ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
57.

Tämä viimeinen kanneperuste on merkityksellinen. On todettu, että Coppens on osallistunut aktiivisesti kilpailunvastaiseen peitetarjousten järjestelmään, mistä komissio on esittänyt yhteensä 67 yksittäistä todistetta, joita Coppens ei ole kiistänyt. Näyttöä tätä pidemmälle menevästä Coppensin osallistumisesta kartellikokonaisuuteen ei kuitenkaan voitu esittää. Komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä eikä menettelyissä unionin tuomioistuimissa esittänyt mitään seikkoja, joiden perusteella Coppens olisi voinut tietää kartellikokonaisuuden muiden osapuolten lainvastaisesta käyttäytymisestä – lukuun ottamatta peitetarjouksia – tai kohtuudella ennakoida sen ja olisi ollut valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin. ( 36 ) Kun komissio kuitenkin katsoi Coppensin olevan vastuussa kartellikokonaisuuden osapuolena, se teki ilmeisen arviointivirheen.
36.

Pitää paikkansa, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tämä periaate, ”joka on puitepäätöksen 2002/584 rakenteen taustalla, tarkoittaa mainitun puitepäätöksen 1 artiklan 2 kohdan nojalla, että jäsenvaltiot ovat lähtökohtaisesti velvollisia panemaan eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöön”. ( 12 ) Huomautan kuitenkin, että vaikka vastavuoroisen tunnustamisen periaatteelle on annettu puitepäätöksessä merkittävä asema, kieltäytymisperusteet ovat unionin lainsäätäjän suunnitelmia. Ne on suunniteltu tyhjentäviksi, mikä on nimenomaan omiaan takaamaan, että pääsääntönä edelleen on, että eurooppalaiset pidätysmääräykset pannaan täytäntöön. Puitepäätöksen 2002/584 4 artiklan 6 alakohdalla pyritään erityisesti parantamaan etsityn henkilön mahdollisuuksia sopeutua uudelleen yhteiskuntaan hänen suoritettuaan rangaistuksensa. ( 13 ) On siten todettava, että vaikka vastavuoroisen tunnustamisen periaate, sellaisena kuin se on pantu täytäntöön puitepäätöksessä 2002/584, on tärkeä, unionin lainsäätäjä ei ole kuitenkaan suunnitellut sitä ehdottomaksi. Puitepäätöksen 2002/584 1 artiklan 3 kohdassa oleva viittaus perusoikeuksiin vahvistaa tämän, kuten olen todennut alustavissa huomautuksissa. Puitepäätöksen 4 artiklan 6 alakohta on siten selvä ilmaus unionin lainsäätäjän tahdosta, että toimivaltaisille oikeusviranomaisille on jätettävä tarvittaessa mahdollisuus sovitella kyseistä periaatetta, kun olemassa on myös niin perustavanlaatuinen turvattava intressi kuin sen onnistuminen, että tuomittu sopeutuu uudelleen yhteiskuntaan.
46.

Työnhakijoiden tilanne on erilainen. Vaikka on totta, että he eivät ole varsinaisesti taloudellisesti aktiivisia henkilöitä, on kiistatonta, että perustamissopimuksissa annetaan näille henkilöille samanlainen asema kuin henkilöille, jotka liikkuvat taloudellisin perustein, jo pelkästään sen vuoksi, että he hakevat työtä. Kuten jo korostin edellä tämän ratkaisuehdotuksen 30 kohdassa, oikeuskäytännössä on asiassa Collins annetusta tuomiosta lähtien ulotettu suoja, jota annettiin työnhakijoille, myös etuuksiin ja estetty siten se, että tätä ryhmää syrjittäisiin sellaisten etuuksien saamisessa, joiden tarkoituksena on edistää heidän sijoittumistaan työmarkkinoille.
7.

Pelikasinoiden mainostamista säännellään GSpG:n 56 §:llä. Tämän pykälän nykyversio on se, joka seuraa GSpG:n muuttamisesta 26.8.2008 annetusta laista (BGBl. I, 126/2008). Kyseinen muutos tehtiin komission vireille saattaman jäsenyysvelvoitteiden rikkomista koskevan menettelyn ( 2 ) jälkeen komission moitittua Itävaltaa GSpG:n 56 §:n aiemmasta versiosta, jossa kiellettiin ulkomaisten pelikasinoiden mainonta. GSpG:n 56 §:n nykyversion sanamuoto on seuraava: ”(1) Tämän lain mukaisten toimilupien ja lupien haltijat ovat velvollisia toimimaan vastuullisesti mainonnassaan. Tämän vastuullisuuden toteutumista valvoo ainoastaan Bundesminister für Finanzen, eikä vilpillistä kilpailua koskevan liittovaltion lain 1 §:ssä ja sitä seuraavissa pykälissä tarkoitettua kannetta voida nostaa. 1 momentin ensimmäinen virke ei ole siviilikoodeksin 1311 §:ssä tarkoitettu suojanormi. (2) Euroopan unionin tai Euroopan talousalueen jäsenvaltioissa olevat pelikasinot saavat Itävallassa mainostaa Euroopan unionin tai Euroopan talousalueen jäsenvaltioissa sijaitsevia toimipaikkoja 1 momentissa tarkoitettujen periaatteiden mukaisesti, kun pelikasinon pitäjä hankkii tätä varten luvan Bundesminister für Finanzenilta. Tällainen lupa on myönnettävä, jos pelikasinon pitäjä osoittaa Bundesminister für Finanzenille, että 1. pelikasinon pitämistä varten myönnetty toimilupa on 21 §:n mukainen ja sitä käytetään toimiluvan myöntäneessä maassa, joka on Euroopan unionin tai Euroopan talousalueen jäsenvaltio, ja 2. tämän Euroopan unionin tai Euroopan talousalueen jäsenvaltion pelaajien suojelua koskevat lain säännökset ovat vähintään Itävallan säännöksiä vastaavat. Jos mainonta ei täytä 1 momentin mukaisia edellytyksiä, Bundesminister für Finanzen voi kieltää mainonnan ulkomaisen pelikasinon pitäjältä.”
74.

Minusta vaikuttaa siltä, että kysymykseen on 56 artiklan 1 kohdan e alakohdan ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella vastattava myöntävästi. Salkunhoito on finanssialan palvelu. Mainitun 56 artiklan 1 kohdan e alakohdan sanamuoto on laaja, ja sen soveltamisalan ulkopuolelle jätetään nimenomaisesti vain tallelokeronvuokraus. Oikeuskäytännössä on säännönmukaisesti katsottu, ettei kuudennen direktiivin 9 artiklan 2 kohtaa (jonka viides luetelmakohta on identtinen arvonlisäverodirektiivin, sellaisena kuin sitä sovelletaan käsiteltävässä asiassa, 56 artiklan 1 kohdan e alakohdan kanssa) pidä soveltaa suppeasti. ( 36 ) Niinpä ei ole perustetta sulkea muita finanssialan palveluja kuin tallelokerovuokraus (jos se edes on finanssialan palvelu) sen soveltamisalan ulkopuolelle. Kuten komissio on esittänyt korostaessaan, että arvonlisäverodirektiivin itsenäisiä käsitteitä on tulkittava yksistään yhteisen arvonlisäverojärjestelmän asiayhteydessä, ei ole myöskään tarpeen etsiä tulkintaohjeita mistään muusta unionin säännöksestä tai määräyksestä, kuten kansallisen tuomioistuimen mainitsemasta direktiivistä 2004/39. ( 37 )
9.

Asetuksen N:o 1663/95 8 artiklassa noudatettavaa menettelyä kuvattiin seuraavasti: ”1. Jos komissio tutkimuksen perusteella katsoo, että menoja ei ole toteutettu yhteisön sääntöjen mukaisesti, se antaa kyseiselle jäsenvaltiolle tiedoksi tarkastustensa tulokset ja korjaustoimenpiteet, jotka on toteutettava edellä mainittujen sääntöjen noudattamisen varmistamiseksi tulevaisuudessa. Tiedonannossa on viitattava tähän asetukseen. Jäsenvaltion on annettava vastaus kahden kuukauden kuluessa, ja komissio voi muuttaa kantaansa vastaavasti. Perustelluissa tapauksissa komissio voi suostua tämän vastaukselle varatun määräajan pidentämiseen. Vastaukselle varatun määräajan päätyttyä komissio aloittaa kahdenväliset neuvottelut, ja molempien osapuolten on pyrittävä sopimukseen toteutettavista toimenpiteistä sekä rikkomisen vakavuuden arvioinnista ja Euroopan yhteisölle aiheutuneesta taloudellisesta haitasta. Näiden neuvottelujen sekä niiden määräaikojen päätyttyä, jotka komissio on asettanut jäsenvaltioita kuultuaan lisätietojen toimittamiselle kahdenvälisten neuvottelujen jälkeen, tai, jos jäsenvaltio ei hyväksy neuvottelukutsua komission asettamassa määräajassa, komissio antaa tämän määräajan päätyttyä päätelmänsä virallisesti tiedoksi jäsenvaltioille viitaten komission päätökseen 94/442/EY. Tiedonannossa on oltava arvio niistä menoista, jotka komissio aikoo ehdottaa jätettäviksi yhteisörahoituksen ulkopuolelle [asetuksen N:o 1258/1999 7 artiklan 4 kohdan] mukaisesti, sanotun kuitenkaan estämättä tämän kohdan neljännen alakohdan soveltamista. Jäsenvaltioiden on niin pian kuin mahdollista annettava komissiolle tiedoksi yhteisön sääntöjen noudattamisen varmistamiseksi toteutettavat korjaustoimenpiteet sekä niiden voimaantulopäivä. Komissio tekee tarvittaessa [asetuksen N:o 1258/1999 7 artiklan 4 kohdan] mukaisesti yhden tai useamman päätöksen niiden menojen, joita yhteisön sääntöjen noudattamatta jättäminen koskee, jättämisestä yhteisörahoituksen ulkopuolelle korjaustoimenpiteiden tosiasialliseen toteuttamispäivään asti. 2. [Asetuksen N:o 1258/1999 7 artiklan 4 kohdassa] tarkoitetut päätökset on tehtävä sen jälkeen, kun on tutkittu sovitteluelimen [päätöksen] 94/442/EY mukaisesti laatima kertomus. – –”
95.

Tässä yhteydessä vaikuttaa siltä, että kun kyseessä ovat toisiinsa läheisesti liittyvät toimenpiteet, kuten ilmoitus siitä, että tiettyä valtion toimenpidettä ollaan toteuttamassa, ja sen toteuttaminen (lähettämällä allekirjoitettu ja parafoitu sopimus), ( 56 ) joiden välillä on lisäksi vain noin kahden viikon ajallinen ero, pelkästään se, että etu toimenpiteen kohteelle koituu ensin mainitusta toimenpiteestä, kun puolestaan julkisten varojen sitominen liittyy jälkimmäiseen, ei sulje pois sitä, että näiden voidaan todeta liittyvän toisiinsa tuelle ominaisella tavalla. Olisi mielestäni liian formalistista sulkea pois tällaisen liittymän olemassaolo yksinomaan sillä perusteella, että kyseinen etu ei perustu suoraan toimenpiteeseen, joka saattaa sisältää julkisten varojen siirron, vaan pikemminkin valtion julkisuuteen välittämiin tietoihin, jotka koskevat kyseisen toimenpiteen välitöntä toteuttamista. Yleisemmällä tasolla tällaisen liittymän kiistäminen vaikuttaisi mielestäni siltä, että jätettäisiin huomiotta Ranskan valtion toimenpiteeseen liittynyt tosiasiallinen taloudellinen tilanne FT:n rahoituksen yhteydessä, koska on kiistatonta, että FT on yhtäältä kyennyt hankkimaan rahoituksen markkinoilta vain sen ansiosta, että valtio on toistuvasti antanut sen hyväksi tuki-ilmoituksia, ( 57 ) joihin kuuluu muun muassa 4.12.2002 annettu ilmoitus, ja että toisaalta valtion toteuttamat eri toimenpiteet, mukaan lukien se, että ERAP lähetti 20.12.2002 annetun osakaslainasopimusta koskevan tarjouksen, joka yksin on omiaan aiheuttamaan julkisten varojen sitomisen, kuuluivat samaan valtion FT:n tueksi omaksumaan strategiaan, jonka ”yhteisenä tarkoituksena ja seurauksena oli palauttaa rahoitusmarkkinoiden luottamus”, ( 58 ) jotta FT saisi rahoitusta edullisemmilla ehdoilla.
12.

Biosididirektiivin 16 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun kymmenvuotisen työohjelman toisesta vaiheesta ja asetuksen (EY) N:o 1896/2000 muuttamisesta 4.11.2003 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2032/2003 ( 5 ) 3 artiklassa viitataan kolmeen liitteeseen, jotka koskevat vanhoja tunnistettuja ja ilmoitettuja tehoaineita. Asetuksen N:o 2032/2003 liitteessä I on täydellinen luettelo tunnistetuista vanhoista tehoaineista. Liitteessä II on täydellinen luettelo vanhoista tehoaineista, joista komissio on hyväksynyt ainakin yhden ilmoituksen. Liite III sisältää luettelon vanhoista tehoaineista, jotka on tunnistettu mutta joista ei ole hyväksyttyä ilmoitusta eikä yksikään jäsenvaltio ole ilmaissut olevansa niistä kiinnostunut.
63.

En kuitenkaan pidä tätä riittävänä perusteena, jonka perusteella riidanalaisen säännöksen sinänsä on katsottava olevan ristiriidassa Italian sen velvollisuuden kanssa, jonka mukaan on varmistettava arvonlisäverojen tehokas kantaminen ja arvonlisäverojärjestelmän mukaisten verovelvollisten velvollisuuksien tehokas noudattaminen. Voidaan edellyttää kaikkien muunnetun asetuksen 3 §:n 2 bis momentin soveltamisalaan kuuluvien tilanteiden yhdenmukaista kohtelua ainakin siltä osin kuin ne koskevat arvonlisäveroa. Jos Corte di cassazionessa vireillä olevia valituksia kohdeltaisiin samalla tavalla kuin Commissione tributaria centralessa vireillä olevia valituksia aina, kun menettelyn kesto ylittää 10 vuoden määräajan, tämä ongelma voitaisiin ehkä poistaa. Sama voisi päteä myös, jos tällä hetkellä Corte di cassazionessa käsiteltäviin valituksiin sovellettava kohtelu laajennettaisiin koskemaan myös Commissione tributaria centralessa käsiteltäviä valituksia. En kuitenkaan usko, että unionin tuomioistuimen tehtävänä on lausua näkemystä kummastakaan tai mistään muustakaan toimintamallista tämän ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä. Tällaiset seikat eivät ole merkityksellisiä tarkasteltaessa kysymystä siitä, onko unionin lainsäädännön asianmukainen tulkinta esteenä riidanalaisen säännöksen kaltaiselle toimenpiteelle erikseen tarkasteltuna.
64.

Kaiken edellä esitetyn perusteella katson sen vuoksi, että direktiivin 2006/126 2 artiklan 1 kohtaa ja 11 artiklan 4 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion on kieltäydyttävä hyväksymästä ajokorttia, jonka toinen jäsenvaltio on myöntänyt henkilölle, jonka ajokortti on liikennejuopumuksen vuoksi otettu pois ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa, kun ajokortin myöntänyt jäsenvaltio ei ole tutkinut hänen soveltuvuuttaan kuljettajaksi saman direktiivin liitteessä III olevassa 14.1 kohdassa säädetyllä tavalla.
28.

Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa lopullisen asetuksen osittaista kumoamista koskevan kanteensa tueksi Brosmann Footwear ym. esittivät kahdeksan kanneperustetta. Kanneperusteina olivat ensinnäkin, että perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan b alakohtaa ja 9 artiklan 5 kohtaa on rikottu ja yhdenvertaisen kohtelun ja luottamuksensuojan periaatteita on loukattu; toiseksi, että perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan c alakohtaa ja 18 artiklaa on rikottu ja puolustautumisoikeuksia on loukattu; kolmanneksi, että on tehty ilmeinen arviointivirhe ja perusasetuksen 5 artiklan 4 kohtaa on rikottu; neljänneksi, että on tehty ilmeinen arviointivirhe ja perusasetuksen 3 artiklan 2 kohtaa ja EY 253 artiklaa on rikottu, sekä viidenneksi, että on tehty ilmeinen arviointivirhe ja perusasetuksen 3 artiklan 2 kohtaa on rikottu.
41.

Sen sijaan on selvää, että edellä mainitun oikeuskäytännön tavoite on toteutettava myös silloin, kun liiketoimintaa jo harjoitetaan tai kun se on aluillaan, sillä muutoin olisi vaarana, että veroa määrättäisiin tilanteissa, joita on vaikeaa sovittaa yhteen verotuksen neutraalisuuden periaatteen kanssa. Jos ”tuleva yhtiömies” maksaa arvonlisäveron sellaisten tavaroiden ja palvelujen toimittamisesta, joiden todellisena vastaanottajana on kyseistä omaisuutta hyödyntävä yhtiö, joko ”tulevalla yhtiömiehellä” tai yhtiöllä on oltava mahdollisuus vähentää välittömästi ostoihin sisältyvä arvonlisävero, kun se vyörytetään eteenpäin. On tärkeää, että tämä mahdollisuus on ”tulevan yhtiömiehen” tai yhtiön käytettävissä, ja näin on erityisesti silloin, kun toimittamisen ja yhtiön perustamisen välinen aika on lyhyt.
98.

Tätä päättelyä ei mielestäni kuitenkaan voida hyväksyä. Vaikka tämä seikka on hieman epäselvä asianosaisille, mielestäni Yhdistyneen kuningaskunnan velvollisuutena ei ole perustaa tilapäisiä toimia Eurooppa-kouluissa työskenteleville opettajille. Sen sijaan Yhdistyneen kuningaskunnan on annettava heille mahdollisuus hakea näitä toimia. Yhdistyneen kuningaskunnan on yleissopimuksen 12 artiklan 4 kohdan a alakohdan viimeisen virkkeen nojalla toisin sanoen varmistettava, että kyseiset opettajat saavat mahdollisuuden tulla arvioiduiksi STPCD:ssä edellytetyllä tavalla ja, erityisesti ET-toimeen pääsyn kannalta, että he voivat siirtonsa aikana tulla siirretyiksi ylempään urataulukkoon ja edetä siinä, jotta he voivat vastata sellaisen koululaitoksen, joka on päättänyt perustaa ET-toimen, julkaisemaan avointa tointa koskevaan ilmoitukseen samoin edellytyksin kuin siinä tapauksessa, että he olisivat edelleen Yhdistyneessä kuningaskunnassa toimivan koululaitoksen palveluksessa.
3.

Asiakysymyksestä on sitä vastoin täsmennettävä heti alkuun, että tällä kertaa on kyse kahdesta asetuksesta. Puolan tasavalta vaati ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostamassaan kanteessa kumoamaan 10.11.2003 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1972/2003, ( 4 ) sellaisena kuin se on muutettuna 10.2.2004 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 230/2004 ( 5 ) sekä 20.4.2004 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 735/2004. ( 6 ) Kuten jäljempänä todetaan, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jätti valituksenalaisessa tuomiossa kanteen tutkimatta siltä osin kuin se koski asetusta N:o 1972/2003. Sitä vastoin tuomioistuin otti kanteen tutkittavaksi siltä osin kuin se koski asetuksen N:o 1972/2003 muuttamisesta annettua asetusta N:o 735/2004.
46.

Mielestäni kanne on otettava tutkittavaksi ja sitä on tarkasteltava ainoastaan niiden direktiivin 2003/41 säännösten osalta, jotka on erikseen mainittu kanteessa. Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 38 artiklan 1 kohdan c alakohdasta ja oikeuskäytännöstä ( 11 ) nimittäin ilmenee, että kannekirjelmän vaatimukset on muotoiltava selvästi ja täsmällisesti, jottei yhteisöjen tuomioistuin lausuisi kanteen ulkopuolelta tai jättäisi lausumatta jostakin perusteesta.
61.

Näin ollen, siltä osin kuin asetuksessa N:o 2027/97 ei säädetä vahingonkorvauskanteiden nostamista koskevista määräajoista, kun on kyse vahingoista, jotka ovat aiheutuneet yhteisön lentoliikenteen harjoittajiin liittyen, on todettava yhteisöjen tuomioistuimen jäsenvaltioiden prosessiautonomiaa koskevan vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti, että periaatteessa kunkin jäsenvaltion sisäisessä oikeusjärjestyksessä on annettava asiaa koskevat menettelysäännöt. ( 19 )
14.

11.5.2006 annetun Sardinian alueen lain nro 4 ( 7 ) (jäljempänä myös alueellinen laki nro 4/2006), sellaisena kuin se on korvattuna vuonna 2007 annetulla lailla, ( 8 ) 4 §:ssä säädetään seuraavaa: ”(Matkailutarkoituksessa tapahtuvista ilma-alusten laskeutumisista ja huvialusten kiinnittymisistä kannettava alueellinen vero) 1. Matkailutarkoituksessa tapahtuvista ilma-alusten laskeutumisista ja huvialusten kiinnittymisistä kannetaan vuodesta 2006 lähtien alueellinen vero. 2. Vero kannetaan seuraavissa tapauksissa: a) meri- ja lentoliikenteestä annetun lain 743 §:ssä ja sitä seuraavissa pykälissä tarkoitettujen yleisilmailun ilma-alusten, joita käytetään yksityiseen matkustajaliikenteeseen, laskeutumisista alueen lentokentille 1.6.–30.9. välisenä aikana; b) huviveneilystä 18.7.2005 annetussa asetuksessa (decreto legislativo) nro 171 tarkoitettujen huvialusten tai muiden huviveneilyyn käytettävien, tämän asetuksen 3 §:n b kohdassa tarkoitettujen yhdenmukaistettujen EN/ISO/DIS 8666 -sääntöjen mukaisesti mitattujen, yli 14 metriä pitkien alusten kiinnittymisistä alueella sijaitseviin satamiin, maihinnousupaikkoihin ja kiinnityspaikkoihin sekä Sardinian rannikon aluevesillä sijaitseviin, laitteistoilla varustettuihin kiinnityspaikkoihin 1.6.–30.9. välisenä aikana. 3. Verovelvollinen on luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jonka verotuksellinen kotipaikka on alueen ulkopuolella ja joka harjoittaa toimintaa ilma-aluksella – – tarkoitetuin tavoin tai joka harjoittaa toimintaa huvialuksella – – tarkoitetuin tavoin. 4. Tämän pykälän 2 momentin a kohdan mukainen alueellinen vero maksetaan jokaisesta laskeutumisesta ja 2 momentin b kohdassa tarkoitettu vero maksetaan vuosittain. 5. Vero kannetaan seuraavasti: a) 150 euroa ilma-aluksista, jotka on tarkoitettu enintään neljän matkustajan kuljetukseen, b) 400 euroa ilma-aluksista, jotka on tarkoitettu 5-12 matkustajan kuljetukseen, c) 1000 euroa ilma-aluksista, jotka on tarkoitettu yli 12 matkustajan kuljetukseen, d) 1000 euroa aluksista, joiden pituus on 14–15,99 metriä, e) 2000 euroa aluksista, joiden pituus on 16–19,99 metriä, f) 3000 euroa aluksista, joiden pituus on 20–23,99 metriä, g) 5000 euroa aluksista, joiden pituus on 24–29,99 metriä, h) 10000 euroa aluksista, joiden pituus on 30–60 metriä, i) 15000 aluksista, joiden pituus on yli 60 metriä. Purjeveneistä, joissa on apumoottori, ja moottoripurjeveneistä kannetaan 50 prosenttia pienempi vero. 6. Verosta vapaita ovat a) alukset, jotka kiinnittyvät osallistuakseen urheilutapahtumiin, perinne- ja luokkaveneiden kokoontumisiin ja – myös muussa kuin kilpailutarkoituksessa järjestettäviin – purjehdustapahtumiin, joista järjestäjät ovat etukäteen ilmoittaneet merenkulkuviranomaiselle;– – b) huvialukset, jotka pysyvät koko vuoden alueen satamissa; c) huoltopysähdykset huollon edellyttämän ajan osalta. – – 7. Vero maksetaan a) 2 momentin a kohdassa tarkoitettujen ilma-alusten osalta laskeutumisen yhteydessä; b) 24 tunnin kuluessa huvialuksen saapumisesta Sardinian rannikon satamaan, maihinnousupaikkaan, kiinnittymispaikkaan tai -alueelle; – – määräyksessä määrättävällä tavalla. – –”
56.

Suhteellisuusperiaatteen mukaan toimenpiteellä ei saa ylittää sitä, mikä on tarkoituksenmukaista ja tarpeellista sillä lainmukaisesti tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi, koska on selvää, että kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten pakottava, eivätkä toimenpiteestä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden. ( 29 )
On kuitenkin muistutettava, että työntekijöiden vapaan liikkuvuuden tehokkuuden takaamiseksi EY 42 artiklassa määrätään sellaisen järjestelmän käyttöön ottamisesta, joka turvaa siirtotyöläisille sen, että ”[kaikki] kaudet, jotka eri maiden lainsäädännön mukaan otetaan huomioon oikeuden saamiseksi etuuteen ja sen säilyttämiseksi sekä etuuden määrän laskemiseksi, lasketaan yhteen”. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan asetuksen N:o 1408/71 kaikkia säännöksiä on tulkittava ottaen huomioon EY 42 artiklan tavoitteet, joihin kuuluu muun muassa vakuutus-, asumis- tai työskentelykausien yhteenlaskemisen avulla edesauttaa työntekijöiden vapaata liikkuvuutta. ( 12 ) Jos näitä tavoitteita ei ole voitu saavuttaa, yhteisöjen tuomioistuin ei ole epäröinyt todeta pätemättömiksi sellaisia asetuksen N:o 1408/71 säännöksiä, joilla on estetty sellaisten kausien huomioon ottaminen, joilta sosiaalietuuksia on maksettu toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, jäsenvaltion sosiaaliturvalainsäädännön mukaisen viitekauden pidentämiseksi. ( 13 ) Vaikka perustamissopimuksessa hyväksytään jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien eroavaisuudet ja tämän johdosta eroavaisuudet jäsenvaltioissa työskentelevien henkilöiden oikeuksissa, sillä tavoiteltua päämäärää ei kuitenkaan saavuteta, jos työntekijät menettävät heille tietyn jäsenvaltion lainsäädännössä tarjottuja sosiaaliturvaetuja sen seurauksena, että he käyttävät oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen. Tällainen seuraus voisi näet saada yhteisön työntekijän luopumaan käyttämästä oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, ja se muodostaisi näin ollen kyseistä vapautta koskevan rajoituksen. ( 14 ) Tämä tavoite merkitsee sitä, että siirtotyöläiset eivät saa menettää oikeuksiaan sosiaaliturvaetuuksiin ja että näiden etuuksien määrä ei saa vähentyä sen vuoksi, että he ovat käyttäneet heille perustamissopimuksessa myönnettyä oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen, ( 15 ) ja sitä, että vakuutus-, asumis- ja työskentelykausien yhteenlaskemista koskevan säännön tarkoituksena on sen varmistaminen, että perustamissopimuksessa taatun vapaata liikkuvuutta koskevan oikeuden käyttämisen seurauksena työntekijältä ei viedä oikeutta niihin sosiaaliturvaetuihin, joihin hän olisi ollut oikeutettu, jos hän olisi ollut koko uransa yhdessä ainoassa jäsenvaltiossa. ( 16 )
55.

Nimenomaisesti mainitussa tapauksessa, jossa tavaroihin on tehty muutoksia tai niitä on huononnettu, viitataan jo direktiivin 89/104 8 artiklan 2 kohdan yhteydessä ilmaistuun tavaramerkin haltijan antamaan takeeseen tavaran laadusta. Tae laadusta vaarantuu, jos merkkitavaroita muutetaan sen jälkeen, kun ne on laskettu liikkeelle. ( 17 ) Tavaramerkin haltijalla on näin ollen oltava oikeus vastustaa tavaramerkkinsä käyttöä, jos tavaroihin on tehty muutoksia.
87.

Koska nimittäin direktiivi 2000/78 on väline, jonka tarkoituksena on helpottaa ikään perustuvan syrjinnän kieltoa koskevan periaatteen soveltamista käytännössä ja erityisesti parantaa tämän periaatteen loukkaamisesta mahdollisesti kärsineiden työntekijöiden oikeusturvaa, se ei saa vaikuttaa mainitun periaatteen soveltamisalaan myöskään – eikä etenkään – jäsenvaltioille direktiivin täytäntöön panemiseksi myönnetyn määräajan päättymisen jälkeen. Tältä osin olisikin vaikea ajatella, että yhteisön oikeuden ensisijaisuudesta johtuvat seuraukset heikentyisivät direktiivin 2000/78 täytäntöönpanolle varatun määräajan päättymisen jälkeen. En varsinkaan voi hyväksyä, että yksityisten oikeussubjektien suojaaminen yhteisön oikeuden vastaiselta syrjinnältä heikentyisi tällaisen määräajan päättymisen jälkeen, koska kyseessä on säännös, jonka tarkoituksena on suojella heitä paremmin. Direktiiviin 2000/78 on siis mielestäni voitava vedota yksityisten oikeussubjektien välisessä oikeusriidassa yhteisön oikeuden vastaisen kansallisen säännöksen soveltamatta jättämiseksi.