Asianosaiset

Tuomion perustelut

Päätöksen päätösosa



Asianosaiset

Asiassa T‑684/13,

Copernicus-Trademarks Ltd , kotipaikka Borehamwood (Yhdistynyt kuningaskunta), edustajiaan asianajajat L. Pechan ja S. Körber,

kantajana,

vastaan

sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) , asiamiehenään A. Schifko,

vastaajana,

jossa toisena asianosaisena SMHV:n valituslautakunnassa käydyssä menettelyssä oli ja väliintulijana unionin yleisessä tuomioistuimessa on

Bolloré SA , kotipaikka Ergué-Gabéric (Ranska), edustajanaan aluksi asianajaja B. Fontaine, sittemmin asianajaja O. Legrand,

jossa on kyse kanteesta, joka on nostettu SMHV:n ensimmäisen valituslautakunnan 8.10.2013 tekemästä päätöksestä (asia R 2029/2012‑1), joka koskee Bolloré SA:n ja Copernicus-Trademarks Ltd:n välistä väitemenettelyä

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. E. Martins Ribeiro sekä tuomarit S. Gervasoni (esittelevä tuomari) ja L. Madise,

kirjaaja: hallintovirkamies C. Heeren,

ottaen huomioon unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 23.12.2013 jätetyn kannekirjelmän,

ottaen huomioon unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 26.5.2014 jätetyn SMHV:n vastineen,

ottaen huomioon unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 23.5.2014 jätetyn väliintulijan vastineen,

ottaen huomioon unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 1.9.2014 jätetyn kantajan vastauskirjelmän,

ottaen huomioon unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 24.11.2014 jätetyn väliintulijan vastauksen,

ottaen huomioon 24.3.2015 pidetyssä istunnossa, johon kantaja ei osallistunut, esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Tuomion perustelut

Asian tausta

1. Copernicus Food teki 9.2.2011 yhteisön tavaramerkin rekisteröintiä koskevan hakemuksen sisämarkkinoiden harmonisointivirastolle (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 (EUVL L 78, s. 1) nojalla.

2. Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on sanamerkki BLUECO.

3. Tavarat, joita varten rekisteröintiä haettiin, kuuluvat erityisesti tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan, 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkaan 12 ja vastaavat seuraavaa kuvausta: ”Ajoneuvot ja niiden osat ja tarvikkeet”.

4. Yhteisön tavaramerkkiä koskeva hakemus julkaistiin 26.7.2011 ilmestyneessä Yhteisön tavaramerkkilehdessä nro 139/2011.

5. Väliintulija Bolloré SA esitti 26.10.2011 asetuksen N:o 207/2009 41 artiklan nojalla väitteen haetun tavaramerkin rekisteröintiä vastaan kaikkien edellä 3 kohdassa mainittujen tavaroiden osalta.

6. Väite perustui aikaisempaan yhteisön tavaramerkiksi rekisteröityyn sanamerkkiin BLUECAR, joka oli rekisteröity 23.8.2006 numerolla 4597621 erityisesti luokkaan 12 kuuluvia sellaisia tavaroita varten, jotka vastaavat kuvausta ”Ajoneuvot; edellä mainittujen sähkövoimalla toimivien ajoneuvojen sähkömoottorit ja voimansiirtolaitteet”.

7. Väliintulija vetosi väitteen tueksi asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa mainittuun perusteeseen.

8. Tavaramerkkihakemus siirrettiin 20.8.2012 kantajana olevalle Copernicus‑Trademarks Ltd:lle.

9. Väiteosasto hyväksyi väitteen 31.8.2012 tekemällään päätöksellä.

10. Kantaja valitti 30.10.2012 väiteosaston päätöksestä asetuksen N:o 207/2009 58–64 artiklan nojalla SMHV:lle.

11. Kantaja vaati 10.4.2013, että hakemuksen sisältämien tavaroiden luettelo oli rajoitettava koskemaan seuraavia tavaroita: Luokkaan 12 kuuluvat ”ajoneuvot lukuun ottamatta niiden osia ja tarvikkeita”. SMHV hyväksyi rajoituksen ja vaati välintulijaa päättämään, halusiko se perua väitteen tavaroiden uuden erittelyn takia. Väliintulija ei vastannut kysymykseen.

12. SMHV:n ensimmäinen valituslautakunta hylkäsi valituksen 8.10.2013 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös). Se katsoi erityisesti, että merkityksellinen alue oli Euroopan unioni, että kohdeyleisö koostui loppukuluttajista, joiden tarkkaavaisuustaso oli korkea, koska kyseessä olivat hinnakkaat tavarat (riidanalaisen päätöksen 20 kohta), ja että haetun tavaramerkin kattamat tavarat ja aikaisemman tavaramerkin kattamat tavarat olivat samoja (riidanalaisen päätöksen 21 kohta). Se totesi tämän jälkeen, että koska aikaisempaan tavaramerkkiin sisältyvät sanat ”blue” ja ”car” ja että viimeksi mainitulla kuvaillaan suoraan kyseisiä tavaroita ja se on siten tavaramerkin heikoin osa (riidanalaisen päätöksen 24 kohta). Se katsoi sitten, että väliintulijan esittämillä todisteilla ei voida näyttää toteen, että aikaisemman tavaramerkin erottamiskyky olisi vahvempi käytön perusteella, ja päätyi tämän perusteella siihen, että aikaisemman tavaramerkin ominaispiirteisiin perustuva erottamiskyky oli keskimääräinen (riidanalaisen päätöksen 25 kohta). Valituslautakunta katsoi myös, että kyseiset merkit, joiden viisi ensimmäistä kirjainta ovat samoja ja samassa järjestyksessä, olivat ulkoasultaan samankaltaisia (riidanalaisen päätöksen 26 kohta). Valituslautakunnan mukaan kyseiset merkit olivat lausuntatavaltaan kokonaisuutena tarkasteltuna hyvin samankaltaisia englanninkielisen yleisön, joka muodostaa huomattavan osan kohdeyleisöstä, kannalta siksi, että molempien merkkien yhteinen osatekijä ”blue” äännetään samalla tavalla ja osatekijät ”co” ja ”car” äännetään samankaltaisesti (riidanalaisen päätöksen 27 kohta). Lisäksi merkit olivat merkityssisällöltään osaksi samankaltaisia englanninkielisen yleisön kannalta siksi, että molemmissa merkeissä oli sana ”blue” (riidanalaisen päätöksen 28 kohta). Koska kyseiset merkit olivat kokonaisuutena tarkastellen samankaltaisia (riidanalaisen päätöksen 29 kohta) ja koska kyseessä olevat tavarat olivat samoja ja koska oikeuskäytännön mukaan riittää, että sekaannusvaara on olemassa ainoastaan osalle kohdeyleisöstä, valituslautakunta päätyi siihen, ettei sekaannusvaaraa voida sulkea pois kyseisten merkkien välillä (riidanalaisen päätöksen 30–33 kohta).

Asianosaisten vaatimukset

13. Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin:

– kumoaa riidanalaisen päätöksen ja hylkää väitteen kokonaisuudessaan ja

– velvoittaa SMHV:n ja väliintulijan korvaamaan tässä oikeudenkäynnissä aiheutuvat ja valituslautakunnassa käydyssä menettelyssä aiheutuneet kulut.

14. SMHV vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin:

– hylkää kanteen ja

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

15. Väliintulija vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin:

– määrää kantajan todistamaan oikeussuojan tarpeensa

– jättää kantajan esittämät liitteet K.5–K.27 tutkimatta

– pysyttää riidanalaisen päätöksen ja toteaa sen lisäksi, että aikaisemmalle tavaramerkille annetaan vahvempi suoja tavaramerkin markkinoilla nauttiman tunnettuuden takia

– hylkää kanteen ja

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

Oikeussuojan tarve

16. Väliintulija kiisti vastineessaan kantajan oikeussuojan tarpeen, koska tämä oli luovuttanut riidanalaisen tavaramerkkihakemuksen Ivo-Kermartin-nimiselle yhtiölle, ja pyysi, että unionin yleisen tuomioistuimen oli vaadittava kantajaa esittämään todisteita kantajan oikeussuojan tarpeesta.

17. Kantaja esitti vastauskirjelmässään tavaramerkkihakemuksen uuden haltijan, Ivo-Kermartinin antaman valtakirjan, jossa se valtuutti kantajan jatkamaan kannetta omassa intressissään ja omissa nimissään. Kantaja katsoi tämän perusteella, että sillä oli asetuksen N:o 207/2009 65 artiklan 4 kohdan säännösten perusteella ”valtuus kanteen[sa] nostamiseen”.

18. Väliintulija ilmoitti suullisessa käsittelyssä, ettei se enää riitauta kantajan oikeussuojan tarvetta, ja SMHV jätti unionin yleisen tuomioistuimen harkintaan, onko tätä kysymystä enää tarpeen käsitellä esillä olevassa asiassa.

19. Esillä olevan asian olosuhteissa on annettava suoraan ratkaisu aineellisesta kysymyksestä tarvitsematta lausua sitä ennen kantajan oikeussuojan tarpeesta (ks. vastaavasti tuomio 26.2.2002, neuvosto v. Boehringer, C‑23/00 P, Kok., EU:C:2002:118, 50–52 kohta ja tuomio 23.10.2007, Puola v. neuvosto, C‑273/04, Kok., EU:C:2007:622, 33 kohta).

Tiettyjen, sellaisten perusteiden ja seikkojen tutkittavaksi ottaminen, jotka on esitetty ensimmäisen kerran unionin yleisessä tuomioistuimessa

20. Aluksi on todettava, että – kuten SMHV ja väliintulija ovat jo tuoneet esiin – kantaja on esittänyt unionin yleisessä tuomioistuimessa useita sellaisia asiakirjoja, joita se ei ollut esittänyt valituslautakunnassa pidetyssä menettelyssä; kantajan tarkoituksena oli tukea näillä asiakirjoilla sen ensimmäisen kerran unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämiä perusteluita, joiden mukaan sanalla ”blue” viitataan erityisesti auto-alalla ympäristöön kohdistuvaan vaikutukseen.

21. Toisin kuin kantaja väittää, asiakirjoista ilmenee, että kantaja ei ollut esittänyt SMHV:n elimissä yhtäkään argumenttia, jolla se olisi pyrkinyt osoittamaan, että sanalla ”blue” viitattaisiin ympäristöön kohdistuviin vaikutuksiin. Lisäksi kantaja ei ollut esittänyt liitteitä K 5–K 25 SMHV:ssa.

22. On kuitenkin palautettava mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei voi SMHV:n valituslautakuntien päätösten lainmukaisuutta arvioidessaan tutkia tosiseikkoja uudelleen sellaisten todisteiden valossa, jotka on esitetty siinä ensimmäistä kertaa (tuomio18.12.2008, Les Éditions Albert René v. SMHV, C‑16/06 P, Kok., EU:C:2008:739, 136–144 kohta ja tuomio 10.11.2011, LG Electronics v. SMHV, C‑88/11 P, EU:C:2011:727, 25 kohta). Lisäksi sellaisiin tosiseikkoihin, joihin osapuolet eivät ole vedonneet SMVH:n elimissä, ei enää voida vedota unionin yleisessä tuomioistuimessa vireille pannussa oikeudenkäynnissä (edellä mainittu tuomio Les Éditions Albert René v. SMHV, EU:C:2008:739, 137 kohta ja edellä mainittu tuomio LG Electronics v. SMHV, EU:C:2011:727, 25 kohta). Näin ollen sellaisia tosiseikkoja, joihin kantaja ei ole vedonnut SMHV:n elimissä, ja todisteita, jotka on esitetty ensimmäisen kerran unionin yleisessä tuomioistuimessa, ei oteta tutkittavaksi.

23. Lisäksi liitteeseen K 26, joka sisältää Bundespatentgerichtin (Saksan liittotasavallan patenttituomioistuin) 24.11.2010 antaman tuomion ja jota ei ollut esitetty valituslautakunnassa ja joka on identtinen liitteen K 29 kanssa, ei voida vedota tämän asian tosiseikkoihin liittyvänä todisteena. Vaikka periaatteessa on mahdollista, että kansallisten tuomioistuimen ratkaisut esitetään ensimmäisen kerran unionin yleisessä tuomioistuimessa, niihin ei kuitenkaan voida vedota todisteina unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetun asian tosiseikkojen osalta (ks. vastaavasti tuomio 12.11.2008, Lego Juris v. SMHV – Mega Brands (punainen lego-palikka), T‑270/06, Kok., EU:T:2008:483, 22 ja 23 kohta).

Väliintulijan esittämien muutosvaatimusten tutkittavaksi ottaminen

24. Väliintulija, joka vaatii SMHV:n tavoin kanteen hylkäämistä, pyytää unionin yleistä tuomioistuinta pysyttämään riidanalaisen päätöksen siten, että se toteaa lisäksi, että aikaisemmalle tavaramerkille on annettava vahvempi suoja sen markkinoilla nauttiman tunnettuuden takia. Väliintulija riitauttaa nimittäin valituslautakunnan riidanalaisen päätöksen 25 kohdassa esittämän arvioinnin, jonka mukaan väliintulijan esittämät seikat eivät riitä osoittamaan, että aikaisempaa tavaramerkkiä oli käytetty niin intensiivisesti, että se oli tullut laajalti tunnetuksi tavaramerkiksi kohdeyleisöön kuuluvien kuluttajien keskuudessa koko unionissa, joten sen erottamiskyky oli tämän seurauksena ainoastaan keskimääräinen. Väliintulija vaatii tuomioistuinta kumoamaan riidanalaisen päätöksen tämän kohdan tai ainakin pysyttämään siinä olevan toteamuksen, jonka mukaan aikaisemman tavaramerkin erottamiskyky on keskimääräinen.

25. Tällainen vaatimus on tulkittava vaatimukseksi riidanalaisen päätöksen muuttamisesta, kuten väliintulija on sitä paitsi myöntänyt suullisessa käsittelyssä täsmentäessään, että kyseiset vaatimukset olivat toissijaisia. 2.5.1991 annetun unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 3 kohdan mukaan väliintulijalla on nimittäin periaatteessa oikeus esittää vastineessaan muutosvaatimuksia valituslautakunnan päätöksen sellaisen kohdan osalta, jota ei ole tuotu esiin kannekirjelmässä.

26. SMHV katsoi suullisessa käsittelyssä, että riidanalaisen päätöksen muutosvaatimukset on jätettävä tutkimatta.

27. On palautettava mieleen, että asetuksen N:o 207/2009 65 artiklan 4 kohdassa säädetään, että kannetta SMHV:n valituslautakunnan päätöksestä voi ajaa unionin yleisessä tuomioistuimessa kuka tahansa valituslautakunnan menettelyn osapuolista, ”joille päätös on vastainen”. Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kantajan oikeussuojan tarve on olennainen edellytys kaikille kanteille (määräys 31.7.1989, S. v. komissio, 206/89 R, Kok., EU:C:1989:333, 8 kohta) ja sen on kanteen kohteen kannalta oltava olemassa kannetta nostettaessa, tai muuten kanne jätetään tutkimatta (tuomio 7.6.2007, Wunenburger v. komissio, C‑362/05 P, Kok., EU:C:2007:322, 42 kohta). Oikeussuojan tarve edellyttää, että kanne voi mahdollisesti tuottaa sen nostaneelle osapuolelle jotakin hyötyä (tuomio 17.4.2008, Flaherty ym. v. komissio, C‑373/06 P, C‑379/06 P ja C‑382/06 P, Kok., EU:C:2008:230, 25 kohta).

28. Oikeuskäytännön mukaan valituslautakunnan päätös on katsottava myönteiseksi jollekin valituslautakunnan menettelyn osapuolista, jos siinä hyväksytään kyseisen osapuolen vaatimus jonkin rekisteröintihakemuksen hylkäysperusteen tai yleisemmin tavaramerkin mitättömyysperusteen nojalla tai vain kyseisen osapuolen esittämien perustelujen osan nojalla, vaikka siinä ei tarkasteltaisi kyseisen osapuolen esittämiä muita perusteita tai ne hylättäisiin (tuomio 14.12.2011, Völkl v. SMHV – Marker Völkl (VÖLKL), T‑504/09, Kok., EU:T:2011:739, 26 kohta; ks. myös vastaavasti määräys 14.7.2009, Hoo Hing v. SMHV – Tresplain Investments (Golden Elephant Brand), T‑300/08, EU:T:2009:275, 29- 37 kohta; ks. analogisesti tuomio 17.9.1992, NBV ja NVB v. komissio, T‑138/89, Kok., EU:T:1992:95, 30–35 kohta).

29. Käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätös on väliintulijalle myönteinen, koska väliintulijan asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan perusteella esittämä väite haetun tavaramerkin rekisteröintiä vastaan on hyväksytty kokonaisuudessaan.

30. Asetuksen N:o 207/2009 johdanto-osan 8 perustelukappaleesta käy tosin ilmi, että sekaannusvaaran arviointi riippuu erityisesti siitä, kuinka hyvin tavaramerkki tunnetaan markkinoilla. Koska sekaannusvaara on lisäksi sitä suurempi, mitä erottamiskykyisempi tavaramerkki on, sellaisia tavaramerkkejä, joilla on vahva erottamiskyky joko ominaispiirteidensä vuoksi tai sen vuoksi, että yleisö tuntee ne, suojataan laajemmin kuin niitä, joiden erottamiskyky on heikompi (ks. analogisesti tuomio 11.11.1997, SABEL, C‑251/95, Kok., EU:C:1997:528, 24 kohta; tuomio 29.9.1998, Canon, C‑39/97, Kok., EU:C:1998:442, 18 kohta ja tuomio 22.6.1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Kok., EU:C:1999:323, 20 kohta).

31. Koska valituslautakunnan mielestä kyseisten merkkien välillä oli sekaannusvaara ja koska se hyväksyi väitteen, vaikkei se katsonutkaan, että erottamiskyky olisi vahvempi aikaisemman tavaramerkin käytön perusteella, mahdollisella riidanalaisen päätöksen muuttamisella pelkästään valituslautakunnan erottamiskyvyn asteesta ja aikaisemman tavaramerkin tunnettuudesta antaman arvioinnin osalta ei ole merkitystä niiden oikeuksien kannalta, jotka väliintulijalla on tämän tavaramerkin perusteella ja joihin kyseisessä päätöksessä ei ollut mitenkään puututtu. Väliintulija esitti sitä paitsi muutosvaatimuksensa tueksi, että riidanalainen päätös olisi pysytettävä ainakin siltä osin kuin siinä todettiin, että aikaisemman tavaramerkin erottamiskyky on keskimääräinen.

32. Näin ollen väliintulijan esittämät muutosvaatimukset on jätettävä tutkimatta.

Asiakysymys

33. Kantaja vetoaa ainoana kanneperusteena asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan rikkomiseen.

34. Kantaja väittää, ettei kyseisten merkkien välillä ole sekaannusvaaraa. Ensinnäkin aikaisemman tavaramerkin erottamiskyky on hyvin vähäinen, koska sana ”blue” on kuvaileva ja sitä käytetään usein auto-alalla rekisteröidyissä tavaramerkeissä. Valituslautakunta päätyi lisäksi kantajan mukaan virheellisesti siihen, että kyseiset merkit olivat ulkoasultaan samankaltaisia, koska rekisteröitäväksi haettu tavaramerkki täytyy ymmärtää siten, että se sisältää sanat ”blue” ja ”eco”. Molempien merkkien lausuntatavoissa on suuria eroja. Lisäksi merkit eivät ole samankaltaisia merkityssisällöltään, koska niiden loppuosat eroavat toisistaan.

35. SMHV ja väliintulija kiistävät kantajan argumentaation paikkansapitävyyden.

36. Asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan aikaisemman tavaramerkin haltijan vastustuksesta tavaramerkkiä ei rekisteröidä, jos sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi, samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, sen alueen yleisön keskuudessa, jolla aikaisempi tavaramerkki on suojattu, on sekaannusvaara. Sekaannusvaara sisältää vaaran merkin ja tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä.

37. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sekaannusvaara on olemassa, jos yleisö saattaa luulla, että kyseiset tavarat tai palvelut ovat peräisin samasta yrityksestä tai mahdollisesti taloudellisesti keskenään sidoksissa olevista yrityksistä. Saman oikeuskäytännön mukaan sekaannusvaaraa on arvioitava kokonaisuutena sen mukaan, mikä käsitys kohdeyleisöllä on merkeistä ja kyseisistä tavaroista tai palveluista, ja ottaen huomioon kaikki tekijät, joilla on merkitystä käsiteltävän asian kannalta, erityisesti keskinäisen riippuvuuden merkkien samankaltaisuuden ja niiden tavaroiden tai palvelujen samankaltaisuuden, jotka ne kattavat, välillä (ks. tuomio 9.7.2003, Laboratorios RTB v. SMHV – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Kok., EU:T:2003:199, 30–33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

38. Valituslautakunnan arviointia sekaannusvaarasta kyseisten merkkien välillä on tarkasteltava edellä esitettyjen periaatteiden valossa.

Kohdeyleisö

39. Oikeuskäytännön mukaan sekaannusvaaran kokonaisarvioinnissa on otettava huomioon asianomaisen tavararyhmän tavanomaisesti valistunut sekä kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen keskivertokuluttaja. Lisäksi huomioon on otettava myös se, että keskivertokuluttajan tarkkaavaisuusaste voi vaihdella asianomaisen tavara- tai palveluryhmän mukaan (ks. tuomio 13.2.2007, Mundipharma v. SMHV – Altana Pharma (RESPICUR), T-256/04, Kok., EU:T:2007:46, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

40. Käsiteltävässä asiassa valituslautakunta totesi aivan oikein riidanalaisen päätöksen 20 kohdassa – eikä kantaja ole kiistänyt asiaa, –, että koska tavaramerkkien kattamien tavaroiden hinta oli korkea, kohdeyleisö koostui sellaisista loppukuluttajista, joiden tarkkaavaisuustaso oli korkea. Koska aikaisempi tavaramerkki oli yhteisön tavaramerkki, sekaannusvaara on lisäksi arvioitava ottaen huomioon kohdeyleisö koko unionissa.

Tavaroiden vertailu

41. Valituslautakunta katsoi aivan oikein riidanalaisen päätöksen 21 kohdassa – ilman, että kantaja olisi kiistänyt asiaa – että kyseessä olevat tavarat, jotka kuuluvat kaikki luokkaan 12, olivat samanlaisia siitä huolimatta, että haetun tavaramerkin kattamien tavaroiden alkuperäistä luetteloa oli rajoitettu SMHV:ssa käydyn menettelyn kuluessa.

Merkkien vertailu

42. Aluksi on palautettava mieleen, että sekaannusvaaraa koskevan kokonaisarvioinnin on kyseisten merkkien ulkoasun, lausuntatavan tai merkityssisällön samankaltaisuuden osalta perustuttava merkeistä syntyvään kokonaisvaikutelmaan ja huomioon on otettava erityisesti merkkien erottavat ja hallitsevat osat. Sillä, miten kyseisten tavaroiden tai palveluiden keskivertokuluttaja mieltää tavaramerkit, on ratkaiseva merkitys mainitun vaaran kokonaisarvioinnissa. Keskivertokuluttaja mieltää tavaramerkin tavallisesti yhtenä kokonaisuutena eikä tarkastele sen eri yksityiskohtia (ks. tuomio 12.6.2007, SMHV v. Shaker, C‑334/05 P, Kok., EU:C:2007:333, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

43. Valituslautakunta katsoi riidanalaisen päätöksen 26–29 kohdassa, että kyseiset merkit olivat samankaltaisia ulkoasultaan ja että ne olivat kokonaisuutena tarkastellen hyvin samankaltaisia lausuntatavaltaan englanninkielisille kuluttajille ja että niiden merkityssisällöt olivat samankaltaisia englanninkieliselle kohdeyleisölle kyseisten merkkien alkuosan ”blue” osalta.

– Ulkoasun samankaltaisuus

44. Valituslautakunta totesi riidanalaisen päätöksen 26 kohdassa, että kyseisille merkeille oli yhteistä niiden ensimmäiset viisi kirjainta, jotka olivat samassa järjestyksessä ja jotka muodostivat enemmistön kirjaimista molemmissa merkeissä. Koska kuluttaja kiinnittää yleisesti enemmän huomiota sanamerkin alkuun, valituslautakunta päätyi katsomaan, että kyseiset merkit olivat samankaltaisia ulkoasultaan.

45. Kantaja katsoo, etteivät merkit ole samankaltaisia ulkoasultaan. Rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin kirjainta ”e” käytetään nimittäin kahteen kertaan ja rekisteröitäväksi haettu tavaramerkki oli ymmärrettävä siten tavaramerkkinä, joka sisältää sanat ”blue” ja ”eco”, jotka ovat molemmat tavanomaiseen englanninkieleen kuuluvia sanoja. Sitä paitsi laajalle levinneenä käytäntönä on, että sana ”blue” lyhennetään muotoon ”blu”, joten useisiin tavaramerkkeihin sisältyy osatekijä ”blu”. Kyseiset kaksi merkkiä eroavat näin ollen selvästi toisistaan toisen osansa osalta. Koska kyseessä ovat kuitenkin lyhyet merkit, vähäiset erot ovat riittäviä eri kokonaisvaikutelman luomiseksi. Lisäksi rekisteröitäväksi haetussa tavaramerkissä on kolme tavua ja aikaisemmassa tavaramerkissä vain kaksi.

46. On palautettava mieleen, että kahden sanamerkin ulkoasujen samankaltaisuuden arvioinnissa pikemminkin merkittävää on se, että kummassakin sanamerkissä on useita kirjaimia samassa järjestyksessä (tuomio 25.3.2009, Kaul v. SMHV – Bayer (ARCOL), T‑402/07, Kok., EU:T:2009:85, 83 kohta).

47. Käsiteltävässä asiassa on selvää, että seitsemästä kirjaimesta koostuvalle aikaisemmalle tavaramerkille ja kuudesta kirjaimesta koostuvalle rekisteröitäväksi haetulle tavaramerkille on yhteistä viisi ensimmäistä kirjainta, eli ”b”, ”l”, ”u”, ”e” ja ”c” ja että rekisteröiväksi haettuun tavaramerkkiin sisältyy vielä kirjain ”o” ja aikaisempaan tavaramerkkiin sisältyvät kirjaimet ”a” ja ”r”. Tämä näiden kahden merkin yhteinen osa saa aikaan sen, että merkkien ulkoasut ovat samankaltaisia, varsinkin kun yleisö kiinnittää yleensä enemmän huomiota sanamerkkien alkuosaan (ks. tuomio 6.6.2013, Celtipharm v. SMHV – Alliance Healthcare France (PHARMASTREET), T‑411/12, EU:T:2013:304, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

48. Tätä johtopäätöstä ei horjuta kantajan argumentti, jonka mukaan rekisteröitäväksi haettu tavaramerkki mielletään visuaalisesti siten, että se sisältää sanat ”blue” ja ”eco” ja se koostuu kolmesta tavusta. On nimittäin todettava, että rekisteröitäväksi haettuun tavaramerkkiin sisältyy vain yksi sana, että sen – erityisesti englanninkielisen kielenkäyttäjän kannalta katsottuna – – luonnollisimman ääntämyksen mukaan kyseinen merkki koostuu ainoastaan kahdesta tavusta (ks. vastaavasti tuomio 21.1.2015, Copernicus-Trademarks v. SMHV – Blue Coat Systems (BLUECO), T‑685/13, EU:T:2015:38, 35 kohta) ja ettei kantaja ole esittänyt mitään merkityksellistä näyttöä argumenttinsa tueksi. Lisäksi on niin, että vaikka merkkejä ei voida katsoa samoiksi aikaisemman tavaramerkin lopussa olevien kirjainten ”a” ja ”r” ja rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin lopussa olevan kirjaimen ”o” takia, nämä osatekijät eivät hallitse – – toisin kuin kantaja väittää – kyseisten merkkien antamaa kokonaisvaikutelmaa.

49. Valituslautakunta on päätynyt täten aivan oikein siihen, että kyseiset kaksi merkkiä ovat samankaltaisia ulkoasultaan.

– Lausuntatavan samankaltaisuus

50. Valituslautakunta katsoi riidanalaisen päätöksen 27 kohdassa, että kyseiset merkit olivat kokonaisuutena tarkisteltuina hyvin samankaltaisia lausuntatavaltaan englanninkielisten kuluttajien kannalta, sillä he ääntävät näissä kahdessa merkissä yhteisenä olevan osatekijän ”blue” samalla tavalla ja osatekijät ”co” ja ”car” samankaltaisella tavalla. Valituslautakunta katsoi lisäksi, että se, että rekisteröitäväksi haettu tavaramerkki on mahdollista ääntää tietyissä kielissä muodossa ”blu eko”, ei estä sitä, että merkit ovat edellä mainitulla tavalla foneettisesti samankaltaisia huomattavalle osalle kohdeyleisöön kuuluvista kuluttajista.

51. Kantaja väittää, että näiden kahden merkin välillä on suuria foneettisia eroja, koska rekisteröitäväksi haettuun tavaramerkkiin sisältyy kolme tavua ja aikaisempaan tavaramerkkiin ainoastaan kaksi. Kantaja esittää toissijaisesti, että kahden merkin tavujen järjestys ja tavujen yhdistelmä ovat hyvin erilaisia, koska rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin vokaaleiden ”u” ja ”e” välillä on tauko. Se korostaa vielä, että kyseisten merkkien viimeisiä tavuja ei äännetä samankaltaisesti.

52. Aluksi on palautettava mieleen, että tavaramerkin rekisteröinnin epäämiseen riittää, että sekaannusvaara on olemassa ainoastaan osalle kohdeyleisöstä (ks. tuomio 18.9.2012, Scandic Distilleries v. SMHV – Bürgerbräu, Röhm & Söhne (BÜRGER), T‑460/11, EU:T:2012:432, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

53. Englanninkielisestä kohdeyleisöstä on todettava, että toisin kuin kantaja väittää, se ei kahdenna rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin keskeistä vokaalia, koska sana ”blue” kuuluu tavanomaiseen sanastoon. Näin ollen rekisteröitäväksi haettu tavaramerkki ei sisällä kyseisen kohdeyleisön mielestä kolmea vaan kaksi tavua, eikä rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin vokaaleiden ”u” ja ”e” välillä ole taukoa (ks. vastaavasti edellä 48 kohdassa mainittu tuomio BLUECO, EU:T:2015:38, 40 kohta).

54. Lisäksi sen perusteella, että kyseisten merkkien alkuosissa on yhteinen osatekijä ”blue”, voidaan katsoa, että kyseiset merkit ovat foneettisesti hyvin samankaltaisia. Vaikka valituslautakunta totesikin virheellisesti, että englanninkieliset kuluttajat lausuvat sananosat ”co” ja ”car” samankaltaisella tavalla, nämä loppuosat eivät ole kovin etäällä toisistaan englanninkielisen kohdeyleisön kannalta, koska se painottaa kirjaimen ”c” ääntämistä ja ääntää viimeisessä osatekijässä ”car” kirjaimen ”r” vain epäselvästi. Kantaja ei voi näin ollen pätevästi väittää, että rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin viimeisen tavun kirjain ”o” hallitsee kyseisen merkin antamaa foneettista kokonaisvaikutelmaa.

55. Valituslautakunta on päätynyt siten aivan oikein siihen, että nämä kaksi merkkiä olivat hyvin samankaltaisia lausuntatavaltaan huomattavalle osalle kohdeyleisöstä.

– Merkityssisällön samankaltaisuus

56. Kantaja katsoo, että kyseiset merkit eivät ole samankaltaisia merkityssisällöltään, koska kohdeyleisö ymmärtää aikaisemman tavaramerkin kuvailevana ilmaisuna ja molempien merkkien loppuosien lausuntatavassa on suuria eroja.

57. Kuten valituslautakunta on todennut riidanalaisen päätöksen 28 kohdassa ja kuten kantaja sitä paitsi myöntää, englanninkielinen kohdeyleisö mieltää näissä kahdessa merkissä olevan sanan ”blue” viittauksena siniseen väriin. Kohdeyleisö mieltää sitä vastoin aikaisemmassa tavaramerkissä olevan sanan ”car” siten, että se merkitsee ”autoa” ja erottaa sen rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin loppuosasta ”co”, jolla joko ei ole mitään merkitystä tai se ymmärretään sanan ”company” lyhenteeksi. Toisin kuin kantaja väittää, kohdeyleisö ei kuitenkaan miellä rekisteröitäväksi haettua tavaramerkkiä siten, että se olisi purettava kahdeksi sanaksi ”blue” ja ”eco”.

58. Valituslautakunta on katsonut näin ollen aivan oikein, että kyseiset merkit olivat osalle kohdeyleisöstä merkityssisällöltään samankaltaisia merkkien alkuosien osalta ja että merkityssisältöjen tiettyä samankaltaisuutta ei voida sulkea pois merkkien loppuosissa olevilla eroavaisuuksilla.

Sekaannusvaaraa koskeva kokonaisarviointi

59. Sekaannusvaaran kokonaisarviointi merkitsee, että huomioon otettavien tekijöiden ja erityisesti tavaramerkkien samankaltaisuuden ja niiden tavaroiden tai palvelujen samankaltaisuuden, jotka ne kattavat, välillä on tietty keskinäinen riippuvuus. Niinpä kyseisten tavaroiden tai palvelujen vähäisen samankaltaisuuden saattaa korvata niitä varten tarkoitettujen tavaramerkkien merkittävä samankaltaisuus ja päinvastoin (edellä 30 kohdassa mainittu tuomio Canon, EU:C:1998:442, 17 kohta, ja tuomio 14.12.2006, Mast-Jägermeister v. SMHV – Licorera Zacapaneca (VENADO kehyksessä ym.), T‑81/03, T‑82/03 ja T‑103/03, Kok., EU:T:2006:397, 74 kohta).

60. Sekaannusvaaraa koskevan kokonaisarvioinnin on kyseisten merkkien ulkoasun, lausuntatavan tai merkityssisällön samankaltaisuuden osalta perustuttava merkeistä syntyvään kokonaisvaikutelmaan, ja huomioon on otettava erityisesti merkkien erottavat ja hallitsevat osat (tuomio 14.10.2003, Phillips-Van Heusen v. SMHV – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Kok., EU:T:2003:264, 47 kohta ja tuomio 7.9.2006, L & D v. SMHV – Sämann (Aire Limpio), T‑168/04, Kok., EU:T:2006:245, 98 kohta).

61. Käsiteltävässä asiassa valituslautakunta totesi ensiksi riidanalaisen päätöksen 24 kohdassa, että aikaisempaan tavaramerkkiin sisältyvät sanat ”blue” ja ”car” ja että viimeksi mainitulla kuvaillaan suoraan kyseisiä tavaroita ja se on näin ollen tavaramerkin heikoin osa. Se katsoi sen jälkeen riidanalaisen päätöksen 25 kohdassa vielä, että väliintulijan esittämillä todisteilla ei voitu näyttää toteen, että aikaisemman tavaramerkin erottamiskyky olisi vahvempi käytön perusteella. Se päätyi tämän perusteella siihen, että aikaisemman tavaramerkin ominaispiirteisiin perustuva erottamiskyky oli keskimääräinen.

62. Valituslautakunta totesi riidanalaisen päätöksen 30–33 kohdassa sekaannusvaaran kokonaisarvioinnista, että kyseessä olevat tavarat olivat samoja ja että kyseiset merkit olivat samankaltaisia ulkoasultaan, lausuntatavaltaan ja merkityssisällöltään englanninkieliselle yleisölle, joka muodostaa huomattavan osan kohdeyleisöstä. Se täsmensi vielä, että englanninkielinen kohdeyleisö ymmärtää aikaisemman tavaramerkin sanan ”car” kyseessä olevia tavaroita kuvailevana sanana ja antaa tämän takia sille vähemmän merkitystä merkkien kokonaisarvioinnissa. Näin ollen englanninkieliset kuluttajat kiinnittävät enemmän huomiota sanaan ”blue”, mistä seurauksena on sekaannusvaara.

63. Ensinnäkin kantaja väittää valituslautakunnan katsoneen virheellisesti, että aikaisemman tavaramerkin erottamiskyky oli keskimääräinen, koska osatekijä ”blue” oli luonteeltaan kuvaileva ja tämä osatekijä sisältyy useisiin autoalalla rekisteröityihin tavaramerkkeihin.

64. Ensiksi on hylättävä kantaja väitteet, joiden mukaan väliintulija haluaisi käyttää hyväkseen aikaisemman tavaramerkin erityisten laajaa tunnettuutta ja joihin se ei ollut vedonnu t SMHV:ssa. Asiakirjoista ilmenee nimittäin, että väliintulija ainoastaan viittasi unionin yleisessä tuomioistuimessa siihen, että valituslautakunnan olisi pitänyt katsoa, että aikaisemmalla tavaramerkillä oli vahva erottamiskyky sen käytön perusteella, ja että se oli esittänyt saman väitteen jo SMHV:ssa ja että väite oli hylätty valituslautakunnan riidanalaisessa päätöksessä. Joka tapauksessa väliintulijan muutosvaatimukset, jotka liittyivät valituslautakunnan arviointiin siitä, oliko aikaisemman tavaramerkin erottamiskyky vahvempi käytön perusteella, on jätetty tutkimatta (ks. edellä olevat 24–32 kohta).

65. Sitten on palautettava mieleen, että se, että aikaisemman tavaramerkin erottamiskyky katsotaan heikoksi, ei sinällään estä toteamasta, että sekaannusvaara on olemassa (ks. vastaavasti määräys 27.4.2006, L’Oréal v. SMHV C‑235/05 P, EU:C:2006:271, 42–45 kohta). Vaikka aikaisemman tavaramerkin erottamiskyky on otettava huomioon sekaannusvaaraa arvioitaessa, se on vain yksi arvioinnin yhteydessä huomioon otettavista seikoista. Sekaannusvaara voi olla olemassa silloinkin, kun aikaisempi tavaramerkki on heikosti erottamiskykyinen, erityisesti merkkien samankaltaisuuden ja niiden kattamien tavaroiden tai palvelujen samankaltaisuuden vuoksi (ks. tuomio 16.3.2005, L’Oréal v. SMHV – Revlon (FLEXI AIR), T‑112/03, Kok., EU:T:2005:102, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 13.12.2007, Xentral v. SMHV – Pages jaunes (PAGESJAUNES.COM), T‑134/06, Kok., EU:T:2007:387, 70 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

66. Joka tapauksessa on totta, että – kuten valituslautakunta on todennut – vaikka englanninkielinen kohdeyleisö ymmärtää aikaisemman tavaramerkin sanan ”car” kyseessä olevia tavaroita kuvailevana sanana, kantaja ei ole esittänyt SMHV:ssa käydyssä menettelyssä mitään sellaisia todisteita, joilla voitaisiin näyttää, että sanalla ”blue” miellettäisiin olevan kyseisiä tavaroita vastaava merkitys. Lisäksi sitä koskevan johtopäätöksen tekemiseen, että kohdeyleisö voi mieltää sanan ”blue” sanaksi, jolla yksinomaan kuvaillaan kyseessä olevien tavaroiden omaisuuksia, ei riitä pelkästään se, että muihin auto-alalla rekisteröityihin tavaramerkkeihin sisältyy myös sana ”blue” – olettaen, että tämä seikka näytetään toteen. Näin ollen valituslautakunta on katsonut aivan oikein, että aikaisemman tavaramerkin erottamiskyky oli kokonaisuutena tarkastelleen keskimääräinen.

67. Kantaja katsoo toiseksi, ettei kyseisten merkkien välillä ole sekaannusvaaraa, kun otetaan huomioon erityisesti kohdeyleisön korkea tarkkaavaisuusaste.

68. Aluksi on palautettava mieleen, että tavaramerkin rekisteröinnin epäämiseen riittää, että sekaannusvaara on olemassa ainoastaan osalle kohdeyleisöstä (ks. edellä oleva 52 kohta).

69. Edellä olevasta seuraa yhtäältä, että kyseessä olevat tavarat ovat samanlaisia, ja toisaalta, että kyseiset merkit ovat koko kohderyhmän kannalta samankaltaisia ulkoasultaan, että ne ovat hyvin samankaltaisia lausuntavaltaan englanninkieliselle kohdeyleisölle ja että ne ovat samankaltaisia merkityssisällöltään niiden alkuosien osalta englanninkielisen kohdeyleisön kannalta. Näin ollen on katsottava, että käsiteltävänä olevassa asiassa on olemassa sekaannusvaara englanninkielisen kohderyhmän osalta kohderyhmän korkeasta tarkkaavaisuusasteesta huolimatta.

70. Kun otetaan huomioon nämä seikat, on katsottava, että valituslautakunta on soveltanut oikein asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohtaa todetessaan, että kyseisten merkkien välillä oli sekaannusvaara.

71. Kanne on siten hylättävä kaikkien näiden syiden perusteella kokonaisuudessaan ilman että olisi tarpeen päättää, onko kantajan ensimmäisessä vaatimuksessa siitä esittämä pyyntö, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi hylättävä väite kokonaisuudessaan, otettava tutkittavaksi (ks. vastaavasti tuomio 22.5.2008, NewSoft Technology v. SMHV – Soft (Presto! Bizcard Reader), T‑205/06, EU:T:2008:163, 70 kohta ja tuomio 22.1.2009, Commercy v. SMHV – easyGroup IP Licensing (easyHotel), T‑316/07, Kok., EU:T:2009:14, 35 ja 67 kohta).

Oikeudenkäyntikulut

72. Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian olennaisilta osiltaan, se on velvoitettava korvaamaan SMHV:n ja väliintulijan oikeudenkäyntikulut näiden vaatimusten mukaisesti.

Päätöksen päätösosa

Näillä perusteilla

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)

on ratkaissut asian seuraavasti:

1) Kanne hylätään.

2) Bolloré SA:n esittämät muutosvaatimukset hylätään.

3) Copernicus-Trademarks Ltd velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.