Asia C‑333/13

Elisabeta Dano

ja

Florin Dano

vastaan

Jobcenter Leipzig

(Sozialgericht Leipzigin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Henkilöiden vapaa liikkuvuus — Unionin kansalaisuus — Yhdenvertainen kohtelu — Jäsenvaltion kansalaiset, jotka oleskelevat toisen jäsenvaltion alueella harjoittamatta taloudellista toimintaa — Erityisten maksuihin perustumattomien rahaetuuksien epääminen tällaisilta henkilöiltä asetuksen (EY) N:o 883/2004 nojalla — Direktiivi 2004/38/EY — Oikeus oleskella yli kolme kuukautta — 7 artiklan 1 kohdan b alakohta ja 24 artikla — Riittävien varojen edellytys”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 11.11.2014

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan 3 kohta sekä 4 ja 70 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1247/92 johdanto-osan kolmas ja seitsemäs perustelukappale)

Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annettua asetusta N:o 883/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1244/2010, on tulkittava siten, että sen 3 artiklan 3 kohdassa ja 70 artiklassa tarkoitetut ”erityiset maksuihin perustumattomat rahaetuudet” kuuluvat asetuksen 4 artiklan soveltamisalaan. On nimittäin niin yhtäältä, että asetuksen N:o 883/2004 3 artiklan sanamuodosta ilmenee selvästi, että asetusta sovelletaan maksuihin perustumattomiin erityisiin rahaetuuksiin. Toisaalta on todettava, että vaikka onkin totta, että mainitun asetuksen 70 artiklan 3 kohdasta seuraa, ettei kyseisiin etuuksiin poikkeuksellisesti sovelleta asetuksen tiettyjä säännöksiä, sen 4 artikla ei sisälly näiden säännösten joukkoon. Lopuksi asetuksen N:o 1247/92 johdanto-osan kolmannesta ja seitsemännestä perustelukappaleesta ilmenee, että sille erityiselle säännökselle, joka kyseisellä asetuksella sisällytetään asetukseen N:o 1408/71, on ominaista se, että vastineeksi yhdenvertaiselle kohtelulle asuinvaltiossa erityiset maksuihin perustumattomat rahaetuudet eivät ole maastavietäviä. (ks. 49 ja 51–55 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen N:o 883/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1244/2010, 70 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut ”erityiset maksuihin perustumattomat rahaetuudet” kuuluvat unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella annetun direktiivin 2004/38 24 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun sosiaaliavustusten käsitteeseen. Tällä käsitteellä nimittäin viitataan kaikkiin kansallisten, alueellisten tai paikallisten viranomaisten perustamiin tukijärjestelmiin, joihin turvautuu henkilö, jolla ei ole riittäviä varoja perustarpeidensa ja perheensä perustarpeiden täyttämiseen ja joka saattaa siksi muodostua oleskelunsa aikana rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion julkiselle taloudelle, millä voi olla seurauksia tuen, jota kyseinen valtio voi myöntää, kokonaistasolle. (ks. 63 kohta)

Unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella annetun direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä sen 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa, ja sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen N:o 883/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1244/2010, 4 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole siltä osin kuin muiden jäsenvaltioiden kansalaisilla ei ole oleskeluoikeutta direktiivin 2004/38 nojalla vastaanottavassa jäsenvaltiossa esteenä tämän jäsenvaltion säännöstölle, jonka nojalla kyseisiltä muiden jäsenvaltioiden kansalaisilta evätään tietyt asetuksen N:o 883/2004 70 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut ”erityiset maksuihin perustumattomat rahaetuudet”, vaikka tällaiset etuudet taataan samassa tilanteessa oleville vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisille. Direktiivin 2004/38 24 artiklan 1 kohdan mukaan nimittäin kaikkia vastaanottavan jäsenvaltion alueella tämän direktiivin nojalla asuvia unionin kansalaisia on kohdeltava jäsenvaltion kansalaisten kanssa yhdenvertaisesti perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluvilla aloilla. Tästä seuraa, että unionin kansalainen voi edellä mainittujen sosiaalietuuksien saamisen kannalta vaatia yhdenvertaista kohtelua vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisten kanssa vain, jos hänen oleskelunsa vastaanottavan jäsenvaltion alueella täyttää direktiivin 2004/38 edellytykset. Sen hyväksyminen, että henkilöt, joilla ei ole oleskeluoikeutta direktiivin 2004/38 nojalla, voisivat vaatia oikeutta sosiaalietuuksiin sellaisilla samoilla edellytyksillä, joita sovelletaan vastaanottavan jäsenvaltion omiin kansalaisiin, olisi vastoin direktiivin johdanto-osan kymmenennessä perustelukappaleessa mainittua direktiivin tavoitetta, joka on estää se, että unionin kansalaisista, jotka ovat muiden jäsenvaltioiden kansalaisia, aiheutuu kohtuutonta rasitusta vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle. Niinpä sellaisten unionin kansalaisten osalta, jotka eivät ole taloudellisesti aktiivisia ja jotka ovat oleskelleet vastaanottavassa jäsenvaltiossa yli kolme kuukautta mutta alle viisi vuotta, on tutkittava, täyttääkö kyseisten unionin kansalaisten oleskelu direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan edellytykset, joihin kuuluu unionin kansalaisen, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen, velvollisuus siihen, että hänellä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat, jotta voidaan estää, että unionin kansalaiset, jotka eivät ole taloudellisesti aktiivisia, käyttävät vastaanottavan jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmää toimeentulonsa rahoittamiseen. Kyseisen säännöksen mukaisesti jäsenvaltiolla on oltava mahdollisuus evätä sosiaalietuudet unionin kansalaisilta, jotka eivät ole taloudellisesti aktiivisia ja jotka käyttävät liikkumisvapauttaan vain saadakseen toisen jäsenvaltion sosiaaliavustusta, vaikkei heillä ole riittäviä varoja oleskeluoikeuden saamiseksi. Tässä yhteydessä kunkin asianomaisen taloudellinen tilanne on tarpeen tutkia konkreettisesti ottamatta haettuja sosiaalietuuksia huomioon. Sama päätelmä on tehtävä asetuksen N:o 883/2004 4 artiklan tulkinnasta, koska kyseisen asetuksen 70 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut ”erityiset maksuihin perustumattomat rahaetuudet” myönnetään tämän saman artiklan 4 kohdan nojalla asianomaisille henkilöille ainoastaan heidän asuinjäsenvaltiossaan sen lainsäädännön mukaisesti. (ks. 68, 69, 74, 76, 78, 80, 83 ja 84 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)