ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Sähköisistä viestintäverkoista ja ‑palveluista (yleispalvelu ja käyttäjien oikeudet) vuonna 2011 annettu Euroopan yhteisöjen asetus (European Communities (Electronic Communications Networks and Services) (Universal Service and Users Rights) Regulations 2011) (S.I. nro 337; jäljempänä kansallinen yleispalveluasetus) sisältää 11 §:n, jonka otsikko on ”Yleispalveluvelvollisuuksista aiheutuvien kustannusten laskeminen” ja jossa säädetään seuraavaa: ”(1) Jos yritys, jolla on [yleispalveluvelvollisuus], haluaa saada rahoitusta tämän velvollisuuden täyttämisestä aiheutuneisiin nettokustannuksiin, se voi esittää sääntelyviranomaiselle kirjallisen pyynnön tällaisen rahoituksen saamiseksi. (2) Edellä olevan 1 momentin nojalla tehtyyn pyyntöön on oheistettava kaikki pyynnön perusteena olevat tiedot, jotka sääntelyviranomainen kohtuudella edellyttää 3 momentin soveltamista varten. Tiedot voivat koskea mitä tahansa sääntelyviranomaisen vahvistamaa ajanjaksoa. (3) Sääntelyviranomainen nojautuu tietoihin, mukaan lukien 2 momentin nojalla toimitetut tiedot, jotka se katsoo riittäviksi tässä momentissa tarkoitetun määrittelyn tekemiseksi, ja määrittää, voiko 1 momentissa tarkoitettu velvollisuus muodostaa asianomaiselle yritykselle kohtuuttoman rasitteen. (4) Jos sääntelyviranomainen päättää, että 1 momentissa tarkoitettu velvollisuus voi muodostaa kohtuuttoman rasitteen, sen on laskettava tämän velvollisuuden täyttämisen nettokustannukset seuraavien seikkojen perusteella: a) nettokustannukset, jotka on laskettu liitteessä 2 olevassa A osassa annettujen tietojen mukaisesti, ottaen huomioon yrityksen mahdollisesti saama kaupallinen hyöty; tai b) tarvittaessa nimeämismenetelmällä 7 §:n 3 momentin mukaisesti määritetyt nettokustannukset. (5) Edellä 1 momentissa tarkoitetun nimetyn yrityksen on annettava tiedot, joita sääntelyviranomainen kohtuudella edellyttää 4 momentin soveltamista varten. (6) Jos sääntelyviranomainen katsoo, että 1 momentissa tarkoitettu velvollisuus ei aiheuta kohtuutonta rasitetta, sen on ilmoitettava tästä määrittelystä ja sen perusteista asianomaiselle yritykselle heti, kun se on kohtuudella mahdollista tämän määrittämisen jälkeen. – –”
51

Unionin tuomioistuin on siten katsonut, että EU-tavaramerkkejä käsittelevän tuomioistuimen on ratkaistava EU-tavaramerkin mitättömyyttä koskeva vastakanne, joka on nostettu asetuksen N:o 2017/1001 128 artiklan 1 kohdan mukaisesti kyseisen asetuksen 124 artiklan a alakohdassa tarkoitetun kyseistä tavaramerkkiä koskevan loukkauskanteen yhteydessä, ennen kuin se voi ratkaista loukkauskanteen, jota vastaan on vedottu samaan ehdottomaan mitättömyysperusteeseen (ks. vastaavasti tuomio 19.10.2017, Raimund, C-425/16, EU:C:2017:776, 33 ja 34 kohta).
8

Kyseisen direktiivin 6 artiklassa, jonka otsikkona on ”Harkinta-aika”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kyseisille kolmannen maan kansalaisille annetaan harkinta-aika, jotta he voivat toipua kokemuksistaan ja päästä rikoksiin syyllistyneiden henkilöiden vaikutuspiiristä niin, että he kykenevät tekemään perustellun päätöksen siitä, tekevätkö he yhteistyötä toimivaltaisten viranomaisten kanssa. Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun harkinta-ajan kesto ja alkamishetki määritellään kansallisen lainsäädännön mukaisesti. 2. Harkinta-ajan kuluessa ja siihen asti, kun toimivaltaiset viranomaiset ovat tehneet päätöksen, asianomaisilla kolmannen maan kansalaisilla on oikeus saada 7 artiklassa tarkoitettu kohtelu, eikä heitä koskevaa maastapoistamistoimenpidettä saa panna täytäntöön. 3. Harkinta-aika ei anna kyseiselle henkilölle tämän direktiivin mukaista oleskeluoikeutta. 4. Jäsenvaltio voi milloin tahansa keskeyttää harkinta-ajan, jos toimivaltaiset viranomaiset ovat todenneet, että kyseinen henkilö on aktiivisesti, vapaaehtoisesti ja omasta aloitteestaan solminut uudelleen siteet 2 artiklan b ja c alakohdassa tarkoitettuihin rikoksiin syyllistyneisiin henkilöihin tai jos tämä on tarpeen yleiseen järjestykseen ja kansallisen turvallisuuden suojaamiseen liittyvistä syistä.”
9

Mainitun direktiivin 4 artiklan 1–3 kohdan sanamuoto on seuraava: ”1. Jäsenvaltioiden on nimettävä kaikkia menettelyjä varten määrittävä viranomainen, joka on vastuussa hakemusten asianmukaisesta tutkinnasta tämän direktiivin mukaisesti. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tällä viranomaisella on käytettävissään asianmukaiset resurssit, mukaan lukien riittävä määrä pätevää henkilöstöä voidakseen hoitaa tehtävänsä tämän direktiivin mukaisesti. 2. Jäsenvaltiot voivat säätää, että jokin muu kuin 1 kohdassa tarkoitettu viranomainen on vastuussa a) tapausten käsittelystä [kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön johonkin jäsenvaltioon jättämän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteiden ja ‑menettelyjen vahvistamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] asetuksen (EU) N:o 604/2013 [(EUVL 2013, L 180, s. 31)] mukaisesti; ja b) maahantuloluvan myöntämisestä tai epäämisestä noudatettaessa 43 artiklassa säädettyä menettelyä, ellei kyseisessä artiklassa säädetyistä edellytyksistä muuta johdu, ja määrittävän viranomaisen perustellun lausunnon perusteella. 3. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että 1 kohdassa tarkoitettu määrittävän viranomaisen henkilöstö on asianmukaisesti koulutettu. Tätä varten jäsenvaltioiden on tarjottava asiaankuuluvaa koulutusta – –. Jäsenvaltioiden on otettava huomioon myös Euroopan turvapaikka-asioiden tukiviraston (EASO) järjestämä ja kehittämä asiaankuuluva koulutus. Henkilöillä, jotka puhuttelevat hakijoita tämän direktiivin nojalla, on myös oltava yleistiedot ongelmista, jotka saattavat vaikuttaa kielteisesti hakijan kykyyn tulla kuulluksi, kuten viitteet siitä, että hakijaa on saatettu aiemmin kiduttaa.”
54

Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäiseen osaan on vastattava, että arvonlisäverodirektiivin 184–187 artiklaa on tulkittava siten, että verovelvollisella on velvollisuus oikaista tuotantotavaroiden valmistukseen tarkoitettujen tavaroiden tai palvelujen hankintaan sisältyvän arvonlisäveron vähennykset siinä tapauksessa, ettei valmistettuja tuotantotavaroita ole käytetty eikä niitä tulla koskaan käyttämään verollisessa liiketoiminnassa – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava – siitä syystä, että verovelvollisen omistaja tai ainoa osakkeenomistaja on päättänyt asettaa verovelvollisen selvitystilaan ja mainittua verovelvollista on haettu poistettavaksi arvonlisäverovelvollisten rekisteristä ja se on poistettu siitä.
29

Erityisesti kuudennen direktiivin 9 artiklan 2 kohdan b alakohdan osalta oikeuskäytännössä on katsottu, että tässä säännöksessä ilmaistu sääntö on välttämätön, koska kuljetus on erityislaatuinen palvelusuoritus, joka voidaan toteuttaa useiden jäsenvaltioiden alueella, minkä vuoksi sen verotukseen on sovellettava sellaista erilaista perustetta, jolla jäsenvaltioiden verotusvallat on voitava rajata suhteessa toisiinsa. Tämän kuljetuspalveluja koskevan erityisen liittymäsäännön tarkoituksena on varmistaa, että kaikki jäsenvaltiot verottavat niiden alueella suoritettuja kuljetuspalvelujen osia (tuomio 6.11.1997, Reisebüro Binder,C-116/96, EU:C:1997:520, 13 ja 14 kohta).
25

Aluksi on huomautettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan verovelvollisen oikeus vähentää siitä arvonlisäverosta, jonka maksamiseen se on velvollinen, arvonlisävero, joka sen on maksettava tai jonka se on maksanut sille luovutetuista tavaroista tai suoritetuista palveluista, on unionin lainsäädännöllä käyttöön otetun yhteisen arvonlisäverojärjestelmän perusperiaate. Vähennysjärjestelmällä, johon arvonlisäverodirektiivin 168 artikla kuuluu, pyritään vapauttamaan elinkeinonharjoittaja kokonaan sen kaiken liiketoiminnan yhteydessä maksamasta tai maksettavasta arvonlisäverosta. Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä takaa neutraalisuuden kaiken liiketoiminnan verorasituksen suhteen riippumatta tämän toiminnan tarkoituksesta tai tuloksesta edellyttäen, että kyseinen toiminta sinänsä on lähtökohtaisesti arvonlisäverollista (ks. vastaavasti tuomio 15.9.2014, Senatex, C‑518/14, EU:C:2016:691, 26 ja 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kuten unionin tuomioistuin on katsonut useaan kertaan, arvonlisäverodirektiivin 167 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa säädetty vähennysoikeus kuuluu erottamattomasti arvonlisäverojärjestelmään eikä sitä lähtökohtaisesti voida rajoittaa (tuomio 16.10.2019, Glencore Agriculture Hungary, C‑189/18, EU:C:2019:861, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
34

Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos siis esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimella on lähtökohtaisesti velvollisuus vastata niihin (tuomio 23.11.2021, IS (Välipäätöksen lainvastaisuus), C‑564/19, EU:C:2021:949, 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
81

On todettava, että katsottuaan, että asetuksen N:o 1303/2013 sanamuodon mukaisesta, kontekstuaalisesta ja teleologisesta tulkinnasta seuraa, että koheesiorahastosta ja EAKR:stä maksettavan määrän laskemiseen kyseisen asetuksen 139 artiklan 6 kohdan a alakohdan mukaisesti sovellettava osarahoitusosuus on osarahoitusosuus, joka oli voimassa sinä päivänä, jona asianomainen jäsenvaltio esitti kyseisen tilivuoden osalta välimaksua koskevan lopullisen pyynnön, unionin yleinen tuomioistuin tutki ja hylkäsi valituksenalaisen tuomion 52–71 kohdassa perustelut, jotka Romania oli esittänyt tukeakseen väitettä, jonka mukaan asetuksen N:o 1303/2013 mainitussa 139 artiklan 6 kohdan a alakohdassa tarkoitettu sovellettava osarahoitusosuus on tilien hyväksymisen ajankohtana voimassa oleva osarahoitusosuus.
12

Saman direktiivin 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Tavaramerkkiin kuuluvat oikeudet”, säädetään seuraavaa: ”1. Rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on yksinoikeus tavaramerkkiin. Tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa: a) merkkiä, joka on sama kuin tavaramerkki ja samoja tavaroita tai palveluja varten kuin ne tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkki on rekisteröity; b) merkkiä, joka sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran, joka sisältää myös vaaran merkin ja tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Jäsenvaltio voi myös säätää, että haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan elinkeinotoiminnassa käyttämästä merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin tavaramerkki, vaikka tavarat tai palvelut, joita varten merkki on, eivät ole samankaltaisia kuin ne, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, milloin viimeksi mainittu tavaramerkki on laajalti tunnettu tässä jäsenvaltiossa ja merkin aiheeton käyttö merkitsee tavaramerkin erottuvuuden tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka on haitaksi tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle. 3. Edellä 1 ja 2 kohdassa säädetyin edellytyksin voidaan kieltää muun muassa: a) merkin paneminen tavaroihin tai niiden päällyksiin; b) tavaroiden tarjoaminen tai liikkeelle laskeminen tai niiden varastoiminen tällaista tarkoitusta varten merkkiä käyttäen taikka palvelujen tarjoaminen tai suorittaminen merkkiä käyttäen; c) tavaroiden maahantuonti tai maastavienti merkkiä käyttäen; d) merkin käyttäminen liikeasiakirjoissa ja mainonnassa. – – 5. Mitä 1–4 kohdassa säädetään, ei estä jäsenvaltioita soveltamasta niiden säännöksiä suojasta muuhun tarkoitukseen kuin tavaroiden tai palvelujen erottamiseksi tapahtuvaa merkin käyttämistä vastaan, jos merkin aiheeton käyttö merkitsee tavaramerkin erottuvuuden tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka on haitaksi tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle.”
Elintarvikkeiden mikrobiologisista vaatimuksista 15.11.2005 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2073/2005, sellaisena kuin se on muutettuna 7.2.2019 annetulla komission asetuksella (EU) 2019/229, 3 artiklan 1 kohdan ja liitteessä I olevan 1 luvun 1.2 kohdan säännöksiä on tulkittava siten, että kun valmistaja ei pysty osoittamaan toimivaltaista viranomaista tyydyttävällä tavalla, että elintarvikkeet eivät ylitä Listeria monocytogenes ‑bakteerin esiintymistä koskevaa rajaa, joka on 100 pesäkkeen muodostavaa yksikköä grammassa (g), koko myyntiaikanaan, elintarvikkeisiin, jotka on saatettu markkinoille niiden myyntiaikana, ei sovelleta mainitun liitteen I kyseisessä 1.2 kohdassa säädettyä rajaa, jonka mukaan 25 grammassa asianomaista elintarviketta ei ole todettavissa Listeria monocytogenes ‑bakteeria.
(39)

Kun on kyse verkkosivuston kautta tehtävistä etäsopimuksista, on tärkeää varmistaa, että kuluttaja kykenee kaikilta osin lukemaan ja ymmärtämään sopimuksen pääkohdat ennen tilauksensa tekemistä. Siksi tässä direktiivissä olisi säädettävä, että näiden kohtien on oltava näkyvillä tilauksen tekemiseksi vaaditun vahvistuksen välittömässä läheisyydessä. Lisäksi on tärkeää varmistaa, että kuluttaja voi tällaisissa tilanteissa määrittää hetken, jolloin hän sitoutuu maksamaan elinkeinonharjoittajalle. Siksi kuluttajan huomio olisi yksiselitteisen sanamuodon avulla kiinnitettävä siihen, että tilauksen tekemiseen liittyy velvollisuus maksaa elinkeinonharjoittajalle.”
27

Se muistuttaa tältä osin, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivillä 2008/94 on sosiaalinen päämäärä, jonka tarkoituksena on taata kaikille työntekijöille työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa tietty vähimmäissuoja (ks. vastaavasti tuomio 10.2.2011, Andersson, C‑30/10, EU:C:2011:66, 25 kohta ja tuomio 5.11.2014, Tümer, C‑311/13, EU:C:2014:2337, 37 kohta) ja että jäsenvaltiot voivat jättää tietyt henkilöt tämän suojan ulkopuolelle vain tietyissä tässä direktiivissä määritetyissä erityistapauksissa (ks. vastaavasti tuomio 16.12.1993, Wagner Miret, C‑334/92, EU:C:1993:945, 14 kohta; tuomio 17.11.2011, van Ardennen, C‑435/10, EU:C:2011:751, 39 kohta ja tuomio 5.11.2014, Tümer, C‑311/13, EU:C:2014:2337, 37 kohta). Lisäksi mahdollisen oikeuden epäämisen on oltava objektiivisesti perusteltua ja sen on oltava väärinkäytösten estämiseksi tarpeellinen toimenpide (tuomio 21.2.2008, Robledillo Núñez, C‑498/06, EU:C:2008:109, 44 kohta).
1)

Ranskan tasavalta – on jättänyt noudattamatta ilmanlaadusta ja sen parantamisesta 21.5.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/50/EY 13 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteen XI kanssa, mukaisia jäsenyysvelvoitteitaan, kun se on ylittänyt systemaattisesti ja jatkuvasti PM10-hiukkasten päiväkohtaisen raja-arvon 1.1.2005 lähtien Pariisin taajamassa ja ilmanlaadun arviointialueella (FR04A01/FR11ZAG01) ja 1.1.2005 alkaen vuoteen 2016 asti Martinique/Fort-de-Francen alueella (FR39N10/FR02ZAR01), ja – on näillä kahdella alueella 11.6.2010 lähtien jättänyt noudattamatta direktiivin 2008/50/EY 23 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan, luettuna yhdessä direktiivin liitteen XV kanssa, mukaisia jäsenyysvelvoitteitaan ja erityisesti velvoitettaan huolehtia siitä, että ylityksen kesto jää mahdollisimman lyhyeksi.
86

Edellä esitetyn perusteella kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2015/2436 10 artiklan 2 kohtaa ja 15 artiklaa on tulkittava siten, että tavaramerkin haltijalla on oikeus estää rinnakkaistuojaa pitämästä kaupan lääkettä, joka on pakattu uudelleen uuteen ulompaan päällykseen, johon tämä tavaramerkki on kiinnitetty, kun alkuperäisen ulomman päällyksen avaamisen näkyvät jäljet, jotka mahdollisesti aiheutuisivat tämän lääkkeen uudelleenmerkinnästä, johtuisivat epäilemättä kyseisen rinnakkaistuojan toteuttamasta mainitun lääkkeen uudelleenpakkaamisesta, paitsi jos nämä jäljet aiheuttavat tuontijäsenvaltion markkinoilla tai merkittävällä osalla näitä markkinoita sen, että huomattava osuus kuluttajista tuntee niin suurta vastahakoisuutta näin uudelleenpakattuja lääkkeitä kohtaan, että tämä muodostaisi esteen tosiasialliselle pääsylle näille markkinoille, mikä on osoitettava tapauskohtaisesti.
5

Kyseisen asetuksen 7 artiklan, jonka otsikkona on ”Oikeus korvaukseen”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos tähän artiklaan viitataan, matkustajan on saatava seuraavan suuruinen korvaus: a) 250 euroa lentojen osalta, joiden pituus on enintään 1500 kilometriä; b) 400 euroa yhteisön sisäisten lentojen osalta, joiden pituus on yli 1500 kilometriä, ja muiden lentojen osalta, joiden pituus on yli 1500 mutta alle 3500 kilometriä; c) 600 euroa lentojen osalta, joihin ei voida soveltaa a tai b alakohtaa. Lennon pituutta määriteltäessä on perusteena käytettävä viimeistä määräpaikkaa, johon matkustaja saapuu myöhässä aikataulun mukaisesta saapumisajasta siksi, että lennolle pääsy on evätty tai lento on peruutettu.”
12

Kyseisen direktiivin 30 artiklan, jonka otsikko on ”Sääntelyelin”, sanamuoto oli seuraava: ”1. Jäsenvaltioiden on perustettava sääntelyelin, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 21 artiklan 6 kohdan soveltamista. Elimen, joka voi olla liikenneasioista vastaava ministeriö tai jokin muu elin, on oltava organisaatioltaan, rahoituspäätöksiltään, oikeudelliselta rakenteeltaan ja päätöksenteoltaan infrastruktuurin hallinnoista, hinnoitteluelimistä, käyttöoikeuksia myöntävistä elimistä sekä hakijoista riippumaton. Sen on lisäksi oltava toiminnallisesti riippumaton kaikista toimivaltaisista viranomaisista, jotka osallistuvat julkista palveluhankintaa koskevan sopimuksen tekemiseen. Elimen on toimittava tässä artiklassa esitettyjen periaatteiden mukaisesti, joiden mukaan muutoksenhaku‑ ja lainsäädäntötehtävät voidaan antaa erillisten elinten tehtäväksi. 2. Hakijalla on oikeus vedota sääntelyelimeen, jos se katsoo tulleensa kohdelluksi epäoikeudenmukaisesti, syrjityksi tai muulla tavalla loukatuksi erityisesti infrastruktuurin hallinnon tai tapauskohtaisesti rautatieyrityksen tekemissä päätöksissä, jotka koskevat: a) verkkoselostusta; – – d) hinnoittelujärjestelmää; e) hakijalta perittävien tai perittäväksi tarkoitettujen infrastruktuurimaksujen suuruutta tai määräytymisperusteita; f) käyttöoikeutta koskevia [direktiivin 91/440, sellaisena kuin se on muutettuna 29.4.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2004/51/EY (EUVL 2004, L 164, s. 164)] 10 artiklan mukaisia järjestelyjä – – 3. Sääntelyelimen on varmistettava, että infrastruktuurin hallinnon määräämät maksut ovat II luvun mukaisia ja ketään syrjimättömiä. Infrastruktuurimaksujen tasoa koskevat neuvottelut hakijoiden ja infrastruktuurin hallinnon välillä sallitaan ainoastaan, jos ne käydään sääntelyelimen johdolla. Sääntelyelimen on puututtava asiaan, jos neuvottelut saattavat rikkoa tässä direktiivissä säädettyjä vaatimuksia. – – 5. Sääntelyelimen on ratkaistava valitukset ja toteutettava toimet tilanteen korjaamiseksi kahden kuukauden kuluessa tietojen vastaanottamisesta. Sen estämättä, mitä 6 kohdassa säädetään, sääntelyelimen tekemä päätös sitoo kaikkia niitä, jotka kuuluvat päätöksen soveltamisalaan. – – 6. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että sääntelyelimen päätökset voidaan saattaa tuomioistuimen tutkittavaksi.”
65

Kuten julkisasiamies on lisäksi todennut ratkaisuehdotuksensa 77 kohdassa, asetuksissa N:o 338/97 ja N:o 865/2006 saatetaan tasapainoon tämä oikeus ja luonnonvaraisten lajien suojeluun liittyvät vaatimukset. On vielä täsmennettävä, että tällaisilla vaatimuksilla voidaan perustella se, että uhanalaisten lajien yksilöiden kaupan pitäminen on lähtökohtaisesti kiellettyä. Erityisesti ET:n väitteestä, jonka mukaan tämä kaupan pitäminen on omiaan vähentämään näiden lajien yksilöiden kiinniottamisen määrää luonnossa, riittää, kun todetaan, että tällainen kaupan pitäminen edistää tällaisten yksilöiden hankintaa koskevien markkinoiden luomista, ylläpitämistä tai laajentamista. Unionin lainsäätäjä on kuitenkin voinut katsoa, että jo tällaisten markkinoiden olemassaolo muodostaa tietyssä määrin uhan uhanalaisten lajien säilymiselle.
142

Komission suosituksen ja Saksan liittotasavallan huomautusten osalta on toiseksi sitä vastoin ilmeistä, että vaikka unionin yleinen tuomioistuin on itse huomauttanut valituksenalaisen määräyksen 39 kohdassa, että asetuksella N:o 1049/2001 on vain ohjeellista arvoa tutkittaessa asiakirjojen poistamista koskevaa vaatimusta, se on tästä lähtökohdasta ja siitä huolimatta, mitä tämän tuomion 131 ja 133 on esitetty, nojautunut todellisuudessa yksinomaan kyseisen asetuksen säännöksiin ja etenkin sen 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan kolmanteen luetelmakohtaan, joka koskee kansainvälisten suhteiden suojaa, oikeuttaakseen näiden asiakirjojen poistamisen.
Julkisista hankinnoista ja direktiivin 2004/18/EY kumoamisesta 26.2.2014 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2014/24/EU on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle tai käytännölle, jonka mukaan sellaisen hankintasopimuksen, jonka sopimuspuoleksi on alun perin valittu ilman tarjouskilpailua in house ‑yksikkö, jossa hankintaviranomainen on käyttänyt yhdessä muiden kanssa vastaavaa määräysvaltaa kuin omissa yksiköissään, toteuttamista jatkaa automaattisesti kyseisen yksikön tarjouspyyntömenettelyn päätteeksi hankkinut talouden toimija , kun tällä hankintaviranomaisella ei ole tällaista määräysvaltaa kyseisessä talouden toimijassa eikä sillä ole omistusosuutta toimijasta.
51

Esitettyihin kysymyksiin on kaiken edellä esitetyn perusteella vastattava, että asetuksen N:o 650/2012 13 ja 28 artiklaa on tulkittava siten, että perillisen asuinpaikkajäsenvaltionsa tuomioistuimessa tekemää perinnöstä luopumista koskevaa ilmoitusta pidetään muodollisesti pätevänä, jos kyseisessä tuomioistuimessa sovellettavia muotovaatimuksia on noudatettu, vaikka ilmoitus ei täyttäisi perimykseen sovellettavassa laissa asetettuja muotovaatimuksia.
16

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 120 artiklan c alakohtaan liittyvästä vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että kannekirjelmässä on mainittava selvästi ja täsmällisesti oikeudenkäynnin kohde ja esitettävä yhteenveto kanteen tueksi vedotuista perusteista, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa. Tästä johtuu, että niiden oleellisten tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen, joihin kanne perustuu, on ilmettävä johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi itse kannekirjelmän tekstistä ja että kannekirjelmän vaatimukset on muotoiltava yksiselitteisesti, jottei unionin tuomioistuin lausuisi kanteen ulkopuolelta tai jättäisi lausumatta jostakin kanneperusteesta (tuomio 31.10.2019, komissio v. Alankomaat, C-395/17, EU:C:2019:918, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).