Työntekijöiden vapaaseen liikkuvuuteen ei voi vedota henkilö, joka on työskennellyt koko ammattiuransa jäsenvaltiossa, jonka kansalainen hän on, ja joka on käyttänyt oikeutta oleskella toisessa jäsenvaltiossa vasta eläkkeelle jäätyään ilman, että hänellä olisi minkäänlaista aikomusta tehdä tässä toisessa jäsenvaltiossa palkkatyötä.

Henkilöllä, joka eläkkeelle jäämisen jälkeen lähtee siitä jäsenvaltiosta, jonka kansalainen hän on ja jossa hän on työskennellyt koko ammattiuransa, asettuakseen toiseen jäsenvaltioon, on EY 17 artiklan 1 kohdan mukainen unionin kansalaisen asema, ja hän voi siten käyttää tähän asemaan liittyviä oikeuksia. Hän käyttää nimittäin EY 18 artiklan 1 kohdan määräyksellä kaikille unionin kansalaisille myönnettyä oikeutta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella.

EY 18 artiklan 1 kohdan kanssa on ristiriidassa sellainen jäsenvaltion säännöstö, jossa suoritettujen sairausvakuutusmaksujen vähentämistä tuloveron määrästä koskevan oikeuden myöntäminen sidotaan edellytykseen, että nämä maksut on suoritettu tässä jäsenvaltiossa kansallisen oikeuden säännösten perusteella, ja joka johtaa tällaisen veroedun myöntämisen epäämiseen silloin, kun vakuutusmaksut, jotka mahdollisesti voidaan vähentää tässä jäsenvaltiossa maksettavan tuloveron määrästä, suoritetaan toisen jäsenvaltion pakollisen sairausturvajärjestelmän mukaisesti.

Tällaisella säännöstöllä säädetään maassa asuvien verovelvollisten erilaisesta kohtelusta siltä osin kuin vain niillä verovelvollisilla, joiden sairausvakuutusmaksut on suoritettu siinä jäsenvaltiossa, jossa verotus tapahtuu, on oikeus kyseessä olevaan verovähennykseen. Heidän tulojensa verottamisesta kyseisessä jäsenvaltiossa on todettava, että niiden maassa asuvien verovelvollisten, jotka suorittavat mainitun jäsenvaltion sairausvakuutusjärjestelmän mukaisia maksuja, ja niiden verovelvollisten, jotka kuuluvat toisen jäsenvaltion pakollisen sairausturvajärjestelmän piiriin, tilanteet eivät ole objektiivisesti erilaisia siten, että tällainen erilainen kohtelu voitaisiin selittää vakuutusmaksujen suorittamispaikan perusteella, koska he ovat verotuksen suorittavassa jäsenvaltiossa yleisesti verovelvollisia. Tällainen kansallinen säännöstö, jossa asetetaan huonompaan asemaan ne verovelvolliset, jotka ovat käyttäneet liikkumisvapauttaan lähtemällä jäsenvaltiosta, jossa he ovat työskennelleet koko ammattiuransa, ja asettuneet asumaan kyseiseen jäsenvaltioon, merkitsee rajoitusta EY 18 artiklan 1 kohdassa kaikille unionin kansalaisille tunnustettuihin vapauksiin.

Se seikka, että yhtäältä toisen jäsenvaltion pakollisista sairausvakuutuksista vastaava laitos korvaa vain maassa asuvalle verovelvolliselle, joka suorittaa pakolliset sairausvakuutusmaksunsa tälle laitokselle, tosiasiallisesti suoritettujen etuuksien kustannukset, ja toisaalta se, että kun verovelvollinen ei saa sairausetuuksia, hänen vakuutusmaksuillaan ei rahoiteta kyseisen jäsenvaltion sairausvakuutusjärjestelmää, eivät voi oikeuttaa tällaista rajoitusta. Koska tämän vuoksi sekä oleskeluvapautta käyttävien kansalaisten kuulumista tiettyyn sosiaaliturvajärjestelmään että tähän järjestelmään liittyvien sosiaaliturvamaksujen suorittamista koskevista säännöistä on säädetty suoraan asetuksen N:o 1408/71 säännöksillä, on katsottava, että jäsenvaltio ei voi kohdella epäedullisemmalla tavalla sellaisten maassa asuvien verovelvollisten, jotka tämän asetuksen säännösten perusteella suorittavat vakuutusmaksuja toisen jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmään, oleskelua ja verotusta.

(ks. 67–69, 72, 73, 78, 85 ja 87 kohta sekä tuomiolauselma)