ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
56

Tältä osin on riittävää todeta, ettei perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdan viimeiseen virkkeeseen sisältyvä lievemmän rikoslainsäädännön taannehtivuutta koskeva sääntö voi olla esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, koska kyseisessä lainsäädännössä vain pysytetään 16.12.1992 annetun lain, sellaisena kuin se on muutettuna, 370 §:n sanamuodosta ilmenevin tavoin voimassa äänioikeuden menettäminen rikostuomion johdosta suoraan lain nojalla vain silloin, kun viimeisen oikeusasteen lainvoimainen tuomio on annettu vanhan rikoslain voimassa ollessa.
42

EFSA ja komissio väittävät myös, että kolmas valitusperuste on ilmeisen selvästi perusteeton, koska unionin yleinen tuomioistuin on asetuksen N:o 45/2001 ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti yksinkertaisesti edellyttänyt, että kantajat osoittavat, että heillä on hyväksyttävä syy tutustua riidanalaisiin tietoihin. Tällainen vaatimus ei ole epäsuhteinen, ja sillä taataan täysin kyseessä olevien intressien välillä edellytetty tasapaino.
61

Kuten Slovakian tasavalta toteaa, on nimittäin niin yhtäältä, että joulurahana maksettavan taloudellisen lisän tavoitteena on lieventää pienituloisten avustuksensaajien vaikeaa sosiaalista tilannetta ajanjaksona, jonka aikana he voivat henkilökohtaisesti kokea vähäisten tulojensa takia taloudellisen ja sosiaalisen tilanteensa raskaaksi. Toisaalta joulurahan varsinainen tarkoitus ilmenee myös lain nro 592/2006 1 §:n 5 momentin säännöistä, jotka koskevat joulurahan saamista silloin, kun sen saaja saa useampaa eläkettä. Mainitusta säännöksestä ilmenee pääasiallisesti, että useiden lakisääteisten eläkkeiden saajat saavat joulurahan vain kerran ja näin on silloin, kun eläkkeiden yhteismäärä ei ylitä vahvistettua rajaa.
2)

Direktiivin 2008/115 7 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että kun kyse on jäsenvaltion alueella laittomasti oleskelevasta kolmannen maan kansalaisesta, joka on epäiltynä kansallisen oikeuden mukaan rikoksena rangaistavasta teosta tai on saanut tällaisesta teosta rikostuomion, muilla seikoilla – kuten tällaisen teon laadulla ja vakavuudella, teosta kuluneella ajalla sekä sillä, että kyseinen kansalainen oli tullessaan kansallisten viranomaisten pidättämäksi poistumassa kyseisen jäsenvaltion alueelta – voi olla merkitystä arvioitaessa sitä, onko kyseinen kansalainen vaaraksi yleiselle järjestykselle mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla. Tällaisen arvioinnin yhteydessä on mahdollisesti merkitystä myös kullakin seikalla, joka liittyy rikosta, johon kolmannen maan asianomaisen kansalaisen väitetään syyllistyneen, koskevan epäilyn uskottavuuteen.
67

Kriteerien, joiden nojalla voidaan katsoa, että vesimuodostuman tila on huonontunut, osalta on muistutettava, että direktiivin 2000/60 4 artiklan ja erityisesti kyseisen artiklan 6 ja 7 kohdan rakenteesta käy ilmi, että väliaikainenkin vesimuodostuman tilan huononeminen on sallittua ainoastaan tiukkojen edellytysten täyttyessä. Tästä seuraa, että rajan, jonka ylittyessä todetaan, että vesimuodostuman tilan huononemisen ehkäisemistä koskevaa velvollisuutta ei ole noudatettu, on oltava matala.
SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion verolainsäädännölle, jossa säädetään, että kun kyseisen jäsenvaltion alueella sijaitsevan yhtiön hyödykkeitä siirretään sen toisen jäsenvaltion alueella sijaitsevaan kiinteään toimipaikkaan, ensiksi mainitun jäsenvaltion alueella näistä hyödykkeistä syntyneet piilevät arvonnousut on tuloutettava, näitä piileviä arvonnousuja on verotettava ja niihin kohdistuvan veron kantaminen on jaksotettava kymmenelle vuodelle.
31

Seuraavaksi on täsmennettävä, että vaikka Cachaldora Fernándezin kaltainen työntekijä näyttää olevan epäedullisessa asemassa, koska hän on työskennellyt osa-aikaisesti vakuutusmaksujensa keskeytymistä välittömästi edeltäneenä ajanjaksona, ei ole poissuljettua, että – kuten INSS, Espanjan hallitus ja Euroopan komissio ovat todenneet – jotkut osa-aikatyöntekijät voivat myös olla pääasiassa kyseessä olevan kansallisen säännöstön perusteella edullisemmassa asemassa. On nimittäin niin, että kaikissa tapauksissa, joissa viimeinen sellaista kautta, jolloin asianomainen ei työskennellyt, edeltänyt työsopimus on kokoaikainen työsopimus mutta joissa työntekijät ovat muun ajan viiteajanjaksosta tai jopa koko uransa ajan työskennelleet vain osa-aikaisesti, he ovat edullisemmassa asemassa, koska he saavat eläkettä, joka on yliarvostettu suhteessa tosiasiallisesti maksettuihin vakuutusmaksuihin.
8

Myös asetuksen N:o 442/2011 muuttamisesta 2.9.2011 annetulla neuvoston asetuksella (EU) N:o 878/2011 (EUVL L 228, s. 1) on muutettu asetuksen N:o 442/2011 5 artiklan 1 kohdassa säädettyjä yleisiä luetteloon merkitsemisen kriteerejä, jotta lisätoimenpiteet koskisivat – kuten asetuksen N:o 878/2011 johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa todetaan – henkilöitä ja yhteisöjä, jotka hyötyvät nykyisestä hallinnosta tai tukevat sitä. Asetuksella N:o 878/2011 Anbouban nimi on lisätty asetuksen N:o 442/2011 liitteeseen II. Hänen merkitsemiselleen kyseisessä liitteessä olevaan luetteloon ilmoitetaan samat perusteet kuin päätöksen 2011/522 liitteessä.
5

Mainitun direktiivin 13 artiklan 1 ja 2 kohdan sanamuoto oli seuraava: ”1. Jäsenvaltioiden lainsäädännössä on järjestettävä riittävä suoja sulautumiseen osallistuvien yhtiöiden velkojille, joiden saatavat ovat syntyneet ennen sulautumissuunnitelman julkaisemista, mutta eivät ole erääntyneet ennen sitä. 2. Tätä varten jäsenvaltioiden on lainsäädännössään säädettävä ainakin, että tällaisilla velkojilla on oikeus saada riittävät takeet, jos tällainen suoja on sulautumiseen osallistuvien yhtiöiden rahoitusaseman vuoksi tarpeen eikä niillä vielä ole tällaisia takeita. Jäsenvaltioiden on säädettävä 1 kohdassa ja tämän kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun suojan edellytyksistä. Jäsenvaltioiden on joka tapauksessa varmistettava, että velkojilla on valtuudet hakea asianmukaisilta hallinto- tai oikeusviranomaisilta riittäviä takeita edellyttäen, että velkojat voivat uskottavalla tavalla osoittaa, että niiden saatavat ovat sulautumisen vuoksi vaarassa jäädä saamatta eikä kyseiseltä yhtiöltä ole saatu riittäviä takeita.”
13

Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 41 kohdassa viivästyskoroista, että ”vakiintunees[sa] oikeuskäytännös[sä] [– –] on todettu, että komissiolla on ehdoton velvollisuus maksaa viivästyskorkoa muun muassa silloin, kun sille on syntynyt sopimussuhteen ulkopuolinen unionin vastuu, kyseisen velvoitteen toteavan tuomion julistamisen jälkeiseltä ajanjaksolta [– –], ja silloin, kun perusteeton etu palautetaan kumoamistuomion seurauksena”. Unionin yleinen tuomioistuin totesi tämän jälkeen, että komissio myönsi suullisessa käsittelyssä olevansa velvollinen maksamaan viivästyskorkoja tuomion IPK International v. komissio (EU:T:2011:185) julistamisesta lukien, minkä jälkeen se totesi, että komissio oli velvollinen lisäämään maksettavaan pääomaan viivästyskorot, jotka tässä tapauksessa, koska asianosaiset ovat tästä asiasta yksimielisiä, on laskettava 15.4.2011 lukien siitä huolimatta, että riidanalainen päätös oli kyseessä olevan päävelan ainoa oikeusperusta.
5

Kyseisen lain 2.14 §:ssä, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 15.12.2010 annetulla lailla (Stb. 2010, nro 807), säädetään seuraavaa: ”1. Tätä pykälää sovelletaan yksinomaan opiskelijoihin, jotka ovat kirjoittautuneet 31.8.2007 jälkeen suorittamaan korkeakouluopintoja Alankomaiden ulkopuolella sijaitsevassa oppilaitoksessa – – 2. Opintotukea voidaan myöntää opiskelijalle, joka a) on kirjoittautunut suorittamaan Alankomaiden ulkopuolella opintoja edellyttäen, että opintotukea myönnetään Alankomaissa samanlaisia opintoja varten, että opintojen taso ja laatu ovat verrattavissa vastaavien opintojen tasoon ja laatuun – – ja että opintojen päättökoe on verrattavissa vastaavien opintojen päättökokeeseen – – b) on kirjoittautunut suorittamaan Alankomaiden ulkopuolella opintoja, jotka ovat lisäksi ministeriön päätöksessä asetettujen edellytysten mukaisia, sanotun kuitenkaan rajoittamatta edellä a kohdassa säädettyä, ja c) on asunut ja oleskellut laillisesti Alankomaissa vähintään kolme vuotta niistä kuudesta vuodesta, jotka edeltävät hänen kirjoittautumistaan suorittamaan kyseisiä opintoja. Edellisessä virkkeessä tarkoitetun kuuden vuoden määrittämisessä ei oteta huomioon ajanjaksoa, jona opiskelija on kirjoittautuneena suorittamaan a kohdassa tarkoitettuja opintoja Alankomaiden ulkopuolella. – –”
3

Puitedirektiivin 4 artiklan, jonka otsikko on ”Muutoksenhakuoikeus”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansallisella tasolla on käytössä tehokkaat järjestelmät, joiden avulla jokainen käyttäjä tai sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai ‑palveluja tarjoava yritys, johon kansallisen sääntelyviranomaisen tekemä päätös vaikuttaa, voi hakea muutosta päätökseen muutoksenhakuelimeltä, joka on riippumaton asianomaisista osapuolista. Tällä elimellä, joka voi olla tuomioistuin, on oltava tehtäviensä tehokkaan hoitamisen edellyttämä asiantuntemus. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tapaukseen liittyvät tosiseikat otetaan asianmukaisesti huomioon ja että käytettävissä on toimiva muutoksenhakujärjestelmä. ‐ ‐”
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja saatettuna ajan tasalle 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 29.6.1998 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1606/98, 71 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohtaa on tulkittava siten, että rajatyöntekijää, joka heti sen jälkeen, kun hänen kokoaikainen työsuhteensa työnantajaan jossain jäsenvaltiossa on päättynyt, otetaan toisen työnantajan osa-aikaiseen palvelukseen samassa jäsenvaltiossa, pidetään tässä säännöksessä tarkoitettuna osittain työttömänä rajatyöntekijänä.
70

Siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on halunnut viitata siihen, että Parker ITR:n kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistumisen kesto, sellaisena kuin se on vahvistettu valituksenalaisessa tuomiossa, on ollut kuukauden pidempi kuin Parker-Hannifinin osalta todettu osallistumisen kesto, komissio väittää, ettei kyseinen seikka voi oikeuttaa sakon alentamista. Kun otetaan huomioon vuoden 2006 suuntaviivojen, joita on sovellettu kaikkiin riidanalaisen päätöksen adressaatteihin ja joihin unionin yleinen tuomioistuin on viitannut valituksenalaisessa tuomiossa, 24 kohdan toisessa virkkeessä vahvistettu pyöristysmenetelmä, yhden kuukauden eroa rikkomisen kestossa ei voida ottaa huomioon sakon perusmäärän määrittämiseksi. Kun unionin yleinen tuomioistuin alensi kuitenkin sakkoa tällä perusteella, se loukkasi syrjintäkiellon periaatetta.
9

Direktiivin 18 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, että rekisterinpitäjän – – on tehtävä ilmoitus – – valvontaviranomaiselle, ennen kuin toteutetaan kokonaan tai osittain automatisoitu käsittely tai tällaisten käsittelyjen sarja, joilla on sama tarkoitus tai useita toisiinsa liittyviä tarkoituksia.”
2)

Asetuksen N:o 2658/87 liitteeseen I, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1832/2002, sisältyvää yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisia moduuleja, jotka on asennettu laitteisiin, joiden mekaanisen tai sähköisen toiminnan kannalta ne eivät ole välttämättömiä, ei ole pidettävä kyseisen nimikkeistön alanimikkeessä 8543 90 80 tarkoitettuina osina, vaan ne kuuluvat mainitun nimikkeistön alanimikkeeseen 8543 89 95, joka koskee muita sähkökoneita tai ‑laitteita, joilla on itsenäinen tehtävä ja jotka eivät kuulu muualle yhdistetyn nimikkeistön 85 ryhmään.
42

Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdassa, jota sovelletaan työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, määrätään, että asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Espanjan kuningaskunnan valitus on hyväksytty ja unionin yleisessä tuomioistuimessa nostettu kanne on hyväksytty, komissio on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan Espanjan kuningaskunnalle sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että muutoksenhaun yhteydessä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut Espanjan kuningaskunnan vaatimusten mukaisesti.
7

Direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltiot voivat rajoittaa palkkaturvajärjestelmien 3 artiklassa tarkoitettua vastuuta. 2. Käyttäessään 1 kohdassa tarkoitettua mahdollisuutta jäsenvaltion on vahvistettava sen ajan kesto, jolta palkkaturvajärjestelmän on vastattava maksamatta olevista saatavista. Tämä aika ei kuitenkaan saa olla lyhyempi kuin 3 artiklassa tarkoitettua päivää edeltävä ja/tai sen jälkeinen ajanjakso, joka kattaa työsuhteen kolme viimeistä kuukautta. Jäsenvaltiot voivat sisällyttää tämän kolmen kuukauden vähimmäisajan viiteajanjaksoon, jonka pituus on vähintään kuusi kuukautta. Jäsenvaltiot, jotka säätävät vähintään 18 kuukauden viiteajanjakson, voivat rajoittaa kahdeksaan viikkoon ajan, jolta palkkaturvajärjestelmä vastaa maksamatta olevista saatavista. Tässä tapauksessa vähimmäisajanjakson laskemisessa otetaan huomioon työntekijöille edullisimmat ajanjaksot. 3. Jäsenvaltiot voivat lisäksi asettaa enimmäismääriä palkkaturvajärjestelmän suoritettavaksi tuleville maksuille. Nämä enimmäismäärät eivät saa alittaa tasoa, joka on yhteensopiva tämän direktiivin sosiaalisen tavoitteen kanssa. Käyttäessään tätä mahdollisuutta jäsenvaltion on ilmoitettava komissiolle menetelmä, jota noudattaen se asettaa enimmäismäärän.”
20

Aluksi on muistutettava, kuten direktiivin 69/335, jonka direktiivi 2008/7 on korvannut 1.1.2009 lukien, johdanto-osasta ilmenee, että direktiivin päämääränä on edistää pääomien vapaata liikkuvuutta, jota on pidettävä keskeisenä edellytyksenä ominaispiirteiltään sisämarkkinoiden kaltaisen talousliiton perustamisen kannalta. Tällaisen päämäärän toteuttaminen edellytti pääoman hankintaa koskevan verotuksen osalta jäsenvaltioissa tuolloin voimassa olleiden välillisten verojen poistamista ja niiden sijasta veron kantamista sisämarkkinoilla vain kertaalleen ja samansuuruisena kaikissa jäsenvaltioissa (ks. tuomio HSBC Holdings ja Vidacos Nominees, C‑569/07, EU:C:2009:594, 28 kohta).
71

Tässä yhteydessä on muistutettava, että asetuksen N:o 492/2011 11 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on nimettävä erityisviranomaiset, joiden tehtävänä on huolehtia yhteistyöstä näiden viranomaisten kesken ja yhteistyöstä komission yksiköiden kanssa, kun tavoitteena on unionin alueella välittää avoimia työpaikkoja ja työhakemuksia sekä aikaansaada työmarkkinoiden tasapaino ja siten edistää työntekijöiden sijoittumista työhön. Missään asetuksen säännöksessä ei varata tällaista yhteistyötä luonteeltaan julkisille yksiköille. Riidanalaisessa päätöksessä tehty viittaus yksityisiin palveluntarjoajiin on siten asetuksessa N:o 492/2011 säädetyn kehyksen täsmennys, jossa otetaan huomioon – kuten riidanalaisen päätöksen johdanto-osan seitsemännestä perustelukappaleesta ilmenee – julkisten työnvälityspalvelujen monopolin poistaminen jäsenvaltioissa.
12

Direktiivin 2000/31 13 artiklassa, jonka otsikko on ”Välimuistiin tallentaminen”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että jos tietoyhteiskunnan palvelun tarjoaminen muodostuu palvelun vastaanottajan toimittamien tietojen siirrosta viestintäverkossa, palvelun tarjoaja ei ole vastuussa tämän tiedon sellaisen automaattisen, tilapäisen ja lyhytaikaisen tallentamisen osalta, jonka suorittamisen ainoana tavoitteena on muille palvelun vastaanottajille niiden pyynnöstä myöhemmin tehtävän tiedonsiirron tehostaminen, edellyttäen, että: a) palvelun tarjoaja ei muuta tietoja; b) palvelun tarjoaja noudattaa tietoihin pääsyä koskevia ehtoja; c) palvelun tarjoaja noudattaa tiedon päivitystä koskevia sääntöjä, jotka on ilmoitettu toimialalla laajalti hyväksytyllä ja käytetyllä tavalla; d) palvelun tarjoaja ei puutu toimialalla laajalti hyväksytyn ja käytetyn teknologian lailliseen käyttöön saadakseen tietoja talletetun tiedon käytöstä; ja e) palvelun tarjoaja toimii viipymättä tallentamansa tiedon poistamiseksi tai sen saannin estämiseksi heti, kun hän on saanut tosiasiallisesti tietoonsa sen, että tieto on poistettu sieltä, missä se alun perin oli verkossa, tai että kyseisen tiedon saanti on estetty taikka tuomioistuin tai hallintoviranomainen on määrännyt poistamaan kyseisen tiedon tai estämään sen saannin. 2. Tämä artikla ei vaikuta tuomioistuimen tai hallintoviranomaisen mahdollisuuteen vaatia jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmien mukaisesti palvelun tarjoajaa lopettamaan tai estämään väärinkäytökset.”
7

Asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklassa, jonka otsikko on ”Asian siirtäminen tuomioistuimeen, jolla on paremmat edellytykset asian käsittelyyn”, säädetään seuraavaa: ”1. Poikkeuksellisesti jäsenvaltion tuomioistuimet, jotka ovat toimivaltaisia tutkimaan pääasian, voivat katsoessaan, että tuomioistuimella toisessa jäsenvaltiossa, johon lapsella on erityisiä siteitä, on paremmat edellytykset käsitellä asiaa tai osaa siitä, ja kun se on lapsen edun mukaista: a) keskeyttää kyseisen asian tai sen osan käsittelyn ja pyytää osapuolia esittämään tällaisen pyynnön kyseisen toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa 4 kohdan mukaisesti; tai b) pyytää toisen jäsenvaltion tuomioistuinta käyttämään toimivaltaansa 5 kohdan mukaisesti. 2. Edellä olevaa 1 kohtaa sovelletaan: a) jonkin osapuolen hakemuksesta, tai b) tuomioistuimen aloitteesta, c) sellaisen muun jäsenvaltion tuomioistuimen pyynnöstä, johon lapsella on erityiset siteet 3 kohdan mukaisesti. Asia voidaan siirtää tuomioistuimen aloitteesta tai muun jäsenvaltion tuomioistuimen pyynnöstä kuitenkin ainoastaan, jos ainakin yksi osapuolista hyväksyy asian siirtämisen. 3. Lapsella katsotaan olevan 1 kohdassa tarkoitettuja erityisiä siteitä jäsenvaltioon, jos: a) kyseisestä jäsenvaltiosta on tullut lapsen asuinpaikka sen jälkeen, kun asia on 1 kohdassa tarkoitetun mukaisesti pantu vireille tuomioistuimessa; tai b) lapsen asuinpaikka oli aiemmin kyseisessä jäsenvaltiossa; tai c) lapsi on kyseisen jäsenvaltion kansalainen; tai d) lapsen vanhempainvastuunkantajan asuinpaikka on kyseisessä jäsenvaltiossa; tai e) asia koskee lapsen suojelutoimenpiteitä, jotka liittyvät lapsen kyseisen jäsenvaltion alueella sijaitsevan omaisuuden hallinnoimiseen, säilyttämiseen tai luovuttamiseen. 4. Pääasian tutkinnassa toimivaltaisen jäsenvaltion tuomioistuimen on asetettava määräaika, jonka kuluessa asia on pantava vireille toisen jäsenvaltion tuomioistuimissa 1 kohdan mukaisesti. Jos asiaa ei panna tänä määräaikana vireille tuomioistuimissa, tuomioistuin, jossa asia on pantu vireille, jatkaa toimivallan käyttöä 8–14 artiklan mukaisesti. 5. Kyseisen toisen jäsenvaltion tuomioistuimet voivat, milloin tämä on asiaan liittyvien erityisten seikkojen vuoksi lapsen edun mukaista, hyväksyä toimivallan kuuden viikon kuluessa siitä, kun asia on pantu niissä vireille 1 kohdan a tai b alakohdan perusteella. Tällöin tuomioistuimen, jossa asia on ensin pantu vireille, on jätettävä asia tutkimatta. Muussa tapauksessa tuomioistuimen, jossa asia on ensin pantu vireille, on käytettävä edelleen toimivaltaansa 8–14 artiklan mukaisesti. 6. Tätä artiklaa sovellettaessa tuomioistuinten on tehtävä yhteistyötä joko suoraan keskenään tai 53 artiklassa tarkoitettujen keskusviranomaisten välityksellä.”
17

Edellä esitetyn perusteella on näin ollen ratkaistava, onko SEUT 63 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jossa säädetään kaksinkertaisen verotuksen välttämistä koskevaan sopimukseen sisältyvän progressiolausekkeen soveltamisen yhteydessä, että tuloverokantaa määritettäessä muussa jäsenvaltiossa sijaitsevasta kiinteistöstä, jota ei ole annettu vuokralle, saatavat tulot vahvistetaan kyseisen kiinteistön ”vuokra-arvon” perusteella, kun taas kiinteistöstä, joka on tällainen mutta sijaitsee ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa, saatavat tulot vahvistetaan kyseisen kiinteistön ”laskennallisen kiinteistötulon” perusteella ja viimeksi mainittu tulo on yleensä pienempi kuin ”vuokra-arvo”.
62

Toiseksi asetuksen N:o 2792/1999 19 artiklasta, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2369/2002, on huomattava, että tämä säännös poikkeaa SEUT 108 artiklassa määrätystä ilmoitusvelvollisuudesta, jonka mukaan jäsenvaltioiden ei tarvitse ilmoittaa komissiolle asetuksen N:o 2792/1999 3 artiklan 3 kohdassa, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2369/2002, tarkoitetuissa suunnitelmissa säädettyjä tukijärjestelmiä, jotka on määritetty asetuksen N:o 1260/1999 9 artiklan b alakohdassa. Sitä vastoin muut jäsenvaltioiden kalastusalalla myöntämät tuet on ehdottomasti ilmoitettava komissiolle.
25

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään sitä, onko lisäpöytäkirjan 41 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että siihen sisältyvä standstill-lauseke on esteenä sellaiselle kansallisen oikeuden säännökselle, joka on otettu käyttöön lisäpöytäkirjan tultua voimaan kyseisessä jäsenvaltiossa ja jossa kyseisessä jäsenvaltiossa asuvien Turkin kansalaisten sellaisille puolisoille, jotka haluavat tulla kyseiseen jäsenvaltioon perheenyhdistämisen perusteella, asetetaan edellytys, että heidän on todistettava etukäteen, että he ovat hankkineet yksinkertaiset taidot jäsenvaltion virallisessa kielessä.
6

Päätöksen 2006/105 2 artiklan, jonka otsikko on ”Suoja- ja valvontavyöhykkeiden muodostaminen”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Unkarin on muodostettava sen alueen ympärille, jolla influenssa A -viruksen H5-alatyypin aiheuttaman erittäin patogeenisen lintuinfluenssan esiintyminen on varmistunut luonnonvaraisissa linnuissa ja neuraminidaasin tyyppiä N1 joko epäillään tai sen esiintyminen on varmistunut: a) suojavyöhyke, jonka säde on vähintään kolme kilometriä, ja b) valvontavyöhyke, jonka säde on vähintään kymmenen kilometriä, suojavyöhyke mukaan luettuna.”
14

Kolmella kysymyksellään, joita on aiheellista tutkia yhdessä, kansallinen tuomioistuin tiedustelee, onko direktiivin 2003/88 7 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle tai käytännölle, jollaisesta on kyse pääasiassa ja jonka mukaan oikeus palkalliseen vuosilomaan lakkaa synnyttämättä oikeutta pitämättä olevan loman perusteella maksettavaan rahalliseen korvaukseen silloin, kun työsuhde päättyy työntekijän kuoleman johdosta, ja, jos näin on, riippuuko tällaisen korvauksen saaminen asianomaisen etukäteen esittämästä vaatimuksesta.
9

Kyseisen direktiivin 49 artiklan, jonka otsikko on ”Arkkitehteja koskevat saavutetut oikeudet”, sanamuoto on seuraava: ”1. Kunkin jäsenvaltion on tunnustettava liitteessä VI tarkoitetut arkkitehdin muodollista pätevyyttä osoittavat asiakirjat, jotka toinen jäsenvaltio on antanut koulutuksesta, joka on aloitettu viimeistään mainitussa liitteessä olevan viitelukuvuoden aikana, vaikka nämä asiakirjat eivät täyttäisikään 46 artiklassa tarkoitettuja vähimmäisvaatimuksia, ja katsottava niiden antavan alueellaan samat oikeudet arkkitehdin ammattitoiminnan aloittamiseen ja harjoittamiseen kuin jäsenvaltion itsensä antamat arkkitehdin muodollista pätevyyttä osoittavat asiakirjat. – – 2. Jokaisen jäsenvaltion on, tämän kuitenkaan rajoittamatta 1 kohdan soveltamista, tunnustettava sellaisten jäsenvaltioiden kansalaisten muodollista pätevyyttä osoittavat asiakirjat, joissa arkkitehdin toiminnan aloittaminen ja sen harjoittaminen oli säänneltyä[,] – – ja katsottava niiden antavan alueellaan samat oikeudet arkkitehdin ammattitoiminnan aloittamiseen ja sen harjoittamiseen arkkitehdin ammattinimikettä käyttäen kuin jäsenvaltion itsensä antamat muodollista pätevyyttä osoittavat asiakirjat. Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetuilla todistuksilla on osoitettava, että niiden haltija on saanut oikeuden käyttää arkkitehdin ammattinimikettä – – ja on tosiasiallisesti harjoittanut kyseistä toimintaa mainittuja sääntöjä noudattaen yhtäjaksoisesti vähintään kolme vuotta todistuksen antamista edeltäneiden viiden vuoden aikana.”