ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen velvollisuus yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 36 artiklan ja 53 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla perustella tuomiot ei velvoita ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta esittämään selvitystä, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan asianosaisten esittämiä päätelmiä. Perustelut voivat siten olla implisiittisiä, kunhan asianosaiset saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi kyseiset toimenpiteet on toteutettu, ja yhteisöjen tuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee harjoittamaan valvontaansa.

EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely on välttämätön silloin, kun komissio kohtaa vakavia vaikeuksia arvioidessaan tuen soveltuvuutta yhteismarkkinoille. Komissio voi siis pysyttäytyä EY 88 artiklan 3 kohdassa tarkoitetussa alustavan tutkinnan vaiheessa ja tehdä päätöksen, jonka mukaan tuki soveltuu yhteismarkkinoille, vain, jos se on tämän menettelyn päättyessä vakuuttunut tuen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille. Jos komissio on sitä vastoin tässä alustavassa menettelyssä tullut toisenlaiseen tulokseen tai ei ole kyennyt ratkaisemaan kaikkia tuen soveltuvuutta yhteismarkkinoille koskevaan arviointiin liittyviä vaikeuksia, komissiolla on velvollisuus hankkia kaikki tarpeelliset selvitykset ja aloittaa tätä varten EY 88 artiklan 2 kohdan mukainen menettely.

Vakavien vaikeuksien käsite on luonteeltaan objektiivinen, jolloin tällaisten vaikeuksien olemassaoloa on arvioitava ottamalla huomioon sekä riidanalaisen toimenpiteen toteuttamiseen liittyvät olosuhteet että komission perusteluinaan käyttämät arviot.

(ks. 61 ja 63 kohta)
Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetun direktiivin 2000/78 6 artiklan 1 kohdassa annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus säätää kansallisessa oikeudessaan eräistä ikään perustuvan erilaisen kohtelun muodoista, jos ne ovat ”objektiivisesti ja asianmukaisesti” perusteltuja työllisyyspolitiikkaan, työmarkkinoihin tai ammatilliseen koulutukseen liittyvien tavoitteiden kaltaisen oikeutetun tavoitteen johdosta ja jos tämän tavoitteen toteuttamiskeinot ovat asianmukaiset ja tarpeen.

Kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa sallitaan jäsenvaltioiden sisällyttävän kansalliseen oikeuteensa säännöksiä, joissa säädetään ikään perustuvasta erilaisesta kohtelusta, joka kuuluu kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdan a alakohdassa määritellyn välittömän syrjinnän piiriin. Niinpä erityisesti tästä syystä tätä 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan sen ensimmäisen alakohdan sanamuodon mukaisesti ”sen estämättä, mitä [mainitun direktiivin] 2 artiklan 2 kohdassa säädetään”. Tätä mahdollisuutta – sikäli kuin se muodostaa poikkeuksen syrjintäkiellon periaatteeseen – rajoitetaan kuitenkin tiukasti kyseisen 6 artiklan 1 kohdassa säädetyillä edellytyksillä.

Mitä tulee eroon direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa mainittujen arviointiperusteiden soveltamisessa verrattuna saman direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa mainittujen arviointiperusteiden soveltamiseen, on todettava, että viimeksi mainitulla säännöksellä annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus säätää kansallisessa oikeudessaan siitä, että eräät ikään perustuvan erilaisen kohtelun muodot eivät ole kyseisessä direktiivissä tarkoitettua syrjintää, jos ne ovat ”objektiivisesti ja asianmukaisesti” [objectively and reasonably justified] perusteltuja. Vaikka ilmausta ”asianmukaisesti [reasonably] perusteltu” ei käytetäkään direktiivin 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa, ei silti voida kuvitella, että erilainen kohtelu voisi olla perusteltu sellaisen oikeutetun tavoitteen johdosta, joka on saavutettu asianmukaisilla ja tarpeellisilla keinoilla, mutta että tämä oikeutusperuste ei olisi asianmukainen [reasonable]. Täten sille seikalle, että mainittua ilmausta käytetään vain direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa, ei ole syytä antaa erityistä merkitystä. On kuitenkin korostettava, että tämä viimeksi mainittu säännös on osoitettu jäsenvaltioille ja että huolimatta jäsenvaltioilla sosiaalipolitiikan alalla olevasta laajasta harkintavallasta, säännöksellä asetetaan niille velvoite osoittaa, että tavoiteltu tavoite on oikeutettu, minkä osalta näyttökynnys on korkea.

(ks. 61, 62, 65 ja 67 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)
Yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta ulottuu lähtökohtaisesti yhteisön oikeuden säännöksiä koskevien ennakkoratkaisukysymysten ratkaisemiseen sellaisissa tapauksissa, joissa pääasian tosiseikat jäävät yhteisön oikeuden soveltamisalan ulkopuolelle mutta joissa yhteisön oikeuden säännöksiä sovelletaan kansallisen oikeuden perusteella.

Tältä osin, vaikka ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin ei ota ennakkoratkaisua koskevassa menettelyssä nimenomaisesti kantaa siihen, sitoisiko yhteisöjen tuomioistuimen tuomio sitä tai missä määrin tuomio sitoisi sitä, kun se ratkaisee pääasiaa, se seikka, että tämä tuomioistuin on kääntynyt yhteisöjen tuomioistuimen puoleen esittääkseen tälle ennakkoratkaisukysymyksen ja että se on kysymyksessään todennut kyseessä olevan kansallisen säännöstön ja yhteisön säännöstön välillä olevan yhteyden, johtaa ajattelemaan, että mainittu tuomio sitoisi tätä tuomioistuinta. Koska yhteisöjen tuomioistuimelle tältä osin esitetyt selitykset eivät sisällä objektiivisia viitteitä siitä, ettei näin selvästikään olisi, väitteet, joiden mukaan pyydetty yhteisön oikeuden tulkinta on vain yksi huomioon otettava seikka, kun kansallista oikeutta tulkitaan, ja joiden mukaan yhteisöjen tuomioistuimen tuomio ei siten sitoisi ennakkoratkaisupyynnön esittänyttä tuomioistuinta, eivät saata yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaa kyseenalaiseksi.

Lisäksi yksin se seikka, että tulkinta, jonka ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin antaa kansalliselle säännökselle, jolla direktiivi pannaan täytäntöön, ei perustu ainoastaan tuomioon, jota yhteisöjen tuomioistuimelta pyydetään, ei ole esteenä sille, että tämä ratkaisee esitetyn kysymyksen. EY 234 artiklan mukaisen kansallisten tuomioistuinten ja yhteisöjen tuomioistuimen välisen tehtävien jaon mukaan tämä ei voi kansalliselle tuomioistuimelle antamassaan vastauksessa ottaa huomioon niiden kansallisen lainsäädännön säännösten yleistä rakennetta, jotka viitatessaan yhteisön oikeuteen samalla määrittelevät tämän viittauksen laajuuden. Näin ollen sen huomioon ottaminen, missä määrin kansallinen lainsäätäjä on alistanut yksinomaisesti valtion sisäiset tilanteet yhteisön oikeuden alaisuuteen, kuuluu ainoastaan kansalliseen oikeuteen ja näin ollen kyseisen jäsenvaltion tuomioistuinten yksinomaiseen toimivaltaan. Sitä vastoin yhteisön oikeuden osalta ennakkoratkaisun esittänyt tuomioistuin ei voi poiketa, siltä osin kuin kansallisessa lainsäädännössä viitataan yhteisön oikeuteen, yhteisöjen tuomioistuimen antamasta tulkinnasta.

(ks. 21, 23 ja 25–27 kohta)
1)

Italian tasavalta ei ole noudattanut jätteistä 15.7.1975 annetun direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/156/ETY, 1 artiklan a alakohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut ja pitänyt voimassa seuraavat säännökset: — 15.12.2004 annetun lain nro 308 1 §:n 25–27 momentin ja 29 momentin a kohdan; tällä lailla annetaan hallitukselle valtuudet uudistaa, yhteensovittaa ja täydentää ympäristölainsäädäntöä ja siinä säädetään välittömistä täytäntöönpanotoimista, ja — 15.12.2004 annetun lain nro 308 1 §:n 29 momentin b kohdan ja ympäristöalan säännöistä 3.4.2006 annetun asetuksen nro 152 183 §:n 1 momentin s kohdan ja 229 §:n 2 kohdan, joilla teräs- ja metalliteollisuudessa käytettäviksi tarkoitettu tietty rautaromu ja jätteistä peräisin olevat korkealaatuiset polttoaineet (CDR-Q) on a priori jätetty niiden Italian lakien soveltamisalan ulkopuolelle, joilla on pantu täytäntöön jätteistä 15.7.1975 annettu direktiivi 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/156/ETY.
on pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna ”henkilötietojen käsittelynä”.

Yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta annetun direktiivin 95/46 3 artiklan, joka koskee mainitun direktiivin soveltamisalaa, 1 kohtaa on tulkittava siten, että toimintaa, jossa luonnollisten henkilöiden ansio- ja pääomatulo- sekä varallisuustietoja

Yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta annetun direktiivin 95/46 9 artiklaa, jolla säännellään tällaisten tietojen suojan ja sananvapauden välistä suhdetta, on tulkittava siten, että toimintaa, jossa luonnollisten henkilöiden ansio- ja pääomatulo- sekä varallisuustietoja

— kerätään veroviranomaisten julkisista asiakirjoista ja niitä käsitellään julkaisemista varten

— julkaistaan aakkosjärjestyksessä tuloluokittain laajoina kuntakohtaisina luetteloina painotuotteessa

— luovutetaan edelleen CD-ROM-levykkeellä käytettäväksi kaupallisessa tarkoituksessa

— käsitellään tekstiviestipalvelussa, jossa matkapuhelimen käyttäjät voivat ilmoittamalla henkilön nimen ja kotikunnan ja lähettämällä tekstiviestin määrättyyn numeroon saada paluuviestinä ilmoitetun henkilön ansio- ja pääomatulo- sekä varallisuustiedot,

on pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna ”ainoastaan journalistisia tarkoituksia – – varten” harjoitettuna henkilötietojen käsittelynä, jos kyseisten toimintojen ainoana tarkoituksena on tietojen, mielipiteiden tai ajatusten ilmaiseminen yleisölle millä tahansa tiedonsiirron välineellä, minkä arvioiminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.

Näitä toimintoja eivät missään tapauksessa harjoita ainoastaan joukkotiedotusyritykset, ja ne voivat liittyä voiton tavoitteluun.

(ks. 61 ja 62 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 2001/23 4 artiklan 2 kohtaa, jossa säädetään, että jos työsopimus tai työsuhde päätetään sen vuoksi, että luovutuksesta seuraa olennainen työehtojen muutos työntekijän vahingoksi, työnantajan katsotaan olevan vastuussa työsopimuksen tai työsuhteen päättämisestä, on tulkittava siten, että mikäli työsopimus tai työsuhde päätetään tilanteessa, jossa kyseisen säännöksen soveltamisedellytykset täyttyvät ja jossa luovutuksensaaja ei ole mitenkään jättänyt noudattamatta kyseisestä direktiivistä johtuvia velvoitteitaan, mainitussa säännöksessä ei velvoiteta jäsenvaltioita takaamaan työntekijälle oikeutta rahalliseen korvaukseen, joka luovutuksensaajan olisi maksettava, edellytyksillä, jotka koskevat oikeutta, johon työntekijä voi vedota silloin, kun hänen työnantajansa päättää lainvastaisesti hänen työsopimuksensa tai työsuhteensa. Kansallinen tuomioistuin on kuitenkin velvollinen takaamaan toimivaltansa rajoissa sen, että luovutuksensaaja vastaa tällaisessa tilanteessa ainakin seurauksista, jotka työnantajan vastuulla olevalla työsopimuksen tai työsuhteen päättämisellä on sovellettavan kansallisen oikeuden mukaan, kuten palkan ja muiden etujen maksamisesta kansallisen oikeuden mukaiselta irtisanomisajalta, jota kyseisen työnantajan on noudatettava.

(ks. 30 ja 35 kohta sekä tuomiolauselma)
1)

Itävallan tasavalta ei ole noudattanut EY 28 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on edellyttänyt, että ennen kuin ajoneuvot, jotka on aikaisemmin rekisteröity muissa jäsenvaltioissa ja joilla ei ikänsä vuoksi ole yhteisön tyyppihyväksyntää, rekisteröidään ensimmäistä kertaa Itävallassa, nämä ajoneuvot täyttävät ilmaa pilaavien päästöjen ja melupäästöjen osalta tiukemmat raja-arvot kuin niiden oli alun perin täytettävä ja erityisesti moottoriajoneuvojen ottomoottoreiden kaasujen aiheuttaman ilman pilaantumisen estämiseksi toteutettavia toimenpiteitä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 70/220/ETY muuttamisesta 28.6.1993 annetussa neuvoston direktiivissä 93/59/ETY ja moottoriajoneuvojen sallittua melutasoa ja pakojärjestelmää koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 70/157/ETY muuttamisesta 10.11.1992 annetussa neuvoston direktiivissä 92/97/ETY säädettyjä tiukemmat arvot, vaikka ajoneuvoihin, joilla on samat ominaisuudet ja jotka on jo hyväksytty liikennekäyttöön Itävallassa, ei sovelleta tätä vaatimusta, kun ne rekisteröidään uudelleen tässä jäsenvaltiossa.
Tiedoksi antaminen pikakirjeellä ei merkitse yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 2868/95 62 säännön 1 kohdassa tarkoitettua tiedoksi antamista vastaanottotodistuksella varustetulla kirjatulla kirjeellä.

Vaikka sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit) ei voi osoittaa, että asiakirja on asianmukaisesti tiedoksi annettu, tai vaikka ei ole noudatettu määräyksiä tiedoksi antamisesta, mutta mainittu asiakirja on saapunut vastaanottajalle, yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 2868/95 68 säännöstä seuraa, että SMHV:llä on mahdollisuus osoittaa vastaanottopäivä, jolloin asiakirja katsotaan tiedoksi annetuksi sinä päivänä.

(ks. 23 kohta)
Asia C-310/07

Ruotsin valtio

vastaan

Anders Holmqvist

(Lunds tingsrättin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen — Työntekijöiden suoja työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa — Direktiivi 80/987/ETY — 8 a artikla — Toiminta useissa jäsenvaltioissa”

Julkisasiamies D. Ruiz-Jarabo Colomerin ratkaisuehdotus 3.6.2008 I ‐ 7873

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 16.10.2008 I ‐ 7891

Tuomion tiivistelmä

Sosiaalipolitiikka – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Työntekijöiden suoja työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa – Direktiivi 80/98

(Neuvoston direktiivin 80/987, sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2002/74, 8 a artikla)

Työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 80/987, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2002/74, 8 a artiklaa on tulkittava siten, että ei ole välttämätöntä, että yrityksellä, joka on sijoittautunut johonkin jäsenvaltioon, on sivuliike tai kiinteä toimipaikka toisessa jäsenvaltiossa, jotta sen katsottaisiin harjoittavan toimintaa tämän toisen jäsenvaltion alueella. Yrityksen on kuitenkin oltava tässä toisessa jäsenvaltiossa pysyvästi taloudellisesti läsnä inhimillisin voimavaroin, joiden ansiosta yritys voi harjoittaa siellä toimintaa. Tilanteessa, jossa kuljetusyritys on sijoittautunut johonkin jäsenvaltioon, ainoastaan sen seikan perusteella, että kyseisen yrityksen palveluksessa kyseisessä jäsenvaltiossa oleva työntekijä suorittaa tavarantoimituksia tämän jäsenvaltion ja toisen jäsenvaltion välillä kulkemalla muiden jäsenvaltioiden läpi, ei voida päätellä, että kyseinen yritys on pysyvästi taloudellisesti läsnä toisessa jäsenvaltiossa.

(ks. 36 kohta ja tuomiolauselma)
Kansalliset säännökset, joissa määritellään sellaiset vaatimukset, jotka ulkopuolisten apteekkien on täytettävä, jotta ne voivat pyrkiä toimittamaan lääkkeitä sairaaloihin, ja jotka eivät koske lääkkeiden ominaisuuksia vaan ainoastaan niitä järjestelyjä, joihin perustuen niitä voidaan myydä, on katsottava myyntijärjestelyiksi. Vaikka tällaisia säännöksiä sovelletaan erotuksetta kaikkiin asianomaisiin toimijoihin, jotka harjoittavat toimintaansa kyseiset säännökset säätäneen jäsenvaltion alueella, ne ovat omiaan aiheuttamaan sen, että lääkkeiden toimittaminen kyseisen jäsenvaltion sairaaloihin on muihin jäsenvaltioihin kuin ensiksi mainittuun sijoittautuneille apteekeille vaikeampaa ja kalliimpaa kuin ensiksi mainittuun jäsenvaltioon sijoittautuneille apteekeille, koska niillä luodaan joukko kumulatiivisia kriteereitä, joilla tosiasiallisesti vaaditaan, että lääkkeet toimittava apteekki ja se sairaala, johon lääkkeet toimitetaan, ovat maantieteellisesti suhteellisen lähellä toisiaan. Näin ollen tällaiset säännökset ovat omiaan rajoittamaan yhteisön sisäistä kauppaa, ja ne muodostavat EY 28 artiklassa kielletyn tuonnin määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaavan toimenpiteen.

Lainsäädäntö, jolla rajoitetaan perustamissopimuksessa taattua perusvapautta, kuten tavaroiden vapaata liikkuvuutta, voidaan kuitenkin oikeuttaa kansanterveyteen liittyvillä syillä, jos kyseinen lainsäädäntö on omiaan takaamaan sillä tavoiteltavan tavoitteen toteutumisen ja sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi. Tältä osin tällaisilla säännöksillä voidaan yhtäältä toteuttaa niillä tavoiteltu tavoite, joka koskee asianomaisen jäsenvaltion sairaaloiden varmoja ja laadukkaita hankintoja, ja näin ollen suojella kansanterveyttä. Toisaalta niillä saadaan tosiasiassa aikaan se, että ulkoista hankintajärjestelmää koskevat samat vaatimukset kuin ne vaatimukset, jotka ovat ominaisia sisäiselle hankintajärjestelmälle. Niiltä osin kuin lääkkeiden toimittamista koskevan sopimuksen tekemiseen muun sairaalan apteekin tai ulkopuolisen apteekin kanssa sovelletaan riidanalaisia säännöksiä, joissa säädetään samanlaisista edellytyksistä kuin ne, joita sovelletaan sisäisen hankintajärjestelmän osalta, eli sellaista proviisoria koskevasta vaatimuksesta, joka yhtäältä vastaa lääkehankinnoista ja jonka on toisaalta oltava laajamittaisesti ja pikaisesti käytettävissä paikan päällä, kyseisillä säännöksillä varmistetaan vastaavuus ja yhteensopivuus kaikkien sellaisten osatekijöiden välillä, jotka liittyvät asianomaisen jäsenvaltion sairaaloiden lääkehankintoihin, ja näin ollen taataan kyseisen järjestelmän yhtenäisyys ja tasapaino. Kyseiset säännökset osoittautuvat näin ollen tarpeellisiksi kansanterveyden suojelun korkean tason varmistamista koskevan tavoitteen toteuttamisen kannalta, eivätkä ne selvästikään mene pitemmälle kuin tältä osin on tarpeen.

(ks. 30, 31, 33–35, 44, 48, 49 ja 55–57 kohta)
Asia C-173/07

Emirates Airlines – Direktion für Deutschland

vastaan

Diether Schenkel

(Oberlandesgericht Frankfurt am Mainin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Lentoliikenne — Asetus (EY) N:o 261/2004 — Matkustajille lennon peruuntumistapauksessa annettava korvaus — Soveltamisala — 3 artiklan 1 kohdan a alakohta — Lennon käsite”

Julkisasiamies E. Sharpstonin ratkaisuehdotus 6.3.2008 I - 5239

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 10.7.2008 I - 5252

Tuomion tiivistelmä

Liikenne – Lentoliikenne – Asetus N:o 261/2004 – Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevat yhteiset säännöt – Soveltamisala

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 261/2004 3 artiklan 1 kohdan a alakohta)

Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä annetussa asetuksessa N:o 261/2004 tarkoitettua lennon käsitettä on tulkittava niin, että se muodostuu lähtökohtaisesti ilmakuljetustoimesta, jolloin se on tietyllä tavalla tämän kuljetuksen ”yksikkö”, jonka toteuttaa lentoliikenteen harjoittaja, joka määrää sen reitin. Tästä johtuu, että edestakaista matkaa ei voida pitää yhtenä ja samana lentona. Näin ollen mainitun asetuksen 3 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, jossa säädetään tämän asetuksen soveltamisesta matkustajiin, jotka lähtevät jäsenvaltion alueella sijaitsevalta ja perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluvalta lentoasemalta, on tulkittava niin, että sitä ei sovelleta sellaisen edestakaisen matkan tilanteessa, jossa perustamissopimuksen määräysten soveltamisalaan kuuluvalla jäsenvaltion alueella sijaitsevalta lentoasemalta alun perin lähteneet matkustajat palaavat tälle lentoasemalle lennolla, joka lähtee kolmannessa maassa sijaitsevalta lentoasemalta. Tämän säännöksen tulkintaan ei vaikuta se seikka, että meno- ja paluulennosta on tehty yksi ainoa varaus.

(ks. 40, 47 ja 53 kohta sekä tuomiolauselma)
58

Kun otetaan huomioon kyseiset seikat ja se, ettei asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan sanamuoto olennaisesti poikkea Brysselin yleissopimuksen 13 artiklan sanamuodosta niiltä osin kuin on kyse siitä vaatimuksesta, että osapuolten välillä on oltava sopimus, on näin ollen katsottava, että edellä mainituissa asioissa Gabriel ja Engler annettuihin tuomioihin perustuvaa oikeuskäytäntöä, joka koskee Brysselin yleissopimuksen 13 artiklaa, on sovellettava mainitun 15 artiklan osalta arvioitaessa sellaista tapausta, josta on kyse pääasiassa. Sellaisessa tapauksessa, että Brysselin yleissopimuksen määräyksen ja asetuksen N:o 44/2001 säännöksen sanamuodot ovat tällä tavalla samankaltaisia, on nimittäin kyseisen asetuksen 19 perustelukappaleen mukaisesti varmistettava jatkuvuus kyseisten asetuksen ja yleissopimuksen tulkinnassa, koska tällainen jatkuvuus on myös keino varmistaa se, että oikeusvarmuuden periaatetta, joka on yksi kyseisten asetuksen ja yleissopimuksen perusteista, noudatetaan.
6

LSA:n 159 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Jos yhtiön etu sitä vaatii, yhtiökokous voi osakepääoman korotusta koskevan päätöksen yhteydessä päättää merkintäetuoikeuden täydellisestä tai osittaisesta poistamisesta. Jotta tämä päätös, jonka on oltava 144 §:n säännösten mukainen, olisi pätevä, se on tehtävä seuraavalla tavalla: – – b) Kun yhtiökokous kutsutaan kokoon, osakkeenomistajille on 144 §:n 1 momentin c kohdan mukaisesti annettava käyttöön hallintoelimen laatima selvitys, jossa se yksityiskohtaisesti perustelee ehdotuksen ja osakeannin tyypin ja nimeää henkilöt, joille merkintäoikeus annetaan, sekä yhtiön tilintarkastajaan nähden erillisen tilintarkastajan, jonka kaupparekisteri nimittää, sen vastuulla laatima selvitys yhtiön osakkeiden kohtuullisesta arvosta, niiden merkintäetuoikeuksien teoreettisesta arvosta, joiden poistamista ehdotetaan, ja hallintoelimen ilmoittamien tietojen täsmällisyydestä. c) Liikkeeseen laskettavien osakkeiden nimellisarvon ja mahdollisen lisämaksun summan on vastattava b kohdassa mainitussa tilintarkastajien selvityksessä mainittua kohtuullista arvoa. Pörssinoteeratun yhtiön osakkeiden kohtuullisena arvona on pidettävä pörssinoteerauksen perusteella määritettävää markkina-arvoa, jolloin liikkeelle lähdetään siitä, jollei toisin todisteta. Kun pörssinoteerattujen yhtiöiden yhtiökokouksella on käytettävissään hallintoelimen laatima selvitys ja b kohdassa mainittu kirjanpitäjän selvitys, joissa on mainittava osakkeiden nettovarallisuusarvo, se voi edellisestä poiketen päättää uusien osakkeiden liikkeeseen laskemisesta mihin hintaan tahansa mutta vain, jos hinta on korkeampi kuin vastaava, tilintarkastajan selvityksessä mainittu nettovarallisuusarvo; yhtiökokous voi myös rajoittua vahvistamaan menetelmän, jota sovelletaan hinnan määrittämisessä. – – – –”
49

Tämän osalta on muistutettava, että edellä mainitussa asiassa United Brands ja United Brands Continentaal vastaan komissio antamansa tuomion 182 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että yritys, jolla on määräävä markkina-asema jonkin tuotteen jakelussa ja joka nauttii tunnetun ja kuluttajien arvostaman tavaramerkin suomasta arvovallasta, ei voi keskeyttää toimituksiaan tavanomaista kauppatapaa noudattavalle vanhalle asiakkaalle silloin, kun tämän asiakkaan tilaukset eivät mitenkään ole epätavanomaisia. Saman tuomion 183 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että tällainen käyttäytyminen olisi vastoin ETY:n perustamissopimuksen 3 artiklan f kohdassa (josta tuli EY:n perustamissopimuksen 3 artiklan g kohta, josta on puolestaan tullut EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohta) esitettyjä tavoitteita, jotka on täsmennetty ETY:n perustamissopimuksen 86 artiklassa (josta tuli EY:n perustamissopimuksen 86 artikla, josta on puolestaan tullut EY 82 artikla), ja erityisesti sen toisen kohdan b ja c alakohdassa, koska kieltäytyminen myymästä rajoittaisi markkinoita kuluttajien vahingoksi ja aiheuttaisi syrjintää, joka saattaisi jopa merkitä kauppakumppanin syrjäyttämistä relevanteilta markkinoilta.