Vaatimus sen toteamisesta, että Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) toteuttamat toimenpiteet ovat oikeudellisesti mitättömiä, merkitsee todellisuudessa sitä, että unionin yleistä tuomioistuinta vaaditaan samalla sekä kumoamaan OLAFin toimenpiteet että toteamaan niiden olevan vailla minkäänlaista oikeusvaikutusta. Tämä ylittää pelkän lainvastaisuutta koskevan toteamuksen, jonka unionin yleinen tuomioistuin voi tehdä vahingonkorvauskanteen yhteydessä. Tämä toteamus tutkimatta jättämisestä ei merkitse tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden saati hyvän oikeudenhoidon ja prosessiekonomian periaatteiden loukkaamista. Kuten SEU 19 artiklan 1 kohdasta ilmenee, Euroopan unionin tuomioistuin ja jäsenvaltioiden tuomioistuimet varmistavat unionin oikeusjärjestyksen kunnioittamista koskevan tuomioistuinvalvonnan. Tätä varten EUT-sopimuksella eli yhtäältä SEUT 263 ja SEUT 277 artiklalla sekä toisaalta SEUT 267 artiklalla on luotu täysin kattava oikeussuojakeinojen ja menettelyjen järjestelmä, jonka tarkoituksena on varmistaa unionin toimiin kohdistuva laillisuusvalvonta antamalla se unionin tuomioistuimien tehtäväksi. Kansallisten viranomaisten OLAFin tietojen perusteella tekemistä päätöksistä on voitava nostaa kanne kansallisissa tuomioistuimissa, joilla puolestaan on mahdollisuus esittää ennakkoratkaisupyyntö unionin oikeuden säännösten tulkinnasta, jota ne pitävät tarpeellisena tuomionsa antamista varten.

Toimenpiteet, joihin kansalliset viranomaiset ryhtyvät Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) niille toimittamien tietojen johdosta, ovat pelkästään ja kokonaisuudessaan niiden vastuulla ja kyseisten viranomaisten on itse tutkittava, onko rikossyytteiden nostaminen tällaisten tietojen nojalla perusteltua tai välttämätöntä. Näin ollen oikeussuoja tällaisia syytteitä vastaan on varmistettava kansallisella tasolla kaikkine kansallisessa lainsäädännössä säädettyine takeineen mukaan lukien ne, jotka seuraavat perusoikeuksista, ja tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, mahdollisuus osoittaa unionin tuomioistuimelle SEUT 267 artiklan nojalla ennakkoratkaisupyyntö. Mikäli kansalliset viranomaiset päättäisivät aloittaa tutkimuksen, ne arvioisivat OLAFin mahdollisten lainvastaisuuksien seurauksia, ja tämä arviointi voitaisiin saattaa kansallisen tuomioistuimen käsiteltäväksi. Mikäli rikosmenettelyä ei saatettaisi vireille tai se päätyisi vapauttavaan tuomioon, unionin tuomioistuimissa nostettu vahingonkorvauskanne riittäisi varmistamaan asianomaisen henkilön etujen suojelun, koska hän voisi saada korvauksen kaikesta OLAFin lainvastaisesta toiminnasta aiheutuneesta vahingosta.

Vahingonkorvauskannetta, jolla pyritään sellaisen vahingon korvaamiseen, jonka väitetään aiheutuneen siksi, että Euroopan petostentorjuntavirasto (OLAF) toimitti kantajaa koskevan tutkintakertomuksen kansallisille viranomaisille, ei voida pitää ennenaikaisena siksi, että kansallinen oikeudenkäyntimenettely on vielä kesken, koska kyseisen menettelyn mahdolliset tulokset eivät voi vaikuttaa menettelyyn unionin tuomioistuimissa. Kyse ei nimittäin ole siitä, onko kantaja syyllistynyt sääntöjenvastaisuuteen tai petokseen, vaan sen tutkimisesta, millä tavoin OLAF on suorittanut ja päättänyt tutkimuksen, jossa kantaja mainitaan nimeltä ja jossa hänen mahdollisesti katsotaan olevan vastuussa sääntöjenvastaisuuksista, sekä sen tutkimisesta, millä tavoin komissio on menetellyt tämän tutkimuksen yhteydessä. Se, että kansalliset oikeusviranomaiset toteaisivat kantajan syyttömäksi, ei myöskään välttämättä korvaa mahdollista vahinkoa, jonka se on jo kärsinyt.

Tämän osalta on todettava, että kun Euroopan petostentorjuntavirasto (OLAF) toimittaa luonnollista henkilöä koskevia tietoja sisältävän tutkintakertomuksen kansallisille viranomaisille, kyseiset tiedot ovat henkilötietoja ja OLAF on käsitellyt niitä asetuksen N:o 45/2001 2 artiklan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla.

Yksilöiden suojelusta yhteisöjen toimielinten ja elinten suorittamassa henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta annetun asetuksen N:o 45/2001 säännökset ovat oikeussääntöjä, joilla on tarkoitus antaa oikeuksia henkilöille, joita unionin toimielinten ja elinten hallussa olevat henkilötiedot koskevat. Näiden sääntöjen tavoitteena itsessään on suojata näitä henkilöitä heitä koskevien tietojen mahdolliselta lainvastaiselta käsittelyltä.

Unionin sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun alalla on niin, että kun yksilöiden suojelusta yhteisöjen toimielinten ja elinten suorittamassa henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta annetun asetuksen N:o 45/2001 25 artiklan 1 kohtaa on rikottu, koska kyseiset tiedot on ilmoitettu tietosuojasta vastaavalle henkilölle niiden käsittelyn jälkeen, on todettava, että asianomainen toimielin on rikkonut oikeussääntöä, jolla on tarkoitus antaa oikeuksia henkilöille, joita unionin toimielinten ja elinten hallussa olevat henkilötiedot koskevat. Kysymys on kuitenkin siitä, voidaanko tällaista rikkomista pitää riittävän ilmeisenä. Tältä osin on yhtäältä korostettava, että asetuksen N:o 45/2001 mukaan tietosuojasta vastaavan henkilön tehtävänä on varmistaa, että henkilötietojen käsittely ei loukkaa niiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia, joita kyseinen käsittely koskee. Tässä yhteydessä hänen tehtävänään on muun muassa varoittaa Euroopan tietosuojavaltuutettua henkilötietojen käsittelystä, joka voi merkitä asetuksen N:o 45/2001 27 artiklassa tarkoitettua vaaraa. Tästä seuraa, että jos henkilötietojen käsittelystä ei ilmoiteta tietosuojasta vastaavalle henkilölle, tämä ei voi itse ilmoittaa siitä Euroopan tietosuojavaltuutetulle eikä siten täyttää tehokkaasti Euroopan lainsäätäjältä saamaansa valvontatehtävää.

Toisaalta – kuten asetuksen N:o 45/2001 johdanto-osan 14 perustelukappaleessa todetaan – kyseisen asetuksen säännöksiä sovelletaan kaikkeen henkilötietojen käsittelyyn, jota toimielimet suorittavat. Unionin toimielimillä ja elimillä ei siten ole lainkaan harkintavaltaa asetuksen N:o 45/2001 soveltamisen osalta. Kun otetaan huomioon nämä seikat – tietosuojasta vastaavan henkilön valvontatehtävän olennainen luonne ja unionin toimielinten ja elinten harkintavallan puuttuminen kokonaan –, on todettava, että pelkkä asetuksen N:o 45/2001 25 artiklan 1 kohdan rikkominen riittää tässä tapauksessa osoittamaan sellaisen oikeussäännön riittävän ilmeisen rikkomisen, jolla on tarkoitus antaa yksityisille oikeuksia.

(ks. 100–102 kohta)