Unionin oikeutta – etenkin tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohtaa – on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa yhtäältä sen edellytykseksi, että selvästi muuhun kuin yksityisen kopioinnin käyttötarkoitukseen tarkoitettujen laitteiden ja välineiden valmistajat ja maahantuojat vapautetaan yksityistä kopiointia koskevasta maksusta, asetetaan sopimusten tekeminen yhteisön, jolla on teosten tekijöiden etujen edustamisessa lakisääteinen monopoli, ja hyvityksen suorittamiseen velvollisten tai heitä edustavien toimialajärjestöjen välillä ja jossa toisaalta säädetään, että perusteettomasti maksetun maksun tilanteessa maksun palautusta voi vaatia ainoastaan näiden laitteiden ja välineiden loppukäyttäjä.

Sopivan hyvityksen rahoittamiseksi perustettu järjestelmä soveltuu nimittäin yhteen niiden edellytysten kanssa, jotka koskevat direktiivin 2001/29 johdanto‑osan 31 perustelukappaleessa tarkoitettua ”oikeudenmukaista tasapainoa” yhtäältä sopivan hyvityksen saajina olevien tekijöiden oikeuksien ja etujen sekä toisaalta suojatun aineiston käyttäjien oikeuksien ja etujen välillä, vain, jos kyseisiä kappaleen valmistamiseen tarkoitettuja laitteita ja välineitä voidaan käyttää yksityiseen kopiointiin, jolloin niistä voi aiheutua vahinkoa suojatun teoksen tekijälle. Direktiivin 2001/29 5 artiklassa säädettyjä poikkeuksia on lisäksi sovellettava siten, että noudatetaan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, joka on Euroopan unionin perusoikeuskirjan 20 artiklassa vahvistettu unionin oikeuden yleinen periaate ja joka edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei kohdella eri tavalla eikä erilaisia tilanteita kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella. Jäsenvaltiot eivät täten voi säätää sellaisista sopivaa hyvitystä koskevista yksityiskohtaisista säännöistä, joilla otetaan käyttöön eri ryhmiin kuuluvien talouden toimijoiden, jotka myyvät sellaisia toisiinsa verrattavissa olevia tavaroita, jotka yksityistä kopiointia koskeva poikkeus kattaa, tai suojattujen aineistojen eri käyttäjäryhmien perusteeton erilainen kohtelu. Tämä koskee myös kansallista lainsäädäntöä, jossa ei säädetä yleisesti sovellettavasta säännöksestä, jossa vapautetaan yksityistä kopiointia koskevan maksun suorittamisesta valmistajat ja maahantuojat, jotka osoittavat, että muut kuin luonnolliset henkilöt ovat hankkineet laitteet ja välineet selvästi muuhun tarkoitukseen kuin yksityiseen käyttöön tarkoitettujen kopioiden tekemistä varten, ja jossa asetetaan yksityiselle yhteisölle vain keinoja koskeva velvollisuus, sillä viimeksi mainitulla on ainoastaan velvollisuus laatia sopimuksia sellaisten henkilöiden kanssa, joiden on suoritettava yksityistä kopiointia koskeva maksu. Tästä seuraa, että toisiinsa verrattavissa tilanteissa olevia valmistajia ja maahantuojia mahdollisesti kohdellaan eri tavalla sen mukaan, ovatko ne tehneet sopimuksen tämän yhteisön kanssa. Lisäksi on niin, että koska tällaisten sopimusten tekeminen on jätetty vapaasti neuvoteltaviksi yhtäältä mainitun yhteisön ja toisaalta sopivan hyvityksen suorittamiseen velvollisten henkilöiden tai heitä edustavien toimialajärjestöjen välillä, on katsottava – vaikka oletettaisiin, että tällaisia sopimuksia tehdään kaikkien sellaisten henkilöiden kanssa, jotka voivat vedota vapautukseen yksityistä kopiointia koskevan maksun suorittamisesta –, ettei ole takeita siitä, että toisiinsa verrattavissa tilanteissa olevia valmistajia ja maahantuojia kohdeltaisiin samalla tavalla, koska tällaisten sopimusten sanamuoto perustuu yksityisoikeudellisten neuvottelujen lopputulokseen.

Lisäksi on niin, kuten direktiivin 2001/29 johdanto-osan 31 perustelukappaleesta ilmenee, että oikeudenhaltijoiden ja suojattujen aineistojen käyttäjien välillä on säilytettävä oikeudenmukainen tasapaino. Sopivan hyvityksen järjestelmän on täten sisällettävä mekanismeja, erityisesti palautusmekanismeja, joiden tarkoituksena on korjata kaikenlainen erilaisten käyttäjäryhmien vahingoksi tuleva ylikorvaaminen, joka ei olisi yhteensopiva kyseisessä perustelukappaleessa mainitun vaatimuksen kanssa. Tällaista maksun takaisin saamista koskevaa oikeutta ei tältä osin voida pitää todellisena, koska luonnolliset henkilöt eivät voi vedota siihen edes silloin, kun he hankkivat laitteet ja välineet selvästi muuhun tarkoitukseen kuin yksityiseen käyttöön tarkoitettujen kopioiden tekemistä varten.

(ks. 29, 42, 44, 45, 47, 49 ja 54–56 kohta sekä tuomiolauselma)