Julkisasiamiehen Cosmas ratkaisuehdotus 26 päivänä marraskuuta 1996. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Alankomaiden kuningaskunta, Italian tasavalta, Ranskan tasavalta ja Espanjan kuningaskunta. - Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen - Yleiseen jakeluun tarkoitetun sähkön tuontia koskevat yksinoikeudet. - Asiat C-157/94, C-158/94, C-159/94 ja C-160/94.



Oikeustapauskokoelma 1997 sivu I-05699



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

Komissio vaatii neljässä kanteessaan, joita käsittelen johdonmukaisuuden vuoksi yhdessä, yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että vastaajana olevat Alankomaiden kuningaskunta, Italian tasavalta, Ranskan tasavalta ja Espanjan kuningaskunta eivät ole noudattaneet EY:n perustamissopimuksen 30, 34 ja 37 artiklan (Alankomaiden kuningaskunnan osalta vain 30 ja 37 artiklan) mukaisia velvoitteitaan ja että lisäksi Espanjan kuningaskunta ei ole noudattanut Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisehdoista ja perustamissopimuksen mukautuksista tehdyn asiakirjan (EYVL 1985, L 302, jäljempänä liittymisasiakirja) 48 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska ne ovat antaneet sähkön (Ranskan tasavallan osalta lisäksi maakaasun) tuontia (Ranskan tasavallan, Espanjan kuningaskunnan ja Italian tasavallan osalta lisäksi vientiä) koskevia yksinoikeuksia.

Näissä asioissa väliintulohakemuksen on esittänyt Yhdistynyt kuningaskunta, joka vaatii kanteiden hyväksymistä, Irlanti, joka vaatii kanteiden hylkäämistä, sekä Ranskan tasavalta, joka vaatii, että Espanjan kuningaskuntaa, Italian tasavaltaa ja Alankomaiden kuningaskuntaa vastaan nostetut kanteet on hylättävä.

Pelkästään näiden kanteiden kohteena olevien seikkojen kuvaileminen on riittävää kanteiden yhteydessä esille tulevien ongelmien poikkeuksellisen mielenkiinnon osoittamiseksi. Kun yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään tulkitsemaan ja soveltamaan perustamissopimuksen 30, 34 ja 37 artiklan (sekä, kuten myöhemmin osoitan, myös 90 artiklan 2 kohdan) määräyksiä energia-alan kaltaisella alalla, sitä ehkä ensimmäistä kertaa pyydetään näin suoraan lausumaan, onko se tapa, jolla käsite julkiset palvelut ymmärretään tietyissä jäsenvaltioissa (tai suurimmassa osassa jäsenvaltioita) yhteensoveltuva tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevan perustavanlaatuisen periaatteen kanssa, ainakin siltä osin kuin kyse on tietyistä ratkaisevan tärkeistä näkökohdista.

I Asiaa koskevat yhteisön oikeussäännöt

1 Kysymys energian yhteismarkkinoiden luomisesta oli yhteisössä esillä hyvin aikaisin huolimatta siitä, että Euroopan talousyhteisön perustamissopimukseen, sellaisena kuin se oli voimassa alkuperäisessä muodossaan,(1) ei sisältynyt erityisiä tätä alaa koskevia määräyksiä. Jo vuonna 1964 jäsenvaltioiden hallitukset sopivat "energiaongelmia koskevassa päätöspöytäkirjassa"(2) tarpeesta luoda energia-alan yhteismarkkinat, ja ne määrittelivät samassa asiakirjassa suuret linjat, joiden perusteella tämä politiikka oli määriteltävä, sekä tavoitteet, jotka sillä oli saavutettava. Komissio esitti neuvostolle vielä 18.12.1968 asiakirjan, jonka otsikkona oli "Yhteisön energiapolitiikan ensimmäiset suuntaviivat" ja joka oli ensimmäinen yritys määritellä yksityiskohtaisesti yhteisen energiapolitiikan puitteet, sen yhteydessä esille nousevat pääasialliset ongelmat ja keinot, joita yhteisöjen toimielimillä oli ongelmien ratkaisemiseksi.

2 Nämä ensimmäiset toimenpiteet jäivät pitkään tuloksettomiksi. Ongelma nousi uudelleen esiin paljon myöhemmin sen jälkeen, kun Eurooppa oli yhdessä muun maailman kanssa joutunut kokemaan kaksi öljykriisiä vuosina 1973 ja 1979. Yhtenäisasiakirjalla perustamissopimukseen lisätty 8 a artikla muodostui tällöin uudeksi lähtökohdaksi; kun 31.12.1992 tapahtuva sisämarkkinoiden integroituminen oli näköpiirissä, kysymys energian sisämarkkinoiden luomisesta tuli väistämättömästi uudelleen esityslistalle. Vain muutama kuukausi Euroopan yhtenäisasiakirjan allekirjoittamisen jälkeen ja jopa ennen sen voimaantuloa neuvosto asetti 16.9.1986 tekemässään päätöslauselmassa(3) yhteisön energiapolitiikan tavoitteeksi muun muassa "lisätä kaupan esteiden poistamisesta johtuvan energian sisämarkkinoiden integraatiota, jotta toimitusvarmuutta voidaan edistää, kustannuksia vähentää ja taloudellista kilpailukykyä parantaa" (5 kohdan d alakohta). Komissio puolestaan julkaisi 2.5.1988 työasiakirjan nimeltään "Energian sisämarkkinat",(4) jossa sen jälkeen, kun siinä ensin korostetaan energian sisämarkkinoiden luomisen edellyttävän kaikkien voimassa olevien alaa koskevien yhteisön oikeussääntöjen ankarampaa soveltamista, todetaan nimenomaisesti, että sähkön ja maakaasun tuontia ja vientiä koskevia monopoleja on valvottava näiden oikeussääntöjen valossa.

3 Komissio teki samanaikaisesti joukon lainsäädäntöaloitteita tavoitteenaan poistaa yhdenmukaistamissäännöksillä ainakin tiettyjä esteitä, joita energian sisämarkkinoiden luominen oli kohdannut. Tällä tavoin annettiin 29.6.1990 yhteisön menettelyn toteuttamiseksi kaasusta ja sähköstä teollisilta käyttäjiltä perittävien hintojen avoimuuden takaamiseksi neuvoston direktiivi 90/377/ETY,(5) 29.10.1990 runkoverkkojen kautta tapahtuvasta sähkönsiirrosta neuvoston direktiivi 90/547/ETY(6) ja 31.5.1991 verkkojen kautta tapahtuvasta maakaasun siirrosta neuvoston direktiivi 91/296/ETY.(7)

4 Komission 24.2.1992 esittämien direktiiviehdotusten soveltamisala on huomattavasti laajempi. Näiden ehdotusten, jotka sisältävät sähkön(8) ja maakaasun(9) sisämarkkinoiden perustamisen toisen, edellä (3 kohdassa) mainittujen direktiivien antamista seuraavan vaiheen, kaikkein kunnianhimoisin tavoite, kuten niiden perustelukappaleista ilmenee, on se, että niissä otetaan käyttöön joukko säännöksiä, joiden tarkoituksena on tietyin edellytyksin ja tietyin rajoituksin antaa sähkön ja maakaasun tuottajille ja näiden asiakkaille (tai ainakin joillekin niistä) oikeus päästä käyttämään sekä jäsenvaltioissa olevia verkkoja, joita käytetään sähkön tai maakaasun siirtämiseen tuotantopaikalta jakelupaikalle tai loppukäyttäjille (siirtoverkot), että jäsenvaltioissa olevia verkkoja, joita myöten jakelija toimittaa edellä mainitut energianlähteet loppukäyttäjille (jakeluverkot). Näihin direktiiviehdotuksiin sisältyvien säännösten logiikka on selvä: sen hyväksyminen, että tuottajilla, jakelijoilla ja loppukäyttäjillä on oikeus päästä käyttämään siirto- ja jakeluverkkoja (joiden ulkopuolella sähkön ja maakaasun kauppa on luonnollisesti mahdotonta), on ehdoton edellytys sellaisen tilanteen luomiselle, jossa sähkö- ja maakaasualoilla vallitsee tosiasiallinen kilpailu, koska tämä tekee mahdolliseksi sen, että jakelija tai loppukäyttäjä voi hankkia sähköä tai maakaasua valitsemaltaan tuottajalta riippumatta siitä, minne yhteisön alueelle tuottaja on sijoittautunut. On kuitenkin myös selvää, että niissä jäsenvaltioissa, joissa on annettu siirto- ja jakeluverkkojen käyttämistä koskevia yksinoikeuksia, on tällaisen pääsyoikeuden antamiseksi harkittava uudelleen tiettyjä energia-alan organisaatiota ja toimintaa koskevia perusperiaatteita, jotka koskevat monia seikkoja verkkojen turvallisuuden suojelusta aina energiatarpeiden pitkän aikavälin suunnitteluun. Tämän vuoksi ei ole yllättävää, että komission ehdotuksista, sellaisina miksi ne olivat tällä välin muodostuneet,(10) neuvoteltiin edelleen neuvostossa silloin, kun tätä asiaa koskeva suullinen käsittely pidettiin.(11)

5 Miten nyt esillä oleva kanne liittyy energian sisämarkkinoiden luomiseen? Komissio pyytää näillä kanteilla yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että siitä riippumatta, missä vaiheessa oltiin johdetun oikeuden valmistelussa sähkö- ja maakaasualalla, vastaajina olevilla jäsenvaltioilla on kuitenkin velvollisuus kumota tietyt näitä aloja koskevat kansalliset oikeussäännöt eli ne, joissa annetaan sähkön (ja Ranskan osalta myös maakaasun) tuontia (ja Ranskan, Espanjan ja Italian osalta myös vientiä) koskevia yksinoikeuksia. Komission mukaan nämä oikeussäännöt ovat myös itse perustamissopimuksen tiettyjen määräysten vastaisia, erityisesti sen 30 ja 34 artiklan (näillä määräyksillä kielletään jäsenvaltioiden väliset tuonnin ja viennin määrälliset rajoitukset sekä kaikki vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet) sekä 37 artiklan 1 kohdan vastaisia. Perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa: "Jäsenvaltiot mukauttavat kaupallisia valtion monopolejaan asteittain niin, että tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa ei siirtymäkauden jälkeen syrjitä jäsenvaltioiden kansalaisia. Tämän artiklan määräyksiä sovelletaan kaikkiin toimielimiin, joiden välityksellä jäsenvaltio lain nojalla tai tosiasiallisesti suoraan tai välillisesti valvoo tai ohjaa jäsenvaltioiden välistä tuontia tai vientiä taikka olennaisesti vaikuttaa siihen. Näitä määräyksiä sovelletaan myös monopoleihin, jotka perustuvat valtion myöntämään yksinoikeuteen." Tältä osin on syytä huomata, että komissio on katsonut aiheelliseksi korostaa kunkin edellä jo mainitun direktiiviehdotuksen johdanto-osassa, ettei niiden sisällöllä ole "vaikutusta perustamissopimuksen määräysten soveltamiseen". Jos komission kanne hyväksytään, vastaajina olevien jäsenvaltioiden on yhteisöjen tuomioistuimen tuomiota kokonaisuudessaan noudattaakseen poistettava tai ainakin muutettava radikaalisti myös muita yksinoikeuksia, jotka ovat voimassa kyseessä olevalla alalla. Tämän oikeusriidan komission kannalta myönteisen ratkaisun pitkäaikaisista seurauksista keskeisin olisi varmasti se, että ratkaisusta seuraisi vastaajina olevia jäsenvaltioita koskeva velvollisuus varmistaa, että niillä jakelijoilla tai loppukäyttäjillä, jotka haluavat tuoda tai viedä sähköä tai maakaasua, on tavalla tai toisella pääsy siirto- tai jakeluverkkoihin. Komission mukaan eräs keskeisimmistä esteistä (ellei kaikkein keskeisin este) energia-alan sisämarkkinoiden luomiselle voitaisiin tällä tavoin poistaa.

II Tutkittavaksi ottaminen

6 Ranskan tasavalta (joka tältä osin korostaa joka tapauksessa jättävänsä asian yhteisöjen tuomioistuimen harkintaan) pohtii sitä, onko komission sitä vastaan nostama kanne otettava tutkittavaksi, ja väittää, että komissio on esittänyt Ranskan oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä esittämiä eräitä perusteluja koskevan perustellun kantansa vasta kanteessaan, että tämän kanta poikkeaa huomattavasti komission perustellussa lausunnossa esittämästä kannasta ja että tämän vuoksi komissio ei ole ottanut huomioon perustamissopimuksen 169 artiklan mukaisen menettelyn tavoitetta rikkoen siten vastaajana olevan jäsenvaltion oikeutta perustella omaa kantaansa. Ranskan tasavalta väittää erityisesti seuraavaa:

a) Ranskan hallitus oli viralliseen huomautukseen vastatessaan todennut, että sähkön ja maakaasun tuontia ja vientiä koskevilla monopoleilla pyrittiin maan tarvitsemien energianlähteiden toimitusten varmistamiseen ja että niitä voitiin siten perustella yleiseen turvallisuuteen liittyvillä syillä perustamissopimuksen 36 artiklassa tarkoitetulla tavalla. Siltä osin kuin tämä väite koskee sähköä, komissio on perustellussa lausunnossaan todennut, että tähän artiklaan ei voida vedota, ja selittänyt syyt, joiden vuoksi kyseisten monopolien poistaminen ei komission mukaan voi vaarantaa toimitusvarmuutta. Ranskan hallituksen mukaan komission kanteessaan tämän kysymyksen osalta esittämät perustelut ovat täysin erilaiset, koska komissio myöntää kanteessaan sähkön toimitusjärjestelmää koskevan keskitetyn valvonnan tarpeellisuuden katsoen kuitenkin, että toimitusvarmuus voidaan varmistaa vähemmän rajoittavilla tavoilla kuin tuontia ja vientiä koskevilla monopoleilla. Maakaasun osalta komissio kiistää kanteessaan sen, että tuontia koskevan monopolin ja toimitusvarmuuden välillä on yhteys, vedoten perusteluihin, joista joitakin (kaasun melko merkittävä tuotanto yhteisössä; vaihtoehtoisten toimituslähteiden puuttuminen keskipitkällä aikavälillä niiden maiden osalta, jotka vievät kaasua yhteisöön; Ranskan vähäisempi riippuvuus kaasusta kuin öljystä, jonka tuonti on vapaata) ei ole esitetty oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä.

b) Ranskan hallitus on viralliseen huomautukseen vastatessaan vedonnut myös perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohtaan väittäen, että kyseessä olevat monopolit ovat perusteltuja ottaen huomioon se, että niille toimielimille, joille monopolit oli annettu, on annettu tehtäväksi tuottaa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja. Perustellussa lausunnossa nämä väitteet on kumottu perustelulla, jonka mukaan mainittuun määräykseen ei tässä asiassa voida vedota, koska se koskee vain ja yksinomaan perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen yritysten toimintaa. Vastaajana olevan jäsenvaltion mukaan komissio myöntää kanteessaan ensimmäistä kertaa, että perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltioille annetaan mahdollisuus uskoa näille yrityksille rajoitettuja yksinoikeuksia tai joissakin tapauksissa poistaa kilpailu sillä edellytyksellä, että se on välttämätöntä yrityksille uskottujen erityistehtävien hoitamiseksi, ja pohtii pitkään niitä arviointiperusteita, joiden perusteella voidaan määritellä, onko tämä edellytys täyttynyt vai ei.

Katson, että nämä Ranskan hallituksen väitteet on hylättävä.

7 Kuten useita kertoja(12) on todettu, perustamissopimuksen 169 artiklan mukaisessa oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä pyritään antamaan jäsenvaltiolle tilaisuus mukautua yhteisön oikeudessa niille asetettuihin velvoitteisiin tai laatia tehokkaasti puolustuksensa komission esittämiä väitteitä vastaan. Perustellussa lausunnossa, jolla tämä menettely päätetään, on siten määriteltävä oikeusriidan kohde mahdollisimman selkeästi ja täydellisesti; toisin sanoen sen on sisällettävä kaikki tarvittavat seikat, jotta asianomainen jäsenvaltio voi ymmärtää ne aineelliset(13) ja oikeudelliset(14) perusteet, joille komissio perustaa kantansa, jonka mukaan kyseinen jäsenvaltio ei ole noudattanut velvoitteitaan. Jos perusteltu lausunto täyttää nämä edellytykset, komission kanne on otettava tutkittavaksi, vaikka siihen sisältyviä tosiasioita koskevia perusteluja (jotka liittyvät tilannetta koskeviin tosiseikkoihin tai siihen toimintaan, jolla komissio katsoo vastaajana olevan jäsenvaltion rikkovan velvoitteitaan) tai oikeudellisia perusteluja (jotka liittyvät niiden yhteisön oikeuden säännösten tulkintaan, joita komission mukaan on rikottu) on täydennetty perustellussa lausunnossa esitettyihin perusteluihin verrattuna; perustelujen täydentäminen tällä tavoin ei luonnollisestikaan saa merkitä sitä, että asiaa koskevaa oikeudellista perustaa tai tosiasiaperustaa, sellaisina kuin ne on määritelty perustellussa lausunnossa, muutetaan tai laajennetaan.(15)

8 Nyt esillä olevassa asiassa ne perustellun lausunnon ja kanteen väliset erot, joihin Ranskan hallitus vetoaa, eivät muuta tai laajenna oikeusriidan kohdetta, sellaisena kuin se on määritelty oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä; sitä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä, josta Ranskan tasavaltaa perustellussa lausunnossa syytetään, ei ole kanteessa muutettu olennaisilta osin sen paremmin tosiseikkojen (julkisille yhteisöille annettujen sähkön ja kaasun tuontia ja vientiä koskevien yksinoikeuksien voimassa pitäminen) kuin oikeudellisten seikkojenkaan (perustamissopimuksen 30, 34 ja 37 artiklan rikkominen) osalta, minkä vuoksi asianomaisella jäsenvaltiolla on oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä ollut tilaisuus esittää tehokkaasti kantansa oikeusriitaan liittyvistä olennaisista seikoista. Tältä osin on todettava seuraavaa:

a) Ranskan hallituksen sen perustelun osalta, jonka mukaan tarve varmistaa toimitukset on seikka, jolla sähkön ja maakaasun tuontia koskevien yksinoikeuksien antaminen voidaan perustamissopimuksen 36 artiklan määräysten mukaisesti perustella, komission perustelut (eli Ranskan hallituksen väitteiden hylkääminen sillä perusteella, että toimitusvarmuus voidaan taata muulla tuontia vähemmän rajoittavalla tavalla) on perustellussa lausunnossa esitetty keskeisiltä osiltaan riittävän selkeästi. Näitä perusteluja on kanteessa vain täsmennetty sähkön osalta siten, että komissio on ilmoittanut ne seikat, jotka sen mukaan kuuluvat käsitteeseen "toimitusvarmuus", ja väittänyt, ettei riidanalaisten yksinoikeuksien poistamisella vaikuteta yhteenkään näistä seikoista, ja maakaasun osalta siten, että komissio on näyttänyt toteen tiettyjä markkinatilanteeseen liittyviä tosiseikkoja.

b) Ranskan hallituksen perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohtaa koskevan perustelun osalta on selvää, että vaikka komissio on perustellussa lausunnossa vain väittänyt, ettei tämä määräys koske perustamissopimuksen 30, 34 ja 37 artiklan vastaisia kansallisia toimenpiteitä vaan vain 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen yritysten perustamissopimuksen vastaista toimintaa, komissio on kanteessa lisännyt, että vaikka katsottaisiinkin, että 90 artiklan 2 kohdalla voitaisiin perustella perustamissopimuksen 30 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen vastaisia kansallisia toimenpiteitä, olisi kuitenkin arvioimalla näitä toimenpiteitä suhteellisuusperiaatteen valossa näytettävä toteen, että toimenpiteet ovat välttämättömiä, jotta yritykset, joiden hyväksi ne on toteutettu, voivat hoitaa niille uskotut erityistehtävät. Tämä jälkimmäinen väite (johon vedotaan vain toissijaisesti; komission perustellussa lausunnossaan esittämä väite on myös komission kanteen keskeisin väite, ja sillä pyritään osoittamaan vääräksi Ranskan hallituksen perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohtaan liittyvät väitteet) ei kuitenkaan muuta sen rikkomisen tosiasiallista tai oikeudellista perustaa, josta vastaajana olevaa jäsenvaltiota syytetään, eikä muutenkaan vaikuta tämän valtion puolustautumisoikeuksiin, koska sillä pyritään nimenomaan osoittamaan vääräksi puolustautumisperuste, johon tämä valtio on itse vedonnut. Vastaajana oleva jäsenvaltio on lisäksi perusteltuun lausuntoon vastatessaan viitannut kysymykseen siitä, miltä osin riidanalaiset yksinoikeudet olivat välttämättömiä, jotta ne yritykset, joiden hyväksi nämä toimenpiteet on toteutettu, voivat hoitaa niille uskottuja erityistehtäviä ja varmistaa (ks. em. asiakirjan s. 15), että "kaupan valvominen on teknisesti ja taloudellisesti välttämätöntä näiden tehtävien hoitamiseksi". Siten, vaikka katsottaisiinkin, että komissio ei olisi voinut vedota tähän kysymykseen kanteessaan käsittelemättä sitä aikaisemmin perustellussa lausunnossaan, ei kuitenkaan voida katsoa, että vastaajana olevan jäsenvaltion puolustautumisoikeuksia ei olisi otettu huomioon, koska tämä valtio oli oikeudenkäyntiä edeltävästä menettelystä lähtien olettanut, että edellä mainittu kysymys olisi eräs oikeusriidan osa.(16)

9 Mielestäni on tarpeen käsitellä hyvin lyhyesti vielä yhtä kysymystä ennen kanteen pääasian tarkastelua.

Espanjan hallitus väittää asiassa C-160/94 esittämässään vastineessa, että jäsenvaltioiden energia-alalla harjoittamien politiikkojen moninaisuus sekä tämän alan organisoinnissa tehdyt monenlaiset ratkaisut huomioon ottaen energia-alan (ja erityisesti sähköalan) todellisten sisämarkkinoiden luominen edellyttää sitä, että alaa koskevia asianomaisten jäsenvaltioiden säännöksiä on yhdenmukaistettu tai muutettu ja että kaupan vapauttamiseen edellä mainituilla aloilla liittyvät tekniset ongelmat on lisäksi ratkaistu. Espanjan hallitus lisää, että energia-alan sisämarkkinoiden luomiseksi on siksi huomattavasti parempi toteuttaa lainsäädännöllisiä toimenpiteitä kuin vapauttaa nämä markkinat täydellisesti ja ilman valvontaa, mitä komissio kanteessaan vaatii. Espanjan hallituksen mukaan tämä pitää paikkansa erityisesti, koska komission ehdotuksen sähkön sisämarkkinoiden yhteisiä sääntöjä koskevaksi neuvoston direktiiviksi (mainittu edellä 4 kohdassa) perustelukappaleista ilmenee suoraan, että myös komission käsityksen mukaan markkinoiden täydellinen vapauttaminen voidaan toteuttaa vain asteittain.

10 Ranskan tasavalta epäilee myös sitä vastaan nostetun kanteen tavoitteita. Asiassa C-159/94 jättämässään vastineessa se toteaa, että kanteessa on kyse yksinomaan sähkön ja kaasun tuontia ja vientiä koskevista yksinoikeuksista, mutta nämä alat on Ranskassa kuitenkin järjestetty siten, että näiden yksinoikeuksien poistamisessa ei ole mitään mieltä, mikäli muita voimassa olevia yksinoikeuksia (erityisesti siirtoa koskevia yksinoikeuksia) ei poisteta. Ranskan tasavalta lisää, että tältä osin on merkillepantavaa, että komission ehdotuksissa sähkön ja maakaasun sisämarkkinoiden yhteisiä sääntöjä koskeviksi neuvoston direktiiveiksi näiden tuotteiden tuonti- ja vientijärjestelmiä ei säännellä erillään muista kysymyksistä vaan yhdessä kyseessä olevia aloja koskevien muiden kysymysten kanssa. Italian tasavalta tekee vastaavia huomioita huomautuksissaan, jotka se on esittänyt väliintulokirjelmästä, jonka Yhdistynyt kuningaskunta on jättänyt tukeakseen komission Italiaa vastaan nostaman kanteen vaatimuksia.

11 Vaikka olisi katsottava, että edellä esitetyillä, nostettujen kanteiden soveltuvuutta koskevilla epäilyillä pyritään osoittamaan, että nämä kanteet on jätettävä tutkimatta, tältä osin esitetyt perustelut on kuitenkin hylättävä. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksella luodun toimielinten välisen tasapainon takia yhteisöjen tuomioistuin ei voi tutkia, mitä tavoitteita perustamissopimuksen 169 artiklan nojalla sen käsiteltäväksi saatetulla jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevalla kanteella tavoitellaan; jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen nostamisen soveltuvuutta yhteisöjen tuomioistuimessa voi arvioida vain komissio, ja tämä kanne on luonteeltaan täysin objektiivinen.(17) Tästä näkökulmasta katsottuna komission ehdotuksilla sähkön ja maakaasun sisämarkkinoiden yhteisiä sääntöjä koskeviksi neuvoston direktiiveiksi ei voi olla mitään vaikutusta. Se seikka, että yhdenmukaistamista koskevat neuvottelut olivat käynnissä neuvostossa näitä kanteita nostettaessa, taikka neuvostossa neuvotteluiden kohteena olleiden asiakirjojen sisältö eivät vapauta jäsenvaltioita niistä velvoitteista, jotka niitä mahdollisesti koskevat niiden säännösten ja määräysten perusteella, joka koskevat kyseisiä aloja näiden asiakirjojen voimaantuloon asti.(18)

III Pääasia

A Perustamissopimuksen 30, 34 ja 37 artikla

a) Ovatko sähkön ja maakaasun kaltaiset energiamuodot "tavaroita"?

12 Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä tulkitaan laajasti käsitettä "tavarat", sellaisena kuin tätä termiä käytetään perustamissopimuksen I osastossa. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut asiassa komissio vastaan Italia 10.12.1968 antamassaan tuomiossa, perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien määräysten mukaisina "tavaroina" on pidettävä "tavaroita, jotka voidaan arvioida rahassa ja jotka voivat sellaisenaan olla liiketoimien kohteena".(19) Asiassa komissio vastaan Belgia 9.7.1992 antamassaan tuomiossa,(20) jossa yhteisöjen tuomioistuin käsitteli kysymystä siitä, ovatko jätteet, jotka eivät ole kierrätyskelpoisia, "tavaroita" edellä tarkoitetulla tavalla, yhteisöjen tuomioistuin vastasi kysymykseen myöntävästi ja totesi (26 kohta), että "rajan yli kaupallisessa tarkoituksessa siirretyt tavarat kuuluvat 30 artiklan soveltamisalaan riippumatta kaupan luonteesta".

13 On totta, että sähkön ja maakaasun erityiset fyysiset ominaisuudet huomioon ottaen voidaan kysyä, miltä osin nämä energiamuodot ovat edellä tarkoitetulla tavalla "tuotteita" tai "esineitä", jotka siten kuuluvat perustamissopimuksen 30, 34 ja 37 artiklan(21) soveltamisalaan. Yhteisöjen tuomioistuimella ei näytä milloinkaan olleen tällaisia epäilyjä. Jo asiassa Costa vastaan ENEL 15.7.1964 antamassaan tuomiossa(22) yhteisöjen tuomioistuin myönsi välillisesti, että sähkö kuuluu jäsenvaltioiden välisten määrällisten rajoitusten poistamista koskevien perustamissopimuksen määräysten soveltamisalaan. Se vahvisti tämän kannan nimenomaisesti asiassa Almelo ym. 27.4.1994 antamassaan tuomiossa.(23) Kyseisen tuomion 28 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin toteaa, että "yhteisön oikeudessa taikka kansallisissa lainsäädännöissä ei ole kiistetty sitä, että sähkö on perustamissopimuksen 30 artiklassa tarkoitettu tavara", mikä ilmenee tuomion saman kohdan mukaan myös siitä, että sähköä pidetään tavarana myös yhteisöjen tullinimikkeistössä.

14 Italian tasavalta, joka vastaajina olevista jäsenvaltioista ainoana kiistää sähkön kuulumisen käsitteen "tavara" piiriin, väittää, että asiassa Almelo ym. annetun tuomion edellä mainittu kohta ei perustu sähkön fyysisiä ominaisuuksia tai niitä olosuhteita, joissa sähköä tuotetaan, siirretään, jaellaan ja kulutetaan, koskevaan riittävään analyysiin. Italian tasavalta katsoo edelleen, että näiden seikkojen syvällisempi analyysi johtaa päätelmään, jonka mukaan sähkön tuonti ja vienti ovat toimenpiteitä, joita koskevat pikemminkin palvelujen vapaata tarjoamista kuin tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevat määräykset. Sähkö on aineetonta ainetta, sitä ei voida varastoida, ja taloudelliselta kannalta sitä ei ole olemassa itsenäisesti, koska ei voida katsoa, että sähköä voitaisiin käyttää sen sovellutuksista erillään. Lisäksi sähkön tuonti ja vienti ovat sähköverkon käyttämiseen liittyviä yksinkertaisia toimia, joiden on välttämättä katsottava kuuluvan käsitteen "palvelujen tarjoaminen" piiriin. Sitä paitsi Italian hallituksen mukaan asioissa Schindler ja ERT annetuista tuomioista ilmenee, että toimet, jotka käsittävät tavaran tuonnin tai viennin ja joiden ainoana päämääränä on suorittaa tietty palvelu, kuuluvat palvelujen tarjoamisen alaan, eivätkä ne tämän vuoksi kuulu tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien määräysten soveltamisalaan. Italian tasavalta lisää, että se seikka, että Italian lainsäädännössä on katsottu tarpeelliseksi antaa säännöksiä, joiden mukaan sähköä pidetään oikeudellisen fiktion avulla "irtaimena omaisuutena", osoittaa selvästi, että sähkön katsominen "tavaraksi" ei ole lainkaan itsestään selvää.

15 Näitä väitteitä ei voida hyväksyä. Olivatpa ne syyt, joiden vuoksi Italian lainsäädännössä sähkön katsotaan nimenomaisesti olevan "irtainta omaisuutta", mitkä tahansa, on kuitenkin niin, että yhteisön oikeudessa, ottaen huomioon se, että perustamissopimuksen 60 artiklasta käy suoraan ilmi käsitteen "palvelu" olevan luonteeltaan toissijainen käsitteeseen "tavara"(24) verrattuna, sellaisen palvelun olemassaolo, jota ilman esinettä ei voida käyttää, ei ole riittävä seikka, jotta sen perusteella voitaisiin katsoa, ettei esine ole "tavara", jos sopimuspuolten kannalta se kuitenkin on toimenpiteen pääasiallinen kohde. Tästä näkökulmasta katsoen on huomautettava, että erityisominaisuuksistaan huolimatta sähkö voi olla ja tosiasiassa on sellaisten kaupallisten toimien kohde, joissa sopimuspuolet (esimerkiksi jakelija tai loppukäyttäjä) katsovat sen olevan hyödyke, joka ei ainoastaan säily itsenäisenä suhteessa erilaisiin toimenpiteisiin, joita sen tuottamisen jälkeen tarvitaan sen siirtämiseen, jakeluun ja kulutukseen, vaan se on näissä toimenpiteissä pääasiallinen seikka muiden ollessa liitännäisiä seikkoja.

16 Asiassa Schindler tai asiassa ERT annettuihin tuomioihin, joihin Italian hallitus tältä osin vetoaa, ei sisälly seikkoja, jotka voisivat tätä kantaa horjuttaa. Asiassa Schindler 24.3.1994 annetun tuomion(25) tosiseikat eroavat perusteellisesti nyt esillä olevan asian tosiseikoista. Asiassa Schindler yhteisöjen tuomioistuimelle esitettiin ennakkoratkaisupyyntö, joka koski kysymystä siitä, kuuluivatko arpajaiset ainakin osittain 30 artiklan soveltamisalaan, koska ne edellyttävät tarvikkeiden lähettämistä toiseen jäsenvaltioon ja sitä, että ne ovat käytettävissä siellä. Yhteisöjen tuomioistuin vastasi kysymykseen kieltävästi ja totesi (22 kohta), että näitä toimenpiteitä ei voida toteuttaa erillään arpajaistoiminnasta, johon ne liittyvät ja joka on "palvelu" perustamissopimuksen määräyksissä tarkoitetulla tavalla, sillä nämä toimenpiteet eivät ole päämäärä sinänsä, vaan niiden avulla tuontijäsenvaltion asukkaat voivat osallistua arpajaisiin.(26) Mielestäni asiassa Schindler annetussa tuomiossa tarkoitetun toiminnan sekä toiminnan, johon kuuluu jakeluun tai kulutukseen tarkoitetun sähkön tuonti tai vienti, väliset erot ovat selkeät. Viimeksi mainitun toiminnan osalta kaupankäynnin tavoitteena on sähkön ostaminen tai myyminen ilman, että tämän tavoitteen itsenäisyyteen (eli siihen, että tavoitetta pidetään päämääränä sinänsä) vaikuttaa vähäisimmässäkään määrin se seikka, että asianomaisten on mahdollisesti otettava vastaan maksullisia palveluja tavoitteen saavuttamiseksi. Asiassa ERT 18.6.1991 antamassaan tuomiossa,(27) muistutettuaan ensin sen 14 kohdassa, että kaikki televisiolähetysten lähettämiseen käytettyjä tuotteita koskeva liiketoiminta kuuluu tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen alaan, ja vahvistettuaan näin asiassa Sacchi antamansa tuomion,(28) yhteisöjen tuomioistuin katsoi (15 ja 16 kohta), että samalle yritykselle annettujen televisiolähetysten lähettämistä koskevien palvelujen tarjoamista koskevan yksinoikeuden käyttämisessä tarvittavien materiaalien ja tuotteiden tuontia koskevan yksinoikeuden antaminen ei ole tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide, jos tästä ei välittömästi tai välillisesti seuraa syrjintää kotimaisten tuotteiden ja tuontituotteiden välillä jälkimmäisten vahingoksi. Toteamuksen, jonka mukaan tavaroiden tuontia koskeva yksinoikeus, joka on annettu palvelujen tarjoamista koskevaan yksinoikeuteen liittyen, ei sinällään ole vaikutukseltaan vastaava toimenpide, ei kuitenkaan voida mitenkään katsoa merkitsevän sitä, että tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien säännösten ja määräysten soveltamisalasta voitaisiin sulkea pois sellaisten tavaroiden tuontiin tai vientiin liittyvä toiminta, joiden osto tai myynti liittyy palvelujen tarjoamiseen tai edellyttää palvelujen tarjoamista silloin, kun kyseinen osto tai myynti on itsessään sellainen tavoite, jonka itsenäisyys säilyy myös suhteessa edellä mainittuun palveluun, kuten tilanne on sähkön tuonnin ja viennin osalta.(29)

17 Sähkö ja maakaasu ovat siten "tavaroita" perustamissopimuksen I osastossa tarkoitetulla tavalla, ja sellaiset toimet kuin näiden energiamuotojen tuonti- ja vientitoimet kuuluvat tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien perustamissopimuksen määräysten soveltamisalaan.

b) Rikotaanko kyseessä olevien yksinoikeuksien voimassapitämisellä 30, 34 ja 37 artiklaa?

aa) 30 ja 34 artiklan sekä 37 artiklan välinen yhteys

18 Koska komissio pyytää yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että vastaajina olevat jäsenvaltiot eivät ole noudattaneet 30 artiklan (sekä Ranska, Espanja ja Italia lisäksi 34 artiklan) eivätkä 37 artiklan mukaisia velvoitteitaan, esiin nousee välittömästi kysymys 30 ja 34 artiklan sekä 37 artiklan välisestä yhteydestä. Onko mahdollista, että kyseisillä yksinoikeuksilla rikotaan sekä 30 ja 34 artiklaa että 37 artiklaa, vai onko näiden yksinoikeuksien yhteensoveltuvuutta perustamissopimuksen kanssa arvioitava vain suhteessa 37 artiklaan tämän määräyksen erityisluonne huomioon ottaen?

19 On selvää, että kysymys perustamissopimuksen 37 artiklan ja muiden sen määräysten välisestä yhteydestä ei nouse esiin yhteisöjen tuomioistuimessa nyt ensimmäistä kertaa. Jo 1960-luvulla julkisasiamies Gand totesi asiassa Albatros 4.2.1965 esittämässään ratkaisuehdotuksessa,(30) että kansallisen tuomioistuimen esittämiin niihin ennakkoratkaisukysymyksiin vastaamiseksi, jotka koskivat sitä, edellytettiinkö yhtäältä 30, 31, 32 ja 33 artiklassa ja toisaalta 37 artiklassa niiden täsmällisen merkityksen mukaan sitä, että näiden määräysten soveltamisalaan kuuluvat kansalliset toimenpiteet poistettiin sellaisenaan vuonna 1959, jolloin pääasian riidanalaiset tosiseikat tapahtuivat, oli tarpeen tutkia 37 artiklan ja jäsenvaltioiden välisten määrällisten rajoitusten poistamista koskevan perustamissopimuksen luvun muiden määräysten välistä yhteyttä. Julkisasiamiehen mukaan on olemassa kaksi mahdollista ratkaisua. Joko 37 artiklassa tarkoitettujen kaupallisten valtion monopolien osat on analysoitava joka kerta erikseen, jotta niitä voidaan tämän jälkeen arvioida 30 ja 36 artiklan valossa, tai sitten 37 artiklaa on pidettävä ainoana määräyksenä, jota sovelletaan kaupallisiin valtion monopoleihin. Kyseisen ratkaisuehdotuksen mukaan jälkimmäinen vaihtoehto ei sulje kokonaan pois 30-36 artiklan määräysten soveltamisen mahdollisuutta, vaan tämä johtaisi kyseisten artiklojen soveltamiseen 37 artiklan kautta ja siltä osin, kuin 37 artiklassa viitataan niihin. Julkisasiamies totesi kannattavansa jälkimmäistä ratkaisua ja katsoi, että 30 ja 34 artiklassa kielletyt tuonnin ja viennin määrälliset rajoitukset voivat olla yksi muoto toteuttaa syrjintää niissä "tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa", jotka liittyvät kaupallisen valtion monopolin olemassaoloon ja toimintaan. Tämä syrjintä on 37 artiklan nojalla poistettava. Yhteisöjen tuomioistuin ei kuitenkaan ottanut kantaa tähän kysymykseen asiassa Albatros antamassaan tuomiossa. Muistutettuaan ensin siitä, että perustamissopimuksessa ei edellytetä kaikkien niiden tuonnin valvontatoimenpiteiden välitöntä poistamista, jotka olivat voimassa perustamissopimuksen voimaan tullessa, vaan että siinä sitä vastoin kielletään kaikki uudet rajoitukset tai uusi syrjintä sekä velvoitetaan poistamaan asteittain voimassa olevat rajoitukset ja syrjintä kokonaisuudessaan viimeistään siirtymäkauden päättyessä, yhteisöjen tuomioistuin totesi, että tämän vuoksi "nyt esillä olevassa asiassa ei ole tarpeen ratkaista kysymystä siitä, suljetaanko 37 artiklan määräysten soveltamisella valtion monopoleihin pois jäsenvaltioiden välisten kaupan määrällisten rajoitusten poistamista koskevan luvun muiden määräysten soveltaminen, koska kansallisen tuomioistuimen toimittamien oikeudellisten seikkojen yhteydessä molempien tulkintojen vaikutukset ovat samat".

20 Julkisasiamiehen asiassa Albatros puoltaman kannan kanssa samanlaista kantaa puolsi julkisasiamies Reischl asiassa Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels 17.2.1976 annetun tuomion(31) yhteydessä antamassaan ratkaisuehdotuksessa. Asiassa oli esitetty ennakkoratkaisukysymyksiä, jotka koskivat 37 artiklan ja 95 artiklan, jossa kielletään jäsenvaltioita määräämästä muiden jäsenvaltioiden tuotteille korkeampia sisäisiä maksuja kuin ne määräävät samanlaisille kotimaisille tuotteille, tulkintaa tilanteessa, jossa kyse oli jäsenvaltion kaupallisen valtion monopolin yhteydessä tuontituotteille ja kotimaisille tuotteille määräämästä sisäisestä maksusta. Korostaen sitä,(32) että edellä mainittuihin kysymyksiin vastattaessa ei ollut syytä tulkita 95 artiklan määräyksiä, julkisasiamies totesi kantansa olevan se, että "monopolien yhteydessä asetettuja maksuja arvioitaessa - - 37 artikla on ainoa ratkaiseva arviointiperuste, sillä 37 artiklaa on pidettävä 'lex specialisina' suhteessa 95 artiklaan", ja vetosi tämän kantansa tueksi asiassa 13/70, Cinzano, 16.12.1970 annettuun tuomioon,(33) jossa kysymystä, joka liittyi maksujen perimiseen monopolin alaisuuteen kuuluvien tavaroiden tuonnista vastaanottavassa valtiossa, oli tarkasteltu yksinomaan 37 artiklan ja siihen sisältyvän kaikenlaisen syrjinnän kiellon perusteella. Yhteisöjen tuomioistuin omaksui asiassa Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels antamassaan tuomiossa kuitenkin toisen kannan.(34) Se aloitti tarkastelemalla riidanalaista maksua 95 artiklan valossa ja todettuaan, että tietyissä tilanteissa tällä määräyksellä ei kielletä kyseistä maksua, se jatkoi maksun analysointia perustamissopimuksen 37 artiklan valossa katsoen (21 kohta), että "se, että kansallinen toimenpide täyttää 95 artiklan vaatimukset, ei merkitse sitä, että se on perustamissopimuksen muiden määräysten mukainen", ja että tämän vuoksi oli tutkittava, merkitsikö kyseinen maksu syrjintää tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa 37 artiklassa tarkoitetulla tavalla, vaikka se täyttikin 95 artiklan edellytykset, koska se liittyi kaupallisen valtion monopolin olemassaoloon ja toimintaan.

21 Samana päivänä, jona yhteisöjen tuomioistuin antoi tuomion asiassa Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels, se antoi tuomion myös asiassa Miritz,(35) jossa se vastasi tiettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin, joista ensimmäisessä oli kyse perustamissopimuksen 12 artiklan, joka koskee jäsenvaltioiden välisten tuonti- ja vientitullien sekä vaikutukseltaan vastaavien maksujen poistamista, tulkinnasta sellaisen maksun yhteydessä, jota perittiin jäsenvaltioon tuoduista tuotteista, kun taas kaksi muuta kysymystä koskivat perustamissopimuksen 37 artiklan tulkintaa saman maksun yhteydessä. Julkisasiamies Trabucchin kantaa tältä osin noudattaen yhteisöjen tuomioistuin vastasi ensimmäiseen kysymykseen ottamatta huomioon 12 artiklaa, johon kysymyksessä oli suoraan viitattu, ja totesi (5 kohta), että "koska [kyseessä oleva maksu] liittyy tarkoituksensa ja luonteensa vuoksi Saksan alkoholimonopolijärjestelmään, vastausta ensimmäiseen kysymykseen on etsittävä 37 artiklasta, jossa määrätään nimenomaisesti valtion monopolien mukauttamisesta".(36) Yhteisöjen tuomioistuin katsoi tämän jälkeen (8 kohta), että koska 37 artiklan 1 kohta ei koske yksinomaan määrällisiä rajoituksia, vaan siinä kielletään kaikki syrjintä jäsenvaltioiden kansalaisten välillä tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa, kyseisen artiklan mukainen kielto ei koske vain tuontia ja vientiä, jotka muodostavat osa monopolin suoranaisesta toiminnasta, vaan myös kaikkea toimintaa, joka liittyy monopolin olemassaoloon ja jolla on vaikutusta tiettyjen tuotteiden, olivatpa ne monopolituotteita tai eivät, kauppaan jäsenvaltioiden välillä, ja artiklalla tarkoitetaan siten maksuja, joilla tuontituotteita syrjitään suhteessa kotimaisiin monopolituotteisiin. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi tämän perusteella, että 37 artiklan 1 kohdassa jäsenvaltioille asetetulla velvollisuudella pyritään varmistamaan se, että perustavanlaatuista tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatetta noudatetaan siten, että "erityisesti tullit ja vaikutukseltaan vastaavat maksut poistetaan jäsenvaltioiden välisestä kaupasta", ja että riidanalainen maksu, joka on otettu käyttöön ETY:n perustamissopimuksen voimaantulon jälkeen, on siten ristiriidassa 37 artiklan 2 kohdan mukaisen standstill-säännön kanssa.

22 Voidaanko asiassa Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels ja asiassa Miritz annettuja tuomioita pitää yhteensoveltuvina? Ensi arviolta voitaisiin todeta, etteivät ne sitä ole, koska niistä ensimmäisessä yhteisöjen tuomioistuin tutki tuontitavaroista, joita vastaanottavassa valtiossa koski kaupallinen valtion monopoli, perittävää maksua aluksi 95 artiklan valossa ja sen jälkeen 37 artiklan valossa, kun taas jälkimmäisessä tuomiossa se tutki tuontitavaroista, joita vastaanottavassa valtiossa koski kaupallinen valtion monopoli, perittävää maksua yksinomaan 37 artiklan valossa, jota se piti erityismääräyksenä. Katson kuitenkin, että näissä kahdessa tuomiossa omaksuttua kysymystä 37 artiklan ja muiden perustamissopimuksen määräysten välisestä suhteesta koskeva kahdenlainen lähestymistapa ei ole välttämättä ristiriitainen. Asiassa Miritz antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin näyttää katsoneen, että sellaisen maksun periminen tuontitavarasta, joka on 12 artiklassa tarkoitettu tullia vaikutukseltaan vastaava toimenpide, merkitsee välttämättä sitä, että "tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa - - syrjitään jäsenvaltioiden kansalaisia" perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, kuitenkin sillä lisäedellytyksellä, että maksu liittyy kaupallisen valtion monopolin toimintaan, ja että mainittu määräys erityisesti siltä osin, kuin kyse on kaupallisista valtion monopoleista, on ainoa määräys, jota kyseisessä asiassa voidaan soveltaa. Asiassa Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels antamassaan tuomiossa vahvistettuaan ensin, että ennakkoratkaisukysymyksissä kyseessä oleva maksu on tietyin edellytyksin yhteensoveltuva 95 artiklan kanssa, yhteisöjen tuomioistuin tutki, aiheutuiko tästä maksusta tästä huolimatta toisesta näkökulmasta katsottuna 37 artiklassa kiellettyä syrjintää "tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa". Yhteisöjen tuomioistuimella ei siten ole ollut mahdollisuutta (juuri tämä seikka on mielestäni erona asiassa Miritz annettuun tuomioon) tutkia sitä, aiheutuuko 95 artiklan vastaisesta tuontituotteista perittävästä maksusta sillä lisäedellytyksellä, että se liittyy kaupallisen valtion monopolin toimintaan, 37 artiklassa kiellettyä syrjintää tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa, ja onko tässä tapauksessa katsottava, että ainoastaan tätä viimeksi mainittua säännöstä on rikottu.

23 Oli miten oli, varmaa on se, että myöhemmin asiassa Peureux II 13.3.1979 antamassaan tuomiossa,(37) joka annettiin ennakkoratkaisupyynnöstä, joka koski erityisesti 37 artiklan ja muiden tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien perustamissopimuksen määräysten tulkintaa, yhteisöjen tuomioistuin, samalla kun se vahvisti (27 kohta) 37 artiklan olevan erityismääräys, katsoi, että kansallinen säännös (kielto tislata muista jäsenvaltioista peräisin olevia raaka-aineita tarkoituksena valmistaa tuotteita, jotka kuuluvat kaupallisen valtion monopolin alaan, silloin kuin tämä kielto ei koske kotimaassa tuotettuja raaka-aineita) oli samanaikaisesti sekä 30 artiklassa tarkoitettu määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide että perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua syrjintää tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa. Vaikuttaa siis siltä, että yhteisöjen tuomioistuin on hylännyt asiassa Miritz antamassaan tuomiossa omaksumansa lähestymistavan (valtion monopolin toimintaan liittyvän kansallisen toimenpiteen arviointi yksinomaan 37 artiklan perusteella). Yhteisöjen tuomioistuin on tehnyt samanlaisen ratkaisun myös asiassa 90/82, komissio vastaan Ranska, 21.6.1983 antamassaan tuomiossa(38) (27 kohta) ja asiassa C-347/88, komissio vastaan Kreikka, 13.12.1990 antamassaan tuomiossa,(39) joissa yhteisöjen tuomioistuin on katsonut (50 kohta), että kansallisilla säännöksillä rikottiin sekä 30 artiklaa että 37 artiklan 1 kohtaa.

24 Vaikuttaa näin ollen siltä, että yhteisöjen tuomioistuimen mukaan kansallisella toimenpiteellä voidaan rikkoa sekä 30 artiklaa (ja/tai 34 artiklaa) että 37 artiklaa. Katson kuitenkin, että yhtäältä 30 ja/tai 34 artiklan ja toisaalta 37 artiklan soveltamisalat kattavat toisensa sillä tavoin, että kun esiin nousee kysymys kansallisen toimenpiteen ja edellä mainittujen määräysten yhteensoveltuvuudesta, tätä kysymystä on tutkittava ainoastaan yhdellä tavalla, jossa metodologisista syistä lähtökohdaksi otetaan kysymys siitä, ovatko 37 artiklan soveltamisen edellytykset täyttyneet, eli se, voidaanko kyseessä olevan kansallisen toimenpiteen katsoa olevan tiiviissä yhteydessä tietyn kaupallisen valtion monopolin toimintaan.(40) Jos tähän kysymykseen vastataan kieltävästi, arviointi on jatkossa tehtävä luonnollisesti yksinomaan 30 ja/tai 34 artiklan valossa. Jos sitä vastoin todetaan, että 37 artiklan periaatteiden soveltamisen edellytykset täyttyvät, seuraavaksi on määriteltävä, onko kyseessä oleva toimenpide aiheuttanut sen, että jäsenvaltioiden kansalaisia syrjitään tämän määräyksen vastaisesti "tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa".

25 Juuri tällä kohdin 37 artiklan sekä 30 ja 34 artiklan soveltamisalat ovat päällekkäiset. Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut useita kertoja,(41) että kun 37 artiklan 1 kohdassa määrätään, että "tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa ei - - syrjitä jäsenvaltioiden kansalaisia", sillä pyritään siirtymäkauden jälkeen(42) poistamaan kaikki tavaroiden vapaan liikkuvuuden esteet, jotka johtuvat siitä, että jäsenvaltioissa on kaupallisia valtion monopoleja, ja siten pitämään yllä tavanomaisia kilpailuolosuhteita jäsenvaltioiden välillä. Kuten oikeuskäytännöstä(43) käy selkeästi ilmi, kansalliset toimenpiteet, jotka ovat tiiviissä yhteydessä edellä mainittuihin valtion monopoleihin ja jotka ovat tuonnin tai viennin määrällisiä rajoituksia tai vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä tavalla, jolla näitä käsitteitä on käytetty 30 ja 34 artiklassa, ovat kärkipäässä näiden esteiden(44) joukossa. Jos yhteisöjen tuomioistuin toteaa, että kyseinen kansallinen toimenpide on määrällinen rajoitus tai vaikutukseltaan vastaava toimenpide, tällä 30 tai 34 artiklan soveltamisalaan kuuluvalla toimenpiteellä rikotaan siten ipso facto myös 37 artiklan määräysten mukaista kieltoa.

26 On olemassa vain yksi mahdollisuus välttää se, että tällainen toimenpide kuuluu automaattisesti 37 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kiellon soveltamisalaan: on väitettävä ja näytettävä toteen, että toimenpidettä voidaan perustella jollakin perustamissopimuksen 36 artiklassa luetellulla syyllä. Katson, että määrällisten rajoitusten poistamista koskevan perustamissopimuksen luvun, johon 37 artikla kuuluu, looginen sisäinen johdonmukaisuus edellyttää tällaista ratkaisua. Päinvastaisessa tapauksessa kansallinen toimenpide, joka on määrällinen rajoitus tai vaikutukseltaan vastaava toimenpide ja jota voitaisiin perustella 36 artiklassa luetelluilla syillä, olisi perustamissopimuksen vastainen vain sen vuoksi, että se liittyy kaupallisen valtion monopolin toimintaan. Millään tulkintaan liittyvällä seikalla ei kuitenkaan voida perustella sitä kantaa, että tällainen toimenpide voisi kuulua kahden eri järjestelmän piiriin riippuen siitä, onko se yhteydessä valtion monopoliin vai ei. Puoltamani kanta vaikuttaa yhteensoveltuvalta myös yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa: edellä (alaviitteessä 39) mainitussa asiassa komissio vastaan Kreikka 13.12.1990 antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin, sen jälkeen kun se oli hylännyt (47-49 kohta) vastaajana olevan jäsenvaltion väitteen, jonka mukaan toimenpiteen (joka, kuten 42-46 kohdasta ilmenee suoraan, oli yhteisöjen tuomioistuimen mukaan myös 30 artiklan vastainen) voimassa pitämistä voitiin perustella yleisellä turvallisuudella eli yhdellä 36 artiklassa luetellulla syyllä, totesi, että Kreikan tasavalta ei ollut noudattanut 37 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan (50 kohta).(45) On kuitenkin hyvä täsmentää, että 36 artiklaan ei mielestäni voida vedota "tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa" esiintyvän muun syrjinnän kuin 30 ja 34 artiklassa tarkoitettujen määrällisten rajoitusten tai vaikutukseltaan vastaavien toimenpiteiden perustelemiseksi.(46) Päinvastaisen kannan omaksuminen olisi vastoin oikeuskäytännössä useita kertoja vahvistettua tarvetta tulkita suppeasti 36 artiklan määräyksiä; 36 artiklan nojalla, joka on poikkeus tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevasta perustavanlaatuisesta säännöstä, ei voida perustella muita kuin 30 ja 34 artiklassa tarkoitettuja toimenpiteitä.(47)

27 Tarkastelen edellä esitettyä jäsennystä seuraten seuraavissa kohdissa aluksi kysymystä siitä, ovatko kyseiset yksinoikeudet tiiviissä yhteydessä kaupallisten valtion monopolien erityistoimintaan (ks. jäljempänä bb alakohta), ja tämän jälkeen kysymystä siitä, syrjitäänkö näillä oikeuksilla jäsenvaltioiden kansalaisia tavaroiden hankintaa tai myyntiä koskevissa ehdoissa (ks. jäljempänä cc alakohta). Analyysini toisessa vaiheessa tarkastelen ensin (cc 1 alakohta) sitä, ovatko kyseiset yksinoikeudet määrällisiä rajoituksia tai vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä, ja tämän jälkeen (cc 2 alakohta) sitä, voidaanko näitä toimenpiteitä perustella perustamissopimuksen 36 artiklalla.

bb) Liittyvätkö riidanalaiset oikeudet kaupallisten valtion monopolien erityistoimintaan?

28 Perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdan sanamuodosta, kun siinä käytetään ilmausta "kaupalliset valtion monopolit", ilmenee, että tällä määräyksellä tarkoitetaan tilannetta, jossa kansalliset viranomaiset kykenevät valvomaan tai ohjaamaan jäsenvaltioiden välistä kauppaa taikka olennaisesti vaikuttamaan siihen tätä tarkoitusta varten perustamansa toimielimen tai myöntämäänsä yksinoikeuteen perustuvan monopolin välityksellä.(48) Seuraavien kahden eri edellytyksen on siten täytyttävä, jotta kyseessä olisi "kaupallinen valtion monopoli":

a) organisaatioon liittyvä edellytys eli joko valtion omalla toimenpiteellään ja millaisessa tahansa oikeudellisessa muodossa(49) perustama ad hoc -"toimielin", jolle on annettu monopolistisia oikeuksia ja jolla tyypillisimmässä muodossaan on erilaisia yksinoikeuksia,(50) taikka tällaisten oikeuksien myöntäminen muulle yhteisölle, kuten yksityiselle yritykselle tai valtion alueelliselle yksikölle.(51)

b) toimintaan liittyvä edellytys eli kansallisten viranomaisten mahdollisuus vaikuttaa yhteisön sisäiseen kauppaan "toimielinten" tai edellä mainittujen yhteisöjen välityksellä; tämä vaikuttaminen voi 37 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaisesti olla sitä, että jäsenvaltio lain nojalla tai tosiasiallisesti valvoo tai ohjaa jäsenvaltioiden välistä kauppaa taikka vaikuttaa siihen muulla tavoin suoraan tai välillisesti mutta olennaisesti. Jotta tällainen vaikuttaminen olisi mahdollista, "toimielinten" tai muiden edellä mainittujen yhteisöjen "tavoitteena on oltava kaupankäynti sellaisella kaupallisella tuotteella, joka voi olla jäsenvaltioiden välisen kilpailun ja kaupan kohteena - - ja jolla voi olla todellista merkitystä tässä kaupassa", kuten asiassa Costa vastaan ENEL annetussa tuomiossa (mainittu edellä alaviitteessä 22) on todettu.

Täyttyvätkö nämä kaksi edellytystä nyt esillä olevassa asiassa ja, jos tähän kysymykseen vastataan myöntävästi, voidaanko riidanalaisten yksinoikeuksien katsoa olevan tiiviissä yhteydessä vastaajina olevissa jäsenvaltioissa toimiviin kaupallisiin valtion monopoleihin?

i) Alankomaat

29 Alankomaiden 16.11.1989 annetun Elektriciteitswetin eli sähkön tuotantoa, tuontia, siirtämistä ja myyntiä koskevan lain (Staatsblad 535, jäljempänä EW) 34 §:ssä säädetään seuraavaa:

"1. Oikeus tuoda maahan yleiseen jakeluun tarkoitettua sähköä on ainoastaan tätä tarkoitusta varten nimetyllä yhtiöllä.

2. 1 momenttia ei kuitenkaan sovelleta jännitteeltään alle 500 V:n sähkön tuontiin."

Saman lain 37 §:ssä kielletään lisäksi sellaisen sähkön toimittaminen eteenpäin, jota 34 §:n 1 momentissa tarkoitettu yritys ei ole tuonut.

NV Samenwerkende Elektriciteitsproduktiebedrijven (jäljempänä SEP) on 20.3.1990 tehdyllä miniteriön päätöksellä (Staatscourant 22.3.1990) nimetty yritykseksi, jolla on oikeus tuoda maahan yleiseen jakeluun tarkoitettua sähköä.

30 Komissio päättelee edellä mainittujen säännösten perusteella, että yleiseen jakeluun tarkoitetun sähkön maahantuontia koskeva yksinoikeus, jonka haltija SEP on ja joka on Alankomaiden kuningaskuntaa vastaan nostetun kanteen kohteena, on kaupallinen valtion monopoli perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.

31 Alankomaiden hallitus katsoo sitä vastoin, että perustamissopimuksen 37 artiklaa ei ole syytä soveltaa tässä seuraavien syiden vuoksi:

- Kyseessä oleva yksinoikeus ei ole luonteeltaan monopolistinen, koska, kuten EW:n 34 §:n 1 momentin ja 37 §:n 1 momentin säännöksistä ilmenee, myös loppukäyttäjillä on oikeus tuoda maahan sähköä, kunhan ne tuovat sitä vain omaa tarvettaan varten.

- Vaikka myönnettäisiinkin, että SEP:n yksinoikeus on "valtion monopoli", se ei kuitenkaan ole "kaupallinen" valtion monopoli, koska SEP ei toimi kaupallisten kriteerien perusteella.

32 Nämä väitteet eivät ole perusteltuja. On totta, että EW:n edellä mainittujen pykälien säännösten mukaan loppukäyttäjillä on mahdollisuus tuoda maahan sähköä, kun ne tuovat sitä vain omaa tarvettaan varten. EW:n 47 §:stä ilmenee, että näillä käyttäjillä on tietyin edellytyksin jopa oikeus siirtää tuomaansa sähköä olemassaolevassa verkossa, joka on tarkoitettu pääasiallisesti julkiseen jakeluun. Tämä seikka ei kuitenkaan muuta mitenkään SEP:n yksinoikeuden monopolistista luonnetta, sillä SEP:tä lukuunottamatta muilla yrityksillä (erityisesti niillä, jotka jakelevat sähköä ja joita vastineen mukaan on noin 40) ei ole oikeutta harjoittaa konkreettista taloudellista toimintaa eli niillä ei ole oikeutta tuoda maahan sähköä jaellakseen sitä edelleen loppukäyttäjille.

33 Vaikka myönnettäisiinkin, että sähkön tuontialaa on tarkasteltava Alankomaissa kokonaisuutena kiinnittämättä huomiota siihen, onko tuotu sähkö tarkoitettu maahantuojan omaan kulutukseen vai loppukäyttäjille jakelemista varten, SEP:n yksinoikeudella on kohteensa vuoksi niin määräävä vaikutus tuontiin, että sen on katsottava näinkin olevan luonteeltaan monopolistinen.

Vaikuttaa selvältä, että jotta kuluttaja voisi tyydyttää sähköntarpeensa tuomalla maahan sähköä itse, kuluttajan sähkönkulutuksen on oltava niin suurta, että se voi vedota kulutukseensa perusteena edullisen hinnan saamiseksi ja että sillä voidaan kattaa siirrosta aiheutuvat kulut. En katso olevan uskaliasta todeta, että tämä kuluttajien ryhmä on rajallinen ja että suurimmalla osalla näistä kuluttajista ei ole tosiasiallisesti muuta vaihtoehtoa kuin hankkia sähköä julkisesta jakeluverkosta.(52)

Näin ollen nimenomaisesti julkiseen jakeluun tarkoitetun sähkön tuontia koskevan SEP:n yksinoikeuden avulla Alankomaiden kansalliset viranomaiset voivat SEP:n välityksellä "olennaisesti vaikuttaa" sähkön tuontiin, ja yksinoikeus on siten perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu valtion monopoli.(53)

34 Sillä seikalla, että Alankomaiden hallituksen väitteen mukaan SEP:n toiminta ei ole luonteeltaan kaupallista, ei ole mitään merkitystä arvioitaessa sitä, voidaanko kyseisen valtion monopolin katsoa olevan kaupallinen. Monopolin kaupalliseksi katsomiseksi riittää (ks. tältä osin myös, mitä edellä 28 kohdassa on jo todettu) se, että SEP:n monopoli, joka koskee sähkön kaltaisen tavaran tuontia, tekee mahdolliseksi sen, että tätä tavaraa koskevaan yhteisön sisäiseen kauppaan voidaan olennaisesti vaikuttaa.

35 Alankomaissa SEP:lle myönnetyn yksinoikeuden tuoda maahan julkiseen jakeluun tarkoitettua sähköä on kaikki edellä esitetty huomioon ottaen katsottava olevan "kaupallinen valtion monopoli", joka kuuluu perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.

ii) Italia

36 Italiassa sähköala on kansallistettu 6.12.1962 annetulla lailla nro 1643 (GURI nro 316, 12.12.1962), jolla on luotu Ente nazionale per l'energia elettrica (jäljempänä ENEL). Tälle julkiselle yritykselle, jonka alaisuuteen on siirretty sähköalalla toimivat teollisuusyritykset, on lain nro 1643 1 §:n 1 momentissa annettu tehtäväksi tuottaa, tuoda ja viedä, siirtää, jalostaa, jaella ja myydä sähköä koko valtion alueella sähkön alkuperästä riippumatta.

ENELin oikeuksista on säädetty tarkemmin 18.3.1965 annetussa asetuksessa (decreto legislativo) nro 342 (GURI nro 104, 26.3.1965). Tämän asetuksen 20 §:ssä muita yrityksiä kuin ENELiä kielletään nimenomaisesti tuomasta ja viemästä sähköä, käymästä sillä kauppaa sekä siirtämästä sitä ulkopuolisen lukuun.

37 Tietyissä muissa säännöksissä (11.12.1933 annetun Testo Unico nro 1775:n 133 § ja sitä seuraavat pykälät, sellaisena kuin tämä säädös on myöhemmin muutettuna 26.1.1942 annetulla lailla nro 127 sekä 19.7.1959 annetulla lailla nro 606) säädetään, että sähkön tuonti ja vienti edellyttävät, että hankitaan lupa, jonka julkisten töiden ministeriö myöntää tietyin edellytyksin (tuonnin osalta vajaus kotimaisessa tuotannossa; viennin osalta kotimainen ylituotanto jne.). Komissio väittää kanteessaan (vedoten tietoihin, jotka Italian hallitus on komission mukaan toimittanut sille), että kanteen nostamisen ajankohtana ENELillä oli sille vuonna 1989 annetun luvan, jonka voimassaolo päättyy 31.12.1997, perusteella oikeus tuoda maahan Italian eurooppalaisista naapurimaista peräisin olevaa sähköä vuosittain enintään 30 000 TWh (terawattituntia eli 1 miljardi kilowattituntia) 20 prosentin liikkumisvaralla tai viedä sama määrä sähköä näihin maihin.

38 Ne ENELille myönnetyt sähkön tuontia ja vientiä koskevat yksinoikeudet, joita komission Italian tasavaltaa vastaan nostamassa kanteessa tarkoitetaan, kuuluvat näin ollen perustamissopimuksen 37 artiklassa tarkoitettuun kaupalliseen valtion monopoliin, sillä kansalliset viranomaiset voivat valvoa sähkön tuontia muista jäsenvaltioista ja vientiä muihin jäsenvaltioihin lailla perustetun yrityksen avulla, joka on näiden yksinoikeuksien haltija.

iii) Ranska

39 Ranskassa sähkön ja kaasun kansallistamisesta 8.4.1946 annetun lain nro 46-628 (JORF, 9.4.1946, jäljempänä vuoden 1946 laki) 1 §:ssä säädetään seuraavaa:

"Tämän lain julkaisemisesta alkaen kansallistetaan

1. sähkön tuotanto, siirto, jakelu, tuonti ja vienti;

2. polttoaineena käytettävän kaasun tuotanto, siirto, jakelu, tuonti ja vienti."

Saman lain 2 ja 3 §:n mukaan kansallistettujen sähkö- ja kaasualan yritysten hoitaminen uskotaan luonteeltaan teollisille ja kaupallisille julkisille yhteisöille, joita ovat sähkön osalta Électricité de France (EDF), Service National (jäljempänä EDF), ja kaasun osalta Gaz de France (GDF), Service National (jäljempänä GDF).

40 Kuten näistä säännöksistä ilmenee, sähkön ja maakaasun tuontia ja vientiä koskevat yksinoikeudet, joista Ranskan tasavaltaa vastaan nostetussa kanteessa on kyse ja joita sellaiset julkiset toimielimet käyttävät hyväkseen, joiden välityksellä kansalliset viranomaiset kykenevät valvomaan yhteisön sisäistä tavarakauppaa, ovat perustamissopimuksen 37 artiklan soveltamisalaan kuuluvia kaupallisia valtion monopoleja.

iv) Espanja

41 Espanjassa kansallisen sähköjärjestelmän yhtenäisestä hoitamisesta 26.12.1984 annetun lain nro 49/84 (BOE nro 311 ja 312, s. 5466, jäljempänä vuoden 1984 laki) 1 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:

"Kansallisen sähköjärjestelmän yhtenäinen hoitaminen suurjänniteverkon kautta Espanjassa on valtion julkinen palvelu, jonka tarkoituksena on saada sähköjärjestelmä toimimaan parhaimmalla mahdollisella tavalla tämän lain 2 §:ssä lueteltujen tehtävien ja toimintojen mukaisesti. Julkista palvelua hallinnoi valtion yhtiö tämän lain ja sen täytäntöönpanosäännösten mukaisesti."

Julkiseen palveluun sisältyvät tehtävät ja toiminnat määritellään 2 §:n 1 momentissa, ja niihin kuuluu

" - -

e) huolehtia kaikkien sellaisten laitteistojen hoidosta ja ylläpidosta, joihin liittyy kansainvälinen yhteys - - ,

- -

i) toteuttaa sellaiset kansainvälisen kaupan toimenpiteet, joita pidetään soveltuvina, jotta voidaan varmistaa sähköenergian toimitus, alentaa tuotantokustannuksia kansallisella tasolla tai määrätä, ottaen huomioon kansallinen etu, kullekin yritykselle kuuluva osuus kansainvälisen kaupan toimenpiteistä ja valvoa näitä toimenpiteitä".

Vuoden 1984 laki on pantu täytäntöön 23.1.1985 annetulla kuninkaan asetuksella nro 91/85 (BOE nro 28, s. 448, jäljempänä vuoden 1985 asetus), jossa nämä tehtävät ja toiminnat on uskottu Red Eléctrica de España -nimiselle valtion yhtiölle (jäljempänä Redesa).(54)

42 Komission mukaan vuoden 1984 lain edellä mainituista säännöksistä ilmenee selkeästi, että Espanjassa on perustamissopimuksen 37 artiklassa tarkoitettu kaupallinen valtion monopoli, koska näiden säännösten mukaan sähkön tuonti ja vienti kuuluvat valtion yhtiölle Redesalle myönnettyihin yksinoikeuksiin. Redesan välityksellä kansalliset viranomaiset valvovat yhteisön sisäistä sähkön kauppaa.

43 Espanjan kuningaskunta toteaa komission kanteen, jolla se vaatii yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Espanjassa voimassa olevat sähkön tuontia ja vientiä koskevat yksinoikeudet ovat perustamissopimuksen 30, 34 ja 37 artiklan sekä liittymisasiakirjan 48 artiklan vastaisia, perustuvan kokonaisuudessaan paikkansapitämättömille lähtökohdille, koska niissä säännöksissä, joihin komissio on vedonnut, Redesalle ei anneta sähkön tuontia ja vientiä koskevia yksinoikeuksia. Vastaajana oleva jäsenvaltio väittää erityisesti seuraavaa:

- 12.12.1924 annetussa kuninkaan asetuksessa oli jo säädetty sähkön toimittamisen olevan luonteeltaan julkinen palvelu. Tämän määritelmän ainoa seuraus oli kuitenkin se, että saman asetuksen mukaan kansalliset viranomaiset määrittelivät sähkön hinnan. Sähkön tuotanto tai jakelu eivät kuitenkaan kuuluneet valtion yksinomaiseen toimivaltaan, vaan useat hallinnollisen lupajärjestelmän alaiset yritykset harjoittivat niitä edelleen.

- Se seikka, että sähköalalla toimii paljon yrityksiä, on aiheuttanut ongelmia, jotka liittyvät erityisesti kuluttajien tarvitseman sähkön toimitusvarmuuteen sekä merkittävään sähkön ylituotantoon ja joiden selvittäminen on nostanut tuotantokustannuksia. Näiden ongelmien ratkaisemiseksi vuoden 1984 laissa (1 §:n 1 momentti) "kansallisen sähköjärjestelmän yhtenäinen hoitaminen suurjänniteverkon kautta" määriteltiin julkiseksi palveluksi, ja tämä palvelutoiminta uskottiin valtion yhtiölle. Sen mukaan mitä lain johdanto-osassa, johon vastaajana oleva jäsenvaltio usein vetoaa, todetaan, lainsäätäjä ei ole kyseisillä säännöksillä tahtonut antaa valtion yhtiölle kaikkia yksityisten sähkön tuotanto- ja jakeluyritysten siihen asti hoitamia tehtäviä. Lainsäätäjä on näiden yritysten omaisuuden asemaan tai yritysten omistamien laitosten käyttämisen ja ylläpitämisen vapauteen puuttumatta vain tahtonut luoda näiden yritysten sekä valtion yhtiön välisen yhteistyöjärjestelmän siten, että taloudellista kannattavuutta ja tuotanto-jakeluketjun järkiperäistä käyttöä koskevien yhtenäisten arviointiperusteiden käyttöön ottamisella luodaan mahdollisimman suuri toimitusvarmuus sekä edistetään niiden energiapoliittisten päämäärien saavuttamista, jotka kukin hallitus määrittelee.

- Jotta "yhtenäisen hoitamisen" järjestelmä toimisi, edellä mainitulle valtion yhtiölle on annettu toimivaltaa monilla aloilla, muun muassa seuraavilla:

1) Suurjänniteverkoston hoito ja ylläpito (sähkö siirretään tässä verkossa tuotantolaitoksista niihin laitoksiin, joissa sähkön jakelusta vastaavat yhtiöt ottavat sen vastaan siirtääkseen sitä edelleen matalajänniteverkostossa loppukäyttäjälle) sekä suurjänniteverkoston niiden osien hoito ja ylläpito, joihin muiden maiden vastaavat verkostot liittyvät (vuoden 1984 lain 2 §:n 1 momentin e kohta).

2) Toimivalta sähkön kansainvälisen kaupan alalla (saman lain 2 §:n 1 momentin i kohta), jonka nojalla Redesalla on Espanjan hallituksen väitteen mukaan ainoastaan mahdollisuus puuttua tämän alan toimintaan.

Tämä puuttuminen voi merkitä joko sitä, että Redesa tuo tai vie sähköä itse, silloin kun se katsoo tämän tarpeelliseksi toimitusvarmuuden varmistamiseksi tai Espanjassa tuotetun sähkön tuotantokustannusten vähentämiseksi, taikka sitä, että aina kun yleinen etu sitä vaatii, Redesa päättää, miltä osin kukin kyseisen alan yritys ottaa osaa kansainväliseen kauppaan, ja valvoo päätöstensä noudattamista. Espanjan hallituksen mukaan Redesalle annettu mahdollisuus tuoda tai viedä sähköä katsoessaan sen tarpeelliseksi ei vaikuta yksityisten yritysten oikeuteen toimia samoin. Tätä oikeutta voidaan rajoittaa, jos yleinen etu sitä vaatii, ainoastaan siten, että valtion yhtiö määrittelee kullekin yritykselle kuuluvan osuuden kansainvälisen kaupan toimenpiteistä. Espanjan hallitus lisää olevan kuitenkin selvää, että jotta yksityiset yritykset voisivat käyttää hyväkseen edellä mainittua oikeutta, on joka kerta varmistettava, ovatko tekniset edellytykset täyttyneet, jolloin sähkön konkreettinen tuonti- tai vientitoimi (joka voidaan toteuttaa ainoastaan suurjänniteverkoston kansainvälisillä liityntäosilla, joiden käyttämisoikeus kuuluu vuoden 1984 lain mukaan Redesalle) ei vaaranna sähkön toimitusjärjestelmän toimintaa.

Espanjan hallitus väittää, että kaikki nämä seikat huomioon ottaen niiden säännösten, joihin komissio on vedonnut, sananmukaisella tai teleologisella tulkinnalla ei voida perustella väitettä, jonka mukaan Redesalla olisi sähkön tuontia ja vientiä koskeva yksinoikeus.

44 Komission perustelut eivät mielestäni ole lainkaan vakuuttavia.

45 Se komission väite, jonka mukaan Redesalla on sähkön tuontia ja vientiä koskeva yksinoikeus siitä huolimatta, että nimenomaista säännöstä, jolla tämä yksinoikeus annetaan valtion yhtiölle, ei ole olemassa, perustuu ensinnäkin sille, että tämä yhtiö "hoitaa yhtenäisesti" julkiseksi palveluksi määriteltyä kansallista sähköjärjestelmää ja maan suurjänniteverkkoa, johon sisältyvät kaikki kyseisen verkon kansainväliset liityntäosat. Ottaen huomioon etenkin vastaajana olevan jäsenvaltion täsmennykset, jotka koskevat ilmaisun "yhtenäinen hoitaminen" täsmällistä merkitystä ja vuoden 1984 lain tarkoitusta, katson kuitenkin, että kumpikaan näistä seikoista ei ole riittävä, jotta voitaisiin katsoa, että Redesalle on varattu tuontia ja vientiä koskevat yksinoikeudet.

46 Espanjan hallitus (jonka kantaa komissio ei ole tältä osin kiistänyt) katsoo, että Espanjassa ei ole ollut voimassa sähkön tuotantoa ja jakelua koskevia yksinoikeuksia ennen vuoden 1984 lain antamista eikä sen jälkeen. Redesalle annettua oikeutta kansallisen sähköjärjestelmän yhtenäiseen hoitamiseen ei voida kuitenkaan nämä seikat huomioon ottaen tulkita missään tapauksessa siten, että kyse olisi koko järjestelmän peitellystä kansallistamisesta ja siitä, että kyseiselle valtion yhtiölle annettaisiin yksinoikeus harjoittaa poikkeuksetta kaikkea siihen liittyvää toimintaa ja muun muassa sähkön vientiä ja tuontia.(55)

47 Toisaalta yksinomaan se seikka, että Redesalle on annettu tehtäväksi huolehtia kaikkien sellaisten laitteistojen hoidosta ja ylläpidosta, joihin liittyy kansainvälinen yhteys, ei riitä siihen, että siitä olisi välttämättä pääteltävä, että tälle yhtiölle olisi annettu tuontia ja vientiä koskevia yksinoikeuksia silloin, kun tämän tehtävän antamisella ei tehdä teknisesti mahdottomaksi sitä, että muut yritykset tuovat tai vievät sähköä.(56) Tämä pitää erityisesti paikkansa, kun vuoden 1984 lain 2 §:n 1 momentin i kohdassa säädetään, että Redesa voi säännellä tietyin edellytyksin kullekin yritykselle kuuluvaa osuutta kansainvälisen sähkökaupan toimenpiteistä, mikä varmasti merkitsee sitä, että nämä yritykset voivat periaatteessa harjoittaa tällaista toimintaa.(57)

48 Komissio väittää todistaakseen kyseisten yksinoikeuksien olemassaolon, että Espanjan hallitus ei viittaa yhteenkään konkreettiseen tapaukseen, jossa yksityinen yritys olisi tuonut Espanjaan sähköä tai vienyt sitä Espanjasta, ja lisää, että sillä olevien tietojen mukaan yksikään yritys ei tuo tai vie sähköä, Redesaa lukuun ottamatta. Näitten väitteiden osalta riittää mielestäni sen toteaminen, että sähkön tuontia tai vientiä koskevien tietojen puuttuminen ei yksinään voi saada aikaan olettamaa yksinoikeuksien olemassaolosta.(58)

Lisäksi, jos katsottaisiin, että komissio tietojen puuttumiseen vedotessaan itse asiassa väittää, että siitä huolimatta, että vuoden 1984 lakiin ei sisälly nimenomaisia säännöksiä sähkön tuontia ja vientiä koskevien yksinoikeuksien antamisesta Redesalle, perustamissopimuksen 37 artiklan soveltamista koskevat edellytykset täyttyvät tässä asiassa, koska kansalliset viranomaiset voivat tämän valtion yhtiön kautta joka tapauksessa tosiasiallisesti valvoa tämän tuotteen yhteisön sisäistä kauppaa, olisi myös tämä komission väite hylättävä. Sen toteen näyttämiseksi, että Espanjan viranomaiset tosiasiallisesti valvovat sähkön tuontia tai vientiä perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetulla tavalla, ei mielestäni riitä se, että komissio (jolle todistustaakka tältä osin kuuluu) vetoaa vain tällaista kauppaa koskevien tietojen puuttumiseen, vaan komission olisi esitettävä seikkoja, joista ilmenee ainakin se, että vuoden 1984 lain kyseessä olevat säännökset ovat perustana toimille (esimerkiksi päätöksille, joilla tuontia tai vientiä koskevat hakemukset hylätään), joilla suoranaisesti estetään muita yrityksiä kuin Redesaa tuomasta tai viemästä sähköä.

49 Komissio väittää lopuksi, että perusteltuun lausuntoon vastatessaan Espanjan hallitus totesi, että tällöin käsittelyssä olleessa lakiesityksessä (jolla tämän kanteen nostamisen jälkeen vuoden 1984 laki lopulta korvattiin; ks. tältä osin alaviite 54) säädettiin nimenomaisesti tietyin edellytyksin ja rajoituksin muiden yritysten kuin Redesan mahdollisuudesta tuoda ja viedä sähköä. Komission tämän seikan perusteella tekemä väite on mielestäni erittäin heikko. Siitä, että myöhemmässä säännöksessä säädetään nimenomaisesta oikeudesta harjoittaa tiettyä taloudellista toimintaa ja myös oikeuden harjoittamista koskevista edellytyksistä, ei voida päätellä a contrario, että tämä toiminta oli täysin kiellettyä aikaisempien säännösten perusteella, sillä, kuten tässä asiassa, tätä johtopäätöstä ei voida perustaa muihin tulkinnallisiin seikkoihin.

50 Edellä esitetyn perusteella katson, ettei komissio ole näyttänyt toteen, että Espanjassa olisi voimassa sähkön tuontia ja vientiä koskevia yksinoikeuksia. Siten kanne, jolla komissio on vaatinut yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Espanjan kuningaskunta ei ole noudattanut useiden perustamissopimuksen määräysten ja liittymisasiakirjan 48 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on ottanut käyttöön tällaisia oikeuksia, on hylättävä kokonaisuudessaan pääasiallisesti tästä syystä.(59)

cc) Syrjitäänkö riidanalaisilla yksinoikeuksilla jäsenvaltioiden kansalaisia tavaroiden hankintaa ja myyntiä koskevissa ehdoissa?

51 Edellä esitettyjen syiden (ks. 24 kohta ja sitä seuraavat kohdat) vuoksi tarkastelen seuraavissa kohdissa sitä, ovatko riidanalaiset yksinoikeudet määrällisiä rajoituksia tai tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä (ks. jäljempänä 1 alakohta), ja tämän jälkeen sitä, voidaanko niitä perustella perustamissopimuksen 36 artiklan nojalla (ks. jäljempänä 2 alakohta).

1) Ovatko riidanalaiset yksinoikeudet määrällisiä rajoituksia tai vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä?

i) Tuontia koskevat yksinoikeudet

52 Komission mukaan vastaajina olevissa jäsenvaltioissa voimassa olevat sähkön ja (Ranskan osalta) maakaasun tuontia koskevat yksinoikeudet(60) estävät jäsenvaltioiden välistä kauppaa ja ovat siten tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä perustamissopimuksen 30 artiklassa tarkoitetulla tavalla, koska

- niillä estetään muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneita tuottajia myymästä sähköä tai maakaasua vastaajina oleviin jäsenvaltioihin sijoittautuneille muille ostajille kuin riidanalaisten yksinoikeuksien haltijoille ja

- niillä estetään vastaajina oleviin jäsenvaltioihin sijoittautuneita toimijoita (esimerkiksi jakelijoita) tai niissä asuvia (Italian, Ranskan ja Espanjan osalta) kuluttajia valitsemasta muuhun jäsenvaltioon sijoittautunutta sähkön tai maakaasun toimittajaa.

53 Katson, että komission kyseiselle kannalle löytyy vankat perustat yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä.

54 Ensimmäinen tällainen perusta on löydettävissä edellä mainitussa asiassa Manghera annetusta tuomiosta (ks. edellä alaviite 36). Tämä tuomio annettiin ennakkoratkaisukysymyksiin, joista ensimmäinen liittyi kysymykseen siitä, oliko muista jäsenvaltioista lähtöisin olevaa tuontia koskevat yksinoikeudet poistettava perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kaupallisten valtion monopolien "mukauttamisen" yhteydessä. Todettuaan ensin, että mainitulla määräyksellä pyritään varmistamaan tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevan perustavanlaatuisen säännön noudattaminen koko yhteismarkkinoilla "erityisesti poistamalla jäsenvaltioiden välisen kaupan määrälliset rajoitukset ja vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet" (9 kohta), yhteisöjen tuomioistuin vastasi kysymykseen myöntävästi (13 kohta) todeten, että "tätä tavoitetta ei saavuteta, ellei muista jäsenvaltioista tuotujen samanlaisten kuin valtion monopolin alaisten tavaroiden vapaata liikkuvuutta turvata jäsenvaltiossa, jossa on kaupallinen valtion monopoli" (10 kohta), ja että kaupalliselle valtion monopolille annettu tuontia koskeva yksinoikeus oli näin ollen yhteisön viejiin nähden perustamissopimuksen 37 artiklan 1 kohdassa kiellettyä syrjintää (12 kohta). Näiden perustelujen esittämisjärjestyksen vuoksi jää mielestäni hyvin vähän epäilyjä sen suhteen, että kaupallisen valtion monopolin toimintaan liittyvä tuontia koskeva yksinoikeus merkitsee asiassa Manghera annetun tuomion mukaan edellä mainitussa perustamissopimuksen määräyksessä kiellettyä syrjintää juuri sen vuoksi, että se on tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide.(61) On merkittävää, että tässä asiassa antamassaan ratkaisuehdotuksessa julkisasiamies Warner puolsi kantaa, jonka mukaan perustamissopimuksen 37 artiklassa määrätään tuontia koskevien yksinoikeuksien poistamisesta, todeten erityisesti, että kyseisessä määräyksessä kielletään paitsi tosiasiallinen, myös mahdollinen syrjintä. Julkisasiamiehen mukaan tämä kanta perustui siihen, että kyseistä määräystä on käsitteen "vaikutukseltaan vastaava toimenpide" sisällön osalta tulkittava asiassa Dassonville annetun tuomion (mainittu edellä alaviitteessä 44) mukaisesti.(62)

55 Jos asiassa Manghera annetusta tuomiosta todella ilmenee, että tuontia koskevat yksinoikeudet ovat tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä, tämä ei missään nimessä ole mikään yksittäinen kannanotto. Se päinvastoin liittyy yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan niihin toimenpiteisiin, jotka voivat rajoittaa yhteisön sisäistä kauppaa suoraan tai välillisesti taikka tosiasiallisesti tai mahdollisesti, sisältyvät myös kansalliset säädökset tai kansallinen käytäntö, jonka vuoksi tuonti kanavoituu sellaisella tavalla, että ainoastaan tietyt taloudelliset toimijat voivat harjoittaa tuontia ja muille se on mahdotonta.(63)

56 Voidaan kuitenkin väittää, että yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Manghera antama tuomio selittyy sillä, että tupakan, josta tässä asiassa esitetyissä ennakkoratkaisukysymyksissä oli kyse, tuontia koskevan yksinoikeuden haltijalle oli annettu asianomaisessa jäsenvaltiossa myös tämän tuotteen valmistamista koskeva yksinoikeus. Tämän kannan mukaan tuontia koskeva yksinoikeus vaikuttaa yhteisön sisäiseen kauppaan siksi, että yksinoikeuksien haltija on "luonnollisesti" taipuvainen suosimaan omien tuotteidensa menekkiä pikemmin kuin samanlaisten tuontituotteiden menekkiä. On korostettava, että sen paremmin yhteisöjen tuomioistuimen antaman tuomion sanamuoto (kantaa, jonka mukaan yhteisöjen tuomioistuimen mielipide olisi toinen, jos kyseistä tuontia koskeva yksinoikeuden haltija ei olisi myös valmistusta koskevan yksinoikeuden haltija, ei nähtävästi voida perustella millään tuomion kohdalla) kuin edellä 55 kohdassa mainittu yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntökään ei vahvista asiassa Manghera annetun tuomion tällaista tulkintaa siltä osin kuin on kyse kansallisista toimenpiteistä, joilla rajoitetaan niiden henkilöiden ryhmää, jotka voivat harjoittaa muista jäsenvaltioista lähtöisin olevien tavaroiden tuontia.

57 Joka tapauksessa asiassa C-202/88, Ranska vastaan komissio, 19.3.1991 annetusta tuomiosta(64) alkaen tällaiset epäilyt eivät mielestäni voi enää olla perusteltuja. Kyseinen tuomio on annettu Ranskan tasavallan nostamasta kanteesta, jossa Ranska vaati yhteisöjen tuomioistuinta kumoamaan tietyt perustamissopimuksen 90 artiklan 3 kohdan nojalla annetun komission direktiivin 88/301/ETY(65) säännökset. Niiden säännösten joukkoon, joiden kumoamista Ranska vaati, kuului myös direktiivin 2 artikla, jonka mukaan jäsenvaltioiden, jotka ovat myöntäneet yrityksille muun muassa telepäätelaitteiden tuontia koskevia erityis- tai yksinoikeuksia, on "varmistettava, että nuo oikeudet peruutetaan". Kuten kyseisen direktiivin johdanto-osasta ilmenee, tämä säännös on annettu sen vuoksi, että komission mukaan edellä mainittujen yksinoikeuksien voimassapitämisellä rikotaan muiden perustamissopimuksen määräysten lisäksi myös 30 artiklan määräyksiä, koska (ks. direktiivin kolmas perustelukappale) se "saattaa johtaa ja usein johtaakin muista jäsenvaltioista tulevan tuonnin rajoituksiin". Kantajana oleva jäsenvaltio oli väittänyt, että 2 artiklan säännös oli kumottava muun muassa sen vuoksi, että komissio oli katsonut virheellisesti, että tässä säännöksessä tarkoitetut yksinoikeudet eivät olleet yhteensoveltuvia perustamissopimuksen kanssa. Pitäen lähtökohtanaan asiassa Dassonville annetun tuomion (mainittu edellä alaviitteessä 44) jo klassista sanamuotoa yhteisöjen tuomioistuin totesi päinvastoin (33 kohta) komission katsoneen perustellusti, että tuontia (ja myyntiä) koskevat yksinoikeudet telepäätealalla eivät olleet yhteensoveltuvat perustamissopimuksen 30 artiklan kanssa, koska (36 kohta) nämä oikeudet "voivat rajoittaa yhteisön sisäistä kauppaa". Yhteisöjen tuomioistuin perusti tämän arvionsa siihen, että edellä mainittujen yksinoikeuksien voimassapitämisellä estetään "taloudellisia toimijoita myymästä tuotteitaan kuluttajille" (34 kohta), sekä sille huomiolle, että kyseisten tuotteiden moninaisuus ja teknisyys huomioon ottaen "ei ole varmaa, että monopolin haltija pystyy tarjoamaan koko markkinoilla saatavissa olevaa mallien valikoimaa, tiedottamaan asiakkailleen kaikkien päätteiden kunnosta ja toiminnasta sekä takaamaan niiden laadun" (35 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin siis toteaa, että kyseiset yksinoikeudet (joihin kuuluvat myös tuontia koskevat yksinoikeudet) rajoittavat yhteisön sisäistä kauppaa, ottamatta huomioon sitä, että tämä arvio on riippuvainen siitä, miltä osin kyseisten yksinoikeuksien haltijat ovat myös samojen tuotteiden valmistajia, ja siinä todetaan ainoastaan, että näillä oikeuksilla estetään tarjonnan tasolla taloudellisia toimijoita tarjoamasta tuotteitaan kaikille kuluttajille poikkeuksetta ja että niillä estetään kysynnän tasolla se, että kuluttajat pääsevät poikkeuksetta käsiksi kyseisillä markkinoilla tarjottavien tuotteiden koko valikoimaan.

58 Sähkön ja maakaasun tuontia koskevia yksinoikeuksia, jotka ovat komission kanteen kohteena, on näiden oikeuskäytäntöä koskevien seikkojen perusteella pidettävä (riippumatta siitä, ovatko ne yhteisöt, joille nämä oikeudet on myönnetty, myös näiden tuotteiden valmistajia)(66) tuonnin määrällisiä rajoituksia vastaavina toimenpiteinä. Nämä vastaajina olevien jäsenvaltioiden myöntämät oikeudet, joilla taloudellisia toimijoita (tuottajia tai jakelijoita) estetään tarjoamasta kyseessä olevia tuotteita kaikille asiakkailleen poikkeuksetta ja joilla asiakkaita estetään hankkimasta näitä tuotteita valitsemaltaan toimijalta (mikä on vain mitalin toinen puoli), vaikuttavat yhteisön sisäiseen kauppaan rajoittamalla niiden henkilöiden ryhmää, joiden välillä kauppaa voidaan käydä.

59 Vastaajina olevat jäsenvaltiot väittävät tämän johtopäätöksen kumotakseen aluksi, että kyseiset tuontia koskevat yksinoikeudet eivät kuulu perustamissopimuksen 30 artiklan soveltamisalaan, koska niiden tavoitteena ei ole syrjiä tuontituotteita kotimaisiin tuotteisiin verrattuna eikä niistä aiheudu tällaista syrjintää, sillä maahantuotua sähköä ja maakaasua myydään täysin samoin edellytyksin (siirto- ja jakelutapa, hinnan määrääminen ym.) kuin vastaavia kotimaisia tuotteita. Italian, Ranskan ja Espanjan hallitukset katsovat erityisesti, että sen määrittelemiseksi, kuuluuko kansallinen toimenpide perustamissopimuksen 30 artiklan soveltamisalaan, yhdistetyissä asioissa Keck ja Mithouard 24.11.1993 annetun tuomion(67) jälkeen määrääväksi arviointiperusteeksi on tullut kysymys siitä, onko tämän toimenpiteen tavoitteena syrjiä tai aiheutuuko siitä syrjintää. Tässä tuomiossa todettiin, että tiettyjä myyntijärjestelyjä rajoittavien tai ne kieltävien kansallisten oikeussääntöjen soveltamisella ei rajoiteta jäsenvaltioiden välistä kauppaa, "jos niitä sovelletaan kaikkiin jäsenvaltioiden alueella toimiviin toimijoihin ja jos niillä on oikeudellisesti ja tosiasiallisesti sama vaikutus sekä kotimaisten tuotteiden että muista jäsenvaltioista maahantuotujen tuotteiden markkinointiin".

60 Tämä kohta yhdistetyissä asioissa Keck ja Mithouard annetun tuomion perusteluista on lopputulos päättelyketjussa, jonka lähtökohtana (11 kohta) on asiassa Dassonville (mainittu edellä alaviitteessä 44) annetun tuomion perustelujen kohta, jonka mukaan määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä ovat kaikki toimenpiteet, jotka voivat tosiasiallisesti tai mahdollisesti rajoittaa yhteisön sisäistä kauppaa suoraan tai välillisesti. Tämän seikan perusteella yhteisöjen tuomioistuin, jonka käsiteltävänä oli tappiollista myyntiä koskevan kiellon sisältävä kansallinen säännös, totesi ensin (12 kohta), että tämän säännöksen "tavoitteena ei ole säädellä jäsenvaltioiden välistä tavarakauppaa", ja muistutti (15 kohta), että asiassa Cassis de Dijon annetun tuomion (mainittu edellä alaviitteessä 40) mukaan 30 artiklan mukaan kiellettyinä vaikutukseltaan vastaavina toimenpiteinä on pidettävä säännöksiä, joiden mukaiset edellytykset toisista jäsenvaltioista tuotavien tavaroiden on täytettävä, vaikka näitä säännöksiä sovelletaankin erotuksetta kaikkiin tavaroihin. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi lopuksi, että tiettyjä myyntijärjestelyjä rajoittavien tai ne kieltävien kansallisten oikeussääntöjen soveltamisella muista jäsenvaltioista tuotaviin tuotteisiin ei sitä vastoin rajoiteta tosiasiallisesti tai mahdollisesti yhteisön sisäistä kauppaa suoraan tai välillisesti asiassa Dassonville annetussa tuomiossa tarkoitetulla tavalla, jos 15 kohdan mukaiset edellytykset täyttyvät. Ranskan hallitus on tehnyt näistä seikoista seuraavat johtopäätökset: a) kysymys perustamissopimuksen 30 artiklan soveltamisesta voi nousta esille ainoastaan kahteen ryhmään kuuluvien kansallisten toimenpiteiden yhteydessä (eli toimenpiteiden, jotka koskevat edellytyksiä, jotka tuontitavaroiden on täytettävä, ja niiden, joilla kielletään tietyt myyntijärjestelyt tai rajoitetaan niitä), ja b) siltä osin kuin kyseessä olevien tuontia koskevien yksinoikeuksien ei mitenkään voida katsoa kuuluvan näiden kansallisten toimenpiteiden ensimmäiseen ryhmään, kysymystä siitä, ovatko ne vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä, on arvioitava niiden arviointiperusteiden valossa, jotka yhteisöjen tuomioistuin on asettanut yhdistetyissä asioissa Keck ja Mithouard antamassaan tuomiossa ja jotka koskevat säännöksiä, joilla kielletään tietyt myyntijärjestelyt tai rajoitetaan niitä. Jos näitä säännöksiä näin ollen sovelletaan samalla tavalla kaikkiin toimijoihin ja jos ne vaikuttavat samalla tavalla tuontituotteiden ja kotimaisten tuotteiden kauppaan, niiden on katsottava olevan yhteensoveltuvia perustamissopimuksen 30 artiklan kanssa.

61 Näitä perusteluja ei voida hyväksyä ensinnäkään sen vuoksi, että niissä jätetään huomiotta se seikka, että yhdistetyissä asioissa Keck ja Mithouard annetusta tuomiosta itsestään ilmenee (12 kohta), että on olemassa vielä yksi ryhmä toimenpiteitä, joiden voidaan katsoa olevan vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä, eli ne, joiden tavoitteena on jäsenvaltioiden välisen kaupan sääntely. Yhteisöjen tuomioistuimen arvio, joka koskee mahdollisuutta soveltaa 30 artiklaa kansallisiin säännöksiin, joilla kielletään tietyt myyntijärjestelyt tai rajoitetaan niitä, ei ole vaikuttanut niihin arviointiperusteisiin, joiden perusteella on tutkittava, kuuluvatko nämä toimenpiteet 30 artiklan soveltamisalaan. Vaikka yhteisöjen tuomioistuin onkin katsonut yhdistetyissä asioissa Keck ja Mithouard antamansa tuomion 17 kohdassa mainittujen syiden perusteella, etteivät viimeksi mainitut säännökset pääsääntöisesti estä yhteisön sisäistä kauppaa, asia jää kuitenkin avoimeksi niiden kansallisten toimenpiteiden osalta, jotka koskevat välittömästi yhteisön sisäistä kauppaa, ja tätä kysymystä on arvioitava vielä yhdistetyissä asioissa Keck ja Mithouard annetun tuomion jälkeenkin aina yksinomaan vaikutukseltaan vastaavan toimenpiteen määritelmää koskevan arviointiperusteen perusteella, sellaisena kun se on asetettu asiassa Dassonville annetussa tuomiossa.(68) Koska kyseiset välittömästi vastaajina olevien jäsenvaltioiden ulkomaankauppaa koskeviin ehtoihin ja edellytyksiin liittyvät, tuontia koskevat yksinoikeudet ovat mitä suurimmassa määrin "toimenpiteitä, joiden tavoitteena on säädellä jäsenvaltioiden välistä tavarakauppaa", se seikka (syistä, jotka on jo esitetty 58 kohdassa), että ne voivat vaikuttaa vaikka vain mahdollisesti yhteisön sisäiseen kauppaan, riittää siihen, toisin kuin vastaajina olevat jäsenvaltiot virheellisesti väittävät, että niiden on katsottava olevan tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä, ilman että olisi lisäksi vertailtava niitä olosuhteita, joissa käydään kauppaa toisaalta tuontitavaroilla ja toisaalta kotimaisilla tuotteilla.

62 On myös perusteetonta väittää (kuten kaikki vastaajina olevat jäsenvaltiot vähäisin eroin väittävät), että kyseiset sähkön tuontia koskevat yksinoikeudet eivät rajoita näiden tuotteiden yhteisön sisäistä kauppaa, koska näiden yksinoikeuksien haltijat, joilla on velvollisuus taata sähkön toimitukset mahdollisimman edullisin taloudellisin ehdoin, tuovat maahan sähköä aina kun yhtäältä ulkomaisten tuottajien tai jakelijoiden vaatiman hinnan ja toisaalta kotimaisen sähkön omakustannushinnan välinen ero sitä edellyttää. Vaikka yksinoikeuden haltija toisikin maahan sähköä silloin, kun vaaditut hinnat ovat sen mielestä edulliset, tämä ei riitä kyseisestä oikeudesta mahdollisesti aiheutuvien rajoittavien vaikutusten poistamiseen, koska yksikään muu toimija tai kuluttaja(69) ei kuitenkaan voi ottaa välittömästi yhteyttä muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneisiin toimijoihin ja arvioida omien tarpeidensa ja mahdollisuuksiensa perusteella itse, onko sähkön tuonti edullista vai ei.

63 Koska tätä mahdollisuutta ei ole, väite, jonka mukaan tuontia koskevien yksinoikeuksien voimassaololla ei ole ollut konkreettisia vaikutuksia sähkön ja maakaasun tuonnin määriin vastaajina olevissa jäsenvaltioissa, on tehoton. Vaikka tuonti olisikin kattanut vuonna 1993 15 prosenttia sähkön kokonaiskysynnästä Alankomaissa, kuten Alankomaiden hallitus väittää, ja vaikka Italia olisikin Euroopan valtioista sähköä eniten tuova valtio, kuten Italian hallitus väittää, ja vaikka Ranska olosuhteiden pakosta olisikin huomattava maakaasun tuoja kotimaisen tuotannon riittämättömyyden vuoksi, kuten Ranskan hallitus väittää, nämä seikat eivät kuitenkaan mitenkään vaikuta tässä asiassa keskeisessä asemassa olevaan seikkaan eli siihen, että tuontia koskevat yksinoikeudet voivat rajoittaa tuontia, jota voitaisiin harjoittaa, jos näitä yksinoikeuksia ei olisi.(70)

64 Italian hallitus väittää lisäksi asiassa ERT annetussa tuomiossa (mainittu edellä alaviitteessä 27) todetun, että jotta sellaisen tuotteen, jonka kauppa liittyy läheisesti palvelujen tarjontaan, tuontia koskeva yksinoikeus kuuluu 30 artiklan soveltamisalaan, ei riitä se, että tämä oikeus voi rajoittaa kyseisen tuotteen yhteisön sisäistä kauppaa asiassa Dassonville annetussa tuomiossa tarkoitetulla tavalla. On lisäksi näytettävä toteen, että sen seurauksena tuontitavaroita syrjitään kotimaisiin tuotteisiin verrattuna. Italian hallituksen mukaan tilanne on juuri tämä sähkön tuontia koskevan yksinoikeuden osalta, sillä vaikka sähkön katsottaisiinkin olevan "tavara" (minkä Italian hallitus kiistää; ks. 12 kohta ja sitä seuraavat kohdat), se on kuitenkin tavara, jonka myynti on niin pitkälti riippuvaista sen siirtoa koskevista edellytyksistä, että sen on loppujen lopuksi kuitenkin katsottava olevan osa palvelujen tarjoamista. Ranskan hallitus esittää vastaavan väitteen ja katsoo, että sähkön tuontia koskevien yksinoikeuksien olemassaoloa ei voida erottaa sähkön siirtoa koskevasta yksinoikeudesta.

65 Onko asiassa ERT annetulla tuomiolla sellainen merkitys, jonka Italian ja Ranskan hallitukset katsovat sillä olevan? Tämän tuomion alussa todetaan (12 kohta), että yleiseen etuun perustuvan televisiomonopolin myöntäminen ei ole yhteisön oikeuden vastaista. Tällaisen monopolin järjestämis- tai harjoittamistavat eivät kuitenkaan saa rikkoa perustamissopimuksen määräyksiä. Tutkiessaan erityisesti kysymystä siitä, rikotaanko televisiomonopolilla perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia määräyksiä, yhteisöjen tuomioistuin totesi, kuten edellä on jo todettu (16 kohta), että televisiolähetysten lähettämistä koskevien palvelujen tarjoamista koskevan yksinoikeuden käyttämisessä tarvittavien materiaalien ja tuotteiden tuontia (tai vuokraamista tai levittämistä) koskevan yksinoikeuden antaminen ei ole tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide, jos tästä ei "välittömästi tai välillisesti seura[a] syrjintää kotimaisten tuotteiden ja tuontituotteiden välillä jälkimmäisten vahingoksi" (ks. tuomion 15 ja 16 kohta). Mielestäni asiassa ERT annetun tuomion täsmällinen merkitys on siinä, että palvelujen tarjoamista koskevan yksinoikeuden (oikeus, joka ei sinällään ole yhteisön oikeuden vastainen) haltijalle myönnetty yksinoikeus tuoda maahan näiden palvelujen tarjonnassa tarvittavia tuotteita ei pääsääntöisesti ole toimenpide, jolla voidaan estää kyseisen jäsenvaltion ja muiden jäsenvaltioiden välistä kauppaa, koska sitä toimintaa, jota varten nämä tuotteet on tuotava, harjoittaa joka tapauksessa vain yksi henkilö (kuten sanottu, ilman että tällä rikotaan yhteisön oikeutta). Kysymys siitä, rikotaanko tässä tapauksessa perustamissopimuksen 30 artiklaa, nousee esille vain, jos edellä tarkoitetulla tavalla "välttämättömän" tuontia koskevan monopolin taakse kätkeytyy syrjintää kotimaisten tuotteiden hyväksi. Italian ja Ranskan sähkön tuontia koskevat yksinoikeudet liittyvät kuitenkin täysin erilaiseen yhteyteen, sillä yksinoikeuksien haltijoina olevien toimielinten tuoma sähkö ei luonnollisestikaan ole tarkoitettu yksinomaan näiden toimielinten omaan kulutukseen vaan kyseisten jäsenvaltioiden kaikkien yritysten ja kuluttajien käyttöön. Tästä seuraa, että nyt esillä olevasta asiasta puuttuvat ne erityiset olosuhteet, joiden vuoksi asiassa ERT annetussa tuomiossa kyseessä ollut yksinoikeus ei pääsääntöisesti vaikuttanut yhteisön sisäiseen kauppaan. Sähkön tuontia koskevat yksinoikeudet voivat (kuten useita kertoja on jo todettu) rajoittaa tämän tuotteen yhteisön sisäistä kauppa, koska niillä estetään muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden toimijoiden ja niiden Italiassa ja Ranskassa olevien mahdollisten asiakkaiden väliset yhteydet. Tämän toteaminen riittää siihen, että näiden yksinoikeuksien voidaan katsoa olevan tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä,(71) ja siten Italian ja Ranskan hallitusten päinvastaiset väitteet, joissa vedotaan asiassa ERT annettuun tuomioon sekä sähkön tuontia koskevien yksinoikeuksien ja sähkön siirtämistä valtion alueella koskevien edellytysten välillä olevaan läheiseen yhteyteen, ovat perusteettomia.(72)

ii) Vientiä koskevat yksinoikeudet

66 Ovatko muut toimenpiteet, joista tässä kanteessa on kyse, eli vientiä koskevat yksinoikeudet,(73) viennin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä perustamissopimuksen 34 artiklassa tarkoitetulla tavalla?

67 Mielestäni tätä perustamissopimuksen määräystä koskevasta oikeuskäytännöstä ilmenee, että yhteisöjen tuomioistuin tekee tältä osin eron seuraavien seikkojen välillä:

- toimenpiteet, joilla asetetaan suoranaisesti joko kielto tai viennin määrällinen rajoitus; yhteisöjen tuomioistuin pitää määrällisiä rajoituksia niiden suppeassa merkityksessä luonnollisesti 34 artiklan vastaisina;(74)

- toimenpiteet, jotka koskevat välittömästi viennin edellytyksiä, ilman että niissä asetetaan nimenomaisesti viennin määrällisiä rajoituksia; vaikka niihin tuomioihin, jotka koskevat näiden toimenpiteiden yhteensoveltuvuutta perustamissopimuksen kanssa, ei sisällykään tätä seikkaa koskevia yleisiä kannanottoja, näistä tuomioista yhdessä ilmenee mielestäni selkeästi, että yhteisöjen tuomioistuin pitää näitä toimenpiteitä 34 artiklassa kiellettyinä määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavina toimenpiteinä, jos se katsoo niiden voivan, edes mahdollisesti, rajoittaa yhteisön sisäistä kauppaa;(75)

- toimenpiteet, jotka eivät koske välittömästi kyseisen jäsenvaltion vientikauppaa; näiden toimenpiteiden voidaan katsoa olevan viennin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä ainoastaan, jos on näytetty toteen, että kyse on "kansallisista toimenpiteistä, joiden tarkoituksena on rajoittaa erityisesti vientivirtoja ja kohdella siten eri tavalla jäsenvaltion sisäistä kauppaa ja sen ulkomaankauppaa tai joista seuraa tällainen rajoittaminen ja erilainen kohtelu, varmistaakseen tietyt edut kotimaiselle tuotannolle tai kyseisen valtion sisäisille markkinoille".(76) Yhteisöjen tuomioistuin on siten katsonut, että sellaiset kansalliset säännökset ovat perustamissopimuksen 34 artiklan vastaisia, jotka, vaikka näyttävätkin olevan sekä vientituotteisiin että kansallisille markkinoille tarkoitettuihin tuotteisiin erotuksetta sovellettavia säännöksiä, sisältävät peiteltyjä vientikieltoja tai -rajoituksia.(77)

68 Riidanalaiset yksinoikeudet, jotka koskevat suoraan sähkön ja maakaasun viennin edellytyksiä, kuuluvat selvästi toiseen näistä toimenpideryhmistä. Myös kysymystä siitä, ovatko nämä yksinoikeudet yhteensoveltuvia perustamissopimuksen 34 artiklan kanssa, on arvioitava sen logiikan mukaan, joka sisältyy alaviitteessä 75 mainittuun oikeuskäytäntöön, eikä sitä ole arvioitava, toisin kuin komissio näyttää väittävän, asiassa Groenveld annetusta tuomiosta (mainittu edellä alaviitteessä 76) alkunsa saaneen oikeuskäytännön perusteella, joka mielestäni koskee sellaisia kansallisia toimenpiteitä, jotka eivät liity välittömästi vientikauppaan. Mielestäni siten sen toteaminen, että tässä asiassa kyseessä olevat toimenpiteet, joilla vientioikeus varataan vain yhdelle yritykselle, epäävät toisiin jäsenvaltioihin sijoittautuneilta toimijoilta tai kuluttajilta mahdollisuuden tehdä hankintoja muualta kuin tältä yritykseltä, riittää siihen, että näitä toimenpiteitä voidaan pitää perustamissopimuksen 34 artiklassa tarkoitettuina viennin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavina toimenpiteinä,(78) koska ne voivat mahdollisesti vaikuttaa näiden tuotteiden yhteisön sisäiseen kauppaan, eikä, toisin kuin Espanjan hallitus näyttää väittävän, ole enää tarpeen tutkia kyseisten tuotteiden kauppaa koskevia edellytyksiä vastaajina olevissa jäsenvaltioissa. Lisäksi on myös syytä hylätä Italian hallituksen väite, jonka mukaan sen vuoksi, että Italia käyttää sähköä enemmän kuin tuottaa, ENELille myönnetyllä vientiä koskevalla yksinoikeudella ei ole todellista vaikutusta vientiin tästä maasta. Jotta riidanalaisten yksinoikeuksien voitaisiin katsoa kuuluvan perustamissopimuksen 34 artiklan soveltamisalaan, riittää se, että oikeudet voivat rajoittaa yhteisön sisäistä kauppaa, eikä ole tarpeen näyttää toteen, että ne rajoittavat todella vientiä.(79) Ranskan hallituksen väite, jonka mukaan vuonna 1981 alkanut sähkön vienti Ranskasta oli vuonna 1993 noin 12 prosenttia kansallisesta tuotannosta, ei samasta syytä ole relevantti, eikä myöskään väite, jonka mukaan Ranskan maakaasun tuotanto on joka tapauksessa vähäistä ja jatkuvasti laskussa. Ranskan hallitus toteaa lisäksi itse, että Ranskassa tuotettu sähkö ja maakaasu on tarkoitettu ensisijaisesti tässä maassa oleville kuluttajille ja että tämän seikan vuoksi ja yksinoikeuksien haltijoiden EDF:n ja GDF:n sähkön ja maakaasun toimitusten jatkuvuuden varmistamista koskevan velvollisuuden vuoksi "perustamissopimuksen 34 artiklan mukaista periaatetta ei aina voida noudattaa".

2) Voidaanko riidanalaisten yksinoikeuksien myöntämistä perustella perustamissopimuksen 36 artiklalla?

69 Vastaajina olevat jäsenvaltiot väittävät, että vaikka katsottaisiinkin, että riidanalaiset yksinoikeudet ovat tuonnin ja viennin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä, ne ovat kuitenkin perusteltuja 36 artiklan perusteella ja siten yhteensoveltuvia perustamissopimuksen kanssa. Nämä väitteet kuvastavat selvästi kunkin jäsenvaltion erityistä tilannetta. Kaikki jäsenvaltiot kuitenkin esittävät väitteitä, jotka liittyvät ajatukseen, jonka mukaan riidanalaisten yksinoikeuksien myöntäminen voidaan perustella "yleiseen turvallisuuteen liittyvillä syillä" perustamissopimuksen 36 artiklassa tarkoitetulla tavalla, koska niillä pyritään varmistamaan sähkön ja maakaasun toimitukset vastaajina olevissa jäsenvaltioissa.

70 Asiassa Campus Oil ym. annetulla tuomiolla(80) on selvästi ollut vaikutusta näihin perusteluihin. Kyseisessä asiassa Irlannin High Court oli esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksen, joka koski perustamissopimuksen 30, 31 ja 36 artiklan tulkintaa, jotta kansallinen tuomioistuin voisi päättää, onko sellainen kansallinen lainsäädäntö perustamissopimuksen mukainen, jossa öljytuotteiden tuojille asetettiin velvollisuus ostaa tietty prosenttiosuus näitä tuotteita toimivaltaisen ministeriön vahvistamilla hinnoilla valtion yhtiöltä, jonka käytössä oli Irlannin alueella sijaitseva öljynjalostamo. Todettuaan ensin (20 kohta), että tämä kansallinen lainsäädäntö oli tuonnin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide, yhteisöjen tuomioistuin pohti seuraavaksi, ovatko ne syyt, joilla tätä lainsäädäntöä perusteltiin, perustamissopimuksen 36 artiklassa tarkoitetulla tavalla "yleiseen turvallisuuteen liittyviä syitä". Yhteisöjen tuomioistuin totesi tältä osin (34 kohta), että "öljytuotteet ovat nykytalouden poikkeuksellisen merkittävänä energian lähteenä äärimmäisen tärkeitä valtion olemassaololle sen vuoksi, että valtion talouden toiminnan lisäksi erityisesti valtion toimielimet ja sen julkiset peruspalvelut ja jopa sen väestön selviytyminen ovat niistä riippuvaisia" ja että siten "öljytuotetoimitusten keskeytyminen ja siitä valtiolle mahdollisesti aiheutuvat vaarat voivat vakavasti vaikuttaa yleiseen turvallisuuteen, jota voidaan suojella 36 artiklan perusteella". Yhteisöjen tuomioistuin lisäsi (35 kohta), että vaikka onkin totta, että 36 artiklalla pyritään turvaamaan etuja, jotka eivät ole luonteeltaan taloudellisia, ja että valtio ei saa vältellä perustamissopimuksessa määrättyjen toimenpiteiden vaikutuksia sillä verukkeella, että sille aiheutuu taloudellisia vaikeuksia yhteisön sisäisen kaupan esteiden poistamisen vuoksi, ottaen huomioon niiden seurausten laajuus, joita öljytuotteiden toimitusten keskeytymisestä voi valtion olemassaololle seurata, on kuitenkin syytä katsoa, että "tavoite öljytuotetoimitusten vähimmäistason ylläpitämisen pysyvästä varmistamisesta ohittaa luonteeltaan puhtaasti taloudelliset seikat ja voi siis muodostaa yleisen turvallisuuden käsitteen alaan kuuluvan tavoitteen".

71 Ei voida kiistää sitä, että ne seikat, joille asiassa Campus Oil ym. annetun tuomion perustelujen kyseiset kohdat perustuvat, koskevat myös sähköä. On nimittäin täysin mahdotonta, että valtio tai nykyaikainen talous voisi toimia ilman sähkön jatkuvia ja katkottomia toimituksia, joista myös riippuu kansalaisten jokapäiväisten perustarpeiden tyydyttäminen. Vaikkei se olekaan yhtä ilmeistä, maakaasulla on vastaava merkitys valtion, yhteiskunnan ja talouden toiminnalle ainakin Ranskassa, joka onkin vastaajina olevista jäsenvaltioista ainoa, jossa on myönnetty maakaasun tuontia ja vientiä koskevia yksinoikeuksia. Kuten Ranskaa koskevassa asiassa esitetyssä vastineessa on todettu, vuonna 1990 maan perusenergian tarpeista tyydytettiin maakaasulla 13 prosenttia. Riippumatta siitä, että tämän vastineen mukaan asiantuntijat arvioivat maakaasun kulutuksen kasvavan 50 prosenttia seuraavien 20 vuoden aikana, ainoastaan se seikka, että maakaasulla on jo edellä mainittu markkinaosuus perusenergian lähteenä Ranskassa, riittää mielestäni siihen, että maakaasun toimitusten suojaamisen voidaan katsoa olevan tässä maassa yleiseen turvallisuuteen, sellaisena kuin tätä käsitettä käytetään perustamissopimuksen 36 artiklassa, liittyvä tavoite.

72 Komissio ei kiistä sitä, että asiassa Campus Oil ym. annetussa tuomiossa lausutun perusteella sähkön toimitusvarmuus on yleiseen turvallisuuteen liittyvä seikka perustamissopimuksen 36 artiklassa tarkoitetulla tavalla. Se huomauttaa kuitenkin, että yhteisöjen tuomioistuin ei ole antanut täsmällistä määritelmää "toimitusvarmuuden" käsitteestä