Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä tehdyn puitepäätöksen 2002/584, sellaisena kuin se on muutettuna puitepäätöksellä 2009/299, 27 artiklan 4 kohtaa ja 28 artiklan 3 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että jäsenvaltiot säätävät muutoksenhausta, jolla lykätään oikeusviranomaisen sellaisen päätöksen täytäntöönpanoa, jolla kyseinen viranomainen päättää 30 päivän kuluessa asiaa koskevan pyynnön vastaanottamisesta suostumuksestaan joko henkilön syytteeseenpanoon, tuomitsemiseen tai säilöön ottamiseen vapaudenmenetyksen käsittävän rangaistuksen tai turvaamistoimenpiteen täytäntöön panemiseksi ennen kyseisen henkilön eurooppalaisen pidätysmääräyksen nojalla luovuttamista tehdystä, muusta kuin hänen luovuttamisensa perusteena olleesta rikoksesta tai henkilön luovuttamiseen muuhun jäsenvaltioon kuin täytäntöönpanojäsenvaltioon ennen kyseistä luovuttamista tehtyyn rikokseen perustuvan eurooppalaisen pidätysmääräyksen nojalla, edellyttäen, että lopullinen päätös tehdään puitepäätöksen 17 artiklassa tarkoitetuissa määräajoissa.

Riippumatta puitepäätöksessä 2002/58 nimenomaisesti säädetyistä takeista se, että puitepäätöksessä ei säädetä mahdollisuudesta hakea eurooppalaista pidätysmääräystä koskeviin päätöksiin muutosta lykkäävin vaikutuksin, ei estä jäsenvaltioita säätämästä tällaisesta oikeudesta tai velvoita niitä ottamaan sitä käyttöön. Tältä osin on niin, että edellyttäen, ettei tehdä tyhjäksi puitepäätöksen soveltamista, puitepäätös ei, kuten sen johdanto-osan 12 perustelukappaleen toisessa kohdassa todetaan, estä jäsenvaltioita soveltamasta valtiosääntöönsä sisältyviä oikeuksia, muun muassa oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin.

Jäsenvaltioilla tältä osin olevalle harkintavallalle on kuitenkin asetettava tietyt rajat.

Siltä osin kuin ensin on kyse eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanoa koskevasta päätöksestä, puitepäätöksen 2002/584 17 artiklassa säädettyjä määräaikoja on tulkittava siten, että eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanoa koskeva lopullinen päätös tehdään lähtökohtaisesti joko kymmenen päivän kuluessa siitä, kun etsitty henkilö on suostunut luovuttamiseensa, tai muissa tapauksissa 60 päivän kuluessa viimeksi mainitun kiinni ottamisesta. Näitä määräaikoja voidaan pidentää 30 päivällä vain erityistapauksissa, ja jäsenvaltio voi jättää noudattamatta 17 artiklassa säädettyjä määräaikoja vain poikkeuksellisissa olosuhteissa. Näin ollen muutosta ei voida missään tapauksessa hakea lykkäävin vaikutuksin jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön mukaisesti eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanoa koskevaan päätökseen noudattamatta kyseisiä määräaikoja, jollei toimivaltainen tuomioistuin päätä esittää ennakkoratkaisukysymystä unionin tuomioistuimelle.

Siltä osin kuin toiseksi on kyse päätöksestä, jolla myönnetään suostumus pidätysmääräyksen laajentamiseen tai edelleen luovuttamiseen, puitepäätöksen 2002/584 27 artiklan 4 kohtaa ja 28 artiklan 3 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että niiden mukaan oikeusviranomaisen päätös on lähtökohtaisesti tehtävä 30 päivän kuluessa pyynnön vastaanottamisesta.

(ks. 38, 51, 53, 55, 56, 60, 64–66, 71 ja 75 kohta sekä tuomiolauselma)