ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29.

Edellä kuvatussa tilanteessa Antwerpenin rauhantuomari lykkäsi asian käsittelyä ja esitti unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [asetuksen N:o 1371/2007] 9 artiklan 4 kohtaa, luettuna yhdessä direktiivin 93/13 2 artiklan a alakohdan ja 3 artiklan kanssa, tulkittava siten, että kuljetusyhtiön ja matkustajan välille syntyy aina sopimukseen perustuva oikeussuhde, jopa silloin, kun matkustaja käyttää kuljettajan palveluja ilman, että on ostanut matkalippua? 2) Mikäli edellä esitettyyn kysymykseen on vastattava kieltävästi, koskeeko kohtuuttomien ehtojen doktriinin mukainen suoja myös matkustajaa, joka käyttää julkista liikennettä ilman, että on ostanut matkalippua, ja joka on tämän toimintansa vuoksi kuljettajan yleisten ehtojen, jotka katsotaan yleisesti sitoviksi niiden normatiivisen luonteen tai valtion virallisessa julkaisussa kuulutuksen perusteella, nojalla velvollinen maksamaan matkalipun hinnan lisäksi tulevan lisämaksun? 3) Onko [direktiivin 93/13] 6 artikla, jossa säädetään, että ’jäsenvaltioiden on säädettävä, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisen sopimuksen kohtuuttomat ehdot eivät sido kuluttajia niiden kansallisen lainsäädännön mukaisesti ja että sopimus jää muilta osin osapuolia sitovaksi, jos sopimus voi olla olemassa ilman kohtuuttomia ehtoja’, kaikissa tapauksissa esteenä sille, että tuomioistuin kohtuullistaa kohtuuttomaksi todettua ehtoa tai soveltaa sen sijaan yleistä lainsäädäntöä? 4) Mikäli edelliseen kysymykseen on vastattava kieltävästi, mitkä ovat ne olosuhteet, joissa kansallinen tuomioistuin voi kohtuullistaa kohtuuttomaksi todettua ehtoa tai korvata sen soveltamalla yleistä lainsäädäntöä? 5) Mikäli edellä esitettyihin kysymyksiin ei voida vastata in abstracto, esiin tulee kysymys siitä, onko tapauksessa, jossa kansallinen rautatieyhtiö sanktioi siviilioikeudellisesti ilman matkaan oikeuttavaa lippua matkustavaa henkilöä tämän jäätyä kiinni matkalipun hinnan lisäksi tulevalla lisämaksulla ja jossa tuomioistuin katsoo, että veloitettu lisämaksu on direktiivin 93/13 2 artiklan a alakohdan, luettuna yhdessä 3 artiklan kanssa, mukaisesti kohtuuton, direktiivin 93/13 6 artikla esteenä sille, että tuomioistuin toteaa ehdon pätemättömäksi ja soveltaa yleistä vahingonkorvauslainsäädäntöä kansalliselle rautatieyhtiölle aiheutuneen vahingon korvaamiseksi.”
2)

Sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/54/EY kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/72/EY 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sitä ei sovelleta pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen veroon, jota kannetaan yrityksiltä, joilla on konsessio usealle itsehallintoalueelle ulottuvan vesistöalueen käyttöön sähköntuotannossa, mutta ei toimijoilta, joilla on itsehallintoalueen sisäisiä vesistöalueita koskeva konsessio sähköntuotantoa varten, eikä muita tekniikoita käyttäviltä sähköntuottajilta. Toissijaisesti: Direktiivin 2009/72 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole lähtökohtaisesti esteenä pääasiassa kyseessä olevien verotustoimenpiteiden kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle siltä osin kuin tämä lainsäädäntö koskee julkisten vesivarojen suojelun vahvistamista keräämällä varoja niiltä, jotka hyötyvät vesivarojen yksityisestä käytöstä tai erityisestä käytöstä, ja vesienhoitoon liittyvien palvelujen kustannusten, ympäristö- ja luonnonvarakustannukset mukaan luettuina, vyöryttämistä eri loppukäyttäjille, jos kansallista perustuslakia on tulkittava siten, ettei kyseisellä jäsenvaltiolla ollut oikeutta ulottaa tämän toimenpiteen soveltamisalaa koskemaan itsehallintoalueen sisäistä vesistöaluetta. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana on arvioida, liittyykö pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön tarkoitus aidosti näihin tavoitteisiin.
25.

KPC ehdottaa, että kysymykseen vastataan kieltävästi. Se etenkin väittää, että pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevat molemmat liiketoimet (kyseessä olevan kiinteän omaisuuden ensimmäinen myynti ja jälleenmyynti) on vapautettu arvonlisäverosta, sikäli kuin niissä on kyse arvonlisäverodirektiivin 135 artiklan 1 kohdan j alakohdassa tarkoitetusta ”rakennuksen tai rakennuksen osan luovutuksesta siihen liittyvine maapohjineen”. Komissio puolestaan on samaa mieltä KPC:n kanssa ensimmäisen liiketoimen osalta mutta katsoo, että KPC:n ja Boligforeningen Kristiansdalin välisissä myöhemmissä liiketoimissa (joita on sen näkemyksen mukaan arvioitava yhdessä) on kyse ”rakennuksen tai rakennuksen osan luovutuksesta siihen liittyvine maapohjineen ennen sen ensimmäistä käyttöönottoa”. Viimeksi mainittu olisi näin ollen arvonlisäverollinen luovutus arvonlisäverodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla. Tanskan hallitus puolestaan ehdottaa, että ennakkoratkaisukysymykseen vastataan myöntävästi. Sen näkemyksen mukaan arvonlisäverodirektiivin 12 artiklan 3 kohdan nojalla jäsenvaltioilla on oikeus pitää nyt kyseessä olevan kaltaista maa-aluetta ”rakennusmaana”. Tällaisen maa-alueen myynnistä olisi näin ollen suoritettava arvonlisäveroa arvonlisäverodirektiivin 12 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti.
31.

Väärinkäytösluonteisia menettelytapoja koskeva oikeuskäytäntö voi kuitenkin antaa suuntaa vilpillisen mielen arviointiin. ( 9 ) Tällaiseen menettelyyn liittyy tyypillisesti objektiivinen ja subjektiivinen osatekijä. Objektiivisesta osatekijästä on todettava, että sen olemassaolon toteaminen edellyttää sitä, että kaikista objektiivisista olosuhteista ilmenee, että vaikka unionin säännöstössä vahvistettuja edellytyksiä on muodollisesti noudatettu, kyseisellä säännöstöllä tavoiteltua päämäärää ei ole saavutettu. Mitä tulee subjektiiviseen osatekijään, objektiivisten osatekijöiden kokonaisuuden on osoitettava, että kyseisten toimien keskeinen päämäärä on perusteettoman edun saaminen. Väärinkäytösluonteisten menettelytapojen kiellolla ei nimittäin ole merkitystä, kun kyseessä oleville toimille voi olla jokin muu peruste kuin pelkkä (perusteettomien) etujen saaminen. ( 10 ) Näin ollen tällöinkin ratkaisevaa on merkityksellisten tekijöiden kattava arviointi.
91.

Ensinnäkin on jokseenkin selvää, että palvelukseen otetuille henkilöille on syntynyt perusteltu luottamus ja että he ovat lisäksi edenneet paljon pidemmälle oikeusvarmuuden asteikolla: he ovat saavuttaneet oikeuksia allekirjoitettujen ja sitovien (määräaikaisten) työsopimusten muodossa. Tällaisilla laillisilla oikeuksilla, joiden luomisella on luonnollisesti myös huomattavia henkilökohtaisia vaikutuksia, on lähtökohtaisesti suurempi painoarvo etujen vertailussa.
48.

Ei voida myöskään sivuuttaa sitä tosiseikkaa, että kun nyt on kyse asiasta, jossa on sovellettava asetuksen N:o 883/2004 67 artiklaa, asetuksen N:o 987/2009 60 artiklan mukaan ”on otettava huomioon koko perheen tilanne, ikään kuin kaikkiin kyseessä oleviin henkilöihin sovellettaisiin asianomaisen jäsenvaltion lainsäädäntöä ja ikään kuin he asuisivat siellä, erityisesti kun on kyse henkilön oikeudesta vaatia tällaisia etuuksia”. ( 13 )
59.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti: Liikkeenharjoittajilta ja tavarantoimittajilta ostetun, kuluttajien palauttamien sähkölaitteiden suuren erän siirtoa on pidettävä jätteiden siirrosta 14.6.2006 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1013/2006, sellaisena kuin se on muutettuna 20.3.2013 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 255/2013, tarkoitettuna jätteiden siirtona, jos kaikkien laitteiden toimintakuntoa ei ole todennettu aiemmin tai jos kaikkia laitteita ei ole suojattu asianmukaisesti vahingoittumiselta kuljetuksen aikana. Sen sijaan tarpeettomaksi käyneitä sähkölaitteita, jotka ovat avaamattomissa alkuperäispakkauksissa, ei pidetä jätteenä ilman muuta näyttöä. Siltä osin kuin kyse on palautetuista tavaroista, joiden toimintakuntoa ei ole tarkistettu tai joiden toimintakunnon palauttaminen edellyttää korjauksia, joita ei ole vielä toteutettu, edellä esitettyä jätteen käsitettä koskevaa tulkintaa olisi sovellettava rikkomisista määrättävien rikosoikeudellisten seuraamusten yhteydessä vain, jos ne ovat tapahtuneet sähkö- ja elektroniikkalaiteromusta 4.7.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2012/19/EU direktiivin liitteen VI täysimääräisen täytäntöönpanon jälkeen tai viimeistään unionin tuomioistuimen tässä asiassa antaman tuomion jälkeen.
2.

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY, ( 2 ) sellaisena kuin se on muutettuna 7.5.2002 annetulla neuvoston direktiivillä 2002/38/EY, ( 3 ) 9 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Palvelujen suorituspaikkana on pidettävä paikkaa, jossa suorittajalla on liiketoimintansa kotipaikka tai kiinteä toimipaikka, josta palvelu suoritetaan, taikka jos tällaista kotipaikkaa tai kiinteää toimipaikkaa ei ole, suorittajan kotipaikkaa tai pysyvää asuinpaikkaa. 2. Kuitenkin: – – c) palvelujen suorituspaikka sellaisten palvelujen osalta, jotka koskevat: – kulttuuri-, taide-, urheilu-, tiede-, kasvatus-, viihde- tai vastaavaa toimintaa, mukaan lukien tällaisen toiminnan järjestäjän harjoittama toiminta sekä tällaisen toiminnan mahdolliset liitännäiset palvelut, – – on paikka, jossa nämä suoritukset tosiasiallisesti tehdään; – – e) jäljempänä lueteltujen palvelujen osalta, jotka suoritetaan yhteisön ulkopuolelle sijoittautuneille vastaanottajille tai yhteisöön, mutta muuhun kuin suorittajan maahan sijoittautuneille verovelvollisille, suorituspaikka on paikka, jossa vastaanottajalla on liiketoimintansa kotipaikka tai kiinteä toimipaikka, jolle palvelu suoritetaan, taikka näiden puuttuessa vastaanottajan kotipaikka tai vastaanottajan pysyvä asuinpaikka: – – – sähköiset palvelut, muun muassa liitteessä L kuvatut; f) palvelujen suorituspaikka sellaisten e alakohdan viimeisessä luetelmakohdassa tarkoitettujen palvelujen osalta, joita verovelvollinen, jonka liiketoiminnan kotipaikka tai kiinteä toimipaikka, josta palveluja suoritetaan, on yhteisön ulkopuolella taikka jos tällaista kotipaikkaa tai kiinteää toimipaikkaa ei ole, verovelvollisen kotipaikka tai pysyvä asuinpaikka on yhteisön ulkopuolella, suorittaa muille kuin verovelvollisille henkilöille, jotka ovat sijoittautuneet jäsenvaltioon taikka joiden kotipaikka tai pysyvä asuinpaikka on jäsenvaltiossa, on paikka, johon muu kuin verovelvollinen henkilö on sijoittautunut taikka jossa hänellä on kotipaikka tai pysyvä asuinpaikka. – –”.
70.

Käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva kirjoitus on kiistatta tekijänoikeudessa tarkoitettu teos, ja tekijänoikeuksien haltija on luonnollinen henkilö. Luonnollisella henkilöllä ei ole kuitenkaan, toisin kuin valtiolla, asiakirjan luottamukselliseksi luokittelemisen kaltaisia keinoja, joilla se voisi rajoittaa laillista tutustumista asiakirjaan. Tekijänoikeus on luonnollisen henkilön pääkeino – ellei jopa ainoa keino – suojella henkistä luomustaan. Lisäksi tekijällä on luonnollisena henkilönä omistusoikeus sekä muita perusoikeuksia, jotka on suojattu samalla tavalla kuin hänen teoksensa mahdollisten käyttäjien sananvapaus. Sananvapauden rajoittaminen kyseessä olevalle tekijälle kuuluvien yksinoikeuksien perusteella on siis hyväksyttävää siinä mielessä, että se perustuu toisen perusoikeuden suojaamiseen. Näitä erilaisia perusoikeuksia on siis punnittava keskenään, ja lähtökohtaisesti tämän punnitsemisen on tehnyt lainsäätäjä tekijänoikeutta koskevien säännösten yhteydessä.
13.

Direktiivin 2014/104 10 artiklassa, jonka otsikko on ”Vanhentumisajat”, todetaan seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on tämän artiklan mukaisesti vahvistettava säännöt, joita sovelletaan vahingonkorvauskanteiden nostamista koskeviin vanhentumisaikoihin. Kyseisissä säännöissä on määritettävä, milloin vanhentumisaika alkaa kulua, sen kesto sekä olosuhteet, joiden vallitessa se katkeaa tai keskeytyy. 2. Vanhentumisajat eivät saa alkaa kulua, ennen kuin kilpailuoikeuden rikkominen on päättynyt ja kantajan tiedossa on tai sen tiedossa voidaan kohtuudella olettaa olevan a) toiminta ja se, että toiminta rikkoo kilpailuoikeutta; b) se, että kilpailuoikeuden rikkominen on aiheuttanut sille vahinkoa; ja c) rikkomiseen syyllistynyt. 3. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että vahingonkorvauskanteiden nostamiseen sovellettavat vanhentumisajat ovat vähintään viisi vuotta. 4. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että vanhentumisaika keskeytyy tai, kansallisen oikeuden säännöksistä riippuen, vanhentumisaika katkeaa, jos kilpailuviranomainen käynnistää tutkimuksen tai menettelyn kilpailuoikeuden rikkomisesta, johon vahingonkorvauskanne liittyy. Keskeytyminen saa päättyä aikaisintaan vuosi sen jälkeen, kun rikkomista koskevasta päätöksestä on tullut lopullinen tai menettely on muulla tavoin lopetettu.”
94.

Tällainen lainsäädäntö voisi mielestäni olla asianmukaisesti perusteltavissa oikeutetulla tavoitteella. Kuten nimittäin Itävallan hallitus toteaa, unionin tuomioistuin on jo useaan otteeseen myöntänyt, että sellaisen hankitun kokemuksen, jonka vuoksi työntekijä suoriutuu paremmin työtehtävistään, palkitseminen on yleisesti katsottu palkkapolitiikan oikeutetuksi tavoitteeksi, mikä tarkoittaa, että palkkaa määrittäessään työnantajilla on lähtökohtaisesti ( 110 ) vapaus ottaa huomioon yksinomaan tällaiset aiemmin kertyneet palvelusajanjaksot. ( 111 ) Näin ollen on mielestäni aivan unionin oikeuden mukaista, että riidanalainen lainsäädäntö johtaa siihen, että julkishallinnon sopimussuhteisten toimihenkilöiden palkkatasolle luokittelemisessa ja heidän palkkansa määrittämisessä suositaan yksityisellä sektorilla hankittuun työkokemukseen verrattuna erityisesti julkishallinnossa hankittua työkokemusta.
2.

Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 7 artiklassa taataan jokaisen oikeus yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamiseen. ( 3 ) Perusoikeuskirjan 8 artiklassa todetaan seuraavaa: ”Jokaisella on oikeus henkilötietojensa suojaan. Tällaisten tietojen käsittelyn on oltava asianmukaista ja sen on tapahduttava tiettyä tarkoitusta varten ja asianomaisen henkilön suostumuksella tai muun laissa säädetyn oikeuttavan perusteen nojalla. Jokaisella on oikeus tutustua niihin tietoihin, joita hänestä on kerätty, ja saada ne oikaistuksi”. Perusoikeuskirjan 11 artiklan mukaan jokaisella on oikeus sananvapauteen, mikä sisältää oikeuden vastaanottaa ja levittää tietoja tai ajatuksia viranomaisten siihen puuttumatta. ( 4 )
226.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin – hyväksyy ensimmäisen valitusperusteen siltä osin kuin se koskee Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja yhteisen kannan 2007/140/YUTP kumoamisesta 26.7.2010 annetun neuvoston päätöksen 2010/413/YUTP 20 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä 23.3.2012 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 267/2012 23 artiklan 2 kohdan e alakohdassa säädettyä kriteeriä, jossa viitataan henkilöihin ja yhteisöihin, jotka i) ovat Islamic Republic of Iran Shipping Linesin omistuksessa tai määräysvallassa, ii) toimivat Islamic Republic of Iran Shipping Linesin puolesta tai iii) tarjoavat olennaisia palveluja Islamic Republic of Iran Shipping Linesille – kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T‑14/14 ja T‑87/14 17.2.2017 antaman tuomion tältä osin – toteaa kyseisen kriteerin pätemättömäksi – kumoaa päätöksen 2010/413/YUTP muuttamisesta 26.11.2013 annetun neuvoston päätöksen 2013/685/YUTP ja asetuksen N:o 267/2012 täytäntöönpanosta 26.11.2013 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 1203/2013 siltä osin kuin ne koskevat muita valittajia kuin Islamic Republic of Iran Shipping Linesia – hylkää valituksen muilta osin perusteettomana – velvoittaa Islamic Republic of Iran Shipping Linesin vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan – velvoittaa neuvoston vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan muiden valittajien kuin Islamic Republic of Iran Shipping Linesin oikeudenkäyntikulut ja – velvoittaa komission vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
78.

Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on siten todettu, että unionin tuomioistuin on valitusasioissa toimivaltainen arvioimaan ainoastaan oikeudellista ratkaisua, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista. Asianosainen ei siis voi esittää ensimmäistä kertaa unionin tuomioistuimessa perustetta, johon hän ei ole vedonnut unionin yleisessä tuomioistuimessa, koska asianosaisella olisi muutoin oikeus laajentaa unionin tuomioistuimessa, jonka toimivalta muutoksenhakuasioissa on rajoitettu, riita-asiaa unionin yleisessä tuomioistuimessa käsiteltyyn asiaan nähden. ( 27 )
77.

Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia tosiseikkoja riittävällä tavalla ja tehdä niiden perusteella päätelmänsä, ja pääasian oikeudenkäynnin asianosaisten ja väliintulijan on esitettävä tarvittavat selvitykset mainitulle tuomioistuimelle. ( 57 ) Jos unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä johdettujen periaatteiden perusteella kävisi ilmi, että kyseessä oleva maksu on jollain tavalla syrjivä tai suojeleva, se on katsottava SEUT 110 artiklan nojalla kielletyksi.
4.

Valituksen hyväksymisen kannalta on ratkaisevaa, minkälainen ulottuvuus yrityksen puolustautumisoikeuksille on annettava yrityskeskittymien valvontamenettelyssä. Edellyttävätkö puolustautumisoikeudet, että yritykselle on ilmoitettava ekonometrisiin malleihin vireillä olevan hallinnollisen menettelyn aikana tehdyistä olennaisista muutoksista ja että sitä on kuultava niistä, ennen kuin keskittymä kielletään?
14.

Klein on Saksan oikeuden mukaisesti perustetun, tällä hetkellä maksukyvyttömän osakeyhtiön atmed AG:n johtaja. Hän on myös astmaatikoille tarkoitetun lääkinnällisen laitteen eli inhalaattorin keksijä, ja hän patentoi tämän laitteen 1990-luvun alussa. Kleinin mukaan kyseessä on ainoa inhalaattori, jota potilaat voivat käyttää erityisesti makuuasennossa, mikä on erityisen tärkeää vuodepotilaille tai kroonisesta keuhkoahtaumasta kärsiville potilaille. On kiistatonta, että tämä laite kuului direktiivin 93/42 9 artiklassa ja liitteessä IX tarkoitettujen lääkinnällisten laitteiden I luokkaan. ( 3 )
104.

Myös muissa jäsenvaltiossa on päätetty toteuttaa aktiivisia metsänhoitotoimenpiteitä. Siten Itävallan tasavallassa on pantu täytäntöön kirjanpainajakannan leviämisen rajoittamista kansallispuistoissa ja alueilla, joiden luonnonarvo on merkittävä, koskeva ohjelma, jonka yhteydessä töiden tekemistä koskeva kielto on pidetty voimassa ”biodiversiteettikeskuksissa” samalla, kun näiden alueiden vieressä sijaitsevia tuotantometsiä on suojeltu metsänhoitotekniikoilla. Yleinen suositus on, että alueet, joilla luonnolliset prosessit ovat suojeltuja, kuten kansallispuistot, jaetaan selvästi alueeseen, jolla ihmisen toiminta on kiellettyä, ja perifeerisiin alueisiin, joilla toteutetaan toimenpiteitä, joiden tarkoituksena on kirjanpainajakannan leviämisen estäminen. Perustaessaan vertailualueita Puolan tasavalta on pannut täytäntöön täysin samanlaisen menettelyn. Lisäksi tämän jäsenvaltion mukaan on niin, että vaikka metsänhoitotoimenpiteillä on haitallisia vaikutuksia tikkakantojen suuruuteen, niiden vaikutus on rajallinen, koska tikkamäärät voivat pysyä Natura 2000 ‑alueen Puszcza Białowieska PZO-käyttösuunnitelman mukaisesti suhteellisen korkeina. Toisin kuin komissio väittää, vertailualueiden perustamista ei missään tapauksessa voida pitää sen tunnustamisena, että toteutetuilla toimenpiteillä olisi haitallisia ympäristövaikutuksia, eikä yrityksenä lieventää tällaisten vaikutusten seurauksia.
7.

Käsiteltävän asian kannalta on merkityksellinen erityisesti velvoite SYA-direktiivin 3 artiklan 2, 4 ja 5 kohdan mukaisen strategisen ympäristöarvioinnin suorittamiseen: ”2. Jollei 3 kohdasta muuta johdu, ympäristöarviointi on tehtävä kaikista suunnitelmista ja ohjelmista, a) joita valmistellaan maa-, metsä- ja kalataloutta, energiaa, teollisuutta, liikennettä, jätehuoltoa, vesitaloutta, televiestintää, matkailua, kaavoitusta tai maankäyttöä varten ja joissa vahvistetaan puitteet [direktiivin 85/337/ETY] liitteessä I ja II lueteltujen tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätöksille, tai b) joiden on katsottu edellyttävän [direktiivin 92/43/ETY] 6 tai 7 artiklan mukaista arviointia sen todennäköisen vaikutuksen johdosta, joka niillä on mainituissa artikloissa tarkoitetuilla alueilla. – – 4. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko sellaisilla muilla kuin 2 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla, joilla vahvistetaan puitteet sellaisten tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätökselle, todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 5. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko edellä 3 ja 4 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, joko tapauskohtaisen tarkastelun perusteella tai määrittelemällä suunnitelma- ja ohjelmatyyppejä, taikka molempia keinoja yhdistelemällä. Jäsenvaltioiden on tätä varten otettava kaikissa tapauksissa huomioon liitteessä II vahvistetut asiaankuuluvat perusteet, jotta voidaan varmistaa, että suunnitelmat ja ohjelmat, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan.”
35.

Neuvosto komission tukemana väittää, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa vahvistettua suoraan koskemisen edellytystä, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut, kun sen sijaan, että se olisi todennut riidanalaisen asetuksen vaikuttavan suoraan Marquis Energyn oikeudelliseen asemaan, se on korkeintaan tuonut esiin välillisen vaikutuksen kyseisen yrityksen – joka ei vie tuotteitaan unionin markkinoille – taloudelliseen tilanteeseen. Asianomaisten toimielinten mielestä unionin tuomioistuin on kuitenkin jo 28.4.2015 antamassaan tuomiossa T & L Sugars ja Sidul Açúcares v. komissio (C‑456/13 P, EU:C:2015:284) hylännyt väitteen, jonka mukaan suoraan koskemisen edellytyksen täyttymiseksi riittäisi kun osoitetaan, että riidanalaisella toimenpiteellä on puhtaasti taloudellisia seurauksia tai se johtaa epäedulliseen kilpailuasemaan. Käsiteltävässä asiassa unionin yleisen tuomioistuimen tekemät oikeudelliset virheet tulevat esiin erityisesti valituksenalaisen tuomion 72, 73, 76, 78 ja 79 kohdassa. Komissio lisää, että soveltaessaan suoraan koskemisen edellytykseen liittyvää oikeuskäytäntöä unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 56–67 kohdassa virheellisesti katsonut, että tällaisen koskemisen osoittamiseen riittää, että Marquis Energy on tuottanut tuotetta, jolle on kolmanteen maahan suuntautuvan viennin osalta määrätty polkumyyntitulli. Tällaisessa lähestymistavassa syntyy sekaannusta sen välillä, mikä on suoraa ja mikä on epäsuoraa, sekä sen välillä, mikä on oikeudellista ja mikä on taloudellista. Komission mielestä se, että Marquis Energy pyrki hämärtämään unionin tuomioistuimelle esittämissään kirjelmissä valituksenalaisen tuomion asiasisältöä, ei muuta tätä päätelmää.
123.

Kuten jo edellä muistutin, sääntöjenvastaisen tuen poistaminen perimällä se takaisin on johdonmukainen seuraus siitä, että se on todettu sääntöjenvastaiseksi. ( 80 ) Tästä päättelin, että velvollisuus määrätä sääntöjenvastaiset tuet takaisinperittäviksi on pääsääntö, josta voidaan tehdä poikkeuksia. ( 81 ) Näitä, kuten kaikkia muitakin poikkeuksia, on kuitenkin tulkittava suppeasti.
99.

Kun tarkastellaan rautatieturvallisuusdirektiivin 21 artiklan 1 kohdan rikkomista koskevaa kanneperustetta, unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Puolan tasavallan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja Puolan tasavalta on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.