ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Asetuksen N:o 2017/1001 9 artiklassa, jonka otsikko on ”EU‑tavaramerkin antamat oikeudet”, säädetään seuraavaa: ”1. EU‑tavaramerkin haltijalla on rekisteröinnin perusteella EU‑tavaramerkkiin yksinoikeudet. 2. Rajoittamatta ennen EU‑tavaramerkin hakemis‑ tai etuoikeuspäivää hankittujen oikeuksien soveltamista kyseisen EU‑tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää kaikkia kolmansia osapuolia ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa tunnusta tavaroita tai palveluja varten, jos: a) tunnus on sama kuin EU‑tavaramerkki, ja sitä käytetään samoja tavaroita tai palveluita varten kuin ne tavarat ja palvelut, joita varten EU‑tavaramerkki on rekisteröity; b) tunnus on sama tai samankaltainen kuin EU‑tavaramerkki, ja sitä käytetään samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten kuin ne, joita varten EU‑tavaramerkki on rekisteröity, jos tämä aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran, mukaan lukien vaara tunnuksen ja tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä; c) tunnus on sama tai samankaltainen kuin EU‑tavaramerkki riippumatta siitä, käytetäänkö sitä sellaisia tavaroita tai palveluja varten, jotka ovat samoja tai samankaltaisia tai jotka eivät ole samankaltaisia kuin ne, joita varten EU‑tavaramerkki on rekisteröity, jos viimeksi mainittu tavaramerkki on laajalti tunnettu unionissa ja merkin aiheeton käyttö merkitsee EU‑tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka on haitaksi EU‑tavaramerkin erottamiskyvylle tai maineelle. 3. Edellä 2 kohdassa säädetyin edellytyksin voidaan kieltää erityisesti: – – b) tavaroiden tarjoaminen tai markkinoille saattaminen tai niiden varastoiminen tällaista tarkoitusta varten tunnusta käyttäen taikka palvelujen tarjoaminen tai suorittaminen tunnusta käyttäen; c) tavaroiden maahantuonti tai maastavienti tunnusta käyttäen; – –”
54

Edellä esitetyistä syistä ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että arvonlisäverodirektiivin säännöksiä on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että kun on kyse palvelujen suorituksesta, jonka jäsenvaltioon sijoittautunut verovelvollinen suorittaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle verovelvolliselle, ensiksi mainitun jäsenvaltion viranomaiset katsovat, että kyseisten palvelujen suorituspaikka, joka kyseisen direktiivin 44 artiklan mukaisesti on kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa, on kuitenkin ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa silloin, kun palvelun suorittaja tiesi tai sen olisi pitänyt tietää, että se kyseisellä suorituksella osallistui arvonlisäveropetokseen, jonka saman palvelusuorituksen vastaanottaja teki liiketoimiketjun yhteydessä.
3

Yleisistä verosäännöksistä annetun lain (Abgabenordnung, BGBl. 2002 I, s. 3866), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä AO), 90 §:ssä, joka koskee verovelvollisen yhteistyövelvoitteita, säädetään seuraavaa: ”(1) Asianomaisilla henkilöillä on velvollisuus tehdä yhteistyötä tosiseikkojen selvittämisessä. Niiden on yhteistyövelvoitteensa täyttämiseksi erityisesti ilmaistava totuudenmukaisesti kaikki verottamisen kannalta merkitykselliset tosiseikat ja esitettävä niiden tiedossa oleva selvitysaineisto. Näiden velvollisuuksien laajuus riippuu yksittäistapauksen olosuhteista. – – (3) Tilanteissa, joissa on kyse liiketoimista, joilla on liittymä ulkomaihin, verovelvollisen on kirjattava tiedot liikesuhteiden, jotka sillä on [verotuksen ulkomaansuhteista 8.9.1972 annetun lain (Gesetz über die Besteuerung bei Auslandsbeziehungen; BGBl. 1972 I, s. 1713)] 1 §:n 2 momentissa tarkoitettujen lähipiiriin kuuluvien henkilöiden kanssa, laadusta ja sisällöstä. Kirjaamisvelvollisuus käsittää myös hinnoista ja muista kaupallisista ehdoista lähipiiriin kuuluvien henkilöiden kanssa tehtyjen sopimusten, joissa on noudatettava markkinaehtoperiaatetta, taloudelliset ja oikeudelliset perusteet. Jos kyse on poikkeuksellisista liiketoimista, kirjaukset on tehtävä viipymättä. Kirjaamisvelvollisuutta sovelletaan analogisesti verovelvollisiin, joiden on Saksassa suoritettavaa verotusta varten jaettava voitot Saksassa sijaitsevan yrityksensä ja sen ulkomaisten kiinteiden toimipaikkojen kesken tai määritettävä ulkomaisen yrityksensä Saksassa sijaitsevien kiinteiden toimipaikkojen voitto. Lainsäädännön yhdenmukaisen soveltamisen takaamiseksi liittovaltion valtiovarainministeriöllä on toimivalta Bundesratin suostumuksella määrittää asetuksella kyseisten kirjausten luonne, sisältö ja laajuus. Veroviranomainen voi pääsääntöisesti vaatia kirjausten esittämistä ainoastaan verotarkastuksen suorittamista varten. Esittämisvelvollisuus perustuu 97 §:ään sillä poikkeuksella, että kyseisen pykälän 2 momenttia ei sovelleta. Kirjaukset on pyynnöstä esitettävä 60 päivän kuluessa. Siltä osin kuin on kyse poikkeuksellisiin liiketoimiin liittyvistä kirjauksista, määräaika on 30 päivää. Asianmukaisesti perustelluissa erityistapauksissa esittämisen määräaikaa voidaan pidentää.”
25

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan olettamana on, että unionin oikeuteen liittyvällä ennakkoratkaisukysymyksellä on merkitystä asian ratkaisun kannalta (ks. vastaavasti tuomio 7.9.2022, Cilevičs ym., C‑391/20, EU:C:2022:638, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Toisaalta unionin tuomioistuin on jo todennut, että Belgian kansallisessa oikeudessa viitataan lopullisesti verotettuja tuloja koskevan järjestelmän osalta direktiiviin 90/435, ja se on näin ollen katsonut, että koska kansallisessa oikeudessa unionin oikeuteen tehdyn viittauksen ulottuvuus on yksinomaan kansallisen oikeuden alaan kuuluva kysymys, yksinomaan kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida unionin oikeuteen tehdyn viittauksen täsmällinen ulottuvuus ja unionin tuomioistuimen toimivalta rajoittuu ainoastaan unionin oikeuden säännösten tutkimiseen (ks. vastaavasti tuomio 18.10.2012, Punch Graphix Prepress Belgium, C‑371/11, EU:C:2012:647, 26 ja 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehdyssä sopimuksessa olevan ehdon kohtuuttomuuden toteamiseksi vireille pannun tuomioistuinmenettelyn osalta kyseisen kuluttajan on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan, jos hänen vaatimuksensa on täytetty tuomioistuinmenettelyn ulkopuolella, edellyttäen, että asiaa käsittelevän tuomioistuimen on pakottavasti otettava huomioon elinkeinonharjoittajan mahdollinen vilpillinen mieli ja tarvittaessa velvoitettava tämä korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jotka ovat aiheutuneet tuomioistuinmenettelystä, joka kuluttajan on ollut pakko saattaa vireille vedotakseen hänelle direktiivillä 93/13 annettuihin oikeuksiin.
1)

Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004 81 artiklaa on tulkittava siten, että kyseisessä artiklassa tarkoitettu hakemuksen käsite koskee yksinomaan hakemusta, jonka henkilö, joka on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, on toimittanut sellaisen jäsenvaltion viranomaisille, joka ei ole toimivaltainen kyseisessä asetuksessa säädettyjen lainvalintasääntöjen nojalla. Tämän käsitteen piiriin ei siis kuulu sellaisen henkilön, joka ei ole vielä käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, jonkin jäsenvaltion lainsäädännön nojalla toimittama alkuperäinen hakemus eikä se, että kyseisen jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset suorittavat määräajoin etuuden, joka toisen jäsenvaltion on normaalisti maksettava tämän suorittamisen ajankohtana.
8

Tämän direktiivin 20 artiklan, joka on direktiivin III luvun ainoa säännös, otsikko on ”Aineellisten vastaanotto-olosuhteiden rajoittaminen tai peruuttaminen”. Tämän artiklan sanamuoto on seuraava: ”1. Jäsenvaltiot voivat rajoittaa aineellisia vastaanotto-olosuhteita tai asianmukaisesti perustelluissa poikkeustapauksissa peruuttaa ne, jos hakija: a) poistuu toimivaltaisen viranomaisen määräämästä asuinpaikasta ilmoittamatta tästä kyseiselle viranomaiselle tai ilman lupaa, jos sellaista edellytetään; tai b) laiminlyö turvapaikkamenettelyyn liittyvän ilmoittautumisvelvollisuutensa tai ei ole noudattanut pyyntöä toimittaa tietoja tai kutsua saapua turvapaikkamenettelyä koskevaan henkilökohtaiseen haastatteluun kansallisessa lainsäädännössä säädetyn kohtuullisen ajan kuluessa; tai c) on tehnyt myöhemmän, [kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevista yhteisistä menettelyistä 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin 2013/32/EU [(EUVL 2013, L 180, s. 60)] 2 artiklan q alakohdassa määritellyn hakemuksen. Kun hakija on jäljitetty tai hän ilmoittautuu vapaaehtoisesti toimivaltaiselle viranomaiselle a tai b kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa, on tehtävä katoamisen syihin perustuva perusteltu päätös rajoitettujen tai peruutettujen aineellisten vastaanotto-olosuhteiden uudelleen myöntämisestä kokonaan tai osittain. 2. Jäsenvaltiot voivat myös rajoittaa aineellisia vastaanotto-olosuhteita, jos ne voivat todeta, että hakija, ilman perusteltua syytä, ei ole tehnyt kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta kyseiseen jäsenvaltioon saavuttuaan heti, kun hakemuksen teon olisi voitu kohtuudella katsoa olevan käytännössä mahdollista. 3. Jäsenvaltiot voivat rajoittaa aineellisia vastaanotto-olosuhteita tai peruuttaa ne, jos hakija on kätkenyt varoja ja saanut näin ollen aiheetonta etua myönnetyistä aineellisista vastaanotto-olosuhteista. 4. Jäsenvaltiot voivat määrätä seuraamuksia, joita sovelletaan majoitustiloja koskevien sääntöjen vakaviin rikkomisiin sekä törkeän väkivaltaiseen käyttäytymiseen. 5. Aineellisten vastaanotto-olosuhteiden rajoittamista tai peruuttamista taikka tämän artiklan 1, 2, 3 ja 4 kohdassa tarkoitettujen seuraamusten määräämistä koskevat päätökset on tehtävä kussakin yksittäistapauksessa erikseen, objektiivisesti ja puolueettomasti ja päätökset on perusteltava. Päätösten on perustuttava erityisesti 21 artiklassa tarkoitettujen henkilöiden osalta asianomaisen henkilön henkilökohtaiseen tilanteeseen suhteellisuusperiaate huomioon ottaen. Jäsenvaltioiden on aina varmistettava terveydenhuollon saatavuus 19 artiklan mukaisesti sekä varmistettava ihmisarvon turvaava elintaso kaikille hakijoille. 6. Jäsenvaltioiden on varmistettava, ettei aineellisia vastaanotto-olosuhteita rajoiteta tai peruuteta, ennen kuin 5 kohdassa tarkoitettu päätös on tehty.”
2

Tämä pyyntö on esitetty neljässä asiassa, joissa asianosaisina ovat yhtäältä F. Hoffmann-La Roche Ltd, Roche SpA (jäljempänä yhdessä Roche-konserni), Novartis AG ja Novartis Farma SpA (jäljempänä yhdessä Novartis-konserni) sekä toisaalta Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato (kilpailun ja markkinoiden toimintaa valvova viranomainen, Italia) (jäljempänä AGCM) ja joissa on kyse Roche- ja Novartis-konsernien tekemästä hakemuksesta Consiglio di Staton (ylin hallintotuomioistuin, Italia) antaman tuomion purkamiseksi sillä perusteella, että kyseinen tuomio ei ole yhteensopiva unionin tuomioistuimen tuomiossa, joka on annettu Consiglio di Staton esittämän ennakkoratkaisupyynnön johdosta, esittämän unionin oikeuden tulkinnan kanssa.
Kyseisen direktiivin 2 a artiklassa, jonka otsikko on ”Odotusaika”, säädetään seuraavaa:

”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuilla henkilöillä on käytössä tarpeeksi aikaa hakea tehokkaasti muutosta hankintaviranomaisten hankintaa koskeviin päätöksiin, antamalla tarvittavat säännökset tämän artiklan 2 kohdassa sekä 2 c artiklassa vahvistettujen vähimmäisedellytysten mukaisesti.

2. Direktiivin [2014/24] tai [käyttöoikeussopimusten tekemisestä 26.2.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/23/EU (EUVL 2014, L 94, s. 1)] soveltamisalaan kuuluvaa hankintapäätöksestä johtuvaa sopimusta ei saa tehdä, ennen kuin vähintään 10 kalenteripäivää on kulunut sitä päivää seuraavasta päivästä, jona hankintasopimuksen tekopäätös on lähetetty asianomaisille tarjoajille ja ehdokkaille faksilla tai sähköisessä muodossa, tai käytettäessä muita viestintätapoja vähintään 15 kalenteripäivää on kulunut sitä päivää seuraavasta päivästä, jona hankintasopimuksen tekopäätös on lähetetty asianomaisille tarjoajille ja ehdokkaille, tai ennen kuin vähintään 10 kalenteripäivää on kulunut sitä päivää seuraavasta päivästä, jona hankintasopimuksen tekopäätös on vastaanotettu.

Tarjoajat on katsottava asianomaisiksi, jos tarjoajia ei ole vielä lopullisesti suljettu pois. Poissulkeminen on lopullista, jos siitä on ilmoitettu asianomaiselle tarjoajalle ja jos riippumaton muutoksenhakuelin on todennut poissulkemisen lailliseksi tai jos poissulkemiseen ei voida enää hakea muutosta.

Ehdokkaat on katsottava asianomaisiksi, ellei hankintaviranomainen ole antanut tietoa heidän ehdokkuutensa hylkäämisestä, ennen kuin tarjoajille on ilmoitettu hankintaa koskevasta päätöksestä.

Kullekin asianomaiselle tarjoajalle ja ehdokkaalle lähetettävässä ilmoituksessa hankintaa koskevasta päätöksestä on oltava liitteenä seuraavat:

– yhteenveto direktiivin [2014/24] 55 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista perusteista, jollei mainitun direktiivin 55 artiklan 3 kohdasta muuta johdu, tai direktiivin [2014/23] 40 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetuista perusteista, jollei mainitun direktiivin 40 artiklan 2 kohdasta muuta johdu, ja
3

Direktiivin 87/357 johdanto-osan ensimmäisestä seitsemänteen perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Useissa jäsenvaltioissa on voimassa sellaisia tuotteita koskevia säännöksiä ja määräyksiä, jotka näyttäessään muulta kuin ovat vaarantavat kuluttajien terveyttä tai turvallisuutta; kuitenkin nämä säännökset poikkeavat sisällöltään, laajuudeltaan ja soveltamisalaltaan toisistaan; erityisesti nämä säännökset koskevat tietyissä jäsenvaltioissa kaikkia sellaisia tuotteita, jotka eivät ole elintarvikkeita mutta muistuttavat niitä, kun taas toisissa jäsenvaltioissa nämä säännökset koskevat tuotteita, joita voidaan helposti erehtyä pitämään elintarvikkeina, erityisesti makeisina, tällainen tilanne muodostaa merkittäviä esteitä tavaroiden vapaalle liikkuvuudelle sekä epäyhtenäisiä kilpailuolosuhteita yhteisössä takaamatta kuitenkaan tehokasta suojaa kuluttajille, varsinkaan lapsille, nämä yhteismarkkinoiden toteuttamista ja toimintaa haittaavat esteet on poistettava ja kuluttajille on taattava riittävä kuluttajansuoja 14 päivänä huhtikuuta 1975 ja 19 päivänä toukokuuta 1981 annettujen neuvoston päätöslauselmien, joista ensimmäinen koskee Euroopan talousyhteisön ensimmäistä [(EYVL 1975, C 92, s. 1)] ja jälkimmäinen toista [(EYVL 1981, C 133, s. 1)] toimintaohjelmaa kuluttajansuojaa ja kuluttajavalistusta koskevaksi politiikaksi, sekä 23 päivänä kesäkuuta 1986 uudesta kuluttajapoliittisesta aloitteesta annetun neuvoston päätöslauselman [(EYVL 1986, C 167, s. 1)] mukaisesti, kuluttajien terveyden ja turvallisuuden suojan tulisi olla samalla tasolla eri jäsenvaltioissa, tämän vuoksi on tarpeen kieltää sellaisten tuotteiden saattaminen markkinoille ja maahantuonti sekä valmistus tai maastavienti, jotka sen vuoksi, että niitä saatetaan erehtyä pitämään elintarvikkeina, vaarantavat kuluttajien terveyttä tai turvallisuutta, on säädettävä tarkastuksista, joiden suorittaminen on jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten tehtävänä, neuvoston kuluttajansuojaa koskeviin päätöslauselmiin sisältyvien periaatteiden mukaisesti vaaralliset tuotteet on poistettava markkinoilta”.
40

Edellä esitetyn perusteella toiseen ja kolmanteen kysymykseen on vastattava, että arvonlisäverodirektiivin säännöksiä sekä verotuksen neutraalisuuden periaatetta, tehokkuusperiaatetta ja suhteellisuusperiaatetta on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle ja käytännölle, joiden mukaan kiinteistön myyjän on oikaistava myydyn kiinteistön ostoon sisältyvän arvonlisäveron vähennys, kun myyjän oikeus valita verotus tämän myynnin osalta on evätty sillä perusteella, että ostaja ei ole myyntipäivänä täyttänyt edellytyksiä, joiden täyttyessä myyjä voi käyttää kyseistä oikeutta. Vaikka sillä, että ostaja tosiasiallisesti käyttää kyseistä kiinteistöä arvonlisäverollisessa toiminnassa, ei ole tältä osin merkitystä, toimivaltaisten viranomaisten on kuitenkin tutkittava, onko verovelvollinen, joka on aikonut käyttää oikeuttaan valita verotus kyseisen liiketoimen osalta, mahdollisesti syyllistynyt veropetokseen tai väärinkäytökseen.
6

Täytäntöönpanoasetuksen III luku, jonka otsikko on ”Siirron toteuttaminen”, sisältää muun muassa asetuksen 9 artiklan, jonka otsikko puolestaan on ”Siirron lykkäytyminen tai myöhästyminen” ja jossa säädetään seuraavaa: ”(1) Turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa olevalle jäsenvaltiolle on ilmoitettava viipymättä siirron lykkäytymisestä, joka johtuu joko muutoksenhausta tai uudelleenkäsittelyä koskevasta hakemuksesta, joilla on lykkäävä vaikutus, tai aineellisista olosuhteista, kuten hakijan terveydentilasta tai siitä, että kuljetusvälinettä ei ole saatavilla tai että turvapaikanhakija on välttänyt siirron täytäntöönpanon. (1a) Jos siirto viivästyy siirron toteuttavan jäsenvaltion pyynnöstä, siirron toteuttavan ja vastuussa olevan jäsenvaltion on jatkettava yhteydenpitoa, jotta uusi siirto voidaan järjestää mahdollisimman pian 8 artiklan mukaisesti ja viimeistään kahden viikon kuluttua siitä kun viranomaiset saavat tiedon viivästyksen tai lykkäyksen aiheuttaneiden olosuhteiden lakkaamisesta. Tällaisessa tapauksessa on ennen siirtoa toimitettava liitteen VI mukainen päivitetty vakiolomake tietojen toimittamiseksi ennen siirtoa. (2) Jos jäsenvaltio ei pysty toteuttamaan siirtoa [Dublin III ‑asetuksen] 29 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista syistä tavanomaisessa kuuden kuukauden määräajassa siitä, kun asianomaista henkilöä koskeva vastaanotto- tai takaisinottopyyntö on hyväksytty, tai muutoksenhaun tai uudelleen käsittelyn johdosta annetun lopullisen päätöksen tekemisestä, jos sillä on lykkäävä vaikutus, sen on ilmoitettava tästä vastuussa olevalle jäsenvaltiolle ennen määräajan päättymistä. Muussa tapauksessa vastuu kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä ja muut [Dublin III ‑asetuksesta] johtuvat velvoitteet säilyvät pyynnön esittäneellä jäsenvaltiolla mainitun asetuksen 29 artiklan 2 kohdan mukaisesti. – –”
89

Tämän jälkeen on syytä huomauttaa, että mainituilla säännöillä itsessään pyritään takaamaan, että vaikeuksissa oleville yrityksille myönnettävissä olevat tuet täyttävät edellytykset, joiden nojalla kyseiset tuet voidaan todeta sisämarkkinoille soveltuviksi, kun muistetaan, että tällaisten tukien saaminen ei ole yrityksille kuuluva oikeus, koska valtiontukien myöntäminen on lähtökohtaisesti kielletty EUT-sopimuksessa, vaan viranomaisille annettu mahdollisuus tilanteissa, joissa näillä tuilla pyritään johonkin SEUT 107 artiklan 3 kohdassa mainituista yhteisen edun mukaisista tavoitteista ja tuet täyttävät sovellettavassa lainsäädännössä vahvistetut edellytykset. Tästä seuraa erityisesti, että vaikka jäsenvaltioilla on oikeus myöntää maaseuturahastosta osarahoitettuja tukia asetuksen N:o 1305/2013 30 artiklan perusteella, ne eivät ole siihen velvollisia vaan niillä on päinvastoin sitä koskevaa harkintavaltaa (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2021, Lauku atbalsta dienests (Maatalousyritysten perustamistuet), C-119/20, EU:C:2021:817, 56 kohta; tuomio 27.1.2022, Sātiņi-S, C-234/20, EU:C:2022:56, 40 ja 66 kohta ja tuomio 27.1.2022, Sātiņi-S, C-238/20, EU:C:2022:57, 36 kohta).
93

Kaiken edellä esitetyn perusteella toiseen ja kolmanteen kysymykseen on vastattava, että SEU 19 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa, luettuna yhdessä SEU 2 artiklan ja SEU 4 artiklan 2 ja 3 kohdan, SEUT 267 artiklan ja unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatteen kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle tai käytännölle, joka mahdollistaa kansallisen tuomarin kurinpitovastuun syntymisen sillä perusteella, että tämä on soveltanut unionin oikeutta, sellaisena kuin unionin tuomioistuin sitä tulkitsee, sivuuttaen asianomaisen jäsenvaltion perustuslakituomioistuimen oikeuskäytännön, joka on vastoin unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatetta.
4

Kyseisen asetuksen 9 artiklassa, jonka otsikko on ”EU-tavaramerkin antamat oikeudet”, säädetään seuraavaa: ”1. EU-tavaramerkin haltijalla on rekisteröinnin perusteella EU-tavaramerkkiin yksinoikeudet. 2. Rajoittamatta ennen EU-tavaramerkin hakemis- tai etuoikeuspäivää hankittujen oikeuksien soveltamista kyseisen EU-tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää kaikkia kolmansia osapuolia ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa tunnusta tavaroita tai palveluja varten, jos: a) tunnus on sama kuin EU-tavaramerkki, ja sitä käytetään samoja tavaroita tai palveluita varten kuin ne tavarat ja palvelut, joita varten EU-tavaramerkki on rekisteröity; b) tunnus on sama tai samankaltainen kuin EU-tavaramerkki, ja sitä käytetään samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten kuin ne, joita varten EU-tavaramerkki on rekisteröity, jos tämä aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran, mukaan lukien vaara tunnuksen ja tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä; c) tunnus on sama tai samankaltainen kuin EU-tavaramerkki riippumatta siitä, käytetäänkö sitä sellaisia tavaroita tai palveluja varten, jotka ovat samoja tai samankaltaisia tai jotka eivät ole samankaltaisia kuin ne, joita varten EU-tavaramerkki on rekisteröity, jos viimeksi mainittu tavaramerkki on laajalti tunnettu [Euroopan] unionissa ja [tunnuksen] aiheeton käyttö merkitsee EU-tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka on haitaksi EU-tavaramerkin erottamiskyvylle tai maineelle. 3. Edellä 2 kohdassa säädetyin edellytyksin voidaan kieltää erityisesti: a) tunnuksen paneminen tavaroihin tai niiden päällyksiin; b) tavaroiden tarjoaminen tai markkinoille saattaminen tai niiden varastoiminen tällaista tarkoitusta varten tunnusta käyttäen taikka palvelujen tarjoaminen tai suorittaminen tunnusta käyttäen; c) tavaroiden maahantuonti tai maastavienti tunnusta käyttäen; – –”
108

Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 95/46 12 artiklan b alakohtaa ja 14 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohtaa sekä yleisen tietosuoja‑asetuksen 17 artiklan 3 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että yhtäältä perusoikeuskirjan 7 ja 8 artiklassa tarkoitettujen oikeuksien ja toisaalta perusoikeuskirjan 11 artiklassa tarkoitettujen oikeuksien välisessä punninnassa, joka on tehtävä tutkittaessa hakukoneen ylläpitäjälle esitettyä hakutulosten luettelosta poistamista koskevaa pyyntöä, jolla pyritään saamaan poistetuksi luonnollisen henkilön nimellä tehdyn kuvahaun tulosten luettelosta pikkukuvina näytettävät kyseistä henkilöä esittävät valokuvat, on otettava huomioon kyseisten valokuvien informaatioarvo siitä riippumatta, mikä on niiden julkaisemisen asiayhteys internetsivulla, jolta ne on poimittu, mutta ottaen huomioon tekstielementit, joita on välittömästi hakutulosten luettelossa olevien valokuvien yhteydessä ja jotka ovat omiaan selkeyttämään niiden informaatioarvoa.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Finanzamt B (B:n verotoimisto, Saksa) ja toisaalta Saksaan sijoittautunut osakeyhtiö W AG ja jossa on kyse siitä, että Finanzamt B on kieltäytynyt ottamasta huomioon tappioita, joita W AG:n Yhdistyneessä kuningaskunnassa sijainneelle ja vuonna 2007 suljetulle kiinteälle toimipaikalle on aiheutunut, laskettaessa veroa, joka kyseisen yhtiön oli maksettava Saksassa vuodelta 2007.
29

Tässä yhteydessä on huomautettava, että koska asetuksen N:o 1215/2012 80 artiklan mukaan tällä asetuksella kumotaan ja korvataan asetus N:o 44/2001, unionin tuomioistuimen viimeksi mainitun asetuksen säännöksistä antama tulkinta pätee myös asetuksen N:o 1215/2012 osalta, jos näitä säännöksiä voidaan pitää toisiaan vastaavina (ks. vastaavasti tuomio 29.7.2019, Tibor‑Trans, C‑451/18, EU:C:2019:635, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), etenkin kun kyseisessä 80 artiklassa täsmennetään, että ”viittauksia [asetukseen N:o 44/2001] pidetään viittauksina [asetukseen N:o 1215/2012] [viimeksi mainitun asetuksen] liitteessä III olevan vastaavuustaulukon mukaisesti”. Tästä liitteestä ilmenee, että asetuksen N:o 1215/2012 21 artiklan 1 kohta vastaa asetuksen N:o 44/2001 19 artiklan 2 alakohtaa. Tästä seuraa, että viimeksi mainitun säännöksen tavoin asetuksen N:o 1215/2012 21 artiklan 1 kohtaa on tulkittava itsenäisesti.