29

Valtion varojen käyttämistä koskevan perusteen osalta komissio huomauttaa seuraavaa: ”(88) Komissio huomauttaa, ettei tarkasteltavan asian vakuuksia tutkita valtiontukisääntöjen mukaisesti siltä kannalta, miten suuri määrä takauspalkkioita jää saamatta takaajaan kohdistuvan riskin perusteella (yksityiseltä pankilta, ei valtiolta), vaan siltä kannalta, millainen riski valtiolle aiheutuu, jos vakuuden määrä on ympäristövahinkojen todellisia kustannuksia pienempi ja jos vakuuden saanut yritys ei maksa tai pysty maksamaan ennallistamisen kustannuksia kokonaisuudessaan. – – (90) [Kantajan] rahoitusvakuus on annettu pankkitakauksen muodossa, eikä se ole valtiolle ilmainen. Vakuus voidaan käyttää vain tiukasti laissa määritettyihin toimenpiteisiin, etenkin jäteaineksen hävittämisen rahoittamiseen, kaivosalueiden ennallistamiseen ja muihin ympäristötoimenpiteisiin, jos [kantaja] jättää näihin liittyvät velvollisuutensa täyttämättä. Valtio ei saa mitään korkoa vakuusvaroista eikä muutakaan taloudellista etua, joka vähenisi vakuuden pienuuden vuoksi. Lisäksi valtion ei ole tarvinnut toistaiseksi turvautua yhdessäkään tapauksessa vakuuteen edellä mainituissa tarkoituksissa. Vaikka vakuuden pienemmällä määrällä ei ole ollut minkäänlaista tosiasiallista vaikutusta valtion varoihin, tämä seikka ei kuitenkaan yksin sulje pois mahdollista valtion varoihin kohdistuvaa vaikutusta, joka johtuu valtion suuremmasta riskistä joutua käyttämään varojaan tulevaisuudessa. (91) Todellisuudessa sellainen konkreettinen riski, joka voisi lisätä valtiolle aiheutuvaa rasitusta tulevaisuudessa, riittää täyttämään SEUT-sopimuksen 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen määritelmän. Myös [Euroopan] unionin tuomioistuin on todennut, ettei kyseisen kriteerin täyttyminen edellytä, että valtiontukitoimenpiteellä on tiivis yhteys ja vaikutus valtion varoihin. (92) Tällaisten rahoitusvakuuksien tarkoituksena on viime kädessä taata, että kaivosyhtiöillä on riittävästi varoja kattamaan ennallistamisesta aiheutuvat tulevat kustannukset tulevasta (ja usein melko kaukaisesta) taloudellisesta tilanteestaan riippumatta. Tämän vuoksi on selvää, että jos vakuuden määrä on merkittävästi ennakoituja ennallistamiskustannuksia pienempi, on olemassa vähintäänkin suuri riski siitä, että valtion varoihin voi kohdistua vaikutusta tulevaisuudessa. Tämä riski julkisille varoille aiheutuvista mahdollisista kustannuksista on selvästi suurempi, kuin jos vakuuden määrä olisi vahvistettu asianmukaisesti sovellettavaa lainsäädäntöä noudattaen ja ottaen asianmukaisesti huomioon ennakoidut ennallistamiskustannukset. Jos kyseiset varat ovat merkittävästi tarvittavaa pienemmät, valtion varoista jouduttaisiin lopulta kattamaan valtaosa kyseisistä kustannuksista siinä tapauksessa, ettei [kantaja] mistä tahansa syystä olisi halukas tai pystyisi niitä kattamaan. Lisäksi jos [kantaja] ei kykenisi maksamaan ennallistamiskustannuksia tulevaisuudessa, on epätodennäköistä, että Espanjan viranomaisten takavarikoimasta [kantajan] omaisuudesta saataisiin merkittäviä lisävaroja, sillä [kantajan] (ja koko ICL-konsernin) ainoaa omaisuutta Espanjassa ovat sen kalisuolakaivokset. Kun kalisuolakaivokset suljetaan, kyseisen omaisuuden arvo kuitenkin kyseenalaistuu. (93) Valtioiden velvollisuudesta toimia omaan lukuunsa, jos [kantaja] ei haluaisi toteuttaa tai pystyisi toteuttamaan tarvittavia ennallistamistoimenpiteitä jätekasoilleen, on säädetty asiaan sovellettavassa lainsäädännössä. (94) Ensinnäkin valtio voisi lain 39/2015 102 §:n mukaisesti suorittaa toimenpiteiden täytäntöönpanon kyseisten toimenpiteiden toteuttamiseen lain mukaan velvollisen oikeussubjektin sijasta. Espanjan olisi i) vaadittava [kantajaa] toteuttamaan erikseen määritellyt toimenpiteet; ii) ilmoitettava [kantajalle], että muussa tapauksessa hallintoviranomainen toteuttaisi tällaiset toimenpiteet itse, ja kerrottava tästä aiheutuvat kustannukset; iii) toteutettava kyseiset toimenpiteet ja iv) yritettävä periä kustannukset takaisin [kantajalta], mikä ei lopulta olisi mahdollista, jos Espanjan lunastettavana olisi liian pieni rahoitusvakuus. Vaikka kyseinen päätös on muodollisesti harkinnanvarainen siinä tapauksessa, ettei [kantaja] täytä kaivosalueidensa ennallistamista koskevaa velvollisuuttaan, Espanjalla ei ole muuta vaihtoehtoa kuin maksaa kyseinen ennallistaminen etukäteen, sillä muutoin se ei voi täyttää omia velvollisuuksiaan. (95) Toiseksi kuten johdanto-osan 13 kappaleessa todetaan, Espanja saattaa laiminlyödä kaivannaisjätedirektiivin ja vesipuitedirektiivin mukaisia velvollisuuksiaan. Jos [kantaja] siis hylkää kaivoksensa luonnonvarojen ehdyttyä eikä ennallista kaivosalueita ja vakuuden määrä on liian pieni, Espanja voi täyttää kyseisistä direktiiveistä johtuvat velvoitteensa ja välttää viime kädessä [Euroopan] unionin tuomioistuimen asettamien uhkasakkojen maksamisen ainoastaan vastaamalla jätekasojen hävittämisen kustannuksista tai yhtä lailla tehokkaiden ennallistamistoimenpiteiden suorittamisesta. (96) Kolmanneksi Espanjan viranomaisilla voi olla 18 päivänä heinäkuuta 2006 annetun Espanjan lain 27/2006 säännösten nojalla velvollisuus täyttää ympäristölainsäädäntöön perustuvat velvollisuutensa. Mikä tahansa valtiosta riippumaton organisaatio, joka täyttää laissa 27/2006 säädetyt kriteerit, voi lain 27/2006 18 §:n 1 momentissa mainitun ympäristörikkomuksen ollessa kyseessä (mukaan lukien esimerkiksi vesiensuojelun alan velvollisuuksiin liittyvät rikkomukset) saattaa asian tuomioistuimen käsiteltäväksi ja vaatia tuomioistuinta velvoittamaan hallintoviranomaisen täyttämään ympäristövelvollisuutensa. – – (98) Lopuksi Espanjan viranomaiset ilmoittavat, että Katalonian hallitus voi [katalonialaisen] lain 12/1981 9 §:n mukaisesti toteuttaa kyseiset toimenpiteet pakkotoimenpiteinä toiminnanharjoittajan kustannuksella, jos toiminnanharjoittaja ei täytä velvollisuuksiaan. Niiden mukaan viranomaiset toteuttavat käytännössä vastaavat toimenpiteet, jotka rahoitetaan jälkikäteen rahoitusvakuudesta tai, jos rahoitusvakuus on riittämätön, myymällä toiminnanharjoittajan omaisuutta. Jos rahoitusvakuus on huomattavasti vaadittua pienempi, viranomaisille aiheutuu näin ollen riski siitä, ettei toiminnanharjoittajan omaisuus riitä toteutettujen toimenpiteiden rahoittamiseen. Tämä vahvistaa liian pienen rahoitusvakuuden lisäävän sitä riskiä, ettei toiminnanharjoittajan omaisuus riitä viranomaisten toteuttamien ennallistamistoimenpiteiden kattamiseen (etenkään jos toiminnanharjoittajalla ei ole muuta toimintaa Espanjassa, kuten [kantajan] tapauksessa), jolloin toimenpiteet on maksettava julkisista varoista. (99) Tämän vuoksi merkittävästi lainsäädännössä vaadittua tarvittavaa määrää pienemmät vakuudet aiheuttavat valtiolle konkreettisen riskin valtion varoihin kohdistuvasta ylimääräisestä rasituksesta. Valtioon kohdistuvan ylimääräisen rasituksen suurempi riski on siis riittävän todellinen, jotta sillä on vähintäänkin mahdollinen vaikutus valtion varoihin rahoitusvakuuden liian pienen määrän vuoksi.”