ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
205

Siltä osin kuin valittajat arvostelevat tässä neljännessä väitteessä unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 432 kohdassa toteuttamaa sakon laskentapohjan oikeasuhteisuuden arviointia merkityksellisiin tosiseikkoihin nähden, on muistutettava, että sen jälkeen kun unionin yleinen tuomioistuin on ratkaissut täyden harkintavaltansa perusteella unionin oikeussääntöjen rikkomisesta yrityksille määrättävien sakkojen suuruuden, unionin tuomioistuimen asiana ei ole korvata kohtuullisuussyistä unionin yleisen tuomioistuimen harkintaa omallaan, kun se ottaa kantaa oikeuskysymyksiin valitusasiassa. Ainoastaan, jos unionin tuomioistuin arvioi, että seuraamuksen taso on paitsi epäasianmukainen myös liiallinen, minkä vuoksi se on suhteellisuusperiaatteen vastainen, olisi siis todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen sen vuoksi, että sakon määrä on epäasianmukainen (ks. vastaavasti tuomio E.ON Energie v. komissio, EU:C:2012:738, 125 ja 126 kohta; tuomio Quinn Barlo ym. v. komissio, C‑70/12 P, EU:C:2013:351, 57 kohta ja tuomio Koninklijke Wegenbouw Stevin v. komissio, C‑586/12 P, EU:C:2013:863, 33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja saatettuna ajan tasalle 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 ja sellaisena kuin se on muutettuna 29.6.1998 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1606/98, 1 artiklan u alakohdan i alakohtaa ja 4 artiklan 1 kohdan h alakohtaa sekä asetuksen N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21.3.1972 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 574/72, sellaisena kuin se on muutettuna ja saatettuna ajan tasalle asetuksella N:o 118/97, 10 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa siirtotyöläiselle hänen työskentelyvaltiossaan mahdollisesti maksettavaa erotusetuutta laskettaessa ei ole otettava huomioon kaikkia kyseisen työntekijän asuinjäsenvaltion lainsäädännön nojalla saamia perhe-etuuksia, koska Saksan lainsäädännössä säädetty ”Elterngeld” ei ole asetuksen N:o 1408/71 12 artiklassa tarkoitetulla tavalla samanlainen kuin kyseisessä lainsäädännössä säädetty ”Kindergeld” ja Luxemburgin lainsäädännössä säädetyt perheavustukset, ellei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen suorittamasta selvityksestä muuta ilmene.
19

Valittaja ei myöskään voi tehokkaasti väittää, ettei se ole voinut käyttää puolustautumisoikeuksiaan sitä vastaan, että komissio on käyttänyt mainittua olettamaa. Unionin yleisessä tuomioistuimessa esitetystä kannekirjelmästä ja erityisesti sen 19 kohdasta nimittäin ilmenee, että valittaja on myöntänyt sen, että tällainen olettama on olemassa, vaikka valittaja onkin riitauttanut sen lainmukaisuuden syyttömyysolettaman perusteella. Valittajan tätä koskevia väitteitä on sitä paitsi tutkittu valituksenalaisen tuomion 22–29 kohdassa ja ne on hylätty kyseisen tuomion 30 kohdassa.
16

Asetuksen 9 artikla kuuluu III lukuun, jonka otsikko on ”Edellytykset tulliviranomaisten ja asiasta päättämiseen toimivaltaisen viranomaisen toimenpiteille”. Kyseisen artiklan sanamuoto on seuraava: ”1. Kun tullitoimipaikka, jolle 8 artiklan mukaisesti on toimitettu oikeudenhaltijan hakemusta koskeva myönteinen päätös, toteaa hakijaa tarvittaessa kuultuaan, että 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa tilanteessa olevien tavaroiden epäillään loukkaavan päätöksessä tarkoitettua teollis- ja tekijänoikeutta, sen on lykättävä tavaran luovutusta tai otettava haltuunsa kyseiset tavarat. – – 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetun toimivaltaisen tullin yksikön tai tullitoimipaikan on ilmoitettava toimenpiteistään oikeudenhaltijalle sekä – – tavaranhaltijalle tai tavaroiden hallussapitäjälle, ja se voi ilmoittaa näille tiedot tavaroiden, joiden luovuttamista on lykätty ja jotka on otettu haltuun, todellisesta tai arvioidusta määrästä sekä niiden todellisesta tai oletetusta luonteesta, mutta tietojen ilmoittaminen ei velvoita sitä saattamaan asiaa päätöksentekoon toimivaltaisen viranomaisen tietoon. 3. Sen määrittämiseksi, onko teollis- ja tekijänoikeutta kansallisten säännösten mukaisesti loukattu – – hakemusta käsitelleen tullitoimipaikan tai yksikön on ilmoitettava oikeudenhaltijalle tämän sitä pyytäessä tavaroiden vastaanottajan sekä lähettäjän, tavaranhaltijan tai tavaroiden hallussapitäjän nimet ja osoitteet, jos ne ovat tiedossa, sekä teollis- ja tekijänoikeuden loukkaamisesta epäiltyjen tavaroiden alkuperä ja lähde. – –”
19

Valittajat esittävät valituksensa tueksi kolme perustetta. Ensimmäinen valitusperuste perustuu oikeudelliseen virheeseen, asian kannalta merkityksellisten tosiseikkojen virheelliseen arviointiin ja siihen, että määräys on riittämättömästi perusteltu siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut riidanalaisesta päätöksestä nostetun kanteen tutkittavaksi ottamisen tukea E 2/2005 koskevilta osiltaan riippuvan siitä, olivatko valittajat voimassa olevien toimenpiteiden tosiasiallisia vai mahdollisia edunsaajia. Toinen valitusperuste perustuu oikeudelliseen virheeseen, asian kannalta merkityksellisten tosiseikkojen virheelliseen arviointiin ja siihen, että kyseinen määräys on riittämättömästi perusteltu siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut riidanalaisen päätöksen tukea E 2/2005 koskevilta osilta, etteivät valittajat kuuluneet olemassa olevien sosiaalisen asuntotuotantoalan yhtiöiden ”suljettuun piiriin”. Kolmas valitusperuste perustuu oikeudelliseen virheeseen, asian kannalta merkityksellisten tosiseikkojen virheelliseen arviointiin ja siihen, että kyseinen määräys on riittämättömästi perusteltu siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, ettei valittajilla ollut oikeussuojan tarvetta ajaa riidanalaista päätöstä koskevaa kumoamiskannetta siltä osin kuin kyseinen päätös koskee tukea N 642/2009.
51

Myöskään näitä perusteluja ei voida hyväksyä. Ilmaisun ”tarvittaessa” käyttö osoittaa, että komission täytäntöönpanoasetuksessa ei tarvitse säätää pk-yrityksiä kaikissa tapauksissa koskevista alennetuista maksuista. Tällainen alennus myönnetään ainoastaan, jos kyseisten yritysten erityispiirteet sitä edellyttävät. Komission velvollisuus ottaa ”tarvittaessa” huomioon pk-yritysten erityistarpeet tukee siis sitä, että unionin lainsäätäjä on katsonut tarpeelliseksi vahvistaa itse tämän tuomion 40 kohdassa tarkoitetun kattavan oikeussäännöstön asetuksen N:o 528/2012 80 artiklan 1 kohdassa säädetyn maksuja koskevan järjestelmän osalta. Kyseisen artiklan 3 kohdan a ja c alakohdan mukaan siis maksut on asetettava tasolle, jolla voidaan lähtökohtaisesti kattaa kemikaaliviraston suorittamista palveluista aiheutuvat kustannukset ja jolla tämän lisäksi otetaan pk-yritysten osalta huomioon myös kyseisten yritysten erityispiirteet. Tuon saman 3 kohdan c alakohdassa viitataan itsessään maksuehtojen osalta mahdollisuuteen jakaa maksut useaan erään ja vaiheeseen pk-yritysten osalta.
23

Näissä olosuhteissa Bundesgerichtshof on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko asetuksen [N:o 6/2002] 11 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että malli voi tulla unionissa kyseisellä alalla toimivien tahojen tietoon tavanomaisen liiketoiminnan yhteydessä, kun yhteisömallin kuvia on jaettu kauppiaille? 2) Onko asetuksen [N:o 6/2002] 7 artiklan 1 kohdan ensimmäistä virkettä tulkittava siten, että vaikka malli on tullut kolmannen henkilön tietoon ilman nimenomaisia tai hiljaisia salassapitoa koskevia ehtoja, se ei voi olla tullut unionissa toimivien tahojen tietoon tavanomaisen liiketoiminnan yhteydessä, jos a) se on tullut alalla toimivien tahojen osalta vain yhden ainoan yrityksen tietoon b) se asetetaan näytteille tavanomaisen markkinaseurannan ulkopuolella olevassa yrityksen näyttelytilassa Kiinassa? 3 a) Onko asetuksen [N:o 6/2002] 19 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että rekisteröimättömän yhteisömallin haltijalla on todistustaakka siitä, että kiistanalainen käyttö johtuu suojatun mallin jäljentämisestä? 3 b) Jos kolmannen kysymyksen a alakohtaan vastataan myöntävästi: Kääntyykö todistustaakka tai helpottuuko rekisteröimättömän yhteisömallin haltijan todistustaakka, jos yhteisömallin ja kiistanalaisen käytön välillä on olennaisia yhdenmukaisuuksia? 4 a) Vanheneeko asetuksen [N:o 6/2002] 19 artiklan 2 kohdan ja 89 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukainen oikeus vaatia rekisteröimättömän yhteisömallin loukkaamiseen perustuvaa kieltomääräystä? 4 b) Jos neljännen kysymyksen a alakohtaan vastataan myöntävästi: Säännelläänkö vanhenemista unionin oikeudessa ja jos, niin missä säännöksessä? 5 a) Voidaanko asetuksen [N:o 6/2002] 19 artiklan 2 kohdan ja 89 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukainen oikeus vaatia rekisteröimättömän yhteisömallin loukkaamiseen perustuvaa kieltomääräystä menettää? 5 b) Jos viidennen kysymyksen a alakohtaan vastataan myöntävästi: Säännelläänkö oikeudenmenetystä unionin oikeuden mukaan ja jos, niin minkä säännöksen mukaan? 6) Onko asetuksen [N:o 6/2002] 89 artiklan 1 kohdan d alakohtaa tulkittava siten, että rekisteröimättömän yhteisömallin loukkaamiseen perustuvia unionin laajuisesti esitettyjä hävittämis-, tiedonsaanti- ja vahingonkorvausvaatimuksia säännellään niiden jäsenvaltioiden oikeudessa, joissa loukkaaminen on tapahtunut?”
22

On kuitenkin kiistatonta, että asetuksen N:o 2252/2004 1 artiklan 2 kohdan teksti, josta parlamenttia ei olisi kuultu, on korvattu asetuksessa N:o 444/2009 olevalla uudella tekstillä, johon on jälleen otettu velvollisuus tallentaa sormenjälkien kuva passeihin. Koska asetusta N:o 444/2009 sovelletaan pääasian tosiseikkoihin ja koska se on annettu yhteispäätösmenettelyssä, johon parlamentti näin on kaikin puolin osallistunut yhtenä lainsäätäjistä, kyseinen pätemättömyysperuste on selvästikin tehoton.
60

Näin ollen kaikesta edellä esitetystä seuraa, että esitettyyn kysymykseen on vastattava, että direktiivin 89/104 5 artiklan 2 kohtaa on tulkittava niin, että laajalti tunnetun tavaramerkin haltija voidaan velvoittaa mainitussa säännöksessä tarkoitetusta ”perustellusta syystä” sietämään sitä, että kolmas käyttää merkkiä, joka on samankaltainen kuin kyseinen tavaramerkki, sellaista tavaraa varten, joka on sama kuin tavara, jota varten kyseinen tavaramerkki on rekisteröity, silloin kun näytetään, että mainittua merkkiä on käytetty ennen tämän saman tavaramerkin rekisteröimistä koskevan hakemuksen jättämistä ja kun käyttö samaa tavaraa varten tapahtuu vilpittömässä mielessä. Sen arvioimiseksi, onko kyse tästä, kansallisen tuomioistuimen on otettava huomioon erityisesti — mainitun merkin vakiintuneisuus ja maine kohdeyleisön keskuudessa, — niiden tavaroiden ja palveluiden, joita varten tätä samaa merkkiä on alun perin käytetty, ja sen tavaran, jota varten laajalti tunnettu tavaramerkki on rekisteröity, samankaltaisuuden aste ja — taloudellinen ja kaupallinen merkitys, joka on sillä, että kyseistä tavaraa varten käytetään merkkiä, joka on samankaltainen kuin kyseinen tavaramerkki.
3)

Palveluista sisämarkkinoilla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/123/EY 16 artiklaa sekä SEUT 56 ja SEUT 102 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jossa varataan tiettyjä suojattuja teoksia koskevien tekijänoikeuksien yhteishallinnointi kyseisen jäsenvaltion alueella vain yhdelle tekijänoikeuksien yhteisvalvontajärjestölle ja estetään siten pääasiassa kyseessä olevan terveyskylpylälaitoksen kaltaista tällaisten teosten käyttäjää turvautumasta toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen valvontajärjestön tarjoamiin palveluihin. SEUT 102 artiklaa on kuitenkin tulkittava siten, että indisiona määräävän markkina-aseman väärinkäytöstä on pidettävä sitä, että kyseinen ensin mainittu tekijänoikeuksien yhteisvalvontajärjestö perii palveluistaan maksuja, jotka ovat huomattavasti suurempia kuin muissa jäsenvaltioissa perityt maksut, jos maksujen tasoa on vertailtu yhdenmukaisin perustein, tai sitä, että se asettaa liian korkeat hinnat, jotka eivät ole kohtuullisessa suhteessa suorituksen taloudelliseen arvoon nähden.
6

Kuudennen direktiivin 26 artiklassa, jonka otsikko on ”Matkatoimistoja koskeva erityisjärjestelmä”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on sovellettava arvonlisäveroa matkatoimistojen liiketoimiin tämän artiklan mukaisesti, jos nämä matkatoimistot toimivat omissa nimissään suhteessa matkustajaan käyttäen muiden verovelvollisten luovuttamia tavaroita ja suorittamia palveluja matkojen toteuttamisessa. Tätä artiklaa ei sovelleta sellaisiin matkatoimistoihin, jotka toimivat ainoastaan välittäjinä ja joihin on sovellettava 11 artiklan A kohdan 3 alakohdan c alakohtaa. Matkatoimistoina on tätä artiklaa sovellettaessa pidettävä myös turistimatkojen järjestäjiä. 2. Matkatoimiston matkan toteuttamiseksi suorittamia liiketoimia on pidettävä yhtenä matkatoimiston matkustajalle suorittamana palveluna. Se verotetaan siinä jäsenvaltiossa, jossa matkatoimistolla on liiketoiminnan kotipaikka tai kiinteä toimipaikka, josta se tarjoaa palvelujen suorituksia. Tämän palvelun suoritukseen kohdistuvan veron perusteena ja sen 22 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitettuna verottomana hintana on pidettävä matkatoimiston katetta, eli matkustajan maksaman arvonlisäverottoman kokonaishinnan ja toisten verovelvollisten matkatoimistolle luovuttamista tavaroista ja suorittamista palveluista aiheutuneiden todellisten kustannusten välistä erotusta, jos nämä liiketoimet välittömästi koituvat matkustajan hyväksi. 3. Jos liiketoimet, joissa matkatoimisto turvautuu muihin verovelvollisiin, suoritetaan näiden toimesta yhteisön ulkopuolella, matkatoimiston suorittamat palvelut on rinnastettava 15 artiklan 14 alakohdan mukaisesti vapautettuun välittäjien toimintaan. Jos näitä liiketoimia suoritetaan sekä yhteisössä että sen ulkopuolella, on vapautettuna pidettävä vain sitä osaa matkatoimiston palveluista, joka koskee yhteisön ulkopuolella suoritettuja liiketoimia. 4. Muiden verovelvollisten matkatoimistolle toimittamaansa laskuun merkitsemät arvonlisäverot sellaisista 2 kohdassa tarkoitetuista liiketoimista, jotka välittömästi koituvat matkustajan hyväksi, eivät oikeuta vähennykseen eivätkä palautukseen missään jäsenvaltiossa.”
44

Kaikkien edellä olevien seikkojen perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että asetuksen N:o 469/2009 3 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että sitä varten, että voidaan katsoa, että vaikuttavaa ainetta ”suojaa voimassa oleva peruspatentti” tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla, ei ole tarpeen, että vaikuttava aine on mainittu kyseisen patentin vaatimuksissa rakennekaavan avulla. Silloin, kun Euroopan patenttiviraston myöntämän patentin vaatimuksissa oleva toimintakaava kattaa vaikuttavan aineen, kyseinen 3 artiklan a alakohta ei ole periaatteessa esteenä lisäsuojatodistuksen myöntämiselle tälle vaikuttavalle aineelle, edellyttäen kuitenkin, että tällaisten vaatimusten, joita tulkitaan Euroopan patenttisopimuksen 69 artiklassa ja sen tulkintaa koskevassa pöytäkirjassa vaaditun mukaisesti muun muassa keksinnön selityksen valossa, perusteella on mahdollista päätyä katsomaan, että kyseiset vaatimukset koskivat implisiittisesti mutta välttämättä erityisesti kyseistä vaikuttavaa ainetta, mikä kansallisen tuomioistuimen on arvioitava.
22

Hauptzollamt Duisburg on katsonut, että sekä harmonoidun järjestelmän että yhdistetyn nimikkeistön selitysten mukaan nimike 7307 käsitti tavarat, joita käytetään pääasiassa kahden putken liittämiseksi toistensa jatkeeksi tai putken liittämiseksi johonkin laitteeseen, taikka putken aukon sulkemiseen. Hauptzollamt Duisburg on lisäksi katsonut, että nimikkeen 7307 tavarat ovat yhdistetyn nimikkeistön XV jakson 2 huomautuksen a alakohdassa tarkoitetulla tavalla yleiskäyttöisiä osia, joita ei tarvitse mainita yksityiskohtaisesti mainitun nimikkeen tekstissä. Se lisää, että yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 7307 kuuluvia tavaroita on pidettävä yleiskäyttöisinä osina, joten ne on luokiteltava niille ominaisten ominaisuuksien perusteella, vaikka niitä voitaisiin selvästi käyttää tietyn päätavaran yhteydessä. Kyseinen viranomainen katsoo lisäksi, ettei harmonoidun järjestelmän selityksissä missään kohdin viitata sellaiseen sääntöön, jonka mukaan mainittua nimikettä sovellettaisiin ainoastaan nesteiden kuljetukseen käytettäviin putkiin ja oheistarvikkeisiin.
22

Näin ollen on katsottava, että kansallisen tuomioistuimen esittämillä kysymyksillä, joita on tarkasteltava yhdessä, pyritään pääasiallisesti selvittämään, onko EY 43 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan henkilöautosta, joka on rekisteröity ja josta on jo kannettu vero toisessa jäsenvaltiossa rekisteröimisen perusteella, on maksettava vero silloin, kun se otetaan käyttöön ensin mainitun jäsenvaltion tieverkossa, kun kyseistä ajoneuvoa on tarkoitus käyttää tosiasiassa ja vakinaisesti näissä kahdessa jäsenvaltiossa tai kun sitä tosiasiassa käytetään tällä tavalla.
95

Tästä on korostettava, että silloin kun on kyse vahingonkorvauskanteesta, joka perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut perusoikeuskirjan 47 artiklan toista kohtaa, koska se ei ole noudattanut niitä vaatimuksia, jotka liittyvät tuomion antamiseen kohtuullisessa ajassa, unionin yleisen tuomioistuimen on SEUT 340 artiklan toisen kohdan mukaan otettava huomioon jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä samankaltaisiin rikkomisiin perustuvien kanteiden käsittelemiseen sovellettavat yleiset periaatteet. Unionin yleisen tuomioistuimen on tässä yhteydessä muun muassa selvitettävä, onko aineellisen vahingon lisäksi mahdollista yksilöidä sellainen aineeton vahinko, joka asianosaiselle on aiheutunut kohtuullisen ajan ylittämisestä ja josta olisi tarvittaessa määrättävä asianmukainen korvaus.
3)

Direktiivin 85/337, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2003/35, 10 a artiklan b alakohtaa on tulkittava niin, ettei se ole esteenä sellaiselle kansalliselle oikeuskäytännölle, jonka mukaan kyse ei ole mainitussa artiklassa tarkoitetusta oikeudenloukkauksesta, jos on osoitettu, että kun otetaan huomioon käsiteltävän asian olosuhteet, on mahdollista, että riidanalainen päätös ei olisi ollut erilainen, jos menettelyvirhettä, johon muutoksenhakija vetoaa, ei olisi ollut. Näin voi kuitenkin olla vain sillä edellytyksellä, että tuomioistuin tai elin, jonka käsiteltäväksi muutoksenhaku on saatettu, ei aseta tältä osin mitään todistustaakkaa muutoksenhakijalle ja ratkaisee asian tarvittaessa urakoitsijan tai toimivaltaisten viranomaisten toimittamien todisteiden tai yleisemmin koko sille esitetyn asiakirja-aineiston perusteella sekä ottaa huomioon sen virheen vakavuusasteen, johon vedotaan, ja tarkastaa tältä osin erityisesti, onko se vienyt yleisöltä, jota asia koskee, jonkin niistä takeista, joista on säädetty, jotta se direktiivin 85/337 tavoitteiden mukaisesti saisi tietoa ja voisi osallistua päätöksentekomenettelyyn.
28

Toisaalta huolimatta siitä, että kysymystä toimivallasta pääasian ratkaisemiseksi on käsitelty ensimmäisessä oikeusasteessa ja muutoksenhakutuomioistuimessa, ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin on esittänyt unionin tuomioistuimelle ainoastaan sopimukseen sovellettavaa lakia koskevan kysymyksen ja on siis katsonut olevansa toimivaltainen ratkaisemaan oikeusriidan ulkomaisten välitystuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta New Yorkissa 10.6.1958 tehdyn yleissopimuksen II artiklan 3 kappaleen nojalla. Tästä on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta (asia C-470/11, Garkalns, tuomio 19.7.2012, 17 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Näin ollen unionin tuomioistuin aikoo vastata esitettyyn kysymykseen ottamatta ennalta kantaa tuomioistuimen toimivaltaa koskevaan kysymykseen.
1

Valituksissaan Land Burgenland (C‑214/12 P) ja Itävallan tasavalta (C‑223/12 P) vaativat unionin yleisen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T-268/08 ja T-281/08, Land Burgenland ja Itävalta vastaan komissio, 28.2.2012 antaman sellaisen tuomion (jäljempänä Burgenlad-tuomio) kumoamista, jolla se hylkäsi niiden kanteet, joissa ne vaativat valtiontuesta C 56/06 (ex NN 77/06), jonka Itävalta on myöntänyt Bank Burgenlandin yksityistämiseen, 30.4.2008 tehdyn komission päätöksen 2008/719/EY (EYVL L 239, s. 32, jäljempänä riidanalainen päätös) kumoamista.
12

On muistettava, että asetus N:o 1408/71 on korvattu sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 883/2004 (EUVL L 166, s. 1), jota on sovellettu 1.5.2010 alkaen eli päivästä, josta alkaen asetus N:o 1408/71 on kumottu. EY:n ja Sveitsin välinen sopimus on saatettu ajan tasalle henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehdyllä Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden sekä Sveitsin valaliiton sopimuksella perustetun sekakomitean 31.3.2012 antamalla päätöksellä N:o 1/2012 sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamista koskevan liitteen II korvaamisesta (EUVL L 103, s. 51), ja se tuli voimaan 1.4.2012. EY:n ja Sveitsin välisen sopimuksen liitteessä II viitataan nyt asetukseen N:o 883/2004. Pääasioiden tosiseikat sijoittuvat kuitenkin ajalle ennen tämän päätöksen voimaantuloa, minkä vuoksi asetusta N:o 1408/71 on ajallisella perusteella sovellettava pääasioissa. Näin on siksi, että asetuksen N:o 883/2004 90 artiklan 1 kohdan mukaan asetus N:o 1408/71 pysyy voimassa ja sen oikeusvaikutukset säilyvät muun muassa EY:n ja Sveitsin välisen sopimuksen osalta niin kauan kun sopimusta ei muuteta ja että siinä viitataan edelleen asetukseen N:o 1408/71 kun kyse on tapauksista, jotka ovat tapahtuneet aiemmin.