ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Unionin tuomioistuimen määräys (kymmenes jaosto) 13.12.2018 – Mennica Wrocławska

(asia C-491/18)

(Ennakkoratkaisupyyntö – Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 99 artikla – Verotus – Arvonlisävero (ALV) – Direktiivi 2006/112/EY – 168, 178 ja 226 artikla – Vähennysoikeuden epääminen – Laskujen tavarankuvausten virheellisyys)

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen – Vähennysoikeuden syntyminen ja laajuus – Vähennysoikeuden käyttöä koskevat yksityiskohtaiset säännöt – Vähennysoikeuden epäämistä, koska laskujen tavarankuvaukset ovat virheellisiä, ei voida hyväksyä – Liiketoimien tosiasiallisen kohteen määrittämiseksi tarpeellisten asiakirjojen ja selvitysten aiempi toimittaminen veroviranomaisille – Vaikutuksettomuus

(Neuvoston direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2010/45, 168 artiklan a alakohta, 178 artiklan a alakohta ja 226 artikla)

(ks. 47 kohta ja määräysosa)

Ratkaisu

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 13.7.2010 annetulla neuvoston direktiivillä 2010/45/EU, 168 artiklan a alakohtaa, 178 artiklan a alakohtaa ja 226 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että kansalliset veroviranomaiset epäävät verovelvolliselta oikeuden vähentää maksettu tai maksettava arvonlisävero pelkästään sen vuoksi, että laskuissa on yksilöity virheellisesti kyseisten liiketoimien kohteena olevat tavarat, vaikka verovelvollinen on esittänyt – ennen kuin veroviranomaiset ovat tehneet sitä koskevan verotuspäätöksen – veroviranomaisille liiketoimien tosiasiallisen kohteen määrittämiseksi tarpeelliset asiakirjat ja selvitykset.
Unionin tuomioistuimen määräys (kahdeksas jaosto) 27.6.2018 – flightright

(asia C-130/18) ( 1 )

(Ennakkoratkaisupyyntö – Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 99 artikla – Lentoliikenne – Asetus (EY) N:o 261/2004 – 5 artiklan 1 kohdan c alakohta – Oikeus korvaukseen lennon peruuttamisen johdosta – Uudelleenreititys, jolla matkustaja ei pääse saapumaan lopulliseen määräpaikkaansa alle kaksi tuntia perutun lennon aikataulun mukaista saapumisaikaa myöhemmin – Kahden–kolmen tunnin myöhästyminen)

Liikenne – Lentoliikenne – Asetus N:o 261/2004 – Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevat yhteiset säännöt – Oikeus korvaukseen lennon peruuttamisen johdosta – Uudelleenreititys matkustajalle, joka saapui lopulliseen määräpaikkaansa yli kaksi tuntia mutta alle kolme tuntia perutun lennon aikataulun mukaista saapumisaikaa myöhemmin – Kuuluminen asetuksen soveltamisalaan

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 261/2004 5 artiklan 1 kohdan c alakohdan iii alakohta)

(ks. 23 kohta ja määräysosa)

Ratkaisu

Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 295/91 kumoamisesta 11.2.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 261/2004 5 artiklan 1 kohdan c alakohdan iii alakohtaa on tulkittava siten, että matkustajalla, jolle on ilmoitettu lennon peruuttamisesta alle seitsemän päivää ennen lennon aikataulun mukaista lähtöaikaa, on oikeus kyseisessä säännöksessä tarkoitettuun korvaukseen siinä tapauksessa, että hän pääsee saapumaan lentoliikenteen harjoittajan hänelle tarjoamalla uudelleenreitityksellä lopulliseen määräpaikkaansa yli kaksi tuntia mutta alle kolme tuntia perutun lennon aikataulun mukaista saapumisaikaa myöhemmin.

( 1 ) EUVL C 182, 28.5.2018.
2.

EU-tavaramerkki–EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen–Suhteelliset hylkäysperusteet–Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten–Asianomaisten tavaramerkkien samankaltaisuus–Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 5 ja 6 kohta)
17

Työjärjestyksen 99 artiklan mukaan on niin, että jos ennakkoratkaisukysymys on samanlainen kuin kysymys, johon unionin tuomioistuin on jo antanut ratkaisun, tai jos kysymykseen annettava vastaus on selvästi johdettavissa oikeuskäytännöstä tai jos ennakkoratkaisukysymykseen annettavasta vastauksesta ei ole perusteltua epäilystä, unionin tuomioistuin voi esittelevän tuomarin ehdotuksesta ja julkisasiamiestä kuultuaan milloin tahansa päättää ratkaista asian perustellulla määräyksellä.
3.

EU-tavaramerkki–EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen–Suhteelliset hylkäysperusteet–Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten–Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä–Aikaisempi tavaramerkki, joka on EU-tavaramerkki–Rekisteröimisen epääminen, vaikka suhteellinen hylkäysperuste on olemassa ainoastaan osassa unionia (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 6 ja 7 kohta)
Valituksessa on ilmoitettava täsmällisesti sekä se, miltä kaikilta osin tuomion kumoamista vaaditaan, että ne oikeudelliset perusteet ja perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota tämän vaatimuksen tueksi. Näitä vaatimuksia ei täytä valitusperuste, joka ei sisällä mitään oikeudellista perustelua, jolla pyrittäisiin osoittamaan, millä tavalla unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, ja joka Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännössä ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksessä asetettujen vaatimusten vastaisesti koostuu pelkästä pyynnöstä tutkia uudelleen ensimmäisessä oikeusasteessa esitetty kanne.

SEUT 256 artiklan 1 kohdan toisesta alakohdasta ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta seuraa, että ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen yhtäältä määrittämään ratkaisun perustaksi asetettavan tosiseikaston, lukuun ottamatta sellaisia tapauksia, joissa määritetyn tosiseikaston paikkansapitämättömyys käy ilmi unionin yleiselle tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta, ja toisaalta arvioimaan tätä tosiseikastoa. Kun unionin yleinen tuomioistuin on määrittänyt asian tosiseikaston tai arvioinut sitä, unionin tuomioistuin on SEUT 256 artiklan nojalla toimivaltainen harjoittamaan tämän tosiseikaston oikeudelliseen luonnehdintaan ja unionin yleisen tuomioistuimen sen pohjalta tekemiin oikeudellisiin päätelmiin kohdistuvaa valvontaa.

(ks. 25 kohta)
5.

EU-tavaramerkki-EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen-Suhteelliset hylkäysperusteet-Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten-Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä-Aikaisempi tavaramerkki, joka on EU-tavaramerkki-Rekisteröimisen epääminen, vaikka suhteellinen hylkäysperuste on olemassa ainoastaan osassa unionia (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 5 ja 6 kohta)
17

Tässä yhteydessä on myös korostettava sitä, että ennakkoratkaisupyynnöissä olevat tiedot eivät ole tarpeen ainoastaan sen vuoksi, että unionin tuomioistuin voisi niiden perusteella antaa vastauksia, joista on hyötyä, vaan myös siksi, että jäsenvaltioiden hallituksilla ja muilla osapuolilla, joita asia koskee, on mahdollisuus esittää huomautuksensa Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti. Unionin tuomioistuimen on huolehdittava siitä, että tämä mahdollisuus turvataan, kun otetaan huomioon se, että edellä mainitun artiklan mukaan ainoastaan ennakkoratkaisupyynnöt, joiden liitteenä on käännös kunkin jäsenvaltion virallisella kielellä, annetaan tiedoksi asianomaisille osapuolille mutta ei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen unionin tuomioistuimelle mahdollisesti esittämiä kansallisia asiakirjoja (ks. mm. tuomio 11.6.2015, Base Company ja Mobistar, C-1/14, EU:C:2015:378, 48 kohta ja tuomio 5.7.2016, Ognyanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, 19 kohta).
Unionin tuomioistuimen määräys (yhdeksäs jaosto) 21.6.2016 – ESET

(asia C‑393/15) ( 1 )

”Ennakkoratkaisupyyntö — Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 99 artikla — Verotus — Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä — Direktiivi 2006/112/EY — 168 artikla — 169 artiklan a alakohta — Yhtiö, joka on sijoittautunut jäsenvaltioon, jossa se suorittaa verollisia liiketoimia — Sivuliike, joka on rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa arvonlisäverovelvolliseksi — Verollisten liiketoimien satunnainen suorittaminen kyseisessä valtiossa — Pääasiallinen toiminta, joka muodostuu sisäisten liiketoimien suorittamisesta mainitulle yhtiölle — Kyseisen sivuliikkeen maksama ostoihin sisältyvä arvonlisävero — Vähentäminen rekisteröintijäsenvaltiossa”

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen — Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä — Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen — Vähennysoikeuden syntyminen ja laajuus — Sivuliike, joka on rekisteröity jäsenvaltiossa arvonlisäverovelvolliseksi — Verollisten liiketoimien satunnainen suorittaminen kyseisessä valtiossa — Kyseisen sivuliikkeen maksaman ostoihin sisältyvän arvonlisäveron kuuluminen vähennysoikeuden piiriin (Neuvoston direktiivin 2006/112 168 artikla ja 169 artiklan a alakohta) (ks. 42 kohta ja määräysosa)

Ratkaisu

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 168 artiklaa ja 169 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltioon sijoittautuneen yhtiön sivuliikkeellä, joka on rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa arvonlisäverovelvolliseksi ja joka suorittaa pääasiassa sisäisiä liiketoimia, joihin ei sovelleta arvonlisäveroa, kyseiselle yhtiölle mutta myös satunnaisesti verollisia liiketoimia rekisteröintijäsenvaltiossaan, on oikeus vähentää viimeksi mainitussa valtiossa ostoihin sisältyvä arvonlisävero, joka kannetaan mainitun yhtiön verollisiin liiketoimiin, jotka on suoritettu muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, johon mainittu yhtiö on sijoittautunut, käytetyistä tavaroista ja palveluista.

( 1 ) EUVL C 337, 12.10.2015
Asia C‑281/15

Soha Sahyouni

vastaan

Raja Mamisch

(Oberlandesgericht Münchenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 53 artiklan 2 kohta — Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa — Asetus (EU) N:o 1259/2010 — Soveltamisala — Uskonnollisen instanssin kolmannessa maassa antaman yksityistä avioeroa koskevan ratkaisun tunnustaminen — Unionin tuomioistuimen toimivallan selvä puuttuminen”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen määräys (ensimmäinen jaosto) 12.5.2016

Ennakkoratkaisukysymykset – Unionin tuomioistuimen toimivalta – Unionin oikeuden säännökset, joita sovelletaan kansallisen oikeuden nojalla suoraan ja ehdottomasti tilanteisiin, jotka jäävät niiden soveltamisalan ulkopuolelle, kuuluvat unionin tuomioistuimen toimivaltaan – Edellytys – Kansallisen tuomioistuimen on osoitettava tällaisen viittauksen olemassaolo – Tällaisen viittauksen puuttuminen – Unionin tuomioistuimen toimivallan selvä puuttuminen

(SEUT 267 artikla; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 53 artiklan 2 kohta; neuvoston asetukset N:o 2201/2003 ja N:o 1259/2010)

Tiiviimmän yhteistyön toteuttamisesta avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla annetussa asetuksessa N:o 1259/2010 määritetään vain avioero- ja asumuseroasioissa sovellettavat lainvalintasäännöt, mutta siinä ei säännellä jo myönnetyn avioeron tunnustamista jäsenvaltiossa. Sitä vastoin tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen N:o 1347/2000 kumoamisesta annetussa asetuksessa N:o 2201/2003 vahvistetaan erityisesti avioerotuomioiden tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevat säännöt. Sitä ei kuitenkaan sovelleta kolmansissa maissa annettuihin tällaisiin tuomioihin. Näin ollen kolmannessa maassa myönnetyn avioeron tunnustaminen ei kuulu unionin oikeuden soveltamisalaan.

Tilanteessa, jossa kansallisen tuomioistuimen esiin tuomia asetuksen N:o 1259/2010 säännöksiä, asetuksen N:o 2201/2003 säännöksiä tai mitään muuta unionin oikeudellista tointa ei sovelleta pääasiassa, on perusteltua, että unionin tuomioistuin tulkitsee unionin oikeussääntöjä, kun niitä sovelletaan kansallisen oikeuden nojalla tällaisiin tilanteisiin joko suoran tai epäsuoran viittauksen johdosta, jotta voidaan taata, että mainittuja tilanteita sekä tilanteita, joihin sovelletaan unionin oikeutta, kohdellaan samalla tavoin. Unionin tuomioistuimen on siis tarkistettava, onko olemassa riittävän täsmällisiä tietoja, jotta voidaan todeta tämä viittaaminen unionin oikeuteen.

Unionin tuomioistuimen ei kuitenkaan ole tehtävä tällaista aloitetta unionin oikeuden tulkinnasta, jos ennakkoratkaisupyynnöstä ei ilmene, että kansallinen tuomioistuin osoittaa tosiasiassa tällaisen sovellettavuuden. Näin ei ole silloin, kun kansallinen tuomioistuin lähtee siitä olettamasta, että asetusta N:o 1259/2010 sovelletaan pääasiaan, ilman että mitään muuta viitettä annettaisiin asetuksen N:o 1259/2010 tai muiden unionin oikeuden säännösten sovellettavuudesta kyseisiin tosiseikkoihin.

(ks. 19, 20, 22, 23, 27, 28, 30 ja 31 kohta)
Tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta ja asetusten N:o 3821/85 ja N:o 2135/98 muuttamisesta sekä asetuksen N:o 3820/85 kumoamisesta annettua asetusta N:o 561/2006 ja erityisesti sen 8 artiklan 8 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään edellytyksistä, joiden täyttyessä ajoneuvon kuljettaja voi vaatia ammattitoimintaansa liittyvien majoituskulujen korvaamista.

Asetus N:o 561/2006, jolla yhdenmukaistetaan erityisesti ajoaikojen, taukojen ja lepoaikojen pituutta koskevia sääntöjä, joita tavaroiden ja matkustajien kuljettamisesta vastaavien kuljettajien on noudatettava, ja jossa annetaan kansalliselle lainsäätäjälle mahdollisuus säätää kyseisille kuljettajille edullisemmista säännöksistä, ei sisällä mitään säännöstä korvauksista, joita tällaiset kuljettajat voisivat saada ammattitoimintaansa harjoittaessaan.

(ks. 20 ja 21 kohta sekä tuomiolauselma)
5.

Valtiontuki — Kielto — Poikkeukset — Komission harkintavalta — Komissio on antanut suuntaviivat, joilla se on luonut puitteet sen tutkimiselle, ovatko tuet yhteismarkkinoille soveltuvia — Seuraukset — Komissio on itse rajoittanut harkintavaltaansa — Velvollisuus kunnioittaa yhdenvertaisen kohtelun ja luottamuksensuojan periaatteita (SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohta; komission tiedonanto 2008/C 270/02) (ks. 60–62 kohta)
Hinnanalennukset, joilla on tavoitteena houkutella kuluttajia ostamaan tavaroita verkkomyyntisivustolla, ovat sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla annetun direktiivin 2005/29 2 artiklan d alakohdassa tarkoitettuja kaupallisia menettelyjä ja kuuluvat näin ollen sen aineelliseen soveltamisalaan.

Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla annettua direktiiviä 2005/29 on tulkittava siten, että se on esteenä kansallisille oikeussäännöille, joissa asetetaan sellaisten hinnanalennusilmoitusten, joista ei hinnan merkitsemisen tai ilmoittamisen yhteydessä käy ilmi viitehintaa, yleinen kielto ilman tapauskohtaista arviointia, jonka perusteella voitaisiin todeta niiden sopimattomuus, jos kyseisillä oikeussäännöillä tavoitellaan kuluttajansuojaan liittyviä päämääriä, mikä kansallisen tuomioistuimen on arvioitava.

Koska direktiivillä 2005/29 yhdenmukaistetaan täysin säännöt, jotka koskevat elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiä sopimattomia kaupallisia menettelyjä, jäsenvaltiot eivät voi toteuttaa, kuten direktiivin 4 artiklassa nimenomaisesti säädetään, mainitussa direktiivissä säädettyjä toimenpiteitä tiukempia toimenpiteitä edes silloin, kun ne haluavat saavuttaa korkeammantasoisen kuluttajansuojan.

Saman direktiivin liitteessä I luetellaan tyhjentävästi 31 sellaista kaupallista menettelyä, joita kyseisen direktiivin 5 artiklan 5 kohdan perusteella pidetään sopimattomina kaikissa olosuhteissa. Kuten direktiivin johdanto-osan 17 perustelukappaleessa nimenomaisesti täsmennetään, nämä ovat näin ollen ainoat kaupalliset menettelyt, joita voidaan pitää sopimattomina ilman sopimattomista kaupallisista menettelyistä annetun direktiivin 5–9 artiklan säännöksiin perustuvaa tapauskohtaista arviointia.

Menettelyt, joissa kuluttajille ilmoitetaan hinnanalennuksista siten, ettei hintojen merkitsemisen tai ilmoittamisen yhteydessä käy ilmi viitehintaa, eivät sisälly direktiivin liitteeseen I. Näin ollen ne eivät voi olla kaikissa olosuhteissa kiellettyjä vaan ainoastaan sellaisen erityisen analyysin jälkeen, jonka avulla on mahdollista todeta näiden menettelyjen sopimattomuus.

(ks. 34, 38, 39 ja 41 kohta sekä tuomiolauselma)
37

Kaiken edellä todetun valossa toiseen ja kolmanteen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jolla ei sallita sitä, että tuomioistuin, jossa on vireillä kuluttajan nostama yksittäistapausta koskeva kanne, jossa vaaditaan tämän kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välillä tehtyyn sopimukseen sisältyvän ehdon toteamista kohtuuttomaksi, määrää viran puolesta, niin kauan kuin se pitää sitä tarpeellisena, turvaamistoimista odotettaessa sitä, että samanaikaisesti vireillä oleva ryhmäkanne, jossa annettava ratkaisu saattaa määrittää yksittäistapausta koskevan kanteen johdosta annettavan ratkaisun, on ratkaistu lainvoimaisella tuomiolla, kun tällaiset toimenpiteet ovat tarpeen, jotta voidaan taata sen tuomioistuinratkaisun täysi tehokkuus, joka koskee direktiiviin 93/13 perustuvia oikeuksia, joihin kuluttaja on vedonnut
5

Näissä olosuhteissa Bundesgerichtshof päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Onko direktiivin [2001/83] 1 artiklan 2 kohdan b alakohtaa – – tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja aineita tai aineiden yhdistelmiä, jotka ainoastaan muuttavat – eivätkä siis palauta tai korjaa – ihmisen elintoimintoja, on pidettävä lääkkeinä vain, jos niistä on terapeuttista hyötyä tai niillä on joka tapauksessa myönteinen vaikutus elintoimintoihin? Eivätkö direktiiviin sisältyvän lääkkeen käsitteen piiriin näin ollen kuulu aineet tai aineiden yhdistelmät, joita käytetään pelkästään niiden – päihtymystilan aiheuttavien – psykoaktiivisten vaikutusten vuoksi ja joilla on joka tapauksessa terveyden vaarantava vaikutus?”
Mallien oikeudellisesta suojasta annetun direktiivin 98/71 14 artiklaa ja yhteisömallista annetun asetuksen N:o 6/2002 110 artiklaa on tulkittava siten, että niissä ei oikeuteta jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 2008/95 ja yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 säännöksistä poiketen moottoriajoneuvojen varaosien ja tarvikkeiden, kuten pölykapseleiden, valmistajaa panemaan tuotteisiinsa ilman autonvalmistajan suostumusta merkkiä, joka on sama kuin autonvalmistajan muun muassa tällaisia tuotteita varten rekisteröimä tavaramerkki, sillä perusteella, että tavaramerkin tällainen käyttö on ainoa keino asianomaisen ajoneuvon korjaamiseksi palauttamalla sen kokonaisuutena muodostamalle moniosaiselle tuotteelle sen alkuperäinen ulkoasu.

Ensimmäiseksi nimittäin direktiivin 98/71 14 artiklan ja asetuksen N:o 6/2002 110 artiklan sanamuodosta johtuu, että näissä säännöksissä tehdään eräitä rajoituksia ainoastaan mallisuojaan mutta niissä ei millään tavoin viitata tavaramerkkiin perustuvaan suojaan.

Toiseksi direktiiviä 98/71 sovelletaan sen 2 artiklan mukaan vain mallien rekisteröintiin tietyissä kansallisissa ja kansainvälisissä viranomaisissa sekä mallien tällaista rekisteröintiä koskeviin hakemuksiin. Lisäksi asetuksen N:o 6/2002 1 artiklasta, luettuna yhdessä asetuksen johdanto-osan viidennen perustelukappaleen kanssa, ilmenee, että asetuksen tarkoituksena on pelkästään luoda yhteisömalli, jota sovelletaan suoraan kaikissa jäsenvaltioissa.

Kolmanneksi yhtäältä direktiivin 98/71 johdanto-osan seitsemännestä perustelukappaleesta ja 16 artiklasta ja toisaalta asetuksen N:o 6/2002 johdanto-osan 31 perustelukappaleesta ja 96 artiklan 1 kohdasta johtuu, että näitä unionin oikeuden säädöksiä sovelletaan rajoittamatta niitä unionin oikeuden tai kansallisen oikeuden säännöksiä, jotka koskevat muun muassa tavaramerkkejä.

Tästä seuraa, ettei direktiivin 98/71 14 artiklaan ja asetuksen N:o 6/2002 110 artiklaan sisälly minkäänlaisia poikkeuksia direktiivin 2008/95 ja asetuksen N:o 207/2009 säännöksistä.

(ks. 39–42 ja 45 kohta sekä määräysosa)
Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 2008/95 5 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tavaramerkin haltijan yksinoikeus kieltää kaikkia kolmansia käyttämästä elinkeinotoiminnassa merkkejä, jotka ovat samoja tai samankaltaisia kuin kyseisen tavaramerkin haltijan merkki, ulottuu kolmanteen, joka on myöhemmän tavaramerkin haltija, ilman että on tarpeen, että myöhempi tavaramerkki julistetaan ensin mitättömäksi.

(ks. 31 kohta ja tuomiolauselma)
Unionin tuomioistuimen määräys (kuudes jaosto) 11.12.2014 – Agrocaramulo

(asia C‑70/14) ( 1 )

”Ennakkoratkaisupyyntö — Asetus (ETY) N:o 3846/87 — Maatalous — Yhteinen markkinajärjestely — Vientituet — Siipikarjanliha — ”Munintansa lopettaneet teuraskanat” — Maataloustuotteiden vientitukinimikkeistö — Luokittelu”

Maatalous — Yhteiset markkinajärjestelyt — Siipikarjanliha — Vientituki — Luokitteleminen maataloustuotteiden nimikkeistöön vientitukia varten — Tuotekoodeissa 0207 12 10 9900 ja 0207 12 90 9190 tarkoitettu siipikarjan luusto — Munivat kanat, jotka on teurastettu niiden munintakauden päätteeksi ja joiden luusto on täysin luutunut, eivät kuulu soveltamisalaan (Komission asetuksen N:o 3846/87 liite I) (ks. 22 kohta ja määräysosa)

Ratkaisu

Maataloustuotteiden nimikkeistöstä vientitukia varten 17.12.1987 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 3846/87, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 15.12.2005 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2091/2005, liitettä I on tulkittava siten, että munivat kanat, jotka on teurastettu munintakauden päätteeksi, jolloin niiden luusto on täysin luutunut eli niin kutsutut ”munintansa lopettaneet kanat” eivät sisälly tavaran kuvaukseen ”muut”, joihin liittyvät tässä liitteessä mainitut tuotekoodit 0207 12 10 9900 ja 0207 12 90 9190

( 1 ) EUVL C 135, 5.5.2014

Unionin tuomioistuimen määräys (kuudes jaosto) 11.12.2014 – Agrocaramulo

(asia C‑70/14) ( 1 )

”Ennakkoratkaisupyyntö — Asetus (ETY) N:o 3846/87 — Maatalous — Yhteinen markkinajärjestely — Vientituet — Siipikarjanliha — ”Munintansa lopettaneet teuraskanat” — Maataloustuotteiden vientitukinimikkeistö — Luokittelu”

Maatalous — Yhteiset markkinajärjestelyt — Siipikarjanliha — Vientituki — Luokitteleminen maataloustuotteiden nimikkeistöön vientitukia varten — Tuotekoodeissa 0207 12 10 9900 ja 0207 12 90 9190 tarkoitettu siipikarjan luusto — Munivat kanat, jotka on teurastettu niiden munintakauden päätteeksi ja joiden luusto on täysin luutunut, eivät kuulu soveltamisalaan (Komission asetuksen N:o 3846/87 liite I) (ks. 22 kohta ja määräysosa)

Ratkaisu

Maataloustuotteiden nimikkeistöstä vientitukia varten 17.12.1987 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 3846/87, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 15.12.2005 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2091/2005, liitettä I on tulkittava siten, että munivat kanat, jotka on teurastettu munintakauden päätteeksi, jolloin niiden luusto on täysin luutunut eli niin kutsutut ”munintansa lopettaneet kanat” eivät sisälly tavaran kuvaukseen ”muut”, joihin liittyvät tässä liitteessä mainitut tuotekoodit 0207 12 10 9900 ja 0207 12 90 9190

( 1 ) EUVL C 135, 5.5.2014