Julkisasiamiehen raikaisuehdotus Fennelly 25 päivänä marraskuuta 1999. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Imperial Chemical Industries plc (ICI). - Asia C-286/95 P. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Solvay SA. - Yhdistetyt asiat C-287/95 P ja C-288/95 P. - Muutoksenhaku - Kumoamiskanne - Perusteet - Olennaisten menettelymääräysten rikkominen - Komission jäsenten kollegiona tekemän päätöksen todistusvoimaiseksi saattamatta jättäminen - Peruste, joka voidaan ottaa huomioon viran puolesta.



Oikeustapauskokoelma 2000 sivu I-02341



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1. Nyt käsiteltävinä olevissa asioissa komissio on hakenut muutosta kolmeen yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antamaan tuomioon, joissa kussakin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi komission tekemän päätöksen yksinomaan sillä perusteella, että kyseistä päätöstä ei ollut saatettu sääntöjenmukaisesti todistusvoimaiseksi.

I Tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet

2. Komissio teki 19.12.1990 useita päätöksiä, jotka koskivat synteettisen soodan, joka on lähinnä lasin valmistuksessa käytettävä kemikaali, markkinoita. Näistä päätöksistä nyt vireillä olevaan oikeudenkäyntiin liittyvät seuraavat päätökset:

- Komission päätös 91/298/ETY, jossa komissio totesi, että Solvay SA (jäljempänä Solvay) oli ollut osallisena Saksan soodamarkkinoiden jakamista koskevassa sopimuksessa CFK:n, erään saksalaisen tuottajan, kanssa, ja määräsi sille 3 miljoonan ecun suuruisen sakon;

- Komission päätös 91/299/ETY, jossa komissio totesi, että Solvaylla oli määräävä markkina-asema Länsi-Euroopan soodamarkkinoilla ja että se oli käyttänyt tätä markkina-asemaansa väärin, ja määräsi sille 20 miljoonan ecun suuruisen sakon;

- Komission päätös 91/300/ETY, jossa komissio totesi, että Imperial Chemical Industries plc:llä (jäljempänä ICI) oli määräävä markkina-asema Yhdistyneen kuningaskunnan soodamarkkinoilla ja että se oli käyttänyt tätä markkina-asemaansa väärin, ja määräsi sille 10 miljoonan ecun suuruisen sakon.

3. Solvay nosti 2.5.1991 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa kanteen, jossa se vaati komission päätösten 91/298/ETY ja 91/299/ETY (asiat T-31/91 ja T-32/91) kumoamista, ja ICI nosti 14.5.1991 vastaavanlaisen kanteen, jossa se vaati komission päätöksen 91/300/ETY (asia T-37/91) kumoamista.

4. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käsiteltävinä olleiden niin sanottujen PVC-tapausten suullisen käsittelyn, joka päättyi 10.12.1991, aikana komissio ilmoitti, että se ei saattanut hyväksymiään säädöksiä ja päätöksiä todistusvoimaisiksi ja että se oli menetellyt näin jo 25 vuoden ajan. PVC-tapauksissa 27.2.1992 antamassaan tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että kyseisissä tapauksissa esillä olleet komission päätökset olivat mitättömiä. Sen enempää Solvay kuin ICI:kään eivät viitanneet kirjallisissa vastauksissaan, jotka ne antoivat 20.12.1991 (asiat T-31/91 ja T-32/91) ja 23.12.1991 (asia T-37/91), todistusvoimaiseksi saattamista koskevaan kysymykseen, joka oli tullut esille PVC-tapausten suullisessa käsittelyssä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen PVC-tapauksissa antaman tuomion jälkeen Solvay jätti kuitenkin kummassakin sitä koskevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle 10.4.1992 "täydentävän kanteen", jossa se vetosi komission edustajien PVC-tapausten yhteydessä tekemiin ilmoituksiin ja 28.2.1992 ilmestyneessä Wall Street Journalissa ja 2.3.1992 ilmestyneessä Financial Timesissa julkaistuihin artikkeleihin ja jossa se esitti uuden kanneperusteen, jonka mukaan riidanalaiset päätökset on julistettava mitättömiksi. ICI esitti vastaavanlaisen uuden kanneperusteen 2.4.1992 antamassaan "täydentävässä vastauksessa".

5. Komissio esitti kirjallisia huomautuksia Solvayn esittämistä uusista kanneperusteista 4.6.1992 toimittamassaan erillisessä asiakirjassa ja ICI:n osalta 7.5.1992 antamassaan vastauksessa. Kummassakin tapauksessa komissio katsoi, että kanneperuste on jätettävä yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan nojalla tutkittavaksi ottamatta, koska oikeudenkäynnin kuluessa ei ollut tullut esille mitään sellaista oikeudellista seikkaa tai tosiseikkaa, joka olisi koskenut tiedoksiannettujen ja julkaistujen komission päätösten tekstiversioissa olleiksi väitettyjä eroavaisuuksia.

6. Maaliskuussa 1993 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esitti asianosaisille useita sellaisia kysymyksiä, jotka eivät liittyneet suoranaisesti tähän uuteen kanneperusteeseen, ja asianosaiset antoivat vastauksensa näihin kysymyksiin toukokuussa 1993.

7. Yhteisöjen tuomioistuin antoi 15.6.1994 tuomionsa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen PVC-tapauksissa antamista tuomioista tehtyihin muutoksenhakuihin ja katsoi, että kysymyksessä olleet komission päätökset, vaikkakaan ne eivät olleet mitättömiä, olivat kuitenkin pätemättömiä sillä perusteella, että se, että niitä ei ollut saatettu todistusvoimaiseksi komission työjärjestyksen 12 artiklassa määrätyllä tavalla, merkitsi olennaisen menettelymääräyksen rikkomista.

8. Edellä mainitun tuomion antamisen jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lähetti 6.7.1994 asianosaisille useita kysymyksiä, joissa se pyysi niitä esittämään kantansa siitä, millaisia päätelmiä yhteisöjen tuomioistuimen PVC-tapauksissa antamasta tuomiosta tulisi tehdä. Lisäksi komissiota pyydettiin esittämään otteet sen komission kokouksen pöytäkirjasta, jossa riidanalaiset päätökset tehtiin, sekä riidanalaisten päätösten tekstit "todistusvoimaisilla kielillä, sellaisena kuin päätökset oli kyseisenä ajankohtana puheenjohtajan ja pääsihteerin allekirjoituksilla todistusvoimaisiksi saatettu ja pöytäkirjaan liitetty". Antamassaan vastauksessa komissio katsoi, että päätöksen todistusvoimaiseksi saattamatta jättämistä koskevan kanneperusteen paikkansapitävyyttä ei ollut syytä käsitellä ennen kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi ratkaissut tämän kanneperusteen tutkittavaksi ottamista koskevan kysymyksen, ja kieltäytyi esittämästä pyydettyjä asiakirjoja.

9. Määräyksessä, joka annettiin 25.10.1994 ja jota ei ole julkaistu, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että se oli ryhtynyt prosessinjohtotoimiin ja pyytänyt komissiota esittämään riidanalaiset päätökset todistusvoimaisiksi saatettuina, mutta että komissio oli kieltäytynyt näin tekemästä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vetosi yhteisöjen tuomioistuimen PVC-tapauksissa ja useissa muissa tapauksissa antamiin tuomioihin, joiden mukaan "yhteisöjen tuomioistuimet voivat tutkia viran puolesta, onko olennaisia menettelymääräyksiä rikottu". Sillä perusteella, että "tapauksia oli tarpeen tutkia laajemmin eli siten, että otetaan viran puolesta tutkittavaksi riidanalaisten päätösten todistusvoimaisiksi saattamatta jättämistä koskeva kanneperuste", ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin määräsi komission esittämään riidanalaisten päätösten tekstit kussakin asiassa 15.11.1994 mennessä "sellaisina kuin ne olivat kyseisenä ajankohtana todistusvoimaisiksi saatettuina".

10. Komissio antoi 11.11.1994 vastauksen, jonka oheen oli liitetty riidanalaiset päätökset ja joissa oli komission puheenjohtajan ja pääsihteerin allekirjoittama päiväämätön varmennus "todistusvoimaisiksi saatettuina" ranskaksi, englanniksi ja saksaksi.

11. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi kolme riidanalaista komission päätöstä 29.6.1995 antamillaan seuraavilla tuomioilla, joihin komissio nyt hakee muutosta:

- Asia T-31/91, Solvay vastaan komissio, joka koski komission päätöstä 91/298/ETY (muutoksenhaussa asia C-287/95 P)

- Asia T-32/91, Solvay vastaan komissio, joka koski komission päätöstä 91/299/ETY (muutoksenhaussa asia C-288/95 P), ja

- Asia T-37/91, Imperial Chemical Industries vastaan komissio, joka koski komission päätöstä 91/300/ETY (muutoksenhaussa asia C-286/95 P).

12. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi kussakin nyt muutoksenhaun kohteena olevassa tuomiossaan seuraavaa:

- komission edustajien PVC-tapausten käsittelyn yhteydessä antamat lausunnot, joiden mukaan komission jäsenten kollegiona hyväksymiä säädöksiä ja päätöksiä ei ollut vuosikausiin saatettu todistusvoimaisiksi, olivat sellainen tosiseikka, johon kantajat saattoivat vedota

- ottaen huomioon, että tiedoksiannettujen päätösten huolellinenkaan tarkastelu ei olisi paljastanut sitä, ettei niitä ollut saatettu todistusvoimaisiksi, kantajien ei voitu edellyttää vetoavan mainittuun perusteeseen vielä alkuperäisissä kanteissaan

- ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdassa uuden kanneperusteen esittämiselle ei määrätä määräaikaa eikä erityistä menettelytapaa; ottaen huomioon, ettei ole olemassa mitään nimenomaista ja yksiselitteistä määräystä, jossa vaadittaisiin, että uusi kanneperuste olisi esitettävä välittömästi tai tietyn ajanjakson sisällä sen jälkeen, kun ne tosiseikat tai oikeudelliset seikat, joihin siinä vedotaan, tulevat ilmi, kantajilla oli oikeus vedota todistusvoimaiseksi saattamatta jättämistä koskevaan perusteeseen ennen suullista käsittelyä

- vaikka edellä mainitussa määräyksessä vaadittaisiinkin, että uusi peruste on esitettävä niin pian kuin mahdollista, kantajat olivat käsiteltävinä olevien tapausten olosuhteet huomioon ottaen täyttäneet tämän edellytyksen

- vaikka kantajilla ei olisikaan ollut oikeutta esittää todistusvoimaiseksi saattamatta jättämistä koskevaa uutta kanneperustetta, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin saattoi ottaa viran puolesta tutkittavakseen olennaisen menettelymääräyksen rikkomista koskevan väitteen

- jo olennaisen menettelymääräyksen noudattamatta jättäminen merkitsee sen rikkomista ja näin on riippumatta siitä, onko eri tekstiversioissa eroja ja, jos niitä on ollut, ovatko ne olennaisia

- edellä sanotusta huolimatta nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa päätösten todistusvoimaisiksi saattaminen oli tapahtunut vasta sen jälkeen, kun kyseisiä päätöksiä vastaan oli jo nostettu kumoamiskanne; yhteisöjen toimielin ei voi oikeusvarmuuden periaatetta ja niiden tahojen, joihin kyseisellä säädöksellä tai päätöksellä on vaikutusta, oikeuksia loukkaamatta poistaa säädöstään tai päätöstään rasittavaa olennaista virhettä taannehtivalla korjaamisella.

II Sovellettavat menettelymääräykset

13. Riidanalaisten komission päätösten hyväksymishetkellä voimassa olleessa komission työjärjestyksen 12 artiklassa säädettiin seuraavaa:

"Puheenjohtaja ja pääsihteeri saattavat allekirjoituksillaan komission hyväksymät säädökset ja päätökset - - todistusvoimaisiksi todistusvoimaisella kielellä tai todistusvoimaisilla kielillä.

Näiden säädösten ja päätösten teksti liitetään siihen komission kokouksen pöytäkirjaan, jossa on maininta niiden hyväksymisestä.

Puheenjohtaja antaa tarpeen mukaan tiedoksi komission säädökset ja päätökset."

14. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen relevantit määräykset tosiseikkojen tapahtumahetkellä olivat seuraavat:

48 artiklan 2 kohta

"Asian käsittelyn kuluessa ei saa vedota uuteen perusteeseen, ellei se perustu kirjallisen käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin.

Jos joku asianosaisista asian käsittelyn kuluessa esittää tällaisen uuden perusteen, presidentti voi säännönmukaisten määräaikojen umpeuduttuakin - - asettaa määräajan, jonka kuluessa toinen asianosainen voi lausua tästä perusteesta.

Päätös siitä, otetaanko uusi peruste tutkittavaksi, tehdään pääasian ratkaisun yhteydessä."

65 artikla

"Seuraaviin selvittämistoimiin voidaan ryhtyä, tämän kuitenkaan rajoittamatta EY:n perussäännön 21 ja 22 artiklan - - määräysten soveltamista:

- -

b) tietojen pyytäminen ja asiakirjojen esittäminen;

- - ."

66 artikla

"1. Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vahvistaa määräyksellä julkisasiamiestä kuultuaan asianmukaisina pitämänsä selvittämistoimet ja sen, mitkä tosiseikat on näytettävä toteen. - - Tämä määräys annetaan tiedoksi asianosaisille.

2. Vastanäytön esittäminen ja aiemmin esitetyn näytön täydentäminen on sallittua."

III Käsiteltävänä oleva muutoksenhaku

15. Komissio vetoaa kussakin tapauksessa samoihin kahteen valitusperusteeseen, joista ensimmäinen koskee kantajien ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittämän riidanalaisten päätösten todistusvoimaisiksi saattamatta jättämistä koskevan kanneperusteen tutkittavaksi ottamista ja toinen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointia päätösten todistusvoimaisiksi saattamisen tarkoituksesta sekä niistä seurauksista, joita sillä on, ettei päätöksiä ole saatettu todistusvoimaiseksi niitä tehtäessä. Kumpikin näistä perusteista koostuu kolmesta eri osasta, joita kutakin käsitellään seuraavassa erikseen. Komissio on lisäksi esittänyt useita alustavia huomautuksia, joiden tarkoituksena on osoittaa nyt käsiteltävinä olevien tapausten ja PVC-tapausten erilaisuus, sekä se, että nyt valituksen kohteena olevat tuomiot eivät ole yhteensopivia yhteisöjen tuomioistuimen antamien muiden tuomioiden eivätkä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen todistusvoimaiseksi saattamista koskevasta kysymyksestä antamien muiden tuomioiden kanssa. Käsittelen näitä huomautuksia tarpeellisilta osin jäljempänä samalla kun tarkastelen asianosaisten varsinaisista perusteista esittämiä argumentteja.

16. Jälkimmäisessä valitusperusteessaan komissio itse asiassa riitauttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tulkinnan, jonka mukaan todistusvoimaiseksi saattamista koskeva vaatimus on ETY:n perustamissopimuksen 173 artiklan ensimmäisessä kohdassa (josta on muutettuna tullut EY 230 artiklan toinen kohta) tarkoitettu "olennainen menettelymääräys", samoin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tulkinnan, jonka mukaan säädöksen tai päätöksen todistusvoimaiseksi saattamisen on tapahduttava ennen sen tiedoksiantamista. Koska tämän vaatimuksen oikeudellinen luonne on keskeinen myös prosessuaalisia kysymyksiä koskevan tarkastelun kannalta, aion tarkastella aluksi tätä kysymystä, joka sisältyy komission esittämän jälkimmäisen valitusperusteen ensimmäiseen ja kolmanteen osaan.

a) Todistusvoimaiseksi saattaminen olennaisena menettelymääräyksenä

17. Komission mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut yhteisön oikeutta

- katsoessaan, että todistusvoimaiseksi saattaminen on menettelymääräys, jota on noudatettava riippumatta siitä, onko olemassa seikkoja, joiden perusteella voidaan asettaa kyseenalaiseksi, vastaako päätöksen tiedoksi annettu tekstiversio alkuperäistä, ja

- laiminlyödessään sen tarkastelemisen, saattoiko tapahtuneeksi väitetty virhe loukata sen, jolle päätös oli osoitettu, etuja, ja laiminlyödessään perustella, minkä vuoksi se ei ollut tarkastellut kyseistä seikkaa.

18. Riidanalaisissa tuomionsa kohdissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi yhteisöjen tuomioistuimen PVC-tapauksissa antaman tuomion 76 kohtaan, jonka mukaan "todistusvoimaiseksi saattaminen on ETY:n perustamissopimuksen 173 artiklassa tarkoitettu olennainen menettelymääräys", ja jatkoi, että "jo kyseisen olennaisen menettelymääräyksen noudattamatta jättäminen merkitsee sen rikkomista. Näin ollen sillä ei ole merkitystä, onko hyväksytyissä, tiedoksi annetuissa ja julkaistuissa teksteissä eroja, ja jos niitä on, ovatko ne olennaisia[, minkä vuoksi sen seikan, että kantajan osoittamia eroavaisuuksia eri tekstiversioissa ei voida pitää olennaisina, on katsottava olevan vailla merkitystä]."

19. Komissio vetoaa yhteisöjen tuomioistuimen PVC-tapauksissa antamaan tuomioon ja erityisesti sen 75 kohtaan, ja väittää, että todistusvoimaiseksi saattamatta jättäminen merkitsee olennaista menettelyvirhettä vain silloin, kun se liittyy yhteen tai useampaan muuhun tiedoksi annetussa tekstissä olevaan virheeseen. Komissio katsoo, että mikäli yhteisöjen tuomioistuin olisi tarkoittanut perustaa tuomionsa yksistään todistusvoimaiseksi saattamatta jättämistä koskevaan perusteeseen, se ei olisi tarkastellut tuomionsa 62-73 kohdassa niin yksityiskohtaisesti muita väitettyjä virheitä, erityisesti eri tekstiversioissa olevia eroavaisuuksia. Komission mukaan tuomion 73 kohdasta ilmenee, että todistusvoimaiseksi saattamista koskevaa vaatimusta ei voida erottaa tarpeesta voida varmuudella yksilöidä komission jäsenistä muodostuvan kollegion hyväksymien säädösten ja päätösten täydellinen teksti. Koska ei ole olemassa mitään näyttöä siitä, että riidanalaisten komission päätösten tekstejä olisi muutettu niiden hyväksymisen jälkeen, kysymyksellä niiden todistusvoimaiseksi saattamisesta ei näin ollen ole merkitystä pohdittaessa sitä, onko tapauksessa noudatettu kollegisen päätöksenteon periaatetta. Tämä tulkinta on komission mukaan yhteensopiva ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen muiden tuomioiden ja julkisasiamies Lenzin asiassa Espanja vastaan komissio esittämän ratkaisuehdotuksen kanssa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksen kohteena olevissa tuomioissa esittämillä päätelmillä olisi komission mukaan jopa vieläkin haitallisempia vaikutuksia kuin sen PVC-tapauksissa tekemällä päätelmällä, jonka mukaan kyseisissä tapauksissa riidanalaisina olleet komission päätökset olivat mitättömiä, koska viimeksi mainittu päätelmä ainakin rajoittui vain kyseisissä tapauksissa esillä olleisiin erityisiin tosiseikkoihin.

20. Lisäksi komissio väittää, että sana "olennainen" "olennaisen menettelymääräyksen" käsitteessä ilmentää suhteellisuusperiaatetta eli että tällaisen määräyksen rikkomisesta seuraavan sanktion on oltava oikeassa suhteessa virheen vakavuuteen. Jotta päätösten kumoamiselle olisi olemassa perusteet, kantajien olisi tullut komission mielestä kyetä osoittamaan, että kyseiset päätökset olisivat voineet olla sisällöltään erilaisia, mikäli mainittua menettelyvirhettä ei olisi tapahtunut, kuten ilmenee asioissa Distillers Company ja Van Landewyck ym. annetuista tuomioista ja erityisesti yhteisöjen tuomioistuimen PVC-tapauksissa antamasta tuomiosta, jossa yhteisöjen tuomioistuin tarkasteli sitä, saattoiko PVC-päätösten hyväksymismenettelyyn liittyneillä virheillä olla vaikutusta kyseisten päätösten sisältöön. Nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki virheen laiminlyödessään tarkastella sitä, saattoiko sillä, ettei kyseisiä päätöksiä ollut saatettu todistusvoimaisiksi niiden tekemishetkellä, olla vaikutusta kantajien etuihin.

21. Komission tulkinta "olennaisen menettelymääräyksen" käsitteestä on mielestäni virheellinen. Komissio ei tee eroa olennaisten menettelymääräysten ja muiden menettelymääräysten välillä. Tämä ilmenee jälkimmäisen valitusperusteen ensimmäisestä osasta, jossa komissio esittää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen todenneen, että "todistusvoimaiseksi saattaminen on menettelymääräys", vaikka mainittu tuomioistuin nimenomaisesti puhuikin "olennaisesta menettelymääräyksestä". Tämä ilmenee selvästi myös niiden kommenttien sanamuodoista, joissa komissio pyrkii tekemään eroa nyt käsiteltävinä olevien tapausten ja PVC-tapausten välille ja joissa se katsoo, että kantajien olisi tullut kyetä osoittamaan, millä tavoin väitetyt virheet olivat vaikuttaneet niiden etuihin.

22. Vaikka yhteisöjen tuomioistuin onkin pyrkinyt välttämään minkään abstraktin määritelmän antamista "olennaisen menettelymääräyksen" käsitteelle, sen oikeuskäytännöstä ilmenee mielestäni, että tämä käsite on varattu sellaisille menettelymääräyksille, jotka liittyvät olennaisesti säädöksen tai päätöksen hyväksyvän toimielimen tahdon muodostamiseen ja ilmaisemiseen, ja että, kuten ETY:n perustamissopimuksen 173 artiklasta selvästi ilmenee, tällaisen menettelymääräyksen rikkominen oikeuttaa väistämättä kyseisen säädöksen tai päätöksen kumoamisen kokonaisuudessaan. Koska tällaisen menettelymääräyksen rikkominen koskee asianomaista säädöstä tai päätöstä kokonaisuudessaan, siihen vetoavan asianosaisen ei ole tarpeen, eikä useimmissa tapauksissa edes mahdollistakaan, osoittaa, että rikkomisella olisi jotain tiettyä haitallista vaikutusta kyseisen asianosaisen subjektiivisiin oikeuksiin tai etuihin; tällaisen menettelymääräyksen rikkominen merkitsee niin perustavanlaatuisen säädöksen tai päätöksen hyväksymiseen tai muotoon vaikuttavan määräyksen rikkomista, että tällaista säädöstä tai päätöstä ei voida pitää asianomaisen toimielimen pätevänä ja todistusvoimaisena toimena.

23. Se, että menettelymääräyksille on yleisesti ottaen annettava niin keskeinen asema yhteisön oikeusjärjestelmässä, ei ole seurausta muodollisuuksien liiallisesta korostamisesta, vaan se heijastaa pikemminkin sitä tosiseikkaa, että näillä määräyksillä taataan kullekin yhteisön päätöksentekoon osallistuvalle institutionaaliselle toimijalle (yhteisön toimielimet, muut elimet ja jäsenvaltiot) ainakin tietynasteinen mahdollisuus yhteisön päätöksentekoon vaikuttamiseen. Tältä osin julkisasiamies Tesauro onkin verrannut "jäsenvaltion oikeutta vaatia, että niitä muotomääräyksiä, joita se on aiemmin ollut hyväksymässä - ei sen sijaan muita määräyksiä -, noudatetaan", perustavanlaatuisiin oikeuksiin. Vaikka ne olosuhteet, joissa oikeussubjekti voi vedota tällaisiin muotomääräyksiin komissiota vastaan, saattavatkin olla rajoitetummat, yhteisöjen tuomioistuin on jo kauan aikaa tunnustanut, että siinä, että komission on kunnioitettava sen toimintaa säänteleviä normeja, voidaan nähdä "perustamissopimuksella myönnetty olennainen tae, joka koskee erityisesti niitä yrityksiä ja yhteenliittymiä, joihin perustamissopimusta sovelletaan", mikä ilmenee myös EY:n perustamissopimuksen 218 artiklan 2 kohdasta, jonka mukaan komission on vahvistettava työjärjestyksensä siten, että se varmistaa oman toimintansa ja eri yksiköidensä toiminnan tämän sopimuksen mukaisesti.

24. Säädöksen tai päätöksen hyväksyvälle toimielimelle asetettu velvollisuus kuulla muita yhteisön toimielimiä tai muita elimiä, tai asian kannalta relevantteja jäsenvaltioita osoittaa selvästi olennaisen menettelymääräyksen luonteen. Asiassa Ranska vastaan korkea viranomainen, joka oli ensimmäinen Euroopan hiili- ja teräsyhteisön tuomioistuimen ratkaisema asia, antamassaan tuomiossa tuomioistuin tarkasteli viran puolesta, oliko vastaaja laiminlyönyt neuvoston kuulemisen, mihin sillä olisi ollut velvollisuus, mikäli hyväksytyn määräyksen, kun sitä tarkasteltiin yhdessä erään tätä ennen tehdyn päätöksen kanssa, voitiin katsoa olevan "peitellyssä muodossa tehty täydennys kiellettyjen menettelytapojen määritelmään". Samoin asiassa Italia vastaan korkea viranomainen antamassaan tuomiossa tuomioistuin tarkasteli Euroopan hiili- ja teräsyhteisön neuvoa-antavan komitean kuulemisen asianmukaisuutta sen vuoksi, että mikäli kanneperuste, jonka mukaan asianmukaista kuulemista ei ollut tapahtunut, "olisi ollut perusteltu, tuomioistuin olisi ollut oikeutettu kumoamaan asianomaisen päätöksen viran puolesta sillä perusteella, että sitä tehtäessä oli rikottu perustamissopimusta tai olennaista menettelymääräystä". Tuomioistuin on sittemmin pitänyt Euroopan parlamentin kuulemista "perustamissopimuksessa määrätyissä tapauksissa", kuten myös neuvoa-antavien komiteoiden, hallintokomiteoiden ja sääntelykomiteoiden kuulemista, olennaisena menettelymääräyksenä. Viimeksi mainituissa tapauksissa tuomioistuin meni varsin pitkälle tarkastellessaan sitä, oliko yhteisön lainsäätäjä tarkoittanut, että tällainen kuuleminen oli säädöksen tai päätöksen pätevyyden edellytyksenä, ja vaati komissiolta sen komitean, jota komission oli kuultava, työjärjestyksen pikkutarkkaa noudattamista. Myös useisiin säädöksiin sisältyvää vaatimusta, jonka mukaan komission on ennen rahoitusta koskevien päätösten tekemistä kuultava niitä jäsenvaltioita, joita kyseinen päätös koskee, on niin ikään pidetty olennaisena menettelymääräyksenä. Niinpä yhteisöjen tuomioistuin kumosi sosiaalirahasto-tapauksissa antamissaan tuomioissa kanteen kohteena olleet päätökset, koska komissio oli kyseisten päätösten osalta laiminlyönyt Portugalin hallituksen kuulemisen asiaan sovellettavissa Euroopan sosiaalirahastosta annetun asetuksen säännöksissä edellytetyllä tavalla, koska "ottaen huomioon asianomaisen jäsenvaltion keskeinen asema sekä kyseiselle jäsenvaltiolle päätöksestä syntyvät velvollisuudet, tällaista kuulemisvelvollisuutta on pidettävä olennaisena menettelymääräyksenä, jonka laiminlyönnistä seuraa riidanalaisen päätöksen pätemättömyys".

25. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee myös lukuisia muita olennaisia menettelymääräyksiä, joista jotkut ovat jopa vielä välittömämmin merkityksellisiä nyt käsiteltävinä olevissa asioissa tarkasteltavana olevan menettelymääräyksen kannalta kuin edellä mainitut olennaiset menettelymääräykset. Hormonivalmisteet-tapauksessa antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin esimerkiksi katsoi, että neuvosto oli velvollinen noudattamaan oman työjärjestyksensä 6 artiklan 1 kohtaa, jossa määrätään kirjallisen menettelyn käytöstä neuvoston säädöksiä tai päätöksiä hyväksyttäessä, jolloin edellytetään jäsenvaltioiden yksimielistä suostumusta: "neuvosto ei saa poiketa siitä edes suuremmalla äänten enemmistöllä kuin se, joka vaaditaan työjärjestyksen vahvistamiseksi tai muuttamiseksi, ellei se varsinaisesti muuta kyseistä työjärjestystä". Munivat kanat -tapauksessa neuvoston direktiivin julkaistu teksti erosi kolmessa eri kohdassa hyväksytystä tekstistä; vaikka yhteisöjen tuomioistuin nimenomaisesti totesikin, että "neuvoston pääsihteeristön kyseiseen direktiiviin tekemät muutokset koskevat ainoastaan niitä syitä, joihin direktiivin antaminen perustuu, eikä niillä ole vaikutusta direktiivin varsinaiseen sisältöön", yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin katsoi, että "direktiivin perusteluosa on sen olennainen osa", ja koska tehdyissä korjauksissa oli kysymys muustakin kuin vain oikeinkirjoitusta ja kielioppia koskevista korjauksista, direktiivi kumottiin. Yleisestikin ottaen yhteisöjen tuomioistuin on jo pitkän aikaa katsonut, että vaatimus yhteisön toimielinten sitovien säädösten tai päätösten perusteluiden esittämisestä on olennainen menettelymääräys. Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut useissa tapauksissa, alkaen vuoden 1986 yleiset tullietuudet -tapauksesta, että viittaus yhteisön toimen oikeudelliseen perustaan kyseisen toimen tekstissä ja, mikäli keskenään kilpailevissa perustamissopimuksen artikloissa edellytetään toisistaan poikkeavia menettelytapoja, oikean oikeudellisen perustan valitseminen ovat olennaisia menettelymääräyksiä.

26. Yhdessäkään näistä tapauksista yhteisöjen tuomioistuin ei tutkinut sitä, millaisia konkreettisia vaikutuksia olennaisen menettelymääräyksen rikkomisella oli kantajan etuihin, eikä sitä, olisiko lopputulos ollut yhtään erilainen, vaikka kyseistä menettelymääräystä olisikin noudatettu. Joissakin tapauksissa on selvää, ettei mitään vaikutuksia kantajan etuihin ollut olemassa eikä lopputulos olisi missään tapauksessa ollut yhtään erilainen. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut esimerkiksi jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevien kanteiden osalta, että vaatimus, jonka mukaan jäsenvaltiolle on annettava tilaisuus huomautustensa esittämiseen, on olennainen menettelymääräys, "vaikka jäsenvaltio ei katsoisikaan tarpeelliseksi käyttää kyseistä mahdollisuutta hyväkseen". Se tosiseikka, että säädöksen tai päätöksen hyväksynyt toimielin voi hyväksyä uudelleen olennaisen menettelymääräyksen noudattamatta jättämisen vuoksi kumotun säädöksen tai päätöksen, ei vaikuta siihen, onko kyseistä menettelymääräystä pidettävä "olennaisena". Itse asiassa neuvosto teki juuri tällä tavalla sekä vuoden 1979 isoglukoosi-asetuksen että vuoden 1985 hormonivalmisteet-direktiivin kumoamisen jälkeen; kummassakin näistä tapauksista yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että uudelleen hyväksytty säädös oli pätevä. Yhteisön toimielin ei myöskään voi välttää olennaisen menettelymääräyksen noudattamatta jättämisen seurauksia pyrkimällä osoittamaan, että kyseisen menettelymääräyksen noudattamisella ei olisi ollut mitään vaikutusta siihen, millä tavalla kyseinen toimielin menetteli asianomaisen yhteisön toimen osalta.

27. Olennaisten menettelymääräysten ja muiden menettelymääräysten välinen ero ilmenee hyvin niistä yhteisöjen tuomioistuimen tuomioista, joihin komissio tässä yhteydessä vetoaa. Asiassa Distillers Company kantaja väitti, että kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevällä neuvoa-antavalla komitealla ei ollut ollut hallussaan sen enempää komissiossa tapahtuneen kuulemistilaisuuden pöytäkirjaa kuin tiettyjä kantajan toimittamia asiakirjojakaan, ja että komissio oli toimittanut kantajalle epätäydellisen kopion väliintulijan vaatimuksista. Kantaja pyrki osoittamaan, että kysymyksessä olivat "olennaiset menettelymääräykset", jolloin kyseisen päätöksen kumoaminen kokonaisuudessaan olisi ollut perusteltua, ja kyseisiä seikkoja pidettiin olennaisina menettelymääräyksinä jopa julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksessa. Yhteisöjen tuomioistuin piti kuitenkin kanteen perusteena olleita seikkoja koko ajan vain "menettelyyn liittyvinä epäsäännönmukaisuuksina" ja totesi tältä osin, että sen oli tarpeen tutkia kyseisiä perusteita vain siinä tapauksessa, että osoitettaisiin, että "näiden epäsäännönmukaisuuksien puuttuessa hallintomenettelyssä olisi voitu päätyä toisenlaiseen lopputulokseen". Asiassa Van Landewyck antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin niin ikään katsoi, että kantajan kanneperusteessa, jonka mukaan komissio oli paljastanut salassapidettäviä tietoja kolmannelle osapuolelle, oli kysymys ainoastaan menettelyyn liittyvästä epäsäännönmukaisuudesta, mikä - vaikka se pystyttäisiinkin näyttämään toteen - voisi johtaa päätöksen kumoamiseen vain siinä tapauksessa, että riidanalainen päätös olisi saattanut olla muussa tapauksessa erilainen.

28. Mielestäni edellä mainittujen tuomioiden perusteluista ilmenee epäsuorasti, että mikäli tiettyä menettelyä koskevaa vaatimusta on, kun sitä koskevaa oikeussääntöä tulkitaan asianmukaisesti, pidettävä "olennaisena", siihen voi silloin vedota yhteisöjen tuomioistuimessa kuka tahansa sellainen kantaja, jolla on vaadittu kelpoisuus asiansa ajamiseen yhteisöjen tuomioistuimessa, ilman, että hänen tarvitsisi osoittaa, että hänen tilanteensa saattaisi olla erilainen, mikäli kyseistä vaatimusta olisi noudatettu, tai että kyseisen menettelymääräyksen rikkominen vaikutti haitallisesti hänen oikeuksiinsa tai etuihinsa. Näin perustavaa laatua olevalla tavalla virheellinen toimi loukkaa pikemminkin yhteisön oikeuden objektiivisia laillisuusvaatimuksia kuin yksittäisen asianosaisen subjektiivisia oikeuksia; kuten tulen jäljempänä osoittamaan, yhteisöjen tuomioistuin voi puuttua tällaiseen virheeseen myös viran puolesta voidakseen varmistaa sen, ettei tällainen toimi ole voimassa yhtään pidempään kuin on välttämätöntä. Tällaisten menettelyä koskevien vaatimusten objektiivinen luonne ilmenee selvästi yhteisöjen tuomioistuimen hormonivalmisteet-tapauksessa antamassa tuomiossa esittämistä perusteluista, joiden mukaan "määräykset, jotka koskevat niitä menettelytapoja, joita yhteisön toimielinten on noudatettava päätöksiä tehdessään, sisältyvät perustamissopimukseen, eivätkä ne ole jäsenvaltioiden tai toimielinten itsensä vapaassa määräämisvallassa". Sama koskee soveltuvin osin myös muita menettelymääräyksiä, joita toimielimet ovat joko hyväksyneet itselleen tai joita niitä varten on annettu, kuten on asianlaita komission osalta sen käyttäessä toimeenpanovaltaa.

29. Kaikkia yhteisön toimielinten tai muiden poliittiseen tai hallinnolliseen päätöksentekomenettelyyn osallistuvien elinten työjärjestysten määräyksiä ei kuitenkaan voida pitää olennaisina menettelymääräyksinä. Asiassa Ranska vastaan Euroopan parlamentti kantajana ollut jäsenvaltio väitti, että parlamentti oli rikkonut työjärjestyksensä 48 artiklaa hyväksyessään riidanalaisen päätöslauselman kiireellisessä menettelyssä, vaikka kyseisen päätöslauselman aihe ei ollut sen enempää ajankohtainen kuin kiireellinenkään. Yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi tämän väitteen sillä perusteella, että "parlamentin päätös ajankohtaisista ja kiireellisistä aiheista käytävän keskustelun järjestämisestä tiettyä aihetta koskevan päätöslauselmaesityksen yhteydessä kuuluu sen työn sisäiseen järjestämiseen, eikä se voi näin ollen olla tuomioistuimen suorittaman valvonnan kohteena". Samoin asiassa Nakajima vastaan neuvosto antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi väitteen, jonka mukaan neuvosto olisi rikkonut työjärjestystään sisällyttäessään esityslistalleen sellaista komission ehdotusta koskevan käsittelyn, jota ei ollut toimitettu jäsenvaltioille riittävän ajoissa ja kaikilla vaadittavilla kielillä. Tuomioistuin totesi nimenomaisesti, että "yhteisön toimielimen työjärjestyksen tarkoituksena on kyseisen toimielimen yksikköjen sisäisen toiminnan organisointi hyvän hallintotavan mukaisesti. Siihen sisältyvien, erityisesti neuvottelujen järjestämistä ja päätöksentekoa koskevien sääntöjen olennaisena tarkoituksena on näin ollen taata neuvottelujen moitteeton kulku kaikkien toimielimen jäsenten oikeuksia kunnioittaen. Tästä seuraa, etteivät luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt voi vedota näiden sääntöjen, joilla ei ole tarkoitus suojella yksityisiä oikeussubjekteja, rikkomiseen".

30. Yhteisöjen tuomioistuin ei käsitellyt tässä asiassa kysymystä siitä, olivatko neuvoston työjärjestyksen asianomaiset määräykset olennaisia menettelymääräyksiä. Julkisasiamies Lenzin kyseisessä asiassa antamasta ratkaisuehdotuksesta voidaan kuitenkin selvästi havaita, että kantajan vaatimukselle ei ollut perusteita, koska neuvoston työjärjestyksessä sallittiin uusien asiakohtien ottaminen alustavalle esityslistalle vielä myöhäisessäkin vaiheessa, mikäli kaikki jäsenet suostuivat siihen yksimielisesti, ja että asiakirjat oli todellisuudessa saatavilla kaikilla vaadituilla kielillä äänestystä varten. Niiden sanamuotojen, joita yhteisöjen tuomioistuin käytti kyseiseen väitteeseen vastatessaan, tarkoituksena voidaan katsoa olevan sen torjuminen, että potentiaaliset kantajat esittäisivät toimielinten sisäiseen toimintaan liittyviä spekulatiivisia väitteitä; kantaja oli pyytänyt kyseisessä oikeudenkäynnissä yhteisöjen tuomioistuinta velvoittamaan neuvoston esittämään riidanalaisen asetuksen hyväksymiseen liittyviä valmisteluasiakirjoja. Asiassa Nakajima annetusta tuomiosta voidaan joka tapauksessa tehdä mielestäni sellainen selkeä päätelmä, että mikäli toimielimen työjärjestysten "tarkoituksena on yksittäisten henkilöiden", tai jäsenvaltioiden kuten esimerkiksi edellä mainituissa asioissa hormonivalmisteet tai rakennusalan tuotteet, "etujen ja oikeuksien suojeleminen", kysymys on olennaisista menettelymääräyksistä. Tämä päätelmä vahvistettiin uudelleen PVC-tapauksiin liittyvän oikeuskäytännön erityisissä olosuhteissa.

31. Komission kannan, jonka mukaan yhteisöjen tuomioistuimen PVC-tapauksissa antamasta tuomiosta käy ilmi, että todistusvoimaiseksi saattamatta jättäminen merkitsee olennaisen menettelymääräyksen rikkomista vain silloin, kun se liittyy yhteen tai useampaan muuhun sellaiseen virheeseen, jolla on vaikutusta tiedoksi annetun tekstin kannalta, paikkansapitävyys riippuu kyseisissä tapauksissa annetun tuomion tulkinnasta. Komissio väittää, että todistusvoimaiseksi saattamatta jättäminen merkitsee tällaista virhettä ainoastaan siinä tapauksessa, että hyväksytyn tekstin ja todistusvoimaiseksi saatetun tekstin välillä voidaan osoittaa olevan eroavaisuuksia. Toisin kuin komissio väittää, yhteisöjen tuomioistuin ei tarkastellut tuomionsa 62-73 kohdassa "yksityiskohtaisesti niitä muita virheitä, jotka mainittiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 27.2.1992 antamassa tuomiossa ja jotka koskivat erityisesti eri tekstiversioissa olevia eroja sekä valtuuttamista". Sen sijaan yhteisöjen tuomioistuin palautti mieliin kollegisen päätöksenteon periaatetta koskevan oikeuskäytäntönsä (tuomion 62, 63 ja 71 kohta) ja totesi komission kilpailuasioissa tekemien päätösten osalta, että "mainitun periaatteen kunnioittaminen - - on selvästi niiden oikeussubjektien etujen mukaista, joihin päätöksistä aiheutuvat oikeusvaikutukset kohdistuvat" (tuomion 64 ja 65 kohta), ja korosti tällaisten päätösten perustelujen tärkeyttä (tuomion 65-69 kohta) sekä totesi lopuksi, että "säädöksen tai päätöksen saattaminen kirjalliseen muotoon on välttämätöntä sen antaneen viranomaisen tarkoituksen ilmaisemiseksi" (tuomion 70 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin totesi seuraavaksi, että komission työjärjestyksen 12 artiklasta ilmenee, että "komission velvollisuuksiin kuuluu muun muassa sellaisten toimenpiteiden toteuttaminen, jotka mahdollistavat sen, että komission jäsenten kollegion hyväksymien säädösten tai päätösten koko tekstin sisältö voidaan yksilöidä luotettavasti", ja että "komission toimien todistusvoimaisiksi saattamisella - - pyritään takaamaan oikeusvarmuus vahvistamalla kollegion hyväksymien tekstien sanamuoto kaikilla todistusvoimaisilla kielillä. Näin mahdollistetaan se, että kiistatilanteissa voidaan varmistaa, että tiedoksi annetut tai julkaistut tekstit vastaavat täysin kollegion hyväksymää tekstiä ja näin ollen tekstin laatijan tarkoitusta" (tuomion 73-75 kohta). Edellä mainittujen seikkojen valossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi tuomionsa 76 kohdassa, että

"komission työjärjestyksen 12 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettujen toimien todistusvoimaiseksi saattaminen on näin ollen ETY:n perustamissopimuksen 173 artiklassa tarkoitettu olennainen menettelymääräys, jonka rikkomisen johdosta voidaan nostaa kumoamiskanne."

32. Osoitettuaan ensiksi todistusvoimaiseksi saattamista koskevan komission velvollisuuden luonteen yhteisöjen tuomioistuin teki tämän jälkeen sellaisen päätelmän, että "komissio on - - rikkonut työjärjestyksensä 12 artiklan ensimmäistä kohtaa, koska se ei saattanut riidanalaista päätöstä todistusvoimaiseksi kyseisessä artiklassa tarkoitetulla tavalla", ja kumosi tämän päätöksen "olennaisten menettelymääräysten rikkomisen vuoksi" (tuomion 76 ja 77 kohta).

33. Yhteisöjen tuomioistuimen kanta tähän kysymykseen on mielestäni selvä ja varaukseton. Tuomioistuin ei katsonut tuomionsa 76 kohdassa, että todistusvoimaiseksi saattaminen olisi olennainen menettelymääräys vain siinä tapauksessa, että siihen vetoava asianosainen pystyisi esittämään näyttöä muistakin virheistä tai sen periaatteen rikkomisesta, että oikeustoimea ei saa jälkikäteen muuttaa; itse asiassa esitettyään aluksi tiivistetyssä muodossa kantajien argumentit, joihin nojautuen ne vaativat riidanalaisen päätöksen kumoamista myös näillä perusteilla (tuomion 56 ja 57 kohta), yhteisöjen tuomioistuin totesi nimenomaisesti, että näiden perusteiden lähempi tarkastelu ei ole tarpeen (tuomion 78 kohta). Niissä tuomion kohdissa, joihin komissio vetoaa (tuomion 62-73 kohta), yhteisöjen tuomioistuin ainoastaan perusteli sitä, miksi sellaista toimielimen sisäisen työjärjestyksen määräystä, jonka komissio oli väittänyt olevan "pelkkä arkistointiin liittyvä muodollisuus" (tuomion 75 kohta), oli pidettävä olennaisena menettelymääräyksenä; kuten edellä on todettu, kaikkia toimielimiä koskevia menettelymääräyksiä ei voida pitää olennaisina.

34. Komission suullisessa käsittelyssä esittämä tulkinta, jonka mukaan todistusvoimaiseksi saattamista koskevaa menettelymääräystä on pidettävä olennaisena vain "riitatilanteessa", perustuu mielestäni kehäpäätelmään. Todiste siitä, että todistusvoimaiseksi saatettu teksti eroaa hyväksytystä tekstistä, on ilmiselvä todiste siitä, ettei kyseistä tekstiä voida pitää todistusvoimaisena. On tarpeetonta lisätä, että tällaisessa tapauksessa muodollisen todistusvoimaiseksi saattamisen laiminlyönti merkitsee olennaisen menettelymääräyksen rikkomista; tämä on rinnastettavissa siihen, että "olennaisen menettelymääräyksen" käsitteeltä riistetään sen koko merkitys. Kysymyksessä on käsite, jolla on tietty merkitys ja johon perustamissopimuksessa määrättynä seurauksena liittyy säädöksen tai päätöksen kumoaminen. Yhteisöjen tuomioistuin valitsi PVC-tapauksissa antamassaan tuomiossa sanansa huolella ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki kyseisen tuomion perusteella oikeat päätelmät oman tuomionsa siinä kohdassa, johon olen viitannut tämän ratkaisuehdotuksen 18 kohdassa.

35. Komission argumentti, jonka mukaan niiden seikkojen osalta, joita todistusvoimaiseksi saattamisella turvataan, ei ole esitetty mitään epäilyjä, ja jonka mukaan, toisin kuin PVC-tapauksissa, nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa ei ole mitään näyttöä siitä, että tekstiä olisi muutettu, on näin ollen vailla merkitystä. Koska komissio ei ole kyennyt esittämään alkuperäisiä riidanalaisia tekstejä saatettuna todistusvoimaisiksi niiden hyväksymishetkellä, ei ole olemassa mitään "todistusvoimaisiksi saatettuja alkuperäisiä päätöksiä", eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin näin ollen voinut tietää, vastasivatko hyväksytyt päätökset ja tiedoksiannetut päätökset toisiaan, minkä se mielestäni aivan oikein totesi. Samoin kuin perusteluvelvollisuutta koskeva vaatimus, myös todistusvoimaiseksi saattamista koskeva vaatimus palvelee tuomioistuinta sen suorittaessa komission päätöksiä koskevaa oikeudellista valvontaa "riitatilanteessa".

36. Muiden oikeustapausten, joihin komissio on vedonnut ja joissa oli kysymys todistusvoimaiseksi saattamatta jättämistä koskevan väitteen esittämisestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, relevanssin osalta on mielestäni todettava, että vaikka sellaisen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antaman tuomion, johon ei ole haettu muutosta, ja sellaisen tuomion, johon on haettu muutosta, välillä voitaisiinkin osoittaa olevan epäjohdonmukaisuutta, tämä ei vielä sinällään ole peruste viimeksi mainitun tuomion kumoamiselle. Lisäksi, kuten vastaajat ovat todenneet, niissä tapauksissa, joihin komissio on vedonnut, ja nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa on se merkittävä ero, että ensiksi mainituissa tapauksissa riidanalaiset päätökset oli tehty vasta joko PVC-oikeudenkäynnissä pidetyn suullisen käsittelyn (SPO ym. vastaan komissio, 5.2.1992, ja Deere vastaan komissio, 17.2.1992) tai siinä annetun tuomion (Dunlop Slazenger vastaan komissio, 18.3.1992) jälkeen. Komissio on nimenomaisesti todennut, että se ryhtyi vuoden 1992 alkupuolella toimenpiteisiin ratkaistakseen "PVC-tapauksissa esillä olleet ongelmat" ja että se vetosi tähän menettelytapojensa muutokseen SPO-tapauksessa.

37. Samasta syystä myöskään asiassa Espanja vastaan komissio annettu tuomio ei tue komission kantaa. Kyseisessä oikeudenkäynnissä riidanalainen komission päätös oli hyväksytty joulukuussa 1992 eli pitkän aikaa sen jälkeen, kun todistusvoimaiseksi saattamista koskeva komission käytäntö oli jo muuttunut; lisäksi kantajan kanneperusteena kyseisessä tapauksessa oli pikemminkin epäasianmukainen tiedoksiantaminen kuin todistusvoimaiseksi saattamista koskevan velvollisuuden rikkominen. Tältä osin julkisasiamies Lenz totesi aivan oikein, että "ei ollut olemassa mitään näyttöä" siitä, että komissio olisi laiminlyönyt työjärjestyksensä määräysten noudattamisen.

38. Edellä mainituilla perusteilla olen sitä mieltä, että nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa komission työjärjestyksen 12 artiklassa, sellaisena kuin se oli voimassa riidanalaisten komission päätösten tekohetkellä, määrätty todistusvoimaiseksi saattamista koskeva vaatimus oli olennainen menettelymääräys. Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli oikeassa, kun se ei tutkinut eri tekstiversioissa olevien mahdollisten erojen olemassaoloa ja niiden olennaisuutta; ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin perusteli tältä osin ratkaisunsa riittävällä tavalla todetessaan, että kyseessä oleva menettelyvirhe merkitsi olennaisen menettelymääräyksen rikkomista. Näillä perusteilla komission jälkimmäisen valitusperusteen ensimmäinen ja kolmas osa on hylättävä.

b) Todistusvoimaiseksi saattamista koskevan velvollisuuden sisältö

39. Seuraavaksi on tutkittava komission jälkimmäisen valitusperusteen toista osaa. Sen mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin rikkoi yhteisön oikeutta ja teki perusteluvirheen katsoessaan, että säädös tai päätös on saatettava todistusvoimaiseksi ennen kuin se annetaan tiedoksi, ja todetessaan, että riidanalaisten päätösten todistusvoimaisiksi saattamisessa oli menetelty virheellisesti.

40. Tältä osin komissio katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli väärässä todetessaan, että todistusvoimaiseksi saattaminen on osa päätöksen tekomenettelyä. Komission mielestä päätös on lopullinen, kun komission jäsenten kollegio hyväksyy päätösehdotuksen; päätös saa kuitenkin komission ulkopuolelle ulottuvia oikeusvaikutuksia vasta sen tultua tiedoksiannetuksi. Mahdolliset päätöksen hyväksymisen jälkeen tapahtuvat sääntöjenvastaisuudet eivät voi vaikuttaa sen pätevyyteen; näin ollen mahdolliset tiedoksiannossa tapahtuneet virheet voidaan korjata. Tällaisen ehdottoman merkityksen antaminen sisäiselle menettelytavalle olisi paradoksaalista. Käytännössä komission on mahdotonta saattaa kiireelliset säädökset tai päätökset todistusvoimaisiksi ennen niiden tiedoksiantamista. Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle esitetty "todistusvoimaiseksi saatettu alkuperäisteksti" vastasi tarkalleen tiedoksiannettua tekstiä, tuomioistuimen ei olisi tullut tehdä sellaista päätelmää, että kantajien oikeutta oikeusvarmuuteen ei ollut taattu. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli epäjohdonmukainen katsoessaan, että sama jälkikäteen suoritettu todistusvoimaiseksi saattaminen oli yhtäältä todiste siitä, että komission kollegio oli tehnyt komission päätöksen 91/299/ETY (Solvay, määräävän markkina-aseman väärinkäyttö) 63 kohdan, mutta että se ei toisaalta sen sijaan ollut todiste siitä, että koko päätös olisi ollut tehty. Komission mielestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki virheen myös antaessaan kantajien esittää jälkikäteen kanneperusteen, mutta kieltäytyessään samalla hyväksymästä sitä, että komissio olisi voinut saattaa omat päätöksensä jälkikäteen todistusvoimaisiksi.

41. Komission tulkinta todistusvoimaiseksi saattamista koskevan velvollisuuden sisällöstä on mielestäni täysin vailla perusteita. Velvollisuus saattaa säädökset tai päätökset todistusvoimaisiksi ennen niiden tiedoksiantamista perustuu edellä viitattuun komission työjärjestyksen 12 artiklaan, josta ilmenee selvästi, että säädökset ja päätökset on saatettava todistusvoimaiseksi ennen kuin ne liitetään komission istuntojen pöytäkirjojen liitteeksi sekä annetaan tiedoksi, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksen kohteena olevissa tuomioissaan. PVC-tapauksissa yhteisöjen tuomioistuin kumosi riidanalaisen päätöksen, koska komissio oli laiminlyönyt saattaa sen todistusvoimaiseksi "kyseisessä artiklassa tarkoitetulla tavalla". Tämä on myös ainoa tulkinta, jota voidaan pitää yhteensopivana ETY:n perustamissopimuksen 192 artiklan (josta on tullut EY 256 artikla) toisen kohdan kanssa, jossa määrätään, että jäsenvaltion tähän tehtävään määräämä kansallinen viranomainen panee täytäntöön sellaiset komission päätökset, joissa määrätään maksuvelvollisuudesta - ja jollaisista nyt käsiteltävinä olevissa asioissa on kyse -, "tutkimatta muuta kuin täytäntöönpanoasiakirjan oikeaperäisyyden". Mikäli tällaisia päätöksiä ei kaikissa tapauksissa saatettaisi todistusvoimaisiksi, olisi ainakin muodollisesti tarkasteltuna olemassa vaara, ettei niitä voitaisi panna täytäntöön, ja perustamissopimuksen 192 artiklan selvänä tarkoituksena oli, että päätösten todistusvoimaisiksi saattaminen on systemaattista.

42. Komissio on myös väärässä väittäessään, että päätös on "lopullinen ja täydellinen" komission jäsenten kollegion tehtyä sen. ETY:n perustamissopimuksen 191 artiklan toisessa kohdassa (josta on tullut EY 254 artiklan 3 kohta) määrätään, että "päätökset annetaan tiedoksi niille, joille ne on osoitettu, ja ne tulevat voimaan, kun ne on annettu tiedoksi". Näin ollen nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa esillä olevien kaltaisilla komission päätöksillä ei ole oikeusvaikutuksia ennen kuin ne on annettu tiedoksi. Vastaajien oikeudelliseen asemaan vaikuttavat päätökset ovat luonteeltaan sellaisia, että ne edellyttävät sekä sitä, että ne on tehty kollegisen päätöksenteon periaatteen mukaisesti että asianmukaisesti tiedoksiannettu. Vaikka niiden tekemistä voidaankin pitää "lopullisena ja täydellisenä" siitä saakka, kun komission jäsenten kollegio on päättänyt niitä koskevan päätösharkintansa, kyseiset päätökset eivät ole vielä tässä vaiheessa lopullisia ja täydellisiä suhteessa niihin henkilöihin, joille ne on osoitettu, ja myöhemmätkin tapahtumat voivat näin ollen vaikuttaa niiden pätevyyteen kuten oli asianlaita esimerkiksi munivat kanat -tapauksessa. PVC-tapauksissa todistusvoimaiseksi saattaminen lyötiin laimin vasta riidanalaisen päätöksen tekemisen jälkeen ja näin tapahtui myös nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa. Näin suuren merkityksen antaminen komission työjärjestyksen 12 artiklan kaltaiselle määräykselle ei myöskään ole "paradoksaalista". Kuten yhteisöjen tuomioistuimen PVC-tapauksissa antamasta tuomiosta selvästi ilmenee, kyseisellä määräyksellä "pyritään takaamaan oikeusvarmuus vahvistamalla kollegion hyväksymä teksti kaikilla todistusvoimaisilla kielillä". Ne olosuhteet, jotka johtivat kyseisten tapausten ja nyt käsiteltävinä olevien tapausten vireilletuloon, osoittavat kyseisen määräyksen hyödyllisyyden.

43. Mahdollinen käytännön välttämättömyys antaa tietyntyyppiset päätökset kiireellisesti tiedoksi ei mielestäni ole ristiriidassa sen vaatimuksen kanssa, että päätökset on saatettava todistusvoimaisiksi ennen niiden tiedoksiantamista. Sellaisen menettelytavan luomisen, jolla kyseinen ongelma voidaan ratkaista, ei nähdäkseni pitäisi olla missään tapauksessa komissiolle ylivoimaista. Lisäksi nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa riidanalaisten päätösten tekemisen ja niiden tiedoksiantamisen välillä oli lähes kahden ja puolen kuukauden pituinen ajanjakso, mikä ei osoita mitään suurta kiireellisyyttä.

44. En myöskään ole kovin vakuuttunut niistä komission väitteistä, joiden mukaan valituksen kohteena olevat tuomiot olisivat sisäisesti ristiriitaisia sillä perusteella, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin yhtäältä hyväksyi riidanalaisen "todistusvoimaiseksi saattamisen" todisteeksi siitä, että komission jäsenten kollegio oli tehnyt päätöksen 91/299/ETY 63 kohdan, mutta toisaalta ei hyväksynyt kyseistä seikkaa todisteeksi siitä, että tekstit kokonaisuudessaan olisivat tulleet todistusvoimaisiksi saatetuiksi. Tämä väite antaa väärän kuvan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-32/91 antaman tuomion 47 kohdassa esittämästä päätelmästä, jonka mukaan (kursivointi lisätty)

"komission kannan vahvistaa päätökseen myöhemmin lisätyn todistusvoimaiseksi saattamista koskevan varmennuksen sanamuoto, jossa todetaan, että liitteestä ilmenevä 63 kohta hyväksyttiin komission 1040. kokouksessa. Vaikka todistusvoimaiseksi saattamista ei olekaan suoritettu komission työjärjestyksen mukaisesti - - tuomioistuin katsoo, että se voidaan hyväksyä todisteeksi siitä, että komission jäsenten kollegio tosiasiassa teki päätöksen 63 kohdan."

45. Kursivoidusta kohdasta ilmenee selvästi, etteivät yhtäältä tuomioistuimen suppea toteamus, jonka mukaan komission hyväksymään tekstiin sisältyi myös kohta, joka puuttui sittemmin tiedoksi annetun päätöksen tekstistä, ja toisaalta komission yleisluonteinen toteamus, jonka mukaan tekstiä ei ollut saatettu kyseisenä ajankohtana kokonaisuudessaan todistusvoimaiseksi, ole ristiriidassa keskenään.

46. Komission väite, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin salli kantajan esittävän jälkikäteen uuden kanneperusteen, vaikka komission itsensä "ei sallittukaan täydentää jälkikäteen omaa sisäistä menettelyään", sekoittaa kaksi täysin eri seikkaa, joista toinen liittyy näytön arviointiin ja toinen uuden perusteen tutkittavaksi ottamiseen. Nämä kaksi seikkaa eivät näin ollen ole lainkaan vertailukelpoisia keskenään, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklassa sallitaan tietyissä tapauksissa uusien kanneperusteiden esittäminen, kun taas komission työjärjestyksen 12 artiklassa selvästikin määrätään, että todistusvoimaiseksi saattaminen on edellä esitetyistä syistä johtuen suoritettava ennen tiedoksiantamista.

47. Edellä sanotusta seuraa, että mielestäni ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli oikeassa katsoessaan, että komission olisi tullut saattaa riidanalaiset päätöksensä todistusvoimaisiksi ennen niiden tiedoksiantamista ja että valituksen kohteena olevien tapausten osalta tätä vaatimusta ei ollut noudatettu.

c) Todistusvoimaiseksi saattamista koskevan kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen

48. Mikäli yhteisöjen tuomioistuin on kanssani samaa mieltä todistusvoimaiseksi saattamista koskevasta kysymyksestä, se riittää valitusten hylkäämiseksi; tulkinta, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi ottaa "olennaisen menettelymääräyksen" rikkomista koskevan kysymyksen viran puolesta tutkittavakseen, ilmenee selvästi siitä oikeuskäytännöstä, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin vetoaa, varsinkin asioissa Ranska vastaan korkea viranomainen, Italia vastaan korkea viranomainen ja Nold annetuista tuomioista, joita on tarkasteltu edellä olennaisen menettelymääräyksen käsitettä määriteltäessä. Kuitenkin siltä varalta, että yhteisöjen tuomioistuin ei olisikaan kanssani samaa mieltä itse pääasiasta, joudun ilmaisemaan kantani myös siitä kysymyksestä, oliko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella valituksen kohteena olevissa tapauksissa oikeus ottaa todistusvoimaiseksi saattamista koskeva kanneperuste tutkittavakseen tai oikeus ottaa tämä kysymys tutkittavakseen viran puolesta. Komissio antoi ymmärtää suullisessa käsittelyssä, että viimeksi mainittu kysymys oli tärkein seikka, johon se halusi yhteisöjen tuomioistuimen vastaavan ja joka oli myös ollut perusteena sille, että se oli ylipäänsä päättänyt ryhtyä tähän muutoksenhakuun.

49. Todistusvoimaiseksi saattamista koskevan kanneperusteen tutkittavaksi ottamista koskevan valitusperusteen ensimmäisessä osassa komissio väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että komission edustajien PVC-tapausten käsittelyn kuluessa ja jälkeen antamat lausumat voivat olla kyseisen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu uusi tosiseikka. Komissio toteaa nimenomaisesti, että se, ettei todistusvoimaiseksi saattamista koskeva vaatimus ole itsenäinen olennainen menettelymääräys, oli eräs sen keskeisistä argumenteista. Toisaalta siinä tapauksessa, että yhteisöjen tuomioistuin katsoisi, että komission velvollisuus säädöksensä ja päätöksensä todistusvoimaiseksi saattamiseen on olennainen menettelymääräys, asianosaiset voisivat - kuten komission asiamieskin aivan oikein myönsi vastatessaan suullisessa käsittelyssä hänelle esitettyyn asiaa koskevaan kysymykseen - ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan mukaisesti vedota käytettävissään oleviin luotettaviin todisteisiin sen puolesta, ettei asianmukaista todistusvoimaiseksi saattamista ollut tosiasiassa tapahtunut.

50. Komissio väittää kuitenkin, että sen antamat lausunnot, jotka koskivat sen vakiintunutta käytäntöä olla saattamatta säädöksiään ja päätöksiään todistusvoimaisiksi, eivät olleet riittävän yksityiskohtaisia, jotta niitä voitaisiin pitää "tosiseikkoina". Komissio hakee tukea tälle kannalleen polypropeenitapauksissa annetuista tuomioista, joissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kyseisiin lausuntoihin perustuneet kanneperusteet. Toisin kuin nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa, PVC-tapauksissa uusi kanneperuste pohjautui toiseen perusteeseen, johon osa kantajista oli vedonnut jo kanteissaan.

51. ICI huomauttaa, että komissio ei kiistä edustajiensa PVC-tapausten oikeuskäsittelyn aikana ja sen jälkeen antamien lausuntojen totuudenmukaisuutta. Molemmat vastaajat katsovat, että kyseisillä komission lausunnoilla oli olennainen merkitys ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, koska kyseiset lausunnot olivat niitä tosiseikkoja, joihin heidän esittämänsä uusi kanneperuste pohjautui. Polypropeenitapauksia ratkaistessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ICI:n mukaan katsonut, että kyseiset lausunnot eivät olisi olleet uusia tosiseikkoja, kun taas yhteisöjen tuomioistuimen PVC-tapauksissa antaman tuomion 60 kohdasta ilmenee, että tällainen oikeudenkäynnin aikana esitetty uusi peruste voidaan ottaa tutkittavaksi, "koska se perustuu menettelyn kuluessa esiin tulleisiin tosiseikkoihin". Solvay katsoo, että kyseisissä tapauksissa antamissaan tuomioissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ainoastaan hylkäsi kantajien vaatimukset suullisen käsittelyn uudelleenaloittamisesta ja että tällaisia vaatimuksia koskevat tiukemmat tutkittavaksi ottamista koskevat edellytykset kuin kesken oikeudenkäynnin esitetyn pelkän uuden perusteen tutkittavaksi ottamista.

52. Komission väite, joka koskee sen PVC-tapausten oikeuskäsittelyn yhteydessä antamien lausuntojen yksilöimätöntä luonnetta, perustuu sen pääargumenttiin, jonka mukaan todistusvoimaiseksi saattamatta jättäminen ei merkitse olennaisen menettelymääräyksen rikkomista, mikäli ei ole olemassa mitään näyttöä hyväksytyn tekstin ja asianosaisille tiedoksi annetun tekstin eroavaisuudesta. Tällä perusteella olisin itsekin samaa mieltä siitä, että pelkkä todistusvoimaiseksi saattamatta jättämistä koskeva yleisluonteinen tunnustus ei vielä riittävästi osoita kyseisen kaltaisen eroavaisuuden olemassaoloa. Kun sen sijaan lähtökohdaksi otetaan oma päinvastainen tulkintani, jonka mukaan tällaisen eroavaisuuden olemassaolosta ei tarvita mitään näyttöä, nyt esillä olevan kaltaisille komission lausunnoille on annettava aivan toisenlainen merkitys ja nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa tällaisia lausuntoja on pidettävä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuina tosiseikkoina.

53. Todistusvoimaiseksi saattamatta jättämistä koskevan kanneperusteen tutkittavaksi ottamista koskevan valitusperusteen toisessa osassa komissio esittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että sen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun uuden perusteen esittämiselle ei ole asetettu ajallisia rajoituksia. Komission mielestä tällainen tulkinta rikkoo oikeusvarmuuden periaatetta, joka ilmenee niistä tiukoista määräajoista, jotka on asetettu ETY:n perustamissopimuksen 173 artiklassa tarkoitetun kumoamiskanteen nostamiselle sekä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 125 artiklassa tarkoitetulle purkamishakemukselle, jossa vaaditaan tuomion ottamista uudelleen käsiteltäväksi. Vaikka komissio myöntääkin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdassa ei määrätä mitään tiettyä määräaikaa, koska sopiva ajankohta uuden perusteen esittämiselle kesken oikeudenkäynnin voi riippua lukuisista eri tekijöistä, komissio kuitenkin katsoo, että uusi peruste on esitettävä viivytyksettä ja että nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa kantajat olisivat voineet vedota uuteen kanneperusteeseen jo muutamaa kuukautta aikaisemminkin kuin mitä todellisuudessa tapahtui.

54. Itseäni komission pyrkimys tietyn määräajan sisällyttämiseen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohtaan ei vakuuta. Kyseisen artiklan tekstiin tällaista määräaikaa ei sisälly siitä yksinkertaisesta syystä, että suullinen käsittely on luonteva ajankohta, jonka jälkeen asianosaiset eivät enää voi vedota 48 artiklan 2 kohtaan. Lisäksi se, että komissio vetoaa ETY:n perustamissopimuksen 173 artiklaan, on mielestäni vailla perusteita; kahden kuukauden määräaika määrittelee kiistattomasti ne säädökset ja päätökset, joiden kumoamista kumoamiskanteella voidaan vaatia, mutta se ei sen sijaan määrittele niitä perusteita, joita tällaisia kanteita käsiteltäessä voidaan esittää. Lisäksi katsoisin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tietyssä oikeudenkäynnissä tekemä päätös "uuden kanneperusteen" esittämisen sallimisesta on kyseisen tuomioistuimen, ei muutoksenhakutuomioistuimen, harkintavaltaan kuuluva asia. Tällaisen harkintavallan käyttämiseen voidaan puuttua muutoksenhakumenettelyssä vain, mikäli valittaja osoittaa, että asiassa on tapahtunut oikeudellinen virhe. Asiaa ensimmäisenä oikeusasteena käsittelevän tuomioistuimen menettelyn autonomia edellyttää, että kyseisellä tuomioistuimella on laaja harkintavalta sen osalta, mitä oikeudellisia kysymyksiä se ottaa tutkittavakseen ja millä tavalla se selvittää tapauksen tosiseikkoja.

55. Ensimmäisen valitusperusteensa kolmannessa osassa komissio väittää, että määrätessään komission esittämään riidanalaisen päätöksen tekstin todistusvoimaiseksi saatettuna ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin rikkoi yhteisön oikeutta siltä osin kuin kyseinen määräys perustui ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa vireillä olevaa oikeudenkäyntiä ja näytön hankkimista koskevien sääntöjen väärinymmärtämiseen; kyseinen tuomioistuin rikkoi komission mielestä myös perusteluvelvollisuuttaan, koska se ei ilmoittanut niitä perusteita, joiden johdosta se oli päätynyt katsomaan, että komissio oli velvoitettava esittämään kyseinen teksti.

56. Komission mielestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voi viran puolesta etsiä menettelyvirheitä koskevaa näyttöä; komission mielestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen täytyy tehdä ratkaisunsa sen näytön pohjalta, jota asianosaiset ovat sille esittäneet, eikä se voi ryhtyä - yhtään sen enempää kuin komissiokaan kilpailuasioissa - pelkkään "näytön kalasteluun" ("fishing expedition"). Koska mitään päinvastaista näyttöä ei ollut olemassa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oletti, että riidanalainen komission päätös oli muodollisesti virheellinen ja asetti päätöksen virheettömyyttä koskevan todistustaakan komissiolle. 25.10.1994 annetusta määräyksestä ei ilmene, minkä vuoksi komission olisi esitettävä siinä mainitut asiakirjat. Tuomioistuin ei voinut komission mielestä ottaa tätä kysymystä esille myöskään viran puolesta, koska tällainen mahdollisuus koskee vain tutkittavaksi ottamista, eikä se ulotu uusien perusteiden esittämiseen.

57. Sekä Solvay että ICI katsovat, että tätä ensimmäisen valitusperusteen osaa ei voida ottaa tutkittavaksi, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 25.10.1994 antama määräys ei ole Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen perussäännöstä annetun pöytäkirjan (jäljempänä EY:n tuomioistuimen perussääntö) 49 artiklassa tarkoitettu päätös, johon voidaan hakea muutosta. Myös EY:n tuomioistuimen perussäännön 21 artikla ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 66 artikla osoittavat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tutkintavalta ei koske vain sitä näyttöä, jonka asianosaiset sille esittävät, vaan sillä on lisäksi laaja harkintavalta asian selvittämistoimista määrätessään.

58. ICI katsoo lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei olettanut, että riidanalaiset komission päätökset olisivat olleet muodollisesti virheellisiä, vaan se täytti ainoastaan velvollisuutensa tutkia todistusvoimaiseksi saattamatta jättämistä koskevan kanneperusteen. Sikäli kuin EY:n perustamissopimuksen 190 artikla (josta on tullut EY 253 artikla) sitoo ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta, sen 25.10.1994 antama määräys oli riittävästi perusteltu, ja yhteisöjen tuomioistuinten oikeuskäytäntö, johon tuossa määräyksessä on viitattu, tukee selvästi vakiintunutta kantaa, jonka mukaan yhteisöjen tuomioistuimet voivat tutkia viran puolesta, onko olennaisia menettelymääräyksiä rikottu.

59. Siltä osin kuin komission voidaan katsoa riitauttavan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 25.10.1994 antaman määräyksen pätevyyden varsinkin sillä perusteella, ettei sitä ole perusteltu riittävästi, yhdyn vastaajien käsitykseen, jonka mukaan komission ensimmäisen valitusperusteen tätä osaa ei voida ottaa tutkittavaksi. Sen sijaan komissiolla on mielestäni oikeus väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antamaan määräykseen sisältyvää asian selvittämistoimea rasitti eräs EY:n tuomioistuimen perussäännön 51 artiklassa tarkoitettu seikka; koska ei ole edes kiistetty, etteivätkö ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antamat tuomiot olisi perustuneet kyseisen määräyksen perusteella saatuihin tietoihin, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätöksessä, jolla kyseiset tiedot määrättiin esitettäviksi, oleva virhe vaikuttaisi myös itse tuomioiden pätevyyteen. Tosiasiassa komissio riitauttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toimivallan ottaa huomioon se, että riidanalaisia päätöksiä ei ollut saatettu todistusvoimaisiksi ennen kuin näitä päätöksiä koskeva kumoamiskanne oli nostettu kyseisessä tuomioistuimessa, ja komissiolla on näin ollen mielestäni oikeus riitauttaa myös ne perusteet, joilla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti ottaa kyseisen kanneperusteen tutkittavakseen. Tämä käsitys ilmenee epäsuorasti myös yhteisöjen tuomioistuimen asiassa komissio vastaan ADT Projekt Gesellschaft der Arbeitsgemeinschaft Deutscher Tierzüchter antamasta määräyksestä, jossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että komission valitus ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen sellaisesta määräyksestä, jossa tämä vaati komissiota toimittamaan tietyt asiakirjat, jotka komission mielestä kuuluivat EY 287 artiklassa tarkoitetun salassapitovelvollisuuden piiriin, jäi EY:n tuomioistuimen perussäännön 49 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle, jolloin niiden tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuivat.

60. Keskeisin kysymys, joka ensimmäisen valitusperusteen tätä osaa tarkasteltaessa tulee esille, koskee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toimivaltaa ottaa uusi kanneperuste tutkittavakseen, eikä niinkään näytön hankkimista koskevien sääntöjen soveltamista. Varsinkin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan sanamuodon perusteella on selvää, että kyseisellä tuomioistuimella on oikeus ottaa uusia kanneperusteita tutkittavakseen, jos joku asianosaisista on vedonnut niihin kyseisessä artiklassa määrätyllä tavalla. Komissio ei ole kyennyt osoittamaan mitään oikeussääntöä, jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta kiellettäisiin ottamasta tällaista uutta kanneperustetta viran puolesta tutkittavakseen.

61. Lisäksi väliintulijan oikeus esittää uusi kanneperuste kumoamiskannetta koskevassa oikeudenkäynnissä ilmenee myös yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä; niinpä asiassa Steenkolenmijnen vastaan korkea viranomainen yhteisöjen tuomioistuin totesi, että "jos väliintulijaa kiellettäisiin esittämästä muita kuin sen tukeman asianosaisen jo esittämiä väitteitä, väliintulomenettely menettäisi merkityksensä". Mikäli väliintulija, joka toimii pakostakin omissa intresseissään, voi vedota tällaisiin uusiin perusteisiin, tuomioistuimella on mielestäni oltava toimivalta tutkia tällaisia myöhäisessä vaiheessa esitettyjä uusia perusteita. Joka tapauksessa, kuten yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa Quijano y Lloréns antamassaan tuomiossa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklassa kyse on "asianosaisia eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta velvoittavasta määräyksestä".

62. Komissio on pyrkinyt riitauttamaan ne ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmät, jotka koskevat yhteisöjen tuomioistuinten oikeutta ottaa viran puolesta uusia kanneperusteita tutkittavakseen ja joihin se päätyi 25.10.1994 antamassaan määräyksessä mainittujen useiden yhteisöjen tuomioistuimen tuomioiden perusteella. Komission mielestä asiassa Nold annetulla tuomiolla ei ole merkitystä, koska siinä esillä ollut menettelymääräys koski perusteluvelvollisuutta ja jo kyseisen asiakirjan perusteella oli selvää, ettei tätä velvollisuutta ollut noudatettu, eikä tuomioistuimen tarvinnut tältä osin ryhtyä asian selvittämistoimiin; lisäksi perusteluvelvollisuuden noudattaminen mahdollistaa sen, että tuomioistuin voi suorittaa omat tehtävänsä. Niin ikään asioissa Ranska vastaan korkea viranomainen, Italia vastaan korkea viranomainen ja sosiaalirahasto esillä olleet menettelyvirheet olivat kussakin tapauksessa ilmeisiä. Komission mielestä asiassa Amylum annetusta tuomiosta ilmenee, että yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta ottaa uusia kysymyksiä viran puolesta tutkittavakseen rajoittuu kanteen tutkittavaksi ottamista koskeviin kysymyksiin.

63. Mielestäni komission analyysi edellä mainitusta oikeuskäytännöstä ei ole vakuuttava. Asioissa Ranska vastaan korkea viranomainen ja Italia vastaan korkea viranomainen yhteisöjen tuomioistuimen päätös tutkia tapahtuneeksi väitettyä kuulemisvelvollisuuden rikkomista viran puolesta perustui yksinomaan siihen, että tällainen kuuleminen oli olennainen menettelymääräys, eikä sen sijaan siihen, että väitetty virhe olisi ollut ilmeinen. Jälkimmäisessä tapauksessa yhteisöjen tuomioistuin antoi määräyksen, jossa se velvoitti korkean viranomaisen esittämään sille 24 tunnin kuluessa neuvoa-antavan komitean kuulemista koskeneet relevantit pöytäkirjat ja muut asiakirjat. Asiassa Nold antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että kantajan esittämää perustetta, joka koski säädösten ja päätösten perusteluvelvollisuuden rikkomista, ei voitu ottaa tutkittavaksi, mutta totesi lisäksi, että "Euroopan hiili- ja teräsyhteisön perustamissopimuksen 15 artiklassa korkealle viranomaiselle määrätyn päätösten perustelemista koskevan velvollisuuden tarkoituksena ei ole vain asianosaisten suojelu, vaan sen tarkoituksena on myös tehdä mahdolliseksi se, että tuomioistuin voi tutkia kyseiset päätökset perusteellisesti oikeudellisesta näkökulmasta perustamissopimuksessa tarkoitetulla tavalla. Tämän vuoksi yhteisöjen tuomioistuin voi ja sen tuleekin viran puolesta ottaa tutkittavakseen kaikki sellaiset päätösten perusteluissa olevat puutteet, jotka saattaisivat vaikeuttaa tällaista oikeudellista valvontaa". Tässä tapauksessa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että se ei ollut pelkästään oikeutettu, vaan että sillä oli myös velvollisuus ottaa uusi perusteluvelvollisuuden rikkomista koskeva oikeudellinen kysymys viran puolesta tutkittavakseen, koska tämä peruste liittyi myös sen oman oikeudenkäyttötehtävän harjoittamiseen. Komissio on nimenomaisesti itsekin myöntänyt nyt vireillä olevassa oikeudenkäynnissä, että todistusvoimaiseksi saattaminen palvelee mahdollisia "riitatilanteita", ja tämän vuoksi olisi epäjohdonmukaista kieltää yhteisöjen tuomioistuinta puuttumasta viran puolesta tällaisen velvollisuuden rikkomiseen.

64. Asiassa Amylum kantaja oli esittänyt vastauksessaan uuden kanneperusteen, jonka mukaan neuvostolla ei ollut ollut toimivaltaa riidanalaisen asetuksen hyväksymiseen. Vaikka tämä uusi peruste olikin esitetty myöhään, yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin totesi, että "koska väitteessä on kysymys riidanalaisen säädöksen laatijan toimivallasta, tuomiossa tulisi esittää perusteet sille, miksi neuvostolla oli toimivalta kyseisen säädöksen hyväksymiseen". En ymmärrä, millä perusteella tämän toteamuksen voitaisiin katsoa merkitsevän sitä, että yhteisön tuomioistuimella olisi toimivalta ottaa viran puolesta esille vain kanteen tutkittavaksi ottamista koskevia kysymyksiä, kuten komissio esittää. Se kysymys, jonka yhteisöjen tuomioistuin asiassa Amylum otti viran puolesta tutkittavakseen, ei koskenut kanteen tutkittavaksi ottamista, eivätkä myöskään edellä mainitussa olennaisia menettelymääräyksiä koskevassa oikeuskäytännössä esillä olleet seikat rajoittuneet pelkästään kanteen tutkittavaksi ottamista koskevaan kysymykseen.

65. Mielestäni näistä tuomioista ilmenee, että yhteisöjen tuomioistuin voi ottaa uusia seikkoja tutkittavakseen viran puolesta ainakin siinä tapauksessa, että kyseiset seikat, mikäli ne hyväksyttäisiin, voisivat johtaa koko säädöksen tai päätöksen pätemättömyyteen. Merkittävää on, että asiassa Ranska vastaan korkea viranomainen yhteisöjen tuomioistuin tutki olennaisen menettelymääräyksen mahdollista rikkomista vielä senkin jälkeen, kun se oli jo kumonnut riidanalaisen määräyksen muilla perusteilla. Toisaalta näistä tuomioista ei ilmene, toisin kuin komissio väittää, että yhteisöjen tuomioistuin voisi ottaa uuden kanneperusteen tutkittavakseen vain siinä tapauksessa, että säädöksen tai päätöksen hyväksyneen toimielimen tekemä virhe olisi ilmeinen; niinpä asioissa Ranska vastaan korkea viranomainen, Italia vastaan korkea viranomainen ja Amylum tehdyksi väitetty virhe oli kaikkea muuta kuin ilmeinen, eikä mitään tällaista virhettä lopulta myöskään todettu tapahtuneen. Kun asian selvittämistoimilla pyritään osoittamaan pikemminkin jonkin sellaisen tosiseikan olemassaolo tai puuttuminen, johon uusi kanneperuste sitten voidaan perustaa, kuin kanneperusteen olemassaolo, se tosiseikka, ettei tuomioistuimen tarvinnut ryhtyä mihinkään tällaisiin selvittämistoimiin asiassa Nold, ei mielestäni ole merkityksellinen pohdittaessa yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaa ottaa uusi kanneperuste tutkittavakseen. Lisäksi, kuten Solvay on huomauttanut, komission tulkinta johtaisi sellaiseen ilmeisen kestämättömään tilanteeseen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toimivalta ottaa uusi kanneperuste tutkittavakseen riippuisi siitä, miten hyvin yhteisön toimielin olisi onnistunut salaamaan yhteisön oikeudessa sille asetettujen velvollisuuksien rikkomisen.

66. Mikäli ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on oikeus uusiin oikeudellisiin seikkoihin tai tosiseikkoihin perustuvien kanneperusteiden tutkittavaksi ottamiseen, tästä seuraa, että sillä on myös oltava oikeus tutkia sitä näyttöä, jolla tällaisten kanneperusteiden olemassaolo pyritään osoittamaan oikeaksi tai vääräksi. Tätä tulkintaa tukee sekä EY:n tuomioistuimen perussääntö että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestys. Näin ollen yhteisöjen tuomioistuimilla EY:n tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla oleva oikeus "vaatia [suorien kanteiden] asianosaisia toimittamaan kaikki sen haluamat asiakirjat ja antamaan kaikki sen haluamat tiedot", ei rajoitu niihin asiakirjoihin ja tietoihin, jotka ainoastaan tukisivat asianosaisen alkuperäisessä kanteessaan tai vastauksessaan esittämiä perusteita. Samoin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella olevaa oikeutta määrätä työjärjestyksensä 66 artiklan nojalla "asianmukaisina pitämistään selvittämistoimista" ei rajoitu vain sellaisiin toimiin, joiden tarkoituksena on osoittaa asianosaisten perusteet oikeiksi. Myös asiassa Italia vastaan korkea viranomainen annettu tuomio tukee sitä tulkintaa, että yhteisöjen tuomioistuin voi tutkia epäilemiään olennaisten menettelymääräysten rikkomistapauksia viran puolesta ja ryhtyä näissä tutkimuksissaan tarpeellisiksi katsomiinsa asian selvittämistoimiin.

67. Tätä osaa koskevissa perusteluissaan komissiolla näyttää olevan lähtökohtana virheellinen vertailu sillä itsellään kilpailuasioissa olevan roolin ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella olevan lainkäyttötehtävän välillä. Koska komissio toimii kyseisissä asioissa tosiasiallisesti sekä esitutkinta- että hallintoviranomaisena, jonka tehtävänä on EY 81 ja EY 82 artiklaa rikkovien yritysten löytäminen, on täysin ymmärrettävää, että sen toimivaltaa rajoitetaan erilaisilla säännöillä ja menettelymääräyksillä, joilla on tarkoitus suojata puolustautumisoikeuksia ja joihin kuuluu esimerkiksi - kuten komissio asian ilmaisee - "näytön kalastelun" kieltäminen. Yhteisöjen tuomioistuimen rooli, sellaisena kun se ilmenee EY:n tuomioistuimen perussäännöstä ja työjärjestyksestä, on melko erilainen, ja näiden kahden asiakirjan määräyksistä ilmenee, että - päinvastoin kuin komissio väittää - yhteisöjen tuomioistuimen ei tarvitse perustaa ratkaisujaan pelkästään siihen näyttöön, jota asianosaiset ovat sille esittäneet, tai pelkästään niihin kanneperusteisiin, joihin asianosaiset ovat vedonneet.

68. Haluan lisätä, että nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa niiden asian selvittämistoimien, joihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti ryhtyä, kutsuminen "pelkäksi näytön kalasteluksi" on varsin perusteetonta. Sinä ajankohtana, jolloin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin määräsi riidanalaisten päätösten todistusvoimaiseksi saatetut tekstit esitettäviksi, epäilys, jonka mukaan komissio ei ollut saattanut yhtäkään päätöstä - mukaan lukien nyt muutoksenhaun kohteena olevissa tuomioissa tarkasteltavina olleet päätökset -, joissa se olisi todennut kilpailusääntöjen tulleen rikotuksi, todistusvoimaiseksi, oli jo yleisessä tiedossa ja PVC-päätösten osalta se oli jo vahvistettukin yhteisöjen tuomioistuimen PVC-tapauksissa antamassa tuomiossa. Päinvastoin kuin mihin ymmärtääkseni jonkin verran halveksivan sävyinen "näytön kalastelun" käsite viittaa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella oli hyvin tarkka käsitys niistä asiakirjoista, joita se halusi, ja siitä tarkoituksesta, minkä vuoksi se vaati näiden asiakirjojen esittämistä. Sellainen olettamus, jonka mukaan yhteisön toimielinten hyväksymät säädökset ja päätökset ovat päteviä, ei saa olla esteenä toimivaltaisen tuomioistuimen auktoritatiiviselle kannanotolle, jonka mukaan kyseistä säädöstä tai päätöstä hyväksyttäessä on rikottu olennaista menettelymääräystä, eikä se myöskään saa olla esteenä tarvittaviin selvittämistoimiin ryhtymiselle asian kannalta relevanttien tosiseikkojen selvittämiseksi. Nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa ainoastaan komissiolla oli käytettävissään ne asiakirjat, joista saattoi ilmetä, oliko riidanalaiset päätökset saatettu todistusvoimaisiksi komission työjärjestyksessä määrätyllä tavalla, ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ei näin ollen voida kritisoida tällä perusteella asian selvittämistoimiin ryhtymisestä.

d) Polypropeenitapauksissa annettujen tuomioiden relevanssi

69. Nyt käsiteltävänä olevan valituksen käsittelyä yhteisöjen tuomioistuimessa lykättiin joksikin aikaa, jotta yhteisöjen tuomioistuin ehti ratkaista ensiksi polypropeenitapauksia koskeneen valituksen, koska myös viimeksi mainituissa asioissa käsiteltiin ennen vuotta 1992 hyväksyttyjen komission päätösten todistusvoimaiseksi saattamista koskevaa kysymystä. Yhteisöjen tuomioistuin huomautti, että prosessinjohtotoimien "tavoitteena on varmistaa kirjallisen ja suullisen käsittelyn moitteeton kulku ja helpottaa asian selvittämistoimia sekä määrittää ne seikat, joiden osalta asianosaisten on täydennettävä perustelujaan ja joiden osalta asian selvittämistoimet ovat tarpeen" ja että "prosessinjohtotoimet kuuluvat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käytävän oikeudenkäynnin eri vaiheisiin". Sen jälkeen kun asian suullinen käsittely on päättynyt, tuomioistuin voi ryhtyä asian selvittämistoimiin ainoastaan siinä tapauksessa, että se päättää aloittaa asian suullisen käsittelyn uudelleen. Samoin vaatimus asian selvittämistoimiin ryhtymisestä "voidaan hyväksyä asian käsittelyn tässä vaiheessa vain silloin, jos asianosainen vetoaa tosiseikkoihin, joilla voi olla ratkaiseva merkitys ja joihin tämä ei ole voinut vedota ennen suullisen käsittelyn päättymistä". Samalla kun yhteisöjen tuomioistuin korosti, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on asiassa harkintavaltaa, yhteisöjen tuomioistuin totesi vakiintuneen oikeuskäytäntönsä mukaisesti, että yhteisöjen tuomioistuimen ei tarvitse suostua suullisen käsittelyn uudelleen aloittamista koskevaan vaatimukseen, elleivät nämä kaksi edellä mainittua edellytystä täyty.

70. Tässä prosessioikeudellisessa kontekstissa yhteisöjen tuomioistuin totesi, että

"komission - - oletetusta käytännöstä - - esitettyjä yleisluonteisia toteamuksia, jotka perustuvat muissa asioissa annettuun tuomioon tai muissa menettelyissä esitettyihin ilmoituksiin, ei voida sinänsä pitää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käsiteltävän asian lopputuloksen kannalta ratkaisevina."

71. Nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa annettava sen sisältöinen tuomio, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella oli oikeus tutkia riidanalaisten päätösten todistusvoimaiseksi saattaminen, saattaa ensi näkemältä vaikuttaa ristiriitaiselta sen tuomion kanssa, jonka yhteisöjen tuomioistuin itse antoi polypropeenitapauksissa. Nyt käsiteltävinä olevissa soodatapauksissa nojauduttaisiin näin ollen samoihin toteamuksiin, joita ei polypropeenitapauksissa pidetty "ratkaisevina", ja nyt niitä itse asiassa pidettäisiinkin "ratkaisevina".

72. Mielestäni näin ei kuitenkaan ole asianlaita. Pääasiallisin ero näissä kahdessa eri oikeustapausten ryhmässä vallitsevien olosuhteiden välillä on se, että polypropeenitapauksissa asianosaiset vetosivat uuteen perusteeseen vasta suullisen käsittelyn päätyttyä, kun taas nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa molemmat kantajat esittivät riidanalaisten päätösten todistusvoimaiseksi saattamista koskevan perusteen jo asian käsittelyn kirjallisessa vaiheessa ja lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin otti sen tutkittavakseen myös viran puolesta. Lisäksi valittajat yrittivät vedota polypropeenitapauksissa siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on lähtökohtainen velvollisuus määrätä prosessinjohtotoimista ja asian selvittämistoimiin ryhtymisestä ja/tai aloittaa asian suullinen käsittely uudelleen, kun taas nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa komissio pyrkii riitauttamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuden käyttää harkintavaltaa oikeudellisia seikkoja koskevaa uutta kanneperustetta tutkiessaan.

73. Selitys sille, miksi näitä kahta eri kantajien ryhmää kohdeltiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa täysin erilaisella tavalla, ilmenee mielestäni EY:n tuomioistuimen perussäännön määräyksistä ja niistä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen määräyksistä, jotka koskevat tuomioistuimen työn järjestämistä. Kanteen vireille tulosta aina suullisen käsittelyn istuntoon saakka asianosaisilla on tiettyä liikkumatilaa tuoda ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tietoon mikä tahansa asian kannalta merkityksellisenä pitämänsä seikka joko kanteessa tai vastineessa, tai kantajan vastauksessa taikka vastaajan siihen antamassa vastineessa, vetoamalla lisänäytön esittämiseen, mikäli myöhään tapahtuvaan esittämiseen on olemassa hyväksyttävät syyt, vetoamalla uuteen perusteeseen, joka perustuu sen tietoon vasta oikeudenkäynnin aikana tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin, taikka pyytämällä tuomioistuinta ryhtymään prosessinjohtotoimiin tai asian selvittämistoimiin. Suullisen käsittelyn päätyttyä tätä liikkumatilaa ei kuitenkaan enää ole; tällöin asian käsittely on täysin tuomioistuimen itsensä käsissä ja lukuun ottamatta sitä varsin poikkeuksellista tilannetta, että asianosainen voisi tuoda tuomioistuimen tietoon jonkin ehdottoman prosessinesteen, asianosaiset ovat käytössään olevien prosessitoimien osalta käytännössä samanlaisessa asemassa kuin siinä tapauksessa, että asia olisi jo kokonaan ratkaistu.

74. Tuomion antamisen jälkeen asianosainen voi tehdä purkamishakemuksen tuomion ottamiseksi uudelleen käsiteltäväksi "vain jos tietoon tulee merkitykseltään ratkaiseva tosiseikka, joka ei ole ollut yhteisöjen tuomioistuimen eikä uutta käsittelyä pyytävän asianosaisen tiedossa tuomiota annettaessa", kuten EY:n tuomioistuimen perussäännön 41 artiklasta ilmenee. Oikeuskäytännössään yhteisöjen tuomioistuin on soveltanut tätä määräystä analogisesti sekä suullisen käsittelyn päättymisen jälkeen esitettyihin asian selvittämistoimiin ryhtymistä että suullisen käsittelyn uudelleen aloittamista koskeviin vaatimuksiin. Tämä ei poista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella kummassakin tapauksessa olevaa harkintavaltaa; tästä kuitenkin seuraa, että suullinen käsittely on se ajankohta, jonka jälkeen tuomioistuimella ei enää ole velvollisuutta suostua suullisen käsittelyn uudelleen aloittamista koskevaan vaatimukseen, paitsi siinä tapauksessa, että EY:n tuomioistuimen perussäännön 41 artiklassa asetetut tiukat edellytykset täyttyvät.

75. Käsitykseni mukaan nyt muutoksenhaun kohteena olevissa tuomioissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei hyväksyessään vaatimuksen uuden kanneperusteen tutkittavaksi ottamisesta, tai ottaessaan sen tutkittavakseen viran puolesta, pitänyt "ratkaisevina" niitä yleisluonteisia lausumia, joita yhteisöjen tuomioistuin ei polypropeenitapauksissa pitänyt ratkaisevina sen kannalta, tulisiko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen aloittaa suullinen käsittely uudelleen. Ensinnäkään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei riidanalaiset päätökset esitettäviksi määrätessään ottanut mitään kantaa siihen kysymykseen, olivatko mainitut lausunnot tai olisivatko ne voineet olla ratkaisevia asian kannalta; loppujen lopuksi siinä vaiheessa, kun se antoi tuomionsa näissä tapauksissa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin saattoi jo vedota yhteisöjen tuomioistuimen PVC-tapauksissa antamassa tuomiossa esittämiin perusteisiin. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli siihen mennessä jo voinut tutkia komission sille esittämät riidanalaisia päätöksiä koskeneet asiakirjat ja tekemään sen kiistattoman päätelmän, ettei kyseisiä päätöksiä ollut saatettu todistusvoimaisiksi ennen alkuperäisten kanteiden nostamista. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei näin ollen perustanut tuomioitaan mihinkään "yleisluonteisiin toteamuksiin", vaan riidanalaisia päätöksiä koskevaan erityiseen asiakirjanäyttöön, mikä oli juuri se, joka polypropeenitapauksissa puuttui. Tältä osin on merkityksellistä, että yhteisöjen tuomioistuin totesi, että "yleisluonteisia toteamuksia - - ei voida sinänsä pitää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käsiteltävän asian lopputuloksen kannalta ratkaisevina".

76. Viimeinen ero nyt käsiteltävinä olevien tapausten ja polypropeenitapausten välillä on se, että viimeksi mainituissa tapauksissa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että kantajilla oli "mahdollisuus jo kannekirjelmässään esittää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle ainakin vähimmäismäärä selvitystä siitä, että prosessinjohtotoimet ja asian selvittämistoimet ovat asian käsittelyn kannalta tarpeellisia, jotta voidaan osoittaa, että polypropeenipäätös oli tehty kieliä koskevaan järjestelyyn sovellettavien määräysten vastaisesti tai että sitä oli muutettu sen jälkeen, kun komission jäsenten kollegio oli hyväksynyt sen, taikka että alkuperäiskappaleet puuttuivat". Nyt käsiteltävinä olevissa tapauksissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pitää selvitettynä, että "päätöksen tekstistä ei olisi ilmennyt edes sitä huolellisestikaan lukemalla, että alkuperäistä päätöstä ei ollut saatettu oikea-aikaisesti todistusvoimaiseksi". Koska tässä on kyse siitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on arvioinut sille esitettyä näyttöä, kysymyksessä ei selvitysaineiston väärällä tavalla tehtyä huomioonottamista lukuunottamatta ole oikeuskysymys, joka sellaisenaan voitaisiin saattaa yhteisöjen tuomioistuimen ratkaistavaksi.

77. Vaikka myönnänkin, että kun polypropeenitapausten kantajien kohtelua verrataan nyt muutoksenhaun kohteena olevien tapausten kantajien kohteluun, ensiksi mainittujen kohtelu saattaa näyttää melko ankaralta, mutta polypropeenitapausten kantajat ovat kuitenkin samassa asemassa kuin sadat muutkin yritykset - mukaan lukien kantajat niissä muissa oikeudenkäynneissä, joissa niin ikään riitautettiin sama polypropeenimarkkinoita koskeva komission päätös ja joissa ehdittiin antaa tuomio ennen PVC-tapausten suullista käsittelyä -, joita on sakotettu kilpailusääntöjen rikkomisen perusteella yli neljännesvuosisadan ajan aina vuoden 1991 loppuun saakka ja jotka eivät myöskään voineet vedota lausuntoihin, joissa komission väitettiin laiminlyöneen päätöstensä todistusvoimaiseksi saattamisen kyseisenä ajanjaksona.

IV Ratkaisuehdotus

78. Edellä esitettyjen näkemysten valossa ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin

- hylkää perusteettomina ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asioissa C-286/95 P, Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Imperial Chemical Industries plc, ja yhdistetyissä asioissa C-287/95 P ja C-288/95 P, Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Solvay SA, antamista tuomioista nostetut valitukset; ja

- velvoittaa valittajan korvaamaan kaikista kolmesta valituksesta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.