ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29 5 artiklan 3 kohdan k alakohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä esiintyvä parodian käsite on unionin oikeuden itsenäinen käsite.

Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29 5 artiklan 3 kohdan k alakohtaa on tulkittava siten, että parodian keskeisinä tunnusmerkkeinä ovat se, että siinä yhtäältä viitataan olemassa olevaan teokseen mutta poiketaan siitä havaittavissa olevalla tavalla ja toisaalta se on huumorin tai pilailun ilmentymä. Kyseisessä säännöksessä tarkoitettuun parodian käsitteeseen ei sovelleta edellytyksiä, joiden mukaan parodialla on oltava sille ominainen alkuperäinen luonne sen lisäksi, että siinä poiketaan havaittavissa olevalla tavalla parodian kohteena olevasta alkuperäisestä teoksesta, se on voitava kohtuudella yhdistää muuhun henkilöön kuin alkuperäisen teoksen tekijään, sen kohteena on oltava alkuperäinen teos tai siinä on mainittava parodian kohteena olevan teoksen lähde.

Direktiivin 2001/29 5 artiklan 3 kohdan k alakohdassa tarkoitetun parodiaa koskevan poikkeuksen konkreettiseen tilanteeseen soveltamisessa on noudatettava oikeudenmukaista tasapainoa yhtäältä kyseisen direktiivin 2 ja 3 artiklassa tarkoitettujen henkilöiden etujen ja oikeuksien ja toisaalta suojatun teoksen käyttäjän, joka hyödyntää 5 artiklan 3 kohdan k alakohdassa tarkoitettua parodiaa koskevaa poikkeusta, ilmaisunvapauden välillä.

Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava pääasian kaikki olosuhteet huomioiden, noudatetaanko direktiivin 2001/29 5 artiklan 3 kohdan k alakohdassa tarkoitetun parodiaa koskevan poikkeuksen soveltamisessa tätä oikeudenmukaista tasapainoa, jos asianomainen piirros on edellä mainittujen parodian keskeisten tunnusmerkkien mukainen.

(ks. 33‐35 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Asetuksen (EY) N:o 1164/94 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen 1386/2002 18 artiklan 3 kohdasta, jossa nimenomaisesti viitataan koheesiorahastosta annetun asetuksen N:o 1164/94, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksilla N:o 1264/1999 ja N:o 1265/1999, liitteessä II olevan H artiklan 2 kohtaan, seuraa, että komissiolla on tämän H artiklan 2 kohdan nojalla kolmen kuukauden määräaika, jossa se voi tehdä rahoitusoikaisua koskevan päätöksen ja joka alkaa juosta jäsenvaltion kanssa pidettävän muodollisen kuulemistilaisuuden päivästä. Vaikka on totta, että säännöstössä, jota sovelletaan vuodesta 1994 vuoteen 1999 ulottuvaan ajanjaksoon, ei vahvistettu määräaikaa tältä osin, sen sijaan vuodesta 2000 lähtien komission on rahoitusoikaisuja koskevaa päätöstä tehdessään noudatettava lakisääteistä määräaikaa, jonka yksityiskohdat vaihtelevat relevantin säännöstön mukaan.

Kun on kyse päätöksistä, joilla on huomattava vaikutus talousarvioon, on sekä kyseessä olevan jäsenvaltion että komission intressissä, että rahoitusoikaisumenettelyn päättyminen on ennakoitavissa, mikä edellyttää ennalta määrätyn määräajan asettamista lopullisen päätöksen tekemiselle. Rahoitusoikaisuja koskevan päätöksen tekemiselle asetetun määräajan ylittäminen ei ole hyvän hallinnon yleisen periaatteen mukaista.

(ks. 62, 75, 82, 88 ja 94–97 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen – Tavarat ja palvelut, joita käytetään sekä vähennykseen oikeuttaviin että vähennykseen oikeuttamattomiin liiketoimiin – Leasingtoimet – Suhdeluvun mukainen vähennys – Laskeminen – Muuhun kuin liikevaihtoon perustuva jakoperuste – Hyväksyttävyys – Edellytys

(Neuvoston direktiivin 77/388 17 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan c alakohta)

Tiivistelmä

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 17 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan c alakohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että jäsenvaltio velvoittaa pankin, joka harjoittaa muun muassa leasingtoimintaa, sisällyttämään murtoluvun, jonka perusteella määritetään yksi ainoa vähennyksen suhdeluku kaikille sen sekakäytössä oleville tavaroille ja palveluille, osoittajaan ja nimittäjään vain korkoja vastaavan osuuden asiakkaiden leasingsopimustensa perusteella maksamista vuokrista, kun näiden tavaroiden ja palvelujen käyttö johtuu ennen kaikkea kyseisten sopimusten rahoituksesta ja hallinnoinnista.

Käyttäessään kuudennen direktiivin 17 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan c alakohdassa annettua mahdollisuutta poiketa kyseisessä direktiivissä säädetystä laskusäännöstä jäsenvaltioiden on tosin noudatettava mainitun direktiivin tarkoitusta ja systematiikkaa sekä periaatteita, joihin yhteinen arvonlisäverojärjestelmä perustuu.

Kun otetaan huomioon ensimmäiseksi kuudennen direktiivin 17 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan c alakohdan sanamuoto, toiseksi kyseisen säännöksen asiayhteys, kolmanneksi verotuksen neutraalisuuden periaate ja suhteellisuusperiaate ja neljänneksi kyseisen direktiivin 17 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan tarkoitus, jäsenvaltioiden on kuudennen direktiivin 17 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan c alakohdassa annettua mahdollisuutta käyttäessään kuitenkin varmistettava, että vähennysoikeutta koskevilla yksityiskohtaisilla laskusäännöillä voidaan vahvistaa mahdollisimman tarkasti vähennykseen oikeuttaviin liiketoimiin liittyvän arvonlisäveron osuus.

Yhteiseen arvonlisäverojärjestelmään kuuluva neutraalisuuden periaate nimittäin edellyttää, että vähennystä koskevat yksityiskohtaiset laskusäännöt kuvastavat objektiivisesti sitä todellista osuutta sekakäytössä olevien tavaroiden ja palvelujen hankintakustannuksista, joka voidaan kohdentaa vähennykseen oikeuttaviin liiketoimiin.

Kuudes direktiivi ei täten ole esteenä sille, että jäsenvaltiot soveltavat tietyn liiketoimen osalta menetelmänä tai jakoperusteena muuta menetelmää kuin liikevaihtoon perustuvaa menetelmää edellyttäen, että kyseisellä menetelmällä taataan, että ostoihin sisältyvän arvonlisäveron vähennyksen suhdeluku määritetään sen perusteella tarkemmin kuin liikevaihtoon perustuvan menetelmän perusteella.

(ks. 27, 30–32 ja 35 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Rajavalvonta, turvapaikka ja maahanmuutto – Maahanmuuttopolitiikka – Laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttaminen – Direktiivi 2008/115 – Säilöönotto maastapoistamista varten – Jäsenvaltion, jolla on liittovaltiorakenne, velvollisuus toteuttaa säilöönotto lähtökohtaisesti erityisissä säilöönottolaitoksissa silloinkin, kun toimivaltaisessa osavaltiossa ei ole tällaisia laitoksia

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/115 16 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

Jäsenvaltioissa sovellettavista yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttamiseksi annetun direktiivin 2008/115 16 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltio on lähtökohtaisesti velvollinen ottamaan laittomasti oleskelevat kolmansien maiden kansalaiset maastapoistamista varten säilöön tämän valtion erityiseen säilöönottolaitokseen silloinkin, kun kyseisellä jäsenvaltiolla on liittovaltiorakenne eikä osavaltiolla, joka kansallisen oikeuden nojalla on toimivaltainen päättämään tällaisesta säilöönotosta ja toteuttamaan sen, ole tällaista säilöönottolaitosta.

Direktiivin 2008/115 16 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetty velvollisuus toteuttaa säilöönotto lähtökohtaisesti erityisissä säilöönottolaitoksissa kohdistuu nimittäin jäsenvaltioihin sellaisinaan riippumatta siitä, millainen niiden kunkin hallinnollinen tai valtiosääntöoikeudellinen rakenne on.

Direktiivin 2008/115 16 artiklan täytäntöönpanosta annetun kansallisen lainsäädännön soveltamisesta vastaavien kansallisten viranomaisten on näin ollen kyettävä toteuttamaan säilöönotto erityisissä säilöönottolaitoksissa.

Tällainen direktiivin 2008/115 16 artiklan 1 kohdan tulkinta ei kuitenkaan tarkoita sitä, että jäsenvaltio, jolla on liittovaltiorakenne, olisi velvollinen perustamaan erityisiä säilöönottolaitoksia jokaiseen osavaltioon. Muiden muassa hallinnollista yhteistyötä koskevilla sopimuksilla on kuitenkin varmistettava, että osavaltion, jolla ei ole tällaisia laitoksia, toimivaltaiset viranomaiset voivat ottaa maasta poistettavat kolmansien maiden kansalaiset säilöön muissa osavaltioissa sijaitseviin erityisiin säilöönottolaitoksiin.

(ks. 28, 29, 31 ja 32 kohta sekä tuomiolauselma)
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohtaa ja yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 73 artiklaa on tulkittava siten, että kiinteämääräinen maksu on vastike ulkopuolista apua tarvitsevien vanhusten asumispalveluja tuottavan laitoksen asukkaittensa hyväksi vastikkeellisesti suorittamasta hoitopalvelusta ja kuuluu tällä perusteella arvonlisäveron soveltamisalaan.

Näin on siksi, että yhtäältä palvelun suoritus on kuudennen direktiivin 2 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetulla tavalla vastikkeellinen ja siten verollinen ainoastaan sillä edellytyksellä, että palvelun suorittajan ja vastaanottajan välillä on oikeussuhde, johon liittyvät suoritukset ovat vastavuoroisia, ja että palvelun suorittajan saama korvaus on todellinen vastasuoritus vastaanottajalle suoritetusta palvelusta.

Toisaalta palvelun suorituksen osalta veron perusteeseen kuuluu joka tapauksessa kaikki se, mikä on saatu vastikkeena tästä palvelusta.

Tämän osalta ei ole tarpeen, että suoritusta koskeva vastike saadaan suoraan sen vastaanottajalta, vaan vastike voidaan saada myös kolmannelta.

Silloin, kun kyseiselle palvelulle on tyypillistä muun muassa se, että palvelujen suorittajan jatkuvan valmiuden takia asukkaat saavat tarvitsemansa hoitopalvelut oikeaan aikaan, sitä varten, että kyseisen suorituksen ja saadun vastikkeen välillä katsotaan olevan suora yhteys, ei ole tarpeen näyttää, että maksu liittyy yksilöllisesti mitoitettuun ja asukkaan pyynnöstä suoritettuun tiettyyn hoitopalveluun.

Näin ollen se, että asukkaille suoritettuja hoitopalveluja ei ole määritelty etukäteen tai mitoitettu yksilöllisesti ja että korvaus maksetaan kiinteämääräisen maksun muodossa, ei sellaisenaan heikennä suoraa yhteyttä suoritettujen palvelujen ja niistä saadun sellaisen vastikkeen, jonka määrä on määritetty tarkasti vahvistettujen perusteiden perusteella etukäteen, välillä.

(ks. 29, 30, 34, 36–38 kohta sekä tuomiolauselma)
Ennalta varautumisen periaatteen mukaan silloin, kun esiintyy epävarmuuksia siitä, onko olemassa ihmisten terveyteen kohdistuvaa vaaraa, tai siitä, minkä laajuinen tämä vaara on, voidaan toteuttaa suojatoimenpiteitä odottamatta, että näiden vaarojen olemassaolo ja vakavuus osoitetaan täysin. Kun muun muassa siksi, että tehdyt tutkimukset eivät ole riittäviä, vakuuttavia tai selviä, osoittautuu mahdottomaksi määrittää varmasti, onko väitetty vaara olemassa tai kuinka merkittävä se on, mutta todellinen vahinko kansanterveydelle on todennäköinen siinä tilanteessa, että vaara toteutuisi, ennalta varautumisen periaatteen nojalla on oikeus toteuttaa rajoittavia toimenpiteitä. Vaikka kaikkien ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetun direktiivin 2001/83 116 artiklan ensimmäisessä alakohdassa mainittujen perusteiden tarkoituksena onkin estää tiettyjä terveyteen kohdistuvia vaaroja, näiden vaarojen ei kuitenkaan tarvitse olla konkreettisia vaan ainoastaan mahdollisia.

(ks. 57–59 kohta)
Tässä tilanteessa kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, voiko keskivertokuluttaja pitää paperille painettuja kirjoja ja muilla fyysisillä alustoilla olevia kirjoja samankaltaisina tuotteina. Kansallisen tuomioistuimen on tätä varten arvioitava, ovatko näiden kirjojen ominaisuudet toisiaan vastaavia ja vastaavatko ne samoihin tarpeisiin, kun tätä arvioidaan sen perusteella, missä määrin kirjojen käyttötavat ovat toisiinsa rinnastettavissa, siitä varmistumiseksi, vaikuttavatko näiden kirjojen väliset eroavaisuudet merkittävästi tai tuntuvasti keskivertokuluttajan päätökseen valita jompikumpi kyseisistä kirjoista.

Koska keskivertokuluttajan arviointi voi vaihdella sen mukaan, miten uudet teknologiat mahdollisesti tulevat eri tahdissa käyttöön eri kansallisille markkinoille, ja sen mukaan, missä määrin keskivertokuluttajalla on käytettävissään teknisiä laitteita, joiden avulla hän voi lukea tai kuunnella muilla fyysisillä alustoilla kuin paperilla olevia kirjoja, lähtökohdaksi on otettava kunkin jäsenvaltion keskivertokuluttaja.

Sen määrittämiseksi, ovatko tavarat tai palvelut keskenään samankaltaisia, on otettava ensisijaisesti huomioon keskivertokuluttajan näkökulma. Tavarat tai palvelut ovat samankaltaisia, jos niillä on toisiaan vastaavia ominaisuuksia ja ne vastaavat kuluttajien samoihin tarpeisiin, kun tätä arvioidaan sen perusteella, missä määrin eri tavaroiden tai eri palvelujen käyttötavat ovat toisiinsa rinnastettavissa, ja jos tavaroiden tai palveluiden väliset eroavaisuudet eivät vaikuta merkittävästi keskivertokuluttajan päätökseen käyttää jompaakumpaa näistä tavaroista tai palveluista.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 98 artiklan 2 kohdan ensimmäistä alakohtaa ja direktiivin liitteessä III olevaa 6 kohtaa, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/47, on tulkittava siten, että – kunhan yhteiseen arvonlisäverojärjestelmään erottamattomasti kuuluvaa verotuksen neutraalisuuden periaatetta noudatetaan, mistä varmistuminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä – ne eivät ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan paperille painettuihin kirjoihin sovelletaan alennettua arvonlisäverokantaa ja muilla fyysisillä alustoilla, kuten CD- tai CD-ROM-levyllä taikka USB-muistitikulla, oleviin kirjoihin sovelletaan yleistä arvonlisäverokantaa.

(ks. 34 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C‑132/13

Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV Frankfurt am Main

vastaan

ILME GmbH

(Landgericht Kölnin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen — Direktiivi 2006/95/EY — Sähkölaitteen käsite — CE‑vaatimustenmukaisuusmerkintä — Moninapaisten sähköpistoliittimien kotelot”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kuudes jaosto) 13.3.2014

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Tietyllä jännitealueella toimivat sähkölaitteet – Direktiivi 2006/95 – Sähkölaitteen käsite – Teollisuuskäyttöön tarkoitettujen moninapaisten sähköpistoliittimien koteloiden kuuluminen käsitteen alaan – Edellytykset – Rajat

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/95 1 artikla ja 2 artiklan 1 kohta)

Tietyllä jännitealueella toimivia sähkölaitteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 2006/95 1 artiklaa on tulkittava siten, että teollisuuskäyttöön tarkoitettujen moninapaisten pistoliittimien kotelot kuuluvat kyseisessä säännöksessä tarkoitettuun sähkölaitteen käsitteeseen ja ne on näin ollen varustettava CE-merkinnällä siltä osin kuin niiden oikea ja niiden käyttötarkoituksen mukainen asentaminen ei voi mitenkään vaikuttaa niiden turvallisuusvaatimusten, joiden osalta ne on tarkastettu, mukaisuuteen.

Koska direktiivin 2006/95 2 artiklan 1 kohdassa säädetään sen sijaan, että vain sähkölaite, joka ei aiheuta vaaraa ihmisille ja omaisuudelle, voidaan saattaa markkinoille, CE-merkintää ei voida kiinnittää osaan, joka muodostaa sähkölaitteen, jonka turvallisuus riippuu pääasiassa siitä, miten se asennetaan lopulliseen sähkökojeeseen. Yhtäältä tällaisessa tilanteessa CE-merkinnän kiinnittäminen kyseiseen osaan voi nimittäin johtaa tämän kojeen käyttäjää harhaan, koska mainitun osan laadun perusteella ei voida päätellä sen sähkökojeen turvallisuutta, johon osa asennettiin. Toisaalta mainittu asentaminen voi vaikuttaa saman osan osalta aiemmin todettuun turvallisuusvaatimusten mukaisuuteen sekä sähkökojeen, johon kyseessä oleva osa on asennettu, vaatimustenmukaisuuteen.

(ks. 33, 34 ja 40 kohta sekä tuomiolauselma)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 24 artiklan ensimmäisessä virkkeessä säädetään toimivaltasäännöstä, joka perustuu siihen, että vastaaja vastaa asiassa, ja joka koskee kaikkia asioita, joissa asiaa käsittelevän tuomioistuimen toimivalta ei perustu tämän asetuksen muihin säännöksiin. Tätä säännöstä sovelletaan myös tapauksiin, joissa tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu asia noudattamatta kyseisen asetuksen säännöksiä, ja tästä säännöksestä ilmenee, että vastaajan vastaamista asiassa voidaan pitää tuomioistuimen toimivallan hiljaisena hyväksymisenä eli sopimuksena toimivaltaisesta tuomioistuimesta.

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 27 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että jos kyse ei ole tilanteesta, jossa tuomioistuimella, jossa kanne on nostettu toiseksi, on kyseisen asetuksen nojalla yksinomainen toimivalta, on katsottava, että tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla on ratkaistu, että se tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen, kun tämä tuomioistuin ei ole omasta aloitteestaan todennut toimivaltansa puuttumista eikä yksikään asianosainen ole riitauttanut sen toimivaltaisuutta ennen kuin on esitetty sellainen lausunto, joka kansallisessa prosessioikeudessa katsotaan aineellista kysymystä koskevaksi ensimmäiseksi puolustautumistoimeksi tässä tuomioistuimessa.

Kyseisen asetuksen 27 artiklan 2 kohdan tulkinta, jonka mukaan se, että tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla on ratkaistu, että se tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen, edellyttää, että tämä tuomioistuin on lopulliseksi tulleella ratkaisulla implisiittisesti tai nimenomaisesti todennut olevansa toimivaltainen, nimittäin lisäämällä rinnakkaisten oikeudenkäyntien riskiä tekisi tehottomaksi ne säännöt, jotka tässä asetuksessa vahvistetaan sellaisten tilanteiden ratkaisemiseksi, joissa samojen osapuolten välillä on vireillä samaa asiaa koskevia kanteita.

Lisäksi kun tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, ei ole omasta aloitteestaan todennut toimivaltansa puuttumista eikä sille ole esitetty toimivallan puuttumista koskevaa väitettä, sen seurauksena, että tuomioistuin, jossa kanne on nostettu toiseksi, jättää asian tutkimatta, ei voi olla negatiivista toimivaltakonfliktia, koska tuomioistuimen, jossa kanne on ensin nostettu, toimivaltaisuutta ei voida enää riitauttaa.

(ks. 41, 43 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)
20

Riidanalaisen päätöksen sanamuoto on seuraava: ”Euroopan unionin neuvosto, joka ottaa huomioon [EUT-sopimuksen] ja erityisesti sen 43 artiklan yhdessä sen 218 artiklan 9 kohdan kanssa, – – 1 artikla OIV:n yleiskokouksessa, joka pidetään 22 päivänä kesäkuuta 2012, omaksuttava unionin kanta on tämän päätöksen liitteen mukainen, ja sen esittävät OIV:n jäseninä olevat jäsenvaltiot toimien yhdessä unionin etujen mukaisesti. 2 artikla 1. Jos on todennäköistä, että 1 artiklassa tarkoitettuun kantaan vaikuttavat ennen yleiskokousta tai sen aikana esitettävät uudet tieteelliset tai tekniset tiedot, OIV:n jäseninä olevien jäsenvaltioiden on pyydettävä, että äänestystä OIV:n yleiskokouksessa lykätään siksi kunnes unionin kanta on omaksuttu uusien seikkojen pohjalta. 2. OIV:n jäseninä olevat, unionin edun mukaisesti yhdessä toimivat jäsenvaltiot voivat yhtyä tämän päätöksen liitteessä tarkoitettuja päätöslauselmaluonnoksia koskeviin muutoksiin, jotka eivät ole sisältömuutoksia, varsinkin paikan päällä tapahtuvan koordinoinnin jälkeen ja ilman, että omaksuttavasta unionin kannasta tehdään lisäksi neuvoston päätös. 3 artikla Tämä päätös on osoitettu kaikille jäsenvaltioille.”
22

Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäisen kohdan ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 120 artiklan c alakohdan mukaan komission on kaikissa SEUT 258 artiklan nojalla nostamissaan kanteissa ilmoitettava ne täsmälliset kanneperusteet, joista unionin tuomioistuinta pyydetään lausumaan, sekä vähintään yhteenvedonomaisesti ne oikeudelliset seikat ja tosiseikat, joihin kanneperusteet perustuvat. Tästä seuraa, että komission kanteessa on esitettävä johdonmukaisesti ja yksityiskohtaisesti syyt, joiden vuoksi se on vakuuttunut siitä, että kyseinen jäsenvaltio on jättänyt noudattamatta jotakin sille perussopimusten perusteella kuuluvista velvoitteista (ks. mm. tuomio komissio v. Alankomaat, EU:C:2012:243, 35 ja 36 kohta).
32

Kuten tämän tuomion 24 kohdassa on huomautettu, kunkin jäsenvaltion sisäisessä oikeusjärjestyksessä on tosin lähtökohtaisesti määritettävä käsitteen ”syy-yhteys” soveltamista koskevat säännöt. Tämän tuomion 26 kohdassa mainitusta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa kuitenkin, että kyseisillä kansallisilla säännöillä on varmistettava unionin kilpailuoikeuden täysi tehokkuus (ks. vastaavasti tuomio VEBIC, EU:C:2010:739, 63 kohta). Kyseisissä säännöissä on siis erityisesti otettava huomioon SEUT 101 artiklalla tavoiteltu päämäärä, jona on varmistaa, että kilpailu sisämarkkinoilla pysyy tehokkaana ja vääristymättömänä ja että hinnat vahvistetaan vapaan kilpailun perusteella. Unionin tuomioistuin on siis tämän perusteella katsonut, että – kuten tämän tuomion 22 kohdassa on huomautettu – kansallisissa säännöissä on tunnustettava jokaiselle oikeus vaatia aiheutuneen vahingon korvaamista.
2)

Direktiivin 2011/82 vaikutukset pidetään voimassa, kunnes kohtuullisessa ajassa, joka on enintään 12 kuukautta tämän tuomion julistamispäivästä, tulee voimaan uusi direktiivi, jolla on asianmukainen oikeusperusta eli SEUT 91 artiklan 1 kohdan c alakohta.
5

Luontodirektiivin 6 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on toteutettava erityisten suojelutoimien alueilla tarvittavat suojelutoimenpiteet ja laadittava tarvittaessa tarkoituksenmukaisia käyttösuunnitelmia, jotka koskevat erityisesti näitä alueita tai jotka sisältyvät muihin kehityssuunnitelmiin, sekä tarpeellisia lainsäädännöllisiä, hallinnollisia tai sopimusoikeudellisia toimenpiteitä, jotka vastaavat liitteen I luontotyyppien ja liitteessä II esitettyjen lajien ekologisia vaatimuksia alueilla. 2. Jäsenvaltioiden on toteutettava erityisten suojelutoimien alueilla tarpeellisia toimenpiteitä luontotyyppien ja lajien elinympäristöjen heikentymisen sekä niitä lajeja koskevien häiriöiden estämiseksi, joita varten alueet on osoitettu, siinä määrin kuin nämä häiriöt saattaisivat vaikuttaa merkittävästi tämän direktiivin tavoitteisiin. 3. Kaikki suunnitelmat tai hankkeet, jotka eivät liity suoranaisesti alueen käyttöön tai ole sen kannalta tarpeellisia, mutta ovat omiaan vaikuttamaan tähän alueeseen merkittävästi joko erikseen tai yhdessä muiden suunnitelmien tai hankkeiden kanssa, on arvioitava asianmukaisesti sen kannalta, miten ne vaikuttavat alueen suojelutavoitteisiin. Alueelle aiheutuvien vaikutusten arvioinnista tehtyjen johtopäätösten perusteella ja jollei 4 kohdan säännöksistä muuta johdu, toimivaltaiset kansalliset viranomaiset antavat hyväksyntänsä tälle suunnitelmalle tai hankkeelle vasta varmistuttuaan siitä, että suunnitelma tai hanke ei vaikuta kyseisen alueen koskemattomuuteen, ja kuultuaan tarvittaessa kansalaisia. 4. Jos suunnitelma tai hanke on alueelle aiheutuvien vaikutusten arvioinnin kielteisestä tuloksesta huolimatta ja vaihtoehtoisten ratkaisujen puuttuessa kuitenkin toteutettava erittäin tärkeän yleisen edun kannalta pakottavista syistä, mukaan lukien sosiaaliset tai taloudelliset syyt, jäsenvaltion on toteutettava kaikki tarvittavat korvaavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että Natura 2000:n yleinen kokonaisuus säilyy yhtenäisenä. Jäsenvaltion on ilmoitettava komissiolle toteutetut korvaavat toimenpiteet. Jos kyseisellä alueella on ensisijaisesti suojeltava luontotyyppi ja/tai laji, ainoat kysymykseen tulevat näkökohdat ovat sellaisia, jotka liittyvät ihmisen terveyteen tai yleiseen turvallisuuteen tai ensisijaisen tärkeisiin suotuisiin vaikutuksiin ympäristöön taikka, komission lausunnon mukaan, muihin erittäin tärkeän yleisen edun kannalta pakottaviin syihin.”