Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yrityksen käsite – Taloudellinen kokonaisuus – Kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutuminen

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla)

2. Kilpailu – Unionin kilpailusäännöt – Rikkomiset – Vastuuseen joutuminen

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla)

3. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Komission velvollisuus näyttää toteen kilpailusääntöjen rikkominen ja sen kesto – Selvitysvelvollisuuden laajuus

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla)

4. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Todistelutapa – Vetoaminen joukkoon välillisiä todisteita

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla)

5. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Näyttö – Asiakirjan näyttöarvon arviointi – Arviointiperusteet

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla)

6. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Perusoikeudet – Syyttömyysolettama – Menettely kilpailuasioissa – Sovellettavuus

(Euroopan yhtenäisasiakirjan johdanto-osa; EU 6 artiklan 2 kohta; EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla; Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla)

7. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Osallistuminen kokouksiin, joiden tarkoituksena on kilpailun rajoittaminen

(EY 81 artikla; ETA-sopimuksen 53 artikla)

8. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Väitetiedoksianto – Väitetiedoksiantoon ei tarvitse vastata

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 18 artikla)

9. Kumoamiskanne – Tutkittavaksi ottaminen – Luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt – Väitetiedoksiannon adressaattina oleva yritys, joka ei ole riitauttanut hallinnollisen menettelyn kuluessa tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja, joiden perusteella sen katsotaan olevan vastuussa rikkomisesta – Kanneoikeuden rajoittaminen – Perustavanlaatuisia periaatteita olevien laillisuusperiaatteen ja puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatteen loukkaaminen

(EY 81 ja EY 230 artiklan neljäs kohta; Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla ja 52 artiklan 1 kohta)

10. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Perustelut – Perusteluvelvollisuuden laajuus – Kilpailusääntöjen soveltamisesta tehty päätös

(EY 81 artikla; ETA-sopimuksen 53 artikla)

11. Kumoamiskanne – Kanneperusteet – Olennaisten menettelymääräysten rikkominen – Peruste, jonka tuomioistuin tutkii viran puolesta

(EY 81 ja EY 230 artikla; ETA-sopimuksen 53 artikla)

12. Kilpailu – Unionin kilpailusäännöt – Tytäryhtiö rikkoo kilpailusääntöjä – Emoyhtiön vastuuseen joutuminen – Komission todistustaakka

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Komission harkintavalta – Unionin yleisen tuomioistuimen täysi harkintavalta – Mahdollisuus ottaa huomioon lisätietoja, joita ei ole mainittu sakkopäätöksessä

(SEUT 263 ja SEUT 264 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 4 kohta ja neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohta)

14. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Väitetiedoksianto – Lisätodisteiden toimittaminen väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen – Hyväksyttävyyden edellytykset

(EY 81 artiklan 1 kohta)

15. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Sakkojen määräämättä jättäminen tai alentaminen rikkomiseen syyllistyneen yrityksen yhteistyön perusteella – On välttämätöntä, että käyttäytyminen on auttanut komissiota toteamaan kilpailusääntöjen rikkomisen

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 2002/C 45/03 26 kohta)

Tiivistelmä

1. EY 81 artiklan 1 kohta, jossa yrityksiä kielletään tekemästä sopimuksia tai osallistumasta yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla, on osoitettu taloudellisille yksiköille, jotka muodostuvat sellaisesta inhimillisten, aineellisten tai aineettomien tekijöiden organisaatiosta, jolla on tietty pitkän aikavälin taloudellinen tavoite ja joka voi myötävaikuttaa siihen, että tässä määräyksessä tarkoitettu rikkominen toteutuu.

Jotta EY 81 artiklan nojalla tehtyjä päätöksiä voidaan soveltaa ja panna täytäntöön, päätösten on kuitenkin oltava osoitettuja yksiköille, jotka ovat oikeussubjekteja. Kun komissio tekee EY 81 artiklan 1 kohdan nojalla päätöksen, sen on siksi yksilöitävä ne luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt, joiden voidaan katsoa olevan vastuussa kyseisen yrityksen menettelystä ja joille voidaan tällä perusteella määrätä seuraamuksia, ja se osoittaa päätöksen näille henkilöille.

(ks. 56 ja 57 kohta)

2. Kun useiden henkilöiden voidaan katsoa olevan yksilöllisessä vastuussa kilpailuoikeudessa tarkoitetun yhden ja saman yrityksen toteuttamasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, niiden on katsottava olevan solidaarisessa vastuussa kyseisestä rikkomisesta.

Lisäksi henkilön, jonka vastuulla tai johdossa yritys välittömästi oli rikkomishetkellä, ja henkilön, joka johti välillisesti tätä samaa yritystä rikkomishetkellä sen vuoksi, että hän käytti määräysvaltaa tähän yritykseen ja päätti sen markkinakäyttäytymisestä, voidaan katsoa olevan yksilöllisessä ja solidaarisessa vastuussa yhden ja saman yrityksen toteuttamasta rikkomisesta.

Tästä seuraa, että yksilöllisen vastuun periaatetta, jonka mukaan henkilön voidaan katsoa olevan vastuussa vain omasta toiminnastaan, on tulkittava siten, että se koskee sekä sellaisen henkilön yksilöllistä vastuuta, joka rikkomishetkellä johti yritystä välittömästi, että sellaisen henkilön yksilöllistä vastuuta, joka tuolloin johti yritystä välillisesti.

(ks. 58, 59 ja 153 kohta)

3. Todistustaakan osalta yhtäältä osapuolen tai viranomaisen, joka väittää kilpailusääntöjä rikotun, tehtävänä on näyttää oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen kilpailusääntöjen rikkomisen tunnusmerkistön täyttävät tosiseikat, ja toisaalta yrityksen, joka vetoaa puolustautumisperusteeseen kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista vastaan, tehtävänä on osoittaa, että edellytykset tällaisen puolustautumisperusteen soveltamiselle täyttyvät, joten kyseisen viranomaisen on tällöin turvauduttava muihin todisteisiin.

Kilpailusääntöjen rikkomisen kesto on lisäksi yksi EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun rikkomisen käsitteen osatekijä, jota koskeva todistustaakka on lähtökohtaisesti komissiolla.

Tämä todistustaakan jako voi kuitenkin vaihdella, koska tosiseikat, joihin osapuoli vetoaa, voivat olla sellaisia, että ne velvoittavat toisen osapuolen esittämään selityksen tai perustelun, jonka puuttuessa on mahdollista päätellä, että todistustaakka on täytetty.

(ks. 84 ja 85 kohta)

4. Siltä osin kuin on kyse siitä, mitä todisteita komissio voi ottaa huomioon, unionin oikeudessa vallitsee vapaan todistusharkinnan periaate.

Useimmissa tapauksissa kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä tietyistä yhteensattumista ja indisioista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta. Tällaiset indisiot ja yhteensattumat voivat paljastaa paitsi kilpailunvastaisia menettelytapoja tai sopimuksia, myös jatkettujen kilpailunvastaisten menettelytapojen keston tai kilpailuoikeuden vastaisten sopimusten soveltamisajanjakson.

Komission on joka tapauksessa esitettävä täsmällistä ja yhtäpitävää näyttöä, jonka perusteella voidaan vakuuttua siitä, että väitetty kilpailusääntöjen rikkominen on tapahtunut. Kaikkien komission esittämien todisteiden ei tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että komission esittämät välilliset todisteet kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna täyttävät nämä edellytykset.

Jos ei ole olemassa näyttöä, jolla voidaan osoittaa suoraan rikkomisen kesto, komission on esitettävä ainakin näyttöä, joka liittyy ajallisesti riittävän lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin, joiden perusteella voidaan kohtuudella päätellä, että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä tietyn kahden ajankohdan välillä.

(ks. 86 ja 87 kohta)

5. Kilpailusääntöjen rikkomisen yhteydessä kerätyille todisteille annettavan näyttöarvon osalta on painotettava, että ainoa merkityksellinen arviointiperuste vapaasti esitettyjen todisteiden harkinnassa on niiden uskottavuus. Yleisesti todisteita koskevien sääntöjen mukaan asiakirjan uskottavuus ja siten myös todistusarvo riippuu sen alkuperästä, sen laatimisolosuhteista, sen vastaanottajasta ja sen sisällöstä. Näin ollen suuri merkitys on annettava sille, että asiakirja on laadittu siten, että sen yhteys tosiseikkoihin on välitön, tai sille, että sen on laatinut näitä tosiseikkoja välittömästi todistamassa ollut henkilö. Asiakirjat, joista ilmenee, että useiden yritysten välillä oli yhteydenottoja ja että yritysten tarkoituksena oli nimenomaisesti estää etukäteen epävarmuus, joka liittyy niiden kilpailijoiden tulevaan käyttäytymiseen, osoittavat oikeudellisesti riittävällä tavalla yhdenmukaistettujen menettelytapojen olemassaolon. Lausunnon antajan intressien vastaisia lausuntoja on lisäksi lähtökohtaisesti pidettävä erityisen uskottavina todisteina.

(ks. 88 kohta)

6. Tuomioistuimen, jonka käsiteltävänä on kumoamiskanne, joka koskee komission päätöstä, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen ja määrätään päätöksen adressaateille sakkoa, on tilanteessa, jossa esiintyy epätietoisuutta, ratkaistava asia sen yrityksen hyväksi, jolle rikkomisen toteamista koskeva päätös on osoitettu, joten tuomioistuin ei voi todeta, että komissio on näyttänyt kyseisen rikkomisen toteen oikeudellisesti riittävällä tavalla, jos sillä on tämän seikan osalta yhä epäilyksiä. Tällaisessa tilanteessa on otettava huomioon syyttömyysolettaman periaate, sellaisena kuin se ilmenee erityisesti Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 2 kappaleesta, sillä se on yksi perusoikeuksista, joita unionin tuomioistuimen – myös Euroopan yhtenäisasiakirjan johdanto-osassa ja Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 6 artiklan 2 kohdassa sekä Nizzassa 7.12.2000 julistetun Euroopan unionin perusoikeuskirjan (EYVL C 364, s. 1) 47 artiklassa vahvistetun – oikeuskäytännön mukaan suojataan unionin oikeusjärjestyksessä. Kun otetaan huomioon kyseisten rikkomisten luonne sekä niihin liittyvien seuraamusten luonne ja ankaruus, syyttömyysolettaman periaatetta sovelletaan erityisesti yrityksiä koskevien kilpailusääntöjen rikkomista koskeviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen.

(ks. 89 kohta)

7. Yritys, joka ei irtisanoudu julkisesti sellaisen kokouksen tuloksista, johon se on osallistunut, tai sopimuksesta, jonka osapuolena se on ollut, on periaatteessa edelleen täysin vastuussa osallistumisestaan kartelliin. Yritysten olisi nimittäin liian helppoa minimoida ankaran sakon maksamisen riski, jos ne voisivat hyötyä lainvastaisesta yhteistoimintajärjestelystä ja saada sitten sakon alennuksen sillä perusteella, että niiden rooli rikkomisen täytäntöönpanossa on ollut vain rajallinen, vaikka niiden asenne on houkutellut muita yrityksiä menettelemään kilpailua enemmän vahingoittavalla tavalla. Vaikka kyseessä oleva yritys ei olisi noudattanut kaikkia kartellin piirissä tehtyjä sopimuksia, tämä seikka ei näin ollen ole silloin, kun ei ole olemassa todistetta siitä, että yritys on julkisesti irtisanoutunut muista kartellin jäsenistä, riittävä sulkemaan pois yrityksen vastuuta, joka perustuu sen osallistumiseen näihin sopimuksiin ja tätä kautta todettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen.

(ks. 100 kohta)

8. Kilpailuoikeutta ei voida tulkita siten, että siinä velvoitetaan hallinnollisessa menettelyssä kyseessä oleva toimija vastaamaan väitetiedoksiantoon, jonka komissio on sille osoittanut. Säännöissä, joissa määrätään yritysten oikeuksista ja velvollisuuksista kilpailuoikeudessa säännellyssä hallinnollisessa menettelyssä, tai missään yleisessä oikeusperiaatteessa ei velvoiteta kyseisiä yrityksiä muuhun kuin siihen, että ne antavat komissiolle tiedot, jotka tämä on niiltä pyytänyt asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan nojalla. Tällainen velvollisuus, jolla ei ole oikeudellista perustaa, olisi lisäksi vaikea sovittaa yhteen puolustautumisoikeuksia koskevan periaatteen kanssa, sillä se tekisi yritykselle tai henkilölle, joka ei jostain syystä ole vastannut väitetiedoksiantoon, vaikeaksi nostaa kanteen unionin tuomioistuimessa.

Vaikka komission päätöksen, jossa todetaan yrityksen rikkoneen kilpailuoikeutta ja määrätään tälle tällä perusteella sakko, lainmukaisuutta on arvioitava niiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella, jotka olivat olemassa päätöksen tekemisajankohtana, tästä ei seuraa, että kyseisen yrityksen on toimitettava komissiolle hallinnollisesta menettelystä alkaen kaikki seikat, joihin se haluaa vedota hallinnollisen menettelyn päätteeksi tehdystä päätöksestä unionin tuomioistuimessa nostettavan kumoamiskanteensa tueksi.

(ks. 124 ja 158 kohta)

9. Kun kyseessä oleva yritys päättää vapaaehtoisesti tehdä yhteistyötä ja nimenomaisesti tai implisiittisesti myöntää kilpailusääntöjen rikkomista koskevassa hallinnollisessa menettelyssä joitakin tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja, joiden perusteella kyseisen yrityksen voidaan katsoa olevan vastuussa rikkomisesta, tämä ei voi kuitenkaan rajoittaa sitä oikeutta nostaa kanne unionin yleisessä tuomioistuimessa, joka yrityksellä on EY 230 artiklan neljännen kohdan nojalla.

Tätä varten nimenomaisesti säädetyn oikeudellisen perustan puuttuessa tällainen rajoitus on vastoin laillisuusperiaatetta ja puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatetta, jotka ovat perustavanlaatuisia periaatteita. Todellinen oikeus muutoksenhakuun ja oikeus saada asiansa käsitellyksi puolueettomassa tuomioistuimessa on lisäksi taattu Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa, ja kyseisen perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaan perusoikeuskirjassa tunnustettujen oikeuksien ja vapauksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla.

(ks. 159 kohta)

10. Päätöksessä, joka on sen adressaatille vastainen, on ilmaistava sen perustelut siten, että tuomioistuin voi niiden perusteella tosiasiassa tutkia päätöksen laillisuuden ja että päätöksen adressaatti saa tarvittavat tiedot arvioidakseen, onko päätös asianmukainen ja toisaalta, että tällaisten perustelujen riittävyyttä on arvioitava käsiteltävään asiaan liittyvien olosuhteiden, etenkin toimenpiteen sisällön, mainittujen syiden luonteen ja intressin, joka päätöksen adressaatilla voi olla selvitysten saamiseksi, perusteella.

Jotta perustelut ovat riittävät täyttämään edellä mainitun tarkoituksen, niissä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmaistava riitautetun toimenpiteen toteuttaneen unionin toimielimen päättely.

Jos EY 81 tai Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen 53 artiklan soveltamispäätös koskee useaa adressaattia ja vastuun kohdistaminen kilpailusääntöjen rikkomisesta aiheuttaa ongelmia, päätöksessä on oltava riittävät perustelut kunkin adressaatin osalta, erityisesti niiden osalta, joiden on päätöksen sanamuodon mukaan kannettava vastuu kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomisesta.

(ks. 162 kohta)

11. EY 81 artiklan ja Euroopa n talousalueesta tehdyn sopimuksen 53 artiklan soveltamispäätöksestä nostetun kanteen yhteydessä se seikka, että kantaja on vedonnut nyt käsiteltävässä asiassa asiakysymystä koskevaan perusteeseen, joka liittyy ilmeiseen arviointivirheeseen, eikä perustelujen puuttumiseen tai niiden riittämättömyyteen eli perusteeseen, joka koskee EY 230 artiklassa tarkoitettujen olennaisten menettelymääräysten rikkomista, ei estä unionin tuomioistuimia käsittelemästä tällaista perustetta omasta aloitteestaan, koska sitä on pidettävä oikeusjärjestyksen perusteisiin kuuluvana perusteena, jonka unionin tuomioistuimet voivat ottaa tai niiden pitää ottaa huomioon omasta aloitteesta sillä edellytyksellä, että kontradiktorista periaatetta noudatetaan.

(ks. 163 kohta)

12. Kilpailusääntöjä sovellettaessa se, että tytäryhtiö on erillinen oikeushenkilö, ei riitä sulkemaan pois sitä mahdollisuutta, että emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa sen toiminnasta varsinkin silloin, kun tytäryhtiö ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita.

Komission on periaatteessa tässä yhteydessä osoitettava, että emoyhtiöllä on tosiasiallisesti ollut ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiönsä markkinakäyttäytymiseen, kaikkien tosiseikkojen perusteella, joihin kuuluu erityisesti emoyhtiön tytäryhtiössään käyttämä mahdollinen johtamisvalta. Yleisesti tytäryhtiön omistaminen kokonaisuudessaan voi mahdollistaa emoyhtiölle ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallisen käyttämisen tämän tytäryhtiöön ja erityisesti tytäryhtiön markkinakäyttäytymiseen.

Emoyhtiön vähemmistöomistus voi kuitenkin mahdollistaa sen, että emoyhtiö käyttää tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä markkinakäyttäytymiseen, jos tähän vähemmistöomistukseen liittyy oikeuksia, jotka menevät pidemmälle kuin vähemmistöosakkeenomistajille taloudellisten etujen suojelemiseksi yleensä annettavat oikeudet ja jotka tarkasteltuna yhtäpitävien oikeudellisten ja taloudellisten todisteiden joukkoa koskevan metodin perusteella ovat luonteeltaan sellaisia, joiden perusteella voidaan osoittaa, että tytäryhtiön markkinakäyttäytymiseen käytetään ratkaisevaa vaikutusvaltaa. Komissio voi näin ollen esittää näyttöä ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallisesta käyttämisestä eri todisteiden yhdistelmällä, vaikka kullakin näistä todisteista yksittäin tarkasteltuna ei olisi tarpeeksi näyttöarvoa.

Se, että emoyhtiö tai emoyhtiöt käyttävät tosiasiallista määräämisvaltaa tytäryhtiössään, voi seurata suoraan sovellettavien oikeussääntöjen toimeenpanosta tai emoyhtiöiden välisestä sopimuksesta, joka on tehty tällaisten oikeussääntöjen perusteella ja joka koskee niiden yhteisen tytäryhtiön hallinnointia. Myös useiden emoyhtiön johtotehtäviä hoitavien henkilöiden läsnäolo tytäryhtiön johdossa voi olla osoitus emoyhtiön osallisuuden merkityksestä sen tytäryhtiön hallinnossa. Tällainen tehtävien kumulatiivisuus asettaa emoyhtiön välttämättä tilanteeseen, jossa se vaikuttaa ratkaisevalla tavalla tytäryhtiönsä markkinakäyttäytymiseen, koska tätä kautta emoyhtiön johdon jäsenet voivat hoitaessaan johtotehtäviään tytäryhtiössä valvoa, että viimeksi mainitun toimintalinja markkinoilla noudattaa emoyhtiön johdon antamia ohjeita. Tämä tavoite voidaan saavuttaa, vaikka emoyhtiön jäsenellä tai jäsenillä, joilla on tehtäviä tytäryhtiön johdossa, ei olisi oikeutta edustaa emoyhtiötä. Lopuksi on todettava, että emoyhtiön tai emoyhtiöiden osallisuus tytäryhtiön hallinnossa voi seurata liikesuhteista, jotka emoyhtiöillä on tytäryhtiön kanssa. Kun emoyhtiö on myös tytäryhtiönsä tavarantoimittaja tai asiakas, sillä on näin ollen aivan erityinen intressi johtaa viimeksi mainitun yhtiön tuotantoa ja jakelua koskevaa toimintaa, jotta se voi hyötyä täysin näin toteutetusta vertikaalisesta integraatiosta seuraavasta lisäarvosta.

Jotta emoyhtiön voitaisiin katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä teoista, ei myöskään millään tavoin edellytetä sen todistamista, että emoyhtiö on välittömästi osallistunut rikkomiseen tai että se on ollut tietoinen kyseenalaiseksi asetetuista menettelyistä. Ei se, että emoyhtiön ja tytäryhtiön välillä vallitsee rikkomista koskeva yllytyssuhde, eikä varsinkaan se, että ensiksi mainittu on osallistunut kyseiseen rikkomiseen, vaan se, että emoyhtiön ja sen tytäryhtiön markkinakäytös oli yhtenevä rikkomisajankohtana, perustaa komissiolle oikeuden osoittaa päätös, jolla määrätään sakkoja, konsernin emoyhtiölle.

(ks. 179–184 ja 196 kohta)

13. Täysi harkintavalta, joka merkitsee enemmän kuin pelkkää SEUT 263 artiklaan perustuvaan kumoamiskanteeseen liittyvää laillisuusvalvontaa, jota harjoitettaessa voidaan vain hylätä kumoamiskanne tai kumota kanteen kohteena oleva toimi SEUT 264 artiklassa tarkoitetulla tavalla, merkitsee sitä, että unionin tuomioistuimet voivat muuttaa kanteen kohteena olevaa toimea, jopa silloin, kun sitä ei kumota, ja ottaa huomioon kaikki tosiseikat muuttaakseen esimerkiksi kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi maksettavaksi määrätyn sakon määrää.

Tästä seuraa, että se seikka, että sellaisilla aloilla, joilla komissiolla on harkintavaltaa, kuten sakon määrän korottamisen määrittämisessä kilpailusääntöjen rikkomisen keston tai sakon ehkäisevän vaikutuksen turvaamista koskevan välttämättömyyden perusteella tai yrityksen hallinnollisen menettelyn aikana tapahtuneen yhteistyön laadun ja hyödyllisyyden arvioinnissa erityisesti verrattuna muihin yrityksiin, kumoamiskanteen yhteydessä SEUT 263 artiklan nojalla toteutettu laillisuusvalvonta rajoittuu sen tutkimiseen, ettei asiassa ole tehty ilmeistä arviointivirhettä, ei kuitenkaan lähtökohtaisesti vaikuta siihen, että unionin tuomioistuimet käyttävät täyttä harkintavaltaansa.

Unionin tuomioistuimilla on toimivalta niille annetun täyden harkintavallan nojalla arvioida, onko sakkojen suuruus asianmukainen tilanteesta riippuen joko asetuksen N:o 17 15 artiklan 4 kohdassa tai asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan alakohdassa vahvistettujen kriteerien mukaisesti. Tämä arviointi voi edellyttää sellaisten lisätietojen esittämistä tai huomioon ottamista, joita ei ole mainittu komission päätöksessä, jolla määrättiin sakkoja.

(ks. 208 ja 209 kohta)

14. Väitetiedoksiannon perusteella niiden, joita asia koskee, on voitava tosiasiallisesti saada tieto siitä, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen, ja kyseistä vaatimusta noudatetaan, jos lopullisessa päätöksessä ei aseteta asianomaisten henkilöiden vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia ja jos siinä esitetään ainoastaan ne tosiseikat, joista asianomaisilla henkilöillä on ollut mahdollisuus antaa selvitys.

Vaikka kilpailusääntöjen rikkomiset, joihin yrityksen väitetään päätöksessä syyllistyneen, eivät voi olla erilaisia kuin väitetiedoksiannossa todetut rikkomiset, asia ei kuitenkaan ole näin siltä osin kuin on kyse esitetyistä tosiseikoista, sillä niiden osalta on riittävää, että kyseessä olevilla yrityksillä on ollut tilaisuus esittää huomautuksensa kaikista tosiseikoista, jotka on luettu niiden syyksi. Missään säännöksessä ei nimittäin kielletä komissiota antamasta asianosaisille tiedoksi väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen uusia asiakirjoja, joiden komissio katsoo tukevan väitteitänsä, kunhan komissio antaa yrityksille tarpeeksi aikaa huomautusten esittämiselle niiden suhteen.

(ks. 238 kohta)

15. Vaikka on totta, että päivän, jolloin todisteet toimitettiin komissiolle, perusteella ne on määritettävä todisteiksi, joilla on merkittävä lisäarvo, on todettava, että siltä osin kuin tämä määritelmä riippuu komission asiakirja-aineistossa näiden todisteiden saapumispäivänä jo olevista todisteista, ainoastaan se seikka, että nämä seikat esitettiin väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen, ei sulje pois sitä, että niillä voi vielä olla merkittävä lisäarvo siitä huolimatta, että hallinnollinen menettely on edennyt myöhempään vaiheeseen. Yritys voi etenkin sakkoimmuniteetista ja sakkojen määrän alentamisesta kartelliasioissa annettuun tiedonantoon perustuvassa vaatimuksessa, joka on esitetty väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen, keskittyä tosiseikkoihin, joita ei sen näkemyksen mukaan ei ole osoitettu oikeudellisesti riittävällä tavalla, jotta se voisi antaa merkittävää lisäarvoa suhteessa komission hallussa jo oleviin todisteisiin.

Yhteistyötä koskevan tiedonannon 26 kohdassa lisäksi ainoastaan todetaan komissiolle kuuluva menettelyllinen velvollisuus. Siinä ei todeta, että kaikki yrityksen yhteistyö kilpailusääntöjen rikkomisen osoittamiseksi on välttämättä täysin arvotonta, jos se on tapahtunut vasta väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen. Tällainen yhteistyö voi olla hyvin hyödyllistä, kun kyse on komissiolle aikaisemmin tuntemattomista tosiseikoista ja kun ne liittyvät suoraan epäillyn kartellin vakavuuteen tai kestoon.

(ks. 239 ja 240 kohta)