JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

GERARD HOGAN

2 päivänä huhtikuuta 2019 ( 1 )

Yhdistetyt asiat C‑84/19, C‑222/19 ja C‑252/19

Profi Credit Polska S.A. z siedzibą w Bielsku- Białej

vastaan

QJ (C‑84/19)

(Ennakkoratkaisupyyntö – Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie (Szczecin – Prawobrzeżen ja Zachódin piirioikeus, Puola))

ja

BW

vastaan

DR (C‑222/19)

ja

QL

vastaan

CG (C‑252/19)

(Ennakkoratkaisupyyntö – Sąd Rejonowy w Opatowie (Opatówin piirioikeus, Puola))

Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Kulutusluottosopimukset – Direktiivi 93/13/ETY – Kuluttajasopimusten kohtuuttomat ehdot – 1 artiklan 2 kohta – Pakottavia lakeja tai asetuksia heijastavien sopimusehtojen jättäminen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle – Kansallinen säännös, jossa asetetaan muiden kuluttajalle luotosta aiheutuvien kustannusten kuin korkokulujen enimmäismäärä – 4 artiklan 2 kohta – Soveltamisala – Soveltaminen ehtoihin, joissa säädetään koron lisäksi muista maksuista – Velvollisuus laatia sopimusehdot selkeästi ja ymmärrettävästi – 3 artiklan 1 kohta – Sellaisen kansallisen lainsäädännön yhteensopivuus, jossa määritetään muiden luotosta aiheutuvien kustannusten kuin korkokulujen enimmäismäärä – Direktiivi 2008/48/EY – 3 artiklan g alakohta – Sellaisen kansallisen lainsäädännön yhteensopivuus, jossa muiden luotosta aiheutuvien kustannusten kuin korkokulujen enimmäismäärä lasketaan ottamalla huomioon luottolaitoksen yleiskulut

1. Nämä ennakkoratkaisupyynnöt koskevat jälleen kerran neuvoston direktiivin 93/13/ETY ( 2 ) 1 artiklan 2 kohdan ja 4 artiklan 2 kohdan sekä direktiivin 2008/48/EY ( 3 ) 3 artiklan g alakohdan ja 22 artiklan tulkintaa.

2. Direktiivistä 93/13 on annettu jo runsaasti oikeuskäytäntöä sekä unionin tuomioistuimessa että kansallisissa tuomioistuimissa. Vaikka kyseisellä direktiivillä on selkeästi parannettu kuluttajansuojaa niin, että sen ansiosta tuomioistuimet voivat todeta, että elinkeinonharjoittajan tai valmistajan yleiseen käyttöön laatimat sopimusehdot ovat kohtuuttomia (eikä niihin voida siten vedota), kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa säädetään kuitenkin kahdesta tärkeästä poikkeuksesta tähän sääntelyyn, nimittäin siitä, että väitetty kohtuuton ehto koskee joko sopimuksen pääkohteen määrittelyä tai palvelujen ja tavaroiden hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta. Näiden poikkeusten soveltamisala muodostaa näiden ennakkoratkaisupyyntöjen ytimen, ja yksi pääasiallisista kysymyksistä (asiassa C‑84/19) koskeekin sitä, kuuluvatko pankkiasiakkaan luottosopimuksen perusteella maksamat muut maksut kuin korkokulut jommankumman poikkeuksen soveltamisalaan.

3. Esille tulevat kysymykset liittyvät itse asiassa kolmeen erilaiseen kulutusluottosopimukseen. Pohjimmiltaan kyse on siitä, että kuluttaja on kussakin asiassa vedonnut sopimusehtojen kohtuuttomuuteen vastineena kanteisiin, jotka luottolaitos on nostanut velan ja luottosopimusten täytäntöönpanon yhteydessä. Kussakin näistä asioista esille tulee erilainen kysymys – joskin näissä kysymyksissä on toisinaan päällekkäisyyksiä –, joka koskee direktiiviin 93/13 sisältyvien periaatteiden soveltamista luottosopimusten yhteydessä. Ennen näiden kysymysten tarkastelua on kuitenkin syytä esittää ensin asiaa koskevat oikeussäännöt.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

1. Direktiivi 93/13

4. Direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Tämän direktiivin säännökset eivät koske pakollisia [oikeammin: pakottavia] lakeja tai asetuksia heijastavia sopimusehtoja eikä kansainvälisten sopimusten, joissa jäsenvaltiot ja yhteisö ovat osallisina, määräyksiä tai periaatteita, varsinkaan liikenteen alalla.”

5. Direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Sopimusehtoa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, pidetään kohtuuttomana, jos se hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille.”

6. Direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Sopimusehtojen kohtuuttoman luonteen arviointi ei saa koskea sopimuksen pääkohteen määrittelyä, hinnan tai korvauksen riittävyyttä eikä vastineena toimitettavia palveluja ja tavaroita [oikeammin: asianmukaisuutta vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin nähden], jos ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.”

7. Direktiivin 93/13 5 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Jos on kyse sopimuksesta, jonka kaikki tai tietyt kuluttajalle esitetyt ehdot on laadittu kirjallisesti, ehdot on aina laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi. Jos ehdon merkityksestä syntyy epäilystä, kuluttajalle suotuisin tulkinta on etusijalla. – –”

8. Direktiivin 93/13 8 artiklan sanamuoto on seuraava: ”Jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa tämän direktiivin soveltamisalalla perustamissopimuksen mukaisia tiukempia säännöksiä varmistaakseen kuluttajalle suojelun korkeamman tason.”

9. Direktiivin 93/13 8 a artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos jäsenvaltio hyväksyy 8 artiklan mukaisesti säännöksiä, se ilmoittaa niistä ja niiden mahdollisista myöhemmistä muutoksista komissiolle – –”.

2. Direktiivi 2008/48

10. Direktiivin 2008/48 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa: ”Tässä direktiivissä tarkoitetaan: – – g) ’kuluttajalle aiheutuvilla luoton kokonaiskustannuksilla’ kaikkia kustannuksia, mukaan luettuina korko, palkkiot, verot ja muunlaiset maksut, jotka kuluttajan on maksettava luottosopimuksen yhteydessä ja jotka ovat luotonantajan tiedossa, notaarikuluja lukuun ottamatta; näihin kustannuksiin kuuluvat myös luottosopimukseen liittyvien lisäpalveluiden kustannukset, erityisesti vakuutusmaksut, jos palvelusopimuksen tekeminen on pakollista luoton saamiseksi joko yleensä tai markkinoiduin ehdoin”.

11. Direktiivin 2008/48 22 artiklan, jonka otsikko on ”Yhdenmukaistaminen ja direktiivin säännösten pakottavuus”, 1 kohdassa täsmennetään seuraavaa: ”Tässä direktiivissä olevien yhdenmukaistettujen säännösten osalta jäsenvaltiot eivät voi kansallisessa lainsäädännössään pitää voimassa tai ottaa käyttöön säännöksiä, jotka poikkeavat tässä direktiivissä annetuista.”

B Kansallinen oikeus

12. Kansallisen lainsäädännön kuvauksen osalta viittaan ratkaisuehdotukseeni Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie. ( 4 ) Pohjimmiltaan Puolan lainsäädännössä määritetään oikeustoimeen perustuvan koron enimmäismäärä, joka on kaksinkertainen lakisääteinen vuosikorko. Jotkin luotonantajat ovat kuitenkin kiertäneet tätä enimmäismäärää keinotekoisesti korottamalla perimiensä palkkioiden ja maksujen määrää. Reaktiona tähän Puolan lainsäätäjä otti kulutusluotoista 12.5.2011 annetun lain (ustawa z dnia 12 maja 2011 r. o kredycie konsumenckim; Dz. U. 2011, nro 126, järjestysnumero 715) (jäljempänä kulutusluottolaki) 5 §:n 6a momentilla ja 36a §:llä käyttöön mekanismin, jossa määritettiin enimmäismäärä muille luotosta aiheutuville kustannuksille kuin korkokuluille.

II Tosiseikat ja ennakkoratkaisupyynnöt

A Asia C‑84/19

13. Profi Credit Polska ja kuluttaja tekivät luotonvälittäjän välityksellä kulutusluottosopimuksen 19.9.2016. Sopimuksen mukaan kuluttajan oli maksettava vastineena 9000 Puolan zlotyn (PLN) (noin 2090 euron) suuruisesta luotosta, joka luotonottajan oli maksettava takaisin 36 kuukausierässä, ensinnäkin vuosikorkoa 9,83 prosenttia luoton pääomasta, toiseksi 129 zlotyn (noin 30 euron) suuruinen maksu, josta käytettiin nimitystä ”järjestelymaksu”, kolmanneksi 7771 zlotyn (noin 1804 euron) suuruinen ”provisio” (palkkio) ja neljänneksi lisäpalvelupaketista 1100 zlotyn (noin 255 euron) suuruinen maksu (josta käytettiin nimitystä ”Twój Pakiet – Pakiet Extra” [Sinun pakettisi – Lisäpaketti]).

14. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan sopimuksessa määritetyt muut luotosta aiheutuvat kustannukset kuin korkokulut vastasivat kansallisessa lainsäädännössä kulutusluottolain 36a §:ssä vahvistettua enimmäismäärää. Sopimuksessa ei kuitenkaan yksilöity, millainen asema oli henkilöllä, jonka kanssa vastaaja teki sopimuksen, eikä määritelty järjestelymaksun ja provision käsitteitä, eikä siitä käynyt ilmi, mitä konkreettisia palveluja kantaja suorittaa näiden maksujen vastineena. Ainoastaan ”Sinun pakettisi – Lisäpaketti” ‑maksun vastike voitiin määrittää, ja se vastasi kuluttajan oikeutta kertaluonteisesti lykätä kahden maksuerän suorittamista tai alentaa neljää maksuerää, mikä (lykättäessä) pidentää sopimuksen kestoa tai (eriä alennettaessa) siirtää maksujen suorittamisen myöhempään ajankohtaan.

15. Ennen takaisinmaksuajan päättymistä Profi Credit Polska vaati maksamismääräyksen antamista. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin antoi Profi Credit Polskan eduksi yksipuolisen tuomion, jonka kuluttaja sitten riitautti vetoamalla sopimuksen tiettyjen ehtojen kohtuuttomuuteen. Tämän menettelyn kuluessa luottolaitos selitti, että järjestelymaksu vastaa sopimuksen tekemisestä aiheutuneita todellisia kustannuksia ja että maksut, joista käytettiin nimitystä ”provisio”, ovat vastike luoton myöntämisestä, kun taas korko on korvaus varojen asettamisesta kuluttajan käyttöön.

16. Tässä yhteydessä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma siitä, olisiko sopimusehtojen, joissa nämä maksut määritetään, katsottava jäävän direktiivissä 93/13 säädetyn sopimusehtojen kohtuuttomuuden arvioinnin ulkopuolelle. Tämän epävarmuuden taustalla ovat seuraavat syyt: Ensinnäkin siltä osin kuin nämä kustannukset eivät ylitä kansallisessa lainsäädännössä säädettyä enimmäismäärää, voitaisiin katsoa, että nämä sopimusehdot pelkästään heijastavat kyseistä lainsäädäntöä eikä niihin siten direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdan mukaisesti sovelleta kyseisen direktiivin säännöksiä. Toiseksi nämä hintaehdot voisivat Profi Credit Polskan osalta koskea sopimuksen pääkohteen määrittelyä ja sellaisina jäädä kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohdan nojalla direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Kolmanneksi, koska sen tutkiminen, ovatko nämä maksut perusteltuja, vastaisi korvauksen asianmukaisuuden arvioimista sen vastineena toimitettavaan palveluun nähden, tällainen arviointi voisi myös jäädä direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohdan nojalla. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on lopuksi myös epävarma siitä, voidaanko katsoa, että sopimusehto on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla, jos siinä määritetään korko, maksut ja provisio selittämättä näiden maksujen välistä eroa tai täsmentämättä niiden luonnetta ja jos siinä ei selvennetä, millainen asema oli henkilöllä, jonka kanssa kuluttaja teki sopimuksen.

17. Tässä tilanteessa Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinie – III Wydział Cywilny (Szczecin – Prawobrzeżen ja Zachódin piirioikeus (kolmas siviiliasioiden jaosto), Puola) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [direktiivin 93/13] 1 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että siinä suljetaan pois direktiivin soveltaminen yksittäisten sopimusehtojen, jotka koskevat muita luotosta aiheutuvia kustannuksia kuin korkokuluja, kohtuullisuuden arviointiin, kun jäsenvaltion lainsäädännössä säädetään muiden kuin korkokulujen enimmäismäärästä siten, että kulutusluottosopimukseen perustuvia kustannuksia, jotka eivät ole korkokuluja, ei voida vaatia maksettavaksi, jos ne ylittävät laissa määritellyllä tavalla lasketun enimmäismäärän tai luoton kokonaismäärän? 2) Onko [direktiivin 93/13] 4 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että sopimusehdon, joka koskee luotonottajalle luoton yhteydessä korkojen ohella maksettavaksi koituvaa kustannusta, joka ei ole korkokulu ja joka liittyy sopimuksen tekemiseen ja luoton myöntämiseen (maksuna, palkkiona tai muussa muodossa), mahdollista kohtuuttomuutta ei tämän säännöksen mukaan ole arvioitava, kun ehto on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi? 3) Onko [direktiivin 93/13] 4 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, ettei luoton myöntämiseen liittyviä erilaisia kustannuksia koskevia sopimusehtoja ole laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, kun niistä ei käy ilmi, minkä konkreettisten palvelujen vastineena maksuja peritään, eikä kuluttaja pysty määrittelemään maksujen välisiä eroja?”

B Asia C‑222/19

18. BW ja kuluttaja tekivät 8.3.2018 kahden vuoden pituisen kulutusluottosopimuksen. Sopimuksen, josta ei erikseen neuvoteltu, mukaan 4500 zlotyn (noin 1048 euron) suuruinen luotto oli maksettava takaisin 24 kuukausierässä, ja luoton takaisinmaksu taattiin avoimella vekselillä. Vastineena näiden varojen asettamisesta hänen käyttöönsä kuluttajan oli sopimuksen mukaan maksettava 10 prosentin vuosikorko, joka on koko laina-ajalta yhteensä 900 zlotya (noin 210 euroa), 1125 zlotyn (noin 262 euron) suuruinen maksu luoton myöntämisestä ja 2700 zlotyn (noin 628 euron) suuruinen maksu luoton hallinnoinnista. Kansallisen tuomioistuimen mukaan luoton todelliseksi vuosikoroksi määritettiin 119,42 prosenttia. Kulutusluottolain 36a §:ssä tarkoitetut muut luoton kustannukset kuin korkokulut eivät kuitenkaan ylitä kyseisessä säännöksessä määritettyä enimmäismäärää.

19. Kuluttaja sai sovitun määrän käyttöönsä ja alkoi maksaa sitä takaisin. Takaisinmaksun laiminlyönnin seurauksena luotonantaja nosti ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vastaajaa vastaan kanteen, jossa se vaati tätä maksamaan luoton jäljellä olevan määrän lakisääteisine viivästyskorkoineen. Se jätti samanaikaisesti täytettyyn avoimeen vekseliin perustuvan hakemuksen maksamismääräyksen antamisesta.

20. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kuitenkin epävarma siitä, onko Puolan lainsäädäntö yhteensopiva direktiivin 93/13 kanssa niiden muiden luoton kustannusten kuin korkokulujen, joita luottolaitokset voivat periä, enimmäismäärän määrittämisen osalta, koska tämä enimmäismäärä lasketaan ottamalla huomioon paitsi luottosopimuksen tekemiseen tai käsittelyyn liittyvät kustannukset myös luotonantajan yleiskulut. Tämä ei estäisi luotonantajaa vyöryttämästä kuluttajalle kustannuksia, joita syntyy esimerkiksi tietokannan ylläpidosta, työntekijöiden palkoista tai operatiivisesta riskinhallinnasta. Unionin tuomioistuimen tuomiota Constructora Principado ( 5 ) voitaisiin kuitenkin tulkita siten, että tilanteen, jossa elinkeinonharjoittaja vyöryttää vakiosopimusehtojen perusteella kuluttajalle kulun, josta elinkeinonharjoittajan olisi pitänyt vastata, voitaisiin katsoa aiheuttavan direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ”huomattavan epätasapainon”.

21. Tässä tilanteessa Sąd Rejonowy w Opatowie – I Wydział Cywilny (Opatówin piirioikeus (ensimmäinen siviiliasioiden jaosto), Puola) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Onko [direktiivin 93/13] säännöksiä ja erityisesti sen 3 artiklan 1 kohtaa sekä kuluttajansuojaa ja sopimuspuolten välistä tasapainoa koskevia unionin oikeusperiaatteita tulkittava siten, että edellä mainitut säännökset ja periaatteet ovat esteenä sille, että kansalliseen lainsäädäntöön sisällytetään sellainen ’muiden luotosta aiheutuvien kustannusten kuin korkokulujen enimmäismäärää’ koskeva järjestelmä ja matemaattinen kaava näiden kustannusten määrän laskemiseksi, josta säädetään [kulutusluottolain] 5 §:n 6 a momentissa luettuna yhdessä 36 a §:n kanssa ja jonka mukaan myös elinkeinonharjoittajan liiketoiminnasta aiheutuneet kulut voidaan sisällyttää kuluttajalta perittäviin luottosopimukseen perustuviin kuluihin (luoton kokonaiskustannuksiin)?”

C Asia C‑252/19

22. Kuluttaja teki 31.8.2016 QL:n kanssa luottosopimuksen, josta ei erikseen neuvoteltu ja joka koski 5000 zlotyn (noin 1149 euron) suuruista kulutusluottoa, joka oli maksettava takaisin 36 kuukausierässä. Sopimuksen mukaan kuluttajan oli maksettava korvauksena luotosta luottolaitokselle ensinnäkin 9,81 prosentin vuosikorko, joka on koko laina-ajalta 796 zlotya (noin 182 euroa), toiseksi 129 zlotyn (noin 29 euron) suuruinen järjestelymaksu, kolmanneksi 900 zlotyn (noin 206 euron) suuruinen palkkio ”Twój Pakiet” [Sinun pakettisi] ‑palvelusta ja neljänneksi 3939 zlotyn (noin 905 euron) suuruinen provisiopalkkio. Todellinen vuosikorko oli siten 77,77 prosenttia. Kun tarkastellaan kulutusluottolain 36a §:ssä tarkoitettuja muita luoton kustannuksia kuin korkokuluja, ne eivät ylitä kyseisessä säännöksessä määritettyä enimmäismäärää.

23. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kuitenkin epävarma sen kansallisen lainsäädännön yhteensopivuudesta direktiivin 2008/48 kanssa, jossa määritetään enimmäismäärä maksuille, joita luottolaitokset voivat periä. Tätä enimmäismäärää laskettaessa on nimittäin otettava huomioon paitsi sopimuksen tekemiseen tai toimeenpanoon liittyvät kustannukset myös luotonantajan yleiskulut. Direktiivin 2008/48 3 artiklan g alakohdasta kuitenkin seuraa, että kuluttajalta voidaan periä kustannuksia, mutta ainoastaan vähäisiä kustannuksia, toisin sanoen sellaisia, jotka liittyvät luottosopimukseen.

24. Tässä tilanteessa Sąd Rejonowy w Opatowie – I Wydział Cywilny päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Onko [direktiivin 2008/48] säännöksiä ja erityisesti 3 artiklan g alakohtaa ja 22 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että edellä mainitut säännökset ovat esteenä sille, että kansalliseen lainsäädäntöön sisällytetään sellainen ’muiden luotosta aiheutuvien kustannusten kuin korkokulujen enimmäismäärää’ koskeva järjestelmä ja matemaattinen kaava näiden kustannusten määrän laskemiseksi, josta säädetään [kulutusluottolain] 5 §:n 6 a momentissa luettuna yhdessä 36a §:n kanssa ja jonka mukaan myös elinkeinonharjoittajan liiketoiminnasta aiheutuneet kulut voidaan sisällyttää kuluttajalta perittäviin luottosopimukseen perustuviin kuluihin (luoton kokonaiskustannuksiin)?”

III Asian tarkastelu

A Ensimmäinen kysymys asiassa C‑84/19

25. Ensimmäisellä kysymyksellään asiassa C‑84/19 ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että luottosopimuksen, josta ei ole erikseen neuvoteltu, ehdot, joissa määritetään kuluttajan maksettavaksi tulevat maksut, eivät kuulu direktiivin soveltamisalaan, jos nämä maksut kokonaisuutena tarkasteltuina eivät ylitä kansallisessa lainsäädännössä säädettyä tiettyä enimmäismäärää.

26. Tältä osin on syytä muistaa, että direktiivin 93/13 1 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä 2 artiklan ja 3 artiklan 1 kohdan kanssa, mukaan direktiiviä sovelletaan kaikkien elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyjen sopimusten, joista ei ole erikseen neuvoteltu, ehtoihin. Direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdassa kuitenkin säädetään tästä poiketen, että direktiivin säännökset eivät koske pakottavia lakeja tai asetuksia heijastavia sopimusehtoja.

27. Vaikka on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asia määrittää, kuuluuko tietty sopimusehto, kuten pääasiassa kyseessä olevan kaltainen, tämän nimenomaisen poikkeuksen piiriin, unionin tuomioistuin voi tästä huolimatta myös antaa ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle ohjeita, jotka tämän on otettava huomioon, jotta se voi arvioida, onko kyseessä oleva sopimusehto kohtuuton. ( 6 ) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi näin ollen tutkia, sovelletaanko kyseisessä säännöksessä säädettyä poikkeusta todennäköisesti abstraktisti tarkasteltuun sopimusehtojen ryhmään.

28. Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, voivatko sopimusehdot, joissa määrättävät maksut eivät ylitä kansallisessa säännöksessä määritettyä tiettyä enimmäismäärää, kuulua direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdan poikkeussäännösten piiriin.

29. Tältä osin on syytä huomata, että pelkästään se seikka, että sopimusehdot ovat jonkin säännöksen mukaisia, ei sinänsä tarkoita, että nämä ehdot välttämättä ”heijastavat” kyseisen säännöksen sanamuotoa.

30. Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät epäilyt vaikuttavat perustuvan unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön sisältyviin toteamuksiin, joiden mukaan direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdassa säädetty poikkeus on perusteltu sen vuoksi, että voidaan oikeutetusti olettaa, että kansallinen lainsäätäjä on asettanut tasapainoon tiettyjen sopimusten osapuolten kaikki oikeudet ja velvollisuudet, ja tämän tasapainon unionin lainsäätäjä on nimenomaisesti pyrkinyt säilyttämään. ( 7 )

31. Näitä unionin tuomioistuimen toteamuksia ei kuitenkaan pitäisi nähdäkseni ymmärtää siten, että kansallisen lainsäätäjän määrittämä enimmäismäärä merkitsisi myös väistämättä sitä, että kansallinen lainsäätäjä on asettanut tasapainoon sopimusten osapuolten kaikki oikeudet ja velvollisuudet. Näkemykseni perustuu seuraaviin syihin.

32. Ensinnäkin, kuten unionin tuomioistuin on todennut, koska 1 artiklan 2 kohdassa otetaan käyttöön poikkeus direktiiviin 93/13, jolla pyritään suojelemaan kuluttajia, tätä säännöstä on tulkittava suppeasti. ( 8 )

33. Toiseksi, kun lainsäätäjä on määrittänyt enimmäismäärän, tämä ei välttämättä tarkoita sitä, että ellei tämä enimmäismäärä ylity, mitä tahansa sopimusehtoa, jossa määrätään maksun maksamisesta, olisi kaikissa olosuhteissa pidettävä tasapainoisena. Jos asia olisi näin, jäsenvaltio voisi tehdä direktiivissä 93/13 säädetyn suojan tyhjäksi asettamalla erittäin korkean enimmäismäärän.

34. Kolmanneksi, kuten Puolan hallitus huomauttaa, direktiivi 93/13 menettäisi kaiken tehokkaan vaikutuksensa, jos sopimusehtojen, jotka ovat sopimuksia sääntelevien kansallisten säännösten mukaisia, katsottaisiin heijastavan pakottavia lakeja tai asetuksia kyseisen direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla, koska on joka tapauksessa oletettava, että sopimuksen ehdot ovat kansallisen lainsäädännön mukaisia.

35. Katson, että esittäessään direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdassa säädetyn poikkeuksen perustelut esimerkiksi asiassa RWE Vertrieb ja asiassa Banco Santander ja Escobedo Cortés unionin tuomioistuin pyrki yksinkertaisesti korostamaan, että direktiivin 93/13 tarkoituksena ei ole säännellä kansallista lainsäädäntöä vaan niitä kuluttajaan kohdistuvia haittoja, joita voi aiheutua kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan tietojen, asiantuntemuksen ja neuvotteluaseman välisestä epäsuhdasta. ( 9 )

36. Tässä tilanteessa en näe mitään syytä poiketa päätelmästä, jonka mukaan direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohtaa ei sovelleta sopimusehtoihin, jotka ovat kansallisessa lainsäädännössä säädetyn rahallisen enimmäismäärän mukaisia. Katsonkin, että direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että luottosopimuksen, josta ei ole erikseen neuvoteltu, ehdot, joissa määrätään kuluttajan maksettavaksi tulevista maksuista, eivät jää kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle yksinkertaisesti sen vuoksi, että nämä maksut kokonaisuutena tarkasteltuina eivät ylitä kansallisessa lainsäädännössä säädettyä tiettyä enimmäismäärää. ( 10 )

B Toinen kysymys asiassa C‑84/19

37. Toisella kysymyksellään asiassa C‑84/19 ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että luottosopimuksen, josta ei ole erikseen neuvoteltu, ehtojen, jotka on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, mahdollista kohtuuttomuutta ei ole arvioitava sen vuoksi, että niissä määrätään muiden maksujen kuin korkojen maksamisesta.

38. Tältä osin on syytä palauttaa mieleen, että direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa säädetään kahdesta poikkeuksesta sopimusehtojen kohtuuttomuuden arviointiin. Näitä poikkeuksia sovelletaan kuitenkin sillä edellytyksellä, että kyseiset sopimusehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.

39. Vaikka lähtökohtaisesti on kansallisten tuomioistuinten asia määrittää täsmällisesti sopimusehdot, joiden on katsottava koskevan sopimuksen pääkohteen määrittelyä, koska niissä vahvistetaan sopimuksen olennaiset suoritukset, ( 11 ) tätä poikkeusta on siitä huolimatta tulkittava koko Euroopan unionissa itsenäisesti ja yhtenäisesti. Näin ollen tästä seuraa, että unionin tuomioistuin voi täsmentää, voidaanko 4 artiklan 2 kohtaa soveltaa sopimusehtojen tiettyyn ryhmään. ( 12 )

40. Ensimmäisen poikkeuksen mukaisesti sopimusehtojen, jotka koskevat ”sopimuksen pääkohteen määrittelyä”, mahdollista kohtuuttomuutta ei arvioida. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tällaisia sopimusehtoja ovat ne, joilla vahvistetaan sopimuksen olennaiset suoritukset ja jotka sellaisenaan luonnehtivat sopimusta. Tätä on arvioitava sopimuksen luonteen, systematiikan ja keskeisten ehtojen sekä sen oikeudellisen ja tosiasiallisen asiayhteyden perusteella. ( 13 )

41. Tältä osin minkä tahansa sopimuksen pääkohteen muodostavat ne ehdot, jotka määrittävät sen oikeudellisen luonteen, toisin sanoen ne sopimusehdot, jotka ovat olennaisia sopimuksen syntymisen kannalta. Siten siltä osin kuin kyse on luottosopimuksista, näitä ehtoja ovat ne, joissa luotonantaja sitoutuu lainaamaan luotonsaajalle rahasumman ja luotonottaja sitoutuu maksamaan kyseisen summan takaisin joko tiettynä ajankohtana tai erissä.

42. Vakiomuotoisessa luottosopimuksessa luotto myönnetään luonnollisesti kaupallisilla ehdoilla. Luotonottajan olennaiset suoritukset liittyvät paitsi saataville asetetun rahasumman takaisinmaksuun myös kyseisestä palvelusta maksettavaan korvaukseen. On ilmeistä, että tavaroiden myynnin tai palvelujen suorituksen pääkohteeseen nimittäin sisältyy väistämättä ostajan velvollisuus maksaa sovittu hinta tai korvaus. ( 14 )

43. Toisen 4 artiklan 2 kohtaan sisältyvän poikkeuksen mukaan sopimusehtojen kohtuuttoman luonteen arviointi ei saa koskea hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin nähden edellyttäen tietysti, että ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi. ( 15 )

44. Koska sopimusehto voi sisältää useita lausekkeita, kohtia tai numeroita ja päinvastoin, sopimukseen voi myös sisältyä useita lausekkeita, joissa määrätään maksujen maksamisesta vastineena yhdestä ainoasta palvelusta. ( 16 ) Näissä kahdessa poikkeuksessa onkin päällekkäisyyttä, kun sopimusehdossa määritetään maksuja, jotka ovat osa niiden tavaroiden tai palvelujen kokonaishintaa, jotka muodostavat kyseessä olevan sopimuksen pääkohteen.

45. Käsiteltävässä asiassa vaikuttaa siltä, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät epäilyt perustuvat hinnan tai korvauksen käsitteeseen. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan Puolan lainsäädännössä hintaehto ei näet voi koskea luottosopimuksen pääkohdetta, jos hinta ilmaistaan muussa kuin korkomaksun muodossa.

46. Kun kyse on Euroopan unionin oikeudesta, hinnan tai korvauksen käsite ei kuitenkaan ole aivan yhtä suppea edes luottosopimuksen tapauksessa. Unionin oikeuteen ei nimittäin ilmeisestikään sisälly sellaista säännöstä, jonka mukaan luottosopimuksen osalta suoritettava maksu voi olla ainoastaan korkomaksu. ( 17 ) Luottolaitokset voivat siten pyytää maksua koron muodossa ja/tai kiinteänä maksuna. ( 18 )

47. Lisätukea tälle päätelmälle löytyy direktiivin 2008/48 sanamuodosta, sillä kyseisessä direktiivissä säädetään sen soveltamisalaan kuuluvien luottosopimusten osalta luottolaitosten velvoitteesta ilmoittaa kuluttajille tällaisen luoton kokonaiskustannukset. Nämä kustannukset on laskettava ottamalla huomioon kaikenlaiset maksut, jotka kuluttajan on maksettava luottosopimuksen yhteydessä. Jos unionin oikeudessa nimittäin kiellettäisiin luotonantajia perimästä luotosta muuta korvausta kuin korkoa, tämä viittaus kaikenlaisiin maksuihin ei olisi ollut tarpeellinen.

48. Kun tarkastellaan lähemmin direktiiviä 93/13, siinä ei määritellä hinnan tai korvauksen käsitteitä, joten nämä käsitteet on määritettävä sen tavanomaisen merkityksen mukaan, joka niillä on yleiskielessä, ottamalla samalla huomioon asiayhteys, jossa niitä käytetään, ja sen lainsäädännön tavoitteet, johon ne kuuluvat. ( 19 )

49. Tavanomaisessa kielenkäytössä sana ”hinta” vastaa sitä kokonaissummaa, joka on maksettava tietystä sopimusliiketoimesta, kun taas sana ”korvaus” vastaa yleisemmin summaa, joka maksetaan tietystä työstä tai palvelun suorituksesta. Nämä kaksi käsitettä ovat siten enemmän tai vähemmän toistensa synonyymeja, paitsi että hinnan käsitettä käytetään ehkä useammin tavaroista maksamisesta, kun taas sanaa ”korvaus” käytetään tavallisemmin palvelusta, erityisesti työskentelyn yhteydessä. ( 20 )

50. Siten ehdot, jotka on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi ja joissa esitetään kyseessä olevan palvelun tai tavaran kokonaishinta, voivat kuulua 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisen poikkeuksen piiriin riippumatta siitä, määrätäänkö näissä ehdoissa koron vai maksun maksamisesta, ja huolimatta siitä, mitä tehtäviä luottolaitoksen on suoritettava voidakseen myöntää luoton.

51. Pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevassa tapauksessa, lukuun ottamatta Sinun pakettisi – Lisäpaketti ‑palvelua koskevaa hintaehtoa, sopimuksen kaikkia määräyksiä, jotka koskevat luoton hintaa – ilmaistaan se sitten maksujen tai koron muodossa –, olisi yksinkertaisesti pidettävä osana vastiketta luoton myöntämisestä, ja niiden olisi siten katsottava kuuluvan 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisen poikkeuksen piiriin.

52. Luoton hintaa koskevat ehdot kuuluvat tietysti myös direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaan sisältyvän toisen poikkeuksen piiriin, mutta ainoastaan sikäli kuin kyse on pyyntihinnasta. ( 21 ) Koska asiassa C‑84/19 kyseessä olevat ehdot eivät koske pelkästään tämän hinnan laskemista, vaan niissä tosiasiallisesti määritetään erityisiä maksettavaksi tulevia maksuja ja näin ollen vahvistetaan osittain hinta, joka on maksettava luoton myöntämisestä, nämä ehdot kuuluvat myös toisen poikkeuksen piiriin.

53. Tätä päätelmää eivät kyseenalaista 4 artiklan 2 kohdan tavoitteet sen enempää kuin kyseisen säännöksen asiayhteyden mukainen tulkintakaan.

54. Kun tarkastellaan 4 artiklan 2 kohdan poikkeusten tavoitetta, nämä poikkeukset vaikuttavat heijastavan lainsäädännössä tehtyä poliittista valintaa, jonka mukaan sopimuspuolet voivat vapaasti muotoilla sopimusten päävelvoitteet parhaaksi katsomallaan tavalla. ( 22 ) Vapaassa markkinataloudessa yleinen lähtökohta on se, että yksilöiden oletetaan olevan rationaalisia ja pystyvän suojelemaan omia etujaan. Tästä seuraa, että kuluttajien odotetaan perehtyvän siihen, mitä he ovat ostamassa, toisin sanoen sopimuksen pääkohteeseen, kuten myös vastineena maksettavaan hintaan. ( 23 ) Lainsäädännön taustalla vaikuttaa siten olevan ajatus siitä, että muista vakiomuotoisen sopimuksen ehdoista, joita kuluttajat eivät välttämättä aina lue, ( 24 ) poiketen sopimuksen pääkohdetta tai hintaa tai korvausta koskevat ehdot eivät läheskään yhtä todennäköisesti jää heiltä huomaamatta. Kaikki tämä kuitenkin edellyttää, että sopimuksen pääkohde ja hinta tai korvaus on ilmoitettu selkeästi ja ymmärrettävästi.

55. Kun tarkastellaan asiayhteyttä, on katsottava, että koska direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa säädetään poikkeuksesta siitä kohtuuttomien sopimusehtojen arvioinnista, josta on säädetty tällä direktiivillä toteutetun kuluttajien suojajärjestelmän yhteydessä, tätä säännöstä on tulkittava suppeasti. ( 25 ) Koska 4 artiklan 2 kohdan sanamuodossa ei tehdä eroa sen mukaan, ilmaistiinko kyseessä olevan palvelun hinta tai korvaus joko kiinteän maksun tai koron muodossa, tällainen tulkinta ei oikeuttaisi sellaisten sopimusehtojen jättämistä kyseisen säännöksen soveltamisalan ulkopuolelle, joissa määrätään muiden maksujen kuin koron maksamisesta.

56. Vaikka 4 artiklan 2 kohtaa tulkittaisiinkin rajoittavammin, ( 26 ) tämä ei johtaisi toisenlaiseen lopputulokseen, koska hinta on – jo luonteensa vuoksi – olennainen osa mitä tahansa sopimusta. Elinkeinonharjoittajat voivat tietysti vapaasti määrittää, että maksu on suoritettava joko maksujen tai koron muodossa. Heti kun nämä maksut ovat osa vastiketta luoton myöntämisestä eivätkä liitännäisestä palvelusta, ehtojen, joissa määrätään tällaisista maksuista, on kuitenkin katsottava kuuluvan sekä 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisen että toisen poikkeuksen soveltamisalaan.

57. Käsiteltävän asian kannalta on siten merkityksetöntä, ilmaistaanko palvelun hinta tai korvaus koron vai maksun muodossa tai yksilöidäänkö sopimuksessa tehtävät, jotka elinkeinonharjoittajan on suoritettava voidakseen tarjota kyseisen palvelun. Kuten jäljempänä selitän, tärkeää on se, että kuluttajan on ollut mahdollista ymmärtää kokonaishinta, joka hänen on maksettava, ja mitä hän on ostamassa. Tällä tavalla kuluttaja voi määrittää, täyttääkö sopimus hänen tarpeensa, ja verrata sitä muihin tarjouksiin.

58. Kaikki tämä tarkoittaa asian C‑84/19 kannalta sitä, että jotta sopimusehto, jossa määrätään luottosopimuksen yhteydessä suoritettavista maksuista, voi kuulua jommankumman 4 artiklan 2 kohdassa säädetyn poikkeuksen piiriin, siinä on ainoastaan selkeästi ja ymmärrettävästi esitettävä tämän maksun määrä. Maksun muodolla ei ole merkitystä.

59. Direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaa ei kuitenkaan pitäisi nähdäkseni jättää soveltamatta, kun riita-asia koskee sellaisen vastikkeen olemassaoloa, jonka luotonantaja saa tietyn hintaehdon osalta. Sen kyseenalaistaminen, tekeekö luotonantaja mitään tosiasiallista suoritusta vastikkeena tietystä maksusta, tai palvelun hinnan osan ja kyseisen palvelun suorittamiseen tarvittavien tehtävien välisen asianmukaisuuden arvioiminen merkitsisi nimittäin tarjotun palvelun laadun ja siitä perityn hinnan välisen asianmukaisuuden kyseenalaistamista, toisin sanoen juuri sitä, mille 4 artiklan 2 kohta on yleisesti esteenä.

60. Vaikka hyväksynkin sen, että tietyt unionin tuomioistuimen asiassa Matei ja asiassa Kiss ja CIB Bank esittämät toteamukset saattavat yhdestä näkökulmasta tarkasteltuina viitata toisenlaiseen lopputulokseen, ( 27 ) katson direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan valossa, että kyseisen direktiivin nojalla kunkin hintaehdon kohtuullisuus ei riipu luotonantajan kunkin ehdon vastikkeena harjoittaman toiminnan suorittamisesta. Tämä näet merkitsisi 4 artiklan 2 kohdan selkeän sanamuodon ja siten unionin lainsäätäjän tekemän valinnan kiertämistä: direktiivissä 93/13 ei säädetä siitä kysymyksestä, onko peritty hinta kohtuuton vai ei. Koska hinnan oikeutus on direktiivin 93/13 nojalla lähtökohtaisesti merkityksetöntä sopimusehtojen kohtuuttomuuden arvioinnin kannalta, kyseisessä direktiivissä asetettua avoimuusedellytystä ei pitäisi tulkita siten, että luottolaitosten edellytetään ilmoittavan kuluttajille luoton myöntämiseen liittyvistä tehtävistä.

61. Jäsenvaltiot voivat tietysti lähtökohtaisesti antaa vastakkaisen säännöksen kansallisessa lainsäädännössään. Direktiivin 93/13 8 artiklassa säädetään, että jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa kyseisen direktiivin soveltamisalalla tiukempia säännöksiä varmistaakseen kuluttajalle suojelun korkeamman tason, edellyttäen että tällaiset säännökset ovat yhteensopivia kaikkien sovellettavan unionin oikeuden säännösten kanssa ja että kyseessä oleva jäsenvaltio on noudattanut direktiivin 93/13 8 a artiklassa säädettyä ilmoittamisvaatimusta.

62. Näin ollen se, että – kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut – kansallisessa lainsäädännössä hinnan ja suoritetun palvelun tai luovutetun tavaran välinen asianmukaisuus jätetään sopimusehdon kohtuuttomuuden arvioinnin ulkopuolelle vain, jos hinta koskee sopimuksella suoritettua pääasiallista palvelua, ei sinänsä ole direktiivin 93/13 vastaista. Samaan tapaan kyseisen lainsäädännön ei voida katsoa olevan direktiivin 93/13 vastainen yksinomaan sillä perusteella, että sen mukaan hintaehto ei voi koskea pääasiallista palvelua, jos perittävää hintaa ei ilmoiteta koron muodossa.

63. Korostan kuitenkin, että kun ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selvästikin katsoo, että kyseisessä kansallisessa lainsäädännössä käyttöön otettu hintavalvonta ei ole riittävän tiukkaa, tämä on kysymys, joka ei kuulu unionin oikeuden soveltamisalaan ja joka Puolan lainsäätäjän eikä unionin tuomioistuimen on siten ratkaistava.

64. Vastauksena asiassa C‑84/19 esitettyyn toiseen kysymykseen katson näin ollen, että direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että luottosopimuksen, josta ei ole erikseen neuvoteltu, ehdot, joissa määritetään luotosta maksettava hinta tai korvaus, jätetään kyseisessä direktiivissä säädetyn kohtuuttomuuden arvioinnin ulkopuolelle, jos ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, vaikka niissä määrätään muiden maksujen kuin korkojen maksamisesta. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin säätää omassa kansallisessa lainsäädännössään tällaisesta hinnan kohtuullisuuden arviointimekanismista, edellyttäen että jäsenvaltion säännökset ovat yhteensopivia sovellettavan unionin oikeuden kanssa ja että jäsenvaltiot ovat myös noudattaneet direktiivin 93/13 8 a artiklan vaatimuksia.

C Kolmas kysymys asiassa C‑84/19

65. Asiassa C‑84/19 esittämällään kolmannella kysymyksellä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että on katsottava, ettei luottosopimuksen, josta ei ole erikseen neuvoteltu, ehtoa, jossa kuluttajan edellytetään maksavan tiettyjä maksuja, ole laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, jos siinä ei täsmennetä, minkä konkreettisten palvelujen vastineena tällaisia maksuja peritään, ja jos kuluttajan ei ole mahdollistua varmistaa tätä sopimukseen sisältyvien tietojen perusteella.

66. Kuten olen edellä jo todennut, direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa säädetään kahdesta poikkeuksesta luottosopimuksiin, joista ei ole erikseen neuvoteltu, sisältyvien ehtojen kohtuuttomuuden arviointiin. Molempiin näistä poikkeuksista sovelletaan puolestaan edellytystä siitä, että asiaa koskevat sopimusmääräykset on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.

67. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan vaatimuksen, jonka mukaan sopimusehto on laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi, on ymmärrettävä edellyttävän myös sitä, että sopimuksessa esitetään avoimesti sen mekanismin konkreettinen toiminta, johon asianomaisessa ehdossa viitataan, sekä tarvittaessa tämän mekanismin ja muiden sopimusehtojen välinen suhde siten, että kuluttajalla on mahdollisuus täsmällisten ja helppotajuisten perusteiden nojalla arvioida, minkälaisia taloudellisia seurauksia siitä hänelle aiheutuu. ( 28 )

68. Määritettäessä, onko sopimusehto laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, on luonnollisesti otettava huomioon sen sopimuskokonaisuuden, johon ehto kuuluu, luonne, systematiikka ja ehdot sekä sen oikeudellinen ja tosiasiallinen asiayhteys. ( 29 ) Näiden tekijöiden lisäksi merkityksellisiä näkökohtia ovat myös muut tekijät, kuten yksittäisten sopimusehtojen ymmärrettävyys, niiden sanamuodon selkeys, käytetyn käsitteistön täsmällisyys tai visualisointitekniikoiden mahdollinen käyttö. ( 30 ) Merkityksellisiä tekijöitä voivat olla myös sopimusehdon tarkka paikka sopimuksessa tai se, että merkitykselliset määräykset sisältyvät useisiin eri ehtoihin, kohtiin tai numeroihin.

69. Kuten ratkaisuehdotuksessani Kiss ja CIB Bank selitin, direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaan sisältyvät selkeyden ja ymmärrettävyyden vaatimukset tarkoittavat esimerkiksi sitä, että jos sopimus on verrattain pitkä ja vastineena tarjotuista eri palveluista maksettava hinta on jaettu useisiin sopimusehtoihin, nämä eri sopimusehdot on koottava yhteen ja samaan kohtaan sopimuksessa ja siinä on täsmennettävä niiden yhteisvaikutus. ( 31 )

70. Tuomiossaan Kásler ja Káslerné Rábai unionin tuomioistuin johti sekä kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohdasta että 5 artiklasta yleisemmän avoimuusvelvoitteen. ( 32 ) Elinkeinonharjoittajien on sen mukaisesti annettava kuluttajille riittävät tiedot, jotta nämä voivat tehdä niiden pohjalta perusteltuja ja harkittuja päätöksiä. ( 33 )

71. Tästä seuraa, että jos sopimusehdossa edellytetään, että kuluttaja maksaa tiettyjä maksuja luottosopimuksen, josta ei ole erikseen neuvoteltu, vastikkeena, näiden maksujen määrän kohtuullisuutta ei voida arvioida tuomioistuimessa 4 artiklan 2 kohdan säännösten perusteella, jos sopimusmääräykset on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi. Tämä tarkoittaa pohjimmiltaan sitä, että kun otetaan huomioon kaikki sopimuksen osatekijät ja luottolaitoksen antamat tiedot, asianmukaisesti valistuneen ja kohtuullisen tarkkaavaisen keskivertokuluttajan pitäisi pystyä ymmärtämään ennen sopimuksen tekemistä, että hänen olisi myös maksettava nämä maksut, ja pystyä siten myös arvioimaan oikein sopimuksen allekirjoittamisen taloudellisia seurauksia.

72. Tässä yhteydessä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii asiassa C‑84/19 lähinnä, edellyttääkö tämä avoimuusedellytys, että elinkeinonharjoittajat täsmentävät palvelut, joiden vastineena sopimuksessa määrättyjä maksuja on maksettava, tai ainakin että kuluttaja voi päätellä nämä tiedot sopimuksesta.

73. Aluksi huomautettakoon, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vaikuttaa käyttävän palvelun käsitettä siinä erityismerkityksessä, että sillä tarkoitetaan tehtäviä, jotka elinkeinonharjoittajan on hoidettava täyttääkseen velvoitteensa suorittaa sopimuksen kohteena oleva palvelu.

74. Tältä osin katson, että direktiiviin 93/13 sisältyvää vaatimusta, jonka mukaan sopimusehto on laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi, ei voida tulkita siten, että sen mukaan kuluttajalle on ilmoitettava tehtävistä, jotka elinkeinonharjoittajan on sopimuksen nojalla hoidettava. Tämän kannalta on merkityksetöntä, ettei kuluttaja voi päätellä tätä nimenomaista seikkaa hänelle annetuista tiedoista, edellyttäen tietysti, että sopimuksen yleinen luonne on myös tehty selväksi kuluttajalle. Olen tullut tähän johtopäätökseen seuraavista syistä.

75. Ensinnäkin unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa säädetty ehto edellyttää vain, että kuluttajille ilmoitetaan sopimusehtojen seurauksista eikä niiden tarkoituksesta. ( 34 ) Toisin sanoen ratkaisevaa on se, ettei maksuja ole salattu kuluttajalta ennen sopimuksen tekemistä. Kysymys siitä, onko kuluttaja antanut oikeudellisesti pätevän suostumuksen, ei kuulu direktiivin 93/13 soveltamisalaan, koska tämä kuuluu edelleen jäsenvaltioiden toimivaltaan. ( 35 ) Sama pätee sopimattomiin kaupallisiin menettelyihin, joista säädetään direktiivissä 2005/29. ( 36 ) Kyseisessä direktiivissä käsitellään pikemminkin muiden sopimusehtojen kuin niiden, joihin kuluttaja yleensä kiinnittää huomiota, – lähinnä ”pienellä painetun” tekstin – vaikutuksia tai seurauksia.

76. Toiseksi, kuten julkisasiamies Saugmandsgaard Øe huomautti ratkaisuehdotuksessaan Ibercaja Banco, ( 37 ) yleinen suuntaus unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä, kun tutkitaan direktiivissä 93/13 säädettyä avoimuusedellytystä, on varmistaa, ettei tällä vaatimuksella mennä pidemmälle kuin elinkeinonharjoittajalta voidaan kohtuudella odottaa. On vaikea välttyä siltä vaikutelmalta, että elinkeinonharjoittajalle asetettaisiin liiallinen ja tarpeeton rasite, jos tämän olisi ilmoitettava ne nimenomaiset, yksittäiset tehtävät, joiden vastineena tiettyjä maksuja on peritty.

77. Kolmanneksi, jos elinkeinonharjoittajan edellytettäisiin tekevän näin, tämä tarkoittaisi pohjimmiltaan sitä, että elinkeinonharjoittajan olisi oikeutettava jokainen hintaehto. Tämä olisi vastoin koko 4 artiklan 2 kohtaan sisältyvän toisen poikkeuksen perustetta, joka on juuri välttää se, että elinkeinonharjoittajien olisi oikeutettava maksunsa, ja näin estää tuomioistuimia puuttumasta yritysten hinnoittelustrategioihin.

78. Neljänneksi, kuten olen jo todennut, markkinataloudessa tavaran tai palvelun hinta ei sellaisenaan liity suoraan hoidettaviin tehtäviin tai tuotantokustannuksiin vaan pikemminkin tarjontaan ja kysyntään. Näin ollen, kun sopimuksessa määritetään kokonaishinta samalle palvelulle, olisi jokseenkin keinotekoista odottaa, että kukin näistä ehdoista kuvastaa tiettyä tehtävää.

79. Olisi vieläkin epärealistisempaa odottaa, että elinkeinonharjoittajat antavat kuluttajille luotettavaa tietoa luovutettujen tavaroiden tai suoritettujen palvelujen kuhunkin osatekijään liittyvistä kustannuksista. Jos elinkeinonharjoittaja harjoittaa useampaa kuin yhtä toimintaa, yleiskulujen kohdentaminen eri toimintoihin edellyttää nimittäin usein monimutkaista (ja myös kallista) kirjanpitoa. ( 38 ) Tämä edellyttäisi ainakin sitä, että elinkeinonharjoittajat tekevät kustannuslaskentaa, jonka tarkoituksena on nimenomaan yksilöidä ja arvostaa tekijät, jotka muodostavat niiden nettotuoton, vaikka unionin oikeuteen ei sisällykään säännöstä, jossa asetettaisiin tällainen yleinen laskentavelvollisuus. ( 39 )

80. Vaikuttaa joka tapauksessa selvältä, että nyt tarkasteltava luottosopimus kuuluu direktiivin 2008/48 soveltamisalaan. On kuitenkin myös tarpeen ottaa huomioon kyseisen direktiivin asiaa koskevat säännökset, koska unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan direktiivillä 2008/48 on yhdenmukaistettu täydellisesti tiedottamisvelvoitteet, joita luottolaitoksille voidaan asettaa. ( 40 )

81. Ensinnäkin, koska jäsenvaltioiden oletetaan saattaneen direktiivin 2008/48 osaksi kansallista lainsäädäntöään, sopimusehtojen, jotka heijastavat kyseisen direktiivin säännöksiä siinä mielessä, että niissä esitetään tiedot, jotka sopimuksessa on kyseisen direktiivin mukaan mainittava, voitaisiin katsoa jäävän väistämättä direktiivin 93/13 soveltamisalan ulkopuolelle sen 1 artiklan 2 kohdan nojalla. ( 41 )

82. Toiseksi on olemassa selkeä tulkintasääntö, jonka mukaan silloin, kun usean unionin lainsäädäntövälineen säännöksiä sovelletaan samaan tilanteeseen, niitä on tulkittava mahdollisimman pitkälle yhdenmukaisella tavalla. ( 42 )

83. Direktiivissä 93/13 avoimuuden sekä selkeyden ja ymmärrettävyyden osalta asetetut vaatimukset ovat epäilemättä säännöksiä, jotka ovat direktiiviin 2008/48 sisältyviin täsmällisempiin vaatimuksiin nähden yleisempiä. Näin ollen tästä seuraa, että tätä direktiivin 93/13 yleistä sanamuotoa ei pitäisi tulkita täsmällisten tietojen ilmaisemisen osalta, koska tällainen tulkinta poikkeaisi väistämättä direktiivin 2008/48 täsmällisemmistä vaatimuksista. ( 43 )

84. Nähdäkseni direktiivillä 2008/48 olisi katsottava selvennettävän avoimuusedellytyksen täsmällistä ulottuvuutta kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvien luottosopimusten osalta. Ellei toisin ilmene, näin olisi ymmärrettävä direktiivin 93/13 suhde mihin tahansa muihin unionin lainsäädäntövälineisiin, joissa asetetaan velvoite antaa yksityiskohtaisempia tietoja, jotta estetään se, että kansallisten tuomioistuinten erilaiset tavat soveltaa direktiiviä 93/13 johtavat sisämarkkinoiden jakautumiseen ja näin ollen vaarantavat yhdenmukaistamisen, johon näillä muilla välineillä pyritään, samalla kun niissä otetaan huomioon kuluttajansuoja.

85. Kun otetaan huomioon, että direktiivin 2008/48 10 artiklassa, jossa esitetään tiedot, jotka luottosopimuksissa on mainittava, ei edellytetä luottolaitosten antavan yksityiskohtaisia tietoja kustannuksistaan, luottosopimuksen määräysten ei pidä katsoa olevan direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa ja 5 artiklassa asetetun selkeyttä ja ymmärrettävyyttä koskevan vaatimuksen vastaisia pelkästään siksi, ettei niissä yksilöidä konkreettisia palveluja, joiden vastineena tällaisia maksuja on maksettava.

86. Jos kysymyksen on ymmärrettävä liittyvän tarpeeseen mainita palvelut – tämän käsitteen tavanomaisessa merkityksessä –, joita kunkin hintaehdon vastineena suoritetaan, ja tehtävät, jotka elinkeinonharjoittajan on hoidettava suorittaakseen kyseessä olevan palvelun, toiston uhallakin voidaan siten todeta, että direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa säädetty avoimuusedellytys koskee unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan sopimuksen taloudellisia seurauksia ja sen pääkohdetta eikä kunkin sopimusehdon rahallista arvoa. Siten, kun kuluttaja ostaa useita toisiinsa läheisesti liittyviä tavaroita tai palveluja, tärkeää on kokonaishinta, joka hänen on maksettava, ( 44 ) samoin kuin vastineena suoritettavien palvelujen laajuus, jotta kuluttaja voi tarvittaessa verrata samoista tavaroista tai palveluista saatavilla olevia eri tarjouksia. Näitä eri tavaroita ja palveluja koskevaa kokonaishintaa ei kuitenkaan ole tarpeen jakaa yksittäisiin maksuihin.

87. Koska palvelun käsite on melko epämääräinen ( 45 ) ja palvelu saattaa jakautua useisiin erillisiin palvelusuorituksiin, voi olla käytännössä mahdotonta edellyttää, että luottolaitokset täsmentävät hinnan kullekin ”palvelulle”.

88. Katson näin ollen, että direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaan sisältyvää avoimuusedellytystä on tulkittava siten, ettei siinä lähtökohtaisesti edellytetä, että konkreettisiin palveluihin liittyvät kustannukset eritellään ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymyksessä ehdotetulla tavalla. Tällaiset tiedot saattavat olla tarpeellisia ainoastaan tietyissä erityistilanteissa avoimuusedellytyksen noudattamiseksi.

89. Näin on mielestäni selvästikin silloin, jos sopimus koskee useita palveluja, jotka voidaan erottaa helposti toisistaan ( 46 ) siinä mielessä, että kukin lueteltu palvelu voitaisiin suorittaa kuluttajille muista riippumattomasti.

90. Näin on myös silloin, jos kuluttajalla on oikeus päättää yksi näistä palveluista ennen muita, jolloin hänen on voitava arvioida tämän vaihtoehdon käyttämisen kaupallista vaikutusta. Sama pätee, jos sopimuksessa mainitaan valinnaisia palveluja, joiden osalta siinä määritetään hinta etukäteen. Jälkimmäisessä tilanteessa, jotta kuluttaja voi arvioida sopimuksen taloudellisia seurauksia, on olennaista, että näiden palvelujen hinta voidaan määrittää täsmällisesti, mikä taas edellyttää, että kuluttaja voi määrittää maksun, joka on maksettava, jos hän päättää käyttää kutakin tiettyä palvelua.

91. Tämänkaltainen tieto voi jälleen olla tarpeen, kun sopimuksessa itsessään mainitaan useita palveluja – joista osa on pääasiallisia ja muut liitännäisiä – ja kun kyseessä olevassa (olevissa) sopimusehdo(i)ssa ei määritetä jonkin tällaisen palvelun hintaa sinänsä, mutta ehto voi vaikuttaa tähän hintaan. Koska direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa säädettyä toista poikkeusta ei voitaisi soveltaa, voi olla tarpeen määrittää, mitä palvelua sopimusehto koskee, jotta voidaan varmistua siitä, kuuluuko ehto sopimuksen pääkohteeseen, koska tämä ehto voi edelleen kuulua 4 artiklan 2 kohdassa säädetyn ensimmäisen poikkeuksen piiriin. ( 47 )

92. Asian C‑84/19 pääasian oikeudenkäynnissä on niin, että luottosopimuksessa mainitaan palvelu, jota kuvataan liitännäiseksi, toisin sanoen ”Sinun Pakettisi – Lisäpaketti”. Vaikka Profi Credit Polska ei nähdäkseni ollutkaan velvollinen käsittelemään sitä erillisenä palveluna, tästä ei ole tarpeen esittää lopullista näkemystä, koska ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämästä tosiseikkojen kuvauksesta ilmenee, että kyseessä olevassa luottosopimuksessa yksilöitiin joka tapauksessa tälle palvelulle erillinen hinta. ( 48 )

93. Ainoa jäljelle jäävä kysymys on se, olisiko sopimuksessa pitänyt täsmentää selvemmin, käsittikö peritty kokonaishinta luotonvälittäjän palkkion. On ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asia määrittää, oliko sopimus monitulkintainen tältä osin tai oliko epäselvää, että kyseinen palkkio oli osa luoton hintaa, koska asianomaisessa sopimusehdossa ei viitattu luotonvälittäjään. Vaikka sopimusehdon todettaisiinkin olevan monitulkintainen luotonvälittäjän palkkion osalta, en ole varma siitä, että tämä seikka tekee väistämättä luottolaitoksen ja kuluttajan välisen sopimuksen sinänsä sellaiseksi, jota ei ole laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Kyseisessä artiklassa nimittäin määritetään mainitun direktiivin 3 artiklan 1 kohdan soveltamisala, ja viimeksi mainitussa säännöksessä puolestaan säädetään, että sopimukseen, josta ei ole erikseen neuvoteltu, sisältyvä kohtuuton ehto ei sido kuluttajaa. Näin ollen 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun selkeyden ja ymmärrettävyyden on koskettava tiettyä sopimuksen ehtoa. Nyt tarkasteltavassa tilanteessa minulle on epäselvää, mitä ehtoja voitaisiin pitää kohtuuttomina. Välittäjän palkkio joko sisältyy kokonaishintaan tai ei sisälly. Ellei palkkio sisälly kokonaishintaan, se, mitä mahdollisesti voitaisiin pitää kohtuuttomana, ei ole sopimuksessa mainittu hinta vaan mahdollinen lisäpalkkio, jonka maksamista kuluttajalta saatetaan vaatia sopimuksessa mainitun hinnan lisäksi.

94. Tämä ongelma voitaisiin nähdäkseni ratkaista yksinkertaisesti soveltamalla Puolan sopimusoikeuden yleisiä periaatteita. Siinä tapauksessa, että välittäjän palkkio ei sisälly kokonaishintaan, välittäjällä on näet oikeus vaatia maksujen maksamista vain, jos kyseisen kuluttajan kanssa on tehty sopimus, jossa määrätään tällaisesta palkkiosta (ja perustetaan siten vinculum juris). Jos asia on näin, kuluttaja kuitenkin tietää väistämättä joutuvansa maksamaan lisämaksuja.

95. Joka tapauksessa huomautan, että direktiivin 2008/48 21 artiklassa säädetään tietyistä tiedonantovelvollisuuksista, kun luottosopimus tehdään käyttäen luotonvälittäjää. Koska kyseisellä direktiivillä on toteutettu täydellinen yhdenmukaistaminen, on niin, että jos nämä velvollisuudet on täytetty, luottolaitoksen ja kuluttajan välisen suhteen ei voida todeta olevan avoimuusedellytyksen vastainen.

96. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että asiassa C‑84/19 esitettyyn kolmanteen kysymykseen vastataan seuraavasti: Direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että luottosopimusten, joista ei ole erikseen neuvoteltu, ehtoja, joissa määrätään maksujen maksamisesta, ei ole lähtökohtaisesti pidettävä sellaisina, joita ei ole laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, yksinomaan siksi, että niissä ei täsmennetä tehtäviä, jotka elinkeinonharjoittajan on suoritettava, tai kustannuksia, joita elinkeinonharjoittajalle aiheutuu sovitun palvelun tarjoamisesta. Tällaisten ehtojen voidaan katsoa olevan tämän edellytyksen vastaisia vain, jos sopimuksen taloudelliset seuraukset kokonaisuutena tai suhteessa sopimuksen pääkohteeseen tarkasteltuina eivät ilmene selvästi sopimuksesta etenkään siksi, että sopimukseen sisältyvien hintaehtojen lukumäärä on suhteettoman suuri.

D Asiassa C‑222/19 esitetty kysymys

97. Asiassa C‑222/19 esittämällään kysymyksellä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 93/13 säännöksiä yleisesti ja sen 3 artiklan 1 kohtaa erityisesti tulkittava siten, että kyseinen direktiivi estää jäsenvaltiota ottamasta käyttöön hintavalvontamekanismia, joka perustuu käsitteeseen ”muiden luotosta aiheutuvien kustannusten kuin korkokulujen enimmäismäärä”, siltä osin kuin näiden kustannusten laskemiseksi huomioon on otettava luotonantajan yleiskulut.

98. Kuten direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdasta ilmenee, kyseisen direktiivin säännöksillä ei pyritä sääntelemään kansallisia säännöksiä vaan pikemminkin käsittelemään elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisten sopimusten ehtojen mahdollista epäsuhtaa ja kohtuuttomuutta, jos näistä sopimuksista ei ole erikseen neuvoteltu.

99. Tässä tilanteessa, jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voidaan antaa hyödyllinen vastaus, nyt tarkasteltava kysymys on nähdäkseni muotoiltava uudelleen siten, että sillä pyritään varmistumaan siitä, onko direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että luottosopimuksessa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, ehto aiheuttaa ”huomattavan epätasapainon”, koska siinä määrätään koron lisäksi muiden maksujen maksamisesta ja nämä maksut voivat toimia keinona siihen, että elinkeinonharjoittaja vyöryttää yleiskulunsa kuluttajalle.

100. Tältä osin on syytä muistuttaa, että direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdan mukaan sopimuksen, josta ei ole erikseen neuvoteltu, ehtoa pidetään kohtuuttomana, jos se hyvän tavan vastaisesti aiheuttaa kuluttajan vahingoksi huomattavan epätasapainon osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille. ( 49 )

101. Vaikka katson, että käsitteellä ”hyvän tavan vastaisesti” kuvataan yksinkertaisesti tilannetta, joka olisi vallinnut ilman huomattavan epätasapainon syntymistä, ja että se ei siten sellaisenaan muodosta erillistä, itsenäistä edellytystä, on myönnettävä, että unionin tuomioistuimen mukaan direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa asetetaan kaksi edellytystä kohtuuttomien sopimusehtojen käsitteen määrittelemiselle, nimittäin yhtäältä lojaliteettiperiaatteen vastaisuus ja toisaalta kuluttajan vahingoksi aiheutuva huomattava epätasapaino osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille. ( 50 )

102. Vaikka tätä jaottelua ei kaikella kunnioituksella välttämättä pitäisikään vakuuttavana, ( 51 ) käytännössä sillä on todennäköisesti vain vähän merkitystä. Kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen näistä kahdesta edellytyksestä esittämä tulkinta, käytännössä on niin, että kun toinen edellytys täyttyy, myös ensimmäinen edellytys täyttyy väistämättä. ( 52 )

103. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan ensimmäinen edellytys käsittää sen tutkimisen, voisiko kuluttajaa lojaalisti ja oikeudenmukaisesti kohteleva elinkeinonharjoittaja perustellusti odottaa, että kuluttaja olisi hyväksynyt tällaisen ehdon. Toisen edellytyksen yhteydessä on tarkasteltava sitä, saattavatko sopimusehdossa käyttöön otetut velvoitteet kuluttajan huomattavasti heikompaan asemaan kuin se, joka olisi kansallisen lainsäädännön nojalla vallinnut, ellei kyseistä ehtoa olisi, jos tätä haittaa ei ole mitenkään kompensoitu. ( 53 )

104. Elinkeinonharjoittajan on loogisesti odotettava, että jos kuluttajia kohdellaan oikeudenmukaisesti ja kohtuullisesti, he kieltäytyvät hyväksymästä sopimusehtoa, jolla heidät asetetaan asemaan, joka poikkeaa huomattavasti siitä, joka kansallisen lainsäädännön nojalla olisi vallinnut ilman kyseistä ehtoa, paitsi jos tätä eroa kompensoidaan asianmukaisesti hinnassa näkyvällä erolla. ( 54 ) Jos sopimusehdossa määrätään velvoitteista, jotka poikkeavat huomiota herättävällä tavalla tavanomaisesti valistuneen ja kohtuullisen tarkkaavaisen keskivertokuluttajan perustelluista odotuksista sopimuksen sisältöä kohtaan, kyseinen ehto voidaan todeta kohtuuttomaksi. ( 55 )

105. Luottosopimuksen ehtoa ei mielestäni voida kuitenkaan pitää kohtuuttomana pelkästään siksi, että siinä määrätään muiden maksujen kuin koron maksamisesta tai että nämä maksut voivat toimia elinkeinonharjoittajalle keinona vyöryttää yleiskulujaan kuluttajalle.

106. Koska tällainen ehto koskee kuitenkin luoton hintaa, huomautan heti aluksi, että 4 artiklan 2 kohdan nojalla kuluttajan maksettavaksi tulevien maksujen määrä voi kuulua direktiivissä 93/13 säädetyn arvioinnin piiriin vain, jos sopimusehtoa ei ole laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi tai sen taloudelliset seuraukset eivät käy ilmi riittävän selvästi.

107. Tätä poikkeusta sovellettaessa on mielestäni vaikea nähdä, että lauseke aiheuttaisi ”huomattavan epätasapainon” tässä mielessä pelkästään siksi, että siinä määrätään koron lisäksi muiden maksujen maksamisesta. Kuten olen edellä selittänyt, luottolaitokset voivat nimittäin vapaasti määrittää ehdot, jotka koskevat niille maksettavaa korvausta, edellyttäen että kokonaishinta on selvä kuluttajalle. Siinä tapauksessa, että luottosopimus kuuluu direktiivin 2008/48 soveltamisalaan, näin on väistämättä, jos kyseisessä direktiivissä säädetyt ja osaksi kansallista lainsäädäntöä saatetut velvoitteet ovat täyttyneet.

108. Samaan tapaan katson, ettei huomattava epätasapaino voi seurata pelkästään siitä seikasta, että palvelusta perittävä hinta voi toimia elinkeinonharjoittajalle kätevänä keinona yleiskulujen vyöryttämiseen. Kuten ratkaisuehdotuksessani Kiss ja CIB Bank ( 56 ) selitin, se, että yritykset vyöryttävät kuluttajille kaikki kulunsa, yleiskulut mukaan luettuina, edustaa yksinkertaisesti taloudellista todellisuutta. Minkä tahansa palvelun tai tavaran hinnalla siten väistämättä tasataan osittain kuluja, jotka liittyvät luotonantajan yleiseen liiketoimintaan.

109. On totta, että 16.1.2014 antamassaan tuomiossa Constructora Principado ( 57 ) unionin tuomioistuin ei sulkenut pois mahdollisuutta, että sopimusehto, jonka vaikutuksena asunnon omistajalle vyörytettiin kiinteistöön liittyvä kunnallisvero ja erilaisia yksittäisiä liittymismaksuja, kuten vesijohto-, kaasu-, sähkö- ja viemäriverkon liittymismaksuja, voitaisiin todeta kohtuuttomaksi.

110. Tätä periaatetta ei nähdäkseni voida kuitenkaan soveltaa asiassa C‑222/19 kyseessä olevaan luottosopimukseen, koska tuomiossa Constructora Principado tarkasteltu kysymys ei koskenut tiettyjen kulujen vyöryttämistä asiakkaille vaan riidanalaisen sopimusehdon avoimuutta. Niiden maksujen määrää, joita kyseinen sopimusehto koski, ei näet ollut määritetty määrällisesti, eikä kiinteistöön liittyvää kunnallisveroa edes voitu määrittää sopimuksen tekohetkellä. Sen sijaan veroviranomaiset laskivat sen myöhemmin. Kyseisellä sopimusehdolla ei siten pelkästään vyörytetty kuluttajalle tiettyjä elinkeinonharjoittajalle aiheutuvia kuluja, vaan sillä myös siirrettiin kuluttajalle näiden kulujen kokonaismäärään liittyvä epävarmuus, joka muodosti riskin, joka myyjän yrittäjänä oli kannettava. ( 58 )

111. Kun tarkastellaan sopimusehtoja, joissa määrätään maksun maksamisesta, minä puolestani katson direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohta ja 3 artiklan 1 kohta huomioon ottaen, että tällaiset sopimusehdot voidaan niiden muodosta riippumatta todeta kohtuuttomiksi vain, jos ne täyttävät kaksi edellytystä: ensinnäkin, että tämä maksu on tosiasiallisesti salattu kuluttajalta, jolloin sen asianmukaisuutta on mahdollista arvioida, ja toiseksi, että kyseessä olevan palvelun tai tavaran kokonaishinta on liiallinen.

112. Direktiivissä 93/13 säädetään näet ainoastaan yhdestä sopimusehtojen kohtuuttomuuden arviointiperusteesta, nimittäin siitä, josta säädetään sen 3 artiklan 1 kohdassa ja jossa edellytetään ainakin huomattavaa epätasapainoa osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välillä. ( 59 ) Vaikka siis direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdasta ja 5 artiklasta seuraava ymmärrettävyyttä ja avoimuutta koskeva vaatimus on otettava huomioon sen arvioimiseksi, onko tietty sopimusehto kohtuuton, ( 60 ) selkeyden tai avoimuuden puute ei sinänsä riitä ehdon toteamiseen kohtuuttomaksi. ( 61 ) Kyseisellä ehdolla on, lojaliteettivaatimuksesta huolimatta, aiheutettava huomattava epätasapaino osapuolten sopimuksesta johtuvien oikeuksien ja velvollisuuksien välille. ( 62 ) Mikä tahansa muu tulkinta veisi 3 artiklan 1 kohdassa säädetyltä arviointiperusteelta sen tehokkaan vaikutuksen.

113. Jos kyseessä on hintaehto, jota ei ole laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, tämä voitaisiin kuitenkin todeta helposti, koska tällainen huomattava epätasapaino voitaisiin päätellä maksettujen maksujen määrän liiallisuudesta. ( 63 ) Elinkeinonharjoittajan on näet loogisesti odotettava, että jos kuluttajaa kohdellaan oikeudenmukaisesti ja kohtuullisesti, hän olisi voinut kieltäytyä maksamasta tällaista hintaa.

114. Ehdotankin, että unionin tuomioistuin vastaa asiassa C‑222/19 esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että luottosopimuksessa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, oleva ehto ei aiheuta ”huomattavaa epätasapainoa” pelkästään siksi, että siinä määrätään koron lisäksi muiden maksujen maksamisesta ja että nämä maksut voivat toimia keinona, jolla elinkeinonharjoittaja vyöryttää yleiskulujaan kuluttajalle. Tällainen direktiivissä 93/13 tarkoitettu kohtuuttomuus voidaan pikemminkin todeta vain, jos ensinnäkin maksettavaa kokonaishintaa ei ole ilmoitettu avoimesti erityisesti siksi, että sopimukseen sisältyvien hintaehtojen määrä on suhteettoman suuri, jolloin sen kohtuuttomuutta on mahdollista arvioida tavalla, joka direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa poikkeuksellisesti sallitaan, ja jos toiseksi hinta on ilmeisen liiallinen.

E Asiassa C‑252/19 esitetty kysymys

115. Asiassa C‑252/19 esittämällään kysymyksellä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2008/48 säännöksiä ja erityisesti sen 3 artiklan g alakohtaa ja 22 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että edellä mainitut säännökset ovat esteenä sille, että kansalliseen lainsäädäntöön sisällytetään kulutusluottolain 36a §:ssä säädetyn kaltainen ”muiden luotosta aiheutuvien kustannusten kuin korkokulujen enimmäismäärää” koskeva järjestelmä, siltä osin kuin tässä järjestelmässä luotonantajan koko liiketoiminnasta aiheutuneet kulut voidaan ottaa huomioon näitä kustannuksia laskettaessa.

116. Tältä osin on syytä huomauttaa, että direktiivin 2008/48 10 artiklalla yhdenmukaistetaan tietoja, jotka luottosopimuksessa on mainittava, koskevat kansalliset säännökset. Koska direktiivin 2008/48 22 artiklan nojalla jäsenvaltiot eivät voi kansallisessa lainsäädännössään pitää voimassa tai ottaa käyttöön säännöksiä, jotka poikkeavat tässä direktiivissä annetuista, sillä toteutettua yhdenmukaistamista on pidettävä täydellisenä ja pakottavana. ( 64 )

117. Kuten ratkaisuehdotuksessani Mikrokasa and Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie ( 65 ) selitin ja kuten unionin tuomioistuin kyseisessä asiassa lähinnä totesi, ( 66 ) tämä ei kuitenkaan tarkoita, etteivät jäsenvaltiot voisi käyttää direktiivin 2008/48 soveltamisalaan kuuluvan luoton osalta muita käsitteitä kuin ne, joista kyseisessä direktiivissä säädetään, kuten kulutusluottolain 36a §:ssä säädettyä käsitettä ”muiden luotosta aiheutuvien kustannusten kuin korkokulujen enimmäismäärä”. Vaikka direktiivillä 2008/48 toteutetaan täydellinen yhdenmukaistaminen, tämä yhdenmukaistaminen näet rajoittuu kuitenkin niihin luottosopimusten näkökohtiin, joihin viitataan direktiivissä, nimittäin tiedottamisvelvoitteisiin, luottokelpoisuuden arviointiin, tietokantoihin pääsyyn, peruuttamisoikeuteen ja oikeuteen maksaa luotto takaisin ennenaikaisesti.

118. Koska direktiivillä 2008/48 toteutettu yhdenmukaistaminen ei siten käsitä kansallisia säännöksiä, joissa säädetään hintavalvonnasta tai vastineena luoton myöntämisestä perittävästä korvauksesta, tämä näkökohta kuuluu edelleen jäsenvaltioiden toimivaltaan. Jäsenvaltiot voivat näin ollen käyttää tällaisen sääntelyllä käyttöön otettavan valvonnan osalta muita käsitteitä kuin ne, jotka mainitaan direktiivin 2008/48 3 artiklassa, edellyttäen että ne eivät ole unionin oikeuden vastaisia.

119. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asia on varmistua asiassa C‑252/19 siitä, johtaako kulutusluottolain 36a §:ssä käytetty käsite ”muiden luotosta aiheutuvien kustannusten kuin korkokulujen enimmäismäärä” sellaisten velvoitteiden asettamiseen elinkeinonharjoittajalle, jotka koskevat direktiivin 2008/48 soveltamisalaa.

120. Edellä esitetyn perusteella katson, että asiassa C‑252/19 esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava seuraavasti: direktiivin 2008/48 säännöksiä ja erityisesti sen 3 artiklan g alakohtaa ja 22 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että kansalliseen lainsäädäntöön sisällytetään ”muiden luotosta aiheutuvien kustannusten kuin korkokulujen enimmäismäärää” koskeva järjestelmä, vaikka tällaisiin kustannuksiin sisältyvät luotonantajan yleiskulut, siltä osin kuin tätä järjestelmää ei käytetä sellaisen kansallisen säännöksen soveltamiseksi, joka kuuluisi direktiivin 2008/48 soveltamisalaan.

IV Ratkaisuehdotus

121. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Sąd Rejonowy Szczecin – Prawobrzeże i Zachód w Szczecinien ja Sąd Rejonowy w Opatówien esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 1 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että luottosopimuksen, josta ei ole erikseen neuvoteltu, ehdot, joissa määrätään kuluttajan maksettavaksi tulevista maksuista, eivät jää kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle yksinkertaisesti sen vuoksi, että nämä maksut kokonaisuutena tarkasteltuina eivät ylitä kansallisessa lainsäädännössä säädettyä tiettyä enimmäismäärää. 2) Direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että luottosopimuksen, josta ei ole erikseen neuvoteltu, ehdot, joissa määritetään luotosta maksettava hinta tai korvaus, jätetään kyseisessä direktiivissä säädetyn kohtuuttomuuden arvioinnin ulkopuolelle, jos ehdot on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, vaikka niissä määrätään muiden maksujen kuin korkojen maksamisesta. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin säätää omassa kansallisessa lainsäädännössään tällaisesta hinnan kohtuullisuuden arviointimekanismista, edellyttäen että jäsenvaltion säännökset ovat yhteensopivia sovellettavan unionin oikeuden kanssa ja että jäsenvaltiot ovat myös noudattaneet direktiivin 93/13 8 a artiklan vaatimuksia. 3) Direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että luottosopimusten, joista ei ole erikseen neuvoteltu, ehtoja, joissa määrätään maksujen maksamisesta, ei ole lähtökohtaisesti pidettävä sellaisina, joita ei ole laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, pelkästään siksi, että niissä ei täsmennetä tehtäviä, jotka elinkeinonharjoittajan on suoritettava, tai kustannuksia, joita elinkeinonharjoittajalle aiheutuu sovitun palvelun tarjoamisesta. Tällaisten ehtojen voidaan katsoa olevan tämän edellytyksen vastaisia vain, jos sopimuksen taloudelliset seuraukset kokonaisuutena tai suhteessa sopimuksen pääkohteeseen tarkasteltuina eivät ilmene selvästi sopimuksesta etenkään siksi, että sopimukseen sisältyvien hintaehtojen lukumäärä on suhteettoman suuri. 4) Direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että luottosopimuksessa, josta ei ole erikseen neuvoteltu, oleva ehto ei aiheuta ”huomattavaa epätasapainoa” yksinomaan siksi, että siinä määrätään koron lisäksi muiden maksujen maksamisesta ja että nämä maksut voivat toimia keinona, jolla elinkeinonharjoittaja vyöryttää yleiskulujaan kuluttajalle. Tällainen direktiivissä 93/13 tarkoitettu kohtuuttomuus voidaan pikemminkin todeta vain, jos ensinnäkin maksettavaa kokonaishintaa ei ole ilmoitettu avoimesti erityisesti siksi, että sopimukseen sisältyvien hintaehtojen määrä on suhteettoman suuri, jolloin sen kohtuuttomuutta on mahdollista arvioida tavalla, joka direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa poikkeuksellisesti sallitaan, ja jos toiseksi hinta on ilmeisen liiallinen. 5) Kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/48/EY säännöksiä ja erityisesti sen 3 artiklan g alakohtaa ja 22 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että kansalliseen lainsäädäntöön sisällytetään ”muiden luotosta aiheutuvien kustannusten kuin korkokulujen enimmäismäärää” koskeva järjestelmä, vaikka tällaisiin kustannuksiin sisältyvät luotonantajan yleiskulut, siltä osin kuin tätä järjestelmää ei käytetä sellaisen kansallisen säännöksen soveltamiseksi, joka kuuluisi direktiivin 2008/48 soveltamisalaan.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: englanti.

( 2 ) Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1993, L 95, s. 29), sellaisena kuin se on muutettuna 25.10.2011 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2011/83/EU (EUVL 2011, L 304, s. 64).

( 3 ) Kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2008, L 133, s. 66).

( 4 ) C‑779/18, EU:C:2019:1146, 10–17 kohta.

( 5 ) Tuomio 16.1.2014, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10).

( 6 ) Ks. vastaavasti tuomio 16.1.2014, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, 20 kohta).

( 7 ) Ks. tuomio 21.3.2013, RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, 28 kohta) ja tuomio 7.8.2018, Banco Santander ja Escobedo Cortés (C‑96/16 ja C‑94/17, EU:C:2018:643, 43 kohta).

( 8 ) Ks. vastaavasti tuomio 20.9.2017, Andriciuc ym. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 31 kohta).

( 9 ) Ks. tuomio 3.9.2015, Costea (C‑110/14, EU:C:2015:538, 27 kohta) ja tuomio 17.5.2018, Karel de Grote – Hogeschool Katholieke Hogeschool Antwerpen (C‑147/16, EU:C:2018:320, 59 kohta). Yleisemmin katson, että direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohtaa on tulkittava sen 3 artiklan 1 kohdan valossa. Siten 1 artiklan 2 kohdalla pyritään ymmärtääkseni jättämään direktiivin 93/13 soveltamisalan ulkopuolelle sopimusehdot, jotka – siltä osin kuin niissä pelkästään toistetaan pakottavia lakeja tai asetuksia – eivät käytännössä muuta sopimuspuolten oikeudellista asemaa, joka määräytyy kansallisen lainsäädännön perusteella. Sitä vastoin se, että sopimusehto ei ylitä tiettyä enimmäismäärää tai on yleisemmin tietyn lakisääteisen vaatimuksen mukainen, ei sulje pois sitä, että tällaisella sopimusehdolla voidaan muuttaa sopimuspuolten oikeudellista asemaa ja että se voi siten kuulua direktiivin 93/13 soveltamisalaan.

( 10 ) Ks. myös tältä osin julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotus Gómez del Moral Guasch (C‑125/18, EU:C:2019:695, 83 kohta), jossa hän katsoo, että sopimusehto, jolla elinkeinonharjoittaja valitsee useiden virallisten viiteindeksien joukosta yhden, jota sopimukseen sovelletaan, ei kuulu direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohdan poikkeuksen piiriin.

( 11 ) Tuomio 20.9.2017, Andriciuc ym. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 33 kohta).

( 12 ) Ks. vastaavasti tuomio 26.2.2015, Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, 50 kohta).

( 13 ) Ks. tuomio 30.4.2014, Kásler ja Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 49 ja 51 kohta).

( 14 ) Ks. vastaavasti tuomio 5.6.2019, GT (C‑38/17, EU:C:2019:461, 30 kohta).

( 15 ) Kuten direktiivin 93/13 johdanto-osan 19 perustelukappaleessa todetaan, direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jätetään näin sopimusehdot, joissa kuvataan hinta-laatusuhdetta.

( 16 ) Ks. ratkaisuehdotukseni Kiss ja CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, alaviite 17) ja komission tiedonanto – Ohjeita kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY tulkinnasta ja soveltamisesta (EUVL 2019, C 323, s. 4), 4.3.1 kohta.

( 17 ) Direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua käsitettä ”hinta” ei eittämättä voida määritellä direktiivin 2008/48 3 artiklan g alakohdassa tarkoitetun käsitteen ”kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset” perusteella siltä osin kuin nämä kokonaiskustannukset käsittävät myös kolmansille suoritettavat maksut. Ks. tuomio 26.2.2015, Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, 47 kohta). Unionin lainsäätäjän ei kuitenkaan olisi ollut välttämätöntä täsmentää, että direktiivissä 2008/48 tarkoitettu käsite ”kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset” sisältää kaikki kustannukset, joita kuluttajan voidaan edellyttää maksavan luoton myöntämisestä, jos elinkeinonharjoittajien oli kiellettyä periä luotosta korvausta muussa kuin koron muodossa.

( 18 ) Ks. ratkaisuehdotukseni Kiss ja CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, 37 kohta).

( 19 ) Ks. analogisesti tuomio 29.7.2019, Pelham ym. (C‑476/17, EU:C:2019:624, 28 kohta).

( 20 ) Vaikka työsopimukset eivät kuulukaan direktiivin 93/13 soveltamisalaan. Kun tarkastellaan palvelun ja tavaran käsitteitä, niillä viitataan siihen, mikä muodostaa sopimuksen pääkohteen, toisin sanoen siihen, mitä kuluttaja ostaa, eikä – kuten jäljempänä selitän – tehtäviin, jotka elinkeinonharjoittajan on suoritettava myydäkseen kyseessä olevan tavaran tai tarjotakseen kyseisen palvelun.

( 21 ) Oikeuskäytännön mukaan ehdot, joissa ei ilmoiteta kyseessä olevan palvelun tai tavaroiden hintaa mutta jotka koskevat yleisesti ”kuluttajan luotonantajalle tekemää vastasuoritusta tai jotka vaikuttavat todelliseen hintaan, joka kuluttajan on maksettava luotonantajalle”, eivät lähtökohtaisesti kuulu toisen vaan pikemminkin ensimmäisen poikkeuksen piiriin, lukuun ottamatta kysymystä siitä, onko sopimuksessa määrätty vastasuorituksen määrä tai hinta asianmukaisessa suhteessa luotonantajan vastineena suorittamaan palveluun. Ks. vastaavasti tuomio 26.2.2015, Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, 56 kohta) ja tuomio 3.10.2019, Kiss ja CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, 35 kohta).

( 22 ) Unionin tuomioistuin ei ole koskaan selkeästi lausunut 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisen poikkeuksen (”– – sopimuksen pääkohteen määrittelyä – –”) tavoitteesta. Samaan kohtaan sisältyvästä toisesta poikkeuksesta (”– – hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta – –”) se on lähinnä todennut, että tämä poikkeus selittyy sellaisten havaittavissa olevien tai objektiivisten oikeudellisten perusteiden puuttumisella, joiden avulla hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta voitaisiin asianmukaisesti arvioida tuomioistuimessa. Ks. vastaavasti tuomio 30.4.2014, Kásler ja Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 55 kohta).

( 23 ) Michael Schilligin mukaan direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohta kuvastaa kompromissia, joka on tehty kahden (toisinaan ristiriitaisen) lähestymistavan välillä, nimittäin kuluttajien oikeuksiin perustuvan lähestymistavan ja vapaisiin markkinoihin perustuvan lähestymistavan välillä. Schillig, M., ”Directive 93/13 and the ’price term exemption’: A comparative analysis in the light of the ’market for lemons’ rationale”, International and Comparative Law Quarterly, nro 60, Cambridge University Press, 2011, s. 933–963.

( 24 ) Kuten ratkaisuehdotuksessani Mikrokasa ja Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (C‑779/18, EU:C:2019:1146, 69 kohta) korostin, käyttäytymistieteelliset tutkimukset osoittavat, että monet ihmiset eivät lue sopimuksia kokonaan ja keskittyvät sen sijaan pääkohtiin, kuten hintaan, tai osaan, jota pitävät kaikkein tärkeimpänä. Kuten em. Schillig huomauttaa (sivulla 936), ”kuluttajat usein hyväksyvät vakiosopimusehdot niitä lukematta, koska lukeminen sekä parempien ehtojen etsiminen ja neuvotteleminen eivät vain ole vaivan arvoisia”.

( 25 ) Ks. tuomio 30.4.2014, Kásler ja Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 42 kohta) ja tuomio 20.9.2017, Andriciuc ym. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 34 kohta).

( 26 ) Suppeaa tulkintaa ei pidä sekoittaa rajoittavaan tulkintaan, jossa yksilöidään muiden tekijöiden kuin sanamuodon, kuten tavoitteen ja asiayhteyden, avulla kyseisen säännöksen suppeampi merkitys kuin se, jonka pelkkä suppea – toisin sanoen yksin sanamuotoon perustuva – tulkinta mahdollistaisi.

( 27 ) Tuomio 26.2.2015, Matei (C‑143/13, EU:C:2015:127, 70 kohta) ja tuomio 3.10.2019, Kiss ja CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, 40 kohta).

( 28 ) Ks. esim. tuomio 20.9.2017, Andriciuc ym. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 45 kohta) ja tuomio 19.9.2019, Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:764, 62 kohta).

( 29 ) Tuomio 23.4.2015, Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, 50 kohta).

( 30 ) Ks. Barton, T., Berger-Walliser, G. ja Haapio, H., ”Visualization: Seeing Contracts for What They Are, and What They Could Become”, Journal of Law, Business & Ethics, nro 19, 2013, s. 47–64.

( 31 ) Julkisasiamies Hoganin ratkaisuehdotus Kiss ja CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:411, 41 kohta).

( 32 ) Tuomio 30.4.2014, Kásler ja Káslerné Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 40 kohta). Tähän vaatimukseen viitattiin ensimmäisen kerran tuomiossa 21.3.2013, RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180, 45 kohta). Kyseisessä asiassa unionin tuomioistuimelle kuitenkin esitettiin kysymyksiä direktiivin 93/13 ja direktiivin 2003/55 tulkinnasta yhdessä, ja viimeksi mainitun direktiivin 3 artiklan 3 kohdassa säädetään nimenomaisesti avoimuusedellytyksestä. Ainoastaan tuomiossa Kásler ja Káslerné Rábai unionin tuomioistuin viittasi tähän vaatimukseen yksinomaan direktiivin 93/13 yhteydessä.

( 33 ) Ks. vastaavasti tuomio 30.4.2014, Kásler ja Káslerné Rábai, (C‑26/13, EU:C:2014:282, 73 ja 74 kohta) ja tuomio 20.9.2017, Andriciuc ym. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 51 kohta). Tästä syystä sen arvioimiseksi, täyttääkö sopimusehto avoimuusedellytyksen, huomioon olisi otettava ainoastaan tiedot, jotka on annettu viimeistään sopimuksen allekirjoittamisen ajankohtana.

( 34 ) Tuomio 30.4.2014, Kásler ja Káslerne Rábai (C‑26/13, EU:C:2014:282, 75 kohta); tuomio 23.4.2015, Van Hove (C‑96/14, EU:C:2015:262, 50 kohta) ja tuomio 20.9.2017, Andriciuc ym. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 45 kohta). Direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaan sisältyvässä vaatimuksessa ei siten ole kyse siitä, onko elinkeinonharjoittajan otettava sopimuksesta 5, 10 vai 15 valokopiota täyttääkseen velvoitteensa, vaan sopimuksen vaikutuksista. Elinkeinonharjoittajan taloudellinen suorituskyky, toisin sanoen sen kyky minimoida kustannuksensa, ei ole kuluttajien ensisijainen huolenaihe. Kuluttajia motivoiva taloudellinen perusolettama on tietyn tavaran tai palvelun saaminen parhaaseen mahdolliseen hintaan. Tämä edellyttää, että kuluttajat saavat tiedon kokonaishinnasta, joka heidän on maksettava tavarasta tai palvelusta, jonka he aikovat ostaa, tai ainakin, miten tämä hinta lasketaan, jotta siitä voi saada jonkinlaisen käsityksen, ja mistä tavara tai palvelu koostuu.

( 35 ) Ks. vastaavasti direktiivin 2011/83 3 artiklan 1 kohta ja johdanto-osan 13 perustelukappale.

( 36 ) Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2005/29/EY (sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi) (EUVL 2005, L 149, s. 22).

( 37 ) Ks. julkisasiamies Saugmandsgaard Øen ratkaisuehdotus Ibercaja Banco (C‑452/18, EU:C:2020:61, alaviite 77).

( 38 ) Esim. arvonlisäverotuksen alalla ks. tuomio 9.6.2016, Wolfgang und Dr. Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft GbR (C‑332/14, EU:C:2016:417, 32–34 kohta).

( 39 ) Ks. ratkaisuehdotukseni Lexitor (C‑383/18, EU:C:2019:451, 55 kohta).

( 40 ) Ks. tuomio 21.4.2016, Radlinger ja Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, 61 kohta) ja tuomio 9.11.2016, Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, 41 kohta).

( 41 ) Direktiivillä 2008/48 yhdenmukaistetaan täydellisesti luottolaitoksia sitovat tiedottamisvelvoitteet, joten unionin tuomioistuimen 6.7.2017 annetussa tuomiossa Air Berlin (C‑290/16, EU:C:2017:523, 44–46 kohta) tekemää ratkaisua ei nähdäkseni voida soveltaa, koska mainitussa asiassa kyseessä olleella lainsäädännöllä eli lentoliikenteen harjoittamisen yhteisistä säännöistä yhteisössä 24.9.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1008/2008 (uudelleen laadittu toisinto) (EUVL 2008, L 293, s. 3) pyritään ainoastaan vähimmäistason yhdenmukaistamiseen.

( 42 ) Ks. vastaavasti tuomio 19.11.2009, Sturgeon ym. (C‑402/07 ja C‑432/07, EU:C:2009:716, 47 kohta).

( 43 ) Ks. vastaavasti tuomio 7.11.2019, Profi Credit Polska (C‑419/18 ja C‑483/18, EU:C:2019:930, 58–60 kohta).

( 44 ) Ks. vastaavasti tuomio 20.9.2017, Andriciuc ym. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 47 kohta) ja direktiivin 2008/48 10 artiklan g alakohta. Ks. myös vastaavasti palveluista sisämarkkinoilla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/123/EY (EUVL 2006, L 376, s. 36) 4 artiklan 1 kohta.

( 45 ) Tätä havainnollistaa hyvin se seikka, että direktiivin 2011/83 2 artiklan 6 alakohdan määritelmän mukaan ”palvelusopimuksella” tarkoitetaan ”muuta sopimusta kuin kauppasopimusta, jonka mukaisesti elinkeinonharjoittaja suorittaa tai sitoutuu suorittamaan kuluttajalle palvelun ja kuluttaja maksaa tai sitoutuu maksamaan palvelun hinnan”. Tästä voidaan päätellä, että palvelu on yksinkertaisesti se, joka muodostaa palvelusopinuksen kohteen.

( 46 ) Ks. analogisesti tuomio 19.12.2019, Airbnb Ireland (C‑390/18, EU:C:2019:1112, 53 kohta).

( 47 ) Ks. tuomio 20.9.2017, Andriciuc ym. (C‑186/16, EU:C:2017:703, 37 ja 38 kohta).

( 48 ) Niin kutsuttu Sinun Pakettisi ‑palvelu ei nimittäin ole ”palvelu”, koska sitä ei voida erottaa luoton myöntämisestä, vaan sillä pikemminkin mukautetaan luoton ehtoja, mikä esitetään kaupallisia tarkoituksia varten palveluna.

( 49 ) Saman 3 artiklan 3 kohdassa viitataan direktiivin 93/13 liitteeseen, jossa on ohjeellinen luettelo, joka ei ole tyhjentävä, niistä ehdoista, joita voidaan pitää kohtuuttomina.

( 50 ) Ks. vastaavasti tuomio 26.1.2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, 59 ja 60 kohta) ja tuomio 3.10.2019, Kiss ja CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, 50 ja 51 kohta).

( 51 ) Tästä näiden kahden perusteen erottamisesta esitetystä kritiikistä ks. ratkaisuehdotukseni Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:245, 56–67 kohta). Huomautan myös, että tietyissä tuomioissa unionin tuomioistuin ei arvioinut näitä kahta osatekijää erikseen. Ks. esim. tuomio 16.1.2014, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, 23 kohta).

( 52 ) Ks. vastaavasti näkemys, jonka komissio esitti tiedonannossaan – Ohjeita kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY tulkinnasta ja soveltamisesta, 3.4.1 kohta.

( 53 ) Ks. tuomio 14.3.2013, Aziz (C‑415/11, EU:C:2013:164, 68 ja 69 kohta); tuomio 3.10.2019, Kiss ja CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, 50 ja 51 kohta) ja tuomio 7.11.2019, Profi Credit Polska (C‑419/18 ja C‑483/18, EU:C:2019:930, 55 kohta).

( 54 ) Esimerkiksi, jos sopimusehdossa annetaan elinkeinonharjoittajalle mahdollisuus muuttaa hintaa, kuluttajalle on vastineena annettava mahdollisuus päättää sopimus. Ks. esim. tuomio 26.4.2012, Invitel (C‑472/10, EU:C:2012:242, 24 kohta).

( 55 ) Edellä mainitun avoimuusedellytyksen mukaisesti, jos ehto kuuluu sopimuksen pääkohteeseen sikäli, että se on olennainen elinkeinonharjoittajalle, kyseinen ehto voi jäädä direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan mukaisesti kohtuullisuutta koskevan arvioinnin ulkopuolelle vain, jos kyseisen ehdon olemassaolo on nimenomaisesti saatettu kuluttajan tietoon. Tässä mielessä kyseisellä vaatimuksella on nähdäkseni oma asemansa kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan soveltamisessa. Ks. vastaavasti tuomio 5.6.2019, GT (C‑38/17, EU:C:2019:461, 37 kohta).

( 56 ) C‑621/17, EU:C:2019:411, 36 kohta.

( 57 ) Tuomio 16.1.2014, Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10).

( 58 ) 16.1.2014 antamassaan tuomiossa Constructora Principado (C‑226/12, EU:C:2014:10, 27 ja 28 kohta) unionin tuomioistuin ei pitänyt tämäntyyppistä sopimusehtoa kohtuuttomana mutta jätti kansallisen tuomioistuimen määritettäväksi sen, ”loukkasiko” tällainen ehto ”riittävän vakavalla tavalla sitä oikeudellista asemaa, joka kuluttajalle annetaan sovellettavien kansallisten säännösten nojalla kyseisen sopimuksen osapuolena” ja voitaisiinko se siten todeta kohtuuttomaksi.

( 59 ) Tämä selittää, miksi avoimuusedellytyksessä on kyse ainoastaan ehtojen seurauksesta tai vaikutuksesta.

( 60 ) Jos sopimuksen avoimuus on ratkaisevan tärkeää, tämä itsessään ei korjaa epäsuhtaiseen neuvotteluasemaan liittyvää ongelmaa, koska kuluttajat harvoin lukevat sopimuksia, etenkin internetissä. Esimerkiksi PC Pitstop ‑yhtiö sisällytti loppukäyttäjän lisenssisopimukseensa (End User License Agreement) määräyksen, jossa myönnettiin ”erityispalkkio, johon voi sisältyä taloudellinen korvaus, rajatulle määrälle valtuutettuja lisenssinhaltijoita, jos nämä lukevat lisenssisopimuksen tämän osan ja ottavat yhteyttä PC Pitstopiin”. Kului neljä kuukautta ennen kuin käyttäjä huomasi ehdon ja voitti 1000 Yhdysvaltain dollarin palkinnon. Ks. Ayres, I. ja Schwartz A., ”The No Reading Problem in Consumer Contract Law”, Stanford Law Review, nro 66, 2014, s. 545–610. Tässä yhteydessä katson, että yksi direktiivin 93/13 mukanaan tuoma merkittävä edistysaskel, jota ei mielestäni ole aidosti tunnustettu – mikä johtuu osittain tähänastisesta avoimuuden ylikorostumisesta –, on se, että direktiivillä taataan kuluttajien vähimmäissuoja sellaisten sopimusehtojen odottamattomilta vaikutuksilta, joissa ei määritetä hintaa tai sopimuksen kohdetta, joiden kuluttajat voisivat oikeutetusti odottaa olevan vaatimusten mukaisia.

( 61 ) Katson esimerkiksi, ettei sopimusehtoa voida todeta kohtuuttomaksi pelkästään siksi, että siinä edellytetään kirjeen postittamista ja siten postimerkin ostamista, vaikka tämä onkin piilokulu.

( 62 ) Ks. komission tiedonanto – Ohjeita kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY tulkinnasta ja soveltamisesta, 3.4.6 kohta ja vastaavasti tuomio 26.1.2017, Banco Primus (C‑421/14, EU:C:2017:60, 62 kohta) ja tuomio 14.3.2019, Dunai (C‑118/17, EU:C:2019:207, 49 kohta). Tietääkseni ainoa poikkeus on 28.7.2016 annettu tuomio Verein für Konsumenteninformation (C‑191/15, EU:C:2016:612, 69 kohta), jossa unionin tuomioistuin vaikuttaa hyväksyneen, että sopimusehto voidaan todeta kohtuuttomaksi avoimuuden puuttumisen vuoksi. Kuten ratkaisuehdotuksessani Lovasné Tóth (C‑34/18, EU:C:2019:245, 87–89 kohta) selitin, vaikka sopimuksen avoimuus onkin perustava seikka, tuomiossa Verein für Konsumenteninformation unionin tuomioistuin mielestäni hieman liioitteli direktiivin 93/13 mukaisen avoimuusedellytyksen ulottuvuutta. Lisäksi muissa unionin lainsäädäntövälineissä, joissa myös käsitellään tätä kysymystä, on omaksuttu monivivahteisempia lähestymistapoja. Ks. esim. direktiivin 2005/29 7 artikla.

( 63 ) Ks. vastaavasti tuomio 3.10.2019, Kiss ja CIB Bank (C‑621/17, EU:C:2019:820, 51 kohta).

( 64 ) Ks. tuomio 21.4.2016, Radlinger ja Radlingerová (C‑377/14, EU:C:2016:283, 61 kohta) ja tuomio 9.11.2016, Home Credit Slovakia (C‑42/15, EU:C:2016:842, 41 kohta).

( 65 ) C‑779/18, EU:C:2019:1146.

( 66 ) Ks. vastaavasti tuomio 26.3.2020, Mikrokasa and Revenue Niestandaryzowany Sekurytyzacyjny Fundusz Inwestycyjny Zamknięty w Warszawie (C‑779/18, EU:C:2020:236, 45–48 kohta).