Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Siirtotyöläisten sosiaaliturva - Sairausvakuutus - Toisessa jäsenvaltiossa annetut luontoisetuudet - Asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan soveltamisala - Perusteeton luvan epääminen - Toisessa jäsenvaltiossa annetusta hoidosta aiheutuvien kulujen korvaaminen toimivaltaisessa jäsenvaltiossa - Korvauksen suuruuden määrittäminen sen jäsenvaltion voimassa olevien säännösten mukaan, jossa hoito on annettu - Palvelujen tarjoamisen vapaus - Velvollisuus myöntää lisäkorvaus, joka vastaa tämän summan ja toimivaltaisessa jäsenvaltiossa voimassa olevien säännösten mukaisen korvauksen välistä mahdollista eroa

(EY:n perustamissopimuksen 59 artikla (josta on muutettuna tullut EY 49 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1408/71 22 artikla)

2. Siirtotyöläisten sosiaaliturva - Sairausvakuutus - Toisessa jäsenvaltiossa annetut luontoisetuudet - Asetuksen N:o 1408/71 36 artiklan soveltamisala - Oikeutta kulujen täysimääräiseen korvaukseen ei ole

(Neuvoston asetuksen N:o 1408/71 36 artikla)

Tiivistelmä

1. Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ja sen i alakohtaa, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna astuksella N:o 2001/83, on tulkittava siten, että kun toimivaltainen laitos on antanut vakuutetulle luvan mennä toisen jäsenvaltion alueelle saadakseen siellä hoitoa, oleskeluvaltion laitoksen on annettava hänelle luontoisetuuksia soveltamiensa terveyspalvelujen korvaamista koskevien säännösten mukaisesti, ikään kuin asianomainen henkilö olisi vakuutettu tässä valtiossa.

Kun vakuutettu on hakenut tämän asetuksen 22 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaista lupaa, jonka toimivaltainen laitos on evännyt, ja kun luvan epääminen on myöhemmin todettu perusteettomaksi, asianomaisella henkilöllä on oikeus saada suoraan toimivaltaiselta laitokselta korvaus siitä kulujen määrästä, josta oleskeluvaltion laitos olisi vastannut soveltamansa lainsäädännön mukaisesti, jos lupa olisi alun perin asianmukaisesti myönnetty.

Koska asetuksen 22 artiklassa ei ole pyritty sääntelemään toimivaltaisessa jäsenvaltiossa voimassa olevien taksojen mukaista mahdollista korvausta, siinä ei estetä mutta ei myöskään edellytetä sitä, että tämä valtio maksaa lisäkorvauksen, joka vastaa kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisen korvausjärjestelmän ja oleskeluvaltion soveltaman korvausjärjestelmän välistä erotusta, kun ensin mainittu on edullisempi kuin jälkimmäinen ja kun tällaisesta korvauksesta on säädetty sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jossa potilas on vakuutettu.

Perustamissopimuksen 59 artiklaa (josta on muutettuna tullut EY 49 artikla) on tulkittava siten, että vaikka oleskeluvaltiossa annetuista sairaalapalveluista aiheutuvien kulujen korvaus, joka perustuu kyseisessä valtiossa voimassa olevien säännösten soveltamiseen, on pienempi kuin se korvaus, joka siinä jäsenvaltiossa, jossa potilas on vakuutettu, maksettaisiin siellä voimassa olevan lainsäädännön mukaan sen alueella annetusta sairaalahoidosta, toimivaltaisen laitoksen on myönnettävä vakuutetulle tätä erotusta vastaava lisäkorvaus.

( ks. 53 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta )

2. Asetuksen N:o 1408/71 36 artiklaa, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 2001/83, ei voida tulkita niin, että kun vakuutettu on hakenut asetuksen 22 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaista lupaa, jonka toimivaltainen laitos on evännyt, hänellä olisi oikeus saada täysimääräinen korvaus niistä sairaanhoitokuluista, jotka hänelle on aiheutunut hoitoa antaneessa jäsenvaltiossa, kun on todettu, että hänen lupahakemuksensa on perusteettomasti hylätty.

( ks. 56 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta )