ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Asia C-448/06

cp-Pharma Handels GmbH

vastaan

Bundesrepublik Deutschland

(Verwaltungsgericht Kölnin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Asetuksen (EY) N:o 1873/2003 pätevyys — Eläinlääkkeet — Asetus (ETY) N:o 2377/90 — Eläinlääkejäämien enimmäismäärät eläinperäisissä elintarvikkeissa — Progesteroni — Käyttörajoitus — Direktiivi 96/22/EY”

Julkisasiamies J. Mazákin ratkaisuehdotus 16.1.2008 I - 5687

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 17.7.2008 I - 5707

Tuomion tiivistelmä

Maatalous – Yhtenäinen lainsäädäntö – Eläinlääkejäämien enimmäismäärät eläinperäisissä elintarvikkeissa – Vahvistamismenettely – Asetus N:o 2377/90

(Neuvoston asetuksen N:o 2377/90 liite II; komission asetus N:o 1873/2003; neuvoston direktiivi 96/22)

Kun otetaan huomioon komissiolle kuuluneen harkintavallan laajuus ja kaikki ne tosiseikat, joiden perusteella annettiin asetus N:o 1873/2003 yhteisön menettelystä eläinlääkejäämien enimmäismäärien vahvistamiseksi eläinperäisissä elintarvikkeissa annetun asetuksen N:o 2377/90 liitteen II muuttamisesta, ei voida todeta, että komissio olisi ylittänyt harkintavaltansa rajoja, kun se on omaksunut lähestymistavan, jossa progesteroni sisällytetään kyseiseen liitteeseen II vain yhden erityisen antotavan osalta ja jossa otetaan huomioon sekä kansanterveyden suojeluun liittyvät näkökohdat että suhteellisuusperiaatteen asettamat vaatimukset.

Vaikka on totta, että asetuksen N:o 2377/90 3 artiklassa ei nimenomaisesti säädetä mahdollisuudesta sisällyttää aine asetuksen liitteeseen II ainoastaan sen tiettyjen antotapojen osalta, tällä perusteella ei voida sulkea pois sitä, että komissio voisi kuitenkin näin tehdä. Tällainen lähestymistapa saattaa olla erityisen sopiva silloin, kun kyseessä olevaa ainetta ei voida sisällyttää tämän asetuksen liitteeseen I tai III ja kun tietyillä aineen antotapaa koskevilla rajoituksilla voidaan varmistaa, ettei eläinkudoksessa olevista jäämistä aiheudu vaaraa kansanterveydelle, jolloin kyseisen aineen markkinoille saattamisen kieltäminen kokonaisuudessaan sisällyttämällä se saman asetuksen liitteeseen IV olisi kohtuutonta.

Tiettyjen hormonaalista tai tyrostaattista vaikutusta omaavien aineiden ja beta-agonistien käytön kieltämisestä kotieläintuotannossa annetun direktiivin 96/22, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2003/74, säännökset, joissa sallitaan progesteronin antaminen lihakseen pistettävänä injektiona, eivät aseta kyseenalaiseksi tätä päätelmää. Direktiivissä 81/851, joka sittemmin korvattiin eläinlääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetulla direktiivillä 2001/82, säädettyjen markkinoille saattamista koskevien määräysten noudattaminen on nimittäin yksi niistä edellytyksistä, jotka direktiivin 96/22 4 artiklassa on asetettu jäsenvaltioiden mahdollisuudelle sallia progesteronin antaminen kotieläimille. Saman säännöksen, luettuna yhdessä direktiivin 2001/82 6 artiklan kanssa, nojalla jäsenvaltiot voivat sallia progesteronin antamisen kotieläimille ainoastaan, jos kyseinen aine on sisällytetty asetuksen N:o 2377/90 liitteeseen I, II tai III kyseisen asetuksen säännöksiä noudattaen.

(ks. 31, 34, 42, 43 ja 45 kohta)
Sokerialan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen N:o 1260/2001 15 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan riippumatta siitä, onko vientitukea tosiasiallisesti maksettu vai ei, kaikki kyseisen artiklan soveltamisalaan kuuluvat vietyjen tuotteiden määrät on vietävää ylijäämää laskettaessa vähennettävä kulutuksesta.

Sokerialan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen N:o 1260/2001 15 artiklan 1 kohdan d alakohtaa on tulkittava niin, että kaikki kyseisen artiklan soveltamisalaan kuuluvat vietyjen tuotteiden määrät siitä riippumatta, onko vientitukea tosiasiallisesti maksettu vai ei, on otettava huomioon, kun määritetään ennakoitu keskimääräinen tappio tuotetonnilta.

Ennakoitu kokonaistappio, joka saadaan kertomalla vietävä ylijäämä keskimääräisellä tappiolla, nimittäin yliarvioitaisiin, jos tuote voitaisiin katsoa viedyksi laskettaessa vietävää ylijäämää, ja sitä ei otettaisi vastaavasti huomioon laskettaessa keskimääräistä tappiota, jonka nimittäjä muodostuu kuluvana markkinointivuonna toteutettavien vientisitoumusten kokonaistonnimäärästä. Sitä varsin teoreettista tapausta lukuun ottamatta, että kaikkeen vientiin olisi myönnetty vientitukea, komission käyttöön ottama menetelmä, jossa vientituetta vietyjä määriä ei lasketa vientisitoumuksiin, ylittää asetuksen N:o 1260/2001 tavoitteen ja erityisesti sen, että yhteisön tuotannon ylijäämien myyntikustannukset rahoitetaan oikeudenmukaisesti ja itserahoituksen periaatteen mukaisesti, siltä osin kuin kyseinen menetelmä johtaa käytännössä siihen, että kokonaistappio vahvistetaan etukäteen suuremmaksi kuin mitä vientitukiin liittyvät menot ovat.

Tästä seuraa, että laskentamenetelmä, jolla lasketaan keskimääräinen tappio sokeritonnilta ja jossa huomioidaan vain sellaiset vietyjen tuotteiden määrät, joista on tosiasiallisesti maksettu vientitukea, ei ole asetuksen N:o 1260/2001 15 artiklan mukainen. Tästä seuraa, että asetukset N:o 1762/2003 ja N:o 1775/2004, joilla on vahvistettu sokerialan tuotantomaksumäärät markkinointivuosille 2002/2003 ja 2003/2004 ja joissa mainittua menetelmää sovelletaan, ovat pätemättömiä. Asetuksen N:o 1837/2002, joka koskee markkinointivuotta 2001/2002, tutkiminen sitä vastoin ei ole tuonut esiin sellaisia seikkoja, jotka voisivat vaikuttaa sen pätevyyteen, koska keskimääräinen tappio on laskettu kaikkien jalosteina viedyn sokerin määrien perusteella riippumatta siitä, oliko kyseisiin vienteihin tosiasiallisesti myönnetty vientitukea vai ei.

(ks. 53, 54, 60, 61, 63–66 ja 68 kohta sekä tuomiolauselma)
Hallintoelimessä käytävässä sellaisessa menettelyssä, jonka tarkoituksena on asiaa viimeisenä oikeusasteena käsitelleen tuomioistuimen antaman tuomion perusteella lopulliseksi tulleen hallintopäätöksen uudelleen tutkiminen, kun tämä tuomio perustuu sen jälkeiseen yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön nähden yhteisön oikeuden virheelliseen tulkintaan, ei yhteisön oikeudessa edellytetä, että pääasian kantaja on vedonnut yhteisön oikeuteen valtionsisäisen oikeuden mukaisessa muutoksenhaussa, jonka tämä on käynnistänyt tuomioistuimessa kyseisen päätöksen johdosta. Vaikka yhteisön oikeudessa ei edellytetä, että hallintoelimellä olisi lähtökohtaisesti velvollisuus muuttaa hallintopäätöstä, josta on tullut lopullinen, erityiset seikat voivat EY 10 artiklaan perustuvan yhteistyön periaatteen nojalla nimittäin kuitenkin edellyttää, että tällainen hallintoelin tutkii uudelleen lopulliseksi tulleen hallintopäätöksen, jotta yhteisöjen tuomioistuimen asian kannalta merkityksellisestä yhteisön oikeussäännöksestä myöhemmin esittämä tulkinta voidaan ottaa huomioon. Edellytyksistä, joihin tällainen uudelleen tutkimista koskeva velvollisuus voi perustua, edellytystä, jonka mukaan viimeisenä oikeusasteena asiaa käsitelleen tuomioistuimen tuomio, jonka nojalla riitautetusta hallintopäätöksestä on tullut lopullinen, perustui yhteisöjen tuomioistuimen myöhempi oikeuskäytäntö huomioon ottaen virheelliseen yhteisön oikeuden tulkintaan, johon päädyttiin esittämättä yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymystä, ei voida tulkita siten, että sillä asetetaan asianosaisille velvollisuus tuoda kansallisessa tuomioistuimessa esiin kyseinen yhteisön oikeuden kysymys. Tältä osin riittää, että joko asiaa viimeisenä oikeusasteena käsittelevä kansallinen tuomioistuin on tutkinut mainitun yhteisön oikeuden kysymyksen, jonka tulkinta on yhteisöjen tuomioistuimen myöhemmin antaman tuomion valossa osoittautunut virheelliseksi, tai että kyseinen tuomioistuin olisi voinut tutkia sen viran puolesta. Vaikka yhteisön oikeus ei velvoita kansallisia tuomioistuimia ottamaan viran puolesta esille yhteisön säännösten rikkomista koskevaa perustetta silloin, kun niiden olisi tällaisen perusteen tutkimisessa ylitettävä asianosaisten rajaaman riita-asian kohde, näiden tuomioistuinten on nimittäin viran puolesta tutkittava pakottavaa yhteisön oikeussääntöä koskevat perusteet, jos näillä tuomioistuimilla on kansallisen oikeuden nojalla velvollisuus tai oikeus tehdä se pakottavaan kansalliseen oikeussääntöön nähden.

(ks. 37–39 ja 44–46 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Pelkästään sitä seikkaa, että elävien nautaeläinten vientituen maksaminen edellyttää vientitukijärjestelmän soveltamista koskevista erityisistä yksityiskohtaisista säännöistä elävien nautaeläinten hyvinvoinnin osalta kuljetuksen aikana annetun asetuksen N:o 615/98 mukaan tiettyjen yhteisön lainsäädännössä – jolla pyritään tälle lainsäädännölle ominaisiin tavoitteisiin – määriteltyjen edellytysten noudattamista, ei voida itsessään pitää perusteena mainitun asetuksen pätemättömyydelle, koska näin tavoitellut päämäärät ovat täysin oikeutettuja, ja lisäksi niissä on kyse velvoitteista, jotka yhteisön oikeuden nojalla koskevat jatkuvasti ja pysyvästi kaikkia jäsenvaltioita ja toimielimiä niiden laatiessa ja toteuttaessa yhteistä maatalouspolitiikkaa. Vaikka on totta, ettei direktiivillä sellaisenaan voida luoda velvoitteita yksityisille oikeussubjekteille, ei lähtökohtaisesti kuitenkaan voida sulkea pois sitä, että, mikäli yleisten oikeusperiaatteiden ja erityisesti oikeusvarmuuden periaatteen noudattamisesta ei muuta johdu, jonkin direktiivin säännöksiä voidaan soveltaa sen nojalla, että asetuksessa on nimenomainen viittaus näihin direktiivin säännöksiin.

Lisäksi mainitussa asetuksessa N:o 615/98 eläinten suojelemisesta kuljetuksen aikana annettuun direktiiviin 91/628, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 95/29, tehdyn yleisen viittauksen tavoitteena on taata naudanliha-alan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen N:o 805/68, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2634/97, 13 artiklan 9 kohdan soveltamiseksi kyseisen direktiivin kannalta keskeisten säännösten noudattaminen elävien eläinten hyvinvoinnin ja erityisesti eläinten suojelun osalta niiden kuljetuksen aikana. Mainittua viittausta, jolla vahvistetaan tuen myöntämisen edellytykset, ei voida näin ollen tulkita siten, että se koskee kaikkia direktiivin 91/628 säännöksiä ja erityisesti niitä, joilla ei ole yhteyttä mainitulla direktiivillä tavoitellun päämäärän kanssa.

(ks. 26–29 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Tuomioistuimen toimivalta sekä tuomioiden täytäntöönpano siviili- ja kauppaoikeuden alalla – Asetus N:o 44/2001 – Toimivalta vakuutusasioissa

(Neuvoston asetuksen N:o 44/2001 9 artiklan 1 kohdan b alakohta ja 11 artiklan 2 kohta)

Tiivistelmä

Viittausta, joka tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 11 artiklan 2 kohdassa tehdään tämän asetuksen 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaan, on tulkittava siten, että vahingon kärsinyt voi nostaa kanteen suoraan vakuutuksenantajaa vastaan jäsenvaltiossa olevan kotipaikkansa tuomioistuimessa silloin, kun tällainen suora kanne on luvallinen ja kun vakuutuksenantajan kotipaikka on jonkin jäsenvaltion alueella. Viittauksella nimittäin laajennetaan kyseisen asetuksen 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyn, kantajan kotipaikkaan perustuvan toimivaltasäännön soveltamisalaa siten, että se koskee vakuutuksenottajan, vakuutetun tai vakuutussopimuksen edunsaajan lisäksi myös muita vakuutuksenantajaa vastaan toimivia kantajaryhmiä, eikä vahingon kärsineen suoraan vakuutuksenantajaa vastaan nostaman kanteen luonne kansallisessa oikeudessa ole tällaisen soveltamisen kannalta merkityksellinen. Tällainen tulkinta perustuu myös asetuksen tarkoitukseen, jonka mukaan heikommille osapuolille on varmistettava parempi suoja kuin mitä asetuksen N:o 44/2001 yleiset toimivaltasäännökset mahdollistavat.

(ks. 26, 28, 30 ja 31 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Kansainväliset sopimukset – ETY:n ja Turkin välinen assosiaatiosopimus – ETY–Turkki-assosiaatiosopimuksella perustettu assosiaationeuvosto – Päätös N:o 1/80 – Perheiden yhdistäminen

(ETY:n ja Turkin välisen assosiaatiosopimuksen lisäpöytäkirjan 59 artikla; ETY–Turkki-assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäinen kohta ja 14 artiklan 1 kohta)

2. Kansainväliset sopimukset – ETY:n ja Turkin välinen assosiaatiosopimus – ETY–Turkki-assosiaatiosopimuksella perustettu assosiaationeuvosto – Päätös N:o 1/80 – Oikeuksien rajoitukset yleiseen järjestykseen, turvallisuuteen ja kansanterveyteen liittyvistä syistä

(ETY–Turkki-assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 14 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

1. Turkin kansalainen, jolle on annettu lapsena lupa tulla jäsenvaltion alueelle perheiden yhdistämisen nojalla ja joka on ETY–Turkki-assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan toisen luetelmakohdan nojalla saavuttanut oikeuden tehdä vapaasti minkälaista tahansa valitsemaansa palkattua työtä, menettää kyseisen työskentelyoikeuden välittömänä seurauksena olevan oikeuden oleskella vastaanottavassa jäsenvaltiossa vain kahdessa tilanteessa, nimittäin

– silloin, kun kyseisen siirtolaisen oleskelu vastaanottavan jäsenvaltion alueella merkitsee hänen oman käyttäytymisensä takia todellista ja vakavaa vaaraa yleiselle järjestykselle, turvallisuudelle tai kansanterveydelle saman päätöksen 14 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla tai

– silloin, kun hän poistuu kyseisen jäsenvaltion alueelta merkittäväksi ajaksi ilman perusteltua syytä

vaikka hän onkin yli 21‑vuotias eikä enää ole vanhempiensa huollettava vaan elää kyseisessä jäsenvaltiossa itsenäisesti ja vaikkei hän usean vuoden ajan ollutkaan työmarkkinoiden käytettävissä, koska hän oli suorittamassa hänelle määrättyä usean vuoden ehdotonta vankeusrangaistusta.

Tällainen tulkinta ei ole vastoin assosiaatiosopimuksen lisäpöytäkirjan 59 artiklassa asetettuja vaatimuksia; kyseisen artiklan mukaan Turkkiin ei voida soveltaa edullisempaa kohtelua kuin sovelletaan jäsenvaltioiden välillä.

(ks. 21 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

2. ETY–Turkki-assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 14 artiklaa, jossa sallitaan tässä päätöksessä annettujen oikeuksien rajoitukset, jotka ovat perusteltuja yleisen järjestyksen, turvallisuuden ja kansanterveyden vuoksi, on tulkittava siten, ettei se ole esteenä päätökselle karkottaa usean rikostuomion saanut Turkin kansalainen, kunhan tämän oma käyttäytyminen ilmentää perustavanlaatuista yhteiskunnan etua uhkaavaa todellista ja riittävän vakavaa vaaraa. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, onko tästä kyse.

(ks. 39 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Yhteinen tullitariffi – Tariffinimikkeet

(Neuvoston asetuksen N:o 2658/87 9 artikla; komission asetus N:o 1223/2002)

Tiivistelmä

Komissio on luokittelemalla tiettyjen tavaroiden luokittelusta yhdistettyyn nimikkeistöön annetulla asetuksella N:o 1223/2002 kananlihan, jonka suolapitoisuus on 1,2–1,9 painoprosenttia, alanimikkeeseen 0207 14 10 rajoittanut nimikkeen 0210 soveltamisalaa, johon kuuluivat yhdistetyn nimikkeistön toisen osan I jakson 2 ryhmän lisähuomautuksen 7, sellaisena kuin se on tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteen I muuttamisesta annetulla asetuksella N:o 1832/2002 muutettuna, mukaan luuttomat ja jäädytetyt kanan palat, jotka on kyllästetty suolalla kaikkialta ja joiden kokonaissuolapitoisuus on vähintään 1,2 prosenttia. Näin ollen komissio ylitti sille asetuksen N:o 2658/87 9 artiklan mukaan kuuluvan toimivallan. Näin ollen on todettava, että asetus N:o 1223/2002 on pätemätön.

(ks. 24 ja 25 kohta sekä tuomiolauselma)
10

Vesiskootteriasetuksen 1 §:ssä säädetään seuraavaa: ”Tässä asetuksessa vesiskootterilla tarkoitetaan vesikulkuneuvoa, jonka pituus on alle 4 metriä ja 1) jossa on polttomoottori, jonka pääasiallinen työntövoiman lähde on vesisuihkupumppu, ja 2) joka on suunniteltu siten, että sitä käyttävä henkilö tai käyttävät henkilöt eivät ole sen sisällä vaan he istuvat, seisovat tai ovat polvillaan vesikulkuneuvon päällä.”
Euroopan yhteisöjen omat varat – Jäsenvaltioiden suorittama toteaminen ja käyttöön asettaminen – Jäsenvaltion harjoittama puolustustarvikkeiden tulliton maahantuonti

(EY 26 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1552/89, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1355/96, 2 ja 9–11 artikla; neuvoston asetuksen N:o 2913/92 20 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1150/2000 2 ja 9–11 artikla)
Sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä annetun direktiivin 2002/21 4 artiklan 1 kohdassa, jossa annetaan jokaiselle käyttäjälle tai tällaisia sähköisiä verkkoja ja/tai -palveluja tarjoavalle yritykselle oikeus hakea muutosta kansallisen sääntelyviranomaisen päätökseen, joka vaikuttaa siihen, tarkoitettua käsitettä käyttäjä tai yritys, johon päätös ”vaikuttaa”, ja kyseisen direktiivin 16 artiklan 3 kohdassa, jolla myönnetään viimeksi mainitulle silloin, kun tehdään päätös, jolla yritykselle, jolla on (aikaisemmin ollut) merkityksellisillä markkinoilla huomattava markkinavoima, asetetut velvollisuudet poistetaan, oikeus saada tästä poistamisesta tieto hyvissä ajoin, tarkoitettua käsitettä osapuoli, jota asia ”koskee”, on tulkittava siten, että sen lisäksi, että niillä voidaan tarkoittaa yritystä, jolla on (aikaisemmin ollut) merkityksellisillä markkinoilla huomattava markkinavoima, jonka osalta kansallinen sääntelyviranomainen on tehnyt päätöksen saman direktiivin 16 artiklassa tarkoitetun markkina-analyysimenettelyn yhteydessä ja joka on kyseisen päätöksen adressaatti, niillä voidaan tarkoittaa myös niitä käyttäjiä ja tällaisen yrityksen kilpailijoina olevia yrityksiä, jotka eivät itse ole päätöksen adressaatteja mutta joiden oikeuksiin se vaikuttaa epäedullisesti.

Kansallisen oikeuden säännös, jonka mukaan asianosaisasema markkina-analyysimenettelyssä, joka ei ole oikeudenkäyntimenettely, tunnustetaan ainoastaan yrityksille, joilla on (aikaisemmin ollut) merkityksellisillä markkinoilla huomattava markkinavoima, joille on asetettu erityisiä sääntelyvelvollisuuksia tai joiden velvollisuuksia on muutettu tai ne on poistettu, ei lähtökohtaisesti ole ristiriidassa sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä annetun direktiivin 2002/21 4 artiklan kanssa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tarkastettava, että kansallisessa prosessioikeudessa turvataan käyttäjillä ja sellaisen yrityksen kilpailijoina olevilla yrityksillä, jolla on (aikaisemmin ollut) merkityksellisillä markkinoilla huomattava markkinavoima, yhteisön oikeusjärjestyksen perusteella olevat oikeudet tavalla, joka ei ole epäedullisempi kuin se tapa, jolla vastaavat kansalliset oikeudet turvataan, ja jolla ei haitata mainituille käyttäjille ja yrityksille kyseisen direktiivin 4 artiklassa taatun oikeussuojan tehokkuutta.

(ks. 57 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Palvelujen tarjoamisen vapaus – Rajoitukset

(EY 45, EY 49 ja EY 55 artikla; neuvoston asetus N:o 2092/91)

Tiivistelmä

Jäsenvaltio ei noudata EY 49 artiklan mukaisia velvoitteitaan, jos se vaatii, että toisessa jäsenvaltiossa hyväksytyillä, luonnonmukaisesta maataloudesta peräisin olevien tuotteiden yksityisillä tarkastuslaitoksilla on oltava toimipaikka ensin mainitun jäsenvaltion alueella voidakseen suorittaa siellä tarkastuspalveluja.

On nimittäin katsottava yhtäältä, että sitä avustavaa ja valmistavaa roolia, joka maataloustuotteiden luonnonmukaisesta tuotantotavasta ja siihen viittaavista merkinnöistä maataloustuotteissa ja elintarvikkeissa annetun asetuksen N:o 2092/91 mukaan kuuluu yksityisille laitoksille suhteessa valvontaviranomaiseen, ei voida pitää EY 55 artiklassa, luettuna yhdessä EY 45 artiklan ensimmäisen kohdan kanssa, tarkoitettuna sellaisena välittömänä ja nimenomaisena osallistumisena julkisen vallan käyttöön, jolla voidaan perustella kyseisten määräysten mukainen poikkeus, vaan sitä on pidettävä lisätoimintona, joka on erotettavissa tällaisen vallan käytöstä. Toisaalta kyseinen vaatimus ylittää sen, mikä on objektiivisesti tarpeen kuluttajansuojan, jolla voidaan perustella palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitukset, tavoitteen saavuttamiseksi.

(ks. 37, 38, 44, 48 ja 52 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Perustamissopimuksen määräykset – Soveltamisala

(EY 43 ja EY 56–EY 58 artikla)

2. Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Verolainsäädäntö

(EY 43 artikla)

Tiivistelmä

1. Perintöverolainsäädäntö, jossa asetetaan perheyhtiöiden osalta säädetyn perintöverovapautuksen edellytykseksi se, että niiden palveluksessa on ollut tietty määrä työntekijöitä kyseisen jäsenvaltion jollain alueella, vaikuttaa pääasiallisesti sijoittautumisvapauteen ja kuuluu EY 43 artiklan soveltamisalaan. Vaikka tällaisella kansallisella toimenpiteellä oletettaisiinkin olevan rajoittavia vaikutuksia pääomien vapaaseen liikkuvuuteen, tällaisia vaikutuksia olisi pidettävä väistämättömänä seurauksena mahdollisesta sijoittautumisvapauden rajoittamisesta, eivätkä ne olisi peruste sille, että kyseistä toimenpidettä tarkasteltaisiin EY 56–EY 58 artiklan kannalta.

(ks. 12, 16 ja 18 kohta)

2. Jos päteviä perusteita ei ole, EY 43 artikla on esteenä jäsenvaltion perintöverolainsäädännölle, jossa perheyritysten osalta säädetyn perintöverovapautuksen ulkopuolelle jätetään yritykset, joiden palveluksessa on perinnönjättäjän kuolinpäivää edeltäneiden kolmen vuoden aikana ollut vähintään viisi työntekijää jossain toisessa jäsenvaltiossa, vaikka tällainen vapautus myönnetään silloin, kun työntekijät työskentelevät ensiksi mainitun jäsenvaltion jollain alueella.

Tällainen lainsäädäntö on nimittäin lähtökohtaisesti EY 43 artiklan vastaista, sillä verovelvollisia kohdellaan siinä eri tavalla sen mukaan, mikä on se paikka, jossa verovelvollisten omistama yhtiö työllistää tiettynä ajanjaksona tietyn määrän työntekijöitä. Siinä siten syrjitään verovelvollisia välillisesti sen mukaan, mikä on se paikka, jossa tietty määrä työntekijöitä on työllistetty tiettynä ajanjaksona, koska tämän edellytyksen voi kiistatta helpommin täyttää asianomaiseen jäsenvaltioon jo sijoittautunut yhtiö.

Tällaista lainsäädäntöä ei voida perustella seikoilla, jotka koskevat pienten ja keskisuurten yritysten elinkelpoisuutta ja työpaikkojen säilymistä niissä, sillä siltä osin kuin tavoitteena on estää se, että perintöverotaakka vaarantaa perheyritysten jatkuvuuden ja siten niiden tarjoamat työpaikat, yritykset, joiden kotipaikka on jossain toisessa jäsenvaltiossa, ovat ensiksi mainittuun jäsenvaltioon sijoittautuneisiin yrityksiin rinnastettavassa asemassa.

Kyseessä olevaa lainsäädäntöä ei voida liioin perustella tarpeella turvata verovalvonnan tehokkuus, sillä veroviranomaiset voivat pyytää asianomaisilta verovelvollisilta itseltään tarpeellisiksi katsomiaan selvityksiä, jotta voidaan varmistaa kattavasti, että mainitut verotukselliset edut myönnetään ainoastaan siinä tapauksessa, että työpaikat täyttävät kansallisessa oikeudessa määritetyt kriteerit.

(ks. 19, 21, 22 ja 27–29 kohta sekä tuomiolauselma)