FI Euroopan unionin virallinen lehti C 72/5

Kanne 9.12.2010 — Euroopan komissio v. Saksan liittotasavalta

(Asia C-574/10)

2011/C 72/08

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamiehet: G. Wilms ja C. Zadra)

Vastaaja: Saksan liittotasavalta

Vaatimukset

— todettava, että vastaaja ei ole noudattanut direktiivin 2004/18/EY (1) 2, 9 ja 20 artiklan, luettuina yhdessä 23–55 artiklan kanssa, mukaisia velvoitteitaan, koska Niedernhausenin kunta on tehnyt Autalhalle-rakennuksen peruskorjaukseen liittyvien arkkitehtipalvelujen hankintaa koskevan sopimuksen ilman Euroopan unionin laajuista hankintamenettelyä

— Saksan liittotasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Käsiteltävänä olevan kanteen kohteena ovat arkkitehtipalveluista rahallista vastiketta vastaan tehdyt hankintasopimukset, jotka Niedernhausenin kunta on julkisena hankintaviranomaisena tehnyt erään insinööritoimiston kanssa. Vaikka kaikki kyseessä olevat arkkitehtipalvelut koskevat yhtä ja samaa rakennushanketta, nimittäin Autalhalle-rakennuksen peruskorjausta, niistä tehtiin rakennuksen yksittäisten osien suunnittelupalveluja koskeneet erilliset hankintasopimukset saman insinööritoimiston kanssa ilman Euroopan unionin laajuista hankintamenettelyä. Myös sopimusten arvot laskettiin sen mukaisesti kullekin yksittäiselle hankinnalle erikseen.

Kyseiset arkkitehtipalveluista tehdyt sopimukset ovat vastikkeellisia sopimuksia, joiden kohteena on direktiivin 2004/18/EY 1 artiklan 2 kohdan d alakohdassa tarkoitettujen palvelujen suorittaminen. Arkkitehtipalvelut ovat direktiivin liitteessä II A olevaan ryhmään 12 kuuluvia ensisijaisia palveluja.

Komission käsityksen mukaan nyt tarkasteltavissa suunnittelupalveluissa on kyse yhden kokonaisuuden muodostavasta hankinnasta, jonka jakamiselle erillisiin yksittäishankintoihin ei ole nähtävissä objektiivisia perusteita. Kyse oli osasuorituksista, jotka sisältyivät yhtenä kokonaishankkeena suunniteltuun, päätettyyn ja toteutettuun yhden rakennuksen peruskorjaukseen. Niillä oli tämä yhteinen tarkoitus sekä keskenään läheinen ajallinen, taloudellinen ja toiminnallinen yhteys. Sopimuksen arvo olisi sen vuoksi pitänyt määrittää peruskorjauksen yhteydessä hankittavien arkkitehtipalvelujen kokonaisarvon perusteella. Tässä tapauksessa sopimuksen arvo olisi ylittänyt direktiivin 2004/18/EY 7 artiklan b alakohdassa mainitun kynnysarvon, ja arkkitehtipalvelujen hankinnasta olisi pitänyt tehdä Euroopan unionin laajuinen tarjouspyyntö.

Autalhalle-rakennuksen peruskorjaus sellaisenaan on rakennusurakka, jota julkisia hankintoja koskevien unionin oikeussääntöjen mukaan pidetään yhtenä kokonaisuutena. Tämä on vähintäänkin vahva aihetodiste siitä, että myös siihen liittyviä suunnittelupalveluja on pidettävä hankintana, joka muodostaa yhden kokonaisuuden. Kun nyt kysymyksessä olevan tilanteen mukaisesti arkkitehtipalvelut liittyvät yhden kokonaisuuden muodostavaan rakennusurakkaan ja arkkitehtipalvelujen sisältö määräytyy rakennustöiden kohteen perusteella, ei ole järkevää syytä valita muunlaista laskentatapaa. Tietyssä mielessä arkkitehtipalvelut ovatkin liitännäissuhteessa rakennustöihin. Komission mielestä ei ole nähtävissä, miksi yhden kokonaisuuden muodostavia rakennustöitä varten tarvittaisiin arkkitehtipalveluja, jotka eivät muodosta yhtä kokonaisuutta.

Komission mukaan erillisten osahankintojen yhtenäistä taloudellista ja teknistä tarkoitusta pidetään unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä aihetodisteena siitä, että kyseessä on yksi ainoa hankinta. Tämä tarkoituksen arviointiin perustuva tarkastelutapa on tosin kehitetty rakennusurakoita varten, mutta komission käsityksen mukaan se koskee myös palveluhankintoja. Rakennuksen yksittäisten osien suunnittelupalvelujen yhtenäistä taloudellista ja teknistä tarkoitusta koskeva edellytys täyttyy käsiteltävänä olevassa tapauksessa, koska kysymys on yhden ainoan rakennuksen peruskorjauksesta.

Hankintasopimusten jokseenkin mielivaltainen jakaminen osiin haittaisi direktiivin tehokkaan vaikutuksen toteutumista. Se nimittäin johtaisi usein kynnysarvojen keinotekoiseen alittamiseen ja siten direktiivin soveltamisalan kaventamiseen. Unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä korostetaan julkisia hankintoja koskevien direktiivien merkitystä palvelujen tarjoamisen vapaudelle ja rehelliselle kilpailulle unionin tasolla. Yhden kokonaisuuden muodostavien palveluhankintojen mielivaltainen ja tosiseikkojen vastainen ”pilkkominen” vaikuttaisi näiden tavoitteiden vastaisesti.

Yhden kokonaisuuden muodostavan sopimuksen arvon keinotekoista jakamista osiin ei voida perustella myöskään sillä, että rakennustöiden jakamiselle osiin on varainhoitoa koskevien oikeussääntöjen mukaiset perusteet. Olisi julkisia hankintoja koskevien unionin direktiivien tarkoituksen vastaista, jos sellainen yhden kokonaisuuden muodostava hankinta, joka puhtaasti taloudellisista syistä toteutetaan vaiheittain, voitaisiin pelkästään tällä perusteella katsoa useaksi erilliseksi hankintasopimukseksi ja siten jättää se direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Direktiivin 9 artiklan 3 kohdassa päinvastoin kielletään sellainen yhden kokonaisuuden muodostavan hankinnan keinotekoinen jakaminen osiin.

Yhteenvetona on todettava, että nyt kysymyksessä olevat hankintasopimukset ovat yhden kokonaisuuden muodostava hankinta, jonka arvo on sopimusta tehtäessä ylittänyt direktiivissä säädetyn kynnysarvon. Hankinnasta olisi siten pitänyt tehdä Euroopan unionin laajuinen tarjouspyyntö, ja sitä koskeva sopimus olisi pitänyt tehdä direktiivissä säädettyä menettelyä noudattaen. Koska niin ei ole tapahtunut, vastaaja on rikkonut direktiiviä 2004/18/EY.

(1) Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2004/18/EY (EUVL L 134, s. 114).