YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kolmas jaosto)

12 päivänä maaliskuuta 1996

Asia T-361/94

Henry A. Weir

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Henkilöstö — Pysyvä osittainen työkyvyttömyys — Yhdenvertainen kohtelu — Ostovoiman kehittyminen — Asian käsittelyn viivästyminen — Viivästyskorot — Tutkittavaksi ottaminen”

Täydellinen teksti saksan kielellä II-381

Aihe:

Kanne, jolla vaaditaan yhtäältä Euroopan yhteisöjen henkilöstösääntöjen 73 artiklan perusteella 25.2.1994 tehdyn komission päätöksen kumoamista tai toissijaisesti hyvityksen myöntämistä sekä toisaalta viivästyskorkoa.

Lopputulos:

Hylkääminen.

Tuomion lyhennelmä

Kantajana olevalle komission entiselle virkamiehelle on 17.10.1987 sattunut tapaturma, jonka komissio on vahvistanut Euroopan yhteisöjen henkilöstösääntöjen (henkilöstösäännöt) 73 artiklassa tarkoitetuksi tapaturmaksi. Sen jälkeen kun nimittävä viranomainen oli lokakuussa 1989 saanut kantajaa hoitavalta lääkäriltä tiedon siitä, että onnettomuudesta aiheutuneita vammoja oli pidettävä sillä tavoin lopullisina, että pysyvä osittainen työkyvyttömyys voitiin vahvistaa, nimittävä viranomainen päätti työkyvyttömyyslautakunnan lausunnon perusteella siirtää kantajan eläkkeelle syyskuun 1990 lopussa.

Tutkittuaan kantajan marraskuussa 1990 tämän työkyvyttömyysasteen vahvistamista varten henkilöstösääntöjen 73 artiklaan perustuvan korvauksen määräämiseksi komission asiantuntijalääkäri vahvisti pysyvän osittaisen työkyvyttömyyden asteeksi 7 prosenttia. Tämän tuloksen perusteella komissio teki 12.4.1991 päätösesityksen, joka annettiin 26.4.1991 kantajalle tiedoksi. Tällä välin kantaja oli toimittanut komissiolle kaksi lääkärinlausuntoa työkyvyttömyysasteen vahvistamista varten ja vaati 25.6.1991 henkilöstösääntöjen 73 artiklan ja Euroopan yhteisöjen virkamiesten tapaturmien ja ammattitautien varalta olevaa vakuutusta koskevien sääntöjen 21 artiklan (säännöt) mukaisesti lääketieteellisen lautakunnan kutsumista koolle. Koska jäseniksi nimitetyt kaksi lääkäriä eivät päässeet yksimielisyyteen kolmanneksi lautakunnan jäseneksi nimitettävästä lääkäristä, kolmas jäsen nimitettiin komission hakemuksesta yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 18.6.1993 antamalla päätöksellä. Sen jälkeen kun kantaja oli tutkittu, lääketieteellinen lautakunta päätti yksimielisesti pysyvän osittaisen työkyvyttömyyden asteeksi 25 prosenttia. Komissio teki 25.2.1994 päätöksen (riidanalainen päätös), jolla vahvistettiin lopullisesti työkyvyttömyyden asteeksi 25 prosenttia ja laski henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdan c alakohdassa määritellyn korvauksen suuruuden sen kuukausipalkan mukaan, jota kantajalle oli maksettu kahtenatoista onnettomuutta edeltäneenä kuukautena. Korvaus maksettiin kantajalle 30.3.1994.

Koska komissio oli hylännyt kantajan henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan nojalla riidanalaisesta päätöksestä tekemän valituksen, tämä nosti käsiteltävänä olevan kanteen.

Ensimmäinen kanneperuste, jolla vaaditaan 25.2.1994 tehdyn komission päätöksen kumoamista

Kantaja esittää yhden virkamiesten yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen perustuvan vaatimuksen, joka perustuu siihen, että komissio on laskenut korvaussumman henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdan b ja c alakohdan sanamuodon mukaisesti sen kuukausipalkan perusteella, jota kantajalle on maksettu ”kahtenatoista onnettomuutta edeltävänä kuukautena” eikä sen kuukausipalkan perusteella, jota kantajalle olisi maksettu lääketieteellisen lautakunnan lausuntoa edeltävänä kahtenatoista kuukautena, ellei hän olisi joutunut onnettomuuteen. Kantaja ei kiistä 25 prosentiksi vahvistettua työkyvyttömyysastetta (22 ja 23 kohta).

Kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen

Vaikka henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa ei artiklassa tarkoitetun valituksen sisällölle eikä varsinkaan perusteluille asetetakaan erityisiä edellytyksiä, kanteen ja valituksen yhtäpitävyysvaatimus edellyttää tutkimatta jättämisen uhalla sitä, että kanneperuste, johon yhteisöjen tuomioistuimessa vedotaan on jo esitetty oikeudenkäyntiä edeltävässä valitusmenettelyssä, jotta nimittävällä viranomaisella on ollut mahdollisuus riittävän tarkasti tutustua valittajan riidanalaista päätöstä vastaan esittämiin perusteisiin. Henkilöstösääntöjen 90 artiklan tarkoituksena on sallia ja suosia henkilöstön ja hallinnon välisten erimielisyyksien sovinnollista ratkaisemista. Tämän tavoitteen toteuttamiseksi on tärkeää, että hallinnolla on mahdollisuus tutustua riittävän tarkasti valittajan esittämiin väiteperusteisiin tai vaatimuksiin. Tämän vuoksi ei riitä, että virkamies vetoaa valituksessaan vain asiaa koskeviin tosiseikkoihin. Valituksesta on käytävä myös ilmi oikeudenloukkaukset, joihin kantaja valituksessaan vetoaa riitauttamaansa päätöstä vastaan, vaikka näitä ei olisikaan osattu ilmaista täsmällistä juridista terminologiaa käyttäen. Yhteisöjen tuomioistuimessa nostetuissa henkilöstökanteissa ei yhtäältä voida esittää muita vaatimuksia kuin tehdyssä valituksessa eikä toisaalta muita samaan seikkaan perustuvia riitautusperusteita kuin valituksessa. Riitautusperusteita voidaan kehitellä esittämällä uusia perusteita tai perusteluita, joita ei tosin ole esitetty valituksessa, mutta jotka johtuvat olennaisesti siinä esitetystä perusteesta (27 ja 28 kohta).

Viittaukset: asia T-19/90, von Hoessle v. tilintarkastustuomioistuin, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 11.7.1991 (Kok. 1991, s. II-615, 34 kohta); asia T-l/91, Della Pietra v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 16.7.1992 (Kok. 1992, s. II-2145, 24 kohta); asia T-496/93, Allo v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 8.6.1995 (Kok. H. 1995, s. II-405, 26 kohta).

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että valituksessa ei millään tavoin mainita esillä olevaa kanneperustetta, eikä siinä myöskään ole esitetty mitään sellaista, jonka perusteella komissio hyvin laajasti valituksen sisältöä tulkitenkaan olisi voinut käsittää, että valittaja haluaa vedota yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen (29 ja 30 kohta).

Viittaukset: asia 133/88, Del Arno Martinez v. parlamentti, yhteisöjen tuomioistuin 14.3.1989 (Kok. 1989, s. 689, 13 kohta).

Valituksessaan kantaja vaatii ainoastaan sitä, että korvaussummaa korotettaisiin määrällä, joka vastaa tapaturman sattumisen ja korvaussumman suorittamisen välisenä aikana hänelle aiheutunutta tulojen alentumista ja että korvaukselle maksettaisiin viivästyskorkoa. Nyt käsiteltävässä kanneperusteessaan hän esittää kuitenkin, että henkilöstösääntöjen 73 artiklan 2 kohdan b ja c alakohdan suppea soveltaminen loukkaa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta hänen vahingokseen, koska virkamies, jonka vammat katsotaan lopullisiksi myöhemmässä vaiheessa, saa ostovoimaltaan alhaisemman korvauksen kuin virkamies, jonka työkyvyttömyys on vahvistettu samalle asteelle, mutta jónica osalta työkyvyttömyyden arviointi on voitu kokonaisuudessaan suorittaa onnettomuuspäivänä. Kantaja esittääkin epäilyjä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 28.2.1992 antamassa tuomiossa tehtyjen arviointien pätevyydestä, sillä kantajan mukaan syrjintään ei ollut kiinnitetty riittävästi huomiota (31 kohta).

Viittaukset: asia T-8/90, Colmam v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 28.2.1992 (Kok. 1992. s. II-469, 29, 39 ja 40 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että valituksessa esitetyt väitteet eroavat selvästi käsiteltävänä olevassa kanteessa esitetyistä väitteistä, joten kanteessa ja pelkästään myönnetyn korvausmäärän muuttamiseen korvauksen arvonalennuksen vuoksi tähtäävässä vaatimuksessa esitetyt väitteet eivät johdu olennaisesti samasta perusteesta. Tämän vuoksi valitus ei ollut riittävän selvä, jotta toimielin, jolle valitus oli osoitettu, olisi voinut antaa siihen täsmällisen vastauksen. Komission valitukseen antamasta vastauksesta käy ilmi, ettei se ollut käsittänyt, että valittaja oli halunnut vedota yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamiseen, mikä puolestaan vahvistaa edellä esitetyn arvioinnin oikeellisuutta. Lisäksi pelkkä viittaus ” — — oikeuskäytäntöön — — ” valituksessa esitettyjen vaatimusten oikeudelliseksi perusteeksi, ei ole sellaisenaan riittävän selvä. Tästä syystä kanneperuste jätetään tutkimatta ja vaatimus hylätään (32-34 kohta).

Viittaukset: yhdistetyt asiat T-32/89 ja T-39/89, Marcopoulos v. yhteisöjen tuomioistuin, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 22.6.1990 (Kok. 1990, s. II-281. 28 kohta).

Toinen kanneperuste, jolla vaaditaan komission velvoittamista laskemaan korvauksen määrä uudelleen niiden kantajan peruskuukausitulojen perusteella, jotka tämä olisi saanut lääketieteellisen toimikunnan lausuntoa edeltävän kahdentoista kuukauden aikana

Yhteisöjen tuomioistuimet eivät voi hallintoviranomaisten toimivaltaa loukkaamatta antaa pakottavaa määräystä yhteisöjen toimielimelle. Näin ollen esitetty vaatimus on jätettävä tutkimatta (37 kohta).

Viittaukset: asia T-20/92, Moat v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 13.7.1993 (Kok. 1993, s. II-799); asia T-510/93, Obst v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 20.5.1994 (Kok. H. 1994, s. II-461).

Kolmas kanneperuste, jolla vaaditaan toissijaisesti hyvityksen myöntämistä maksetun korvauksen todellisen arvon väitetyn alenemisen vuoksi

Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa määrätyt kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset kuuluvat oikeusjärjestyksen perusteisiin, minkä vuoksi yhteisöjen tuomioistuimilla on velvollisuus tutkia ne viran puolesta. Hyvitysvaatimus on hylättävä sen vuoksi, että se perustuu olennaisesti riidanalaisen päätöksen kumoamisvaatimukseen, joka on jätettävä tutkimatta prosessinedellytysten puuttumisen vuoksi tai hylättävä siksi, että se ei ole perusteltu. Vaikka valittajan kärsimän vahingon katsottaisiinkin johtuneen käyttäytymisestä, jota ei voida pitää päätöksentekona, henkilöstösäännöissä edellytetään oikeudenkäyntiä edeltävän kaksivaiheisen menettelyn noudattamista, johon kuuluu 90 ja 91 artiklan mukainen vaatimus ja valitus. Käsiteltävässä asiassa ei tätä menettelyä ole kuitenkaan noudatettu. Vaikka oletettaisiin, että ”henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohtaan perustuvaksi valitukseksi” otsikoitu kirje olisikin henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan mukainen vaatimus siinä esitetyn hyvitysvaatimuksen osalta, olisi kaikesta huolimatta katsottava, ettei kantaja ole tehnyt valitustaan komission päätöksestä, jolla tämä ”vaatimus” on hylätty. Kanteessa esitetty kolmas kanneperuste on siis jätettävä tutkimatta (47-49 kohta).

Viittaukset: em. asia Della Pietra v. komissio, 34 kohta; asia T-65/91, White v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 12.1.1994 (Kok. H. 1994, s. II-23, 137 kohta).

Neljäs kanneperuste, jolla vaaditaan viivästyskorkojen maksamista korvaukselle 17.10.1987 alkaen ja toissijaisesti 12.4.1991 alkaen

Viivästyskorkojen määrääminen on mahdollista vain siinä tapauksessa, että pääsaatavan määrä on lopullisesti vahvistettu tai että se on ainakin määritettävissä objektiivisten kriteerien perusteella, ja että korvauksen suorittaminen on aiheettomasti myöhästynyt hallinnosta johtuvasta syystä. Muutoinkaan oikeuden pysyvään työkyvyttömyyteen perustuvaan vahingonkorvaukseen ei voida katsoa syntyvän kunkin vamman lopullistumisen myötä, vaan vasta silloin kun vammautuneisuus vahvistetaan kokonaisuutena, mitä tulkintaa myös sääntöjen 20 artikla tukee (52 ja 53 kohta).

Viittaukset: asia 156/80, Morbelli v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 21.5.1981 (Kok. 1981, s. 1357, 34 kohta); asia 186/80, Suss v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 14.7.1981 (Kok. 1981. s. 2041, 15 ja 16 kohta); asia C-136/92P, komissio v. Brazzelli Lualdi ym., yhteisöjen tuomioistuin 1.6.1994 (Kok. 1994, s. I-1981, 53 kohta); em. asia Colmam v. komissio, 37 kohta.

Henkilöstösääntöjen 73 artiklassa määrätyn korvauksen maksuvelvollisuus alkaa vasta pysyvän työkyvyttömyyden asteen lopullisesta määrittämishetkestä. Käsiteltävässä asiassa velvollisuus suorittaa pääsaatava syntyy vasta lääketieteellisen lautakunnan lopullisen lausunnon antamisesta, sillä korvauksen suuruus ei ole lopullinen eikä sen määrittämiseksi tätä ennen ole objektiivisia perusteita. Tästä syystä komissio ei voinut eikä sillä ollut velvollisuutta suorittaa korvausta ennen tätä päivämäärää. Komissio on tehnyt nyt riidanalaisena olevan päätöksen tämän jälkeen ja maksanut korvauksen kantajalle. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että komissio on suorittanut maksuvelvollisuutensa asianmukaisesti ja että esitetty kanneperuste on hylättävä (54 ja 55 kohta).

Viittaukset: asia 152/77, B v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 2.10.1979 (Kok. 1979, s. 2819, 21 kohta).

Ratkaisu:

Kanne jätetään tutkimatta siltä osin kun siinä vaaditaan, että komissiolle annetaan pakottava määräys ja että se velvoitetaan maksamaan hyvitys.

Muilta osin kanne hylätään perusteettomana.