ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Vuoden 1992 verolain 135 D §, joka koskee ajoneuvojen rekisteröintiveron määrien palauttamista tiettyjen ajoneuvojen viennin yhteydessä, lisättiin vuoden 2012 verolailla (Finance Act 2012) ja sitä on sovellettu 8.4.2013 lähtien. Vuoden 1992 verolain 135 D §:n 2 momentin b kohta on kuitenkin lisätty vuoden 2014 verolailla. Vuoden 1992 verolain 135 D §:ssä, sellaisena kuin se on näin muutettuna, säädetään seuraavaa: ”(1) Verohallinto voi palauttaa henkilölle ajoneuvojen rekisteröintiverosta osan, jonka määrä lasketaan tämän pykälän säännösten mukaisesti maasta viedyn ajoneuvon markkinahinnan perusteella, kun (a) tämä ajoneuvo kuuluu luokkaan M1 (b) tämä ajoneuvo on rekisteröity 131 §:n nojalla ja rekisteröintivero on maksettu (c) ajoneuvo oli välittömästi ennen sen maasta vientiä rekisteröity 131 §:n nojalla (d) 30 päivän aikana ennen sen maasta vientiä toimivaltainen henkilö on tutkinut ja säännöstenmukaisiksi todennut (i) ajoneuvon ja b tai c kohdassa tarkoitetut asiakirjat ja (ii) tarvittaessa ajoneuvoon liittyvän pätevän katsastustodistuksen – – (e) d kohdassa tarkoitettuja seikkoja tutkittaessa ajoneuvon markkinahinta eli 2 momentissa tarkoitettu hinta ei ole alle 2000 euroa ja (f) 3 momentin vaatimukset täyttyvät. (2) Ajoneuvojen rekisteröintiveron palautettava määrä (a) lasketaan 1 momentin d kohdassa tarkoitetun tutkinnan ajankohtana vallitsevan ajoneuvon markkinahinnan perusteella (sellaisena kuin verohallinto on sen määrittänyt) ja (b) käsittää määrän, joka lasketaan yhden tai useamman sellaisen laskentakaavan tai muun laskentatavan avulla, josta ministeri voi määrätä 141 §:n nojalla antamillaan asetuksilla. (3) Tämän pykälän mukainen ajoneuvojen rekisteröintiveron määrän palauttamista koskeva hakemus on tehtävä verohallinnon hyväksymien muotovaatimusten mukaisesti ja siihen on liitettävä (a) asiakirjat, joilla voidaan oikeudellisesti riittävällä tavalla osoittaa verohallinnolle, että ajoneuvo on viety maasta 30 päivän kuluessa tässä pykälässä tarkoitetusta tutkinnasta, ja (b) todistus siitä, että ajoneuvo on tämän jälkeen rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa tai on viety lopullisesti Euroopan unionin ulkopuolelle. (4) Tämän pykälän mukaista ajoneuvojen rekisteröintiveron palauttamista varten tietyn ajoneuvon osalta laskettua veron määrää on alennettava, jotta huomioon otetaan (a) ajoneuvolle tämän luvun nojalla aiemmin myönnettyjen tämän veron alennusten tai palautusten nettomäärä ja (b) 500 euron hallinnolliset kulut. (5) Tämän pykälän nojalla toteutettavat ajoneuvojen rekisteröintiveron palautukset maksetaan henkilölle, joka 1 momentin d kohdassa tarkoitetun tutkinnan hetkellä mainittiin vuoden 1993 verolain (Finance Act 1993) 60 §:n mukaisesti pidettävässä rekisterissä.”
83

Tämän jälkeen on huomautettava, että siitä valituksenalaisen tuomion 80 kohtaan sisältyvästä väitteestä poiketen, jonka mukaan asianomaisessa hallinnollisessa menettelyssä on sovellettava vahvistettua suojaa, velvollisuus tulkita suppeasti asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädettyä poikkeusta on todellisuudessa ensisijainen, kuten unionin yleinen tuomioistuin on itse valituksenalaisen tuomion 63 kohdassa perustellusti korostanut. Pelkkä viittaus siihen kielteisten seurausten vaaraan, joka liittyy oikeuteen tutustua sisäisiin asiakirjoihin, ja siihen mahdollisuuteen, että asianomaiset voivat vaikuttaa menettelyyn, ei siis voi riittää osoittamaan, että mainittujen asiakirjojen sisällön ilmaisemisella vahingoitettaisiin vakavasti kyseessä olevan toimielimen päätöksentekomenettelyä.
33

Edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2001/23 3 artiklaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa luovutuksensaajan on sisällytettävä, kun työntekijä irtisanotaan yli vuoden kuluttua yrityksen luovutuksesta, laskelmaan kyseisen työntekijän palvelusajasta, joka on merkityksellinen määritettäessä irtisanomisaikaa, johon työntekijä on oikeutettu, mainitulle työntekijälle luovuttajan palveluksessa kertynyt palvelusaika.
73

Kun on kyse komission kilpailuoikeuden rikkomistapauksessa määräämien sakkojen tuomioistuinvalvonnasta, on palautettava mieleen, että unionin tuomioistuinten on harjoitettava laillisuusvalvontaa niiden seikkojen perusteella, jotka kantaja esittää kanneperusteidensa tueksi. Tässä laillisuusvalvonnassa unionin tuomioistuimet eivät voi tukeutua komission harkintavaltaan, kun kyse on niiden seikkojen valinnasta, jotka on otettava huomioon sovellettaessa suuntaviivoissa mainittuja arviointiperusteita, ja näiden seikkojen arvioinnista, perusteena sille, etteivät ne harjoita oikeudellisesti ja tosiasiallisesti perinpohjaista laillisuusvalvontaa (ks. mm. tuomio 8.12.2011, Chalkor v. komissio, C‑386/10 P, EU:C:2011:815, 62 kohta).
5

REACH-asetuksen 60 artiklassa, jonka otsikko on ”Lupien myöntäminen”, säädetään seuraavaa: ”1. Komissio tekee lupahakemuksia koskevat päätökset tämän osaston mukaisesti. 2. Lupa on myönnettävä, jos aineen käytöstä ihmisten terveydelle tai ympäristölle aiheutuva riski, joka johtuu liitteessä XIV täsmennetyistä kyseisen aineen sisäisistä ominaisuuksista, on riittävän hyvin hallinnassa liitteessä I olevan 6 jakson 6.4 kohdan mukaisesti, kuten hakijan kemikaaliturvallisuusraportissa on osoitettu, 64 artiklan 4 kohdan a alakohdassa tarkoitettu riskinarviointikomitean lausunto huomioon ottaen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 3 kohdan soveltamista. Komissio ottaa lupaa myöntäessään ja siinä asetettujen ehtojen mukaisesti huomioon kaikki päätöksen tekoaikaan tiedossa olevat päästöt ja häviöt, käytön laveudesta tai moninaisuudesta aiheutuvat riskit mukaan lukien. Komissio ei tarkastele ihmisten terveydelle koituvia riskejä, jotka aiheutuvat aineen käytöstä lääkinnällisessä laitteessa, joita säännellään aktiivisia implantoitavia lääkinnällisiä laitteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä kesäkuuta 1990 annetulla neuvoston direktiivillä 90/385/ETY, lääkinnällisistä laitteista 14 päivänä kesäkuuta 1993 annetulla neuvoston direktiivillä 93/42/ETY tai in vitro -diagnostiikkaan tarkoitetuista lääkinnällisistä laitteista 27 päivänä lokakuuta 1998 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 98/79/EY. 3. Edellä 2 kohtaa ei sovelleta: a) 57 artiklan a, b, c tai f alakohdan kriteerit täyttäviin aineisiin, joiden osalta ei voida määritellä liitteessä I olevan 6 jakson 6.4 kohdan mukaista kynnysarvoa; b) 57 artiklan d tai e alakohdan kriteerit täyttäviin aineisiin; c) aineisiin, jotka on tunnistettu 57 artiklan f alakohdan mukaisesti ja joilla on hitaasti hajoavia, biokertyviä ja myrkyllisiä ominaisuuksia tai erittäin hitaasti hajoavia ja erittäin voimakkaasti biokertyviä ominaisuuksia. 4. Jos lupaa ei voida myöntää 2 kohdan nojalla tai 3 kohdassa lueteltujen aineiden osalta, lupa voidaan myöntää ainoastaan, jos sosioekonomisten hyötyjen osoitetaan ylittävän ihmisten terveydelle tai ympäristölle aineen käytöstä aiheutuvan riskin ja jos soveltuvia vaihtoehtoisia aineita tai tekniikoita ei ole saatavilla. – – ”
53

Edellä esitettyjen seikkojen perusteella ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen kysymyksiin on vastattava, että päätöksen N:o 1/80 13 artiklaa on tulkittava siten, että muuttovirtojen tehokkaan hallinnan tavoite voi olla yleisen edun mukainen pakottava syy, jolla voidaan oikeuttaa kansallinen toimenpide, joka on otettu käyttöön kyseisen päätöksen voimaantulon jälkeen kyseisessä jäsenvaltiossa ja jolla asetetaan alle 16-vuotiaille kolmansien maiden kansalaisille oleskelulupavaatimus kyseiseen jäsenvaltioon tuloa ja siellä oleskelua varten. Tällainen toimenpide ei kuitenkaan ole oikeasuhteinen sen tavoitteeseen nähden, koska sen soveltamissäännöt ylittävät kyseisessä jäsenvaltiossa syntyneiden kolmannen maan kansalaisuuden omaavien lasten, joiden vanhemmista jompikumpi on kyseisessä jäsenvaltiossa laillisesti oleskeleva turkkilainen työntekijä, osalta sen, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.
11

Sosiaaliturvalain (Sozialgesetzbuch, jäljempänä SGB) III osan, jonka otsikko on ”Työllisyyden edistäminen” (jäljempänä SGB III) 165 §:n, jonka otsikko on ”Oikeudet”, 1 momentin ensimmäisessä virkkeessä säädetään seuraavaa: ”Työntekijöillä on oikeus palkkaturvaan, jos he ovat työskennelleet Saksassa ja jos heillä on työnantajansa maksukyvyttömyyden tapauksessa maksamattomia palkkasaatavia työsopimuksen viimeisten kolmen kuukauden ajalta.”
50

Kysymyksen ensimmäiseen osaan on edellä esitetyn perusteella vastattava, että asetusta N:o 805/2004 on tulkittava siten, että Kroatiassa julkiset notaarit, jotka käyttävät pakkotäytäntöönpanomenettelyissä heille kansallisessa oikeudessa annettua toimivaltaa ”todistusvoimaisen asiakirjan” perusteella, eivät kuulu kyseisessä asetuksessa tarkoitetun käsitteen ”tuomioistuin” piiriin.
153

Yhtäältä on muistettava, että ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen määrittämään asian tosiseikaston ja arvioimaan sitä ja lähtökohtaisesti arvioimaan sitä selvitystä, johon se on asian tosiseikastoa määrittäessään tukeutunut. Silloin, kun tämä selvitys on saatu asianmukaisesti ja todistustaakkaa sekä asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä ja yleisiä oikeusperiaatteita on noudatettu, ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn selvityksen näyttöarvoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että unionin yleiselle tuomioistuimelle esitetty selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tämä arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin (ks. mm. tuomio 30.5.2013, Quinn Barlo ym. v. komissio, C‑70/12 P, ei julkaistu, EU:C:2013:351, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 16.6.2016, Evonik Degussa ja AlzChem v. komissio, C‑155/14 P, EU:C:2016:446, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Lisäksi on mainittava, että sen, että selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmettävä toimitetusta aineistosta selvästi ilman, että tosiseikastoa ja selvitystä on tarpeen ryhtyä arvioimaan uudelleen (tuomio 16.6.2016, Evonik Degussa ja AlzChem v. komissio, C‑155/14 P, EU:C:2016:446, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
26

Unionin tuomioistuin on lisäksi jo todennut, että mainitun koodeksin 202 artiklan 3 kohdan ensimmäinen luetelmakohta koskee ”henkilöä”, joka on syyllistynyt säännösten vastaiseen tuontiin, ilman että siinä täsmennettäisiin, onko kyseessä luonnollinen henkilö vai oikeushenkilö. Tullivelasta vastuussa olevana voidaan siten pitää kaikkia mainitussa säännöksessä tarkoitettuja ”henkilöitä” eli henkilöä, jonka osalta on katsottava, että tavaran säännösten vastainen tuonti on ollut seurausta tämän toiminnasta (ks. tuomio 23.9.2004, Spedition Ulustrans, C‑414/02, EU:C:2004:551, 26 kohta ja tuomio 3.3.2005, Papismedov ym., C‑195/03, EU:C:2005:131, 39 kohta).
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat Daniel Bowman ja Pensionsversicherungsanstalt (eläkevakuutuslaitos, jäljempänä hallinto) ja jossa on kyse viimeksi mainitun päätöksestä, joka perustui työehtosopimuksen määräykseen, jonka mukaan etenemisaika ensimmäiseltä palkkatasolta toiselle palkkatasolle on pidempi kuin seuraavien palkkatasojen välillä sovellettava aika.
24

Remondis katsoo, että kokonaisvaltainen toimenpide, joka koostuu yhtymän perustamisesta ja sen jäsenenä olevien alueellisten ja paikallisten julkisyhteisöjen samassa yhteydessä suorittamasta tehtävien siirrosta yhtymälle, on erityisesti direktiivin 2004/18 1 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettu julkista hankintaa koskeva sopimus, vaikka tämä toimenpide ei alun perin kuulunutkaan julkisia hankintoja koskevien sääntöjen alaisuuteen, koska se kuului 18.11.1999 annetussa tuomiossa Teckal (C‑107/98, EU:C:1999:562, 50 kohta) vahvistetun poikkeuksen alaan. Molemmat tämän poikkeuksen osalta vaaditut edellytykset nimittäin täyttyivät eli ensinnäkin hankintasopimuksen tekevällä julkisella yksiköllä on henkilöön, jonka tehtäväksi se antaa hankintasopimuksen täytäntöönpanon, vastaava määräysvalta kuin sillä on omiin yksikköihinsä ja toiseksi mainittu henkilö harjoittaa pääosaa toiminnastaan edellä mainitun julkisen yksikön kanssa. Remondis katsoo, että kun otetaan huomioon se, kuinka merkittävän liikevaihdon RH:n yhtymä on kerännyt vuodesta 2013 lähtien kolmansien yksiköiden kanssa toteutetuista liiketoimista, yhtymä ei enää harjoita pääosaa toiminnastaan sen perustaneiden julkisyhteisöjen kanssa. Tämän takia tämä kokonaisvaltainen toimenpide on vastedes katsottava sääntöjenvastaiseksi julkista hankintaa koskevan sopimuksen sopimuspuolen valinnaksi ja näin ollen mitättömäksi. Näin ollen Hannoverin alue, joka on jätehuollon osalta toimivaltainen julkisoikeudellinen yksikkö, on velvollinen järjestämään hankintamenettelyn, mikäli se ei halua suorittaa itse näitä tehtäviä.
70

Kaikesta edellä lausutusta seuraa, että esitettyyn kysymykseen on vastattava niin, että asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan edellytykseksi sille, että Luxemburgin ulkopuolella asuvat opiskelijat voivat saada korkeakouluopintoihin myönnettävää valtion taloudellista tukea, asetetaan se, että ainakin toinen heidän vanhemmistaan on työskennellyt kyseisessä jäsenvaltiossa yhtäjaksoisesti vähintään viiden vuoden ajan tukihakemuksen jättämisajankohtana, mutta jossa ei säädetä tällaisesta edellytyksestä kyseisen jäsenvaltion alueella asuvien opiskelijoiden osalta ja jonka tavoitteena on lisätä korkeakoulututkinnon suorittaneiden osuutta maassa asuvista henkilöistä.
26

Tässä tilanteessa Rechtbank Den Haag (Haagin alioikeus) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko direktiivin 2006/115 1 artiklan 1 kohtaa, 2 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja 6 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että niissä tarkoitetulla lainauksella tarkoitetaan myös yleisölle avoimen laitoksen ilman suoraa tai välillistä taloudellista tai kaupallista etua harjoittamaa tekijänoikeudella suojattujen romaanien, novellikokoelmien, elämäkertojen, matkakertomusten, lastenkirjojen ja nuortenkirjojen saattamista saataville — asettamalla digitaalisessa muodossa oleva kappale (valmistettu kappale A) laitoksen palvelimelle ja mahdollistamalla sen, että käyttäjä voi lataamalla tuon kappaleen valmistaa siitä kappaleen omalle tietokoneelleen (valmistettu kappale B), — kun kappale, jonka käyttäjä valmistaa lataamisen aikana (valmistettu kappale B), ei ole enää käytettävissä rajoitetun ajan kuluttua, ja — kun muut käyttäjät eivät voi tuona aikana ladata kappaletta (valmistettu kappale A) tietokoneelleen? 2) Jos ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava myöntävästi, onko direktiivin 2006/115 6 artikla ja/tai jokin muu unionin oikeuden säännös esteenä sille, että jäsenvaltiot asettavat direktiivin 2006/115 6 artiklassa säädetyn lainausoikeuden rajoituksen soveltamisen edellytykseksi sen, että teoksen kappale, jonka laitos on saattanut saataville (valmistettu kappale A), on saatettu markkinoille kappaleen Euroopan unionissa tapahtuneen ensimmäisen myynnin tai muun omistusoikeuden siirron kautta, jonka on suorittanut oikeudenhaltija tai joka on suoritettu hänen suostumuksellaan direktiivin 2001/29 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla? 3) Jos toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava kieltävästi, asetetaanko direktiivin 2006/115 6 artiklassa muita vaatimuksia laitoksen saataville saattaman kappaleen (valmistettu kappale A) alkuperälle, kuten vaatimusta siitä, että kyseinen kappale on saatu laillisesta lähteestä? 4) Jos toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava myöntävästi, onko direktiivin 2001/29 4 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että siinä tarkoitetulla aineiston ensimmäisellä myynnillä tai muulla omistusoikeuden siirrolla tarkoitetaan myös tekijänoikeudella suojattujen romaanien, novellikokoelmien, elämäkertojen, matkakertomusten, lastenkirjojen ja nuortenkirjojen digitaalisten kappaleiden saataville saattamista etälatauksen kautta rajoittamattomaksi ajaksi käyttöä varten?”
8

Yhteistoiminnasta yrityksissä annetun lain (Betriebsverfassungsgesetz), jota on viimeksi muutettu 20.4.2013 annetulla lailla (BGBl. 2013 I, s. 868), sellaisena kuin se oli voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikana, 99 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Yrityksissä, joissa on yli 20 äänioikeutettua työntekijää, työnantajan on ennen kutakin palvelukseen ottamista ilmoitettava tästä yritysneuvostolle, toimitettava sille tarvittavat työpaikkahakemusasiakirjat ja tiedot kyseessä olevista henkilöistä; työnantajan on ilmoitettava yritysneuvostolle tarvittavine asiakirjoineen suunnitellun toimenpiteen vaikutuksista ja hankittava yritysneuvoston suostumus suunnitellulle toimenpiteelle. – – 2. Yritysneuvosto voi olla antamatta suostumustaan, jos: 1) yksittäinen henkilöstöpäätös on lainvastainen – –”
51

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valitusmenettelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska EUIPO on vaatinut Westermannin velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, Westermann on velvoitettava korvaamaan tästä asiasta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
11

Sisämarkkinoilla toimivan yhdenmukaistamisviraston (tavaramerkit ja mallit) valituslautakuntien menettelysäännöistä 5.2.1996 annetun komission asetuksen (EY) N:o 216/96 (EYVL 1996, L 28, s. 11), sellaisena kuin se on muutettuna 6.12.2004 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2082/2004 (EUVL 2004, L 360, s. 8; jäljempänä asetus N:o 216/96), 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Menettelyn eteneminen”, säädetään seuraavaa: ”– – 2. Inter partes ‑menettelyissä, kuitenkaan rajoittamatta asetuksen 61 artiklan 2 kohdan soveltamista, valituksen perusteet sisältävää kirjelmää ja vastausta siihen voidaan täydentää kantajan vastauksella, joka on esitettävä kahden kuukauden kuluessa siitä, kun vastaus on saatettu hänelle tiedoksi, ja vastaajan vastineella, joka on esitettävä kahden kuukauden kuluessa siitä, kun kantajan vastaus on saatettu vastaajalle tiedoksi. 3. Inter partes ‑menettelyissä vastaaja voi vastauksessaan esittää vaatimuksia, joiden tarkoituksena on kiistetyn päätöksen mitätöiminen tai uudelleenmuotoilu valituksessa mainitsemattomilta osin. Tällaiset vaatimukset tulevat aiheettomiksi, jos kantaja peruuttaa valituksensa.”
37

Koska tämän vapautuksen soveltamisen edellytyksenä on, että veriplasma on tarkoitettu tietyntyyppiseen yleishyödylliseen toimintaan, se seikka, että veriplasmaa, joka on tarkoitettu teolliseen käyttöön, voitaisiin teoriassa käyttää suoraan terapeuttisiin tarkoituksiin, ei tarkoita – vaikka tämä seikka näytettäisiin toteen –, että siihen on sovellettava mainittua vapautuksia koskevaa järjestelmää, jolla pyritään rajoittamaan ainoastaan suoraan terapeuttisiin tarkoituksiin tarkoitetun veriplasman kustannuksia.
3

Puitedirektiivin 4 artiklan, joka koskee muutoksenhakuoikeutta kansallisen sääntelyviranomaisen päätökseen, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansallisella tasolla on käytössä tehokkaat järjestelmät, joiden avulla jokainen käyttäjä tai sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai ‑palveluja tarjoava yritys, johon kansallisen sääntelyviranomaisen tekemä päätös vaikuttaa, voi hakea muutosta päätökseen muutoksenhakuelimeltä, joka on riippumaton asianomaisista osapuolista. Tällä elimellä, joka voi olla tuomioistuin, on oltava tehtäviensä tehokkaan hoitamisen edellyttämä asiantuntemus. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tapaukseen liittyvät tosiseikat otetaan asianmukaisesti huomioon ja että käytettävissä on toimiva muutoksenhakujärjestelmä. Kansallisen sääntelyviranomaisen päätös on voimassa, kunnes muutoksenhakuprosessissa on annettu ratkaisu, jollei määrätä tilapäisiä toimenpiteitä kansallisen lainsäädännön mukaisesti.”
12

Direktiivin 2008/98 11 artiklan, jonka otsikko on ”Uudelleenkäyttö ja kierrätys”, 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”2. Tämän direktiivin tavoitteiden saavuttamiseksi ja luonnonvaroja tehokkaasti hyödyntävään Euroopan kierrätysyhteiskuntaan siirtymiseksi jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet, joiden tarkoituksena on seuraavien tavoitteiden saavuttaminen: – – b) vuoteen 2020 mennessä vaarattoman rakennus- ja purkujätteen, jäteluettelon luokassa 17 05 04 määriteltyä luonnosta peräisin olevaa ainesta lukuun ottamatta, valmistelua uudelleenkäytettäväksi, kierrätystä ja muuta materiaalien hyödyntämistä, mukaan luettuina maantäyttötoimet, joissa jätettä käytetään korvaamaan muita materiaaleja, on lisättävä vähintään 70 painoprosenttiin. 3. Komissio vahvistaa yksityiskohtaiset säännöt soveltamis- ja laskentamenetelmistä sen toteamiseksi, noudatetaanko tämän artiklan 2 kohdassa asetettuja tavoitteita 25 päivänä marraskuuta 2002 jätetilastoista annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 2150/2002 [(EYVL 2002, L 332, s. 1)] huomioon ottaen. Niihin voi sisältyä siirtymäaikoja niille jäsenvaltioille, joissa kierrätysaste on alle 5 prosenttia jommassakummassa 2 kohdassa tarkoitetussa luokassa vuonna 2008. Näistä toimenpiteistä, joiden tarkoituksena on muuttaa tämän direktiivin muita kuin keskeisiä osia täydentämällä sitä, päätetään tämän direktiivin 39 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua valvonnan käsittävää sääntelymenettelyä noudattaen.”
16

Unionin tuomioistuin on todennut sakon määräämisestä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla, että komission on kussakin yksittäistapauksessa ja asiayhteyden sekä mainitulla asetuksella käyttöön otetun seuraamusjärjestelmän tavoitteet huomioon ottaen arvioitava kyseessä olevalle yritykselle tavoiteltua vaikutusta erityisesti sen liikevaihdon perusteella, joka kuvastaa yrityksen tosiasiallista taloudellista tilannetta aikana, jona rikkomiseen on syyllistytty (tuomio 9.7.2015, InnoLux v. komissio, C‑231/14 P, EU:C:2015:451, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
13

Vaikka asetus N:o 1234/2007 puolestaan kumottiin maataloustuotteiden yhteisestä markkinajärjestelystä ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 992/72, (ETY) N:o 234/79, (EY) N:o 1037/2001 ja (EY) N:o 1234/2007 kumoamisesta 17.12.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1308/2013 (EUVL 2013, L 347, s. 641), sen muna- ja siipikarjanliha-alan tuotteiden kaupan pitämisen vaatimuksia koskevia säännöksiä sovelletaan siihen saakka, kunnes delegoiduilla säädöksillä vahvistetut vastaavat kaupan pitämistä koskevat säännöt pannaan täytäntöön asetuksen N:o 1308/2013 230 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisesti.
2)

Asetuksen N:o 261/2004 10 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että lipun hinta, joka otetaan huomioon määritettäessä kyseiselle matkustajalle maksettavaa hinnan palautusta, jos matkustusluokkaa on alennettu lennolla, on vain pelkän lennon hinta ilman lippuun merkittyjä veroja ja maksuja, edellyttäen, että näiden verojen ja maksujen peruste ja määrä eivät riipu matkustusluokasta, johon kyseinen lippu on hankittu.
16

Koska olemassa on vaara, että kyseisestä palauttamisesta päätetään menettelyssä, joka verohallinnon mukaan on sekin lainvastainen sen vuoksi, että olemassa on erityissäännöksiä, joissa säädetään perusteettomasti kannettujen verojen viidelle vuodelle porrastetusta palauttamismenettelystä ja joiden mukaan pakkotäytäntöönpano on mainittuna aikana keskeytettävä suoraan lain nojalla, kyseinen verohallinto on hakenut aloitetun täytäntöönpanomenettelyn keskeyttämistä.