ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10.

Direktiivin 2002/21 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Kansalliset sääntelyviranomaiset”, säädetään muun muassa seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kustakin tässä direktiivissä ja erityisdirektiiveissä kansallisille sääntelyviranomaisille osoitetusta tehtävästä huolehtii toimivaltainen elin. 2. Jäsenvaltioiden on taattava kansallisten sääntelyviranomaisten riippumattomuus – –. 3. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset käyttävät toimivaltuuksiaan puolueettomasti, avoimesti ja viivytyksittä. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansallisilla sääntelyviranomaisilla on riittävät taloudelliset resurssit ja henkilöstöresurssit niille annetun tehtävän hoitamiseen. 3 a. Markkinoiden ennakkosääntelystä tai tämän direktiivin 20 tai 21 artiklassa tarkoitetusta yritysten välisten riitojen ratkaisemisesta vastaavien kansallisten sääntelyviranomaisten on oltava toiminnassaan riippumattomia eivätkä ne saa pyytää tai ottaa vastaan miltään muulta elimeltä ohjeita sellaisten tehtävien hoitamisessa, jotka niille on annettu yhteisön lainsäädännön täytäntöön panemiseksi annetun kansallisen lainsäädännön nojalla, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 4 ja 5 kohdan säännösten soveltamista. Tämä ei estä kansallisen valtiosääntöoikeuden mukaista valvontaa. Ainoastaan 4 artiklan mukaisesti perustetuilla muutoksenhakuelimillä on toimivalta keskeyttää kansallisten sääntelyviranomaisten tekemien päätösten soveltaminen tai kumota ne. – –”
81.

Katson, että jos LG:n ja VLRD:n välinen sidossuhde on luonteeltaan sellainen, että in house -poikkeuksen soveltaminen niiden välillä tehtyihin liiketoimiin on perusteltua, julkisia hankintoja koskevia direktiivejä on sovellettava ulkoisiin liiketoimiin, jotka ovat välttämättömiä LG:n VLRD:lle antamien tehtävien hoitamiseksi (kunhan näiden liiketoimien määrä ylittää asianomaisen tason). Muutoin LG välttäisi hankintaviranomaisen asemastaan aiheutuvat seuraukset pelkästään uudelleenjärjestämällä toimintansa VLRD:n perustamisen kautta.
61.

Riippumatta siitä, katsooko unionin tuomioistuin, että velvollisuus maksaa koko rekisteröintivero autoista, jotka tuodaan Irlannin alueelle määräaikaisesti, on ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, vai katsooko unionin tuomioistuin, että järjestelmä, jossa osa kyseisestä maksusta palautetaan, on unionin oikeuden näkökulmasta riittävä, se osa, joka ylittää auton tosiasiallisesta käyttöajasta Irlannissa maksettavan määrän, on unionin oikeuden vastaisesti kannettua veroa. Se on ilmeistä edellä mainitun unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella. ( 20 )
29.

Direktiivin 13 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on varmistettava, että toimivaltaiset oikeusviranomaiset määräävät vahingonkorvauksen maksamisesta oikeudenhaltijalle soveltuvissa tapauksissa. Määrittäessään vahingonkorvauksen oikeusviranomaisten on varmistettava, että se vastaa oikeudenhaltijalle loukkauksen johdosta koitunutta tosiasiallista vahinkoa. Tämä puolestaan kuvastaa sekä direktiivin johdanto-osan 17 perustelukappaleeseen sisältyvää toteamusta, jonka mukaan oikeussuojakeinot olisi määriteltävä kussakin tapauksessa niin, että kyseisen tapauksen erityispiirteet otetaan asianmukaisesti huomioon, että 3 artiklan 1 kohtaa, jonka mukaan oikeussuojakeinojen on oltava ”oikeudenmukaisia ja tasapuolisia”. Arviointi on toisin sanoen räätälöitävä tarkasteltavan tapauksen mukaan, ja tällaisen arvioinnin voi lähtökohtaisesti tehdä ainoastaan tuomioistuin tai elin, jolla on tuomioistuimelle annettua oikeudellista ratkaisuvaltaa vastaavat valtuudet. Tästä seuraa nähdäkseni, ettei direktiivin vaatimusten mukainen voi olla sellainen kansallinen säännös, jonka mukaan oikeudenhaltijalla, jonka oikeuksia on loukattu, voi olla automaattinen oikeus ennalta määrättyyn rahamäärään, joka on määritetty asiaa koskevassa kansallisessa lainsäädännössä ja jonka laskemiseen toimivaltaiset oikeusviranomaiset eivät voi vaikuttaa, perustuupa se sitten asianmukaisen tekijänoikeusmaksun määrään tai johonkin muuhun perusteeseen.
88.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Consiglio di Staton esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Muuta ensivakuutusta kuin henkivakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta sekä direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta 18.6.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/49/ETY (kolmas vahinkovakuutusdirektiivi) 8 artiklan ensimmäistä kohtaa ja 13 artiklan 6 kohtaa on tulkittava siten, että ne estävät vastaanottavan jäsenvaltion valvontaviranomaisia toteuttamasta toimenpiteitä, jotka koskevat palvelujen tarjoamisen vapauden perusteella liiketoimintaa sen alueella harjoittavaa vakuutusyritystä, kuten kieltämästä uusien sopimusten tekemistä, ainoastaan sillä perusteella, etteivät esimerkiksi osakkeenomistajien hyvää mainetta koskevat toimiluvan myöntämisedellytykset täyty. Nämä säännökset eivät sen sijaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa kotijäsenvaltiossa toimiluvan saaneen vakuutusyrityksen pääosakas on luonnollinen henkilö, joka on muun muassa tuomittu petoksen yrityksestä ja jota on kielletty harjoittamasta toimintaansa vastaanottavan jäsenvaltion vakuutusmarkkinoilla, ja jossa kyseinen vakuutusyritys kohdistaa toimintansa pääasiallisesti tämän jäsenvaltion alueelle, estä sitä, että vastaanottavan jäsenvaltion valvontaviranomaiset toteuttavat direktiivin 92/49 40 artiklan 6 kohdan nojalla huomioiden tilanteen kiireellisyyden, joka johtuu siitä, että kotijäsenvaltion valvontaviranomaiset, joita on turhaan kehotettu peruuttamaan kyseisen yrityksen toimilupa, eivät ole näin tehneet, toimenpiteitä, joilla rajoitetaan kyseisen yrityksen palvelujen tarjoamisen vapautta sen alueella ja joilla esimerkiksi kielletään sitä tekemästä uusia sopimuksia, jotta estetään oikeushenkilön välityksellä tapahtuva markkinoilla toimimista koskevan kiellon kiertäminen ja tähän liittyvä vaara siitä, että ne sääntöjenvastaisuudet toistuvat, joista pääosakkaalle on määrätty seuraamuksia.
15.

Her Majesty’s Revenue and Customs valitti 5.12.2012 päätöksestä Upper Tribunaliin (Tax and Chancery Chamber) (ylemmän asteen tuomioistuimen verojaosto, Yhdistynyt kuningaskunta). Tämä hylkäsi valituksen 12.8.2014 tekemällään päätöksellä. Her Majesty’s Revenue and Customsille myönnettiin tämän jälkeen valituslupa Court of Appealiin (England & Wales) (Civil Division), joka päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle kysymyksiä unionin oikeuden merkityksellisistä säännöksistä.
74.

Käsiteltävässä asiassa on totta, että Vanderborght harjoittaa toimintaansa Belgiassa, jonne hän myös on sijoittautunut, ja että häntä vastaan on siellä vireillä rikossyytteitä. Syytteet on nostettu paitsi siksi, että hän on sijoittanut hammaslääkärin vastaanottonsa eteen kyltin, joka ei täytä kansallisessa lainsäädännössä asetettuja pidättyvyysvaatimuksia, myös siksi, että hän on mainostanut toimintaansa paikallisissa sanomalehdissä ja internetsivustollaan.
16.

Direktiivin 3 artiklassa säädetään, mistä suunnitelmista ja ohjelmista ympäristöarviointi on tehtävä. Asian kannalta merkityksellisiä ovat erityisesti sen 1, 2 ja 4 kohta: ”1. Jäljempänä 4–9 artiklan mukainen ympäristöarviointi on tehtävä 2–4 kohdassa tarkoitetuista suunnitelmista ja ohjelmista, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 2. Jollei 3 kohdasta muuta johdu, ympäristöarviointi on tehtävä kaikista suunnitelmista ja ohjelmista, a) joita valmistellaan maa-, metsä- ja kalataloutta, energiaa, teollisuutta, liikennettä, jätehuoltoa, vesitaloutta, televiestintää, matkailua, kaavoitusta tai maankäyttöä varten ja joissa vahvistetaan puitteet direktiivin 85/337/ETY liitteessä I ja II lueteltujen tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätöksille, tai b) joiden on katsottu edellyttävän direktiivin 92/43/ETY 6 tai 7 artiklan mukaista arviointia sen todennäköisen vaikutuksen johdosta, joka niillä on mainituissa artikloissa tarkoitetuilla alueilla. 3. – – 4. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko sellaisilla muilla kuin 2 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla, joilla vahvistetaan puitteet sellaisten tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätökselle, todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia.”
43.

Toiseksi, kuten totesin edellä 25 kohdassa, asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohdasta seuraa, että komissio on velvollinen aloittamaan muodollisen tutkintamenettelyn, jos sillä on alustavan tutkinnan jälkeen epäilyjä ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille. Unionin tuomioistuin on tutkinut tätä asiaa ja katsonut, että muodollinen tutkintamenettely on välttämätön silloin, kun komissio kohtaa vakavia vaikeuksia arvioidessaan tukitoimenpiteen soveltuvuutta sisämarkkinoille. ( 20 ) Jos vakavia vaikeuksia ilmenee, komission velvollisuutena on aloittaa muodollinen tutkintamenettely, eikä sillä ole tältä osin mitään harkintavaltaa. ( 21 ) Unionin tuomioistuin on katsonut, että samoja periaatteita on sovellettava, kun komissiolla on epäilyjä tutkitun toimenpiteen luokittelusta tueksi. ( 22 )
23.

Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen mukaan alaviitteessä 3 edellytetään pelkästään hiilen, jonka haihtuvien ainesten pitoisuus on alle 10 prosenttia, merkittävää osuutta tai minimimäärää. Se väittää, että Aberthaw'ssa on käytetty koko ajan koksihiiliseosta, jonka pääainesosana on antrasiittihiili, jonka haihtuvien ainesten pitoisuus on 6–15 prosenttia, ja joka sisältää huomattavan osuuden hiiltä, jonka haihtuvien ainesten pitoisuus on alle 10 prosenttia. Kyseisessä laitoksessa ei kuitenkaan ole koskaan käytetty yksinomaan hiiltä, jonka haihtuvien ainesten pitoisuus on alle 10 prosenttia. Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus selittää lisäksi, ettei voimalaitoksessa voida käyttää polttoainetta, joka koostuu yksinomaan hiilestä, jonka haihtuvien ainesten pitoisuus on alle 10 prosenttia, koska on vaarallista käyttää hiiltä, jonka haihtuvien ainesten pitoisuus on alle 9 prosenttia, ja koska on käytännössä lähes mahdotonta pitää haihtuvien ainesten pitoisuus 9 ja 10 prosentin välissä. Se väittää myös, että olisi mahdotonta hankkia riittäviä määriä hiiltä, jotta alle 10 prosentin haihtuvien ainesten pitoisuus saavutettaisiin jatkuvasti vuositasolla. Se kiistää näin ollen tavan, jota komissio ehdottaa haihtuvien ainesten pitoisuuden laskemiseen, ja katsoo, että pitoisuus olisi sen sijaan mitattava kuukausitasolla tai jopa kahden vuorokauden jaksolla.
26.

Tämä on mielestäni ratkaiseva seikka. Kuten unionin tuomioistuin on vakiintuneesti katsonut, arvonlisäverodirektiivin säännöksistä, systematiikasta ja tarkoituksesta ilmenee, että kaikki liiketoiminta on lähtökohtaisesti verollista. ( 4 ) Liiketoiminnan käsite on määritelty laajasti: arvonlisäverodirektiivin 9 artiklan 1 kohdan mukaan liiketoimintana pidetään erityisesti ”aineellisen tai aineettoman omaisuuden hyödyntämistä jatkuvaluonteisessa tulonsaantitarkoituksessa”. Tämä on yhdenmukaista arvonlisäverodirektiivin johdanto-osan viidennen perustelukappaleen kanssa, jonka mukaan arvonlisäveroa on kannettava ”mahdollisimman yleisesti”.
78.

Komissio on todennut puitepäätöksen täytäntöönpanoa vuodesta 2007 lähtien käsittelevässä kertomuksessaan, ( 19 ) että luottamusta eurooppalaisen pidätysmääräyksen soveltamiseen on heikentänyt eurooppalaisen pidätysmääräyksen järjestelmällinen käyttäminen sellaisten henkilöiden luovuttamiseksi, joita etsitään erittäin vähäisistä rikkomuksista. ( 20 ) Se on myös todennut, että vaikutus etsittyjen henkilöiden vapauteen on suhteeton, ”jos eurooppalainen pidätysmääräys annetaan sellaisissa tapauksissa, joissa tutkintavankeus katsottaisiin muussa tapauksessa sopimattomaksi”. ( 21 )
71.

Oikeusvarmuuden osalta on lisäksi mielestäni muistettava, että asetuksessa N:o 207/2009 ja täytäntöönpanoasetuksessa on monia säännöksiä, joista käy ilmi lainsäätäjän aikomus saada yhteisön tavaramerkkien rekisteröinti vastaamaan todellisuutta. Tämä ajatus käy selvästi ilmi mekanismeista, jotka on tarkoitettu tasaamaan erot tosiasiallisen suojan, jollaisena tavaramerkin haltija sen havaitsee, ja rekisteristä ilmenevän suojan välillä. Tästä syystä täytäntöönpanoasetuksen 30 säännön 4 kohdassa SMHV velvoitetaan ilmoittamaan uudistamista hakeville hakemuksessa havaituista puutteista; asetuksen N:o 207/2009 26 artiklan 2 kohdassa sallitaan tietyin rajoituksin tavaramerkkiä koskevan hakemuksen muuttaminen myös silloin, kun se on julkaistu, ja viimeksi mainitun asetuksen 81 artiklassa säädetään mahdollisuudesta pyytää tiettyjen edellytysten täyttyessä menetetyn määräajan palauttamista, kun tavaramerkin haltija ei ole pystynyt noudattamaan määräaikaa.
27.

Unionin tuomioistuin totesi tästä, että jälleenmyyntisopimus, ”jolle on ominaista puitesopimus, jonka kohteena on kahden taloudellisen toimijan toimituksesta ja hankinnasta tulevaisuudessa tekemä sitoumus ja joka sisältää erityisiä sopimusmääräyksiä siitä, kuinka jälleenmyyjä jakelee – – myy[tyjä] tavaroita,” ( 14 ) on luokiteltava (5 artiklan 1 alakohdan b alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetuksi) palveluiden suorittamista koskevaksi sopimukseksi. Sitä vastoin ”jatkuvaan kaupalliseen suhteeseen kahden taloudellisen toimijan välillä, kun tämä suhde rajoittuu peräkkäisiin sopimuksiin, joista jokaisen kohteena on tavaroiden toimittaminen ja nouto,” on sovellettava 5 artiklan 1 alakohdan b alakohdan ensimmäistä luetelmakohtaa. ( 15 )
Lisäyksen B (CIM) osittaista tarkistamista koskevan kyseisessä liitteessä olevan 5 kohdan sanamuoto on seuraava:

”– –

Toimivalta: jaettu.

Äänioikeudet: unioni, kun kyseessä 6 ja 6 a artikla, jäsenvaltiot muiden artiklojen osalta.

Suositeltu yhteensovitettu kanta:

6 artikla ja 6 a artikla liittyvät unionin lainsäädäntöön, koska rahtikirjaa ja sen liitteenä olevia asiakirjoja käytetään tulli- sekä terveys- ja kasvinsuojelumenettelyissä. Unioni kannattaa OTIFin aietta asettaa etusijalle sähköiset rahtikirjat. Tällaisenaan nämä muutokset voivat kuitenkin johtaa tahattomiin seurauksiin. Nykyinen yksinkertaistettu menettely rautateitse tapahtuvassa passituksessa on mahdollista ainoastaan paperiasiakirjoja käytettäessä. Jos rautatiet siis valitsevat sähköisen rahtikirjan, niiden on käytettävä tavanomaista passitusmenettelyä ja uutta tietokoneavusteista passitusjärjestelmää (NCTS – New Computerised Transit System).

Komissio on valmistelemassa työryhmää, joka pohtii sähköisten kuljetusasiakirjojen käyttöä [asetuksen N:o 952/2013] mukaisessa passituksessa. Työryhmän perustamiskokous pidettiin 4–5 päivänä kesäkuuta 2014. Unioni kannattaa myös aietta rahtikirjaan liittyvien asiakirjojen sähköistämisestä. Nykyisessä unionin lainsäädännössä ei kuitenkaan ole oikeusperustaa terveys- ja kasvinsuojelumenettelyihin liittyvien asiakirjojen (esim. yhteinen eläinlääkinnällinen tuloasiakirja ja yhteinen tuloasiakirja) toimittamiselle sähköisesti, ja ne on tämän vuoksi toimitettava paperilla. Komissio on laatinut asetusluonnoksen, joka kattaa sähköisen sertifioinnin, ja luonnos on parhaillaan Euroopan parlamentin ja neuvoston käsittelyssä. Kyseinen asetus (virallista valvontaa koskeva asetus) on tarkoitus hyväksyä loppuvuodesta 2015 tai alkuvuodesta 2016 niin, että sen täytäntöönpanolle on siirtymäkausi.

Tämän vuoksi unioni ehdottaa, ettei näistä seikoista päätettäisi tässä [tarkistuskomission] kokouksessa vaan että OTIF jatkaa yhteistyötä unionin kanssa tässä asiassa, jotta saamme hyvin valmistellun ratkaisun CIM:n myöhempään tarkistukseen, joka olisi mieluiten sovitettava yhteen [asetuksen N:o 952/2013] ja sen soveltamissäännösten kanssa: niiden on määrä tulla voimaan 1 päivästä toukokuuta 2016. Tiettyjä sähköisiä menettelyjä voidaan ottaa käyttöön asteittain vuodesta 2016 vuoteen 2020 [asetuksen N:o 952/2013] 278 artiklan mukaisesti.

– –”
—

kumoaa maataloustuotteiden yhteisestä markkinajärjestelystä ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 922/72, (ETY) N:o 234/79, (EY) N:o 1037/2001 ja (EY) N:o 1234/2007 kumoamisesta 17.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1308/2013 7 artiklan
69.

Kuluttajan oikeuksien yksilöllisestä ulottuvuudesta on todettava, että kun on kyse velvollisuudesta tutkia viran puolesta tietyn sopimusehdon mahdollinen kohtuuttomuus, kansallisen tuomioistuimen ei kuitenkaan tarvitse direktiivin 93/13 nojalla olla soveltamatta kyseessä olevaa sopimusehtoa, ellei kuluttaja ole sen jälkeen, kun tuomioistuin on kuluttajalle tästä ilmoittanut, halunnut vedota sopimusehdon kohtuuttomuuteen ja sitomattomuuteen. ( 40 ) Unionin tuomioistuin on nimittäin katsonut, että jos kansallinen tuomioistuin pitää tiettyä viran puolesta tutkimaansa sopimusehtoa kohtuuttomana, ”se ei voi soveltaa sitä, ellei kuluttaja vastusta tätä”. ( 41 ) Tämä yksilöllinen ulottuvuus, jonka mukaan ”oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan sisältää myös toimivallan olla vaatimatta oikeuksiaan”, ( 42 ) konkretisoituu kuluttajan mahdollisuutena esittää näkemyksensä ja kansallisen tuomioistuimen velvollisuutena ottaa ”kuluttajan ilmaisema tahto – – tarpeen vaatiessa – – huomioon, kun kuluttaja on tietoinen kohtuuttoman ehdon sitomattomuudesta mutta kuitenkin toteaa, että hän vastustaa sen huomiotta jättämistä, ja antaa näin vapaaehtoisen ja tietoisen suostumuksensa kyseiseen ehtoon”. ( 43 )
65.

Kuten edellä on todettu, tuomiosta Ingeniørforeningen i Danmark (C‑499/08, EU:C:2010:600) ei todellisuudessa seuraa, että toimihenkilölain 2 a §:n 3 momentin sanamuoto sinänsä olisi direktiivin 2000/78 vastainen. Tässä tuomiossa unionin tuomioistuin päinvastoin myöntää, että tämä säännös voidaan luettuna suppeassa merkityksessään oikeuttaa työsuhdeturvaan liittyvällä tavoitteella. Unionin tuomioistuin pitää direktiivin 2000/78 vastaisena sitä, että oikeuskäytännössä tämä sääntö on ulotettu koskemaan työntekijöitä, jotka voivat saada vanhuuseläkettä, tarkistamatta, että he todella saavat sitä. Unionin tuomioistuimen päättely on tausta-ajatukseltaan sellainen, että kansallisen normin, sellaisena kuin kansalliset tuomioistuimet ovat sitä tulkinneet, johdonmukaisuus kyseenalaistuu: Miksi evätä työntekijöiltä, jotka luopuvat väliaikaisesti vanhuuseläkkeestään jatkaakseen työuraansa, toimenpide, jonka nimenomaisena tarkoituksena on auttaa heitä työnhaussa?
149.

Aluksi on nähdäkseni hyödyllistä muistuttaa, että asetuksen N:o 1/2003 johdanto-osan 23 perustelukappaleessa viitataan yritysten oikeuteen olla myötävaikuttamatta oman syyllisyytensä toteamiseen, kun ne noudattavat tietojensaantia koskevaa komission päätöstä. Unionin tuomioistuin oli tunnustanut tämän oikeuden jo ennen asetuksen antamista. ( 91 ) Se on todellakin yksi keskeisistä tekijöistä yrityksen puolustautumisoikeudessa, joka on turvattava komission asetuksen N:o 1/2003 mukaisesti aloittaman menettelyn kaikissa vaiheissa.
71.

Muun kuin oikeudenkäyntiin liittyvän oikeudellisen asiakirjan käsitteen sisällön määrittelemiseksi on sitä vastoin otettava huomioon sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan tavoite. ( 47 ) Yhdyn kuitenkin Saksan hallituksen näkemykseen, jonka mukaan on niin, että kun asiakirjan on todettu kuuluvan asetuksen N:o 1393/2007 16 artiklassa tarkoitettujen muiden kuin oikeudenkäyntiin liittyvien oikeudellisten asiakirjojen ryhmään, on hyödytöntä perustella tapauskohtaisesti, onko sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan vuoksi välttämätöntä varmistaa tämän asiakirjan tiedoksianto tässä asetuksessa säädettyjen edellytysten mukaisesti.
29.

Virkistysreitti on yhtäältä tarkoitus asettaa veloituksetta yleisön käyttöön. Tätä liiketoimea ei veroteta. Verovelvollisuus ei synny arvonlisäverodirektiivin 2 artiklan 1 kohdan c alakohdan perusteella, koska Sveda ei peri kävijöiltä vastiketta. Verovelvollisuus ei synny myöskään arvonlisäverodirektiivin 26 artiklan 1 kohdan a alakohdan perusteella, koska tuotantotavaroita ei oteta kyseisessä säännöksessä tarkoitettuun muuhun kuin yrityksen varsinaisiin tarkoituksiin kuuluvaan käyttöön. Käyttö muuhun kuin yrityksen varsinaisiin tarkoituksiin on nimittäin joka tapauksessa suljettu pois silloin, kun tuotantotavaran käyttö on luettava verovelvollisen liiketoimintaan. ( 11 ) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on jo todennut, että Sveda on toteuttanut virkistysreitin osana liiketoimintaansa. ( 12 )
147.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Administrativen sad Sofia-gradin ennakkoratkaisupyyntöön seuraavasti: 1) Alueella, joka on etupäässä tiettyyn etniseen ryhmään kuuluvien ihmisten asuttama, myös muut siellä asuvat henkilöt, jotka eivät kuulu mainittuun etniseen ryhmään, voivat vedota etniseen alkuperään perustuvan syrjinnän kieltoon, jos jokin toimenpide summittaisen ja kollektiivisen luonteensa vuoksi syrjii heitä kanssakäymisen perusteella. 2) Jos kuluttajille annetaan normaalisti käyttöön maksuttomat sähkömittarit, jotka on asennettu rakennusten sisä- tai ulkopuolelle omin silmin tapahtuvaan valvontaan sopivalla tavalla, kun taas sellaisten alueiden sähkömittarit, joilla asuu lähinnä romaniväestöön kuuluvia ihmisiä, on kiinnitetty sähköpylväisiin noin kuuden metrin korkeudelle, jonne kuluttajat eivät ylety, kyseessä on ensi arviolta direktiivin 2000/43 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa, luettuna yhdessä 8 artiklan 1 kohdan kanssa, tarkoitettu etniseen alkuperään perustuva välillinen syrjintä. 3) Tällainen toimenpide voi olla oikeutettu, jos sen tarkoituksena on petosten ja väärinkäytösten estäminen ja sähkön toimittamisen laadun takaaminen kaikkien kuluttajien edun vuoksi, edellyttäen, että a) tavoitteiden saavuttamiseksi ei voida käyttää taloudellisesti kohtuullisin kustannuksin muita yhtä soveltuvia toimenpiteitä, jotka vaikuttavat vähemmän haitallisesti kyseisen alueen väestöön, ja b) toteutettu toimenpide ei johda kohtuuttomaan puuttumiseen kyseisen alueen asukkaiden asemaan, ja tällöin — etnisen ryhmän uhkaava leimautuminen on selvästi merkityksellisempi kuin puhtaasti taloudelliset seikat ja — on otettava asianmukaisesti huomioon sähkön loppukäyttäjien kiinnostus oman energiankulutuksensa seuraamiseen sähkömittarien säännöllisen omin silmin tapahtuvan valvonnan avulla.
93.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione sicilianan esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Unionin tuomioistuimen tuomiossa Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) esittämää tulkintaa julkisia tavaranhankintoja ja rakennusurakoita koskeviin sopimuksiin liittyvien muutoksenhakumenettelyjen soveltamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 21.12.1989 annetun neuvoston direktiivin 89/665/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 11.12.2007 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2007/66/EY, 1 artiklan 3 kohdasta voidaan soveltaa myös siinä tapauksessa, että yhtäältä kanteen on nostanut ainoastaan yksi tarjoaja, vaikka tarjouspyyntömenettelyyn oli hyväksytty useita yrityksiä, ja toisaalta sopimuspuoleksi valittu tarjoaja nostaa puolestaan liitännäiskanteen samassa menettelyssä ja kanteen nostaneella tarjoajalla ja sopimuspuoleksi valitulla tarjoajalla on molemmilla laillinen etu saada toisen tarjoajan tarjous hylättyä. 2) Kun unionin tuomioistuin on jo tulkinnut direktiivin säännöstä, kansallisen tuomioistuimen, jonka päätökseen ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta, on tulkittava kansallista oikeutta unionin tuomioistuimen täsmentämän merkityksen mukaisesti, ja kun tällainen tulkinta osoittautuu mahdottomaksi, sen on jätettävä soveltamatta kyseistä kansallisen oikeuden säännöstä tai määräystä, eikä se ole velvollinen esittämään eikä estynyt esittämästä ensin unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyyntöä. SEUT 267 artikla estää Italian hallintolainkäyttökoodeksin 99 §:n 3 momentin kaltaisen säännöksen, jota tulkitaan siten, että se velvoittaa tuomioistuimen, jonka päätöksiin ei saa hakea muutosta, jaoston siirtämään muutoksenhaun kohteena olevan päätöksen saman tuomioistuimen täysistunnon käsiteltäväksi, kun se ei ole samaa mieltä tämän vahvistamasta oikeusperiaatteesta, ilman että sillä olisi mahdollisuus esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymys.