YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kolmas jaosto)

13 päivänä heinäkuuta 1995

Asia T-545/93

Heinz Kschvvendt

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Henkilöstö — Huollettavana olevaa lasta koskeva lisä — Koulutuslisä — Sairauskulut — Aiheettomasti maksetun etuuden palauttaminen”

Täydellinen teksti ranskan kielellä II-565

Aihe:

Komission 3.2.1993, 29.3.1993 ja 21.6.1993 tekemien sellaisten päätösten kumoaminen, joiden mukaan kantajalla ei ole oikeutta tiettyihin hänen tytärtään koskeviin etuuksiin ja joissa määrätään palauttamaan aiheettomasti maksetut etuudet.

Lopputulos:

Hylkääminen.

Tuomion lyhennelmä

Kantaja, joka on palkkaluokkaan A 4 kuuluva virkamies, on vuodesta 1986 vuoteen 1992 saakka saanut tytärtään Karinia varten huollettavana olevaa lasta koskevaa lisää, koulutuslisää sekä kiinteämääräisen vuotuisen matkakorvauksen asemapaikasta alkuperäiseen kotipaikkaansa. Huollettavana lapsena Karin Kschwendt kuuluu Euroopan yhteisöjen toimielinten yhteiseen sairausvakuutusjärjestelmään (yhteinen sairausvakuutusjärjestelmä).

Karin Kschwendt on ollut Kaiserslauternin yliopiston kemian tiedekunnassa kirjoilla 1.10.1986 alkaen. Lisäksi hän pelaa tennistä ammattilaisena huipputasolla.

Koska kantaja ei ole toimittanut tyttärensä tuloja ja opintoja koskevia asiakirjoja, komissio on lopettanut edellä mainitun kahden lisän maksamisen sekä Karin Kschwendtin sairauskulujen korvaamisen.

Ensimmäisellä 3.2.1993 tehdyllä päätöksellään komissio peruutti koulutuslisän 1.8.1986 lukien ja huollettavaa lasta koskevan lisän 1.10.1986 lukien sillä perusteella, että asianomainen henkilö ei ollut koskaan täyttänyt näiden etuuksien myöntämisen edellytyksiä.

Toisella 3.2.1993 tehdyllä päätöksellä kantajaa on vaadittu palauttamaan vuodesta 1986 vuoteen 1992 saakka aiheettomasti maksetut kaksi etuutta kokonaisuudessaan. Kantajalle on myös ilmoitettu, että hänen tyttärensä ei enää kuulu yhteiseen sairausvakuutusjärjestelmään ja 29.3. tehdyllä päätöksellä 1.10.1987 alkaen maksetut sairauskulut on vaadittu palautettaviksi.

Lopuksi 21.6.1993 tehdyllä päätöksellä kantajaa on vaadittu palauttamaan vuodesta 1987 vuoteen 1991 saakka hänen tyttärensä vuotuisina matkakorvauksina maksetut määrät.

Kantajan 21.4.1993 tekemä valitus on hylätty.

21.6.1993 tehtyä päätöstä koskevien vaatimusten tutkittavaksi ottaminen

Koska kanteen tutkittavaksi ottamista koskevat edellytykset kuuluvat yleiseen järjestykseen (ordre public), ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa virkansa puolesta, että ne vaatimukset on jätettävä tutkimatta, joita ei ole aikaisemmin esitetty nimittävälle viranomaiselle henkilöstösääntöjen 91 artiklan 2 kohdassa edellytetyllä tavalla (26 kohta).

Viittaukset: asia T-130/89, B v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 6.12.1990 (Kok. 1990, s. II-761, 13 kohta); asiaT-1/91, Della Pietra v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 16.7.1992 (Kok. 1992, s. II-2145); asia T-4/92, Vardakasv. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteentuomioistuin30.3.1993 (Kok. 1993, s. II-357).

Koska edellä mainittu 21.6.1993 päivätty päätös on tehty valituksen jälkeen, sitä ei ole käsitelty oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo kuitenkin, että on syytä tutkia, voidaanko tätä päätöstä koskevilla kumoamisvaatimuksilla katsoa olevan sama kohde kuin valituksessa esitetyillä vaatimuksilla (27 kohta).

Vaikka itse asiassa yhteisöjen tuomioistuimissa virkamiehen esittämiin vaatimuksiin voidaan sisällyttää ainoastaan sellaisia riitauttamisperusteita, joilla on sama syy kuin valituksessa vedotuilla riitauttamisperusteilla, näitä voidaan kuitenkin yhteisöjen tuomioistuimissa täsmentää esittämällä väitteitä ja perusteluja, joita ei välttämättä ole mainittu valituksessa mutta jotka liittyvät suoraan siihen. Tästä seuraa, että vaikka henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklan tarkoituksena on oikeudenkäyntiä edeltävän hallintovalituksen kautta mahdollistaa virkamiehen ja hallinnon välisen riidan ratkaiseminen sovinnolla, ne eivät ehdottomasti ja lopullisesti sido oikeudenkäyntivaihetta, jos kanteessa ei muuteta valituksen perustetta eikä kohdetta. Kanteessa voidaan myös esittää eri vaatimuksia kuin valituksessa (29 ja 30 kohta).

Viittaukset: asia 224/87, Koutchoumoff v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 26.1.1989 (Kok. 1989, s. 99, 10 kohta); asia 126/87, Del Plato v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 10.3.1989(Kok. 1989, s. 643,12kohta);edellämainittuasiaVardakasv. komissio; asia T-15/93, Vienne v. parlamentti, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 30.11.1993 (Kok. 1993, s. II-1327).

Tämän oikeuskäytännön mukaan kantajan ei kuitenkaan sallita muuttavan vaatimuksensa kohdetta oikeudenkäyntivaiheessa. Vaikuttaa kuitenkin siltä, että vaatimalla kanteessaan sellaisen 21.6.1993 tehdyn päätöksen kumoamista, jossa oli määrätty palauttamaan kantajan tyttären vuotuisina matkakorvauksina aiheettomasti maksetut summat, kantaja on laajentanut valituksessa esitetyn vaatimuksen kohdetta. Tästä syystä tämän päätöksen kumoamista koskevien vaatimusten ei voida katsoa loogisesti ja välittömästi liittyvän niihin vaatimuksiin j a riitauttamisperusteisiin, jotka kantaja oli esittänyt nimittävälle viranomaiselle valituksessaan. Nämä vaatimukset on jätettävä tutkimatta, koska niitä ei ole esitetty oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä (31 ja 32 kohta).

Pääasia

Koulutuslisänja huollettavaa lasta koskevan lisän peruuttamista koskevan 3.2.1993 tehdyn ensimmäisen päätöksen kumoamisvaatimus

a) Ensimmäisen 3.2.1993 tehdyn päätöksen laillisuus koulutuslisän peruuttamisen osalta

— Peruste, joka koskee liitteen VII 3 artiklassa tarkoitetun, säännöllistä ja kokopäivätoimista oppilaitoksessa opiskelua koskevan edellytyksen täyttymistä

Aluksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että saadakseen koulutuslisää lapsen on sekä seurattava opetusta jossakin oppilaitoksessa että opiskeltava siellä säännöllisesti ja kokopäivätoimisesti. Lisäksi kyseisen opiskelijan on todellisuudessa seurattava kyseisen oppilaitoksen säännöissä määrättyä opinto-ohjelmaa (49 kohta).

Viittaukset: asia C-145/90 P, Costacurtav. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 21.11.1991 (Kok. 1991 s I-5449, 6 kohta);yhdistetytasiatT-34/89 ja T-67/89, Costacurta v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 13.3.1990 (Kok. 1990, s. II-93, 26 kohta); asia T-86/91, Wery v. parlamentti, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 29.1.1993 (Kok. 1993, s. II-45, 50 kohta).

Sitä vastoin asiakirja-aineistosta ilmenee, että Karin Kschwendt ei pystynyt 1.10.1986 alkaen osallistumaan säännöllisesti ja kokopäivätoimisesti opetukseen Kaiserslauternin yliopiston kemian tiedekunnassa, koska on pelannut ammattimaisesti tennistä. Pelkästään se seikka, että tässä laitoksessa annetaan kestoltaan pidempää opetusta kuin henkilöstösääntöjen liitteen VII 3 artiklan tulkintaa koskevassa hallinto-osaston osastopäälliköiden kollegion tekemässä päätöksessä 166/87 on edellytetty eli vallintaan kuusitoista viikoittaista opetustuntia ja/tai harjoitustuntia, ei kyseenalaista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmiä, koska kantaja ei ole myöskään osoittanut, että hänen tyttärensä olisi opiskellut — edes päätöksessä 166/87 asetetun vähimmäisaikataulun asettamissa rajoissa — tiedekunnassa kyseisinä vuosina (50 ja 57 kohta).

b) Ensimmäisen 3.2.1993 tehdyn päätöksen laillisuus huollettavaa lasta koskevan lisän peruuttamisen osalta

— Peruste, joka koskee liitteen VII 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun, perus- tai ammattikoulutusta koskevan edellytyksen täyttymistä

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa aluksi, että päätöksessä 176/87 katsotaan, että edellytys siitä, että ”lapsi saa peruskoulutusta”, on katsottava viran puolesta täyttyneeksi, kun kyseisessä oppilaitoksessa oppilaalle tai opiskelijalle annetaan opetusta vallintaan kymmenen oppituntia ja/tai harjoitustuntia viikossa (67 kohta).

Vaikkei tässä päätöksessä asetettu edellytys sidokaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta, se katsoo, että käsiteltävänä olevan tapauksen olosuhteissa päätöksessä on sovellettu oikein ja kohtuullisesti kyseisiä henkilöstösääntöjen määräyksiä (68 kohta).

Jos peruskoulutusta tai ammatillista koulutusta saavaa lasta varten maksettava huollettavaa lasta koskeva lisä myönnetään henkilöstösääntöjen edellä mainitun määräyksen sanamuodon mukaan asianomaisen virkamiehen perustellun pyynnön perusteella, virkamiehen on esitettävä tarpeellinen tätä koskeva näyttö. Sitä vastoin kantaja ei ole näyttänyt toteen, että hänen tyttärensä olisi todellisuudessa seurannut edes satunnaisesti opetusta Kaiserslauternin yliopiston kemian tiedekunnassa tai edes edellä mainitussa päätöksessä 176/87 edellytetyn vähimmäisajan rajoissa. Tästä syystä asianomaisen henkilön ei voida katsoa saaneen tämän liitteen 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua perus- tai ammattikoulutusta (69 ja 70 kohta).

— Perusteet, jotka koskevat kantajan tyttären tuloja ja joihin vedotaan ensimmäisen 3.2.1993 tehdyn päätöksen kumoamiseksi siltä osin, kuin sillä peruutetaan huollettavaa lasta koskeva lisä

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa aluksi, että yhtäältä virkamiehellä on oikeus huollettavaa lasta koskevaan lisään ainoastaan, jos lapsi on todellisuudessa hänen huollettavanaan, ja että toisaalta on kantajan asiana esittää näyttöä siitä, että lapsi on hänen huollettavanaan (81 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että vaikka se ei olekaan sidottu liitteen VII 2 artiklan 2 kohdan tulkintaa koskevaan päätökseen 188/89, se katsoo että tässä päätöksessä on huollettavaa lasta koskevan käsitteen (todellisuudessa virkamiehen huollettavana oleva lapsi) määrittelemiseksi perustellusti viitattu lapsen bruttotuloihin sosiaaliturvamaksujen vähennyksen jälkeen, ottamatta huomioon kantajan mainitsemia ammatillisia kuluja (83 kohta).

Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että Karin Kschwendtin vuosien 1989 ja 1993 välisenä aikana urheilutoiminnasta saamiensa tulojen yhteismäärä oli olennaisesti suurempi kuin päätöksessä 188/89 asetetut tulorajat. Joka tapauksessa asiakirja-aineistosta ilmenee, että kantaja ei ole näyttänyt toteen väitteidensä mukaan hänen tyttärelleen tenniksen pelaajana mahdollisesti aiheutuneita ammatillisia kuluja (84 ja 85 kohta).

Tästä syystä Karin Kschwendtin ei voida katsoa olleen — ainakaan vuodesta 1989 lukien — todellisuudessa kantajan huollettavana, eikä kantajalla siten missään tapauksessa ole ollut oikeutta saada tyttärestään huollettavaa lasta koskevaa lisää mainitusta ajankohdasta alkaen (87 kohta).

— Peruste, jonka mukaan kantajan tytär ei kuulu kansalliseen sairausvakuutukseen

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkää kantajan väitteet siitä, että vaikka hänen tyttärensä tulot olisivat ylittäneet sääntömääräiset tulorajat, hänellä olisi oikeus vedota päätöksen 188/89 määräyksiin, joiden mukaan ”lapsen on katsottava olevan virkamiehen huollettavana, jos hän ei kuulu kansalliseen sairausvakuutusjärjestelmään”, mikä oli Karin Kschwendtin tilanne 1.9.1993 saakka (95 kohta).

Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa ainoastaan, että koska Karin Kschwendtiä ei 1.10.1986 alkaen enää voitu pitää virkamiehen huollettavana olevana lapsena, hänellä ei enää ollut minkäänlaista oikeutta yhteisen sairausvakuutusjärjestelmän tarjoamaan suojaan sairausriskejä vastaan, koska tämä on nimenomaan varattu virkamiehen huollettavana oleville lapsille (92 kohta).

Tästä syystä se seikka, ettei Karin Kschwendt kuulunut kansalliseen sairausvakuutusjärjestelmään — jos tätä pidetään toteennäytettynä — johtuu suoraan siitä, että hän oli virheellisesti pysynyt yleisessä sairausvakuutusjärjestelmässä nimenomaan kantajan toiminnan takia. Kantaja ei tästä syystä voi vedota omiin sääntömääräisten velvollisuuksiensa laiminlyönteihin (94 kohta).

Aiheettomasti maksettujen lisien ja etuuksien palauttamista koskevien 3.2.1993 ja 29.3.1993 tehtyjen päätösten kumoamisvaatimus

Perusteen osa, joka koskee sitä, ettei riidanalaisten suoritusten virheellisyys ollut niin ilmeinen, että kantajan olisi pitänyt havaita se

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa, että suoritusten virheellisyyden ilmeisyyttä koskevan edellytyksen on katsottava täyttyneen, kun normaalisti huolellinen virkamies ei olisi voinut olla havaitsematta kyseistä virheellisyyttä. Tässä yhteydessä yhteisöjen tuomioistuin ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ottavat huomioon kussakin yksittäistapauksessa asianomaisen virkamiehen kyvyn varmistaa asia tarvittaessa. Tältä osin yhteisöjen tuomioistuinten huomioon ottamat tekijät koskevat virkamiehen vastuullisuuden astetta, hänen palkkaluokkaansa sekä virkaikäänsä, henkilöstösäännöissä määriteltyjen korvausten myöntämisedellytysten selkeyttä sekä kantajan henkilö- tai perhekohtaisessa tilanteessa tapahtuneiden muutosten merkitystä, jos riidanalaisen summan maksaminen riippuu hallinto-osaston arviosta tällaisesta tilanteesta (103 ja 104 kohta).

Viittaukset: asia 251/78, Broe v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 11.7.1979 (Kok. 1979, s. 2393); asia 310/87, Stempels v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 17.1.1989 (Kok. 1989, s. 43); yhdistetyt asiat T-34/89 ja T-67/89, Costacurta v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 13.3.1990 (Kok. 1990, s. II-93); asia T-117/90, Sens v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 10.5.1990 (Kok. 1990, s. II-185); asia T-124/89, Kormeier v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 28.2.1991 (Kok. 1991, s. II-125); asia T-38/93, Stahlschmidt v. parlamentti, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 24.2.1994 (Kok. H. 1994, s. II-227).

Käsiteltävänä olevassa tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, ettei kantaja ole osoittanut vaadittua normaalia huolellisuutta. Hän ei voinut olla tietämättä, että hänen tyttärensä urheilutoiminta oli ilmeisen ristiriidassa kemian tiedekunnassa tapahtuvan säännöllisen ja kokopäivätoimisen opiskelun kanssa. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että kantaja on lisäksi itse myöntänyt, että riidanalaiset lisät ja etuudet oli maksettu virheellisesti vuoden 1991 syyskuusta lukien, eikä hän voinut olla tietämättä, että näin oli ollut jo 1.10.1986 lukien, mutta hän ei ollut ilmoittanut tästä hallinnolle. Kantaja ei myöskään ole voinut olla tietämättä, että henkilöstösääntöjen 72 artiklan 1 kohdan selkeiden määräysten mukaan hänen tyttärensä ei enää voinut kuulua yhteiseen sairausvakuutusjärjestelmään viimeksi mainitusta päivästä alkaen (105, 106 ja 107 kohta).

Lisäksi on selvää, että Karin Kschvvendt oli saanut summia, joista pienin oli huomattavasti suurempi kuin sääntömääräinen yläraja. Kantaja ei myöskään kiistä, ettei hän ollut ilmoittanut toimielimelle tyttärensä tilanteen muuttumisesta, vaikka se selvästi vaikutti hänen oikeuteensa riidanalaisiin lisiin ja etuuksiin (108 ja 109 kohta).

Lopuksi vaikka yhtäältä henkilöstösääntöjen määräykset olisivat olleet epäselviä ja vaikka toisaalta kantaja ei olisi ollut tietoinen hallinto-osaston osastopäälliköiden kollegion tekemistä näitä määräyksiä koskevista päätöksistä, kantaja ei voinut olla tietämättä, että hänellä ei alusta alkaen ollut oikeutta riidanalaisiin lisiin ja etuuksiin, koska hänen tyttärensä ei opiskellut kokopäivätoimisesti missään oppilaitoksessa ja toisaalta hän ei seurannut perus- tai ammattikoulutusta (110 kohta).

Vastaajan toimittamasta tosiasiallisesta näytöstä — jonka oikeaperäisyyttä kantaja ei ole kiistänyt — seuraa yleisemmin, että riidanalaisia maksuja rasittavat virheellisyydet olivat niin ilmeisiä, ettei kantaja voinut olla tietämättä niistä (111 kohta).

Oikeudenkäyntikulut

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin velvoittaa kantajan korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut, koska kantaja on käyttänyt kanneoikeuttaan ilmeisen väärin. Itse asiassa kantaja ei kiistä todistustaakkaansa, mutta hän ei ole oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä eikä itse oikeudenkäynnissä esittänyt vähäisintäkään tosiseikkaa väitteidensä tueksi, vaikka tietyt näistä todisteista olivat hänen hallussaan ja hän olisi voinut esittää ne. Kantaja ei ole edes yrittänyt kyseenalaistaa niiden lukuisten täsmällisten ja yhtäpitävien numerotietojen pätevyyttä, jotka komissio oli huomattavalla vaivalla koonnut ja jotka koskivat kantajan tyttären toimintaa tenniksen ammattipelaajana sekä hänen tulojaan (119 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo lisäksi kantajan nimenomaisesti myöntäneen, ettei hänen tyttärensä voitu katsoa opiskelevan säännöllisesti ja kokopäivätoimisesti oppilaitoksessa eikä saavan perus- tai ammattikoulutusta vuoden 1991 syyskuun jälkeisenä ajanjaksona. Kantaja oli kuitenkin 23.9.1991 hakenut koulutuslisää ja huollettavaa lasta koskevaa lisää vuodelle 1991/1992, vaikka komissio oli 29.8.1991 päivätyllä kirjeellään tiedustellut häneltä tyttärensä tuloista ja varoittanut häntä siitä, että näitä kahta etuutta maksettaisiin vastedes ainoastaan väliaikaisesti (121 kohta).

Ratkaisu:

1) Kanne hylätään.