ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Unionin tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 15.4.2021 – Finanzamt für Körperschaften Berliini

(asia C-868/19) ( 1 )

(Ennakkoratkaisupyyntö – Arvonlisävero – Direktiivi 2006/112/EY – 9 artikla – Verovelvolliset – 11 artikla – Jäsenvaltioiden mahdollisuus käsitellä yhtenä verovelvollisena henkilöitä, jotka ovat oikeudellisesti itsenäisiä mutta joilla on läheiset rahoitukselliset, taloudelliset ja hallinnolliset suhteet toisiinsa (arvonlisäveroryhmä) – Käsite “läheiset rahoitukselliset suhteet” – Kansallinen säännöstö, jossa evätään arvonlisäveroryhmään kuulumisen mahdollisuus henkilöyhtiöiltä, joiden yhtiömiehet eivät pääjäsenen lisäksi ole yksinomaan henkilöitä, jotka on integroitu rahoituksellisesti pääjäsenen yritykseen – Oikeusvarmuus – Toimenpiteet veropetosten ja veron kiertämisen estämiseksi – Oikeasuhteisuus – Arvonlisäveron neutraalisuus)

1. Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Verovelvolliset – Käsite – Direktiivin 2006/112 11 artiklan ensimmäinen kohta – Välitön oikeusvaikutusta ei ole (Neuvoston direktiivin 2006/112 11 artiklan ensimmäinen kohta) (ks. 43 kohta)

2. Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Verovelvolliset – Käsite – Jäsenvaltioiden mahdollisuus käsitellä toisiinsa läheisesti sidoksissa olevia henkilöitä yhtenä verovelvollisena – Kansallinen säännöstö, jossa henkilöyhtiön mahdollisuudelle muodostaa pääjäsenen yrityksen kanssa henkilöryhmä, jota voidaan pitää yhtenä verovelvollisena, asetetaan edellytykseksi jäsentensä rahoituksellinen integroituminen mainittuun yritykseen – Tätä ei voida hyväksyä oikeusvarmuuden periaatteen, suhteellisuusperiaateen ja verotuksen neutraalisuuden periaatteen kannalta (Neuvoston direktiivin 2006/112 11 artikla) (ks. 45–55, 57, 58, 61, 63–65 ja 68 kohta sekä tuomiolauselma)

Ratkaisu

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 11 artiklaa, luettuna oikeusvarmuuden periaatteen, suhteellisuusperiaatteen ja verotuksen neutraalisuuden periaatteen valossa, on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa asetetaan sen edellytykseksi, että henkilöyhtiö voi muodostaa pääjäsenen yrityksen kanssa sellaisten henkilöiden yhteenliittymän, joita voidaan käsitellä yhtenä arvonlisäverovelvollisena, se, että henkilöyhtiön yhtiömiehet ovat pääjäsenen lisäksi yksinomaan henkilöitä, jotka on integroitu rahoituksellisesti kyseiseen yritykseen.

( 1 ) EUVL C 77, 9.3.2020.
7

Direktiivin 2016/343 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Todistustaakka”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että todistustaakka epäillyn tai syytetyn syyllisyydestä on syyttäjällä. Tämä ei vaikuta tuomarin tai toimivaltaisen tuomioistuimen velvoitteeseen etsiä sekä syyllisyyden puolesta että sitä vastaan puhuvaa näyttöä eikä puolustuksen oikeuteen esittää näyttöä asiassa sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaisesti. 2. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että epäselvyys syyllisyydestä on luettava epäillyn tai syytetyn eduksi, myös silloin kun tuomioistuin arvioi kysymystä siitä, onko asianomainen henkilö vapautettava syytteestä.”
6.

Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Tosiseikkojen ja selvitysaineiston virheellinen arviointi – Tutkimatta jättäminen – Unionin tuomioistuimen harjoittama tosiseikkojen ja selvitysaineiston arvioinnin valvonta – Tutkimatta jättäminen selvitysaineiston vääristämistä lukuun ottamatta – Selvitysaineiston vääristämistä koskeva valitusperuste – Seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti, ja tähän vääristämiseen johtaneet analyysivirheet on osoitettava (SEUT 256 artikla; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta) (ks. 63 ja 64 kohta)
1)

Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta ei ole noudattanut yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/211/EY 395 artiklan 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se on ottanut käyttöön uusia yksinkertaistamistoimenpiteitä, joilla laajennetaan nollaverokantaa ja poikkeusta vuoden 1973 arvonlisäveroasetuksessa (termiinimarkkinat) (Value Added Tax (Terminal Markets) Order 1973), sellaisena kuin se on muutettuna vuoden 1975 arvonlisävero(muutos)asetuksella (termiinimarkkinat) (Value Added Tax (Terminal Markets) (Amendment) Order 1975), säädettyyn arvonlisäveron kirjaamista koskevaan normaaliin vaatimukseen toimittamatta Euroopan komissiolle hakemusta Euroopan unionin neuvoston luvan saadakseen.
34

Valittajat vetoavat valituksensa tueksi viiteen valitusperusteeseen. Ensimmäisen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että tullikoodeksissa, delegoidussa asetuksessa ja täytäntöönpanoasetuksessa ei anneta komissiolle valtaa tehdä päätöksiä, jotka sitovat kansallisia tulliviranomaisia sisäistä jalostusta koskevan luvan myöntämismenettelyssä. Toisen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että komission rooli taloudellisten edellytysten tutkimisessa on yksinomaan menettelyllinen. Kolmannen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että 11.5.2006 annettu tuomio Friesland Coberco Dairy Foods (C-11/05, EU:C:2006:312; jäljempänä tuomio Friesland Coberco) on oikeudellisesti sitova tulkittaessa täytäntöönpanoasetuksen 259 artiklan 5 kohtaa. Neljäs valitusperuste perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, koska se ei ottanut huomioon osoituksena riidanalaisten päätelmien sitovuudesta 5.8.2016 päivättyä asiakirjaa (Ares(2016)4155451), jonka otsikkona on ”Hallinnollinen menettely taloudellisten edellytysten tutkimiseksi [tullikoodeksin] 211 artiklan 6 kohdan ja [täytäntöönpanoasetuksen] 259 artiklan mukaisesti” (Administrative practice regarding the examination of the economic conditions in accordance with Articles 211(6) [Union Customs Code (UCC)] and 259 [UCC Implementing Act (IA UCC)]”, (jäljempänä hallinnollinen järjestely). Viidennen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se ei katsonut, että riidanalaiset päätelmät koskivat valittajia suoraan ja erikseen.
2)

Asetuksen N:o 2100/94 96 artiklaa on tulkittava siten, että ainoastaan tämän asetuksen 94 ja 95 artiklassa tarkoitetut oikeustoimet, jotka koskevat suojattuun lajikkeeseen kohdistuvien oikeudenloukkausta koskevien toimien kokonaisuutta ja joihin on ryhdytty yli kolme vuotta sen jälkeen, kun yhtäältä yhteisön kasvinjalostajanoikeudet lopullisesti myönnettiin ja kun toisaalta haltija sai tietää tämän toimien kokonaisuuden osana olevista kustakin yksittäisestä toimesta ja niiden tekijän henkilöllisyydestä, ovat vanhentuneet.
118

Unionin lainsäätäjä on tästä syystä voinut kohtuudella katsoa asianmukaiseksi, että näille työntekijöille kyseiseltä jaksolta työstä maksettava korvaus on se, kuten muutetun direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdassa säädetään, joka on vahvistettu vastaanottavan jäsenvaltion pakollisilla säännöksillä, jotta he kykenevät kattamaan elinkustannuksensa tässä jäsenvaltiossa, eikä – niin kuin Puolan tasavalta on esittänyt – korvaus, joka riittää kattamaan heidän elinkustannuksensa heidän kotimaassaan.
27

Tämän tuomion 22 kohdassa esitetystä oikeudenkäyntiväitteestä, jonka mukaan toista väitettä ei ole esitetty unionin yleisessä tuomioistuimessa, on muistutettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että jos asianosaisella olisi oikeus esittää ensi kertaa vasta unionin tuomioistuimessa vaatimuksilleen perusteita, joihin hän ei ole unionin yleisessä tuomioistuimessa vedonnut, asianosaisella olisi oikeus laajentaa unionin tuomioistuimessa kannettaan unionin yleisessä tuomioistuimessa käsiteltyyn asiaan nähden. Unionin tuomioistuin on siten valitusasioissa toimivaltainen tutkimaan lähtökohtaisesti ainoastaan arvioinnit, jotka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista. Perustelu, jota ei ole esitetty ensimmäisessä oikeusasteessa, ei ole kuitenkaan uusi peruste, joka on jätettävä tutkimatta valituksen yhteydessä, jos sillä vain laajennetaan perusteluja, joihin on jo vedottu unionin yleiseen tuomioistuimeen toimitetussa kannekirjelmässä esitetyn kanneperusteen yhteydessä (tuomio 10.4.2014, Areva ym. v. komissio, C‑247/11 P ja C‑253/11 P, EU:C:2014:257, 113 ja 114 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
55

Edellä esitetyn perusteella neljänteen, viidenteen ja kuudenteen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 883/2004 20 artiklaa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 987/2009 26 artiklan kanssa, luettuina SEUT 56 artiklan valossa, on tulkittava siten, että – vakuutetun henkilön yksinomaan omasta tahdostaan sillä perusteella, että hänen mukaansa lääketieteellistä hoitoa tai tehokkuudeltaan vastaavaa hoitoa ei ollut saatavilla asuinjäsenvaltiossa lääketieteellisesti perustellun ajan kuluessa, muussa jäsenvaltiossa kuin hänen asuinjäsenvaltiossaan saama lääketieteellinen hoito kuuluu näissä säännöksissä tarkoitetun erikseen määritellyn hoidon käsitteen soveltamisalaan, joten tällaisen hoidon saamisen edellytyksenä muussa jäsenvaltiossa kuin vakuutetun asuinjäsenvaltiossa on asetuksessa N:o 883/2004 säädettyjen edellytysten mukaisesti lähtökohtaisesti asuinjäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen myöntämä lupa – vakuutetulla henkilöllä, joka on saanut erikseen määriteltyä hoitoa muussa jäsenvaltiossa kuin asuinjäsenvaltiossaan mutta joka ei ole hakenut toimivaltaiselta laitokselta lupaa kyseisen asetuksen 20 artiklan 1 kohdan mukaisesti, on oikeus tällaisen hoidon kulujen korvaamiseen kyseisessä asetuksessa säädetyin edellytyksin, jos – yhtäältä lääkärin suorittamaa tutkimusta ja mahdollista hoitoa toisessa jäsenvaltiossa koskevan ajanvarauspäivän ja sen päivän välillä, jona hänelle annettiin kyseisessä jäsenvaltiossa, jonne hänen on täytynyt siirtyä, kyseistä hoitoa, kyseinen henkilö oli sysitä, jotka liittyvät erityisesti hänen terveydentilaansa tai tarpeeseen saada tätä hoitoa kiireellisesti kyseisessä jäsenvaltiossa, tilanteessa, jossa hän oli estynyt hakemasta toimivaltaiselta laitokselta tällaista lupaa tai odottamasta tämän laitoksen päätöstä tästä hakemuksesta, ja – toisaalta saman asetuksen 20 artiklan 2 kohdan toisen virkkeen mukaiset muut edellytykset luontoisetuuksien kuluista vastaamiselle ovat lisäksi täyttyneet. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on suoritettava tätä varten tarpeelliset selvitykset.
8

Tavaramerkkien ja muiden tunnusten suojasta 25.10.1994 annetun lain (tavaramerkkilaki) (Gesetz über den Schutz von Marken und sonstigen Kennzeichen (Markengesetz); BGBl. 1994 I, s. 3082) (jäljempänä tavaramerkkilaki) 26 §:ssä, jonka otsikko on ”Tavaramerkin käyttäminen”, säädetään seuraavaa: ”(1) Siltä osin kuin rekisteröidystä tavaramerkistä johtuviin oikeuksiin vetoaminen tai sen rekisteröinnin voimassa pitäminen riippuu siitä, että tavaramerkkiä on käytetty, tavaramerkin haltijan täytyy käyttää sitä tosiasiallisesti Saksassa tavaroissa tai palveluissa, joita varten se on rekisteröity, ellei käyttämättä jättämiseen ole pätevää syytä. (2) Tavaramerkin käyttö tavaramerkin haltijan suostumuksella rinnastetaan haltijan omaan tavaramerkin käyttöön. (3) Tavaramerkin käyttäminen muodossa, joka poikkeaa sen rekisteröidystä muodosta, on myös rekisteröidyn tavaramerkin käyttöä, jos poikkeaminen ei vaikuta merkin erottamiskykyyn. Ensimmäistä virkettä on sovellettava myös, jos tavaramerkki on rekisteröity myös siinä muodossa, jossa sitä on käytetty. (4) Käyttöä Saksassa on myös tavaramerkin kiinnittäminen Saksassa tavaroihin tai niiden päällyksiin tai pakkauksiin vain maastavientiä varten. (5) Jos tavaramerkkiä on käytettävä viiden vuoden kuluessa rekisteröintiajankohdasta, tapauksissa, joissa tavaramerkin rekisteröintiä vastaan on esitetty väite, ratkaiseva ajankohta on väitemenettelyn päättymisen ajankohta rekisteröintiajankohdan sijasta.”
51

Irlanti väittää myös, että SEUT 260 artiklan 3 kohdan sovellettavuutta on arvioitava tapauskohtaisesti ja ottaen huomioon kyseessä olevan jäsenvaltion vilpitön mieli. Koska tässä määräyksessä komissiolle annettu toimivalta on luonteeltaan harkinnanvaraista, on pääteltävä, että komission yleinen politiikka, sellaisena kuin se on kuvattu komission tiedonannossa, jonka otsikko on ”EU:n lainsäädäntö: parempiin tuloksiin soveltamista parantamalla” (EUVL 2017, C 18, s. 10) ja jossa vaaditaan systemaattisesti kiinteämääräisten hyvitysten ja uhkasakkojen määräämistä, ei ole kyseisen määräyksen tavoitteen mukainen. Tämä politiikka ei myöskään mahdollista jäsenvaltioiden vilpittömässä mielessä tekemien ponnistelujen huomioon ottamista. Nyt käsiteltävässä asiassa komissiolle on ilmoitettu direktiivin 2015/849 täytäntöönpanon edistymisestä ja sen täytäntöönpanotoimenpiteiden toteuttamisen aikataulusta. Tällaisessa tilanteessa kiinteämääräisen hyvityksen vaatimisella ei todennäköisesti saavutettaisi ehkäisevää vaikutusta, kuten komission tarkoittamaa ”unionin lainsäädännöllä tavoiteltujen yleisten etujen” suojaamista, vaan se voisi päinvastoin kannustaa jäsenvaltioita panemaan direktiivit täytäntöön määräajassa niiden täytäntöönpanon laadun kustannuksella. Komission lähestymistapa on Irlannin mukaan siis SEU 5 artiklan 4 kohdassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen vastainen. Tämä lähestymistapa ei myöskään sovi yhteen komissiolle SEU 4 artiklan 3 kohdan nojalla kuuluvan vilpittömän yhteistyön velvoitteen kanssa. Komission päätös vaatia systemaattisesti kiinteämääräisen hyvityksen maksamista perustelematta tätä vaatimusta tapauskohtaisesti on Irlannin mukaan lisäksi unionin tuomioistuimen sen oikeuskäytännön vastainen, jonka mukaan kiinteämääräisen hyvityksen määrääminen ei saa olla automaattista vaan siitä on päätettävä asian olosuhteiden perusteella. Nyt käsiteltävässä asiassa komission tavoitteena on tehdä Irlannista esimerkki ja saada näin tulevaisuudessa muut jäsenvaltiot noudattamaan direktiiveissä säädettyjä täytäntöönpanon määräaikoja. Tämä on epäoikeudenmukaista ja lainvastaista. Komission toiminta perustuu lisäksi olettamaan siitä, että jäsenvaltiot pyrkivät viivyttämään direktiivien täytäntöönpanoa, mikä merkitsee itse asiassa sitä, että oletetaan, että jäsenvaltiot toimivat vilpillisessä mielessä. Tällainen olettama on kuitenkin SEU 4 artiklan 3 kohdassa määrätyn vilpittömän yhteistyön velvoitteen vastainen.
55

Edellä esitetyn perusteella kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2004/38 20 artiklaa on tulkittava siten, että se, että henkilöllä on tässä artiklassa tarkoitettu pysyvä oleskelukortti, on riittävä osoitus siitä, että kyseisen kortin haltija on unionin kansalaisen perheenjäsen, ja että asianomaisella henkilöllä on siksi ilman mitään lisätarkastuksia ja lisäperusteluja oikeus tulla jäsenvaltion alueelle siten, että hänet on tämän direktiivin 5 artiklan 2 kohdan nojalla vapautettu viisumivelvollisuudesta.
81

Edellä esitetyn perusteella asiassa C‑762/18 esitettyyn ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle oikeuskäytännölle, jonka mukaan lainvastaisesti irtisanotulla työntekijällä, joka on kansallisen oikeuden mukaisesti otettu takaisin työhönsä sen jälkeen, kun hänen irtisanomisensa on kumottu tuomioistuimen päätöksellä, ei ole oikeutta palkalliseen vuosilomaan irtisanomispäivän ja sen päivän väliseltä ajalta, jona työntekijä on otettu takaisin työhönsä, sillä perusteella, että työntekijä ei ole kyseisenä ajanjaksona tosiasiallisesti työskennellyt työnantajan palveluksessa.
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 12.2.2008 annetulla neuvoston direktiivillä 2008/8/EY, 44 artiklaa ja direktiivin 2006/112 täytäntöönpanotoimenpiteistä 15.3.2011 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 282/2011 11 artiklan 1 kohtaa ja 22 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei palvelujen suorittaja voi päätellä, että kolmanteen valtioon sijoittautuneella yhtiöllä on jäsenvaltiossa kiinteä toimipaikka, pelkästään siitä seikasta, että tällä yhtiöllä on jäsenvaltiossa tytäryhtiö, eikä tällä palvelujen suorittajalla ole velvollisuutta tutkia näiden kahden yksikön välisiä sopimussuhteita tällaisen arvioinnin tekemiseksi.
44

Unionin tuomioistuin on nimittäin katsonut, että vaikka on totta, että työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15.10.1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1612/68 (EYVL 1968, L 257, s. 2) ja sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28,s. 1; jäljempänä asetus N:o 1408/71), joista ensimmäinen on kumottu ja korvattu asetuksella N:o 492/2011 ja jälkimmäinen asetuksella N:o 883/2004, henkilöllinen soveltamisala ei ole sama, on kuitenkin niin, että koska asetus N:o 1612/68 on työntekijöiden liikkumisvapauden kannalta soveltamisalaltaan yleinen, kyseisen asetuksen 7 artiklan 2 kohtaa voidaan soveltaa sellaisiin sosiaalisiin etuihin, jotka kuuluvat samalla asetuksen N:o 1408/71 erityiseen soveltamisalaan (tuomio 5.5.2011, komissio v. Saksa, C-206/10, EU:C:2011:283, 39 kohta; ks. myös vastaavasti tuomio 12.5.1998, Martínez Sala, C-85/96, EU:C:1998:217, 27 kohta).
30

Esitettyihin kysymyksiin on edellä todetun perusteella vastattava, että direktiivin 2008/95 5 artiklan 1 kohtaa on tulkittava yhdessä sen 5 artiklan 3 kohdan b ja c alakohdan kanssa siten, että henkilön, joka ei harjoita kaupallista toimintaa ammattimaisesti ja joka vastaanottaa, luovuttaa jäsenvaltiossa vapaaseen liikkeeseen ja säilyttää tavaroita, joita ei selvästikään ole tarkoitettu yksityiskäyttöön ja jotka on lähetetty hänen osoitteeseensa kolmannesta maasta ja jotka on varustettu tavaramerkillä ilman tämän haltijan suostumusta, on katsottava käyttävän tavaramerkkiä elinkeinotoiminnassa ensin mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla.
64

Unionin tuomioistuin on tosin todennut, että asetuksen N:o 44/2001 16 artiklan 1 kohdassa säädettyä käsitettä ”toinen sopimuspuoli” on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan myös toimijan, jonka kanssa kuluttaja on tehnyt kyseisen sopimuksen, sopimuspuolta (ks. vastaavasti tuomio 14.11.2013, Maletic, C‑478/12, EU:C:2013:735, 32 kohta). Tämä tulkinta perustuu kuitenkin sellaisiin erityisiin olosuhteisiin, joissa kuluttaja oli heti alkuunsa sopimusoikeudellisesti erottamattomasti sidoksissa kahteen sopimuspuoleen (tuomio 28.1.2015, Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, 33 kohta).
10

Vodafone on Unkarin oikeuden mukaisesti perustettu kaupallinen yhtiö, joka toimii televiestintämarkkinoilla ja jonka ainoa osakas on Vodafone Europe BV, jonka kotipaikka on Alankomaissa. Kyseinen unkarilainen tytäryhtiö kuuluu Vodafone Group plc:hen, jonka kotipaikka on Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Sama tytäryhtiö on yli 20 prosentin markkinaosuudellaan Unkarin televiestintämarkkinoiden kolmanneksi suurin toimija.
10

Kyseisen lain 12 §:ssä, sellaisena kuin se on muutettuna 20.6.2008 annetulla asetuksella nro 102/2008 (decreto-lei no 102/2008), säädetään seuraavaa: ”1. Seuraavat tahot voivat luopua vapautuksesta ja valita liiketoimiensa verotuksen: – – b) sairaalat, klinikat, terveysasemat ja muut vastaavanlaiset laitokset, jotka eivät kuulu julkisoikeudellisille oikeushenkilöille tai kansalliseen terveydenhuoltojärjestelmään kuuluville yksityisille laitoksille ja jotka tarjoavat sairaanhoito- ja terveydenhoitopalveluja sekä niihin läheisesti liittyviä liiketoimia 2. Valintaoikeutta käytetään toimittamalla mille tahansa veroviranomaiselle tai muulle laillisesti hyväksytylle paikalle toiminnan aloittamista tai muuttamista koskeva ilmoitus tapauksen mukaan, ja tämän ilmoituksen vaikutukset alkavat sen jättämispäivästä. 3. Kun valintaoikeutta on käytetty edellisten momenttien mukaisesti, verovelvollisen on pysyttävä siinä järjestelmässä, jonka se on valinnut, vähintään viiden vuoden ajan, ja jos verovelvollinen haluaa tämän määräajan päätyttyä palata verovapautusjärjestelmään, sen on a) toimitettava tammikuussa jonkin sitä vuotta, jona se on täyttänyt valitun järjestelmän määräajan, seuraavien vuosien aikana 32 §:ssä tarkoitettu ilmoitus, jonka vaikutukset alkavat sen vuoden tammikuun 1. päivästä, jona ilmoitus on jätetty – –”
9

Kuudennen direktiivin 12 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden lainsäädännössä on järjestettävä riittävä suoja jakautumiseen osallistuvien yhtiöiden niille velkojille, joiden saatavat ovat syntyneet ennen jakautumissuunnitelman julkaisemista, mutta eivät ole erääntyneet ennen sitä. 2. Tätä varten jäsenvaltioiden lainsäädännössä on säädettävä ainakin, että tällaisilla velkojilla on oikeus saada [riittävät takeet], jos tällainen suoja on [jakautuvan yhtiön ja sen yhtiön, jolle velvoite siirtyy jakautumissuunnitelman ehtojen mukaisesti,] rahoitusaseman vuoksi tarpeen eikä [näillä velkojilla ei vielä ole tällaisia takeita]. 3. Jos sen yhtiön velkoja, jolle velvoite on siirretty jakautumissuunnitelman mukaisesti, ei ole saanut saatavalleen suoritusta, vastaanottavat yhtiöt vastaavat siitä yhteisvastuullisesti. Jäsenvaltiot voivat rajoittaa tämän vastuun kullekin yhtiölle jaettujen nettovarojen määrään muiden yhtiöiden kuin sen yhtiön osalta, jolle velvoite on siirretty. Jäsenvaltioiden ei kuitenkaan tarvitse soveltaa tätä kohtaa, jos jakaminen tapahtuu tuomioistuimen valvonnassa 23 artiklan mukaisesti ja sellainen pääluvun mukainen velkojien enemmistö tai johonkin velkojaryhmään kuuluvien velkojien enemmistö, joka edustaa kolmea neljäsosaa jakautuvan yhtiön velkojien tai jonkin velkojaryhmän saatavien arvosta, on sopinut luopuvansa yhteisvastuun vaatimisesta 23 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisessa kokouksessa. 4. Sovelletaan, mitä [kolmannen direktiivin] 13 artiklan 3 kohdassa säädetään. 5. Jakautumiseen osallistuvien yhtiöiden joukkovelkakirjojen haltijoihin sovelletaan 1–4 kohtaa, jollei velkakirjanhaltijoiden kokous, kun kansallisessa lainsäädännössä on säännökset tällaisesta kokouksesta, tai kukin velkakirjanhaltija erikseen hyväksy jakautumista, edellä sanotun kuitenkaan rajoittamatta tällaisten oikeuksien yhteistä käyttämistä koskevien säännösten soveltamista. 6. Jäsenvaltiot voivat säätää, että vastaanottavat yhtiöt vastaavat yhteisvastuullisesti jakautuvan yhtiön velvoitteista. Tällöin niiden ei tarvitse soveltaa edellisiä kohtia. 7. Jos jäsenvaltio yhdistää 1–5 kohdassa säädetyn velkojansuojajärjestelmän 6 kohdassa säädettyyn vastaanottavien yhtiöiden yhteisvastuuseen, se voi rajoittaa yhteisvastuun kullekin [yhtiölle] jaettujen nettovarojen määrään.”
12

Asetuksen N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos asianosaiset, riippumatta heidän kotipaikastaan, ovat sopineet, että jäsenvaltion tuomioistuimen tai tuomioistuinten on ratkaistava tietystä oikeussuhteesta syntyneet tai mahdollisesti syntyvät riidat, kyseisellä tuomioistuimella tai kyseisillä tuomioistuimilla on toimivalta ratkaista asia, paitsi jos sopimus sen aineellisen pätevyyden suhteen on tuon jäsenvaltion lain mukaan mitätön. Toimivalta on yksinomainen, jos asianosaiset eivät toisin ole sopineet. Toimivaltaa koskeva sopimus on tehtävä a) kirjallisesti tai, jos se on tehty suullisesti, se on vahvistettava kirjallisesti; b) sellaisessa muodossa, joka vastaa asianosaisten välille muodostunutta käytäntöä; tai c) kansainvälisessä kaupassa sellaista muotoa noudattaen, joka vastaa kauppatapaa, jonka asianosaiset tuntevat tai joka heidän olisi pitänyt tuntea ja joka on kyseisen tyyppisten sopimusten osapuolten kyseisellä kaupan alalla laajalti tuntema ja säännöllisesti noudattama.”
14

Pääasian valittaja on yleishyödyllinen rekisteröity yhdistys, jonka tarkoituksena on purjehdus- ja moottorivesiurheilun edistäminen. Se ylläpitää satamassaan noin 300:aa venepaikkaa, joista noin puolet oli jaettu vuosina 2010–2012 (jäljempänä riidanalaiset vuodet) yhdistyksen jäsenille. Jäsenet ovat velvollisia antamaan venepaikkansa vieraiden käyttöön silloin, kun he ovat itse poissa. Loput venepaikoista on rajoituksetta vieraiden käytössä.