YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)

13 päivänä joulukuuta 2004

Asia T‑251/02

E

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Henkilöstö – Palkkaus – Ulkomaankorvaus – Päiväraha – Asettautumiskorvaus – Korvaus tehtävissä aloittamisesta aiheutuneista matkakuluista ja muuttokulukorvaus − Palvelukseenottopaikka – Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevat 4, 5, 7, 9 ja 10 artikla – Kumoamiskanne – Vahingonkorvauskanne

Täydellinen teksti ranskan kielellä II ‑ 0000

Aihe: Kanne, jossa vaaditaan yhtäältä nimittävän viranomaisen 29.8.2001 tekemän sellaisen päätöksen kumoamista, jossa kantajan lähtöpaikkakunnaksi ja palvelukseenottopaikaksi vahvistettiin Bryssel ja jossa tältä evättiin ulkomaankorvaus, asettautumiskorvaus ja päiväraha sekä korvaus matkakuluista ja muuttokuluista, jotka liittyvät tämän palvelukseentuloon, ja toisaalta viivästyskorkojen maksamista koskeva vaatimus ja vahingonkorvausvaatimus.

Ratkaisu: Kanne hylätään. Kumpikin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Tiivistelmä

1. Henkilöstö – Palkkaus – Ulkomaankorvaus – Myöntämisehdot – Vakituisen asuinpaikan ja pääasiallisen ansiotoiminnan puuttuminen asemamaassa viitejakson aikana – Käsite

(Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohta)

2. Henkilöstö – Palkkaus – Henkilöstösääntöjen liitteessä VII tarkoitettujen korvausten ja etuuksien myöntäminen – Toimivaltaisen viranomaisen toimivalta – Tuomioistuinvalvonnan laajuus

(Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevat 4, 5, 7, 9 ja 10 artikla)

3. Henkilöstö – Palkkaus – Ulkomaankorvaus – Myöntämisehdot – Erottelu sellaisten tilanteiden välillä, jotka johtuvat toiselle valtiolle tai kansainväliselle organisaatiolle suoritetuista palveluksista ja jotka johtuvat yksityiselle laitokselle lähetettynä suoritetuista palveluksista – Yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ei loukata

1. Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että siinä vahvistetaan se, että ulkomaankorvauksen myöntämisen kannalta keskeisenä arviointiperusteena on virkamiehen hänen tehtävissään aloittamistaan edeltävä vakituinen asuinpaikka.

Vakituinen asuinpaikka on pysyväksi aiottu paikka, jonne asianosainen on keskittänyt pysyvästi tai tavanmukaisesti intressinsä, koska vakituisen asuinpaikan määrittämisen osalta on otettava huomioon kaikki sen tunnusmerkkinä olevat tosiseikat.

Tulkinta, jonka mukaan ulkomaankorvausta ei makseta virkamiehelle, jolla on ollut tulevassa asemamaassaan vakinainen asuinpaikka tai joka on pääasiallisesti harjoittanut siellä ammattiaan vain osan viitejaksosta, on tämän korvauksen tarkoituksen eli sen vastainen, että korvataan viranhoidon pysyvästä harjoittamisesta maassa, johon virkamiehellä ei ole pysyviä siteitä ennen palvelukseen tuloa, aiheutuvat erityiset kustannukset ja haitat.

(ks. 53, 54 ja 70 kohta)

Viittaukset: asia C‑452/93 P, Magdalena Fernández v. komissio, 15.9.1994 (Kok. 1994, s. I‑4295, 22 kohta); asia T‑18/91, Costacurta Gelabert v. komissio, 8.4.1992 (Kok. 1992, s. II‑1655, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen); asia T‑72/94, Diamantaras v. komissio, 14.12.1995 (Kok. H. 1995, s. I‑A‑285 ja II‑865, 48 kohta) ja asia T‑28/98, J v. komissio, 28.9.1999 (Kok. H. 1999, s. I‑A‑185 ja II‑973, 32 kohta).

2. Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevissa säännöksissä ei myönnetä toimivaltaiselle viranomaiselle mitään harkintavaltaa siinä säädettyjen korvausten tai etuuksien myöntämistä tai epäämistä varten, vaan viranomaiselle myönnetään sidottu toimivalta, mikä merkitsee sitä, että edellä mainittujen säännösten ehdottomasta ilmaisutavasta käy ilmi, että viranomaisen on myönnettävä kyseinen korvaus tai etuus, kun se toteaa, että siinä luetellut edellytykset täyttyvät. Tästä seuraa, että kun yhteisöjen tuomioistuimet tutkivat toimivaltaisen viranomaisen toteamia tosiseikkoja ja mainitun viranomaisen näistä tosiseikoista tekemiä luonnehdintoja vastatakseen sitä koskevaan kysymykseen, täyttyvätkö näiden korvausten ja etuuksien myöntämisen edellytykset, se harjoittaa kokonaisvaltaista tuomioistuinvalvontaa.

(ks. 118 kohta)

Viittaukset: asia T‑302/01, Birkhoff v. komissio, 21.10.2003 (Kok. H. 2003, s. I‑A‑245 ja II‑1185, 38 kohta).

3. Sikäli kuin ulkomaankorvauksen syntymisen edellytykset kuuluvat yhteisön toimielimien harkintavaltaan, syrjintäkiellon tai yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukattaisiin ainoastaan siinä tapauksessa, että liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa eroteltaisiin mielivaltaisesti tai ilmeisen sopimattomalla tavalla lainsäädännöllä tavoiteltuun siihen päämäärään nähden, jona on korvata viranhoidon pysyvästä harjoittamisesta maassa, johon virkamiehellä ei ole pysyviä siteitä ennen palvelukseen tuloa, aiheutuvat erityiset kustannukset ja haitat.

Tämän päämäärän kannalta erottelu sellaisten tilanteiden välillä, jotka johtuvat yhtäältä toiselle valtiolle tai kansainväliselle organisaatiolle suoritetuista palveluksista ja toisaalta yksityisen laitoksen lähetettynä toimihenkilönä suoritetuista palveluksista, ei voida pitää mielivaltaisena tai ilmeisen sopimattomana. Liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa sellaisen virkamiehen hyväksi säädetyn poikkeuksen, joka on viitejakson aikana asunut asemamaassa suorittaessaan palveluksia toiselle valtiolle tai kansainväliselle organisaatiolle, syynä on nimenomaisesti se, että tällaisissa olosuhteissa ei voida katsoa, että virkamies olisi hankkinut pysyviä siteitä asemamaahan. Se seikka, että liitteessä VII olevan 4 artiklan ryhmien soveltaminen voi toki johtaa rajatapauksiin, joissa virkamieheltä evätään ulkomaankorvaus tilanteissa, jotka ovat lähellä tilanteita, jotka hyväksytään tässä artiklassa, ei kuitenkaan mahdollista sitä, että voitaisiin katsoa, että tämän artiklan säännöksissä olisi mielivaltaista erottelua. Siten lainsäätäjän valinta rajoittaa pysyvien siteiden puuttumista koskeva olettama tilanteisiin, jotka johtuvat toiselle valtiolle tai kansainväliselle organisaatiolle suoritetuista palveluksista, ei voida pitää tällaisena erotteluna.

(ks. 124–126 kohta)

Viittaukset: asia 1322/79, Vutera v. komissio, 15.1.1981 (Kok. 1981, s. 127, 8 ja 9 kohta); em. asia Diamantaras v. komissio, 48 kohta; asia T‑164/97, Busacca ym. v. tilintarkastustuomioistuin, 30.9.1998 (Kok. H. 1998, s. I‑A‑565 ja II‑1699, 48 ja 49 kohta); em. asia J v. komissio, 32 kohta ja yhdistetyt asiat T‑94/01, T‑152/01 ja T‑286/01, Hirsch ym. v. EKP, 8.1.2003 (Kok. H. 2003, s. I‑A‑1 ja II‑27, 51 kohta).