ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18.

Oikeusriitaa nyt käsittelevä Raad van State on esittänyt 13.3.2013 unionin tuomioistuimelle SEUT 267 artiklan nojalla seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko tarve säilyttää kotimainen luonnonperintö ja kulttuurihistoriallinen perintö, mistä on kyse vuoden 1928 luonnonperintölaissa, sellainen yleisen edun mukainen pakottava syy, jolla voidaan oikeuttaa lainsäädäntö, jolla rajoitetaan lahjaverovapauden (verohelpotuksen) soveltaminen Alankomaissa sijaitseviin suojelualueisiin? 2 a) Kun kyse on sen tutkimisesta, voidaanko toisessa jäsenvaltiossa sijaitseva kiinteistö luokitella vuoden 1928 luonnonperintölaissa tarkoitetuksi suojelualueeksi, voivatko jäsenvaltion viranomaiset vedota perintädirektiiviin 2010/24 virka-avun saamiseksi sen jäsenvaltion viranomaisilta, jossa kiinteistö sijaitsee, kun kiinteistön luokituksesta kyseisen lain perusteella suojelualueeksi seuraa vapautus sellaisen lahjaveron kantamisesta, joka kiinteistöstä on lahjoittamishetkellä maksettava? 2 b) Jos toisen kysymyksen a kohtaan vastataan myöntävästi, tulkitaanko yhteistyödirektiivin 2011/16 3 artiklan 7 alakohdan käsitettä ’hallinnollinen tutkimus’ niin, että siihen sisältyy myös paikalla tehtävä tutkimus? 2 c) Jos toisen kysymyksen b kohtaan vastataan myöntävästi, voidaanko perintädirektiivin 2010/24 5 artiklan 1 kohdassa käytetyn käsitteen ’hallinnolliset tutkimukset’ määrittelyssä nojautua yhteistyödirektiivin 2011/16 3 artiklan 7 alakohtaan sisältyvään käsitteen ’hallinnollinen tutkimus’ määritelmään? 3) Jos toisen kysymyksen a, b tai c kohtaan vastataan kieltävästi, tulkitaanko SEU 4 artiklan 3 kohdassa määrätyn vilpittömän yhteistyön periaatteen, luettuna yhdessä SEUT 167 artiklan 2 kohdan kanssa, merkitsevän sitä, että kun yksi jäsenvaltio pyytää toiselta jäsenvaltiolta avunantoa sen tutkimiseen, voidaanko kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa sijaitseva kiinteistö luokitella sellaisessa laissa, jolla tavoitellaan kotimaisen luonnonperinnön ja kulttuurihistoriallisen perinnön säilyttämistä ja suojelemista, tarkoitetuksi suojelualueeksi, pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio on velvollinen tällaiseen avunantoon? 4) Voidaanko pääomien vapaan liikkuvuuden rajoitus oikeuttaa tarpeella taata tehokkaat verotarkastukset, jos verotarkastusten tehokkuus voi vaarantua pelkästään sen johdosta, että kansallisten viranomaisten on matkustettava vuoden 1928 luonnonperintölain 7 §:n 1 momentissa säädetyn 25 vuoden ajan toiseen jäsenvaltioon tarvittavien tarkastusten tekemiseksi?”
166.

Tästä syystä Italia on velvoitettava maksamaan komissiolle tilille ”Euroopan unionin omat varat”158200 euron suuruinen päiväkohtainen uhkasakko siihen saakka, kunnes tuomio komissio vastaan Italia (EU:C:2007:250) on pantu kattavasti täytäntöön. Tätä uhkasakon perusmäärää on vähennettävä 2100 eurolla, kun Italia osoittaa komissiolle, että jokin suljettu laiton kaatopaikka, joka sisältää vaarallisia jätteitä, on puhdistettu, 700 eurolla, kun se osoittaa, että jokin toinen kaatopaikka on puhdistettu, ja 1 400 eurolla, kun se osoittaa, että edelleen toiminnassa olevalle kaatopaikalle on myönnetty uusi lupa kaatopaikkadirektiivin mukaisesti.
26.

On tärkeää huomata, että tuomiossa eDate Advertising ym. viitattiin yksinomaan henkilöllisten oikeushyvien loukkaamiseen. Näin on siksi, että päinvastainen tilanne voisi tehdä asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohdan tarkoituksen tyhjäksi. Yhtäältä vahingon kärsineen henkilön intressien keskuksen kriteerissä annetaan merkitystä median saatavuudelle, ja tämän tekijän unionin tuomioistuin on jättänyt huomiotta tai se on rajoittanut sitä useissa yhteyksissä, myös muissa yhteyksissä kuin asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohdan tapauksessa. ( 10 ) Se, että media on saatavilla paikkakunnalla, jolla vahingon kärsineen henkilön intressien keskus on, antaa mahdollisuuden nostaa kanne tässä valtiossa ja lisäksi vaatia korvausta aiheutuneesta vahingosta kokonaisuudessaan, mikä voi muuttaa huomattavan paljon 5 artiklan 3 alakohdassa tarkoitetulla toimivaltaperusteella tavoiteltua tasapainoa. Toisaalta on otettava myös huomioon intressien keskuksen kriteerin ja forum actoris -toimivaltaperusteen välinen läheinen yhteys, sillä intressien keskus on useimmissa tapauksissa, joskaan ei aina, ( 11 ) paikkakunnalla, jolla vahingon kärsineellä henkilöllä eli asian kantajalla on kotipaikka.
24.

Edellä esitetty tarkoittaa nähdäkseni sitä, ettei Euroopan parlamentin esille ottamilla asetuksen N:o 492/2011 38 artiklan eri kielitoisintojen eroilla ole merkitystä. Euroopan parlamentti huomauttaa kannekirjelmänsä 64–68 kohdassa, että mainitun säännöksen eri kielitoisinnot tarjoavat tiettyjä perusteita arvioitaessa tehtävää, jonka lainsäätäjä on loppujen lopuksi halunnut antaa komissiolle. Mainitun 38 artiklan ranskankielisessä toisinnossa todetaan nimittäin, että ”la Commission adopte les mesures d’exécution nécessaires à la mise en application du présent règlement.”Sen sijaan englanninkielisen toisinnon mukaan ”the Commission shall adopt measures pursuant to this Regulation for its implementation” ja italiankielisen mukaan ”la Commissione adotta le misure di esecuzione necessarie per l’applicazione del presente regolamento”. Espanjankielisessä toisinnossa todetaan taas, että ”la Comisión adoptará las medidas de ejecución para la aplicación del presente Reglamento”. Riippumatta siitä, mitä edellä mainituista ilmaisuista voidaan päätellä, mielestäni ratkaisevaa ei niinkään ole se, kuinka tarkkaan lainsäätäjä on täsmentänyt komissiolle annetun toimintavapauden, vaan se, onko komissio toiminut sen täytäntöönpanovallan rajoissa, jonka lainsäätäjä voi sille antaa SEUT 291 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuden arvioinnissa ratkaisevaa on toisin sanoen se, onko päätöksen sisältö yhteensopiva todellisen täytäntöönpanovallan käytön kanssa.
90.

Ministeri hylkäsi B:n hakemuksen, koska i) hän ei pitänyt B:n antamaa selvitystä riittävänä, ii) eikä B täyttänyt odotuksia siitä, miten islamilaisesta perheestä ja maasta, jossa homoseksuaalisuutta ei hyväksytä, tuleva homoseksuaali mies voisi reagoida tiedostaessaan olevansa itse homoseksuaali. Siltä osin kuin ministerin päätös perustui i kohtaan, on toimivaltaisen kansallisen tuomioistuimen, joka yksin selvittää tosiseikat, asiana määrittää, annettiinko B:lle riittävä mahdollisuus esittää kaikki hakemuksen perusteiksi tarvittavat seikat määrittelydirektiivin 4 artiklan mukaisesti. Jotta varmistetaan, että B:n oikeutta hyvään hallintoon kunnioitetaan, kansallisten viranomaisten on tärkeää varmistaa, että B:lle on ilmoitettu, miltä osin hänen selvityksensä tueksi esittämiään seikkoja pidettiin puutteellisina, ja että hänelle on annettu mahdollisuus käsitellä näitä huolenaiheita. ii kohdan osalta kansalliset viranomaiset toimisivat kuitenkin direktiivin 4 artiklan 3 kohdan c alakohdan vastaisesti, jos ne perustaisivat päätöksensä yksinomaan stereotyyppiseen olettamaan siitä, että koska B on muslimi ja kotoisin maasta, jossa homoseksuaalisuutta ei hyväksytä, hänen selvityksensä ei voi olla uskottava, ellei se sisällä yksityiskohtaisia lausumia hänen tunteistaan ja siitä, miten hän tuli sinuiksi homoseksuaalisuutensa kanssa.
164.

Strack väittää myös, että komission ja unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt ottaa huomioon, olivatko asianomaiset antaneet jo etukäteen suostumuksensa henkilötietojensa luovuttamiseen uudistettujen hakemusten yhteydessä. Tämä ilmenee hänelle toimitetuista asiakirjoista ainakin yhdessä tapauksessa. Eräs hakija on todennut siinä seuraavaa: ”In view of the public interest, I cannot treat this as confidential. My question was not confidential. The public interest in this issue must prevail.” ( 55 )
62.

Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Cour de cassationin esittämiin kysymyksiin seuraavasti: Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY 7 artiklaa on yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan kanssa tulkittava siten, että työtoimintakeskukseen otettua henkilöä voidaan lähtökohtaisesti pitää tässä säännöksessä tarkoitettuna ”työntekijänä”. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen velvollisuutena on selvittää ottamalla huomioon kansallinen oikeus kokonaisuudessaan ja soveltamalla siinä hyväksyttyjä tulkintatapoja taatakseen direktiivin 2003/88 7 artiklalle täyden vaikutuksen, voiko mainittu tuomioistuin tulkita asiaa koskevia kansallisen oikeuden säännöksiä kyseisen artiklan mukaisesti ratkaistakseen sen käsiteltäväksi saatetun oikeusriidan. Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei voi tehdä tällaista tulkintaa ilman, että se osoittautuu contra legem ‑tulkinnaksi, asianosaisella, jonka oikeuksia on loukattu sen vuoksi, että kansallinen oikeus on ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, on vielä mahdollisuus saattaa jäsenvaltio vastuuseen kansallisissa tuomioistuimissa unionin oikeuden rikkomisesta.
57.

Nyt käsiteltävässä asiassa vain se on tärkeää, että unionin tuomioistuin antaa meriliikenteen kabotaasista sellaisen määritelmän, jonka avulla voidaan parhaiten saavuttaa asetuksen N:o 3577/92 päämäärä sen luonnollisten adressaattien eli jäsenvaltioiden ja siten niiden kansalaisten osalta. Samalla on pidettävä mielessä, mihin palvelujen vapauttamisella on pyrittävä kolmansien valtioiden osalta tekemällä erityissopimuksia; juuri tällainen on Euroopan unionin ja Sveitsin valaliiton välinen sopimus, jota ei kuitenkaan ole sovellettava nyt käsiteltävässä asiassa.
6.

Saman asetuksen 14 artikla, jonka otsikko on ”Tiedoksianto, johon ei liity vastaajan vastaanottotodistusta”, on laadittu seuraavasti: ”1. Eurooppalainen maksamismääräys voidaan antaa vastaajalle tiedoksi jollakin seuraavista tavoista sen valtion lainsäädännön mukaisesti, jossa määräys annetaan tiedoksi: a) henkilökohtainen tiedoksianto vastaajan kotiosoitteessa henkilölle, joka asuu samassa taloudessa kuin vastaaja tai työskentelee siellä; b) jos vastaaja on itsenäinen ammatinharjoittaja tai oikeushenkilö, henkilökohtainen tiedoksianto vastaajan liiketiloissa henkilölle, joka työskentelee vastaajan palveluksessa; c) määräyksen toimittaminen vastaajan postilaatikkoon; d) määräyksen toimittaminen postitoimistoon tai toimivaltaisten viranomaisten haltuun ja tätä koskevan kirjallisen ilmoituksen toimittaminen vastaajan postilaatikkoon, jos kirjallisessa ilmoituksessa on selkeä maininta siitä, että kyse on tuomioistuinasiakirjasta tai että ilmoitus vastaa oikeusvaikutuksiltaan tiedoksiantoa ja käynnistää määräaikojen kulumisen; e) postitiedoksianto ilman 3 kohdan mukaista todistusta, jos vastaajan osoite on määräyksen antaneessa jäsenvaltiossa; f) sähköinen tiedoksianto, mistä on osoituksena tiedoksiannon toimittamisen automaattinen vahvistus, mikäli vastaaja on etukäteen nimenomaisesti hyväksynyt tämän tiedoksiantotavan. 2. Tätä asetusta sovellettaessa 1 kohdan mukainen tiedoksianto on sallittu vain, jos vastaajan osoite on varmuudella tiedossa. 3. Edellä 1 kohdan a, b, c ja d alakohdan mukaisesti toimitettu tiedoksianto on todistettava: a) tiedoksiannon toimittaneen toimivaltaisen henkilön allekirjoittamalla asiakirjalla, jossa ilmoitetaan: i) käytetty tiedoksiantotapa, ja ii) tiedoksiantopäivä, ja iii) jos määräys on annettu tiedoksi muulle henkilölle kuin vastaajalle, kyseisen henkilön nimi ja hänen suhteensa vastaajaan; tai b) edellä 1 kohdan a ja b alakohdan osalta tiedoksiannon vastaanottaneen henkilön antamalla vastaanottotodistuksella.”
55.

On itsestään selvää, että kansallisen tuomioistuimen on varmistettava, että väitetty kasvinsuojeluun liittyvä vaikutus on todellinen.
11.

X riitautti henkilöauto- ja moottoripyöräveron kantamisen alankomaalaisissa viranomaisissa ja tuomioistuimissa. Riita-asiaa nyt käsittelevä Hoge Raad der Nederlanden katsoo tosiseikkoja koskevien toteamusten perusteella, että X:llä on asuinpaikka sekä Alankomaissa että Belgiassa ja että hän käyttää ajoneuvoa vakinaisesti molemmissa jäsenvaltioissa. Edellä esitetyt seikat huomioon ottaen se on esittänyt unionin tuomioistuimelle SEUT 267 artiklan nojalla seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Voiko kaksi jäsenvaltiota käyttää rajoituksetta verotusvaltaansa, erityisesti moottoriajoneuvoon liittyvän rekisteröintiveron kantamisen osalta, tilanteessa, jossa unionin kansalainen asuu kansallisen lainsäädännön nojalla kyseisissä kahdessa jäsenvaltiossa ja jossa kyseinen henkilö käyttää omistamaansa moottoriajoneuvoa tosiasiassa ja vakinaisesti niistä molemmissa? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, voiko suhteellisuusperiaatteella olla edellä esitetyn kaltaisessa tilanteessa rekisteröintiveron kantamisen osalta korjaava vaikutus, ja jos näin on, merkitseekö kyseinen periaate sitä, että kyseisten jäsenvaltioiden tai niistä toisen on rajoitettava oman verotusvaltansa käyttöä, ja jos on, miten?”
77.

Toisaalta on huomautettava, että kun ministeri aloittaa toissijaista suojelua koskevan hakemuksen tutkinnan, hän ei ole vielä tehnyt päätöstä asianomaisen maasta poistamisesta. Vuoden 1999 maahanmuuttolain 3 §:n 3 momentin mukaisesti ministeri on ainoastaan ilmoittanut aikomuksesta tehdä tällainen päätös. Ilmoituksessa on selvitettävä asianomaiselle, että pakolaisaseman epäämisen jälkeen hänellä ei enää ole laillista oikeutta jäädä jäsenvaltion alueelle, mikä on kaikissa jäsenvaltioissa käytössä oleva seuraamus. Ilmoituksessa on myös annettava asianomaiselle tiedoksi hänen oikeutensa menettelyn tässä vaiheessa. Erityisesti vuoden 2006 asetuksen 4 §:n 1 momentin mukaisesti kyseisessä ilmoituksessa annetaan asianomaiselle tiedoksi, että hän voi hakea toissijaista suojeluasemaa sekä väliaikaista oleskelulupaa alueelle. Ilmoituksen liitteenä on siis toissijaista suojelua koskeva tiedote sekä lomake, jolla hakemus on mahdollista tehdä. Henkilötietojen lisäksi hakijaa kehotetaan toimittamaan kaikki täydentävät asiakirjat ja erittelemään syyt, jotka liittyvät erityisesti olosuhteisiin, joihin hän vetoaa toissijaista suojelua koskevan hakemuksensa tueksi, ja täsmentämään erityisesti vakavaa haittaa, jota hänelle saattaisi aiheutua, jos hänet palautettaisiin alkuperämaahansa. Näiden seikkojen perusteella on mielestäni vaikea väittää, että ministeri ”on valmis puoltamaan maastapoistamista”, koska toissijaisen suojeluaseman ansiosta asianomainen voi saada laillisen oleskeluluvan jäsenvaltion alueelle.
2.

Pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat sijoitusrahasto Emerging Markets Series of DFA Investment Trust Company (jäljempänä pääasian kantaja), jonka kotipaikka on Yhdysvalloissa, ja Dyrektor Izba Skarbowa w Bydgoszczyn (Bydgoszczin verotoimiston johtaja). Asia koskee sitä, että veroviranomainen kieltäytyi toteamasta ja palauttamasta vuosina 2005 ja 2006 liikaa maksettua kiinteämääräistä yhteisöveroa, jota oli maksettu pääomayhtiöiden, joiden kotipaikka on Puolan alueella, pääasian kantajalle jakamista osingoista kannetun veron muodossa.
34.

Korostan kuitenkin sitä, että tämä valitusperuste koskee ainoastaan tätä kysymystä. Sillä, mihin lopputulokseen olisi tultu, jos tätä arviointiperustetta olisi sovellettu, ei ole merkitystä. Keskustelussa on joltain osin harhauduttu käsittelemään jälkimmäistä kysymystä ja tältä osin se on jätettävä huomiotta. Lisäksi komissio on äskettäin soveltanut tätä arviointiperustetta ja tätä soveltamistapaa koskeneet kanteet on peruutettu. ( 10 ) Nämä seikat eivät kuitenkaan vaikuta siihen, että on ratkaistava riita siitä, onko unionin yleinen tuomioistuin katsonut asianmukaisesti, että tätä arviointiperustetta olisi pitänyt soveltaa riidanalaisessa päätöksessä.
273.

Ensimmäinen kritiikki on mielestäni tuomittu epäonnistumaan, sillä se ei perustu tosiseikkoihin, koska komissio ei ole arvioinut taloudellista ja sosiaalista tilannetta tukeutumalla tuloksiin, jotka saadaan soveltamalla ”normaalia” menetelmää, jossa otetaan huomioon kahdeksan viitejäsenvaltion virkamiesten ostovoiman kehitys. Kuten edellä on todettu, ( 94 ) arviointi on perustunut 15 indikaattoriin, jotka kattavat sekä taloudelliset että sosiaaliset olosuhteet. Erityisesti on pantava merkille, että komissio on ottanut huomioon julkisen sektorin palkkakehityksen koko unionissa. Se ei ole myöskään jättänyt huomiotta jäsenvaltioissa toteutettuja julkisen talouden säästötoimia, sillä se on todennut, että kriisi vaikuttaa vielä pitkään virkamiehiin, ”sillä tulevina vuosina on toteutettava merkittäviä julkisen talouden säästötoimia. ( 95 )
9.

Tässä tilanteessa kansallinen tuomioistuin on päättänyt keskeyttää asian käsittelyn ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Ovatko SEUT 49 artikla, SEU 3, SEU 4, SEU 5 ja SEU 6 artikla, SEUT 101 ja SEUT 102 artikla sekä asetus N:o 2454/92 ja asetus N:o 12/98 esteenä annetun lain nro 21/1992 3 §:n 3 momentin ja 11 §:n soveltamiselle, siltä osin kuin niissä säädetään seuraavaa: ’3. Liikenteenharjoittajan toimipaikka ja varikon sijaintipaikka voivat olla yksinomaan luvan myöntäneen kunnan alueella’ ja ’– – Auton vuokraamista kuljettajan kanssa koskevat kuljetusvaraukset tehdään varikoilla. Palvelun, jossa vuokrataan auto kuljettajineen, on alettava ja päätyttävä aina luvan myöntäneessä kunnassa sijaitsevalla varikolla, jonne ajoneuvon on palattava, mutta käyttäjä voidaan hakea myös muista kunnista ja kuljettaa niihin.– –’? 2) Ovatko SEUT 49 artikla, SEU 3, SEU 4, SEU 5 ja SEU 6 artikla, SEUT 101 ja SEUT 102 artikla sekä asetus N:o 2454/92 ja asetus N:o 12/98 esteenä 26.10.1993 annetun Lazion aluelain nro 58 5 ja 10 §:n soveltamiselle, siltä osin kuin niissä säädetään seuraavaa: ’– – Käyttäjä on haettava tai palvelu on aloitettava luvan myöntäneen kunnan alueelta’ ja ’– – käyttäjä on haettava tai palvelu on aloitettava aina luvan myöntäneen kunnan alueelta ja käyttäjä kuljetetaan mihin tahansa määränpäähän ja kuljettajan suostumuksella myös kunnan alueen ulkopuolelle’?”
39.

Valitusperusteen ensimmäisessä osassa komissio moittii unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että se on ottanut viran puolesta huomioon perusteen, jonka mukaan EY 87 artiklan 1 kohtaa on rikottu, koska riidanalaiset vapautukset eivät johdu jäsenvaltioista, tai siitä, että se on määritellyt uudelleen itse kanteen kohteen.
5.

Kuudennen arvonlisäverodirektiivin 26 artiklassa, jonka otsikkona on ”Matkatoimistoja koskeva erityisjärjestelmä”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on sovellettava arvonlisäveroa matkatoimistojen liiketoimiin tämän artiklan mukaisesti, jos nämä matkatoimistot toimivat omissa nimissään suhteessa matkustajaan käyttäen muiden verovelvollisten luovuttamia tavaroita ja suorittamia palveluja matkojen toteuttamisessa. Tätä artiklaa ei sovelleta sellaisiin matkatoimistoihin, jotka toimivat ainoastaan välittäjinä ja joihin on sovellettava 11 artiklan A kohdan 3 alakohdan c alakohtaa. Matkatoimistoina on tätä artiklaa sovellettaessa pidettävä myös [matkanjärjestäjiä]. 2. Matkatoimiston matkan toteuttamiseksi suorittamia liiketoimia on pidettävä yhtenä matkatoimiston matkustajalle suorittamana palveluna. Se verotetaan siinä jäsenvaltiossa, jossa matkatoimistolla on liiketoiminnan kotipaikka tai kiinteä toimipaikka, josta se tarjoaa palvelujen suorituksia. Tämän palvelun suoritukseen kohdistuvan veron perusteena ja sen 22 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitettuna verottomana hintana on pidettävä matkatoimiston katetta, eli matkustajan maksaman arvonlisäverottoman kokonaishinnan ja toisten verovelvollisten matkatoimistolle luovuttamista tavaroista ja suorittamista palveluista aiheutuneiden todellisten kustannusten välistä erotusta, jos nämä liiketoimet välittömästi koituvat matkustajan hyväksi. 3. Jos liiketoimet, joissa matkatoimisto turvautuu muihin verovelvollisiin, suoritetaan näiden toimesta yhteisön ulkopuolella, matkatoimiston suorittamat palvelut on rinnastettava 15 artiklan 14 alakohdan mukaisesti vapautettuun välittäjien toimintaan. Jos näitä liiketoimia suoritetaan sekä yhteisössä että sen ulkopuolella, on vapautettuna pidettävä vain sitä osaa matkatoimiston palveluista, joka koskee yhteisön ulkopuolella suoritettuja liiketoimia. 4. Muiden verovelvollisten matkatoimistolle toimittamaansa laskuun merkitsemät arvonlisäverot sellaisista 2 kohdassa tarkoitetuista liiketoimista, jotka välittömästi koituvat matkustajan hyväksi, eivät oikeuta vähennykseen eivätkä palautukseen missään jäsenvaltiossa.”
71.

Katsoin asiassa C-621/11 P, New Yorker SHK Jeans vastaan SMHV antamassani ratkaisuehdotuksessa, että väiteosaston piti täytäntöönpanoasetuksen 22 säännön 2 kohdan toisen virkkeen nojalla hylätä väite, jos mitään todisteita tavaramerkin tosiasiallisesta käytöstä ei ollut toimitettu SMHV:n asettaman määräajan päättyessä. ( 24 ) Totesin myös, ettei poikkeusta asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 2 kohdan yleisestä säännöstä enää sovelleta, jos väitteentekijä, jota on pyydetty esittämään tavaramerkkinsä tosiasiallinen käyttö, on vilpittömässä mielessä toimittanut uskottavia alkuperäisiä todisteita tästä käytöstä. ( 25 ) Vaikka 22 säännön 3 kohdassa säädetään, mitä on todistettava, ja 22 säännön 4 kohdassa luetellaan, kuinka tämä voidaan tehdä, ei ole olemassa tyhjentävää luetteloa välttämättömistä asiakirjatodisteista, jotka on toimitettava tosiasiallisen käytön osoittamiseksi. Olosuhteista, kuten tavaramerkin tyypistä ja markkinoista, joilla sitä käytetään, riippuen todisteiden laatu ja määrä voivat vaihdella ja hakija voi laillisesti kyseenalaistaa toimitettujen alkuperäisten todisteiden riittävyyden inter partes -menettelyssä.
23.

Tämä mainitussa oikeuskäytännössä esitetty näkemys siitä, ettei unionin lainsäädännössä edellytetä, että jotta henkilö, joka haluaa tehdä hankintaviranomaisen kanssa sopimuksen, voidaan katsoa taloudelliseksi toimijaksi, jolla on oikeus tehdä tarjous, hänen olisi itse kyettävä toteuttamaan välittömästi sovittu urakka, on vahvistettu myös myöhemmässä oikeuskäytännössä. ( 10 ) Unionin tuomioistuin on korostanut sitä, että yritysten, jotka haluavat osallistua tarjouskilpailumenettelyyn, on esitettävä näyttö siitä, että niillä on todella käytettävissään muiden yksiköiden resurssit, jotka ovat välttämättömiä kyseessä olevan sopimuksen täyttämiseksi. Näytön esittäminen on muiden resursseja käyttävän tarjoajan tehtävä. ( 11 )
19.

Luxemburgin hallitus huomauttaa vastineessaan, että vaikka voimassa ollut kansallinen lainsäädäntö oli sen mukaan direktiivin 2001/14 sanamuodon ja hengen mukainen, sitä on kuitenkin muokattu tämän kanteen nostamisen vuoksi siten, ettei sen enää voida epäillä mitenkään olevan ristiriidassa unionin oikeuden kanssa. Verkkoselostusta on muutettu siten, että reittien uudelleenjakaminen on annettu ACF:n tehtäväksi myös häiriötilanteessa. ( 8 ) Luxemburgin hallitus väittää vastineessaan, että verkkoselostusta on muutettu uudelleen (muutos tuli voimaan 1.1.2012) ja että se täyttää nyt komission vaatimukset, sillä siinä vahvistetaan, että ACF jakaa uudet reitit ennakoimattomassa häiriötilanteessa. ( 9 )
19.

ETA-sopimuksen ( 6 ) liitteen VI (Sosiaaliturva) alkuperäisessä versiossa mainitaan otsikon ”Säädökset, joihin viitataan” alla asetus (ETY) N:o 1408/71. ( 7 ) Sama asetus mainitaan myös ETA-sopimuksen pöytäkirjan 37 alkuperäisessä versiossa ( 8 )”siirtotyöläisten sosiaaliturvan hallintotoimikunnan” yhteydessä. Nämä viittaukset on nyt ETA-sekakomitean antamalla päätöksellä N:o 76/2011 ( 9 ) määrä korvata viittauksilla asetukseen (EY) N:o 883/2004 ( 10 ) ja asetukseen (EY) N:o 988/2009. ( 11 )
89.

On siten ensinnäkin tutkittava, millä edellytyksillä on katsottava, että kanteiden välillä on niin läheinen yhteys, että niiden käsitteleminen ja ratkaiseminen yhdessä on toivottavaa, siten kuin kyseisessä säännöksessä tarkoitetaan. Tässä tarkoituksessa on analysoitava unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, joka koskee asetuksen N:o 44/2001 6 artiklan 1 alakohtaa ja sitä edeltänyttä Brysselin yleissopimuksen määräystä. Tämän jälkeen on toiseksi sovellettava tästä saatuja tuloksia pääasiaan niin, että arvioidaan erityisesti pääsiassa esitettyjen korvausvaatimusten merkitystä.