ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

Tässä asiayhteydessä Bundesfinanzgericht on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko kolmea henkilöryhmittymää, jotka koostuvat saman perheen eri jäsenistä, jotka esiintyvät toimittajiinsa ja viranomaisiin nähden ulospäin itsenäisinä henkilöryhmittyminä, joilla on kahta taloushyödykettä lukuun ottamatta omat tuotantovälineet mutta jotka myyvät tuotteensa yhteisellä tavaramerkillä pääosin sellaisen pääomayhtiön kautta, jonka osuudet ovat henkilöryhmittymien jäsenten ja muiden perheenjäsenten omistuksessa, pidettävä kolmena itsenäisenä elinkeinonharjoittajana (verovelvollisena)? 2) Jos kyseisiä kolmea henkilöryhmittymää ei ole pidettävä kolmena itsenäisenä elinkeinonharjoittajana (verovelvollisena), onko siinä tapauksessa itsenäisenä elinkeinonharjoittajana pidettävä a) tuotteiden myynnistä vastaavaa pääomayhtiötä vai b) kyseisten kolmen henkilöryhmittymän jäsenistä koostuvaa henkilöryhmittymää, joka ei toimi markkinoilla ostajana eikä myyjänä, vai c) kyseisestä kolmesta henkilöryhmittymästä ja pääomayhtiöstä koostuvaa henkilöryhmittymää, joka ei toimi markkinoilla ostajana eikä myyjänä? 3) Jos kyseisiä kolmea henkilöryhmittymää ei ole pidettävä kolmena itsenäisenä elinkeinonharjoittajana (verovelvollisena), voidaanko elinkeinonharjoittajan (verovelvollisen) asema poistaa a) taannehtivasti vai b) ainoastaan nykyhetkestä alkaen vai c) eikö sitä voida lainkaan poistaa, jos henkilöryhmittymät on aluksi [verohallinnon] verotarkastusten perusteella todettu itsenäisiksi elinkeinonharjoittajiksi (verovelvollisiksi)? 4) Jos kyseisiä kolmea henkilöryhmittymää on pidettävä kolmena itsenäisenä elinkeinonharjoittajana (verovelvollisena), onko niitä pidettävä viininviljelijöinä ja siten vakiokantajärjestelmän alaisina maataloustuottajina, jos kukin näistä taloudellista yhteistyötä tekevistä henkilöryhmittymistä kuuluu sellaisenaan maataloustuottajien vakiokantajärjestelmään, mutta pääomayhtiö, kolmen henkilöryhmittymän jäsenistä muodostuva oma henkilöryhmittymä tai pääomayhtiöstä ja kolmen henkilöryhmittymän jäsenistä muodostuva oma henkilöryhmittymä jää liiketoiminnan laajuuden tai oikeudellisen muodon vuoksi kansallisen lainsäädännön mukaan vakiokantajärjestelmän ulkopuolelle? 5) Jos maataloustuottajien vakiokantajärjestelmää ei lähtökohtaisesti voida soveltaa kyseisiin kolmeen henkilöryhmittymään, onko ne jätettävä sen ulkopuolelle a) taannehtivasti vai b) ainoastaan nykyhetkestä alkaen vai c) eikö niitä voida lainkaan jättää sen ulkopuolelle?”
42

Tästä on muistutettava, että unionin tuomioistuin on jo katsonut, että kaikkia sellaisia tapauksia, joissa on kyse siitä, tekeekö kansallinen menettelysääntö unionin oikeuden soveltamisen mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, on tarkasteltava siten, että huomioon otetaan tämän säännön merkitys koko menettelyssä, sen kulku sekä sen erityispiirteet eri kansallisissa elimissä. Tältä kannalta katsoen on tarvittaessa otettava huomioon puolustautumisoikeuksien suojaaminen, oikeusvarmuuden periaate sekä menettelyn moitteeton kulku (ks. vastaavasti tuomio 11.11.2015, Klausner Holz Niedersachsen, C-505/14, EU:C:2015:742, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
5

Direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. – – ympäristöarviointi on tehtävä 2–4 kohdassa tarkoitetuista suunnitelmista ja ohjelmista, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 2. Jollei 3 kohdasta muuta johdu, ympäristöarviointi on tehtävä kaikista suunnitelmista ja ohjelmista, – – 3. Edellä 2 kohdassa tarkoitettujen sellaisten suunnitelmien ja ohjelmien, joissa määritellään pienten alueiden käyttö paikallisella tasolla sekä 2 kohdassa tarkoitettujen suunnitelmien ja ohjelmien vähäisten muutosten osalta edellytetään ympäristöarviointia ainoastaan, jos jäsenvaltiot määrittelevät, että niillä on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 4. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko sellaisilla muilla kuin 2 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla, joilla vahvistetaan puitteet sellaisten tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätökselle, todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 5. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko edellä 3 ja 4 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, joko tapauskohtaisen tarkastelun perusteella tai määrittelemällä suunnitelma- ja ohjelmatyyppejä, taikka molempia keinoja yhdistelemällä. Jäsenvaltioiden on tätä varten otettava kaikissa tapauksissa huomioon liitteessä II vahvistetut asiaankuuluvat perusteet, jotta voidaan varmistaa, että suunnitelmat ja ohjelmat, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan. 6. Edellä 5 kohdassa tarkoitetussa tapauskohtaisessa tarkastelussa sekä suunnitelma- ja ohjelmatyyppien määrittelyssä on kuultava 6 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja viranomaisia. 7. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että lopputulokset, joihin on 5 kohdan nojalla päädytty, ovat yleisön saatavilla, mukaan lukien perusteet, joiden vuoksi – – ympäristöarviointia ei ole vaadittu. – –”
49

Nojautuen muun muassa 16.11.2000 annettuun tuomioon Weig v. komissio (C-280/98 P, EU:C:2000:627, 52–68 kohta) ja 16.11.2000 annettuun tuomioon Sarrió v. komissio (C-291/98 P, EU:C:2000:631, 91–100 kohta) perustuvaan oikeuskäytäntöön valittaja väittää, että on olemassa useita aikaisempia tapauksia, joissa unionin tuomioistuin on katsonut, että sen on kumottava unionin yleisen tuomioistuimen tuomio siltä osin kuin tämä oli käyttänyt sakon tarkastamisessa erilaista laskentamenetelmää kuin komissio tai unionin yleinen tuomioistuin itse muihin kyseiseen rikkomiseen osallistuneiden yritysten osalta. Vaikka unionin tuomioistuin on jo muun muassa 10.7.2014 antamansa tuomion Telefónica ja Telefónica de España v. komissio (C-295/12 P, EU:C:2014:2062) 181 kohdassa todennut, ettei komissiolla ole velvollisuutta nimetä sakon laskentatapaan liittyviä lukuja, sen mukaan on kuitenkin ainakin ”toivottavaa”, että seuraamuksen määrän määrittämismenetelmä ilmoitetaan.
3

Direktiivin 2004/18 johdanto-osan 46 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Hankintasopimukset olisi tehtävä puolueettomin perustein, joilla varmistetaan avoimuuden, syrjimättömyyden ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteiden noudattaminen ja joilla taataan, että tarjous arvioidaan todellisen kilpailun olosuhteissa. Tämän vuoksi on syytä hyväksyä vain kaksi hankintasopimuksen tekoperustetta: alhaisin hinta ja kokonaistaloudellisesti edullisin tarjous. Jotta varmistetaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattaminen hankintasopimuksen tekemisessä olisi säädettävä oikeuskäytännössä vakiintuneesta velvoitteesta taata tarvittava avoimuus, jotta kaikki tarjoajat voivat kohtuudella saada tietoja kokonaistaloudellisesti edullisimman tarjouksen määrittämiseksi sovellettavista perusteista ja menettelyistä. Näin ollen hankintaviranomaisten on ilmoitettava hankintasopimuksen tekoperusteet ja kunkin perusteen suhteellinen painoarvo hyvissä ajoin, jotta tarjoajat ovat niistä tietoisia tarjousta laatiessaan. Hankintaviranomaiset voivat poiketa hankintasopimusten tekoperusteiden painoarvon ilmoittamisesta asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa, jotka niiden on kyettävä perustelemaan, jos painoarvoa ei voida määrittää ennakolta erityisesti sopimuksen monimutkaisuuden vuoksi. Tällöin niiden on ilmoitettava perusteiden merkitys alenevassa tärkeysjärjestyksessä. Jos hankintaviranomaiset päättävät tehdä sopimuksen kokonaistaloudellisesti edullisimman tarjouksen perusteella, niiden olisi arvioitava tarjoukset hintalaatusuhteeltaan parhaan tarjouksen määrittämiseksi. Tätä varten niiden on määritettävä taloudelliset ja laadulliset perusteet, joiden nojalla olisi voitava määrittää hankintaviranomaiselle kokonaistaloudellisesti edullisin tarjous. Nämä perusteet on määriteltävä sopimuksen kohteen mukaisesti siten, että niiden perusteella voidaan arvioida kunkin tarjouksen suoritustaso suhteessa teknisissä eritelmissä määritettyyn sopimuksen kohteeseen sekä kunkin tarjouksen hintalaatusuhde. – –”
23

Saksan liittotasavalta sitä vastoin väittää, että koska Moorburgin sähkökeskuksen nimellinen kokonaislämpöteho on yli 20 MW, se on päästöoikeuksien kaupan velvollisuuden alainen siitä hetkestä lähtien, jona se on aloittanut sen toimintaan liittyvien kasvihuonekaasujen päästön riippumatta polttamisen päämäärästä. Laitoksen toiminta alkaa sen mukaan ensimmäisistä koekäytöistä lähtien ja siten siitä lähtien, kun laitos päästää kasvihuonekaasuja syystä riippumatta. Tämä sääntö johtuu TEHG:stä, jonka liitteessä 1 olevan 2 osan 1 kohdassa säädetään, että kaikki polttamisesta johtuvat päästöt on otettava huomioon. Tämä on yhdenmukaista sekä direktiivin 2003/87 3 artiklan t alakohdan mukaisen polton käsitteen kanssa että asetuksen N:o 601/2012 20 artiklan 1 kohdassa säädettyjen päästöjen valvonnan ajallisten rajojen kanssa.
17

Tästä on aiheellista muistuttaa, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 21.5.2015, Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
49

Toiseen kysymykseen on edellä esitetyn perusteella vastattava, että Bryssel I ‑asetuksen 23 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen oikeuspaikkalauseke, joka on otettu tilaajan yleisiin hankintaehtoihin, jotka on mainittu dokumenteissa, joilla näiden osapuolten väliset sopimukset on vahvistettu, ja jotka on toimitettu sopimuspuolelle sopimusta tehtäessä, ja jossa toimivaltaisiksi tuomioistuimiksi määrätään jäsenvaltion tietyn kaupungin tuomioistuimet, vastaa mainitussa säännöksessä olevia osapuolten hyväksyntää ja tällaisen lausekkeen sisällön täsmällisyyttä koskevia vaatimuksia.
29

Tässä tilanteessa Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Budapestin hallinto- ja työtuomioistuin) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko katsottava, että kyse on jätteiden siirrosta, joka on toteutettu asetuksen N:o 1013/2006 2 artiklan 35 alakohdan g alakohdan iii [ala]kohdan mukaisesti ’tavalla, jota ei ole olennaisilta osiltaan eritelty liitteen VII mukaisessa asiakirjassa’, kun siirron järjestäjä on täyttänyt kyseisen asetuksen liitteeseen VII sisältyvän asiakirjan kentän 2 (Maahantuoja/Vastaanottaja), kentän 7 (Hyödyntämislaitos) ja kentän 11 (Asianomainen (Asianomaiset) maa(t)/valtio(t)) siten, etteivät kyseisissä kentissä olevat tiedot vastaa toisiaan, vaikka kyseiset tiedot on merkitty selkeästi kansainväliseen autorahtikirjaan (ja käytettävissä oleviin muihin asiakirjoihin)? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen on vastattava myöntävästi, voidaanko oikeasuhteisena pitää tästä määrättyä maksua, jonka määrä vastaa suuruudeltaan maksua, joka määrätään silloin, kun velvollisuutta täyttää asetuksen N:o 1013/2006 liitteeseen VII sisältyvä asiakirja ei ole noudatettu? 3) Onko asetuksen N:o 1013/2006 2 artiklan 35 alakohdan g alakohdan iii alakohdassa tarkoitetun jätteiden laittoman siirron toteamisen edellytyksenä se, että henkilö, joka täyttää kyseisen asetuksen liitteeseen VII sisältyvän asiakirjan, erehdyttää viranomaista tarkoituksellisesti? 4) Onko sen toteamiseksi, että kyse on laittomasta jätteiden siirrosta, joka on toteutettu asetuksen N:o 1013/2006 2 artiklan 35 alakohdan g alakohdan iii [ala]kohdan mukaisesti ”tavalla, jota ei ole olennaisilta osiltaan eritelty liitteen VII mukaisessa asiakirjassa”, tärkeää, että erittelemättä jätetyt tiedot/tosiseikat ovat ympäristönsuojelun kannalta merkityksellisiä tietoja/tosiseikkoja? Jos näin on, mitä kyseisen asetuksen liitteeseen VII sisältyvässä asiakirjassa olevia tietoja/tosiseikkoja on pidettävä ympäristönsuojelun kannalta merkityksellisinä? 5) Voidaanko katsoa, että kyse on jätteiden siirrosta, joka on toteutettu asetuksen N:o 1013/2006 2 artiklan 35 alakohdan g alakohdan iii [ala]kohdan mukaisesti ”tavalla, jota ei ole olennaisilta osiltaan eritelty liitteen VII mukaisessa asiakirjassa”, jos viranomainen ei sovella kyseisen asetuksen 24 artiklassa tarkoitettua menettelyä, ei vaadi asianomaisten viranomaisten puuttuvan asiaan eikä määrää laittomaksi katsottua jätelastia lähetettäväksi takaisin? 6) Miten on ymmärrettävä ja tutkittava asetuksen N:o 1013/2006 18 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu lainkäyttövalta? 7) Miten on tulkittava asetuksen N:o 1013/2006 liitteessä I C olevan 15 kohdan säännöstä, jonka mukaan on niin, että jotta kauppias/välittäjä voi toimia vastaanottajana, hänen on oltava vastaanottomaan lainkäyttövallan alainen?”
Tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna 19.12.1994 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 3254/94, 181 a artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle tulliviranomaisten käytännölle, jossa maahantuotujen tavaroiden tullausarvo määritetään käyttämällä perusteena samankaltaisten tavaroiden kauppa-arvoa eli menetelmällä, josta säädetään yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna 19.12.1996 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 82/97, 30 artiklassa, silloin kun ilmoitettu kauppa-arvo katsotaan epätavallisen alhaiseksi suhteessa samankaltaisten tavaroiden maahantuonnissa sovellettujen myyntihintojen tilastolliseen keskiarvoon, ja näin on siitä huolimatta, etteivät tulliviranomaiset ole kiistäneet tai muulla tavoin asettaneet kyseenalaiseksi maahantuoduista tavaroista todellisuudessa maksetun hinnan osoituksena käytetyn laskun ja tilisiirron aitoutta, eikä maahantuojakaan ole vastauksessaan tätä koskevaan tulliviranomaisen pyyntöön esittänyt muita todisteita tai tietoja osoittaakseen kyseisten tavaroiden ilmoitetun kauppa-arvon oikeellisuuden.
2

Perintöverolain 26 A §:n, jonka otsikko on ”Pääasiallisen asunnon verovapaus”, 1 momentissa säädetään seuraavaa: ”Asunto tai kiinteistö, jonka perinnönjättäjän puoliso tai lapsi on saanut perintönä täydellä omistusoikeudella tai yhteisomistuksella, on perintöverosta vapaata omaisuutta, mikäli perillisellä tai testamentinsaajalla tai tämän puolisolla tai jollakin lapsista ei ole täyttä omistusoikeutta tai käyttö- tai asumisoikeutta perheensä asumistarpeisiin riittävässä muussa asunnossa tai sen osassa tai täyttä omistusoikeutta sellaiseen rakennuskelpoiseen kiinteistöön tai sen osaan, joka vastaa heidän asumistarpeisiinsa riittävään rakennukseen vaadittavaa pinta-alaa ja joka sijaitsee yli 3000 asukkaan kaupungissa tai kunnassa. Asumistarve on katsottava täytetyksi, mikäli edellä mainittujen kiinteistöjen ja muiden perittävien kiinteistöjen yhteispinta-ala on 70 neliömetriä korotettuna 20 neliömetrillä kutakin verovapautuksen saajan huollettavana olevaa kahta ensimmäistä lasta kohti ja 25 neliömetrillä kolmatta lasta ja häntä seuraavia lapsia kohti. Verovapautus myönnetään kreikkalaisille ja Euroopan unionin jäsenvaltioiden kansalaisille. Verovapautuksen saajien on asuttava pysyvästi Kreikassa.”
2)

Puitepäätöksen 2002/584, sellaisena kuin se on muutettuna puitepäätöksellä 2009/299, 8 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että kun tässä säännöksessä tarkoitetun ”pidätysmääräyksen” olemassaoloon perustuva eurooppalainen pidätysmääräys ei sisällä mainintaa kansallisen pidätysmääräyksen olemassaolosta, täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen ei saa panna sitä täytäntöön, jos se toteaa puitepäätöksen 2002/584, sellaisena kuin se on muutettuna, 15 artiklan 2 kohdan mukaisesti toimitettujen tietojen ja kaikkien muiden käytettävissään olevien tietojen perusteella, ettei eurooppalainen pidätysmääräys ole pätevä, koska se on annettu antamatta tosiasiallisesti eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä erillistä kansallista pidätysmääräystä.
17

Tästä on muistettava, että SEUT 267 artiklan mukaisessa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetty kysymys koskee unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on näin ollen lähtökohtaisesti ratkaistava se. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (ks. tuomio PreussenElektra, C-379/98, EU:C:2001:160, 38 ja 39 kohta sekä tuomio Melki ja Abdeli, C-188/10 ja C-189/10, EU:C:2010:363, 27 kohta).
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna 17.10.2006 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1549/2006, olevan yhdistetyn nimikkeistön nimikettä 9025 on tulkittava niin, että se kattaa paperiset ja mahdollisesti muovikelmulla päällystetyt ympäröivän lämpötilan testiliuskat, jotka, kuten pääasiassa kyseessä olevat tavarat, väriä vaihtamalla peruuttamattomasti ja ilman tämän jälkeen tapahtuvaa mahdollisuutta uudelleen käyttöön ilmoittavat sen, onko yksi tai useampi kynnysarvoksi asetettu lämpötila saavutettu.
Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY 17 artiklan 3 kohdan c alakohdan iii alakohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltiot eivät voi poiketa tiettyjen julkisten palolaitosten palvelukseen ottamien palomiesryhmien suhteen kaikista velvoitteista, joita aiheutuu mainitun direktiivin säännöksistä, mukaan luettuna sen 2 artiklasta, jossa määritellään erityisesti käsitteet ”työaika” ja ”lepoaika”.

Direktiivin 2003/88 15 artiklaa on tulkittava siten, että sillä ei sallita jäsenvaltioiden säilyttävän tai hyväksyvän vähemmän rajoittavaa työajan käsitteen määritelmää kuin mainitun direktiivin 2 artiklassa on esitetty.

Tästä on muistutettava, että – kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa – on selvää, että direktiivillä 2003/88 ei säännellä kysymystä työntekijöiden palkkauksesta, koska tämä seikka ei SEUT 153 artiklan 5 kohdan nojalla kuulu unionin toimivaltaan.

Direktiivin 2003/88 2 artiklaa on tulkittava siten, että varallaoloaikaa, jonka työntekijä viettää kotonaan siten, että hänen on vastattava työnantajansa hälytyksiin kahdeksassa minuutissa, ja jolla rajoitetaan erittäin huomattavasti mahdollisuuksia harjoittaa muita toimintoja, on pidettävä työaikana.

Sillä, että työajan käsitteen ulkopuolelle jätettäisiin fyysistä työpaikalla oloa edellyttävä päivystysjakso, vaarannettaisiin direktiivin 2003/88 tavoite, joka on työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden varmistaminen antamalla heille vähimmäismäärä lepoaikaa sekä riittävät tauot (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2000, Simap, C-303/98, EU:C:2000:528, 49 kohta).

Oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että direktiivissä 2003/88 tarkoitetun työajan käsitteen määrittelemiseksi ratkaiseva tekijä on se seikka, että työntekijällä on velvollisuus olla fyysisesti paikalla työnantajan määrittämässä paikassa ja tämän käytettävissä, jotta hän voi tarvittaessa välittömästi suorittaa tarvittavia työtehtäviä. Näiden velvollisuuksien, joiden vuoksi kyseisten työntekijöiden on mahdotonta valita oleskelupaikkaansa varallaolojaksoina, on katsottava kuuluvan heidän tehtäviensä harjoittamiseen (ks. vastaavasti tuomio 9.9.2003, Jaeger, C-151/02, EU:C:2003:437, 63 kohta ja määräys 4.3.2011, Grigore, C-258/10, ei julkaistu, EU:C:2011:122, 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

On kuitenkin todettava, että asia on toisin niissä tilanteissa, joissa työntekijä on varalla sellaisen päivystysjärjestelmän puitteissa, jonka mukaan hänen on oltava jatkuvasti tavoitettavissa ilman, että hänen kuitenkaan täytyy olla työpaikalla. Vaikka hän on työnantajansa käytettävissä sikäli, että hänet on voitava tavoittaa, työntekijä voi järjestää ajankäyttönsä siten, että hänellä on vähemmän velvoitteita, ja keskittyä omiin asioihinsa. Tällaisessa tilanteessa ainoastaan aikaa, joka liittyy työtehtävien tosiasialliseen suorittamiseen, on pidettävä direktiivissä 2003/88 tarkoitettuna työaikana (ks. vastaavasti tuomio 9.9.2003, Jaeger, C-151/02, EU:C:2003:437, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

(ks. 58–60 ja 66 kohta sekä tuomiolauselman 4 kohta)