FI Euroopan unionin virallinen lehti C 59/3

Valitus, jonka National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC) ym. on tehnyt 14.11.2015 unionin yleisen tuomioistuimen (seitsemäs jaosto) asiassa T-577/12, NIOC ym. v. neuvosto, 4,9,2015 antamasta tuomiosta

(Asia C-595/15 P)

(2016/C 059/03)

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Asianosaiset

Valittajat:

National Iranian Oil Company PTE Ltd (NIOC), National Iranian Oil Company International Affairs Ltd (NIOC International Affairs), Iran Fuel Conservation Organization (IFCO), Karoon Oil & Gas Production Co., Petroleum Engineering & Development Co. (PEDEC), Khazar Exploration and Production Co. (KEPCO), National Iranian Drilling Co. (NIDC), South Zagros Oil & Gas Production Co.,Maroun Oil & Gas Co.,Masjed-Soleyman Oil & Gas Co. (MOGC), Gachsaran Oil & Gas Co., Aghajari Oil & Gas Production Co. (AOGPC), Arvandan Oil & Gas Co. (AOGC), West Oil & Gas Production Co., East Oil & Gas Production Co. (EOGPC), Iranian Oil Terminals Co. (IOTC), Pars Special Economic Energy Zone (PSEEZ) (edustaja: avocat J.-M. Thouvenin)

Muu osapuoli:

Euroopan unionin neuvosto

Vaatimukset

— Euroopan unionin yleisen tuomioistuimen seitsemännen jaoston 4.9.2015 asiassa T-577/12 antama tuomio on kumottava

— kantajien Euroopan unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämät vaatimukset on hyväksyttävä

— vastaaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut molemmissa oikeusasteissa.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

1. Ensimmäisellä valitusperusteellaan valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen valituksenalaisen tuomion 44 kohdassa katsoessaan, että koska täytäntöönpanoasetus N:o 945/2012 (1) koskee asetuksen N:o 267/2012 (2) 46 artiklan 2 kohtaa, ensin mainitussa on katsottava selvästi mainitun, että sen oikeudellinen perusta on kyseinen 46 artiklan 2 kohta.

2. Toisella valitusperusteellaan valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen valituksenalaisen tuomion 55–57 kohdassa, jotka tiivistyvät toteamukseen siitä, että ”SEUT 215 artiklan 2 kohdasta ei ilmene, että yksittäiset rajoittavat toimenpiteet, joita on kohdistettu luonnollisiin henkilöihin tai oikeushenkilöihin taikka ei-valtiollisiin ryhmiin tai yhteisöihin, olisi toteutettava SEUT 215 artiklan 1 kohdan mukaisessa menettelyssä”. SEUT 215 artiklan 1 kohdassa, joka on ainoa rajoittavia toimenpiteitä koskeva määräys, todetaan yhtäältä, että ainoa tällaisiin toimenpiteisiin sovellettava menettely on siinä määrätty menettely, eikä siinä määrätä mistään muista menettelyistä. Toisaalta SEUT 291 artikla on ristiriidassa SEUT 215 artiklan 2 kohdan kanssa. Toissijaisesti valittajat väittävät, että SEUT 291 artiklan 2 kohtaa ei voida ymmärtää siten, että sillä voitaisiin antaa neuvostolle rajoittavien toimenpiteiden toteuttamiseksi muu oikeudellinen perusta kuin SEUT 215 artiklan 2 kohta. Niin ikään toissijaisesti ja sitä tilannetta varten, että asiassa katsottaisiin, että SEUT 291 artiklan 2 kohdalla voidaan antaa neuvostolle rajoittavien toimenpiteiden toteuttamiseksi muu oikeudellinen perusta kuin SEUT 215 artiklan 2 kohta, valittajat väittävät, että tämän oikeudellisen perustan käyttäminen käsiteltävässä asiassa ei silti ole lainmukaista.

3. Kolmannella valitusperusteellaan – joka on esitetty toissijaisesti sitä tilannetta varten, että asiassa katsottaisiin, että SEUT 291 artiklan 2 kohdan käyttö perustana yksilöihin kohdistuvien rajoittavien toimenpiteiden toteuttamiseksi on oikeudellisesti mahdollista sellaisten rajoittavien toimenpiteiden toteuttamisen yhteydessä, jotka alun perin perustuivat SEUT 215 artiklaan – valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 75–83 kohdassa, että neuvosto on SEUT 291 artiklan 2 kohdan ilmaisun mukaisesti ”asianmukaisesti perustellut” tämän tilanteeseen ainoana käytettävissä olleen poikkeusmenettelyn käytön. Valittajat toteavat, että perustelujen on oltava nimenomaisia ja että, vaikka oletettaisiin, että implisiittiset perustelut voisivat täyttää tämän edellytykset, kyseinen edellytys ei täyty käsiteltävässä asiassa, koska unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut kyseessä olevia kohtia virheellisesti.

4. Neljännellä valitusperusteellaan – joka on esitetty toissijaisesti sitä tilannetta varten, että asiassa katsottaisiin, että SEUT 291 artiklan 2 kohdan käyttö perustana yksilöihin kohdistuvien rajoittavien toimenpiteiden toteuttamiseksi on oikeudellisesti mahdollista sellaisten rajoittavien toimenpiteiden toteuttamisen yhteydessä, jotka alun perin perustuivat SEUT 215 artiklaan – valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 87 kohdassa, että asetuksen N:o 267/12 46 artiklan 2 kohdassa neuvostolle varataan oikeus panna täytäntöön mainitun asetuksen 23 artiklan 2 ja 3 kohdan säännökset, mikä riitti täyttämään velvollisuuden perustella kyseisen säännöksen oikeudellinen perusta, joka on SEUT 291 artiklan 2 kohta. Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin on päätynyt tähän lopputulokseen tulkitsemalla virheellisesti asetuksen N:o 267/2012 46 artiklan 2 kohtaa.

5. Viidennellä valitusperusteellaan – joka on esitetty toissijaisesti sitä tilannetta varten, että asiassa katsottaisiin, että SEUT 291 artiklan 2 kohdan käyttö perustana yksilöihin kohdistuvien rajoittavien toimenpiteiden toteuttamiseksi on oikeudellisesti mahdollista sellaisten rajoittavien toimenpiteiden toteuttamisen yhteydessä, jotka alun perin perustuivat SEUT 215 artiklaan – valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 86–88 kohdassa, että unionin oikeudellisten toimien perusteluvelvollisuus ei edellyttänyt, että neuvosto ilmoittaa nimenomaisesti, että asetus N:o 267/2012 perustui SEUT 291 artiklan 2 kohtaan sikäli kuin kyse oli asetuksen 46 artiklan 2 kohdasta.

6. Kuudella valitusperusteellaan valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 100–103 kohdassa, että siitä, ovatko unionin toteuttamat rajoittavat toimenpiteet oikeusvarmuuden ja säännösten ennakoitavuuden periaatteiden – joista ilmenee, että tällaisten toimenpiteiden on oltava selviä ja täsmällisiä – mukaisia, varmistutaan oikeuskäytännöstä ilmenevien unionin toimien yhtenäistä tulkintaa koskevien sääntöjen perusteella, ja näiden sääntöjen mukaan kyseisiä toimia on tulkittava ja sovellettava muilla virallisilla kielillä laadittujen versioiden valossa.

7. Seitsemännellä valitusperusteellaan valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen valituksenalaisen tuomion 134 kohdassa katsoessaan, että asetuksen N:o 267/2012 23 artiklan 2 kohdan d alakohta (riidanalainen kriteeri) on oikeusvaltioperiaatteen ja yleisemmin ilmaistuna unionin oikeuden mukainen, koska se ei ole mielivaltainen eikä satunnainen, ja saman tuomion 140 kohdassa katsoessaan, että riidanalaisella kriteerillä rajoitetaan neuvoston harkintavaltaa asettamalla objektiivisia kriteereitä ja taataan unionin oikeudessa edellytetty ennakoitavuuden taso. Valittajat väittävät, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen tulkitessaan riidanalaista kriteeriä suhteessa 13.3.2012 annettuun tuomioon Melli Bank v. neuvosto (C-380/09 P).

8. Kahdeksannella valitusperusteellaan, joka on esitetty toissijaisesti, valittajat väittävät, että vaikka oletettaisiin, että lähellä olevien henkilöiden käsitteelle on annettava unionin yleisen tuomioistuimen sille antama merkitys, sitä on todettava sovelletun asiassa virheellisesti.

(1) Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen (EU) N:o 267/2012 täytäntöönpanosta 15.10.2012 annettu neuvoston täytäntöönpanoasetus (EU) N:o 945/2012, (EUVL L 282, s. 16).

(2) Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja asetuksen (EU) N:o 961/2010 kumoamisesta 23.3.2012 annettu neuvoston asetus (EU) N:o 267/2012 (EUVL L 88, s. 1).