YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)

18 päivänä joulukuuta 1997

Asia T-142/95

Jean-Louis Delvaux

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Henkilöstö — Ylentäminen — Ansioiden vertailu — Arviointikertomus — Perustelut — Samankaltainen ura — Kansalaisuuteen perustuva syrjintä”

Täydellinen teksti ranskankielellä II-1247

Aihe:

Kanne, jossa vaaditaan ensinnäkin niiden kahden komission päätöksen kumoamista, jotka julkaistiin 2.9. ja 8.9.1994 Hallinnollisissa tiedotuksissa N:o 858 ja N:o 859, sillä perusteella, että kantajaa ei näissä päätöksissä otettu niiden virkamiesten luetteloon, jotka katsottiin ansioituneimmiksi saamaan ylennys palkkaluokkaan LA 4, eikä niiden virkamiesten luetteloon, jotka ylennettiin palkkaluokkaan LA 4 budjettivuonna 1994, toiseksi kantajan valituksen hylkäämisestä 3.4.1995 tehdyn komission päätöksen kumoamista ja kolmanneksi vastaajan velvoittamista maksamaan vahingonkorvauksena 100000 Belgian frangia säännönmukaisuudesta poikkeavasta ylennysmenettelystä aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä.

Lopputulos:

Hylkääminen.

Tuomion lyhennelmä

Vuoden 1994 ylennysmenettelyn aikana kantaja oli komission käännöspalvelun LA 5 palkkaluokan virkamies. Komission käännöspalvelu jakautuu seitsemään aihepiireittäin jaettuun osastoon. Kuhunkin näistä osastoista kuului tuolloin yhdeksän käännösyksikköä, yksi kutakin yhteisön virallista kieltä varten. Kantaja, joka on Tanskan kansalainen ja jonka äidinkieli on tanska, kuuluu osaston E tanskan kielen käännösyksikköön. Kyseinen osasto on erikoistunut teknologia-, energia-, teollisuus-, ympäristö- ja liikennealojen käännöksiin.

Kantaja oli otettu vuoden 1994 ylennysmenettelyn aikana niiden virkamiesten luetteloon, jotka olivat ylennyskelpoisia palkkaluokkaan LA 4.

Ottaen lähtökohdaksi kyseisen ylennyskelpoisten virkamiesten luettelon Tanskan kielen käännösyksiköiden päälliköt laativat aakkosellisen luettelon niistä virkamiehistä, joita he ehdottivat ylennettäviksi palkkaluokan tason määrittelyn perusteella (kääntäjien luettelo). Kantajaa ei sisällytetty tähän luetteloon.

Eräs henkilöstön edustajista ehdotti käännöspalvelun pääjohtajan ja henkilöstön edustajien välisen kokouksen aikana kantajan ottamista niiden virkamiesten luetteloon, joita ehdotetaan ylennettäviksi. Tällöin eräs toinen henkilöstön edustaja esitti kriittisiä arvioita kantajan kielitaidosta.

Käännöspalvelun eri osastojen päälliköt laativat tämän jälkeen pääjohtajan johdolla luettelon ylennettäviksi ehdotettavista virkamiehistä ansioiden mukaisessa järjestyksessä. Käännöspalvelun pääjohtaja hyväksyi tämän luettelon ja antoi sen tiedoksi eri ylennyskomiteoille. Kyseinen luettelo ehdotetuista ylennyksistä julkaistiin 11.5.1994 Hallinnollisissa tiedotuksissa N:o 845.

Kantaja, jota ei ollut sisällytetty tähän julkaistuun luetteloon, lähetti ylennyskomitean puheenjohtajalle Williamsonille 16.5.1994 kirjeen vaatien tätä tutkimaan uudelleen kantajaa koskevat asiakirjat ja lisäämään kantajan kyseiseen luetteloon. Williamson vastasi kantajan vaatimukseen 25.10.1994 päivätyllä tiedonannolla todeten, että suppea sekakomitea, jonka tehtävänä on tämänkaltaisten vaatimusten tutkiminen, ei ole voinut suositella LA-ryhmän ylennyskomitealle kantajan vaatimuksen hyväksymistä.

Eri ylennyskomiteat laativat tällä välin komission kaikkien pääosastojen tekemien ehdotusten perusteella luonnoksia ansioituneimmiksi katsottavien virkamiesten luetteloista. Kyseiset luonnokset annettiin tiedoksi nimittävälle viranomaiselle, joka vahvisti ylennyskomiteoiden yksimielisen suosituksen perusteella ansioituneimmiksi katsottavien virkamiesten luettelon. Tämä luettelo, johon kantajaa ei myöskään ollut sisällytetty, julkaistiin 2.9.1994 Hallinnollisissa tiedotuksissa N:o 858.

Nimittävä viranomainen valitsi tästä viimeksi mainitusta luettelosta ne virkamiehet, jotka se halusi ylentää budjettivuoden 1994 aikana. Ylennettyjen virkamiesten luettelo, johon kantajaa ei ollut otettu, julkaistiin 8.9.1994 Hallinnollisissa tiedotuksissa N:o 859.

Kantaja valitti 1.12.1994 Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (henkilöstösäännöt) 90 artiklan 2 kohdan nojalla Hallinnollisissa tiedotuksissa N:o 858 ja 859 julkaistuista komission päätöksistä. Valitus hylättiin nimenomaisella päätöksellä 3.4.1995.

Suppea sekakomitea, jonka tehtävänä on valitusten tutkiminen, vei tämän asian kantajan 6.6.1995 esittämän vaatimuksen johdosta ylennyskomitean käsiteltäväksi. Kantajalle ilmoitettiin hänen valituksensa hylkäämisestä 20.9.1995 päivätyllä puheenjohtaja Williamsonin tiedonannolla.

Pääasia

Henkilöstösääntöjen 45 artiklan 1 kohdan (ansioiden vertailu) ja 26 artiklan (tiedot, joiden on sisällyttävä henkilökansioon) rikkomista koskeva ensimmäinen kanneperuste

Henkilöstösääntöjen 45 artiklan 1 kohdan rikkomista koskeva ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa (ansioiden vertailu)

— Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan ensimmäinen väite (kantajan kaikkien ansioiden vertailun puuttuminen)

Tehdessään ylennyspäätöksiä nimittävällä viranomaisella on henkilöstösääntöjen mukainen oikeus tehdä ylennyskelpoisten hakijoiden ansioiden vertailuun perustuvia valintoja parhaaksi katsomallaan tavalla. Nimittävällä viranomaisella on laaja harkintavalta, ja yhteisöjen tuomioistuimen on rajoituttava valvomaan sitä, että se ei ole ylittänyt harkintavaltansa rajoja eikä käyttänyt valtaansa ilmeisen virheellisellä tavalla, ottaen huomioon ne keinot, jotka ovat voineet ohjata sen harkintaa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei siis voi korvata omilla hakijoiden ansioita koskevilla arvioinneillaan nimittävän viranomaisen tekemiä arviointeja (37 ja 38 kohta).

Viittaukset: asia 62/75, De Wind v. komissio, 1.7.1976 (Kok. 1976, s. 1167, 17 kohta); asia 282/81, Ragusav. komissio, 21.4.1983(Kok. 1983, s. 1245, 9 kohta); asiaT-25/90, Schönherr v. talous-ja sosiaalikomitea, 30.1.1992 (Kok. 1992, s. II-63, 20 kohta); asia Tl 1/91, Schloh v. neuvosto, 25.2.1992 (Kok. 1992, s. II-203, 51 kohta); asia T-53/91, Mergen v. komissio, 10.7.1992 (Kok. 1992, s. II-2041, 33 kohta); asia T-262/94, Baivvir v. komissio, 6.6.1996 (Kok. H. 1996. s. II-739. 65 ja 66 kohta).

Henkilöstösäännöissä ei edes sellaisille virkamiehille anneta ehdotonta oikeutta ylennykseen, jotka täyttävät kaikki vaadittavat edellytykset (39 kohta).

Viittaukset: asia T-3/92, Latham v. komissio, 9.2.1994 (Kok. H. 1994. s. II-83, 50 kohta); asia T-507/93, Branco v. tilintarkastustuomioistuin, 30.11.1995 (Kok. H. 1995, s. II-797, 28 kohta) ja era. asia Baiwir v. komissio, 67 kohta.

Ensinnäkin nyt käsiteltävässä asiassa vastaajana olevan toimielimen käyttämän arviointimenetelmän osalta on todettava, että se muodostuu ylennyskelpoisten virkamiesten ansioiden kaksinkertaisesta vertailusta: yhtäältä siinä pääosastossa ja käännösyksikössä, jossa he toimivat, ja toisaalta nimittävässä viranomaisessa ja ylennyskomiteoissa. Ylennyskelpoisten virkamiesten hakemusten tutkiminen ennakolta siinä komission pääosastossa, jossa he toimivat, ei estä henkilöstösääntöjen 45 artiklassa tarkoitettua ehdokkaiden ansioiden kattavaa vertailua vaan kuuluu sitä vastoin hyvän hallinnon periaatteeseen (41 kohta).

Viittaukset: asia T-557/93, Rasmussen v. komissio, 13.7.1995 (Kok. H. 1995, s. II-603, 21 ja 22 kohta) ja asia T-386/94, Allo v. komissio, 19.9.1996 (Kok. H. 1996, s. II-1161,31 kohta).

Toiseksi yksikön päälliköillä on ansioita vertailtaessa tärkeä asema, koska he tuntevat parhaiten heidän yksikössään työskentelevien virkamiesten kyvyt. Yksikön päälliköiden tekemä esivalinta, jonka jälkeen pääjohtaja tutkii uudelleen ylennyskelpoisten virkamiesten ansiot (ottaen huomioon etenkin käännöspalvelun organisaatio ja rakenne), voi olla hyödyllisenä perustana hakijoiden ansioiden vertailulle. Yksikön päälliköiden laatimat luettelot ovat sitä paitsi pääsääntöisesti luonteeltaan vain valmistelevia (42 ja 43 kohta).

Kolmanneksi kantaja ei ole osoittanut, että henkilöstön edustajan poissaolo yksikön päälliköiden kokouksista olisi johtanut henkilöstösääntöjen 45 artiklan 1 kohdan rikkomiseen, ottaen huomioon, että henkilöstösäännöissä ei ole sellaisia säännöksiä, joissa edellytetään henkilöstön edustajan olevan läsnä tällaisissa kokouksissa (44 kohta).

Viittaukset: Em. asia Allo v. komissio, 35 kohta.

Kantajan väitteet yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevan periaatteen loukkaamisesta liittyvät kolmannen kanneperusteen ensimmäiseen osaan, joka koskee henkilöstösääntöjen 5 artiklan 3 kohdan rikkomista, ja niitä tutkitaan tässä asiayhteydessä (45 kohta).

Kantaja ei ole osoittanut, että se menettely, jota esillä olevassa asiassa noudatettiin ansioita vertailtaessa, oli henkilöstösääntöjen 45 artiklan 1 kohdan vastainen (46 kohta).

— Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan toinen väite (kantajan ja erään ylennetyn virkamiehen ansioiden virheellinen vertailu)

Hallinnollisia asiakirjoja tutkittaessa havaitaan, että kantajan ansiot olivat ylennettyjen virkamiesten ansioita vähäisempiä, lukuun ottamatta erään virkamiehen ansioita (49 kohta).

Vastaaja on voinut täydellä syyllä pitää tämän virkamiehen ansioita samanarvoisina kuin kantajan ansioita. Kyseisten ansioiden välinen ero on nimittäin aivan olematon eikä osoita millään tavalla toisten paremmuutta toisiin verrattuna (52 kohta).

Kahden virkamiehen ansioiden ollessa samanarvoisia virkavuosien määrä on vain eräs monista käytettävistä arviointiperusteista, joten nimittävää viranomaista ei voida moittia siitä, että se on painottanut hakijan ikää virkavuosien määrään verrattuna (53 ja 54 kohta).

Viittaukset:asia298/8l.Colussiv. parlamentti, 24.3.1983(Kok. 1983, s. 1131,22 kohta);asia 9/82, Øhrgaard ja Delvaux v. komissio, 14.7.1983 (Kok. 1983, s. 2379, 19 kohta) ja asia 293/87, Vainker v. parlamentti, 17.1.1989 (Kok. 1989, s. 23, 16 kohta).

Kantaja ei ole osoittanut, että vastaaja olisi ansioita vertaillessaan käyttänyt toimivaltaansa selvästi väärin (55 kohta).

Ensimmäisen kanneperusteen toinen osa (kantajan yksikkönsä ulkopuolella harjoittaman toiminnan jättäminen huomioon ottamatta)

Kantajan yksikkönsä ulkopuolella harjoittama toiminta mainitaan nimenomaisesti kantajan arviointikertomuksissa, jotka koskevat kausia 1.7.1989-30.6.1991 ja 1.7.1991-30.6.1993. Kyseiset arviointikertomukset ovat asianomaisten virkamiesten esimiehen laatimia. Siten sen yksikön päällikkö, jossa kantaja työskentelee, on tiennyt arviointikertomuksessa kuvatusta toiminnasta ja sitä koskevista arvioista. Mikään ei viittaa siihen, että kantajan yksikkönsä ulkopuolella harjoittamaa toimintaa ei olisi otettu huomioon vertailtaessa ansioita ja etenkin laadittaessa niiden virkamiesten luetteloa, joita ehdotettiin ylennettäviksi (58-59 kohta).

Henkilöstösääntöjen 26 artiklan rikkomista koskeva ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa (henkilökansion välttämättömien tietojen puuttuminen)

Henkilöstösääntöjen 26 artiklan ja 46 artiklan päämääränä on virkamiehen puolustautumisoikeuksien turvaaminen varmistamalla se, että nimittävän viranomaisen tekemät virkamiehen hallinnolliseen asemaan ja uraan vaikuttavat päätökset eivät perustu sellaisiin virkamiehen käytöstä koskeviin seikkoihin, joita ei mainita henkilökansiossa. Tällaisiin seikkoihin perustuva päätös on henkilöstösäännöissä annettujen takeiden vastainen, ja se on kumottava, koska se on seurauksena lainvastaisesta menettelystä (69 kohta).

Viittaukset: asia 21/70, Rittweger v. komissio, 3.2.1971 (Kok. 1971, s. 7, 29-41 kohta); asia 233/85, Bonino v. komissio, 12.2.1987 (Kok. 1987, s. 739, 11 kohta); asia T-82/89, Marcato v. komissio, 5.12.1990 (Kok. 1990, s. II-735, 78 kohta); asia T-78/92, Perakis v. parlamentti, 30.11.1993 (Kok. 1993, s. II-1299, 27 kohta); asia T-109/92, Lacruz Bassols v. yhteisöjen tuomioistuin, 9.2.1994 (Kok. H. 1994, s. II-105, 68 kohta).

Edellä mainituissa säännöksissä ei pääsääntöisesti tarkoiteta sellaisten esimiesten antamia lausuntoja, joita kuullaan ylennysmenettelyn aikana. Tällaisia lausuntoja ei nimittäin tarvitse saattaa asianomaisten hakijoiden tietoon, mikäli ne sisältävät ainoastaan hakijoiden pätevyyden ja ansioiden vertailua koskevia arvioita, jotka perustuvat seikkoihin, jotka on mainittu henkilökansiossa tai jotka on annettu tiedoksi asianomaisille hakijoille, joilla on siten jo ollut mahdollisuus esittää huomautuksensa niistä. Kyseiset lausunnot ilmentävät hallinnolla tässä asiassa olevaa harkintavaltaa, eikä niihin viitata 26 artiklan säännöksissä, joilla pyritään varmistamaan virkamiehen puolustautumisoikeudet ja mahdollistamaan se, että hallinto tekee ratkaisunsa tietoisena kaikista asiaan vaikuttavista seikoista (70 kohta).

Viittaukset: em asia Perakis v. parlamentti, 28 kohta; em. asia Lacruz Bassols v. yhteisöjen tuomioistuin, 69 kohta.

Kyse ei kuitenkaan ole tällaisista lausunnoista, jos lausunnot sisältävät ansioiden vertailusta johtuvien arvioiden lisäksi hakijan pätevyyttä, tehokkuutta tai käytöstä koskevia seikkoja, joita ei ole aikaisemmin merkitty hänen henkilökansioonsa. Tällaisessa tapauksessa hallinnolla on henkilöstösääntöjen 26 artiklan nojalla velvollisuus lisätä kyseiset seikat asianomaisen hakijan henkilökansioon. Siitä, että kyseisiä seikkoja ei ole annettu hakijalle tiedoksi, jotta hän voisi esittää huomautuksensa asiasta, on kuitenkin seurauksena asianomaisen hakijan hakemuksen hylkäämisestä ja toisen hakijan nimittämisestä kyseiseen virkaan tehtyjen päätösten pätemättömyys vain siinä tapauksessa, että nämä seikat ovat vaikuttaneet ratkaisevasti nimittävän viranomaisen tekemään valintaan (71-72 kohta).

Viittaukset: em. asia Rittweger v. komissio, 35 kohta; asia 88/71, Brasseur v. parlamentti, 28.6.1972 (Kok. 1972, s. 499, 18 kohta); em. asia Bonino v. komissio, 13 kohta; em. asia Perakis v. parlamentti. 29 kohta.

Esillä olevassa asiassa eräs henkilöstön edustaja on esittänyt kriittisen arvion kantajan kielitaidosta käännöspalvelun pääjohtajan ja usean henkilöstön edustajan välisessä kokouksessa, jossa valmisteltiin ylennyksiä koskevia ehdotuksia. Niitä seikkoja, joihin tämä arvio perustui, ei ollut merkitty kantajan henkilökansioon, eikä niitä ollut saatettu kantajan tietoon ennen riidanalaisten päätösten tekemistä (73 kohta).

Ei ole osoitettu, että kyseisen henkilöstön edustajan edellä mainitussa kokouksessa esittämät epäedulliset huomautukset olisivat vaikuttaneet ratkaisevasti vastaajan mielipiteisiin riidanalaisia päätöksiä tehtäessä. Näin ollen ei ole riittäviä perusteita katsoa, että näiden kriittisten huomautusten perustana olevat seikat, joita ei ollut saatettu kantajan tietoon ennen riidanalaisten päätösten tekemistä, olisivat vaikuttaneet näiden päätösten sisältöön esillä olevassa asiassa (77—78 kohta).

Henkilöstösääntöjen 25 artiklan 2 kohdassa säädetyn perusteluvelvollisuuden rikkomista koskeva toinen kanneperuste

Vaikka nimittävä viranomainen ei olekaan henkilöstösääntöjen 45 artiklan nojalla velvollinen perustelemaan ylentämispäätöksiään niille hakijoille, joita ei ole ylennetty, se on kuitenkin velvollinen perustelemaan päätöksensä hylätä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukainen valitus, jonka on tehnyt sellainen hakija, jota ei ole ylennetty. Tämän velvollisuuden, jonka mukaan riitautettu ylentämispäätös on perusteltava ainakin valituksen hylkäämisvaiheessa, tarkoituksena on yhtäältä antaa asianomaiselle hakijalle riittäviä tietoja sen arvioimiseksi, onko hänelle vastainen toimi perusteltu ja onko siitä tarkoituksenmukaista nostaa kanne ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, ja toisaalta mahdollistaa se, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi valvoa ylentämispäätöksen laillisuutta. Koska ylennykset ja siirrot toisiin tehtäviin suoritetaan valintojen perusteella, on riittävää, että valituksen hylkäävän päätöksen perusteluissa todetaan, että kaikki ne lailliset edellytykset, joita henkilöstösäännöissä edellytetään sääntöjenmukaiselta menettelyltä, ovat täyttyneet (83 ja 84 kohta).

Viittaukset: asia 188/73, Grassi v. neuvosto, 30.10.1974 (Kok. 1974, s. 1099, 12 kohta); asia 111/86, Delauche v. komissio, 16.12.1987(Kok. 1987, s. 5345, 13 kohta);em-. asiaMergenv. komissio, 40 kohta; asia T-25/92, Vela Palacios v. talous- ja sosiaalikomitea, 3.3.1993 (Kok. 1993, s. II-201,22 kohta);asiaC-115/92P, parlamenttiv. Volger, 9.12.1993(Kok. 1993, s. 1-6549, 22 kohta); asia T-158/94, Brunagel v. parlamentti, 19.9.1996 (Kok. H. 1996, s. III 131,107 kohta); asia T-237/95.Carbajo Ferrerò v. parlamentti, 12.6.1997 (Kok. H. 1997, s. II-429, 82 kohta).

Kirjeessä 5.4.1995, jolla hylätään kantajan valitus, esitetään oikeudellisesti riittävät perusteet sille, että kantajaa ei ollut otettu niistä virkamiehistä, joita ehdotettiin ylennettäviksi, laadittuun riidanalaiseen luetteloon (85 ja 86 kohta).

Henkilöstösääntöjen 5 artiklan 3 kohdan ja 27 artiklan rikkomista koskeva kolmas kanneperuste (yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevan periaatteen ja syrjintäkiellon periaatteen loukkaaminen)

Henkilöstösääntöjen 5 artiklan 3 kohdan rikkomista ja syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista koskeva kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa

Yleinen yhdenvertaisuusperiaate ja syrjintäkiellon periaate edellyttävät, että toisiinsa verrattavissa olevissa tilanteissa ei menetellä eri tavalla, ellei tällaista eroa voida objektiivisesti perustella. Mikäli vastaajana olevan toimielimen käännöspalvelun kaikkien kääntäjien, joiden tehtävänä on asiakirjojen kääntäminen yhdestä tai useammasta alkukielestä kohdekielelle, tilanteet ovat toisiinsa verrattavissa, sillä esivalintamenettelyllä, joka suoritettiin eri käännösyksiköissä ja joka tarkastettiin myöhemmin ottaen huomioon kaikki käännöspalvelun ylennyskelpoiset virkamiehet, ei rikota henkilöstösääntöjen 5 artiklan 3 kohtaa eikä loukata syrjintäkiellon periaatetta (94-96 kohta).

Viittaukset: em. asia Lacruz Bassols v. yhteisöjen tuomioistuin, 87 kohta.

Henkilöstösääntöjen 27 artiklan kolmannen kohdan rikkomista koskeva kolmannen kanneperusteen toinen osa (kansalaisuuteen perustuva syrjintä)

Henkilöstösääntöjen yhteensovitetuissa 7 ja 27 artiklan säännöksissä säädetään, että otettaessa virkamiehiä palvelukseen, ylennettäessä heitä ja määrättäessä heitä tehtäviinsä kaikkien yhteisön toimielinten on yhtäältä otettava huomioon ainoastaan yksikön etu virkamiehen kansalaisuudesta riippumatta ja toisaalta varmistettava, että palvelukseen ottaminen tapahtuu yhteisön jäsenvaltioiden kansalaisten joukosta maantieteellisesti mahdollisimman laajalta alueelta (102 kohta).

Viittaukset: asia 85/82, Schloch v. neuvosto, 30.6.1983 (Kok. 1983, s. 2105, 26 kohta); yhdistetyt asia T-178/95 ja T-179/95, Picciolo ja Caló v. alueiden komitea, 18.3.1997 (Kok. 1997, s. II-155, 66 kohta).

Asiakirjoista ei ilmene mitään, mikä viittaisi kansalaisuuteen tai syntymäpaikkaan perustuvaan syrjintään.

Vahingonkorvausvaatimus

Yhteisö on vastuussa vahingosta ainoastaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on tosiasiallisesti syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys. Virkamiehen nostama kanne, jossa vaaditaan vahingonkorvausta vahingosta, joka on aiheutunut hallinnon toiminnasta, jolla häneltä vietiin mahdollisuus ylennykseen, on hylättävä, jos tämän toiminnan ei ole voitu osoittaa olevan lainvastaista. Vastaajan ei ole esillä olevassa asiassa voitu todeta syyllistyneen mihinkään lainvastaisuuteen (109 ja 110 kohta).

Viittaukset: em.-asia Latham v. komissio, 66 kohta; asia T-82/91, Latham v. komissio, 9.2.1994 (Kok. H. 1994, s. II-61,75 kohta);asiaT-506/93, Moat v. komissio, 21.2.1995(Kok. H. 1995, s. II-147, 46-49 kohta); asia T-36/93, Ojha v. komissio, 6.7.1995 (Kok. H. 1995, s. II-497, 130 kohta); asia T-35/96. Rasmussen v. komissio, 18.3.1997 (Kok. H. 1997, s. II-187, 82 kohta).

Ratkaisu:

Kanne hylätään.