ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
71.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Berufsgericht für Heilberufe bei dem Verwaltungsgericht Giessenin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että nyt tarkasteltavan kaltaisia olosuhteita, joissa toiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta palvelujen tarjoajaa, joka vastaanottavan jäsenvaltion ammatillisten sääntöjen mukaan saa itse hinnoitella palvelunsa, syytetään kurinpidollisesta rikkomuksesta sillä perusteella, että hän on veloittanut väitetysti kohtuuttoman hinnan, vaikka hinta on perustunut tarjottua palvelua lähinnä vastaavien palvelujen hintoihin, on pidettävä palvelujen tarjoamisen vapauden rajoittamisena. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asia on arvioida, liittyvätkö säännöillä, joihin nyt on vedottu Konstantinidesia vastaan, tavoitellut päämäärät yleiseen etuun ja ovatko nyt riitautetut toimenpiteet omiaan takaamaan niillä tavoiteltujen päämäärien toteutumisen sekä selvittää, etteivät ne ylitä sitä, mikä on tarpeen kyseisten päämäärien saavuttamiseksi. 2) SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että kansallista toimenpidettä, jolla lääkäreiden harjoittamaan mainontaan sovelletaan kohtuuttoman epämääräisiä ammattieettisiä sääntöjä ja niihin liittyvää ankaraa kurinpitojärjestelmää, on pidettävä palvelujen tarjoamisen vapauden rajoittamisena. Nyt riitautetun kaltainen toimenpide, jonka nojalla toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen lääketieteen ammattihenkilöön sovelletaan syrjimätöntä ja kuluttajien ja kansanterveyden suojeluun perustuvaa mainonnan sääntelyjärjestelmää, on perusteltu edellyttäen, että tarkasteltava menettely ja siitä mahdollisesti määrättävä kurinpidollinen seuraamus ovat oikeassa suhteessa toisiinsa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä on arvioida viimeksi mainittu pääasian ratkaisun yhteydessä.
23.

Tätä varten on ensinnäkin tarpeen, että kansallinen tuomioistuin määrittää kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostaa ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat. Toisaalta ennakkoratkaisupyynnössä on esitettävä täsmällisesti ne syyt, joiden perusteella kansallinen tuomioistuin ei ole varma unionin oikeuden tulkinnasta ja on päätynyt siihen, että ennakkoratkaisukysymysten esittäminen unionin tuomioistuimelle on tarpeellista.
57.

Olisi kuitenkin virheellistä tulkita tätä osaa ihmisoikeussopimusta koskevasta oikeuskäytännöstä siten, että sen mukaan mikä tahansa 5 artiklan 1 kappaleen f kohtaan perustuva vapaudenriisto on aina laillista, kunhan se tehdään henkilön karkottamiseksi tai luovuttamiseksi. Ihmisoikeustuomioistuin on todennut myös, että ”mikä tahansa 5 artiklan 1 kappaleen f kohdan jälkimmäiseen lauseeseen perustuva vapaudenriisto on perusteltua – – ainoastaan niin kauan kuin karkottamista tai luovuttamista[ ( 30 )] koskeva menettely on vireillä. Jos tällaista menettelyä ei toteuteta riittävän ripeästi, vapaudenriisto lakkaa olemasta sallittua 5 artiklan 1 kappaleen f kohdan nojalla – – Vapaudenriiston on myös oltava ’laillista’. Kun kyseessä on vapaudenriiston ’laillisuus’, mukaan lukien se, onko toimittu ’lain määräämässä järjestyksessä’, ihmisoikeussopimuksessa viitataan pääasiallisesti kansalliseen oikeuteen ja määrätään velvollisuudesta noudattaa kansallisen oikeuden aineellisia ja menettelyllisiä sääntöjä. Kansallisen oikeuden noudattaminen ei kuitenkaan riitä: 5 artiklan 1 kappaleessa edellytetään lisäksi, että minkä tahansa vapaudenriiston on sovittava yhteen sen tavoitteen kanssa, että henkilöä suojataan mielivaltaisuudelta. Perusperiaatteena on, ettei mikään mielivaltainen vapaudenriisto voi sopia yhteen 5 artiklan 1 kappaleen kanssa ja 5 artiklan 1 kappaleen sisältämä mielivaltaisuuden käsite kattaa muutakin kuin sen, ettei noudateta kansallista oikeutta, joten vapaudenriisto voi olla laillista kansallisen oikeuden kannalta mutta silti mielivaltaista ja siten ihmisoikeussopimuksen vastaista – – Jottei 5 artiklan 1 kappaleen f kohtaan perustuvaa vapaudenriistoa luokiteltaisi mielivaltaiseksi, se on toteutettava vilpittömän mielen periaatteen mukaisesti, sen on liityttävä kiinteästi siihen vapaudenriiston perusteeseen, johon [kansalliset viranomaiset] vetoavat, vapaudenriiston paikan ja edellytysten on oltava asianmukaisia ja vapaudenriiston kesto ei saa ylittää sitä, mikä on tavoiteltavan päämäärän kannalta perustellusti tarpeen – –”. ( 31 )
33.

Luxemburgin suurherttuakunta, joka tukee Ranskan tasavaltaa väliintulijana, yhtyy tämän päätelmiin ja väittää, että riidanalaisten päätösten todellisena tarkoituksena ei ole toiminnan parempi sisäinen organisointi. Luxemburgin suurherttuakunta muistuttaa, että parlamentin toimipaikkojen lukumäärä ja varsinkin sen velvollisuus olla paikalla Strasbourgissa on nykytilanteessa selvästi kyseenalaistettu. Sen mielestä parlamentin aikomuksena on vahvistaa riidanalaisilla päätöksillään itse kotipaikkansa. Luxemburgin suurherttuakunta huomauttaa lisäksi, ettei parlamentti ole selittänyt, miten lokakuun istuntojen uusi organisointi auttaa sitä järjestämään paremmin toimintansa, ja että kuukausittaisten täysistuntojen keston ja toistumistiheyden vähentäminen on ristiriidassa parlamentin toimivallan jatkuvan kasvun kanssa. Luxemburgin suurherttuakunta katsoo vielä, että kuukausittaiset täysistuntojaksot eroavat selvästi ylimääräisistä täysistuntojaksoista sekä niiden keston (neljä päivää kuukausittaisissa istuntojaksoissa, kaksi päivää ylimääräisissä istuntojaksoissa) että niiden pitopaikan (kuukausittaisissa istuntojaksoissa Strasbourg ja ylimääräisissä istuntojaksoissa Bryssel) osalta. Sen mielestä yksi vaihtoehto on, että riidanalaisissa päätöksissä lokakuulle suunniteltuja kahta kahden päivän istuntoa on pidettävä yhtenä neljän päivän istuntona. Tällöin kyseisissä istuntokalentereissa olisi vain 11 kuukausittaista täysistuntojaksoa. Toinen vaihtoehto on, että kyseessä on todellakin kaksi kahden päivän istuntojaksoa, jolloin tällaiset istunnot olisi kestonsa perusteella luokiteltava uudelleen ylimääräisiksi täysistunnoiksi, joista parlamentilla ei ole oikeus tehdä päätöstä, koska tällaiset istuntojaksot voidaan vahvistaa vasta sitten, kun parlamentti on tosiasiassa tehnyt päätöksen 12 kuukausittaisesta täysistuntojaksosta. Luxemburgin suurherttuakunta katsoo, että riippumatta siitä, mikä tulkinta valitaan, riidanalaisissa päätöksissä ei noudateta pöytäkirjoja.
68.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että Sąd Apelacyjnyn esittämiin kysymyksiin vastataan seuraavasti: — Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2006 (jäljempänä asetus N:o 1408/71), 14 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä virkkeessä käytettyä kahden tai useamman jäsenvaltion alueella tavallisesti työskentelevän henkilön käsitettä on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan myös henkilöä, joka yhden työnantajan kanssa tehdyn yhden ja saman työsopimuksen kattamana ajanjaksona ja kyseisen työsopimuksen perusteella ei työskentele samanaikaisesti tai rinnakkaisesti vaan toisiaan seuraavina ajanjaksoina vähintään kahden jäsenvaltion alueella, mutta että jatkuva työskentely kussakin jäsenvaltiossa saa kestää enintään 12 kuukautta. — Jotta E 101 -todistuksen antamista varten voidaan määrittää, kuuluuko henkilön tilanne asetuksen N:o 1408/71 14 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohdan tai 14 artiklan 2 kohdan b alakohdan ii alakohdan soveltamisalaan, kyseisten säännösten soveltamisen kannalta merkityksellisiä tosiseikkoja on arvioitava asianmukaisesti sen varmistamiseksi, että kyseisen työntekijän tilanne täyttää tosiasiallisesti säännöksissä säädetyt edellytykset. Tällainen arviointi on tehtävä lähinnä työsopimuksen perusteella, mutta huomioon voidaan ottaa myös muita merkityksellisiä tekijöitä, kuten se, miten kyseisen yrityksen ja työntekijän välillä tehtyjä vastaavanlaisia sopimuksia on aiemmin pantu täytäntöön käytännössä, ja yleisemmin yrityksen harjoittaman toiminnan ominaispiirteet. Jos tämän jälkeen on selvää, ettei henkilön tilanne työsopimuksen sanamuodosta huolimatta täytä tosiasiallisesti jotakin asetuksen N:o 1408/71 säännöksessä – esimerkiksi 14 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohdassa tai 14 artiklan 2 kohdan b alakohdan ii alakohdassa – säädettyä edellytystä, kyseistä säännöstä ei voida soveltaa.
17.

Najvyšší súd päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Kun kysymys on tilanteesta, jossa vuosina 2005 ja 2006 Euroopan unionin jäsenvaltioon sijoittautunut maahantuoja on tuonut tässä jäsenvaltiossa sijaitsevaan yleiseen tullivarastoon Euroopan unionin ulkopuolisesta valtiosta (Ukraina) peräisin olevia tavaroita, joita on myöhemmin jalostettu kyseisessä tullivarastossa sisäisessä jalostusmenettelyssä suspensiojärjestelmää soveltaen niin, että lopputuotetta ei ole välittömästi viety unionin alueelta asetuksen N:o 2913/92 114 artiklassa tarkoitetulla tavalla vaan tavarat valmistanut taho on luovuttanut sen samassa tullivarastossa toiselle tähän jäsenvaltioon sijoittautuneelle yhtiölle, joka ei ole luovuttanut tavaroita vapaaseen liikkeeseen kyseisestä tullivarastosta vaan on asettanut sen jälleen tullivarastointimenettelyyn, sovelletaanko tavaroiden myyntiin tässä tullivarastossa pelkästään yhteisön tullilainsäädäntöä, vai onko oikeudellinen tilanne myynnin vuoksi muuttunut siten, että tähän liiketoimeen sovelletaan 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY järjestelmää, eli voidaanko kuudennen direktiivin arvonlisäverojärjestelmän soveltamisen kannalta katsoa, että tuon jäsenvaltion alueella sijaitseva yleinen tullivarasto kuuluu kuudennen direktiivin 3 artiklan määritelmän mukaisesti yhteisön alueeseen eli kyseisen jäsenvaltion alueeseen? 2) Onko edellä kuvattua tilannetta mahdollista arvioida Euroopan unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön perustuvien, oikeuden väärinkäyttöä kuudennen direktiivin soveltamisalalla koskevien periaatteiden valossa (asia C-255/02, Halifax ym., tuomio 21.2.2006), koska myymällä tavaroita Slovakian tasavallan alueella sijaitsevassa tullivarastossa valittaja on jo luovuttanut tavaroita vastikkeellisesti jäsenvaltion alueella? 3) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi ja jos kyseiseen liiketoimeen sovelletaan kuudennen direktiivin järjestelmää, onko tällainen liiketoimi verotettava tapahtuma, a) koska se liittyy kuudennen direktiivin 10 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettuun verosaatavan syntymiseen siltä osin kuin tavaroita on luovutettu Slovakian tasavallan alueella sijaitsevassa tullivarastossa vai b) koska kun tavarat on tuotu kolmannesta maasta (kuudennen direktiivin 10 artiklan 3 kohta) tai kun ne ovat tullivarastossa, tullimenettely on päätetty myytäessä tavarat toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle henkilölle? 4) Onko kuudennen direktiivin johdanto-osassa tarkoitetut tavoitteet ja tullitariffeja ja kauppaa koskevan yleissopimuksen ja Maailman kauppajärjestön perustamissopimuksen tavoitteet täytetty, kun sellaisten tavaroiden luovutukseen, jotka on tuotu kolmannesta maasta tullivarastoon ja joita on maahantuonnin jälkeen jalostettu ja jotka on luovutettu toiselle jäsenvaltiossa asuvalle henkilölle yhteisön jäsenvaltion alueella sijaitsevassa tullivarastossa, ei kyseisessä jäsenvaltiossa sovelleta arvonlisäverojärjestelmää?”
61.

Tätä kysymystä tarkasteltaessa on otettava huomioon myös ErbStG:n 13 §:n 5 momentti, jossa asetetaan perinnönsaajan veroetujen myöntämisen edellytykseksi – sikäli kuin yhtiön kotipaikka tai liikkeenjohto on ETA-valtiossa – velvoite jatkaa yrityksen toimintaa tosiasiallisesti vähintään viisi vuotta ja olla luovuttamatta sen osuuksia. Tässä säännöksessä säädetään edelleen etujen takautuvasta poistamisesta, jos perinnönsaaja ei täytä näitä edellytyksiä. Sen kohteena ovat selvästi tilanteet, joissa perinnönsaaja ottaa sijoittautumisvapauttaan käyttäessään jatkuvasti osaa talouselämään toisessa valtiossa. Siinä säädetään nimittäin, että hänen on jatkettava yrityksen toimintaa pitempään kuin merkityksettömän ajanjakson ajan. Vähennysten takautuvan poistamismahdollisuuden tarkoituksena on varmistaa, että perinnönsaaja toimii oikeuksien siirtymisen jälkeen uudessa ominaisuudessaan yrittäjänä kansallisen lainsäätäjän määräysten mukaisesti. Tarjoamalla perinnönsaajalle taloudellisia kannustimia yrityksen toiminnan jatkamiseksi häntä houkutellaan lailla yrittäjän rooliin. Hänen toimintamahdollisuuksiaan rajoitetaan tällä tavalla, ellei hän halua menettää veroetuja, huomattavasti etenkin sen mahdollisuuden osalta, että hän luovuttaa yhtiöosuuksia tai päättää siirtää yhtiön kotipaikan ETA:n ulkopuolelle. Nimenomaan perinnönsaajaan, joka on saanut perinnönjättäjältä niin tärkeän aseman yrityksessä, että hän voi päättää yrityksen kaupallisesta käyttäytymisestä, kohdistuvan vaikutuksen vuoksi pääomien vapaan liikkuvuuden rajoitus vaikuttaa vain väistämättömältä sijoittautumisvapauden rajoittamisen seuraukselta.
22.

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että vaikka välitön verotus kuuluu jäsenvaltioiden toimivaltaan, viimeksi mainittujen on kuitenkin tätä toimivaltaa käyttäessään noudatettava unionin oikeutta. ( 8 ) Tätä taustaa vasten on syytä korostaa, että jäsenvaltioilla ei unionin oikeuden mukaan periaatteessa ole velvollisuutta säätää yhteisöverolainsäädännössään konsernin sisäisestä tappiontasauksesta, jollainen Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännössä myönnetään esillä olevassa asiassa. Verojärjestelmän luominen on nimittäin kunkin jäsenvaltion asia. ( 9 ) Jos jäsenvaltio kuitenkin säätää tällaisesta oikeudesta, sitä on säänneltävä unionin oikeuden perusvapauksien – esillä olevassa asiassa erityisesti sijoittautumisvapauden – kanssa yhteen sopivalla tavalla.
Mielestäni neuvoston SEUT 108 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan mukaisen toimivallan poikkeuksellisuudesta seuraa, että kyseisen määräyksen nojalla myönnetyn poikkeuksen on oltava ajallisesti rajattu ja se on myönnettävä ainoastaan niin pitkäksi ajaksi kuin päätöksen perusteluissa mainittujen olosuhteiden korjaamiseksi on tarpeen. ( 22 ) Tämä merkitsee sitä, että jos SEUT 108 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan perusteella annetun päätöksen kohteena on tukijärjestelmä, jota on tarkoitus soveltaa suhteellisen pitkään, kuten nyt tarkasteltavassa tapauksessa, neuvosto on mielestäni velvollinen ilmoittamaan ne syyt, joiden vuoksi se katsoo tämän olevan tarpeen niiden olosuhteiden perusteella, joihin tuen soveltuvuutta sisämarkkinoille koskevan väitteen tueksi on vedottu. Vaikka nyt käsiteltävässä asiassa riidanalaisessa päätöksessä annetaan vain niukasti tietoa syistä, joiden perusteella on katsottu välttämättömäksi hyväksyä kyseinen järjestelmä neljän vuoden ajaksi, nämä syyt ovat pääteltävissä asiayhteydestä, johon kyseinen päätös liittyy, sekä päätöksellä hyväksyttyjen toimenpiteiden, ongelmien, joita niillä pyritään ratkaisemaan, ja niillä tavoiteltujen päämäärien luonteesta. Liettua on sitä paitsi käsitellyt kysymystä hyväksyttävien toimenpiteiden kestosta 12.11.2009 ja 4.12.2009 päivätyissä kirjeissään, joissa se viittasi lähinnä maiden yksityistämisprosessin hidastumiseen rahoituskriisin seurauksena ja siihen, että sitä oli mahdotonta saattaa päätökseen lyhyellä aikavälillä, ainakaan 31.12.2010 mennessä, jolloin tilapäisten puitteiden soveltaminen päättyi. Kun otetaan huomioon riidanalaiseen päätökseen sisältyvä viittaus kyseiseen pyyntöön, voidaan katsoa, että neuvosto on implisiittisesti hyväksynyt Liettuan esittämät perustelut. Neuvosto on myös tarkentanut ja laajentanut kyseisiä perusteluja kirjelmissään unionin tuomioistuimelle.
19.

Sekä komissio että kaikki asian käsittelyyn osallistuneet hallitukset katsovat, että ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava myöntävästi. Ne katsovat, että jakoperusteena on lähtökohtaisesti käytettävä liikevaihtoa, mutta toteavat, että asiassa C-488/07, Royal Bank of Scotland, 18.12.2008 annetun tuomion ( 6 ) mukaan 17 artiklan 5 kohdan kolmannessa alakohdassa annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus säätää erilaajuisista poikkeuksista tähän perussääntöön ja jopa päättää vähennysoikeuden epäämisestä. Samansuuntaista näkemystä tukevat myös kuudennen direktiivin 17 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan c alakohdan sanamuoto ja systematiikka, joista voidaan päätellä, ettei lainsäätäjä velvoita jäsenvaltioita käyttämään vähennyksen laskemisessa mitään tiettyä jakoperustetta. Tämä on osapuolten mukaan johdettavissa myös kuudetta direktiiviä koskevan ehdotuksen perusteluista. Osapuolet korostavat vielä, että pinta-alan mukaisen jakoperusteen soveltaminen on helpompaa ja tuottaa tarkemman tuloksen, joten sen avulla voidaan paremmin varmistaa verotuksen neutraalisuuden periaatteen noudattaminen.
102.

Tältä osin ratkaiseva merkitys on komission kanteeseen liittämillä asiakirjoilla ja erityisesti Yhdistyneen kuningaskunnan komission perusteltuun lausuntoon 15.6.2006 antamalla vastauksella. Tässä asiakirjassa Yhdistynyt kuningaskunta on vastatessaan Lontoon koko järjestelmää koskevaan arvosteluun itse asiassa johtanut ongelman järjestelmän yksittäisiin osiin, joihin komissio on tämän jälkeen päättänyt rajata kanteensa. Vaikka asiakirjassa ei muodollisesti myönnetäkään jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä, sen päätelmäosassa on todettu erityisesti, että Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus ”myöntää, että Becktonin, Crossnessin ja Mogdenin jätevedenpuhdistamojen kapasiteettia on tarpeen kasvattaa”, ja ”myöntää, että on tarpeen toteuttaa toimenpiteitä Becktonin ja Crossnessin keräysjärjestelmien eräistä ylivuotokynnyksistä johtuvan pilaantumisen vähentämiseksi”.
3.

Asetuksen 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamiseen toimivaltaisen tuomioistuimen määrittämisestä seuraavaa: ”1. Sen jäsenvaltion tuomioistuin, jossa velallisella on pääintressien keskus, on toimivaltainen aloittamaan maksukyvyttömyysmenettelyn. Yhteisön ja muun oikeushenkilön pääintressien keskuksen katsotaan sijaitsevan siinä valtiossa, jossa oikeushenkilöllä on sääntömääräinen kotipaikka, jollei muuta näytetä. 2. Jos velallisen pääintressien keskus sijaitsee jäsenvaltiossa, muun jäsenvaltion tuomioistuin on toimivaltainen aloittamaan maksukyvyttömyysmenettelyn vain, jos velallisella on toimipaikka tässä jäsenvaltiossa. Tällaisen menettelyn vaikutukset rajoittuvat viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa sijaitsevaan velallisen omaisuuteen.”
97.

Toimivaltaisen viranomaisen suorittaman arvioinnin tulosten on tietenkin perustuttava konkreettisiin tosiseikkoihin, joiden perusteella voidaan tarvittaessa vahvistaa, että kyseisen lääkkeen haitat ovat etuja suuremmat, mikä oikeuttaa markkinoille saattamista koskevan luvan peruuttamisen. Mielestäni tällaisia konkreettisia tosiseikkoja, jotka eivät voi olla pelkkiä epäilyjä, on olemassa, jos on saatu kokeisiin perustuvaa uutta tieteellistä tutkimustietoa, mutta myös jos lääketieteellinen yhteisö kyseenalaistaa yksimielisesti kyseisen lääkkeen terapeuttisen tehon ja tämä yksimielisyys ilmenee asiantuntijaraporteista. Katson tässä yhteydessä, että lääkkeen usean vuoden käytöstä saatu kokemus on aivan yhtä hyvä keino osoittaa lääkkeen teho tai tehottomuus kuin uudet kokeet. Lisäksi tällainen kokemus voi osoittaa, että kun otetaan huomioon hoidettavan sairauden erityispiirteet, ei ole tarkoituksenmukaista arvioida kyseisen lääkkeen lyhytaikaista tehoa, ja näin ollen sen pitkäaikaisen tehon arviointi on asetettava etusijalle.
14.

Selvittääkseen, onko edellä kuvattu verotus sallittu, Hoge Raad kysyy, sovelletaanko näihin kolmeen tilanteeseen unionin oikeutta: Asia C-578/10: ”Onko, kun otetaan huomioon EY 18 artikla (nyttemmin SEUT 21 artikla), kysymyksessä yhteisön oikeudessa säännelty tilanne, jos jäsenvaltio kantaa veroa auton käyttöönotosta jäsenvaltion tieverkossa siinä tapauksessa, että auto on rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa, auto on saatu lainaan tuossa toisessa jäsenvaltiossa asuvalta henkilöltä ja ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa asuva henkilö liikkuu autolla kyseisen jäsenvaltion alueella?” Asia C-579/10: ”Onko, kun otetaan huomioon EY 18 artikla (nyttemmin SEUT 21 artikla), kysymyksessä yhteisön oikeudessa säännelty tilanne, jos jäsenvaltio kantaa veroa auton käyttöönotosta jäsenvaltion tieverkossa siinä tapauksessa, että auto on rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa, auto on saatu lainaan tuossa toisessa jäsenvaltiossa asuvalta henkilöltä ja ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa asuva henkilö liikkuu autolla yksityisissä tarkoituksissa kyseisen jäsenvaltion ja toisen jäsenvaltion välillä?” Asia C-580/10: ”Onko, kun otetaan huomioon EY 18 artikla (nyttemmin SEUT 21 artikla), kysymyksessä yhteisön oikeudessa säännelty tilanne, jos jäsenvaltio kantaa veroa auton käyttöönotosta jäsenvaltion tieverkossa siinä tapauksessa, että auto on rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa, auto on saatu lainaan tuossa toisessa jäsenvaltiossa asuvalta henkilöltä ja ensimmäiseksi mainitussa jäsenvaltiossa asuva henkilö, joka on kuitenkin toisen jäsenvaltion kansalainen, liikkuu autolla yksityisissä tarkoituksissa ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa?”
4.

Direktiivin 3 artiklassa säädetään, mistä suunnitelmista ja ohjelmista ympäristöarviointi on tehtävä. Asian kannalta merkityksellisiä ovat erityisesti sen 1–5 kohta: ”1. Jäljempänä 4–9 artiklan mukainen ympäristöarviointi on tehtävä 2–4 kohdassa tarkoitetuista suunnitelmista ja ohjelmista, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 2. Jollei 3 kohdasta muuta johdu, ympäristöarviointi on tehtävä kaikista suunnitelmista ja ohjelmista, a) joita valmistellaan maa-, metsä- ja kalataloutta, energiaa, teollisuutta, liikennettä, jätehuoltoa, vesitaloutta, televiestintää, matkailua, kaavoitusta tai maankäyttöä varten ja joissa vahvistetaan puitteet direktiivin 85/337/ETY liitteessä I ja II lueteltujen tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätöksille, tai b) – – 3. Edellä 2 kohdassa tarkoitettujen sellaisten suunnitelmien ja ohjelmien, joissa määritellään pienten alueiden käyttö paikallisella tasolla, sekä 2 kohdassa tarkoitettujen suunnitelmien ja ohjelmien vähäisten muutosten osalta edellytetään ympäristöarviointia ainoastaan, jos jäsenvaltiot määrittelevät, että niillä on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 4. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko sellaisilla muilla kuin 2 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla, joilla vahvistetaan puitteet sellaisten tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätökselle, todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 5. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko edellä 3 ja 4 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, joko tapauskohtaisen tarkastelun perusteella tai määrittelemällä suunnitelma- ja ohjelmatyyppejä, taikka molempia keinoja yhdistelemällä. Jäsenvaltioiden on tätä varten otettava kaikissa tapauksissa huomioon liitteessä II vahvistetut asiaankuuluvat perusteet, jotta voidaan varmistaa, että suunnitelmat ja ohjelmat, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan. 6. – –”