Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus La Pergola 20 päivänä maaliskuuta 1997. - Euroopan parlamentti vastaan Euroopan unionin neuvosto. - Neuvoston päätöksen N:o 95/184/EY kumoaminen - Parlamentin oikeudet. - Asia C-259/95.



Oikeustapauskokoelma 1997 sivu I-05303



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1 Tällä kanteella parlamentti vaatii kotona ja vapaa-aikana tapahtuvia tapaturmia koskevan yhteisön tietojenvaihtojärjestelmän perustamisesta tehdyn päätöksen N:o 94/3092/EY muuttamisesta 22 päivänä toukokuuta 1995 tehdyn neuvoston päätöksen 95/184/EY(1) kumoamista. Riitauttaminen johtuu päätöksen tekemisessä käytetystä menettelystä, sillä neuvosto on tehnyt päätöksen Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisasiakirjan(2) 169 artiklan perusteella parlamentin osallistumatta sen tekemiseen. Kantajana olevan toimielimen mukaan riidanalainen päätös olisi sen sijaan pitänyt tehdä EY:n perustamissopimuksen 189 b artiklan mukaisessa niin sanotussa yhteispäätösmenettelyssä.

Neuvosto vaatii, että kanne on hylättävä, ja väliintulijat komissio ja Ruotsin kuningaskunta tukevat sitä.

2 Ennen kuin ryhdyn erittelemään asianosaisten ja väliintulijoiden esittämiä väitteitä ja niiden perusteluja, on hyödyllistä käsitellä kanteen nostamiseen johtaneita tosiseikkoja.

Neuvosto on riidanalaisella päätöksellä muuttanut kotona ja vapaa-aikana tapahtuvia tapaturmia koskevan yhteisön tietojenvaihtojärjestelmän perustamisesta tehtyä päätöstä N:o 94/3092/EY.(3) Tämä järjestelmä merkitsi muun muassa, että 54 eri jäsenvaltioissa sijaitsevaa sairaalaa velvoitettiin keräämään tietoja ja näille samoille jäsenvaltioille määrättiin maksettavaksi yhteisön taloudellista tukea. Itävallan, Suomen ja Ruotsin liityttyä yhteisöön tähän päätökseen oli tehtävä tarpeelliset mukautukset, jotta sitä voitaisiin soveltaa myös näihin uusiin jäsenvaltioihin. Tämän vuoksi annettiin päätös 95/184/EY, jossa sairaaloiden kokonaismäärä korotettiin 65:een ja yhteisön taloudellisen tuen määrä nostettiin tämän seurauksena 2 808 miljoonaan ecuun.

Riidanalaista päätöstä antaessaan neuvosto katsoi voivansa käyttää liittymisasiakirjan 169 artiklassa määrättyä yksinkertaistettua menettelyä; tässä määräyksessä määrätään seuraavaa:

"1. Jos toimielinten ennen liittymistä antamia säädöksiä on mukautettava liittymisen johdosta, ja jos tarvittavista mukautuksista ei ole määrätty tässä asiakirjassa tai sen liitteissä, kyseiset mukautukset tehdään 2 kohdassa määrättyä menettelyä noudattaen. Kyseiset säädökset tulevat voimaan liittymisestä alkaen.

2. Tätä varten tarvittavat tekstit laatii joko neuvosto määräenemmistöllä komission ehdotuksesta tai komissio, riippuen siitä, kumpi näistä kahdesta on antanut alkuperäiset säädökset."

Parlamentti katsoo kuitenkin, että tämän menettelyn käyttämisen edellytykset eivät täyttyneet. Muutettava päätös oli sen mukaan perustunut perustamissopimuksen 129 a artiklaan ja tehty yhteispäätösmenettelyssä. Myös riidanalaisen päätöksen tekemisessä olisi siis tullut noudattaa samaa menettelyä.

3 Aluksi on todettava, että sen määrittämisellä, mitä menettelyä tässä tapauksessa on noudatettava, on olennainen vaikutus kantajana olevan toimielimen institutionaalisille oikeuksille: liittymisasiakirjan 169 artiklassa nimittäin määrätään, että neuvosto voi tehdä mukautuspäätöksen yksinään määräenemmistöllä, kun taas perustamissopimuksen 189 b artiklassa määrätään parlamentin tehokkaasta osallistumisesta päätösmenettelyyn. Tästä seuraa, että jos valitun menettelyn todetaan olevan virheellinen, kyse ei ole pelkästä muotovirheestä vaan olennaisten muotovaatimusten rikkomisesta, mikä merkitsee päätöksen laillisuuden kyseenalaistumista.

Kanne täyttää siis perustamissopimuksen 173 artiklan kolmannessa kohdassa asetetut tutkittavaksi ottamisen edellytykset, koska parlamentti on nostanut sen institutionaalisten oikeuksiensa turvaamiseksi ja koska se perustuu näiden oikeuksien väitettyyn loukkaamiseen.

4 Asiakysymyksen osalta kantaja väittää, että neuvosto ei olisi voinut tehdä riidanalaista päätöstä liittymisasiakirjan 169 artiklan perusteella. Se tukee tätä väitettä kaksiosaisella perustelulla: Ensinnäkin tämän määräyksen mukaisen menettelyn käyttäminen olisi ollut mahdollista vain ennen liittymissopimuksen voimaantuloa. Toiseksi tämä menettely oli tarkoitettu käytettäväksi vain neuvoston ja komission antamien säädösten mukauttamisessa, mutta käsiteltävänä olevassa asiassa mukautettava säädös oli neuvoston ja parlamentin yhdessä antama, joten se ei kuulunut 169 artiklan soveltamisalaan. Kantajan väitettä on syytä tutkia yksityiskohtaisemmin näiltä kahdelta osin.

5 Kuten edellä on todettu, parlamentin esittämien perustelujen ensimmäinen osa koskee sitä, että neuvostolla ei ollut toimivaltaa käyttää liittymisasiakirjan 169 artiklan mukaista menettelyä enää liittymissopimuksen voimaantulon jälkeen. Tämä ajatus perustuu pääasiallisesti edellä mainitun 169 artiklan ranskankielisen version sanamuotoon, jossa todetaan, että "lorsque les actes des institutions doivent, avant l'adhésion, être adaptés du fait de l'adhésion et que les adaptations nécessaires n'ont pas été prévues dans le présent acte ou ses annexes, ces adaptations sont effectuées selon la procédure prévue au paragraphe 2 - - " (kursivointi tässä). Kantajan mukaan välilauseessa "avant l'adhésion" asetetaan tarkka aikaraja tämän yksinkertaistetun mukautusmenettelyn käyttämiselle siten, että mukautukset on tehtävä nimenomaan ennen liittymistä eikä sen jälkeen, kuten tässä asiassa on tapahtunut. Parlamentin mukaan liittymissopimuksen 2 artikla vahvistaa tämän päätelmän oikeellisuuden, sillä sen jälkeen kun siinä on todettu, että sopimus tulee voimaan 1.1.1995, sen 3 kohdassa määrätään, että "[s]en estämättä, mitä 2 artiklassa määrätään, unionin toimielimet voivat ennen liittymistä toteuttaa liittymisasiakirjan - - 169 artiklassa - - tarkoitetut toimenpiteet" (kursivointi tässä). Näitä määräyksiä tarkastellessaan kantajana oleva toimielin tekee sen päätelmän, että 169 artiklan tarkoitus on tehdä mahdolliseksi, että olemassa olevia yhteisön säädöksiä voidaan mukauttaa yksinkertaistetussa menettelyssä liittymissopimuksen allekirjoittamisen ja sen voimaantulon välisenä aikana. Kun tämä ajanjakso on päättynyt, uusien jäsenvaltioiden liittymisen vuoksi tarpeelliset mukautukset on tehtävä perustamissopimuksen mukaisissa tavanomaisissa menettelyissä.

Tämä väite ei kuitenkaan vakuuta minua. Kuten neuvosto, komissio ja Ruotsin kuningaskunta ovat oikein todenneet, se sanamuotoa koskeva perustelu, johon parlamentin väite perustuu, on vain liittymisasiakirjan 169 artiklan ranskankielisessä versiossa. Kaikki muut kieliversiot tukevat päinvastaista käsitystä. Näin ollen italiankielisessä versiossa todetaan, että "[q]uando gli atti delle istituzioni precedenti all'adesione richiedono adattamenti - - ", nämä mukautukset "sono effetuati secondo la procedura di cui al paragrafo 2" (kursivointi tässä). Englanninkielisessä versiossa todetaan vastaavasti seuraavaa: "Where acts of the institutions prior to accession require adaptation by reason of accession, and the necessary adaptations have not been provided for in this Act or its Annexes, those adaptations shall be made in accordance with the procedure laid down by paragraph 2" (kursivointi tässä).(4)

Koska eri kieliversiot ovat erilaisia, on muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuin on toisessa tapauksessa sulkenut pois "sen mahdollisuuden, että tekstiä tarkasteltaisiin erikseen vain yhtenä kieliversiona", ja sitä vastoin täsmentänyt, että tulkinnan on perustuttava "sekä [tekstin] laatijan todelliseen tahtoon että viimeksi mainitun tavoittelemaan päämäärään ottaen erityisesti huomioon kaikki kieliversiot".(5) Kun tämä otetaan huomioon, pidän ratkaisevana seikkana sitä, että toisin kuin ranskankielisessä versiossa, missään muussa kieliversiossa aikaraja ei koske mahdollisuutta turvautua 169 artiklaan, vaan se pikemminkin viittaa muutettaviin säädöksiin; edellytetään, että säädökset, joiden mukauttaminen on tarpeen, on annettu ennen liittymistä. Mielestäni on perusteetonta antaa etusija yhdelle kieliversiolle, joka poikkeaa kaikista muista.

Tämä ratkaisu on sitä paitsi ainoa, joka on 169 artiklan tarkoituksen mukainen. Tätä määräystä nimittäin sovelletaan vain niissä tapauksissa, joista ei ole muutoin määrätty liittymissopimuksessa tai -asiakirjassa mutta joissa mukautukset ovat tarpeen. Sopimuspuolet ovat siten halunneet antaa yhteisön toimielinten käyttöön yksinkertaisen ja nopean menettelyn sellaisten mukautusten tekemiseksi, joita ei huomattu neuvotteluissa mutta jotka kuitenkin ovat tärkeitä, jotta yhteisön säädöstä voidaan soveltaa uusissa jäsenvaltioissa. Tällainen tarve voi kuitenkin ilmetä myös liittymissopimuksen voimaantulon jälkeen. On pidetty parempana, että mukautukset voidaan tällaisessa tapauksessa tehdä 169 artiklan mukaisia yksinkertaisempia menettelymääräyksiä noudattaen kuin että olisi noudatettava perustamissopimuksessa määrättyjä tavanomaisia menettelyjä kyseisen säädöksen muuttamiseksi. Tämä valinta, johon prosessiekonomiset näkökohdat ovat vaikuttaneet, mahdollistaa näin ollen sen, että yhteisön säädösten yhdenmukainen soveltaminen kaikissa jäsenvaltioissa voidaan taata välittömästi ja viivytyksettä. Toisaalta on huomattava, että kyseistä yksinkertaistettua menettelyä ei voida käyttää minkä tahansa muutoksen tekemiseen olemassa olevaan säädökseen; se koskee vain teknisiä mukautuksia, eikä sillä voi olla vaikutusta säädöksen normatiiviseen sisältöön siten, että säädöksestä poikettaisiin. Tämä mielestäni asettaa uusiin mittasuhteisiin parlamentin pelon sen institutionaalisten oikeuksien loukkaamisesta.

6 Samalla tavalla vailla merkitystä on myös vetoaminen liittymissopimuksen 2 artiklaan, josta parlamentin mukaan voidaan johtaa rajoitus, joka koskee 169 artiklan mukaisen menettelyn käyttämistä sopimuksen voimaantulon jälkeen. Määräystä, johon kantajana oleva toimielin vetoaa, koskee aivan erilainen logiikka, kuten neuvosto ja väliintulijat ovat aivan oikein todenneet. Liittymissopimus nimittäin tuli voimaan 1.1.1995; tämän estämättä "toimielimet voivat ennen liittymistä toteuttaa liittymisasiakirjan - - 169 artiklassa - - tarkoitetut toimenpiteet" (kursivointi tässä). Määräys on selvä: toimielimet voivat mutta niillä ei ole velvollisuutta turvautua 169 artiklaan ennen liittymistä. Kyse on pelkästä valtuutuksesta, josta ei seuraa mitään kieltoa käyttää kyseistä menettelyä liittymisen jälkeen. Liittymissopimuksen 2 artiklan tarkoitus on sitä paitsi helppo ymmärtää; liittymissopimus tuli voimaan 1.1.1995, mutta yhteisön toimielimille haluttiin antaa mahdollisuus tehdä tarvittavia mukautuksia jo ennen tätä päivämäärää. Oli siis tarpeen määrätä tarkoituksenmukaisesta poikkeusjärjestelmästä, jotta 169 artiklan mukaista yksinkertaistettua menettelyä voitiin käyttää "etukäteen"; menettelyä olisi muutoin ollut mahdoton käyttää, koska toimielimet eivät tietenkään olisi voineet noudattaa menettelyä, jota koskeva määräys ei vielä ollut tullut voimaan.

Sen enempää edellä mainitusta liittymissopimuksen 2 artiklasta kuin liittymisasiakirjan 169 artiklan sanamuodostakaan(6) ei voida johtaa aikarajoituksia neuvoston käyttämälle yksinkertaistetulle mukautusmenettelylle. Voidaan kysyä, voidaanko 169 artiklassa määrättyä menettelyä käyttää liittymissopimuksen voimaantulon jälkeen aikarajoituksetta vai voidaanko tähän määräykseen turvautua laillisesti vain lyhyen ajan kuluessa. Tällä seikalla ei ole merkitystä tässä asiassa, koska päätös 95/184/EY tehtiin 22.5.1995 eli kohtuullisessa ajassa liittymissopimuksen voimaantulosta. Kun otetaan huomioon 169 artiklan tarkoitus ja se seikka, että sen soveltamisalaan kuuluvat vain niin sanotut tekniset mukautukset, katson joka tapauksessa, että parlamentin väite ei olisi perusteltu, vaikka tätä artiklaa olisi sovellettu myöhemminkin.

7 Parlamentti huomauttaa kuitenkin, että mahdollisuus soveltaa 169 artiklan mukaista menettelyä liittymissopimuksen voimaantulon jälkeen on vastoin sitä periaatetta, että jäsenvaltiot yhteisöön liittyessään hyväksyvät yhteisön säännöstön (acquis communautaire) sellaisena kuin se on liittymishetkellä. Olemassa olevia yhteisön säädöksiä ei tämän käsityksen mukaan voida loputtomiin muuttaa tätä periaatetta loukkaamatta. Tälläkään perustelulla ei mielestäni kuitenkaan ole ratkaisevaa merkitystä. Ei ole epäilystä siitä, että unioniin liittyvien valtioiden on hyväksyttävä kaikki jo annetut yhteisön säädökset.(7) Yksinkertaistetun mukautusmenettelyn käyttäminen liittymissopimuksen voimaantulon jälkeen ei tässä tapauksessa kuitenkaan vaaranna tämän toteutumista. Väittäisin jopa päinvastaista: juuri tämä mahdollisuus tekee mahdolliseksi yhteisön säännöstön täyden soveltamisen uusissa jäsenvaltioissa etenkin silloin, kun - kuten tässä asiassa - aikaisempia säädöksiä on mukautettava juuri siksi, että niitä voidaan soveltaa myös näissä valtioissa.

Seuraavaksi esitän tältä osin viimeisen huomautuksen. Riidanalainen päätös on tehty 22.5.1995, mutta 169 artiklan mukaan sen vaikutukset alkavat taannehtivasti jo 1.1.1995 eli liittymissopimuksen voimaantulohetkellä. Katson komission tavoin, että tämä ei ole oikeusvarmuusperiaatteen vastaista. Yhteisöjen tuomioistuin on kylläkin todennut, että tämä periaate pääsääntöisesti estää sen, että "yhteisön säädöksen ajallisen soveltamisalan alkamispäiväksi vahvistetaan säädöksen julkaisemista edeltävä päivämäärä"; yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin täsmentänyt, että "näin voidaan kuitenkin poikkeuksellisesti tehdä, kun tavoiteltava päämäärä edellyttää sitä ja kun niiden, joita asia koskee, perusteltua luottamusta kunnioitetaan asianmukaisesti".(8) Mielestäni nämä edellytykset täyttyvät tässä asiassa. Yhtäältä ei ole väitettykään, että niiden, joita asia koskee, perusteltua luottamusta olisi loukattu; toisaalta päämäärä, jota tavoitellaan, on taata yhteisön säännöstön yhdenmukainen soveltaminen koko unionin alueella liittymisestä alkaen. Tämän vuoksi 169 artiklassa ei suljeta pois mahdollisuutta mukauttaa myöhemminkin toimielinten antamia säädöksiä, vaan siinä samalla määrätään, että mukautukset tulevat taannehtivasti voimaan liittymissopimuksen voimaantulosta alkaen.

8 Parlamentti riitauttaa päätöksen 95/184/EY myös toisessa suhteessa. Sen mukaan 169 artiklassa määrättyä yksinkertaistettua menettelyä voitiin käyttää vain komission ja neuvoston antamien säädösten mukauttamiseen, kun taas riitautetulla päätöksellä muutettiin neuvoston ja parlamentin aikoinaan antamaa päätöstä N:o 94/3092/EY. Tämä väite perustuu pelkästään 169 artiklan sanamuotoon, jossa parlamentin mukaan ei määrätä mahdollisuudesta mukauttaa neuvoston ja parlamentin yhteispäätösmenettelyssä antamia säädöksiä yksinkertaistettujen menettelymääräysten mukaisesti ja jossa näin ollen suljetaan pois tämä mahdollisuus.

Tämä perustelu on hämmentävä. Kuten neuvosto, komissio ja Ruotsin hallitus ovat yksimielisesti todenneet, 169 artiklassa määrätään mahdollisuudesta mukauttaa mitä tahansa "toimielinten antamia" säädöksiä uusien valtioiden liittymisestä aiheutuviin vaatimuksiin. Sopimuspuolten sanavalinnat saattavat tosin vaikuttaa epätarkoituksenmukaisilta, kun kyseisen määräyksen 2 kohdassa määrätään, että mukautukset tekee joko neuvosto tai komissio, riippuen siitä, kumpi näistä kahdesta on antanut säädöksen, jota muutetaan. Tässä kohdassa on todettu näin, vaikka perustamissopimuksen 189 b artiklan perusteella tehtyä päätöstä voidaan tarkasti ottaen pitää parlamentin ja neuvoston antamana säädöksenä.(9) Sen enempää 169 artiklan sanamuodosta kuin sen tarkoituksestakaan ei ilmene, että sopimuspuolet olisivat tarkoittaneet sulkea tämän määräyksen soveltamisalan ulkopuolelle edellä mainitun menettelyn mukaisesti annetut säädökset; vaikka kaksi toimielintä on yhdessä antanut nämä säädökset, useissa kohdin EY:n perustamissopimusta niihin viitataan neuvoston antamina säädöksinä.(10) Tämän perusteella voidaan olettaa, että kun 169 artiklan 2 kohdassa mainitaan neuvoston antamat säädökset, sillä tarkoitetaan itse asiassa myös niitä, joita tämä toimielin on antanut yhdessä parlamentin kanssa. Kyseisen määräyksen tavoite nimittäin on määrätä nopeasta mukautusmenettelystä sen mahdollistamiseksi, että yhteisön säädöksiä voidaan soveltaa yhdenmukaisesti myös uusissa jäsenvaltioissa, ja tämä perusvaatimus koskee ilmiselvästi myös yhteispäätösmenettelyssä annettuja säädöksiä.

9 Näyttää loppujen lopuksi siltä, että kyseisen yksinkertaistetun menettelyn käyttämiselle on kolme edellytystä. Ensimmäinen on se, että mukautettavat säädökset on annettu ennen liittymistä; toinen on se, että tarvittavista mukautuksista ei ole määrätty liittymisasiakirjassa eikä sen liitteissä; kolmas on se, että kyseisellä menettelyllä pyritään turvaamaan säädöksen mukauttaminen, jotta sitä voidaan soveltaa myös uusissa jäsenvaltioissa. Kuten edellä on todettu, edellytetään siis, että kyse ei ole asiallisesta, säädöksen sisältöön vaikuttavasta muutoksesta vaan rajoitetummin pelkästään sellaisesta säädöksen mukauttamisesta, joka johtuu uusien jäsenvaltioiden liittymisestä ja jolla pyritään vastaamaan tämän johdosta ilmenneisiin vaatimuksiin.

Käsittääkseni kaikki nämä edellytykset täyttyivät tässä asiassa. Riidanalaisella päätöksellä nimittäin pyrittiin mukauttamaan ennen liittymistä annettua yhteisön säädöstä; mukautuksesta ei ollut määrätty liittymisasiakirjassa tai sen liitteissä; lisäksi riidanalainen päätös koski yksinomaan sellaisia mukautuksia, jotka olivat tarpeellisia, jotta päätöstä voitiin käytännössä soveltaa uusissa jäsenvaltioissa. Parlamentti ei myöskään ole esittänyt vakuuttavia perusteluja kiistääkseen tämän viimeisen ja mielestäni olennaisen tärkeän seikan. Se on suullisessa käsittelyssä ainoastaan huomauttanut, että kun neuvosto teki riidanalaista päätöstä, sillä oli harkintavaltaa valitessaan päätöksen N:o 94/3092/EY mukauttamisessa käytettäviä perusteita; myös parlamentin olisi pitänyt voida osallistua näiden perusteiden valitsemiseen yhteispäätösmenettelyä noudattaen. Tämä ei kuitenkaan pidä paikkaansa. Vaatimus, että viimeksi mainittua päätöstä on voitava soveltaa myös uusissa jäsenvaltioissa, edellytti sen muuttamista ainoastaan kahdelta osin: tietojen keruuseen osallistuvien sairaaloiden lukumäärä nostettiin 54:stä 65:een, ja yhteisön osuus korotettiin tämän johdosta 2 808 miljoonaan ecuun. Kuten komissio on huomauttanut, neuvosto on riidanalaista mukautusta tehdessään noudattanut päätöksen N:o 94/3092/EY perusteita, kun se on vahvistanut sairaaloiden lukumäärän uusien jäsenvaltioiden osalta suhteessa niiden asukaslukuun ja mukauttanut taloudellista tukea vastaavasti; parlamentti on sitä paitsi itse hyväksynyt nämä perusteet, koska päätös N:o 94/3092/EY on aikoinaan tehty yhteispäätösmenettelyssä. Mielestäni ei voida vakavasti väittää, että riidanalainen päätös ei olisi pelkkä 169 artiklassa tarkoitettu mukautus ja että siinä olisi sitä vastoin tehty harkinnanvaraisia valintoja, joiden sisällön innovatiivisuuden vuoksi on käytettävä yhteispäätösmenettelyä. Katson siis, että neuvosto on 169 artiklassa määrättyä menettelyä käyttäessään pysynyt tässä määräyksessä asetetuissa, asiasisältöä koskevissa rajoissa.

10 Neuvosto, komissio ja Ruotsin kuningaskunta pyytävät, että jos yhteisöjen tuomioistuin kumoaa riidanalaisen päätöksen, se kuitenkin päättäisi pitää voimassa niiden päätösten vaikutukset, joita komissio on saattanut antaa päätöksen N:o 94/3092/EY 7 artiklan nojalla ja jotka koskevat uusien jäsenvaltioiden sairaaloiden taloudellista tukea. Niiden käytännöllisten vaikeuksien lisäksi, joita taannehtivasta kumoamisesta aiheutuisi, on vedottu siihen, että riidanalaisen päätöksen nojalla on jo suoritettu maksuja neljälle ruotsalaiselle ja kolmelle suomalaiselle sairaalalle.

Parlamentti puolestaan "luottaa yhteisöjen tuomioistuimen arvostelukykyyn" mutta kuitenkin periaatteessa vastustaa vaatimusta perustamissopimuksen 174 artiklan soveltamisesta.

Vastaajan ja väliintulijoiden vaatimus on mielestäni hyväksyttävä. Katson nimittäin, että kyseisen päätöksen kumoaminen taannehtivasti aiheuttaisi vakavaa vahinkoa komission uusia jäsenvaltioita kohtaan suorittamille toimenpiteille; kyse on sitä paitsi toimenpiteistä, joiden pääasiallisena tarkoituksena on kuluttajien suojaaminen. Ehdotan siten, että yhteisöjen tuomioistuin päättäisi perustamissopimuksen 174 artiklan toisen kohdan mukaisesti, että riidanalaisella päätöksellä muutetun päätöksen N:o 94/3092/EY 7 artiklan nojalla tehtyjen komission päätösten vaikutukset pidettäisiin pysyvinä.

Ratkaisuehdotus

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin

- hylkää parlamentin kanteen,

- pysyttää kotona ja vapaa-aikana tapahtuvia tapaturmia koskevan yhteisön tietojenvaihtojärjestelmän perustamisesta 7 päivänä joulukuuta 1994 tehdyn Euroopan parlamentin ja neuvoston päätöksen N:o 94/3092/EY 7 artiklan nojalla tehtyjen komission päätösten vaikutukset, jos se kumoaa edellä mainitun päätöksen muuttamisesta 22.5.1995 tehdyn neuvoston päätöksen 95/184/EY,

- velvoittaa parlamentin korvaamaan oikeudenkäyntikulut, komission ja Ruotsin kuningaskunnan oikeudenkäyntikuluja lukuun ottamatta.

(1) - EYVL L 120, s. 36.

(2) - EYVL C 241, s. 21.

(3) - EYVL L 331, s. 1.

(4) - Myös esimerkiksi espanjankielinen versio vastaa tätä, sillä siinä määrätään seuraavaa: "1. En caso de que los actos de las instituciones previos a la adhesión requieran una adaptación como consecuencia de ésta y no se hayan previsto en la presente Acta o en sus Anexos las necesarias adaptaciones, dichas adaptaciones se harán con arreglo al procedimiento establecido en el apartado 2. - - "; myös portugalinkielisessä määrätään vastaavasti seuraavaa: "1. Quando os actos das Instituições, anteriores à adesão, devam ser adaptados em virtude da adesão, e as adaptações necessárias não estiverem previstas no presente Acto ou nos Anexos, estas serão efectuadas nos termos do procedimento previsto no n_ 2 - - " (kursivointi tässä).

(5) - Ks. asia 55/87, Moksel, tuomio 7.7.1988 (Kok. 1988, s. 3845, 15 kohta).

(6) - Voitaisiin sanoa, että 169 artiklan sanamuoto päinvastoin tukee näkemystä, joka on vastakkainen parlamentin esittämän tulkinnan kanssa. Tässä määräyksessä nimittäin määrätään mahdollisuudesta tehdä mukautuksia "liittymisen johdosta" eikä sitä "varten". Käytetty ilmaisu antaa selvästi olettaa, että liittyminen on jo tapahtunut ja että liittymissopimus on jo tullut voimaan. Määräyksen rakenteessa on toisin sanoen määrätty sellaisesta mahdollisuudesta, että mukautukset ovat nimenomaan seurausta liittymisestä ja että kyseistä menettelyä siten käytetään sen jälkeen.

(7) - Yhteisöjen tuomioistuin on selkeästi todennut tämän periaatteen yhdistetyissä asioissa 39/81, 43/81, 85/81 ja 88/81, Halyvourgiki ja Helleniki Halyvourgia v. komissio, 16.2.1982 antamassaan tuomiossa (Kok. 1982, s. 593, 12 kohta), jossa se katsoi, että "liittyvä jäsenvaltio hyväksyy kaikki säädökset, joita toimielimet ovat antaneet siihen mennessä, kun sen liittyminen tulee voimaan". Kuten komissio on oikein todennut, yhteisöjen tuomioistuimen tuossa tuomiossa asettama periaate kuitenkin ilmeisesti koskee tilannetta, jossa kyseisen säädöksen konkreettisen soveltamisen edellytykset ilmenevät riittävällä tarkkuudella jo kyseisestä säädöksestä. Tämä oikeuskäytäntö ei sitä vastoin mitenkään koske tähän asiaan liittyvää ongelmaa, toisin sanoen mahdollisuutta mukauttaa olemassa olevia säädöksiä vielä liittymissopimuksen voimaantulon jälkeen.

(8) - Ks. asia 235/82, Ferriere San Carlo v. komissio, tuomio 30.11.1983 (Kok. 1983, s. 3949, 9 kohta).

(9) - Ks. esim. perustamissopimuksen 173 artiklan ensimmäinen kohta, jossa määrätään seuraavaa: "Yhteisön tuomioistuin tutkii Euroopan parlamentin ja neuvoston yhdessä antamien säädösten sekä neuvoston, komission ja EKP:n säädösten laillisuuden, suosituksia ja lausuntoja lukuun ottamatta, samoin kuin Euroopan parlamentin sellaisten säädösten laillisuuden, joiden tarkoituksena on tuottaa oikeusvaikutuksia suhteessa kolmansiin osapuoliin." (kursivointi tässä).

(10) - Ks. esim. EY:n perustamissopimuksen 129 a artiklan 2 kohta, 54 artiklan 2 kohta, 56 artiklan 2 kohta ja 100 a artikla.