ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Direktiivin 2005/36 3 artiklan, jonka otsikko on ”Määritelmät”, sanamuoto on seuraava: ”1. Tässä direktiivissä tarkoitetaan a) 'säännellyllä ammatilla' yhdestä tai useammasta toiminnan lajista koostuvaa ammattitoimintaa tai ‑toimintoja, jonka aloittamisen tai harjoittamisen tai jonkin harjoittamisen muodon edellytyksenä on, suoraan tai välillisesti, lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten nojalla tietyn ammattipätevyyden omaaminen; yksi tällainen ammattitoiminnan harjoittamisen muoto on sellaisen ammattinimikkeen käyttö, johon lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten nojalla vain tietyn ammattipätevyyden omaavilla henkilöillä on oikeus. Kun ensimmäistä virkettä ei sovelleta, säänneltyyn ammattiin rinnastetaan 2 kohdassa tarkoitettu ammatti; b) 'ammattipätevyydellä' pätevyyttä, josta on osoituksena muodollisesta pätevyydestä annettu asiakirja, 11 artiklan a alakohdan i alakohdassa tarkoitettu pätevyystodistus ja/tai ammattikokemus; c) 'muodollista pätevyyttä osoittavalla asiakirjalla' jäsenvaltion lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten mukaisesti nimetyn viranomaisen antamia tutkintotodistuksia, todistuksia ja muita muodollista pätevyyttä osoittavia asiakirjoja pääosin yhteisössä suoritetusta ammatillisesta koulutuksesta. Kun ensimmäistä virkettä ei sovelleta, muodollista pätevyyttä osoittavaan asiakirjaan rinnastetaan 3 kohdassa tarkoitettu asiakirja; – – e) 'säännellyllä ammatillisella koulutuksella' koulutusta, joka on erityisesti suunnattu tietyn ammatin harjoittamiseen ja käsittää koulutuksen, jota tarvittaessa täydennetään ammattiin perehdyttävällä koulutuksella tai työharjoittelulla tai työjaksolla. – –”
21

Riidanalaisen asetuksen 3 §:ssä säädetään viidestä suojeluvyöhykkeestä eli A-vyöhykkeestä, joka on pinta-alaltaan laajempi kuin sitä edeltänyt A-vyöhyke ja joka nimetään ”luonnon ja monumenttien ehdottoman suojelun vyöhykkeeksi”, jolla elinympäristöjen, kasvillisuuden ja eläimistön suoja on täydellinen ja jolla Hymettoksen vuoristoylängön luonnolle, geologialle ja historialle ominaisia erityispiirteitä arvotettaisiin ekologisesti yhteensoveltuvalla tavalla, B-vyöhykkeestä, joka nimetään ”suojelun reunavyöhykkeeksi” ja joka on maatalous-, koulutus-, virkistyskäyttö-, kulttuuri- ja urheiluvyöhyke, C-vyöhykkeestä, joka on arkeologisten alueiden suojeluvyöhyke, D-vyöhykkeestä, joka on nimetty kuten Goudin ja Ilissian kaupunkipuistovyöhyke, joka yhdistää vuoristoekosysteemin kaupunkiin, ja E-vyöhykkeestä, joka on varattu erityiseen maankäyttöön ja jolla sallitaan muun muassa asian kannalta merkityksellisen lainsäädännön mukaiset hautausmaat.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Groupe Steria SCA ja toisaalta ministère des Finances et des Comptes publics (valtiovarainministeriö) ja joka koskee tilannetta, jossa viimeksi mainittu on kieltäytynyt palauttamasta mainitulle yhtiölle yhteisöveron ja kyseiseen veroon liittyvien lisämaksujen sellaista osaa, joka on maksettu päätettyjen verovuosien 2005–2008 osalta ja joka vastaa verotusta, joka on kohdistunut sellaisen kulujen ja maksujen osuuden tuloutukseen sen tulokseen, joka liittyy osinkoihin perusteella, jotka kyseinen yhtiö on saanut muihin jäsenvaltioihin kuin Ranskaan sijoittautuneilta tytäryhtiöiltään.
23

Koska Landesgericht Korneuburg on epävarma unionin oikeuden tulkinnasta tässä tilanteessa, se on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko asetuksen N:o 2027/97 2 artiklan 1 kohdan a ja c alakohtaa, asetuksen N:o 785/2004 3 artiklan c ja g alakohtaa sekä Montrealin yleissopimuksen 1 artiklan 1 kappaletta tulkittava siten, että sellaisen vahingonkärsijän, — joka oli ilma-aluksessa, jolla oli sama nousu- ja laskeutumispaikka erään jäsenvaltion alueella, — jota lentäjä kuljetti vastikkeetta — lennolla, jonka tarkoituksena oli ilmasta käsin tarkastella kiinteistöä lentäjän kanssa suunnitellun kiinteistökauppahankkeen yhteydessä, ja — joka sai ruumiinvammoja koneen pudottua maahan, vahingonkorvausvaatimusta on tutkittava yksinomaan Montrealin yleissopimuksen 17 artiklan nojalla, eikä kansallista oikeutta voida soveltaa? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko Montrealin yleissopimuksen 33 artiklaa ja asetuksen N:o 44/2001 67 artiklaa tulkittava siten, että ensimmäisessä kysymyksessä mainitun vahingonkorvausvaatimuksen käsittely- ja ratkaisutoimivaltaa on tutkittava yksinomaan Montrealin yleissopimuksen 33 artiklan perusteella? 3) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko Montrealin yleissopimuksen 29 artiklaa ja asetuksen N:o 864/2007 18 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansallisille säännöksille, joissa säädetään ensimmäisessä kysymyksessä mainitun vahingonkärsijän suorasta kanteesta vahingon aiheuttajan vastuuvakuutuksen antajaa vastaan? 4) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko direktiivin 88/357 7 artiklan 1 kohdan f alakohtaa sekä asetuksen N:o 864/2007 18 artiklaa tulkittava siten, että edellytyksiä, jotka koskevat ensimmäisessä kysymyksessä mainitun vahingonkärsijän suoraa kannetta vahingon aiheuttajan vastuuvakuutuksen osalta, on tarkasteltava kolmannen valtion oikeuden perusteella, kun — deliktin tekopaikan lain (lex loci delicti) nojalla sovellettavassa oikeusjärjestyksessä eli sen vakuutussopimuslaissa säädetään suorasta kanteesta — vakuutussopimuksen osapuolet tekevät lainvalinnan kolmannen valtion oikeusjärjestyksen hyväksi — sen mukaan on sovellettava sen valtion oikeutta, jossa vakuutuksenantajan kotipaikka sijaitsee, ja — myös kyseisen valtion oikeusjärjestyksessä säädetään suorasta kanteesta sen vakuutussopimuslaissa?”
18

Verokoodeksin soveltamissäännösten hyväksymisestä annettua asetusta nro 44/2004 täydennettiin ja muutettiin 29.12.2009 annetulla asetuksella nro 1620/2009 (Monitorul Oficial al României, osa I, nro 927, 31.12.2009). Asetuksen nro 44/2004 3 §:ssä säädetään 1.1.2010 lukien seuraavaa: ”(1) Verokoodeksin 127 §:n 2 momentin mukaisella aineellisen tai aineettoman omaisuuden hyödyntämisellä tarkoitetaan arvonlisäverojärjestelmän neutraalisuuden periaatteen mukaisesti kaikenlaisia liiketoimia niiden oikeudellisesta muodosta riippumatta – –. (2) Edellä olevan 1 momentin säännöksiä sovellettaessa on katsottava, että luonnolliset henkilöt eivät harjoita verollista liiketoimintaa saadessaan tuloja henkilökohtaiseen omaisuuteensa kuuluvien asuntojen tai muiden henkilökohtaisiin tarpeisiinsa käyttämiensä tavaroiden myynnistä. (3) On katsottava, että luonnollinen henkilö, joka ei ole muun toiminnan osalta verovelvollinen, harjoittaa liiketoimintaa, joka sisältää aineellisen tai aineettoman omaisuuden hyödyntämisen, jos hän toimii itsenäisesti ja kyseistä toimintaa harjoitetaan verokoodeksin 127 §:n 2 momentissa tarkoitetussa jatkuvaluonteisessa tulonsaantitarkoituksessa. (4) Jos luonnolliset henkilöt rakentavat kiinteistöjä myyntiä varten, on katsottava, että liiketoiminta alkaa sillä hetkellä, jona kyseinen luonnollinen henkilö aikoo aloittaa kyseisen toiminnan, ja hänen aikomustaan on arvioitava objektiivisin perustein, esimerkiksi sillä perusteella, että hänelle on alkanut syntyä kuluja ja/tai hän on alkanut tehdä alustavia investointeja liiketoiminnan aloittamista varten. Liiketoiminnan on katsottava jatkuvan sen alkamisesta rakennetun kiinteistön tai sen osien luovutukseen saakka, vaikka kyseessä olisi yksi ainoa kiinteistö. (5) Jos luonnolliset henkilöt hankkivat maa-alueita ja/tai rakennuksia myyntiä varten, näiden esineiden luovutuksia pidetään jatkuvaluonteisena liiketoimintana, jos luonnollinen henkilö toteuttaa enemmän kuin yhden liiketoimen kalenterivuoden aikana. Jos luonnollinen henkilö kuitenkin 4 momentin mukaisesti rakentaa kiinteistön myyntiä varten ja jos liiketoiminnan on katsottava jo alkaneen ja olevan jatkuvaluonteista, mitään myöhemmin toteutettua liiketointa ei enää voida pitää satunnaisena. – – – –”
11

Saman direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Merkinnöistä on käytävä ilmi tiedot liitteen I mukaisesti määritellystä materiaalista, jota on vähintään 80 prosenttia mitattuna jalkineen päällisen, vuoren ja sisäpohjan pinnassa ja vähintään 80 prosenttia ulkopohjasta. Jos mitään materiaalia ei ole vähintään 80:ä prosenttia, on suotavaa antaa tietoja kahdesta jalkineen rakenteen pääasiallisesta materiaalista. 2. Nämä tiedot ilmoitetaan jalkineessa. Valmistaja tai valmistajan yhteisöön sijoittautunut edustaja voi valita joko kuvan tai tekstin, jotka on määritelty ja esitelty liitteessä I, vähintään kulutusjäsenvaltion määrittelemällä/määrittelemillä kielellä/kielillä perustamissopimuksen mukaisesti. Jäsenvaltioiden on huolehdittava kansallisissa säännöksissään siitä, että kuluttajille annetaan tarpeeksi tietoa näiden kuvien merkityksistä ja valvottava, että tällaiset säännökset eivät aiheuta esteitä kaupalle. 3. Tässä direktiivissä merkintöjen tarkoitetaan käsittävän säädetyt tiedot jokaisessa jalkineparissa. Merkinnät voidaan tehdä painamalla, liimaamalla, kohokuvioimalla tai kiinnittämällä. 4. Merkintöjen on oltava näkyviä, hyvin ja sopivaan kohtaan kiinnitettyjä ja niiden on oltava riittävän suuria, jotta merkinnän sisältämien tietojen ymmärtäminen on helppoa. Merkintä ei saa johtaa kuluttajaa harhaan. 5. Valmistajan tai yhteisöön sijoittautuneen valmistajan edustajan on laadittava merkintä ja hän vastaa merkinnän tietojen paikkansapitävyydestä. Jollei valmistaja tai valmistajan edustaja ole sijoittautunut yhteisöön, vaatimus koskee henkilöä, joka vastaa ensimmäisestä markkinoille saattamisesta yhteisössä. Jälleenmyyjän on huolehdittava siitä, että hänen myymissään kengissä on asianmukainen, tässä direktiivissä säädetty merkintä.”
16

Ennakkoratkaisua pyytänyt kansallinen tuomioistuin pyrkii kysymyksillään, jotka on tutkittava yhdessä, selvittämään pääasiallisesti, onko EY 39 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltio kieltäytyy sellaisen ulkomailla asuvan työntekijän tuloverotuksessa, joka on työskennellyt tässä jäsenvaltiossa vain osan kyseisestä vuodesta ennen kuin hän on muuttanut toiseen maahan työskentelemään, myöntämästä mainitulle työntekijälle henkilökohtaisen ja perhetilanteen perusteella määritettävää veroetua sillä perusteella, että vaikka mainittu työntekijä on saanut kaikki tai lähes kaikki kyseiseen ajanjaksoon liittyvät tulonsa tästä jäsenvaltiosta, ne eivät vastaa pääosaa hänen koko kyseisen vuoden veronalaisista tuloistaan. Kansallinen tuomioistuin pohtii myös, voiko sillä seikalla, että kyseinen työntekijä on muuttanut työskentelemään kolmanteen valtioon eikä toiseen unionin jäsenvaltioon, olla merkitystä tämän tulkinnan kannalta.
51

Edellä esitetyn perusteella kysymykseen on vastattava, että direktiivin 92/85 11 artiklan 4 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltio kieltäytyy myöntämästä työntekijälle äitiysetuutta sillä perusteella, että hän ei ole vakinaisena toimihenkilönä, joka on vapautettu tehtävistään henkilökohtaisista syistä, jotta hän voisi tehdä palkkatyötä, täyttänyt kyseisen palkkatyön yhteydessä kansallisessa oikeudessa mainitun äitiysetuuden saamisen osalta säädettyä odotusaikaa, vaikka hän on työskennellyt yli kahdentoista kuukauden ajan välittömästi ennen laskettua synnytysaikaa.
24

Koska komissio huomauttaa ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisesta, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei täsmennä, minkä unionin oikeuden säännösten tulkintaa se haluaa, eikä myöskään niitä syitä, joiden johdosta se on ryhtynyt tarkastelemaan mainitun oikeuden tulkintaa, on muistutettava, että unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan c alakohdan mukaan ennakkoratkaisupyyntöön on sisällytettävä selostus niistä syistä, joiden vuoksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ryhtynyt tarkastelemaan kysymystä unionin oikeuden tiettyjen säännösten tulkinnasta tai pätevyydestä, sekä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toteama yhteys kyseisten säännösten ja pääasian oikeudenkäynnissä sovellettavien kansallisen oikeuden säännösten välillä.
1)

Yhteisön tullittomuusjärjestelmän luomisesta 28.3.1983 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 918/83, sellaisena kuin se on muutettuna asiakirjalla Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, 60 artiklaa on tulkittava siten, että jos erityisesti laboratorioissa käytettäviksi valmistellut eläimet, jotka tuoja tuo Euroopan unionin alueelle, on tarkoitettu julkiselle tai yleishyödylliselle laitokselle tai yksityiselle luvan saaneelle laitokselle, jonka pääasiallisena tehtävänä on opetus tai tieteellinen tutkimus, tässä artiklassa tällaisille tavaroille säädetty tuontitullittomuus voidaan myöntää tälle tuojalle, vaikkei se itse olisi tällainen laitos.
4

Mainitun direktiivin 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Jälleenmyyntikorvausta koskevan oikeuden sisältö”, säädetään seuraavaa: ”1. Osapuolten on säädettävä, että alkuperäisen taideteoksen tekijällä on luovuttamaton oikeus, josta ei voida luopua edes etukäteen, saada jälleenmyyntikorvauksena osuus teoksen sellaisesta jälleenmyynnistä saaduista hinnoista, joka tapahtuu sen jälkeen, kun tekijä on luovuttanut teoksensa ensimmäisen kerran. 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettua oikeutta sovelletaan kaikkeen jälleenmyyntiin, johon osallistuu myyjinä, ostajina tai välittäjinä taidekaupan ammattilaisia, kuten huutokauppakamareita, taidegallerioita sekä taidekauppiaita yleensä. – – 4. Korvauksen suorittamisesta on vastuussa myyjä. Osapuolet voivat säätää, että 2 kohdassa tarkoitetuista luonnollisista henkilöistä tai oikeushenkilöistä joku muu kuin myyjä on yksin tai yhdessä myyjän kanssa velvollinen maksamaan korvauksen.”
Jos kansallisella tuomioistuimella on kuitenkin epäilyjä siitä, miten komission päätöstä, jossa tietty toimenpide on luokiteltu valtiontueksi, on tulkittava, se voi täten pyytää mainitulta toimielimeltä selvennystä tai tilanteen mukaan se voi esittää SEUT 267 artiklan toisen kohdan nojalla ennakkoratkaisukysymyksen unionin tuomioistuimelle SEUT 107 artiklan tulkinnasta tai sen pitää SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan nojalla esittää tällainen kysymys.

SEUT 107 artiklaa ja SEU 4 artiklan 3 kohtaa, luettuina yhdessä valtiontuesta, jonka Puola on myöntänyt pitkäaikaisten sähkönhankintasopimusten muodossa, sekä valtiontuesta, jonka Puola aikoo myöntää pitkäaikaisten sähkönhankintasopimusten vapaaehtoisen irtisanomisen perusteella maksettavien korvausten muodossa, tehdyn päätöksen 2009/287 4 artiklan 2 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että kun Euroopan komissio on tarkastellut valtiontukiohjelmaa hukkakustannuksiin liittyvistä valtiontukien analyysimenetelmistä annetun tiedonannon valossa ja katsonut ohjelman soveltuvan sisämarkkinoille ennen sen toteuttamista, kansalliset viranomaiset ja tuomioistuimet tarkistavat puolestaan kyseessä olevan tuen täytäntöönpanon yhteydessä sen, onko tuki tämän analyysimenetelmän periaatteiden mukainen.

Valtiontuesta, jonka Puola on myöntänyt pitkäaikaisten sähkönhankintasopimusten muodossa, sekä valtiontuesta, jonka Puola aikoo myöntää pitkäaikaisten sähkönhankintasopimusten vapaaehtoisen irtisanomisen perusteella maksettavien korvausten muodossa, tehdyn päätöksen 2009/287 4 artiklan 1 ja 2 kohtaa, luettuina yhdessä hukkakustannuksiin liittyvistä valtiontukien analyysimenetelmistä annetun tiedonannon valossa, on tulkittava siten, että niiden mukaan olosuhteissa, joille on ominaista muutos mainitun päätöksen soveltamisalaan kuuluvien konsernien rakenteissa, konserniin kuuluvalle energiantuottajalle maksettavien hukkakustannuksiin liittyvien korvausten vuosittaista mukautusta määritettäessä on otettava huomioon tähän konserniin kuuluminen ja täten tämän konsernin taloudellinen tulos ajankohtana, jolloin tämä mukautus tehdään.

Kun otetaan huomioon se, että päätös 2009/287 perustuu sen 4 artiklan 2 kohdan mukaan nimenomaan hukkakustannusten analyysimenetelmään ja että sitä on tarkoitus soveltaa vuosina 2006–2025 maksettaviin hukkakustannusten korvauksiin, on nimittäin katsottava, että päätöksessä noudatetaan samaa kehitystä tukevaa logiikkaa kuin tässä analyysimenetelmässä ja sitä on siten tulkittava dynaamisen lähestymistavan mukaan. Hukkakustannuksiin liittyvän korvauksen vuosittainen mukautus on näin ollen tehtävä ottaen huomioon markkinoiden todellinen tilanne tämän määrän laskemisen ajankohtana, mikä merkitsee kilpailun kehittymisen arvioimista asianomaisilla markkinoilla. Tästä seuraa, että kaikki muutokset sähköä tuottavien yhtiöiden omistusrakenteissa kuuluvat mainitun päätöksen soveltamisalaan ja että kansallisten viranomaisten tai tuomioistuinten on näin ollen otettava ne huomioon, kun ne korjaavat hukkakustannuksiin liittyvän korvauksen vuosittaista määrää.

(ks. 51–53 ja 56 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annettua asetusta N:o 2658/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 861/2010, on tulkittava siten, ettei tavara, joka koostuu piippu- ja savuketupakasta, siinä olevista tupakanjätteistä huolimatta kuulu asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I olevan yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 2401, jos nämä jätteet eivät estä käyttämästä kyseistä tuotetta piippu- ja savuketupakkana. Tällainen tavara saattaa kuitenkin kuulua kyseisen nimikkeistön nimikkeeseen 2403 ja varsinkin mainitun nimikkeistön alanimikkeeseen 2403 10 90, jos se on pakattu puristettuna kappaletavarana yksittäisiin muovilla vuorattuihin pahvilaatikoihin, joista jokaisen nettopaino on 30 kg.

Tariffiluokituksen tekemiseksi on yhdistetyn nimikkeistön yleisten tulkintasääntöjen 3 säännön b alakohdan perusteella välttämätöntä ratkaista, mikä niistä aineista, joista tavara koostuu, antaa tavaralle sen olennaisen luonteen, mikä voidaan tehdä kysymällä, säilyttääkö tavara luonteenomaiset ominaisuutensa, jos jokin sen osista otetaan pois. Koska tupakanjätteiden esiintyminen ei estä pitämästä kyseistä tavaraa, kun sitä tarkastellaan kokonaisuutena, poltettavaksi valmiina tupakkana, kyseinen tavara ei näin ollen voi kuulua yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 2401. Se määräävä kriteeri, joka mahdollistaa tietyn tuotteen luokittelun pikemminkin yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 2403 kuin sen nimikkeeseen 2401, perustuu tarkemmin ottaen siihen, onko lehtiä jalostettu siinä määrin, että kyse on valmistetusta tupakasta, joka on valmista kulutettavaksi ilman muuta edeltävää teollista jalostusta.

Koska tavara koostuu poltettavaksi valmiista tupakasta, joka lisäksi on pakattu puristettuna kappaletavarana muovilla vuorattuihin pahvilaatikoihin, joista jokaisen nettopaino on 30 kg, se kuuluu näin ollen yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 2403 10 90.

(ks. 84, 86, 90, 91 ja 93 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Euroopan unionin tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdassa, joka on asetuksen N:o 40/94 täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 2868/95, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1041/2005, 50 säännön oikeudellinen perusta, säädetään, että Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto voi olla ottamatta huomioon tosiseikkoja tai todisteita, joihin osapuolet eivät ole vedonneet tai joita ne eivät ole esittäneet ajoissa.

Kun todisteet on toimitettu viraston asettamassa määräajassa, täydentävien todisteiden toimittaminen on edelleen mahdollista.

Samaa tulkintaa asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdasta on puollettava tavaramerkin olemassaoloa, pätevyyttä ja suojan laajuutta koskevien todisteiden osalta, koska mainittu säännös sisältää säännön, jolla on horisontaalinen rooli mainitun asetuksen järjestelmässä, sillä sitä sovelletaan riippumatta kyseisen menettelyn luonteesta. Tästä seuraa, ettei täytäntöönpanoasetuksen 50 sääntöä voida tulkita siten, että siinä laajennetaan valituslautakuntien harkintavaltaa uusien todisteiden osalta.

(ks. 25–27 kohta)
Lisäksi se seikka, että velvollisuus suorittaa tämä vero merkitsee muille yrityksille ylimääräistä kilpailuhaittaa markkinoilla, joilla ne harjoittavat tuensaajan kanssa kilpailevaa toimintaa, koska viimeksi mainitun ei tarvitse maksaa tätä veroa, ei riitä osoittamaan sitä, että vero on erottamaton osa tukea. On nimittäin niin, että se, voidaanko veron katsoa olevan erottamaton osa verolla rahoitettavaa tukea, ei riipu tämän veron maksajan ja tuensaajan välisen kilpailusuhteen olemassaolosta vaan yksinomaan siitä, onko mainitun veron ja tuen välillä merkityksellisessä kansallisessa lainsäädännössä säädetty sitova käyttötarkoitusta koskeva yhteys.

Kun on kyse tuensaajan kilpailijoille määrätyistä verotoimenpiteistä, joilla rahoitetaan osittain tuensaajan julkisen palvelun velvoitteiden täyttämiseksi myönnetty tuki mutta joita ei ole määrätty tuensaajalle, nämä verotoimenpiteet eivät ole erottamaton osa mainittua tukea, mikäli seuraavat edellytykset täyttyvät: tuen suuruus vahvistetaan julkisen palvelun tehtävän täyttymisestä aiheutuneiden nettokustannusten mukaan; kun verotulot ylittävät kyseisen julkisen palvelun tehtävän täyttämisestä aiheutuvat kustannukset, ylimenevä osuus on tilitettävä vararahastoon tai siirrettävä valtiolle; ja kun mainitut tulot eivät riitä kattamaan kustannuksia, jäsenvaltion on katettava erotus.

Osapuoli, joka on Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 40 artiklan nojalla hyväksytty unionin tuomioistuimessa käsiteltävässä oikeusriidassa väliintulijaksi, ei voi muuttaa oikeusriidan kohdetta, sellaisena kuin se on rajattu asianosaisten vaatimuksissa ja perusteissa. Tästä seuraa, että tutkittavaksi voidaan ottaa vain ne väliintulijan argumentit, jotka kuuluvat kyseisissä vaatimuksissa ja perusteissa määriteltyyn yhteyteen.

Lisäksi on todettava, että vaikka unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 132 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaan väliintulokirjelmässä on mainittava oikeudelliset perusteet ja perustelut, joihin väliintulija vetoaa, tämä ei merkitse sitä, että väliintulija voisi vedota vapaasti uusiin perusteisiin, jotka ovat eri perusteita kuin ne, joihin kantaja on vedonnut. Tämä määräys liittyy nimittäin väliintulomenettelyn osalta vahvistettuihin rajoituksiin, ja sitä on tarkasteltava yhdessä työjärjestyksen 129 artiklan valossa; tämän artiklan mukaan väliintulon tarkoituksena voi olla ainoastaan jonkin asianosaisen vaatimusten tukeminen kokonaan tai osittain, väliintulo liittyy pääasian oikeudenkäyntiin ja väliintulijan on hyväksyttävä asia sellaisena kuin se on väliintulohetkellä.

(ks. 114 ja 121 kohta)
Siltä osin kuin kyse on jäsenvaltiolle unionin tuomioistuimen tuomion, jolla todetaan yhdyskuntajätevesien käsittelystä annetun direktiivin 91/271 säännösten noudattamatta jättäminen, täytäntöönpanon laiminlyönnistä määrättävän uhkasakon määrästä ja muodosta, on rikkomisen vakavuudesta huomattava, että tällä direktiivillä pyritään suojelemaan ympäristöä. Mainittujen vesien käsittelyjärjestelmien puuttuminen tai riittämättömyys voi aiheuttaa haittaa ympäristölle ja se on katsottava erityisen vakavaksi. Raskauttavaksi on katsottava myös se seikka, että kyseinen jäsenvaltio ilmoittaa, ettei se voi täyttää kaikkia kyseisestä tuomiosta johtuvia velvoitteitaan ennen melkein kahdenkymmenen vuoden kulumista ajankohdasta, jona velvollisuus varmistaa kyseisten yhdyskuntajätevesien biologisen käsittelyn saattaminen unionin oikeuden mukaiseksi olisi pitänyt täyttää. Erityisen pituutensa lisäksi tämä rikkominen on edellä mainittu tavoite huomioon ottaen erityisen vakava. Ympäristölle aiheutuvan haitan laajuus riippuu kuitenkin huomattavasti niiden taajamien määrästä, joita väitetty noudattamatta jättäminen koskee. Lisäksi tämä rikkominen on katsottava vakavammaksi kiinteämääräisen hyvityksen laskemisen kuin uhkasakon vahvistamisen kannalta.

(ks. 71, 74, 75 ja 97 kohta)