Unionin oikeutta on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että komissio edustaa unionia kansallisessa tuomioistuimessa, jonka käsiteltäväksi on saatettu oikeudenvastaiseen tekoon perustuva kanne, jolla vaaditaan korvaamaan vahinko, joka on aiheutunut unionille EY 81 ja SEUT 101 artiklassa kielletystä yhteistoimintajärjestelystä tai menettelytavasta, jolla on voinut olla vaikutusta tiettyihin unionin eri toimielinten ja elinten tekemiin julkisiin hankintasopimuksiin, eikä ole tarpeen, että komissiolla on jälkimmäisten tässä tarkoituksessa antama valtuutus.

Jokaisella on oikeus vedota tuomioistuimessa EY 81 artiklan rikkomiseen ja näin ollen tässä artiklassa kielletyn yhteistoimintajärjestelyn tai menettelytavan mitättömyyteen. Siltä osin kuin kysymys on erityisesti mahdollisuudesta vaatia sellaisen vahingon korvaamista, joka aiheutuu sopimuksesta tai menettelytavasta, joka voi rajoittaa tai vääristää kilpailua, on huomautettava, että EY 81 artiklan täysi tehokkuus ja erityisesti tämän määräyksen 1 kohdassa esitetyn kiellon tehokas vaikutus vaarantuisivat, jos jokainen ei voisi vaatia sellaisen vahingon korvaamista, joka hänelle on aiheutunut sopimuksesta tai menettelytavasta, joka voi rajoittaa tai vääristää kilpailua. Tällainen oikeus näet parantaa unionin kilpailusääntöjen tehokkuutta ja on omiaan vähentämään sellaisten usein peiteltyjen sopimusten tai menettelytapojen houkuttelevuutta, jotka voivat rajoittaa tai vääristää kilpailua. Tältä kannalta katsottuna kansallisissa tuomioistuimissa nostettavat vahingonkorvauskanteet voivat huomattavasti edistää toimivan kilpailun ylläpitämistä unionissa.

Prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaate, joka on oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin käsitteen välitön seuraus, merkitsee velvollisuutta tarjota kullekin asianosaiselle kohtuullinen mahdollisuus esittää asiansa, myös todisteensa, sellaisten edellytysten vallitessa, jotka eivät saata tätä vastapuoltaan selvästi epäedullisempaan asemaan. Asianosaisten prosessuaalisen yhdenvertaisuuden tarkoituksena on siis taata oikeudenkäynnin asianosaisten välinen tasapaino ja varmistaa siten, että kuka tahansa oikeudenkäynnin asianosainen voi arvioida kaikkia tuomioistuimelle toimitettuja asiakirjoja ja kyseenalaistaa ne. Kääntäen ilmaistuna vahingon, jota tästä epätasapainosta voi aiheutua, toteen näyttäminen siis lähtökohtaisesti kuuluu sille, jolle on aiheutunut vahinkoa.

Kun kansalliset tuomioistuimet antavat ratkaisuja muun muassa SEUT 101 artiklan soveltamisalaan kuuluvista sopimuksista, päätöksistä tai menettelytavoista, joista komissio on jo tehnyt päätöksen, ne eivät voi tehdä päätöksiä, jotka olisivat ristiriidassa komission tekemän päätöksen kanssa. Kyseinen periaate pätee myös, kun kansallisten tuomioistuimien käsiteltäväksi on saatettu kanne, jossa vaaditaan korvaamaan sellaisesta yhteistoimintajärjestelystä tai menettelytavasta aiheutunut vahinko, jonka SEUT 101 artiklan vastaisuus on todettu komission päätöksellä. Unionin kilpailusääntöjen soveltaminen perustuu siis yhtäältä kansallisten tuomioistuinten ja toisaalta komission ja unionin tuomioistuinten välisen vilpittömän yhteistyön velvollisuuteen, ja tässä yhteistyössä kukin niistä toimii perussopimuksessa sille osoitetun tehtävän mukaisesti.

Sääntö, jonka mukaan kansalliset tuomioistuimet eivät voi tehdä päätöksiä, jotka olisivat ristiriidassa SEUT 101 artiklan mukaisesta menettelystä tehdyn komission päätöksen kanssa, ei merkitse sitä, että kansallisen tuomioistuimen asianosaiset menettäisivät oikeutensa saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa.

Unionin oikeudessa säädetään näet SEUT 101 artiklan mukaisesta menettelystä tehtyjen komission päätösten tuomioistuinvalvontaa koskevasta järjestelmästä, joka tarjoaa kaikki Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa vaaditut takeet. Komission päätös voidaan siis saattaa unionin tuomioistuimien laillisuusvalvonnan piiriin SEUT 263 artiklan nojalla.

Vaikka komissiolla on harkintavaltaa taloudellisissa asioissa aloilla, joilla on tehtävä monitahoisia taloudellisia arviointeja, se ei tarkoita sitä, että unionin tuomioistuimien olisi pidättäydyttävä valvomasta sitä, miten komissio on tulkinnut taloudellisia seikkoja. Unionin tuomioistuimien on paitsi tutkittava erityisesti esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus myös tarkistettava, ovatko nämä todisteet kaikki ne merkitykselliset seikat, jotka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty. Unionin tuomioistuimien on myös varmistettava viran puolesta, onko komissio perustellut päätöksensä, ja erityisesti, onko se selittänyt huomioon ottamistaan seikoista tekemänsä punninnat ja arvioinnit. Unionin tuomioistuimien on lisäksi harjoitettava niille kuuluvaa laillisuusvalvontaa niiden seikkojen perusteella, jotka kantaja on esittänyt kanneperusteiden tueksi. Tässä laillisuusvalvonnassa unionin tuomioistuimet eivät voi tukeutua komission harkintavaltaan, kun kyse on niiden seikkojen valinnasta, jotka on otettu huomioon sovellettaessa asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetussa tiedonannossa mainittuja sakon vahvistamista koskevia arviointiperusteita, ja näiden seikkojen arvioinnista, perusteena sille, etteivät mainitut tuomioistuimet harjoita oikeudellisia seikkoja ja tosiseikkoja koskevaa perinpohjaista laillisuusvalvontaa. On vielä todettava, että laillisuusvalvontaa täydentää täysi harkintavalta, joka on annettu unionin tuomioistuimille asetuksen N:o 17 17 artiklalla ja nyttemmin asetuksen N:o 1/2003 31 artiklalla SEUT 261 artiklan mukaisesti. Tämän harkintavallan nojalla unionin tuomioistuimet voivat paitsi pelkästään tutkia seuraamuksen laillisuuden myös korvata komission arvioinnin omallaan ja siten poistaa määrätyn sakon tai uhkasakon taikka alentaa tai korottaa sen määrää.

Perussopimuksissa määrätty valvonta merkitsee siis sitä, että unionin tuomioistuimet harjoittavat sekä oikeudellisiin seikkoihin että tosiseikkoihin kohdistuvaa valvontaa ja että niillä on toimivalta arvioida todisteita, kumota riidanalainen päätös ja muuttaa sakkojen määrää. SEUT 263 artiklassa määrätty laillisuusvalvonta, jota täydentää asetuksen N:o 1/2003 31 artiklassa säädetty sakon määrää koskeva täysi harkintavalta, on siis sopusoinnussa Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetun tehokkaan oikeussuojan periaatteen vaatimusten kanssa.

(ks. 54–57 ja 59–63 kohta)