ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamisesta taloudellisiin seuraamuksiin tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2005/214, sellaisena kuin se on muutettuna puitepäätöksellä 2009/299, rakenteen taustalla oleva vastavuoroisen tunnustamisen periaate tarkoittaa puitepäätöksen 2005/214 6 artiklan mukaan, että jäsenvaltioiden on lähtökohtaisesti tunnustettava taloudellisen seuraamuksen määräämispäätös, joka on lähetetty puitepäätöksen 4 artiklan mukaisesti, ilman muita muodollisuuksia ja toteutettava viipymättä sen täytäntöönpanon edellyttämät toimenpiteet. Tämän vuoksi tällaisen päätöksen tunnustamisesta tai täytäntöönpanosta kieltäytymisen perusteita on tulkittava suppeasti. Tätä tulkintaa on sovellettava sitäkin suuremmalla syyllä sen vuoksi, että jäsenvaltioiden keskinäiseen luottamukseen, joka on unionin oikeudellisen yhteistyön peruskivi, liittyvät asianmukaiset takeet.

Vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamisesta taloudellisiin seuraamuksiin tehdyn puitepäätöksen 2005/214, sellaisena kuin se on muutettuna puitepäätöksellä 2009/299, 1 artiklan a alakohdan iii alakohdassa tarkoitettu käsite ”tuomioistuin, jolla on toimivalta erityisesti rikosasioissa” on unionin oikeuden itsenäinen käsite ja sitä on tulkittava siten, että se kattaa kaikki tuomioistuimet, joissa noudatettavalla menettelyllä on rikosprosessin olennaiset ominaisuudet. Unabhängiger Verwaltungssenat in den Ländern (Itävalta) täyttää nämä kriteerit, ja sen on näin ollen katsottava kuuluvan kyseisen käsitteen alaan.

Puitepäätöksen 2005/214 1 artiklan a alakohdan iii alakohtaan sisältyvän käsitteen ”tuomioistuin” tulkitsemiseksi on nojauduttava unionin tuomioistuimen esittämiin kriteereihin sen arvioimiseksi, onko ennakkoratkaisua pyytänyt elin SEUT 267 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin. Unionin tuomioistuin ottaa tätä varten huomioon useita seikkoja, joita ovat muun muassa elimen lakisääteisyys, pysyvyys, tuomiovallan pakottavuus, menettelyn kontradiktorisuus, toimiminen oikeussääntöjen soveltajana ja riippumattomuus.

Puitepäätöksen tehokkaan vaikutuksen takaamiseksi sanoihin ”jolla on toimivalta erityisesti rikosasioissa” on sovellettava tulkintaa, jossa ratkaisevaa ei ole se, millä tavoin jäsenvaltiot luokittelevat rangaistavat teot. Tätä varten puitepäätöksen 1 artiklan a alakohdan iii alakohdassa tarkoitetun toimivaltaisen tuomioistuimen on noudatettava menettelyä, jolla on rikosprosessin olennaiset ominaisuudet, kuitenkin niin, ettei vaadita, että kyseisellä tuomioistuimella on toimivalta yksinomaan rikosasioissa. Tällaisessa rikosprosessissa on noudatettava rikosasioissa asianmukaisia prosessuaalisia takeita, joihin kuuluvat muun muassa nulla poena sine lege -periaate, periaate, jonka mukaan rangaistukseen voidaan tuomita ainoastaan silloin, kun henkilö on syyntakeinen ja iältään rikosoikeudellisesti vastuunalainen, ja periaate, jonka mukaan rangaistuksen on oltava oikeassa suhteessa syyllisyyteen ja tosiseikkoihin nähden.

(ks. 32, 33, 35, 36, 39, 40 ja 42 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
SEUT 20 ja SEUT 21 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa lähtökohtaisesti asetetaan ainoaksi edellytykseksi opintotuen myöntämiselle toisessa jäsenvaltiossa suoritettavia opintoja varten se, että tässä lainsäädännössä tarkoitettu vakinainen asuinpaikka on ollut kotimaassa vähintään kolmen vuoden ajan ennen mainittujen opintojen alkamista, ja jonka mukaan siinä tapauksessa, että tuenhakija on kotimaan kansalainen, jonka vakinainen asuinpaikka on ulkomailla tämän ajanjakson ajan, maksetaan opintotukea ulkomaille vain valtiossa, jossa on tuen hakijan vakinainen asuinpaikka tai sen naapurivaltiossa ja ainoastaan silloin, kun erityiset olosuhteet oikeuttavat tukeen.

Tämä lainsäädäntö merkitsee kaikkia unionin kansalaisia SEUT 21 artiklan nojalla koskevan liikkumis- ja oleskeluoikeuden rajoitusta, koska se on omiaan tekemään muussa jäsenvaltiossa liikkumista ja oleskelua koskevan vapauden käyttämisestä unionin kansalaisille vähemmän houkuttelevaa, kun otetaan huomioon se, miten kyseisen vapauden käyttäminen saattaa vaikuttaa opintotukioikeuteen.

Pääasiassa kyseessä olevasta lainsäädännöstä johtuva rajoitus voi olla unionin oikeuden perusteella oikeutettu ainoastaan silloin, jos se perustuu objektiivisiin, yleistä etua koskeviin ja kyseessä olevien henkilöiden kansalaisuudesta riippumattomiin syihin ja jos se on oikeassa suhteessa kansallisessa oikeudessa hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään.

Tältä osin vakinaista asuinpaikkaa koskeva edellytys on – sitä koskevista suppeista poikkeuksista huolimatta – joka tapauksessa samalla liian yleinen ja liian pois sulkeva. Tämän oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen ja oleskeluun koskevan rajoituksen ei voida katsoa olevan oikeassa suhteessa asetettuun taloudelliseen tavoitteeseen nähden.

(ks. 27–29, 46 ja 51 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annettua direktiiviä 2006/112, erityisesti sen 73 ja 78 artiklaa, on tulkittava niin, että silloin, kun sopimuspuolet ovat vahvistaneet tavaran hinnan mainitsematta lainkaan arvonlisäveroa ja kun kyseisen tavaran myyjä on henkilö, joka on velvollinen maksamaan arvonlisäveron verollisesta liiketoimesta, sovitun hinnan on katsottava sisältävän jo arvonlisäveron siinä tapauksessa, ettei myyjällä ole mahdollisuutta periä veroviranomaisten vaatimaa arvonlisäveroa ostajalta.

Toisin on sitä vastoin siinä tapauksessa, että myyjällä on kansallisen oikeuden mukaan mahdollisuus lisätä sovittuun myyntihintaan määrä, joka vastaa liiketoimeen sovellettavaa veroa, ja periä mainittu määrä tavaran ostajalta.

(ks. 37 ja 43 kohta sekä tuomiolauselma)
Tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä annetun asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella N:o 214/2007, 889 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan toista luetelmakohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä tullien palauttamista koskevalle hakemukselle silloin, jos tullietuuskohtelua on haettu ja se on myönnetty tavaroiden vapaaseen liikkeeseen luovuttamisen yhteydessä ja jos tuojavaltion viranomaiset ovat vasta myöhemmin, tullietuusjärjestelmän voimassaoloajan päättymisen ja tavanomaisten tullien uudelleen käyttöön ottamisen jälkeen suoritetun jälkitarkastuksen yhteydessä kantaneet tullieron kolmansista maista peräisin oleviin tavaroihin sovellettavaan tulliin nähden.

Asetuksen N:o 2454/93 889 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan toisessa luetelmakohdassa säädetty poikkeus tullikoodeksin 236 artiklan soveltamisesta koskee ainoastaan tilanteita, joissa tavara on luovutettu vapaaseen liikkeeseen tavanomaisella tullilla mutta jossa jälkeenpäin ilmenee, että asiassa olisi voitu esimerkiksi etuusjärjestelmän perusteella vedota alennettuun tulliin.

Niinpä asetuksen N:o 2454/93 889 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan toinen luetelmakohta ei voi silloin, jos etuuskohtelua on haettu ja se on myönnetty tavaroiden vapaaseen liikkeeseen luovuttamisen yhteydessä ja jos tuojavaltion viranomaiset ovat vasta myöhemmin, etuusjärjestelmän voimassaoloajan päättymisen ja tavanomaisten tullien uudelleen käyttöönoton jälkeen suoritetun jälkitarkastuksen yhteydessä kantaneet tullieron kolmansista maista peräisin oleviin tavaroihin sovellettavaan tulliin nähden, olla esteenä mainitun erotuksen palauttamista koskevalle hakemukselle.

(ks. 36–38 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava niin, että kun asiaa käsittelevän tuomioistuimen jäsenvaltiossa suojattuja tekijän taloudellisia oikeuksia väitetään loukatun, kyseinen tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan vahingonkorvauskanteen, jonka tekijä on nostanut toiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta sellaista yhtiötä vastaan, joka on tuossa toisessa jäsenvaltiossa toisintanut kyseisen teoksen aineelliselle alustalle, jota kolmanteen jäsenvaltioon sijoittautuneet yhtiöt ovat sitten myyneet sellaisella internetsivustolla, johon voidaan tutustua myös asiaa käsittelevän tuomioistuimen toimialueella. Kyseinen tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan vain sijaintijäsenvaltionsa alueella aiheutunutta vahinkoa koskevat asiat.

Tekijän taloudellisia oikeuksia, joihin sovelletaan alueperiaatetta, on kuitenkin jo tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivinkin 2001/29 nojalla suojattava automaattisesti kaikissa jäsenvaltioissa, joten kussakin niistä saatetaan syyllistyä sovellettavassa aineellisessa oikeudessa tarkoitettuun loukkaukseen.

Tästä seuraa, että tekijän taloudellisen oikeuden loukkaamisen osalta asiaa käsittelevällä tuomioistuimella on toimivalta ratkaista sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskeva kanne, kun jäsenvaltio, jonka alueella kyseinen tuomioistuin sijaitsee, suojelee niitä taloudellisia oikeuksia, joihin kantaja on vedonnut, ja kun vahinko saattaa ilmetä kyseisen tuomioistuimen toimialueella. Vahingonvaaran aiheuttaa muun muassa se, että sen teoksen toisinto, johon kantajan vetoamat oikeudet liittyvät, on mahdollista hankkia internetsivustolta, johon voidaan tutustua asiaa käsittelevän tuomioistuimen toimialueella.

(ks. 39, 43, 44 ja 47 kohta sekä tuomiolauselma)
Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja direktiivien 84/450, 97/7, 98/27 ja 2002/65 sekä asetuksen N:o 2006/2004 muuttamisesta annetun direktiivin 2005/29 3 artiklan 9 kohtaa ja SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne estä jäsenvaltion säännöstä, jonka tavoitteena on kuluttajien etujen suojelu ja jolla yleisesti kielletään – jollei kansallisessa lainsäädännössä tyhjentävästi luetelluista tapauksista muuta johdu – kuluttajalle esitetyt yhdistetyt tarjoukset, joista vähintään yksi osa muodostuu rahoituspalvelusta.

Direktiivin 2005/29 johdanto-osan yhdeksännellä perustelukappaleella jäsenvaltioille annetaan näet nimenomaisesti mahdollisuus toteuttaa rahoituspalvelujen osalta tiukempia säännöksiä korkeatasoisen kuluttajansuojan varmistamiseksi. Unionin lainsäätäjän tarkoituksena on siis jättää jäsenvaltioille toimivalta arvioida itse sitä, miten rajoittaviksi ne haluavat nuo toimenpiteet tehdä, ja jättää niille tässä yhteydessä liikkumavaraa, joka voi johtaa jopa mainittuja tarjouksia koskevan kiellon vahvistamiseen.

(ks. 27, 28 ja 38 kohta sekä tuomiolauselma)
Yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta annetun direktiivin 95/46 6 artiklan 1 kohdan b ja c alakohtaa sekä 7 artiklan c ja e alakohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään työnantajan velvollisuudesta asettaa työaikarekisteri toimivaltaisen kansallisen työsuojeluviranomaisen saataville siten, että siihen on mahdollista tutustua heti, kunhan tämä velvollisuus on tarpeen, jotta kyseinen viranomainen voi harjoittaa työoloja koskevan lainsäädännön soveltamista koskevia valvontatehtäviään erityisesti työajan osalta.

(ks. 45 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 15 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tavaramerkin tosiasiallista käyttöä koskeva edellytys voi täyttyä silloin, kun rekisteröityä tavaramerkkiä, joka on tullut erottamiskykyiseksi käytettäessä toista moniosaista tavaramerkkiä, jonka osa se on, käytetään vain tämän toisen moniosaisen tavaramerkin kautta, tai silloin, kun sitä käytetään vain yhdessä toisen tavaramerkin kanssa ja myös nämä molemmat tavaramerkit yhdessä on rekisteröity tavaramerkiksi. Rekisteröity tavaramerkki, jota käytetään ainoastaan toisen moniosaisen tavaramerkin osana tai yhdessä toisen tavaramerkin kanssa, on kuitenkin edelleen miellettävä osoitukseksi kyseessä olevan tuotteen alkuperästä, jotta tämä käyttö vastaisi kyseisen 15 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun tosiasiallisen käytön käsitettä.

(ks. 35 ja 36 kohta sekä tuomiolauselma)
65

Tätä toteamusta ei kyseenalaista Yhdistyneen kuningaskunnan argumentti, jonka mukaan SEUT 48 artiklan tarkoituksena on helpottaa jäsenvaltioiden kansalaisten liikkumisvapautta sisämarkkinoilla eikä se voi olla oikeusperusta toimelle, jolla pyritään helpottamaan liikkumisvapautta unionin ja kolmannen valtion välillä. Kuten edellä mainitussa asiassa Yhdistynyt kuningaskunta vastaan neuvosto annetusta tuomiosta ilmenee, SEUT 48 artikla nimittäin voi olla kyseessä olevan kaltaisen päätöksen antamisen asianmukainen oikeusperusta silloin, kun kolmas valtio on Sveitsin valaliiton tavoin jo rinnastettu SEUT 217 artiklan nojalla hyväksytyn sopimuksen perusteella unionin jäsenvaltioon asetuksia N:o 1408/71 ja N:o 574/72 sovellettaessa ja kun kyseisen päätöksen pääasiallisena tarkoituksena on heijastaa näiden asetusten ajantasaistamista asetuksilla N:o 883/2004 ja N:o 987/2009.
43

Ensiksi on palautettava mieleen, että unionin toimen oikeusperustan valinnan on perustuttava sellaisiin objektiivisiin seikkoihin, jotka voivat olla tuomioistuimen suorittaman valvonnan kohteena ja joihin kuuluvat toimen tarkoitus ja sisältö. Jos toimea tarkasteltaessa ilmenee, että sillä on kaksi eri tarkoitusta tai että siinä on kahdenlaisia tekijöitä, ja jos toinen näistä on yksilöitävissä toimen pääasialliseksi tai määrääväksi tarkoitukseksi tai tekijäksi, kun taas toinen on ainoastaan liitännäinen, on käytettävä yhtä oikeusperustaa, toisin sanoen sitä, jota toimen pääasiallinen tai määräävä tarkoitus tai tekijä edellyttää. Jos sen sijaan toimella on useampi samanaikainen tarkoitus tai sillä on useita osatekijöitä, joita ei voida erottaa toisistaan ja joista mikään ei ole toiseen nähden liitännäinen, tällaista toimea annettaessa voidaan käyttää useaa eri oikeudellista perustaa (ks. vastaavasti tuomio parlamentti v. neuvosto, C-130/10, EU:C:2012:472, 42–44 kohta).
70

Access Info toteaa aluksi, että koska toisessa valitusperusteessa ei viitata nimenomaisesti mihinkään valituksenalaisen tuomion tiettyyn kohtaan, se on jätettävä tutkimatta ja on tehoton. Access Infon, jota parlamentti tukee tältä osin, mukaan neuvosto ei missään tapauksessa täsmentänyt valituksessaan eikä riidanalaisessa päätöksessä, mihin yleiseen olettamaan perustui se, että se epäsi tutustumisoikeuden käsiteltävässä asiassa. Lisäksi oikeuskäytännössä asetettujen asiaa koskevien vaatimusten vastaisesti minkään unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen ja minkään yleisen oikeusperiaatteen perusteella ei voida katsoa, että on olemassa pyydetyn asiakirjan kaltaisten asiakirjojen luottamuksellisuutta koskeva yleinen olettama, varsinkaan, kun kyseinen asiakirja liittyy menettelyyn, joka on luonteeltaan lainsäädännöllinen.
43

Unionin muilla kielillä laadituista direktiivin 2000/78 6 artiklan 2 kohdan versioista on todettava, että tämän tuomion 40 kohdassa toistetun ranskankielisen version tavoin niissä mainitaan nimenomaisesti eri ikärajojen vahvistaminen ammatillisten sosiaaliturvajärjestelmien eläke- tai työkyvyttömyysetuuksien saamisen edellytykseksi. Esimerkiksi kyseisen säännöksen espanjankielisessä versiossa mainitaan ”la determinación, para los regímenes profesionales de seguridad social, de edades para poder beneficiarse de prestaciones de jubilación o invalidez u optar a las mismas”, tämän säännöksen saksankielisessä versiossa käytetään sanamuotoa ”bei den betrieblichen Systemen der sozialen Sicherheit die Festsetzung von Altersgrenzen als Voraussetzung für die Mitgliedschaft oder den Bezug von Altersrente oder von Leistungen bei Invalidität”, kyseisen säännöksen englanninkielisessä versiossa mainitaan ”the fixing for occupational social security schemes of ages for admission or entitlement to retirement or invalidity benefits”, kun saman säännöksen puolankielisessä versiossa vuorostaan käytetään sanamuotoa ”ustalanie, dla systemów zabezpieczenia społecznego pracowników, wieku przyznania lub nabycia praw do świadczeń emerytalnych lub inwalidzkich”.
35

Cour de cassation pohtii puolestaan sitä, saattoiko Cour d’appel de Bruxelles oikeudellista virhettä tekemättä viedä Martin Y Pazilta mahdollisuuden vedota tavaramerkkeihinsä Gauquieta vastaan ja käyttää itse tavaramerkkejään käsilaukkuja ja jalkineita varten. Se päätti näin ollen kyseisellä 2.12.2011 antamallaan tuomiolla lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) a) Onko [direktiivin 89/104] 5 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että tavaramerkin haltija ei enää milloinkaan voi vedota kolmatta osapuolta vastaan rekisteröidyn tavaramerkin tuottamaan yksinoikeuteen minkään sellaisen tavaran osalta, jota varten tavaramerkki on rekisteröity, — jos tavaramerkin haltija on pitkään jakanut tietynlaisessa yhteisomistussuhteessa kyseisen kolmannen osapuolen kanssa tavaramerkin käyttöoikeuden joidenkin sellaisten tavaroiden osalta, joita varten tavaramerkki on rekisteröity; — jos tavaramerkin haltija on tämän jaon yhteydessä antanut kyseiselle kolmannelle osapuolelle peruuttamattoman suostumuksensa siihen, että kolmas osapuoli käyttää tätä tavaramerkkiä kyseisiä tavaroita varten? b) Onko samoja artikloja tulkittava siten, että sen kaltaisen kansallisen oikeussäännön, jonka mukaan oikeuden haltija ei saa käyttää oikeuttaan virheellisesti tai väärin, soveltamisesta voi seurata tämän yksinoikeuden käyttömahdollisuuden pysyvä estyminen joidenkin sellaisten tavaroiden osalta, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, vai siten, että tällaisen kansallisen oikeussäännön soveltaminen saa johtaa vain muunlaiseen seuraamukseen kyseisestä oikeuden virheellisestä käytöstä tai väärinkäytöstä? 2) a) Onko [direktiivin 89/104] 5 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että jos rekisteröidyn tavaramerkin haltija lopettaa kolmannelle osapuolelle antamansa sitoumuksen olla käyttämättä tätä tavaramerkkiä tiettyjä tavaroita varten ja aikoo siten aloittaa itse tavaramerkin käytön uudelleen, kansallinen tuomioistuin voi kuitenkin pysyvästi kieltää käytön uudelleen aloittamisen sillä perusteella, että se merkitsisi vilpillistä kilpailua, koska silloin tavaramerkin haltija saisi hyötyä kyseisen kolmannen osapuolen aikaisemmin toteuttamasta tavaramerkkiin liittyvästä mainonnasta ja koska siitä voisi aiheutua sekaannusta asiakaskunnan keskuudessa, vai onko niitä tulkittava siten, että kansallisen tuomioistuimen on päätettävä muunlaisesta seuraamuksesta, jolla tavaramerkin haltijaa ei pysyvästi estetä aloittamasta uudelleen tavaramerkkinsä käyttöä? b) Onko samoja artikloja tulkittava siten, että tavaramerkin haltijaan kohdistuva pysyvä käyttökielto on oikeutettu, jos kolmas osapuoli on useiden vuosien ajan käyttänyt varoja tehdäkseen yleisölle tunnetuksi tavarat, joita varten se oli saanut tavaramerkin haltijalta luvan tavaramerkin käyttöön?”
Määritettäessä, missä konkreettisissa olosuhteissa voidaan katsoa, ettei kyseisessä säännöksessä tarkoitettua vakuuttamisvelvollisuutta ole täytetty, on merkityksellistä – kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 32 kohdassa toteaa –, että unionin lainsäätäjä ei ole tyytynyt säätämään, että elimen on suoritettava korvaus, kun vahingon on aiheuttanut ajoneuvo, jonka osalta ei ole yleisesti täytetty vakuuttamisvelvollisuutta, vaan se on täsmentänyt, että korvaus on suoritettava ainoastaan sellaisen ajoneuvon aiheuttamien vahinkojen osalta, jonka osalta ei ole täytetty ensimmäisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua vakuuttamisvelvollisuutta eli jolle ei ole otettu liikennevakuutusta. Tällainen rajoitus selittyy sillä, että kyseisessä säännöksessä – kuten tämän tuomion 28 kohdassa on muistutettu – asetetaan kullekin jäsenvaltiolle velvollisuus varmistaa, jollei kyseisen direktiivin 4 artiklassa säädetyistä poikkeuksista muuta johdu, että sellaisen ajoneuvon omistaja tai haltija, jolla on pysyvä kotipaikka sen alueella, tekee vakuutusyhtiön kanssa liikennevakuutussopimuksen, jotta näin taattaisiin kyseisen ajoneuvon käyttöön liittyvä omistajan tai haltijan vastuu unionin oikeudessa säädetyissä rajoissa. Tässä suhteessa jo se seikka, että vahingon on aiheuttanut vakuuttamaton ajoneuvo, osoittaa, että järjestelmä, joka jäsenvaltiolla oli velvollisuus ottaa käyttöön, on puutteellinen, minkä vuoksi on perusteltua, että kansallinen korvauselin maksaa korvauksen.
19

Supreme Court of the United Kingdom on tämän johdosta päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Jos työntekijällä on – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – sopimukseen perustuva oikeus luovuttajaan nähden hyötyä työehdoista, joista kolmas osapuoli, työehtosopimuksia neuvotteleva elin, neuvottelee ja sopii kausittain, ja tällainen työntekijän oikeus suhteessa työnantajaan katsotaan kansallisessa oikeudessa luonteeltaan pikemmin dynaamiseksi kuin staattiseksi, onko [direktiivin 2001/23] 3 artiklaa tulkittava yhdessä [edellä mainitussa asiassa Werhof annetun tuomion] kanssa siten, että siinä a) edellytetään, että tällaista oikeutta suojataan ja että siihen voidaan vedota luovutuksensaajaa vastaan, kun kyse on luovutuksesta, johon direktiiviä sovelletaan, vai joko b) annetaan kansallisille tuomioistuimille oikeus päättää, että tällaista oikeutta suojataan ja että siihen voidaan vedota luovutuksensaajaa vastaan, kun kyse on luovutuksesta, johon direktiiviä sovelletaan, vai c) kielletään kansallisia tuomioistuimia katsomasta, että tällaista oikeutta suojataan ja että siihen voidaan vedota luovutuksensaajaa vastaan, kun kyse on luovutuksesta, johon direktiiviä sovelletaan? 2) Jos jäsenvaltio on täyttänyt velvoitteensa direktiivin 2001/23 3 artiklan vähimmäisvaatimusten täytäntöön panemiseksi, mutta esiin tulee kysymys, onko täytäntöönpanotoimenpiteitä tulkittava siten, että ne ylittävät kyseiset vaatimukset tavalla, joka on edullinen suojatuille työntekijöille, takaamalla dynaamiset sopimukseen perustuvat oikeudet luovutuksensaajaan nähden, onko jäsenvaltion tuomioistuimilla vapaus soveltaa kansallista oikeutta täytäntöönpanolainsäädännön tulkitsemiseen aina sillä edellytyksellä, ettei kyseinen tulkinta ole unionin oikeuden vastainen, vai onko omaksuttava jokin muu tulkintaa koskeva lähestymistapa, ja jos näin on, mikä lähestymistapa? 3) Voiko kansallinen tuomioistuin nyt käsiteltävässä asiassa, jossa työnantaja ei väitä, että työntekijälle kansallisessa oikeudessa tunnustettu dynaaminen oikeus työehtosopimuksissa sovittuihin työehtoihin loukkaisi työnantajalle ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen 11 artiklan mukaan kuuluvia oikeuksia, soveltaa TUPEa työntekijöiden esittämän tulkinnan mukaisesti?”
15

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa asiassa C-29/08, SKF, 29.10.2009 annettuun tuomioon (Kok., s. I-10413, 32–34 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta), josta se katsoo seuraavan, että oikeusriidan kohteena olevaa A:n yhtiöpääoman 30 prosentin luovuttamista, joka on tapahtunut tämän yhtiön hallinnointiin osallistumisen lopettamisen yhteydessä, on pidettävä taloudellisena toimintana, joka on kuudennen direktiivin 13 artiklan B kohdan d alakohdan 5 alakohdan nojalla vapautettava verosta.
38

On myös huomattava, että vaikka kuudennen direktiivin 4 artiklan 4 kohdan toisen alakohdan sanamuoto toistetaan useimmissa kieliversioissa samankaltaisena arvonlisäverodirektiivin 11 artiklassa, tämän artiklan englanninkielisessä versiossa sana ”any” (kaikkia) on lisätty säännöksen kyseessä olevaan kohtaan, joka kuuluu seuraavasti: ”each Member State may regard as a single taxable person any persons established in the territory of that Member State” (jäsenvaltio voi käsitellä yhtenä verovelvollisena kaikkia kyseisen jäsenvaltion alueelle sijoittautuneita henkilöitä).
19

Siltä osin kuin kyse on rajoituksen olemassaolosta, on palautettava mieleen, että henkilöiden vapaata liikkuvuutta koskevien kaikkien EUT-sopimuksen määräysten tarkoituksena on helpottaa jäsenvaltioiden kansalaisten kaikenlaisen ansiotyön tekemistä unionin alueella ja että kyseisten määräysten vastaisia ovat toimenpiteet, joilla voi olla epäsuotuisa vaikutus näihin kansalaisiin, kun he haluavat harjoittaa taloudellista toimintaa toisen jäsenvaltion alueella (asia C-461/11, Radziejewski, tuomio 8.11.2012, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).