ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Asia C‑589/12

Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

vastaan

GMAC UK plc

(Upper Tribunalin (Tax and Chancery Chamber) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Arvonlisävero — Kuudes direktiivi 77/388/ETY — 11 artiklan C kohdan 1 kohdan ensimmäinen alakohta — Välitön oikeusvaikutus — Veron perusteen alentuminen — Kaksi liiketointa, joiden kohteena ovat samat tavarat — Tavaroiden luovutus — Osamaksulla myydyt autot, jotka on otettu takaisin ja myyty edelleen huutokaupassa — Oikeuden väärinkäyttö”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 3.9.2014

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Veron peruste – Maksun täyden tai osittaisen laiminlyönnin vuoksi veron perusteeseen tehtävä alennus – Moottoriajoneuvoa koskevan osamaksusopimuksen purkaminen ja ajoneuvon tästä johtuva jälleenmyynti – Jäsenvaltion menettelyä, kun se kieltää verovelvollista vetoamasta direktiivin välittömään oikeusvaikutukseen tällaisen alennuksen osalta, ei voida hyväksyä – Edellytykset

(Neuvoston direktiivin 77/388/ETY 11 artiklan C kohdan 1 alakohdan ensimmäinen alakohta)

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 11 artiklan C kohdan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, että kun moottoriajoneuvoa koskeva osamaksusopimus puretaan ja kun kyseinen ajoneuvo tämän vuoksi jälleenmyydään, jäsenvaltio ei pääasiassa esillä olevien kaltaisissa olosuhteissa voi kieltää verovelvollista tietyn liiketoimen osalta vetoamasta kyseisen säännöksen välittömään oikeusvaikutukseen sillä perusteella, että kyseinen verovelvollinen voi vedota kansallisen oikeuden säännöksiin samoihin tavaroihin liittyvän toisen liiketoimen osalta ja että näiden säännösten yhtäaikaisella soveltamisella päädyttäisiin kokonaisuutena tarkasteltuna sellaiseen verotustulokseen, johon kansallisen lainsäädännön säännösten tai kuudennen direktiivin 77/388 säännösten soveltaminen erikseen näihin liiketoimiin ei johtaisi ja johon sen ei olisi tarkoituskaan johtaa.

Kuudennen direktiivin 11 artiklan C kohdan 1 kohdan ensimmäisellä alakohdalla on näet välitön oikeusvaikutus, joten vastaus siihen, voiko verovelvollinen tavaran osamaksusopimuksen nojalla luovutettuaan vedota oikeuteen saada veron peruste alennetuksi kyseisessä säännöksessä säädetyin tavoin, riippuu siitä, että sen asiakkaat eivät täysin tai osittain noudata kyseiseen sopimukseen perustuvaa maksuvelvollisuuttaan.

Näin ollen silloin, kun kyse on maksun täydestä tai osittaisesta laiminlyönnistä, ajoneuvoa koskevaan osamaksusopimukseen nojautuvan veron perusteen määrä on sovitettava verovelvollisen tämän saman sopimuksen nojalla todellisuudessa saaman vastikkeen mukaiseksi. Verovelvollisen saama vastike, jonka kolmas henkilö maksaa toisen liiketoimen yhteydessä – tässä tapauksessa osamaksuvelalliselta takaisin otetun ajoneuvon myynnistä huutokaupassa – ei vaikuta päätelmään, jonka mukaan kyseinen verovelvollinen voi vedota kuudennen direktiivin 11 artiklan C kohdan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan välittömään oikeusvaikutukseen osamaksusopimuksen osalta.

(ks. 36, 42 ja 49 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettely – Direktiivi 2004/18 – Tarjouskilpailun ratkaiseminen – Hankintamenettelystä pois sulkemisen syyt – Jäsenvaltioiden harkintavalta – Sosiaaliturvamaksujen maksamista koskevien velvollisuuksien laiminlyönti – Hyväksyttävyys – Edellytykset

(SEUT 49 ja 56 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18 45 artiklan 2 kohta)

Tiivistelmä

SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa sekä suhteellisuusperiaatetta on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sellaiselle kansalliselle säännöstölle, jolla velvoitetaan sellaisten julkisten rakennusurakoiden hankintamenettelyissä, joiden arvo alittaa julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella N:o 1177/2009, 7 artiklan c alakohdassa määritellyn kynnyksen, hankintaviranomaiset sulkemaan pois tällaisista hankintamenettelyistä tarjoajan, joka on vastuussa sosiaaliturvamaksujen maksamista koskevan velvollisuuden rikkomisesta, jos erääntyneiden summien ja maksettujen summien välinen ero on samalla sekä yli 100 euroa että yli 5 prosenttia erääntyneistä summista.

Vaikka tällainen kansallinen säännös, joka voi estää tarjoajien osallistumisen julkiseen hankintamenettelyyn, johon liittyy selvä rajat ylittävä intressi, muodostaa SEUT 49 ja SEUT 56 artiklassa tarkoitetun rajoituksen, se voi kuitenkin olla perusteltu siltä osin kuin sillä pyritään yleisen edun mukaiseen hyväksyttävään tavoitteeseen ja siltä osin kuin se on suhteellisuusperiaatteen mukainen. Tällaista legitiimin päämäärän saavuttamista edesauttaa sen ilmoittaminen, ettei talouden toimija noudata luotettavasti, huolellisesti ja tunnollisesti lakisääteisiä ja sosiaalisia velvollisuuksiaan. Tällainen viittaus on suhteellisuusperiaatteen mukainen, koska kyseessä olevassa kansallisessa säännöstössä määritellyn kaltainen täsmällinen kynnys julkisten hankintasopimusten tekomenettelyihin osallistumisesta pois sulkemiselle perustuu objektiivisiin arviointiperusteisiin, jotka eivät ole syrjiviä ja jotka ovat etukäteen tiedossa. Näillä kriteereillä taataan paitsi tarjoajien yhdenvertainen kohtelu myös oikeusvarmuus, jonka noudattaminen on edellytys rajoittavan toimenpiteen oikeasuhteisuudelle.

Mainitun pois sulkemiskynnyksen tason osalta direktiivin 2004/18 45 artiklan 2 kohdan tavoitteena ei ole siinä mainittujen poissulkemista koskevien syiden yhdenmukainen soveltaminen ja siinä annetaan jäsenvaltioille oikeus keventää kyseisessä säännöksessä säädettyjä perusteita tai tehdä niistä joustavampia. Direktiivin 2004/18 45 artiklan 2 kohdan e alakohta mahdollistaa sen, että jäsenvaltiot voivat sulkea pois hankintamenettelystä talouden toimijan, joka ei ole noudattanut sosiaaliturvamaksujen maksamisvelvollisuuttaan, ilman että siinä olisi säädetty mistään maksuviivästysten vähimmäismäärästä.

(ks. 30–37, 39 ja 41 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä annetussa asetuksessa N:o 1782/2003 säädettyjen täydentävien ehtojen, tuen mukauttamisen ja yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annettua asetusta N:o 796/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 972/2007, on tulkittava siten, että silloin, kun tietokoneen avulla tehtäviä ristiintarkastuksia, joilla pyritään varmistamaan viljelijän tilatukihakemuksessa ilmoitettujen lohkojen tukikelpoisuus, täydennetään sen takia, että käynnissä on viljelylohkojen tunnistusjärjestelmän päivitys, tuoreiden ilmakuvien perusteella tehtävällä tarkastuksella, joka johtaa viljelijän ilmoituksessa olevien epäselvyyksien havaitsemiseen, toimivaltainen viranomainen ei ole velvollinen tekemään tarkastusta paikalla, vaan sillä on kyseisen asetuksen 24 artiklan 2 kohdan mukaan harkintavaltaa tämän takia toteutettavien toimenpiteiden suhteen. Mainittu viranomainen ei varsinkaan ole velvollinen mittaamaan kyseisiä lohkoja paikalla, jos sillä ei ole mitään epäilyksiä niiden mittaustulosten suhteen, jotka se on saanut käytössään olevien ilmakuvien perusteella.

(ks. 63 kohta ja tuomiolauselma)
3.

Kumoamiskanne — Oikeussuojan tarve — Oikeussuojan tarpeen arvioiminen kanteen nostamisajankohtana — Kantajaan kohdistuvia rajoittavia toimenpiteitä koskeva kanne — Riidanalaisen toimen kumoaminen käsittelyn aikana — Ilmoitusta siitä, että lausunnon antaminen asiassa raukeaa, ei voida hyväksyä — Riidanalaisen toimen lainvastaiseksi toteamista koskevan kantajan intressin pysyttäminen (SEUT 263 ja SEUT 266 artikla; neuvoston asetus N:o 881/2002, sellaisena kuin se on muutettuna komission asetuksella N:o 954/2009; komission asetus N:o 1081/2011) (ks. 59, 63, 68–70, 76, 77 ja 79 kohta)
Asia C‑515/12

”4finance” UAB

vastaan

Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba ja Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos

(Lietuvos vyriausiasis administracinis teismasin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Direktiivi 2005/29/EY — Sopimattomat kaupalliset menettelyt — Pyramidimyyntijärjestelmä — Kuluttajien ennen korvauksen saamista mahdollisesti tekemän suorituksen merkitys — Käsitteen ”suoritus” tulkinta”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 3.4.2014

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen — Sopimattomat elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien väliset kaupalliset menettelyt — Direktiivi 2005/29 — Sopimaton kaupallinen menettely — Käsite — Pyramidimyyntijärjestelmä — Direktiivin soveltamisalaan kuulumisen edellytykset — Kielelliset eroavuudet

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/29 liitteessä I oleva 14 kohta)

Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla annetun direktiivin 2005/29 liitteessä I olevaa 14 kohtaa on tulkittava siten, että ”pyramidimyyntijärjestelmä” on kaikissa olosuhteissa sopimaton kaupallinen menettely vain silloin, kun tällainen järjestelmä edellyttää kuluttajalta minkä tahansa suuruista taloudellista suoritusta, jonka vastineena kuluttajalla on mahdollisuus saada korvausta etupäässä muiden kuluttajien värväämisestä järjestelmään eikä tuotteiden myynnistä tai kulutuksesta.

Luokittelu direktiivin 2005/29 liitteessä I olevassa 14 kohdassa tarkoitetuksi ”pyramidimyyntijärjestelmäksi” edellyttää nimittäin, että tällaiseen järjestelmään liittyjät tekevät taloudellisen suorituksen, mutta direktiivissä ei säädetä mistään tällaisen suorituksen vähimmäismäärästä. Lisäksi mainitun direktiivin johdanto-osan 17 perustelukappaleessa mainittua tavoitetta lisätä oikeusvarmuutta nimeämällä sopimattomat kaupalliset menettelyt ei saavuteta, jos jäsenvaltiot voisivat päättää, mitkä määrät voidaan katsoa taloudellisiksi suorituksiksi.

Lisäksi luokittelu liitteessä I olevassa 14 kohdassa tarkoitetuksi ”pyramidimyyntijärjestelmäksi” edellyttää, että maksettujen suoritusten ja korvausten, jotka voidaan saada, välillä on yhteys. Mainitussa liitteessä I olevan 14 kohdan sanamuodosta nimittäin johtuu, että kuluttajan saaman korvauksen pitää riippua etupäässä maksetuista suorituksista.

Käytäntö, joka ei vastaa edellä mainitussa liitteessä I olevia määritelmiä, voidaan kuitenkin aina kieltää tapauskohtaisen arvioinnin jälkeen direktiivin 2005/20 5–9 artiklassa mainittujen perusteiden mukaisesti.

(ks. 23, 26–28, 31 ja 34 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhtiömuodoltaan tietynlaisten yhtiöiden tilinpäätöksistä perustamissopimuksen 54 artiklan 3 kohdan g alakohdan nojalla annetun neljännen direktiivin 78/660 57 artiklaa on tulkittava niin, että se on esteenä sellaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jossa mainitun jäsenvaltion lainsäädännön alainen tytäryritys vapautetaan tilinpäätösten sisältöä, tilintarkastusta ja julkistamista koskevien kyseisen direktiivin säännösten soveltamisesta vain, jos myös emoyritys on mainitun valtion lainsäädännön alainen.

Kun direktiivin 78/660 57 artiklan a alakohdassa on käytetty sanoja ”jonkin jäsenvaltion lainsäädännön alainen”, siinä on nimittäin ilmoitettu yksiselitteisesti, että sovellettaessa mainitussa artiklassa säädettyä poikkeusta emoyritys voi olla minkä hyvänsä Euroopan unionin jäsenvaltion lainsäädännön alainen eikä ainoastaan sen tytäryrityksen jäsenvaltion lainsäädännön alainen, joka haluaa vedota mainittuun poikkeukseen. Mainittujen sanojen tämän tulkinnan vahvistaa myös se, että toisin kuin kyseisessä emoyritystä koskevassa ilmaisussa, kyseisen artiklan johdantolauseessa todetaan, että jäsenvaltion ei tarvitse soveltaa mainittuja säännöksiä ”tämän jäsenvaltion lainsäädännön alaisiin” tytäryrityksiin.

Silloin kun jäsenvaltio on valinnut mainitun poikkeuksen soveltamisen, se ei voi kohdella kyseisen poikkeuksen soveltamisedellytysten osalta eri tavalla mainittuun valtioon sijoittautuneita emoyrityksiä ja johonkin toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneita emoyrityksiä.

(ks. 25–27 ja 30 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 49 artiklaa ei ole mahdollista soveltaa toimintoihin, jotka eivät liity mitenkään unionin oikeudessa tarkoitettuihin tilanteisiin ja joihin liittyvät kaikki merkitykselliset seikat rajoittuvat yhden ainoan jäsenvaltion alueelle. Kun oikeudenkäynti on luonteeltaan paikallinen ja kaikki tosiseikat sijoittuvat yhden ainoan jäsenvaltion alueelle, ei voida olettaa, että kyseisillä säännöstöillä on rajat ylittäviä vaikutuksia. Vastaus unionin oikeuden perustavaa laatua olevia vapauksia koskeviin kysymyksiin voi kuitenkin täysin jäsenvaltion sisäisessäkin tilanteessa olla ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle hyödyllinen erityisesti tilanteessa, jossa sillä on kansallisen oikeuden nojalla velvollisuus myöntää omille kansalaisilleen samat oikeudet kuin jonkin muun jäsenvaltion kansalaisella olisi unionin oikeuden perusteella samanlaisessa tilanteessa.

Tilanne, jossa kantajat, joilla on kunnan myöntämä autonvuokrausta kuljettajineen koskevan toiminnan harjoittamista koskeva lupa, näyttävät kuitenkin vaativan pääsyä toisen kunnan alueelle erilaisin edellytyksin kuin niihin sovelletaan nykyisin, eivät voidakseen harjoittaa mainittua toimintaa kiinteästi ja pysyvästi tältä alueelta käsin vaan voidakseen harjoittaa sitä satunnaisesti ja muilta alueilta käsin, ei koske sijoittautumisvapautta vaan ensi näkemältä palvelujen tarjoamisen vapautta. SEUT 58 artiklan nojalla palvelujen tarjoamisen vapaus liikennealalla ei kuitenkaan kuulu SEUT 56 artiklan soveltamisalaan vaan siitä määrätään EUT-sopimuksen kolmannen osan VI osastossa, joka koskee yhteistä liikennepolitiikkaa. Lisäksi on niin, että autonvuokrausta kuljettajineen koskevat toiminnat eivät pääsääntöisesti kuulu SEUT 91 artiklan 1 kohdan perusteella liikennepalvelujen vapauttamiseksi annettujen määräysten soveltamisalaan. Tästä seuraa, että mahdollisella SEUT 49 artiklan tulkinnalla ei ole mitään yhteyttä asian tosiseikkoihin tai kohteeseen.

(ks. 36–44 kohta ja tuomiolauselma)
SEUT 263 artiklan neljännen kohdan viimeisessä osassa tarkoitettua käsitettä sääntelytoimi, joka ei edellytä täytäntöönpanotoimenpiteitä, on tulkittava sen kyseisen määräyksen tavoitteen valossa, jona on – kuten määräyksen syntyhistoriasta ilmenee – välttää se, että yksityisen olisi rikottava lakia voidakseen saattaa asiansa tuomioistuimen käsiteltäväksi. Kun sääntelytoimella on välittömiä vaikutuksia luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön oikeusasemaan eikä täytäntöönpanotoimenpiteitä tarvita, kyseinen henkilö voisi jäädä ilman tehokasta tuomioistuimen tarjoamaa oikeussuojaa, jos sillä ei olisi suoraa oikeussuojakeinoa unionin tuomioistuimissa edellä mainitun sääntelytoimen laillisuuden kyseenalaistamiseksi.

Tässä yhteydessä on täsmennettävä ensinnäkin, että kun sääntelytoimi edellyttää täytäntöönpanotoimenpiteitä, unionin oikeusjärjestyksen kunnioittamista koskeva tuomioistuinvalvonta varmistetaan riippumatta siitä, ovatko mainitut toimenpiteet unionin vai jäsenvaltioiden toteuttamia. Luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä, jotka eivät voi SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitettujen tutkittavaksi ottamisen edellytysten vuoksi riitauttaa unionin sääntelytoimea suoraan unionin tuomioistuimissa, suojellaan siltä, että niihin sovelletaan tällaista toimea, antamalla niille mahdollisuus riitauttaa tällaisen toimen edellyttämät täytäntöönpanotoimenpiteet. Jos mainittujen toimien täytäntöönpano kuuluu unionin toimielimille, elimille tai laitoksille, kyseiset luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt voivat nostaa unionin tuomioistuimissa suoran kanteen soveltamistoimista SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetuin edellytyksin ja vedota kyseisen kanteen tueksi SEUT 277 artiklan nojalla kyseessä olevan perustoimen lainvastaisuuteen. Jos tuo täytäntöönpano kuuluu jäsenvaltioille, nämä henkilöt voivat vedota kyseisen perustoimen pätemättömyyteen kansallisissa tuomioistuimissa ja saada nämä esittämään SEUT 267 artiklan mukaisesti unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksiä.

Kun toiseksi arvioidaan sitä, edellyttääkö sääntelytoimi täytäntöönpanotoimenpiteitä, on kiinnitettävä huomiota sen henkilön asemaan, joka vetoaa kanneoikeuteen SEUT 263 artiklan neljännen kohdan viimeisen osan perusteella. On siis merkityksetöntä, edellyttääkö kyseessä oleva toimi täytäntöönpanotoimenpiteitä muihin yksityisiin nähden.

Jotta kolmanneksi voidaan tarkastaa, edellyttääkö riidanalainen toimi täytäntöönpanotoimenpiteitä, on käytettävä perustana yksinomaan kanteen kohdetta, ja siinä tapauksessa, että kantaja vaatii ainoastaan toimen osittaista kumoamista, on tarvittaessa otettava huomioon pelkästään ne täytäntöönpanotoimenpiteet, joita toimen kyseinen osa mahdollisesti edellyttää.

(ks. 27–31 ja 56–58 kohta)
Kuten direktiivin 2003/4 johdanto-osan viidennessä perustelukappaleessa vahvistetaan, kyseisen direktiivin antaessaan unionin lainsäätäjän tarkoituksena oli yhteisön yleissopimukseen liittymistä varten varmistaa unionin oikeuden yhteensoveltuvuus sen kanssa säätämällä yleisestä järjestelmästä, jonka tarkoituksena on varmistaa, että kaikilla jäsenvaltioiden luonnollisilla henkilöillä ja oikeushenkilöillä on oikeus saada viranomaisten omassa tai viranomaisia varten toisen hallussa olevaa ympäristötietoa tarvitsematta ilmoittaa, että asia koskee näiden etua.

Ympäristötiedon julkisesta saatavuudesta ja direktiivin 90/313 kumoamisesta annettua direktiiviä 2003/4 tulkittaessa on otettava huomioon tiedon saantia, yleisön osallistumisoikeutta päätöksentekoon sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeutta ympäristöasioissa koskevan Århusin yleissopimuksen, joka kyseisellä direktiivillä on tarkoitus saattaa osaksi unionin oikeutta, sanamuoto ja tarkoitus.

Yksiköt, jotka ovat organisatorisesti hallintoviranomaisia eli viranomaisia, jotka ovat osa julkishallintoa tai joilla on valtion täytäntöönpanovaltaa millä tahansa tasolla, ovat ympäristötiedon julkisesta saatavuudesta ja direktiivin 90/313 kumoamisesta annetun direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdan a alakohdassa tarkoitettuja viranomaisia. Tähän luokkaan kuuluvat kaikki julkisoikeudelliset oikeushenkilöt, jotka valtio on perustanut ja jotka ainoastaan valtio voi päättää purkaa.

Vesiyhtiöiden kaltaiset yritykset, jotka tarjoavat ympäristöön liittyviä julkisia palveluja, ovat ympäristötiedon julkisesta saatavuudesta ja direktiivin 90/313 kumoamisesta annetun direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdan a tai b alakohdassa tarkoitetun elimen tai henkilön valvonnassa, jolloin niitä on pidettävä kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 alakohdan c alakohdan nojalla viranomaisina, jos kyseiset yritykset eivät määrittele tosiasiallisesti itsenäisesti tapaa, jolla ne tarjoavat kyseisiä palveluja, koska kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 alakohdan a tai b alakohdan soveltamisalaan kuuluva viranomainen voi vaikuttaa ratkaisevasti kyseisten yritysten toimintaan ympäristön alalla.

Pelkästään se, että yksikkö on kaupallinen yhtiö, joka on kyseisen alan erityisen sääntelyjärjestelmän alainen, ei voi sulkea pois sitä, että kyse on direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdan c alakohdassa tarkoitetusta valvonnasta, kun kyseisestä järjestelmästä voi seurata, että yksikkö ei ole tosiasiallisesti itsenäinen valtioon nähden, vaikka valtio ei voi enää kyseisen alan yksityistämisen seurauksena määrätä sen päivittäisestä liikkeenjohdosta.

(ks. 68, 70, 71 ja 73 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Unionin toimivaltajärjestelmässä toimen oikeudellisen perustan valinnan on perustuttava sellaisiin objektiivisiin seikkoihin, jotka voivat olla tuomioistuimen suorittaman valvonnan kohteena ja joihin kuuluvat toimen tarkoitus ja sisältö. Jos kyseessä olevaa toimea tarkasteltaessa ilmenee, että sillä on kaksi eri tarkoitusta tai että siinä on kahdenlaisia tekijöitä, ja jos toinen näistä on yksilöitävissä toimen pääasialliseksi tai määrääväksi tarkoitukseksi tai tekijäksi, kun taas toinen on ainoastaan liitännäinen, on käytettävä yhtä oikeudellista perustaa, toisin sanoen sitä, jota toimen pääasiallinen tai määräävä tarkoitus tai tekijä edellyttää.

Tässä yhteydessä on niin, että ehdolliseen pääsyyn perustuvien ja ehdollisen pääsyn sisältävien palvelujen oikeussuojaa koskevan eurooppalaisen yleissopimuksen allekirjoittamisesta unionin puolesta annetun päätöksen 2011/853 pääasiallinen tarkoitus, jolla on erityinen yhteys yhteiseen kauppapolitiikkaan, edellyttää, että päätöksen antamisessa käytetään oikeusperustaa, joka koostuu SEUT 207 artiklan 4 kohdasta yhdessä SEUT 218 artiklan 5 kohdan kanssa, mikä tarkoittaa lisäksi sitä, että yleissopimuksen allekirjoittaminen unionin puolesta kuuluu SEUT 3 artiklan 1 kohdan e alakohdan nojalla unionin yksinomaiseen toimivaltaan. Sisämarkkinoiden toimintaedellytysten parantaminen on sitä vastoin kyseisen päätöksen liitännäinen tarkoitus, joka ei oikeuta päätöksen antamista SEUT 114 artiklan nojalla.

Unionin toimi nimittäin kuuluu yhteisen kauppapolitiikan alaan siinä tapauksessa, että se koskee erityisesti kansainvälistä kauppaa, koska sillä pyritään olennaisesti kaupan edistämiseen, helpottamiseen tai sääntelyyn ja sillä on suoria ja välittömiä vaikutuksia kauppaan. Tästä seuraa, että vain ne unionin toimet, joilla on erityinen yhteys kansainväliseen kauppaan, voivat kuulua yhteisen kauppapolitiikan alaan. Tässä yhteydessä on niin, että ehdolliseen pääsyyn perustuvien tai ehdollisen pääsyn sisältävien palvelujen oikeussuojasta annetun direktiivin 98/84 tarkoituksena on varmistaa unionin tasolla kyseisten palvelujen asianmukainen oikeussuoja niiden kaupan edistämiseksi sisämarkkinoilla, kun taas päätöksen 2011/853 tarkoituksena on antamalla lupa kyseisen yleissopimuksen allekirjoittamiseen unionin puolesta ottaa käyttöön samankaltainen suoja niiden Euroopan valtioiden alueella, jotka eivät ole unionin jäseniä, jotta voitaisiin edistää sitä, että unionin palveluntarjoajat tarjoavat kyseisiä palveluja viimeksi mainituissa valtioissa. Tällaisella tavoitteella, joka on mainitun päätöksen johdanto-osan perustelukappaleiden, luettuina yhdessä yleissopimuksen kanssa, valossa kyseisen päätöksen pääasiallinen tarkoitus, on siis erityinen yhteys kyseisten palvelujen kansainväliseen kauppaan, millä voidaan perustella se, että kyseinen päätös liittyy yhteiseen kauppapolitiikkaan.

(ks. 52, 53, 57, 58, 64, 65 ja 76 kohta)