Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (neljäs jaosto) tuomio 6 päivänä heinäkuuta 2000. - Volkswagen AG vastaan Euroopan yhteisöjen komissio. - Kilpailu - Autojen jälleenmyynti - Markkinoiden eristäminen - EY:n perustamissopimuksen 85 artikla (josta on tullut EY 81 artikla) - Asetus N:o 123/85 - Lehdistölle annetut lausunnot - Liikesalaisuus - Hyvä hallintotapa - Sakko - Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus. - Asia T-62/98.



Oikeustapauskokoelma 2000 sivu II-02707



Tiivistelmä

Asianosaiset

Tuomion perustelut

Päätökset oikeudenkäyntikuluista

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

1. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen - Näyttö, joka on esitettävä - Tarvittavan todistusvoiman määrä

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta))

2. Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Yritysten väliset sopimukset - Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan - Arviointiperusteet - Rajoittavat menettelytavat, jotka ulottuvat yhden jäsenvaltion koko alueelle

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta))

3. Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Yritysten väliset sopimukset - Komission velvollisuus näyttää toteen rikkomisen kesto

4. Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Markkinoiden määrittely - Tarkoitus - Jäsenvaltioiden välistä kauppaa koskevan vaikutuksen määrittäminen

(EY:n perustamissopimuksen 85 ja 86 artikla (joista on tullut EY 81 ja EY 82 artikla))

5. Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Yritysten väliset sopimukset - Autojen valikoiva jakelujärjestelmä - Valmistajan jälleenmyyjilleen osoittama kehotus, joka liittyy valmistajan ja jälleenmyyjien kauppasuhteisiin kokonaisuudessaan

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta))

6. Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Kielto - Ryhmäpoikkeus - Asetuksen N:o 123/85 ulottuvuus

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 ja 3 kohta (joista on tullut EY 81 artiklan 1 ja 3 kohta); komission asetuksen N:o 123/85 3 artiklan 10 ja 11 kohta)

7. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Kantelujen tutkiminen - Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen - Hyvän hallinnon periaate - Komission ennenaikaisesti ilmaisema usko kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloon - Todisteiden arvioimisen puolueellisuus - Vaikutukset

8. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Oikeus tutustua todisteina käytettyjen asiakirjojen jäljennöksiin - Komission lopullisen päätöksen tekemisen ja sen tiedoksiannon jälkeen esitetty pyyntö - Kieltäytyminen - Päätöksen laillisuuteen vaikuttava seikka - Tällaista seikkaa ei ole

9. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Liikesalaisuus - Suunniteltua seuraamusta koskevien tietojen paljastaminen lehdistölle ennen lopullista päätöstä - Liikesalaisuuden, hyvän hallintotavan periaatteen ja syyttömyysolettaman periaatteen loukkaaminen - Päätöksen laillisuuteen vaikuttava seikka - Edellytykset

(EY:n perustamissopimuksen 214 artikla (josta on tullut EY 287 artikla))

10. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet - Perusteluvelvollisuuden laajuus - Kilpailusääntöjen soveltamispäätös - Viittaaminen päätöksen alaviitteissä asiakirjoihin, jotka yrityksillä on käytettävissään - Komission velvollisuus toistaa näiden asiakirjojen sisältö - Tällaista velvollisuutta ei ole

(EY:n perustamissopimuksen 190 artikla (josta on tullut EY 253 artikla))

Tiivistelmä

1. Sen tutkimiseksi, onko komissio tehnyt tosiseikkoja koskevia arviointivirheitä todetessaan, että kantaja on rikkonut perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) määräyksiä, on selvitettävä, onko komissio esittänyt riittävän täsmällistä ja yhtäpitävää näyttöä, jonka perusteella voidaan vakuuttua siitä, että väitetty rikkominen on tapahtunut.

( ks. 43 kohta )

2. Jotta sopimus tai menettelytapa olisi omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) tarkoitetulla tavalla, sen on objektiivisten oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella annettava riittävästi aihetta epäillä, että se voi vaikuttaa suoraan tai välillisesti taikka tosiasiallisesti tai mahdollisesti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Tältä osin on tarkasteltava erityisesti, ovatko kyseiset rajoittavat toimenpiteet omiaan eristämään tiettyjen tuotteiden markkinat jäsenvaltioiden välillä ja vaikeuttamaan näin perustamissopimuksessa tarkoitettua taloudellista vastavuoroisuutta. Tilanne on selvästi tällainen, kun nämä toimenpiteet sitovat kaikkia asiaan liittyvien automerkkien jälleenmyyjiä yhteismarkkinoiden merkittävässä osassa. Kilpailua rajoittavat menettelytavat, jotka ulottuvat yhden jäsenvaltion koko alueelle, ovat nimittäin jo lähtökohtaisesti omiaan vahvistamaan kansallisten markkinoiden eristämistä, jolloin ne estävät perustamissopimuksessa tarkoitetun taloudellisen vastavuoroisuuden toteutumista.

( ks. 179 kohta )

3. Oikeusvarmuuden vaatimus, jonka täyttymiseen taloudellisten toimijoiden on voitava luottaa, edellyttää sitä, että jos on olemassa riita, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloa, komissio esittää todisteita, jotka liittyvät ajallisesti riittävän läheisiin tosiseikkoihin, jotta voidaan kohtuudella myöntää, että kyseinen kilpailusääntöjen rikkominen on jatkunut keskeytymättä kahden täsmällisen päivämäärän välillä.

( ks. 188 kohta )

4. Markkinoiden määrittelyllä ei ole samaa merkitystä perustamissopimuksen 85 artiklan (josta on tullut EY 81 artikla) ja 86 artiklan (josta on tullut EY 82 artikla) soveltamisessa. Perustamissopimuksen 86 artiklan soveltamisen yhteydessä markkinoiden asianmukainen määrittely on välttämätön ennakkoedellytys komission arvioidessa oletettua kilpailunvastaista toimintaa, sillä ennen määräävän markkina-aseman väärinkäytön osoittamista on näytettävä toteen määräävän aseman olemassaolo tietyillä markkinoilla, mikä edellyttää näiden markkinoiden ennalta rajaamista. Perustamissopimuksen 85 artiklaa sovellettaessa markkinat on sitä vastoin määriteltävä sen ratkaisemiseksi, onko sopimus, yritysten yhteenliittymän päätös tai yritysten yhdenmukaistettu menettelytapa omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja onko sen tarkoituksena estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai onko sillä tällainen vaikutus.

Tästä syystä velvollisuus rajata markkinat perustamissopimuksen 85 artiklan mukaisesti tehtävässä päätöksessä velvoittaa komissiota, jos ilman tällaista rajausta ei ole mahdollista päätellä, saattaako kyseinen sopimus, yritysten yhteenliittymän päätös tai yhdenmukaistettu menettelytapa vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja onko sen tarkoituksena kilpailun estäminen, rajoittaminen tai vääristäminen yhteismarkkinoilla tai onko sillä tällainen vaikutus.

( ks. 230 kohta )

5. Autonvalmistajan sopimukseen sidotuille jälleenmyyjilleen osoittama kehotus ei ole sellainen yksipuolinen päätös, johon ei sovellettaisi perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta), vaan se on tämän määräyksen mukainen sopimus, koska se koskee aikaisemmalla pääsopimuksella säänneltyjä kauppasuhteita.

( ks. 236 kohta )

6. Tilanteessa, jossa valikoivaa jakelujärjestelmää koskevan sopimuksen osapuolet rajoittavat toimenpiteillään rinnakkaistuontia, ei missään tapauksessa voida todeta, että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) ei sovelleta. Jälleenmyyntisopimuksia koskevan ryhmäpoikkeusasetuksen tarkoituksena on nimittäin asettaa siinä säädetyn poikkeuksen edellytykseksi se, että tekemällä mahdolliseksi rinnakkaistuonti varmistetaan kuluttajien saavan kohtuullisen osan yksinmyynnistä saatavasta hyödystä.

Tässä yhteydessä, vaikka asetuksessa N:o 123/85 annetaan autonvalmistajille merkittäviä keinoja suojella jakeluverkostojaan, siinä ei kuitenkaan sallita niiden eristävän markkinoitaan. Asetuksessa tosin säädetään poikkeuksesta niiden sopimusten osalta, joissa tavarantoimittaja antaa hyväksytyn jälleenmyyjän tehtäväksi edistää moottoriajoneuvojen jälleenmyyntiä ja huoltopalveluja määrätyllä alueella ja sitoutuu varaamaan tälle oikeuden sopimustavaroiden toimittamiseen tällä alueella. Siinä säädetään siis poikkeuksesta muun muassa hyväksytylle jälleenmyyjälle asetetun sen velvoitteen osalta, jonka mukaan jälleenmyyjä ei saa myydä sopimustavaroita jakeluverkostoon kuulumattomille jälleenmyyjille (3 artiklan 10 kohta), ellei kysymys ole välittäjistä eli liikkeenharjoittajista, jotka toimivat lopullisten kuluttajien nimissä ja näiden lukuun ja jotka saavat tätä varten valtakirjan (3 artiklan 11 kohta). Asetuksen 10 artiklan mukaan komissio voi kuitenkin evätä tämän asetuksen soveltamisesta aiheutuvan edun, jos se toteaa, että jossakin erityisessä tapauksessa sopimuksella, jonka osalta on tehty poikkeus tällä asetuksella, on kuitenkin tiettyjä vaikutuksia, jotka ovat ristiriidassa perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa määrättyjen edellytysten kanssa, ja muun muassa, jos valmistaja tai jakeluverkostoon kuuluva yritys jatkuvasti tai järjestelmällisesti sellaisia keinoja käyttäen, joita tässä asetuksessa säädetty poikkeus ei koske, vaikeuttaa lopullisten kuluttajien tai muiden jakeluverkostoon kuuluvien yritysten mahdollisuuksia hankkia sopimustavaroita tai vastaavia tavaroita yhteismarkkinoilla.

( ks. 241-242 kohta )

7. Mikäli kilpailusääntöjen rikkominen on todellakin näytetty toteen hallinnollisen menettelyn päättyessä, sen olemassaoloa ei voida kyseenalaistaa sen vuoksi, että komissio on menettelyn aikana ennenaikaisesti ilmaissut uskovansa kyseisen rikkomisen olemassaoloon. Sitä paitsi sikäli kuin komission kanteen kohteena olevassa päätöksessä huomioon ottamat tosiseikat on oleellisilta osin näytetty oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen, kantaja ei voi myöhemmin esittää, että komissio olisi arvioinut haltuun otettuja asiakirjoja puolueellisesti tai toiminut perusteettomien olettamusten pohjalta.

( ks. 270-271 kohta )

8. Kilpailusääntöjen rikkomisen toteavan päätöksen laillisuuteen ei voi missään tapauksessa vaikuttaa se, että komissio kieltäytyi suostumasta kantajan pyyntöön lähettää tälle jäljennökset todisteina käytetyistä asiakirjoista, kun tämä pyyntö oli osoitettu komissiolle päätöksen tekemisen ja sen tiedoksiannon jälkeen.

( ks. 277 kohta )

9. Perustamissopimuksen 214 artiklassa (josta on tullut EY 287 artikla) määrätään, että yhteisön toimielimen jäsen, virkamies tai muu sen henkilöstöön kuuluva ei saa ilmaista salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluvia tietoja eikä varsinkaan tietoja yrityksistä taikka niiden liikesuhteista tai kustannustekijöistä. Vaikka tämä määräys tarkoittaa lähinnä yrityksiltä saatuja tietoja, adverbin "varsinkaan" käyttäminen osoittaa, että kyseessä on yleinen periaate, jota sovelletaan myös muihin luottamuksellisiin tietoihin.

Tässä suhteessa sellaisissa kontradiktorisissa menettelyissä, joissa saatetaan määrätä seuraamuksia, ehdotetun seuraamuksen laatu ja määrä ovat lähtökohtaisesti liikesalaisuuksia siihen saakka, kun seuraamuksesta on lopullisesti päätetty ja se on julistettu.

Tämä periaate perustuu muun muassa tarpeeseen varjella asianomaisten mainetta ja arvokkuutta siihen saakka, kun tätä ei ole todettu syylliseksi.

Komission velvollisuus olla paljastamatta lehdistölle tarkkoja tietoja suunnitellusta seuraamuksesta ei liity ainoastaan sen velvollisuuteen suojella liikesalaisuuksia vaan myös sen hyvää hallintotapaa koskevaan velvoitteeseen.

Komissio ei selvästikään ole noudattanut syyttömyysolettaman periaatetta, jota sovelletaan menettelyihin, joissa on kyse siitä, että yritykset ovat rikkoneet kilpailusääntöjä, ja jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen, koska se on ilmoittanut neuvoa-antavalle komitealle ja komission jäsenten kollegiolle ratkaisua varten annetun päätöksen lehdistölle ennen kuin asianomaista yritystä koskeva päätös oli virallisesti annettu.

Tämän kaltainen sääntöjenvastaisuus voi aiheuttaa kyseisen päätöksen kumoamisen, jos näytetään toteen, että päätös olisi ollut sisällöltään erilainen, jos sääntöjenvastaisuutta ei olisi tapahtunut.

( ks. 279, 281 ja 283 kohta )

10. Komissiolla ei ollut velvollisuutta toistaa niiden asiakirjojen sisältöä, joihin se viittaa kilpailusääntöjen rikkomisen toteavan päätöksen alaviitteissä, koska kantajalla tai sen tytäryhtiöillä ovat ne käytettävissään.

( ks. 302 kohta )

Asianosaiset

Asiassa T-62/98,

Volkswagen AG, kotipaikka Wolfsburg (Saksa), edustajanaan asianajaja R. Bechtold, Stuttgart, prosessiosoite Luxemburgissa asianajotoimisto Loesch ja Wolter, 11 rue Goethe,

kantajana,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehenään oikeudellisen yksikön virkamies K. Wiedner, avustajanaan asianajaja H. J. Freund, Bryssel, prosessiosoite Luxemburgissa c/o oikeudellisen yksikön virkamies C. Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg,

vastaajana,

jossa kantaja vaatii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta kumoamaan EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan mukaisesta menettelystä (asia IV/35.733 - VW) 28 päivänä tammikuuta 1998 tehdyn komission päätöksen 98/273/EY (EYVL L 124, s. 60) tai toissijaisesti alentamaan tällä päätöksellä kantajalle määrättyä sakkoa,

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja R. M. Moura Ramos sekä tuomarit V. Tiili ja P. Mengozzi,

kirjaaja: johtava hallintovirkamies B. Pastor,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 7.10.1999 pidetyssä suullisessa käsittelyssä esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Tuomion perustelut

Tosiseikat ja asiaa koskeva lainsäädäntö

1 Kantaja on Volkswagen-konsernin holdingyhtiö. Konsernin liiketoimintaan kuuluu Volkswagen-, Audi-, Seat- ja Skoda-merkkisten ajoneuvojen valmistus sekä autonosien ja varaosien valmistus. Muuta toimintaa yhtiöllä on teollisuusmoottoreiden, rahoituspalveluiden ja vakuutusten alalla. Kantaja omistaa 98,99 prosenttia Audi AG:stä (jäljempänä Audi). Ingolstadtissa (Saksa) sijaitsevan Audin liiketoiminnan oleellisin osa on Audi-merkkisten ajoneuvojen valmistus ja myynti sekä autonosien ja moottorien valmistus.

2 Volkswagenin ja Audin moottoriajoneuvojen jälleenmyynti Euroopan yhteisössä hoidetaan valikoivan jakelujärjestelmän välityksellä. Italian oikeuden mukaan perustetulla yhtiöllä Autogerma SpA:lla (jäljempänä Autogerma), jonka kotipaikka on Verona (Italia) ja joka on kantajan 100-prosenttisesti omistama tytäryhtiö ja näin ollen muodostaa kantajan ja Audin kanssa taloudellisen yksikön, on yksinoikeus tuoda Italiaan näitä ajoneuvoja sekä niiden varaosia ja lisävarusteita. Jälleenmyyntiä Italiassa hoitavat oikeudellisesti ja taloudellisesti itsenäiset jälleenmyyjät, joita Autogerman kanssa tehdyt sopimukset kuitenkin sitovat.

3 Jälleenmyyntisopimukset on tietyin edellytyksin vapautettu EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) soveltamisesta ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamisesta moottoriajoneuvojen jälleenmyyntiä ja huoltopalveluja koskevien sopimusten ryhmiin 12 päivänä joulukuuta 1984 annetulla komission asetuksella (ETY) N:o 123/85 (EYVL 1985, L 15, s. 16), joka on korvattu 1.10.1995 lukien 28 päivänä kesäkuuta 1995 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1475/95 (EYVL L 145, s. 25). Asetuksen N:o 1475/95 7 artiklan mukaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa määrättyä kieltoa ei sovelleta ajanjaksona 1 päivästä lokakuuta 1995 30 päivään syyskuuta 1996 sopimuksiin, jotka olivat jo voimassa 1 päivänä lokakuuta 1995 ja täyttivät komission asetuksessa N:o 123/85 säädetyt poikkeusta koskevat edellytykset.

4 Asetuksen N:o 123/85 1 artiklassa säädetään seuraavaa:

"ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla julistetaan, että perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta ei tässä asetuksessa säädetyin edellytyksin koske sopimuksia, joiden osapuolina on ainoastaan kaksi yritystä ja joissa sopimuksen osapuoli antaa sitoumuksen siitä, että hän toimittaa yhteismarkkinoiden määrätyllä alueella

- ainoastaan toiselle osapuolelle, tai

- ainoastaan toiselle osapuolelle sekä tietylle määrälle muita jakeluverkkoon kuuluvia yrityksiä

jälleenmyyntiä varten tiettyjä moottoriajoneuvoja, jotka on tarkoitettu julkisilla teillä käytettäviksi ja jotka on varustettu kolmella tai useammalla pyörällä - - ."

5 Asetuksen N:o 123/85 2 artiklassa täsmennetään, että poikkeusta sovelletaan myös, "jos 1 artiklassa tarkoitettu velvoite on yhdistetty tavarantoimittajan velvoitteeseen olla sopimusalueella myymättä sopimustavaroita kuluttajille".

6 Asetuksen N:o 123/85 3 artiklassa säädetään seuraavaa:

" - - poikkeusta sovelletaan myös, jos [jälleenmyyntisopimus] on yhdistetty jakelijan velvoitteeseen:

- -

8. olla sopimusalueen ulkopuolella:

a) pitämättä sivuliikkeitä tai jakeluvarastoja sopimustavaroiden tai vastaavien tavaroiden jälleenmyyntiä varten;

b) hankkimatta asiakkaita sopimustavaroille tai vastaaville tavaroille;

9. olla antamatta sivullisten tehtäväksi sopimustavaroiden tai vastaavien tavaroiden jälleenmyyntiä tai huoltopalvelujen järjestämistä sopimusalueen ulkopuolella;

10. toimittaa jälleenmyyjälle:

a) sopimustavaroita tai vastaavia tavaroita ainoastaan, jos jälleenmyyjä on jakeluverkkoon kuuluva yritys;

- -

11. myydä sopimusvalikoimaan kuuluvia moottoriajoneuvoja tai vastaavia tuotteita välittäjän palveluksia käyttäville kuluttajille ainoastaan, jos kyseisellä välittäjällä on etukäteen annettu valtakirja tietyn ajoneuvon ostamiseen sekä mahdollisesti sen toimituksen hyväksymiseen kuluttajan puolesta."

7 Asetuksen N:o 1475/95 1, 2 ja 3 artiklan sanamuoto on lähes identtinen asetuksen N:o 123/85 vastaavien säännösten sanamuodon kanssa. Asetuksen N:o 1475/95 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

"Poikkeusta ei sovelleta, jos

- -

3) osapuolet sopivat kilpailun rajoituksista, joihin ei erityisesti sovelleta poikkeusta tämän asetuksen mukaan - -

- -

7) valmistaja, tavarantoimittaja tai verkkoon kuuluva muu yritys suoraan tai epäsuoraan rajoittaa kuluttajien, valtuutettujen välittäjien tai jakelijoiden vapautta hankkia yhteismarkkinoilla toimivalta valintansa mukaiselta verkkoon kuuluvalta yritykseltä sopimustavaroita tai vastaavia tavaroita tai saada huoltopalveluja tällaisille tavaroille, tai kuluttajien vapautta myydä edelleen sopimustavarat tai vastaavat tavarat, jos myynti ei tapahdu kaupallisissa tarkoituksissa, tai

8) tavarantoimittaja ilman asiallista syytä myöntää jakelijoille korvauksia, jotka lasketaan uudelleen myytyjen moottoriajoneuvojen määräpaikan tai ostajan asuinpaikan perusteella - - ."

8 Syyskuusta 1992 lähtien ja vuonna 1993 Italian liiran arvo laski voimakkaasti Saksan markkaan nähden. Kantaja ei kuitenkaan nostanut vastaavassa määrin myyntihintojaan Italiassa. Tästä tilanteesta aiheutuneet hintaerot merkitsivät sitä, että oli olemassa taloudellinen intressi viedä Volkswagen- ja Audi-merkkisiä ajoneuvoja Italiasta muihin maihin.

9 Komissio sai vuosina 1994 ja 1995 kirjeitä saksalaisilta ja itävaltalaisilta kuluttajilta, jotka valittivat esteistä, joita oli asetettu edellä mainittuja merkkejä olevien uusien ajoneuvojen ostolle Italiassa, kun ne oli tarkoitus viedä välittömästi Saksaan tai Itävaltaan.

10 Komissio ilmoitti 24.2.1995 päivätyllä kirjeellä kantajalle todenneensa saksalaisten kuluttajien tekemien kantelujen perusteella, että kantaja ja Autogerma olivat pakottaneet Volkswagen- ja Audi-merkkejä myyvät italialaiset jälleenmyyjät myymään ajoneuvoja yksinomaan italialaisille asiakkaille uhkaamalla heitä jälleenmyyntisopimuksen irtisanomisella. Samassa kirjeessä komissio määräsi, että kantajan oli lopetettava tämä jälleenviennin estäminen ja ilmoitettava komissiolle kolmen viikon kuluessa kirjeen vastaanottamisesta tältä osin toteuttamansa toimenpiteet.

11 Kantaja vastasi 30.3.1995 päivätyllä kirjeellä, että tiettyjen kuluttajien kohtaamat hankaluudet olivat saattaneet johtua tiedonkatkoksista muun muassa Autogerman ja italialaisten jälleenmyyjien välillä. Se liitti kirjeeseensä jäljennöksen 16.3.1995 italialaisille jälleenmyyjille kaikkien mahdollisten väärinymmärrysten poistamiseksi lähetetystä kiertokirjeestä.

12 Komissio vastasi 2.5.1995 päivätyllä kirjeellä kantajalle, että 16.3.1995 päivätty kiertokirje ei ollut poistanut jälleenviennin esteitä. Se viittasi tässä yhteydessä uusiin kanteluihin, joita oli tullut useilta saksalaisilta ja itävaltalaisilta kuluttajilta.

13 Komissio teki 17.10.1995 päätöksen, jossa se määräsi tutkimuksista 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus, EYVL 1962, 13, s. 204) 14 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Tutkimukset tehtiin 23. ja 24.10.1995 kantajan ja Audin tiloissa sekä Italiassa Autogerman tiloissa ja seuraavissa paikoissa: Auto Brenner SpA, Bolzano, Auto Pedross Herbert & Co., Silandro, Dorigoni SpA, Trento, Eurocar SpA., Udine, IOB Silvano & C. SRL, Gemona, Adriano Mansutti, Tricesimo, Günther Rabanser, Pontegardena, Mutschlechner SAS, Brunico, ja Franz Nitz, Vipiteno. Näillä tutkimuksilla komissio pyrki selvittämään, olivatko kantaja ja Audi tehneet sopimuksia tai soveltaneet Autogerman ja italialaisten jälleenmyyjiensä kanssa yhdenmukaistettuja menettelytapoja, joiden mukaan ne eivät myy uusia ajoneuvoja muissa jäsenvaltioissa asuville kuluttajille.

14 Tutkimuksissa löydettyjen asiakirjojen perusteella komissio katsoi, että kantaja, Audi ja Autogerma olivat ottaneet italialaisten jälleenmyyjiensä kanssa käyttöön markkinoiden eristämiseen tähtäävän strategian. Komissio lähetti 25.10.1996 tätä koskevan väitetiedoksiannon kantajalle ja Audille.

15 Kantaja ja Audi pyysivät 18.11.1996 päivätyllä kirjeellä tilaisuutta tutustua asiakirjoihin. Ne tutustuivat asiakirjoihin 5.12.1996.

16 Autogerma lähetti 19.12.1996 kantajan nimenomaisesta vaatimuksesta italialaisille jälleenmyyjille kiertokirjeen, jossa se täsmensi, että vienti kuluttajille (mahdollisesti välittäjien kautta) sekä jälleenmyyntiverkostoon kuuluville jälleenmyyjille oli sallittua ja että siitä ei siis määrättäisi rangaistuksia. Kiertokirjeessä todettiin myös, että jälleenmyyjille tilattujen ajoneuvojen myyntihinnasta myönnetty alennus eli "marginaali" ja heidän palkkionsa maksu eivät riippuisi millään tavoin siitä, olisiko ajoneuvot myyty heidän sopimusalueelleen vai sen ulkopuolelle.

17 Kantaja ja Audi lähettivät komissiolle väitetiedoksiantoa koskevat huomautuksensa 12.1.1997 päivätyllä kirjeellä.

18 Ne esittivät myös näkemyksensä komission toimivaltaisille yksiköille 7.4.1997 pidetyssä kuulemistilaisuudessa.

19 Kantajan asianajaja tapasi pyynnöstään vielä 7.10.1997 yksikön johtajan, ja keskustelut koskivat muun muassa sitä, katsoiko komissio todettujen kilpailusääntöjen rikkomisten päättyneen vai jatkuivatko ne sen mielestä edelleen.

20 Komissio teki 28.1.1998 päätöksen 98/273/EY EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan mukaisesta menettelystä (asia IV/35.733 - VW) (EYVL L 124, s. 60; jäljempänä päätös tai kanteen kohteena oleva päätös). Päätös oli osoitettu yksinomaan kantajalle. Tältä osin komissio esittää, että kantaja on vastuussa todetusta kilpailusääntöjen rikkomisesta sillä perusteella, että Audi ja Autogerma ovat sen tytäryhtiöitä ja että se oli perillä niiden toiminnasta. Italialaisten jälleenmyyjien osalta komissio toteaa, että ne eivät osallistuneet aktiivisesti jälleenviennin estämiseen, vaan joutuivat valmistajien ja Autogerman käyttöönottaman rajoittavan toimintastrategian vuoksi hyväksymään tämän strategian painostuksen alaisina.

21 Komissio luettelee päätöksessä todettujen tosiseikkojen osalta useita asiakirjoja, joilla se pyrkii osoittamaan ensinnäkin, että kantaja ja Audi ovat tarkkaan kohdistetuilla toimenpiteillä ja omilla varoillaan ja oman henkilöstönsä avustamana estäneet ajoneuvojen viennin Italiasta Saksaan ja muihin jäsenvaltioihin, ja toiseksi, että kantajan ja Audin pyynnöstä Autogerma on tehnyt italialaisten jälleenmyyjien piirissä tarkkoja selvityksiä lopettaakseen niistä muutamien harjoittaman automyynnin ulkomaalaisille ostajille ja määrännyt ankaria rangaistuksia tietyille näistä jälleenmyyjistä.

22 Kantajan ja Audin toteuttamista toimenpiteistä komissio mainitsee sen, että kantaja oli ottanut käyttöön "jaetun marginaalin järjestelmän", jota sovellettiin uuden mallin, Volkswagen Polon, myyntiin Italiassa. Tämän järjestelmän mukaan jälleenmyyjä ei enää saanut jokaisesta tilatusta ajoneuvosta laskutetusta summasta 13 prosentin alennusta vaan laskutuksen yhteydessä myönnettiin vain 8 prosentin alennus ja jälkikäteen 5 prosenttia, jonka saamiseksi edellytettiin ajoneuvon rekisteröintiä jälleenmyyjän sopimusalueella. Päätöksen mukaan Audi otti käyttöön samanlaisen järjestelmän Audi A4 -ajoneuvon myynnin yhteydessä Italiassa. Komissio mainitsee myös jälleenmyyjien varastojen pienentämisen kantajan ja Audin toimesta. Tämä toimenpide, johon liittyi toimitusten rajoittaminen, pidensi huomattavasti toimitusaikoja ja sai tietyt asiakkaat peruuttamaan tilauksiaan. Tämän perusteella myös Autogermalle tarjoutui tilaisuus kieltäytyä toimittamasta tavaraa saksalaisille jälleenmyyjille (toimitukset Volkswagen-jakeluverkoston sisällä). Komissio vetoaa myös ehtoihin, jotka Audi ja Autogerma olivat vahvistaneet jälleenmyyjille heidän myymiensä autojen määrän perusteella neljännesvuosittain maksettavan 3 prosentin palkkion laskemiseksi.

23 Autogerman jälleenmyyjille määräämistä rangaistuksista komissio mainitsee tiettyjen jälleenmyyntisopimusten irtisanomisen ja neljännesvuosittain maksettavan 3 prosentin palkkion poistamisen sopimusalueen ulkopuolelle kohdistuneen myynnin osalta.

24 Päätöksessä korostetaan, että kantajan, Audin ja Autogerman toteuttamat toimenpiteet, joilla pyrittiin rajoittamaan italialaisten jälleenmyyjien automyyntiä, koskivat sekä toimituksia jakeluverkostoon kuulumattomille jälleenmyyjille että toimituksia kuluttajille ja muussa jäsenvaltiossa kuin Italiassa asuville tai toimiville Volkswagen- ja Audi-merkkien jälleenmyyjille.

25 Komissio siteeraa myös asiakirjoja, jotka sen mukaan osoittavat, että edellä mainitut toimenpiteet olivat tosiaankin rajoittaneet kauppaa toisaalta Italiassa ja toisaalta Saksassa ja Itävallassa, koska italialaiset jälleenmyyjät olivat useissa tapauksissa kieltäytyneet toimittamasta tavaraa Saksassa ja Itävallassa asuville, tilauksia tehneille asiakkaille.

26 Komissio päättelee, että nämä toimenpiteet, jotka kaikki kuuluvat osana valmistajan Autogerman välityksellä valikoivan jakeluverkostonsa kanssa ylläpitämiin sopimusperusteisiin suhteisiin, perustuvat sopimukseen tai yhdenmukaistettuun menettelytapaan ja että niillä rikotaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa, koska niillä pannaan täytäntöön markkinoiden eristämiseen tähtäävä politiikka. Se täsmentää, että nämä toimenpiteet eivät kuulu asetusten N:o 123/85 ja N:o 1475/95 soveltamisalaan, koska näiden asetusten minkään säännöksen perusteella ei sallita poikkeuksen soveltamista sellaiseen sopimukseen, jolla pyritään estämään kuluttajien, näiden toimeksiannosta toimivien välittäjien tai muiden jakeluverkostoon kuuluvien jälleenmyyjien harjoittama rinnakkaisvienti. Se täsmentää myös, että yksittäisen poikkeuksen myöntäminen on tässä tapauksessa mahdotonta, koska kantaja, Audi ja Autogerma eivät ole ilmoittaneet mitään osaa jälleenmyyjien kanssa tekemästään sopimuksesta ja koska jälleenviennin esteet ovat joka tapauksessa perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohtaan sisältyvän kuluttajansuojan tavoitteen vastaisia.

27 Kantaja ja Audi ovat väitetiedoksiantoon antamissaan huomautuksissa korostaneet, että tietyt asiakirjat, joihin komissio nojautuu, ovat pelkkiä Volkswagen-konsernin sisäisiä raportteja, jotka kuvaavat vain käytyjä keskusteluja ja joissain tapauksissa konsernin sisäisiä eturistiriitoja, mihin komissio puolestaan toteaa, että konsernin sisäisillä ristiriidoilla ei ole merkitystä, koska ne eivät muuta sitä tosiseikkaa, että kantaja ja sen tytäryhtiöt Audi ja Autogerma tekivät jälleenmyyjiensä kanssa sopimuksen, joka on ristiriidassa yhteisön kilpailusääntöjen kanssa. Niinikään väitetiedoksiantoon annetuissa huomautuksissa esitetyistä väitteistä, joiden mukaan ensinnäkin suurin osa Italiasta Saksaan ja Itävaltaan suuntautuvasta jälleenviennistä koostui jakeluverkostoon kuulumattomille jälleenmyyjille tehdyistä lainvastaisista toimituksista ja toisaalta myynti yksityishenkilöille (mahdollisesti välittäjän kautta) tai muille Volkswagen- ja Audi-merkkien jälleenmyyjille oli vähäistä, komissio toteaa, että vaikka ainoastaan hyvin pieni osuus myynnistä, jota estettiin, koski kuluttajia, heidän välittäjiään ja muita kyseisten merkkien jälleenmyyjiä, se vaikutti kuitenkin tuntuvasti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, joten sillä rikottiin yhteisön kilpailusääntöjä.

28 Komissio toteaa päätöksen 1 artiklassa, että kantaja on yhdessä tytäryhtiöidensä Audin ja Autogerman kanssa "rikkonut perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan määräyksiä tekemällä jakeluverkostoon kuuluvien italialaisten jälleenmyyjien kanssa sopimuksia myynnin kieltämiseksi tai rajoittamiseksi joko itsenäisesti tai valtuuttamansa välittäjän välityksellä toimiville muiden jäsenvaltioiden kuluttajille sekä muissa jäsenvaltioissa toimiville jakeluverkostoon kuuluville jälleenmyyjille". Päätöksen 2 artiklassa se määrää, että kantajan on lopetettava nämä kilpailusääntöjen rikkomiset, ja määrää sen toteuttamaan muiden toimenpiteiden lisäksi tietyt komission luettelemat toimenpiteet.

29 Komissio määrää päätöksen 3 artiklassa kantajalle 102 000 000 ecun suuruisen sakon todetun kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden vuoksi. Tässä kohdassa komissio katsoo, että kuluttajien harjoittaman moottoriajoneuvojen rinnakkaisviennin sekä jakeluverkoston sisäisten toimitusten rajoittaminen estää tavoitteen luoda yhteismarkkinat, joka on yksi perustamissopimuksen perusperiaatteista, toteutumista, joten todettu kilpailusääntöjen rikkominen on luokiteltava erityisen vakavaksi. Tämän lisäksi tällaisiin tapauksiin sovellettavat säännöt on vahvistettu jo useita vuosia sitten ja Volkswagenilla on kaikista yhteisön moottoriajoneuvovalmistajista suurin markkinaosuus. Komissio siteeraa myös asiakirjoja näyttääkseen toteen, että kantaja oli täysin tietoinen siitä, että se rikkoi toiminnallaan perustamissopimuksen 85 artiklaa. Se korostaa myös, että kilpailusääntöjen rikkominen kesti yli 10 vuotta. Lopuksi komissio on ottanut raskauttavina seikkoina huomioon sen, että kantaja ei ensinnäkään ollut lopettanut päätöksessä todettuja menettelytapoja, vaikka komissio oli lähettänyt sille kaksi kirjettä vuonna 1995 ilmoittaen, että menettely, jolla estettiin rinnakkaistuonti Italiasta tai rajoitettiin sitä, merkitsi kilpailusääntöjen rikkomista, ja että toisaalta kantaja oli käyttänyt hyväkseen autonvalmistajan ja sen jälleenmyyjien välistä riippuvuutta, mikä oli ollut tässä tapauksessa usean jälleenmyyjän liikevaihdon merkittävän alenemisen syynä. Tältä osin päätöksessä todetaan, että kantaja, Audi ja Autogerma uhkasivat yli 50:tä jälleenmyyjää sillä, että ne irtisanoisivat näiden sopimukset, mikäli nämä edelleen myisivät ajoneuvoja ulkomaalaisille asiakkaille, ja että 12 jälleenmyyntisopimusta tosiasiallisesti irtisanottiin, mikä vaaransi kyseisten yritysten olemassaolon.

30 Päätös annettiin kantajalle tiedoksi 5.2.1998 päivätyllä kirjeellä, jonka kantaja vastaanotti 6.2.1998.

31 Kantaja ilmoitti 2.3.1998 päivätyllä kirjeellä komissiolle toimenpiteistä, joihin se oli ryhtynyt päätöksen 2 artiklan täytäntöönpanemiseksi, ja tiedusteli, vastasivatko nämä toimenpiteet kyseisessä artiklassa vaadittuja toimenpiteitä. Komissio vastasi 27.3.1998 päivätyllä kirjeellä, että nämä toimenpiteet olivat olennaisilta osin päätöksessä edellytettyjen mukaisia.

Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset

32 Kantaja nosti nyt käsiteltävän kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 8.4.1998 jättämällään kannekirjelmällä.

33 Kirjallinen käsittely päättyi 11.1.1999.

34 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (neljäs jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn ja pyysi prosessinjohtotoimena asianosaisia vastaamaan kirjallisiin kysymyksiin ja esittämään tiettyjä asiakirjoja. Asianosaiset noudattivat näitä pyyntöjä.

35 Asianosaisten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suullisiin kysymyksiin kuultiin 7.10.1999 pidetyssä julkisessa istunnossa.

36 Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

- kumoaa päätöksen ja

- velvoittaa vastaajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

37 Vastaaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

- hylkää kanteen ja

- velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Aineellinen kysymys

38 Kantaja vetoaa lähinnä viiteen kumoamisperusteeseen. Ensimmäinen ja toinen kanneperuste koskevat perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisen yhteydessä tehtyjä tosiseikkoja koskevia ja oikeudellisia virheitä. Kolme viimeistä kanneperustetta koskevat hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista, perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä ja oikeuden tulla kuulluksi loukkaamista.

39 Lisäksi kantaja esittää toissijaisesti kanneperusteen, jonka mukaan päätöksellä määrättyä sakkoa on alennettava, koska sakko on liian suuri.

A Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan perustamissopimuksen 85 artiklaa sovellettaessa on tehty tosiseikkoja koskevia virheitä

Jälleenviennin esteet

Alustavia huomioita

40 Kantaja väittää tämän ensimmäisen kanneperusteensa yhteydessä noudattaneensa asetuksissa N:o 123/85 ja N:o 1475/95 asetettuja valikoivan jakelun periaatteita. Oman kertomansa mukaan se on aina hyväksynyt sen, että sen italialaisten jälleenmyyjien harjoittama vienti ulkomaalaisille kuluttajille ja muille jakeluverkostoon kuuluville jälleenmyyjille oli sallittua. Sen mukaan kaikkien niiden toimenpiteiden ainoana tarkoituksena, joita komissio on pitänyt kanteen kohteena olevassa päätöksessä yhteisön kilpailusääntöjen vastaisina, oli todellisuudessa estää lainvastainen myynti eli myynti jakeluverkostoon kuulumattomille jälleenmyyjille. Kantajan perustelut nojautuvat väitteeseen, jonka mukaan "kaikki asianomaiset tiesivät, että italialaisten jälleenmyyjien harjoittama myynti ulkomaalaisille kuluttajille ja muille jakeluverkostoon kuuluville jälleenmyyjille oli sallittua ja että sitä ei saanut estää", ja se pyrkii tästä syystä osoittamaan, että väitettyjä esteitä ei ollut olemassa (kannekirjelmän 13 ja 78 kohta). Kantaja väittää tarkemmin ilmaistuna, että kaikilla konsernin jälleenmyyjillä oli koko komission tarkoittaman ajanjakson ajan oikeus myydä uusia ajoneuvoja kuluttajille sekä oman sopimusalueensa sisäpuolella että sen ulkopuolella ja toimittaa tavaraa muille Volkswagen- ja Audi-merkkien jälleenmyyjille (kannekirjelmän 56 kohta).

41 Kantaja ei kiistä sitä, että jos se olisi estänyt jälleenviennin Italiasta komission tarkoittamissa tilanteissa, tällainen menettely olisi ollut ristiriidassa jälleenmyyntisopimusten ja yhteisön lainsäädännön kanssa. Se olisi saattanut itsensä alttiiksi komission toimenpiteille ja sen sopimukseen perustuva vastuu oman jakeluverkoston jälleenmyyjiä kohtaan olisi syntynyt, koska se ei olisi noudattanut asetusten N:o 123/85 ja N:o 1475/95 säännöksiä.

42 Vastaaja ei kiistä sitä, että jakeluverkostoon kuulumattomien jälleenmyyjien harjoittaman jälleenviennin kieltäminen ja tätä tarkoitusta varten annetut määräykset ovat yhteisön kilpailusääntöjen mukaisia. Se väittää kuitenkin, että kantajan, Audin ja Autogerman toteuttamat toimenpiteet koskivat todellisuudessa kaikkea Italiasta suuntautuvaa autojen jälleenvientiä.

43 Tässä tilanteessa on tutkittava, onko komissio tehnyt tosiseikkoja koskevia arviointivirheitä todetessaan päätöksen 1 artiklassa, että kantaja on yhdessä tytäryhtiöidensä Audin ja Autogerman kanssa "rikkonut perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan määräyksiä tekemällä jakeluverkostoon kuuluvien italialaisten jälleenmyyjien kanssa sopimuksia myynnin kieltämiseksi tai rajoittamiseksi joko itsenäisesti tai valtuuttamansa välittäjän välityksellä toimiville muiden jäsenvaltioiden kuluttajille sekä muissa jäsenvaltioissa toimiville jakeluverkostoon kuuluville jälleenmyyjille". Tämän osalta on selvitettävä, onko komissio esittänyt riittävän täsmällistä ja yhtäpitävää näyttöä, jonka perusteella voidaan vakuuttua siitä, että väitetyt kilpailusääntöjen rikkomiset ovat tapahtuneet (yhdistetyt asiat T-185/96, T-189/96 ja T-190/96, Riviera auto service ym. v. komissio, tuomio 21.1.1999, Kok. 1999, s. II-93, 47 kohta).

Palkkiojärjestelmästä johtuva jälleenmyynnin estyminen

- Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut

44 Niiden konkreettisten toimenpiteiden osalta, joihin Autogerman väitetään ryhtyneen niitä jälleenmyyjiä kohtaan, jotka olivat myyneet sopimusalueensa ulkopuolelle, kantaja kiistää ensinnäkin ne komission toteamukset, jotka koskevat vuosineljänneksittäin maksettavan 3 prosentin palkkion laskentatapaa. Se selittää, että Autogermalla on tapana myöntää jälleenmyyjille "Convenzione B":ssä (jälleenmyyntisopimuksen liitteenä oleva sopimus) määritelty palkkio, jonka määrä ja myöntämisedellytykset vaihtelevat vuosittain ja jonka tarkoituksena on palkita jälleenmyyjiä siitä, millaisiin tuloksiin nämä ovat päässeet sopimusvelvoitteensa täyttäessään. Koska näistä sopimusvelvoitteista erityisen tärkeä on velvoite edistää mahdollisimman hyvin uusien ajoneuvojen myyntiä sopimusalueella ja tarjota laadukkaita jälkimarkkinointipalveluja tämän alueen asiakkaille, palkkion myöntäminen on johdonmukaisesti riippunut tämän velvoitteen asianmukaisesta noudattamisesta. Kantajan mukaan tästä 3 prosentin palkkiosta maksettiin 1.1.1988 ja 31.12.1990 välisenä aikana 2 prosenttia, jos autojen neljän kuukauden myyntitavoite saavutettiin, ja 0,5 prosenttia, jos autojen koko vuoden myyntitavoite saavutettiin, sekä 0,5 prosenttia, jos muut edellytykset täyttyivät. Tätä palkkiojakautumaa muutettiin myöhemmin (1.1.1991-30.4.1994: 1,5 prosenttia neljän kuukauden myyntitavoitteen perusteella ja 1,5 prosenttia koko vuoden myyntitavoitteen perusteella; 1.5.1994-31.12.1994: 1,4 prosenttia neljän kuukauden myyntitavoitteen perusteella ja 1 prosentti koko vuoden myyntitavoitteen perusteella sekä 0,6 prosenttia asiakastyytyväisyysasteen perusteella). Convenzione B:ssä määrättiin nimenomaisesti, että palkkiota laskettaessa otettaisiin huomioon kaikki myynti, mutta sopimusalueen ulkopuolinen myynti otettaisiin huomioon enintään 15 prosenttiin saakka kaikesta jälleenmyyjän myynnistä (jäljempänä 15 prosentin sääntö). Käytännössä 15 prosentin sääntöä, joka oli voimassa 30.9.1996 saakka, ei kuitenkaan sovellettu. Kaikki uusien ajoneuvojen myynnit otettiin huomioon palkkiota laskettaessa 1.10.1996 lähtien. Kantaja selittää vielä, että vaikka alun perin myytyjen ajoneuvojen määrä laskettiin toimitusten perusteella, 1.1.1995 lähtien 30.9.1996 saakka neljän kuukauden myyntitavoitetta vastaava palkkio riippui rekisteröinneistä.

45 Kantaja esittää, että asiakirjat, joita komissio siteeraa osoittaakseen, että tällä palkkiolla määrättiin rangaistuksia, ovat joko tähän kysymykseen liittymättömiä tai vailla todistusarvoa. Kantaja korostaa, että ainoastaan niille jälleenmyyjille määrättiin rangaistustoimia, jotka olivat rikkoneet jälleenmyyntisopimustaan toimittamalla autoja jakeluverkostoon kuulumattomille jälleenmyyjille. Kaikkien komission siteeraamien asiakirjojen sanamuodosta ja asiayhteydestä käy kantajan mukaan selvästi ilmi, että rangaistustoimet koskivat ainoastaan myyntiä jakeluverkostoon kuulumattomille jälleenmyyjille. Myöskään ei ole mitään perusteita komission tekemälle päätelmälle, jonka mukaan riidanalainen palkkiojärjestelmä sai useat jälleenmyyjät luopumaan yleisesti myynnistä sopimusalueen ulkopuolelle. Lisäksi toisin kuin komissio väittää, "Unione concessionari Audi Volkswagen" (Audin ja Volkswagenin jälleenmyyjäyhdistys, jäljempänä UCAV) ei ollut koskaan ilmaissut olevansa tyytymätön järjestelmään. Lisäksi komissio oli jo pitkään ollut tietoinen järjestelmän sisällöstä, koska se oli saanut jäljennöksen Convenzione B:stä vuonna 1988. Komissio ei ollut esittänyt minkäänlaisia huomautuksia tästä järjestelmästä, koska kantajan mukaan järjestelmä oli kokonaisuutena ja erityisesti 15 prosentin säännön osalta asetuksen N:o 123/85 mukainen.

46 Vastaaja täsmentää aluksi, että Audi A4 -mallin osalta taloudellinen tappio, joka jälleenmyyjälle aiheutui siinä tapauksessa, että 15 prosentin säännöllä käyttöön otettu yläraja ylittyi myytäessä ja myöhemmin rekisteröitäessä auto sopimusalueen ulkopuolelle, oli 8 prosenttia auton laskun mukaisesta hinnasta, mikä tarkoitti 3 prosentin palkkion ja 5 prosentin jaetun marginaalin menetystä.

47 Vastaaja huomauttaa tämän jälkeen, että missään päätöksessä siteeratuista asiakirjoista ei erotella palkkion maksamisen osalta sitä, onko myynti sopimusalueen ulkopuolelle suunnattu jakeluverkostoon kuulumattomille jälleenmyyjille vai kuluttajille tai muille jälleenmyyjille. Vastaaja vetoaa asiakirjaan, jossa ilmoitetaan, että palkkiota "ei makseta mistään myynnistä sopimusalueen ulkopuolelle". Se mainitsee myös asiakirjoja, jotka osoittavat sen mukaan, että palkkiojärjestelmä oli painostuskeino, jolla pyrittiin hillitsemään myyntiä ulkomaalaisille, ja että italialaiset jälleenmyyjät kokivat, että järjestelmä rajoitti niiden toimintavapautta. Lopuksi vastaaja vetoaa siihen, että kyseistä vuodesta 1988 sovellettua järjestelmää vahvistettiin syksystä 1993 lähtien, kun 3 prosentin palkkion maksamisen edellytykseksi asetettiin ajoneuvojen rekisteröinti jälleenmyyjän sopimusalueella.

- Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

48 Aluksi on huomautettava, että kantaja ei ole kiistänyt sitä, että 1.1.1988 ja 30.9.1996 välisen ajan palkkio, jonka Autogerma maksoi italialaisille jälleenmyyjilleen korvauksena siitä, että nämä noudattivat asiaankuuluvalla tavalla sopimusvelvoitteitaan, laskettiin Convenzione B:hen sisältyneen 15 prosentin säännön mukaan. Tämän säännön mukaan myynti sekä sopimusalueen sisällä että sen ulkopuolella otettiin huomioon palkkiota maksettaessa, mutta viimeksi mainittu myynti ainoastaan enintään 15 prosenttiin asti kokonaismyynnistä (ks. edellä 44 kohta).

49 On todettava, että tämä sääntö oli omiaan houkuttelemaan italialaisia jälleenmyyjiä myymään vähintään 85 prosenttia saatavilla olevista ajoneuvoista omalle sopimusalueelleen. Tästä syystä tämän säännön vaikutuksesta muiden jäsenvaltioiden kuluttajien ja jälleenmyyjien mahdollisuudet hankkia ajoneuvoja Italiasta todennäköisesti heikentyivät erityisesti niinä ajanjaksoina, jolloin toisaalta tällaiset hankinnat olisivat olleet heidän kannaltaan erityisen kiinnostavia ja toisaalta kyseisessä valtiossa myynnissä olleiden ajoneuvojen määrää oli rajoitettu (ks. tältä osin jäljempänä 79 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Tämän vuoksi komissio on voinut perustellusti päätellä muun muassa päätöksen 181 perustelukappaleessa, ettei 15 prosentin sääntö kuulunut asetuksella N:o 123/85 myönnetyn poikkeuksen piiriin. Vaikka asetuksessa N:o 123/85 näet annetaan valmistajille merkittäviä keinoja suojella jakeluverkostojaan, siinä ei kuitenkaan sallita niiden ryhtyvän toimenpiteisiin, joiden seurauksena markkinat eristetään (asia C-70/93, Bayerische Motorenwerke, tuomio 24.10.1995, Kok. 1995, s. I-3439, 37 kohta).

50 Lisäksi kantajan väite, jonka mukaan 15 prosentin sääntöä ei sovellettu käytännössä eikä sitä siis käytetty keinona rajoittaa jälleenvientiä Italiasta, ei ole uskottava, kun otetaan huomioon useat asiakirja-aineiston asiakirjat.

51 Esimerkiksi 28.6.1994 päivätyssä sisäisessä muistiossa (päätöksen alaviite 97), joka on otsikoitu "Palkkion maksamatta jättäminen / pidättäminen sopimusalueen ulkopuolisen myynnin osalta (rinnakkaisvienti mukaan luettuna)", Schlesinger, Autogerman toimitusjohtaja, toteaa seuraavaa:

"Aikaisempaan suulliseen ilmoitukseeni liittyen haluan täten vahvistaa, että jokaiselle tapaukselle, jossa sopimusalueen ulkopuolisesta myynnistä ja rinnakkaisviennistä maksetaan tai pidätetään palkkio, on oltava minun kirjallinen hyväksyntäni.

- -

Toistan vielä kerran, että meidän jakeluverkostomme täytyy myydä autoja Italiaan (vaikka vain selvitäkseen hengissä), eikä se saa ryhtyä myyntitoimintaan sopimusalueen ulkopuolella.

Kuten tunnettua, Autogerma on jo pitkään jatkuvasti vaatinut omilta emoyhtiöiltään myönnytyksiä toimituksiin, hintoihin, erikoisvarusteluihin jne., emmekä voi menetellä kiitokseksi siten, että myymme autoja ulkomaille."

52 Schlesinger toteaa 4.7.1994 päivätyssä muistiossa (päätöksen alaviite 97) seuraavaa:

"Muistutan jälleen kerran siitä, että - - meidän jälleenmyyjiemme on lopetettava kokonaan myynti alueen ulkopuolelle (lukuun ottamatta 15:tä prosenttia, joka sopimuksessa sallitaan, mutta joka koskee rekisteröintejä); palkkiota ei makseta myynnistä sopimusalueen ulkopuolelle, ja jatkossa palkkio ja mahdolliset muut palkkiot / kaikenlaiset kampanjapalkkiot maksetaan rekisteröidyistä autoista (eikä enää toimituksista)".

53 Tämän jälkeen 27.7.1994 UCAV:n ja Autogerman välillä pidetystä kokouksesta laaditussa muistiossa (päätöksen alaviite 67) viitataan seuraavaan keskusteluun:

"Scarabel: Korostaa, että joidenkin jälleenmyyjien osalta sopimusalueen ulkopuolelle suuntautuneesta myynnistä oli jätetty maksamatta erityisalennukset, joita voisi - ainakin teoriassa - vaatia oikeusteitse maksettavaksi. Hän painottaa lisäksi, että on välttämätöntä keskustella uudelleen myyntialueen ulkopuolelle suuntautuvan myynnin 15 prosentin kiintiöstä.

Schlesinger: - - Erikoisalennus on vain lisäalennus - jotain, joka annetaan tavanomaisen alennuksen lisäksi. Aikaisemmin sen suhteen toimittiin hyvin suurpiirteisesti, ja jos nyt noin 20 jälleenmyyjää yhteensä 234:stä ei ole sitä saanut, tämä johtuu siitä, ettei tukkumyyjiä eikä viejiä pidä palkita. Aikaisemmin asiaa katsottiin sormien läpi, mutta nyt käytäntönä on kieltäytyä erikoisalennuksista sopimusalueen ulkopuolelle suuntautuvan myynnin osalta, koska kyseinen alennus myönnetään ajoneuvojen rekisteröintien eikä luovutusten perusteella.

- -

Schlesinger: Vaatii UCAV:tä luomaan uuden Polon hyvälle myynnin käynnistykselle järkevämmän perustan (alennusten rajoittaminen, viennin ehkäiseminen)."

54 Audin raportti yhteydenotosta Autogermaan 12.10.1994 (päätöksen alaviite 101) vahvistaa seuraavaa:

"Myynti oman alueen ulkopuolelle sallitaan enintään 15 prosenttiin saakka (tytäryhtiöt ym.), tämän jälkeen 3 prosentin palkkiota ei myönnetä".

55 Autogerman jälleenmyyjilleen lähettämässä 20.10.1994 päivätyssä kiertokirjeessä (päätöksen alaviite 85), joka koski uuden automallin Volkswagen Polon laskutusta, annetaan myös ymmärtää, että 15 prosentin sääntöä sovellettiin, koska siinä todetaan seuraavaa:

"On vielä selvitettävä, onko meidän kaikkien edun mukaista nostaa tai laskea nykyistä 15 prosentin vapaata määrää (myynti sopimusalueen ulkopuolelle)".

56 Tämän jälkeen 22.11.1994 päivätyssä sisäisessä muistiossa todetaan, että "vuosineljänneksittäin maksettava palkkio suoritetaan markkina-alueen ajoneuvorekisteröintien perusteella, ei yleisesti myynnin perusteella". Audin 8.12.1994 päivätyn kiertokirjeen mukaan tämä toimenpide liittyi suunniteltuun jaetun marginaalin järjestelmään, ja sen tarkoituksena oli saada aikaan se, "että marginaali tai palkkio maksetaan vain silloin, jos osoitetaan, että jälleenmyyjä on toiminut omalla sopimusalueellaan - - " (päätöksen alaviite 92).

57 Lopuksi 24.3.1995 päivätyssä kantajan sisäisessä muistiossa (päätöksen alaviite 91) vahvistetaan seuraavaa:

"Jälleenmyyjät saavat myydä muille sopimusalueille 15 prosenttiin saakka. Palkkio maksetaan, kun tavoite on saavutettu 80-85-prosenttisesti. Palkkio lasketaan vielä tällä hetkellä toimitusten perusteella, tulevaisuudessa se maksetaan rekisteröintien perusteella".

58 Nämä asiakirjat osoittavat, että 15 prosentin sääntöä sovellettiin nimenomaisessa tarkoituksessa hillitä italialaisten jälleenmyyjien halua myydä ulkomaille. Lisäksi edellä mainituista Schlesingerin 4.7.1994 ja Scarabelin 27.7.1994 antamista lausumista sekä edellä mainituista 20.10.1994 päivätystä kirjeestä, Audin 12.10.1994 tapahtuneesta yhteydenotosta Autogermaan laaditusta raportista ja 24.3.1995 päivätystä muistiosta ilmenee, että 15 prosentin sääntöä ei ainoastaan sovellettu kriteerinä, jonka perusteella palkkio jätettiin maksamatta, kun sopimusalueen ulkopuolelle suuntautunut myynti ylitti 15 prosentin ylärajan kokonaismyynnistä, vaan se tulkittiin myös tällaisen myynnin kielloksi.

59 Kaiken edellä esitetyn perusteella väite, jonka mukaan komissio olisi tehnyt virheen päätellessään, että kantaja oli yhdessä tytäryhtiöidensä Audin ja Autogerman kanssa pyrkinyt estämään jälleenviennin Italiasta Convenzione B:n mukaisen palkkiojärjestelmän avulla, on hylättävä.

60 Väite, jonka mukaan komissio ei olisi saanut määrätä kantajalle seuraamuksia kyseisessä Convenzione B -sopimuksessa määrätyn 15 prosentin säännön soveltamisesta, koska kyseinen sopimus oli ilmoitettu vuonna 1988, tutkitaan sakon alentamiseen liittyvän toissijaisen kanneperusteen yhteydessä.

Jaetun marginaalin järjestelmän käyttöönotto

- Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut

61 Kantaja väittää, että vaikka jaetun marginaalin järjestelmään liittyvää ajatusmallia käsiteltiinkin vuonna 1994 erityisesti uusien automallien Volkswagen Polon ja Audi A4:n yhteydessä ja vaikka ajatusmalli perustui siihen toiveeseen, että jokainen jälleenmyyjä keskittäisi toimintansa omalle sopimusalueelleen, tällaista järjestelmää ei koskaan otettu käyttöön, toisin kuin komissio väittää. Kantaja huomauttaa myös, että tämä käyttöönotto olisi edellyttänyt lisäystä jälleenmyyntisopimukseen. Marginaaleja koskeva keskeinen asiakirja eli italialaisten jälleenmyyjien kanssa solmittuihin sopimuksiin tehty lisäys, jota yleisesti kutsutaan nimellä "allegato A", ei millään tavoin osoita, että jaettu marginaali olisi otettu käyttöön. Kantaja siteeraa useita Autogerman jälleenmyyjilleen lähettämiä kiertokirjeitä. Autogerma oli 20.10.1994 päivätyssä kiertokirjeessään ainoastaan täsmentänyt UCAV:n kanssa käymiensä keskustelujen silloista tilaa. Se oli ilmoittanut 2.11.1994 ja 9.5.1995 päivätyissä kiertokirjeissä, että uuden automallin Volkswagen Polon laskutuksessa jaettu marginaali ei tulisi kyseeseen ja että 13 prosentin kokonaisalennusta siis sovellettaisiin. Kantaja mainitsee myös asiakirjan, joka on samansisältöinen Audi A4 -henkilöauton osalta, ja esittää samansuuntaisen lausunnon UCAV:n puheenjohtajalta. Kantaja huomauttaa, että ainoa komission siteeraama henkilö, jonka mukaan jaetun marginaalin järjestelmää olisi todellisuudessa sovellettu, on Mutschlechner, joka oli Beikircher-nimisen jälleenmyyjän oma jälleenmyyjä. Tältä osin kantaja huomauttaa, ettei ole mahdotonta, että tietyt jälleenmyyjät olisivat soveltaneet tällaista järjestelmää omiin jälleenmyyjiinsä, mutta ettei tämä mitenkään voi olla autonvalmistajien tai Autogerman vastuulla. Kantaja ei myöskään kiistä sitä, että sellainen jaetun marginaalin järjestelmä, jota suunniteltiin riidanalaisten tosiseikkojen tapahtuma-aikana, olisi ollut ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa.

62 Vastaaja esittää päätöksessä siteerattujen asiakirjojen perusteella, että jaetun marginaalin järjestelmä otettiin käyttöön loka/marraskuussa 1994. Se väittää, ettei se, että UCAV hylkäsi Autogerman aikaisemman yrityksen ottaa tällainen järjestelmä käyttöön toukokuussa 1994, ole osoitus siitä, ettei Autogerma olisi tästä huolimatta ottanut sitä käyttöön syksyllä 1994. Autogerman 2.11.1994 päivätty kiertokirje osoittaa vastaajan mielestä päinvastoin sen, että jaetun marginaalin järjestelmä oli otettu väliaikaisesti käyttöön 30.4.1995 saakka uuden automallin Volkswagen Polon osalta. Tätä järjestelmää oli todellisuudessa sovellettu. Samoin vastaaja huomauttaa automallin Audi A4 osalta, että 25.11.1994 päivätyn Audin sisäisen asiakirjan mukaan UCAV oli hyväksynyt 18.10.1994 ehdotetun jaetun marginaalin järjestelmän ja sitä oli tämän jälkeen sovellettu. Vaikka UCAV useita kuukausia myöhemmin, helmikuussa 1995, ei ollut enää halunnut hyväksyä tällaista järjestelmää, se ei ollut vaikuttanut sen soveltamiseen. Lisäksi vastaaja kiistää, että jälleenmyyntisopimuksen muuttaminen olisi ollut tarpeen järjestelmän käyttöönottamiseksi.

63 Kantaja huomauttaa vastauksessaan, että komissio on vastineessaan toisaalta myöntänyt, että jaetun marginaalin järjestelmää ei otettu käyttöön 20.10.1994 päivätyllä kiertokirjeellä, ja väittänyt toisaalta, että se otettiin käyttöön 2.11.1994 päivätyllä kiertokirjeellä. Kantaja korostaa lisäksi, että toisin kuin päätöksessä, komissio tukee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa väitettä, jonka mukaan järjestelmää olisi sovellettu vain väliaikaisesti eli 30.4.1995 saakka. Minkäänlaista jaetun marginaalin järjestelmää ei ollut kuitenkaan otettu käyttöön. Kantaja liittää vastaukseensa 30.10.1998 päivätyn tilintarkastustoimisto Coopers & Lybrandin kertomuksen, jonka mukaan "Selvityksemme kaikista tutkittavanamme olleista ratkaisevista tiedoista 1.7.1994-31.12.1995 ovat osoittaneet, että missään tapauksessa [Autogerma] ei ole soveltanut alennettua marginaalia - ei VW Polon eikä Audi A4:n osalta. Jälleenmyyjät ovat joka kerta saaneet täysimääräisen marginaalin, joka oli sovittu heidän osaltaan 13 prosentiksi (VW Polo) tai 15 prosentiksi (Audi A4)."

64 Vastaaja kiistää, että päätös ja vastine olisivat ristiriidassa jaetun marginaalin järjestelmän osalta. Vastaajan mukaan päätöksessä ja vastineessa näet viitataan 2.11.1994 päivättyyn kiertokirjeeseen, joka koski tämän järjestelmän käyttöönottoa, ja esitetään, että aluksi sitä piti soveltaa ainoastaan 30.4.1995 saakka. Lisäksi vastaaja huomauttaa, että Coopers & Lybrandin kertomus ei voi kyseenalaistaa Autogerman 20.10.1994 ja 2.11.1994 jälleenmyyjille osoittamien kiertokirjeiden todistusarvoa.

- Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

65 Asiakirja-aineistoon sisältyvät asiakirjat eivät tue riittävällä tavalla komission väitettä, jonka mukaan jaetun marginaalin järjestelmä olisi otettu käyttöön lokakuussa tai marraskuussa 1994 uusien automallien Audi A4 ja Volkswagen Polo osalta.

66 Autogerma toteaa esimerkiksi 10.12.1994 päivätyssä muistiossa (päätöksen alaviite 87), että oli edelleen tiettyjä kohtia, joista oli sovittava jälleenmyyjien kanssa ennen kuin tämä uusi järjestelmä voitaisiin todellisuudessa ottaa käyttöön. Siinä näet todetaan seuraavaa:

"Molemmat osapuolet, Autogerma ja jälleenmyyjät, pyrkivät sopimaan ensin uuden marginaalijärjestelmän testivaiheesta 30.4.95 saakka".

67 Samoin 10.2.1995 päivätyssä raportissaan (päätöksen alaviite 42), joka koskee yhteydenottoa Autogermaan, Audi ilmoittaa seuraavaa:

"Autogerma ilmoittaa tähän saakka toteutetut toimenpiteet: - Marginaalin jakaminen A4:n osalta -> Italian jälleenmyyjäyhdistys ei ole kuitenkaan vielä hyväksynyt sitä; käytännössä ei vielä toiminnassa, todennäköisesti seuraavien kuukausien aikana - - ".

68 Tietyistä asiakirjoista ilmenee Volkswagen Polon osalta, että kantaja ja Autogerma olivat ehdottaneet jaetun marginaalin järjestelmää. Sisäisissä muistioissa, jotka on päivätty 22.11.1994 ja 6.2.1995 (päätöksen alaviitteet 91 ja 49), mainitaan näet "Polon vähittäismyyntimarginaalin jakaminen" ja sama toisin sanakääntein "marginaalin jakaminen Polo A03:n yhteydessä" Autogerman toteuttamina toimenpiteinä. Lisäksi kantajan 24.3.1995 päivätyssä sisäisessä muistiossa (päätöksen alaviite 91) ilmoitetaan, että "Polon marginaalin jakamista (8 + 5) arvioitiin kriittisesti". Lopuksi komission tekemissä tutkimuksissa italialaisen alijälleenmyyjän, Mutschlechnerin ilmoitettiin todenneen, että "marraskuusta 1994 lähtien, jolloin uuden Polon markkinointi aloitettiin, Autogerman ja sen jälleenmyyjien välillä tehtiin sopimus (ns. UCAV-sopimus), jonka mukaan [alijälleenmyyjälle myönnettyä] 9 prosentin marginaalia ei maksettu kokonaan ajoneuvon myynnin yhteydessä, vaan osa (4 prosenttia) pidätettiin, ja sen maksamisen edellytyksenä oli näytön esittäminen siitä, että ajoneuvo oli todella rekisteröity sopimusalueella" (päätöksen alaviite 86).

69 Lukuun ottamatta tätä Mutschlechnerin lausuntoa, joka koskee alijälleenmyyjien erityistilannetta, minkään todisteen perusteella ei kuitenkaan voida selvästi päätellä, että jaetun marginaalin järjestelmän käyttöönotosta uuden Volkswagen Polo -mallin osalta olisi sovittu kaikkien asianomaisten, mukaan lukien UCAV:n kesken. Autogerman muistiossa, joka on päivätty 24.10.1994, viitataan tämän elimen positiiviseen lausuntoon, mutta siinä todetaan myös, että lopullista hyväksymistä ei ollut vielä saatu:

"UCAV:n kanssa käymiemme neuvottelujen tuloksena on se, että uuden Polon osalta marginaalit jaetaan seuraavasti:

- heti maksettava alennus (autoa koskevassa laskussa)

- myöhemmin maksettava alennusosuus, joka suoritetaan sitten, kun ajoneuvo rekisteröidään jälleenmyyjän alueella.

Esittelykäyttöön tarkoitetuista Poloista alennus maksetaan kokonaisuudessaan heti. Normaalilaskutukseen suunnittelemme ottavamme käyttöön uuden järjestelmän: 8 plus 5 prosenttia tai 10 plus 3 prosenttia sen mukaan, mitä UCAV hyväksyy lopullisesti lähipäivinä".

70 Lisäksi asiakirja-aineistosta ilmenee, että suunniteltu jaetun marginaalin järjestelmä oli saanut osakseen arvostelua Volkswagen-konsernin sisällä. Bothe, joka oli kantajan palveluksessa, kirjoittaa näet 23.2.1995 päivätyssä sisäisessä muistiossa (päätöksen alaviite 80) seuraavaa:

"Kuulin BMW:ltä, että Autogerma aikoo ottaa käyttöön jaetun marginaalin järjestelmän. Niistä autoista, joita ei rekisteröidä jälleenmyyjän alueella, maksetaan kuuleman mukaan vain kaksi kolmannesta normaalisti suoritettavasta marginaalista.

Tämä säännöstö, josta Bertino kertoi minulle jo 10.2., huolestuttaa minua. Se on ristiriidassa uuden [yhteisön asetusta koskevan] luonnoksen 6 artiklan 8 kohdan kanssa - - ja johtaa poikkeuksen menettämiseen.

Mutta jo tässä vaiheessa EY-komissio saattaisi katsoa, ettei nykyinen [yhteisön asetus] kata jaettua marginaalia, koska sillä estettäisiin rajat ylittävää kauppaa, jota komissio haluaa edistää.

Sanoin Bertinolle, että ehdotetun ratkaisun soveltaminen merkitsisi vaikeaa ristiriitaa ja olisi puollettavissa vain niin pitkään kuin tieto siitä pysyy konsernin sisällä. BMW:llä olevat tiedot osoittavat kuitenkin, että asiasta keskustellaan jo konsernin ulkopuolella. Tilanne on mennyt siihen, että Breitgoff, joka on meille tuttu pohjoissaksalainen jälleentuoja, totesi eilen aamulla Bayerische Rundfunkille antamassaan haastattelussa seuraavaa: VW käyttää Italiassa tiheää seulaa. Koska Breitgoff on aikaisemmin jo useaan kertaan kannellut meistä komissiolle, on vain ajan kysymys, milloin komissio tarttuu tähän aiheeseen, josta hyvin todennäköisesti määrätään sakkoja.

Meidän täytyy tästä syystä aivan pian päästä Autogerman kanssa yhteisymmärrykseen siitä, mitä puhutaan ja miten menetellään, jotta linja olisi puolustettavissa myös komissioon päin".

71 Tästä asiakirjasta voidaan päätellä, että helmikuun 1995 lopussa Autogerma ei ollut vielä ottanut käyttöön jaetun marginaalin järjestelmää ("Autogerma aikoo ottaa käyttöön jaetun marginaalin järjestelmän") ja että kantaja itse epäröi puoltaa tällaisen järjestelmän käyttöönottoa.

72 Tästä on pääteltävä, että uusien automallien Audi A4 ja Volkswagen Polo osalta asiakirja-aineistoon sisältyvät asiakirjat eivät ole yhtäpitäviä sen osalta, sovittiinko jaetun marginaalin järjestelmästä todellisuudessa valmistajien, Autogerman ja jälleenmyyjien kesken. Näin ollen komissio ei ole näyttänyt riittävän täsmällisesti ja yhtäpitävästi, että tällainen järjestelmä oli otettu käyttöön sopimuksella tai yhdenmukaistetulla menettelytavalla. Kanteen kohteena olevaan päätökseen sisältyy tästä syystä tältä osin arviointivirhe.

Toimitusten osalta toteutetuista toimenpiteistä aiheutuvat esteet

- Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut

73 Kantajan mukaan komissio on tehnyt virheen katsoessaan, että Autogerman toimituksia jälleenmyyjille olisi viivästetty ja rajoitettu jälleenviennin kasvun vuoksi ja että toimitusten osalta toteutetuilla toimenpiteillä olisi tästä syystä myös estetty jälleenvientiä.

74 Tältä osin kantaja esittää aluksi, että tietyn ajanjakson aikana Autogerma kykeni erityisen kysyttyjen mallien, kuten uusien Volkswagen Polo- ja Audi A4 -mallien tuotannon käynnistämiseen liittyvien vaikeuksien vuoksi toimittamaan italialaisille jälleenmyyjille tavaraa vain kiintiöiden mukaan varmistaakseen näiden mallien oikeudenmukaisen toimitusjaon. Toimitusten vähentämistä ei muutenkaan voida oikeudellisesti riitauttaa. Kantaja täsmentää, ettei toimenpiteitä, joita Autogerma ehdotti sille 26.9.1994 päivätyssä kirjeessä (ja jotka koskivat muun muassa uuden Volkswagen Polo -mallin toimitusjaon valvontaa), koskaan toteutettu. Kyseistä mallia ei ollut vielä tuotu markkinoille, kun kyseinen kirje laadittiin.

75 Kantaja esittää myös numerotietoja osoittaakseen, että komission väite, jonka mukaan Italian markkinoille toimitettiin rajoitetusti tavaraa, on täysin perusteeton. Se viittaa näihin tietoihin näyttääkseen toteen, että Italian voimakkaan kysynnän laskun johdosta vuoden 1992 lopussa Autogerma ja sen italialaiset jälleenmyyjät olivat keränneet varastoihinsa liian paljon Volkswagen- ja Audi-merkkisiä ajoneuvoja. Tämän jälkeen Italian liiran romahdus oli kuitenkin saanut aikaan voimakasta kysyntää Italian markkinoilla saksalaisten ja itävaltalaisten ostajien taholta. Tästä syystä tarve ja tilaukset ylittivät selvästi tuotannon vuosina 1994 ja 1995, mikä pidensi toimitusaikoja. Tämän vuoksi ja kurssivaihtelujen aiheuttaman riskin vuoksi tietyt asiakkaat joutuivat peruuttamaan tilauksensa. Kantaja täsmentää, että yleensä tämä ongelma tulee voimakkaimmin esiin uusien mallien, kuten Audi A4 -mallin lanseerauksen yhteydessä, koska siinä tilanteessa tuotanto sopeutuu kysyntään vasta pidemmällä aikavälillä. Kantaja korostaa, ettei se missään tapauksessa ole koskaan soveltanut Italiassa erilaista toimituspolitiikkaa kuin muissa yhteisön maissa. Toimitusjako on aina määräytynyt toisaalta eri jäsenvaltioiden tarpeiden ja toisaalta tuotantomahdollisuuksien perusteella. Uusien automallien toimitusajat olivat siis samat Italiassa ja muissa yhteisön maissa.

76 Kantajan mukaan se seikka, että vuosina 1993, 1994 ja 1995 Italiasta jälleenvietiin vähintään 20 000 ajoneuvoa vuodessa, osoittaa, että ajoneuvoja toimitettiin enemmän kuin oli tarpeen Italian kuluttajien tarpeiden tyydyttämiseksi.

77 Lopuksi kantaja toteaa, että komissio ei ole esittänyt mitään näyttöä siitä, että autonvalmistajat ja Autogerma olisivat kieltäneet italialaisia jälleenmyyjiä toimittamasta tavaraa muille jakeluverkostoon kuuluville jälleenmyyjille. Kantaja myöntää yhden saksalaisen jälleenmyyjän, Sengerin, ilmoittaneen kantajalle 26.11.1993 päivätyllä kirjeellä, että eräs italialainen jälleenmyyjä oli sanonut hänelle, että toimitukset saksalaisille jälleenmyyjille oli kielletty. Kantaja kuitenkin korostaa välittömästi kumonneensa tämän väitteen ilmoittamalla 7.12.1993 päivätyllä kirjeellä, että jakeluverkoston välisten toimitusten kieltämiselle ei ollut mitään laillisia eikä sopimusoikeudellisia keinoja. Kantaja huomauttaa tässä yhteydessä, että jos italialainen jälleenmyyjä on kieltäytynyt toimittamasta tavaraa saksalaisille jälleenmyyjille, tämä selittyy epäilemättä halulla palvella ensin normaalia paikallista asiakaskuntaa. Lisäksi kantaja arvelee, että asiakirjat, joihin komissio on nojautunut, osoittavat yksinomaan, että saksalaiset jälleenmyyjät pitivät vahingollisena laajentunutta käytäntöä toimittaa tavaraa jakeluverkostoon kuulumattomille jälleenmyyjille, että tietyt niistä pyysivät autonvalmistajia puuttumaan asiaan ja että Autogerman mielestä saksalaiset jälleenmyyjät häiritsivät liikaa italialaisia jälleenmyyjiä jatkuvilla tavarantoimituksia koskevilla pyynnöillään. Se korostaa kuitenkin, ettei saksalaisten jälleenmyyjien menettelytapojen lopettamista koskenutta Autogerman pyyntöä noudatettu eikä sitä ollut tarkoitus noudattaa.

78 Vastaaja viittaa päätöksessä siteerattuihin asiakirjoihin ja väittää, että pitkät toimitusajat, joihin Autogerma vetoaa tietyille potentiaalisille asiakkaille antamissaan vastauksissa, olivat juuri seurausta "tavaran toimittamisesta Italian markkinoille sen tarpeiden mukaan". Useat asiakirjat näet osoittavat, että kyseessä oli todellinen italialaisille jälleenmyyjille suunnattuja toimituksia koskeva kiintiöinti, jolla pyrittiin vähentämään jälleenvientiä Italiasta. Tällainen kiintiöinti oli myös otettu käyttöön muun muassa Audi A4- ja Volkswagen Polo -mallien toimitusten osalta, vaikka viimeksi mainittu malli ei ollutkaan vielä saatavilla markkinoilla silloin, kun 26.9.1994 päivätty Autogerman kirje laadittiin.

- Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

79 On todettava, että useat komission haltuunsa ottamat asiakirjat osoittavat, että kiintiöintistrategia otettiin käyttöön siinä tarkoituksessa, että jälleenvientiä Italiasta rajoitettaisiin.

80 Esimerkiksi sisäisessä asiakirjassa, joka on nimeltään "Tilannekatsaus toimenpiteistä harmaita markkinoita vastaan, 25.11.1994", todetaan uuden automallin Audi A4 osalta, että "toimitukset jaksotetaan siten, että tyydytetään ainoastaan Italian kysyntä" (päätöksen alaviite 58). Tästä seuraa, että tarkoituksena oli olla toimittamatta tavaraa Italian ulkopuolella asuville ostajille, mukaan lukien kuluttajat ja Volkswagen- ja Audi-merkkien jälleenmyyjät. Samassa asiakirjassa täsmennetään, että kyseinen toimenpide tulisi voimaan tammikuussa 1995. Autogerman Audille osoittaman, 13.6.1994 päivätyn kirjeen (päätöksen alaviite 62) mukaan Audi-autojen kiintiöinti oli vuonna 1994 jo käynnissä vanhojen mallien osalta. Kirjeessä on näet seuraava maininta: "Vaikka Audi 80:n toimitusaikoja voitaisiin selvästi lyhentää 8 kuukauteen saakka, jälleenmyyjien kiintiöt säilyvät edelleen".

81 Lisäksi kantajan ja Audin välisestä yhteydenotosta laaditusta 30.8.1993 laaditusta muistiosta (päätöksen alaviite 105) ilmenee, että nämä harkitsivat jo toimenpiteitä, joilla voitaisiin järjestää uudelleen toimitukset niiden jälleenmyyjille sillä tavoin, että Italiassa saatavilla olevien ajoneuvojen määrää vähennettäisiin voimakkaasti. Siinä todetaan seuraavaa:

"Käytännön toimenpiteet

1. Varastopaineiden keventäminen Italiassa ohjaamalla tuotannon volyymi Italiasta muille markkinoille - - .

2. Ajoneuvot Autogerman maahantuojavarastosta ostetaan takaisin VW AG:n kautta, jotta ne voidaan myydä muille markkinoille 1 kohdan mukaisesti. Kirjanpito-osasto laatii tätä koskevan kustannusarvion.

- - "

82 Tällä uudelleenjärjestelyllä saavutettiinkin selvästi tavoitteet vuodesta 1993 lähtien. Eräs Volkswagen- ja Audi-merkkien saksalainen jälleenmyyjä näet ilmoittaa kantajalle osoittamassaan, 26.11.1993 päivätyssä kirjeessä (päätöksen alaviite 112) seuraavaa:

"Italialaisen jälleenmyyjämme tietojen mukaan toimitukset saksalaisille VW/Audi-jälleenmyyjille on Volkswagen AG:n määräyksestä välittömästi kielletty. Mitään ajoneuvoista, joista on annettu tilausvahvistus, ei toimiteta".

83 Kantaja ei kiistä vastauksessaan, jonka se antoi 7.12.1993 päivätyssä kirjeessä (päätöksen alaviite 113) tähän vakavaan jakeluverkoston sisäisten toimitusten estämistä koskevaan väitteeseen, sitä, että toimitusstrategia, jolla pyrittiin tyydyttämään yksinomaan italialaisten kuluttajien kysyntä, oli jo voimassa ja toimi tehokkaasti. Se toteaa seuraavaa:

"Haluaisimme kuitenkin vielä palata kirjeenne erääseen toteamukseen, jonka mukaan kyseinen italialainen jälleenmyyjä olisi ilmoittanut, että toimitukset saksalaisille VW/Audi-jälleenmyyjille on Volkswagen AG:n määräyksestä välittömästi kielletty.

Tämä ei pidä paikkansa, varsinkaan kun sille ei olisi mitään oikeudellisia tai sopimukseen perustuvia perusteita. Wolfsburgissa toteutetut toimenpiteet, joilla Italian markkinoille on pyritty toimittamaan tavaraa tarpeen mukaan, pikemminkin alkavat näkyä sillä seurauksella, että italialaiset jälleenmyyjät palvelevat saatavilla olevilla autoilla ensin perinteistä paikallista asiakaskuntaansa".

84 Audin sisäisestä muistiosta, joka on päivätty 6.2.1995, ilmenee, että tämä valmistaja päätti vastata negatiivisesti italialaisilta jälleenmyyjiltä tulleeseen pyyntöön 8 000 ajoneuvon toimittamisesta. Toimittamatta jättämistä perusteltiin seuraavasti (päätöksen alaviite 109):

"Kun italialaisille jälleenmyyjille luvataan vielä 8 000 autoa, he voivat jo tässä vaiheessa valmistautua Audi A4:n jälleenvientiin ja antaa tätä koskevat lupaukset riippumattomille maahantuojille ja jälleenmyyjille - - Jotta italialaiset saataisiin ymmärtämään, että rajoitetut ja markkinoiden mukaiset toimitukset, joista olette ilmoittanut, pidetään voimassa, asianomaisen osaston päätöksestä, jonka mukaan pyydettyjä 8 000:a autoa ei toimiteta, on heti ilmoitettava maahantuojalle."

85 Senkin jälkeen kun kantaja oli saanut 24.2.1995 päivätyn komission kirjeen (ks. edellä 10 kohta), Audi luonnehtii 15.5.1995 päivätyssä raportissa vain Italian sisäisen kysynnän tyydyttämistä menestykseksi (päätöksen alaviite 104).

86 Eräässä Autogerman asiakirjassa, joka on todennäköisesti laadittu 31.1.1995 ja joka koskee toimenpiteitä, joilla pyritään "estämään jälleenvienti Italiasta" mainitaan "toimitusten sopeuttaminen tarpeeseen" (päätöksen alaviite 42).

87 Lisäksi Autogerman Audille osoittamasta 6.10.1995 päivätystä telekopiosta (päätöksen alaviite 111) ilmenee, että tämä rajoitettujen toimitusten politiikka pysyi Italian markkinoiden eristämisen välineenä suunnilleen vuoden 1995 loppuun saakka. Telekopiossa todetaan seuraavaa:

"Tämänhetkisessä tilanteessa ei ole realistista odottaa, että tavoitteen mukainen myynti, 36 000, saavutetaan. Lisätoimenpiteet sekä vahva loppuvuoden ohjelma, jonka jo esitimme teille, johtaisi väistämättä tilanteeseen, jossa joitakin näistä ylimääräisistä asiakkaille toimitettavista autoista ei todellisuudessa rekisteröitäisi Italiassa.

Tästä syystä pitäydymme myynnin kokonaismäärässä 35 190 - - ".

88 Näiden asiakirjojen muodostamasta kokonaisuudesta seuraa selvästi, että komissio saattoi perustellusti päätellä, että kantaja oli ottanut tytäryhtiöidensä Audin ja Autogerman avulla käyttöön italialaisille jälleenmyyjille suunnattavia toimituksia koskevan kiintiöintistrategian nimenomaisena tarkoituksenaan estää jälleenvienti Italiasta ja siis eristää Italian markkinat.

89 Koska tällä politiikalla pyrittiin avoimesti jälleenviennin estämiseen, sitä on pidettävä Italian markkinoiden eristämiseen tähtäävänä toimenpiteenä huolimatta tuotantovaikeuksista, joihin kantaja on vedonnut. Tämä kiintiöinti yhdessä palkkionmaksujärjestelmän kanssa (15 prosentin sääntö, ks. edellä 48-58 kohta) sai italialaiset jälleenmyyjät kieltäytymään ajoneuvojen myynnistä muissa jäsenvaltioissa kuin Italiassa asuville ostajille, mukaan lukien, toisin kuin kantaja väittää (ks. edellä 77 kohta), Volkswagen- ja Audi-merkkien jälleenmyyjät.

90 Vaikka kantaja väittää, että jälleenmyyjät olisivat itse päättäneet, ettei heidän kannattanut myydä ajoneuvoja oman sopimusalueen ulkopuolelle, siteeratut asiakirjat päinvastoin osoittavat, että heihin pyrittiin vaikuttamaan rajoittamalla heille suunnattuja toimituksia ja että erityisesti heidän haluaan jälleenviedä ajoneuvoja Italiasta hillittiin.

91 Tämän strategian tehoa vahvisti jälleenmyyjille lähetetty tiedote, joka niinikään mainittiin 31.1.1995 päivätyssä Autogerman asiakirjassa ja "jonka mukaan jälleenviedyistä ajoneuvoista ei makseta palkkiota eikä mainostukea". Kun italialaiset jälleenmyyjät olivat samaan aikaan tilanteessa, jossa toimituksia oli rajoitettu ja "15 prosentin sääntö" oli voimassa, ja kun ne tiesivät, että Autogerma ja autonvalmistajat eivät katsoneet lainkaan suopeasti jälleenvientiä, niillä oli selvä intressi myydä vähät saatavilla olleet ajoneuvot yksinomaan tai lähes yksinomaan Italiassa asuville ostajille. Autonvalmistajat ja Autogerma siis vaikuttivat niiden kaupalliseen käyttäytymiseen.

92 Tätä päätelmää tukee vielä 6.10.1994 päivätty Coneglianossa (Italia) sijaitsevalle yhtiölle Silemotori Negrolle osoitettu kirje, jossa Autogerma kirjoittaa seuraavaa:

"Haluamme kiinnittää huomionne siihen, että uuden Audi A4 Avantin lanseeraus tapahtuu noin vuosi myöhemmin kuin uuden Audi A4 Limousinen lanseeraus (tammikuu 1995) ja että tästä syystä on erityisen tärkeää, että ne vähät autot, jotka ovat saatavilla tämän pitkän ajanjakson aikana, myydään asianmukaisesti, jolloin myynnille omalla sopimusalueella on annettava erityisen suuri huomio".

93 Kaikista edellä esitetyistä toteamuksista seuraa, että kantajan väitettä, jonka mukaan toimitusten osalta ei olisi asetettu esteitä, ei voida hyväksyä.

Kuluttajiin kohdistetusta kaupallisesta strategiasta aiheutuvat esteet

- Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut

94 Kantaja väittää myös, että komissio on tehnyt virheen todetessaan, että autonvalmistajien ja niiden Italian jakeluverkoston muiden jäsenvaltioiden kuluttajia kohtaan harjoittama kaupallinen strategia merkitsi jälleenviennin estämistä.

95 Kantaja huomauttaa tästä aluksi, että komissio viittaa valituksiin, joita tietyt asiakkaat olivat osoittaneet autonvalmistajille. Todellisuudessa autonvalmistajat olivat laatineet vakiokirjeen, jolla ne vastasivat potentiaalisille asiakkaille, jotka kyselivät niiltä, miksi hinnat vaihtelivat eri maiden välillä. Kantaja korostaa, että paitsi että se ei antanut vääriä tietoja kuluttajille, se päinvastoin auttoi Italian ulkopuolisten jäsenvaltioiden potentiaalisia asiakkaita, jotka halusivat hankkia Volkswagen- tai Audi-merkkisen auton Italiasta, pyytämällä yhteistyökumppaneitaan toimittamaan luettelon kaikista Italian jälleenmyyjistä.

96 Kantajan mielestä Autogerman menettely eli potentiaalisten asiakkaiden käännyttäminen jälleenmyyjien puoleen oli täysin lainmukaista, koska Autogerma ei myy autoja suoraan kuluttajille. Vaikka jälleenmyyjillä on oikeus toimittaa autoja kuluttajille rajoituksitta, niillä ei ole siihen velvollisuutta. Eräässä yksittäistapauksessa Autogerma oli todellakin pyytänyt potentiaalista ostajaa vahvistamaan aikomuksensa ostaa auto Italiasta, mutta toisin kuin komissio väittää, se ei ollut vaatinut vahvistusta siitä, että asiakas tekee hankintansa "joko suoraan tai luotettavan välittäjän välityksellä". Lisäksi kantaja toteaa, että jos asiakkaat pyysivät Autogerman apua ongelmien ilmettyä jälleenmyyjän kanssa, Autogerma oli pyrkinyt auttamaan heitä. Myös autonvalmistajat olivat pyrkineet neuvomaan saksalaisia asiakkaita, joilla oli ollut hankaluuksia saada autoa italialaiselta jälleenmyyjältä.

97 Kantaja lisää, että vaikka tietyistä saksalaisten tai itävaltalaisten asiakkaiden laatimista kirjeistä ilmenee, että heille myymisestä oli kieltäydytty yksinomaan heidän kansalaisuutensa perusteella, on virheellistä päätellä, että nämä kieltäytymiset olisivat johtuneet autonvalmistajien tai Autogerman asettamista kielloista. Kantaja huomauttaa, että on selvää, että jälleenmyyjä, joka syystä tai toisesta ei halua myydä, väittää mieluummin, että se ei voi myydä, kuin sanoo, että se ei halua myydä. Missään tapauksessa komission siteeraamat kirjeet eivät ainoastaan osoita, että italialaiset jälleenmyyjät olivat kieltäytyneet myymästä autoja kirjeiden laatijoille. Ne osoittavat myös sen, että kantaja, Audi ja Autogerma selittivät joka kerta asiakkaiden otettua niihin yhteyttä heti asiakkaalle, että toimituksista kuluttajille ei voitu kieltäytyä, ja auttoivat kyseistä asiakasta saamaan auton.

98 Kantaja väittää, että jälleenmyyjillä saattaa olla intressi myydä tiettyjä automalleja, jotka ovat erityisen kysyttyjä mutta joita on vain rajoitetusti tarjolla, ensisijaisesti oman sopimusalueensa asiakkaille. Tällä tavoin ne näet varmistavat jälkimarkkinointinsa kannattavuuden. Ne välttävät myös arvonlisäveron palautuksiin liittyvät vaikeudet. Esimerkiksi italialaiset jälleenmyyjät, joita oli kuultu komission toteuttamien tutkimusten yhteydessä, eivät olleet vahvistaneet kieltäytyneensä myymästä ulkomaalaisille kuluttajille autonvalmistajien tai Autogerman painostuksen vuoksi vaan todenneet, että tällainen myynti ei vain ollut niiden kannalta kiinnostavaa. Tietyt niistä olivat jopa vahvasti kiistäneet ulkomaille myyntiä koskevan kiellon olemassaolon ja myöntäneet saaneensa nimenomaisen käskyn palvella kaikkia kuluttajia heidän asuinpaikastaan riippumatta.

99 Kantaja kiistää sen, että sitoumuksella, jonka Autogerma oli 15.10.1993 päivätyn kiertokirjeen mukaan kehottanut jälleenmyyjiä pyytämään tiettyjä ostajia allekirjoittamaan, olisi pyritty estämään jälleenvienti. Tällä sitoumuksella ostaja velvoittautui olemaan myymättä autoa eteenpäin ensimmäisten kolmen kuukauden ja 3 000 ajokilometrin aikana sillä uhalla, että hän muuten hän joutuisi maksamaan 10 prosenttia ostohinnasta sopimussakkona. Tämä toimenpide ei näet ollut millään tavoin estänyt toimituksia sopimusalueen ulkopuolella asuville kuluttajille. Sillä oli ainoastaan suojattu valikoivaa jakelujärjestelmää, koska jälleenmyyjä saattoi vakuuttua paremmin siitä, että ostaja ei ollut bulvaani, joka toimii jakeluverkostoon kuulumattoman jälleenmyyjän lukuun. Autogerman kantajalle lähettämän, 26.9.1994 päivätyn kirjeen mukaan kiistanalainen sitoumus oli lisäksi määrä vaatia vain epäilyttäviltä ulkomaalaisilta ostajilta eli asiakkailta, joista oli syytä epäillä, että he eivät olisikaan kuluttajia. Autogerma oli jo 15.10.1993 päivätyssä kiertokirjeessään neuvonut jälleenmyyjiä turvautumaan tähän toimenpiteeseen vain tässä tapauksessa. Kantaja lisää, että sillä oli oikeus olettaa, että tämä toimenpide olisi lainmukainen ainakin asetuksen N:o 1475/95 voimaantuloon saakka. Tämä käy ilmi 31.3.1995 päivätystä komission kirjeestä. Se täsmentää lisäksi, että vuoden 1996 alusta lähtien kyseistä sitoumusta ei enää vaadittu.

100 Lopuksi kantaja toteaa komission päätelmästä, jonka mukaan Autogerma on halunnut estää jälleenviennin laskuttamalla kaikki toimitetut ajoneuvot arvonlisäverollisina (päätöksen 42 perustelukappale), että se on vain soveltanut lainsäädäntöä, jonka mukaan sellaisista tavarantoimituksista kuin Autogerman toimitukset jälleenmyyjilleen on maksettava arvonlisäveroa.

101 Vastaaja muistuttaa päätöksen 34 perustelukappaleessa siteeratusta käsin kirjoitetusta muistiosta, jossa kantaja antoi eri osastoilleen ohjeet olla koskaan antamatta kuluttajille tai valtakirjan saaneille välittäjille, jotka olivat pyytäneet tietoja, sellaista vaikutelmaa, että kantaja olisi antanut määräyksiä siitä, että tietoja ei saisi antaa. Tämän jälkeen se esittää, että useissa tapauksissa potentiaaliset ostajat olivat ilmoittaneet jälleenviennin esteistä, jopa siinä määrin, että kantaja laati vakiokirjeen, jolla heille vastattiin. Saksalaiset ja itävaltalaiset kuluttajat olivat joutuneet todelliseen estejuoksuun, jossa osansa oli myös toimitusajoilla. Tästä ilmiöstä kielii potentiaalisten ostajien valituskirjeiden suuri määrä.

102 Toimenpide, jolla jälleenmyyjiä ensin neuvottiin allekirjoituttamaan sitoumus asiakkailla, joiden osalta epäiltiin, että he eivät ehkä olisikaan kuluttajia, tuli komission mukaan myöhemmin pakolliseksi.

103 Vastaaja väittää myös, että jälleenmyyjien kirjallisilla lausumilla, jotka annettiin lokakuussa 1995 tehtyjen tutkimusten aikana, ei ole suurta todistusarvoa, kun otetaan huomioon se, että Autogerma oli varoittanut ja uhannut niitä sillä, että se irtisanoisi niiden jälleenmyyntisopimukset. Nämä uhkaukset selittävät myös tiettyjen jälleenmyyjien kirjallisten ja suullisten lausumien väliset erot. Joka tapauksessa useat asiakirjat osoittavat yksiselitteisesti, että ulkomaalaisille potentiaalisille ostajille kieltäydyttiin nimenomaisesti myymästä autoja.

104 Lopuksi vastaaja siteeraa asiakirjaa, josta sen mukaan ilmenee yksiselitteisesti, että laskutus arvonlisäverollisena oli keino, joka oli tietoisesti otettu käyttöön jälleenviennin estämiseksi.

- Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

105 On todettava, että kantajan väitteet ja niiden perustelut ovat selvästi ristiriidassa huomattavan useiden kantelujen ja valitusten kanssa, joita muiden jäsenvaltioiden kuin Italian kuluttajat, erityisesti kansalaisuudeltaan saksalaiset tai itävaltalaiset kuluttajat lähettivät varsinkin vuoden 1995 aikana sekä kantajalle, Audille tai Autogermalle että komissiolle. Kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli pyytänyt komissiota toimittamaan kaikki kuluttajien kirjeet, jotka tämä oli saanut tai ottanut haltuunsa, komissio esitti yli 60 kirjettä tai telekopiota, joissa kaikissa oli kyse esteistä, joita nämä kuluttajat olivat kohdanneet yrittäessään hankkia Volkswagen- tai Audi-merkkisen henkilöauton Italiasta. On riittävää siteerata jäljempänä tiettyjä kirjeitä, joita komissio on analysoinut kanteen kohteena olevassa päätöksessä.

106 Wieser kirjoittaa 15.2.1995 päivätyssä, Audille osoitetussa telekopiossa (päätöksen alaviite 33) seuraavaa:

"Olen ollut yhteydessä etelätirolilaiseen Audi-jälleenmyyjään, sillä haluaisin ostaa Audi 1,8 A4:n ja tuoda sen Itävaltaan.

Sain kuitenkin kuulla, että Audi-tehtaan antamien määräysten vuoksi Itävaltaan ei saada tehdä kauppaa - -

Huomautukseeni siitä, että nämä toimenpiteet ovat yhteisön oikeuden vastaisia, sopimuskumppaninne totesi tietävänsä menettelyn olevan lainvastainen mutta pelkäävänsä teidän yrityksenne kostotoimia - - ".

107 Bernhard kirjoittaa 27.4.1995 päivätyssä, komissiolle osoitetussa telekopiossa (päätöksen alaviite 36) seuraavaa:

"Haluan tehdä tällä kirjeellä kantelun seuraavista VW-liikkeistä - - : Tahdoin tilata Autohaus Lanzilta VW Passat GL:n ja sain tietää, että voin saksalaisena henkilönä ostaa ongelmitta auton EY:n alueelta. Kahden päivän kuluttua olin päättänyt haluamani ajoneuvomallin ja varustelun ja tein tilauksen. Päivää myöhemmin sain liikkeen johtajalta puhelimitse tiedon siitä, että en voi ostaa autoa, koska olen saksalainen (Volkswagen AG:n määräys).

Lopuksi yritin ostaa auton Brenner-Garage S.P.A:lta, joka on Volkswagen-liike ja -korjaamo. Hekin kieltäytyivät myymästä."

108 Lenz kirjoittaa 27.4.1995 päivätyssä, kantajalle osoitetussa telekopiossa (päätöksen alaviite 132) seuraavaa:

"Viitaten kanssanne käymääni puhelinkeskusteluun haluaisin vielä kerran palata tilanteeseen, johon jouduin Italiassa ja joka on outo muidenkin kuin minun mielestäni.

Edellä mainitun Golfin vakavasti otettavana ostajana (pojalleni) sain kuulla käydessäni pääsiäislomallani Etelä-Tirolissa kolmen VW-jälleenmyyjän luona, että autojen vientiä ei lainkaan sallita ja että tätä määräystä on ehdottomasti noudatettava. Joiltakin jälleenmyyjiltä on kuulemma tämän määräyksen noudattamisen laiminlyönnin vuoksi viety jälleenmyyntioikeus.

Lisäksi kerrottiin, että kiinnostuneiden asiakkaiden mielenkiinto pitäisi saada hiipumaan epämääräisillä tiedoilla, kuten toimitusaika noin yksi vuosi, saatavilla olevat autot on jo myyty tai varattu - - .

Selvästikin tässä yhteydessä on unohdettu, ettei tällaisia kieltoja saa antaa, koska elämme EU:n alueella. Tämä tosiseikka pitäisi tässä vaiheessa olla myös EU:n syrjäalueilla tiedossa. Vai onko sittenkään?

Saksan televisiossa käsiteltiin jo ARD:n lähetyksessä Auto & Verkehr 22.4.1995 juuri tätä aihepiiriä ja kerrottiin yleisesti tällaisten määräysten lainvastaisuudesta. Tämän pitäisi varmasti olla teidänkin tiedossanne! - - ."

109 Baur kirjoittaa 18.5.1995 päivätyssä, Autogermalle osoitetussa kirjeessä (päätöksen alaviite 39), jonka jäljennöksen hän lähetti Audille ja komissiolle, seuraavaa:

"Vielä kerran minun tapaukseeni: Tilasin sellaisen välittäjän kautta, jolla oli valtakirja toimia minun nimissäni, Audi A6:n Funari-liikkeestä 19.2.1995. Teillä annettiin tälle tilaukselle numero 95/0014. Koska on olemassa oikeudellisesti pätevä sopimus, haluaisin teiltä tiedon siitä, milloin autoni luovutetaan.

Tällä hetkellä näyttää siltä, että teette kaikkenne estääksenne asiakkaita saamasta Audeja. Olen ottanut yhteyttä useisiin italialaisiin jälleenmyyjiin, jotka ovat kertoneet minulle, että kostotoimet (uhkaukset annetaan tietenkin vain puhelimitse) ovat odotettavissa, jos Audeja toimitetaan Itävaltaan - - ."

110 Keppler kirjoittaa 8.6.1995 päivätyssä, kantajalle osoitetussa kirjeessä (päätöksen alaviite 36) seuraavaa:

"Olin Italiassa 2.5.-4.5.1995. Saimme St. Leonhardtin läheisyydessä sikäläiseltä VW-jälleenmyyjältä sen masentavan vastauksen, ettemme tulisi löytämään koko Etelä-Tirolista sellaista VW-jälleenmyyjää, joka myisi ulkomaalaiselle VW:n. Perusteluksi hän esitti sen, että VW on kieltänyt myynnin. Mikäli kieltoa ei noudateta, VW on uhannut jälleenmyyjäoikeuden poistamisella. Ja tosiaankin. Koko Etelä-Tirolissa (ainakaan Meranossa, Bolzanossa ja Schlandersissa) yksikään jälleenmyyjä ei myynyt meille VW:tä - - .

Bolzanon ja Meranon Brenner-Garagessa todettiin asiasta seuraavaa: Myimme joulukuuhun 1994 saakka autoja saksalaisille hullun lailla, mutta nyt Volkswagen on valitettavasti sulkenut meiltä hanat. Saamme VW:ltä vain sen verran autoja, että voimme kattaa huomattavilla toimitusajoilla juuri ja juuri kotimaan markkinoiden kysynnän. Myisimme mielellämme teille VW:n, mutta valitettavasti se on Volkswagenin vuoksi mahdotonta".

111 Schneider kirjoittaa 23.6.1995 päivätyssä, Autogermalle osoitetussa kirjeessä (päätöksen alaviite 133) seuraavaa:

"Haluaisin ostaa Italiasta Audi A4:n ja viedä sen Itävaltaan.

Kaikki jälleenmyyjät kertovat minulle, että tämä ei ole mahdollista, koska he eivät saisi tulevaisuudessa yhtään autoa, jos tilaisivat vielä kerrankin auton Itävaltaan vietäväksi - - ".

112 Mosser kirjoittaa 19.7.1995 päivätyssä, kantajalle osoitetussa telekopiossa (päätöksen alaviite 134) seuraavaa:

"Koska Itävalta kuuluu nyt EU:hun, minulla olisi erittäin tärkeä kysymys.

Olin 8.6.1995 naapurimaassamme Italiassa ostaakseni itselleni Audi A4 TDI:n. Ensin ajoin Gemonaan ja sen jälkeen San Danieleen - - .

Koin kuitenkin ikävän yllätyksen. Liikkeiden johtajat Gemonassa ja San Danielessa ilmoittivat minulle, että niille oli asetettu Audin johdon tasolta kielto myydä autoja ulkomaalaisille - - ".

113 Bilogan kirjoitti 3.8.1995 päivätyssä, Audille osoitetussa telekopiossa (päätöksen alaviite 135) seuraavaa:

"Minulla on aikomus hankia itselleni [Audi A4] Italiasta.

Useat henkilöt ovat huomauttaneet minulle siitä, että italialaiset jälleenmyyjät eivät saa myydä autoja Saksan liittotasavallasta ja Itävallasta kotoisin oleville henkilöille autonvalmistajan antamien ohjeiden vuoksi - - ".

114 Albrecht kirjoittaa kantajalle osoitetussa kirjeessä (päätöksen alaviite 136) seuraavaa:

"Vankkana eurooppalaisena minäkin halusin nauttia EU:n suomista eduista, kuten tekin omassa yrityksessänne, ja niinpä lähdin vaimoni kanssa matkalle Italiaan.

Pysähdyimme Milanossa ja etsimme VAG-jälleenmyyjän. Ilo oli suuri, kun näimme esittelytilassa autot, jotka olimme suunnitelleet hankkivamme. Vaimoni haluaa Polon ja minä uuden Audi A4:n.

Pian ilo vaihtui kuitenkin pettymykseksi. Ilman kiertelyjä ja kaarteluja meille ilmoitettiin, että Wolfsburgin määräyksestä emme saksalaisina voisi saada näitä malleja olevia autoja.

- - Se mitä jäi käteen mukavasta kahden päivän lomastamme ovat matka- ja yöpymiskulut sekä tieto siitä, että yrityksenne haluaa EU:n suomat edut vain itselleen, kun taas kadunmies, kuten tavallista, on maksumiehenä ja joutuu tekemään ostoksensa Saksassa".

115 Näistä asiakirjoista ilmenee riittävän edustavasti, että kyseisen ajanjakson aikana potentiaalinen asiakas, jonka kotipaikka oli Italian ulkopuolella, kohtasi erittäin suuria vaikeuksia yrittäessään löytää italialaisen Volkswagen- ja Audi-merkkien jälleenmyyjän, joka olisi ollut valmis myymään hänelle auton. Näin ollen komissio on voinut perustellusti päätellä, että autonvalmistajien ja niiden jakeluverkoston kaupallinen käyttäytyminen muiden jäsenvaltioiden kuluttajia kohtaan merkitsi myös jälleenviennin estämistä.

116 Tätä päätelmää eivät kumoa tulkinnat, joita kantaja on kirjelmissään esittänyt näistä asiakirjoista, eivätkä selitykset, joita kantaja on esittänyt TVA:n osalta, eivät myöskään autonvalmistajien ja Autogerman reaktiot eli valittajille järjestelmällisesti esitetyt vastaukset, joiden mukaan kyse oli väärinkäsityksestä, ja käytännön toimenpiteet sen järjestämiseksi, että tämä voisi ostaa auton italialaiselta jälleenmyyjältä. Tältä osin on pääteltävä, että jos samanlainen kielto on esitetty järjestelmällisesti, sitä ei voida pitää väärinkäsityksenä. Se, että valittajia on autettu ostamaan ajoneuvo Italiasta, voi selittyä sillä, että on pelätty heidän nostavan kanteen, eikä se vaikuta siihen, että toisesta jäsenvaltiosta kotoisin olevien potentiaalisten asiakkaiden oli vaikeaa hankkia Italiasta Volkswagen- tai Audi-merkkinen auto.

117 Arvostelusta, jota kantaja on esittänyt kanteen kohteena olevaan päätökseen sisältyneistä arvioinneista, jotka koskevat sitoumuksen vaatimista tietyiltä ostajilta, on huomautettava, että tämä toimenpide ei erikseen tarkasteltuna ollutkaan sellainen, että sillä olisi estetty kuluttajien harjoittama jälleenvienti. Tämä toteamus ei kuitenkaan kumoa edellä esitettyä toteamusta, jonka mukaan italialaisia jälleenmyyjiä ohjattiin kieltäytymään järjestelmällisesti myymästä ajoneuvoja ulkomaalaisille ostajille. Tästä syystä ei ole tarpeen tutkia sitä, millä tavoin riidanalaista toimenpidettä olisi tulkittava. Lisäksi kantajan väite, jonka mukaan se kykeni päättelemään komission kanssa käymästään kirjeenvaihdosta, että komissio olisi pitänyt kyseistä toimenpidettä sallittuna, on ristiriidassa komission sille osoittaman, 23.11.1994 päivätyn kirjeen kanssa, jota tutkitaan jäljempänä toissijaisen, määrätyn sakon liiallisuutta koskevan väitteen yhteydessä (ks. jäljempänä 338 ja 339 kohta).

118 Kaiken edellä esitetyn perusteella kantajan väitettä, jonka mukaan autonvalmistajien ja niiden Italian jakeluverkoston kaupallinen käyttäytyminen ei ollut jälleenviennin este, ei voida hyväksyä.

Kantajan väite, jonka mukaan toteutetuilla toimenpiteillä pyrittiin yksinomaan estämään myynti jakeluverkostoon kuulumattomille jälleenmyyjille

- Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut

119 Kantaja esittää, että kanteen kohteena olevassa päätöksessä esitetty toteamus, jonka mukaan kaikkea jälleenvientiä olisi estetty, johtuu niinikään siitä, että komissio on tulkinnut virheellisesti Volkswagen-konsernin sisäisessä kirjeenvaihdossa käytettyä terminologiaa.

120 Komissio on esimerkiksi tulkinnut virheellisesti ilmaisua "harmaat markkinat" ja katsonut sen tarkoittavan paitsi myyntiä jakeluverkostoon kuulumattomille jälleenmyyjille myös myyntiä muiden jäsenvaltioiden kuin Italian jälleenmyyjille ja kuluttajille. Tässä yhteydessä kantaja kiistää komission väitteen, jonka mukaan autonvalmistajat ja Autogerma olisivat tietoisesti rinnastaneet harmaat markkinat Italiasta suuntautuvaan jälleenvientiin eivätkä olisi tehneet eroa laillisen ja lainvastaisen jälleenviennin välillä (päätöksen 43-58 perustelukappale). Kantajan mukaan on ilmeistä, että käsitteellä harmaat markkinat viitataan lainvastaisiin liiketoimiin eikä sallittuun myyntiin.

121 Kantaja ei kiistä sitä, että konsernin sisällä ja Autogerman ja jälleenmyyjien välisessä kirjeenvaihdossa käytetään yleisempiä ilmaisuja kuten "jälleenvienti", "sopimusalueen ulkopuolelle järjestetty myynti", "myynti sopimusalueen ulkopuolelle" ja "jälleenmyyjät", mutta kaikissa näissä tapauksissa kyseisen kirjeenvaihdon sanamuodosta tai asiayhteydestä taikka muusta asiakirjasta ilmenee, että niillä tarkoitettiin ainoastaan lainvastaista jälleenvientiä eli sellaista jälleenvientiä, joka ei ole jälleenmyyntisopimusten mukaista.

122 Kantaja siteeraa tiettyjä kiertokirjeitä, joita Autogerma lähetti jälleenmyyjilleen ja joista sen mukaan ilmenee selvästi, että kantaja kielsi ainoastaan myynnin jakeluverkostoon kuulumattomille jälleenmyyjille. Se ei kiistä sitä, että Autogerma suositteli jälleenmyyjille erityisesti uuden Volkswagen Polo -mallin yhteydessä, että nämä keskittäisivät myyntitoimintansa omalle sopimusalueelleen Italiassa, mutta tämä on kantajan mukaan sallittua.

123 Missään tapauksessa komissio ei ole kantajan mukaan esittänyt näyttöä siitä, että yleisten ilmaisujen käyttö tiedonannoissa ja kiertokirjeissä olisi luonut jälleenmyyjissä epävarmuutta ja saanut nämä luopumaan sopimusten tekemisestä kuluttajien tai heidän valtuuttamiensa välittäjien kanssa (päätöksen 60 ja 61 perustelukappale). Kantaja huomauttaa tässä yhteydessä, että jälleenmyyjät tuntevat alan ammattilaisina yhteisön alaa koskevan lainsäädännön ja että lisäksi heidän jälleenmyyntisopimuksessaan muistutetaan siitä erosta, joka on kuluttajille suuntautuvan sallitun myynnin ja jakeluverkostoon kuulumattomille jälleenmyyjille tapahtuvan kielletyn myynnin välillä.

124 Kantaja kiistää tämän jälkeen tulkinnan, jonka komissio on esittänyt tietyistä asiakirjoista, joihin se on vedonnut näyttääkseen toteen sellaisen "yleisen strategian" olemassaolon, jolla oli tarkoitus estää laillinen vienti. Esimerkiksi Autogerman kantajalle osoittamaan, 21.9.1994 päivättyyn muistioon (päätöksen 21 perustelukappale) sisältyy vain yleisiä näkemyksiä suunnitelluista toimenpiteistä. Tässä muistiossa Autogerma oli pyrkinyt osoittamaan kantajalle, että se halusi toimia aktiivisesti kaikkea jälleenvientiä vastaan, kun todellisuudessa ainoat keinot, joita sillä oli käytettävissään, olivat jälleenmyyntisopimukseen perustuvat keinot.

125 Muut asiakirjat koskivat kantajan mukaan vain myyntiä jakeluverkostoon kuulumattomille jälleenmyyjille. Tämä ilmenee jo Autogerman niinikään kantajalle osoittaman, 26.9.1994 päivätyn muistion (päätöksen 22 perustelukappale) sanamuodosta ja erityisesti viittauksesta, joka siinä on tehty asetukseen N:o 123/85. Tätä tulkintaa tukee lisäksi toinen Autogerman kantajalle lähettämä muistio, joka on päivätty 24.10.1994.

126 Tilanne on sama 6.2.1995 päivätyn kantajan sisäisen muistion osalta, joka koskee toimenpiteitä, joihin Autogerma oli ryhtynyt estääkseen jälleenviennin (päätöksen 23 perustelukappale), ja 12.12.1994 päivätyn Audin sisäisen tiedonannon osalta (päätöksen 24 perustelukappale), joka koski ainoastaan kiertokirjeen luonnosta aiheesta "harmaat markkinat; Italian marginaalijärjestelmä". Lisäksi kiertokirje lähetettiin lopulta saksalaisille jälleenmyyjille otsikolla "harmaat markkinat", ja siinä pyydettiin näitä keräämään tietoja jakeluverkostoon kuulumattomista jälleenmyyjistä. Sama koskee myös 17.12.1993 päivättyjä raportteja, jotka on laatinut Autogerman osasto, jonka tehtävänä oli valvoa italialaisia jälleenmyyjiä kahden jälleenmyyjän harjoittamien myyntikäytäntöjen osalta, 15.3.1995 päivättyä Autogerman muistiota, 24.3.1995 päivättyä kantajan Audille lähettämää telekopiota, 16.3.1995 päivättyä Audin tiedonantoa saksalaisille jälleenmyyjille ja 27.3.1995 päivättyä Porche Austrian lähettämää telekopiota, jossa vahvistetaan Volkswagen-, Audi- ja Porche-merkkisten autojen tuonti Itävaltaan (päätöksen 25, 28, 31, 41 ja 42 perustelukappale).

127 Lopuksi kantaja arvostelee komissiota siitä, ettei se ole ottanut huomioon Volkswagen-konsernin sisäisiä eturistiriitoja, jotka ovat joskus johtaneet ylilyönteihin sisäisissä muistioissa, eikä haltuun otettujen asiakirjojen laatijoiden henkilöllisyyttä, vaikka nämä laatijat olivat joissain tapauksissa alempia toimihenkilöitä.

128 Vastaaja esittää, että kantaja on laiminlyönyt varmistua siitä, että kyseiset toimenpiteet olisivat todellakin koskeneet vain jakeluverkostoon kuulumattomien jälleenmyyjien harjoittamaa vientiä ja että ne eivät vaikuttaisi myös kuluttajien, heidän valtuuttamiensa välittäjien ja samaan jakeluverkostoon kuuluvien jälleenmyyjien harjoittamaan jälleenvientiin. Sen mukaan päätöksessä tarkoitettujen toimenpiteiden päämäärä ylitti tavoitteen, jota kantaja väittää niillä tavoitellun, eli tavoitteen estää yksinomaan myynti jakeluverkostoon kuulumattomille jälleenmyyjille. Vaikka on mahdollista, kuten kantaja väittää, että Autogerma ja italialaiset jälleenmyyjät olivat tienneet, että myynti ulkomaalaisille kuluttajille ja muille jakelujärjestelmään kuuluville jälleenmyyjille oli sallittua ja että sitä ei siis saanut estää, ne eivät ainakaan olleet noudattaneet tätä sääntöä käytännössä.

129 Vastaajan mukaan sekä kantajan, Audin ja Autogerman välisestä kirjeenvaihdosta että Autogerman ja jälleenmyyjien välisestä kirjeenvaihdosta puuttuu selvä ero sallitun jälleenviennin ja kielletyn jälleenviennin väliltä. Useat asiakirjat osoittavat, että "harmaiden markkinoiden" tai "uudelleentuonnin harmaiden markkinoiden" käsite sisälsi asianomaisten henkilöiden näkökulmasta viennin kuluttajille ja muille jakeluverkostoon kuuluville jälleenmyyjille. Vastaaja viittaa tältä osin esitykseen, joka oli tarkoitettu 13.2.1995 pidettyyn Audin hallituksen kokoukseen ja jossa mainitaan ohjeet vähentää ainakin 50 prosentilla "jälleentuonnin tämänhetkistä määrää", kun samalla täsmennetään, että tämä jälleentuonti voi olla joko "saksalaisten jälleenmyyjien ulkomailta tekemiä jakeluverkoston sisäisiä ostoja" tai "toimituksia sellaisille jälleenmyyjille, jotka eivät kuulu jakeluverkostoon (= harmaiden markkinoiden jälleenmyyjät). Siinä viitataan myös 12.12.1994 päivättyyn Audin sisäiseen muistioon ja kirjeeseen, jonka Audin asiakasseurannasta vastaava yksikkö oli osoittanut itävaltalaiselle potentiaaliselle asiakkaalle.

130 Niiden muiden käsitteiden osalta, joita on käytetty Volkswagen-konsernin kirjeenvaihdossa osoittamaan estettäviä liiketoimia, vastaaja siteeraa 4.6.1994 päivättyä raporttia, joka tehtiin erään jälleenmyyjän luona suoritetusta tarkastuksesta. Tästä raportista ilmenee vastaajan mukaan selvästi, että ilmaisu "organisoitu myynti ulkomaille" kattaa kaiken jälleenviennin Italiasta. Vastaaja huomauttaa myös, että Autogerma on jälleenmyyjien kanssa käymässään kirjeenvaihdossa toisinaan jättänyt lisäämättä käsitteen "organisoitu".

131 Joka tapauksessa Autogerman muistioista ilmenee vastaajan mukaan yksiselitteisesti, että tietyt toimenpiteet oli suunnattu vientiä vastaan yleisesti. Vastaaja mainitsee vielä muita päätöksessä siteerattuja asiakirjoja, jotka osoittavat, että kohteena oli jälleenvienti kokonaisuutena.

132 Vastaaja katsoo, että Autogerman kantajalle osoittamat, 21.9.1994, 26.9.1994 ja 24.10.1994 päivätyt muistiot sekä Autogerman 15.3.1995 päivätty muistio osoittavat sen, että kantaja oli sekoittanut keskenään sallitun jälleenviennin ja kielletyn jälleenviennin. Lisäksi nämä muistiot koskevat sen mielestä selvästi jo toteutettuja toimenpiteitä. Eräs toinen Autogerman kantajalle osoittama, 14.6.1994 päivätty muistio on samansisältöinen ja osoittaa lisäksi, että Autogerma nojautui virheellisellä tavalla asetukseen N:o 123/85 jälleenmyyjien toimintaa rajoittaakseen. Audin sisäinen muistio, joka on päivätty 12.12.1994, osoittaa puolestaan sen, että jaetun marginaalin järjestelmä oli otettu käyttöön ja että sillä pyrittiin estämään sallittu jälleenvienti.

- Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

133 Kun otetaan huomioon kaikki edellä esitetyt seikat ja asiakirjat, ei voida hyväksyä kantajan väitettä, jonka mukaan sen itsensä, Audin ja Autogerman toteuttamilla toimenpiteillä olisi todellisuudessa pyritty estämään yksinomaan myynti jakeluverkostoon kuulumattomille jälleenmyyjille. Kuten juuri todettiin, 15 prosentin säännön mukaista kattoa sovellettiin jälleenvientiin kokonaisuutena (ks. edellä 48-58 kohta), toimitukset italialaisille jälleenmyyjille oli kiintiöity nimenomaisena tarkoituksena vähentää jälleenvientiä kokonaisuutena (ks. edellä 80-89 kohta) ja muiden jäsenvaltioiden kuin Italian kuluttajien mahdollisuuksille ostaa ajoneuvo kyseisestä jäsenvaltiosta asetettiin esteitä (ks. edellä 105-115 kohta).

134 Tästä seuraa, että kantajan väitettä, jonk