On nimittäin olemassa yhteys yhtäältä komissiolle asetetun velvollisuuden, joka koskee oikeutetun intressin osoittamista kilpailusääntöjen rikkomisen toteamiseksi, ja toisaalta sen vanhentumisajan välillä, jota sovelletaan komission toimivaltaan määrätä sakkoja. Sakkojen määräämistä koskevaan komission toimivaltaan sovellettavan vanhentumisajan päättymisellä ei voi olla vaikutusta sillä olevaan implisiittiseen toimivaltaan todeta kilpailusääntöjen rikkominen. Kyseistä implisiittistä toimivaltaa tehdä kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista koskeva päätös vanhentumisajan päättymisen jälkeen voidaan kuitenkin käyttää ainoastaan sillä edellytyksellä, että komissio osoittaa, että sillä on oikeutettu intressi tehdä tällainen päätös.

Asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdasta, luettuna yhdessä tämän asetuksen valmisteluasiakirjojen valossa, seuraa, että komission tehtävänä on todeta oikeutettu intressi menneisyydessä tapahtuneen kilpailusääntöjen rikkomisen toteamiseksi, kun kyseinen rikkominen on päättynyt ja kun komissio ei määrää sakkoja.

Lissabonin sopimuksen voimaantulo, joka merkitsi perusoikeuskirjan sisällyttämistä unionin primaarioikeuteen, ei muuttanut olennaisesti oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden sisältöä, sellaisena kuin se ilmenee muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklasta ja sellaisena kuin se on unionin tasolla tunnustettu unionin yleiseksi oikeusperiaatteeksi. Nämä päätelmät voidaan ulottaa kuulluksi tulemisen oikeuteen ja laajemminkin kokonaisuudessaan puolustautumisoikeuksiin siltä osin kuin mainitut oikeudet tukevat osaltaan oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin toteutumisen varmistamista.

Unionin kilpailusääntöjen vastaisesti toteutettua määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä tarkasteltaessa on niin, että jos määräävä asema perustuu aikaisempaan lakisääteiseen monopoliin, tämä seikka on otettava huomioon. Televiestintäalan yritykselle toteuttamastaan väärinkäytöksestä määrätyn sakon oikeasuhteisuutta ja tarkemmin ottaen sakon perusmäärän kohtuullisuutta arvioitaessa on olennaista ottaa huomioon

— ensinnäkin se, että kyseisen yrityksen määräävä markkina‑asema perustuu aikaisempaan lakisääteiseen monopoliin

— toiseksi se, että toteutettu rikkominen koostuu lukuisista ilmeisistä, keskeytymättömistä ja tarkoituksellisista sen sääntelyjärjestelmän rikkomisista, jonka nojalla kyseisellä yrityksellä on huomattavaa markkinavoimaa omaavana toimijana velvollisuus myöntää vaihtoehtoisille operaattoreille eriytetty pääsy tilaajayhteyksiinsä sekä liitännäisiin palveluihin avoimin, kohtuullisin ja syrjimättömin perustein

— kolmanneksi se, että kyseinen yritys on tietoinen käyttäytymisensä sääntöjenvastaisuudesta sekä sääntelyn kannalta, koska sitä vastaan oli aloitettu menettelyjä ja koska sille oli määrätty kansallisen sääntelyviranomaisen päätöksillä, jotka pysytettiin kansallisten tuomioistuinten lopullisilla ratkaisuilla, seuraamuksia, että kilpailuoikeuden kannalta, jonka osalta sen menettelytavoilla pyrittiin estämään uusien tulijoiden pääsy asianomaisille tuotemarkkinoille tai viivästyttämään sitä, ja

— neljänneksi se, että tuotemarkkinat, joihin kyseisen yrityksen väärinkäytökset vaikuttivat ja jotka ovat laajuudeltaan huomattavat, sillä ne ulottuvat unionin yhden suurimman jäsenvaltion koko alueelle, ovat huomattavan tärkeät markkinat sekä taloudellisesta että sosiaalisesta näkökulmasta katsottuna, sillä laajakaistainen internetyhteys on yksi ratkaiseva tekijä tietoyhteiskunnan kehityksessä.

Tällaiset seikat ovat riittäviä sen katsomiseksi, että määräävän markkina‑aseman väärinkäyttöä, josta mainittua yritystä moititaan ja joka käsittää palvelujen tarjoamisesta kieltäytymisen, on pidettävä vakavana rikkomisena.

Tältä osin on niin, että kun yhtäältä se, ettei moititulle yritykselle voi olla epäselvää käyttäytymisensä sääntöjenvastaisuus, ja toisaalta tämän käyttäytymisen tahallisuus, sekä viimein se, että vakiintuneella operaattorilla on varsinainen monopoliasema laajakaistayhteyksien tukkumarkkinoilla ja hyvin vahva määräävä markkina‑asema vähittäismarkkinoilla, ovat käsillä, komissio voi perustellusti pitää tätä rikkomista selkeänä ja erityisen vakavana rikkomisena. Kun otetaan huomioon tämä rikkomisen erityinen vakavuus, komissio ei loukkaa suhteellisuusperiaatetta vahvistaessaan kyseiselle yritykselle määrätyn sakon perusmäärän määrittämisessä käytetyksi myynnin arvon osuudeksi 10 prosenttia asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 19–22 kohdan mukaisesti.

(ks. 177–183, 185 ja 186 kohta)