Tosiasiallinen käyttö tietyille riidanalaisen tavaramerkin kattamille tavaroille ja palveluille ei ole oikeudellisesti eikä tosiasiallisesti esteenä sille, että on olemassa päteviä syitä olla käyttämättä samaa tavaramerkkiä muille sen kattamille tavaroille tai palveluille. Tästä oikeuskäytännössä on todettu, että asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu tosiasiallinen käyttö on osoitettava riidanalaisen tavaramerkin kattamien tavaroiden tai palvelujen kunkin sellaisen lajin osalta, jota voidaan tarkastella itsenäisesti. On kuitenkin todettava, ettei mikään tämän säännöksen sanamuoto eikä mikään muu unionin oikeuden säännös ole esteenä sille, että tavaramerkin tosiasiallinen käyttö voidaan näyttää toteen tiettyjen sen kattamien tavaroiden tai palvelujen osalta, kun tällaisen käytön puuttuminen muiden sen kattamien tavaroiden tai palvelujen osalta on perusteltua käyttämättä jättämistä koskevista pätevistä syistä.

Haltijan julistetaan menettäneen oikeutensa tavaramerkkiin, jos kyseessä olevaa tavaramerkkiä ei unionin tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 51 artiklassa tarkoitetun viiden vuoden ”yhtäjaksoisen” jakson kuluessa käytetä tosiasiallisesti tai sen käyttämättä jättämiseen ei ole pätevää syytä. Sitä vastoin silloin, kun kyseessä olevaa tavaramerkkiä on tosiasiallisesti käytetty tai käyttö on estynyt sellaisten perusteltujen syiden vuoksi, jotka ovat aiheutuneet viisivuotisjakson kuluessa, jakso ei enää ole ”yhtäjaksoinen”. Näin ollen riittää, että on olemassa pätevät syyt tavaramerkin käyttämättä jättämiselle merkityksellisen ajanjakson tietyn osan aikana, jotta sen haltija ei menetä oikeuksiaan kyseiseen tavaramerkkiin. Päinvastainen tulkinta olisi vastoin asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohdan sanamuotoa, jossa ei tehdä eroa EU-tavaramerkin haltijoiden, jotka käyttävät tavaramerkkiään tosiasiallisesti, ja haltijoiden, jotka eivät voi käyttää tavaramerkkiään perusteltujen syiden vuoksi, välillä. Kyseisen artiklan taustalla oleva tavoite vahvistaa tämän tulkinnan. On nimittäin niin, että säätäessään mahdollisuudesta perustella EU-tavaramerkin käyttämättä jättäminen pätevillä syillä unionin lainsäätäjä on halunnut välttää sen, että tavaramerkin haltijan julistetaan menettäneen oikeutensa tavaramerkkiin, kun haltija on ollut objektiivisesti estynyt käyttämästä sitä tosiasiallisesti syistä, jotka ovat haltijasta riippumattomia ja siis ulkoisia. Sen edellyttäminen, että tällaiset syyt ulottuvat koko merkityksellisen viisivuotisjakson ajalle, vaarantaa kuitenkin tämän tavoitteen toteutumisen. Tällaisten syiden ilmeneminen – vaikka niiden kesto koskisikin vain osaa merkityksellisestä ajanjaksosta – on nimittäin saattanut estää tai ainakin viivästyttää tavaramerkin tosiasiallista käyttöä sen ajanjakson jälkeen, jonka aikana nämä syyt ovat ilmenneet. Niinpä se, että tapahtumat, joiden voidaan katsoa olevan asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuja päteviä syitä, ovat päättyneet tiettynä hetkenä merkityksellisen ajanjakson aikana, ei merkitse sitä, että tavaramerkin haltija olisi voinut kohtuudella aloittaa heti tavaramerkin tosiasiallisen käytön.

Samoin se, että tällaiset tapahtumat eivät ole tapahtuneet merkityksellisen ajanjakson alussa vaan myöhemmin sen kuluessa, ei riitä siihen, että tavaramerkin haltijan julistetaan menettäneen oikeutensa.

(ks. 63 ja 65-68 kohta)