Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Jäsenvaltioiden kansalaisten oikeus tulla maahan ja oleskella siellä – Sille, että palvelujen vastaanottajalle, joka on toisen jäsenvaltion kansalainen, tunnustetaan oleskeluoikeus, ei voida asettaa edellytykseksi henkilökortin tai passin esittämistä, jos henkilöllisyyttä tai kansalaisuutta ei voi todistaa millään muulla keinolla

(Neuvoston direktiivin 73/148 4 artiklan 2 kohdan 3 alakohta)

2. Palvelujen tarjoamisen vapaus – Palvelujen vastaanottajien vapaa liikkuvuus – Yhdenvertainen kohtelu – Kansalaisuuteen perustuva syrjintä – Muiden jäsenvaltioiden kansalaisille ei voida asettaa velvollisuutta esittää kansalaisuutensa todistamista varten henkilökortti tai passi, jos mitään muuta todistetta ei hyväksytä

(EY 12 ja EY 49 artikla)

3. Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Jäsenvaltioiden kansalaisten oikeus tulla maahan ja oleskella siellä – Henkilökortin tai passin esittämistä koskevan velvollisuuden noudattamatta jättäminen – Yleiselle järjestykselle aiheutuvan haitan puuttuminen – Säilöön ottamista koskevaa toimenpidettä karkottamista varten ei voida hyväksyä

(EY 49 artikla; neuvoston direktiivin 73/148 8 artikla)

4. Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Jäsenvaltioiden kansalaisten oikeus tulla maahan ja oleskella siellä – Velvollisuus esittää todisteet oleskelun laillisuudesta – Vastaanottavalla jäsenvaltiolla oleva mahdollisuus toteuttaa karkottamistoimenpide, jos tällaisia todisteita ei esitetä

(EY 49 artikla;neuvoston direktiivi 73/148)

Tiivistelmä

1. Sijoittautumiseen ja palvelujen tarjoamiseen liittyvää jäsenvaltioiden kansalaisten liikkumista ja oleskelua yhteisön alueella koskevien rajoitusten poistamisesta annetun neuvoston direktiivin 73/148 4 artiklan 2 kohdan kolmatta alakohtaa on tulkittava siten, että sen edellytykseksi, että jäsenvaltio tunnustaa palvelujen vastaanottajan, joka on toisen jäsenvaltion kansalainen, oleskeluoikeuden, ei voida asettaa sitä, että tämä kansalainen esittää voimassa olevan henkilökortin tai passin, jos hänen henkilöllisyytensä ja kansalaisuutensa voidaan ilman mitään epäselvyyttä todistaa muilla keinoilla.

(ks. 26 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

2. EY 49 artiklan vastaista on se, että jäsenvaltioiden kansalaisille, jotka oleskelevat toisessa jäsenvaltiossa palvelujen vastaanottajina, asetetaan tässä jäsenvaltiossa kansalaisuutensa todistamista varten velvollisuus esittää voimassa oleva henkilökortti tai passi, kun kyseinen jäsenvaltio ei aseta omille kansalaisilleen yleistä henkilöllisyyden todentamisvelvollisuutta, vaan nämä voivat todistaa henkilöllisyytensä kaikin kansallisessa oikeudessa hyväksytyin keinoin. EY 49 artikla on nimittäin palvelujen vapaan tarjoamisen alalla EY 12 artiklassa määrätyn yhdenvertaisen kohtelun periaatteen, jolla kielletään kaikenlainen kansalaisuuteen perustuva syrjintä, erityinen ilmaus.

Yhteisön oikeuden kanssa ei tietenkään ole ristiriidassa, että jäsenvaltio harjoittaa valvontaa sen suhteen, että velvollisuutta pystyä aina esittämään oleskeluoikeuden osoittava asiakirja noudatetaan, kunhan tämä sama velvollisuus kohdistuu sen omiin kansalaisiin heidän henkilökorttiensa osalta.

(ks. 33–35 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)

3. Toimenpide, jolla toisessa jäsenvaltiossa palvelujen vastaanottajana oleskeleva toisen jäsenvaltion kansalainen otetaan säilöön karkottamista varten, joka perustuu siihen, että kyseinen henkilö ei ole esittänyt voimassa olevaa henkilökorttia tai passia, ja joka toteutetaan, vaikka yleiselle järjestykselle ei aiheudu haittaa, on sellainen palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitus, jota ei voida perustella, ja se on näin ollen EY 49 artiklan vastainen.

Vaikka jäsenvaltioilla on edelleen oikeus määrätä rangaistus henkilökortin tai passin esittämistä koskevan velvoitteen rikkomisesta, rangaistusten on kuitenkin oltava verrattavissa samankaltaisiin kansallisiin rikkomuksiin sovellettaviin rangaistuksiin ja niiden on oltava suhteellisuusperiaatteen mukaisia. Tältä osin toimenpiteillä, joilla henkilö vangitaan tai karkotetaan ja jotka perustuvat yksinomaan siihen, että asianomainen ei ole täyttänyt ulkomaalaisten valvontaa koskevia oikeudellisia muodollisuuksia, puututaan yhteisön oikeuteen suoraan perustuvan oleskeluoikeuden ydinsisältöön, ja ne ovat ilmeisen suhteettomia rikkomuksen vakavuuteen nähden.

Toimenpide, jolla henkilö otetaan säilöön, voi perustua vain nimenomaiseen poikkeussäännökseen, kuten sijoittautumiseen ja palvelujen tarjoamiseen liittyvää jäsenvaltioiden kansalaisten liikkumista ja oleskelua yhteisön alueella koskevien rajoitusten poistamisesta annetun neuvoston direktiivin 73/148 8 artiklaan, jossa sallitaan, että jäsenvaltiot rajoittavat muiden jäsenvaltioiden kansalaisten oleskeluoikeutta siltä osin kuin nämä rajoitukset perustuvat yleistä järjestystä ja turvallisuutta sekä kansanterveyttä koskeviin syihin. Ulkomaalaisten maahantuloa, maassa liikkumista ja siellä oleskelua koskevien oikeudellisten muodollisuuksien täyttämättä jättäminen ei kuitenkaan itsessään voi loukata yleistä järjestystä ja turvallisuutta.

(ks. 38, 40–42 ja 44 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)

4. Ellei yleistä järjestystä ja turvallisuutta sekä kansanterveyttä koskevista kysymyksistä muuta johdu, jäsenvaltion kansalaisten, jotka oleskelevat toisessa jäsenvaltiossa palvelujen vastaanottajina, on esitettävä sellaiset todisteet, joiden perusteella voidaan päätellä heidän oleskelunsa olevan laillista sijoittautumiseen ja palvelujen tarjoamiseen liittyvää jäsenvaltioiden kansalaisten liikkumista ja oleskelua yhteisön alueella koskevien rajoitusten poistamisesta annetussa neuvoston direktiivissä 73/148 tarkoitetulla tavalla. Voimassa olevan henkilökortin tai passin puuttuessa henkilöllisyys ja kansalaisuus voidaan kuitenkin todistaa muillakin keinoilla. Samalla tavoin asianomaiset henkilöt voivat direktiivin 73/148 6 artiklan mukaisesti todistaa mitä hyvänsä asianmukaista keinoa käyttämällä, että he kuuluvat johonkin sen 1 ja 4 artiklassa tarkoitettuun henkilöryhmään.

Jos tällaisia todisteita ei esitetä, vastaanottava jäsenvaltio voi yhteisön oikeudessa asetetuissa rajoissa toteuttaa karkottamistoimenpiteen.

(ks. 53–56 kohta ja tuomiolauselman 4 kohta)