiossa koskeva valvontajärjestelmä ja arvioimalla tällaista hallintaa, mitkä seikat kansallisen tuomioistuimen on tutkittava.
46

Seuraavaksi mainitun direktiivin 10 artiklan 1 kohdan, jossa mainitaan edellytykset, jotka kaiken sponsoroinnin on täytettävä, c alakohdassa säädetään muun muassa, että katsojille on ilmoitettava selvästi sponsorointisopimuksen olemassaolosta ja että sponsoroidut ohjelmat on selkeästi yksilöitävä sellaisiksi käyttämällä sponsorin symboleja, viittauksia sponsorin tuotteisiin tai palveluihin taikka muita erottuvia merkkejä.
66

Näin ollen toiseen kysymykseen on vastattava, että SEUT 49 artiklaa on tulkittava niin, ettei se ole esteenä sellaiselle jäsenvaltion verojärjestelmälle, jollaisesta on kyse pääasiassa ja jonka mukaan siinä tapauksessa, että kyseisessä jäsenvaltiossa asuva yhtiö luovuttaa toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevan kiinteän toimipaikan sen kanssa samaan konserniin kuuluvalle ulkomaiselle yhtiölle, kyseisessä jäsenvaltiossa asuvan yhtiön veron laskentaperusteen ulkopuolelle jätetään luovutetulle toimipaikalle aiheutuneet tappiot, jos kaksinkertaisen verotuksen välttämistä koskevan sopimuksen mukaan jäsenvaltiolla, jossa kiinteä toimipaikka sijaitsee, on yksinoikeus kantaa veroa mainitun toimipaikan tuloksesta.
10

Mainittu kaasusta annetun määräyksen 20 § kumottiin kaasusta annetun määräyksen muuttamisesta 20.7.2011 annetulla määräyksellä (Moniteur belge 10.8.2011) ja korvattiin 20 septiesdecies §:llä, jossa säädetään seuraavaa: ”1. Edellä 15 §:n nojalla myönnetyn toimitusluvan haltijalta, joka on luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö (jäljempänä maksuvelvollinen), peritään myönnetystä luvasta kuukausittain maksu. 2. Maksu tulee maksettavaksi kunkin kuukauden 1. päivänä. Se on maksettava seuraavan kuukauden 15. päivään mennessä. 3. Jollei 2 kohdassa esitetystä muuta johdu, maksun laskentaperusteena käytetään Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueella sijaitsevissa käyttöpaikoissa loppuasiakkaiden tiloissa sijaitsevien verkonhaltijan kaasumittareiden virtausaluetta. Virtausalue määritetään kaasun, jota varten mittari on suunniteltu, kuutiometreinä tunnissa ilmaistun enimmäisvirtauksen perusteella. Niiden loppuasiakkaiden osalta, joiden mittarin virtausalue on 6–10 m3/h, maksussa otetaan huomioon myös viimeisin voimassa oleva standardoitu vuosikulutus laskettuna Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueella sovellettavan tietojenvaihto-ohjeiston (MIG) mukaisesti. 4. Kuukausittain voidaan periä 1. 0,2 euroa sellaista mittaria kohti, jonka virtausalue on 6–10 m3/h, jos viimeisin standardoitu vuosikulutus on enintään 5000 kWh 2. 0,7 euroa sellaista mittaria kohti, jonka virtausalue on 6–10 m3/h, jos viimeisin standardoitu vuosikulutus on yli 5000 kWh 3. 1,7 euroa sellaista mittaria kohti, jonka virtausalue on 16 m3/h 4. 4,2 euroa sellaista mittaria kohti, jonka virtausalue on 25 m3/h 5. 8,4 euroa sellaista mittaria kohti, jonka virtausalue on 40 m3/h 6. 21 euroa sellaista mittaria kohti, jonka virtausalue on 65 m3/h 7. 29,2 euroa sellaista mittaria kohti, jonka virtausalue on 100 m3/h 8. 37,5 euroa sellaista mittaria kohti, jonka virtausalue on 160 m3/h 9. 54,2 euroa sellaista mittaria kohti, jonka virtausalue on yli 160 m3/h. Edellä mainitut määrät sopeutetaan vuosittain kuningaskunnan kuluttajahintaindeksiä vastaavasti. – – 5. Hallitus päättää tämän pykälän täytäntöönpanotoimista. Se voi muun muassa velvoittaa jakeluverkon haltijan ja erillisten linjojen käyttäjät toimittamaan sille maksun kantamisen kannalta tarpeelliset tiedot. Hallitus voi velvoittaa jakeluverkon haltijan antamaan maksuvelvollisille maksukehotuksen. Maksukehotus käsittää muun muassa tiedot sähkönkäyttövuodesta, laskentaperusteista, yksikköhinnasta sekä maksuajasta ja ‑tavasta. Tällaisen kehotuksen lähettäminen tai sen lähettämättä jättäminen ei kuitenkaan vaikuta maksuvelvollisten oikeuksiin ja velvollisuuksiin. 6. Maksu kannetaan ja peritään Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueen verotusmenettelystä annetun määräyksen [13–19,] 22 ja 23 §:n säännösten mukaisesti. 7. Maksun tuotto ohjataan budjettirahastojen perustamisesta 12.12.1991 annetun asetuksen 2 §:n 15 ja 16 momentissa tarkoitettuihin rahastoihin seuraavalla jakotavalla: 1° 5 prosenttia ’Energiaohjausrahastoon’– – 2° 95 prosenttia ’Energiapolitiikan rahastoon’. 8. Maksu on maksettava tammikuusta 2012 alkaen.”
3

Asetuksen N:o 1/2005 johdanto-osan 2, 12 ja 21 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”(2) [Eläinten suojelemisesta kuljetuksen aikana ja direktiivien 90/425/ETY ja 91/496/ETY muuttamisesta 19.11.1991 annetun] neuvoston direktiivin 91/628/ETY [(EYVL L 340, s. 17), sellaisena kuin se on muutettuna 14.4.2003 annetulla asetuksella (EY) N:o 806/2003 (EUVL L 122, s. 1; jäljempänä direktiivi 91/628),] mukaisesti neuvosto on antanut eläinten kuljetusta koskevia sääntöjä, joilla pyritään poistamaan elävien eläinten kaupan teknisiä esteitä ja antamaan markkinajärjestelyille mahdollisuus toimia sujuvasti, samalla kun turvataan eläinten suojelun riittävä taso. – – (12) Kaupallisella kuljetuksella ei tarkoiteta yksinomaan kuljetuksia, joihin liittyy rahan, tavaroiden tai palvelujen välitöntä vaihdantaa. Kaupallisiksi kuljetuksiksi luetaan erityisesti myös kuljetukset, joihin liittyy tai joiden tavoitteena on välittömästi tai välillisesti taloudellinen voitto. – – (21) Rekisteröityjä hevoseläimiä, sellaisina kuin ne on määritelty [eläinten terveyttä koskevista vaatimuksista elävien hevoseläinten liikkuvuuden ja kolmansista maista tapahtuvan tuonnin osalta 26.6.1990 annetun neuvoston] direktiivin 90/426/ETY [(EYVL L 224, s. 42, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/68/EY (EUVL L 139, s. 320)] 2 artiklan c alakohdassa, kuljetetaan usein muihin kuin kaupallisiin tarkoituksiin, ja tällaiset kuljetukset on suoritettava yhdenmukaisesti tämän asetuksen yleisten tavoitteiden kanssa. Kun otetaan huomioon tällaisten siirtojen luonne, on ilmeisen asianmukaista poiketa tietyistä säännöksistä, kun rekisteröityjä hevoseläimiä kuljetetaan kilpailuihin, kilpa-ajoihin, kulttuuritapahtumiin tai siitostarkoituksia varten. – –”
16

Viamar esittää kyseisessä tuomioistuimessa, että kyseessä oleva rekisteröintivero on SEUT 30 artiklan vastainen tullia vaikutukseltaan vastaava maksu. Viamarin mukaan kyseinen vero on siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin pitää sitä SEUT 110 artiklassa tarkoitettuna sisäisenä maksuna, sopusoinnussa kyseisen artiklan kanssa ainoastaan, jos sitä sovelletaan sekä kotimaisiin että maahantuotuihin tavaroihin samassa niiden myyntiin saattamisen vaiheessa ja saman verotettavan tapahtuman seurauksena. Viamar katsoo kuitenkin, että kyseisen veron kantaminen edellytyksenä ajoneuvon tuontimenettelyn loppuunsaattamiselle on rajamuodollisuus ja näin ollen lainvastainen tavaroiden vapaan liikkuvuuden rajoitus. Tästä syystä ajoneuvon jäsenvaltioon saapumisen ajankohtana syntyvä velvollisuus suorittaa mainittu vero on kantajan mukaan unionin oikeuden vastainen.
Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna 20.11.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1791/2006, 203 ja 204 artiklaa on tulkittava siten, että jos velvollisuutta esittää yhteisön ulkoiseen passitusmenettelyyn asetettu tavara määrätoimipaikassa ei noudateta, tästä laiminlyönnistä syntyy tullivelka, joka ei perustu asetuksen N:o 2913/92 204 artiklaan, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1791/2006, vaan se perustuu asetuksen N:o 2913/92 203 artiklaan, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1791/2006, kun kyseinen tavara on viety Euroopan unionin tullialueen ulkopuolelle ja kun kyseisen menettelyn haltija ei pysty toimittamaan tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 365 artiklan, sellaisena kuin se on muutettuna 4.5.2001 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 993/2001, 3 kohdan tai asetuksen N:o 2454/93 366 artiklan, sellaisena kuin se on muutettuna 17.11.2008 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1192/2008, 2 ja 3 kohdan mukaisia asiakirjoja.
37

Tässä tilanteessa Helsingin hovioikeus on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko Suomen juomapakkausverojärjestelmän, jossa kannetaan juomapakkausveroa, jos pakkaus ei kuulu palautusjärjestelmään, sallittavuus tutkittava suhteessa SEUT 110 artiklaan SEUT 34 artiklan asemesta? Kysymyksessä olevan palautusjärjestelmän tulee olla panttiin perustuva järjestelmä, jossa juomien pakkaaja tai maahantuoja yksin tai jätelaissa tai Ahvenanmaan maakuntaa koskevassa vastaavassa lainsäädännössä tarkoitetulla tavalla on huolehtinut juomapakkausten uudelleen täytöstä tai kierrätyksestä siten, että pakkaus täytetään uudelleen tai pakkaus hyödynnetään raaka-aineena. 2) Jos vastaus ensimmäiseen kysymykseen on myönteinen, onko sanottu järjestelmä direktiivin [94/62] 1 artiklan 1 kohdan, 7 artiklan ja 15 artiklan mukainen, kun otetaan huomioon myös SEUT 110 artikla? 3) Jos vastaus ensimmäiseen kysymykseen on kielteinen, onko sanottu järjestelmä direktiivin [94/62] 1 artiklan 1 kohdan, 7 artiklan ja 15 artiklan mukainen, kun otetaan huomioon myös SEUT 34 artikla? 4) Jos vastaus kolmanteen kysymykseen on kielteinen, onko Suomen juomapakkausverojärjestelmää pidettävä SEUT 36 artiklan nojalla sallittuna? 5) Voidaanko katsoa, että vaatimus, jonka mukaan alkoholijuomia kaupallisessa tai muussa elinkeinotarkoituksessa käyttävä tarvitsee maahan tuotavan alkoholijuoman osalta toimintaansa erillisen vähittäismyyntiluvan tilanteessa, jossa suomalainen ostaja on internetin kautta tai muutoin etämyyntiteitse ostanut toisessa jäsenvaltiossa toimivalta myyjältä alkoholijuomia, jotka myyjä kuljettaa Suomeen, koskee monopolin olemassaoloa tai että se on osa monopolin toimintaa ja että SEUT 34 artiklan määräykset eivät näin ollen estä sitä, vaan sitä on arvioitava SEUT 37 artiklan valossa? 6) Jos viidenteen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko lupavaatimus SEUT 37 artiklassa määrättyjen kaupallisia valtion monopoleja koskevien edellytysten mukainen? 7) Jos vastaus viidenteen kysymykseen on kielteinen ja asiaan on sovellettava SEUT 34 artiklaa, onko Suomen järjestelmä, jonka mukaan tilattaessa internetin kautta tai muutoin etämyyntiteitse alkoholijuomia ulkomailta juomien maahantuonti omaan käyttöön on sallittua vain, jos tilaaja itse tai myyjästä erillinen taho on kuljettanut alkoholijuomat maahan ja jonka mukaan muutoin maahantuontiin vaaditaan alkoholilain mukainen lupa, 34 artiklan vastainen määrällinen rajoitus tai vastaava toimenpide? 8) Jos vastaus edelliseen kysymykseen on myönteinen, voidaanko järjestelmän katsoa olevan oikeutettu ja oikeasuhtainen ihmisten terveyden ja elämän suojelemiseksi?”
26

Tältä osin on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. mm. tuomio Budějovický Budvar, C-478/07, EU:C:2009:521, 63 kohta; tuomio Zanotti, C-56/09, EU:C:2010:288, 15 kohta ja tuomio Melki ja Abdeli, C-188/10 ja C-189/10, EU:C:2010:363, 27 kohta).