ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Direktiivin 27 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on vapautettava tässä direktiivissä tarkoitetut tuotteet yhdenmukaistetusta valmisteverosta edellytyksin, jotka niiden on vahvistettava näiden valmisteverovapautuksien oikean ja välittömän soveltamisen varmistamiseksi sekä veropetosten, veron kiertämisen tai muiden väärinkäytösten torjumiseksi, kun nämä tuotteet on: – – b) sekä denaturoitu jonkin jäsenvaltion määräysten mukaisesti että tarkoitettu käytettäviksi muiden kuin ihmisravinnoksi tarkoitettujen tuotteiden valmistukseen; – – 5. Jos jäsenvaltio arvioi, että tuotteen vapauttaminen valmisteverosta 1 kohdan a tai b alakohdan nojalla johtaa veropetokseen, veron kiertämiseen tai muuhun väärinkäytökseen, se voi evätä vapautuksen tai peruuttaa jo myönnetyn vapautuksen. Jäsenvaltion on välittömästi ilmoitettava asiasta komissiolle. Komissio ilmoittaa asiasta muille jäsenvaltioille kuukauden kuluessa ilmoituksen saamisesta. Lopullinen päätös tehdään direktiivin 92/12/ETY 24 artiklassa määriteltyä menettelyä noudattaen. Jäsenvaltioiden ei tarvitse antaa tälle päätökselle taannehtivaa vaikutusta. – –”
11.

Istunnossa Pandalis ja LR Health & Beauty Systems totesivat unionin tuomioistuimen asiaa tiedustellessa, että tavaramerkkiä CYSTUS vastaan on myös vireillä mitättömyysmenettely. Jälkimmäisen menettelyn perusteena on se, että tavaramerkki on kuvaileva. EUIPO on keskeyttänyt kyseisen menettelyn siihen saakka, kunnes käsiteltävässä asiassa annetaan ratkaisu.
15.

Saksan ja Sveitsin välisen sopimuksen 13 artiklassa määrätään seuraavaa: ”(1) Voittoa, joka on saatu edellä 6 artiklan 2 kappaleessa määritellyn kiinteän omaisuuden luovutuksesta, voidaan verottaa siinä sopimusvaltiossa, jossa omaisuus sijaitsee. (2) Voittoa, joka on saatu sellaisen kiinteän toimipaikan, joka sopimusvaltion yrityksellä on toisen sopimusvaltion alueella, varallisuudeksi luettavan irtaimen omaisuuden tai sellaisen irtaimen omaisuuden, joka kuuluu kiinteään laitokseen, joka sopimusvaltiossa asuvalla henkilöllä on toisessa sopimusvaltiossa vapaan ammatin harjoittamista varten, luovutuksesta, mukaan lukien tämän kaltainen voitto, joka on saatu kyseisen kiinteän toimipaikan (erillisen tai yhdessä koko yrityksen kanssa) tai kiinteän laitoksen luovutuksesta, voidaan verottaa tässä toisessa valtiossa. – – (3) Voittoa, joka saadaan minkä tahansa muun kuin edellä 1 ja 2 kappaleessa mainitun omaisuuden luovutuksesta, voidaan verottaa vain siinä sopimusvaltiossa, jossa luovuttaja asuu. (4) Edellä 3 kappaleeseen sisältyvistä määräyksistä huolimatta voittoa, joka on saatu merkittävän yhtiöosuuden tai sen osan luovutuksesta, voidaan verottaa siinä sopimusvaltiossa, jossa yhtiö asuu, jos luovuttaja on luonnollinen henkilö, joka asuu toisessa sopimusvaltiossa ja joka a) on asunut luovutusta edeltävien viiden vuoden aikana ensimmäisessä sopimusvaltiossa 4 artiklassa tarkoitetulla tavalla ja b) on toisessa sopimusvaltiossa vapautettu myyntivoittoverosta. Yhtiöosuus katsotaan merkittäväksi, kun luovuttajan omistuksessa oli suoraan tai välillisesti yli neljännes yhtiön pääomasta. (5) Jos sopimusvaltio verottaa alueellaan asuvan luonnollisen henkilön maastamuuton yhteydessä voittoa, joka on peräisin merkittävästä omistusosuudesta samassa sopimusvaltiossa asuvassa yhtiössä, toinen sopimusvaltio, jos se verottaa omistusosuuden myöhemmästä luovutuksesta saatavaa voittoa 3 kappaleen mukaisesti, määrittää tämän luovutusvoiton määrän käyttämällä perusteena hankintamenoina summaa, jonka ensimmäinen valtio on hyväksynyt tuloksi maastamuuttohetkellä.”
43.

Tällaista moitetta ei myöskään voida esittää esimerkiksi – kuten Zollamt on unionin tuomioistuimen asiaa istunnossa tiedustellessa esittänyt – pelkästään sen perusteella, että on käytetty jäsenvaltion saataville asettamaa erityistä tullimenettelyä (tässä ns. tullimenettely 42). Jos kyseinen menettely on tosiasiallisesti erityisen altis petoksille, ( 24 ) jäsenvaltion velvollisuus on muuttaa sitä tai luopua siitä kokonaan. Verovelvollista ei kuitenkaan voida missään tapauksessa moittia jälkikäteen pelkästään siitä, että se on noudattanut lainsäädäntöä. Vetsch voi näin ollen lähtökohtaisesti ”vedota” maahantuonnin vapautukseen.
3.

Kyseisen direktiivin 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Perintäkulujen korvaaminen”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että viivästyskoron tullessa kaupallisissa toimissa maksettavaksi 3 tai 4 artiklan mukaisesti velkojalla on oikeus saada velalliselta vähintään kiinteä 40 euron summa. 2. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että 1 kohdassa tarkoitettu kiinteä summa on maksettava, ilman että maksumuistutus on tarpeen, korvauksena velkojan omista perintäkuluista. 3. Velkojalla on oikeus saada velalliselta 1 kohdassa tarkoitetun kiinteän summan lisäksi kohtuullinen korvaus perintäkuluista, jotka ylittävät tämän kiinteän summan ja ovat aiheutuneet velallisen maksuviivästyksestä. Näihin kuluihin voisivat sisältyä menot, jotka ovat aiheutuneet muun muassa lakimiehen tai perintätoimiston käyttämisestä.”
77.

Vaikka Saksassa asuvaan yhtiöön, joka on hankkinut osuuksia sellaisen kolmannen maan yhtiöstä, jossa verotaso on alhainen, sovellettava verojärjestelmä on tietenkin eri kuin järjestelmä, jota sovelletaan Saksassa asuvaan yhtiöön, joka on sijoittanut pääomaa toiseen Saksassa asuvaan yhtiöön, unionin tuomioistuin on jo todennut, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tuo esille, että eri verojärjestelmien soveltamista maassa asuvaan yhtiöön sen mukaan, omistaako se osuuksia maassa asuvasta vai ulkomailla asuvasta yhtiöstä, ei voida pitää pätevänä kriteerinä tilanteiden objektiivisen rinnastettavuuden arvioimiseksi ja näin ollen objektiivisen eron tekemiseksi niiden välillä. ( 34 ) Eri verojärjestelmien soveltaminen on nimittäin erilaisen kohtelun alkusyynä, vaikka kyseisessä kahdessa esimerkkitapauksessa kyseinen jäsenvaltio käyttää verotusvaltaansa mainittujen maassa asuvien yhtiöiden tuloihin.
19.

ALS toteaa, että ainoastaan purkupaikkaa voidaan pitää velvoitteen täytäntöönpanopaikkana, ja se väittää, että velvoitteen täytäntöönpanopaikkana voi olla vain yksi ainoa paikkakunta ja että lopullinen määräpaikka on huomattavasti tärkeämpi kuin lähetyspaikka. Sen mukaan viimeksi mainittu tuskin on tärkeämpi kuin tavaroiden useat uudelleenlastauspaikat. Tavarankuljetussopimuksen osapuolet – toisin kuin lentomatkustajat – eivät ole kiinnostuneita matkan aikana käytetyistä kuljetusmuodoista vaan niiden ainoana huolena on se, saavuttavatko tavarat lopullisen määränpäänsä. ALS esittää lisäksi, että kyseinen tilanne muistuttaa useissa jäsenvaltioissa toimivan kauppaedustajan tilannetta, ja tältä osin unionin tuomioistuin katsoi tuomiossa Wood Floor Solutions Andreas Domberger toimivaltaiseksi edustajan kotipaikan tuomioistuimen. ( 9 ) ALS viittaa myös yhteisöjen tuomioistuimen tuomioon Réunion européenne ym., jossa oli kyse yhdistetystä meri- ja tiekuljetuksesta ja jossa katsottiin, että vahingonkorvausvaatimuksen oli toimivaltainen käsittelemään sen paikkakunnan tuomioistuin, mihin tavarat oli toimitettava. ( 10 ) Tämä kanta on sen mukaan yhdenmukainen tavarankuljetussopimuksiin sovellettavan lain määrittämisen kanssa, sellaisena kuin tästä säädetään Rooma I ‑asetuksessa, ( 11 ) jonka mukaan toimituspaikka on ratkaiseva ja jota on tulkittava ottamalla huomioon Bryssel I ‑asetus.
Asetuksen 48 artiklassa (”Vireillä olevat menettelyt”) säädetään seuraavaa:

”1. Jos EKP:n ja kansallisen toimivaltaisen viranomaisen välistä toimivaltaa on tarkoitus muuttaa, viranomaisen, jonka toimivalta on päättymässä (jäljempänä ’viranomainen, jonka toimivalta päättyy’), on ilmoitettava viranomaiselle, josta on määrä tulla toimivaltainen (jäljempänä ’valvonnan aloittava viranomainen’) päätöstä edellyttävistä virallisesti aloitetuista valvontamenettelyistä. Viranomaisen, jonka toimivalta päättyy, on päivitettävä näitä tietoja jatkuvasti, yleensä kuukausittain, jos valvontamenettelystä on uutta ilmoitettavaa tietoa. Valvonnan aloittava viranomainen voi asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa sallia ilmoittamisen harvemmin. Valvontamenettelyllä tarkoitetaan 48 ja 49 artiklaa sovellettaessa EKP:n tai kansallisen toimivaltaisen viranomaisen valvontamenettelyä.

Ennen toimivallan siirtymistä viranomaisen, jonka toimivalta päättyy, on otettava yhteyttä valvonnan aloittavaan viranomaiseen ilman aiheetonta viivästystä sen jälkeen kun on aloitettu virallisesti mikä tahansa päätöksen tekemistä edellyttävä uusi valvontamenettely.

– –

3. Jos virallisesti aloitettua valvontamenettelyä, joka edellyttää päätöksen tekemistä, ei kyetä saattamaan päätökseen ennen päivämäärää, jona valvontatoimivallan siirtymisen on määrä tapahtua, viranomaisen, jonka toimivalta päättyy, on pysyttävä toimivaltaisena tällaisen vireillä olevan valvontamenettelyn päätökseen saattamisessa. Tätä tarkoitusta varten viranomaiselle, jonka toimivalta päättyy, on myös jäätävä kaikki asianomaiset valtuudet, kunnes valvontamenettely on viety päätökseen. Viranomaisen, jonka toimivalta päättyy, on vietävä kyseinen vireillä oleva valvontamenettely päätökseen sovellettavan lainsäädännön mukaisesti sille jääneiden valtuuksien mukaisesti. Viranomaisen, jonka toimivalta päättyy, on ilmoitettava valvonnan aloittavalle viranomaiselle ennen päätöksentekoa päätöksistä, jotka tehdään valvontamenettelyssä, joka oli vireillä ennen toimivallan muutosta. Sen on toimitettava valvonnan aloittavalle viranomaiselle jäljennös tehdystä päätöksestä ja kaikista asiaankuuluvista kyseiseen päätökseen liittyvistä asiakirjoista.

– –”.
95.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa korkeimman hallinto-oikeuden 19.6.1990 allekirjoitetun Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen tulkinnasta esittämään ennakkoratkaisupyyntöön seuraavasti: 1) Kolmannen maan kansalainen voi vedota kansallisissa tuomioistuimissa suoraan Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 25 artiklan 2 kappaleeseen riitauttaakseen häntä koskevan palauttamispäätöksen ja hänelle määrätyn maahantulokiellon, joista on säädetty jäsenvaltioissa sovellettavista yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttamiseksi 16.12.2008 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2008/115/EY, laillisuuden ja täytäntöönpanon. 2) Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 25 artiklan 2 kappaletta on tulkittava siten, että kyseisessä määräyksessä edellytetyt neuvottelut on unionin oikeuden nykytilassa käytävä mahdollisimman varhaisessa vaiheessa, mutta niitä ei tarvitse aloittaa ennen palauttamispäätöksen tekemistä ja maahantulokieltoon määräämistä. 3) Palauttamispäätös voidaan panna täytäntöön ja maahantulokielto voi tulla voimaan vasta, kun Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 25 artiklan 2 kappaleen mukaisesti kuultava jäsenvaltio on esittänyt kantansa tai neuvottelut ovat asianmukaisen vastausajan ylittymisestä huolimatta jääneet tuloksettomiksi. Molemmat päätökset voidaan panna täytäntöön jo ennen tämän määräajan päättymistä, mikäli kolmannen maan kansalainen on vaaraksi yleiselle turvallisuudelle ja järjestykselle.
66.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Bundesarbeitsgerichtin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY 7 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se antaa oikeuden rahalliseen korvaukseen työsuhteen päättyessä pitämättä jääneestä palkallisesta vuosilomasta, jos työntekijä ei ole pystynyt pitämään kaikkea palkallista vuosilomaa, johon hänellä oli oikeus työsuhteensa aikana. 2) Direktiivin 2003/88/ 7 artiklan 2 kohdan on tulkittava olevan esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka nojalla työntekijä menettää oikeutensa rahalliseen korvaukseen työsuhteen päättyessä pitämättä jääneestä palkallisesta vuosilomasta, jos hän ei ole hakenut palkallisen vuosiloman myöntämistä työsuhteen aikana, ilman että ensin tarkistettaisiin, onko työnantaja antanut hänelle todellisen mahdollisuuden käyttää oikeuttaan palkalliseen vuosilomaan. 3) Kansallisen tuomioistuimen saadessa käsiteltäväkseen riita-asian, joka koskee työntekijän oikeutta rahalliseen korvaukseen työsuhteen päättyessä pitämättä jääneestä palkallisesta vuosilomasta, se on velvollinen tarkistamaan, onko työnantaja osoittanut toteuttaneensa asianmukaiset toimenpiteet, jotta työntekijä saisi mahdollisuuden tosiasiallisesti käyttää oikeuttaan palkalliseen vuosilomaan työsuhteen aikana. Jos työnantaja osoittaa noudattaneensa vaadittavaa huolellisuutta, mutta sen toteuttamista toimenpiteistä huolimatta työntekijä on harkitusti ja tietoisesti luopunut käyttämästä oikeuttaan palkalliseen vuosilomaan, vaikka hänellä olisikin ollut siihen mahdollisuus työsuhteen aikana, hän ei voi direktiivin 2003/88 7 artiklan 2 kohdan perusteella vaatia rahallista korvausta työsuhteen päättyessä pitämättä jääneestä vuosilomasta. 4) Jos ilmenee, että kahden yksityisen oikeussubjektin välisessä riita-asiassa kansallinen lainsäädäntö on esteenä sille, että työntekijä voi saada rahallisen korvauksen työsuhteen päättyessä pitämättä jääneestä palkallisesta vuosilomasta, johon hänellä kuitenkin on direktiivin 2003/88 7 artiklan 2 kohdan mukainen oikeus, kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, on selvitettävä, onko sen mahdollista tulkita sovellettavaa kansallista oikeutta mainitun säännöksen mukaisesti, ja jos se ei pidä tätä mahdollisena, sen on toimivaltansa puitteissa taattava Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan mukainen oikeussubjektien oikeussuoja sekä varmistettava mainitun artiklan täysi vaikutus jättämällä tarvittaessa soveltamatta sen vastaisia kansallisia säännöksiä.
98.

Tämän osalta katson – samoin kuin BSH ja Saksan hallitus ensisijaisesti väittävät –, että antaessaan asetuksen N:o 665/2013 unionin lainsäätäjä on laatinut tyhjentävän luettelon tiedoista, joita on pidettävä olennaisina kyseisen asetuksen soveltamisalalla ja jotka siksi on ilmoitettava kuluttajalle energiamerkillä. Kansallisilla tuomioistuimilla ei mielestäni ole vapautta kyseenalaistaa unionin lainsäätäjän poliittista valintaa ratkaisemalla tapauskohtaisesti, että jokin kyseisessä asetuksessa edellyttämätön tieto on direktiivin 2005/29 7 artiklassa tarkoitetulla tavalla olennainen. Muunlainen tulkinta saattaisi tehdä tyhjäksi energiankulutusta koskevien tietojen yhdenmukaistamispyrkimyksen, jonka tavoitteena on kyseisten tuotteiden vaivaton vertailu. ( 37 )
32.

Asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 2 kohdan ja 70 artiklan soveltamisalan ulkopuolella ja siis siltä osin kuin kyse on tämän asetuksen 3 artiklan 1 kohdan ja 5 kohdan välisestä rajanvedosta, edellytys, jolla on eniten painoarvoa unionin tuomioistuimen suorittamassa tarkastelussa, on se, joka liittyy mainitun asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa lueteltuihin vakuutustapahtumiin. Vaikka kansallisessa lainsäädännössä annetaan edunsaajille laissa määritelty asema, joka antaa oikeuden tiettyyn etuuteen asianomaista henkilöä koskevasta yksilöllisestä tarveharkinnasta riippumatta, on niin, että koska asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 1 kohdan luettelo on tyhjentävä, etuuden, joka ei liity jostakin tässä artiklassa mainitusta vakuutustapahtumasta vastaamiseen, on joka tapauksessa jäätävä asetuksen N:o 883/2004 soveltamisalan ulkopuolelle. ( 12 )
74.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/2003 (Bryssel IIa -asetus) 12 artiklan 3 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että a) pelkkä hakemuksen jättäminen sellaisen jäsenvaltion tuomioistuimeen, johon lapsella on Bryssel IIa ‑asetuksen 12 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaiset kiinteät siteet, osoittaa, että hakijat ovat yksiselitteisesti hyväksyneet kyseisen tuomioistuimen toimivallan, b) myös syyttäjän, joka on asiaa käsittelevän tuomioistuimen sijaintijäsenvaltion kansallisen lainsäädännön mukaan menettelyn asianosainen, on annettava hyväksyntänsä, ja hän voi hyväksyä sen tuomioistuimen, jolle hakemus on tehty, toimivallan myöntymällä siihen hakemuksen tiedoksiannon jälkeen, ja että c) lapsen etua koskeva edellytys ei ole itsenäinen osatekijä, vaan siitä seuraa tuomarin oikeus ja velvollisuus korjata 12 artiklan 3 kohdan b alakohdan soveltamisen tulos epätyypillisissä tapauksissa.
7.

Tätä samaa perustetta sovelletaan arvonnousuihin ja arvonalennuksiin (mukaan lukien sellaiset, jotka johtuvat ulkomaanvaluutan vaihtokurssin vaihtelusta aiheutuneista tappioista), joita ei oteta huomioon voittoa määritettäessä. Esimerkiksi vaihtokurssitappio, joka on aiheutunut osakkeesta, joka emoyhtiöllä on tytäryhtiössään, ei ole vähennyskelpoinen, elleivät tässäkin tapauksessa nämä kaksi kuulu konsolidoituun konserniin, mikä on mahdollista vain kotimaisille yhtiöille. Juuri tämä on asiassa C‑399/16 sovellettu sääntö.
93.

Silloin kun kansallisessa lainsäädännössä tai käytännössä – joukkovähentämisiä koskevissa järjestelyissä – nimenomaisesti edellytetään, että muille nimetyille työtekijöiden ryhmille (kuten työntekijöille, joilla on perhevelvoitteita, ja vammaisille työntekijöille) annetaan etusija pysyä yrityksen palveluksessa, saattaa olla vaarana, että sekä työnantaja että työntekijöiden edustajat tahattomasti jättävät huomiotta ”tavanomaisen” kansallisen lainsäädännön vaatimukset raskaana olevien työntekijöiden suojelemisesta muutoin kuin erityisissä tapauksissa. Jos näin tapahtuu ja raskaana oleva työntekijä irtisanotaan vain niiden yleisten perusteiden soveltamisen seurauksena, joista on sovittu kaikkien sen yrityksen työntekijöiden osalta, jossa joukkovähentämisen on määrä tapahtua, kyseisen työntekijän irtisanominen on laiton.
80.

Tästä ennakkoratkaisukysymyksestä, johon sovelletaan samaa ennakkoedellytystä liittymäkohdasta unionin oikeuteen, ( 46 ) on muistutettava, että yhdenvertaisen kohtelun periaate ja syrjintäkiellon periaate edellyttävät, ettei toisiinsa rinnastettavia tapauksia kohdella eri tavalla eikä erilaisia tapauksia kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella. Eri tilanteille ominaiset seikat ja siis tilanteiden rinnastettavuus on määritettävä ja niitä on arvioitava unionin oikeuden sen toimen kohteen ja päämäärän valossa, jolla kyseinen erottelu otetaan käyttöön. Tässä yhteydessä on otettava huomioon sen sääntelyalan periaatteet ja tavoitteet, johon kyseinen toimi kuuluu. Tällaista päätelmää on sovellettava mutatis mutandis myös tutkittaessa, ovatko kansalliset toimenpiteet, joilla sovelletaan unionin oikeutta, yhdenvertaisen kohtelun periaatteen mukaisia. ( 47 )
29.

Saksan ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset muistuttavat siitä, että kyse voi olla vastikkeesta vain, jos luovutettujen tavaroiden ja saadun vastikkeen välillä on suora yhteys, ( 14 ) eikä Boehringerin ja yksityisten sairausvakuutuskassojen välillä ole tällaista yhteyttä. Direktiivin 2006/112 73 artiklaa on tulkittava noudattamalla perusperiaatetta, jonka mukaan arvonlisäverojärjestelmän tarkoituksena on verottaa ainoastaan loppukuluttajaa. ( 15 ) Veron perusteena on verovelvollisen todella saama vastike, eikä se ole objektiivisin perustein arvioitu arvo. ( 16 ) Saksa huomauttaa, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan vastikkeen osalta on ratkaisevaa, että osapuolten välillä on sopimus vastavuoroisten suoritusten vaihtamisesta ja että yhden osapuolen tässä yhteydessä saama maksu on todellinen vastasuoritus tämän osapuolen toiselle osapuolelle luovuttamasta tavarasta. ( 17 ) Boehringerin saama vastike on siten yksityisesti vakuutetuille henkilöille suoritettujen luovutusten osalta se määrä, jonka se sai jakeluketjun ensimmäiseltä asiakkaalta eli tapauksen mukaan sen asiakkaina olevilta apteekeilta tai tukkukauppiailta.
14.

Ranskan yleisen verolain (code général des impôts, jäljempänä CGI) 167 bis §:ssä, siinä muodossa kuin se oli voimassa pääasian tosiseikkojen ajankohtana, säädettiin seuraavaa: ”I. – 1. Verovelvollisilta, joilla on ollut verotuksellinen kotipaikka Ranskassa vähintään kuuden vuoden ajan viimeisten kymmenen vuoden aikana, kannetaan vero päivänä, jona he siirtävät kotipaikkansa Ranskan ulkopuolelle, arvonnoususta, joka todetaan – – yhtiöoikeuksien osalta [joiden osuus yhtiön pääomasta on yli 25 prosenttia]. – – II. – 1. Todettuun arvonnousuun liittyvän veron maksamista voidaan lykätä siihen saakka, kunnes kyseiset yhtiöoikeudet siirretään, ostetaan takaisin, lunastetaan tai mitätöidään. Maksunlykkäyksen edellytyksenä on, että verovelvollinen ilmoittaa I momentissa asetetuilla edellytyksillä vahvistetun arvonnousun suuruuden ja hakee lykkäystä sekä ilmoittaa Ranskaan sijoittautuneen edustajan, jolla on oikeus vastaanottaa veron perusteeseen, veron perimiseen ja vero-oikeudellisiin riitoihin liittyviä tiedoksiantoja, ja asettaa ennen maastalähtöä veron perinnästä vastaavalle kirjanpitäjälle vakuuksia valtiolle maksettavan verovelan perinnän varmistamiseksi. – – 2. Verovelvolliset, jotka ovat saaneet lykkäyksen veron maksamiseen tämän pykälän mukaisesti, ovat velvollisia tekemään [CGI:n] 170 §:n 1 momentissa säädetyn ilmoituksen. Maksunlykkäyksen kohteena olevien verojen yhteenlaskettu määrä todetaan tässä ilmoituksessa, johon on liitettävä verohallinnon antamalle lomakkeelle laadittu selvitys, josta ilmenee niistä arvopapereista, joiden osalta maksunlykkäys ei ole päättynyt, maksettavan veron määrä ja mahdollisen maksunlykkäyksen päättävän tapahtuman luonne ja päivämäärä. – – Vero, jonka verovelvollinen on suorittanut paikallisesti ja joka liittyy Ranskan ulkopuolella tosiasiallisesti realisoituneeseen arvonnousuun, voidaan vähentää Ranskassa vahvistetusta tuloverosta sillä edellytyksellä, että kyseinen vero on rinnastettavissa jälkimmäiseen veroon. 4. Ilmoituksen ja selvityksen, jotka on mainittu 2 momentissa, toimittamatta jättäminen tai niissä annettavien tietojen ilmoittamatta jättäminen kokonaan tai osittain johtaa siihen, että vero, jonka maksamista on lykätty, erääntyy välittömästi maksettavaksi.”
9.

EBU vaati Her Majesty’s Revenue and Customsia (vero- ja tulliviranomainen) palauttamaan sille näistä osallistumismaksuista maksetut arvonlisäveron määrät ja väitti, että maksuihin sovelletaan arvonlisäverodirektiivin 132 artiklan 1 kohdan m alakohdan mukaista vapautusta. Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs hylkäsi vaatimukset 12.2.2014 tekemällään päätöksellä. EBU valitti päätöksestä. First-tier Tribunal (ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin, Yhdistynyt kuningaskunta) hylkäsi EBU:n valituksen mutta myönsi valitusluvan Upper Tribunaliin. Käsiteltyään valitusta istunnossa 14.7.2015 Upper Tribunal teki 23.7.2015 päätöksen, jossa se katsoi, että valituksen ratkaiseminen edellyttää ratkaisua 132 artiklan 1 kohdan m alakohdan tulkinnasta. Se esitti 1.9.2015 unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Mitkä ovat ne olennaiset ominaisuudet, joita tietyllä toiminnalla on oltava, jotta sitä pidetään [arvonlisäverodirektiivin] 132 artiklan 1 kohdan m alakohdassa tarkoitettuna urheiluna? Onko toimintaan täsmällisemmin ottaen sisällyttävä huomattava (tai vähäistä suurempi) fyysinen elementti, joka on ratkaiseva suorituksen lopputuloksen kannalta, vai riittääkö, että toiminta sisältää huomattavan henkisen elementin, joka on ratkaiseva suorituksen lopputuloksen kannalta? 2) Onko kilpailumuotoista sitoumusbridgeä pidettävä arvonlisäverodirektiivin – – 132 artiklan 1 kohdan m alakohdassa tarkoitettuna urheiluna?”