ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
45.

Pago väittää, että jos tällaista rajoitettua suojaa ei ole olemassa, yhteisön tavaramerkki ei ole elinkelpoinen vaihtoehto kansalliselle tavaramerkille – mikä on ristiriidassa yhteisön lainsäätäjällä yhteisön tavaramerkkiä käyttöön ottaessaan olleen tavoitteen kanssa – sillä vain yhdessä jäsenvaltiossa laajalti tunnetun yhteisön tavaramerkin haltija ei voisi suojata tavaramerkkiään edes tässä jäsenvaltiossa, jollei hänellä ole myös kansallista tavaramerkkiä. Lisäksi Pagon mukaan on harvinaista, että tavaramerkkiä loukataan yhteisönlaajuisesti asetuksen 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla eli käyttämällä perusteettomasti hyväksi tavaramerkin erottamiskykyä taikka aiheuttamalla sille haittaa, mikä on yksi vilpillisen kilpailun muoto. Tämän vuoksi tavaramerkin haltijan on tärkeää voida saada siihen jäsenvaltioon rajoittuvaa oikeussuojaa, jossa loukkaus uhkaa tapahtua tai on tapahtunut.
48.

Asetuksen N:o 2777/2000 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla toimenpiteellä – eli kiellolla myydä sellaisten edellä mainittuun ryhmään kuuluvien nautojen lihaa, joille ei ole tehty BSE-testiä, jonka tulos on negatiivinen – varmasti pyrittiin tasapainottamaan naudanlihamarkkinoita (ks. edellä 39 kohta), joten se on ilman muuta asetuksen N:o 1254/1999 38 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tukitoimenpide. Koska se ei luonteensa puolesta (pelkkänä kieltona) kuitenkaan aiheuta mitään kuluja, sitä ei voida sellaisenaan pitää asetuksen N:o 1258/1999 1 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettuna ja sen mukaisena maatalousmarkkinoiden tasapainottamiseksi tehtävänä interventiona, ja näin on huolimatta asetuksen N:o 2777/2000 10 artiklan sanamuodosta, jonka on todellisuudessa ymmärrettävä tarkoittavan vain 3 artiklan mukaista ostojärjestelmää ja 2 artiklan 2 kohdan mukaista yhteisön rahoitusosuutta, kun siinä täsmennetään, että tässä asetuksessa käyttöön otettuja toimenpiteitä ”pidetään asetuksen (EY) N:o 1258/1999 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuina interventiotoimenpiteinä”. Samalla tavalla on todettava, että koska kyseessä oleva toimenpide on pelkkä kielto, joka ei aiheuta kuluja, sitä ei voida pitää myöskään asetuksen N:o 1258/1999 1 artiklan 2 kohdan d alakohdassa tarkoitettuna ja sen mukaisena eläinlääkintäalan erityistoimenpiteenä.
229.

Toiseksi DSD huomauttaa, että kyseinen asetus ja tavaramerkkioikeus ovat esteenä sille, että sitä kiellettäisiin vaatimasta asiakkaitaan merkitsemästä pakkauksiin, jotka on varustettu Der Grüne Punkt -logolla mutta joista ei huolehdita DSD-järjestelmässä, maininta, jonka avulla tämän logon erottamiskyky voidaan tehdä tyhjäksi. Hylätessään valituksenalaisen tuomion 200 kohdassa DSD:n väitteen, jonka mukaan Der Grüne Punkt -logolla varustetut pakkaukset, joista huolehditaan DSD-järjestelmässä, on voitava erottaa pakkauksista, joihin on merkitty sama logo mutta joista ei huolehdita tässä järjestelmässä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valittajan mukaan jättänyt huomiotta sen, että riidanalaisen päätöksen 3 artikla merkitsee asetuksen N:o 17 3 artiklan rikkomista sekä suhteellisuusperiaatteen loukkaamista.
69.

EY 87 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu yhteismarkkinoille, siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan”. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimenpiteen luokitteleminen kyseisessä määräyksessä tarkoitetuksi tueksi edellyttää, että kaikki siinä tarkoitetut edellytykset täyttyvät. Ensinnäkin kyseessä on oltava valtion toimenpide tai valtion varoilla toteutettu toimenpide. Kyseisen toimenpiteen on toiseksi oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kolmanneksi toimenpiteellä on annettava etua sille, joka on toimenpiteen kohteena. Neljänneksi toimenpiteen on vääristettävä tai uhattava vääristää kilpailua. ( 43 )
81.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa korkeimman hallinto-oikeuden esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/2003, sellaisena kuin se on muutettuna annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 2116/2004, 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että yhtenä päätöksenä tehty, lapsen välitöntä huostaanottoa ja sijoittamista kodin ulkopuolelle sijaisperheeseen koskeva ratkaisu kuuluu kyseiseen säännökseen sisältyvän siviilioikeudellisen asian käsitteen soveltamisalaan, kun tällainen päätös on tehty julkisoikeudellisen lastensuojelun yhteydessä. 2) Asetuksen N:o 2201/2003 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu lapsen asuinpaikka on se paikka, joka on lapsen elinpiirin keskus, kun otetaan huomioon kaikki merkitykselliset tosiseikat, erityisesti asumisen kesto ja säännöllisyys sekä perhesiteet ja sosiaaliset yhteydet. Ainoastaan silloin, kun tällaista asuinpaikkaa ei voida ratkaista eikä toimivaltaa voida määrittää myöskään asetuksen 12 artiklan nojalla, toimivalta on asetuksen 13 artiklan 1 kohdan nojalla sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa lapsi on. 3) a) Asetuksen N:o 2201/2003 20 artiklan 1 kohdan nojalla jäsenvaltion tuomioistuimet voivat toteuttaa kiireellisissä tapauksissa kaikki väliaikaiset toimenpiteet tässä jäsenvaltiossa olevan lapsen suojelemiseksi myös silloin, kun toisen jäsenvaltion tuomioistuimet ovat asetuksen mukaan toimivaltaisia tutkimaan pääasian. Tapaus on kiireellinen, kun lapsen oleskeluvaltiossa toimiva tuomioistuin pitää välitöntä toimintaa lapsen edun kannalta välttämättömänä. b) Asetuksen 20 artiklan 1 kohdan nojalla jäsenvaltion tuomioistuin voi toteuttaa kyseisen jäsenvaltion laissa säädettyjä väliaikaisia toimenpiteitä, vaikka niitä ei ole määritetty kansallisessa lainsäädännössä nimenomaisesti väliaikaisiksi toimenpiteiksi. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana on määritellä, mitä toimenpiteitä kansallisen oikeuden perusteella voidaan toteuttaa ja ovatko kansalliset määräykset sitovia. c) Asetuksen 20 artiklan 1 kohdan nojalla väliaikaisen toimenpiteen toteuttanut tuomioistuin ei ole asetuksen nojalla velvollinen siirtämään asiaa toisen jäsenvaltion tuomioistuimeen, joka on toimivaltainen tutkimaan pääasian. Asetuksessa ei kuitenkaan estetä asiaa käsittelevää tuomioistuinta ilmoittamasta toteutetuista toimista toimivaltaiselle tuomioistuimelle suoraan tai keskusviranomaisten välityksellä. 4) Jos tuomioistuin ei ole asetuksen mukaan toimivaltainen tutkimaan pääasiaa eikä myöskään katso tarpeelliseksi toteuttaa asetuksen 20 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja väliaikaisia toimenpiteitä, sen on asetuksen 17 artiklan nojalla jätettävä asia käsittelemättä. Asetuksessa ei säädetä asian siirtämisestä toimivaltaiseen tuomioistuimeen. Asetuksessa ei kuitenkaan estetä asiaa käsittelevää tuomioistuinta ilmoittamasta päätöksestään toimivaltaiselle tuomioistuimelle suoraan tai keskusviranomaisten välityksellä.
5.

Oberster Patent- und Markensenatin (patentti- ja tavaramerkkiriitoja käsittelevä Itävallan ylin tuomioistuin, joka käsittelee tiettyjä patentteihin ja tavaramerkkeihin liittyviä riitoja) yhteisöjen tuomioistuimelle esittämässä ennakkoratkaisukysymyksessä viljellään argumentteja molempien käsitysten puolesta, koska oikeusriita on syntynyt tavaramerkin tosiasiallisen käytön rajoista. Kysymys koskee ennen kaikkea sen arviointia, onko merkkejä käytetty tällä tavoin, kun ne on rekisteröity vaatteita ja juomia varten, mutta niitä on käytetty tässä jälkimmäisessä tavararyhmässä vain samanmerkkisten vaatteiden ostajille annettavina kylkiäisinä. Vaikka pidänkin toista suuntausta itselleni läheisempänä, olen pyrkinyt tätä ratkaisuehdotusta laatiessani pitämään mielessäni suuren portugalilaisen kirjailijan sanat: ”pyhä vaisto pysyä loitolla teorioista”. ( 3 )
69.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisessa tuomiossa seuraavaa: ”340 Oikeuskäytännöstä ilmenee, että ne bis in idem -periaate on yhteisön oikeuden yleinen periaate, jonka noudattamisen tuomioistuimet varmistavat. Yhteisön kilpailuoikeuteen liittyvissä asioissa tämä periaate estää komissiota toteamasta yritystä uudelleen syylliseksi tai ryhtymästä sitä vastaan uudelleen toimenpiteisiin sellaisen kilpailua rajoittavan käyttäytymisen johdosta, josta yritykselle on jo määrätty seuraamus tai jonka osalta yritys on todettu syyttömäksi sellaisella aiemmalla komission päätöksellä, johon ei enää voida hakea muutosta. – – Ne bis in idem -periaatteen soveltaminen edellyttää kolmen edellytyksen täyttymistä: tosiseikkojen, sääntöjen rikkojan ja suojellun oikeudellisen intressin on oltava samat. Tämän periaatteen mukaan seuraamusten määrääminen samalle henkilölle useamman kuin yhden kerran samasta lainvastaisesta käyttäytymisestä saman oikeushyvän suojelemiseksi on siten kiellettyä. – – 341 – – komissio saattoi perustellusti määrätä seuraamuksia jokaiselle etujärjestölle, joka osallistui riidanalaiseen sopimukseen, ja käyttää perusteena jokaisen etujärjestön yksilöllistä osuutta sopimuksen allekirjoittamisessa ja soveltamisessa ja kullekin järjestölle ominaisia lieventäviä ja raskauttavia seikkoja. 342 – – se seikka, että FNB, FNPL ja JA ovat FNSEA:n jäseniä, ei voi kumota tätä toteamusta. Nämä järjestöt ovat itsenäisiä oikeushenkilöitä, ja niillä on erilliset budjetit ja tavoitteet, jotka eivät aina vastaa toisiaan. Näin ollen ne vastaavat omasta järjestötoiminnastaan ja puolustavat omia erityisiä intressejään – –. Se seikka, että nyt esillä olevassa asiassa nämä järjestöt koordinoivat paljon omaa ja jäsentensä toimintaa yhteisten tavoitteiden saavuttamiseksi, ei johda siihen, että nämä järjestöt eivät ole vastuussa omasta osuudestaan kilpailusääntöjen rikkomisessa. 343 Lisäksi toisin kuin kantajat ilmeisesti väittävät, riidanalaisella päätöksellä ei määrätty sakkoja niiden suorille tai välillisille perusjäsenille. Yritysten yhteenliittymän jäsenten liikevaihdon huomioon ottaminen 10 prosentin enimmäismäärän määrittämisessä ei merkitse, että niille on määrätty sakko – – 344 Tästä seuraa, että tässä asiassa kilpailusääntöjen rikkojat eivät ole samoja, koska riidanalaisessa päätöksessä ei määrätä useita seuraamuksia samoille yksiköille tai henkilöille samojen tosiseikkojen perusteella. Näin ollen on todettava, että ne bis in idem -periaatetta ei ole loukattu. Koska kantajien suorille tai välillisille jäsenille ei ole määrätty kaksinkertaisia sakkoja yhdestä ja samasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, toisin kuin Ranskan tasavalta väittää, käsiteltävänä olevassa asiassa ei ole myöskään loukattu suhteellisuusperiaatetta.” ( 40 )
92.

Tässä on tarpeen lyhyesti kerrata tosiasiallinen tilanne. Yhteisöjen kaikkien entisten virkamiesten eläkkeille on olemassa perusmäärä, jota ei uusissa henkilöstösäännöissä säädetyssä järjestelmässä voida eläkeläisen asuinpaikasta riippumatta koskaan alentaa. Toisin sanoen pienin korjauskerroin on 100 prosenttia (joka tietenkin vastaa sitä, ettei korjauskerrointa olisi lainkaan). Tällainen eläkkeen ”vähimmäistaso” on asetuksen N:o 31/2005 3 artiklan nojalla taattu esimerkiksi Tšekissä, Virossa, Kreikassa, Espanjassa, Kyproksessa, Latviassa, Liettuassa, Unkarissa, Maltassa, Puolassa, Portugalissa, Sloveniassa ja Slovakiassa asuville eläkeläisille sekä henkilöstösääntöjen liitteen XI mukaisesti Belgiassa ja Luxemburgissa asuville eläkeläisille; viimeksi mainittuihin kahteen jäsenvaltioon korjauskertoimia ei käytetä. Muiden jäsenvaltioiden osalta kantajan tilanteessa oleviin eläkeläisiin, joiden eläkeoikeudet ovat syntyneet ennen uusien henkilöstösääntöjen voimaantuloa, sovelletaan korjauskerrointa, joka on laskettu sen jäsenvaltion, jossa he asuvat, ja Belgian elinkustannusten välisen eron perusteella (vrt. uusien henkilöstösääntöjen liitteessä XI oleva 1 artiklan 3 kohdan a alakohdan ii alakohta); tämä korjauskerroin siis nostaa tosiasiassa maksetun eläkkeen määrää. Edellä mainitun asetuksen N:o 31/2005 3 artiklan nojalla kyseinen korjauskerroin esimerkiksi Yhdistyneen kuningaskunnan osalta oli 1.7.2004 lähtien 137,5 prosenttia.
10.

Kuudennen direktiivin 4 artiklan 5 kohdan eri alakohdat liittyvät siis läheisesti toisiinsa. Tämän säännöksen toisen alakohdan soveltaminen edellyttää, että kyseinen toiminta kuuluu ensimmäisen alakohdan soveltamisalaan. Yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut tätä säännöstä niin, että siinä asetetaan arvonlisäverovelvollisuuden ulkopuolelle jäämiselle kaksi edellytystä, joiden on täytyttävä samanaikaisesti. Ensinnäkin toiminnan harjoittajan on oltava julkisyhteisö, ja toiseksi toimintaa on harjoitettava viranomaisen ominaisuudessa. Yhteisöjen tuomioistuin on sittemmin täsmentänyt, että viranomaisen ominaisuudessa harjoitettava toiminta on sellaista toimintaa, jota julkisoikeudelliset yhteisöt harjoittavat niitä erityisesti koskevan oikeudellisen järjestelmän piirissä, eikä se sisällä sellaista toimintaa, jota ne harjoittavat samoilla oikeudellisilla edellytyksillä kuin yksityiset taloudelliset toimijat. ( 5 )
53.

Tulos, johon kansalainen direktiivin perusteella päätyy, vaikka täyttääkin soveltamisen muodolliset vaatimukset, ei vastaa tilannetta, jossa ammattia on harjoitettu itsenäisenä ammatinharjoittajana tai palkatussa työssä muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa ammatillinen pätevyys on hankittu, eikä tilannetta, jossa ammatillinen pätevyys on hankittu muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jonka kansalaisuus asianomaisella on, eikä tilannetta, jossa peruskoulutusta täydentävä yliopistollinen pätevyys on hankittu toisessa jäsenvaltiossa tai sen alaisuudessa. Tässä tilanteessa henkilö voisi ryhtyä kotijäsenvaltiossaan vastavuoroisen tunnustamisen perusteella harjoittamaan ammattia, johon hänellä ei sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaan ole tarvittavaa ammattipätevyyttä. Direktiivin kymmenennessä perustelukappaleessa todetaan kuitenkin selvästi, että käyttöön otetulla tunnustamista koskevalla yleisellä järjestelmällä ”ei ole tarkoitus muuttaa niitä ammattisääntöjä, ammattietiikkaan liittyvät säännöt mukaan lukien, joita sovelletaan jokaiseen jäsenvaltion alueella ammattia harjoittavaan henkilöön, eikä olla soveltamatta näitä sääntöjä muuttajiin”. Tässä tilanteessa ja riippumatta yhteisön oikeuden soveltamista koskevien edellytysten muodollisesta noudattamisesta saavutettu tulos on tällöin selvästi direktiivin tavoitteen vastainen.
116.

Ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle on ilmoitettava, että jos jäsenvaltio on rikkonut yhteisön oikeutta julkisen viranomaisen syyksi luettavalla toiminnalla, yksityisillä, joille on aiheutunut vahinkoa, on oikeus vahingonkorvaukseen silloin, kun kolme edellytystä täyttyvät, toisin sanoen, kun rikotun oikeusnormin tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille, kun rikkominen on riittävän ilmeinen ja kun yksityisille aiheutunut vahinko on välittömässä syy-yhteydessä tähän rikkomiseen. ( 43 ) Tällä edellytyksellä valtion on korvattava sen syyksi luettavasta yhteisön oikeuden rikkomisesta aiheutuneen vahingon seuraukset korvausvastuuta koskevan kansallisen lainsäädännön mukaan, kunhan kansallisen lainsäädännön vahingonkorvausta koskevat edellytykset eivät ole epäedullisempia kuin edellytykset, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia, ja kunhan niillä ei tehdä korvauksen saamista käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi.
133.

Yhteisöjen tuomioistuin on jo hyväksynyt sen, että julkisiin hankintasopimuksiin voidaan sisällyttää sosiaalisia vaatimuksia, ( 42 ) ja lisäksi tämä seikka on vahvistettu direktiivissä 2004/18. Kyseisen direktiivin 26 artikla, jonka otsikko on ”Hankintasopimuksen toteuttamisen ehdot”, on nimittäin seuraava: ”Hankintaviranomaiset voivat asettaa hankintasopimuksen toteuttamista koskevia erityisehtoja edellyttäen, että ehdot ovat yhteisön oikeuden mukaisia ja että niistä on ilmoitettu hankintailmoituksessa tai tarjouspyyntöasiakirjoissa. Hankintasopimuksen toteuttamisen ehdoissa voidaan käsitellä erityisesti sosiaalisia ja ympäristönäkökohtia.” ( 43 )
10.

Tiettyjä yhteisön tukijärjestelmiä koskevan yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 23.12.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3887/92, ( 11 ) sellaisena kuin se on muutettuna 29.7.1998 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1678/98, ( 12 ) 6 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Hallinnolliset ja paikalla tehtävät tarkastukset on tehtävä siten, että varmistetaan tukien ja palkkioiden myöntämistä koskevien edellytysten noudattaminen. 2. Asetuksen (ETY) N:o 3508/92 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin hallinnollisiin tarkastuksiin on kuuluttava erityisesti seuraavat: a) ilmoitettujen lohkojen ja eläinten ristiintarkastukset sen varmistamiseksi, että tukea ei myönnetä ilman perusteita kahteen kertaan samana kalenterivuonna, b) – –. ( 13 ) 3. Paikalla tehtävien tarkastusten on koskettava merkittävää otosta hakemuksista. Tämän otoksen on edustettava vähintään: — – – — 5:tä prosenttia pinta-alatukihakemuksista; tämä osuus vähennetään kuitenkin 3 prosenttiin niiden pinta-alatukihakemusten osalta, joita on enemmän kuin 700000 jäsenvaltiota ja kalenterivuotta kohti. Jos paikalla tehtävissä tarkastuksissa ilmenee merkittäviä epäsäännönmukaisuuksia yhdellä alueella tai osalla siitä, toimivaltaisten viranomaisten on tehtävä lisätarkastuksia kyseisenä vuonna ja lisättävä seuraavana vuonna tarkastettavien hakemusten määrää tämän alueen tai alueen osan osalta. 4. Toimivaltaisen viranomaisen on määritettävä hakemukset, joita paikalla tehtävät tarkastukset koskevat, erityisesti riskinarvioinnin ja jätettyjen hakemusten edustavuuden perusteella. Riskinarvioinnissa on otettava huomioon: — tukien määrät, — lohkojen määrä ja hakemuksen kohteena oleva ala tai eläinten määrä, — kehitys verrattuna edelliseen vuoteen, — aikaisempien vuosien tarkastusten yhteydessä tehdyt havainnot, — muut jäsenvaltioiden myöhemmin määrittelemät tekijät, — asetuksen (EY) N:o 820/97 ( 14 ) rikkomiset. – – 7. Viljelylohkot on määritettävä toimivaltaisen viranomaisen määrittelemillä aiheellisilla keinoilla, jotka takaavat mittaukselle vähintään vastaavan tarkkuuden, kuin kansallisissa säännöksissä vaaditaan virallisilta mittauksilta. Kyseisen viranomaisen on määritettävä myös poikkeama ottaen huomioon erityisesti mittaukseen käytetty tekniikka, käytettävissä olevien virallisten asiakirjojen tarkkuus, sijainti (esimerkiksi kaltevuus tai lohkojen muoto) ja seuraavan alakohdan säännökset. – –”
63.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaisi Tribunal du travail de Bruxellesin esittämään ennakkoratkaisupyyntöön seuraavasti: Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavat henkilöstösäännöt ja näiden yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevat palvelussuhteen ehdot, jotka on hyväksytty 29.2.1968 annetulla neuvoston asetuksella (ETY, Euratom, EHTY) N:o 259/68, ovat yleisesti sovellettavia ja kaikilta osiltaan velvoittavia, ja niitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa. Kansallisen tuomioistuimen, jonka tehtävänä on tulkita ja soveltaa kansallista oikeutta, on ratkaistava, muodostavatko nämä asiakirjat edellä mainitut ominaispiirteet huomioon ottaen pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä tarkoitetun ”Belgiassa voimassa olevan kansainvälisen sosiaaliturvasopimuksen”.
120.

Se, että tällaiset objektiiviset tiedot ovat yleisesti saatavilla, on siis välttämätöntä terveydenhuoltoalan ammattilaisten vapaan liikkuvuuden toteuttamiseksi. Lisäksi tällä tavalla parannetaan kansanterveyden suojelua edistämällä potilaiden liikkuvuutta unionin sisällä. Se, miten yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö on kehittynyt asiassa Decker ( 62 ) ja edellä mainitussa asiassa Kohll annettujen tuomioiden jälkeen, osoittaa, että potilaat etsivät yhä enemmän terveydenhoitoa muista jäsenvaltioista. Tällä suuntauksella on monia eri syitä. Potilaat voivat haluta tällä tavalla edullisempia hoitoja tai palveluja, joita ei ole tarjolla heidän asuinvaltiossaan, tai he voivat haluta, että heitä hoidetaan nopeammin kuin heitä hoidettaisiin heidän asuinvaltioissaan. Myös tällä potilaiden liikkuvuudella, jonka ansiosta potilaiden saatavilla on enemmän hoitoja kuin heillä olisi heidän omassa jäsenvaltiossaan, edistetään kansanterveyden suojelua.
Brysselin yleissopimus – 21 artikla – Vireilläolovaikutus (lis pendens) – Kanteet, joilla on sama kohde ja peruste – Sopimus toimivaltaisesta tuomioistuimesta – Toimivaltaisesta tuomioistuimesta tehdyssä sopimuksessa määrätyn tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, velvollisuus jättää asia tutkimatta – Tällaisen velvollisuuden puuttuminen – Edellytykset – Sen valtion tuomioistuimessa käytävän oikeudenkäynnin kohtuuton kesto, jossa kanne on ensin nostettu – Tehoton peruste
9.

Ensiksi muistutan oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tarkoituksesta. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tarkoituksena on antaa asianomaiselle jäsenvaltiolle yhtäältä tilaisuus täyttää yhteisön oikeuden mukaiset velvoitteensa ja toisaalta tilaisuus puolustautua komission esittämiä väitteitä vastaan. Lisäksi oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä määritetään oikeusriidan kohde. Näin ollen tietyssä asiassa käydyn oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn on täytettävä kaksi edellytystä: jäsenvaltioille on annettava tilaisuus puolustautua ja menettelyn kohteen on oltava selvä. Minusta on täysin selvää, että nyt esillä olevassa tapauksessa nämä molemmat edellytykset täyttyvät. Se, mistä Saksan hallitus arvostelee komissiota, ei niinkään ole se, että Saksan hallitus ei olisi voinut puolustautua, vaan se, että komissio ei ole pitänyt Saksan hallituksen puolustuksekseen esittämää pätevänä syynä.