Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2002/38, säännöksiä on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa verovelvolliselta evätään sille luovutetuista tavaroista maksettavan tai maksetun arvonlisäveron vähennysoikeus sillä perusteella, että laskun laati toimija, jota kyseisessä säännöstössä säädettyjen edellytysten nojalla on pidettävä toimijana, jota ei ole olemassa, ja että todellisen tavaroiden luovuttajan henkilöllisyyttä on mahdotonta selvittää, ellei osoiteta objektiivisten seikkojen perusteella ja ilman, että verovelvollisen edellytetään suorittavan sille kuulumattomia tarkastuksia, että kyseinen verovelvollinen tiesi tai sen olisi pitänyt tietää, että mainittu luovutus oli osa arvonlisäveropetosta, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava.

Edellytystä tavaroiden luovuttajan olemassaolosta tai tämän oikeudesta antaa laskuja ei nimittäin mainita kuudennen direktiivin 17 artiklan 2 kohdan a alakohdassa eikä 18 artiklan 1 kohdan a alakohdassa mainittujen vähennysoikeuden edellytysten joukossa.

Kuudennen direktiivin 17 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetään sen sijaan, että tavaroiden luovuttajan on oltava kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettu verovelvollinen.

Kuudennen direktiivin 4 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaan verovelvollisella tarkoitetaan jokaista, joka itsenäisesti harjoittaa tuottajan, kauppiaan tai palvelujen suorittajan toimintaa, riippumatta tämän toiminnan tarkoituksesta tai tuloksesta. Tällaisen taloudellisen toiminnan olemassaoloa ei aseta kyseenalaiseksi seikka, jonka mukaan rakennus, jossa laskun laatineen yhtiön kotipaikka sijaitsee, oli niin huonossa kunnossa, ettei siellä voitu harjoittaa liiketoimintaa, sillä tällainen toteamus ei sulje pois sitä, että tällaista toimintaa saatettiin harjoittaa muissa paikoissa kuin yhtiön kotipaikassa.

Samoin sen perusteella, että hallinnollisten menettelyjen yhteydessä on mahdotonta saada yhteyttä tähän yhtiöön tai henkilöön, joka on kaupparekisterissä merkitty sen johtajaksi, ei voida automaattisesti todeta, ettei taloudellista toimintaa harjoitettu kyseisten luovutusten ajankohtana, koska nämä yhteydenottoyritykset tapahtuivat ennen pääasiassa kyseessä olevia luovutuksia tai niiden jälkeen. Kuudennen direktiivin 4 artiklan 1 ja 2 kohdasta ei myöskään ilmene, että verovelvollisen asema riippuisi minkäänlaisesta hallintoviranomaisen myöntämästä hyväksynnästä tai luvasta liiketoiminnan harjoittamiseksi. Tämä asema ei voi myöskään riippua siitä, noudattaako verovelvollinen mainitun 22 artiklan 4 ja 5 kohtaan perustuvia velvollisuuksiaan tehdä veroilmoitus ja maksaa arvonlisävero. Verovelvollisen aseman tunnustamiselta ei sitä suuremmalla syyllä voida edellyttää tilinpäätöksen julkistamista tai polttoaineen myyntiluvan saamista, sillä kuudennessa direktiivissä ei ole säädetty näistä velvollisuuksista.

Lisäksi on niin, että koska jokaisesta tuotantoon tai jakeluun liittyvästä liiketoimesta kannetaan arvonlisävero, josta on vähennetty hinnan muodostavia eri kustannuksia välittömästi rasittavan arvonlisäveron määrä, sillä, onko tavaroiden luovuttaja maksanut näistä myynneistä maksettavan arvonlisäveron veroviranomaisille, ei ole merkitystä verovelvollisella ostoihin sisältyvän arvonlisäveron osalta olevan vähennysoikeuden kannalta.

Sen osalta, ettei liiketoimia suorittanut laskun laatinut yhtiö vaan toinen toimija, jota oli mahdotonta yksilöidä, minkä johdosta veroviranomaiset eivät voineet periä näihin liiketoimiin liittyvää veroa, on todettava, että mahdollisten veropetosten, veronkierron ja muiden väärinkäytösten torjuminen on päämäärä, joka on tunnustettu kuudennessa direktiivissä ja johon siinä rohkaistaan. Kansallisten viranomaisten ja tuomioistuinten tehtävänä on näin ollen evätä vähennysoikeus, jos asiassa voidaan objektiivisten seikkojen perusteella osoittaa, että vähennysoikeuteen vedotaan vilpillisesti tai sitä käytetään väärin. Jos näin on silloin, kun veropetokseen syyllistyy verovelvollinen itse, sama koskee myös verovelvollista, joka tiesi tai jonka olisi pitänyt tietää osallistuvansa hankinnallaan liiketoimeen, joka oli osa arvonlisäveropetosta, minkä osoittaminen kuuluu veroviranomaisen tehtäväksi.

Todettuaan laskun antajan syyllistyneen petokseen tai toimineen sääntöjenvastaisesti veroviranomaisen on osoitettava objektiivisten seikkojen perusteella ja ilman, että laskun saajan edellytetään suorittavan sille kuulumattomia tarkastuksia, että kyseinen laskun saaja tiesi tai sen olisi pitänyt tietää, että liiketoimi, johon vähennysoikeuden perusteeksi on vedottu, oli osa arvonlisäveropetosta, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava. Toimenpiteet, joihin ryhtymistä voidaan yksittäistapauksessa kohtuudella edellyttää verovelvolliselta, joka haluaa käyttää oikeuttaan vähentää arvonlisävero, varmuuden saamiseksi siitä, etteivät sen liiketoimet ole osa petosta, johon sitä luovutusketjussa edeltävä toimija syyllistyy, riippuvat olennaisella tavalla siitä, millaiset olosuhteet mainitussa tapauksessa vallitsevat.

Vaikka tällaisen verovelvollisen voidaan edellyttää silloin, kun sillä on hallussaan tietoja, joiden nojalla voidaan epäillä sääntöjenvastaisuuksien tai petoksen olemassaoloa, ottavan selvää toimijasta, jolta se aikoo ostaa tavaroita tai palveluja, varmistuakseen tämän luotettavuudesta, veroviranomainen ei voi kuitenkaan yleisesti edellyttää, että kyseinen verovelvollinen yhtäältä selvittää sen, että niitä tavaroita ja palveluja, joiden nojalla tämän oikeuden käyttöä on vaadittu, koskevan laskun antajalla oli hallussaan kyseessä olevat tavarat, että sillä oli valmiudet toimittaa ne ja että se on noudattanut arvonlisäveron ilmoitus- ja maksuvelvollisuuksiaan, varmistuakseen siitä, etteivät luovutusketjussa sitä edeltävät toimijat ole toimineet sääntöjenvastaisesti tai syyllistyneet petokseen, tai että verovelvollisella toisaalta olisi kyseisiä seikkoja koskevia asiakirjoja.

(ks. 33–37, 39, 45–48 ja 50–53 kohta sekä tuomiolauselma)