YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)

19 päivänä syyskuuta 1996

Asia T-158/94

François Brunagel

vastaan

Euroopan parlamentti

”Henkilöstö — Palvelukseenottomenettely — Henkilöstösääntöjen 29 artiklan 2 kohdan soveltaminen — Hakijoiden ammatillisen pätevyyden arvioiminen — Harkintavallan väärinkäyttö — Syrjintäkielto — Perustelut”

Täydellinen teksti ranskankielellä II-1131

Aihe:

Kanne, jossa vaaditaan kumottavaksi Euroopan parlamentin 19.7.1993 tekemä päätös, jolla kieltäydyttiin nimittämästä kantajaa protokollayksikön päällikön virkaan, ja siten B:n tähän virkaan nimittämistä koskevan päätöksen kumoamista.

Lopputulos:

Hylkääminen.

Tuomion lyhennelmä

Kantaja, joka on palkkaluokan A 4 virkamies Euroopan parlamentin (parlamentti) tiedotus ja suhdetoiminta-asioita hoitavalta pääosastolla, jossa hän hoitaa julkaisuja tiedoteyksikön päällikön virkaa, haki protokollayksikön päällikön palkkaluokan A 3 virkaa, jota koskeva ilmoitus avoimesta virasta oli julkaistu 13.4.1992. Hänen hakemuksensa hylättiin 29.9.1992. Ketään muutakaan virkaa hakeneista ei hyväksytty.

Nimittävä viranomainen aloitti, hallintoasioiden pääosaston pääjohtajan ehdotuksesta ja saatuaan sekakomitean lausunnon, samaa virkaa koskevan virantäyttömenettelyn uudelleen, tällä kertaa Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (henkilöstösäännöt) 29 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Valintakomitea asetettiin 29.9.1992.

Kantaja haki virkaa uudelleen. Hänelle ilmoitettiin 3.3.1993, että hänet oli hyväksytty yhdessä eräiden muiden hakijoiden kanssa soveltuvien hakijoiden luetteloon. Parlamentin puhemiehen kabinetin päällikkö ilmoitti 22.4.1993 päivätyllä ilmoituksella pääsihteerille, että puhemies on valintakomitean esittämien hakijoiden henkilökohtaisten haastattelujen perusteella katsonut, että B oli avoimeen virkaan, pätevin. Päätös B:n nimittämisestä tehtiin 15.7.1993 ja kantajalle ilmoitettiin siitä 19.7.1993 päivätyllä kirjeellä. Kantaja teki 19.10.1993 valituksen, joka hylättiin implisiittisesti.

Pääasia

Henkilöstösääntöjen 27, 29 ja 30 artiklan rikkomista koskeva kanneperuste

Ensimmäinen osa: henkilöstösääntöjen 29 artiklan 2 kohdan mukaiseen menettelyyn ryhtymistä koskevan päätöksen pätemättömyys

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa aluksi, että henkilöstösääntöjen 29 artiklan 2 kohdassa määrättyä menettelyä voidaan soveltaa vain kahdessa tapauksessa, eli palkkaluokkiin A 1 ja A 2 kuuluvien virkamiesten palvelukseenotossa sekä muiden virkamiesten palvelukseenotossa vain ”poikkeuksellisissa tapauksissa virkojen osalta, jotka edellyttävät erityistä pätevyyttä” (34 ja 35 kohta).

Oikeuskäytännöstä ilmenee, että ”poikkeuksellisen tapauksen” käsitettä on tulkittava suppeasti. Lisäksi jos henkilöstösääntöjen 29 artiklan 1 kohdassa säädettyjä menettelyjä soveltaen saadaan hakemuksia, joissa erityiset pätevyysvaatimukset täyttyvät, tapauksen pitämistä henkilöstösääntöjen 29 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla poikkeuksellisena ei voida perustella viran erityisyydellä. Siten yhteisöjen toimielinten on ennen henkilöstösääntöjen 29 artiklan 2 kohdan mukaiseen menettelyyn ryhtymistään arvioitava kunkin tapauksen osalta, johtavatko tämän artiklan 1 kohdassa luetellut menettelyt pätevimmän, kyvykkäimmän ja luotettavimman henkilön nimitykseen.

Viittaukset: asia 176/73, Van Belie v. neuvosto, 5.12.1974 (Kok. 1974, s. 1361, 14 kohta); asia 128/84, Van der Stijl v. komissio, 7.10.1985 (Kok. 1985, s. 3281, 22 kolua); asia T-586/93, Kotzonis v. TSK, 22.3.1995 (Kok. H. 1995, s. II-203, 94 kohta).

Sen kysymyksen osalta, onko tavallista menettelyä soveltaen saatu sellaista hakemusta, joka täyttää edellytetyt pätevyysvaatimukset, nimittävän viranomaisen, on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arvioitava, täyttääkö hakija avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa asetetut vaatimukset, ja tämä arvio voidaan asettaa kyseenalaiseksi vain, jos on tehty ilmeinen virhe (38 kohta).

Viittaukset: asia 111/83, Picciolo v. parlamentti, 30.5.1984 (Kok. 1984, s. 2323, 16 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa asiakirjoista käyvän ilmi, että nimittävä viranomainen on arvioinut, että ne sisäiset hakijat, jotka on otettu huomioon 29 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisessa tavallisessa menettelyssä, eivät täyttäneet avointa virkaa koskevassa hakemuksessa asetettuja erityisiä pätevyysvaatimuksia. Hallintoasioiden pääosaston pääjohtajan mukaan päinvastoin hakijoiden kokemusta olisi täydennettävä, jotta he täyttäisivät nämä pätevyysvaatimukset (39-41 kohta).

Nimittävän viranomaisen on arvioitava yhteisöjen tuomioistuinten valvonnan alaisena myös, onko kyse poikkeuksellisesta tapauksesta virkojen osalta, jotka edellyttävät erityistä pätevyyttä; tämä arvio voidaan asettaa kyseenalaiseksi vain, jos on tehty ilmeinen virhe (45 kohta).

Viittaukset: yhdistetyt asiat 81/74-88/74, Marenco ym. v. komissio, 29.10.1975 (Kok. 1975, s. 1247, 27 kohta).

Parlamentti väittää, että protokollayksikön päällikölle kuuluvat tehtävät edellyttävät erityistä pätevyyttä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, ettei ole mitään syytä epäillä tätä arviota (46-48 kohta).

Tapauksen poikkeuksellisesta luonteesta on syytä todeta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen istunnossa asettamiin kysymyksiin antamassaan vastauksessa parlamentti on kuvaillut ajankohdan geopoliittista tilannetta poikkeukselliseksi ja sellaiseksi, jossa protokollayksikön päällikön viralle oli määriteltävä uusi toimenkuva. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, ettei parlamentin selvityksiä ole mitään syytä epäillä myöskään tältä osin, eikä myöskään kantaja kiistä niitä (49 ja 50 kohta).

Lopuksi edellä esitetystä käy ilmi, että kantajan väite, jonka mukaan nimittävä viranomainen olisi voinut järjestää avoimen kilpailun, on hylättävä. On tosin totta, että sellaisessa tapauksessa, jossa tavallista menettelyä soveltaen saataisiin päteviä hakijoita, toimielimellä on, jos se tahtoo saada suuremman valinnanvaran, henkilöstösääntöjen 29 artiklan 1 kohdan mukainen mahdollisuus järjestää avoin kilpailu, johon voivat osallistua kaikki mahdolliset hakijat, sekä toimielimessä jo työskentelevät että ulkopuoliset. Kuitenkin, jos henkilöstösääntöjen 29 artiklan 2 kohdan mukaiset edellytykset ovat täyttyneet, toimielimellä on oikeus ryhtyä muuhun menettelyyn viran täyttämiseksi (51 kohta).

Viittaukset: em. asia Van der Stijl, 23 kohta; em. asia Kotzonis v. TSK, 94 kohta.

Toinen osa: Palvelukseenottoa koskevien sääntöjen noudattamatta jättäminen (henkilöstösääntöjen 27 ja 30 artikla)

Henkilöstösääntöjen 30 artiklan sanamuodon mukaan nimittävä viranomainen ”valitsee” kilpailun päättyessä laaditusta soveltuvien hakijoiden luettelosta ne hakijat, jotka se nimittää avoimiin virkoihin; valintaa tehdessään viranomaisella on oikeus olla noudattamatta kilpailun läpäisseiden hakijoiden erityistä sijoitusta koskevaa järjestystä syistä, joiden arviointi kuuluu sille, ja tarvittaessa perustella toimintaansa yhteisöjen tuomioistuimissa, kuitenkin sillä edellytyksellä, että viranomainen ei tee tyhjäksi itse kilpailua poikkeamalla huomattavasti kilpailun tuloksesta ilman painavia syitä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että tätä oikeuskäytäntöä sovelletaan tässä tapauksessa kyseessä olevaan menettelyyn (67 ja 68 kohta).

Viittaukset: asia 62/65, Serio v. komissio, 15.12.1966 (Kok. 1966, s. 813); asia 246/84, Kotsonis v. neuvosto, 18.12.1986 (Kok. 1986, s. 3989, 9 kohta).

Nimittävällä viranomaisella on laaja harkintavalta hakijoiden ansioiden vertailussa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen harjoittaman valvonnan on rajoituttava sen tarkistamiseen, onko hallinto pysynyt kohtuullisissa rajoissa ottaen huomioon sen harkinnan perustana olleet seikat, onko sen menettely ollut asianmukainen ja onko se käyttänyt valtaansa ilmeisen väärin tai sellaisiin tavoitteisiin pyrkimiseksi, joita varten valtaa ei ole sille annettu (69 kohta).

Viittaukset: em. asia Kotzonis v. TSK, 81 kohta.

Parlamentin tekemästä selvityksestä käy ilmi, että se toisaalta on kiinnittänyt erityistä huomiota valitun hakijan henkilökohtaisiin ominaisuuksiin ja että se toisaalta tahtoo määritellä protokollayksikön päällikön viralle uuden toimenkuvan. Koska asiakirjoihin ei sisälly seikkoja, joiden perusteella voitaisiin olettaa, että hakijoiden ansioiden arvioinnissa on tehty tosiasioita koskeva virhe tai oikeudellinen virhe, kanneperusteen toinen osa on hylättävä (70—74 kohta).

Harkintavallan väärinkäyttöä ja syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista koskevat kanneperusteet

Harkintavallan väärinkäytön käsitteellä viitataan siihen, että hallintoviranomainen on käyttänyt valtaansa muiden tavoitteiden saavuttamiseen kuin mitä varten valta on sille annettu. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan päätös on tehty harkintavaltaa väärinkäyttäen vain, jos objektiivisten, asiaankuuluvien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella päätös näyttää olevan tehty muussa kuin esitetyssä tarkoituksessa (86 kohta).

Viittaukset: em. asia Kotzonis v. TSK, 73 kohta; asia T-64/94, Benecos v. komissio, 23.11.1995 (Kok. 1995, s. II-769,76 kohta).

Henkilöstösääntöjen 27, 29 ja 30 artiklan rikkomista koskevan kanneperusteen yhteydessä esitetyistä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamuksista käy ilmi toisaalta, että nimittävä viranomainen ei ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä käyttäessään henkilöstösääntöjen 29 artiklan 2 kohdassa säädettyä menettelyä, ja toisaalta, että minkään seikan perusteella ei voida olettaa, että B:n hakemusta oltaisiin arvioitu ottaen huomioon muita seikkoja kuin niitä, jotka on mainittu avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa (88 kohta).

Koska kantajan tämän kanneperusteen osalta esittämien muiden väitteiden ei voida katsoa sisältävän asiaankuuluvia seikkoja sen osoittamiseksi, että nimittävä viranomainen on käyttänyt harkintavaltaansa väärin, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että nimittävä viranomainen ei ole käyttänyt valtaansa muiden tavoitteiden saavuttamiseen kuin mitä varten toimivalta on sille annettu (89-91 kohta).

Syrjintäkiellon periaatetta ei ole loukattu, koska nimittävä viranomainen on harkintavaltaansa käyttäessään vertaillut kantajan hakemusta muihin hakemuksiin sääntöjenmukaisesti (92 kohta).

Viittaukset: asia T-52/90, Volger v. parlamentti, 12.2.1992 (Kok. 1992, s. II-121, 24 kohtaja seuraavat kohdat).

Perustelujen puuttumista tai riittämättömiä perusteluja koskeva kanneperuste

Päätöksen perusteluvelvollisuuden tavoitteena on sen mahdollistaminen, että yhteisöjen tuomioistuimet voivat valvoa päätöksen lainmukaisuutta ja antaa sille, jota asia koskee, riittävät tiedot siitä, onko päätös perusteltu vai liittykö päätökseen virhe, jonka perusteella sen lainmukaisuus voidaan riitauttaa. Tämä periaate on vahvistettu henkilöstösääntöjen 29 artiklan 2 kohdan osalta. Velvollisuus on täytetty silloin, kun riidanalainen toimi on tehty sellaisessa yhteydessä, jonka kyseinen virkamies tuntee ja jonka perusteella hän voi ymmärtää häntä koskevan toimen sisällön (106 kohta).

Viittaukset: asia 195/80, Michel v. parlamentti, 26.11.1981 (Kok. 1981, s. 2861, 22 kohta); yhdistetyt asiat C-116/88 ja C-149/88, Hecq v. komissio, 7.3.1990 (Kok. 1990, s. I-599, 26 ja 27 kohta); yhdistetyt asiat T-160/89 ja T-161/89, Kalavros v. yhteisöjen tuomioistuin, 13.12.1990 (Kok. 1990, s. II-871, 64 kohta); asia T-80/92, Turner v. komissio, 16.12.1993 (Kok. 1993, s. II-1465, 62 kohta).

Tapauksessa, jossa nimittävä viranomainen hylkää avointa virkaa koskevan hakemuksen, se on velvollinen perustelemaan ainakin asianomaisen henkilön tekemän valituksen hylkäämistä koskevan päätöksensä. Tällöin riittää, että perustelut perustuvat sellaisten laillisten edellytysten olemassaoloon, joiden noudattaminen on henkilöstösääntöjen mukaan menettelyn sääntöjenmukaisuuden edellytys. Yleisten ja pelkästään menettelytapoja koskevien perustelujen ei voida katsoa olevan riittäviä silloin, kun sitä yksilöllistä ja asiaankuuluvaa syytä, jonka perusteella hakija on hylätty, ei ole hänelle ilmoitettu. Koska esillä olevassa asiassa niitä perusteluja, joiden perusteella kantajan hakemus on hylätty, ei ole ilmoitettu kantajalle, niiden suppea esittäminen riidanalaisessa päätöksessä ei täytä perusteluvelvollisuutta. Kantaja on tältä osin valituksessaan ilmaissut selkeän toiveen saada tietoonsa hänen hakemuksensa hylkäämiseen johtaneet yksilölliset ja asiaankuuluvat syyt (107-109 kohta).

Viittaukset: em. asia Volger v. parlamentti, 36 kohta; asia T-108/92, Caló v. komissio, 24.2.1994 (Kok. H. 1994, s. II-213, 34 kohta); asia T-16/94, Benecos v. komissio, 17.5.1995 (Kok. H. 1995, s. II-335, 35 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioi kuitenkin, ettei kyse ole perustelujen täydellisestä puuttumisesta. Tältä osin on nimittäin huomioitava, että kantajan hakemus on hylätty menettelyn viimeisessä vaiheessa. Kantajan on siten täytynyt ymmärtää, että kyse on nimittävän viranomaisen harkintavaltaa käyttäen tekemästä valinnasta, joka on tehty soveltuvien hakijoiden luetteloon kuuluvien hakijoiden persoonallisuuden perusteella. Lisäksi koska kantajalle on parlamentin esittämillä selvityksillä annettu oikeudenkäynnin aikana tietoja häntä henkilökohtaisesti koskevista syistä, perustelujen riittämättömyyteen perustuva kanneperuste on siten rauennut (113-115 kohta).

Viittaukset: asia T-25/92, Vela Palacios v. TSK, 3.3.1993 (Kok. 1993, s. II-201, 27 kohta); em. asia Benecos v. komissio, 38 kohta.

Oikeudenkäyntikulut

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että huomioon ottaen se, että kanteen kohteena oleva päätös oli valituksen hylkäämisen yhteydessä perusteltu riittämättömästi ja että puute on korjattu vasta oikeudenkäynnissä, parlamentti on syytä velvoittaa korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikulut (119 kohta).

Ratkaisu:

1. Kanne hylätään.