Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Léger 17 päivänä helmikuuta 2000. - Carl Borawitz vastaan Landesversicherungsanstalt Westfalen. - Ennakkoratkaisupyyntö: Sozialgericht Münster - Saksa. - Siirtotyöläisten sosiaaliturva - Yhdenvertainen kohtelu - Kansallinen lainsäädäntö, jossa eläkkeen täydennysosan maksamiselle ulkomaille vahvistetaan suurempi vähimmäismäärä kuin maan sisäiselle maksulle. - Asia C-124/99.



Oikeustapauskokoelma 2000 sivu I-07293



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1 Borawitz, joka asuu Alankomaissa, saa saksalaisen toimielimen maksamaa kuukausittaista työkyvyttömyyseläkettä.

2 Vaikka Borawitzin olisi pitänyt saada eläkkeen täydennysosa, hänelle ei ole maksettu sitä sen takia, että sen määrä ei ylittänyt 3/10:aa eläkkeen arvosta, mikä on Saksan lainsäädännössä asetettu edellytys.

3 Saman lain mukaan se vähimmäismäärä, jonka alittavia täydennysmaksuja ei Saksassa suoritettavien maksujen osalta suoriteta, on 1/10 eläkkeen nykyarvosta.

4 Borawitz on nostanut kanteen päätöksestä, jolla hänelle on kieltäydytty maksamasta kyseistä täydennysosaa, mikä on johtanut siihen, että Sozialgericht Münster on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle kysymyksen yhdenvertaista kohtelua koskevan yhteisön periaatteen ulottuvuudesta suhteessa sellaiseen kansalliseen lainsäädäntöön, josta on kyse käsiteltävänä olevassa asiassa ja jossa säädetään erilaisista oikeudellisista järjestelmistä sen mukaan, suoritetaanko maksu kyseiseen jäsenvaltioon vai muuhun jäsenvaltioon. Kansallisessa lainsäädännössä edellytetty vähimmäismäärä on nimittäin ensiksi mainitussa tapauksessa pienempi kuin jälkimmäisessä tapauksessa.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö

5 Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71,(1) sellaisena kuin se on muutettuna 30.6.1993 annetulla neuvoston asetuksella N:o 1945/93(2) (jäljempänä asetus), tarkoituksena on yhteensovittaa kansallisia sosiaaliturvalainsäädäntöjä, jotta mahdollistettaisiin sellaisten työntekijöiden vapaa liikkuvuus, jotka ovat jäsenvaltioiden kansalaisia.(3)

6 Asetuksen tarkoituksena on taata yhteisössä yhtäältä kaikille jäsenvaltioiden kansalaisille yhdenvertainen kohtelu erilaisten kansallisten lainsäädäntöjen osalta ja toisaalta työntekijöille ja heidän oikeudenomistajilleen mahdollisuus saada sosiaaliturvaetuuksia työ- ja asuinpaikasta riippumatta. Nämä tavoitteet on saavutettava antamalla etuuksia asetuksen kattamille eri henkilöryhmille riippumatta heidän asuinpaikastaan yhteisössä.(4)

7 Perustamissopimuksen 51 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 42 artikla) soveltamiseksi annetuilla yhteensovittamissäännöillä on lopuksi varmistettava yhteisön alueella liikkuville työntekijöille saavutetut oikeudet ja edut.(5)

8 Asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa säädetään syrjintäkiellon periaatteesta sellaisena kuin sitä sovelletaan asetuksen soveltamisalalla. Säännöksessä todetaan, että "jollei tämän asetuksen erityisistä säännöksistä muuta johdu, jäsenvaltion alueella asuvat henkilöt, joihin tätä asetusta sovelletaan, ovat jäsenvaltion lainsäädännön mukaan samojen velvoitteiden alaisia ja nauttivat samoja etuja kuin tämän valtion kansalaiset".

9 Sellaisten etuuksien määrän osalta, joita jäsenvaltio maksaa muussa jäsenvaltiossa asuvalle etuudensaajalle, asetuksen 10 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että "jollei tässä asetuksessa toisin säädetä, työkyvyttömyys-, vanhuus- tai jälkeenjääneiden rahaetuuksia, työtapaturma- tai ammattitautieläkkeitä ja kuolemantapauksen johdosta annettavia avustuksia, joihin on saavutettu oikeus yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, ei saa vähentää, muuttaa, keskeyttää, peruuttaa tai takavarikoida sen vuoksi, että etuuden saaja asuu muun jäsenvaltion alueella kuin sen, jossa maksamisesta vastuussa oleva laitos sijaitsee".

10 Asetuksen N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21.3.1972 annetun neuvoston asetuksen N:o 574/72(6) 58 artikla koskee etuuksien maksamisesta aiheutuvien kustannusten perimistä. Säännöksessä täsmennetään, että "kustannukset, jotka syntyvät etuuksien maksamisesta, erityisesti posti- ja pankkikulut, voi maksava toimielin periä etuuden saajilta tämän toimielimen soveltamassa lainsäädännössä säädetyin edellytyksin".

Saksan lainsäädäntö

11 Sechstes Buch des Sozialgesetzbuchesin - SGB VI - (sosiaaliturvalain VI luku; jäljempänä SGB VI) 118 §:n 2 a momentista ilmenee, että jotta eläkkeen täydennysosa voidaan maksaa, sen määrän on kyseisenä ajankohtana ylitettävä 1/10 eläkkeen nykyarvosta silloin, kun maksu suoritetaan Saksaan, ja 3/10 kyseisestä arvosta silloin, kun maksu suoritetaan ulkomaille.

12 Ennakkoratkaisupyyntöä koskevan päätöksen mukaan mainittu säännös, joka on ollut voimassa 1.7.1993 alkaen, otettiin käyttöön, jotta hallinto- ja laskentakulut eivät ylittäisi täydentävien maksujen määriä.

II Tosiseikat ja pääasian käsittelyn vaiheet

13 Borawitz (jäljempänä myös pääasian kantaja) on saanut 1.8.1993 alkaen työkyvyttömyyseläkettä, jonka suuruus on 660,63 Saksan markkaa (DEM) kuukaudessa. Landesversicherungsanstalt Westfalen (jäljempänä pääasian vastaaja) ilmoitti Borawitzille 20.6.1995 päivätyssä kirjeessään, että kyseinen määrä korotettaisiin 663,94 DEM:aan Rentenanpassungsgesetzin (laki eläkkeiden mukauttamisesta) mukaisesti.

14 Samana päivänä pääasian vastaaja ilmoitti Borawitzille, että tällä oli 1.7.1995 ja 31.8.1995 väliseltä ajalta oikeus 6,62 DEM:n suuruiseen täydennysosaan. Pääasian vastaaja totesi kuitenkin lisäksi, että SGB VI:n 118 §:n 2 a momentin nojalla kyseistä määrää ei voitaisi maksaa, koska määrä ei ylittänyt 3/10:aa työkyvyttömyyseläkkeen nykyarvosta.

15 Borawitz esitti pääasian vastaajalle oikaisuvaatimuksen, jossa hän väitti, että se erottelu, josta Saksan lainsäädännössä säädetään Saksaan suoritettujen maksujen ja ulkomaille suoritettujen maksujen osalta, loukkaa asetuksen N:o 1408/71 3 artiklassa säädettyä yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Pääasian kantaja totesi lisäksi, että Saksan ja Alankomaiden välillä noudatettu clearing-menettely takaa sen, että ulkomaille suoritettujen maksujen kulut eivät käytännössä ylitä Saksaan suoritettujen maksujen kuluja.(7)

16 Pääasian vastaajan oikaisulautakunta hylkäsi oikaisuvaatimuksen 16.4.1996 tekemällään päätöksellä sillä perusteella, että SGB VI:n 118 §:n 2 a momentti ei kuulu asetuksen N:o 1408/71 10 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.

17 Borawitz saattoi 3.5.1996 asian Sozialgericht Münsterin käsiteltäväksi. Saksan liittotasavalta kutsuttiin lisäksi kuultavaksi oikeudenkäyntiin.

III Ennakkoratkaisukysymys

18 Sozialgericht Münster on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:

"Onko SGB VI:n 118 §:n 2 a momentti yhteensoveltuva Euroopan yhteisöjen oikeuden kanssa, erityisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa, siltä osin kuin jälkikäteen suoritettavien eläkkeen täydennysosien maksamista ulkomaille koskevat tiukemmat edellytykset kuin niiden maksamista Saksaan?"

IV Ennakkoratkaisukysymyksen arviointi

19 Aluksi on todettava, että yhteisöjen tuomioistuimella ei ole perustamissopimuksen 177 artiklaan (josta on tullut EY 234 artikla) perustuvassa menettelyssä toimivaltaa lausua kansallisen toimenpiteen yhteensopivuudesta yhteisön oikeuden kanssa. Se on kuitenkin toimivaltainen esittämään kansalliselle tuomioistuimelle kaikki sellaiset yhteisön oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, jotka saattavat auttaa kansallista tuomioistuinta sen arvioidessa tätä yhteensopivuutta sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa.(8)

20 Näin ollen on katsottava, että kansallinen tuomioistuin haluaa kysymyksellään selvittää, onko yhdenvertaisen kohtelun periaatteen, sellaisena kuin se on muotoiltu asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa, kanssa ristiriidassa sellainen kansallinen lainsäädäntö, jossa vahvistetaan rahasuorituksen vähimmäismäärä, joka on edellytyksenä määrän maksamiselle muussa jäsenvaltiossa asuvalle etuudensaajalle, suuremmaksi kuin se vähimmäismäärä, jota edellytetään maksun tapahtuessa samassa jäsenvaltiossa.

21 Jotta tähän kysymykseen voidaan vastata pääasian asiayhteydessä, on aluksi tarkistettava, kuuluuko Borawitz asetuksen henkilölliseen ja aineelliseen soveltamisalaan, kuten asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa edellytetään.

22 Asetuksen 2 artiklan 1 kohdan mukaan sitä sovelletaan " - - työntekijöihin, jotka ovat tai ovat olleet yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön alaisia ja jotka ovat jäsenvaltion kansalaisia tai jotka ovat valtiottomia henkilöitä tai pakolaisia, jotka asuvat jäsenvaltion alueella - - ".

23 Kuten komissio on perustellusti todennut, tuomioistuimen tietoon ei ole saatettu mitään seikkoja, joiden avulla voitaisiin määrittää, täyttääkö Borawitz kyseisessä säädöksessä asetetun yhteisön kansalaisuutta koskevan edellytyksen tai sitä vastaavan edellytyksen.(9)

Vaikka yhteisön alueella asumista koskeva edellytys ja jonkin jäsenvaltion lainsäädännön soveltamista koskevat edellytykset selvästi täyttyvät, koska pääasian kantaja asuu Alankomaissa ja saa sellaista työkyvyttömyyseläkettä, johon kiistatta sovelletaan Saksan lainsäädäntöä, se, täyttyykö kansalaisuutta koskeva edellytys, ei ole selvää.

Koska Sozialgericht Münster on implisiittisesti lähtenyt tästä oletuksesta, katson, että kyseinen edellytys on täytetty, jotta voin vastata esitettyyn kysymykseen asianmukaisesti. Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin ennen asetuksen asiaankuuluvien säännösten soveltamista varmistauduttava, että asia on näin.

24 Pääasian kohteesta, jonka mukaan asetuksen aineellinen soveltamisala määräytyy, on riittävää todeta, että riidanalainen maksu koskee työkyvyttömyyseläkkeen täydennysosaa. Asetus on näin ollen sovellettavissa sen 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti.(10)

25 Kansallisen tuomioistuimen kuvailema tilanne kuuluu näin ollen edellä esitetyin varauksin asetuksen soveltamisalaan.

26 Asetuksen 3 artiklan 1 kohdan tarkoituksena on se, että perustamissopimuksen 48 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 39 artikla) mukaisesti taataan asetuksen soveltamisalaan kuuluville henkilöille yhdenvertaisuus sosiaaliturva-asioissa kansalaisuudesta riippumatta niin, että kaikki jäsenvaltioiden kansallisesta lainsäädännöstä johtuva syrjintä poistetaan.(11)

27 Sellaisessa kansallisessa lainsäädännössä, josta on kyse pääasiassa, ei kuitenkaan tehdä eroa sen mukaan, onko etuudensaaja saksalainen vai ei. Eläkkeen täydennysosan maksamisen edellytykseksi asetetaan tietty vähimmäismäärä, joka on suurempi silloin, kun maksu tapahtuu jäsenvaltiosta toiseen, kuin silloin, kun täydennysosa maksetaan samassa jäsenvaltiossa. Henkilöä, joka ei ole Saksan kansalainen mutta joka asuu Saksan alueella, koskee edellytys 1/10 suuruisesta vähimmäismäärästä, mikä tarjoaa hänelle paremman mahdollisuuden saada riidanalainen täydennysosa kuin ulkomaille muuttaneelle Saksan kansalaiselle. Saksassa asuvan Saksan kansalaisen tilanne on sama verrattuna henkilöön, joka ei ole Saksan kansalainen ja joka on muuttanut Saksasta. Edellytys, joka liittyy 3/10 eläkkeen arvosta, koskee Saksan ulkopuolella asuvaa Saksan kansalaista samalla tavalla kuin ulkomailla asuvaa sellaista henkilöä, joka ei ole Saksan kansalainen ja joka saa saksalaisen laitoksen maksamaa eläkettä. Koska kyseisessä lainsäädännössä ei aseteta kansalaisuutta koskevaa edellytystä, sillä ei näin ollen luoda kansalaisuuteen perustuvaa suoraa syrjintää.

28 On kuitenkin muistettava, että asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa kielletään paitsi kansalaisuuteen perustuva sosiaaliturvajärjestelmien etuudensaajien ilmeinen syrjintä, myös kaikki peitellyn syrjinnän muodot, joissa muita erotteluperusteita soveltaen päädytään tosiasiassa samaan lopputulokseen.(12)

29 Tässä tapauksessa erotteluperusteen muodostaa selvästi se paikka, jossa etuudensaaja vastaanottaa maksun, eli hänen asuinpaikkansa. Kuten komissio toteaa, kansalaisuuteen perustuvaa välillistä syrjintää esiintyy silloin, kun kansallinen lainsäädäntö, johon ei sisälly kansalaisuutta koskevaa edellytystä, asettaa yksinomaan tai suurimmaksi osaksi ulkomaalaiset epäedullisempaan asemaan.

30 Välillisen syrjinnän olemassaolon selvittämiseksi on tutkittava, ovatko Saksan ulkopuolella asuvat henkilöt, jotka saavat kyseistä työkyvyttömyyseläkkeen täydennystä, yksinomaan tai suurimmaksi osaksi yhteisön muiden jäsenvaltioiden kuin Saksan liittotasavallan kansalaisia. Tämä olisi osoitus syrjinnästä saksalaisten ja ei-saksalaisten etuudensaajien välillä jälkimmäisten vahingoksi.

31 Yhteisöjen tuomioistuimelle esitettyjen pääasiaa koskevien seikkojen perusteella ei ole mahdollista esittää lopullista kantaa suuntaan tai toiseen. Lisäksi on - viitteenomaisesti ja ellei kansallisen tuomioistuimen tiedossa olevista seikoista muuta johdu - todettava, että komission mukaan Saksan ulkopuolella asuvat henkilöt, joihin kyseistä lainsäädäntöä sovelletaan, ovat pääasiallisesti saksalaisia.(13) On selvää, että tällaisessa tilanteessa käsiteltävänä olevan kaltainen lainsäädäntö ei ole ristiriidassa asetuksen 3 artiklan 1 kohdan kanssa kansalaisuuteen liittyvän perusteen soveltamisen osalta, koska tällaisessa tapauksessa kansallinen lainsäädäntö asettaisi kyseisen valtion omat kansalaiset epäedullisempaan asemaan.

32 Tarvitaan kuitenkin myös toinen lähestymistapa, joka on määriteltävä ottaen huomioon yhteisön sosiaaliturvaoikeuden erityispiirteet pikemmin kuin yhdenvertaisen kohtelun periaate sen laajimmassa ilmenemismuodossa.

33 Yhteisön oikeuden kyseisen osan erityispiirteiden osalta on mainittava sovellettavissa primäärioikeuden määräyksissä eli asetuksen perustana olevassa perustamissopimuksen 51 artiklassa ilmaistu tavoite edistää työntekijöiden vapaata liikkuvuutta takaamalla tiettyjä täsmällisiä oikeuksia siirtotyöläisille.(14)

34 Yhteisöjen tuomioistuin on tämän perusteella johdonmukaisesti päätellyt, että asetuksen 3 artiklan 1 kohdan säännöksiä " - - on tulkittava ottaen huomioon niiden tavoite, joka on nimenomaan sosiaaliturvan alalla sen takaaminen, että siirtotyöläisillä on mahdollisimman suuri liikkumisen vapaus, joka on yhteisön perusteisiin lukeutuva periaate - - ".(15)

35 Tämän periaatteen - joka ei millään tavalla liity kansalaisuuteen - mukaisesti " - - perustamissopimuksen 48-51 artiklan ja niiden täytäntöönpanemiseksi annettujen yhteisön säädösten ja erityisesti edellä mainitun asetuksen N:o 1408/71 tarkoituksena on välttää se, että työntekijää, joka käyttäen oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen on työskennellyt useammassa jäsenvaltiossa, kohdeltaisiin epäedullisemmin kuin sellaista työntekijää, joka on työskennellyt koko työuransa ajan ainoastaan yhdessä jäsenvaltiossa - - ".(16)

36 Yhteisöjen tuomioistuin on muistuttanut siitä, että " - - perustamissopimuksen 48-51 artiklan tavoitetta ei saavuteta, jos siirtotyöläiset menettäisivät sosiaaliturvaetuudet, jotka heille on annettu tietyn jäsenvaltion lainsäädännössä, sen takia, että he käyttävät oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen. Tällaisen seuraus voisi nimittäin aiheuttaa sen, että yhteisön työntekijä ei halua käyttää oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, ja olisi näin ollen kyseiseen vapauteen kohdistuva rajoitus - - ".(17)

37 Toisin kuin komissio väittää, vaikka sellaista säännöstä, josta on kyse kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävässä asiassa, sovelletaan riippumatta asianomaisten työntekijöiden kansalaisuudesta, se on sosiaaliturvan alalla omiaan asettamaan siirtotyöläiset epäedullisempaan asemaan suhteessa sellaisiin työntekijöihin, jotka ovat työskennelleet ainoastaan yhdessä jäsenvaltiossa.

38 Riippumatta siitä, ovatko kyseisen sosiaaliturvajärjestelmän etuudensaajina olevat työntekijät Saksan vai yhteisön muun jäsenvaltion kansalaisia, he eivät voi vaatia kyseisen järjestelmän mukaan maksettavan työkyvyttömyyseläkkeen maksamista kokonaisuudessaan silloin, kun tällaisen täydennysosan määrä, sellaisena kuin se on alun perin vahvistettu, ei ylitä 3/10:aa eläkkeen arvosta. Kuten edellä on todettu, tällaisessa tapauksessa ainoastaan Saksassa asuvilla etuudensaajilla on oikeus saada riidanalainen täydennysosa, jolloin ainoa edellytys on se, että sen määrä ylittää 1/10 eläkkeen arvosta.

39 Vaikka sellaisilla yhteisön kansalaisilla, jotka ovat työskennelleet Saksassa, ja sellaisilla yhteisön kansalaisilla, jotka ovat käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen yhteisössä asettautumalla asumaan muuhun jäsenvaltioon, on näin ollen sama oikeus eläkkeen tietynsuuruisen täydennysosan maksamiseen, he ovat tältä osin kuitenkin eriarvoisessa asemassa.

40 Komissio toteaa, että vaikka välillisen syrjinnän edellytykset täyttyisivät, tämä syrjintä voitaisiin kuitenkin perustella objektiivisilla eroilla. Tietyn valtion sisällä suoritetun maksun ja ulkomaille suoritetun maksun erotteleminen perustuu komission mukaan siihen, että ulkomaille suoritettaviin maksuihin liittyvät kulut ovat suuremmat. Erottelussa otetaan huomioon maksujen kulut ja sen tarkoituksena on estää se, että toimituskulut ylittävät maksettavan täydennysosan määrän.

41 Komission väitteet, jotka perustuvat ajatukseen siitä, että on aihetta välttää taloudenpidon kannalta epäasianmukaiset tilanteet, voitaisiin hyväksyä, ellei tässä tapauksessa tulisi vastaan erityinen seikka.

42 Pääasiassa on nimittäin todettu, että maksuliikenne Alankomaihin tapahtuu niin sanotussa clearing-menettelyssä. Tämän menettelyn ansiosta eläkkeen maksamisen suorittaa asuinvaltion yhteysvirasto valtionsisäisellä maksulla. Komissio on itse todennut, että kyseinen clearing-menettely ei aiheuta lisäkuluja, koska ulkomaille ei todellisuudessa suoriteta minkäänlaista maksua.(18)

43 Eläkkeen täydennysosan riidanalainen maksu ei tässä tapauksessa näin ollen aiheuta minkäänlaisia lisäkuluja verrattuna vastaavaan maksuun, joka suoritetaan maksamisesta vastuussa olevan toimielimen sijaintivaltiossa. Jos asia on näin, voidaan päätellä, että kulut eivät ylitä täydennysosan määrää.

44 Tässä tilanteessa olisi vaarallista perustella kohtelun erilaisuutta lisäkulujen olemassaololla tai todennäköisyydellä. Vetoaminen tarpeeseen välttää taloudenpidon kannalta epäasianmukaisia tilanteita sellaisen syrjinnän perustelemiseksi, joka loukkaa siirtotyöläisten liikkuvuuden vapautta, ei ole mahdollista sellaisissa tapauksissa, joissa mainittuja tilanteita ei synny.

45 On muistettava, että asetus perustuu erityisesti perustamissopimuksen 51 artiklan b alakohtaan, jossa neuvostolle asetetaan velvollisuus varmistaa siirtotyöläisille ja heidän huollettavilleen oikeus siihen, että etuudet maksetaan jäsenvaltion alueella asuville. Perustamissopimuksen 51 artiklassa ilmaistuun periaatteeseen ja perustamissopimuksen 48 artiklassa ilmaistuun työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevaan perusperiaatteeseen, jonka osalta 51 artikla on täytäntöönpanokeino sosiaaliturvan alalla, kohdistuvia poikkeuksia voidaan hyväksyä ainoastaan hyvin rajallisesti.

46 Asetuksen 10 artiklan 1 kohta, jossa asetetaan velvollisuus poistaa asuinpaikkalausekkeet, vahvistaa tämän näkemyksen. Kyseisen säännöksen vastaista on se, että säännöksessä tarkoitettuja etuuksia koskevan oikeuden syntyminen tai säilyttäminen evätään yksinomaan sillä perusteella, että asianomainen henkilö ei asu sen jäsenvaltion alueella, jossa maksusta vastaava laitos sijaitsee.(19)

47 On kiistatonta, että eläkkeen riidanalainen täydennysosa kuuluu asetuksen 10 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuun, työkyvyttömyyteen sidottujen rahaetuuksien luokkaan ja että etuudensaajalta evätään kyseinen etuus silloin, kun sen määrä ei ylitä 3/10:aa työkyvyttömyyseläkkeestä, sen takia, että hän asuu muussa jäsenvaltiossa.

48 Komissio katsoo sitä vastoin, että asetuksen 10 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa ei voida soveltaa tässä tapauksessa, koska pääasian kantajan kannalta etuus ei millään tavalla vähene tai poistu sen takia, että täydennysosaa ei makseta. Komissio väittää, että pääasian vastaaja on todennut eläkkeen korotuksen, mutta on ainoastaan korvannut toimituskulut täydennysosan määrällä. Asetuksen 10 artiklan tarkoituksena ei ole säännellä kustannusten jakamista vaan ainoastaan etuuden vähentämistä tai poistamista.

49 Komissio toteaa lisäksi, että kansallisen lainsäätäjän tarkoituksena ei ollut erotella ulkomailla asuvia eläkkeensaajia sen mukaan, ovatko eläkkeen maksamisesta todellisuudessa aiheutuvat kulut suuremmat kuin eläkkeen määrä. Tämä kynnysarvoon sidottu lähestymistapa perustuu paitsi kyseiseen maksuun liittyvien yleis- ja pankkikulujen korkeampaan tasoon, myös sosiaaliturvajärjestelmiin erottamattomasti kuuluvaan yhteisvastuuseen.

50 Komissio vetoaa lopuksi myös täytäntöönpanoasetuksen 58 artiklan säännöksiin, joiden mukaan maksamisesta vastuussa oleva toimielin voi periä etuudensaajilta etuuksien maksamisesta aiheutuvat kustannukset, erityisesti posti- ja pankkikulut.

51 En ole tästä samaa mieltä, koska katson, ettei voida jättää huomioon ottamatta sitä, että oikeudenkäyntiaineistosta ilmenevien seikkojen mukaan eläkkeen täydennysosan maksaminen ei aiheuta minkäänlaisia lisäkustannuksia.

52 Yhteisön kansalaisella, jolta evätään oikeus osaan eläkettään sillä perusteella, että kyseisen osan määrä on pienempi tai yhtä suuri kuin sen toimituskulut, on selvästi oikeus vedota asetuksen 3 artiklan 1 kohtaan silloin, kun kyseisten kulujen aiheutumista ei ole todellisuudessa voitu osoittaa. Hänen tilanteensa ei tässä tapauksessa poikkea sellaisten samaa etuutta nauttivien henkilöiden tilanteesta, joihin sovelletaan sen jäsenvaltion lainsäädäntöä, jossa he asuvat. Täysin samaa logiikkaa noudattaen täytäntöönpanoasetuksen 58 artiklassa säädettyyn etuuksien maksamiseen liittyvien kustannusten perimiseen ei voida vedota silloin, kun mitään tällaisia kustannuksia ei ole aiheutunut.

53 Tällaisessa tilanteessa on toisaalta sovellettava myös 10 artiklan 1 kohtaa. Se, että eläkkeen täydennysosa jätetään maksamatta, vastaa nimittäin eläkkeen vähentämistä tai sen muuttamista, koska vaikka täydennysosa on erottamaton osa eläkettä, kyseistä osaa ei makseta etuudensaajalle kokonaisuudessaan.

54 Väite, joka koskee kansallisissa sosiaaliturvajärjestelmissä edellytettyä yhteisvastuuta, ei myöskään ole mielestäni vakuuttava.

55 On nimittäin vaikeata nähdä, millä tavalla eläkkeen täydennysosan maksaminen, johon liittyvät kustannukset eivät ylitä tällaisesta maksutapahtumasta tavanomaisesti aiheutuvia kustannuksia, edistää muiden sosiaaliturvan etuudensaajien suojelua.

56 Tässä tapauksessa on näin ollen katsottava, että vähimmäismääriä koskevia eroja ei voida perustella millään objektiivisella seikalla, ellei kansallisen tuomioistuimen suorittamasta, clearing-menettelyä ja kyseisen menettelyn vaikutuksia kustannusten tasoon koskevasta tarkistuksesta muuta johdu.

Ratkaisuehdotus

57 Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Sozialgericht Münsterin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:

Yhdenvertaisuusperiaate, sellaisena kuin siitä on säädetty sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71 3 artiklan 1 kohdassa, sellaisena kuin mainittu säädös on muutettuna 30.6.1993 annetulla neuvoston asetuksella N:o 1945/93, on esteenä sellaiselle jäsenvaltion kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan rahaetuuden vähimmäismäärä, jonka ylittäminen on edellytyksenä tämän etuuden maksamiselle muussa jäsenvaltiossa asuvalle yhteisön kansalaiselle, on suurempi kuin se vähimmäismäärä, jota sovelletaan ensiksi mainittuun jäsenvaltioon suoritettaviin maksuihin, silloin kun maksun suorittaminen muuhun jäsenvaltioon ei aiheuta enemmän kuluja kuin saman etuuden maksaminen ensiksi mainittuun jäsenvaltioon.

(1) - EYVL L 149, s. 2.

(2) - EYVL L 181, s. 1.

(3) - Viides perustelukappale.

(4) - Kuudes perustelukappale.

(5) - Seitsemäs perustelukappale.

(6) - EYVL L 74, s. 1; jäljempänä täytäntöönpanoasetus.

(7) - Komission mukaan tässä menettelyssä eläkkeen maksamista koskevat tiedot toimitetaan etuudensaajan asuinvaltion yhteysvirastoon, joka tällöin ottaa huolehtiakseen eläkkeen maksamisen valtionsisäisellä maksulla. Kyseinen clearing-menettely ei aiheuta lisäkuluja, koska ulkomaille ei todellisuudessa suoriteta minkäänlaista maksua.

(8) - Ks. esim. yhdistetyt asiat C-37/96 ja C-38/96, Sodiprem ym., tuomio 30.4.1998 (Kok. 1998, s. I-2039, 22 kohta).

(9) - Asia C-308/93, Cabanis-Issarte, tuomio 30.4.1996 (Kok. 1996, s. I-2097, 21 kohta).

(10) - Kyseisen artiklan sanamuodon mukaan asetusta "sovelletaan kaikkeen lainsäädäntöön, joka koskee seuraavia sosiaaliturvan aloja: - - työkyvyttömyysetuuksia, mukaan lukien ne, joiden tarkoituksena on ansiokyvyn ylläpitäminen tai parantaminen - - ".

(11) - Asia C-131/96, Mora Romero, tuomio 25.6.1997 (Kok. 1997, s. I-3659, 29 kohta).

(12) - Asia 237/78, Toia, tuomio 12.7.1979 (Kok. 1979, s. 2645, 12 kohta; Kok. Ep. IV, s. 525) ja em. asia Mora Romero, tuomion 32 kohta.

(13) - Komission kirjallisten huomautusten 21 kohta. Komissio on saanut tiedon liittotasavallan työ- ja sosiaaliasiainministeriöltä, joka on väliintulijana pääasian oikeudenkäynnissä. Se epäilys, joka minulla on tämän tiedon paikkansapitävyydestä ja jota ruokkii se seikka, että Saksan liittotasavalta on lukuisia ulkomaisia työntekijöitä, jotka eivät tosin kaikki ole yhteisön kansalaisia, vastaanottava maa, johtaa kuitenkin siihen, etten halua ehdottomasti torjua kansalaisuuteen perustuvan välillisen syrjinnän mahdollisuutta, vaan kehottaa kansallista tuomioistuinta varmistumaan tästä seikasta asianmukaisen oikeudellisen luokittelun tekemiseksi.

(14) - Kyse on toimenpiteistä, joilla siirtotyöläisille ja heidän huollettavilleen turvataan se, että "kaudet, jotka eri maiden lainsäädännön mukaan otetaan huomioon oikeuden saamiseksi etuuteen ja sen säilyttämiseksi sekä etuuden laskemiseksi, lasketaan yhteen" ja se, että "etuudet maksetaan jäsenvaltioiden alueella asuville".

(15) - Asia C-10/90, Masgio, tuomio 7.3.1991 (Kok. 1991, s. I-1119, 16 kohta).

(16) - Em. asia, tuomion 17 kohta.

(17) - Em. asia, tuomion 18 kohta.

(18) - Komission kirjallisten huomautusten 25 kohta.

(19) - Asia C-356/89, Newton, tuomio 20.6.1991 (Kok. 1991, s. I-3017, 23 kohta).