Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin voi ottaa huomioon liitteen vain, jos sillä tuetaan tai täydennetään niitä oikeudellisia perusteita tai perusteluja, joihin kantaja on nimenomaisesti vedonnut kannekirjelmässä, ja jos unionin yleisen tuomioistuimen on mahdollista määrittää täsmällisesti, mitkä sen sisältämät seikat tukevat tai täydentävät mainittuja kanneperusteita tai perusteluja.

Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäisen kohdan, jota sovelletaan saman perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla menettelyyn unionin yleisessä tuomioistuimessa, ja 2.5.1991 annetun työjärjestyksen, jota sovellettiin kanteen nostamisajankohtana, 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan kanteessa on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista, ja kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä on, että ne olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kanne perustuu, ilmenevät ainakin pääpiirteittäin mutta silti johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi itse kannekirjelmästä.

Lisäksi 26.11.1998 annetun tuomion Bronner ( C-7/97 , EU:C:1998:97 ) 43 ja 44 kohdasta ilmenee, että sen määrittämiseksi, onko jokin tuote tai palvelu jollekin yritykselle välttämätön, jotta se voisi harjoittaa toimintaansa määrätyillä markkinoilla, on tutkittava, onko olemassa vaihtoehtoisen ratkaisun tarjoavia tuotteita tai palveluja, vaikka ne olisivatkin epäedullisempia, ja onko olemassa teknisiä, lainsäädännöllisiä tai taloudellisia esteitä, jotka voisivat tehdä mahdottomaksi tai kohtuuttoman vaikeaksi sen, että yritys, joka haluaa toimia kyseisillä markkinoilla, kehittäisi yksin tai yhteistyössä muiden toimijoiden kanssa vaihtoehtoisia tuotteita tai palveluita. Kyseisessä asiassa Bronner annetun tuomion 46 kohdassa todetaan, että taloudellisten esteiden olemassaolon toteamiseksi on vähintäänkin näytettävä toteen, että näiden tuotteiden tai palvelujen tuottaminen siinä laajuudessa, jossa olemassa olevaa tuotetta tai palvelua kontrolloiva yritys niitä tuottaa, ei ole taloudellisesti kannattavaa.

Jotta sen, että määräävässä markkina-asemassa oleva yritys kieltäytyy tarjoamasta palvelun käyttöoikeutta, voitaisiin katsoa merkitsevän SEUT 102 artiklassa tarkoitettua määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä, on edellytettävä, että kieltäytymisellä palvelun käyttöoikeuden tarjoamisesta saatetaan poistaa kaikki kilpailu markkinoilta palvelua kysyneeseen yritykseen nähden, että kieltäytymistä ei voida objektiivisesti perustella ja että palvelu sinänsä on välttämätön kyseisen yrityksen toiminnan harjoittamisen kannalta.

Hintaruuviin johtavista menettelytavoista on todettava, että jos määräävässä markkina-asemassa oleva yritys vahvistaa hintansa tasolle, joka kattaa olennaisen osan tavaran myynnistä tai palvelun tarjoamisesta aiheutuvista kustannuksista, tämän yrityksen kanssa yhtä tehokkaalla kilpailijalla on lähtökohtaisesti mahdollisuus kilpailla näillä hinnoilla ilman, että sille aiheutuu pitkällä aikavälillä kestämättömiä tappioita.

On kuitenkin niin, että jos hintamarginaali on positiivinen, ei ole poissuljettua, että komissio voi hinnoittelukäytännön markkinoilta syrjäyttävän vaikutuksen arvioinnin yhteydessä osoittaa, että kyseisen hinnoittelukäytännön soveltaminen on esimerkiksi kannattavuuden alenemisen vuoksi omiaan ainakin vaikeuttamaan asianomaisten operaattorien kyseisillä markkinoilla harjoittamaa toimintaa. Kun otetaan huomioon positiivisten marginaalien olemassaolo tietyllä ajanjaksolla, komissiolla on erityinen velvollisuus näyttää toteen, että yrityksen syyksi kyseisenä ajanjaksona luetulla hintaruuvikäytännöllä oli markkinoilta syrjäyttävä vaikutus. Tämä oikeuskäytäntö voidaan rinnastaa asetuksen N:o 1/2003 2 artiklaan, jonka mukaan kaikissa SEUT 102 artiklan soveltamismenettelyissä kyseisen artiklan määräysten rikkomista koskeva todistustaakka kuuluu osapuolelle tai viranomaiselle, joka väittää määräyksiä rikottavan, tässä tapauksessa komissiolle.

Tällaisena näyttönä ei voida pitää pelkkää komission väitettä siitä, että muut toimijat kuin määräävässä asemassa oleva operaattori tarkastelevat mahdollisuuksiaan kohtuullisen tuoton saantiin pidemmällä aikavälillä, joka käsittää useita vuosia. Tämä seikka – jos se oletetaan toteen näytetyksi – perustuu nimittäin kannattavuusarviointiin, joka on väistämättä epävarmaa. Lisäksi tällainen väite ei myöskään voi olla todiste syrjäyttämisvaikutuksista eikä vastaa oikeusvarmuuden periaatteesta johtuvaa vaatimusta, jonka mukaan määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen on kyettävä arvioimaan, ovatko sen menettelytavat SEUT 102 kohdan mukaisia. Samasta syystä myöskään negatiivisten marginaalien toteaminen soveltamalla useita ajanjaksoja käsittänyttä (monivuotista) lähestymistapaa ei voi kumota tätä arviointia, koska tällä lähestymistavalla päädyttiin kyseiseen toteamukseen vain painottamalla tietyn vuoden positiiviset marginaalit muina vuosina todetuilla negatiivisilla marginaaleilla.

(ks. 257, 259, 261, 262 ja 264 kohta)