ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Asia C-320/16

Rikosasia,

jossa vastaajana on

Uber Ranska SAS

(Ennakkoratkaisupyyntö – tribunal de grande instance de Lille)

Ennakkoratkaisupyyntö – Kuljetusalan palvelut – Direktiivi 2006/123/EY – Palvelut sisämarkkinoilla – Direktiivi 98/34/EY – Tietoyhteiskunnan palvelut – Tietoyhteiskunnan palveluja koskeva määräys – Käsite – Välityspalvelu, jolla voidaan älypuhelimen sovelluksen avulla luoda korvausta vastaan yhteys omia ajoneuvojaan käyttävien ei-ammattimaisten kuljettajien ja kaupunginsisäisiä kuljetuksia haluavien henkilöiden välille – Rangaistusseuraamukset

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 10.4.2018

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettava menettely – Direktiivi 98/34 – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Palvelut sisämarkkinoilla – Direktiivi 2006/123 – Soveltamisala – UberPopin kaltainen välityspalvelu, jolla voidaan älypuhelimen sovelluksen avulla luoda korvausta vastaan yhteys omia ajoneuvojaan käyttävien ei-ammattimaisten kuljettajien ja kaupunginsisäisiä kuljetuksia haluavien henkilöiden välille, ei kuulu kyseisten direktiivien soveltamisalaan – Kuljetusalan palvelut – Käsite – UberPopin kaltainen välityspalvelu kuuluu kyseisen käsitteen alaan

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/34 1 artikla ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan d alakohta)

Teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 22.6.1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/34/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 20.7.1998 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 98/48/EY, 1 artiklaa ja palveluista sisämarkkinoilla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/123/EY 2 artiklan 2 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että kansallinen säännöstö, jossa säädetään rikosoikeudellisista seuraamuksista sellaisen järjestelmän käyttöönoton osalta, jolla asiakkaita saatetaan yhteen sellaisten henkilöiden kanssa, jotka suorittavat vastikkeellisesti henkilökuljetuksia tieliikenteessä alle 10-paikkaisilla ajoneuvoilla, vaikkei heillä ole tähän lupaa, koskee ”kuljetusalan palvelua” siltä osin kuin sitä sovelletaan älypuhelimen sovelluksen välityksellä tarjottuun välityspalveluun, joka on erottamaton osa kokonaispalvelua, jonka pääasiallinen osatekijä on kuljetuspalvelu. Tällainen palvelu ei kuulu näiden direktiivien soveltamisalaan.

(ks. 27 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-566/16

Dávid Vámos

vastaan

Nemzeti Adó- és Vámhivatal Fellebbviteli Igazgatósága

(Nyíregyházi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróságin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Direktiivi 2006/112/EY – 282–292 artikla – Pienten yritysten erityisjärjestelmä – Verovapautusjärjestelmä – Velvollisuus valita erityisjärjestelmän soveltaminen viitevuoden kuluessa

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 17. toukokuuta 2018

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Pienten yritysten erityisjärjestelmä – Verovapautusjärjestelmä – Verovelvollisen mahdollisuus valita tämän järjestelmän soveltaminen – Kansallinen lainsäädäntö, jossa edellytykseksi tämän erityisjärjestelmän soveltamiselle verovelvollisen hyväksi on asetettu se, että verovelvollinen on käyttänyt tätä valinnanmahdollisuuttaan siinä yhteydessä, kun se on ilmoittanut liiketoimintansa aloittamisesta – Hyväksyttävyys – Verovelvollinen, joka täyttää verovapautuksen soveltamisen aineelliset edellytykset – Vaikutuksettomuus

(Neuvoston direktiivin 2006/112 XII osaston 1 luvun 2 jakso)

Unionin oikeutta on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan erityisjärjestelmää, jossa pienille yrityksille myönnetään arvonlisäverovapautus ja joka on otettu käyttöön yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY XII osaston 1 luvun 2 jakson säännösten mukaisesti, ei voida soveltaa verovelvolliseen, joka täyttää kaikki järjestelmän soveltamisen aineelliset edellytykset mutta joka ei ole käyttänyt mahdollisuuttaan valita tämän järjestelmän soveltaminen siinä yhteydessä, kun se on ilmoittanut liiketoimintansa aloittamisesta veroviranomaisille.

(ks. 55 kohta ja tuomiolauselma)
Euroopan parlamentin jäsenten asemaa koskevien sääntöjen soveltamisohjeista tehdyn Euroopan parlamentin puhemiehistön päätöksen 72 artiklassa tarkoitettu valitusmenettely on luonteeltaan vapaaehtoinen. Tältä osin hallinnollisen muutoksenhakumenettelyn, oli se vapaaehtoinen tai ei, tarkoitus on mahdollistaa asianomaisen ja hallinnon välisen erimielisyyden ratkaiseminen sovinnolla. Tästä seuraa muun muassa, että sillä, onko hallinnollinen muutoksenhakumenettely luonteeltaan vapaaehtoinen vai pakollinen, ei ole vaikutusta siihen, että oikeudenkäyntiä edeltävä hallinnollinen menettely on oikeudenkäyntimenettelyä edeltävä muutoksenhakukeino. Näin ollen on niin, että kun otetaan huomioon muun muassa Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistettu tehokasta oikeussuojaa koskeva oikeus, ei voida katsoa, että mainitun päätöksen 72 artiklan mukaisen valitusmenettelyn vireille paneminen merkitsee riidanalaista päätöstä koskevan kanneoikeuden loukkaamista.

Tältä osin se, että parlamentin hallinnolle ei ole asetettu määräaikaa, jonka kuluessa sen on annettava vastauksensa valituksiin, jotka on tehty parlamentin puhemiehistön päätöksen 72 artiklan nojalla vapaaehtoisessa hallinnollisessa menettelyssä, ei voi rajoittaa tuomioistuinkäsittelyn mahdollisuutta, koska asianomainen voi koska hyvänsä luopua hallinnollisen menettelyn jatkamisesta ja nostaa kanteen tuomioistuimessa. Näin ollen unionin tuomioistuimet eivät voi kyseisen 72 artiklan mukaisesti nostettua valitusmenettelyä huomioon ottamatta todeta, että kanne on nostettu liian myöhään.

(ks. 24–26, 28 ja 35 kohta)
Asia C-516/16

Erzeugerorganisation Tiefkühlgemüse eGen

vastaan

Agrarmarkt Austria

(Bundesverwaltungsgerichtin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Maatalous – Yhteinen markkinajärjestely – Hedelmä- ja vihannesalan toimintaohjelma – Asetus (EY) N:o 1234/2007, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 361/2008 – 103 b artikla, 103 d artikla ja 103 g artikla – Euroopan unionin taloudellinen tuki – Täytäntöönpanoasetus (EU) N:o 543/2011 – 60 artikla ja liitteessä IX oleva 23 kohta – Tuottajaorganisaation tiloilla ja/tai toimitiloissa toteutetut investoinnit – Käsite – Luottamuksensuoja – Oikeusvarmuus

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 20. joulukuuta 2017

Maatalous–Yhteiset markkinajärjestelyt–Hedelmät ja vihannekset–Tuottajajärjestöt–Euroopan unionin taloudellinen tuki–Tuottajaorganisaation tiloilla ja/tai toimitiloissa toteutetut investoinnit–Käsite (Komission asetuksen N:o 543/2011 liitteessä IX oleva 23 kohta) Maatalous–Yhteiset markkinajärjestelyt–Hedelmät ja vihannekset–Tuottajajärjestöt–Euroopan unionin taloudellinen tuki–Taloudellisen tuen epääminen ja vaatimus palauttaa perusteettomasti maksettu tuki–Luottamuksensuojan puuttuminen (Komission asetuksen N:o 543/2011 liitteessä IX oleva 23 kohta) Ennakkoratkaisukysymykset–Tutkittavaksi ottaminen–Rajat–Kysymykset, joilla ei ilmiselvästi ole merkitystä, ja hypoteettiset kysymykset, joihin ei voida antaa hyödyllistä vastausta (SEUT 267 artikla) Euroopan unionin omat varat–Perusteettomasti maksetut unionin yhteisrahoittamat tuet–Palauttamatta jättämisen hyväksyttävyys–Edellytykset
Pääasian kaltaisissa olosuhteissa yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 32 artiklan ensimmäistä kohtaa on tulkittava siten, että kun kyse on saman tavaran kahdesta peräkkäisestä luovutuksesta mutta vain yhdestä yhteisön sisäisestä kuljetuksesta, tätä säännöstä sovelletaan jälkimmäiseen luovutukseen.

Tilanteessa, jossa kahden peräkkäisen luovutuksen muodostaman ketjun, johon liittyy vain yksi yhteisön sisäinen kuljetus, jälkimmäinen luovutus katsotaan yhteisöluovutukseksi, luottamuksensuojan periaatetta on tulkittava siten, ettei lopullinen hankkija, joka on virheellisesti käyttänyt oikeutta ostoihin sisältyvän arvonlisäveron vähentämiseen, voi vähentää väliportaan toimijan toimittamien laskujen perusteella toimittajalleen maksamaansa arvonlisäveroa, kun tämä toimija on luokitellut luovutuksen virheellisesti.

Arvonlisäveron vähennysoikeuden käyttäminen rajoittuu veroihin, jotka on maksettava, eikä sitä näin ollen voida ulottaa perusteettomasti maksettuun arvonlisäveroon (ks. analogisesti tuomio 14.6.2017, Compass Contract Services, C-38/16, EU:C:2017:454, 35 ja 36 kohta). Tästä seuraa, ettei vähennysoikeuden käyttäminen ulotu arvonlisäveroon, joka on maksettava yksinomaan sen vuoksi, että se on mainittu laskussa (ks. vastaavasti tuomio 13.12.1989, Genius, C-342/87, EU:C:1989:635, 19 kohta ja tuomio 6.11.2003, Karageorgou ym., C-78/02–C-80/02, EU:C:2003:604, 51 kohta).

Tältä osin on korostettava, että oikeus vedota luottamuksensuojan periaatteeseen on kaikilla henkilöillä, joille hallintoviranomaisen toiminnan vuoksi on syntynyt perusteltuja odotuksia, jotka perustuvat viranomaisen hänelle antamiin täsmällisiin vakuutteluihin (tuomio 9.7.2015, Salomie ja Oltean, C-183/14, EU:C:2015:454, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

(Ks. 43, 46 ja 49 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 15 artiklaa on tulkittava siten, että yksityisen Facebook-tilin käyttäjä ei menetä tässä artiklassa tarkoitettua kuluttajan asemaa, kun hän julkaisee kirjoja, pitää esitelmiä, ylläpitää internetsivuja, kerää lahjoituksia ja ottaa vastaan useiden kuluttajien hänelle luovuttamia oikeuksia, jotta niihin vedotaan tuomioistuimessa.

Unionin tuomioistuin on lisäksi jo todennut, että koska asetuksen N:o 44/2001 15 artiklalla ja sitä seuraavilla artikloilla luodun erityisjärjestelmän taustalla on tavoite suojata kuluttajaa, jonka oletetaan olevan taloudellisesti heikommassa asemassa ja oikeudellisesti vähemmän kokenut kuin sopimuskumppaninsa, kuluttajaa suojataan vain siltä osin kuin hän on henkilökohtaisesti oikeudenkäyntimenettelyn kantajana tai vastaajana. Näin ollen kantaja, joka ei ole itse kyseessä olevan kuluttajasopimuksen osapuoli, ei voi hyötyä kuluttajan oikeuspaikasta (ks. vastaavasti tuomio 19.1.1993, Shearson Lehman Hutton, C-89/91, EU:C:1993:15, 18, 23 ja 24 kohta). Näiden toteamusten pitää päteä myös kuluttajaan, jolle on luovutettu muiden kuluttajien oikeuksia. Kyseisen asetuksen 16 artiklan 1 kohdassa annettuja sääntöjä, jotka liittyvät toimivaltaan kuluttajasopimuksia koskevissa asioissa, sovelletaan kyseisen säännöksen sanamuodon mukaan yksinomaan kuluttajan toista sopimuspuolta vastaan nostamaan kanteeseen, mikä välttämättä tarkoittaa sitä, että kuluttaja on tehnyt sopimuksen vastaajana olevan ammatin- tai elinkeinonharjoittajan kanssa (tuomio 28.1.2015, Kolassa, C-375/13, EU:C:2015:37, 32 kohta).

(ks. 44 ja 45 kohta)
(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 2 kohdan b alakohta; neuvoston asetus N:o 1346/2000)

Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa–Tuomioistuimen toimivalta ja tuomioiden täytäntöönpano siviili- ja kauppaoikeuden alalla–Asetus N:o 1215/2012–Soveltamisala–Siihen kuulumattomat asiat–Konkurssi, akordi tai muut niihin rinnastettavat menettelyt–Käsite–Maksukyvyttömyysmenettelystä välittömästi johtuvat ja siihen läheisesti liittyvät kanteet–Asetuksen N:o 1346/2000 sovellettavuus

Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa–Tuomioistuimen toimivalta ja tuomioiden täytäntöönpano siviili- ja kauppaoikeuden alalla–Asetus N:o 1215/2012–Soveltamisala–Siihen kuulumattomat asiat–Konkurssi, akordi tai muut niihin rinnastettavat menettelyt–Ulottuvuus–Sopimukseen perustumaton vahingonkorvauskanne, joka on nostettu velkojatoimikunnan jäseniä vastaan näiden saneeraussuunnitelmaa koskevan äänestyskäyttäytymisen vuoksi maksukyvyttömyysmenettelyssä, ei kuulu asetuksen soveltamisalaan–Asetuksen N:o 1346/2000 sovellettavuus

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 2 kohdan b alakohta; neuvoston asetus N:o 1346/2000)
Ajokorteista 20.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/126/EY 2 artiklan 1 kohtaa sekä SEUT 18, SEUT 21, SEUT 45, SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka nojalla kyseinen jäsenvaltio voi kieltäytyä tunnustamasta toisessa jäsenvaltiossa myönnettyä todistusta, jolla vahvistetaan, että sen haltijalla on ajo-oikeus, kun kyseinen todistus ei täytä direktiivissä säädetyn ajokorttimallin vaatimuksia, ja jonka nojalla näin on silloinkin, kun todistuksen haltija täyttää direktiivissä säädetyt ajokortin myöntämisen edellytykset.

Direktiivin 2006/126 2 artiklan 1 kohtaa sekä SEUT 21, SEUT 45, SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio määrää seuraamuksen direktiivissä säädetyt ajokortin myöntämisen edellytykset sinänsä täyttäneelle henkilölle, joka kuljettaa sen alueella moottoriajoneuvoa, vaikka hänellä ei ole direktiivissä säädetyn ajokorttimallin vaatimusten mukaista ajokorttia, ja joka, ennen kuin toinen jäsenvaltio luovuttaa hänelle tällaisen ajokortin, pystyy osoittamaan ainoastaan tämän toisen jäsenvaltion antamalla väliaikaisella todistuksella, että hänellä on ajo-oikeus tässä toisessa jäsenvaltiossa, edellyttäen kuitenkin, ettei tämä seuraamus ole suhteeton teon vakavuuteen nähden. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tältä osin otettava asianomaisen henkilön tekemän rangaistavan teon vakavuutta arvioidessaan ja hänelle määrättävän seuraamuksen ankaruudesta päättäessään huomioon mahdollisena lieventävänä seikkana se, että tämä henkilö on saanut toisen jäsenvaltion myöntämällä todistuksella osoitetun ajo-oikeuden tässä toisessa jäsenvaltiossa ja että todistus lähtökohtaisesti vaihdetaan asianomaisen henkilön hakemuksesta ennen sen voimassaolon päättymistä direktiivissä 2006/126 säädetyn ajokorttimallin vaatimusten mukaiseen ajokorttiin. Kyseisen tuomioistuimen on asiaa arvioidessaan otettava huomioon myös, millaista vaaraa asianomainen henkilö todella aiheutti liikenneturvallisuudelle tuomioistuinvaltion alueella.

(ks. 79 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Oikeudesta tulkkaukseen ja käännöksiin rikosoikeudellisissa menettelyissä 20.10.2010 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2010/64/EU 3 artiklaa on tulkittava siten, että sen kaltainen toimi kuin määräys, josta kansallisessa lainsäädännössä säädetään seuraamuksen määräämiseksi rikkomuksista ja jonka antaa tuomari yksinkertaistetussa menettelyssä, joka ei ole kontradiktorinen, on tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ”keskeinen asiakirja”, josta säännöksessä asetettujen muotovaatimusten mukaisesti on toimitettava kirjallinen käännös epäillyille tai syytetyille henkilöille, jotka eivät ymmärrä kyseessä olevassa menettelyssä käytettävää kieltä, jotta he kykenevät käyttämään oikeuttaan puolustukseen ja jotta menettelyn oikeudenmukaisuus turvataan.

(ks. 34 kohta ja tuomiolauselma)
Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna 16.11.2000 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 2700/2000, 217 artiklan 1 kohtaa ja 220 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että viranomaisten toteamat kannettavien tullien määrät katsotaan jälkitullauksin kantamisen yhteydessä tulleen kirjatuiksi tileihin silloin, kun tulliviranomaiset kirjaavat tämän määrän tilikirjoihin tai muulle vastaavalle tietovälineelle, riippumatta siitä, että tullien tileihin kirjaamista tai tulleja koskevan maksuvelvollisuuden määrittämistä koskevaan viranomaisen päätökseen haetaan muutosta hallinnollisesti tai tuomioistuinteitse.

Asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2700/2000, 220 artiklan 2 kohdan b alakohtaa sekä 236, 239 ja 243 artiklaa on tulkittava siten, että kun toimivaltaisen verohallinnon päätökseen kirjata tuontitullien määrä tileihin jälkikäteen ja velvoittaa tuoja maksamaan se haetaan hallinnollisesti tai tuomioistuinteitse muutosta tämän asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2700/2000, 243 artiklassa tarkoitetulla tavalla, tuoja voi vedota perusteltuun luottamukseen mainitun asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2700/2000, 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla vastustaakseen tileihin kirjaamista riippumatta siitä, onko tuoja esittänyt näitä tulleja koskevan peruuttamis- tai palauttamishakemuksen saman asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2700/2000, 236 ja 239 artiklassa säädetyn menettelyn mukaisesti.

On todettava, että vaikka tullikoodeksissa – erityisesti sen 236 ja 239 artiklassa – säädetään tullien peruuttamista ja palauttamista koskevasta erityismenettelystä muun muassa tilanteessa, jossa tileihin kirjaaminen on tehty tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan vastaisesti, velan maksamisesta vastuussa oleva voi vedota tähän säännökseen myös vastustaakseen tuontitullien kirjaamista tileihin jälkikäteen muun muassa tullikoodeksin 243 artiklassa tarkoitetun hallinnollisen tai tuomioistuinteitse tapahtuvan muutoksenhaun yhteydessä. Tämän säännöksen sanamuodon mukaan velan maksamisesta vastuussa olevalla on nimittäin yleisesti oikeus hakea hallinnollisesti tai tuomioistuinteitse muutosta itseään suoraan ja henkilökohtaisesti koskevaan tullilainsäädännön soveltamiseen liittyvään viranomaisten päätökseen.

(ks. 43–45 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 132 artiklan 1 kohdan m alakohtaa on tulkittava siten, että kilpailubridgen (duplicate bridge) kaltainen toiminta, jolle on ominaista vähäiseltä vaikuttava fyysinen elementti, ei kuulu kyseisessä säännöksessä tarkoitetun urheilun käsitteen alaan.

Mainitun direktiivin 132 artiklan 1 kohdan m alakohdan asiayhteyden tarkastelu puoltaa näin ollen tulkintaa, jonka mukaan kyseisessä säännöksessä esiintyvä käsite ”urheilu” on rajattava toimintoihin, jotka vastaavat sanan ”urheilu” tavanomaista merkitystä ja joille on ominaista vähäistä suurempi fyysinen elementti, eikä kyseistä käsitettä uloteta kaikkiin toimintoihin, jotka jostain tarkastelukulmasta on mahdollista yhdistää siihen.

Mainitun direktiivin 132 artiklan 1 kohdan m alakohdan tarkoituksesta on lopuksi todettava, että kyseisellä säännöksellä pyritään suosimaan tiettyjä yleishyödyllisiä toimintoja eli läheisesti urheiluun ja liikuntakasvatukseen liittyviä palveluja, joita voittoa tavoittelemattomat yhteisöt tarjoavat urheiluun tai liikuntakasvatukseen osallistuville henkilöille, ja että sillä pyritään näin ollen edistämään tällaista harrastamista suurten väestöryhmien keskuudessa.

Se, että fyysistä ja henkistä hyvinvointia edistävää toimintaa harjoitetaan kilpailumuotoisena, ei mahdollista erilaista päätelmää. Unionin tuomioistuin on nimittäin todennut, että direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan m alakohdassa ei aseteta sen soveltamisen edellytykseksi sitä, että urheilua harrastettaisiin tietyllä tasolla, esimerkiksi ammattilaistasolla, tai että kyseessä olevaa urheilua harjoitettaisiin tietyllä tavalla eli säännöllisesti tai järjestäytyneesti tai urheilukilpailuihin osallistumiseksi (tuomio 21.2.2013, Žamberk, C-18/12, EU:C:2013:95, 22 kohta ja tuomio 19.12.2013, Bridport and West Dorset Golf Club, C-495/12, EU:C:2013:861, 19 kohta). Tältä osin on todettava myös, ettei tietyn toiminnan kilpailullinen luonne ole sellaisenaan riittävä peruste sille, että kyseinen toiminta voitaisiin luokitella ”urheiluksi”, jos vähäistä suurempi fyysinen elementti puuttuu.

(ks. 22, 23, 25 ja 29 kohta sekä tuomiolauselma)
Tässä suhteessa on syytä todeta, että arvonlisäverodirektiivin 296 artiklan 2 kohdassa mainitaan pelkästään, että vakiokantajärjestelmän ulkopuolelle on mahdollista sulkea tiettyjä maataloustuottajaryhmiä sekä sellaisia maataloustuottajia, joille tavallisen arvonlisäverojärjestelmän tai 281 artiklan mukaisten yksinkertaistettujen yksityiskohtaisten sääntöjen soveltaminen ei todennäköisesti aiheuta hallinnollisia vaikeuksia.

Direktiivin 2006/112 296 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, etteivät maataloustuottajat, joiden osalta on todettu, että heidän yhteisen maataloustuottajien vakiokantajärjestelmän jäseninä saamiensa palautusten määrä on huomattavasti suurempi kuin määrä, jonka he saisivat, jos heihin sovellettaisiin tavallista tai yksinkertaistettua arvonlisäverojärjestelmää, muodosta kyseisessä säännöksessä tarkoitettua maataloustuottajien ryhmää.

Arvonlisäverodirektiivin 296 artiklan 2 kohdassa säädetään tässä suhteessa mahdollisuudesta sulkea maataloustuottajia vakiokantajärjestelmän ulkopuolelle, ja siinä täsmennetään, että näin voidaan menetellä, kun kyse on muun muassa maataloustuottajaryhmistä, mutta siinä ei kuitenkaan määritellä käsitettä ”maataloustuottajaryhmät”.

Kyseisellä käsitteellä viitataan tosin mainittujen maataloustuottajien harjoittamaan toimintaan, ja näillä tuottajilla on ryhmän muodostaakseen oltava yksi tai useampi yhteinen ominaispiirre.

On kuitenkin niin, että oikeusvarmuuden periaate huomioon ottaen kansallisen lainsäätäjän tai kansallisen lainsäätäjän tähän valtuuttaman toimeenpanevan viranomaisen on määriteltävä asiallisin, selkein ja täsmällisin perustein arvonlisäverodirektiivin 296 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut maataloustuottajaryhmät. Lisäksi – ja kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 36 kohdassa toteaa – nämä perusteet on vahvistettava etukäteen siten, että ulkopuolelle suljettava ryhmä tulisi määritellä a priori ja abstraktisti, jotta maataloustuottaja pystyisi ennen mahdollista järjestelmään liittymistä koskevaa päätöstä arvioimaan sen, kuuluuko hän ulkopuolelle suljettavaan ryhmään ja voiko hän edelleen tulevaisuudessa kuulua tähän ryhmään.

Maataloustuottajan on näin voitava ex ante tarkastella henkilökohtaista tilannettaan selvittääkseen, kuuluuko hän itse kyseisellä lainsäädännöllä vahvistettujen asiallisten perusteiden nojalla vakiokantajärjestelmän ulkopuolelle suljettavaan maataloustuottajaryhmään. Arvonlisäverodirektiivin 296 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua maataloustuottajaryhmää ei sitä vastoin voida oikeudellisten tilanteiden selkeyttä ja varmuutta koskevia vaatimuksia loukkaamatta määritellä käyttämällä perustetta, josta aiheutuu, ettei asianomaisilla henkilöillä ole mahdollisuutta tällaisen selvityksen tekemiseen.

(ks. 46–49 ja 51 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)