YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (ensimmäinen jaosto)

6 päivänä heinäkuuta 1995

Asia T-36/93

Girish Ojha

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Henkilöstö — Yhteisön ulkopuolella oleva asemapaikka — Asemapaikan siirto komission toimipaikkaan — Kumoamiskanne — Aineettoman vahingon korvaaminen”

Täydellinen teksti ranskankielellä II-497

Aihe:

Kanne, jossa vaaditaan toisaalta kumoamaan komission päätös kantajan asemapaikan siirtämisestä komission Daccassa (Bangladeshissa) olevasta edustustosta komission toimipaikkaan Brysseliin, ja toisaalta komission velvoittamista maksamaan kantajalle vahingonkorvausta kärsityksi väitetystä aineettomasta vahingosta.

Lopputulos:

Hylkääminen.

Tuomion lyhennelmä

Kantajan asemapaikka oli komission edustusto Daccassa (Bangladeshissa).

Ulkosuhteista vastaavan pääosaston (DG I) Aasian osaston johtaja antoi tiedonannollaan 8.5.1992 kantajalle tiedoksi neljä valitusta, jotka koskivat kantajan virkatehtävissään Daccassa olevassa edustustossa osoittamaa sopimatonta käyttäytymistä.

DG I:n pohjoinen-etelä-suhteista vastaava pääjohtaja ilmoitti kantajalle aikomuksestaan pyytää kantajan asemapaikan siirtämistä Brysseliin; pääjohtaja korosti, ettei tämä toimenpide ole kurinpitotoimenpide eikä myöskään seuraus kantajan ammattitaidon kielteisestä arvioinnista.

Nimittävä viranomainen päätti 9.10.1992, että kantajan oli ryhdyttävä tarpeellisiin toimenpiteisiin Brysseliin palaamiseksi 1.11. alkaen. Kantaja teki tästä päätöksestä 19.10.1992 jättämällään kirjelmällä muistutuksen urakiertokomitealle.

Henkilöstöasioiden pääjohtaja ilmoitti tiedonannollaan 20.10.1992 kantajalle, että tämän muistutus oli hylättyjä antoi tälle tiedoksi samana päivänä tehdyn päätöksen kantajan asemapaikan siirtämisestä Brysseliin. Kantaja esitti 30.10.1992 valituksen, jossa vaadittiin peruuttamaan 20.10.1992 tehty päätös, jolla kantajan asemapaikka siirrettiin Brysseliin 1.11.1992 alkaen.

Kantaja esitti 3.11.1992”täydentävän” valituksen, jossa hän vaati ”20.10.1992 tehdyn päätöksen täytäntöönpanotoimien” peruuttamista.

Kantaja teki 5.11.1992 välitoimia koskevan hakemuksen, jossa vaadittiin 20.10.1992 tehdyn päätöksen täytäntöönpanon keskeyttämistä (asia T-95/92 R); kantaja nosti tuolloin lisäksi kanteen, jossa vaadittiin kumoamaan 20.10.1992 tehty päätös (asia T-95/92).

Ennen suullista käsittelyä kantaja sai henkilöstö- ja hallintoasioiden pääjohtajalta kirjeen, jossa kantajalle ilmoitettiin pääjohtajan aikomuksesta antaa kantajalle erityistoimeksianto Daccaan 23.11.-18.12.1992, jotta kantaja voisi huolehtia henkilökohtaisten tavaroidensa siirrosta Brysseliin.

Näiden vakuuttelujen jälkeen kantaja peruutti välitoimia koskevan hakemuksensa ja pääasiassa nostamansa kanteen samoin kuin 3.11.1992 tekemänsä ”täydentävän” valituksen.

Kantaja ilmoitti 18.12.1992 toimittamallaan telekopioviestillä komissiolle, että hänen oli pakko käynnistää uudestaan välitoimia koskeva menettely niiden vaikeuksien vuoksi, joita hän kohtasi muuttoa tehdessään. Samana päivänä lähettämällään telekopioviestillä henkilöstö- ja hallintoasioiden pääjohtaja ilmoitti kantajalle, että kantajan oleskelua Bangladeshissa jatketaan 31.12.1992 asti.

Kantaja nosti 1.6.1993 tämän kanteen 30.10.1992 tekemästänsä, 20.10.1992 tehtyä päätöstä koskevan valituksen epäsuorasta hylkäämisestä.

Kumoamisvaatimukset

Tutkittavaksi ottaminen

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että kuten ilmenee sen 22.1.1993 antamasta määräyksestä, joka koski asian T-95/92 poistamista rekisteristä, kantaja on 20.11.1992 pidetyssä suullisessa käsittelyssä ilmoittanut peruuttavansa välitoimia koskevan hakemuksensa ja pääasian kanteensa samoin kuin 3.11.1992 tekemänsä täydentävän valituksen, mutta että luopuminen ei koskenut 30.10.1992 pääasiassa esitettyä valitusta.

Näin ollen kantajan on katsottava peruuttaneen asiassa T-95/92 pelkästään ne oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa esitetyt vaatimukset, jotka sisältyivät hänen täydentävään valitukseensa, joka liittyi komission tekemiin, 20.10.1992 tehdyn päätöksen täytäntöönpanopäätöksiin, mutta kantajan ei ole katsottava peruuttaneen pääasiassa esittämäänsä valitusta.

Toisen tutkimatta jättämistä koskevan perusteen osalta, joka koskee sitä, ettei 20.10.1992 tehty päätös ole kantajalle vastainen toimenpide, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan virkamiehen vastaisina toimenpiteinä voidaan pitää niitä, jotka voivat vaikuttaa välittömästi virkamiehen oikeudelliseen asemaan ja jotka näin ollen ovat muita kuin pelkkiä yksikön sisäisiä järjestelytoimenpiteitä, jotka eivät vahingoita kyseessä olevan virkamiehen henkilöstösääntöjen mukaista asemaa.

Viittaukset: asia 32/68, Grasselli v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 10.12.1969 (Kok. 1969, s. 505); asia T-50/92, Fiorani v. parlamentti, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 8.6.1993 (Kok. 1993, s. II-555).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lisää, että vaikka jotkut toimenpiteet eivät vaikuta virkamiehen aineellisiin etuihin ja virka-asemaan, toimenpiteitä voidaan kuitenkin pitää virkamiehen vastaisina toimenpiteinä, jos ne vahingoittavat asianomaisen henkilön aineettomia etuja tai hänen tulevaisuuden näkymiään, ja että päätös virkamiehen asemapaikan siirtämisestä, minkä seurauksena virkamies joutuu tahtomattaan muuttamaan maasta toiseen, jopa maanosasta toiseen, on henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa ja 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu virkamiehen vastainen toimenpide; tällainen toimenpide on toteutettava tarpeellista valppautta ja erityistä huolellisuutta osoittaen ottaen huomioon erityisesti kyseessä olevan virkamiehen henkilökohtainen etu.

Viittaukset: asia 35/72, Kley v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 27.6.1973 (Kok. 1973, s. 679); asia 125/80, Aming v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 29.10.1981 (Kok. 1981, s. 2539); yhdistetyt asiat C-116/88 ja C-149/88, Hecq v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 7.3.1990 (Kok. 1990, s. I-599, 23 kohta).

Pääasia

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee urakiertomenettelyn ja perusteluvelvollisuuden rikkomista

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan niissä kanteissa esitetyillä vaatimuksilla, jotka virkamiehet esittävät yhteisöjen tuomioistuimissa nostamissa kanteissa, on oltava sama kohde kuin niillä vaatimuksilla, jotka on esitetty valituksessa ja ne voivat sisältää vain sellaisia riitautusperusteita, jotka perustuvat samaan syyhyn kuin valituksissa esitetyt riitautusperusteet. Kuitenkin vaikka yhteisön tuomioistuimissa esitetyt vaatimukset voivat sisältää vain ne riitautusperusteet, jotka perustuvat samaan syyhyn kuin valituksessa esitetyt riitautusperusteet, niitä voidaan kanteessa kehittää esittämällä oikeudellisia perusteita ja perusteluita, joiden ei välttämättä tarvitse sisältyä valitukseen, mutta jotka liittyvät siihen läheisesti.

Viittaukset; yhdistetyt asiat 23/87 ja 24/87, Aldinger ja Virgili v. parlamentti, yhteisöjen tuomioistuin 14.7.1988 (Kok. 1988, s. 4395, 15 kohta); asia T-58/91, Booss ja Fischer v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 3.3.1993 (Kok. 1993, s. II-147,83 kohta); asia T-4/92, Vardakas v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 30.3.1993 (Kok. 1993, s. II-357, 16 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että kantaja on 30.10.1992 tekemässään valituksessa riitauttanut 20.10.1992 tehtyä päätöstä edeltävän urakiertomenettelyn lainmukaisuuden, joten riitautusperuste, joka koskee urakiertokomitean puuttuvaa toimivaltaa tehdä valituksenalainen päätös, liittyy valitukseen välittömästi ja sitä voidaan pätevästi kehitellä tässä kanteessa.

Komission itsensä 26.7.1988 antamassa tiedonannossa vahvistamien menettelytapasääntöjen väitetyn rikkomisen osalta on todettava, että nimittävä viranomainen voi päättää yksittäisistä siirroista pääosaston esityksestä ja saatuaan urakiertokomitean lausunnon. Vaikka urakiertokomitean 22.9.1992 hyväksymissä johtopäätöksissä käytetään sanontoja kuten ”Ojhan asemapaikka siirretään yksikön edun vuoksi” tai ”henkilöstöasiain pääjohtaja päättää tämän toimenpiteen päivämäärästä”, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että tässä tapauksessa tämän päätöksentekovaltaa vailla olevan toimielimen pelkästään neuvoa-antavaa toimivaltaa ei ole rikottu.

Toisen väitteen osalta, joka koskee valituksenalaisen päätöksen riittämätöntä perustelemista, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa, että perusteluvelvollisuuden laajuutta on kussakin tapauksessa arvioitava tosiasiallisten olosuhteiden perusteella. Päätös on varsinkin silloin riittävästi perusteltu, kun kanteen kohteena oleva päätös on tehty asianomaisen virkamiehen tuntemassa asiayhteydessä ja virkamies voi päätöksen perusteella ymmärtää häntä koskevan toimenpiteen merkityksen.

Viittaukset: asia 69/83, Lux v. tilintarkastustuomioistuin, yhteisöjen tuomioistun 21.6.1984 (Kok. 1984, s. 2447, 36 kohta); asia C-169/88, Prelle v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 13.12.1989 (Kok. 1989, s. 4335, 9 kohta); asia T-80/92, Turner v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 16.12.1993 (Kok. 1993, s. II-1465, 62 kohta); edellä mainittu asia Hecq v. komissio.

Asiassa on selvitetty, että ennen valituksenalaisen päätöksen tekemista kantajalle ilmoitettiin hänen asemapaikkansa siirtämistä koskevasta suunnitelmasta kirjeitse 13.7.1992 sen jälkeen, kun pääjohtajan avustaja oli ensin henkilökohtaisesti ilmoittanut kantajalle asiasta, ja että kantaja kävi asiasta useita keskusteluja eri henkilöiden kanssa. Sen jälkeen kun päätös hänen asemapaikkansa siirtämisestä työllisyydestä, työmarkkinasuhteista ja sosiaaliasioista vastaavaan pääosastoon (DG V) Brysseliin oli 19.10.1992 tehty, kantaja teki asiasta muistutuksen 19.10.1992 lähettämällään telekopioviestillä.

Nämä seikat huomioon ottaen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että kantaja on pystynyt arvioimaan valituksenalaisen päätöksen lainmukaisuutta ja paikkansapitävyyttä sekä näin ollen turvautumaan henkilöstösääntöjen 91 artiklassa määrättyyn tuomioistuinvalvontaan.

Sen väitteen osalta, joka koskee sitä, että komissio on rikkonut velvollisuuttaan etukäteen tarjota asianomaisille henkilöille jatkuvaa diplomaattisia seikkoja koskevaa koulutusta silloin kun henkilöille osoitetaan asemapaikka yhteisön ulkopuolella, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, ettei 26.7.1988 annetun tiedonannon missään säännöksessä aseteta komissiolle tällaista velvollisuutta; ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että ottaen huomioon komission yhteisön ulkopuolella sijaitsevien yksiköiden tehtävän luonne, komissiolta ei voida vaatia, että se takaa sinne osoitetuille virkamiehineen diplomaattisia seikkoja koskevaa koulutusta muutoin kuin olemassa olevien mahdollisuuksien sallimassa laajuudessa. Joka tapauksessa tällaisen koulutuksen antamisen laiminlyönti ei tee lainvastaiseksi nimittävän viranomaisen yksikön edun vuoksi tekemiä henkilöstöhallintoa koskevia päätöksiä.

Sen perusteen osalta, joka koskee urakiertokomiteassa tapahtuneen muistutusmenettelyn sääntöjenvastaista kulkua, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, ettei henkilöstösäännöissä vaadita, että kaikissa yhteyksissä olisi käytössä menettely, jossa vastapuolta kuultaisiin ja jossa henkilöstöhallinnon olisi kuultava jokaista virkamiestä aina ennen virkamiestä koskevaa päätöksen tekemistä, ja että koska henkilöstösäännöissä ei ole asiaa koskevaa nimenomaista määräystä, henkilöstöhallinnolla ei periaatteessa ole tällaista velvollisuutta.

Viittaukset: edellä mainittu asia Lux v. tilintarkastustuomioistuinko kohta; edellä mainittu asia Prelle v. komissio, 9 kohta; edellä mainittu asia Arning v. komissio; edellä mainittu asia Hecq v. komissio; edellä mainittu asia Turner v. komissio, 62 kohta; edellä mainittu asia Fiorani v. komissio, 36 kohta.

Toinen peruste, joka koskee huolenpitovelvollisuuden, luottamuksensuojan ja puolustautumisoikeuksien samoin kuin henkilöstösääntöjen 24 artiklan rikkomista

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa ensinnäkin, että yhteisön toimielimillä on laaja harkintavalta yksikköjensä järjestämisessä, edellyttäen kuitenkin, että asemapaikan osoittaminen virkamiehille tapahtuu yksikön edun perusteella ja toimien samanarvoisuutta noudattaen. Silloin kun tällainen toimenpide ei vahingoita virkamiehen henkilöstösääntöjen mukaista asemaa tai palkkaluokan ja toimen välistä vastaavuusperiaatetta, henkilöstöhallinnon ei tarvitse kuulla ennakolta asianomaista henkilöä.

Viittaukset: edellä mainittu asia Hecq v. komissio.

Toiseksi on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan nimenomaisen määräyksen puuttuessa henkilöstösäännöistä vastapuolen kuulemiseen perustuvasta menettelystä, jossa henkilöstöhallinnon olisi kuultava jokaista virkamiestä ennen kuin se ryhtyy virkamiestä koskevaan toimenpiteeseen, henkilöstöhallinnolla ei periaatteessa ole tällaista velvollisuutta, joten henkilöstösääntöjen 90 artiklassa määrättyjä takeita on periaatteessa pidettävä riittävinä.

Kolmanneksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa, että virkamiehen siirtäminen kestämättömäksi muuttuneen hallinnollisen tilanteen päättämiseksi on yksikön edun vuoksi tehty toimenpide ja että virkamiehen asemapaikan siirtämistä koskeva päätös, jónica vuoksi virkamies joutuu tahtomattaan muuttamaan toiseen asemapaikkaan, on tehtävä tarpeellista valppautta ja erityistä huolellisuutta osoittaen ottaen huomioon erityisesti kyseessä olevan virkamiehen henkilökohtainen etu.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että päätös kantajan asemapaikan siirtämisestä komission toimipaikkaan Brysseliin ei merkitse kantajan virka-aseman muutosta eikä vaikuta mitenkään kantajan henkilöstösääntöjen mukaiseen asemaan, ja että komissio on, ilman että kantajan ammattitaitoa asetettaisiin kyseenalaiseksi, perustellut kiistanalaista päätöstä sillä, että kantaja ei ole osoittanut omaavansa niitä ominaisuuksia, jotka ovat välttämättömiä luonteeltaan diplomaattisen tehtävän hoitamisessa, joten kiistanalainen siirtotoimenpide on katsottava tehdyksi ainoastaan komission Daccassa olevan edustuston yksikön moitteettoman toiminnan edun ja erityisesti komission Daccassa olevan edustuston ja kyseisen kolmannen maan välisten suhteiden edun vuoksi.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että koska kyseessä on toimenpide, joka ei ole kurinpidollinen ja joka ei vaikuta kantajan henkilöstösääntöjen mukaiseen asemaan, kantaja ei voi vedota puolustautumisoikeuksiensa rikkomiseen. Näin ollen tämä väite on hylättävä.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että sama koskee väitettä siitä, ettei komissio olisi tehnyt selvitystä sen tutkimiseksi, ovatko kantajaa vastaan esitetyt väitteet perusteltuja. Vaikka henkilöstösääntöjen 24 artiklassa itse asiassa edellytetäänkin, että jos virkamiehen ammatillisesta luotettavuudesta esitetään vakavia moitteita, henkilöstöhallinto ryhtyy kaikkiin tarpeellisiin toimenpiteisiin sen selvittämiseksi, ovatko moitteet perusteltuja ja jos ne eivät sitä ole, hylkää ne ja ryhtyy kaikkiin tarvittaviin toimenpiteisiin loukatun maineen palauttamiseksi, henkilöstöhallinnolla on tämä selvittämisvelvollisuus vain, kun se päättää toisaalta aloittaa kurinpitomenettelyn asianomaista virkamiestä vastaan ja toisaalta ryhtyä kaikkiin tarpeellisiin toimenpiteisiin tässä suhteessa. Sen sijaan silloin, kun komissio päättää, ettei mainittua virkamiestä vastaan esitettyjen moitteiden vuoksi ole ryhdyttävä jatkotoimiin ja jotta tästä ei seuraisi mitään vahinkoa hänen ammatilliselle luotettavuudelleen, tällaisessa päätöksessä on yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan hylättävä kantajaa vastaan esitetyt moitteet ja palautettava näin hänen ammatillinen maineensa. Tässä tapauksessa on selvää, ettei komissio ole löytänyt kantajaa vastaan esitetyistä valituksista mitään syytä, jolla voitaisiin perustella kantajaa koskevan kurinpitomenettelyn aloittaminen.

Viittaukset: asia 53/72, Guiliot v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 11.7.1974 (Kok. 1974, s. 791, 3 kolua); asia 128/75, M. N. v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 18.10.1976 (Kok. 1976, s. 1567, 10 ja 15 kohta).

Sen väitteen osalta, että huolenpitoperiaatetta on rikottu päätöksessä, joka koskee kantajan asemapaikan siirtämistä Brysseliin, koska tässä 9.10.1992 tehdyssä ja sittemmin 20.10.1992 vahvistetussa päätöksessä, jossa määrättiin sen voimaantulopäiväksi 1.11.1992, ei annettu kantajalle riittävästi aikaa muutosta huolehtimiseen, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että tehdessään yksikön edun vuoksi päätöksen hallintoviranomainen voi joutua määräämään päätöksen voimaantulosta ilman aikarajoituksia silloin kun yksikön etuun liittyvät syyt vaativat tekemään näin.

Niinpä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että valituksenalaisen päätöksen laillisuuteen ei vaikuta se, että sen voimaantulopäiväksi on määrätty 1.11.1992.

Luottamuksensuojan rikkomista koskevan väitteen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kaikilla asianomaisilla henkilöillä, joilla toimielimen toimien vuoksi on syntynyt perusteltuja odotuksia, on mahdollisuus vedota luottamuksensuojan periaatteeseen.

Viittaukset: asia 289/91, Mavridis v. parlamentti, yhteisöjen tuomioistuin 19.5.1983 (Kok. 1983, s. 1731, 21 kohta); asia T-18/90, Jongen v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin7.5.1991 (Kok. 1991, s. II-187, 35 kohta).

Kuten jutun asiakirjoista ilmenee, kantajalle ei kuitenkaan ole voinut syntyä komission minkään toimenpiteen taikka toiminnan perusteella sellaisia odotuksia valituksenalaisen päätöksen tekemistä edeltävänä aikana. Koska kyseessä ovat sen sijaan komission kantajalle valituksenalaisen päätöksen tekemisen jälkeen esittämät vakuuttelut, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että vaikka komission toimista olisikin näin voinut syntyä kantajalle perusteltuja odotuksia, luottamuksensuojan periaatteen rikkomiseen ei voida menestyksellisesti vedota ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, ellei henkilöstösääntöjen 91 artiklan 2 kohdassa määrättyä oikeudenkäyntiä edeltävää menettelyä ole sitä ennen noudatettu. Tämän vuoksi tätä perustetta, joka koskee komission toimintaa ennen valituksenalaisen päätöksen tekemistä, ei voida ottaa tutkittavaksi oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn puuttuessa.

Viittaukset: asia T-47/933, C v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 27.10.1994 (Kok. H. 1994, s. II-743); asia T-79/92, Ditterich v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 1.12.1994 (Kok. H. 1994, s. II-907).

Kolmas peruste, joka koskee henkilöstösääntöjen 24 ja 26 artiklan rikkomista

Kantajalle annettavan ammatillisen täydennyskoulutuksen tarjoamisvelvollisuuden väitettyä rikkomista koskevan väitteen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa, että nimittävän viranomaisen päätöstä kantajan asemapaikan siirtämisestä Brysseliin on perusteltu vain niillä vaikeuksilla, joita kantajalla on ollut sopeutumisessa myös diplomaattisia tehtäviä sisältävien tehtäviensä asettamiin erityisvaatimuksiin ilman, että hänen ammattitaitoansa olisi varsinaisesti asetettu kyseenalaiseksi.

Henkilöstösääntöjen 26 artiklan väitettyä rikkomista koskevan väitteen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan henkilöstösääntöjen 26 artiklan tarkoituksena on taata virkamiehen puolustautumisoikeudet kun siinä määrätään, että nimittävän viranomaisen tekemiä päätöksiä, jotka koskevat virkamiehen hallinnollista asemaa ja uraa, ei voida perustaa sellaisiin virkamiehen toimintaa koskeviin tietoihin, joista ei ole mainintaa hänen henkilökohtaisessa asiakirjakansiossaan. Kuten on todettu, valituksenalainen päätös, joka on tehty ainoastaan yksikön edun vuoksi, ei ole kurinpitotoimi eikä sillä vaikuteta kantajan hallinnolliseen asemaan eikä hänen uraansa.

Viittaukset: asia T-82/89, Marcato v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 5.12.1990 (Kok. 1990, s. II-735, 78 kohta); asia T-76/92, Tsirimokos v. parlamentti, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 30.11.1993 (Kok. 1993, s. II-1281, 33-35 kohta); asia T-109/92, Lacruz Bassols v. yhteisöjen tuomioistuin, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 9.2.1994 (Kok. H. 1994, s. II-105, 68 kohta).

Neljäs peruste, joka koskee henkilöstösääntöjen 86 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen rikkomista

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa, että kuten yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, valituksenalaisen päätöksen kaltaista päätöstä virkamiehen asemapaikan siirtämisestä, joka on tehty yksikön edun vuoksi asianomaisen henkilön virka-asemaa tai henkilöstösäännöissä hänelle taattuja aineellisia oikeuksia muuttamatta, ei voida pitää peiteltynä kurinpidollisena rangaistuksena.

Viittaukset: edellä mainittu asia Hecq v. komissio.

Edellä esitetyn perusteella kumoamiskanne on hylättävä kokonaisuudessaan.

Vahingonkorvausvaatimukset

Tutkittavaksi ottaminen

Siltä osin kuin kantaja on vaatinut, että hänen päätöksensä nostaa erillinen kanne hänelle aiheutuneen taloudellisen vahingon korvaamisesta hyväksyttäisiin, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, ettei sillä ole toimivaltaa hyväksyä tällaista pyyntöä, koska virkamiehen perustamissopimuksen 179 artiklan mukaisesti nostaman kanteen tutkittavaksi ottaminen riippuu aina ainoastaan henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa määrätyistä edellytyksistä.

Tästä seuraa, että tämä kantajan esittämä pyyntö on jätettävä tutkimatta.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa sen sijaan siitä perusteesta, jolla komissio vastustaa kantajan sen pyynnön tutkittavaksi ottamista, joka koskee sen aineettoman vahingon korvaamista, jonka kantaja väittää kärsineensä, että silloin kuin kumoamiskanteen ja vahingonkorvauskanteen välillä on välitön yhteys, vahingonkorvauskanne voidaan ottaa tutkittavaksi kumoamiskanteen lisävaatimuksena ilman, että sitä olisi välttämättä pitänyt edeltää sekä nimittävälle viranomaiselle esitetty vaatimus kärsityksi väitetyn vahingon korvaamisesta että valitus, jossa riitautetaan vaatimuksen nimenomaisen tai epäsuoran hylkäämisen pätevyys.

Viittaukset: yhdistetyt asiat T-17/90, T-28/91 ja T-17/92, Cámara Allosio ym. v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 15.7.1993 (Kok. 1993, s. II-841,46 kohta).

Sen sijaan siltä osin kuin aineeton vahinko olisi aiheutunut muusta kuin 20.10.1992 tehdystä päätöksestä ja koska virkamiesten kanteiden tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä on aina se, että henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa määrätty edeltävä hallinnollinen menettely on käyty säännönmukaisesti, on tutkittava, onko tätä oikeudenkäyntiä edeltävää hallinnollista menettelyä noudatettu, muistaen kuitenkin, että menettely on erilainen tilanteissa, joissa vallinko, jonka korvaamista vaaditaan, on aiheutunut henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta virkamiehelle vastaisesta toimenpiteestä tai tilanteissa, joissa vahinko on aiheutunut toiminnasta, joka ei ole päätösluonteista. Ensimmäisessä tapauksessa kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä on, että asianomainen henkilö on tehnyt nimittävälle viranomaiselle määräajassa valituksen vahingon aiheuttaneesta päätöksestä ja että hän on nostanut kanteen valituksen hylkäämisestä alkaen laskettavassa kolmen kuukauden määräajassa. Toisessa tapauksessa hallinnollisessa menettelyssä on sen sijaan kaksi vaihetta. Asianomaisen henkilön on ensin esitettävä nimittävälle viranomaiselle vahingonkorvausvaatimus. Vain jos tämä vaatimus hylätään nimenomaisesti tai epäsuorasti, kyseessä on virkamiehelle vastainen päätös, josta voidaan tehdä valitus; vain jos valitus hylätään nimenomaisesti tai epäsuorasti, voidaan asiasta nostaa kanne ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.

Viittaukset: edellä mainittu asia C v. komissio, 30 kohta.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että kantaja pitää hänelle aiheutuneen vahingon syynä sekä 20.10.1992 tehtyä päätöstä hänen asemapaikkansa siirtämisestä Brysseliin että komission toimintaa mainitun päätöksen tekemisen jälkeen.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, ettei komission tämän toiminnan perusteella ole vaadittu vahingonkorvausta eikä varsinkaan tehty valitusta vahingonkorvausvaatimuksen hylkäämisestä.

Tästä seuraa, että kantajan vaatimuksia sen aineettoman vahingon korvaamisesta, joka kantajalle olisi aiheutunut komission päätöksestä tai toiminnasta komission 20.10.1992 tekemän päätöksen jälkeen, ei voida ottaa tutkittavaksi.

Pääasia

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että kantajan komissiolle esittämät väitteet, jotka koskevat sitä, ettei komissio ole tutkinut kantajaa vastaan esitettyjen väitteiden paikkansapitävyyttä, on esitetty ja tutkittu kumoamiskanteen yhteydessä ja että ne on hylätty perusteettomina. Näin ollen myös kantajan esittämä aineetonta vahinkoa koskeva vahingonkorvausvaatimus on hylättävä siltä osin kuin väite komission syyksi luettavasta lainvastaisesta toiminnasta perustuu näihin samoihin syihin.

Viittaukset: asia T-65/91, White v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 12.1.1994 (Kok. H. 1994, s. II-23, 137 kohta).

Sitä seikkaa koskevan väitteen osalta, että komissio olisi tehnyt kantajan asemapaikan siirtämistä koskevan päätöksen jo kesäkuussa 1992, joten komissio olisi syyllistynyt kantajaa harhaanjohtavaan toimintaan ja kantajan asettamiseen epävarmuuteen, jota ei voida hyväksyä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, ettei komissio ole tehnyt kesäkuussa 1992 mitään päätöstä kantajan asemapaikan siirtämisestä Brysseliin. Jutun asiakirjoista ilmenee, että komissio on ilmoittanut kantajalle jo heinäkuussa 1992 aikomuksestaan siirtää kantajan asemapaikka ja että komissio on tämän vuoksi ollut jatkuvassa yhteydessä kantajaan. Näin ollen tätä väitettä ei voida hyväksyä.

Sen väitteen osalta, joka koskee komission kantajalle myöntämää riittämätöntä määräaikaa kantajan muuton järjestämiseksi Bangladeshista, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa, että kuten jo on todettu kantajan kumoamisvaatimusten tueksi esittämän toisen penisteen tutkimisen yhteydessä, mainitun päätöksen voimaantulopäivää oli oikeudellisesti perusteltu riittävästi yksikön edulla ottaen huomioon ne olosuhteet, joissa päätös kantajan asemapaikan siirtämisestä Brysseliin tehtiin. Koska tämä sama väite hylättiin kumoamisvaatimusten osalta, se on hylättävä myös vahingonkorvausvaatimusten osalta.

Viittaukset: edellä mainittu asia White v. komissio

Ratkaisu:

Kanne hylätään.