ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21.12.1988 annettuun ensimmäiseen neuvoston direktiiviin 89/104/ETY (EYVL 1989, L 40, s. 1) sisältyvän 5 artiklan, jonka otsikko on ”Tavaramerkkiin kuuluvat oikeudet”, 1 ja 2 kohdassa säädettiin seuraavaa: ”1. Rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on yksinoikeus tavaramerkkiin. Tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa: a) merkkiä, joka on sama kuin tavaramerkki ja samoja tavaroita tai palveluja varten kuin ne tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkki on rekisteröity; b) merkkiä, joka sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran, joka sisältää myös vaaran merkin ja tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Jäsenvaltio voi myös säätää, että haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan elinkeinotoiminnassa käyttämästä merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin tavaramerkki, vaikka tavarat tai palvelut, joita varten merkki on, eivät ole samankaltaisia kuin ne, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, milloin viimeksi mainittu tavaramerkki on laajalti tunnettu tässä jäsenvaltiossa ja merkin aiheeton käyttö merkitsee tavaramerkin erottuvuuden tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka on haitaksi tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle.”
19

Lisäksi on kiistatonta, että palkallisen vuosiloman tarkoituksena on mahdollistaa se, että työntekijä voi levätä ja että hänellä on lepo- ja vapaa-aikaa. Tämä tarkoitus eroaa tältä osin sairauslomaoikeuden tarkoituksesta. Viimeksi mainittu myönnetään työntekijälle, jotta tämä voisi toipua sairaudesta, joka on johtanut tilapäiseen työkyvyttömyyteen (ks. asia C-277/08, Vicente Pereda, tuomio 10.9.2009, Kok., s. I-8405, 21 kohta).
1)

Tietokoneohjelmien oikeudellisesta suojasta 23.4.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/24/EY 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että tietokoneohjelman kappaleen levitysoikeus raukeaa, jos tekijänoikeuden haltija, joka on sallinut – jopa ilmaiseksi – tämän kappaleen lataamisen internetistä tallennusalustalle, on myöntänyt myös kyseisen kappaleen käyttöoikeuden rajoittamattomaksi ajaksi sellaista vastiketta vastaan, jolla se voi saada omistamansa teoksen kappaleen taloudellista arvoa vastaavan korvauksen.
10

InvFG:n II luvussa, johon BMSVG:n 30 §:n 2 momentin 5 kohdan a alakohdassa viitataan, säädetään seuraavaa: ”II luku Ulkomaisten sijoitusrahastojen osuuksien myyntiä koskevat säännökset Soveltamisala 24 § (1) Tämän luvun – – säännöksiä sovelletaan silloin, kun Itävallassa tarjotaan julkisesti osuuksia omaisuuteen, johon sovelletaan ulkomaan lainsäädäntöä ja joka sijoitetaan riskin hajauttamisen periaatteella (ulkomaisten sijoitusrahastojen osuudet). – – Julkisen tarjoamisen sallittavuuden edellytykset 25 § Sijoitusrahaston osuuksien julkinen tarjoaminen on sallittu, jos 1. ulkomainen sijoitusyhtiö ilmoittaa FMA:lle luottolaitoksen, joka täyttää 23 §:n 1 momentissa säädetyt edellytykset ja jonka se nimeää edustajakseen 2. talletuslaitos tai laitos, jolla on toimivalta harjoittaa arvopapereiden säilytystoimintaa, säilyttää rahaston varoja – – 3. yksi tai useampi luottolaitos, joka täyttää 23 §:n 1 momentin toisessa virkkeessä säädetyt edellytykset, nimetään maksulaitokseksi, jonka välityksellä osuuksien haltijat voivat suorittaa tai vastaanottaa maksuja; – – – – Edustaja 29 § (1) Edustaja edustaa ulkomaista sijoitusyhtiötä tuomioistuinasioissa ja muissa asioissa. Sillä katsotaan olevan toimivalta ottaa vastaan sijoitusyhtiölle, osuuksia hallinnoivalle ja niitä myyvälle yhtiölle sekä julkisen tarjouksen tekijälle osoitettuja asiakirjoja. Tätä toimivaltaa ei voida rajoittaa. (2) Suhteessa edustajaan alueellisesti toimivaltainen tuomioistuin on toimivaltainen käsittelemään ulkomaista sijoitusyhtiötä ja osuuksia hallinnoivaa tai niitä myyvää yhtiötä vastaan nostetut kanteet, jotka koskevat ulkomaisten sijoitusrahastojen osuuksien myyntiä Itävallassa, sekä julkisen tarjouksen tekijää vastaan nostetut kanteet. Tästä toimivaltaa koskevasta säännöstä ei voida poiketa sopimuksin. – – Ilmoitusvelvollisuus 30 § (1) Ulkomaisen sijoitusyhtiön on ilmoitettava FMA:lle aikomuksestaan tarjota julkisesti Itävallassa ulkomaisten sijoitusrahastojen osuuksia. (2) Ilmoitukseen on liitettävä seuraavat asiakirjat: [Hyvin yksityiskohtaisia täsmennyksiä asiakirjoista ja tiedoista, jotka on liitettävä tähän ilmoitukseen. Lisäksi säädetään, että FMA perii ilmoituksen käsittelystä 3700 euron suuruisen maksun, ja sille on myös maksettava 1700 euron suuruinen vuotuinen maksu. Jos maksua ei suoriteta määräajassa, tämä on peruste myyntikiellolle.] Odotusaika – Myyntikielto 31 § (1) Ulkomaisten sijoitusrahastojen osuuksien myynti voi alkaa vasta neljän kuukauden kuluttua siitä, kun FMA on saanut täydellisen ilmoituksen, jos FMA ei ole kieltänyt myynnin aloittamista. Myynnin aloittaminen on kiellettävä, jos ulkomainen sijoitusyhtiö ei täytä 25 §:ssä säädettyä edellytystä tai ei tee asianmukaisesti 30 §:ssä tarkoitettua ilmoitusta. – – Mainonta 32 § (1) Kaikki mainonta, jossa mainitaan FMA:lle tässä laissa myönnetty toimivalta, on kielletty. – –”
1)

Unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-137/09, Nike International vastaan SMHV – Muñoz Molina (R10), 24.11.2010 antama tuomio kumotaan siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on kyseisessä tuomiossa yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94, sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1891/2006, 58 artiklan ja asetuksen N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95, sellaisena kuin se on muutettuna 29.6.2005 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1041/2005, 49 säännön vastaisesti katsonut, että sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) ensimmäinen valituslautakunta on 21.1.2009 tekemässään päätöksessä (asia R 551/2008-1) rikkonut asetuksen N:o 2868/95, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1041/2005, 31 säännön 6 kohtaa ja 50 säännön 1 kohtaa, kun se on jättänyt tutkimatta Nike International Ltd:n valituksen.
1.

Maatalous — Eläinten terveyttä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen — Suojautuminen spongiformisilta enkefalopatioilta — Riskitiloilta peräisin olevien maitotuotteiden maahantuonti — Kansalliset kieltotoimenpiteet — Komission päätös, jolla määrätään mainittujen toimenpiteiden keskeyttämisestä — Täytäntöönpanon laiminlyönti — Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen (Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukset N:o 999/2001 ja N:o 178/2002; komission asetus N:o 727/2007; komission päätös 2009/726) (ks. 28–31 ja 36 kohta)
1.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Kyseessä olevien tavaramerkkien samankaltaisuus — Arviointiperusteet — Moniosainen tavaramerkki (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 39–41 kohta)
Komission on noudatettava kolmen kuukauden määräaikaa ilmoitetun kansallisen jakosuunnitelman hylkäämiseksi. Tämän määräajan välttämättömyys johtuu kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja direktiivin 96/61 muuttamisesta annetun direktiivin 2003/87 9 artiklan 1 kohdassa ja 11 artiklan 2 kohdassa säädetystä aikataulusta. Mainitun aikataulun mukaan suunnitelmista on ilmoitettava komissiolle vähintään 18 kuukautta ennen kyseisen kauden alkamista ja ne on pantava täytäntöön jakamalla päästöoikeudet viimeistään 12 kuukautta ennen kauden alkamista. Kun muutetusta kansallisesta jakosuunnitelmasta ilmoitetaan komission hylättyä suunnitelman alkuperäisen version, kyseisen kolmen kuukauden määräajan noudattaminen on entistäkin perustellumpaa, koska ennen suunnitelman täytäntöönpanoa jäljellä oleva aika on paljon lyhyempi kuin suunnitelman ensimmäisen ilmoituksen yhteydessä.

Jos unionin lainsäätäjä on nimittäin katsonut, että kolmen kuukauden määräaika on riittävä, jotta komissio saattaa käyttää valvontavaltaansa ja hylätä ilmoitetun kansallisen jakosuunnitelman, jos se ei ole direktiivin 2003/87 liitteessä III esitettyjen perusteiden mukainen, tätä määräaikaa on sitä suuremmalla syyllä pidettävä riittävänä tarkistettaessa muutettua versiota tästä suunnitelmasta, josta komissio on jo ensimmäisen kerran tutkinut tiedot, jotka koskevat kyseisen suunnitelman kohteena olevaa kansallista teollisuutta.

Unionin yleinen tuomioistuin ei näin ollen ole tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan, että komission toimivaltaan hylätä kansallisen jakosuunnitelman muutettu versio sen jälkeen, kun se oli tehnyt päätöksen hylätä suunnitelman ensimmäinen versio, on sovellettava direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädettyä kolmen kuukauden määräaikaa.

(ks. 52, 55 ja 58 kohta)
Euroopan kemikaaliviraston (ECHA) päätöksen, jolla aine tunnistettiin aineeksi, joka täyttää kemikaalien rekisteröinnistä, arvioinnista, lupamenettelyistä ja rajoituksista (REACH) annetun asetuksen N:o 1907/2006 57 artiklan mukaiset kriteerit, kaltainen toimi voi olla kumoamiskanteen kohteena SEUT 263 artiklan ensimmäisen kohdan toisen virkkeen nojalla, mikäli toimi on Euroopan unionin elimen tekemä ja mikäli sen tarkoituksena on tuottaa oikeusvaikutuksia suhteessa kolmansiin osapuoliin. Oikeudelliset velvollisuudet, jotka aiheutuvat tällaisesta toimesta, voivat koskea asianomaisia henkilöitä vasta, kun kyseisen aineen sisältävä ehdolla olevien aineiden luettelo on julkaistu, koska tällaisesta julkaisemisesta on säädetty tämän artiklan 10 kohdassa.

Jotta asianomaisilla henkilöillä on riittävästi aikaa riitauttaa julkaistu unionin toimi tietoisina kaikista asiaa koskevista seikoista, määräaika kanteen nostamiseksi tällaisesta toimesta alkaa tämän vuoksi SEUT 263 artiklan kuudennen kohdan mukaan kulua vasta sen julkaisemisesta. Viimeksi mainittu määräys ei ole esteenä sille, että kantaja nostaa kanteensa unionin tuomioistuimessa heti, kun riidanalainen päätös tehdään, odottamatta päätöksen tiedoksi antamista tai sen julkaisemista, joten kannetta ei voida jättää tutkittavaksi ottamatta sen perusteella, että se on jätetty unionin tuomioistuimen kirjaamoon ennen tämän päätöksen julkaisemista. On nimittäin niin, että vaikka SEUT 263 artiklassa tarkoitettuja kumoamiskanteen kohteeksi kelpaavia toimia tai päätöksiä ovat sellaiset toimenpiteet, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa kantajan etuihin muuttaen tämän oikeusasemaa selvästi, tässä artiklassa ei täsmennetä, että tällaisen kanteen nostaminen edellyttäisi toimenpiteen julkaisemista tai tiedoksi antamista.

Lisäksi kanteen nostaminen unionin toimesta ennen sen julkaisemista ja heti, kun se on hyväksytty, ei mitenkään vaaranna kanteen nostamisen määräajan tarkoitusta, joka on oikeusvarmuuden turvaaminen välttämällä se, että unionin toimia, joilla on oikeusvaikutuksia, kyseenalaistetaan loputtomiin. Näin ollen on niin, että vaikka toimen julkaiseminen käynnistää kanteen nostamisen määräajanajan, jonka päätyttyä kyseisestä toimesta tulee lopullinen, se ei sitä vastoin muodosta edellytystä oikeudelle nostaa kanne kyseisestä toimesta.

(ks. 33, 35, ja 37–39 kohta)
SEUT 56 artiklassa jäsenvaltioiden kansalaisille ja näin ollen unionin kansalaisille annettuun palvelujen tarjoamisen vapauteen kuuluu passiivinen palvelujen tarjoamisen vapaus eli palvelujen vastaanottajien vapaus mennä toiseen jäsenvaltioon käyttääkseen siellä jotakin palvelua ilman, että siirtymistä rajoitetaan. Niinpä matkailijoita, lääketieteellisen hoidon saajia sekä opinto- tai liikematkalla olevia henkilöitä on pidettävä palvelujen vastaanottajina.

Brysselissä 23.11.1970 allekirjoitetun lisäpöytäkirjan, joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin yhteisön puolesta asetuksella N:o 2760/72, 41 artiklan 1 kohdan käsitettä ”palvelujen tarjoamisen vapaus” on tulkittava siten, ettei se käsitä palveluja vastaanottavien Turkin kansalaisten vapautta mennä jäsenvaltioon vastaanottaakseen siellä palvelun.

Tästä on todettava, että yhtäältä assosiaatiosopimuksen ja sen lisäpöytäkirjan sekä toisaalta perustamissopimuksen välillä on eroja, jotka johtuvat erityisesti palvelujen tarjoamisen vapauden ja henkilöiden liikkumisen vapauden välisestä yhteydestä unionissa. Erityisesti on todettava, että lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohdan tavoite ja asiayhteys, johon kyseinen määräys kuuluu, eroavat perustavanlaatuisesti SEUT 56 artiklan tavoitteesta ja asiayhteydestä, johon se kuuluu, ja erot liittyvät muun muassa siihen, voidaanko kyseisiä määräyksiä soveltaa palvelujen vastaanottajiin.

Ensinnäkin on mainittava, että ETY–Turkki-assosiaatiolla toteutetaan yksinomaan taloudellista tarkoitusta, koska sen tarkoituksena on edistää Turkin taloudellista kehitystä. Assosiaatiosopimuksen tarkoituksena ei sen sijaan ole kehittää unionin kansalaisiin SEUT 21 artiklan mukaan sovellettavaan vapauteen rinnastettavan yleisen henkilöiden liikkumisen vapauden mahdollistavia taloudellisia vapauksia. Kyseisessä sopimuksessa, sen lisäpöytäkirjassa tai assosiaation kehittämisestä 19.9.1980 tehdyssä assosiaationeuvoston päätöksessä N:o 1/80, joka koskee yksinomaan työntekijöiden liikkumisen vapautta, ei määrätä henkilöiden liikkumisen vapautta Turkin ja unionin välillä koskevasta yleisestä periaatteesta. Lisäksi assosiaatiosopimuksessa taataan tietyt oikeudet ainoastaan vastaanottavan jäsenvaltion alueella. Niinpä standstill-lauseke voi koskea edellytyksiä Turkin kansalaisten jäsenvaltioihin pääsylle tai niissä oleskelulle vain taloudellisen toiminnan harjoittamiseen liittyvänä seurauksena.

Toiseksi on todettava, ettei lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kaltaisella standstill-lausekkeella sellaisenaan luoda oikeuksia. Kyse on siis määräyksestä, jolla kielletään uusien rajoitusten käyttöön ottaminen tietyn ajankohdan jälkeen.

(ks. 49, 50, 53, 55, 58 ja 62 kohta sekä tuomiolauselma)
Kilpailun alalla komissiolla on harkintavaltaa siltä osin kuin kyse on siitä, määrääkö se sakkoa SEUT 101 artiklan määräysten rikkomiseen syyllistyneelle yritykselle vai ei. Komissiolle tässä suhteessa annettua harkintavaltaa koskevia mahdollisia rajoja sääntelee vain unionin lainsäädäntö, koska asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa ei viitata jäsenvaltioiden lainsäädäntöihin. Siltä osin kuin kyse on näistä rajoista, komission on SEUT 105 artiklan 1 kohdan nojalla huolehdittava muun muassa SEUT 101 artiklassa määrättyjen periaatteiden soveltamisesta.

Näihin periaatteisiin kuuluu kiistatta sakkojen määrääminen kilpailunvastaisen sopimuksen tehneille yrityksille asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan perusteella, joten kun komissio poikkeuksellisesti päättää olla määräämättä sakkoa yritykselle, vaikka tämä on syyllistynyt unionin kilpailusääntöjen rikkomiseen, sen on perustettava päätös objektiivisiin syihin, joilla voidaan perustella tämä SEUT 101 artiklassa ilmaistuista periaatteista poikkeaminen. Tällaisen objektiivisen syyn muodostaa muun muassa se seikka, että komissio ei voi yksittäistapauksessa oikeudellisesti riittävällä tavalla osoittaa, että emoyhtiö on vaikuttanut ratkaisevasti tytäryhtiönsä, joka on suoraan osallistunut rikkomiseen, toimintaan; tämän näytön esittämistä helpottaa muuten vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan huomattavasti se, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiönsä kokonaan.

Komissiolle SEUT 105 artiklan 1 kohdan nojalla sen päättäessä sakon määräämisestä kuuluvaa velvollisuutta huolehtia muun muassa SEUT 101 artiklassa tarkoitettujen periaatteiden soveltamisesta sovelletaan samalla tavoin riippumatta siitä, onko kyse asianomaisesta emoyhtiöstä vai sen tytäryhtiöstä. Komission määrätessä sakon jommallekummalle näistä yrityksistä ei ole olemassa ensisijaisuutta. Kun komissio käyttää kartellin osalta erityistä menetelmää ratkaistakseen, ovatko asianomaiset emoyhtiöt vastuussa tytäryhtiöidensä rikkomisista, sen on poikkeuksellisia olosuhteita lukuun ottamatta käytettävä perusteena samoja arviointiperusteita kaikkien näiden emoyhtiöiden tapauksissa. Tämän vuoksi komissio voi vain objektiivisista syistä, joilla voidaan perustella poikkeaminen SEUT 101 artiklassa vahvistetuista periaatteista, ja edellyttäen, että tämä ratkaisu ei johda emoyhtiön etuuskohteluun muihin rikkomiseen osallisiin emoyhtiöihin nähden, perustellusti olla määräämättä sakkoa myös tälle yhtiölle.

(ks. 44, 46, 47, 49, 50 ja 51 kohta)
Luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta annetun direktiivin 92/43 6 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että suunnitelma tai hanke, joka ei liity suoranaisesti alueen käyttöön tai ole sen kannalta tarpeellinen, vaikuttaa kyseisen alueen koskemattomuuteen, jos se voi estää asianomaisen alueen niiden perustavanlaatuisten ominaispiirteiden kestävän säilyttämisen, jotka liittyvät sellaisen ensisijaisesti suojeltavan luontotyypin esiintymiseen, jonka suojelutavoite on oikeuttanut asianomaisen alueen merkitsemisen yhteisön tärkeänä pitämien alueiden luetteloon direktiivissä tarkoitetulla tavalla. Tämän arvioimiseksi on sovellettava ennalta varautumisen periaatetta.

Erityisesti on todettava, että suunnitelma tai hanke voidaan hyväksyä kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla vain sillä edellytyksellä, että toimivaltaiset viranomaiset ovat varmoja siitä, ettei sillä ole pysyviä haitallisia vaikutuksia kyseisen alueen koskemattomuuteen. Näin on silloin, kun ei ole olemassa mitään tieteelliseltä kannalta järkevää epäilyä siitä, että tällaisia vaikutuksia ei aiheudu. Toimivaltaiset kansalliset viranomaiset eivät sen sijaan voi hyväksyä toimintaa, joka voi johtaa kyseisellä alueella esiintyvän ensisijaisesti suojeltavan luontotyypin häviämiseen tai osittaiseen ja korjaamattomaan tuhoutumiseen.

(ks. 39, 40, 43 ja 48 kohta sekä tuomiolauselma)
Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 85/337, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/11 ja direktiivillä 2003/35, 3 artiklaa on tulkittava siten, että kyseisen artiklan mukaiseen ympäristövaikutusten arviointiin ei kuulu niiden vaikutusten arviointi, jotka kyseisellä hankkeella on kiinteän ja irtaimen omaisuuden arvoon. Taloudelliset vahingot kuuluvat kuitenkin kyseisen direktiivin suojatavoitteeseen siltä osin kuin ne ovat julkisen tai yksityisen hankkeen ympäristövaikutusten suoria taloudellisia seurauksia.

Tällaisen vahingon korvaamisesta on todettava, että ympäristövaikutusten arvioinnin laiminlyöminen kyseisen direktiivin vaatimusten vastaisesti ei anna unionin oikeuden mukaan – ellei valtion vastuuta koskevista vähemmän rajoittavista kansallisista oikeussäännöistä muuta johdu – lähtökohtaisesti sellaisenaan yksityiselle oikeutta saada korvausta puhtaasta varallisuusvahingosta, joka johtuu hänen kiinteistönsä arvon alenemisesta kyseisen hankkeen ympäristövaikutusten seurauksena. Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin viime kädessä tarkastettava, täyttyvätkö korvauksen saamista koskevaan oikeuteen sovellettavat unionin oikeuden vaatimukset, kuten muun muassa se, että aiheutuneet vahingot ovat välittömässä syy-yhteydessä väitettyyn rikkomiseen.

(ks. 30, 36, 47 ja 48 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 63 ja 65 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole silloin, kun yhtiön hyväksi perustetaan oikeus rakentaa rakennus toisen maalle vastikkeena tiettyjä kyseiseen rakennukseen kuuluvia osia koskevista rakennuspalveluista ja kun mainittu yhtiö sitoutuu luovuttamaan nämä osat avaimet käteen -periaatteella kyseisen oikeuden perustaneille henkilöille, esteenä sille, että kyseisiin rakennuspalveluihin liittyvä arvonlisäverosaatava syntyy silloin, kun oikeus perustetaan, eli ennen kyseisten palvelujen suorittamista, jos kaikki tulevan palvelujen suorituksen kannalta merkitykselliset seikat ovat kyseisen oikeuden perustamishetkellä tiedossa ja erityisesti kyseessä olevat palvelut on eritelty täsmällisesti ja jos mainitun oikeuden arvo voidaan ilmaista rahana, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava.

Se, että oikeus rakentaa toisen maalle voi lakata oikeuksien lakkaamiseen johtavan vanhentumisen vuoksi, ei vaikuta mainittuun tulkintaan. Koska tällainen mahdollisuus on ainoastaan direktiivin 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu purkava ehto, se, että tällaista ehtoa voidaan mahdollisesti soveltaa tulevaisuudessa, ei saata kyseenalaiseksi sitä, että liiketoimi toteutetaan silloin, kun oikeus rakentaa toisen maalle perustetaan, jos kaikki tulevan palvelujen suorituksen kannalta merkitykselliset seikat ovat silloin tiedossa ja erityisesti jos kyseessä olevat palvelut on eritelty täsmällisesti.

Lisäksi sen ratkaisemiseksi, täyttyvätkö tällaiseen tulevaan palvelujen tarjoamiseen liittyvän arvonlisäverosaatavan syntymisedellytykset, ei ole merkitystä sillä, onko mainitun tulevan palvelujen tarjoamisen vastike itsessään arvonlisäverollinen liiketoimi. Tällaiseen tulevaan palvelujen suoritukseen liittyvän arvonlisäverosaatavan syntyminen edellyttää nimittäin, että kaikki tulevan palvelujen suorituksen kannalta merkitykselliset seikat ovat tiedossa ja että siitä saatavan vastikkeen arvo voidaan ilmaista rahana.

(ks. 38–40 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Mainittua direktiivin säännöstä on näin ollen yhdessä sen 12 artiklan 1 ja 3 kohdan kanssa tulkittava siten, että siinä säädetty arvonlisäverovapautus ei kata rakentamattoman maan luovutusta sillä sijainneen rakennuksen purkamisen jälkeen siinäkään tapauksessa, että kyseisellä maa-alueella ei luovutushetkellä ollut toteutettu mainittujen purkutöiden lisäksi muita toimenpiteitä, jos kyseiseen liiketoimeen liittyvien ja luovutushetkellä vallinneiden olosuhteiden – mukaan lukien sopimuspuolten aikomus, jos sen tueksi on objektiivista näyttöä – kokonaisarvioinnin perusteella voidaan katsoa, että kyseinen tontti oli luovutushetkellä tosiasiallisesti tarkoitettu käytettäväksi rakentamiseen, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä.

Aikomus, jonka sopimuspuolet ovat ilmaisseet liiketoimen arvonlisäverollisuudesta, on otettava huomioon liiketoimeen liittyvien olosuhteiden kokonaisarvioinnissa, jos aikomuksen tueksi on objektiivista näyttöä. Tällaisia olosuhteita ovat sen lisäksi, mihin vaiheeseen myyjän toteuttamat muutostyöt ovat edenneet luovutuspäivään mennessä, se, että myyjä on suorittanut uuden rakennuksen edellyttämät purkutyöt jo ennen luovutuspäivää, ja se, että myyjä on sitoutunut suorittamaan tällaiset uuden rakennuksen edellyttämät purkutyöt.

(ks. 32 ja 33 kohta)
SEUT 101 artiklan 1 kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003 3 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei niiden kanssa ole ristiriidassa se, että kansallinen kilpailuviranomainen soveltaa SEUT 101 artiklan 1 kohtaa yritysten väliseen sopimukseen, joka on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan mutta joka ei saavuta Euroopan komission vähämerkityksisistä sopimuksista, jotka eivät EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla rajoita tuntuvasti kilpailua (de minimis -sopimukset), antamassaan tiedonannossa vahvistamia raja-arvoja, edellyttäen että sopimus merkitsee tässä määräyksessä tarkoitettua tuntuvaa kilpailun rajoittamista.

(ks. 38 kohta ja tuomiolauselma)