Aluksi on todettava ensinnäkin, että kaikki pääasioissa kyseessä olevat tilanteet liittyvät siihen, että toimivaltainen kansallinen viranomainen on kieltäytynyt ottamasta huomioon kolmannen maan kansalaisen, joka on Belgian kansalaisen perheenjäsen, viimeksi mainitun jälkeläisenä, vanhempana tai laillisena asuinkumppanina Belgiassa perheenyhdistämistä varten jättämää oleskelua koskevaa hakemusta sillä perusteella, että mainitun kolmannen maan kansalaisen osalta on tehty päätös maahantulokiellosta. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että pääasian kantajien on kansallisen oikeuden mukaan lähtökohtaisesti haettava ensin heitä koskevan maahantulokiellon kumoamista tai lykkäämistä lähtömaassaan ennen kuin he voivat jättää pätevästi oleskelua koskevan hakemuksen perheenyhdistämistä varten.

SEUT 20 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion käytännölle, jossa tällaista hakemusta ei oteta huomioon pelkästään tästä syystä tutkimatta, onko kyseisen unionin kansalaisen ja mainitun kolmannen maan kansalaisen välillä sellainen riippuvuussuhde, että jos viimeksi mainitulle ei myönnetä johdettua oleskeluoikeutta, mainittu unionin kansalainen joutuisi tosiasiallisesti poistumaan koko unionin alueelta eikä hän siis voisi tosiasiassa käyttää pääosaa niistä oikeuksista, jotka hänellä on asemansa perusteella.

Olisi näet SEUT 20 artiklalla tavoitellun päämäärän vastaista pakottaa kolmannen maan kansalainen lähtemään toistaiseksi unionin alueelta, jotta hän saa hänelle määrätyn kyseiselle alueelle tuloa koskevan kiellon kumotuksi tai lykätyksi, tarkastamatta ensin, onko niin, ettei mainitun kolmannen maan kansalaisen ja unionin kansalaisen, joka on hänen perheenjäsenensä, välillä ole sellaista riippuvuussuhdetta, että se pakottaisi unionin kansalaisen matkustamaan kolmannen maan kansalaisen mukana tämän lähtömaahan, vaikka mainitulla kolmannen maan kansalaisella olisi juuri kyseisen riippuvuussuhteen vuoksi lähtökohtaisesti katsottava olevan SEUT 20 artiklan nojalla johdettu oleskeluoikeus.

Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin on jo todennut, että on olemassa hyvin erityislaatuisia tilanteita, joissa oleskeluoikeus on siitä huolimatta, ettei kolmansien maiden kansalaisten oleskeluoikeuteen liittyvää toissijaista oikeutta ole sovellettava eikä kyseinen unionin kansalainen ole käyttänyt liikkumisvapauttaan, kuitenkin myönnettävä kolmannen maan kansalaiselle, joka on kyseisen unionin kansalaisen perheenjäsen, koska unionin kansalaisuuden tehokas vaikutus jätettäisiin ottamatta huomioon, jos tällaisen oikeuden epäämisen seurauksena kyseinen unionin kansalainen tosiasiassa joutuisi lähtemään koko unionin alueelta eikä hän siis tosiasiassa voisi käyttää pääosaa oikeuksista, jotka hänellä on kyseisen aseman perusteella (ks. vastaavasti tuomio 8.3.2011, Ruiz Zambrano, C-34/09, EU:C:2011:124, 43 ja 44 kohta ja tuomio 10.5.2017, Chavez-Vilchez ym., C-133/15, EU:C:2017:354, 63 kohta). Se, että kolmannen maan kansalaiselle ei myönnetä oleskeluoikeutta, on kuitenkin omiaan asettamaan kyseenalaiseksi unionin kansalaisuuden tehokkaan vaikutuksen vain silloin, kun kyseisen kolmannen maan kansalaisen ja unionin kansalaisen, joka on hänen perheenjäsenensä, välillä on sellainen riippuvuussuhde, että se johtaisi siihen, että unionin kansalaisen on tosiasiassa pakko matkustaa kyseessä olevan kolmannen maan kansalaisen mukana ja lähteä koko unionin alueelta (ks. vastaavasti tuomio 15.11.2011, Dereci ym., C-256/11, EU:C:2011:734, 65–67 kohta; tuomio 6.12.2012, O ym., C-356/11 ja C-357/11, EU:C:2012:776, 56 kohta ja tuomio 10.5.2017, Chavez-Vilchez ym., C-133/15, EU:C:2017:354, 69 kohta).

(ks. 39, 51, 52, 58 ja 62 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)