ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kun kansallisen tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu tullikoodeksin 239 artiklan 1 kohtaan perustuva tullien peruuttamista koskeva vaatimus, ja sen on tästä syystä selvitettävä seikat, jotka ovat omiaan muodostamaan sellaisen erityisen tilanteen, joka johtuu olosuhteista, joissa ei voida osoittaa maahantuojan syyllistyneen vilpilliseen menettelyyn tai ilmeiseen laiminlyöntiin, tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I esitetyn yhdistetyn nimikkeistön selittävien huomautusten oikeudellista luonnetta koskeva kysymys on merkityksellinen. Tästä seuraa, että ennakkoratkaisukysymys, joka koskee yhdistetyn nimikkeistön selittävien huomautusten muutosten oikeusvaikutuksia, voidaan ottaa tutkittavaksi.

Kameranauhuri voidaan luokitella tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I esitetyn yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 85254099 vain siinä tapauksessa, että muista lähteistä kuin integroitu kamera tai mikrofoni peräisin olevan kuvan ja äänen tallennustoiminto (DV-in-toiminto) on käyttövalmiina tulliselvitystä tehtäessä tai että, vaikka valmistaja ei ole halunnut tuoda esiin mainittua ominaisuutta, mainittu toiminto voidaan ottaa käyttöön tulliselvityksen jälkeen sellaisen käyttäjän, jolla ei ole erityistaitoja, kameranauhurille tekemillä helpoilla toimenpiteillä sen koostumusta muuttamatta. Jos toiminto otetaan käyttöön tulliselvityksen jälkeen, edellytetään myös yhtäältä, että kun toiminto on otettu käyttöön, kameranauhurin toiminta vastaa sellaisen toisen kameranauhurin, jonka DV-in-toiminto on käyttövalmiina tulliselvitystä tehtäessä, toimintaa, ja toisaalta, että kameranauhuri toimii itsenäisesti. Näiden kahden edellytyksen täyttyminen on voitava varmistaa tulliselvitystä tehtäessä. Kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, täyttyvätkö nämä edellytykset. Jos edellytykset eivät täyty, kameranauhuri on luokiteltava yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 85254091.

(ks. 25–27 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-98/07

Nordania Finans A/S ja BG Factoring A/S

vastaan

Skatteministeriet

(Højesteretin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Kuudes arvonlisäverodirektiivi — Direktiivin 19 artiklan 2 kohta — Vähennyksen suhdeluvun laskeminen — Liikevaihdon määrää, joka muodostuu niiden investointitavaroiden luovutuksista, jotka verovelvollinen käyttää yrityksessään, ei oteta huomioon — Sellaisten investointitavaroiden käsite, jotka verovelvollinen käyttää yrityksessään — Ajoneuvot, jotka leasingyhtiö hankkii vuokratakseen niitä ja myydäkseen ne leasingsopimuksen päätyttyä”

Julkisasiamies Y. Botin ratkaisuehdotus 13.12.2007 I - 1283

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 6.3.2008 I - 1299

Tuomion tiivistelmä

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen

(Neuvoston direktiivin 77/388 19 artiklan 2 kohta)

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 19 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että käsitteen ”investointitavarat, jotka verovelvollinen käyttää yrityksessään,” alaan eivät kuulu ajoneuvot, jotka leasingyritys hankkii vuokratakseen niitä ja myydäkseen ne sitten leasingsopimusten päätyttyä, silloin kun näiden ajoneuvojen myynti sopimusten päätyttyä kuuluu erottamattomana osana tämän yrityksen tavanomaiseen taloudelliseen toimintaan.

Asianomaisen verovelvollisen osalta on sekakäytössä olevien tavaroiden käyttämisen oltava tavanomaista, kun se hankkii ja myy tällaisia tavaroita. Silloin kun myynti kuuluu verovelvollisen tavanomaiseen verolliseen toimintaan, on siitä muodostuva liikevaihto otettava huomioon laskettaessa vähennyksen suhdelukua, jotta suhdeluku kuvaisi parhaalla mahdollisella tavalla sekakäytössä olevien tavaroiden ja palvelujen käyttöä sen toiminnassa, muussa tapauksessa sivuutettaisiin yhteisen arvonlisäverojärjestelmän neutraalisuuden tavoite. Näin ollen jos leasingsopimusten kohteena olevien ajoneuvojen myynti näiden sopimusten päätyttyä on katsottava asianomaisen verovelvollisen tavanomaiseksi toiminnaksi, jota se harjoittaa ammattimaisesti ja järjestelmällisesti, olisi neutraalisuuden tavoitteen vastaista, ettei tätä verovelvollista todellisuudessa vapautettaisi siitä osasta arvonlisäveroa, joka kohdistuu niihin yleisiin kustannuksiin, joiden avulla tämä myynti on toteutettu, eli sen tavanomaiseen verolliseen liiketoimintaan.

(ks. 25, 26 ja 36 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Tuomioistuimen toimivalta sekä tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa – Asetus N:o 2201/2003 – Toimivalta avioeroasiassa

(Neuvoston asetuksen N:o 2201/2003 3 artiklan 1 kohdan a alakohta, 6 artikla, 7 artiklan 1 kohta ja 17 artikla)

Tiivistelmä

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa annetun asetuksen N:o 2201/2003 6 ja 7 artiklaa on tulkittava siten, että kun avioeroasiassa vastapuolella ei ole asuinpaikkaa jäsenvaltiossa ja kun hän ei ole jäsenvaltion kansalainen, jäsenvaltion tuomioistuimet eivät voi avioerohakemuksen käsittelemiseksi perustaa toimivaltaansa kansalliseen oikeuteensa, jos toisen jäsenvaltion tuomioistuimet ovat asiassa toimivaltaisia kyseisen asetuksen 3 artiklan nojalla.

Asetuksen 7 artiklan 1 kohdassa nimittäin säädetään selvästi, että toimivalta määräytyy kussakin jäsenvaltiossa kyseisen valtion oman lainsäädännön mukaan vain, jos mikään jäsenvaltion tuomioistuin ei ole asetuksen 3–5 artiklan mukaan toimivaltainen. Lisäksi asetuksen 17 artiklassa säädetään, että jos jäsenvaltion tuomioistuimessa nostettu kanne koskee asiaa, jossa se ei asetuksen mukaan ole toimivaltainen mutta jonka toisen jäsenvaltion tuomioistuin on asetuksen mukaan toimivaltainen tutkimaan, tuomioistuimen on omasta aloitteestaan jätettävä asia käsittelemättä.

Tämä tulkinta ei voi tulla kyseenalaiseksi asetuksen 6 artiklan perusteella, koska asetuksen 7 artiklan 1 kohdan ja 17 artiklan soveltaminen ei riipu vastapuolta koskevista kriteereistä vaan ainoastaan siitä, onko jäsenvaltion tuomioistuin toimivaltainen asetuksen 3–5 artiklan nojalla; asetuksen tarkoituksena on säätää yhtenäisistä tuomioistuimen toimivaltasäännöistä avioeroasioissa sen varmistamiseksi, että henkilöiden vapaa liikkuvuus on mahdollisimman laajaa. Asetusta sovelletaan siis siinä säädettyjen toimivaltaperusteiden mukaisesti myös niihin yhteisön ulkopuolisten maiden kansalaisiin, joilla on riittävän vahvat siteet jonkin jäsenvaltion alueeseen, ja nämä perusteet nojautuvat periaatteeseen, jonka mukaan asianosaisella on oltava todellinen side toimivaltaa käyttävään jäsenvaltioon.

(ks. 18, 19, 21, 25, 26 ja 28 kohta sekä tuomiolauselma)
67

Siitä, onko velvollisuus käyttää käytettävissä olevia oikeussuojakeinoja kohtuullista silloin, kun yhteisöjen tuomioistuimessa on vireillä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne, on riittävää todeta, että EY 226 artiklaan perustuva menettely on täysin riippumaton kansallisista menettelyistä eikä se korvaa näitä. Kuten kolmanteen kysymykseen annetussa vastauksessa on todettu, jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne merkitsee nimittäin objektiivista laillisuusvalvontaa yleisen edun mukaisesti. Vaikka tällaisen kanteen lopputulos voikin palvella yksityisen oikeussubjektin intressejä, sen on kuitenkin edelleenkin kohtuullista ehkäistä vahingon syntymistä käyttämällä kaikkia käytettävissään olevia keinoja, toisin sanoen käytettävissä olevia oikeussuojakeinoja.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa valittajana on Renneberg, joka on Alankomaiden kansalainen, ja vastapuolena Staatssecretaris van Financiën (valtiovarainministeriön valtiosihteeri) ja jossa on kyse siitä, että veroviranomainen kieltäytyi ottamasta huomioon Rennebergin Belgiassa omistamaan kiinteistöön, jossa hän asuu, liittyviä vuokratappioita niiden tulojen veron määräytymisperusteen määrittämisessä, joista hän on velvollinen maksamaan veroa Alankomaihin, josta hän saa kaikki ansiotulonsa.
57

Jos tässä tilanteessa hyväksytään se, että direktiiviin 89/48 on mahdollista vedota pääasiassa kyseessä olevaan säänneltyyn ammattiin pääsemiseksi Italiassa, se johtaisi siihen, että henkilö, joka on saanut ainoastaan sellaisen kyseisen jäsenvaltion antaman asiakirjan, joka ei sellaisenaan mahdollista pääsyä mainittuun säänneltyyn ammattiin, voisi kuitenkin päästä kyseiseen säänneltyyn ammattiin, vaikkei Espanjassa saadulla vastaavuuden tunnustamista koskevalla asiakirjalla todisteta lisäpätevyyden tai ammattikokemuksen hankkimista. Tällainen tulos olisi ristiriidassa sen direktiivissä 89/48 vahvistetun periaatteen kanssa, joka on esitetty kyseisen direktiivin viidennessä perustelukappaleessa ja jonka mukaan jäsenvaltioilla on edelleen mahdollisuus vahvistaa tarvittava kelpoisuuden vähimmäistaso varmistaakseen alueellaan tarjottavien palvelujen laadun.
5

Asetuksen N:o 2377/90 2–5 artiklassa säädetään elintarvikkeiden tuotantoon käytettäville eläimille tarkoitetuissa eläinlääkkeissä käytettävien farmakologisesti vaikuttavien aineiden sisällyttämisestä asetuksen neljään eri liitteeseen. Jos aineille on vahvistettu jäämien enimmäismäärät (kyseisen asetuksen 2 artikla), kyseiset aineet on sisällytettävä liitteeseen I, ja ”jos – – arvioinnista ilmenee, että jäämien enimmäismäärien vahvistaminen ei ole tarpeen kansanterveyden suojaamiseksi” (saman asetuksen 3 artikla), aineet on sisällytettävä liitteeseen II, ja jos ilmenee, että jäämän enimmäismäärää ei voida vahvistaa sen vuoksi, että kyseisen aineen jäämät ovat minä tahansa määrinä vaaraksi kuluttajan terveydelle (kyseisen asetuksen 5 artiklan ensimmäinen kohta), on aineet sisällytettävä liitteeseen IV. Asetuksen 4 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään, että asetuksen voimaantulopäivänä käytössä olleelle aineelle voidaan vahvistaa jäämien väliaikainen enimmäismäärä ”edellyttäen, että ei ole perusteita olettaa asianomaisen aineen jäämien olevan ehdotettuina määrinä vaaraksi kuluttajan terveydelle”. Aineet, joille on vahvistettu väliaikaiset jäämien enimmäismäärät, sisällytetään asetuksen N:o 2377/90 liitteeseen III.
100

Koska perustamissopimuksessa ei määritellä EY 56 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen ”pääomanliikkeiden” käsitettä, yhteisöjen tuomioistuin on jo aiemmin todennut, että perustamissopimuksen 67 artiklan (joka on kumottu Amsterdamin sopimuksella) täytäntöönpanosta 24.6.1988 annetun neuvoston direktiivin 88/361/ETY (EYVL L 178, s. 5) liitteenä olevalla nimikkeistöllä on ohjeellista arvoa. Niinpä EY 56 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja pääomanliikkeitä ovat muun muassa suorat sijoitukset eli, kuten tästä nimikkeistöstä ja siihen liittyvistä selityksistä ilmenee, kaikenlaiset luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden tekemät sijoitukset, joiden tarkoituksena on pysyvien ja suorien yhteyksien luominen tai ylläpitäminen pääoman sijoittajan ja sen yrityksen välillä, jonka käyttöön pääoma annetaan taloudellisen toiminnan harjoittamista varten (ks. vastaavasti em. asia Test Claimants in the FII Group Litigation, tuomion 179–181 kohta; asia C-112/05, komissio v. Saksa, tuomio 23.10.2007, Kok. 2007, s. I-8995, 18 kohta, ja em. asia A, tuomion 46 kohta).
Yhteisön ajokortista 29.7.1991 annetun neuvoston direktiivin 91/439/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 29.9.2003 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1882/2003, 1 artiklan 2 kohtaa, 7 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklan 2 ja 4 kohtaa on tulkittava niin, että ne ovat esteenä sille, että jäsenvaltio pääasioissa kysymyksessä olevan kaltaisissa olosuhteissa kieltäytyy tunnustamasta alueellaan toisen jäsenvaltion myöhemmin myöntämän ajokortin mukaista ajo-oikeutta, kun tämä ajokortti on myönnetty kyseiselle kortinhaltijalle määrätyn ajo-oikeuden uudelleen hakemista koskevan karenssiajan ulkopuolella, ja siten kyseisen ajokortin pätevyyttä, sikäli kuin asianomaista kortinhaltijaa eivät koske ensin mainitussa jäsenvaltiossa siellä aiemmin peruutetun ajo-oikeuden uudelleen hankkimiselle asetetut edellytykset, joihin kuuluu moottoriajoneuvon kuljettamiseen soveltuvuuden tutkiminen sen osoittamiseksi, että ajo-oikeuden peruuttamisen perusteena olleet syyt ovat lakanneet.
10

BGB:n 346 §:n, jonka otsikkona on ”Sopimuksen purkamisen vaikutukset”, 1–3 momentissa säädetään seuraavaa: ”1. Jos jompikumpi sopimuspuolista on varannut sopimuksessa itselleen oikeuden kaupan purkamiseen tai oikeus kaupan purkamiseen on lain nojalla olemassa, kaupan purkamisen yhteydessä on palautettava saadut suoritukset ja luovutettava saatu hyöty. 2. Palauttamisen tai luovuttamisen sijasta velallinen on velvollinen suorittamaan korvauksen, 1) jos palauttaminen tai luovuttaminen on mahdotonta saadun suorituksen luonteen vuoksi, 2) jos hän on käyttänyt, muokannut tai muuttanut saamaansa tavaraa tai luovuttanut sen taikka asettanut sille rasiteoikeuksia, tai 3) jos saatu tavara on turmeltunut tai hävinnyt; tavaran ohjeiden mukaisesta käytöstä johtuvaa kulumista ei oteta kuitenkaan huomioon. Mikäli sopimuksessa määrätään vastikkeesta, sen on oltava korvausta koskevan laskelman perustana; jos on korvattava lainatun tavaran käytöstä saadun edun arvo, voidaan osoittaa, että käytöstä saadun edun arvo oli pienempi. 3. Korvauksen suoritusvelvollisuus lakkaa 1) jos purkamiseen oikeuttava virhe ilmeni vasta tavaran muokkaamisen tai muuttamisen aikana, 2) siltä osin kuin turmeltuminen tai häviäminen johtuu velkojasta tai vahinko olisi tapahtunut samalla tavoin myös tavaran ollessa hänen hallussaan, 3) jos, silloin kun on olemassa lakiin perustuva purkamisoikeus, turmeltuminen tai häviäminen on tapahtunut purkamiseen oikeutetun luona, vaikka tämä on noudattanut kaikkea sitä huolellisuutta, jota jokaisen on noudatettava omissa asioissaan. Muu saatu etu on palautettava.”
14

Asetuksen nro 734 6 a §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Kuljetettaessa sikoja, joiden paino on vähintään 40 kg, kunkin kerroksen välisen sisäkorkeuden mitattuna lattian korkeimmasta kohdasta katon matalimpaan kohtaan (esimerkiksi mahdollisten poikkipalkkien tai tukien alapinnasta) on täytettävä vähintään seuraavat edellytykset kuljetuksen aikana: Siat Keskipaino kg Sisäkorkeus käytettäessä mekaanista ilmanvaihtojärjestelmää Sisäkorkeus käytettäessä muuta ilmanvaihtojärjestelmää 40 74 cm 89 cm 50 77 cm 92 cm 70 84 cm 99 cm 90 90 cm 105 cm 100 92 cm 107 cm 110 95 cm 110 cm 130 99 cm 114 cm 150 103 cm 118 cm 170 106 cm 121 cm 190 109 cm 124 cm 210 111 cm 126 cm 230 112 cm 127 cm – – 3. Mekaanisen ilmanvaihtojärjestelmän on varmistettava riittävä ja tasaisesti jakautuva ilmanvaihto, ja nominaalisen ilmanvaihtokapasiteetin on oltava vähintään 61 m2/h 100 sikakiloa kohti. Jos vähintään 40 kg painavien sikojen kuljetuksen kokonaiskesto ylittää kahdeksan tuntia, on mekaanista ilmanvaihtojärjestelmää käytettäessä noudatettava myös liitteessä 3 olevan A osan 2 kohdan sääntöjä. 4. Sikojen kuljetustilassa ja sen kaikissa tasoissa on aina oltava riittävästi tilaa sen varmistamiseksi, että sikojen yläpuolella on riittävä ilmanvaihto niiden seisoessa luonnollisessa asennossa. Niiden luonnollista liikettä ei saa estää missään olosuhteissa. 5. Jos vähintään 40 kg painavien sikojen kuljetuksen kokonaiskesto ylittää kahdeksan tuntia, on käytettävä kulkuneuvoa, jossa esimerkiksi korotettavan katon ja liikuteltavien kerrostasojen tai muun vastaavan rakennelman avulla varmistetaan jatkuvasti, että kussakin kerroksessa on sisällä vähintään 140 cm tarkastuskorkeus mitattuna lattian korkeimmasta kohdasta katon matalimpaan kohtaan (esim. poikkipalkkien tai tukien alapinnasta). Asetettaessa sisäinen tarkastuskorkeus 140 cm:ksi on kuljetettaessa eläimiä useassa kerroksessa muiden kerrosten sisäkorkeuden oltava vähintään 1 momentissa mainitun mukainen.”
6

Kuudennen direktiivin 17 artiklassa säädetään seuraavaa: ”– – 2. Jos tavarat ja palvelut käytetään verovelvollisen arvonlisäverollisiin liiketoimiin, verovelvollisella on oikeus vähentää siitä verosta, jonka maksamiseen hän on velvollinen: a) arvonlisävero, joka on maksettava tai maksettu tavaroista tai palveluista, jotka verovelvolliselle on luovuttanut taikka suorittanut tai luovuttaa taikka suorittaa toinen verovelvollinen; b) arvonlisävero, joka on maksettava tai maksettu maahantuoduista tavaroista; c) arvonlisävero, joka on maksettava 5 artiklan 7 kohdan a alakohdan ja 6 artiklan 3 kohdan mukaisesti. 3. Jäsenvaltioiden on myös myönnettävä jokaiselle verovelvolliselle 2 kohdassa tarkoitettu arvonlisäveron vähennys tai palautus, jos tavarat tai palvelut käytetään seuraaviin tarkoituksiin: a) sellaisiin verovelvollisen 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun taloudelliseen toimintaan liittyviin liiketoimiin, jotka suoritetaan ulkomailla ja jotka olisivat oikeuttaneet vähennykseen, jos ne olisi suoritettu maan alueella; – – 5. Sellaisten tavaroiden ja palvelujen osalta, joita verovelvollinen käyttää sekä – – vähennykseen oikeuttaviin liiketoimiin että vähennykseen oikeuttamattomiin liiketoimiin, vähennys voidaan myöntää vain siitä arvonlisäveron osasta, joka vastaa ensin mainittujen liiketoimien suhteellista osuutta. Tämä suhdeluku on laskettava 19 artiklan mukaisesti kaikista verovelvollisen suorittamista liiketoimista. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin: a) oikeuttaa verovelvollisen laskemaan toimintansa jokaiselle toimialalle erillisen suhdeluvun, jos jokaisesta toimialasta pidetään erillistä kirjanpitoa; b) velvoittaa verovelvollisen laskemaan toimintansa jokaiselle toimialalle erillisen suhdeluvun ja pitämään jokaisesta toimialasta erillistä kirjanpitoa; c) oikeuttaa tai velvoittaa verovelvollisen tekemään vähennyksen tavaroiden ja palvelujen täyden tai osittaisen käytön perusteella; d) oikeuttaa tai velvoittaa verovelvollisen tekemään ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun säännön mukaisesti vähennyksen jokaisen sellaisen tavaran tai palvelun osalta, joka käytetään siinä tarkoitettuun liiketoimeen; e) määrätä, että merkityksetöntä arvonlisäveroa, jota verovelvollinen ei voi vähentää, ei oteta huomioon. – –”
22

Mitä tulee toiseksi asetuksen N:o 1408/71 soveltamiseen CSG:hen ja CRDS:ään, yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että nämä maksut kuuluvat kyseisen asetuksen soveltamisalaan. Yhteisöjen tuomioistuin on nimittäin katsonut, että väitettä, jonka mukaan CSG ja CRDS jäisivät tämän asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle, koska ne on todellisuudessa luokiteltava veroiksi, ei voida hyväksyä. Se on todennut lisäksi, että maksun luokitteleminen kansallisessa lainsäädännössä veroksi ei merkitse sitä, etteikö sen voitaisi katsoa kuuluvan esillä olevan asetuksen kannalta arvioituna kyseisen asetuksen soveltamisalaan (ks. vastaavasti asia C-34/98, komissio v. Ranska, tuomio 15.2.2000, Kok. 2000, s. I-995, 33 ja 34 kohta ja asia C-169/98, komissio v. Ranska, tuomio 15.2.2000, Kok. 2000, s. I-1049, 31 ja 32 kohta). Sitä paitsi on todettava, että kansallisen tuomioistuimen esittämän kysymyksen lähtökohtana on se, että kyseessä olevat maksut kuuluvat asetuksen N:o 1408/71 soveltamisalaan.
37

Kuten yhteisöjen tuomioistuin on muistuttanut, kyseistä oikeuskäytäntöä on kuitenkin luettava oikeusvarmuuden periaatteen valossa, joka on yksi yhteisön oikeudessa vahvistettu yleinen periaate. Tältä osin on todettava, että hallintopäätöksestä tulee lopullinen, kun muutoksenhakua varten säädetyt kohtuulliset määräajat ovat päättyneet tai, kuten pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa asiassa, kun muutoksenhakukeinot on käytetty loppuun, ja tämä päätöksen lopullisuus myötävaikuttaa oikeusvarmuuteen, mistä seuraa, ettei yhteisön oikeudessa edellytetä, että hallintoelimellä olisi lähtökohtaisesti velvollisuus muuttaa hallintopäätöstä, josta on tullut lopullinen (em. asia Kühne & Heitz, tuomion 24 kohta).
94

Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota saman työjärjestyksen 118 artiklan nojalla sovelletaan muutoksenhakuun, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on hävinnyt päävalituksen ja Girardot on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista, komissio on velvoitettava korvaamaan päävalituksesta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut. Koska Girardot on hävinnyt vastavalituksen ja komissio on vaatinut siitä aiheutuneiden oikeudenkäyntikulujen korvaamista, Girardot on velvoitettava korvaamaan vastavalituksesta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
18

Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 28–33 kohdassa, syytä on ensinnäkin palauttaa mieleen, että tämä asetuksen N:o 615/98 1 artiklassa käytetty viittaus direktiiviin 91/628, joka liittyy vientitukijärjestelmään ja eläinten suojeluun kuljetuksen aikana, on seurausta Euroopan unionin neuvoston asetuksessa N:o 805/68 tekemästä valinnasta, ja Euroopan yhteisöjen komissio on asetuksessa N:o 615/98 ainoastaan täsmentänyt asetuksen N:o 805/68 soveltamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä.
Valitus ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (viides jaosto) asiassa T-87/94, Blom vastaan neuvosto ja komissio, 30.5.2006 antamasta tuomiosta, jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi EY:n perustamissopimuksen 178 artiklan (josta on tullut EY 235 artikla) ja EY:n perustamissopimuksen 215 artiklan toisen kohdan (josta on tullut EY 288 artiklan toinen kohta) nojalla esitetyn vaatimuksen saada korvaus vahingoista, joita kantaja väittää kärsineensä siksi, että hän ei asetuksen (ETY) N:o 804/68 5 c artiklassa tarkoitetun maksun soveltamista maito- ja maitotuotealalla koskevista yleisistä säännöistä 31.3.1984 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 857/84 (EYVL L 90, s. 13), sellaisena kuin se on täydennettynä asetuksen N:o 804/68 5 c artiklassa tarkoitetun lisämaksun yksityiskohtaisista soveltamissäännöistä 16.5.1984 annetulla komission asetuksella (ETY) N:o 1371/84 (EYVL L 132, s. 11), nojalla voinut pitää kaupan maitoa
Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kuudes jaosto) 24.5.2007 – komissio vastaan Portugali

(asia C‑43/06)

Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – Direktiivi 85/384/ETY – Arkkitehdit – Tutkintotodistusten, todistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen vastavuoroinen tunnustaminen – Vaatimus arkkitehtiliiton pääsykokeen suorittamisesta

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Arkkitehdit – Tutkintotodistusten ja muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen tunnustaminen (Neuvoston direktiivin 85/384 2 ja 10 artikla) (ks. 31 kohta ja tuomiolauselma)

Aihe

Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – Tutkintotodistusten, todistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen vastavuoroisesta tunnustamisesta arkkitehtuurin alalla sekä toimenpiteistä sijoittautumisoikeuden ja palvelujen tarjoamisen vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamiseksi 10.6.1985 annetun neuvoston direktiivin 85/384/ETY (EYVL L 223, s. 15) 2 ja 10 artiklan rikkominen – Vaatimus vastaanottavan jäsenvaltion arkkitehtiliiton pääsykokeen suorittamisesta arkkitehdin ammatin harjoittamiseksi toisesta jäsenvaltiosta peräisin oleville arkkitehdeille, jotka eivät ole kyseessä olevan valtion arkkitehtiliiton jäseniä

Ratkaisu

1) Portugalin tasavalta ei ole noudattanut tutkintotodistusten, todistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen vastavuoroisesta tunnustamisesta arkkitehtuurin alalla sekä toimenpiteistä sijoittautumisoikeuden ja palvelujen tarjoamisen vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamiseksi 10.6.1985 annetun neuvoston direktiivin 85/384/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 14.5.2001 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2001/19/EY, 2 ja 10 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on vaatinut arkkitehdin tutkinnon toisissa jäsenvaltioissa suorittaneilta henkilöiltä, että he suorittavat Portugalin arkkitehtiliiton pääsykokeen, jos he eivät ole toisen jäsenvaltion arkkitehtiliiton jäseniä.

2) Portugalin tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.