JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER

12 päivänä huhtikuuta 2005 ( )

Asia C-295/03 P

Alessandrini ym.

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Muutoksenhaku – Banaanit – Tuonti kolmansista maista – Asetus (EY) N:o 2362/98 – AKT-maista peräisin olevien banaanien tuontitodistukset – Asetuksen (EY) N:o 404/93 20 artiklan d kohdan mukaiset toimenpiteet – Sopimussuhteen ulkopuolinen yhteisön vastuu

I Johdanto

1. Nyt käsiteltävä valitus koskee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T-93/00 ja T-46/01, Alessandrini ym. vastaan komissio, 10.4.2003 antamaa tuomiota (Kok. 2003, s. II-1635), jolla hylättiin kumoamiskanteet, jotka oli nostettu kyseisen toimielimen muutamista kirjeistä, joilla oli evätty Etelä-Amerikasta banaaneja tuovien perinteisten maahantuojien hakemukset, jotka koskivat Afrikasta, Karibialta ja Tyynenmeren (AKT) maista peräisin olevien banaanien tuontitodistusten käyttämistä banaanien maahantuomiseksi muista kolmansista maista.

2. On siis käsiteltävä banaanialan yhteisen markkinajärjestelyn tiettyjä ominaispiirteitä, sellaisena kuin kyseinen järjestely on neuvoston vuonna 1998 muuttamana. Kun komissio pani kyseisen muutoksen täytäntöön, sillä poistettiin alkuperän mukainen (AKT tai kolmannet maat) erottelu, joka oli siihen saakka tehty tuontitodistusten hallinnoimiseksi.

3. Valittajat väittivät ensimmäisessä oikeusasteessa lähinnä, että komission täytäntöönpanotoimenpiteet olivat perussäädöksen vastaisia ja että niistä oli lisäksi aiheutunut niille taloudellista vahinkoa, ilman että komissio olisi toteuttanut vaaditut siirtymäkauden toimenpiteet.

Yhteisöjen tuomioistuimessa valittajat vaativat ainoastaan korvausta vahingosta, jonka ne väittävät aiheutuneen.

II Asiaa koskeva lainsäädäntö

Asetus (ETY) N:o 404/93

4. Banaanialan yhteisestä markkinajärjestelystä 13 päivänä helmikuuta 1993 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 404/93( ) IV osaston säännöksillä on 1.7.1993 lähtien korvattu eri kansalliset järjestelmät kolmansien maiden kanssa käytävän kaupan yhteisellä järjestelmällä. Banaanit jaotellaan asetuksessa ”yhteisön banaaneihin”, jotka on korjattu yhteisön alueelta, ”AKT-valtioista peräisin oleviin banaaneihin” ja ”muista kolmansista maista kuin AKT-valtioista peräisin oleviin banaaneihin”. Jälkimmäisessä ryhmässä ”perinteisten AKT-banaanien” ja ”muiden kuin perinteisten AKT-banaanien” määrät vastasivat vietyjä banaanimääriä, jotka ensin mainittujen osalta eivät ylittäneet ja viimeksi mainittujen osalta ylittivät kunkin näistä valtioista perinteisesti viemät, asetuksen N:o 404/93 liitteessä vahvistetut määrät.

5. Asetuksen N:o 404/93 17 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan banaanien tuontiin yhteisöön vaaditaan tuontitodistus, jonka jäsenvaltiot myöntävät hakemuksesta jokaiselle asianomaiselle hakijalle riippumatta siitä, mihin tämä on sijoittautunut yhteisössä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 18 ja 19 artiklan täytäntöön panemiseksi annettujen erityissäännösten soveltamista.

6. Asetuksen N:o 404/93 18 artiklan 1 kohdan alkuperäisessä versiossa säädettiin 2 miljoonan tonnin (nettopaino) vuosittaisen tariffikiintiön käyttöönottamisesta kolmansien maiden banaanien ja muiden kuin perinteisten AKT-banaanien tuonnille. Kolmansien maiden banaanien tuonnista perittiin tämän tariffikiintiön rajoissa tullia 100 ecua tonnilta, ja muiden kuin perinteisten AKT-banaanien tuonti tapahtui tullitta. Saman asetuksen 18 artiklan 2 kohdan alkuperäisessä versiossa säädettiin, että kyseisen kiintiön ulkopuolisesta tuonnista oli muiden kuin perinteisten AKT-banaanien osalta perittävä 750 ecua tonnilta ja kolmansien maiden banaanien osalta 850 ecua tonnilta.

7. Asetuksen N:o 404/93 19 artiklan 1 kohdassa vahvistettiin tariffikiintiön jakautuminen niin, että 66,5 prosenttia siitä avattiin sellaisille toimijoille, jotka olivat pitäneet kaupan kolmansien maiden banaaneja tai muita kuin perinteisiä AKT-banaaneja (A-luokka), 30 prosenttia sellaisille toimijoille, jotka olivat pitäneet kaupan yhteisön banaaneja tai perinteisiä AKT-banaaneja (B-luokka), ja 3,5 prosenttia sellaisille yhteisöön sijoittautuneille toimijoille, jotka olivat alkaneet pitää kaupan vuodesta 1992 alkaen muita kuin yhteisön banaaneja tai muita kuin perinteisiä AKT-banaaneja (C-luokka).

8. Asetuksen N:o 404/93 19 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Kukin toimija saa kullekin toimijoiden luokalle [A ja B] erillisten laskutoimitusten mukaisesti tuontitodistukset [sen] keskimääräisen banaanien määrän perusteella, jonka toimija on myynyt [niiden] kolmen viimeisen vuoden aikana, joista on saatavissa tietoja.”

Asetus (ETY) N:o 1442/93

9. Komissio antoi 10 päivänä kesäkuuta 1993 banaanien tuontia yhteisöön koskevan järjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä asetuksen (ETY) N:o 1442/93( ) (jäljempänä vuoden 1993 järjestelmä). Tämä järjestelmä oli voimassa 31.12.1998 asti.

10. Asetuksen N:o 1442/93 5 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten oli vahvistettava vuosittain kunkin rekisteröimänsä A- ja B-luokan toimijan sitä vuotta, jolle kiintiö oli avattu, edeltänyttä vuotta edeltäneiden kolmen vuoden aikana kaupan pitämien, saman asetuksen 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti toimijan harjoittamien toimintojen luonteen mukaan eriteltyjen määrien keskiarvo. Tätä keskiarvoa kutsuttiin ”viitemääräksi”.

11. Asetuksen N:o 1442/93, sellaisena kuin se on muutettuna 10.10.1994 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2444/94 (EYVL L 261, s. 3), 14 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Tuontitodistushakemukset on jätettävä kunkin jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille sitä vuosineljännestä, jonka osalta todistuksia annetaan, edeltävän vuosineljänneksen viimeisen kuukauden seitsemän ensimmäisen päivän aikana.”

Asetus (EY) N:o 1637/98

12. Asetuksen (ETY) N:o 404/93 muuttamisesta 20.7.1998 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1637/98 (EYVL L 210, s. 28) tehtiin merkittäviä muutoksia banaanialan yhteiseen markkinajärjestelyyn 1.1.1999 alkaen. Sillä korvattiin erityisesti asetuksen N:o 404/93 IV osaston 16–20 artikla uusilla säännöksillä.

13. Asetuksen N:o 404/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1637/98, 18 artiklan 1 kohdassa säädettiin 2,2 miljoonan tonnin (nettopaino) vuosittaisen tariffikiintiön avaamisesta kolmansien maiden banaanien ja muiden kuin perinteisten AKT-banaanien tuonnille. Kolmansien maiden banaanien tuonnista perittiin tämän tariffikiintiön rajoissa tullia 75 ecua tonnilta, ja muiden kuin perinteisten AKT-banaanien tuonti tapahtui tullitta.

14. Saman asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1637/98, 18 artiklan 2 kohdassa säädettiin 353 000 tonnin (nettopaino) vuosittaisen lisätariffikiintiön avaamisesta kolmansien maiden banaanien ja muiden kuin perinteisten AKT-banaanien tuonnille. Kolmansien maiden banaanien tuonnista perittiin myös tämän tariffikiintiön rajoissa tullia 75 ecua tonnilta, ja muiden kuin perinteisten AKT-banaanien tuonti tapahtui tullitta.

15. Asetuksen N:o 404/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1637/98, 20 artiklan d kohdassa säädettiin, että komissiolla on toimivalta antaa 27 artiklassa säädettyä hallintokomiteajärjestelmää noudattaen 18 artiklassa tarkoitettujen tariffikiintiöiden hallinnointia koskevat yksityiskohtaiset säännöt, joihin sisältyvät ”kaikki erityiset määräykset, joilla helpotetaan siirtymistä 1 päivästä heinäkuuta 1993 sovellettavasta tuontimenettelystä [asetuksen N:o 404/93 IV] osaston nykyisiin järjestelyihin”.

Asetus (EY) N:o 2362/98

16. Komissio antoi 28 päivänä lokakuuta 1998 neuvoston asetuksen (ETY) N:o 404/93 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä banaanien tuontia yhteisöön koskevan järjestelmän osalta asetuksen (EY) N:o 2362/98,( ) jonka 31 artiklan nojalla asetus N:o 1442/93 kumottiin 1.1.1999 lähtien. Uudet säännökset, jotka liittyvät tuontitodistusten hallinnointiin tariffikiintiöiden yhteydessä, sisältyvät asetuksen N:o 2362/98 I, II ja IV osastoon (jäljempänä vuoden 1999 järjestelmä).

17. Vuoden 1999 järjestelmässä otetaan käyttöön muutamia uusia järjestelyjä vuoden 1993 järjestelmään nähden:

a) poistetaan kaikki erot, jotka perustuvat taloudellisten toimijoiden harjoittamiin tehtäviin;

b) otetaan huomioon tuodut banaanimäärät;

c) säädetään siitä, että tuontitodistusten hallinnoinnissa ei viitata banaanien alkuperään (AKT-valtiot tai kolmannet valtiot);

d) korotetaan tariffikiintiöitä ja uusille toimijoille varattua osuutta.

18. Asetuksen N:o 2362/98 2 artiklassa säädetään, että asetuksen N:o 404/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1637/98, 18 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitetut tariffikiintiöt ja 16 artiklassa tarkoitetut perinteiset AKT-banaanit jaetaan seuraavasti:

– 92 prosenttia 3 artiklassa määritellyille perinteisille toimijoille

– 8 prosenttia 7 artiklassa määritellyille uusille toimijoille.

19. Asetuksen N:o 2362/98 4 artiklan 1 kohdassa todetaan, että kukin jäsenvaltiossa rekisteröity perinteinen toimija saa kutakin vuotta varten kaikkien kyseisen asetuksen liitteessä I mainittujen alkuperien osalta yhden viitemäärän, joka vahvistetaan toimijan viitekauden aikana tosiasiallisesti tuomien banaanimäärien perusteella. Saman asetuksen 4 artiklan 2 kohdan mukaan vuonna 1999 tapahtuneessa tuonnissa käytettiin viitekautena vuosia 1994, 1995 ja 1996.

20. Asetuksen N:o 2362/98 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”toimivaltaiset viranomaiset vahvistavat 3, 4 ja 5 artiklan säännösten mukaisesti viimeistään kunkin vuoden 30 päivänä syyskuuta tarpeellisten tarkastus- ja valvontatoimien päätyttyä kullekin perinteiselle toimijalle alustavan kiinteän viitemäärän viitekauden aikana tuotujen liitteessä I mainittua alkuperää olevien banaanien keskimääräisen määrän perusteella”. Viitemäärä vahvistetaan kolmen vuoden keskiarvon mukaan, vaikka toimija ei olisi tuonut banaaneja jonakin viitekauteen kuuluvana ajanjaksona. Asetuksen 6 artiklan 2 kohdan mukaan toimivaltaisten viranomaisten on toimitettava joka vuosi komissiolle rekisteröimiensä perinteisten toimijoiden luettelo ja näiden toimijoiden alustavat kokonaisviitemäärät.

21. Tuontitodistusten myöntämistä koskevat yksityiskohtaiset säännöt on annettu asetuksen N:o 2362/98 14–22 artiklassa.

22. Kyseisen asetuksen 14 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”tuontitodistusten antamista varten voidaan kolmeksi ensimmäiseksi vuosineljännekseksi vahvistaa ohjeellinen määrä, joka ilmaistaan yhtenäisenä prosenttimääränä käytettävissä olevista määristä kunkin liitteessä I mainitun alkuperän osalta”.

23. Asetuksen 15 artiklan 1 kohdan mukaan ”tuontitodistushakemukset on jätettävä kunkin vuosineljänneksen osalta sen jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille, jossa toimija on rekisteröity, sitä vuosineljännestä, jolle todistukset annetaan, edeltävän kuukauden seitsemän ensimmäisen päivän aikana”.

24. Asetuksen 17 artiklassa säädetään, että jos määrät, joille tuontitodistuksia haetaan, ylittävät tuntuvasti vuosineljänneksen ja yhden tai useamman liitteessä I mainitun alkuperän osalta 14 artiklan mukaisesti tarvittaessa vahvistetun ohjeellisen määrän tai ne ylittävät käytettävissä olevat määrät, hakemuksiin sovellettava yhtenäinen vähennysprosenttiluku on vahvistettava.

25. Asetuksen 18 artiklassa säädetään seuraavaa:

”1. Jos yhtä tai useampaa alkuperää varten vahvistetaan vähennysprosenttiluku 17 artiklan mukaisesti, toimija, joka on jättänyt edellä mainittua alkuperää tai edellä mainittuja alkuperiä koskevan tuontitodistushakemuksen, voi:

a) kieltäytyä käyttämästä todistusta lähettämällä todistusten antamisesta vastaavalle viranomaiselle ilmoituksen vähennysprosenttiluvun vahvistamisesta annetun asetuksen julkaisemista seuraavien kymmenen työpäivän kuluessa; tällöin todistukseen liittyvä vakuus vapautetaan viipymättä; tai

b) jättää yhden tai useamman uuden todistushakemuksen, joka koskee enintään myöntämättä jäänyttä kokonaismäärää, niiden alkuperien osalta, joiden käytettävissä olevat määrät komissio on julkaissut. Hakemus jätetään a alakohdassa mainitun määräajan kuluessa noudattaen kaikkia todistushakemuksen jättämistä koskevia edellytyksiä.

2. Komissio määrittelee viipymättä määrät, joille voidaan myöntää tuontitodistuksia kyseisen alkuperän tai kyseisten alkuperien osalta.”

26. Asetuksen 19 artiklan 1 kohdassa täsmennetään, että ”toimivaltaisten viranomaisten on annettava tuontitodistukset viimeistään kunkin vuosineljänneksen viimeisen kuukauden 23 päivänä seuraavaa vuosineljännestä varten”.

27. Asetuksen 20 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”toimijalle, joka voi tapauksesta riippuen olla todistuksen haltija tai siirronsaaja, on pyynnöstä jaettava uudelleen todistuksesta käyttämättä jääneet määrät seuraavalle vuosineljännekselle, mutta kuitenkin sille vuodelle, jona ensimmäinen todistus on annettu. Vakuus menetetään suhteessa käyttämättömiin määriin”.

28. Asetuksen N:o 2362/98 V osastoon on kerätty siirtymäsäännöksiä vuodeksi 1999. Asetuksen 28 artiklan 1 kohdan mukaan toimijoiden oli jätettävä vuotta 1999 koskeva rekisteröintihakemuksensa viimeistään 13.11.1998, ja perinteisten toimijoiden hakemusten mukana oli oltava maininta viitekauden 1994–1996 kunkin vuoden aikana tosiasiallisesti tuotujen banaanien kokonaismäärästä, kaikkien näissä tuontitapahtumissa käytettyjen todistusten ja todistusotteiden numerot sekä viitteet tullien maksamisen osoittavista todistusasiakirjoista.

29. Asetuksen N:o 2362/98 liitteessä I vahvistetaan asetuksen N:o 404/93 18 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettujen tariffikiintiöiden sekä perinteisesti AKT-maista tuotavien määrien (857 700 tonnia) jakautuminen.

Vuoden 2001 järjestelmä

30. Neuvosto antoi 29.1.2001 asetuksen (EY) N:o 216/2001,( ) jonka 1 artiklalla muutettiin asetuksen N:o 404/93 16–20 artiklaa.

31. Asetuksen N:o 404/93, sellaisena kuin se on muutettuna, IV osaston soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt on määritelty asetuksen N:o 404/93 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä banaanien tuontia yhteisöön koskevan menettelyn osalta 7 päivänä toukokuuta 2001 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 896/2001.( ) Näitä säännöksiä on asetuksen N:o 896/2001 32 artiklan säännösten nojalla sovellettu 1.7.2001 lähtien.

III Tosiseikat

32. Valittajat ovat Latinalaisesta Amerikasta peräisin olevien banaanien tuojayrityksiä. Toimivaltaisten kansallisten viranomaisten (Italiassa ja London Fruitin osalta Yhdistyneessä kuningaskunnassa) rekisteröiminä perinteisinä toimijoina ne saivat kyseisiltä viranomaisilta alustavat yksilölliset viitemäärät vuodeksi 1999. Ne saivat näin ollen kolmansien maiden banaanien tuontitodistuksia vuoden 1999 kolmeksi ensimmäiseksi vuosineljännekseksi.

33. Asian T-93/00 perustana olevat tosiseikat liittyvät vuoden 1999 neljänteen vuosineljännekseen, jonka osalta valittajat esittivät toimivaltaisille kansallisille viranomaisille tuontitodistushakemukset, jotka koskivat niiden alustavan yksilöllisen viitemäärän jäljellä olevaa osuutta ja jotka hyväksyttiin kolmansien maiden banaanien tuonnille käytettävissä oleviin määriin asti.( )

34. Kyseisten hakemusten sen osan osalta, jota ei ole voitu hyväksyä, valittajilla oli vielä käytettävissään mahdollisuus hakea tuontitodistuksia 308 978,252 tonnin määrälle perinteisiä AKT-banaaneja.( ) Ne hakivat näin ollen AKT-banaanien tuontitodistuksia niiden jäännösmäärien mukaisesti, jotka niillä oli käytettävissään asetuksen N:o 2362/98 18 artiklan 1 kohdan mukaisesti ja jotka jakautuivat kunkin viitemäärän osalta seuraavasti:

Alessandrini Srl 2 050 kg

Anello Gino di Anello Luigi & Cie Snc 1 859 kg

Arpigi SpA 757 kg

Bestfruit Srl 2 637 kg

Co-frutta SpA 209 392 kg

Co-frutta Soc. coop.arl. 30 207 kg

Dal Bello Sife Srl 1 533 kg

Frigofrutta Srl 2 990 kg

Garletti Snc 4 419 kg

London Fruit Ltd 286 004 kg

35. Toimivaltaiset kansalliset viranomaiset myönsivät 13.10.1999 valittajille AKT-banaanien tuontitodistukset koko haetulle määrälle, mutta toistuneista yrityksistään huolimatta valittajat eivät onnistuneet hankkimaan AKT-banaaneja.

36. Tässä tilanteessa valittajat vaativat 18.11.1999 EY 232 artiklaan vedoten komissiota

1) toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet, jotta ne voisivat käyttää AKT-maista tapahtuvaa tuontia varten myönnetyt neljännen vuosineljänneksen todistukset Latinalaisen Amerikan maiden tai muiden kolmansien maiden banaanien tuonnissa;

2) joka tapauksessa määräämään, että kyseessä oleviin todistuksiin liittyvät vakuudet vapautetaan, koska niitä ei käytetä ja koska niiden käyttämättä jättäminen ei johdu niiden haltijasta.

37. Koska valittajat eivät saaneet vastausta tähän vaatimukseen, ne kiinnittivät 22.12.1999 päivätyssä faksissaan komission huomion siihen, että kyseessä olevat todistukset vanhentuisivat 7.1.2000, ja vaativat komissiota ottamaan kantaa niiden vaatimuksiin.

38. Komissio vastasi 26.1.2000 päivätyssä kirjeessään nro 02418, joka oli osoitettu valittajien edustajalle, seuraavaa:

”Olette 22.12.1999 päivätyssä kirjeessänne viitanneet vaikeuksiin, joita tietyt toimijat ovat kohdanneet käyttäessään vuoden 1999 neljänneksi vuosineljännekseksi erityisesti AKT-maiden banaanien tuontia varten myönnettyjä tuontitodistuksia.

On ensinnäkin todettava, että ongelmat ovat luonteeltaan pääasiassa kaupallisia ja tältä osin ne kuuluvat taloudellisten toimijoiden toimintaan. Esille tuotu ongelma koskee nimittäin liikekumppaneiden löytämistä tiettyjen tuotteiden – käsiteltävässä asiassa erityisesti AKT-maista peräisin olevien banaanien – ostamista ja kuljetusta varten. Vaikka tämä onkin valitettavaa, se tosiseikka, että asiakkaanne eivät ole voineet tehdä sopimuksia AKT-banaanien toimituksista, muodostaa osan kaupallisesta riskistä, jonka toimijat tavallisesti kantavat.

Lopuksi on huomautettava, että kyseiset vaikeudet koskevat ainoastaan tiettyjä tunnusmerkeiltään täsmentämättömiä toimijoita ja että komission puuttuminen asiaan voisi suosia kyseisiä toimijoita niiden muiden toimijoiden kustannuksella, jotka ovat kantaneet sopimiinsa velvollisuuksiin liittyvät riskit.”

39. Toimivaltaiset kansalliset viranomaiset pidättivät toisaalta valittajien maksamat vakuudet katsottuaan, että valittajien kyseisten vakuuksien palauttamiselle esittämät perustelut eivät muodostaneet ylivoimaista estettä, joka on ainoa tilanne, jossa tällainen palautus on mahdollinen.

40. Asian T-46/01 perustana olevat tosiseikat liittyvät vuoden 2000 neljänteen vuosineljännekseen. Kunkin valittajan yksilöllisestä viitemäärästä käytettävissä olleet jäännösmäärät olivat tämän vuosineljänneksen osalta seuraavat:

Alessandrini Srl 5 667 kg

Anello Gino di Anello Luigi & Cie Snc 5 140 kg

Arpigi Spa 5 792 kg

Bestfruit Srl 7 290 kg

Co-frutta SpA 236 746 kg

Co-frutta Soc. coop. arl 80 301 kg

Dal Bello Sife Srl 4 110 kg

Frigofrutta Srl 8 266 kg

Garletti Snc 7 329 kg

London Fruit Ltd 324 124 kg

41. Koska kolmansien maiden banaaneja koskevat todistushakemukset ylittivät käytettävissä olevat määrät, komissio täsmensi asetuksessa (EY) N:o 1971/2000( ) tuontia varten vielä käytettävissä olevat määrät vuoden 2000 neljänneksi vuosineljännekseksi. Kyseisen asetuksen liitteen mukaan tuontitodistuksia voitiin vielä myöntää AKT-banaaneille 329 787,675 tonnin määrään asti, mutta valittajat eivät hakeneet niitä.

42. Valittajat vaativat 10.10.2000 EY 232 artiklaan vedoten komissiota ensisijaisesti ryhtymään asetuksen N:o 404/93 20 artiklan d kohdan mukaisiin toimenpiteisiin, joiden avulla ne saisivat kolmansien maiden banaanien tuontitodistukset niille myönnettyjen yksilöllisten viitemäärien jäljellä olevia osuuksia varten. Toissijaisesti ne vaativat komissiota korvaamaan menetetyn voiton, joka seurasi siitä, että näitä banaaneja ei voitu tuoda ja pitää kaupan.

43. Komissio hylkäsi valittajien edustajalle osoitetussa, 8.12.2000 päivätyssä kirjeessään AGR 030905 nämä vaatimukset seuraavilla perusteilla:

”Olette 10.10.2000 päivätyssä kirjeessänne ilmoittanut komissiolle tiettyjen toimijoiden vaikeuksista löytää banaaneja, jotta ne voisivat neljännellä vuosineljänneksellä hyödyntää kokonaisuudessaan viitemäärät, jotka niille on vuoden 2000 osalta annettu tuontia koskevan tariffikiintiöjärjestelmän yhteydessä.

Vaikeudet, joihin viittaatte, ovat luonteeltaan pääasiassa kaupallisia. On valitettavasti korostettava, että yhteisön lainsäädännössä ei anneta komissiolle mitään toimivaltaa tässä asiassa. Lisäksi tunnustatte tämän tilanteen, kun toteatte, että toimijat, joilla ei ole tavallisesti suhteita AKT-banaanien tuottajiin, ovat kohdanneet vaikeuksia hankkia kyseessä olevia tuotteita.

Toteatte myös, että edustamienne toimijoiden on mahdotonta käyttää kokonaisuudessaan niille myönnettyjä viitemääriä.

On täsmennettävä, että viitemäärät ovat oikeudelliselta kannalta vain toimijoiden käytettävissä olevia mahdollisuuksia, jotka määritellään niiden aikaisemman toiminnan perusteella yhteisön asetuksia soveltaen, ja ne antavat asianomaisille ainoastaan oikeuden esittää hakemuksia tuontitodistusten saamiseksi sitä varten, että ne voivat suorittaa kaupalliset toimenpiteet, joista ne ovat voineet sopia tuottajamaiden toimittajien kanssa.

On vielä lisättävä, että teidän komissiolle lähettämienne tietojen perusteella näyttää siltä, että vaikeudet, joihin viittaatte, eivät ole väliaikaisia siten, että ne johtuisivat siirtymisestä vuotta 1999 edeltäneestä järjestelmästä nykyisin sovellettavaan järjestelmään. Komissio ei näin ollen voi ryhtyä vaatimiinne erityisiin toimenpiteisiin asetuksen N:o 404/93 20 artiklan d kohdan perusteella.”

IV Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostettu kumoamiskanne

44. Asianomaiset yritykset nostivat edellä mainitut kanteet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa komission 26.1.2000 (asia T-93/00) ja 8.12.2000 (asia T-46/01) päivätyistä kirjeistä.

45. Molemmissa kanteissa esitettiin EY 241 artiklassa tarkoitettuun lainvastaisuusväitteeseen vedoten kolme perustetta, jotka koskivat asetuksen N:o 404/93 rikkomista, omistusoikeuden ja taloudellisen toimintavapauden loukkaamista sekä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista.

V Valituksenalainen tuomio

46. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 10.4.2003 antamassa tuomiossa tutkittiin ensin oikeudenkäyntiväite, jonka komissio oli esittänyt valittajien asiavaltuuden puuttumisen perusteella.

47. Vaikka molemmissa riidanalaisissa kirjeissä vastattiin erillisiin vaatimuksiin,( ) ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että molemmissa viitattiin siihen mahdollisuuteen, että komissio toteuttaisi toimenpiteitä asetuksen N:o 404/93 20 artiklan d kohdan mukaisesti. Päätös olla käyttämättä tätä mahdollisuutta vaikutti kirjeiden vastaanottajiin suoraan ja erikseen, koska se vaikutti niiden intresseihin muuttamalla selvästi niiden oikeusasemaa.( )

48. Hylättyään kyseisen oikeudenkäyntiväitteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki valittajien esittämät kolme perustetta, jotka koskivat komission asetuksen N:o 2362/98 lainvastaisuutta ja joissa viitattiin perussäädöksen eli neuvoston asetuksen N:o 404/93 rikkomiseen, omistusoikeuden ja taloudellisen toimintavapauden periaatteen loukkaamiseen sekä syrjintäkiellon noudattamatta jättämiseen.

49. Nämä perusteet hylättiin valituksenalaisessa tuomiossa, koska siinä katsottiin, että valittajat eivät olleet osoittaneet välitöntä oikeudellista yhteyttä 26.1.2000 ja 8.12.2000 päivättyjen kirjeiden ja asetuksen N:o 2362/98 säännösten välillä.( )

50. Valittajat väittävät, että asetuksen N:o 404/93 20 artiklan d kohdan mukaan komissiolla oli velvollisuus ottaa huomioon AKT-banaanien hankkimista koskeva käytännön mahdottomuus ja sallia niille kolmansien maiden banaanien tuonti niiden yksilöllisten viitemäärien rajoissa.( )

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi laajaa harkintavaltaa, joka komissiolla on käytettävissään, kun se toteuttaa ”tarvittavia konkreettisia toimenpiteitä” edistääkseen siirtymistä vuoden 1993 järjestelmästä vuoden 1999 järjestelmään, jolloin harkintavallan käyttämisen laillisuusvalvonta rajoittuu ainoastaan sen tutkimiseen, että sen yhteydessä ei ole tehty ilmeistä virhettä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi kuitenkin, että vahingot, joihin valittajat saattoivat vedota, eivät johtuneet suoraan kyseisestä siirtymisestä vaan niiden kyvyttömyydestä hankkia AKT-banaaneja vuoden 1999 neljännellä neljänneksellä (asiassa T-93/00) tai siitä, että niiltä oli evätty AKT-banaanien tuontitodistukset vuoden 2000 neljännen neljänneksen osalta (asiassa T-46/01).( )

Näin ollen tuomiossa todettiin, että komissio ei ollut ylittänyt harkintavaltansa rajoja, kun se oli kieltäytynyt toteuttamasta asetuksen N:o 404/93 20 artiklan d kohdan mukaisia toimenpiteitä, mistä syystä kanneperuste hylättiin kaikilta osin.( )

51. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin myönsi kuitenkin asian T-93/00 osalta, että vaikka valittajien perustelut voitaisiin ymmärtää niin, että niiden mukaan mahdottomuus löytää liikekumppaneita johtui vuoden 1999 järjestelmään siirtymisestä, ne eivät olleet osoittaneet riittävällä tavalla, että komissio olisi tehnyt ilmeisen arviointivirheen kieltäytyessään toteuttamasta asianomaisia toimenpiteitä asetuksen N:o 404/93 20 artiklan d kohdan nojalla.( )

52. Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki valittajina olevien yritysten korvausvaatimukset vahingosta, joka oli aiheutunut komission lainvastaisesta menettelystä, kun se oli hallinnoinut kolmansien maiden ja AKT-maiden tariffikiintiöitä yhdessä sekä erityisesti tarkastellut viitemääriä kokonaisuutena ja kun se oli jättänyt toteuttamatta sopivia toimenpiteitä tästä aiheutuneiden haitallisten seurausten korjaamiseksi.

53. Valituksenalaisessa tuomiossa hyväksyttiin komission näkemys, jonka mukaan asetuksesta N:o 2362/98 seuranneiden muutosten ja valittajien kokemien AKT-banaanien hankintavaikeuksien välillä ei ollut syy-yhteyttä.

54. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että ”asiassa T-93/00 väitetyn vahingon syy liittyy – – siihen, että kantajat eivät ole pystyneet hankkimaan AKT-banaaneja vuoden 1999 neljännen vuosineljänneksen aikana. Asiassa T-46/01 kantajien esittämä menetetty voitto johtuu suoraan niiden huolellisuuden puutteesta. Ne eivät ole pyrkineet saamaan AKT-banaanien tuontitodistuksia vuoden 2000 neljännelle vuosineljännekselle asetuksen N:o 1971/2000 mukaisilla edellytyksillä, kun kolmansien maiden banaanit olivat loppuneet. Vuoden 1999 neljännen vuosineljänneksen aikana aiheutuneista ongelmista huolimatta ne eivät myöskään ole pyrkineet luomaan suhteita AKT-banaanien toimittajiin vuoden 2000 aikana pystyäkseen suorittamaan hankintoja kyseisen vuoden neljännen vuosineljänneksen aikana”.( )

VI Valituksen tutkiminen

55. Valituksessa vaaditaan

– valituksenalaisen tuomion kumoamista siltä osin kuin se koskee vahingonkorvausvaatimusta

– komission velvoittamista korvaamaan valittajille vahingot, jotka ovat aiheutuneet siitä, että niille ei ole myönnetty tuontitodistuksia banaanien tuomiseksi kolmansista maista ja

– valituksen vastapuolen velvoittamista korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut.

56. Komissio puolestaan vaatii, että valitus jätetään tutkimatta tai muussa tapauksessa hylätään. Siltä varalta, että valituksenalainen tuomio kumotaan osittain, se vaatii asian palauttamista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi, jotta tämä antaa ratkaisun pääasiassa, sekä valittajien velvoittamista korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut.

57. Oikeudenkäyntiväite perustuu siihen, että valittajat ovat komission mukaan muuttaneet riidan kohdetta, sillä toisin kuin ensimmäisessä oikeusasteessa, ne vaativat nyt yhteisöjen tuomioistuinta antamaan suoraan ratkaisun sopimussuhteen ulkopuolisesta komission vastuusta.

58. Kun otetaan tämän valituksen tekemiseen liittyvät olosuhteet huomioon, vahingonkorvausvaatimuksen tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttyminen on mielestäni asianmukaista käsitellä yhdessä asiakysymyksen kanssa.

59. Valittajat katsovat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen menetelleen virheellisesti, kun se ei ole ottanut huomioon kaikkia niiden vahingonkorvausvaatimuksensa tueksi esittämiä perusteluja, koska katsoessaan niille aiheutuneen vahingon johtuneen niiden kyvyttömyydestä tuoda AKT-banaaneja, se ei ole ottanut huomioon sitä, että valittajien oli mahdotonta saada tuontitodistuksia niitä kolmansia maita koskeneita viitemääriä varten, joihin niillä olisi ollut oikeus; lisäksi ne toteavat, että mikäli komissio ei olisi hallinnoinut tariffikiintiöitä yhdessä ja tarkastellut viitemääriä kokonaisuutena, ne olisivat kyenneet saamaan kyseiset todistukset.

Valittajat katsovat, että niiden kanteen ensisijaisena tavoitteena oli sen toteaminen, että asetus N:o 2362/98 oli niille aiheutuneiden vahinkojen välitön syy.

60. Lopuksi ne arvostelevat valituksenalaisen tuomion 56 ja 58 kohtaa – joissa tehdään yhteenveto asianosaisten vaatimuksista – siltä osin kuin niissä totuudesta poiketen viitataan siihen, että vahingot olisivat johtuneet 26.1.2000 ja 8.12.2000 päivätyistä kirjeistä.

61. Komission mielestä valitus on jätettävä kokonaan tutkimatta, koska siinä vaaditaan ainoastaan vahingonkorvausta eikä kyseenalaisteta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asetuksen N:o 2362/98 väitetystä lainvastaisuudesta antamaa ratkaisua.

62. Komissio väittää valituksenalaisen tuomion osittaisen kumoamisen osalta, että valittajat sekoittavat keskenään tietyt väitettyyn vahinkoon liittyvät seikat – eli sen, että ne eivät ole käyttäneet viitemääriään – ja syy-yhteyden, jota vaaditaan kyseisen vahingon ja sen aiheuttaneen lainvastaiseksi väitetyn menettelyn välillä.

63. Komissio toteaa arvostelusta, joka koskee valituksenalaisen tuomion 56 ja 58 artiklan sanamuodon puutteellisuutta, että niissä tiivistetään asianmukaisella tavalla asianosaisten välisen keskustelun sisältö sekä kirjallisesti että suullisessa käsittelyssä esitettyjen väitteiden valossa.

64. Komissio esittää lisäksi, että mikäli ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi katsonut, että vahingonkorvausvaatimus perustui yksinomaan kyseisiin kahteen kirjeeseen, jotka oli jo aiemmin todettu laillisiksi, se ei olisi tutkinut syy-yhteyttä, koska lainvastaisen menettelyn puuttuessa myöskään vastuuta vahingosta ei olisi ollut olemassa.

65. Valittajat pyrkivät lähinnä osoittamaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt niiden vahingonkorvausvaatimuksia käsitellessään tutkia asetuksen N:o 2362/98 laillisuus, sillä se on paitsi neuvoston asetuksen N:o 404/93 sanamuodon myös omaisuudensuojaa koskevan perusoikeuden ja taloudellisen toimintavapauden samoin kuin syrjintäkiellon periaatteen vastainen.

66. Ne viittaavat asetuksen N:o 404/93 20 artiklan d kohtaan sisältyvään velvoitteeseen ja väittävät, että vuonna 1999 käyttöön otetulla järjestelmän muutoksella heikennettiin niiden mahdollisuuksia hankkia banaaneja kolmansista maista niiden viitemäärien kokonaismäärän osalta.

67. Valituksenalaisessa tuomiossa todetaan ensin, että valittajille aiheutunut vahinko johtui niiden käyttäytymisestä, ja pyritään sen jälkeen tutkimaan niiden väitteiden todenperäisyys, joiden mukaan mahdottomuus löytää AKT-banaanien toimittajia johtui vuoden 1999 järjestelmän täytäntöönpanoa koskeneista yksityiskohtaisista säännöistä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiossa kuvataan nimittäin asianmukaisesti valittajille aiheutuneiden taloudellisten vahinkojen tärkeimmät syyt eli kyvyttömyys saada toimituksia ja tuontitodistuksia tilivuosien 1999 ja 2000 viimeisillä neljänneksillä. Siinä ei kuitenkaan anneta ratkaisua vastaavanlaisten toimintahäiriöiden etäisemmästä syystä: seurauksista, joita toimijoiden kauppatavoille aiheutui asetuksen N:o 2362/98 vuoksi.

68. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin käsitteen osalta, että 4.11.1950 tehdyn Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa ei edellytetä lainkäyttöelimiltä yksityiskohtaista vastausta asianosaisten jokaiseen väitteeseen. Silloin kun peruste tai väite on esitetty kunkin riita-asian erityispiirteiden mukaisesti selvällä ja täsmällisellä tavalla, niissä tukeudutaan luotettaviin todisteisiin ja ne ovat riita-asian tuloksen kannalta ratkaisevia, perustelut eivät saa puuttua, sillä muussa tapauksessa tällaisiin perusteluihin liittyisi epäselvyyttä erityisesti siitä, onko niiden käsitteleminen unohdettu, onko ne hylätty ja ennen kaikkea siitä, mistä syystä tiettyyn ratkaisuun on päädytty.( )

69. Sen lisäksi että valituskirjelmissä korostetaan asetuksen N:o 2362/98 oletettua pätemättömyyttä, niissä selvitetään tämän säädöksen vaikutuksia alan taloudelliseen toimintaan ja kolmansien maiden banaanien perinteisten tuojayritysten kykyyn hankkia hedelmiä AKT-maista.

70. Valittajien mukaan se, että otettiin käyttöön tariffikiintiöiden hallinnointi yhdessä sekä viitemäärien tarkasteleminen kokonaisuutena, on ylläpitänyt AKT-banaanien maahantuojien etuoikeutettua asemaa ja vahvistanut sitä. Kun kolmansiin maihin erikoistuneet toimijat pääsivät vuoden 1993 järjestelmän perusteella vapaasti AKT-banaanien markkinoille, uusi järjestelmä pakottaa ne käyttämään viitemääriään.

71. Niiden mielestä se, että yli kolmannesta perinteisten AKT-banaanien viitemäärästä ei ole käytetty, osoittaa sen, että uusi mekanismi suosii AKT-toimijoita kolmansien maiden tuojien vahingoksi.

72. Valittajien selitykset eivät ole erityisen selkeitä eivätkä vakuuttavia. Vaikuttaa siltä, että viitemäärien jakoa ja tariffikiintiöiden yhteistä hallinnointia koskevat uudet säännöt aiheuttivat kysynnän siirtymisen AKT-banaanien tuonnista kolmansien maiden banaanien tuontiin, kun viimeksi mainitun ryhmän kiintiötä käytettiin ennenaikaisesti.

Valittajat eivät esitä lisätietoja vaikeuksista, joita niille aiheutui niiden yrittäessä hankkia AKT-banaaneja vuoden 1999 neljännellä neljänneksellä. Valituksenalaisen tuomion 33 kohdassa todetaan, että ”toistuneista yrityksistä huolimatta” ne eivät olleet onnistuneet hankkimaan AKT-banaaneja.

Tämän tiedon – joka viittaa siihen, että asianomaiset yritykset eivät olisi syyllistyneet laiminlyönteihin – olisi pitänyt olla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle peruste tutkia vahinkojen alkuperään liittyneiden muiden selitysten todennäköisyys ja tarvittaessa arvioida asetuksen N:o 2362/98 pätemättömyyttä.

73. Mikäli hyväksytään, vaikka dialektisestikin, se, että valittajat osoittivat merkittävää huolellisuutta eivätkä siitä huolimatta löytäneet AKT-banaanien toimittajia vuoden 1999 neljänneksi neljännekseksi, ne voivat perustella tällä sitä, että ne seuraavan vuoden viimeisellä neljänneksellä luopuivat aloittamasta näin hyödytöntä tehtävää uudelleen.

Lisäksi on muistettava hankaluudet, joita liittyy negatiivisen seikan kuten sen toteen näyttämiseen, että ei olisi ollut kohtuullista odottaa, että tietyllä hetkellä olisi löytynyt liikekumppani.

74. Katson siis, että valittajat olivat asiassa T-93/00 ja myös asiassa T-46/01, joskaan ei yhtä vahvasti, esittäneet riittävän selkeän ja asiaankuuluvan perusteen, joka olisi ansainnut sen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi ainakin hylännyt sen nimenomaisesti.

75. Koska näin ei ole menetelty, valituksenalaisessa tuomiossa on tehty oikeudellinen virhe, kun yhtä oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin edellytyksistä ei ole noudatettu. Katson siten, että se on kumottava siltä osin kuin sen 108 kohdassa todettiin aiheutuneen vahingon ainoaksi syyksi valittajien oma menettely, ilman että asetuksen N:o 2362/98 voimaantulon jälkeen käyttöön otetun uuden järjestelmän soveltamisen seurauksia olisi otettu huomioon.

VII Asiakysymyksen tutkiminen

76. Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 54 artiklassa määrätään, että ”jos muutoksenhaku todetaan aiheelliseksi ja yhteisöjen tuomioistuin kumoaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätöksen, se voi joko ratkaista asian lopullisesti itse, jos asia on ratkaisukelpoinen, tai palauttaa asian yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ratkaistavaksi”. Yksi tilanteista, joissa sovelletaan tässä määräyksessä annettua mahdollisuutta, on oikeudellinen virhe, kunhan tosiseikkojen kulku ilmenee täydellisesti ja riittävästi, jotta asiassa voidaan antaa lopullinen ratkaisu, eikä todistelua tarvitse ottaa vastaan. Tämä näyttää olleen yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä omaksuttu tulkinta, vaikka siinä ei ole koskaan esitetty syytä siihen, miksi asia on ratkaisukelpoinen sen itsensä ratkaistavaksi, vaan siinä on vain todettu lakonisesti esimerkiksi vain, että ”tilanne on tässä tapauksessa tällainen”.( ) Kaiken kaikkiaan yhteisöjen tuomioistuimen on annettava asiakysymystä koskeva ratkaisu, kun asiakirja-aineistosta ilmenee, että riita on valmis ratkaistavaksi, mitä tarkoitusta varten on tutkittava ainakin tiivistetyssä muodossa valittajien esittämän vahingonkorvausvaatimuksen tärkeimmät osatekijät ja nyt käsiteltävän asian yhteydessä asetuksen N:o 2362/98 osalta esitetyt tärkeimmät kumoamisperusteet. Valittajien prosessuaalisten oikeuksien suojelemiseksi asianosaisia kehotettiin lisäksi keskittämään suullisessa käsittelyssä perustelunsa kyseisen asetuksen mahdolliseen pätemättömyyteen.

77. Valittajat esittivät ensimmäisessä oikeusasteessa lainvastaisuusväitteen yhteydessä kolme erillistä kumoamisperustetta.

78. Niiden mielestä asetus N:o 2362/98 on lainvastainen paitsi sen vuoksi, että se on ristiriidassa asetuksen N:o 404/93 kanssa, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1637/98 (ensimmäinen kumoamisperuste), myös sen vuoksi, että sillä loukataan omistuksensuojaa ja taloudellista toimintavapautta koskevia perusoikeuksia (toinen kumoamisperuste) sekä yhdenvertaisen kohtelun periaatetta (kolmas kumoamisperuste).

79. Ne vetoavat mainitun ensimmäisen kumoamisperusteen yhteydessä yhtäältä siihen, että kolmivuotiskausi 1994–1996 vahvistettiin viitekaudeksi kiintiöiden antamista varten.

80. Riidanalaiseksi ajanjaksoksi valittiin sama kuin hyväksyttyjen yksilöllisten viitemäärien laskelmassa, koska jokaiselle toimijalle myönnettiin kiintiö sen asianomaisten kolmen vuoden aikana harjoittaman tuonnin keskiarvon perusteella. Tässä oikeudenkäynnissä esitetty vahingonkorvausvaatimus perustuu kuitenkin siihen, että oli mahdotonta saada tuontitodistuksia valittajille myönnetyille vientimäärille, kuten niiden edustaja myönsi muutoksenhaun yhteydessä pidetyssä istunnossa. Keskustelu viitemääriä edeltäneen jaon yksityiskohdista ei liity tämän asian kohteena olevaan kysymykseen. Tämä väite on siis hylättävä, koska sillä ei selvästikään ole merkitystä asian kannalta.

81. Toisaalta valittajat arvostelevat sitä, että on otettu käyttöön tariffikiintiöiden yhteistä hallinnointia koskeva menetelmä, jolla, samoin kuin sillä, että viitemääriä tarkastellaan kokonaisuutena, on vahvistettu AKT-banaanien tuojien etuoikeutettua asemaa.

82. Komission mukaan se, että kiintiö on yksi kokonaisuus, edistää kauppaa ja lisää toimijoiden vapautta. Kun AKT-banaanien ja kolmansien maiden banaanien tuojien välillä ei tehdä eroa, molemmille annetaan mahdollisuus hankkia hedelmiä mistä tahansa lähteestä.

83. On riittävää todeta, että asetuksen N:o 404/93 19 artiklassa, sellaisena kuin se on muutettuna, annetaan komissiolle laaja harkintavalta kehittää peruslainsäädäntöä sillä ainoalla poikkeuksella, että valitussa menetelmässä on otettava huomioon perinteiset kauppatavat. Lisäksi kyseisen säädöksen 20 artiklan e kohdassa, sellaisena kuin se on muutettuna, vaaditaan niiden velvoitteiden noudattamisen edellyttämien toimenpiteiden toteuttamista, jotka johtuvat yhteisön toimesta perustamissopimuksen 228 artiklan mukaisesti tehdyistä sopimuksista.

84. On muistettava, että komissiolla on maatalouden alalla toimivalta toteuttaa kaikki perussäädöksen toteuttamisen kannalta tarvittavat tai hyödylliset täytäntöönpanotoimenpiteet sillä edellytyksellä, että niiden yhteydessä noudatetaan asiaankuuluvia pätevyysperusteita.( )

85. Mikään valittajien esityksessä ei anna aihetta ajatella, että komissio olisi valitessaan hallinnointimenetelmän, jossa nämä annetut tavoitteet sovitetaan yhteen, ylittänyt selvästi neuvoston sille antaman harkintavallan rajat.

86. Toiseksi valittajat väittävät, että se, että tuontitodistusten saaminen kolmansista maista peräisin olevia banaaneja varten oli mahdotonta, merkitsi niiden omistusoikeuden ja taloudellisen toimintavapauden loukkaamista.

87. Viitemäärät eivät merkitse banaanialan yhteisessä markkinajärjestelyssä enempää kuin maahantuontilupaa. Vaikka sekä omistusoikeus että taloudellisen toiminnan harjoittamisen vapaus kuuluvat yhteisön yleisiin oikeusperiaatteisiin, ne eivät ole ehdottomia etuoikeuksia, vaan niitä on tulkittava sen tehtävän yhteydessä, joka niillä on yhteiskunnassa. Niille on sen vuoksi asetettava rajoituksia erityisesti yhteisen markkinajärjestelyn yhteydessä, kunhan nämä rajoitukset tosiasiallisesti palvelevat yleisen edun mukaisia yhteisön tavoitteita eikä niillä puututa perusoikeuksiin tavoitellun päämäärän kannalta suhteettomasti ja tavalla, jota ei voida hyväksyä ja jolla loukattaisiin näin suojattujen oikeuksien keskeistä sisältöä.( )

88. Yhteisön kiintiön ja sen jakoa koskevien sääntöjen käyttöönotolla ei kyseenalaisteta kolmansien maiden banaanien tuojien omistusoikeutta, sillä kukaan ei voi vaatia tällaista omistusoikeutta markkinaosuuteen, joka vaihteli yhteisen markkinajärjestelyn syntymistä edeltäneenä ajankohtana, koska tämä markkinaosuus kuvaa ainoastaan hetkellistä taloudellista asemaa, johon vaikuttavat ennakoimattomat olosuhteiden muutokset.

89. Toimija ei voi vedota myöskään saavutettuun oikeuteen eikä siihen, että sillä olisi ollut perusteltu luottamus olemassa olleen tilanteen säilymiseen, sillä yhteisön toimielimillä on oikeus muuttaa tilannetta, kun se käyttää harkintavaltaansa sallituissa rajoissa.( )

90. Minkään valittajien esittämän seikan perusteella ei voida päätellä, että komission menettelyllä olisi loukattu mainittujen perusoikeuksien ydintä.

91. Kolmanneksi valittajat väittävät vielä, että asetuksella käyttöön otetulla järjestelmällä syrjitään maahantuojia, jotka ovat perinteisesti hankkineet tavaran kolmansista maista, niihin maahantuojiin nähden, jotka hankkivat tavaran AKT-maista.

92. Tämä väite on hylättävä, ilman että sitä olisi tarpeen tutkia yksityiskohtaisesti, koska valittajat eivät ole selittäneet sitä, miten oletettu epäyhdenvertainen kohtelu olisi vaikuttanut niiden vaatiman korvausvelvollisuuden syntymiseen.

93. Kaiken kaikkiaan yksikään valittajien esittämistä väitteistä ei kykene osoittamaan asetusta N:o 2362/98 pätemättömäksi, minkä vuoksi ei ole tarpeen tutkia, täyttyvätkö muut sopimussuhteen ulkopuolista yhteisön vastuuta koskevat kanteen edellytykset.

VIII Oikeudenkäyntikulut

94. Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota 118 artiklan nojalla sovelletaan valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Vaikka valituksenalainen tuomio kumotaan, valittajien kanne on hylättävä asiakysymyksen osalta. Ne on näin ollen velvoitettava korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut.

IX Ratkaisuehdotus

95. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin

1) kumoaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T-93/00 ja T-46/01 10.4.2003 antaman tuomion,

2) hylkää kanteen ja

3) velvoittaa valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.