Eurooppalaisen keskivertokuluttajan kannalta ei ole yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua sekaannusvaaraa yhtäältä kuviomerkin TEQUILA MATADOR HECHO EN MEXICO, jonka rekisteröintiä yhteisön tavaramerkiksi on haettu seuraaville tuotteille: ”Meksikosta peräisin oleva tequila, Meksikosta peräisin olevaa tequilaa sisältävät alkoholipitoiset cocktailit ja Meksikosta peräisin olevat tequilaliköörit”, jotka kuuluvat Nizzan sopimuksen mukaiseen luokkaan 33, ja toisaalta aikaisemmin Saksassa rekisteröidyn ja tämän jälkeen kansainväliseksi tavaramerkiksi rekisteröidyn sanamerkin MATADOR, joka on voimassa useissa Euroopan maissa seuraaville tuotteille: ”Oluet; kivennäis- ja hiilihappovedet ja muut alkoholittomat juomat; hedelmäjuomat ja hedelmätuoremehut; mehutiivisteet ja muut juomien valmistusaineet”, jotka kuuluvat mainitun sopimuksen mukaiseen luokkaan 32, välillä.

Kun otetaan huomioon kaikki merkitykselliset tekijät, jotka luonnehtivat tavaroiden suhdetta toisiinsa, kuten niitä on tarkasteltu asiassa T-175/06, Coca-Cola vastaan SMHV – San Polo (MEZZOPANE), 18.6.1008 annetun tuomion 63–69 kohdassa, oluita ja viinejä ei ole katsottava samankaltaisiksi asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla.

Käsiteltävässä asiassa vertailtavien tuotteiden väliset erot ovat kaikkien niiden suhdetta kuvaavien merkityksellisten tekijöiden osalta paljon selvempiä ja olennaisempia kuin oluen ja viinin väliset erot, joihin unionin yleinen tuomioistuin viittaa mainitussa asiassa, joten näiden erojen perusteella on vielä epätodennäköisempää, että kohdeyleisö voisi uskoa, että sama yritys valmistaisi ja pitäisi kaupan näitä kahdentyyppisiä juomia samanaikaisesti.

Erityisesti on todettava, että vaikka käsiteltävässä asiassa vertailtavat tuotteet kuuluvat samaan yleiseen juomien ryhmään ja tarkemmin alkoholijuomien ryhmään, ne eroavat toisistaan muun muassa perusainesosien, tuotantotavan, värin, hajun ja maun perusteella, joten kuluttaja katsoo ne luonteeltaan erilaisiksi. Näitä tuotteita ei tavallisesti aseteta valintamyymälöissä ja muissa juomien myyntipaikoissa samoille hyllyille tai osastoille. Niiden käytössä merkittävä ero on se, että olut vanhenee, mitä ei yleensä tapahdu haetun tavaramerkin kattamille alkoholijuomille. Vaikka näitä tuotteita voidaan nauttia samoissa paikoissa ja olosuhteissa ja niillä voidaan täyttää sama tarve, esimerkiksi juoman nauttiminen aterialla tai aperitiivina, on kuitenkin niin, etteivät ne kuulu samaan alkoholijuomien perheeseen ja että kuluttaja mieltää ne erillisiksi tavaroiksi, kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut oluen ja viinin osalta asiassa MEZZOPANE annetun tuomion 66 kohdassa.

Sellaisten alkoholipitoisten cocktailien olemassaolo, joissa olutta sekoitetaan muihin alkoholijuomiin, muun muassa tequilaan, ei poista edellä mainittujen tuotteiden eroja, koska sama koskee useita juomia, jotka eivät kuitenkaan ole samankaltaisia.

Tämä seikka ei myöskään tee kyseisistä tuotteista toisiaan täydentäviä edellä mainitussa asiassa MEZZOPANE annetun tuomion 67 kohdassa esitetyistä syistä. Toisiaan täydentävät tavarat ovat nimittäin tavaroita, joiden välillä on läheinen yhteys siinä mielessä, että toinen tavara on välttämätön tai tärkeä toisen tavaran käytön kannalta. Käsiteltävässä asiassa haetun tavaramerkin kattamat alkoholijuomat eivät ole välttämättömiä tai tärkeitä oluen käytölle ja päinvastoin. Asiakirjoihin ei siis sisälly mitään sellaista seikkaa, jonka perusteella voitaisiin todeta, että yhden näistä tuotteista ostajan pitäisi ostaa myös toinen.

Unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että kyseiset tuotteet ovat luonteeltaan selvästi vähemmän kilpailevia tuotteita kuin olut ja viini edellä mainitussa asiassa MEZZOPANE annetun tuomion 68 kohdassa todetulla tavalla. Se, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi asiassa MEZZOPANE antamansa tuomion 68 kohdassa, että viinin ja oluen välillä on tietty kilpailusuhde, perustui nimittäin siihen seikkaan, että unionin tuomioistuimen muita aloja kuin yhteisön tavaramerkkiä koskevan oikeuskäytännön mukaan viini ja olut soveltuvat tietyssä määrin samanlaisten tarpeiden tyydyttämiseen, joten niiden on katsottava olevan tietyssä määrin toisensa korvaavia hyödykkeitä. Unionin tuomioistuin on kuitenkin tarkentanut, kuten myös unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että viinien suurten laatu- ja siten myös hintaerojen vuoksi oluen, joka on suosittu ja laajalti käytetty juoma, ja viinin keskinäinen kilpailutilanne on määritettävä ottaen huomioon tavanomaisimmin suuren yleisön saatavilla olevat viinit, jotka yleensä ovat myös miedoimpia ja huokeimpia. Haetun tavaramerkin kattamat alkoholijuomat ovat yleensä selvästi väkevämpiä ja huomattavasti kalliimpia kuin ”tavanomaisimmin suuren yleisön saatavilla olevat viinit”, joten unionin tuomioistuimen arviointia ei voida soveltaa käsiteltävässä asiassa.

(ks. 49, 51 ja 54–57 kohta)