ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
35.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi aluksi valituksenalaisen tuomion 82 ja 83 kohdassa EY 249 artiklan kolmanteen kohtaan (josta on tullut SEUT 288 artiklan kolmas kohta) ja katsoi, että kun kyseessä on ympäristön ala, jota säännellään EY 174–EY176 artiklassa (joista on tullut SEUT 191–SEUT193 artikla), unionin ja jäsenvaltioiden välinen toimivalta on jaettu. Se päätteli tästä, että jos ei ole annettu yhteisön säännöstä, jossa vahvistetaan selkeästi ja täsmällisesti muoto ja keinot, joita jäsenvaltion on käytettävä, jäsenvaltiolla on pääsääntöisesti täysi vapaus valita nämä muodot ja keinot ja että komission tehtävänä on siten näyttää oikeudellisesti riittävällä tavalla, että jäsenvaltion toteuttamat toimenpiteet ovat unionin oikeuden vastaisia. Seuraavaksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 85–88 kohdassa, että jäsenvaltioilla on ainoina toimivalta laatia kansallinen jakosuunnitelma ja tehdä lopulliset päätökset päästöoikeuksien kokonaismäärästä ja että niillä on tietty liikkumavara tämän toimivallan käytössä. Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi komission toimivallan osalta valituksenalaisen tuomion 89 kohdassa, että direktiivin 9 artiklan 3 kohdan säännöksistä ilmenee yksiselitteisesti, että komission valvontavalta on hyvin rajallinen ja että komissiolla on vain toimivalta tarkastaa, että jäsenvaltion kansallinen jakosuunnitelma on direktiivin liitteessä III olevien perusteiden ja 10 artiklan säännösten mukainen.
89.

Valittaja on oikeassa todetessaan, että yhteisöjen tuomioistuimen suuri jaosto on antanut tämän tuomion, ( 23 ) ja tämän seikan on saatava enemmän painoarvoa arvioitaessa myöhempien, muussa kokoonpanossa annettujen tuomioiden arvoa. Asioiden jakautumista yhteisöjen tuomioistuimen eri kokoonpanojen ratkaistavaksi ei kuitenkaan ole asian merkittävyyden arvioinnissa varma sääntö, koska asian käsittelevän jaoston nimeäminen tapahtuu tilanteessa, jossa ei aina kyetä arvioimaan lopullisen tuomion merkittävyyttä; usein tämä selviää vasta julkisasiamiehen esitettyä ratkaisuehdotuksensa tai tuomioharkinnassa. Molemmissa tapauksissa asian siirtämisestä suurelle jaostolle aiheutuisi enemmän hankaluuksia kuin siitä, että alkuperäinen asiasta vastaava kokoonpano ratkaisee asian nopeasti. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön pätevyys ei tästä syystä riipu siitä, missä jaostossa asia on käsitelty, vaikka tämä ei sinällään vaikuta suuren jaoston tai tuomioistuimen täysistunnossaan antamien tuomioiden korostettuun auktoriteettiin. Tietyssä mielessä olisi käytännöllistä, että merkityksellisimmät tuomiot ja niihin tehtävät muutokset annettaisiin suuressa jaostossa. On myös muistettava, että Baby-Dry-tapauksessa annettu tuomio on jäänyt yksittäistapaukseksi, sillä on useita tuomioita, joilla siinä tarkoitettuja edellytyksiä on muutettu, ja tämä antaa näille tuomioille lisää painoarvoa, vaikka ne on ratkaistu pienemmässä kokoonpanossa.
9.

Mielestäni tähän kysymykseen on vastattava myöntävästi. Vaikka on totta, että sijoittautumisvapautta koskevassa oikeuskäytännössä on lähinnä keskitytty siihen, miten jäsenvaltion toimenpiteet vaikuttavat toisen jäsenvaltion kansalaisen mahdollisuuteen sijoittautua kyseiseen jäsenvaltioon, yhteisön oikeudessa tapahtunut kehitys, joka koskee kansallisten tuomioiden täytäntöönpanoa muissa jäsenvaltioissa ja josta on esimerkkinä asetus N:o 44/2001, ( 2 ) on merkinnyt sitä, että kansallista lainsäädäntöä koskevia kysymyksiä koskevilla kansallisten tuomioistuinten tuomioilla, joiden vaikutukset ulottuvat rajojen yli, voi enenevissä määrin olla vaikutuksia sijoittautumisvapauteen toisessa jäsenvaltiossa myös kyseisen valtion tai kolmannen jäsenvaltion kansalaisten osalta. Esimerkiksi kun on kyse immissio-oikeuteen liittyvistä ratkaisuista, yhteisön oikeus aiheuttaa sen, että valtion A tuomioistuinten antamat tuomiot, jotka koskevat valtiossa A aiheutunutta haittaa, joka on peräisin valtiosta B, pannaan todennäköisemmin täytäntöön valtion B tuomioistuimissa. Näin ollen valtion A tuomioistuinten päätösten rajat ylittävä vaikutus immission kaltaisilla aloilla voi estää valtion C kansalaisten sijoittautumisvapauden käyttämistä valtiossa B tai tehdä se vähemmän houkuttelevaksi, koska sen vuoksi valtioon B sijoittautuneet yritykset ovat alttiimpia valtion A oikeuden mukaisille vahingonkorvausvaatimuksille tai määräyksille. Tämä vaikutus on erityisen todennäköisesti kielteinen rajat ylittävissä tilanteissa, joissa valtioon A sijoittautuneet yritykset, mutta eivät valtioon B sijoittautuneet yritykset, voivat hyötyä poikkeuksista, jotka vähentävät niiden tätä koskevaa alttiutta.
130.

Viidennessä valitusperusteessaan komissio väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että oli olemassa erityisiä seikkoja, jotka kaikki johtuivat neuvoston tai komission toiminnasta ja edellyttivät, että riidanalaisessa päätöksessä on asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdan v alakohdan sovellettavuutta koskevat erityiset perustelut, vaikka voimassa olevan tai uuden valtiontuen käsite on luonteeltaan objektiivinen eikä saa olla riippuvainen toimielinten toiminnasta tai lausunnoista varsinkaan siksi, että tällainen toiminta tai tällaiset lausunnot eivät kuulu tukien valvontamenettelyyn. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on siis komission mukaan kumonnut kannan, jonka yhteisöjen tuomioistuin omaksui yhdistetyissä asioissa Belgia ja Forum 187 vastaan komissio 22.6.2006 antamassaan tuomiossa. ( 48 )
109.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa College van Beroep voor het bedrijfslevenin kysymyksiin seuraavasti: „1) a) Yhdenmukaistetulla menettelytavalla on EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kilpailunvastainen tarkoitus, jos se on sisältönsä ja tavoitteensa sekä oikeudellisen ja taloudellisen asiayhteytensä perusteella konkreettisesti omiaan estämään kilpailun yhteismarkkinoilla tai rajoittamaan tai vääristämään sitä. Tällaisen kilpailun esteen, rajoituksen tai vääristymisen todellisella syntymisellä on siinä yhteydessä yhtä vähän merkitystä kuin menettelytapojen yhtenäistämisen välittömällä yhteydellä loppukuluttajahintoihin. b) Kilpailijoiden väliseen liiketoimia koskevien luottamuksellisten tietojen vaihtamiseen liittyy kilpailunvastainen tarkoitus, jos tietojenvaihto on omiaan poistamaan olemassa olevan epävarmuuden osallistujina olevien yritysten odotettavissa olevasta markkinakäyttäytymisestä ja siten kiertämään vapaan kilpailun pelisäännöt. 2) a) Kansallisten tuomioistuinten oikeudenkäynneissä näyttökynnys EY 81 artiklan rikkomisen toteennäyttämisessä perustuu asianomaiseen kansalliseen oikeuteen, missä yhteydessä on otettava huomioon vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteet sekä yhteisön oikeuden yleiset oikeusperiaatteet. b) Tehokkuusperiaatteen mukaan EY 81 artiklan rikkomisesta esitettävälle näytölle ei saa asettaa niin ankaria vaatimuksia, että tällaisen näytön esittämisestä tulisi suhteettoman vaikeaa tai käytännössä mahdotonta. Kansalliset tuomioistuimet eivät saa etenkään jättää huomiotta kilpailusääntöjen rikkomisten toteamiselle tyypillisiä erityispiirteitä näytön esittämisen osalta, ja niiden on sallittava kokemussääntöihin turvautuminen tyypillistä tapahtumien kulkua arvioitaessa. c) Myös kansallisissa tuomioistuimissa on pidettävä lähtökohtana sitä, että yhdenmukaistamiseen osallistuneet ja edelleen markkinoilla toimivat yritykset ottavat huomioon kilpailijoidensa kanssa vaihtamansa tiedot markkinakäyttäytymistään määrittäessään, jollei asianomaisten yritysten esittämästä vastanäytöstä, jonka esittäminen kuuluu niille, muuta johdu. 3) Silloinkin, kun kyseessä on vain kertaluonteinen edelleen markkinoilla toimivien kilpailijoiden välinen yhdenmukaistaminen, voidaan olettaa, että tämä yhdenmukaistaminen on vaikuttanut niiden markkinakäyttäytymiseen, mutta tästä voidaan esittää vastanäyttöä. Tällainen olettama on voimassa erityisesti silloin, kun riidan kohteena on ainoastaan satunnainen yhdenmukaistaminen, joka koskee osallistujien markkinakäyttäytymisen kertaluonteista mukauttamista yhden ainoan kilpailutekijän osalta.“
8.

Valtiosopimusoikeutta koskevan Wienin yleissopimuksen ( 14 ) 31 artiklassa on sopimuksen tulkintaa koskeva yleinen sääntö: ”1. Valtiosopimusta on tulkittava vilpittömässä mielessä ja antamalla valtiosopimuksessa käytetyille sanonnoille niille kuuluvassa yhteydessä niiden tavallinen merkitys, sekä valtiosopimuksen tarkoituksen ja päämäärän valossa. 2. Valtiosopimusta tulkittaessa yhteys käsittää paitsi tekstin, johon sisältyy valtiosopimuksen johdanto ja liitteet: (a) jokaisen sellaisen valtiosopimukseen liittyvän sopimuksen, joka on tehty kaikkien osapuolten välillä valtiosopimuksen tekemisen yhteydessä; (b) jokaisen asiakirjan, jonka yksi tai useampi osapuoli on tehnyt valtiosopimuksen tekemisen yhteydessä ja jonka muut osapuolet ovat hyväksyneet valtiosopimusta koskevana asiakirjana. 3. Yhteyden lisäksi tulee ottaa huomioon: (a) jokainen myöhempi osapuolten välillä tehty sopimus, joka koskee valtiosopimuksen tulkintaa tai sen määräysten soveltamista; (b) jokainen myöhempi valtiosopimusta sovellettaessa noudatettu käytäntö, joka osoittaa osapuolten välisen yhteisymmärryksen valtiosopimuksen tulkinnasta; (c) kaikki osapuolten välisissä suhteissa sovellettavissa olevan kansainvälisen oikeuden asiaanvaikuttavat säännöt. 4. Valtiosopimuksessa käytetylle sanonnalle on annettava erityinen merkitys, jos on osoitettavissa, että osapuolet ovat sitä tarkoittaneet.”
114.

Näissä olosuhteissa on mielestäni vaikea hyväksyä sitä, että komissio olisi voinut antaa KFF:lle täsmällisiä vakuutteluja, jotka saattoivat perustaa luottamuksen siihen, että cfa-järjestelmä on yhteensoveltuva yhteisön oikeuden kanssa. Tämän luottamuksen perustaminen päätökseen, jonka komissio on tehnyt toisen kansallisen verojärjestelmän suhteen, vahingoittaa lisäksi perustamissopimuksen mukaista ilmoitusvelvollisuutta sekä koko ennakkovalvontajärjestelmää, jonka komissio on ottanut käyttöön valtiontukien valvonnan yhteydessä.
75.

Olennaista tarkastelussani on siis se, ettei ole olemassa yksinkertaista, ratkaisevaa kriteeriä, jonka perusteella voitaisiin katsoa, onko tavaramerkkihakemus tehty vilpillisessä mielessä. Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt hyvin monenlaiset eri olosuhteet, joiden on väitetty tyhjentävästi rajaavan vilpillisen mielen käsitteen, ovat todellisuudessa kuvaavia esimerkkejä tästä käsitteestä. Vilpillinen mieli on subjektiivinen tila – rehellisen menettelytavan vaatimusten tai eettisten periaatteiden vastainen aikomus – joka on todettavissa objektiivisen näytön perusteella ja arvioitava tapauskohtaisesti. Se edellyttää ainakin tietoa olosuhteista, joiden perusteella rehellisen menettelytavan vaatimusten tai eettisten periaatteiden vastaisuus voidaan päätellä. Se, onko tavaramerkin hakijalla tällaista tietoa, voidaan ratkaista sen perusteella, mikä on kyseisellä talouden alalla yleisesti tunnettua, jos suoraa näyttöä ei ole. Aikomus estää kilpailijoita jatkamasta sellaisten rekisteröimättömien merkkien käyttämistä, joita niillä on tähän asti ollut oikeus käyttää ja joita ne ovat voineet puolustaa muilla tällaisilla merkeillä käytävää kilpailua vastaan, viittaa vilpilliseen mieleen. Arvioinnissa on kuitenkin otettava huomioon kaikki asian kannalta merkitykselliset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka saattaisivat oikeuttaa tällaisen aikomuksen tai päinvastoin korostaa sen epärehellisyyttä tai epäeettisyyttä.
135.

Kuten suhteellisuusperiaatteen yhteydessä, myös syrjintäkieltoa tarkasteltaessa on kuitenkin huomioitava, että yhteisön lainsäätäjällä on käytettävissään arviointi ja liikkumavara (harkintavalta). ( 45 ) Yhteisön lainsäätäjän on kuitenkin perustettava valintansa objektiivisiin ja asianomaisen lainsäädännön päämäärän kannalta tarkoituksenmukaisiin perusteisiin, ja sen on otettava huomioon kaikki tosiseikat sekä kyseessä olevan toimen toteuttamishetkellä käytettävissä olevat tekniset ja tieteelliset tiedot. ( 46 ) Lainsäädännön päätavoitteen lisäksi yhteisön lainsäätäjän on otettava täysimääräisesti huomioon esillä olevat intressit. ( 47 )
47.

Sitä vastoin esillä olevassa asiassa oikeudenkäynti tuomiovaltion tuomioistuimessa on huomattavan monimutkainen. Vastaajaa kuultiin toistuvasti oikeudenkäynnin eri vaiheissa ja, sikäli kuin on havaittavissa, hänen käytettävissään oli monenlaisia oikeussuojakeinoja. Lisäksi väliaikaiseen oikeussuojaan liittyvät erilaiset toimenpiteet (freezing order, disclosure orders, unless orders) näyttävät liittyvän läheisesti pääasian oikeudenkäyntiin ja siten annettuun yksipuoliseen tuomioon (default judgment). Pohjimmiltaan niillä pyritään siihen, että kantajan voittaessa asian tuomio on mahdollista panna täytäntöön. Tämän vuoksi olisi riittämätöntä tarkastella pelkästään yksipuolista tuomiota sisällyttämättä oikeudenkäynnin edeltäviä vaiheita oikeusjärjestyksen perusteiden tarkasteluun. Sen sijaan on otettava huomioon oikeudenkäynti kokonaisuudessaan ( 26 ) ja tarkasteltava kysymystä kaikkien seikkojen perusteella. ( 27 )
36.

Toisaalta jäsenvaltioiden edellytetään ottavan huomioon ”kaikki asiaan vaikuttavat seikat”, kun ne arvioivat myönnettävän hyvityksen kohtuullisuutta. Tässä tapauksessa ”seikoilla” ei voida kuitenkaan viitata kaikkiin ajateltavissa oleviin tosiseikkoihin, vaan ne on rajoitettava koskemaan niitä tekijöitä, joilla on merkitystä edustajan ja päämiehen väliselle sopimussuhteelle. Se, missä määrin voidaan katsoa, että emoyhtiön tytäryhtiön edustajalla on suhde tähän emoyhtiöön sillä perusteella, että hänellä on sopimus päämieheen, on kysymys, joka on ratkaistava kansallisen lainsäädännön perusteella ja siten, että otetaan tapauskohtaisesti huomioon edustajan ja päämiehen erityinen sopimussuhde ja sen mahdolliset yhteydet emoyhtiöön. Jos kansallisessa lainsäädännössä ei luoda tällaista suhdetta edustajan ja hänen päämiehensä emoyhtiön välille, tällaiselle emoyhtiölle koituvia tuottoja ei voida pitää 17 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettuna seikkana.
105.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Verwaltungsgericht Stuttgartille seuraavasti: 1) Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisellä assosiaatiosopimuksella, jonka yhtäältä Turkin tasavalta ja toisaalta ETY:n jäsenvaltiot ja yhteisö allekirjoittivat Ankarassa 12.9.1963, perustetun assosiaationeuvoston 19.9.1980 assosiaation kehittämisestä tekemän päätöksen N:o 1/80 määräykset ovat sovellettavissa turkkilaisen työntekijän lapseen silloin, kun kyseinen työntekijä on saapunut vastaanottavan jäsenvaltion alueelle poliittisena pakolaisena. 2) Päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäistä luetelmakohtaa on tulkittava siten, että turkkilaisen työntekijän lapsi voi vedota tässä määräyksessä myönnettyihin oikeuksiin silloin, kun työntekijä on vaaditun kolmen vuoden jakson aikana ollut työssä kaksi vuotta ja kuusi kuukautta ja työttömänä kuuden jäljelle jäävän kuukauden ajan. 3) Päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäistä luetelmakohtaa on tulkittava siten, että jos turkkilainen työntekijä on saanut poliittisen pakolaisen asemansa vilpillisen menettelyn perusteella, hänen perheenjäsenensä voi vedota kyseisessä määräyksessä myönnettyihin oikeuksiin vain, jos tämän työntekijän oleskelulupa on peruutettu vasta sen jälkeen, kun vaadittu kolmen vuoden yhdessäasumisjakso on päättynyt.
73.

Tämän vuoksi ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Bundesfinanzhofin esittämiin kysymyksiin seuraavasti: 1) Koska Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta 18.12.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettu vanhentumisaika on menettelyllinen eikä aineellisoikeudellinen, tätä vanhentumisaikaa sovelletaan, vaikka kysymyksessä oleva väärinkäytös olisi tehty tai päättynyt ennen asetuksen voimaantuloa. 2) Asetuksen 3 artiklan 1 kohdan mukainen vanhentumisaika on yleensä sovellettavissa sekä väärinkäytöksen perusteella myönnetyn vientituen takaisinperinnän kaltaisiin hallinnollisiin toimenpiteisiin että hallinnollisiin seuraamuksiin. 3) Asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 3 kohtaa sovelletaan kansallisessa lainsäädännössä ennen kyseisen asetuksen säätämistä vahvistettuihin pitempiin vanhentumisaikoihin, kunhan nämä vanhentumisajat olivat tai ovat erityisesti sovellettavissa asetuksen soveltamisalaan kuuluviin menettelyihin ja kunhan ne ovat yhteisön oikeuden yleisten periaatteiden mukaisia.
33.

Ranskalainen yhtiö, jolla on omistusosuuksia ulkomaille sijoittautuneen tytäryhtiön välityksellä, on kuitenkin epäedullisessa asemassa myös katkeamattoman ketjun muodostaman edellytyksen vuoksi. Yksin tämä seikka on ennakkoratkaisukysymyksen kohteena, kuten edellä jo mainittiin. Ranskalaiset emoyhtiöt, joilla on ulkomaille sijoittautunut tytäryhtiö, joutuvat säännöllisesti sellaiseen tilanteeseen, että niiden on pyydettävä konserniverotusta ilman tytäryhtiötä, koska ulkomaiset tytäryhtiöt on jo etukäteen suljettu järjestelmän ulkopuolelle. Puhtaasti kotimaiset konsernit sitä vastoin voivat ilman muuta muodostaa katkeamattoman ketjun.
33.

Vaikka jäsenvaltioiden perustuslaillisen ominaislaadun arvossa pitäminen saattaa siis muodostaa oikeutetun intressin, joka voi lähtökohtaisesti olla perusteena yhteisön oikeudessa asetettuja velvoitteita koskevalle rajoitukselle, saako jäsenvaltio sitä suuremmalla syyllä vedota siihen perustellakseen arviointinsa perustuslaillisista toimenpiteistä, joiden on täydennettävä yhteisön lainsäädäntöä sen takaamiseksi, että sen alueella noudatetaan yhteisön lainsäädännössä vahvistettuja tai sen taustalla olevia periaatteita ja sääntöjä. On kuitenkin tarkennettava, ettei tätä jäsenvaltioiden perustuslaillisen ominaislaadun arvossa pitämistä voida ymmärtää siten, että kaikkia kansallisia perustuslain sääntöjä on ehdottomasti kunnioitettava. Jos näin olisi, kansalliset perustuslait saattaisivat muodostua keinoksi, jolla jäsenvaltiot voivat jättää noudattamatta yhteisön oikeutta määrätyillä aloilla. ( 36 ) Se voisi lisäksi johtaa jäsenvaltioiden väliseen syrjintään sen perusteella, minkä sisällön kukin niistä on antanut kansallisille perustuslaeilleen. Samalla tavoin kuin yhteisön oikeudessa otetaan huomioon jäsenvaltioiden perustuslaillinen ominaislaatu, samalla tavoin kansallisen perustuslain on mukauduttava yhteisön oikeusjärjestyksen vaatimuksiin. Esillä olevassa asiassa kansalliset perustuslain säännöt voidaan ottaa huomioon siltä osin kuin ne kuuluvat sen harkintavallan piiriin, joka jäsenvaltioilla on niiden varmistaessa direktiivissä vahvistetun yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattamisen. Mainittua harkintavaltaa on kuitenkin käytettävä kyseisellä periaatteella ja direktiivillä itsellään vahvistetuissa rajoissa. Kansallisella perustuslain säännöllä on siis esillä olevassa asiassa merkitystä sen kansallisen asiayhteyden yksilöimiseksi, jossa on sovellettava julkista hankintaa koskevan sopimuksen ehdokkaiden yhdenvertaista kohtelua koskevaa periaatetta, jotta kyseisessä asiayhteydessä voidaan määrittää eturistiriidan riskit ja lopuksi jotta voidaan arvioida se merkitys, joka kansallisessa oikeusjärjestyksessä on annettava näiden eturistiriitojen ehkäisemiselle, ja näin ollen se lainsäädännön taso, jolla tämä ehkäiseminen on toteutettava.
16.

On kuitenkin epäselvää, onko kansallisella tuomioistuimella oikeus esittää ennakkoratkaisupyyntöjä. Euroopan unionin virallisessa lehdessä on nimittäin julkaistu erilaisia ilmoituksia kansallisten tuomioistuinten oikeudesta esittää ennakkoratkaisupyyntöjä. Ensin ilmoitettiin, että Unkari on hyväksynyt yhteisöjen tuomioistuimen toimivallan EU 35 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaisesti. ( 5 ) Tämän määräyksen nojalla pelkästään viimeisenä oikeusasteena asiaa käsittelevillä tuomioistuimilla on oikeus esittää ennakkoratkaisupyyntöjä. Sen jälkeen, kun nyt esillä oleva ennakkoratkaisupyyntö oli saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen, ilmoitettiin, että Unkari on ”peruuttanut” tämän ensimmäisen julistuksen ja julistanut sen sijaan hyväksyvänsä yhteisöjen tuomioistuimen toimivallan EU 35 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisesti. Tämän määräyksen nojalla kaikilla kansallisilla tuomioistuimilla on oikeus esittää unionin oikeutta koskevia ennakkoratkaisupyyntöjä. ( 6 )
17.

ELPA/ETHEAM lähetti MOTOElle 6.7.2000 kirjeen, jossa todettiin seuraavaa: ”1. Lainsäädännön mukaan moottoripyörien mestaruus-, cup- ja palkintokilpailut järjestää ETHEAM, jonka on tähän valtuuttanut ELPA, joka on Kansainvälisen moottoripyöräliiton ainoa laillinen edustaja Kreikassa. 2. Jos jokin elin tai seura, joka täyttää edellytykset, joiden on täytyttävä kilpailujen järjestämiseksi ja toimeenpanemiseksi, haluaa, että jokin erityinen cup- tai palkintokilpailu julistetaan järjestettäväksi, sen on käännyttävä ETHEAMin puoleen ja ehdotettava tällaisen kilpailun julistamista. Sen jälkeen kun ETHEAM on tarkastanut, täyttääkö ehdotettu kilpailu edellytykset, se tekee vastaavan päätöksen sekä määrää myös kilpailujen toimeenpanon ehdoista noudattaen aina kansainvälisiä ja kansallisia säännöksiä. 3. Cup- tai palkintokilpailusarjaan on kuuluttava samankaltaisia kilpailuja, esimerkiksi ainoastaan scramble- tai endurokilpailuja. Kaikki yksittäiset tapahtumat, jotka eivät sisälly jo pidettäviksi julistettuihin mestaruus-, cup- tai palkintokilpailusarjoihin, voidaan luokitella ainoastaan ystävyyskilpailuiksi. 4. Jotta kilpailun järjestämistä myös cup- tai palkintokilpailusarjan yhteydessä voidaan puoltaa, jokaisen järjestäjän, joka on ottanut tehtäväkseen jonkin sellaisen kilpailun järjestämisen, joka lisätään tiettyyn cup- tai palkintokilpailusarjaan, on täytettävä edellytykset, jotka esitetään kansallisissa moottoripyöräkilpailujen kilpailusäännöissä ja ETHEAMin ohjekirjeissä. Lopuksi teidän on ymmärrettävä, että kun kilpailukauden keskellä pyydetään lisäkilpailujen järjestettäväksi julistamista, päivämäärät, joihin kilpailut on pyydetty sijoitettaviksi, eivät saa vaikuttaa ohjelmaan jo otettuihin kilpailuihin, ja näin on tehtävä kilpailijoiden ja järjestäjien edun takia. Edellä esitetyn tultua todetuksi ETHEAM on käytettävissänne, jos pyydätte mahdollisuutta, että jokin cup- tai palkintokilpailu julistetaan järjestettäväksi moottoripyöräkilpailuja koskevien kansallisten säännösten mukaisesti tänä vuonna, ja ETHEAM odottaa vuoden 2001 kilpailuohjelmaanne, jotta myös nämä kilpailut voidaan sisällyttää jokavuotiseen ohjelmaan. Ohjelmanne on toimitettava ETHEAMille/ELPAlle viimeistään 15.9.2000.”
22.

Perilliset ovat valittaneet Rechtbankin tuomiosta Hof van Beroepiin. He esittävät valituksensa tueksi lähinnä, että yhteisön oikeudella on välitön oikeusvaikutus ja että hallintoviranomaiset ovat velvollisia oikaisemaan yhteisön oikeuden vastaiset päätöksensä. WS:n 41 § ei voi estää yhteisön oikeuden täyttä vaikutusta. He vetoavat asiassa Barbier annettuun tuomioon ( 6 ) ja väittävät lisäksi, että WS:n 2 §:n 1 momentissa, luettuna yhdessä sen 18 §:n kanssa, Belgiassa asuvien ja ulkomailla asuvien välille tehty erottelu on pääomien vapaata liikkuvuutta koskevien perustamissopimuksen määräysten vastainen. He väittävät myös, että nämä WS:n säännökset aiheuttavat haittaa muuttamista asumaan toiseen jäsenvaltioon koskevalle oikeudelle ja ovat EY 12 artiklan vastaisia, kun sitä luetaan yhdessä EY 17 ja EY 18 artiklan kanssa. Belgian valtio, joka on perillisten vastapuolena pääasian oikeudenkäynnissä, kiistää pääomien vapaan liikkuvuuden rajoituksen ja väittää, että maassa asuvien ja ulkomailla asuvien tilanteet eivät ole rinnastettavissa toisiinsa.