ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2001/4, 12 artiklan 3 kohdan a alakohdan kolmatta alakohtaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteessä H olevan 5 ryhmän kanssa, ja yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 98 artiklan 1 ja 2 kohtaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin III liitteessä olevan 5 alakohdan kanssa, on tulkittava verotuksen neutraalisuuden periaatteen valossa siten, että ne eivät ole esteenä sille, että henkilöiden ja heidän mukanaan kuljettamiensa matkatavaroiden kuljettamisesta lähiliikenteessä koostuvien palvelujen kahteen tyyppiin eli yhtäältä kuljettamiseen taksilla ja toisaalta kuljettamiseen kuljettajineen vuokratulla autolla sovelletaan eri arvonlisäverokantoja eli ensimmäiseen alennettua ja toiseen yleistä arvonlisäverokantaa, sikäli kuin ensinnäkin henkilöiden kuljettaminen taksilla lähiliikenteessä on näille kahdelle henkilöiden kuljetustyypille laissa asetettujen erilaisten vaatimusten takia näiden direktiivien edellä mainituissa liitteissä olevissa 5 ryhmässä ja 5 alakohdassa mainittuun palvelujen ryhmään ”henkilöiden kuljetus ja heidän mukanaan kuljettamiensa matkatavaroiden kuljetus” liittyvä konkreettinen ja erityinen osatekijä ja toiseksi näillä eroavaisuuksilla on ratkaiseva vaikutus keskivertokuluttajan päätökseen turvautua jompaankumpaan näistä kuljetustyypeistä. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, onko näin.

(ks. 60 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87, sellaisena kuin se on muutettuna annetulla asetuksella N:o 1549/2006, liitteenä I olevan yhdistetyn nimikkeistön 25 ryhmän 1 huomautuksessa tarkoitettua käsitettä ”epäpuhtauksien poistaminen” on tulkittava siten, että se kattaa luonnontilaiseen kivennäistuotteeseen luonnonolosuhteissa kiinnittyneiden kemiallisten hiukkasten poistamisen, jos poistamisella parannetaan kyseessä olevien tuotteiden kykyä täyttää niille ominainen tehtävä.

Se, että tällainen prosessi voisi tapahtua luonnonolosuhteissa, ei sulje pois sitä, että kyseinen prosessi voi olla yhdistetyn nimikkeistön 25 ryhmän 1 huomautuksessa tarkoitettu käsittely epäpuhtauksien poistamiseksi, eikä tarkoita, että tällaisen prosessin läpikäyneitä tuotteita olisi pidettävä mainitussa huomautuksessa tarkoitettuina luonnontilaisina kivennäistuotteina.

Käsitettä ”epäpuhtauksien poistaminen” on tulkittava kyseessä oleville tuotteille ominaisen käyttötarkoituksen perusteella. Tavaroiden tariffiluokittelun ratkaisevana luokitteluperusteena on nimittäin yleensä oltava tavaroiden objektiivisesti todettavat ominaispiirteet ja ominaisuudet, sellaisina kuin ne on määritelty yhdistetyn nimikkeistön nimiketekstissä sekä sen jaksojen tai ryhmien huomautusten tekstissä. Lisäksi tuotteen käyttötarkoitus voi olla objektiivinen luokitteluperuste sikäli kuin se kiinteästi liittyy kyseiseen tuotteeseen, jolloin liitynnän kiinteyttä on pystyttävä arvioimaan tuotteen objektiivisten ominaispiirteiden ja ominaisuuksien mukaan.

Tästä seuraa, että valkaisumaan käsittelemistä siten, että sen rakenteeseen kuuluvia kalsiumioneja korvataan vetyioneilla sen adsorptiokyvyn parantamiseksi, mikä tekee siitä ravinnoksi käytettävien öljyjen puhdistukseen ja värinpoistoon soveltuvaa, voidaan pitää epäpuhtauksien poistamisena, jos poistamisella parannetaan valkaisumaan kykyä täyttää sille ominainen tehtävä.

(ks. 37–42 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
SEUT 52 ja SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jossa asetetaan unionin kansalaisille, jotka haluavat saada kyseisen jäsenvaltion myöntämän huviveneenkuljettajan pätevyyskirjan, edellytys siitä, että he asuvat kyseisen jäsenvaltion alueella.

Tällainen säännöstö, jonka vaikutuksesta yhtäältä unionin kansalaiset, jotka eivät asu kyseisessä jäsenvaltiossa, jättävät tulematta tähän jäsenvaltioon hankkiakseen siellä koulutuksen ja saadakseen tämän jäsenvaltion myöntämän pätevyyskirjan, ja toisaalta tehdään vähemmän houkuttelevaksi veneilykoulujen tarjoamat palvelut opiskelijoille, jotka eivät asu kyseisessä jäsenvaltiossa, koska nämä eivät voi osallistua pätevyyskirjan saamiseksi tässä jäsenvaltiossa järjestettävään kokeeseen eivätkä saada tällaista pätevyyskirjaa, muodostaa SEUT 56 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun palvelujen tarjoamisen vapauden rajoituksen.

Yleisen turvallisuuden ja järjestyksen tavoite on legitiimi tavoite, jolla voidaan periaatteessa oikeuttaa palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitus, mutta tämän tavoitteen on lisäksi kuitenkin oltava toteutettavissa toimenpidettä soveltamalla, eikä soveltamisella saada ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi. Kyseessä olevaa asumisedellytystä ei kuitenkaan voida oikeuttaa tällä tavoitteella. Vetoaminen tällaiseen oikeuttamisperusteeseen edellyttää yhteiskunnan perustavanlaatuista etua uhkaavan todellisen ja riittävän vakavan vaaran olemassaoloa.

Lisäksi asumisedellytys, jolla ei ole mitään yhteyttä suoritettuun koulutukseen eikä pätevyyteen kuljettaa venettä, ei itsessään ole soveltuva tavoitellun päämäärän eli meriturvallisuuden varmistamisen saavuttamiseksi. Paremman meriturvallisuustason takaamisen tavoite voidaan saavuttaa palvelujen tarjoamisen vapautta vähemmän rajoittavin keinoin, erityisesti vahvistamalla pätevyyskirjan saamiseksi järjestettävän kokeen korkea vaatimustaso.

(ks. 17, 18, 20, 21, 23 ja 24 kohta sekä tuomiolauselma)
Henkivakuutuksen ensivakuutusliikettä koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta, säännöksistä, joilla helpotetaan palvelujen tarjoamisen vapauden tehokasta käyttämistä, sekä direktiivin 79/267/ETY muuttamisesta annetun direktiivin 90/619 (toinen henkivakuutusdirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 92/96 (kolmas henkivakuutusdirektiivi), 15 artiklan 1 kohtaa on viimeksi mainitun direktiivin 31 artiklan valossa tulkittava siten, että sen kanssa ristiriidassa on kansallinen säännös, jossa myönnetään vakuutuksenottajalle peruuttamisoikeus vain enintään yhden vuoden ajan ensimmäisen vakuutusmaksun maksamisesta, kun vakuutuksenottajalle ei ole ilmoitettu hänellä olevasta peruuttamisoikeudesta.

Tällainen kansallinen säännös, jossa säädetään, että vakuutuksenottajan oikeus sopimuksen peruuttamiseen päättyy ajankohtana, jolloin hänelle ei ole ilmoitettu tästä oikeudesta, on ristiriidassa toisella ja kolmannella henkivakuutusdirektiivillä tavoitellun olennaisen tiedottamista koskevan päämäärän toteutumisen kanssa ja on näin ollen myös niiden tehokkaan vaikutuksen esteenä. Koska vakuutussopimukset ovat oikeudellisesti monimutkaisia rahoitustuotteita, jotka voivat vaihdella huomattavasti niitä tarjoavan vakuutuksenantajan mukaan ja merkitä tärkeää sekä mahdollisesti erittäin pitkäkestoista taloudellista sitoutumista, vakuutuksenottaja on vakuutuksenantajaan nähden sellaisessa heikommassa tilanteessa, joka vastaa kuluttajan tilannetta tehtäessä sopimus muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa. Vakuutuksenantaja ei täten voi pätevästi vedota oikeusvarmuutta koskeviin perusteisiin korjatakseen tilanteen, jonka se on itse aiheuttanut sillä, että se on laiminlyönyt unionin oikeuteen perustuvan sen vaatimuksen noudattamisen, jonka mukaan on ilmoitettava tiettyjä tietoja, mukaan luettuna tiedot, jotka koskevat vakuutuksenottajan oikeutta peruuttaa sopimus.

(ks. 26, 29, 30 ja 32 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetun direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että kun työehtosopimuksen määräyksen nojalla palkkatyöntekijältä, joka solmii pacte civil de solidarité -nimisen rekisteröidyn parisuhteen samaa sukupuolta olevan henkilön kanssa, evätään oikeus saada erityislomapäivien ja palkanlisän kaltaisia etuja, jotka myönnetään palkkatyöntekijöille heidän solmiessaan avioliiton, mainittu säännös on esteenä tällaiselle määräykselle silloin, kun asianomaisen jäsenvaltion kansallisessa säännöstössä ei anneta samaa sukupuolta oleville henkilöille mahdollisuutta solmia avioliittoa, koska kun mainittujen etujen kohde ja myöntämisedellytykset otetaan huomioon, kyseinen työntekijä on avioliiton solmivan työntekijän tilanteen kanssa vertailukelpoisessa tilanteessa.

Erilainen kohtelu, joka perustuu työntekijöiden aviosäätyyn eikä nimenomaisesti heidän sukupuoliseen suuntautumiseensa, merkitsee välitöntä syrjintää silloin, kun homoseksuaalisille työntekijöille on sen takia, että avioliitto on varattu eri sukupuolta oleville henkilöille, mahdotonta täyttää edellytystä, joka on tarpeen vaaditun edun saamiseksi. Lisäksi on niin, että koska syrjintä on välitöntä, se ei ole perusteltavissa direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla oikeutetulla tavoitteella, sillä mainittu säännös koskee vain välillistä syrjintää, vaan se on perusteltavissa ainoastaan jollakin kyseisen direktiivin 2 artiklan 5 kohdassa tarkoitetuista seikoista, jotka ovat yleisen turvallisuuden ja järjestyksen takaaminen ja rikollisuuden estäminen sekä terveyden ja muiden henkilöiden oikeuksien ja vapauksien turvaaminen. Koska viimeksi mainittu säännös on poikkeus syrjintäkiellon periaatteesta, sitä on tulkittava suppeasti.

(ks. 44–47 kohta ja tuomiolauselma)
Kun kyse on virkamiehen kansallisessa eläkejärjestelmässä kartuttamien eläkeoikeuksien siirtämisestä unionin eläkejärjestelmään, henkilöstösääntöjen, sellaisina kuin ne ovat muutettuina asetuksella N:o 723/2004, liitteessä VIII olevaa 11 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltio voi määrittää eläkeoikeuksia edustavan pääoman määrän joko vakuutusmatemaattiseen arvoon perustuvan menetelmän tai kiinteämääräiseen takaisinostoarvoon perustuvan menetelmän taikka muiden menetelmien perusteella, kunhan siirrettävä määrä edustaa tosiasiallisesti kyseisen virkamiehen aikaisempia palveluksia suorittamalla kartuttamia eläkeoikeuksia.

Tästä seuraa, että jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta, kun ne antavat kansallista lainsäädäntöään kyseisen henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 11 artiklan 2 kohdan täytäntöön panemiseksi. Näin on aivan erityisesti silloin, kun kyseessä on jäsenvaltioiden menetelmä kansallisessa järjestelmässä kartutettuja ja unionin eläkejärjestelmässä huomioon otettavaksi tarkoitettuja eläkeoikeuksia edustavan pääoman määrän määrittämiseksi; kyseinen menetelmä on laadittava niiden eläkejärjestelmää koskevien periaatteiden ja sääntöjen mukaisesti. Jos eläkeoikeuksia edustavan pääoman laskeminen seuraa tässä yhteydessä johdonmukaisesti jäsenvaltiossa voimassa olevan eläkejärjestelmän luonteesta ja kyseistä järjestelmää koskevista periaatteista ja säännöistä, kyseisen laskentatavan yhdenmukaisuutta unionin oikeuden kanssa ei voida kyseenalaistaa. Ainoastaan siinä tapauksessa, että kyseisen pääoman laskentatavat poikkeavat huomattavasti virkamiehen eduksi tai haitaksi kansallista eläkejärjestelmää koskevista periaatteista ja säännöistä, kyseisen jäsenvaltion lainsäädäntö saattaa rajoittaa SEUT 45 artiklassa taattua työntekijöiden vapaata liikkuvuutta tai olla SEU 4 artiklan 3 kohdassa asetettujen velvoitteiden vastainen.

Pelkästään se, että sovellettava laskentatapa johtaa siirrettävään määrään, joka ei vastaa edes puolta virkamiehen ja hänen aikaisemman työnantajansa kansalliseen eläkejärjestelmään suorittamista maksuista, ei voi olla sellaisenaan osoitus tällaisesta poikkeamisesta. Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevaa 11 artiklan 2 kohtaa ja SEU 4 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä aikaisemmin kartutettuja eläkeoikeuksia edustavaa pääomaa koskevan laskentatavan soveltamiselle, joka johtaa tällaiseen lopputulokseen.

(ks. 26, 31, 32, 36 ja 38–40 kohta sekä tuomiolauselman 1 ja 2 kohta)
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 72/166 3 artiklan 1 kohtaa ja moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun toisen direktiivin 84/5 1 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että moottoriajoneuvon käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavan pakollisen vakuutuksen on katettava liikenneonnettomuudessa kuolleiden uhrien läheisten kärsimät aineettomat vahingot, jos tällaisesta korvaamisesta vakuutetun vahingonkorvausvastuun perusteella on säädetty pääasiaan sovellettavassa kansallisessa oikeudessa.

Kun otetaan huomioon toisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdan ja moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun kolmannen direktiivin 90/232 1 artiklan ensimmäisen kohdan eri kieliversiot sekä edellä mainituilla kolmella direktiivillä oleva suojelutavoite, on katsottava, että käsitteen ”henkilövahingot” piiriin kuuluvat kaikki henkilön koskemattomuuden loukkaamisesta aiheutuvat haitat, joihin kuuluvat sekä ruumiilliset että henkiset kärsimykset, jos niiden korvaamisesta vakuutetun vahingonkorvausvastuun perusteella on säädetty oikeusriitaan sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä.

Siitä, ketkä voivat vaatia korvausta tällaisista aineettomista vahingoista, on huomautettava, että direktiivin 72/166 perusteella taattavan suojan on ulotuttava kaikkiin henkilöihin, joilla on kansallisen vahingonkorvausoikeuden perusteella oikeus korvaukseen moottoriajoneuvojen aiheuttamista vahingoista.

Niinpä jäsenvaltioiden on taattava, että niiden kansallisen vahingonkorvausoikeuden mukaan liikenneonnettomuuksien uhrien perheenjäsenille korvattava aineeton vahinko korvataan pakollisesta vakuutuksesta toisen direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa säädettyjä vähimmäismääriä noudattaen.

(ks. 38, 42, 46 ja 48 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Unionin oikeutta, kuten jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten keskinäisestä avusta välittömien verojen ja vakuutusmaksuista perittävien verojen alalla annettua direktiiviä 77/799, ja perusoikeutta tulla kuulluksi on tulkittava siten, ettei niillä anneta jäsenvaltion verovelvolliselle oikeutta saada tietoa virka-apupyynnöstä, jonka mainittu jäsenvaltio esittää jollekin toiselle jäsenvaltiolle muun muassa tarkastaakseen niiden tietojen oikeellisuuden, jotka kyseinen verovelvollinen on ilmoittanut tuloveroilmoituksessaan, eikä oikeutta osallistua kyseiselle jäsenvaltiolle esitettävän pyynnön muotoiluun eikä oikeutta osallistua tämän valtion toimittamaan todistajien kuulemiseen.

Verovalvontamenettelyissä on näet erotettava toisistaan tutkintavaihe, jonka aikana tietoja kerätään ja johon viranomaisen toiselle viranomaiselle esittämä tietopyyntö kuuluu, veroviranomaisen ja sen verovelvollisen, johon viranomainen on menettelyn kohdistanut, välisestä kontradiktorisesta vaiheesta, joka alkaa veronoikaisua koskevan ehdotuksen lähettämisestä verovelvolliselle. Koska direktiivin 77/799 mukaisesti esitetty veroviranomaisen virka-apupyyntö on kuitenkin osa tietojen keräämisvaihetta, viranomaisella ei ole tietoja kerätessään velvollisuutta ilmoittaa tästä verovelvolliselle ja kuulla tämän näkemystä. Samaan vaiheeseen kuuluu myös pyynnön vastaanottaneen veroviranomaisen toimittama vastaus ja tämän viranomaisen tätä ennen suorittamat selvitykset, todistajien kuuleminen mukaan lukien.

(ks. 40–43 ja 46 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2006, 28 artiklan 2 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että mainitussa säännöksessä tarkoitetulla lainsäädännöllä, jonka alainen eläkeläinen on ollut pisimmän ajan, tarkoitetaan eläkkeitä koskevaa lainsäädäntöä.

Tämän asetuksen 27, 28 ja 28 a artiklan mukaan asuinvaltion laitos suorittaa luontoisetuudet eläkkeensaajille jonkin eläkkeiden osalta toimivaltaisen jäsenvaltion laitoksen, joka vastaa kustannuksista, lukuun. Tästä seuraa, että näillä säännöksillä luodulla järjestelmällä luodaan yhteys eläkkeiden maksamista koskevan toimivallan ja luontoisetuuksina suoritettavien sairaus- ja äitiysetuuksien kustannuksista vastaamista koskevan velvollisuuden välille, ja tämä velvollisuus edellyttää tosiasiallista eläkettä koskevaa toimivaltaa. Tällaisella järjestelmällä voidaan välttää sairaus- ja äitiysetuuksia pelkästään asumisen perusteella suorittavien jäsenvaltioiden kuormittamista.

Tätä tulkintaa tukevat lisäksi mainitun asetuksen N:o 1408/71 33 artikla ja asetuksen N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä annetun asetuksen N:o 574/72 95 artikla. Näistä säännöksistä ensimmäisellä sallitaan siten jäsenvaltion, joka on vastuussa eläkkeen maksamisesta ja joka soveltaa lainsäädäntöä, jonka mukaan eläkkeitä vähennetään sairauden ja äitiyden vuoksi perittävien maksujen osalta, tekevän tällaiset vähennykset kyseisen jäsenvaltion maksettavista eläkkeistä, kun nämä etuudet suoritetaan sanotun jäsenvaltion kustannuksella eläkettä saavan henkilön asuinvaltiossa. Asetuksen N:o 574/72 95 artiklasta puolestaan ilmenee, että jäsenvaltio, joka on vastuussa eläkkeen maksamisesta, korvaa joka tapauksessa sairaus- ja äitiysetuudet, joita eläkkeensaajille suoritetaan luontoisetuuksina heidän asuinvaltiossaan, ja näin ollen ensin mainittu jäsenvaltio kantaa olennaisin osin riskin, joka liittyy sairausvakuutuksen luontoisetuuksien antamiseen siinä jäsenvaltiossa, jossa eläkkeensaaja asuu.

(ks. 46–48, 51, 52 ja 56 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhdenvertaisen kohtelun ja syrjintäkiellon periaatteet edellyttävät, että toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei kohdella eri tavalla eikä erilaisia tilanteita kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella. Eri tilanteille ominaiset seikat ja siis tilanteiden rinnastettavuus on määritettävä ja niitä on arvioitava unionin oikeuden sen toimen kohteen ja päämäärän valossa, jolla kyseinen erottelu otetaan käyttöön. On myös otettava huomioon sen alan periaatteet ja tavoitteet, johon kyseinen toimi kuuluu. Tällaista päätelmää on sovellettava mutatis mutandis myös tutkittaessa sitä, ovatko kansalliset toimenpiteet, joilla sovelletaan unionin oikeutta, yhdenvertaisen kohtelun periaatteen mukaisia.

(ks. 50, 52 ja 53 kohta)
Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä annetun asetuksen N:o 1782/2003, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1009/2008, 40 artiklan 5 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, että viljelijä voi pelkästään siitä syystä, että hänellä oli viitekauden aikana ympäristönsuojelun vaatimusten ja maaseutuympäristön hoidon vaatimusten kanssa sopusointuisista maatalouden tuotantomenetelmistä annettuun asetukseen N:o 2078/92 ja Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tuesta maaseudun kehittämiseen ja tiettyjen asetusten muuttamisesta ja kumoamisesta annettuun asetukseen N:o 1257/1999, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2223/2004, perustuvia maatalouden ympäristösitoumuksia, pyytää, että hänen viitemääränsä laskettaisiin viitekauden sellaisen vuoden tai sellaisten vuosien perusteella, joihin tällaisia sitoumuksia ei sovelleta. Lainsäätäjän tavoitteena oli, että viljelijät, joihin viitekauden aikana sovelletaan näitä maatalouden ympäristötoimenpiteitä, ovat samassa tilanteessa kuin jossa he olisivat olleet, jos he eivät olisi osallistuneet kyseisiin toimenpiteisiin.

Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä annetun asetuksen N:o 1782/2003, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1009/2008, 40 artiklan 5 kohdan toista alakohtaa on tulkittava niin, että viljelijä voi pelkästään siitä syystä, että hänellä oli kauden 1997–2002 aikana ympäristönsuojelun vaatimusten ja maaseutuympäristön hoidon vaatimusten kanssa sopusointuisista maatalouden tuotantomenetelmistä annetun asetuksen N:o 2078/92 ja Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tuesta maaseudun kehittämiseen ja tiettyjen asetusten muuttamisesta ja kumoamisesta annetun asetuksen N:o 1257/1999, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2223/2004, mukaisia maatalouden ympäristösitoumuksia, pyytää, että hänen viitemääränsä laskettaisiin objektiivisten kriteerien perusteella ja siten, että varmistetaan viljelijöiden yhdenvertainen kohtelu ja estetään markkinoiden ja kilpailun vääristyminen; ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on varmistaa tämä. Lojaalin yhteistyövelvoitteen periaatteen mukaan kansallisten tuomioistuinten tehtävänä on toimivaltansa rajoissa soveltaa asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohdan ensimmäistä ja toista alakohtaa ja varmistaa niiden täysi vaikutus niin, että ne tarvittaessa jättävät soveltamatta niiden kanssa ristiriidassa olevia kansallisia säännöksiä, mukaan luettuina myöhemmin annetut kansalliset säännökset.

(ks. 36 ja 37 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 17 artiklaa on tulkittava siten, että verovelvollisella, joka on perustanut nykyisten ja entisten työntekijöidensä eläkeoikeuksien turvaamiseksi oikeudellisesti ja verotuksellisesti erillisen eläkerahaston, on oikeus vähentää arvonlisävero, jonka se on maksanut kyseisen eläkerahaston hallinnoimiseen ja toimintaan liittyvistä palveluista, edellyttäen, että suoran ja välittömän yhteyden olemassaolo käy ilmi kyseessä olevien liiketoimien kaikista olosuhteista.

Tässä yhteydessä on tutkittava, käykö mainitun yhteyden olemassaolo ilmi kyseessä olevien liiketoimien kaikista olosuhteista siitä huolimatta, että verovelvollisen perustamaa rahastoa on pidettävä siitä oikeudellisesti erillisenä yksikkönä.

Mikäli verovelvollinen hankkii mainitut palvelut varmistaakseen työntekijöidensä eläkkeiden hallinnon ja kyseisten eläkkeiden turvaamiseksi perustetun eläkerahaston pääoman hallinnoimisen sillä työnantajana olevan lakisääteisen velvollisuuden perusteella ja sikäli kuin kyseisen verovelvollisen tässä yhteydessä vastaanottamien palvelujen kustannukset ovat osa sen yleiskuluja – mikä on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tutkittava –, ne muodostavat sellaisinaan osan verovelvollisen tuotteiden hinnasta.

Täten on mahdollista katsoa, että aikaisemmassa vaihdannan vaiheessa vastaanotetut palvelusuoritukset hankittiin yksinomaan verovelvollisen verollisia toimintoja varten ja että suora ja välitön yhteys on olemassa.

Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa mahdollisuudella täyttää lakisääteinen velvollisuus, joka koskee verovelvollisen työntekijöiden eläkejärjestelyjen toteuttamista, muilla keinoin kuin perustamalla oikeudellisesti ja verotuksellisesti erillinen rahasto.

(ks. 24–26, 28 ja 29 kohta sekä tuomiolauselma)