Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Cosmas 14 päivänä marraskuuta 1995. - Société Bautiaa vastaan Directeur des services fiscaux des Landes ja Société française maritime vastaan Directeur des services fiscaux du Finistère. - Ennakkoratkaisupyynnöt: Tribunal de grande instance de Dax ja Tribunal de grande instance de Quimper - Ranska. - Direktiivin 69/335/ETY 7 artiklan 1 kohta - Pääoman hankinnasta kannettavat välilliset verot - Pääomanhankintavero - Yhtiöiden sulautuminen - Vapautus verosta. - Yhdistetyt asiat C-197/94 ja C-252/94.



Oikeustapauskokoelma 1996 sivu I-00505



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

Tribunal de grande instance de Daxin (asia C-197/94) ja Tribunal de grande instance de Quimperin (asia C-252/94) esittämät kaksi ennakkoratkaisukysymystä koskevat pääoman hankinnasta kannettavista välillisistä veroista 17 päivänä heinäkuuta 1969 annetun neuvoston direktiivin 69/335/ETY(1) (jäljempänä direktiivi 69/335) 7 artiklan tulkintaa. Näissä molemmissa asioissa kansalliset tuomioistuimet ovat katsoneet tarpeelliseksi esittää yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksen sen ratkaisemiseksi, ovatko Ranskan code général des impôts'n (jäljempänä CGI) tietyt yritysten sulautumisten verotusta koskevat säännökset direktiivin 69/335 mukaisia.

I - Tosiseikat

A - Asia C-197/94

1 SARL Société nouvelle de matériaux et travaux publics (jäljempänä SNMTP) siirsi sulautumisen yhteydessä osakeyhtiö Bautiaalle 5.11.1990 tehdyllä, virallisesti vahvistetulla yksityisoikeudellisella sopimuksella (acte sous seing privé) kaiken sen varoihin sisältyvän omaisuutensa 1 931 948 Ranskan frangin (FRF) nettoarvolla ja sai vastikkeeksi 142 uutta Bautiaan osaketta, joiden nimellisarvo oli 250 FRF osaketta kohti. Sulautumissopimuksen mukaan 1,20 prosentin suuruinen, sulautumisiin sovellettava suhteellinen rekisteröintimaksu maksettiin 1 881 948 FRF:n suuruisesta määrästä, joka vastasi SNMTP:n siirtämän netto-omaisuuden arvon ja sen maksetun, mutta kuolettamattoman yhtiöpääoman välistä erotusta.

2 Sulautuminen rekisteröitiin 9.1.1991 Dax Sudin verovirastossa. Samana päivänä Bautiaa maksoi tästä rekisteröinnistä perittävän suhteellisen maksun.(2)

3 Bautiaa esitti 31.12.1991 veroviranomaiselle vaatimuksen sulautumisesta maksamansa rekisteröintimaksun palauttamisesta korkoineen sen vuoksi, että sulautumisiin sovellettavaa 1,20 prosentin suuruista suhteellista rekisteröintimaksua koskeva säännös (CGI:n 816-I-2_ pykälä) oli direktiivin 69/335 vastainen, sellaisena kuin tämä direktiivi on muutettuna direktiivillä 85/303/ETY(3) (jäljempänä direktiivi 85/303), koska Bautiaan mukaan direktiivissä kielletään välillisten verojen kantaminen 1.1.1986 lähtien toteutetuista sulautumisista.

4 Landes'n verojohtajan hylättyä Bautiaan vaatimuksen nimenomaisella päätöksellä(4) Bautiaa haki 9.7.1992 tiedoksiannetulla valituksellaan muutosta tähän päätökseen Tribunal de grande instance de Daxissa ja vaati maksamiensa suhteellisten rekisteröintimaksujen palauttamista viivästyskorkoineen. Ratkaistakseen vireillä olevan asian Tribunal de grande instance de Dax on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:

"Onko perustamissopimuksen 99 artiklaa ja sitä seuraavia artikloja sekä 17.7.1969 annetun direktiivin 69/335/ETY 7 artiklaa (viimeksi muutettuna 10.6.1985 annetulla direktiivillä 85/303/ETY) tulkittava siten, että niiden vastaista on sellaisen kansallisen lainsäädännön soveltaminen, jonka mukaan yhtiöiden sulautumisista peritään 1,20 prosentin suuruista rekisteröintimaksua siten kuin code général des impôts'n 812-816-I pykälässä säädetään?"

B - Asia C-252/94

5 Kansallinen tuomioistuin on antanut niukasti tietoja siitä, missä olosuhteissa riitautettu verovelvollisuus on syntynyt. Ennakkoratkaisupyynnössä annetuista erittäin vähäisistä tiedoista ja pääasian kantajan, osakeyhtiö Société française maritimen (jäljempänä SFM) yhteisöjen tuomioistuimelle jättämissä kirjallisissa huomautuksissa esittämistä seikoista, joita ei tältä osin ole kiistetty, kuitenkin ilmenee seuraavaa:

a) vuosina 1987-1991 viisitoista muuta yritystä sulautui SFM:ään,

b) näiden sulautumissopimusten rekisteröinnistä SFM maksoi 27.1.1987, 17.1.1989 ja 23.1.1991 1,20 prosentin suuruisen suhteellisen rekisteröintimaksun sekä kiinteämääräisen maksun,

c) edellä esitetyillä perusteilla maksettujen määrien kokonaissumma oli 1 406 940 FRF.

6 SFM valitti 20.11.1992 Finistèren verojohtajan päätöksestä Tribunal de grande instance de Quimperiin ja vaati edellä mainittujen sulautumisten yhteydessä maksamiensa suhteellisten rekisteröintimaksujen palauttamista. Valituksessa esitettyjen perustelujen mukaan CGI:n 816-I-2_ pykälän säännös, jossa riidanalainen maksu on asetettu, on ristiriidassa direktiivin 69/335 kanssa. SFM:n mukaan tämän direktiivin 7 artiklassa, sellaisena kuin se on korvattuna direktiivillä 85/303, kielletään suhteellisen rekisteröintimaksun periminen 1.1.1986 jälkeen toteutetuista yhtiöiden sulautumisista.

7 Tämän valituksen johdosta 9.4.1994 antamassaan tuomiossa Tribunal de grande instance de Quimper totesi seuraavaa:

a) kansallisen lain asiaa koskevien säännösten mukaan (Livre des procédures fiscales'n R* 196-1 pykälä) SFM on menettänyt puhevaltansa siltä osin kuin valitus koskee vuosina 1987 ja 1989 maksettuja suhteellisia rekisteröintimaksuja,

b) asian ratkaisemiseksi siltä osin kuin se koskee vuonna 1991 maksettua suhteellista rekisteröintimaksua on syytä pyytää yhteisöjen tuomioistuimen ennakkoratkaisua seuraavaan kysymykseen:

"Sallitaanko muun muassa sulautumisten verotusta koskevassa 10.6.1985 annetussa direktiivissä 85/303/ETY se, että jäsenvaltion veroviranomaiset perivät sulautumisen yhteydessä 1,20 prosentin suuruisen suhteellisen rekisteröintimaksun, kun tämän direktiivin mukaan 'jäsenvaltioiden on vapautettava pääomanhankintaverosta 9 artiklassa tarkoitettuja liiketoimia lukuun ottamatta liiketoimet, jotka 1 päivänä heinäkuuta 1984 oli vapautettu tai joita verotettiin enintään 0,50 prosentin verokannan mukaan' (direktiivin 7 artiklan 1 kohta), ja kun tätä direktiiviä tarkastellaan yhdessä 9.4.1973 annetun direktiivin 73/80/ETY kanssa, jossa sulautumisesta kannettavan veron ylärajaksi 1.1.1976 lukien on vahvistettu 0,50 prosenttia?"

II - Kansalliset säännökset

8 Ennakkoratkaisupyynnöissä riidanalaisia kansallisia säännöksiä ei ole lainattu täydessä laajuudessaan. Asian käsittelyyn osallistuneet osapuolet, jotka ovat toimittaneet yhteisöjen tuomioistuimelle kirjalliset huomautuksensa, eivät kuitenkaan ole kiistäneet näiden säännösten sisältöä.

Tässä tapauksessa merkityksellisenä ajankohtana voimassa olleen CGI:n 810-I ja 810-II pykälän mukaan rekisteröintimaksun, jota peritään sijoitettaessa irtainta omaisuutta panoksena yhtiöön, ja rekisteröinti- tai julkaisumaksun (publicité foncière), jota peritään sijoitettaessa kiinteää omaisuutta panoksena yhtiöön, verokanta oli 1 prosentti. Saman lain 812-I-1_ pykälässä säädettiin seuraavaa:

" - - 810-I pykälässä vahvistettu rekisteröintimaksu kannetaan 3 prosentin suuruisena silloin, kun sitä sovelletaan 108 pykälässä tarkoitettujen yhtiöiden [eli yhtiöveron alaisten yhtiöiden] yhtiöpääoman korotuksiin, jotka toteutetaan siirtämällä voittoja, rahastoja tai varauksia pääomaan".

Sitä vastoin CGI:n 816-I pykälässä säädettiin seuraavaa:

"Sulautumisasiakirjoihin sovelletaan seuraavia säännöksiä silloin, kun sulautumisen osapuolina on yksinomaan yhtiöveron alaisia oikeushenkilöitä tai yhteisöjä:

1_ Rekisteröinnin yhteydessä kannetaan 1 220 frangin suuruinen kiinteä rekisteröintimaksu tai julkaisumaksu (publicité foncière);

2_ 812-I-1_ pykälässä säädetty suhteellinen 3 prosentin suuruinen maksu alennetaan 1,20 prosentin suuruiseksi.

Maksu lasketaan sulautuvan yhtiön omaisuuden nettoarvosta, josta on vähennetty yhtiöpääoman maksettu ja kuolettamaton osuus - - ".

9 Yhteisöjen tuomioistuimelle toimittamissaan kirjallisissa huomautuksissa Ranskan hallitus täsmensi, että sen jälkeen, kun Bautiaalta ja SFM:ltä oli peritty riidanalaiset maksut, CGI:n asiaa koskevia säännöksiä oli olennaisesti muutettu. Vuoden 1992 loi des financesilla (laki 91-1322, 30.12.1991) poistettiin 810-I ja 810-II pykälässä säädetty, pääoman hankintaa koskeva 1 prosentin suuruinen suhteellinen rekisteröintimaksu ja se korvattiin 430 FRF:n suuruisella kiinteällä maksulla, ja vuoden 1994 loi des financesilla (laki 93-1352, 30.12.1993) poistettiin 812-I-1_ pykälässä säädetty 3 prosentin suuruinen suhteellinen rekisteröintimaksu sellaisten yhtiöpääoman korotusten osalta, jotka toteutetaan siirtämällä voittoja, rahastoja tai varauksia yhtiön pääomaan, ja sulautumisten osalta 816-I-2_ pykälässä säädetty vastaava 1,20 prosentin suuruinen rekisteröintimaksu. Näiden kahden viimeksi mainitun maksun poistaminen koskee kaikkia tällaisia liiketoimia (yhtiöpääoman korotukset ja sulautumiset), jotka on toteutettu 15.10.1993 jälkeen.

III - Yhteisön oikeussäännökset

10 ETY:n perustamissopimuksen 99 ja 100 artiklan perusteella annetun direktiivin 69/335 1 artiklan mukaan jäsenvaltiot kantavat pääomayhtiöiden pääoman hankinnasta direktiivin 2-9 artiklan säännösten mukaisesti yhdenmukaistetun veron. Direktiivin 4 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan tätä veroa (pääomanhankintaveroa) on suoritettava muun muassa "pääomayhtiön yhtiöpääoman korottamisesta kaikenlaisilla panoksilla", kun taas saman artiklan 2 kohdan a alakohdan alkuperäisen sanamuodon mukaan tätä veroa voitiin kantaa myös muun muassa "pääomayhtiön yhtiöpääoman korottamisesta siirtämällä voittoja, rahastoja tai varauksia pääomaan".(5) Direktiivin 5 ja 6 artikla koskee veron perustetta, kun taas sovellettavia verokantoja koskevan 7 artiklan sanamuoto oli alun perin seuraava:

"1. - -

a) pääomanhankintaveron verokanta ei saa olla enempää kuin 2 prosenttia eikä alempi kuin 1 prosentti;

b) tätä kantaa alennetaan 50 prosenttia tai enemmän, jos yksi tai useampi pääomayhtiö siirtää koko yhtiöomaisuutensa tai toimintansa yhden tai useamman osan panoksena perustettavaan tai jo olemassa olevaan yhteen tai useampaan pääomayhtiöön.

- -

4 Jos jäsenvaltio käyttää 4 artiklan 2 kohdan mukaista mahdollisuutta, voidaan pääomanhankintaveroa kannettaessa soveltaa alennettua verokantaa."

Tämän jälkeen on annettu seuraavat direktiivit:

a) 9.4.1973 annettu neuvoston direktiivi 73/80/ETY(6) (jäljempänä direktiivi 73/80), jonka 1 artiklassa direktiivin 69/335 7 artiklassa mainitun pääomanhankintaveron verokanta vahvistettiin 1 prosentiksi 1.1.1976 lukien ja 2 artiklassa direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu alennettu verokanta vahvistettiin 0-0,50 prosentiksi 1.1.1976 lukien, ja

b) direktiivi 85/303, jonka 1 artiklan 2 kohdalla korvattiin direktiivin 69/335 7 artikla seuraavalla sanamuodolla:

"1. Jäsenvaltioiden on vapautettava pääomanhankintaverosta 9 artiklassa tarkoitettuja liiketoimia lukuun ottamatta liiketoimet, jotka 1 päivänä heinäkuuta 1984 oli vapautettu tai joita verotettiin enintään 0,5 prosentin verokannan mukaan.

2. Jäsenvaltiot voivat joko vapauttaa pääomanhankintaverosta kaikki muut kuin 1 kohdassa tarkoitetut liiketoimet tai kantaa niistä veroa yhtenäisen enintään 1 prosentin verokannan mukaan.

3. - - ".

Direktiivin 69/335 9 artiklassa säädetään seuraavaa:

"Tietyntyyppisiin liiketoimiin tai pääomayhtiöihin voidaan soveltaa vapautuksia tai verokannan alennuksia tai korotuksia verotuksen tasapuolisuuden tai sosiaalisten syiden vuoksi taikka jossakin jäsenvaltiossa esiintyvien erityistilanteiden hallitsemiseksi. Tällaista toimenpidettä suunnittelevan jäsenvaltion on ilmoitettava asiasta komissiolle hyvissä ajoin perustamissopimuksen 102 artiklan mukaisesti."

Direktiivin 69/335 10 artiklassa säädetään seuraavaa:

"Jäsenvaltiot eivät pääomanhankintaveron lisäksi saa kantaa voittoa tavoittelevilta yhtiöiltä, yhteenliittymiltä tai oikeushenkilöiltä minkäänlaisia muita veroja:

a) edellä 4 artiklassa tarkoitetuista liiketoimista; b) edellä 4 artiklassa tarkoitettuihin liiketoimiin liittyvistä panoksista, lainoista tai palvelusuorituksista; c) rekisteröinnistä tai muista toiminnan aloittamiseen liittyvistä muodollisuuksista, joita saatetaan edellyttää voittoa tavoittelevalta yhtiöltä, yhteenliittymältä tai oikeushenkilöltä sen oikeudellisen muodon vuoksi."

IV - Alustava huomio

11 Asiaan C-252/94 liittyvien tosiseikkojen osalta olen edellä maininnut (ks. ed. 7 kohta), että Tribunal de grande instance de Quimperin mukaan siinä vireillä olevan asian ratkaisemiseksi oli yhtäältä tarpeen esittää direktiivin 69/335 7 artiklan tulkintaa koskeva ennakkoratkaisukysymys siitä, oliko vuonna 1991 lainmukaista kantaa riidanalaista rekisteröintimaksua. Toisaalta tämä tuomioistuin oli kuitenkin katsonut, että SFM oli menettänyt valitusoikeutensa vuosina 1987 ja 1989 kannettujen maksujen osalta.

12 Valitusoikeuden menettämistä koskevan veroviranomaisten väitteen kumoamiseksi SFM vetosi Tribunal de grande instancessa yhteisöjen tuomioistuimen 25.7.1991 asiassa Emmott(7) antamaan tuomioon. Tässä tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi (ks. erityisesti tuomion 23 kohta), että ennen kuin direktiivi on asianmukaisesti pantu täytäntöön, jäsenvaltio, joka on laiminlyönyt velvollisuutensa saattaa kyseisen direktiivin säännökset osaksi sisäistä oikeusjärjestystään, "ei voi vedota siihen, että yksityinen oikeussubjekti on pannut asian sitä vastaan vireille liian myöhään saadakseen suojaa direktiivin säännöksissä hänelle tunnustetuille oikeuksille ja että kansallisen oikeuden mukainen asian vireillepanoa koskeva määräaika voi alkaa kulua vasta direktiivin täytäntöönpanosta alkaen". Yhteisöjen tuomioistuimelle jättämissään kirjallisissa huomautuksissa SFM väittää, että kansallisen tuomioistuimen tuomio, jossa sen palautusvaatimus todettiin vuosina 1987 ja 1989 maksettujen rekisteröintimaksujen osalta prekludoituneeksi, on asiassa Emmott annetun tuomion vastainen. SMF pyytää siten yhteisöjen tuomioistuinta vastaamaan Tribunal de grande instance de Quimperin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen siten, että aiheettomasti kannettujen riidanalaisten maksujen palauttamisvaatimuksen esittämiselle asetettu määräaika voi alkaa kulua vasta sen jälkeen, kun direktiivi 69/335 on asianmukaisesti saatettu osaksi sisäistä oikeusjärjestystä.

13 On ilmeistä, että yhteisöjen tuomioistuimen asiana ei ole tutkia tätä viimeksi mainittua kysymystä.

Perustamissopimuksen 177 artiklassa tehdyn ennakkoratkaisumenettelyä koskevan toimivallan jaon mukaan on yksinomaan kansallisen tuomioistuimen asiana määritellä niiden ennakkoratkaisukysymysten kohde, jotka se aikoo esittää. Tästä syystä yhteisöjen tuomioistuin ei voi kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan pääasian asianosaisen pyynnöstä tutkia kysymystä, jota kansallinen tuomioistuin ei ole esittänyt tai laajentaa sille esitettyä kysymystä.(8) Tämä pätee luonnollisesti etenkin silloin, kun joku pääasian asianosaisista, kuten tässä tapauksessa, pyytää yhteisöjen tuomioistuinta tutkimaan kansallisessa tuomioistuimessa esitetyn kysymyksen, jonka osalta kansallinen tuomioistuin on kieltäytynyt, vaikka implisiittisestikin, esittämästä ennakkoratkaisukysymystä.(9)

14 Yhteisöjen tuomioistuin ei voi tutkia SFM:n esittämää kysymystä myöskään erään vielä olennaisemman lisäsyyn vuoksi: kuten yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, sillä ei ole toimivaltaa tutkia ennakkoratkaisupyyntöä, jos oikeudenkäynti kansallisessa tuomioistuimessa on jo saatettu päätökseen silloin, kun tämä pyyntö tehdään.(10) Käsiteltävässä tapauksessa SFM:n vireille paneman asian käsittely on vielä kesken Tribunal de grande instance de Quimperissä, mutta ainoastaan siltä osin kuin se koskee vuonna 1991 maksettujen maksujen palautusvaatimusta. Sitä vastoin vuosina 1987 ja 1989 maksettuja maksuja koskevan palautusvaatimuksen osalta asian käsittely on päättynyt edellä mainitussa tuomioistuimessa, koska kyseinen tuomioistuin on katsonut, että tätä koskeva valituksen osa oli hylättävä liian myöhään tehtynä. SFM:n esittämä kysymys (eli kysymys siitä, alkaako aiheettomasti maksettujen maksujen palauttamisvaatimuksen esittämiselle kansallisessa laissa säädetty määräaika kulua ennen kuin kyseinen direktiivi on asianmukaisesti saatettu osaksi sisäistä oikeusjärjestystä) koskee kuitenkin yksinomaan sitä valituksen osaa, jonka käsittely kansallisessa tuomioistuimessa on jo päättynyt, joten yhteisöjen tuomioistuimella ei missään tapauksessa ole toimivaltaa lausua tästä kysymyksestä. Lisättäköön vielä, vaikka tämä onkin ilmiselvää, että perustamissopimuksen 177 artiklassa, jolla ei suinkaan vahvisteta yhteisöjen tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välistä hierarkista alistussuhdetta vaan niiden välinen yhteistyösuhde, ei luonnollisestikaan oikeuteta yhteisöjen tuomioistuinta hierarkisesti ylemmänasteisena tuomioistuimena tutkimaan yhteisön oikeuden kannalta niiden perusteiden pätevyyttä, joiden vuoksi Tribunal de grande instance de Quimper on päättänyt osittain hylätä SFM:n valituksen puhevallan menetyksen vuoksi.(11)

V - Esitetyt ennakkoratkaisukysymykset

15 Tribunal de grande instance de Daxin ja Tribunal de grande instance de Quimperin ennakkoratkaisukysymysten erilaisesta muotoilusta huolimatta kysymykset ovat sisällöltään täsmälleen samat: sallitaanko direktiivin 69/335 7 artiklassa, sellaisena kuin se on korvattuna direktiivillä 85/303, se, että jäsenvaltio perii 1,20 prosentin suuruisen suhteellisen rekisteröintimaksun näissä kahdessa ennakkoratkaisupyynnössä määritellyistä liiketoimista, jotka nämä kaksi tuomioistuinta ovat määritelleet "yhtiöiden sulautumisiksi"?

16 Bautiaa, SFM sekä komissio ehdottavat kielteisen vastauksen antamista tähän kysymykseen. Ranskan hallitus sitä vastoin väittää, että tässä tapauksessa merkityksellisenä ajankohtana edellä mainittu maksu voitiin periä, koska maksulla oli Ranskan verotusjärjestelmässä erityinen tehtävä, johon Ranska oli vedonnut direktiivin 69/335 valmisteluvaiheessa tätä maksua koskevan poikkeusjärjestelyn saamiseksi.

17 Kysymysten käsittely edellyttää aluksi niiden kohteena olevan maksun luonteen arvioimista direktiivin 69/335 säännösten perusteella (ks. jäljempänä A luku). Tämän jälkeen käsittelen Ranskan hallituksen perusteluista esille tulevaa kahta kysymystä. Ensimmäinen kysymys koskee sitä, voiko Ranskan verotusjärjestelmässä (ks. jäljempänä B luku) edellä mainitulle maksulle annettu (mahdollisesti erityinen) luonne tai tehtävä vaikuttaa maksun määrittelyyn direktiivin 69/335 perusteella. Toinen kysymys koskee sitä, sovelletaanko tähän maksuun edellä mainitun direktiivin vuoksi erityisiä säännöksiä (ks. jäljempänä C luku).

A - Riidanalaisen maksun luonne direktiivin 69/335 valossa

18 Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut direktiivin 69/335 säännösten tulkintaa koskevista ensimmäisistä ennakkoratkaisuista(12) lähtien, direktiivin johdanto-osassa on ilmaistu erityisen selvästi yhteisön lainsäätäjän tarkoitus direktiiviä annettaessa: pääomien vapaan liikkuvuuden edistämiseksi, joka on sisämarkkinoita muistuttavan talousliiton luomisen yksi keskeisimpinä pidetyistä edellytyksistä, on poistettava jäsenvaltioissa voimassa olevista, pääoman hankintaan kohdistuvista välillisistä veroista johtuva syrjintä, eroavaisuudet ja kaksinkertainen verotus. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi on katsottu tarpeelliseksi toisaalta poistaa arvopapereihin kohdistuva jäsenvaltioiden soveltama leimavero, ja toisaalta korvata yhtiöön sijoitettaviin pääomapanoksiin kohdistuva jäsenvaltioiden soveltama vero sellaisella verolla, joka kannetaan vain yhteen kertaan yhteismarkkinoiden alueella ja joka on saman suuruinen kaikissa jäsenvaltioissa. Direktiivissä on siten säädetty yhden yhtiöön sijoitettavia pääomapanoksia koskevan veron käyttöön ottamisesta (pääomanhankintavero), jonka rakenne ja verokanta on yhdenmukaistettu.

19 Edellä on jo mainittu (ks. edellä III luku), että direktiivin 69/335 4 artiklassa luetellaan liiketoimet, joista on suoritettava yhdenmukaistettua pääomanhankintaveroa (1 kohta), ja liiketoimet, joista jäsenvaltiot voivat kantaa tällaista veroa (2 kohta). Direktiivin 7 artiklassa, jota kansallisten tuomioistuinten esittämät kysymykset koskevat, vahvistetaan tämän yhdenmukaistetun veron verokannat.

20 Alkuperäisessä sanamuodossaan 7 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädettiin, että pääomanhankintaveron verokanta sai olla enintään 2 prosenttia ja vähintään 1 prosenttia. Saman kohdan b alakohdassa kuitenkin säädettiin, että "tätä kantaa alennetaan 50 prosenttia tai enemmän" erityisesti silloin, kun yksi tai useampi pääomayhtiö siirtää koko yhtiöomaisuutensa panoksena yhteen tai useampaan olemassa olevaan pääomayhtiöön, edellyttäen lisäksi (ks. mainitun 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan toisen alakohdan ensimmäinen luetelmakohta), että vastikkeeksi edellä mainitusta panoksesta luovutetaan yksinomaan yhtiöosuuksia. Siten 1.1.1972 alkaen (päivämäärä, johon mennessä direktiivin 13 artiklan noudattamiseksi edellytetyt säännökset oli saatettava voimaan) jäsenvaltioilla oli mahdollisuus vapauttaa pääomanhankintaverosta edellä mainitussa b alakohdassa tarkoitetut liiketoimet tai vahvistaa alennettu verokanta erityisesti näitä liiketoimia varten, mutta alennettu verokanta sai olla enintään 50 prosenttia yleisestä verokannasta. Neuvosto antoi tämän jälkeen direktiivin 73/80, jonka 2 artiklassa jäsenvaltioille oli annettu 1.1.1976 alkaen mahdollisuus joko vapauttaa edellä mainitut liiketoimet pääomanhankintaverosta soveltamalla niihin 0 prosentin suuruista verokantaa tai soveltaa niihin pääomanhankintaveroa, jonka verokanta ei kuitenkaan saanut ylittää 0,50 prosenttia. Lopuksi direktiivin 69/335 7 artikla korvattiin direktiivin 85/303 1 artiklan 2 kohdalla säännöksellä, jonka 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on vapautettava (jollei direktiivin 69/335 9 artiklan poikkeussäännöksissä toisin säädetä) pääomanhankintaverosta 9 artiklassa tarkoitettuja liiketoimia lukuun ottamatta liiketoimet, jotka oli vapautettu 1.7.1984 tai joita verotettiin enintään 0,50 prosentin verokannan mukaan. Tällä tavalla toteutettiin veron asteittainen alentaminen direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan alkuperäisessä sanamuodossa mainittujen liiketoimien osalta, sillä direktiivin 73/80 mukaan nämä liiketoimet piti 1.1.1976 alkaen joko vapauttaa pääomanhankintaverosta tai niihin sai soveltaa enintään 0,50 prosentin suuruista verokantaa, ja nämä liiketoimet oli kokonaan vapautettava tästä verosta 1.1.1986 mennessä, jolloin päättyi jäsenvaltioille asetettu määräaika direktiivin 85/303 noudattamisen edellyttämien toimenpiteiden toteuttamiseksi.(13)

21 Ei ole epäilystä siitä, että liiketoimi, joka ominaisuuksiltaan vastaa Tribunal de grande instance de Daxin ennakkoratkaisupyynnössä määriteltyä verotettavaa tapahtumaa Bautiaan suorittaman maksun osalta, on luokiteltava direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan alkuperäisessä sanamuodossa tarkoitetuksi liiketoimeksi. Ennakkoratkaisupyynnössä esitettyjen tietojen mukaan tämä liiketoimi muodostui itse asiassa siitä, että SNMTP siirsi Bautiaa-yhtiölle kaiken varoihinsa kuuluvan omaisuuden ja sai (ilmeisesti ainoaksi) vastikkeeksi Bautiaan osakkeita.(14) Vaikka Tribunal de grande instance de Quimper ei ole esittänyt samanlaisia tietoja niiden liiketoimien luonteesta, joiden verotusta koskevan asian SFM on pannut siinä vireille, mielestäni on kuitenkin pidettävä selvänä, että liiketoimet, joista SFM oli maksanut rekisteröintimaksuja, olivat luonteeltaan samankaltaisia kuin kyseessä olevat Bautiaan liiketoimet.(15) Tämä päätelmäni perustuu pääasiallisesti siihen, että mainittua asiaa koskevassa ennakkoratkaisuratkaisupyynnössä on kyseisiä liiketoimia määriteltäessä käytetty samoja kansallisen oikeuden käsitteitä (sulautuminen) kuin mitä Tribunal de grande instance de Dax on käyttänyt määritellessään liiketoimet, joista Bautiaa oli maksanut rekisteröintimaksuja.

22 Näin ollen tästä tehtävä päätelmä on väistämättä se, että sellainen suhteellinen maksu, joka riidanalaisen rekisteröintimaksun tavoin kohdistuu luonteeltaan samankaltaisiin liiketoimiin kuin kansallisissa tuomioistuimissa käsiteltävänä olevat, kyseessä olevan verotuksen alaiset liiketoimet (eli liiketoimet, joissa pääomayhtiö siirtää toiseen pääomayhtiöön koko yhtiöomaisuutensa ja saa yksinomaisena vastikkeena yhtiöosuuksia),(16) on pääomanhankintavero, jonka säätäminen tai voimassa pitäminen 1.1.1986 jälkeen on direktiivin 69/335 ja erityisesti sen 7 artiklan 1 kohdan vastaista, sellaisena kuin tämä säännös on korvattu direktiivillä 85/303.(17)

B - Käsiteltävänä olevalle maksulle kansallisessa verolainsäädännössä annetun, mahdollisesti erityisen luonteen tai tehtävän vaikutus

23 Ranskan hallitus on riidanalaisen maksun oikeudellisessa luonnehdinnassa käyttänyt analyysinsä lähtökohtana tämän maksun erityistä luonnetta Ranskan verotusjärjestelmässä (huomattakoon, että Ranskan hallitus on nimenomaisesti nimennyt sen kirjallisissa huomautuksissaan "pääomanhankintaveroksi").

24 Perinpohjaisen selvityksen tekeminen Ranskan hallituksen näkemyksestä edellyttää, että Ranskan hallituksen yhteisöjen tuomioistuimelle jättämissään kirjallisissa huomautuksissa esittämiä tietoja verrataan veroviranomaisten Tribunal de grande instance de Daxissa tältä osin ennakkoratkaisupyynnöstä ilmeneviin tietoihin. Näiden tietojen perusteella Ranskan hallituksen kanta voidaan tiivistää seuraavasti: CGI:n 816-I-2_ pykälässä, jonka nojalla ennakkoratkaisupyynnössä määriteltyjä liiketoimia on verotettu, säädettiin 1,20 prosentin suuruinen, sulautumisiin sovellettava rekisteröintimaksu. Tällaisten liiketoimien seurauksena sulautuva yhtiö purkautuu ja sen koko omaisuus siirretään vastaanottavaan yhtiöön. Näiden liiketoimien yhteydessä omaisuuden sijoittamisesta panoksena vastaanottavaan yhtiöön kannetaan Ranskan hallituksen mukaan CGI:n 816-I-1_ pykälän mukaista kiinteää maksua.

25 Ranskan hallituksen mukaan sulautumisen seurauksena kuitenkin myös sulautuvan yhtiön rahastot siirretään panoksena vastaanottavan yhtiön yhtiöpääomaan tai muuhun verotuksessa siihen rinnastettavaan. Tästä syystä sulautumisiin sovellettiin Ranskassa rahastojen yhtiöpääomaan siirtämistä koskevaa CGI:n 812-I-1_ pykälän mukaista suhteellista maksua, mutta tässä artiklassa säädetyn kolmen prosentin verokannan asemesta sulautumisiin sovellettiin kuitenkin CGI:n 816-I-2_ pykälän mukaista 1,20 prosentin verokantaa.

26 Ranskan hallituksen mukaan näillä maksuilla oli seuraava erityinen tehtävä: Ranskan oikeudessa katsotaan, että rahastojen siirtäminen yhtiöpääomaan toteutetaan kahdessa vaiheessa, eli rahastot jaetaan osakkaille, jotka tämän jälkeen siirtävät ne välittömästi panoksena yhtiöön. Tämä tapahtuu myös silloin, kun rahastot siirretään yhtiöpääomaan yhtiöiden sulautumisen yhteydessä, koska tällöin sulautuvan yhtiön rahastot jaetaan osakkaille ja nämä siirtävät ne välittömästi panoksena vastaanottavaan yhtiöön. Ranskan verolainsäädännössä osakkeiden jako on kuitenkin vapautettu verosta silloin, kun osakkeet jaetaan rahastoja yhtiöpääomaan siirrettäessä tai yhtiöiden sulautumisen yhteydessä, vaikka tällainen osakkeiden jako olisikin edellä esitetyistä syistä peitelty rahastojen jako. Osakkeenomistajien tästä jaosta saamaa tuloa verotetaan silloin, kun osakkaille jaetaan mahdollisesti myöhemmin yhtiöpääomaan siirrettyjä rahastoja. Tällä perusteella rahastoannista ja yhtiöiden sulautumisesta kannettavalla suhteellisella rekisteröintimaksulla (tapauksen mukaan joko kolmen tai 1,20 prosentin suuruinen) korvataan Ranskan hallituksen mukaan vero, jota ei kanneta edellä mainituissa olosuhteissa tapahtuneen rahastojen jaon yhteydessä.

27 Mielestäni edellä esitetyssä monimutkaisessa analyysissä on aiheellista kiinnittää huomiota siihen, että Ranskan hallituksen esityksen mukaan riidanalainen maksu, sellaisena kuin se on määritelty Ranskan verotusjärjestelmässä: a) koski liiketoimia (yhtiöiden sulautuminen), joihin liittyy rahastojen siirtäminen yhtiöpääomaan, ja b) korvasi veron, josta edellä mainittuihin liiketoimiin sisältyvä rahastojen jako oli vapautettu.

28 Kun arvioidaan näiden seikkojen vaikutusta riidanalaisen maksun oikeudelliseen määrittelyyn direktiivin 69/335 kannalta, on todettava ensinnäkin, että liiketoimet, joista jäsenvaltiot kantavat tai voivat kantaa yhdenmukaistettua pääomanhankintaveroa, on määritelty direktiivin 4 artiklassa objektiivisesti ja yhtenäisesti kaikkia jäsenvaltioita varten viittaamatta yksittäisten kansallisten verojen mahdollisiin erityispiirteisiin tai kansallisten verotusjärjestelmien rakenteeseen. Direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan alkuperäisessä sanamuodossa määriteltiin samalla tavalla ne liiketoimet, joihin sovellettiin tämän säännöksen mukaista alennettua verokantaa. Näin ollen arvioitaessa sitä, onko jäsenvaltiossa joistakin liiketoimista kannettu vero direktiivissä 69/335 tarkoitettu pääomanhankintavero, ja sovelletaanko siihen tässä direktiivissä säädettyjä yleisiä vai erityisiä säännöksiä, tulkintakeinoina on otettava huomioon yksinomaan direktiivin sanamuoto, sen säännösten yleinen systematiikka sekä sillä tavoitellut päämäärät.(18)

29 Tällaisessa tulkinnassa ei varmasti ole otettu huomioon sitä, että Ranskan hallituksen huomautusten mukaan riidanalaisen rekisteröintimaksun erityisenä tehtävänä oli korvata toinen vero, josta kyseiset liiketoimet oli vapautettu kansallisessa oikeudessa. Edellä on jo todettu (ks. edellä 18 kohta), että rakenteeltaan ja verokannaltaan yhdenmukaistetun pääomanhankintaveron tarkoituksena on sellaisten pääoman vapaata liikkuvuutta rasittavien esteiden poistaminen, jotka johtuvat jäsenvaltioissa kannettujen, pääoman hankintaa koskevien välillisten verojen eroavaisuuksista. Jos jäsenvaltiot voisivat direktiivin 69/335 järjestelmässä vedota kansallisen verotusjärjestelmän "logiikkaan ja johdonmukaisuuteen" (kuten Ranskan hallitus on tässä tapauksessa tehnyt, ks. sen huomautusten 5 kohta) ja soveltaa pääoman hankintaan niistä direktiivin säännöksistä poikkeavaa verotusta, jotka koskevat yhdenmukaistetun pääomanhankintaveron rakennetta ja verokantaa, tämä romuttaisi direktiivillä säädetyn järjestelmän "logiikan ja johdonmukaisuuden" ja olisi vastoin yhdenmukaistamisen tavoitteita.(19)

30 Samoista syistä kyseessä olevan rekisteröintimaksun alaisten liiketoimien luonnetta koskevat Ranskan hallituksen selitykset voivat vaikuttaa tämän maksun oikeudelliseen määrittelyyn direktiivin 69/335 kannalta ainoastaan, jos ne sopivat yhteen direktiivin sanamuodon, yleisen rakenteen ja tavoitteiden kanssa. Väittäessään, että Ranskan oikeuden mukaan edellä mainitut liiketoimet ovat itse asiassa rahastojen siirtämistä yhtiöpääomaan, Ranskan hallitus nimittäin joutuu väistämättä toteamaan, että näistä liiketoimista kannettava maksu on direktiivin 69/335 4 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettu vero, jota jäsenvaltiot voivat tämän säännöksen mukaan kantaa juuri sellaisesta pääomayhtiön yhtiöpääoman korottamisesta, joka toteutetaan siirtämällä rahastoja yhtiöpääomaan. Määritelmän seuraukset ovat ilmeiset, vaikkei Ranskan hallitus niitä erittelekään: vaikka riidanalainen maksu olisi pääomanhankintavero, jota Ranska voi soveltaa edellä mainitun 4 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan, tähän maksuun ei kuitenkaan olisi pakko soveltaa direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädettyä erityistä alennettua verokantaa, joka koskee tässä säännöksessä määritellyistä liiketoimista kannettavia pääomanhankintaveroja, eikä sitä tästä syystä välttämättä tarvinut poistaa 1.1.1986 mennessä. Tähän maksuun vain voitiin soveltaa alennettua verokantaa, joka kyseisellä jäsenvaltiolla oli edellä mainitun direktiivin 7 artiklan 2 kohdan alkuperäisen sanamuodon mukaisesti mahdollisuus säätää niiden liiketoimien varalta, joista se kantoi pääomanhankintaveroa käyttäen tämän direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa tarjottua mahdollisuutta.

31 Heti alkuun on syytä todeta, että jos Ranskan hallituksen ehdottama riidanalaista maksua koskeva määrittely hyväksytään, tästä todellakin seuraisi, ettei Ranskalla ollut velvollisuutta poistaa tätä maksua 1.1.1986 mennessä, mutta tämä ei kuitenkaan riitä perusteeksi siihen liittyvän 1,20 prosentin verokannan voimassa pitämiselle, koska direktiivin 69/335 7 artiklan 2 kohdan mukaan, sellaisena kuin se on korvattuna direktiivillä 85/303, jäsenvaltiot eivät edellä mainitun päivämäärän jälkeen voi pitää voimassa yli yhden prosentin suuruista verokantaa muiden kuin saman artiklan 1 kohdassa mainittujen liiketoimien osalta. Tästä riippumatta Ranskan hallituksen ehdottamaa kyseistä maksua koskevaa määrittelyä ei kuitenkaan missään tapauksessa voida hyväksyä. Ranskan hallituksen esittämä selvitys kansallisesta lainsäädännöstään, jonka mukaan kyseessä olevan rekisteröintimaksun alaisiin liiketoimiin (A-yhtiön koko yhtiöomaisuuden siirtäminen B-yhtiöön ja B-yhtiön osuuksien luovuttaminen vastikkeeksi) sisältyy jokin toinen liiketoimi (A-yhtiön rahastojen siirto B-yhtiön yhtiöpääomaan), joka on ratkaiseva määritettäessä näistä liiketoimista kannettavaa maksua, ei vaikuta maksun määrittelyyn direktiivin 69/335 perusteella, koska tässä direktiivissä on erityissäännös niitä liiketoimia - ja siten myös niistä kannettavaa veroa - varten, joilla jonkin yhtiön koko yhtiöpääoma siirretään toiseen yhtiöön. Tämä erityissäännös on 7 artiklan 1 kohdan b alakohta alkuperäisessä sanamuodossaan (ja myöhemmin 7 artiklan 1 kohta, sellaisena kuin se on korvattuna direktiivillä 85/303) ja sillä oli erityinen tavoite, eli yhtiöiden välisiä omaisuuden siirtoja vaikeuttavien verotuksellisten esteiden poistaminen, mihin pyrittiin säätämällä edullisia verokantoja yritysten rakennemuutosten rohkaisemiseksi.(20) Tästä syystä edellä mainituista liiketoimista kannettavan pääomanhankintaveron verokantaan liittyvät kysymykset ratkaistaan yksinomaan ja ainoastaan tämän erityissäännöksen perusteella,(21) ja tämä erityissäännös jo sinänsä sekä tarve palvella mahdollisimman laajasti sen tavoitteita estävät sen, että näihin liiketoimiin sovellettaisiin muita direktiivin säännöksiä sen mukaan, miten liiketoimien todellinen luonne on käsitetty kansallisessa oikeudessa.

C - Kysymys siitä, koskeeko direktiivin 69/335 säännöksistä poikkeava järjestelmä riidanalaista maksua$

C - Kysymys siitä, koskeeko direktiivin 69/335 säännöksistä poikkeava järjestelmä riidanalaista maksua32 Aikaisemmin on jo mainittu (ks. edellä 16 kohta) Ranskan hallituksen väitteet siitä, että riidanalaista rekisteröintimaksua varten on olemassa poikkeusjärjestely, johon Ranska sai oikeuden direktiivin 69/335 valmisteluvaiheessa vetoamalla tämän maksun erityiseen luonteeseen ja tehtävään Ranskan verotusjärjestelmässä. Ainoa asiakirja, johon Ranskan hallitus on tältä osin vedonnut kirjallisissa huomautuksissaan, on 6.3.1969 päivätty neuvoston asiakirja, jossa tehdään selkoa direktiiviehdotuksen, josta lopulta tuli direktiivi 69/335, esitöiden edistymisestä. Tämä asiakirja oli osoitettu pysyvien edustajien komitealle, jota pyydettiin päättämään muun muassa siitä, mikä asema tietyille direktiivin esitöiden aikana annetuille julistuksille annetaan. Pysyvien edustajien komiteaa on erityisesti kehotettu päättämään siitä, vahvistetaanko näitä julistuksia koskeva jäsenvaltioiden valtuuskuntien sopimus ja pyydetäänkö neuvostoa kirjaamaan edellä mainitut julistukset sen neuvoston istunnon pöytäkirjaan, jonka aikana direktiivi oli määrä hyväksyä. Julistukset ovat asiakirjan liitteenä ja liitteen sivulla 4 todetaan seuraavaa valmisteluvaiheessa olevan direktiivin 9 artiklan osalta:

"Valtuuskunnat toteavat - - että tässä artiklassa [eli direktiivin 9 artiklassa] Ranskalle annetaan mahdollisuus soveltaa 4 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettuihin liiketoimiin eri verokantoja kuin 7 artiklan 4 kohdassa säädetyt verokannat."(22)

33 Tämän asiakirjan perusteella ei voida päätellä, että riidanalainen maksu kuuluisi direktiivin 69/335 säännöksistä poikkeavien erityissäännösten alaisuuteen, mihin on useitakin syitä.

34 Ensinnäkään Ranskan hallitus ei edes täsmennä sitä, sisältyikö mainittu julistus lopulta neuvoston kyseisen istunnon pöytäkirjaan. Asiakirja-aineistossa ei ole mitään sellaista, jonka perustella voitaisiin tehdä tällainen päätelmä, kun toisaalta taas yhteisöjen tuomioistuimen istunnossa komissio totesi, että sen tältä osin tekemät tutkimukset olivat osoittautuneet tuloksettomiksi.

35 Tästä riippumatta on kuitenkin muistettava, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön(23) mukaan neuvoston istuntojen pyötäkirjaan merkityillä julistuksilla (oli kyse sitten tämän neuvoston julistuksista tai jäsenvaltioiden yksipuolisista julistuksista) ei ole oikeusvaikutusta silloin, kun niitä ei ole millään tavalla mainittu kyseiseen asiayhteyteen liittyvässä johdetun oikeuden säännöksessä. Vaikka siis sisällöltään siihen asiakirjaan merkittyä julistusta vastaava julistus, johon Ranskan hallitus on vedonnut, olisi lopulta merkitty neuvoston pöytäkirjaan siinä istunnossa, jossa direktiivi on hyväksytty, tämä julistus voitaisiin kuitenkin ottaa huomioon ainoastaan siltä osin kuin se on direktiivin 69/335 säännösten mukainen. Riidanalaista julistusta ei siten voida käyttää perusteena näistä säännöksistä poikkeamiselle.

36 Nämä rajoitukset huomioon ottaen ainoa oikeusvaikutus, joka riidanalaisen julistuksen osalta voisi tulla kysymykseen, olisi Ranskan tasavallalle annettu mahdollisuus direktiivin 9 artiklassa säädettyä menettelyä noudattaen pitää voimassa tai vahvistaa direktiivin 4 artiklan 2 kohdan a alakohdassa mainittujen liiketoimien osalta korkeammat verokannat kuin direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa säädetyt.(24) Sitä vastoin ei missään tapauksessa voida hyväksyä sitä Ranskan hallituksen väitettä, jonka mukaan tämä julistus olisi riittävä peruste veron kantamiselle direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan säännöksistä poikkeavilla edellytyksillä liiketoimesta, jolla tietyn yhtiön koko yhtiöomaisuus siirretään toiselle yhtiölle. Tähän on yhtäältä syynä se, että edellä esitetyillä perusteilla (ks. juuri tätä edeltävät jaksot A ja B) mainittua liiketoimea ei voida direktiivin 69/335 järjestelmässä pitää 4 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettuna liiketoimena, jota edellä mainittu julistus koskee. Toisaalta Ranskan hallitus ei ole väittänyt eikä asiakirja-aineistosta muutoin käy ilmi, että Ranska olisi tällaisia liiketoimia koskevan riidanalaisen maksun soveltamiseksi noudattanut direktiivin 9 artiklassa säädettyä pakollista menettelyä, josta Ranska ei voinut vapautua pelkästään sen julistuksen perusteella, johon se on vedonnut.

37 Ranskan hallitus vetosi laajemmin ensimmäistä kertaa vasta suullisessa käsittelyssä tiettyihin muihin asiakirjoihin, jotka eivät kuulu asiakirja-aineistoon mutta jotka sen mukaan vahvistavat, että riidanalainen maksu kuuluu poikkeusjärjestelyn alaisuuteen.

38 Riippumatta siitä, voidaanko näihin asiakirjoihin vedota ensimmäistä kertaa vasta suullisessa käsittelyssä, en ymmärrä miten niiden sisältö, sellaisena kuin se on esitetty yhteisöjen tuomioistuimen istunnossa, voisi millään tavalla vaikuttaa tähän asiaan. En puutu näistä asiakirjoista varhaisempaan, yhteisöjen tuomioistuimen istunnossa perustelluksi lausunnoksi määriteltyyn asiakirjaan, jonka komissio osoitti 22.6.1972 Ranskan tasavallalle sen vuoksi, ettei tämä ollut pannut direktiiviä 69/335 täytäntöön säädetyssä määräajassa. Kuten Ranskan hallituksen asiamies on todennut, Ranskan hallitus vetosi tähän asiakirjaan ainoastaan ollakseen tyhjentävä. Toisessa, 30.11.1972 päivätyssä asiakirjassa komissio oli oletetusti esittänyt epäilyksiä siitä, voitiinko kyseessä oleva 1,20 prosentin suuruinen rekisteröintimaksu pitää direktiivin mukaan voimassa. Vastauksessaan Ranskan hallitus perusteli väitettään siitä, että tähän maksuun sovellettiin erityissäännöksiä. Komissio lähetti 27.7.1973 Ranskan hallitukselle vielä yhden kirjeen, jossa - jälleen yhteisöjen tuomioistuimen istunnossa esitettyjen tietojen mukaan - se ei millään tavalla käsitellyt edellä mainitun maksun suuruutta koskevaa kysymystä, vaikka se uudistikin monien muiden Ranskan verolainsäädännön piirteiden osalta esittämänsä huomautukset ja väitteet. Ranskan hallitus katsoo tämän merkitsevän sitä, että komissio on "hiljaisesti hyväksynyt" direktiivistä 69/335 poikkeavat erityissäännökset, joihin Ranska on vedonnut. Näitä perusteluja ei voida hyväksyä. Jos jäsenvaltio ei ole noudattanut, kuten tässä tapauksessa, direktiivin 69/335 9 artiklassa säädettyä menettelyä, kun se on säätänyt tai pitänyt voimassa mainitusta direktiivistä poikkeavia säännöksiä, mitä ei voida pitää direktiivin mukaisena pelkästään siksi, että komissio on toiminut tietyllä tavalla.(25)

VI - Esitettyjä ennakkoratkaisukysymyksiä koskevan yhteisöjen tuomioistuimen tuomion ajalliset vaikutukset$

VI - Esitettyjä ennakkoratkaisukysymyksiä koskevan yhteisöjen tuomioistuimen tuomion ajalliset vaikutukset39 Ranskan hallitus on suullisessa käsittelyssä toissijaisesti pyytänyt, että yhteisöjen tuomioistuin rajoittaa Tribunal de grande instance de Daxin ja Tribunal de grande instance de Quimperin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin annettavan tuomionsa ajallisia vaikutuksia, jos se katsoo, että näissä kysymyksissä tarkoitetun maksun kaltaisen veron säätäminen tai voimassa pitäminen 1.1.1986 jälkeen on direktiivin 69/335 säännösten vastaista, sellaisina kuin näitä säännöksiä sovellettiin tässä asiassa merkityksellisenä ajankohtana.(26)

40 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tulkinta, jonka yhteisöjen tuomioistuin antaa yhteisön oikeussäännölle perustamissopimuksen 177 artiklassa annetun toimivaltansa nojalla, valaisee ja täsmentää tulkitun oikeussäännön merkitystä ja soveltamisalaa, sellaisena kuin se olisi pitänyt käsittää sen voimaantulosta lähtien. Tästä seuraa, että tuomioistuin voi ja sen täytyy soveltaa näin tulkittua yhteisön oikeussääntöä myös ennen tulkintapyyntöön annettavan tuomion antamista syntyneisiin oikeussuhteisiin, jos ne edellytykset muutoin täyttyvät, jotka koskevat yhteisöjen tuomioistuimen tulkitseman oikeussäännön soveltamiseen liittyvän asian saattamista toimivaltaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi.(27)

41 Tästä periaatteesta voidaan poiketa ainoastaan erittäin poikkeuksellisissa olosuhteissa, kun yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että periaatteen noudattaminen on ristiriidassa yhteisöjen oikeusjärjestykselle keskeisen oikeusvarmuuden periaatteen kanssa. Arvioidessaan sitä, edellyttääkö oikeusvarmuuden periaate tulkintapyyntöön annettavan tuomion ajallisten vaikutusten rajoittamista, yhteisöjen tuomioistuin tutkii: a) saattaako vakavia taloudellisia seurauksia aiheutua erityisesti siitä, että oikeussubjektit ovat perustaneet vilpittömässä mielessä pätevästi voimassa olevana pitämänsä lainsäädännön perusteella suuren määrän oikeussuhteita, ja b) onko objektiivinen ja merkittävä epävarmuus yhteisöjen tuomioistuimen tulkitseman oikeussäännön täsmällisestä merkityksestä ohjannut yksityisiä oikeussubjekteja tai kansallisia viranomaisia toimimaan yhteisön oikeuden vastaisesti. Sillä, että muiden jäsenvaltioiden tai komission asenteen todetaan mahdollisesti aiheuttaneen tai lisänneen tätä epävarmuutta, on erityinen vaikutus tämän seikan arviointiin.(28)

42 Ranskan hallitus toteaa aluksi, että tässä tapauksessa tuomion ajallisia vaikutuksia on rajoitettava nimenomaan sen vuoksi, että muiden jäsenvaltioiden tai komission asenne on aiheuttanut "objektiivisen ja merkittävän epävarmuuden" siitä, pitikö riidanalaisiin maksuihin soveltaa direktiivin 69/335 säännöksistä poikkeavia säännöksiä. Kuten Ranskan hallituksen esittämistä suullisista huomautuksista ilmenee, tämä epävarmuus on sen mielestä syntynyt yhtäältä 6.3.1969 päivättyyn asiakirjaan liitetystä jäsenvaltioiden valtuuskuntien antamasta julistuksesta, jota on käsitelty kirjallisissa huomautuksissa, ja toisaalta siitä, että komissio on marraskuussa 1972 päivätyssä kirjeessään ottanut esille kysymyksen riidanalainen maksun yhteensopivuudesta direktiivin 69/335 kanssa, mutta Ranskan tasavallan tähän kirjeeseen antaman vastauksen jälkeen se on vaiennut asiasta vuoden 1992 elokuuhun saakka, jolloin se uudessa kirjeessään otti jälleen esille tämän kysymyksen.

43 Kuten Ranskan hallitus on kirjallisten huomautustensa 5 kohdassa itse todennut, "sulautumisista kannettavien pääomanhankintaverojen voimassa pitäminen ei täysin sovi yhteen direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan sanamuodon kanssa". Lisättäköön vielä, ettei direktiivin 9 artiklan voida katsoa tukevan sellaista tulkintaa, että tiettyyn veroon voitaisiin soveltaa direktiivistä poikkeavia säännöksiä noudattamatta mainitussa artiklassa säädettyä menettelyä. Toisaalta 1970-luvulla aloitetun ja tähän saakka noudatetun vakiintuneen oikeuskäytännön(29) mukaan yhteisön toimielinten toimien soveltamisala ja oikeusvaikutukset määräytyvät ennen kaikkea niiden sanamuodon mukaan, joten niiden pätevyyttä ja soveltamisalan laajuutta ei voida rajoittaa kyseisen toimen esitöiden aikana tehtyjen varausten tai julistusten vuoksi. Tästä syystä Ranskan hallitus ei olisi voinut mainitsemansa julistuksen perusteella direktiivin 69/335 lopullisesta sanamuodosta huolimatta järkevästi ajatellen katsoa saaneensa hyväksynnän riidanalaista maksua koskevalle erityisjärjestelylle. Näin ollen pelkästään se, että komissio on vaiennut asiasta vuosien 1972 ja 1992 välillä, ei riitä vapauttamaan Ranskan hallitusta direktiivistä 69/335 johtuvista velvoitteistaan (ks. edellä 38 kohta) eikä luomaan "objektiivista ja merkittävää epävarmuutta" näiden velvoitteiden ulottuvuudesta ja laajuudesta.(30)

44 Perustellakseen vielä esitettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin annettavan tuomion ajallisten vaikutusten rajoittamista Ranskan hallitus vetoaa niihin vakaviin seurauksiin, jotka Ranskan julkiselle taloudelle aiheutuisivat siitä, että yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisussa katsottaisiin direktiivin 69/335 vastaiseksi se, että jäsenvaltio säätää tai pitää voimassa senkaltaista veroa tai maksua kuin jonka Bautiaa-yhtiö ja SFM-yhtiö ovat maksaneet. Yhteisöjen tuomioistuimen istunnossa tältä osin annettujen selitysten mukaan kyseiset yhtiöt olivat vuosien 1972 ja 1993 välisenä aikana maksaneet "sulautumisista" 4,5 miljardia FRF riidanalaisina maksuina. Tähän on lisättävä kyseisten yhtiöiden samalla ajanjaksolla maksama 4,3 miljardin FRF:n suuruinen määrä, joka maksettiin pääomanhankintaverona rahastojen siirtämisestä yhtiöpääomaan, koska Ranskan hallituksen mukaan viimeksi mainitun veronkannon laillisuus riippuu vastauksesta, jonka yhteisöjen tuomioistuin antaa käsiteltävänä olevassa asiassa esitettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin.

45 Näitä perusteluja ei voida hyväksyä. Nimittäin yhteisöjen tuomioistuin on asiassa Roders ym.(31) hiljattain annetussa tuomiossa korostanut, että yhteisöjen tuomioistuimen tuomion ajallisten vaikutusten rajoittamisen perusteeksi ei riitä pelkästään se, että veron laittomuudesta voi aiheutua jollekin hallitukselle taloudellisia seurauksia. Tähän ei ensinnäkään vaikuta se, voidaanko käsiteltävänä olevan asian yhteydessä ulkomaille maksetut verot sisällyttää niihin summiin, joita ennakkoratkaisua pyytävissä tuomioistuimissa vireillä olevat oikeudenkäynnit koskevat, eikä toiseksikaan se, ettei Ranskan hallitus ole täsmentänyt yhteisöjen tuomioistuimen istunnossa niiden maksujen määrää, jotka on kannettu tässä tapauksessa edellä esitetyn mukaan ratkaisevan päivämäärän eli 1.1.1986 jälkeen, eikä myöskään se, että yhteisön oikeussääntöjen tulkinnasta annettujen yhteisöjen tuomioistuimen tuomioiden ajallisten vaikutusten rajoittamista koskevan vakiintuneen oikeuskäytännön(32) mukaan ajallinen rajoittaminen ei koske niitä, jotka ovat jo esittäneet vaatimuksensa tai hakeneet oikeussuojaa tuomioistuinteitse, minkä vuoksi osaa edellä mainituista summista eli noin 2 miljardin FRF:n suuruista määrää ei kuitenkaan voitaisi ottaa huomioon, koska Ranskan hallituksen esittämien tietojen mukaan tätä määrää oli jo vaadittu oikeusteitse. Tässä samassa tuomiossa (48 kohta) yhteisöjen tuomioistuin totesi, että muussa tapauksessa "vakavampia oikeussääntöjen rikkomisia kohdeltaisiin edullisemmin, koska suurimmat taloudelliset seuraukset jäsenvaltiolle saattavat aiheutua juuri niistä", ja lisäsi, että "tuomion vaikutusten rajoittaminen yksinomaan tällaisten näkökohtien perusteella heikentäisi huomattavasti niiden oikeuksien suojaamista tuomioistuimissa, jotka verovelvolliset saavat yhteisön verolainsäädännön perusteella".

46 Edellä esitetyn perusteella ei voida katsoa, että tässä olisi kysymys poikkeuksellisista olosuhteista, joiden perusteella voitaisiin poiketa tulkintapyyntöihin annettavien yhteisöjen tuomioistuimen tuomioiden ajallisia vaikutuksia koskevasta pääsäännöstä. Tästä syystä ei ole mitään syytä rajoittaa Tribunal de grande instance de Daxin ja Tribunal de grande instance de Quimperin esittämien ennakkoratkaisukysymyksiin annettavan tuomion ajallisia vaikutuksia.

VII - Ratkaisuehdotus

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Tribunal de grande instance de Daxin ja Tribunal de grande instance de Quimperin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:

"Pääoman hankinnasta kannettavista välillisistä veroista 17 päivänä heinäkuuta 1969 annetun neuvoston direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan, sellaisena kuin se on korvattu 10.6.1985 annetun neuvoston direktiivin 85/303 1 artiklan 2 kohdalla, vastaista on säätää tai pitää voimassa suhteellinen rekisteröintimaksu sellaisia liiketoimia varten, joilla pääomayhtiö siirtää koko yhtiöomaisuutensa panoksena toiseen pääomayhtiöön ja joista vastikkeeksi luovutetaan yksinomaan yhtiöosuuksia."

(1) - EYVL L 249, s. 25.

(2) - Ennakkoratkaisupyyntöä koskevan päätöksen mukaan maksun suuruus oli 22 183 FRF. Yhteisöjen tuomioistuimelle jättämissään kirjallisissa huomautuksissa Bautiaa väittää, että tämä määrä olisi 22 583 FRF.

(3) - Pääoman hankintoja koskevista välillisistä veroista annetun direktiivin 69/335/ETY muuttamisesta 10 päivänä kesäkuuta 1985 annettu neuvoston direktiivi (EYVL L 156, s. 23).

(4) - Ennakkoratkaisupyynnön mukaan tämän päätöksen päivämäärä oli 18.5.1992. Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyissä Bautiaan kirjallisissa huomautuksissa mainitaan, että tämä päivämäärä oli 27.4.1992 tehdyn päätöksen tiedoksiantopäivä.

(5) - Direktiivin 85/303 1 artiklan 1 kohdan mukaan tästä liiketoimesta sekä muista samassa kohdassa mainituista liiketoimista "voidaan edelleen kantaa pääomanhankintaveroa, sikäli kuin niitä on verotettu 1 prosentin kannan mukaan 1 päivänä heinäkuuta 1984".

(6) - Pääomanhankintaveron yhteisen verokannan vahvistamisesta 9 päivänä huhtikuuta 1973 annettu neuvoston direktiivi 73/80/ETY (EYVL L 103, s. 15).

(7) - Asia 208/90, tuomio 25.7.1991 (Kok. 1991, s. I-4269). Tässä tuomiossa omaksutun ratkaisun tarkasta ulottuvuudesta ks. myöhemmät tuomiot: asia C-338/91, Steenhorst-Neerings, tuomio 27.10.1993 (Kok. 1993, s. I-5475) ja asia C-410/92, Johnson, tuomio 6.12.1994 (Kok. 1994, s. I-5483).

(8) - Asia 44/65, Hessische Knappschaft, tuomio 9.12.1965 (Kok. 1965, s. 1190); asia 5/72, Grassi, tuomio 15.6.1972 (Kok. 1972, s. 443, 4 kohta); asia 270/81, Felicitas Riekmers-Linie, tuomio 15.7.1982 (Kok. 1982, s. 2771, 9 kohta); asia 311/84, CBEM, tuomio 3.10.1985 (Kok. 1985, s. 3261, 10 kohta); asia 299/84, Neumann, tuomio 14.11.1985 (Kok. 1985, s. 3663, 11 ja 12 kohta); asia 247/86, Alsatel, tuomio 5.10.1988 (Kok. 1988, s. 5987, 7 ja 8 kohta); asia C-337/88, SAFA, tuomio 9.1.1990 (Kok. 1990, s. I-1, 20 kohta); asia C-196/89, Nespoli ja Crippa, tuomio 11.10.1990 (Kok. 1989, s. I-3647, 23 kohta); asia C-381/89, Syndesmos Melon tis Eleftheras Evangelikis Ekklisias ym., tuomio 24.3.1992 (Kok. 1992, s. I-2111, 18 ja 19 kohta); yhdistetyt asiat C-134/91 ja C-135/91, Kerafina-Keramische- und Finanz-Holding ja Vioktimatiki, tuomio 12.11.1992 (Kok. 1992, s. I-5699, 16 kohta); asia C-30/93, AC-ATEL Electronics Vertriebs, tuomio 2.6.1994 (Kok. 1994, s. I-2305, 18 ja 19 kohta). Vrt. myös asia 97/85, Deutsche Lebensmittelwerke v. komissio, tuomio 21.5.1987 (Kok. 1987, s. 2265, 12 kohta).

(9) - Ks. edellisessä alaviitteessä mainitut asiat Alsatel, tuomion 8 kohta, ja AC-ATEL Electronics Vertriebs, tuomion 19 kohta.

(10) - Ks. asia 338/85, Pardini, tuomio 21.4.1988 (Kok. 1988, s. 2041, 11 kohta) ja asia C-159/90, Society for the Protection of Unborn Children Ireland, tuomio 4.10.1991 (Kok. 1991, s. I-4685, 12 kohta).

(11) - Vrt. asia 1/80, FNROM, tuomio 12.6.1980 (Kok. 1980, s. 1937, 5 ja 6 kohta) sekä asia 276/86, Belkacem v. Saksa, yhteisöjen tuomioistuimen määräys 17.12.1986 (Kok. 1986, s. 3975). Asiakirja-aineistosta ilmenee ja yhteisöjen tuomioistuimen istunnossa on myös todettu, että SFM oli valittanut Tribunal de grande instance de Quimperin tuomiosta Cour de cassationiin siltä osin kuin sen valitus oli hylätty. Tribunal de grande instance de Quimper ilmoitti kuitenkin 2.3.1995 päivätyllä kirjeellään Cour de cassationille, että sen mielestä ei ollut syytä lykätä asian käsittelyä sen esittämän ennakkoratkaisukysymyksen vuoksi.

(12) - Asia 161/78, Conradsen, tuomio 27.6.1979 (Kok. 1979, s. 2221, 11 kohta). Ks. myös asia 112/86, Amro Aandelen Fonds, tuomio 12.11.1987 (Kok. 1987, s. 4453, 7 kohta) ja yhdistetyt asiat C-71/91 ja C-178/91, Ponente Carni ja Cispadana Costruzioni, tuomio 20.4.1993 (Kok. 1993, s. I-1915, 19 ja 20 kohta).

(13) - Vrt. tältä osin asia C-50/91, Commerz-Credit-Bank, tuomio 13.10.1992 (Kok. 1992, s. I-5225, 10 kohta).

(14) - On syytä muistaa, että kyseinen yhdenmukaistettu pääomanhankintavero koskee direktiivin 69/335/ETY 3 artiklassa tarkoitettuihin pääomayhtiöihin sijoitettavia panoksia. Näin ollen direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan alkuperäisen sanamuodon edullinen säännös tarkoitti selvästi pääomayhtiön koko yhtiöomaisuuden siirtämistä toiseen pääomayhtiöön. Kyseisessä ennakkoratkaisupyyntöä koskevassa päätöksessä ei ole kyseenalaistettu sitä, että SNMTP- ja Bautiaa-yhtiö ovat direktiivissä tarkoitettuja pääomayhtiöitä. On kuitenkin todettava, että SNMTP:n on esitetty olevan rajavastuuyhtiö, kun taas Bautiaan on esitetty olevan osakeyhtiö, ja näitä kahta yhtiömuotoa pidetään Ranskan oikeudessa direktiivin 3 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisessä ja kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitettuina pääomayhtiöinä.

(15) - SFM:n on esitetty olevan osakeyhtiömuotoinen. Ottaen huomioon direktiivin 60/335/ETY asiaa koskevan nimenomaisen säännöksen, jota on käsitelty edellisessä alaviitteessä, se on siten direktiivissä tarkoitettu pääomayhtiö. Sitä vastoin se, että SFM:ään sulautuneet yhtiöt ovat pääomayhtiöitä ei ilmene ennakkoratkaisupyyntöä koskevasta tuomiosta. Minkään mainitussa tuomiossa tai yhteisöjen tuomioistuimelle toimitetuissa kirjallisissa huomautuksissa esitetyn seikan perusteella ei kuitenkaan voida ajatella, etteivät riidanalaiset liiketoimet kuuluisi direktiivin 69/335/ETY soveltamisalaan edellä mainittujen yhtiöiden luonteen vuoksi.

(16) - Kuten komissio on perustellusti todennut, asiaan ei vaikuta se, että ennakkoratkaisuja pyytäneet tuomioistuimet käyttävät veronalaisia liiketoimia määritellessään käsitteitä (sulautuminen), joita ei ole mainittu direktiivissä 60/335. Tässä tapauksessa huomionarvoista on se, että riidanalaiset liiketoimet ovat luonteeltaan olennaisesti samankaltaisia kuin direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan alkuperäisessä sanamuodossa mainitut liiketoimet. On kuitenkin aiheellista todeta, että direktiivin 69/335 jälkeen annetuissa direktiiveissä, joissa säädetään yhtiöiden sulautumisia koskevista kysymyksistä, sulautumista määriteltäessä käytetään käsitteitä (A-yhtiön koko yhtiöomaisuuden siirtäminen B-yhtiöön siten, että vastikkeeksi B-yhtiön osakkeita luovutetaan A-yhtiön osakkeenomistajille), joita on käytetty myös direktiivin 69/335 edellä mainitussa säännöksessä: ks. perustamissopimuksen 54 artiklan 3 kohdan g alakohdan nojalla osakeyhtiöiden sulautumisesta 9 päivänä lokakuuta 1978 annetun neuvoston direktiivin 78/855/ETY (EYVL L 295, s. 36) 3 artiklan 1 kohdassa annetut määritelmät ja eri jäsenvaltioissa olevia yhtiöitä koskeviin sulautumisiin, diffuusioihin, varojen siirtoihin ja osakkeiden vaihtoihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä 23 päivänä heinäkuuta 1990 annetun neuvoston direktiivin 90/434/ETY (EYVL L 225, s. 1) 2 artiklan a kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa annetut määritelmät.

(17) - On muistettava, että direktiivin 10 artiklan mukaan jäsenvaltiot eivät pääomanhankintaveron lisäksi saa kantaa minkäänlaisia muita veroja direktiivin 60/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa mainittujen liiketoimien yhteydessä. Direktiivin 10 artiklan säännöksistä voidaan poiketa ainoastaan 12 artiklan 1 kohdassa lueteltujen verojen osalta. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, tämä luettelo on tyhjentävä (ks. ed. alaviitteessä 12 mainittu asia Ponente Carni ja Cispadana Costruzioni, tuomion 24 kohta, sekä asia 36/86, Investeringsforeningen Dansk Sparinvest, tuomio 2.2.1988, Kok. 1988, s. 409, 9 kohta).

(18) - Vrt. direktiivin 69/335 muiden säännösten tulkinnan osalta ed. alaviitteessä 12 mainittu asia Conradsen, tuomion 12 kohta, ja ed. alaviitteessä 8 mainittu asia Felicitas, tuomion 14 kohta. Vrt. myös verolainsäädännön yhdenmukaistamista koskevien muiden säännösten tulkinnan osalta asia 51/76, Verbond van Nederlandse Ondernemingen, tuomio 1.2.1977 (Kok. 1977, s. 113, 10 ja 11 kohta); asia 154/80, Coöperatieve Aardappelenbewaarplaats, tuomio 5.2.1981 (Kok. 1981, s. 445, 9 kohta); asia 295/84, Rousseau Wilmot, tuomio 27.11.1985 (Kok. 1985, s. 3759, 14 kohta); yhdistetyt asiat 93/88 ja 94/88, Wisselink ym., tuomio 13.7.1989 (Kok. 1989, s. 2671, 10 kohta). Vrt. lopuksi asia 17/81, Pabst & Richarz, tuomio 29.4.1982 (Kok. 1982, s. 1331, 18 kohta) ja asia 327/82, Ekro, tuomio 18.1.1984 (Kok. 1984, s. 107, 11 kohta).

(19) - Vrt. ed. alaviitteessä 12 mainittu asia Ponente Carni ja Cispadana Costruzioni, tuomion 30 kohta.

(20) - Ks. ed. alaviitteessä 13 mainittu asia Commerz-Credit-Bank, tuomion 11 kohta, sekä asia C-164/90, Muwi-Bouwgroep, tuomio 13.12.1991 (Kok. 1991, s. I-6049, 22 ja 23 kohta). Direktiivin 69/335 4 artiklan 2 kohdan a alakohdan säännös, johon Ranskan hallitus viittaa, koskee sitä vastoin pääoman korotusta yhtiön omilla varoilla (ks. ed. alaviitteessä 17 mainittu asia Investeringsforeningen Dansk Sparinvest, tuomion 13 kohta, sekä juuri mainitussa asiassa Muwi-Bouwgroep julkisasiamies Jacobsin esittämän ratkaisuehdotuksen 31 kohdassa esitetyt näkemykset).

(21) - Ks. ed. alaviitteessä mainittu asia Muwi-Bouwgroep, erityisesti tuomion 24 kohta, jonka mukaan silloin, kun liiketoimi kuuluu direktiivin 69/335 erityissäännöksen soveltamisalaan, se ei voi samanaikaisesti kuulua saman direktiivin jonkin toisen säännöksen soveltamisalaan.

(22) - Ranskan hallituksen mukaan julistuksessa mainitun tekstin 7 artiklan 4 kohta vastaa direktiivin lopullisen version 7 artiklan 1 kohtaa.

(23) - Ks. asia C-292/89, Antonissen, tuomio 26.2.1991 (Kok. 1991, s. I-745, 18 kohta); asia 429/85, komissio v. Italia, tuomio 23.2.1988 (Kok. 1988, s. 843, 9 kohta); asia 237/84, komissio v. Belgia, tuomio 15.4.1986 (Kok. 1986, s. 1247, 17 kohta); asia 143/83, komissio v. Tanska, tuomio 30.1.1985 (Kok. 1986, s. 427, 12 ja 13 kohta) ja asia 38/69, komissio v. Italia, tuomio 18.2.1970 (Kok. 1970, s. 47, 12 kohta).

(24) - On syytä muistaa, että Ranskan hallituksen mukaan direktiivin sen version 7 artiklan 4 kohta, johon riidanalaisessa julistuksessa viitataan, vastasi direktiivin lopullisen version 7 artiklan 1 kohtaa.

(25) - Vrt. yhdistetyt asiat 142/80 ja 143/80, Essevi ja Salengo, tuomio 27.5.1981 (Kok. 1981, s. 1413). Tämän tuomion mukaan (17 kohta): "komissio ei voi perustamissopimuksen 169 artiklan nojalla antamissaan kannanotoissa ja lausunnoissa vapauttaa jäsenvaltiota täyttämästä sille perustamissopimuksen mukaan kuuluvia velvoitteita. Tällaiset vakuutukset eivät voi estää oikeussubjekteja vetoamasta oikeusteitse perustamissopimuksessa turvattuihin oikeuksiin sellaisia jäsenvaltion toteuttamia lainsäädäntö- tai hallintotoimia vastaan, jotka saattavat olla yhteisön oikeuden vastaisia".

(26) - On syytä todeta oikeuskäytännön mukaisesti, että yhteisöjen tuomioistuimen ennakkoratkaisun vaikutusten rajoittamista koskeva pyyntö voidaan esittää myös suullisen käsittelyn aikana: ks. yhdistetyt asiat C-485/93 ja C-486/93, Simitzi, tuomio 14.9.1995 (Kok. 1995, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa, 29 kohta). Vrt. myös asia C-262/88, Barber, tuomio 17.5.1990 (Kok. 1990, s. I-1889, 40 kohta) ja asia C-200/90, Dansk Denkavit ja Poulsen Trading, tuomio 31.3.1992 (Kok. 1992, s. I-2217, 20 kohta).

(27) - Ks. asia 61/79, Denkavit italiana, tuomio 27.3.1980 (Kok. 1980, s. 1205, 16 kohta), ja asiat 66/79, 127/79 ja 128/79, Salumi Meridionale Industria ym., tuomio 27.3.1980 (Kok. 1980, s. 1237, 9 kohta). Ks. myös asia 811/79, Ariete, tuomio 10.7.1980 (Kok. 1980, s. 2545, 6 kohta) ja asia 826/79, MIRECO, tuomio 10.7.1980 (Kok. 1980, s. 2559, 7 kohta), sekä asia 222/82, Apple and Pear Development Council, tuomio 13.12.1983 (Kok. 1983, s. 4083, 38 kohta); asia 309/85, Barra, tuomio 2.2.1988 (Kok. 1988, s. 355, 11 kohta); asia 210/87, Padovani ym., tuomio 5.10.1988 (Kok. 1988, s. 6177, 12 kohta); asia 269/87, Ventura, tuomio 14.12.1988 (Kok. 1988, s. 6411, 15 kohta) ja asia BP Soupergaz, tuomio 6.7.1995 (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa, 39 kohta).

(28) - Ks. asia 43/75, Defrenne II, tuomio 8.4.1976 (Kok. 1976, s. 455, 69 kohta ja sitä seuraavat kohdat) ja asia 69/80, Worringham ja Humphreys, tuomio 11.3.1981 (Kok. 1981, s. 767, 29 kohta ja sitä seuraavat kohdat); asia Essevi ja Salengo, em. alaviitteessä 25, 30 kohta ja sitä seuraavat kohdat; asia 24/86, Blaizot, tuomio 2.2.1988 (Kok. 1988, s. 379, 28 kohta ja sitä seuraavat kohdat); asia Barber, em. alaviitteessä 26, 40 kohta ja sitä seuraavat kohdat ja asia Dansk Denkavit ja Poulsen Trading, em. alaviitteessä 26, 20 kohta ja sitä seuraavat kohdat; asia C-163/90, Legros ym., tuomio 16.7.1992 (Kok. 1992, s. I-4625, 28 kohta ja sitä seuraavat kohdat); asia C-367/93 C-377/93, Roders ym., tuomio 11.8.1995 (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa, 41 kohta ja sitä seuraavat kohdat); asia Simitzi, em. alaviitteessä 26, 29 kohta ja sitä seuraavat kohdat, ja asia Richardson, tuomio 19.10.1995 (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa, 32 kohta ja sitä seuraavat kohdat).

(29) - Ks. ed. alaviite 23.

(30) - Oikeuskäytännössä on todellisuudessa esiintynyt tapauksia, joissa on muiden seikkojen (asiaa koskevan lainsäädännön erityisluonne, muiden jäsenvaltioiden käyttäytyminen) ohella otettu huomioon se, ettei komissio ole aloittanut jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa menettelyä jäsenvaltiota vastaan tai jatkanut mahdollisesti aloitettua menettelyä, silloin kun yhteisöjen tuomioistuin tutkii onko asiaa koskevan yhteisön oikeussäännön merkityksestä "objektiivista ja merkittävää epävarmuutta" (ks. ed. alaviitteessä 28 mainittu asia Defrenne II, tuomion 72 ja 73 kohta, ja asia Legros ym., tuomion 31 ja 32 kohta). Tästä ei kuitenkaan voida mielestäni päätellä, että edellä mainittu objektiivinen ja merkittävä epävarmuus olisi syntynyt pelkästään siksi, että komissio ei ole aloittanut jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa menettelyä tai että se ei ole ilmoittanut jäsenvaltiolle yhteisön oikeuden vastaisesta tilanteesta. Tähän vaaditaan, että jokin muu seikka on luonut epävarmuuden tai vahvistanut sitä (esim. asiaa koskevan yhteisön oikeussäännön epäselvä muotoilu tai komission toiminta) (ks. ed. alaviitteessä 28 mainittu asia Richardson, tuomion 35 kohta; vrt. myös asia C-56/90, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 14.7.1993, Kok. 1993, s. I-4109, 15 kohta).

(31) - Em. alaviitteessä 28. Ks. myös samassa alaviitteessä mainittu asia Richardson, tuomion 37 kohta ja ed. alaviitteessä 26 mainituissa asioissa Dansk Denkavit ja Poulsen Trading annetut tuomiot. (32) - Yhteisön oikeussäännön pätevyyteen liittyviin ennakkoratkaisukysymyksiin annettavien tuomioiden osalta, vrt. asia C-228/92, Roquette Frères, tuomio 26.4.1994 (Kok. 1994, s. I-1445, 25 kohta ja siinä mainittu oikeuskäytäntö).