ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SEUT 107 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että valtion varoja ovat julkisen yleisradioyhtiön tulot, jotka se saa mainosaikansa markkinoinnista, josta vastaa toinen julkinen yritys, koska sitä kokonaisuutta, jota kautta kyseiset tulot kulkevat siihen saakka, kunnes ne siirretään mainitulle yleisradioyhtiölle, säännellään kansallisessa lainsäädännössä, jonka nojalla valtion erityisesti valtuuttamien julkisten yritysten tehtävänä on hallinnoida mainittuja tuloja.

Tuossa määräyksessä tarkoitetun valtion varoilla toteutetun toimenpiteen käsitteen on näet tarkoitus kattaa valtion suoraan myöntämien etujen lisäksi sellaisen julkisen tai yksityisen elimen välityksellä myönnetyt edut, jonka valtio on nimennyt tai perustanut tuen hallinnoimista varten. Unionin oikeudessa ei tältä osin voida hyväksyä sitä, että valtiontukia koskevat oikeussäännöt voitaisiin kiertää pelkästään sillä, että luodaan sellaisia riippumattomia toimielimiä, joiden tehtävänä on tukien jakaminen.

Kun julkisten yritysten varat ovat valtion määräysvallassa ja siis sen käytettävissä, kyseiset varat kuuluvat lisäksi SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtion varojen käsitteen alaan. Valtio voi nimittäin käyttämällä määräysvaltaansa kyseisten yritysten suhteen ohjata niiden varojen käyttöä rahoittaakseen tarvittaessa muille yrityksille myönnettäviä erityisiä etuja. Sillä, että asianomaisia varoja hallinnoivat viranomaisesta erilliset yksiköt tai että ne ovat yksityistä alkuperää, ei ole tältä osin merkitystä.

(ks. 36, 37, 39, 40, 42, 43 ja 45 kohta)
Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 30.11.2011 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 1251/2011, 1 artiklan 9 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että yhtiö, joka yhtäältä on kokonaan sellaisen hankintaviranomaisen omistuksessa, joka toiminnassaan tyydyttää yleisen edun mukaisia tarpeita, ja joka toisaalta toteuttaa sekä liiketoimia kyseiselle hankintaviranomaiselle että liiketoimia kilpailluilla markkinoilla, on luokiteltava mainitussa säännöksessä tarkoitetuksi julkisoikeudelliseksi laitokseksi, kunhan kyseisen yhtiön toiminta on tarpeen, jotta mainittu hankintaviranomainen voi harjoittaa toimintaansa, ja kunhan yleisen edun mukaisten tarpeiden tyydyttämiseksi kyseinen yhtiö toimii muiden kuin taloudellisten perusteiden pohjalta, minkä selvittäminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana. Tässä yhteydessä on merkityksetöntä, että sisäisten liiketoimien arvo voi tulevaisuudessa muodostaa alle 90 prosenttia tai epäolennaisen osan yhtiön kokonaisliikevaihdosta.

(ks. 48 kohta ja tuomiolauselma)
Oikeussuojakeinojen parantamisesta rajat ylittävissä riita-asioissa vahvistamalla oikeusapuun kyseisissä riita-asioissa liittyvät yhteiset vähimmäisvaatimukset 27.1.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/8/EY 3, 8 ja 12 artiklaa on yhdessä luettuina tulkittava siten, että jäsenvaltion, jossa oikeudenkäynti pidetään ja jossa henkilö, jolla on koti- tai asuinpaikka toisessa jäsenvaltiossa, on esittänyt rajat ylittävää riita-asiaa koskevan oikeusapuhakemuksen, myöntämä oikeusapu kattaa myös kulut, jotka tämä henkilö on maksanut tämän hakemuksen käsittelemiseksi tarpeellisten asiakirjojen kääntämisestä.

Oikeusapuhakemuksen tekemismenettelystä on todettava, että tehokkaan oikeussuojan varmistamiseksi direktiivin 2003/8 13 artiklan 1 kohdassa säädetään, että oikeusavun hakijalla on kaksi mahdollisuutta, koska hän voi tehdä oikeusapuhakemuksen joko jäsenvaltion jossa on hakijan koti- tai asuinpaikka, toimivaltaiselle viranomaiselle, joka on tämän direktiivin 13 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukainen lähettävä viranomainen, tai sen jäsenvaltion, jossa oikeudenkäynti pidetään tai jossa tuomio on määrä panna täytäntöön, toimivaltaiselle viranomaiselle, joka on mainitun direktiivin 13 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukainen vastaanottava viranomainen. Mikäli oikeusapuhakemuksen tueksi tarvittavien asiakirjojen kääntämisestä aiheutuvat kulut otettaisiin kuitenkin vastattaviksi vain, kun oikeusavun hakija kääntyy sen jäsenvaltion, jossa hakijan koti- tai asuinpaikka on, toimivaltaisten viranomaisten puoleen, tämä johtaisi siihen, että näitä kuluja koskevan oikeusavun saaminen riippuisi virheellisesti siitä, minkä menettelyvaihtoehdon asianomainen valitsee, ja tekisi merkityksettömäksi direktiivin 2003/8 13 artiklan 1 kohdan b alakohdan, jossa säädetään mahdollisuudesta tehdä oikeusapuhakemus suoraan vastaanottavalle viranomaiselle.

(ks. 29, 43 ja 47 kohta sekä tuomiolauselma)
Maatalous- tai metsätraktoreiden, niiden perävaunujen ja vedettävien vaihdettavissa olevien koneiden ja näihin ajoneuvoihin tarkoitettujen järjestelmien, osien ja erillisten teknisten yksiköiden tyyppihyväksynnästä sekä direktiivin 74/150/ETY kumoamisesta 26.5.2003 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2003/37/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.2014 annetulla komission direktiivillä 2014/44/EU, on tulkittava siten, että kolmannesta maasta tuotujen käytettyjen traktorien ensimmäinen markkinoille saattaminen ja rekisteröinti jäsenvaltiossa edellyttävät kyseisessä direktiivissä säädettyjen teknisten vaatimusten täyttymistä.

EY-tyyppihyväksyntämenettely, sellaisena kuin unionin lainsäätäjä on siitä säätänyt, perustuu siten siihen, että eri jäsenvaltioiden tyyppihyväksyntäviranomaisten suorittamat direktiivissä 2003/37 ja kyseisen direktiivin liitteessä II olevassa B luvussa ilmoitetuissa erityisdirektiiveissä säädettyjen vaatimusten täyttymistä koskevat tarkastukset tunnustetaan vastavuoroisesti (ks. vastaavasti tuomio 18.11.2010, Lahousse ja Lavichy, C-142/09, EU:C:2010:694, 27 kohta). Sen tavoitteena on taata sisämarkkinoiden toiminta ja edistää sitä sekä turvata samalla liikenneturvallisuus, ympäristön laatu tai työturvallisuus. Direktiivillä käyttöön otettua järjestelmää on näet sen ominaispiirteiden perusteella tarkoitus soveltaa unionin alueella valmistettujen ajoneuvojen osalta uusiin ajoneuvoihin. Kaikki ajoneuvot, jotka kuuluivat uusina direktiivin 2003/37 soveltamisalaan ja jotka on otettu käyttöön unionissa, on näin ollen EY-tyyppihyväksytty

Samalla tavoin kuin julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 66 kohdassa tehnyt, on kuitenkin huomautettava, että direktiivillä 2003/37 käyttöön otetun järjestelmän tavoitteena on taata, että kaikki määrättyihin luokkiin kuuluvat uudet tai käytetyt ajoneuvot, jotka on saatettu ensimmäisen kerran unionin markkinoille T1-, T2- ja T3-luokkaan kuuluvien ajoneuvojen osalta 1.7.2009 alkaen, täyttävät kyseisessä direktiivissä säädetyt tekniset vaatimukset. Tämän perusteella on katsottava, että kolmannesta maasta tuotu käytetty ajoneuvo, jota ei ole EY-tyyppihyväksytty ja jota on tarkoitus käyttää ensimmäisen kerran unionissa, on direktiivissä 2003/37 tarkoitettu ”uusi ajoneuvo”.

(ks. 27, 30, 31, 36 ja 37 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 13.7.2010 annetulla neuvoston direktiivillä 2010/45/EU, 199 artiklan 1 kohdan g alakohtaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan velallisen kiinteän omaisuuden luovutuksiin maksuvelvollisuuden määräävän päätöksen perusteella pakkomyyntimenettelyssä.

Direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2010/45, säännöksiä sekä verotuksen neutraalisuuden periaatetta, tehokkuusperiaatetta ja suhteellisuusperiaatetta on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että sellaisessa tilanteessa, josta on kyse pääasiassa, tavaran hankkija ei saa hyväkseen oikeutta vähentää arvonlisäveroa, jonka hän on perusteettomasti maksanut myyjälle sellaisen laskun perusteella, joka on laadittu tavanomaista arvonlisäverojärjestelmää koskevien sääntöjen mukaisesti, vaikka kyseinen liiketoimi kuului käännetyn veronmaksuvelvollisuuden järjestelmän alaan, silloin, kun myyjä on maksanut mainitun veron valtiolle. Kyseiset periaatteet edellyttävät kuitenkin sitä, että siltä osin kuin se, että hankkija saa perusteettomasti laskutetun arvonlisäveron takaisin myyjältä, osoittautuu mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi esimerkiksi kyseisen myyjän maksukyvyttömyyden takia, hankkijan on voitava vaatia palautusta suoraan veroviranomaiselta.

Koska on lähtökohtaisesti jäsenvaltioiden asiana määrittää ne edellytykset, joiden täyttyessä perusteettomasti laskutettu arvonlisävero voidaan oikaista, unionin tuomioistuin on hyväksynyt sen, että järjestelmä, jossa yhtäältä tavaran luovuttaja, joka on erehdyksessä tilittänyt arvonlisäveron veroviranomaisille, voi vaatia sen palauttamista ja jossa toisaalta kyseisen tavaran hankkija voi nostaa perusteettoman edun palauttamista koskevan siviilioikeudellisen kanteen kyseistä myyjää vastaan, on lähtökohtaisesti neutraalisuus- ja tehokkuusperiaatteiden mukainen. Tällainen järjestelmä mahdollistaa nimittäin sen, että mainittu hankkija, joka on joutunut vastaamaan erehdyksessä laskutetusta verosta, saa perusteettomasti tilitetyt summat palautetuiksi (ks. vastaavasti tuomio 15.3.2007, Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, 38 ja 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Jos arvonlisäveron palauttaminen tulee mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi esimerkiksi myyjän maksukyvyttömyyden vuoksi, tehokkuusperiaate saattaa kuitenkin edellyttää, että kyseinen tavaran hankkija voi kohdistaa palauttamisvaatimuksensa suoraan veroviranomaisille. Jäsenvaltioiden on näin ollen tehokkuusperiaatetta noudattaakseen annettava tarvittavat välineet ja menettelyä koskevat yksityiskohtaiset säännöt, jotta vastaanottajalla on mahdollisuus saada takaisin perusteettomasti laskutettu vero (ks. vastaavasti tuomio 15.3.2007, Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, 41 kohta).

(ks. 51, 53 ja 57 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Euroopan unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa tutkia lääkkeiden lisäsuojatodistuksesta annetun asetuksen N:o 469/2009, sellaisena kuin se on muutettuna Kroatian tasavallan liittymisehdoista sekä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen, Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja Euroopan atomienergiayhteisön perustamissopimuksen mukautuksista tehdyllä asiakirjalla, 21 artiklan 2 kohdan pätevyyttä.

SEUT 267 artiklan ensimmäisen kohdan b alakohdassa annetaan unionin tuomioistuimelle toimivalta antaa ennakkoratkaisu sekä unionin toimielimen, elimen tai laitoksen toimen tulkinnasta että sen pätevyydestä. Niillä ei ole tätä toimivaltaa silloin, kun kyseessä ovat liittymissopimuksen liitteessä olevat mukautukset, joista sovitaan jäsenvaltioiden ja hakijana olevan valtion välillä ja jotka eivät ole toimielimen toimi vaan primaarioikeuden säännöksiä, joiden soveltaminen voidaan keskeyttää tai joita voidaan muuttaa tai jotka voidaan kumota vain alkuperäisten perussopimusten muuttamista varten vahvistettujen menettelyjen mukaisesti. Lääkkeiden lisäsuojatodistuksen aikaansaamisesta annetun asetuksen N:o 1768/92 20 artiklan 2 kohta on lisätty mainittuun artiklaan Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyllä asiakirjalla. Asetus N:o 1768/92 kodifioitiin asetuksella N:o 469/2009 siten, että asetuksen N:o 1768/92 20 artiklan 2 kohdasta tuli asetuksen N:o 469/2009 21 artiklan 2 kohta.

(ks. 26, 27, 29, 30 ja 33 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen vahvistamiseksi, onko kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna ”yleisölle välittämisenä” pidettävä sitä, että internetsivustolle laitetaan sellaisiin suojattuihin teoksiin johtava hyperlinkki, jotka ovat vapaasti saatavilla toisella internetsivustolla ilman tekijänoikeuden haltijan lupaa, on tutkittava, laittaako kyseiset linkit esille voittoa tavoittelematta henkilö, joka ei tiennyt tai jonka ei kohtuudella pitänyt tietää siitä, että kyseiset teokset oli lainvastaisesti julkaistu mainitulla toisella internetsivustolla, vai nimenomaan voittoa tavoitellen, jolloin hänen oletetaan olleen tästä tietoinen.

Yleisölle välittämisen käsitettä on nimittäin arvioitava kulloisessakin asiayhteydessä. Tehtäessä tällaista arviointia on näin ollen silloin, kun hyperlinkin, joka johtaa toisella internetsivustolla vapaasti saatavissa olevaan teokseen, laittaa esille henkilö, joka näin tehdessään ei tavoittele voittoa, otettava huomioon se, ettei henkilö tiedä eikä voi kohtuudella tietää, että kyseinen teos oli julkaistu internetissä ilman tekijänoikeuden haltijan lupaa. Tällainen henkilö ei nimittäin pääsääntöisesti pyri täysin tietoisena menettelynsä seurauksista tarjoamaan asiakkailleen pääsyä teokseen, joka on lainvastaisesti julkaistu internetissä. Sitä vastoin silloin, kun osoitetaan, että tällainen henkilö tiesi tai hänen olisi pitänyt tietää, että hänen sivulle laittamansa hyperlinkki tarjoaa pääsyn internetissä lainvastaisesti julkaistuun teokseen, kyseisen linkin tarjoaminen on direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua ”yleisölle välittämistä”. Sama koskee tilannetta, jossa kyseinen linkki tarjoaa käyttäjille mahdollisuuden kiertää rajoitustoimenpiteitä, joita suojatun teoksen sisältävällä sivustolla on toteutettu, jotta pääsy sille olisi mahdollista ainoastaan sen tilaajille.

Lisäksi silloin, kun hyperlinkin laittamisella esille tavoitellaan voittoa, linkin esille laittavalta voidaan odottaa sitä, että hän suorittaa tarvittavat tarkistukset varmistautuakseen siitä, ettei asianomaista teosta ole julkaistu lainvastaisesti sivustolla, johon mainitut hyperlinkit johtavat, jolloin on oletettava, että linkki on laitettu esille täysin tietoisena siitä, että mainittu teos on suojattu ja ettei tekijänoikeuden haltija ole mahdollisesti antanut lupaa teoksen julkaisemiselle internetissä. Tällaisessa tilanteessa – ja siltä osin kuin kyseistä kumottavissa olevaa olettamaa ei kumota – sellaisen hyperlinkin laittamista esille, joka johtaa internetissä lainvastaisesti julkaistuun teokseen, on pidettävä direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna ”yleisölle välittämisenä”.

(ks. 33, 47–51 ja 55 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna etuna ei voida pitää kansallista säännöstöä, jolla ei anneta etua yhtiön osakkaille eikä mainitulle yhtiölle itselleen, siltä osin kuin sillä pyritään ainoastaan estämään se, että kyseisen yhtiön vastattavaksi tulee kustannus, jota ei tavallisissa olosuhteissa syntyisi, ja kyseisellä säännöstöllä vain siis luodaan kehykset poikkeukselliselle oikeudelle tämän yhtiön vastattavaksi tavallisesti kuuluvia kustannuksia keventämättä.

Kyseistä sääntöä on kuitenkin yksinomaan tarkoitus soveltaa silloin, kun kyseessä on kahdella tapaa poikkeava järjestelmä eli järjestelmä, jossa säädetään sen estämiseksi, että kyseisen järjestelmän edunsaajan vastattavaksi tulee kustannus, jota ei tavallisissa olosuhteissa syntyisi, poikkeuksesta, jolla on tarkoitus neutralisoida aikaisempi poikkeus yleisesti sovellettavien oikeussääntöjen mukaisesta järjestelmästä.

(ks. 25 ja 27 kohta)
Rautateiden ja maanteiden julkisista henkilöliikennepalveluista annetun asetuksen N:o 1370/2007 5 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että linja-autojen julkista henkilöliikennepalvelua koskevan hankintasopimuksen sopimuspuolen valintamenettelyssä tähän hankintasopimukseen sovelletaan edelleen tämän asetuksen 4 artiklan 7 kohtaa.

Asetuksen N:o 1370/2007 5 artiklan 1 kohdan toinen virke nimittäin sisältää poikkeuksen tämän asetuksen 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädettyyn pääsääntöön, jonka mukaan linja-autojen henkilöliikennepalveluista tehtävä julkisia palveluhankintoja koskevan sopimuksen sopimuspuoli on lähtökohtaisesti valittava tässä asetuksessa säädettyjen sääntöjen mukaisesti, ja tämän poikkeuksen tarkka ulottuvuus on sen jälkeen esitetty täsmällisesti mainitun asetuksen 5 artiklan 1 kohdan kolmannessa virkkeessä, jossa säädetään, ettei sen 5 artiklan 2–6 kohdan säännöksiä sovelleta. Missään muussa kyseisen 5 artiklan tai asetuksen N:o 1370/2007 säännöksessä ei laajenneta mainitun poikkeuksen soveltamisalaa lisää. Tästä seuraa, että valittaessa linja-autojen julkista henkilöliikennepalvelua koskevan hankintasopimuksen sopimuspuolta ainoastaan asetuksen N:o 1370/2007 5 artiklan 2–6 kohdan säännöksiä ei sovelleta, kun taas kaikkia muita kyseisen asetuksen säännöksiä sovelletaan edelleen.

Koska sekä kyseisen asetuksen 4 artiklan 7 kohta että julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1336/2013, 25 artikla sisältävät alihankintaan koskevia säännöksiä, on katsottava, että ensimmäinen säännös on erityissääntö toisessa säädettyihin sääntöihin verrattuna ja lex specialis ‑sääntönä ensisijainen jälkimmäisiin nähden.

(ks. 36, 39–41, 47 ja 48 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
1.

Muutoksenhaku — Valitusperusteet — Tosiseikkojen ja selvitysaineiston virheellinen arviointi — Tutkimatta jättäminen — Unionin tuomioistuimen harjoittama tosiseikkojen ja selvitysaineiston arvioinnin valvonta — Tutkimatta jättäminen selvitysaineiston vääristämistä lukuun ottamatta — Valitusperuste, joka koskee selvitysaineiston ottamista huomioon vääristyneellä tavalla — Seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti, ja tähän vääristämiseen johtaneet analyysivirheet on osoitettava (SEUT 256 artikla; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohta) (ks. 21 ja 59 kohta)
Myytäväksi tarkoitettujen elintarvikkeiden merkintöjä, esillepanoa ja mainontaa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 2000/13 1 artiklan 3 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että kukin sellaisista hunajan yksittäispakkauksista, jotka ovat sinetöidyllä alumiinikannella suljetun annospakkauksen muodossa ja jotka on pakattu pahviseen ulkopakkaukseen, joka toimitetaan suurtalouksille, on valmiiksi pakattu elintarvike, kun suurtaloudet myyvät kyseisiä yksittäispakkauksia erikseen tai tarjoavat niitä lopulliselle kuluttajalle kokonaisuuksina maksettavien valmisannosten yhteydessä.

Ensinnäkin on nimittäin niin, että hunajan yksittäispakkaukset, jotka on yhtäältä tarkoitettu tarjottavaksi sellaisinaan lopulliselle kuluttajalle sen jälkeen, kun suurtalous, jolle ne sisältävä pahvinen ulkopakkaus on toimitettu, on avannut kyseisen ulkopakkauksen, ja jotka toisaalta on pakattu ennen niiden myytäväksi tarjoamista ja niiden pakkaus peittää ne kokonaan, täyttävät useat kyseisessä säännöksessä sille asetetuista edellytyksistä, että ne voidaan luokitella valmiiksi pakatuksi elintarvikkeeksi.

Toiseksi on todettava, että direktiivin 2000/13 systematiikasta ilmenee, että kyseisen direktiivin 13 artiklan 1 kohdassa säädetty merkintävelvollisuus koskee elintarvikkeita, jotka on tarkoitettu tarjottavaksi sellaisinaan myytäviksi lopulliselle kuluttajalle ja suurtalouksille. Tällainen tilanne voi muodostua siitä, että hunajan yksittäispakkauksia myydään erikseen lopulliselle kuluttajalle suurtaloudessa, esimerkiksi ravintolassa tai ruokalassa. Tällaisesta tilanteesta on niin ikään kyse, kun kyseisiä yksittäispakkauksia tarjotaan kokonaisuutena maksetun valmisannoksen yhteydessä esimerkiksi laitosruokalan tarjoaman aterian kiinteänä osana tai hotellin noutopöydässä tarjolla olevana vaihtoehtona. Edellä mainittu maksu kattaa kaikki tavarat ja palvelut, jotka ovat tarpeen kyseisen aterian toimittamiseksi, ja siihen kuuluvat siis kyseisen aterian eri osatekijät, jotka sisältävät mahdollisesti hunajan yksittäispakkaukset.

Direktiivin 2000/13 1 artiklan 3 kohdan b alakohdan tällainen tulkinta saa vahvistuksen kyseisen direktiivin tarkoituksesta, koska se on laadittu elintarvikkeiden lopullisen kuluttajan valistamiseksi ja suojelemiseksi muun muassa näiden tuotteiden luonteen, yksilöllisyyden, ominaisuuksien, koostumuksen, määrän, säilyvyyden, alkuperän, valmistus- tai tuotantomenetelmän osalta. Koska kuluttajat erityisesti haluavat tietää hunajan maantieteellisen alkuperän ja he haluavat avoimuutta tältä osin, olisi pakkausmerkinnöissä ilmoitettava alkuperämaa, jossa hunaja on kerätty. Tällainen maininta myötävaikuttaa siis siihen, että lopullinen kuluttaja voi tehdä tietoisen valinnan.

(ks. 54, 55, 62–67, 70, 71 ja 82 kohta sekä tuomiolauselma)
Jäsenvaltiota ei voida moittia pelkästään sillä perusteella, että kansallisten tuomioistuinten on oikeusavustajien palkkioiden maksumenettelyn yhteydessä noudatettava kyseisen jäsenvaltion tavallisessa asetuksenantomenettelyssä laatiman ja antaman kansallisen säännöstön säännöksiä, siitä, että se on antanut kyseisen lainsäädännön laatimisvallan tai sen toimeenpanovallan oikeusavustajien ammattijärjestöille.

SEUT 101 artiklaa, luettuna yhdessä SEU 4 artiklan 3 kohdan kanssa, on tulkittava niin, että se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa oikeusavustajien palkkioihin sovelletaan palkkiotaulukkoa, jonka mukaisia palkkioita voidaan korottaa tai alentaa vain 12 prosentilla ja jonka tarkkaa soveltamista kansallisten tuomioistuinten on valvottava, ilman että ne voivat poikkeuksellisissa olosuhteissa poiketa mainitussa palkkiotaulukossa asetetuista rajoista.

Unionin tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vain, jos on ilmeistä, ettei unionin oikeuden säännöstä, jonka tulkintaa unionin tuomioistuimelta on pyydetty, voida soveltaa.

Tältä osin on niin, että sikäli kuin ennakkoratkaisupyynnöt koskevat pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön yhteensopivuutta EUT-sopimuksen palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien määräysten kanssa, on todettava, että näitä määräyksiä ei sovelleta tilanteeseen, jonka kaikki osatekijät rajoittuvat yhden ainoan jäsenvaltion sisälle. Ennakkoratkaisupyynnöstä on ilmettävä ne konkreettiset seikat, joiden perusteella voidaan todeta sellaisen oikeusriidan, jonka kaikki osatekijät rajoittuvat yhden ainoan jäsenvaltion sisälle, kohteen tai olosuhteiden ja EUT-sopimuksen palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien määräysten välinen yhteys.

Näin ollen tilanteessa, jonka kaikki osatekijät rajoittuvat yhden ainoan jäsenvaltion sisälle, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on ilmoitettava unionin tuomioistuimelle unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklassa vaaditulla tavalla, miltä osin ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevalla oikeusriidalla sen puhtaasti sisäisestä luonteesta huolimatta on sellainen liittymä perusvapauksia koskeviin unionin oikeuden määräyksiin, joka tekee pyydetyn tulkinnan välttämättömäksi oikeusriidan ratkaisemiselle.

(ks. 44–47 kohta)