ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Direktiivin 91/628 liitteessä olevassa 48 kohdassa, jonka otsikko on ”Juottamisen ja ruokinnan määräajat sekä matkan ja lepojaksojen kesto”, säädetään seuraavaa: ”– – 2. Edellä [1 artiklassa] tarkoitettujen eläinlajien matkan kesto ei saa ylittää 8 tuntia. 3. Luvun 2 kohdassa tarkoitettua matkan enimmäiskestoa voidaan pidentää, jos kuljetuksessa käytetty kulkuneuvo täyttää seuraavat lisävaatimukset: — kulkuneuvon lattialle on levitetty riittävästi aluspehmikkeitä, — kulkuneuvossa olevan rehun määrän on oltava kuljetettavien eläinlajien tarpeiden sekä matkan keston mukainen, — eläinten luo on oltava välitön pääsy, — kulkuneuvossa on oltava asianmukainen tuuletus, jota voidaan säätää lämpötilan mukaan (sisä- ja ulkolämpötila), — liikuteltavia väliseiniä erillisten osastojen tekemiseksi, — kulkuneuvoissa on oltava mahdollisuus vesiliitäntään pysähdysten aikana, – – 4. Käytettäessä 3 kohdassa luetellut vaatimukset täyttävää maantieajoneuvoa juottamisen ja ruokinnan määräajat sekä matkan ja lepojaksojen kesto ovat seuraavat: – – d) Kaikkien muiden 1 kohdassa tarkoitettujen lajien eläinten on saatava levätä riittävästi, vähintään 1 tunnin ajan 14 tunnin kuljetuksen jälkeen, erityisesti juottamista ja tarpeen vaatiessa ruokkimista varten. Tämän levon jälkeen kuljetusta voidaan jatkaa 14 tuntia. – – 7. a) Eläimiä ei saa kuljettaa meriteitse, jos matkan enimmäiskesto ylittää 2 kohdassa määrätyn ajan, paitsi jos noudatetaan 3 ja 4 kohdassa määrättyjä vaatimuksia, lukuun ottamatta matkan kestoa ja lepoaikoja. b) Kun kyseessä on merikuljetus yhteisön alueella sijaitsevien kahden paikan välillä suoraan ja säännöllisesti liikennöidyllä linjalla, siten että kuljetusajoneuvot lastataan laivoihin eläimiä siirtämättä, eläimille on varattava 12 tunnin lepoaika sen jälkeen, kun ne on päästetty kuljetusajoneuvosta pois määräsatamassa tai sen lähellä, paitsi jos merimatkan kesto on niin lyhyt, että se voidaan sisällyttää 2–4 kohdan yleissuunnitelmaan. – –”
13

Direktiivin 91/628 liitteessä oleva VII luku, joka on liitteen 48 kohta, koskee juottamisen ja ruokinnan määräaikoja sekä matkan ja lepojaksojen kestoa. Kyseisessä 48 kohdassa säädetään muun muassa seuraavaa: ”– – 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen eläinlajien matkan kesto ei saa ylittää 8 tuntia. 3. Luvun 2 kohdassa tarkoitettua matkan enimmäiskestoa voidaan pidentää, jos kuljetuksessa käytetty kulkuneuvo täyttää seuraavat lisävaatimukset: — kulkuneuvon lattialle on levitetty riittävästi aluspehmikkeitä, — kulkuneuvossa olevan rehun määrän on oltava kuljetettavien eläinlajien tarpeiden sekä matkan keston mukainen, — eläinten luo on oltava välitön pääsy, — kulkuneuvossa on oltava asianmukainen tuuletus, jota voidaan säätää lämpötilan mukaan (sisä- ja ulkolämpötila), — liikuteltavia väliseiniä erillisten osastojen tekemiseksi, — kulkuneuvoissa on oltava mahdollisuus vesiliitäntään pysähdysten aikana, – – 4. Käytettäessä 3 kohdassa luetellut vaatimukset täyttävää maantieajoneuvoa juottamisen ja ruokinnan määräajat sekä matkan ja lepojaksojen kesto ovat seuraavat: – – d) Kaikkien muiden 1 kohdassa tarkoitettujen lajien eläinten on saatava levätä riittävästi, vähintään 1 tunnin ajan 14 tunnin kuljetuksen jälkeen, erityisesti juottamista ja tarpeen vaatiessa ruokkimista varten. Tämän levon jälkeen kuljetusta voidaan jatkaa 14 tuntia. 5. Vahvistetun ajan kestäneen matkan jälkeen eläimet on päästettävä ulos kuljetusajoneuvosta, ruokittava, juotettava ja niiden on annettava levätä vähintään 24 tuntia. – – 7. a) Eläimiä ei saa kuljettaa meriteitse, jos matkan enimmäiskesto ylittää 2 kohdassa määrätyn ajan, paitsi jos noudatetaan 3 ja 4 kohdassa määrättyjä vaatimuksia, lukuun ottamatta matkan kestoa ja lepoaikoja. b) Kun kyseessä on merikuljetus yhteisön alueella sijaitsevien kahden paikan välillä suoraan ja säännöllisesti liikennöidyllä linjalla, siten että kuljetusajoneuvot lastataan laivoihin eläimiä siirtämättä, eläimille on varattava 12 tunnin lepoaika sen jälkeen, kun ne on päästetty kuljetusajoneuvosta pois määräsatamassa tai sen lähellä, paitsi jos merimatkan kesto on niin lyhyt, että se voidaan sisällyttää 2–4 kohdan yleissuunnitelmaan. – –”
192

Edellä esitetystä seuraa, että kolmannen kysymyksen g ja h alakohtaan on vastattava, että asetusta N:o 2887/2000 on tulkittava siten, että kansallisen sääntelyviranomaisen mainitun asetuksen 4 artiklan mukaan suorittamassa tilaajayhteyksien eriytetyn käyttöoikeuden tariffien valvontamenettelyssä ilmoitetun operaattorin on esitettävä todisteet siitä, että sen tariffit ovat tariffien kustannuslähtöisyyden periaatteen mukaisia. Sitä vastoin jäsenvaltioiden asiana on vahvistaa säännöt todistustaakan jakamisesta kansallisen sääntelyviranomaisen, joka on tehnyt päätöksen ilmoitetun operaattorin tariffien hyväksymisestä, ja sellaisen käyttöoikeuden saaneen välillä, joka riitauttaa tämän päätöksen. Jäsenvaltioiden asiana on myös vahvistaa menettelyllisten sääntöjensä mukaisesti ja oikeussuojan vastaavuutta ja tehokkuutta koskevia yhteisön periaatteita noudattaen todistustaakan jakamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt, joita sovelletaan riitautettaessa tuomioistuimessa kansallisen sääntelyviranomaisen päätös, jolla hyväksytään ilmoitetun operaattorin tariffit sen tilaajayhteyksien eriytetyn käyttöoikeuden tarjoamisessa.
7

Kyseisen direktiivin 20 artiklassa, jonka otsikko on ”Kolmannen osapuolen pääsy verkkoon”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kolmansien osapuolten päästämiseksi siirto- ja jakeluverkkoihin luodaan järjestelmä, jossa käytetään julkaistuja tariffeja, jota voidaan soveltaa kaikkiin vaatimukset täyttäviin asiakkaisiin ja jota sovelletaan puolueettomasti ja harjoittamatta syrjintää verkon käyttäjien välillä. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että 23 artiklan mukaisesti hyväksytään nämä tariffit tai niiden laskentamenetelmät ennen niiden voimaantuloa ja että tariffit ja, jos ainoastaan menetelmät hyväksytään, menetelmät julkaistaan ennen niiden voimaantuloa. 2. Siirto- tai jakeluverkonhaltija voi evätä verkkoon pääsyn, jos verkon kapasiteetti ei ole riittävä. Epäämiselle on esitettävä asianmukaiset perustelut ottaen erityisesti huomioon 3 artiklan säännökset. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kun verkkoon pääsy evätään, siirto- tai jakeluverkonhaltija antaa tarvittaessa tietoja toimenpiteistä, joita verkon vahvistaminen edellyttäisi. Tietoja pyytävältä osapuolelta voidaan periä kohtuullinen maksu, jossa on otettu huomioon tietojen antamisesta aiheutuvat kustannukset.”
1)

Tullin kantaneen jäsenvaltion toimivallan tarkistamiseksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, pystyttiinkö ajankohtana, jolloin todettiin, että lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa, toteamaan rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikka. Jos asia on näin, yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 203 artiklan 1 kohdan ja 215 artiklan 1 kohdan nojalla on mahdollista määrittää, että toimivalta kantaa tullivelka on jäsenvaltiolla, jonka alueella tullivalvonnasta pois siirtämiseksi katsottava ensimmäinen rikkomus tai säännönvastaisuus tapahtui. Jos rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei sitä vastoin ole voitu tällä tavalla todeta, jäsenvaltiolla, johon lähtötoimipaikka kuuluu, on tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 378 ja 379 artiklan nojalla toimivalta kantaa tulli.
1)

Alankomaiden kuningaskunta ei ole noudattanut jäsenvaltioiden työntekijöiden ja heidän perheidensä liikkumista ja oleskelua yhteisön alueella koskevien rajoitusten poistamisesta 15.10.1968 annetun neuvoston direktiivin 68/360/ETY, oleskeluoikeudesta 28.6.1990 annetun neuvoston direktiivin 90/364/ETY eikä ammattitoimintansa lopettaneiden työntekijöiden ja itsenäisten ammatinharjoittajien oleskeluoikeudesta 28.6.1990 annetun neuvoston direktiivin 90/365/ETY mukaisia velvoitteitaan, koska se on pitänyt voimassa kansalliset säännökset, joiden mukaan Euroopan unionin ja Euroopan talousalueen kansalaisten, jotka eivät ole taloudellisesti aktiivisia ja jotka ovat eläkkeellä, on oleskeluluvan saadakseen osoitettava, että heillä on pysyviä tuloja ja varoja.
1

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1), ja sellaisena kuin se on muutettuna 5.6.2001 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1386/2001 (EYVL L 187, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1408/71), 3 ja 72 artiklan sekä asetuksen (ETY) N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21.3.1972 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 574/72, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, ja sellaisena kuin se on muutettuna 27.2.2002 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 410/2002 (EYVL L 62, s. 17; jäljempänä asetus N:o 574/72), 10 a artiklan tulkintaa.
28

Portugalin vastaväitteet kohdistuvat erityisesti kahteen uhkasakon laskennassa sovellettuun kertoimeen. Komission soveltama vakavuuskerroin 11 on Portugalin mukaan kohtuuton, koska kyseessä on seuraamus, joka määrätään sellaisen osittaisen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen perusteella, johon jäsenvaltion on väitetty syyllistyneen julkisten hankintojen alalla, vaikka jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevissa asioissa huomattavasti arkaluonteisemmilla aloilla, kuten kansanterveyttä koskevissa (asia C-387/97, komissio v. Kreikka, tuomio 4.7.2000, Kok. 2000, s. I-5047) tai ympäristöä koskevissa asioissa (asia C-278/01, komissio v. Espanja, tuomio 25.11.2003, Kok. 2003, s. I-14141), komissio on esittänyt vakavuuskertoimia 6 ja 4. Tämän vuoksi yhteisöjen tuomioistuimen pitäisi esillä olevassa asiassa vahvistaa uhkasakko korkeintaan 4:n suuruista vakavuuskerrointa soveltaen. Toiseksi EY:n perustamissopimuksen 228 artiklan soveltamisesta vuonna 2005 annetun komission tiedonannon (SEC(2005) 1658; jäljempänä vuoden 2005 tiedonanto) 13.3 kohdan mukaisesti viitejakson, jota on sovellettava esillä olevassa asiassa sen arvioimiseksi, onko kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö direktiivin 89/665 mukainen, on oltava vuosiperusteinen eikä komission vaatimalla tavalla päiväperusteinen.
Yhdistetyt asiat C-334/06–C-336/06

Matthias Zerche ym.

vastaan

Landkreis Mittweida ja Landkreis Mittlerer Erzgebirgskreis

(Verwaltungsgericht Chemnitzin esittämät ennakkoratkaisupyynnöt)

”Direktiivi 91/439/ETY — Ajokorttien vastavuoroinen tunnustaminen — Ajokortin peruuttaminen jäsenvaltiossa huumausaineiden tai alkoholin käytön vuoksi — Toisessa jäsenvaltiossa myönnetty uusi ajokortti — Ajo-oikeuden tunnustamatta jättäminen ensimmäisessä jäsenvaltiossa — Asuinpaikka ei ole direktiivin 91/439/ETY mukainen”

Julkisasiamies Y. Botin ratkaisuehdotus 14.2.2008 I - 4693

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 26.6.2008 I - 4694

Tuomion tiivistelmä

Liikenne – Tieliikenne – Ajokortti – Direktiivi 91/439

(Neuvoston direktiivin 91/439, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1882/2003, 1 artiklan 2 kohta, 7 artiklan 1 kohta ja 8 artiklan 2 ja 4 kohta)

Yhteisön ajokortista annetun direktiivin 91/439, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1882/2003, 1 artiklan 2 kohtaa, 7 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklan 2 ja 4 kohtaa on tulkittava niin, että ne ovat esteenä sille, että jäsenvaltio kieltäytyy tunnustamasta alueellaan toisen jäsenvaltion myöhemmin myöntämän ajokortin mukaista ajo-oikeutta, kun tämä ajokortti on myönnetty kyseiselle kortinhaltijalle määrätyn ajo-oikeuden uudelleen hakemista koskevan karenssiajan ulkopuolella, ja siten kyseisen ajokortin pätevyyttä, sikäli kuin asianomaista kortinhaltijaa eivät koske ensin mainitussa jäsenvaltiossa siellä aiemmin peruutetun ajo-oikeuden uudelleen hankkimiselle asetetut edellytykset, joihin kuuluu moottoriajoneuvon kuljettamiseen soveltuvuuden tutkiminen sen osoittamiseksi, että ajo-oikeuden peruuttamisen perusteena olleet syyt ovat lakanneet.

Samoissa olosuhteissa kyseiset säännökset eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio kieltäytyy tunnustamasta alueellaan toisen jäsenvaltion myöhemmin myöntämän ajokortin mukaista ajo-oikeutta silloin, kun ajokortissa olevien merkintöjen tai muiden ajokortin myöntäneen jäsenvaltion antamien kiistattomien tietojen perusteella voidaan osoittaa, että kortinhaltijalla, jonka aiempi ajo-oikeus on tässä ensin mainitussa jäsenvaltiossa peruutettu, ei ollut kyseisen ajokortin myöntämishetkellä vakinaista asuinpaikkaa ajokortin myöntäneessä jäsenvaltiossa.

(ks. 70 kohta ja tuomiolauselma)
Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annettua direktiiviä 2000/78 ja erityisesti sen 1 artiklaa ja 2 artiklan 1 kohtaa ja 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että niissä säädetty välittömän syrjinnän kielto ei rajoitu yksinomaan henkilöihin, jotka itse ovat vammaisia. Tässä direktiivissä vahvistettua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta työssä ja ammatissa ei näet sovelleta määrättyyn henkilöluokkaan vaan direktiivin 1 artiklassa tarkoitettujen seikkojen perusteella.

Kun työnantaja kohtelee työntekijää, joka ei itse ole vammainen, epäsuotuisammin kuin jotakin toista työntekijää kohdellaan, on kohdeltu tai voitaisiin kohdella vertailukelpoisessa tilanteessa ja kun on näytetty toteen, että tämän työntekijän epäsuotuisa kohtelu perustuu hänen lapsensa, jonka tarvitsemasta hoidosta hän pääasiallisesti vastaa, vammaisuuteen, tällainen kohtelu on kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetun välittömän syrjinnän kiellon vastaista.

(ks. 38, 50 ja 56 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-534/06

Industria Lavorazione Carni Ovine Srl

vastaan

Regione Lazio

(Corte suprema di cassazionen esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Yhteinen maatalouspolitiikka — EMOTR — Asetuksen (ETY) N:o 866/90 13 artikla — Kolmansista maista peräisin olevien tuotteiden jalostamiseen kohdistuvien investointien poissulkeminen — Suhteellisuusperiaate”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kahdeksas jaosto) 5.6.2008 I - 4131

Tuomion tiivistelmä

Taloudellinen ja sosiaalinen yhteenkuuluvuus – Rakennerahastojen interventio – Maataloustuotteiden jalostamisen ja kaupan pitämisen edellytysten parantaminen

(Neuvoston asetuksen N:o 866/90 13 artikla)

Maataloustuotteiden jalostamisen ja kaupan pitämisen edellytysten parantamisesta annetun asetuksen N:o 866/90 13 artiklaa on tulkittava siten, että se ei sulje pois taloudellisen tuen maksamista tilanteessa, jossa pidetään kaupan tai jalostetaan myös tuotteita, jotka eivät ole peräisin yhteisön alueelta, ja jossa sitä erityistä ohjelmaa, jota varten taloudellinen tuki on myönnetty, on noudatettu siten, että on pidetty kaupan ja/tai jalostettu hankkeessa edellytetty määrä yhteisön alueelta peräisin olevia tuotteita.

(ks. 31 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-446/06

A. G. Winkel

vastaan

Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit

(College van Beroep voor het bedrijfslevenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Naudanliha — Yhteinen markkinajärjestely — Asetus (EY) N:o 1254/1999 — Asetuksen 3 artiklan f alakohta — Emolehmäpalkkion myöntäminen — Tavallista karjankasvatuskäytäntöä vastaavat edellytykset”

Julkisasiamies Y. Botin ratkaisuehdotus 6.12.2007 I - 1169

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 28.2.2008 I - 1181

Tuomion tiivistelmä

Maatalous – Yhteinen markkinajärjestely – Naudanliha – Emolehmien pitämispalkkio

(Neuvoston asetuksen N:o 1254/1999 3 artiklan f alakohta)

Naudanliha-alan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen N:o 1254/1999, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1512/2001, 3 artiklan f alakohdan kanssa ei ole ristiriidassa kansallinen lainsäädäntö, jossa asetetaan emolehmäpalkkiota koskevalle oikeudelle tavallisten karjankasvatuskäytäntöjen mukaisia edellytyksiä, jotka koskevat yhtäältä tiettyä poikimisen tiheyttä ja joiden mukaan toisaalta emän on imetettävä vasikkaa neljän kuukauden ajan sen syntymän jälkeen.

Koska asetuksen N:o 1254/1999 yksityiskohtaisista säännöistä annetussa asetuksessa N:o 2342/1999 ei määritellä emolehmän käsitettä tarkasti, jäsenvaltiot voivat, palkkiota koskevien kelpoisuusedellytysten määrittelemistä varten ja sen valvomista varten, että palkkiohakemukset koskevat palkkiokelpoisia eläimiä näiden asetusten sekä tiettyjä yhteisön tukijärjestelmiä koskevasta yhdennetystä hallinto- ja valvontajärjestelmästä annetun neuvoston asetuksen N:o 3508/92 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 2419/2001 tavoitteita noudattaen, vapaasti tehdä mainittuun käsitteeseen täsmennyksiä käyttämällä perusteena niiden alueilla vallitsevia karjankasvatuskäytäntöjä.

Lisäksi se, että edellytyksiä sovelletaan jokaisen lehmän tasolla eikä koko karjan tasolla, vahvistaa selkeydellään oikeusvarmuutta ja helpottaa toimivaltaisten kansallisten viranomaisten harjoittamaa palkkiohakemusten sääntöjenmukaisuuden valvontaa. Tällainen soveltaminen ei siis lähtökohtaisesti ole ristiriidassa kyseisten asetusten kanssa.

(ks. 41, 45 ja 49 kohta sekä tuomiolauselma)
Siitä huolimatta, että viejä on esittänyt vientitukijärjestelmän soveltamista koskevista erityisistä yksityiskohtaisista säännöistä elävien nautaeläinten hyvinvoinnin osalta kuljetuksen aikana annetun asetuksen N:o 615/98 5 artiklan 2 kohdan mukaisesti asiakirjat, toimivaltainen viranomainen voi katsoa, että eläinten suojelemisesta kuljetuksen aikana annettua direktiiviä 91/628, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 95/29, ei ole noudatettu mainitun asetuksen 5 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Toimivaltainen viranomainen saa kuitenkin tehdä tämän päätelmän ainoastaan nojautumalla asetuksen N:o 615/98 5 artiklassa tarkoitettuihin asiakirjoihin, saman asetuksen 4 artiklassa tarkoitettuihin eläinten terveyttä koskeviin kertomuksiin tai kaikkiin muihin sellaisiin objektiivisiin seikkoihin, joilla on vaikutusta eläinten hyvinvointiin ja joilla viejän esittämät asiakirjat voidaan asettaa kyseenalaisiksi, ja tarvittaessa viejän tehtävänä on osoittaa, miltä osin se näyttö, johon toimivaltainen viranomainen vetoaa sen päätelmänsä tueksi, että direktiiviä 91/628, ei ole noudatettu, ei ole merkityksellistä.

(ks. 36, 39–42 ja 44 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-449/06

Sophiane Gysen

vastaan

Groupe S-Caisse d’Assurances sociales pour indépendants

(tribunal du travail de Bruxellesin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Henkilöstö — Palkkaus — Henkilöstösäännöt — Perhelisät — Kansallisten perhelisien määrän vahvistaminen — Lasten ikäjärjestykseen perustuvan aseman määrittäminen — Lapsi, joka oikeuttaa henkilöstösäännöissä säädettyihin perhelisiin”

Julkisasiamies P. Mengozzin ratkaisuehdotus 8.11.2007 I - 555

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 14.2.2008 I - 572

Tuomion tiivistelmä

Henkilöstö – Henkilöstösäännöt – Oikeudellinen luonne – Asetus – Välitön sovellettavuus – Jäsenvaltioiden velvollisuudet

(EY 249 artiklan toinen kohta; neuvoston asetus N:o 259/68)

Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja näiden yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen vahvistamisesta sekä komission virkamiehiin tilapäisesti sovellettavien erityisten toimenpiteiden laatimisesta annettu asetus N:o 259/68, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2074/83, pätee yleisesti, se on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa. Ottaen huomioon, että kyseistä asetusta sovelletaan sellaisenaan jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä, lapsi, joka oikeuttaa henkilöstösäännöissä säädettyihin perhelisiin, on rinnastettava lapseen, joka oikeuttaa tällaisiin lisiin kansallisen oikeuden tai kyseisessä jäsenvaltiossa voimassa olevan kansainvälisen sosiaaliturvasopimuksen nojalla.

(ks. 24 ja 25 kohta sekä tuomiolauselma)
Henkilöstöasian tiivistelmä



Henkilöstöasian tiivistelmä

Tiivistelmä

1. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Uuden väitteen esittäminen – Tutkittavaksi ottaminen – Rajat

(Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 58 artikla; yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 113 artiklan 2 kohta)

2. Henkilöstö – Palkkaus – Ulkomaankorvaus – Myöntämisedellytykset

(Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohta)

1. Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ja yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 113 artiklan 2 kohdan määräyksistä, kun niitä luetaan yhdessä, ilmenee, että valittaja voi vedota valituksessa mihin tahansa asian kannalta merkitykselliseen perusteluun, kunhan valituksella ei muuteta oikeudenkäynnin kohdetta siitä, millainen se oli ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.

2. Vaikka toimivaltuuksien jakaminen valtion sisäisesti vaihtelee kunkin valtion institutionaalisen rakenteen mukaan, sitä on kansainvälisessä julkisoikeudessa pidettävä luonteeltaan yhtenäisenä oikeussubjektina. Kyseisen käsitteen perusteella edellytetään, että muissa valtioissa ja kansainvälisissä organisaatioissa valtiota edustaa yksi ainoa diplomaattinen edustusjärjestelmä, joka kansainvälisellä tasolla heijastaa asianomaisen valtion yhtenäisyyttä.

Vaikka ratkaisevaa sille, että asianomaisen virkamiehen voitaisiin katsoa suorittaneen palveluksia ”toiselle valtiolle”, ei ole se, että hän on kyseisen toisen valtion keskushallinnon palveluksessa, sitä vastoin siinä, että virkamies kuuluu toiminnallisesti viimeksi mainitun valtion pysyvään edustustoon, on kyse ratkaisevasta seikasta.

Tältä osin sekä henkilöstön, joka suorittaa valtiolle palveluksia sen keskushallinnon välityksellä, että henkilöstön, joka suorittaa palveluksia itsehallintoalueelle sen hallinnon välityksellä, on katsottava olevan henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa ulkomailla olon tilanteessa kuitenkin sillä edellytyksellä, että se muodollisesti kuuluu mainitun valtion pysyvän edustuston henkilöstöön.

Näin ollen henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetun, ”toiselle valtiolle suoritettuja palveluksia” koskevan ilmaisun tulkinnassa ainoana asian kannalta merkityksellisenä seikkana on pidettävä sitä, että palvelukset on suoritettu valtion pysyvässä edustustossa. Tästä seuraa, että palveluksia, jotka on suoritettu valtioiden poliittisten alayksiköiden hallituksille, ei voida pitää valtiolle suoritettuina palveluksina, jos asianomainen henkilö ei ole muodollisesti kuulunut valtion pysyvän edustuston henkilöstöön. Samasta syystä palveluksia, jotka on suoritettu kaupallisten yhtiöiden ryhmään kuuluville julkisille pääomayhtiöille, ei voida pitää valtiolle suoritettuina palveluksina.