ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
82.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että First-tier Tribunalin (Tax Chamber) esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin vastataan seuraavasti: Kun verovelvollinen (elinkeinonharjoittaja A) myy toiselle verovelvolliselle (elinkeinonharjoittaja B) puhelinkortteja, joiden sisältämien tietojen avulla ostaja (loppukäyttäjä C) voi käyttää ja vastaanottaa televiestintäpalveluja A:lta kortissa ilmoitettuun määrään saakka (edellyttäen, että A on saanut B:ltä heidän keskenään sopimansa vastikkeen), elinkeinonharjoittaja A suorittaa loppukäyttäjä C:lle palvelun, joka käsittää oikeuden käyttää televiestintäpalvelua ennakkomaksua vastaan. Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY 6 artiklan 4 kohdan nojalla on kuitenkin niin, että jos elinkeinonharjoittaja B osallistuu omissa nimissään mutta elinkeinonharjoittaja A:n lukuun kyseisen palvelun suorittamiseen loppukäyttäjä C:lle, minkä selvittäminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä, elinkeinonharjoittaja B:n katsotaan arvonlisäverotuksessa vastaanottaneen kyseisen palvelusuorituksen elinkeinonharjoittaja A:lta ja suorittaneen sen loppukäyttäjä C:lle.
98.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa The Person Appointed by the Lord Chancellor under Section 76 of the Trade Marks Act 1994, on Appeal from the Registrar of Trade Marks -nimisen elimen esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin, jotka High Court of Justice (England & Wales) (Yhdistynyt kuningaskunta) on välittänyt unionin tuomioistuimelle, seuraavasti: 1) a) Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 22.10.2008 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2008/95/EY sekä yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annettua neuvoston asetusta (EY) N:o 207/2009 on tulkittava siten, että niiden tavaroiden tai palvelujen yksilöinnin, joille hakija hakee suojaa, on täytettävä selvyyden ja täsmällisyyden vaatimukset riittävästi niin, että toimivaltaiset viranomaiset ja talouden toimijat voivat määrittää täsmällisesti tavaramerkin antaman suojan laajuuden. b) Nämä vaatimukset voidaan täyttää joko luettelemalla konkreettisesti jokainen tavara ja tuote, joille hakija hakee suojaa. Ne voidaan täyttää myös yksilöimällä perustavarat tai -palvelut siten, että toimivaltaiset viranomaiset ja talouden toimijat voivat määrittää kyseisten tavaroiden ja palvelujen tunnusmerkit ja oleelliset objektiiviset ominaisuudet. 2) Direktiiviä 2008/95 ja asetusta N:o 207/2009 on tulkittava siten, etteivät ne estä hakijaa yksilöimästä tavaroita tai palveluja, joille hän hakee suojaa, käyttämällä sellaisten tavaroiden ja palvelujen yhteisen luokituksen mukaisiin luokkaotsikoihin sisältyviä yleisnimikkeitä, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, kunhan yksilöinti täyttää vaaditut selvyyden ja täsmällisyyden vaatimukset. 3) Sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) pääjohtajan 16.6.2003 antama tiedonanto nro 4/03, joka koskee luokkaotsikoiden käyttöä yhteisön tavaramerkkien hakemista ja rekisteröintiä varten laadittavissa tavaroiden ja palvelujen luetteloissa ja jossa pääjohtaja ilmoittaa yhtäältä, ettei kyseinen virasto kiellä liian epäselvien tai epämääräisten yleisnimikkeiden ja luokkaotsikoiden käyttöä, ja toisaalta, että näiden nimikkeiden käyttäminen merkitsee kaikkia kyseiseen luokkaan kuuluvia tavaroita tai palveluja koskevaa rekisteröintivaatimusta, ei takaa selvyyttä ja täsmällisyyttä, joita vaaditaan sekä kansallisen että yhteisön tavaramerkin rekisteröimiseksi.
124.

Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa Bundesverwaltungsgerichtin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Jos perusteeton etuus on saatu väärinkäytöksen seurauksena, Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta 18.12.1995 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdassa säädettyä neljän vuoden määräaikaa sovelletaan kansallisen oikeuden mukaisten korkosaatavien vanhentumisaikaan. 2) Asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 3 kohtaa sovellettaessa kansalliset säännöt, joilla pidennetään vanhentumisajan kestoa, on otettava huomioon 3 artiklan 1 kohdassa säädettyä yleistä neljän vuoden vanhentumisaikaa koskevassa vertailussa korkosaatavien vanhentumisajan keston määrittämiseksi. 3) Koska asetuksessa N:o 2988/95 ei säännellä, milloin korkosaatavien vanhentumisaika alkaa kulua, kun kyse on 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen tai toisen alakohdan mukaisista väärinkäytöksistä, jäsenvaltiot säilyttävät mahdollisuuden soveltaa kansallisia säännöksiä määrittääkseen, milloin tällaisten saatavien vanhentumisaika alkaa kulua. 4) Asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan kolmatta alakohtaa sovellettaessa vanhentumisajan katkaiseva vaikutus päättyy, kun asia on ratkaistu lopullisesti tuomioistuinmenettelyssä, jossa pääsaatavia koskevat päätökset on riitautettu, kun koronmaksuvelvollisuus perustuu kyseisiin päätöksiin.
22.

Myös mainittujen säännösten yleisestä rakenteesta ilmenee, että lainsäätäjä on selvästi valinnut ratkaisun, jolla säilytetään tasapaino syrjinnän uhrin ja syrjintää harjoittavan työnantajan välillä. Kolmessa direktiivissä on nimittäin valittu todistustaakan osalta menetelmä, jonka avulla uhrin todistustaakkaa voidaan keventää sitä kuitenkaan poistamatta. Kuten unionin tuomioistuin on jo todennut asiassa Kelly antamassaan tuomiossa, ( 13 ) käyttöön otettu menetelmä on toisin sanoen kaksivaiheinen. Uhrin on ensiksi osoitettava riittävällä tavalla toteen ne tosiseikat, joiden perusteella syrjintää voidaan olettaa tapahtuneen. Hänen on toisin sanoen osoitettava, että syrjintä vaikuttaa ilmeiseltä. Kun tämä oletus on näytetty toteen, todistustaakka siirtyy välittömästi vastaajalle. Ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä tarkoitettujen artiklojen ytimessä on siis todellakin todistustaakka, joka on tosiasiassa uhrilla vaikkakin kevennettynä. Näin säilytetään tietty tasapaino, jonka ansiosta uhri voi vedota yhdenvertaista kohtelua koskevaan oikeuteensa ja vastaaja on suojassa kanteilta, jotka nostettaisiin pelkästään uhrin väitteiden perusteella.
34.

Tarkasteltaessa sitä, että X Holdingin on mahdollista laatia veroilmoitus koko verotuksellisen yksikön osalta, on jo tässä kohtaa huomautettava siitä, ettei vastaavaa helpotusta selvästikään ole rajat ylittävissä tapauksissa. Näin ollen jotta eri jäsenvaltioihin sijoittautuneita yhtiöitä voidaan verottaa verotusvallan jaon mukaisesti siinä valtiossa, jossa niiden kotipaikka on, tämän valtion säännösten mukaisesti näiden yhtiöiden on annettava toimivaltaisille verohallinnoille erilliset veroilmoitukset. Tässä yhteydessä voidaan kuvitella ainoastaan, että muodostettaessa rajat ylittävä verotuksellinen yksikkö alankomaalaisen yhtiön ulkomaisten tytäryhtiöiden tulokset otettaisiin lisäksi huomioon emoyhtiön veroilmoituksessa. Tämä tuskin kuitenkaan yksinkertaistaisi asiaa tytäryhtiön kannalta, koska sen on annettava sen ohessa oma veroilmoituksensa kotipaikkavaltiossaan.
—

toteaa, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut EY:n perustamissopimuksen 28 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on säätänyt valmistuksen apuaineille sekä elintarvikkeille, joiden valmistuksessa on käytetty valmistuksen apuaineita, niiden tilanteiden osalta, joissa nämä apuaineet ja elintarvikkeet ovat peräisin muista jäsenvaltioista, joissa ne on laillisesti valmistettu ja/tai saatettu markkinoille, sellaisen ennakkolupajärjestelmän, johon ei sisälly suhteellisuusperiaatteen mukaista menettelyä, jonka avulla talouden toimijat voisivat hakea valmistuksen apuaineiden, jotka ovat peräisin muista jäsenvaltioista, joissa ne on laillisesti valmistettu ja/tai saatettu markkinoille, merkitsemistä kansalliseen positiiviluetteloon
6.

Liittovaltion tiemaksulain 13 §:n 2 momentin mukaan liittovaltion sosiaali- ja vammaisasioiden viraston on hakemuksesta myönnettävä veloituksetta asianomaisen moottoriajoneuvoluokan vuosimerkki sellaisten vammaisten ajoneuvoihin, joiden kotipaikka tai tavanomainen asuinpaikka on Itävallassa ja joiden nimiin on rekisteröity vähintään sellainen useampiakselinen moottoriajoneuvo, jonka hyväksytty kokonaispaino on enintään 3,5 tonnia, jos näillä henkilöillä on liittovaltion vammaislain (Bundesbehindertengesetz) 40 §:n mukainen invalidikortti, johon on merkitty huomattava pysyvä liikuntavamma, josta seuraavan pysyvän terveyshaitan tai näkövamman vuoksi julkisten liikennevälineiden käyttö on kohtuuttoman hankalaa.
21.

Näin ollen päätöksen 2005/449 tiedoksi antamisesta Ranskalle (tai mahdollisesti sen julkaisemisesta Euroopan unionin virallisessa lehdessä ( 8 )) seuraa, että hyväksyntä vapautuksen käyttämiselle on voimassa. Jos Ranskan lainsäätäjä olisi antanut asetuksen jo ennen hyväksynnän saamista ja asettanut sen käytölle lykkäävän ehdon, jonka mukaan komission pitää hyväksyä toimenpide, Foselev olisi voinut jo päätöksen voimaantulosta lähtien vedota vapautukseen. ( 9 ) Tässä tapauksessa vapautus ei tosin olisi seurannut välittömästi päätöksestä vaan asetuksesta. Kansallinen lainsäätäjä on kuitenkin valinnut toisen tien, joka sillä yhtä lailla oli käytössään: se on odottanut komission hyväksyntää ja antanut vasta sen jälkeen asetuksen, jolla vapautus tuli osaksi kansallista vero-oikeutta. Se, että näiden säädösten antamisen välillä kului yli vuosi, on yhteisön oikeuden kannalta epäolennaista.
62.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Alankomaiden Hoge Raadin kysymyksiin seuraavasti: 1) Asetuksen (ETY) N:o 918/83 27 artiklaa, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 3357/91, on tulkittava siten, että tässä artiklassa tarkoitettuun tullittomuuteen voidaan vedota sellaisten yksittäisten lähetysten yhdistetyn lähetyksen osalta, joiden arvo ei ylitä 22:ta euroa, jos yksittäiset lähetykset lähetetään yhteisössä oleville yksittäisille vastaanottajille ja jos tavaroihin ei ole sovellettu aiemmin toista tullimenettelyä. 2) Edellä mainitun asetuksen 27 artiklan tulkinnassa on lähdettävä siitä, että käsitteeseen ”lähetyksille – – suoraan kolmannesta maasta yhteisössä olevalle vastaanottajalle” sisältyy myös sellainen tilanne, jossa tavara on tosin kolmannessa maassa ennen tavaran lähettämistä vastaanottajalle, mutta vastaanottajan sopimuspuoli on sijoittautunut yhteisön alueelle.
40.

Yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa Matteucci antamassaan tuomiossa, joka koski kahden jäsenvaltion välistä kulttuurialan sopimusta, jonka mukaan tietyt apurahat oli tarkoitettu ainoastaan kyseisten kahden jäsenvaltion kansalaisille, että työntekijöiden yhdenvertaisen kohtelun periaatteen, joka on vahvistettu työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevissa säännöissä, mukaan kyseisten kahden jäsenvaltion viranomaisten on laajennettava apurahoista koituva etu koskemaan niiden alueelle sijoittautuneita yhteisön työntekijöitä. ( 15 ) Yhteisöjen tuomioistuin on johdonmukaisesti todennut asiassa Saint-Gobain ZN antamastaan tuomiosta lähtien, että EY 43 artiklan mukainen kansallisen kohtelun periaate velvoittaa jäsenvaltion, joka on kolmannen maan kanssa tehdyn kaksinkertaisen verotuksen välttämistä koskevan kahdenvälisen kansainvälisen sopimuksen osapuoli, myöntämään muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden yritysten kiinteille toimipaikoille kyseisessä sopimuksessa määrätyt edut samoilla ehdoilla kuin ne myönnetään yrityksille, joiden kotipaikka on sopimuksen osapuolena olevassa jäsenvaltiossa. ( 16 ) Yhteisöjen tuomioistuin totesi vastaavasti vakuutuskausien huomioon ottamista koskevasta kahdenvälisestä kansainvälisestä sosiaaliturvasopimuksesta, että yhdenvertaisen kohtelun perusperiaate edellyttää, että jäsenvaltio myöntää muiden jäsenvaltioiden kansalaisille sama edut kuin sen omat kansalaiset saavat kyseisen sopimuksen perusteella, jollei se esitä objektiivista perustetta etujen epäämiselle. ( 17 )
19.

Komissio katsoo, että sosiaalisen edun käsitteen on joka tapauksessa katsottava kattavan asiaa koskevan oikeuskäytännön perusteella sellaiset edut, jotka myönnetään sen vuoksi, että edunsaaja asuu maan alueella. Tätä oikeuskäytäntöä sovelletaan nyt käsiteltävänä olevassa asiassa. Sillä perusteella, että lisän myöntämisen edellytyksenä on vapaaehtoisen eläkevakuutuksen ottaminen, ei myöskään voida katsoa, ettei lisän myöntäminen perustuisi sen saajien objektiiviseen työntekijäasemaan tai siihen, että he asuvat maan alueella. Sosiaalisiin etuihin liittyy usein ehtoja, jotka kuvastavat niiden sosiaalista päämäärää. Tämä lähestymistapa vastaa myös asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan päämäärää, joka on työntekijöiden vapaan liikkuvuuden helpottaminen yhteisön alueella. Muiden jäsenvaltioiden työntekijät ovat yleisesti katsoen samassa asemassa kuin saksalaiset työntekijät eläkkeelle siirtymisen valmistelua koskevien säännösten osalta, ja heihin vaikuttaa samalla tavalla Saksan lakisääteisen eläkejärjestelmän, johon he maksavat maksuja, tason heikentyminen. On huomattava, että sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71 ( 5 ) 13 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetään, että sosiaaliturvan kannalta jäsenvaltion alueella työssä oleva henkilö on tämän valtion lainsäädännön alainen, vaikka hän asuu toisen jäsenvaltion alueella. Tätä sääntöä sovelletaan myös rajatyöntekijöihin, jotka maksavat sosiaaliturvamaksuja työskentelyjäsenvaltiossa edellyttäen, että he eivät työskentele myös asuinjäsenvaltiossaan. Komission mukaan EStG:n 79 §:ssä kuitenkin erotetaan toisistaan Saksassa asuvat työntekijät ja rajatyöntekijät asettamalla lisän myöntämisen edellytykseksi se, että sen saaja on yleisesti verovelvollinen Saksassa. EStG:n 1 §:n sanamuodon perusteella tämä edellytys tarkoittaa samaa kuin Saksassa olevaa kotipaikkaa koskeva vaatimus ja näin ollen sillä suljetaan pois rajatyöntekijät. Koska suurin osa muualla kuin Saksassa asuvista henkilöistä ei ole Saksan kansalaisia, tämä edellytys merkitsee näin ollen peiteltyä kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää. Komissio huomauttaa myös, että kyseessä olevat Ranskasta ja Itävallasta tulevat työntekijät eivät voi EStG:n 1 §:n 3 momentin nojalla valita Saksaa verotuspaikakseen näiden jäsenvaltioiden ja Saksan liittotasavallan tekemien kaksinkertaisen verotuksen välttämistä koskevien sopimusten vuoksi.
62.

Koska tarkasteltavana olevat kansalliset säännökset kuuluvat siis EY 56 artiklassa esitetyn pääomien vapaan liikkuvuuden rajoituksia koskevan kiellon alaan, on tutkittava, voivatko kyseiset rajoitukset olla kuitenkin perusteltuja erityisesti EY 58 artiklan valossa. Tältä osin on syytä ottaa huomioon yhteisöjen tuomioistuimen vakiintunut oikeuskäytäntö. Jotta kyseinen kansallinen lainsäädäntö olisi perusteltu, sen on kyseisen oikeuskäytännön mukaan oltava omiaan takaamaan siinä asetetun tavoitteen toteuttaminen, eikä sillä saada ylittää sitä, mikä on tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi, jotta se olisi suhteellisuusperiaatteen mukainen. ( 22 )
18.

Säännöksen tarkoituksena on estää se, että verotulo vaarannettaisiin käyttämällä laskua ostoihin sisältyvän veron vähentämiseen. ( 9 ) Laskun laatija nimittäin herättää mainitsemalla arvonlisäveron laskussa sen vaikutelman, että se on tehnyt verollisen liiketoimen ja joutunut suorittamaan tai haluaa suorittaa arvonlisäveron. Kuudennen direktiivin 21 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan laskun laatijan on siten vastattava myös veron maksamisesta. Ostoihin sisältyvän veron vähentämisoikeuden saamiseksi riittää näet kuudennen direktiivin 18 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan se, että verovelvollisella vastaanottajalla on lasku, johon on merkitty arvonlisävero direktiivin 22 artiklan 3 kohdan säännösten mukaisesti. Direktiivin 21 artiklan 1 kohdan c alakohdalla varmistetaan, että sellaista ostoihin sisältyvää veroa ei vähennetä, jota ei todellisuudessa ole suoritettu.
12.

Kuten edellä mainituista asioista selvästi ilmenee, kilpailuttamista koskeva vaatimus perustuu yhteisön primaarioikeuteen, ja sitä on tavallisesti noudatettava. Sopimusten tekeminen ilman edeltävää tarjouskilpailuilmoitusta voi aiheuttaa vahinkoa paitsi potentiaalisille tarjoajille, myös kansalaisille, jotka maksavat hankintasuunnitelmat verojen kautta, ja vääristää julkisia hankintoja koskevien sopimusten kilpailuluonnetta, mikä heikentää yhteisön perusvapauksia koskevien perustamissopimuksen sääntöjen tehokkuutta. Tästä syystä säännöstä, jonka nojalla hankintaviranomainen voi olla tekemättä tarjouskilpailuilmoitusta, pitäisi tulkita suppeasti. Direktiivin 93/38 20 artiklan 2 kohta on tällainen säännös. Se alkaa toteamuksella, jonka mukaan hankintayksikkö voi tehdä sopimuksen ilman edeltävää tarjouskilpailukutsua, minkä jälkeen siinä esitetään tyhjentävästi tapaukset, joissa tämä on mahdollista. Yhteisöjen tuomioistuin on jo ottanut kantaa tämän säännöksen oikeaan tulkintatapaan asiassa komissio vastaan Kreikka antamassaan tuomiossa, joka koski säännöksen c ja d alakohdan soveltamista tilanteissa, joissa sopimusten toteuttaminen voidaan teknisistä tai taiteellisista syistä antaa vain tietyn toimijan tehtäväksi ja joissa on äärimmäinen kiire. Yhteisöjen tuomioistuin totesi siinä seuraavaa: ”on ensiksi muistutettava, että poikkeuksina julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyä koskeviin sääntöihin direktiivin 93/38 20 artiklan 2 kohdan c ja d alakohdan säännöksiä on tulkittava suppeasti”. ( 10 ) Esillä oleva asia on ratkaistava a alakohdan (tarjousten puuttuminen ja ”soveltumattomat” tarjoukset) perusteella, ja sitä on tulkittava yhtä suppeasti kuin c ja d alakohtaa, sillä mikään 20 artiklan 2 kohdan hengessä tai sanamuodossa saati yhteisöjen tuomioistuimen asiassa komissio vastaan Kreikka antamassa tuomiossa ei oikeuta muunlaista tulkintatapaa.
13.

Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että aina kun direktiivin säännökset ovat sisällöltään ehdottomia ja riittävän täsmällisiä ja kun toimenpiteitä direktiivin panemiseksi täytäntöön ei ole toteutettu määräajassa, näihin direktiivin säännöksiin voidaan vedota kaikkia direktiivin vastaisia kansallisia säännöksiä vastaan tai siltä osin kuin näissä direktiivin säännöksissä määritellään oikeuksia, joihin yksityiset voivat vedota suhteessa valtioon. ( 7 ) Yhteisön säännös on ehdoton, mikäli siinä säädetään velvoitteesta, johon ei ole liitetty mitään ehtoja ja jonka täytäntöönpano tai vaikutukset eivät riipu sen enempää yhteisön toimielinten kuin jäsenvaltioidenkaan antamista säädöksistä tai tekemistä päätöksistä. ( 8 ) Jos säännöksessä asetetaan velvoite siten, että sen sanamuoto on yksiselitteinen, säännös on silloin niin täsmällinen, että yksityinen oikeussubjekti voi vedota siihen ja tuomioistuimet voivat soveltaa sitä. ( 9 )
63.

Katson, että komission seitsemäs valitusperuste on sekin tehoton. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimittäin kumonnut riidanalaisen päätöksen siitä syystä, ettei siinä ollut perusteltu, miksi korkoa korolle -menetelmää on käytetty. Lausumat, jotka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on esittänyt siitä, että yhtäältä tuen myöntämisajankohdan ja riidanalaisen päätöksen tekoajankohdan väliseltä ajalta ja toisaalta tämän tekoajankohdan ja määrän tosiasiallisen takaisinperintäajankohdan väliseltä ajalta sovellettavien eri korkotyyppien välillä on ristiriita, eivät ole ratkaisevia kyseisen päätöksen kumoamisen kannalta, vaan ne on esitetty pikemminkin ad abundantiam.
78.

Yhteisöjen tuomioistuin on myös kieltäytynyt ulottamasta työntekijän asemaan perustuvien oikeuksien käyttöä tilanteisiin, joissa on kyse väärinkäytöstä. Esimerkki tällaisesta tilanteesta olisi tapaus, jossa todettaisiin, että jäsenvaltion kansalainen on tullut toiseen jäsenvaltioon yksinomaan hyötyäkseen hyvin lyhyen työskentelyjakson jälkeen kyseisen jäsenvaltion opintotukijärjestelmästä ( 42 ) tai että henkilö on hankkinut työntekijän aseman yksinomaan sen seurauksena, että hänet on hyväksytty yliopistoon suorittamaan kyseessä olevia opintoja. Tällaisissa tapauksissa työsuhde, joka on ainoa peruste asetukseen N:o 1612/68 perustuville oikeuksille, on täysin epäoleellinen opintotuella rahoitettavien opintojen kannalta. ( 43 )
41.

Katson, että direktiivin 2004/38 27 artiklan 2 kohtaa, jossa toistetaan suuri osa ulkomaalaisten liikkumista ja oleskelua koskevien, yleiseen järjestykseen ja turvallisuuteen sekä kansanterveyteen perustuvien erityistoimenpiteiden yhteensovittamisesta 25.2.1964 annetun neuvoston direktiivin 64/221/ETY ( 18 ) 3 artiklan sisällöstä, on tulkittava muun muassa yhteisöjen tuomioistuimen direktiivin 64/221 3 artiklaa koskeva oikeuskäytäntö huomioon ottaen. Tältä osin yhteisöjen tuomioistuin on katsonut työntekijöiden osalta johdonmukaisesti, että vapaan liikkuvuuden periaatetta on tulkittava laajasti ja että poikkeuksia tästä periaatteesta on tulkittava suppeasti. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että unionin kansalaisuus on asema, joka edellyttää, että tähän vapauteen tehtäviä poikkeuksia on tulkittava erityisen ankarasti. ( 19 ) Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin myös katsonut, että ne erityisolosuhteet, joilla voidaan perustella turvautuminen yleisen järjestyksen käsitteeseen, voivat vaihdella maasta ja aikakaudesta toiseen ja että näin ollen toimivaltaisille kansallisille viranomaisille on tältä osin myönnettävä tietty harkintavalta perustamissopimuksessa asetetuin rajoituksin. ( 20 )
53.

Komissio myös katsoo, että lain nro 990 ja asetuksen mukainen sopimuksentekovelvollisuus ei ole tarkoituksenmukainen toimenpide sen varmistamiseksi, että vahinkoa kärsineet sivulliset osapuolet saavat riittävän korvauksen, kuten Italian tasavalta väittää. Vahinkoa kärsineiden sivullisten suojelemiseksi on olemassa muita, sopivampia, yhteisön lainsäädännön mukaisia keinoja, joiden tarkoituksena on estää muiden yhdenmukaistamattomien kansallisten instrumenttien ilmaantuminen, joilla tavoitellaan yleistä järjestystä mutta jotka voivat tarpeettomasti rajoittaa sijoittautumisvapautta ja palveluiden tarjoamisen vapautta. Tässä suhteessa moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 24.4.1971 annetun neuvoston direktiivin 72/166/ETY ( 14 ) 3 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että sellaisten ajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta on otettu liikennevakuutus, joilla on pysyvä kotipaikka sen alueella. Lisäksi moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun toisen neuvoston direktiivin 84/5/ETY ( 15 ) mukaan jokaisen jäsenvaltion on perustettava elin, joka korvaa vakuuttamattoman tai tunnistamattoman ajoneuvon aiheuttamat vahingot. Direktiivin 92/49 32 ja 35 artiklan mukaan jokaisen vakuutusyrityksen, joka aikoo sijoittautumisvapauden tai palvelujen tarjoamisen vapauden nojalla tarjota pakollisia liikennevakuutuksia, täytyy lisäksi liittyä sen jäsenvaltion kansallisen takuurahaston jäseneksi, jossa se harjoittaa toimintaa. Komissio myös katsoo, että sopimuksentekovelvollisuutta ei voida puolustaa sillä, että halutaan rajoittaa takuurahaston maksamaa korvausta tai sosiaaliturvajärjestelmälle koituvia kustannuksia sellaisista onnettomuuksista, joissa on mukana vakuuttamattomia ajajia. Tässä mielessä komissio huomauttaa, että yhteisöjen tuomioistuin on oikeuskäytännössään systemaattisesti todennut, että pelkästään rahoituksellisia tai taloudellisia syitä ei voida pitää pakottavina vaatimuksina, jotka antavat oikeutuksen perustamissopimuksessa turvatun vapaan liikkuvuuden rajoittamiselle.