ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30

Voorzitter van de rechtbank van koophandel te Hasselt päätti tällaisessa tilanteessa lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko direktiivin 89/48 – – 3 ja 4 artiklaa tulkittava siten, että Alankomaihin sijoittautuneen kiinteistönvälittäjän, joka harjoittaa Belgiassa kiinteistöjen välitystoimintaa, ei täydy täyttää enää Belgian lainsäätäjän edellä mainitun direktiivin täytäntöönpanon yhteydessä asettamia edellytyksiä – – silloin, kun hän on tehnyt Belgiaan sijoittautuneen ja siellä BIV:n laillistaman kiinteistönvälittäjän kanssa yhteistyösopimuksen ja järjestänyt liiketoimintansa siten, että i) kuluttaja voi aina kääntyä Belgian toimintojen osalta tämän Belgiassa laillistetun kiinteistönvälittäjän puoleen ja ii) tämä yhteistyö tuodaan mainonnassa esille erityisesti viittaamalla tämän BIV:n Belgiassa laillistaman kiinteistönvälittäjän myötävaikutukseen silloin, kun toiminnot suoritetaan Belgian oikeuden mukaan, vai onko direktiivin 89/48 – – 3 ja 4 artiklaa tulkittava siten, että sellaisen Alankomaihin sijoittautuneen kiinteistönvälittäjän, joka harjoittaa Belgiassa kiinteistöjen välitystoimintaa, on joka tapauksessa täytettävä Belgian lainsäätäjän edellä mainitun direktiivin täytäntöönpanon yhteydessä asettamat edellytykset – – niin, että asiassa ei oteta huomioon [tämän kiinteistönvälittäjän] sellaisen laillistetun Belgiassa toimivan kiinteistönvälittäjän kanssa [tekemää] mahdollista yhteistyösopimusta, jonka myötävaikutusta käytetään Belgian oikeuden mukaisten toimintojen osalta? 2) Jos yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että [direktiiviä on tulkittava ensimmäisen kysymyksen toisessa osassa olevalla tavalla], eikö tästä seuraa sitten, että tällä direktiivillä ja tämän direktiivin täytäntöönpanon yhteydessä annetuilla kansallisilla säännöksillä rikotaan EY 49 artiklaa – –, koska tällaisen tulkinnan johdosta tällä direktiivillä ja sen täytäntöönpanemisen yhteydessä annetuilla kansallisilla säännöksillä suojataan Belgiassa sijaitsevien kiinteistöjen välitysmarkkinoita moitittavalla, keinotekoisella tavalla ilman, että sen osalta olisi olemassa objektiivista oikeuttamisperustetta, sellaisilta yhteistyömuodoilta, joiden osapuolina on eri jäsenvaltioihin (Belgian [kuningaskuntaan] ja Alankomaiden [kuningaskuntaan]) sijoittautuneita itsenäisinä ammatinharjoittajina toimivia kiinteistönvälittäjiä, joista vähintään yksi ([Belgiaan sijoittautunut] kiinteistönvälittäjä) täyttää direktiivissä ja kansallisissa säännöksissä asetetut [edellä mainitut] edellytykset, joten vaatimus, jonka mukaan lisäksi myös [Alankomaihin sijoittautuneen] välittäjän on täytettävä nämä edellytykset, on katsottava olevan kansalaisuuteen perustuvaa välillistä syrjintää ja vähintäänkin se on katsottava kielletyksi, ei-syrjiväksi rajoitukseksi?”
1)

Siitä huolimatta, että viejä on esittänyt vientitukijärjestelmän soveltamista koskevista erityisistä yksityiskohtaisista säännöistä elävien nautaeläinten hyvinvoinnin osalta kuljetuksen aikana 18.3.1998 annetun komission asetuksen (EY) N:o 615/98 5 artiklan 2 kohdan mukaisesti asiakirjat, toimivaltainen viranomainen voi katsoa, että eläinten suojelemisesta kuljetuksen aikana ja direktiivien 90/425/ETY ja 91/496/ETY muuttamisesta 19.11.1991 annettua neuvoston direktiiviä 91/628/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 29.6.1995 annetulla neuvoston direktiivillä 95/29/EY, ei ole noudatettu mainitun asetuksen 5 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Toimivaltainen viranomainen saa kuitenkin tehdä tämän päätelmän ainoastaan nojautumalla asetuksen N:o 615/98 5 artiklassa tarkoitettuihin asiakirjoihin, saman asetuksen 4 artiklassa tarkoitettuihin eläinten terveyttä koskeviin kertomuksiin tai kaikkiin muihin sellaisiin objektiivisiin seikkoihin, joilla on vaikutusta eläinten hyvinvointiin ja joilla viejän esittämät asiakirjat voidaan asettaa kyseenalaisiksi, ja tarvittaessa viejän tehtävänä on osoittaa, miltä osin se näyttö, johon toimivaltainen viranomainen vetoaa sen päätelmänsä tueksi, että direktiiviä 91/628, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 95/29, ei ole noudatettu, ei ole merkityksellistä.
8

BGB:n 286 §:ssä, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 2000/35 täytäntöönpanon varmistamiseksi, säädetään seuraavaa: ”1. Jos velallinen ei täytä suoritusvelvollisuuttaan eräpäivän jälkeen saamansa muistutuksen perusteella, tästä muistutuksesta on seurauksena viivästyminen. Suorituskanteen nostaminen ja maksumääräyksen tiedoksi antaminen vastaavan menettelyn puitteissa rinnastetaan muistutukseen. 2. Muistutus on tarpeeton, kun 1. suorituspäivä on vahvistettu kalenterin perusteella, 2. suoritusta on edellettävä tietty tapahtuma ja suorituksen toteuttamiseksi on määrätty asianmukaisesta ajasta niin, että tämä aika voidaan laskea kalenterin perusteella mainitusta tapahtumasta lähtien, 3. velallinen kieltäytyy vakavasti ja lopullisesti suorituksesta, 4. välitön viivästyminen on erityisistä syistä ja kummankin osapuolen edut huomioon ottaen perusteltu. 3. Velallisen maksu on viivästynyt viimeistään silloin, kun hän ei ole suorittanut maksua 30 päivän kuluessa eräpäivästä taikka laskun tai vastaavan maksuvaatimuksen vastaanottamisesta; tämä pätee velalliseen, joka on kuluttaja, vain, jos lasku tai maksuvaatimus sisältää nimenomaisen viittauksen tähän seuraamukseen. Jos laskun vastaanottamispäivä tai maksuvaatimuksen vastaanottamisajankohta on epävarma, velallisen, joka ei ole kuluttaja, maksu viivästyy viimeistään 30 päivän kuluessa eräpäivästä ja vastasuorituksen saamisesta. 4. Velallisen suoritus ei ole viivästynyt niin kauan kuin suoritusta ei ole toteutettu sellaisten olosuhteiden vuoksi, joista tämä ei ole vastuussa.”
5

Direktiivin 89/665 2 artiklan 8 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Milloin muutoksenhakumenettelystä vastaavat muut kuin oikeusviranomaiset, niiden on aina perusteltava päätöksensä kirjallisesti. Siinä tapauksessa on lisäksi säädettävä menettelyistä, joilla varmistetaan mahdollisuus saattaa muutoksenhakuelimen väitetyt lainvastaiset toimenpiteet tai sille annettujen toimivaltuuksien väitetyt väärinkäytökset joko oikeusviranomaisen tai muun viranomaisen käsiteltäväksi, joka on [EY 234] artiklassa tarkoitettu tuomioistuin ja riippumaton sekä hankintaviranomaisesta että muutoksenhakuelimestä. Tällaisen riippumattoman elimen jäsenten nimittämistä ja heidän toimikautensa päättymistä tulee koskea samat edellytykset kuin tuomioistuinten jäseniä, siltä osin kuin ne koskevat nimittävää viranomaista, toimikauden pituutta ja tehtävästä vapauttamista. Ainakin tämän riippumattoman elimen puheenjohtajan on täytettävä tuomioistuimen jäsenille asetetut muodollista ja ammatillista pätevyyttä koskevat vaatimukset. Riippumattoman elimen on tehtävä päätöksensä noudattaen menettelyä, jossa molempia osapuolia kuullaan, ja päätösten on kunkin jäsenvaltion päättämällä tavalla oltava oikeudellisesti sitovia.”
1

Ennakkoratkaisupyyntö koskee naudanliha-alan yhteisestä markkinajärjestelystä 17.5.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1254/1999 (EYVL L 160, s. 21), sellaisena kuin se on muutettuna 23.7.2001 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1512/2001 (EYVL L 201, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1254/1999) 3 artiklan f alakohdan tulkintaa.
Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 11.10.2007 – Kreikka vastaan komissio

(asia C‑332/06 P)

Muutoksenhaku – EMOTR – Tiettyjen menojen jättäminen rahoituksen ulkopuolelle yhteisön sääntöjen vastaisuuden vuoksi

1. Maatalous – EMOTR – Tilien tarkastaminen ja hyväksyminen (neuvoston asetuksen N:o 729/70, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1287/95, 5 artiklan 2 kohdan c alakohdan viides alakohta ja neuvoston asetuksen N:o 1258/1999 7 artiklan 4 kohdan a alakohta; komission asetuksen N:o 1663/95, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2245/1999, 8 artiklan 1 kohdan ensimmäinen alakohta) (ks. 46–48 ja 52 kohta)

2. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Yhteisöjen tuomioistuimen harjoittama tosiseikkojen oikeudellisen luonnehdinnan valvonta – Tutkittavaksi ottaminen (EY 225 artikla) (ks. 59 kohta)

Aihe

Valitus yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (toinen jaosto) asiassa T-251/04, Helleenien tasavalta v. komissio, 20.6.2006 antamasta tuomiosta, jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kanteen, jossa vaadittiin Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tukiosastosta maksettavien jäsenvaltioiden tiettyjen menojen jättämisestä yhteisörahoituksen ulkopuolelle 29.4.2004 tehdyn komission päätöksen 2004/457/EY (tiedoksiannettu numerolla K(2004) 1706) (EUVL L 156, s. 48) kumoamista

Ratkaisu

1) Valitus hylätään.

2) Helleenien tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Lisäksi on todettava, että EY 296 ja EY 297 artiklassa määrättyjä poikkeuksia on – kuten perusvapauksiin kohdistuvia poikkeuksia – tulkittava suppeasti. Erityisesti EY 296 artiklan osalta on todettava, että vaikka kyseisessä artiklassa mainitaan toimenpiteet, jotka jäsenvaltio voi katsoa tarpeellisiksi keskeisten turvallisuusetujensa turvaamiseksi, ja sellaiset tiedot, joiden ilmaiseminen olisi näiden etujen vastaista, mainittua artiklaa ei kuitenkaan voida tulkita siten, että siinä annettaisiin jäsenvaltioille valta poiketa perustamissopimuksen määräyksistä ainoastaan viittaamalla kyseisiin etuihin. Näin ollen sellaisen jäsenvaltion, joka vetoaa edukseen EY 296 artiklaan, on näytettävä toteen tarve turvautua tässä artiklassa määrättyyn poikkeukseen keskeisten turvallisuusetujensa turvaamiseksi.

Jäsenvaltio, joka on ajanjaksona 1.1.1998– vapauttanut puolustusmateriaalin tuonnin tulleista ja joka on kieltäytynyt laskemasta, toteamasta ja asettamasta Euroopan yhteisöjen komission käyttöön sellaisia omia varoja, jotka ovat jääneet kyseisen vapautuksen perusteella kantamatta, ja maksamasta sellaisia viivästyskorkoja, jotka se on velvollinen maksamaan sen takia, ettei kyseisiä omia varoja ole määräajassa asetettu komission käyttöön, ei ole noudattanut yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 88/376 soveltamisesta annetun asetuksen N:o 1552/89, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1355/96, 2 ja 9–11 artiklan ja yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 94/728 soveltamisesta annetun asetuksen N:o 1150/2000 samojen artiklojen mukaisia velvoitteitaan.

Ei nimittäin voida hyväksyä sitä, että jäsenvaltio vetoaa puolustusmateriaalin kallistumiseen, joka aiheutuu siitä, että kolmansista maista lähtöisin olevan tällaisen materiaalin tuontiin sovelletaan tulleja, voidakseen välttyä sellaisilta velvollisuuksilta, jotka perustuvat yhteisön talousarvion solidaariseen rahoittamiseen, sellaisten muiden jäsenvaltioiden vahingoksi, jotka puolestaan kantavat ja suorittavat edelleen tällaiseen tuontiin liittyviä tulleja.

(ks. 51 ja 61 kohta sekä tuomiolauselma)
—

verovelvollinen, joka ei ole esittänyt ilmoitusta mainitun lain säätämistä edeltäneiden ensimmäisen ja neljännen vuoden välisiltä verokausilta, voi välttyä kaikelta valvonnalta suorittamalla summan, joka vastaa 2:ta prosenttia verosta, joka on tullut maksettavaksi sen tavaroiden toimituksista ja palvelujen suorituksista, ja 2:ta prosenttia kyseisenä verokautena vähennetystä tavaroiden ja palvelujen ostoihin sisältyvästä verosta; prosenttiosuus on 1,5 prosenttia, kun myynteihin sisältyvä vero tai ostoihin sisältyvä vero on suurempi kuin 200000 euroa, ja 1 prosentti, kun määrä on suurempi kuin 300000 euroa.
Direktiivin 91/414 muuttamisesta etofumesaatin sisällyttämiseksi siihen tehoaineeksi annetun direktiivin 2002/37 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että siinä ei velvoiteta jäsenvaltioita peruuttamaan ennen 1.9.2003 etofumesaattia sisältävän kasvinsuojeluaineen lupaa, koska tämän luvan haltijalla ei ole hallussaan kasvinsuojeluaineiden markkinoille saattamisesta annetun direktiivin 91/414 liitteen II edellytykset täyttävää asiakirja-aineistoa tai pääsyä tällaiseen asiakirja-aineistoon.

Vaikka nimittäin tässä säännöksessä jäsenvaltiot velvoitetaan yhtäältä tarkastelemaan lupia, jotka on myönnetty aiemmin kullekin etofumesaattia sisältävälle kasvinsuojeluaineelle, sen varmistamiseksi, että ne täyttävät vaatimukset, jotka koskevat tätä tehoainetta ja joista säädetään direktiivin 91/414 liitteessä I, ja toisaalta muuttamaan kyseisiä lupia tai tarvittaessa peruuttamaan ne tämän jälkimmäisen direktiivin mukaisesti ennen 1.9.2003, sen sanamuodosta ei suinkaan seuraa, että voimassa olevien lupien haltijoilla on näiden lupien tarkastelemiseksi oltava hallussaan kyseisen liitteen II vaatimukset täyttävä asiakirja-aineisto tai pääsy tällaiseen asiakirja-aineistoon. Tämä tulkinta on ainoa, joka on oikeusvarmuuden periaatteen, joka edellyttää, että yhteisön säännöstön perusteella ne, joita asia koskee, voivat saada tarkasti selville, minkälaajuisia niille siinä asetetut velvoitteet ovat, mukainen.

(ks. 44, 45, 50 ja 55 kohta sekä tuomiolauselma)
Julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 92/50 3 artiklan 1 kohdassa mainittua ilmausta ”tehdessään” ja 8 ja 9 artiklassa mainittua ilmausta ”tehtävä” on tulkittava siten, että ne eivät koske tilannetta, jossa alkuperäisen palveluntarjoajan hankintaviranomaiselle suorittamat palvelut siirretään sellaisen toisen palveluntarjoajan suoritettavaksi, joka on perustettu pääomayhtiön muotoisena ja jonka ainoa osakas on alkuperäinen palveluntarjoaja, joka käyttää määräysvaltaa uudessa palveluntarjoajassa ja antaa tälle toimintaohjeita, sikäli kuin alkuperäinen palveluntarjoaja vastaa edelleen sopimusvelvoitteiden noudattamisesta.

Julkista hankintaa koskevan sopimuksen määräyksiin sen voimassaoloaikana tehtyjä muutoksia on pidettävä uutena direktiivissä 92/50 tarkoitettuna sopimuksen tekemisenä, jos nämä muutetut määräykset ovat ominaispiirteiltään olennaisesti erilaisia kuin alkuperäisen sopimuksen määräykset ja jos ne näin ollen ovat omiaan osoittamaan osapuolten tahtoneen neuvotella uudestaan kyseisen sopimuksen keskeiset ehdot. Julkista hankintaa koskevaan sopimukseen sen voimassaoloaikana tehtyä muutosta voidaan pitää olennaisena, kun se sisältää ehtoja, jotka olisivat mahdollistaneet – mikäli ne olisivat sisältyneet alkuperäiseen hankintamenettelyyn – sen, että alun perin hyväksyttyjen tarjoajien lisäksi muutkin tarjoajat olisivat voineet tehdä tarjouksen tai että jokin muu kuin alun perin voittanut tarjous olisi voinut tulla valituksi.

Vaikka pitääkin paikkansa, että sen sopimusosapuolen, jolle hankintaviranomainen oli alun perin sopimuksen myöntänyt, vaihtamista uuteen sopimusosapuoleen on yleensä pidettävä tällaisena kyseessä olevaa julkista hankintaa koskevan sopimuksen olennaisena muutoksena, paitsi jos alkuperäisen sopimuksen ehdoissa määrätään tällaisesta muutoksesta, sopimusosapuolen sisäisellä uudelleenjärjestelyllä ei kuitenkaan muuteta olennaisesti alkuperäisen sopimuksen ehtoja. Täten silloin, kun uusi sopimusosapuoli on aiemman sopimusosapuolen 100-prosenttisesti omistama tytäryhtiö, kun aiemmalla sopimusosapuolella on siinä päätösvalta ja kun näiden kahden yhtiön välillä on voittojen ja tappioiden siirtoa koskeva sopimus, tällaiset muutokset eivät muodosta sopimuksen olennaisen ehdon muutosta, jota voitaisiin pitää uutena direktiivissä 92/50 tarkoitettuna sopimuksen tekemisenä.

(ks. 34, 35, 40 ja 43–45 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-230/06

Militzer & Münch GmbH

vastaan

Ministero delle Finanze

(Corte suprema di cassazionen esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Tulliliitto — Yhteisön passitus — Tullivelan kantaminen — Toimivaltainen jäsenvaltio — Todisteet passituksen sääntöjenmukaisuudesta tai rikkomuksen tapahtumapaikasta — Määräajat — Passituksesta vastaavan vastuu”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 3.4.2008 I - 1898

Tuomion tiivistelmä

Voidakseen antaa ennakkoratkaisupyynnön esittäneelle tuomioistuimelle hyödyllisen vastauksen yhteisöjen tuomioistuin saattaa joutua ottamaan huomioon sellaisia yhteisön oikeuden säännöksiä, joihin kansallinen tuomioistuin ei ole viitannut kysymyksessään. (ks. 19 kohta)

Tullin kantaneen jäsenvaltion toimivallan tarkistamiseksi kansallisen tuomioistuimen on selvitettävä, pystyttiinkö ajankohtana, jolloin todettiin, että lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa, toteamaan rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikka. Jos asia on näin, yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 203 artiklan 1 kohdan ja 215 artiklan 1 kohdan nojalla on mahdollista määrittää, että toimivalta kantaa tullivelka on jäsenvaltiolla, jonka alueella tullivalvonnasta pois siirtämiseksi katsottava ensimmäinen rikkomus tai säännönvastaisuus tapahtui. Jos rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei sitä vastoin ole voitu tällä tavalla todeta, jäsenvaltiolla, johon lähtötoimipaikka kuuluu, on tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä annetun asetuksen N:o 2454/93 378 ja 379 artiklan nojalla toimivalta kantaa tulli. Soveltamisasetuksen 378 artiklan 1 kohdassa nimittäin säädetään, että jos lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa ja rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei ole voitu todeta, rikkomusta tai säännönvastaisuutta on pidettävä tapahtuneena jäsenvaltiossa, johon lähtötoimipaikka kuuluu, tai jäsenvaltiossa, johon rajatoimipaikka yhteisöön tultaessa kuuluu ja johon rajanylitystodistus on annettu, jollei soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdassa mainitussa määräajassa esitetä todisteita passituksen säännönmukaisuudesta tai paikasta, jossa rikkomus tai säännönvastaisuus on tosiasiallisesti tapahtunut, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tullikoodeksin 215 artiklassa vahvistettuja sääntöjä, jotka koskevat tullivelan syntymispaikan määrittelyä. (ks. 30 ja 36 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Jos lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa ja rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei voida todeta, yksinomaan lähtötoimipaikan asiana on tehdä säädetty ilmoitus tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä annetun asetuksen N:o 2454/93 379 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädettyjä yhdentoista ja kolmen kuukauden määräaikoja noudattaen. (ks. 41 ja 42 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Tilanteessa, jossa EY 88 artiklan 3 kohdan viimeiseen virkkeeseen perustuvaa vaatimusta tutkitaan sen jälkeen, kun komissio on tehnyt myönteisen päätöksen, kansallisen tuomioistuimen on siitä huolimatta, että kyseinen tuki on todettu yhteismarkkinoille soveltuvaksi, otettava kantaa tuen toteuttamista koskevien toimien pätevyyteen ja myönnetyn rahallisen tuen takaisin perimiseen. Tällaisessa tapauksessa sen on yhteisön oikeuden mukaan määrättävä asianmukaisista toimenpiteistä, joilla sääntöjenvastaisuuden vaikutukset voidaan tehokkaasti korjata. Yhteisöjen oikeudessa ei kuitenkaan aseteta sille edes silloin, kun kyse ei ole poikkeuksellisista olosuhteista, velvollisuutta periä sääntöjenvastainen tuki takaisin kokonaisuudessaan.

EY 88 artiklan 3 kohdan viimeinen virke perustuu näet turvaamistavoitteeseen eli sen takaamiseen, että pelkästään yhteismarkkinoille soveltuvat tuet toteutetaan. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi tukisuunnitelman toteuttamista lykätään siihen saakka, kunnes epäilys sen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille poistetaan komission lopullisella päätöksellä. Kun komissio tekee myönteisen päätöksen, on siis ilmeistä, että tuen ennenaikainen maksaminen ei ole ristiriidassa kyseisen tavoitteen kanssa. Tässä tapauksessa tällaisen tuen sääntöjenvastaisuus on muiden toimijoiden kuin kyseisen tuen saajan kannalta katsoen johtanut siihen, että yhtäältä ne joutuvat ottamaan riskin – joka lopulta ei toteudu – siitä, että yhteismarkkinoille soveltumaton tuki toteutetaan, ja että toisaalta ne joutuvat mahdollisesti kestämään kilpailun kannalta – aikaisemmin kuin niiden olisi pitänyt – yhteismarkkinoille soveltuvan tuen vaikutukset. Tuensaajan kannalta katsoen perusteeton etu on muodostunut yhtäältä niiden korkojen maksamatta jäämisestä, jotka tuensaaja olisi suorittanut yhteismarkkinoille soveltuvan tuen kyseessä olevasta määrästä, jos sen olisi pitänyt lainata tämä määrä markkinoilta komission päätöstä odotettaessa, ja toisaalta sen kilpailuaseman parantumisesta markkinoiden muihin toimijoihin nähden sääntöjenvastaisuuden keston ajan. Kansallisen tuomioistuimen on siis yhteisön oikeuden perusteella määrättävä tuensaaja maksamaan korkoa sääntöjenvastaisuuden ajalta.

Kansallinen tuomioistuin voi kansallisen oikeutensa yhteydessä tarvittaessa määrätä lisäksi sääntöjenvastaisen tuen takaisin perimisestä, tämän kuitenkaan rajoittamatta jäsenvaltion oikeutta toteuttaa kyseinen tuki uudestaan myöhemmin. Se saattaa samoin joutua hyväksymään vaatimuksia, jotka koskevat tuen sääntöjenvastaisuudesta aiheutuneiden vahinkojen korvaamista.

(ks. 45–53 ja 55 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
EY 228 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun menettelyn yhteydessä on yhteisöjen tuomioistuimen kussakin asiassa arvioitava tuomittavat rahamääräiset seuraamukset ottamalla huomioon käsiteltävänä olevan tapauksen olosuhteet. Tässä arvioinnissa komission esitykset eivät sido yhteisöjen tuomioistuinta, ja niitä on pidettävä vain hyödyllisenä viitelähtökohtana. Vastaavasti komission vahvistamat suuntaviivat, sellaisina kuin ne ovat sen tiedonannoissa, eivät sido yhteisöjen tuomioistuinta, vaan ne palvelevat avoimuuden, ennustettavuuden ja oikeusvarmuuden toteutumista tämän toimielimen toiminnassa. Uhkasakkoon ja/tai kiinteämääräiseen hyvitykseen tuomitsemisella pyritään käyttämään jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan tuomion täytäntöönpanon laiminlyönyttä jäsenvaltiota kohtaan taloudellista pakkoa, joka saa sen lopettamaan todetun laiminlyönnin. Rahamääräiset seuraamukset on siis määrättävä suhteessa siihen, minkä verran tarvitaan taivuttelua, jotta kyseinen jäsenvaltio muuttaa menettelytapojansa.

Silloin kun jäsenvaltiolle määrätään sakko seuraamuksen määräämiseksi jäsenyysvelvoitteiden laiminlyönnin toteavan tuomion täytäntöönpanon laiminlyönnistä, tuomioistuimen on harkintavaltaansa käyttäessään vahvistettava uhkasakko siten, että se on yhtäältä asianmukainen olosuhteiden kannalta ja toisaalta oikeassa suhteessa sekä todettuun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämiseen että asianomaisen jäsenvaltion maksukykyyn nähden. Perusperusteita, jotka on edellä lausuttu mielessä pitäen otettava huomioon, jotta voitaisiin varmistaa tällaisten seuraamusten pakoteluonteisuus ja yhteisön oikeuden yhdenmukainen ja tosiasiallinen soveltaminen, ovat lähtökohtaisesti rikkomisen kesto, sen vakavuusaste ja kyseisen jäsenvaltion maksukyky. Näitä perusteita sovellettaessa on otettava erityisesti huomioon seuraukset, joita täytäntöönpanon laiminlyönnistä aiheutuu yksityisille ja julkisille intresseille, ja kiireellisyys, jolla kyseinen jäsenvaltio on saatava noudattamaan velvoitteitaan.

(ks. 38 ja 39 kohta)