Asianosaiset

Tuomion perustelut

Päätöksen päätösosa



Asianosaiset

Asiassa T‑541/08,

Sasol , kotipaikka Rosebank (Etelä-Afrikka),

Sasol Holding in Germany GmbH , kotipaikka Hampuri (Saksa),

Sasol Wax International AG , kotipaikka Hampuri, ja

Sasol Wax GmbH , kotipaikka Hampuri,

edustajinaan asianajajat W. Bosch, U. Denzel ja C. von Köckritz,

kantajina,

vastaan

Euroopan komissio , asiamiehinään F. Castillo de la Torre ja R. Sauer, avustajanaan asianajaja M. Gray,

vastaajana,

jossa on kyse ensisijaisesti [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/39.181 – Kynttilävahat) 1.10.2008 tehdyn komission päätöksen K(2008) 5476 lopullinen osittaisesta kumoamisvaatimuksesta ja toissijaisesti kantajille määrätyn sakon kumoamisvaatimuksesta tai sen määrän alentamisvaatimuksesta,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja O. Czúcz (esittelevä tuomari) sekä tuomarit I. Labucka ja D. Gratsias,

kirjaaja: hallintovirkamies N. Rosner,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 3.7.2013 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Tuomion perustelut

Tosiseikat

1. Hallinnollinen menettely ja riidanalaisen päätöksen tekeminen

1. Euroopan yhteisöjen komissio on [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/39.181 – Kynttilävahat) 1.10.2008 tehdyllä päätöksellä K(2008) 5476 lopullinen (jäljempänä riidanalainen päätös) todennut, että kantajat Sasol Wax GmbH, Sasol Wax International AG, Sasol Holding in Germany GmbH ja Sasol (jäljempänä Sasol Ltd) (jäljempänä kantajat yhdessä Sasol) olivat yhdessä muiden yritysten kanssa rikkoneet EY 81 artiklan 1 kohtaa ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaa osallistumalla kartelliin parafiinivahamarkkinoilla ETA:n alueella ja raakaparafiinimarkkinoilla Saksassa.

2. Riidanalaisen päätöksen adressaatteja ovat Sasolin lisäksi seuraavat yhtiöt: ENI SpA, Esso Deutschland GmbH, Esso Société anonyme française, ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA ja Exxon Mobil Corp. (jäljempänä yhdessä ExxonMobil), H & R ChemPharm GmbH, H & R Wax Company Vertrieb GmbH ja Hansen & Rosenthal KG (jäljempänä yhdessä H & R), Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG, MOL Nyrt., Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA, Repsol Petróleo SA ja Repsol YPF SA (jäljempänä yhdessä Repsol), Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Ltd, The Shell Petroleum Company Ltd, Shell Petroleum NV ja The Shell Transport and Trading Company Ltd (jäljempänä yhdessä Shell), RWE Dea AG ja RWE AG (jäljempänä yhdessä RWE), Total SA ja Total France SA (jäljempänä yhdessä Total) (riidanalaisen päätöksen ensimmäinen perustelukappale).

3. Parafiinivahat valmistetaan jalostamossa raakaöljystä. Niitä käytetään erilaisten tuotteiden, kuten kynttilöiden, kemikaalien, renkaiden ja ajoneuvoteollisuuden tuotteiden valmistuksessa sekä kumi-, pakkaus-, liima- ja purukumiteollisuudessa (riidanalaisen päätöksen neljäs perustelukappale).

4. Raakaparafiini on välttämätön raaka-aine parafiinivahojen valmistuksessa. Se on jalostamoiden sivutuote, jota saadaan valmistettaessa perusöljyjä raakaöljystä. Sitä myydään myös loppuasiakkaille, esimerkiksi lastulevyjen valmistajille (riidanalaisen päätöksen viides perustelukappale).

5. Komissio aloitti tutkimuksensa sen jälkeen, kun Shell Deutschland Schmierstoff oli ilmoittanut sille 17.3.2005 päivätyllä kirjeellä kartellin olemassaolosta ja tehnyt sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetussa komission tiedonannossa (EYVL 2002, C 45, s. 3; jäljempänä vuoden 2002 yhteistyötiedonanto) tarkoitetun vapautushakemuksen (riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappale).

6. Komissio teki 28. ja 29.4.2005 [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 20 artiklan 4 kohdan mukaisesti tarkastuksia paikan päällä H & R/Tudapetrolin, ENI:n ja MOL:n toimitiloissa sekä Sasol-, ExxonMobil-, Repsol- ja Total-konsernin yhtiöille kuuluvissa toimitiloissa (riidanalaisen päätöksen 75 perustelukappale).

7. Komissio lähetti 25.–29.5.2007 väitetiedoksiannon kullekin edellä 2 kohdassa mainituista yhtiöistä, joihin kuuluvat myös kantajat (riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappale). Sasol Wax ja Sasol Wax International vastasivat yhdessä väitetiedoksiantoon 13.8.2007 päivätyllä kirjeellä. Samana päivänä lähettämällään kirjeellä Sasol Holding in Germany ja Sasol Ltd. vastasivat myös yhdessä väitetiedoksiantoon.

8. Komissio järjesti 10. ja 11.12.2007 kuulemistilaisuuden, johon kantajat osallistuivat (riidanalaisen päätöksen 91 perustelukappale).

9. Komissio katsoi riidanalaisessa päätöksessä käytettävissään olleiden todisteiden perusteella, että päätöksen adressaatit, jotka muodostivat parafiinivahojen ja raakaparafiinin tuottajien enemmistön ETA:n alueella, olivat osallistuneet yhtenä kokonaisuutena pidettävään, monitahoiseen ja jatkettuun EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomiseen, joka kattoi ETA:n alueen. Tämä rikkominen koostui sopimuksista tai yhdenmukaistetuista menettelytavoista, jotka koskivat hintojen vahvistamista ja parafiinivahoja koskevien kaupallisesti arkaluontoisten tietojen vaihtamista ja paljastamista (jäljempänä rikkomisen pääasiallinen osa). RWE:n (sittemmin Shell), ExxonMobilin, MOL:n, Repsolin, Sasolin ja Totalin osalta parafiinivahoja koskeva rikkominen tarkoitti myös asiakkaiden tai markkinoiden jakamista (jäljempänä rikkomisen toinen osa). Lisäksi rikkominen, johon RWE, ExxonMobil, Sasol ja Total olivat syyllistyneet, koski myös loppuasiakkaille Saksan markkinoilla myytyä raakaparafiinia (jäljempänä rikkomisen raakaparafiinia koskeva osa) (riidanalaisen päätöksen 2, 95 ja 328 perustelukappale ja 1 artikla).

10. Rikkomista merkitsevät menettelytavat toteutuivat kilpailunvastaisissa kokouksissa, joita osanottajat kutsuivat ”teknisiksi kokouksiksi” tai joskus ”Blauer Salon” -kokouksiksi, ja ”raakaparafiinikokouksissa”, jotka oli omistettu erityisesti raakaparafiinia koskeville kysymyksille.

11. Käsiteltävässä asiassa määrättyjen sakkojen määrä on laskettu niiden asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen (EUVL 2006, C 210, s. 2, jäljempänä vuoden 2006 suuntaviivat) perusteella, jotka olivat voimassa silloin, kun väitetiedoksianto annettiin tiedoksi edellä 2 kohdassa mainituille yhtiöille.

12. Riidanalainen päätös sisältää muun muassa seuraavat määräykset:

”1 artikla

Seuraavat yritykset ovat rikkoneet [EY] 81 artiklan 1 kohtaa ja 1.1.1994 alkaen ETA-sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla mainittuina ajanjaksoina jatkettuun sopimukseen ja/tai yhdenmukaistettuun menettelytapaan parafiinivaha-alalla yhteismarkkinoilla ja 1.1.1994 lähtien ETA:ssa:

– –

Sasol Wax GmbH: 3.9.1992–28.4.2005;

Sasol Wax International AG: 1.5.1995–28.4.2005;

Sasol Holding in Germany GmbH: 1.5.1995–28.4.2005;

Sasol [Ltd]: 1.5.1995–28.4.2005

– –.

Mitä tulee seuraaviin yrityksiin, rikkominen koskee myös mainittujen ajanjaksojen osalta loppuasiakkaille Saksan markkinoilla myytyä raakaparafiinia:

– –

Sasol Wax GmbH: 30.10.1997–12.5.2004;

Sasol Wax International AG: 30.10.1997–12.5.2004;

Sasol Holding in Germany GmbH: 30.10.1997–12.5.2004;

Sasol [Ltd]: 30.10.1997–12.5.2004;

– –

2 artikla

Edellä 1 artiklassa tarkoitetusta rikkomisesta määrätään seuraavat sakot:

ENI SpA: 29 120 000 euroa;

Esso Société Anonyme Française: 83 588 400 euroa,

josta yhteisvastuullisesti

ExxonMobil Petroleum and Chemical BVBA ja ExxonMobi1 Corporation 34 670 400 euroa, josta yhteisvastuullisesti Esso Deutschland GmbH:n kanssa 27 081 600 euroa;

Tudapetrol Mineralölerzeugnisse Nils Hansen KG: 12 000 000 euroa;

Hansen & Rosenthal KG yhteisvastuullisesti H & R Wax Company Vertrieb GmbH:n kanssa: 24 000 000 euroa,

josta yhteisvastuullisesti

H & R ChemPharm GmbH:n kanssa 22 000 000 euroa;

MOL Nyrt.: 23 700 000 euroa;

Repsol YPF Lubricantes y Especialidades SA yhteisvastuullisesti Repsol Petróleo SA ja Repsol YPF SA:n kanssa: 19 800 000 euroa;

Sasol Wax GmbH: 318 200 000 euroa,

josta yhteisvastuullisesti

Sasol Wax International AG:n, Sasol Holding in Germany GmbH:n ja Sasol [Ltd:n] kanssa 250 700 000 euroa;

Shell Deutschland Oil GmbH, Shell Deutschland Schmierstoff GmbH, Deutsche Shell GmbH, Shell International Petroleum Company Limited, the Shell Petroleum Company Limited, Shell Petroleum NV ja the Shell Transport and Trading Company Limited: 0 euroa;

RWE-Dea AG yhteisvastuullisesti RWE AG:n kanssa: 37 440 000 euroa;

Total France SA yhteisvastuullisesti Total SA:n kanssa: 128 163 000 euroa.”

2. Sasol-konsernin ja Varan rakenne ja emoyhtiöiden vastuuseen joutuminen riidanalaisessa päätöksessä

13. Riidanalaisen päätöksen 449 perustelukappaleessa komissio yksilöi ensin Sasol-konsernin osalta yhtiön, joka on välittömästi vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta. Se totesi, että teknisiin kokouksiin osallistuneiden henkilöiden joukossa olivat Hans-Otto Schümann GmbH & Co. KG:n (jäljempänä HOS) työntekijät rikkomisen alusta eli 3.9.1992 lähtien 30.4.1995 saakka. Tämän jälkeen 1.5.1995–31.12.2002 kyse oli yhtiöstä Schümann Sasol GmbH & Co. KG, josta vuonna 2000 tuli Schümann Sasol GmbH (jäljempänä yhdessä Schümann Sasol). Kyseessä olevien työntekijöiden työnantaja oli 1.1.2003 lähtien Sasol Wax.

14. Riidanalaisen päätöksen 452 perustelukappaleessa katsottiin näin ollen, että Sasol Wax, joka on HOS:n ja Schümann Sasolin seuraaja, oli vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, koska se osallistui siihen välittömästi 3.9.1992 ja 28.4.2005 välisen ajan.

15. Komissio tutki myös HOS:n, Schümann Sasolin ja Sasol Waxin osakkeenomistuksen kehityksen eri aikoina. Se erotti tältä osin kolme ajanjaksoa (riidanalaisen päätöksen 454 perustelukappale).

16. Komissio totesi, että ensimmäisellä ajanjaksolla 3.9.1992–30.4.1995 (jäljempänä Schümann-ajanjakso) HOS:ia valvoi viime kädessä Hans-Otto Schümann henkilökohtaisesti Vara Holding GmbH & Co KG:n (jäljempänä Vara) välityksellä, joka oli HOS:n ainoa yhtiömies (riidanalaisen päätöksen 450 ja 457 perustelukappale). Varan pääomasta suurimman osan omisti Schümann, ja muut omistajat olivat hänen perheenjäseniään. Riidanalaisessa päätöksessä Varan ja Schümannin ei kummankaan katsottu olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon HOS oli syyllistynyt.

17. Toinen ajanjakso oli 1.5.1995–30.6.2002 (jäljempänä yhteisyrityksen ajanjakso). Sasol Ltd hankki 1.5.1995 kaksi kolmasosaa HOS:sta. Uudelleenjärjestelyn seurauksena HOS:sta tuli Schümann Sasol ja se oli edelleen suoraan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta. Schümann Sasolista 99,9 prosenttia omisti Schümann Sasol International AG, jonka pääomasta kolmasosan omisti Vara ja viime kädessä Schümannin perhe. Schümann Sasol Internationalin pääomasta kaksi kolmasosaa omisti Sasol Holding in Germany, jonka puolestaan omisti kokonaan Sasol Ltd. Tämän ajanjakson osalta komissio katsoi, että Sasol Wax (Schümann Sasolin oikeudellisen seuraannon saajana), Sasol Wax International (Schümann Sasol Internationalin, joka on Schümann Sasolin emoyhtiö, oikeudellisen seuraannon saajana), Sasol Holding in Germany (emoyhtiönä, joka omistaa kaksi kolmasosaa Schümann Sasol Internationalin pääomasta) ja Sasol Ltd (Sasol Holding in Germanyn emoyhtiönä) olivat yhteisvastuussa (riidanalaisen päätöksen 451 ja 478 perustelukappale). Komissio nimittäin katsoi, että kolme viimeksi mainittua yhtiötä käyttivät ratkaisevaa vaikutusvaltaa Schümann Sasoliin (riidanalaisen päätöksen 453 perustelukappale). Varan, joka omisti yhden kolmasosan Schümann Sasol Internationalin pääomasta, tai Schümannin perheen, joka omisti Varan, ei katsottu olevan vastuussa rikkomisesta, johon syyllistyi Schümann Sasol, jonka tuolloin omisti Schümann Sasol International (jäljempänä Schümann Sasol International tai yhteisyritys), jonka omistivat yhdessä Vara ja Sasol-konserni.

18. Kolmas ajanjakso alkoi 1.7.2002 ja kesti 28.4.2005 saakka, jolloin kilpailusääntöjen rikkominen päättyi (jäljempänä Sasol-ajanjakso). Sasol-konserni hankki 30.6.2002 viimeisen kolmanneksen Schümann Sasol Internationalin pääomasta, joka oli siihen asti Varan omistuksessa. Schümann Sasol, jonka uudeksi nimeksi tuli Sasol Wax, oli edelleen Schümann Sasol Internationalin, jonka uudeksi nimeksi puolestaan tuli Sasol Wax International, omistuksessa. Sasol Wax Internationalin koko osakekannan omisti tämän jälkeen Sasol Holding in Germany ja loppujen lopuksi Sasol Ltd. Tämän ajanjakson osalta komissio katsoi neljän kantajan olevan yhdessä ja yhteisvastuullisesti vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon Sasol Wax oli syyllistynyt, ja katsoi, että kolme ensimmäistä kantajaa olivat käyttäneet ratkaisevaa vaikutusvaltaa Sasol Waxiin (riidanalaisen päätöksen 451 ja 453 perustelukappale).

Asian käsittely ja asianosaisten vaatimukset

19. Kantajat nostivat nyt käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 15.12.2008 toimitetulla kannekirjelmällä.

20. Unionin yleinen tuomioistuin (kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklassa tarkoitettuna prosessinjohtotoimena unionin yleinen tuomioistuin pyysi asianosaisia vastaamaan tiettyihin kysymyksiin ja esittämään tiettyjä asiakirjoja. Asianosaiset vastasivat pyyntöön asetetussa määräajassa.

21. Asianosaisten suulliset lausumat ja niiden unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin antamat vastaukset kuultiin 3.7.2013 pidetyssä istunnossa.

22. Kun otetaan huomioon yhteydet asian T‑540/08, Esso ym. vastaan komissio, asian T-543/08, RWE ja RWE Dea vastaan komissio, asian T‑544/08, Hansen & Rosenthal ja H & R Wax Company Vertrieb vastaan komissio, asian T‑548/08, Total vastaan komissio, asian T‑550/08, Tudapetrol vastaan komissio, asian T‑551/08, H & R ChemPharm vastaan komissio, asian T‑558/08, ENI vastaan komissio, asian T‑562/08, Repsol Lubricantes y Especialidades ym. vastaan komissio ja asian T‑566/08, Total Raffinage ja Marketing vastaan komissio, tosiseikkoihin ja esille nousevien oikeudellisten kysymysten samankaltaisuus, unionin yleinen tuomioistuin päätti julistaa tuomion kyseisissä liitännäisissä asioissa vasta sen jälkeen, kun viimeinen – 3.7.2013 pidetty – suullinen käsittely olisi pidetty nyt käsiteltävässä asiassa.

23. Kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin

– ensisijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen kantajia koskevilta osin

– toissijaisesti kumoaa niille riidanalaisessa päätöksessä määrätyn sakon tai alentaa huomattavasti sen määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

24. Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen kokonaisuudessaan, mukaan lukien toissijaiset vaatimukset

– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

25. Kanteensa tueksi kantajat esittävät seitsemän kanneperustetta. Ensimmäisen kanneperusteen mukaan Sasol Ltd:n, Sasol Holding in Germanyn ja Sasol Wax Internationalin katsottiin virheellisesti olevan vastuussa rikkomisesta, johon Schümann Sasol oli syyllistynyt yhteisyrityksen ajanjaksolla. Toisen kanneperusteen mukaan Sasol Ltd:n, Sasol Holding in Germanyn ja Sasol Wax Internationalin katsottiin virheellisesti olevan vastuussa rikkomisesta, johon Sasol Wax oli syyllistynyt Sasol-ajanjaksolla. Kolmannen kanneperusteen mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu, kun komissio ei katsonut Varan olevan yhteisvastuussa rikkomisesta Schümann-ajanjaksolla ja yhteisyrityksen ajanjaksolla. Neljännen kanneperusteen mukaan sakon perusmäärä on määritetty virheellisesti. Viidennen kanneperusteen mukaan Sasolin johtajan rooli on otettu huomioon virheellisesti. Kuudennen kanneperusteen mukaan lainvastaista on se, ettei sakon enimmäismäärää määritetty eri tavoin rikkomisen eri ajanjaksojen osalta. Seitsemännen kanneperusteen mukaan lainvastaista on se, ettei Sasolille myönnetty sakon tiettyjen osien osalta täysimääräistä vapautusta sakosta.

1. Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan Sasol Ltd:n, Sasol Holding in Germanyn ja Sasol Wax Internationalin katsottiin virheellisesti olevan vastuussa rikkomisesta yhteisyrityksen ajanjaksolla

26. Kantajat katsovat komission todenneen virheellisesti, että Sasol Ltd käytti kokonaan omistamansa tytäryhtiön Sasol Holding in Germanyn kautta yksin ratkaisevaa vaikutusvaltaa Schümann Sasol Internationalissa, ja näin ollen katsoneen virheellisesti, että Sasol Ltd, Sasol Holding in Germany ja Sasol Wax International olivat vastuussa yhteisyrityksen ajanjakson osalta. Schümann Sasolin ja kyseisten yhtiöiden väliset organisatoriset, taloudelliset ja oikeudelliset yhteydet, joihin komissio tukeutui riidanalaisessa päätöksessä, eivät kantajien mukaan tue tällaista toteamusta.

27. Kantajat katsovat ensisijaisesti, että toinen emoyhtiö, Vara, käytti yksin ratkaisevaa vaikutusvaltaa Schümann Sasol Internationalissa yhteisyrityksen ajanjaksolla. Toissijaisesti ne katsovat, että molemmat emoyhtiöt käyttivät tätä ratkaisevaa vaikutusvaltaa yhdessä.

28. Komissio vastaa, että Sasolille määrättiin seuraamus sen oman vastuun perusteella ja vuoden 2006 suuntaviivojen mukaisesti. Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komission ei tarvitse perustella sitä, ettei se ole tehnyt kolmansille osoitettua rikkomispäätöstä, eikä yritys voi riitauttaa sille määrättyä seuraamusta sillä perusteella, että toiselle yritykselle ei ole määrätty sakkoa.

Alustavat huomautukset

29. Emoyhtiön yhteisvastuusta tytäryhtiönsä tai omistamansa yhteistyrityksen käyttäytymisestä on todettava, että se, että tytäryhtiöllä tai yhteisyrityksellä on eri oikeushenkilöllisyys, ei riitä sulkemaan pois sitä mahdollisuutta, että emoyhtiö joutuu vastuuseen sen käyttäytymisestä (ks. vastaavasti asia 48/69, Imperial Chemical Industries v. komissio, tuomio 14.7.1972, Kok., s. 619, 132 kohta).

30. Unionin kilpailuoikeus koskee nimittäin yritysten toimintaa, ja yrityksen käsitteeseen kuuluvat kaikki taloudellista toimintaa harjoittavat yksiköt riippumatta niiden oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta (asia C‑97/08 P, Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 10.9.2000, Kok., s. I‑8237, 54 kohta ja yhdistetyt asiat T‑141/07, T‑142/07, T‑145/07 ja T‑146/07, General Technic-Otis v. komissio, tuomio 13.7.2011, Kok., s. II‑4977, 53 kohta).

31. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä on myös täsmennetty, että yrityksen käsitteellä on tässä samassa asiayhteydessä katsottava tarkoitettavan taloudellista kokonaisuutta, vaikka oikeudellisesti tämän taloudellisen kokonaisuuden muodostaakin useampi kuin yksi luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö (ks. asia 170/83, Hydrotherm Gerätebau, tuomio 12.7.1984, Kok., s. 2999, 11 kohta; edellä 30 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; asia T-234/95, DSG v. komissio, tuomio 29.6.2000, Kok., s. II‑2603, 124 kohta). Näin oikeuskäytännössä on korostettu, että kilpailusääntöjen soveltamisessa eri oikeushenkilöllisyydestä johtuva muodollinen ero kahden yhtiön välillä ei ole ratkaisevaa vaan merkityksellistä on niiden markkinakäyttäytymisen mahdollinen yhdenmukaisuus. Voi siis osoittautua tarpeelliseksi selvittää, muodostavatko kaksi tai useampi yhtiö, jotka ovat eri oikeushenkilöitä, sellaisen yhden ja saman yrityksen tai taloudellisen yksikön tai kuuluvatko ne sellaiseen yhteen ja samaan yritykseen tai taloudelliseen yksikköön, joka käyttäytyy yhdenmukaisesti markkinoilla (edellä 29 kohdassa mainittu asia Imperial Chemical Industries v. komissio, tuomion 140 kohta; asia T‑325/01, DaimlerChrysler v. komissio, tuomio 15.9.2005, Kok., s. II‑3319, 85 kohta ja edellä 30 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat General Technic-Otis ym. v. komissio, tuomion 54 kohta).

32. Kun tällainen taloudellinen yksikkö rikkoo kilpailusääntöjä, sen asiana on yksilöllisen vastuun periaatteen mukaisesti vastata kyseisestä rikkomisesta (ks. edellä 30 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 56 kohta ja edellä 30 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat General Technic-Otis ym. v. komissio, tuomion 55 kohta).

33. Emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiön käyttäytymisestä silloin, kun siitä huolimatta, että tytäryhtiö on erillinen oikeushenkilö, se ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään sen vuoksi, että emoyhtiö vaikuttaa ratkaisevasti sen käyttäytymiseen tältä osin, kun otetaan erityisesti huomioon taloudelliset, organisatoriset ja oikeudelliset yhteydet näiden kahden oikeudellisen yksikön välillä (ks. vastaavasti edellä 30 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 58 kohta ja asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II‑1487, 527 kohta).

34. Emoyhtiö vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiönsä markkinakäyttäytymiseen erityisesti siinä tapauksessa, että tytäryhtiö noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille tältä osin antamia ohjeita (edellä 29 kohdassa mainittu asia Imperial Chemical Industries v. komissio, tuomion 133, 137 ja 138 kohta; ks. vastaavasti asia C-294/98 P, Metsä-Serla ym. v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I‑10065, 27 kohta).

35. Emoyhtiö vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiönsä markkinakäyttäytymiseen lähtökohtaisesti myös silloin, kun sillä on ainoastaan mahdollisesti tytäryhtiön elimissä olevien edustajiensa kautta valta määrittää tai hyväksyä tietyt tytäryhtiön strategiset kaupalliset päätökset kun taas valta tytäryhtiön liiketoimintapolitiikan määrittämiseen suppeassa mielessä on annettu yhtiön operatiivisesta toiminnasta vastaaville johtajille, jotka emoyhtiö valitsee ja jotka edustavat ja edistävät emoyhtiön kaupallisia intressejä (ks. vastaavasti asia T-25/06, Alliance One International v. komissio, tuomio 9.9.2011, Kok., s. II-5741, 138 ja 139 kohta, joka on vahvistettu asiassa C‑593/11 P, Alliance One International vastaan komissio, 13.12.2012 annetulla määräyksellä, 30 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

36. Silloin, kun tytäryhtiön ja emoyhtiön markkinakäyttäytymisen yhdenmukaisuus on taattu erityisesti edellä 34 ja 35 kohdassa kuvatuissa tilanteissa tai yhtiöiden välisten muiden taloudellisten, organisatoristen ja oikeudellisten yhteyksien vuoksi, ne kuuluvat samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja näin ollen muodostavat edellä 31 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan yhden ainoan yrityksen. Näin ollen se, että emoyhtiö ja tytäryhtiö muodostavat EY 81 artiklassa tarkoitetun yhden ainoan yrityksen, mahdollistaa sen, että komissio voi osoittaa sakkojen määräämistä koskevan päätöksen emoyhtiölle ilman, että sillä olisi velvollisuutta osoittaa kyseisen emoyhtiön itse osallistuneen rikkomiseen (edellä 30 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 59 kohta).

37. Edellä 29–36 kohdassa esitettyä oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa myös yhden tai useamman emoyhtiön saattamiseen vastuuseen sellaisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon niiden yhteisyritys on syyllistynyt (edellä 30 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat General Technic-Otis ym. v. komissio, tuomion 52–56 kohta).

38. Kantajien väitteitä ja riidanalaisen päätöksen sisältämien toteamusten paikkansapitävyyttä siltä osin kuin ne koskevat kantajien joutumista vastuuseen Schümann Sasolin ja sen emoyhtiön Schümann Sasol Internationalin – josta yhteisyrityksen ajanjaksolla kaksi kolmasosaa omisti Sasol Holding in Germany ja yhden kolmasosan Vara – toiminnasta on arvioitava näiden sääntöjen perusteella.

Riidanalainen päätös

39. Riidanalaisessa päätöksessä komissio hylkäsi kantajien väitteet ja perustelut, joilla ne pyrkivät osoittamaan, että yhteisyrityksen ajanjaksolla Schümann Sasol International oli tosiasiallisesti Varan määräysvallassa. Se tukeutui tällöin pääasiallisesti seuraaviin seikkoihin:

”– –

(471)Komissio katsoo, että Sasol käytti kokonaan omistamansa tytäryhtiön Sasol Holding in Germanyn välityksellä yksin ratkaisevaa vaikutusvaltaa Schümann Sasol Internationalissa.

(472) Kuten Sasol selittää, juoksevista asioista vastaava [hallitus] muodostui Sasolin edustajasta, Varan edustajasta ja puheenjohtajasta. Hallituksen työjärjestyksen nojalla hallitus tekee päätöksensä mahdollisuuksien mukaan yksimielisesti tai yksinkertaisella enemmistöllä. Äänten mennessä tasan [hallituksen] puheenjohtajalla on ratkaiseva ääni. Sasol väittää, että puheenjohtaja oli suurimman osan yhteisyrityksen ajanjaksosta Varan edustaja. Perinpohjaisemman tutkinnan perusteella komissio kiistää tätä koskevat Sasolin väitteet. Kyseessä oleva henkilö oli puheenjohtaja pikemminkin alan tuntemuksensa ja sen ansiosta, että myös Sasol toivoi hänen johtavan yhteisyrityksen [hallitusta]. Sasolille oli suurimpana osakkeenomistajana tärkeää, että [hallituksessa] oli henkilö, joka jo tunsi HOS:n aiempaa toimintaa. Kyseinen henkilö oli työskennellyt Schümann Sasol Internationalin saksalaisen edeltäjän lukuun ja tunsi tämän vuoksi täydellisesti myöhemmin Sasoliin liitetyn yhtiön toiminnan. Lisäksi hetkellä, jolloin kyseinen henkilö tuli puheenjohtajaksi (2.5.1995), hän ei ollut Varan palveluksessa. Itse asiassa tämä henkilö ei ollut Varan palveluksessa ennen vuotta 1997. Hän oli yhteisyrityksen puheenjohtaja 2.5.1995 alkaen 30.6.2001 saakka, jolloin hänen seuraajakseen tuli Sasolista [D. S. R.].

(473) Yhteisyrityksen hallintoneuvosto muodostui kuudesta jäsenestä, joista neljä oli Sasolin edustajia ja kaksi oli Varan edustajia. Kuten Sasol selitti, Sasolin ja Varan välisessä äänioikeuksia koskevassa osakassopimuksessa määrättiin, että Sasol ja Vara päättäisivät päätöslauselmista yksimielisesti siten, että kummallakin on yksi ääni, ja että Sasolin enemmistö hallintoneuvostossa tällä tavoin poistetaan. Jos yksimielisyyteen ei päästä, ehdotus katsotaan hylätyksi. Äänioikeuksia koskevan osakassopimuksen 3 artiklassa, joka liittyy hallintoneuvoston päätöslauselmiin, määrättiin, että sopimuksen 1 artiklaa sovellettiin mutatis mutandis. Osakassopimuksen 1.5 artiklassa määrätään, että jos kyseisen artiklan a–d kohdassa luetelluista kysymyksistä ei päästä yksimielisyyteen, Sasolin – joka omistaa yli 50 prosenttia osakepääomasta – ehdotus voittaa, ja että Vara äänestäisi Sasolin päätöksen mukaisesti. Kysymykset, joihin 1.5 artiklan a–d kohdassa viitataan, ovat seuraavat: tilinpäätösten tekeminen, tilintarkastajien nimittäminen, erityistilintarkastajien nimittäminen ja [yhtiön pääoma]investointien hyväksyminen tai kaikki sen tytäryhtiöihin liittyvät kysymykset.

(474) [Yleiskokouksen osalta] Sasol selittää, että Varalla oli veto-oikeus, sillä päätöslauselmat vaativat kolmen neljäsosan enemmistön annetuista äänistä ja Varalla on kolmasosa äänistä. Sasolin mukaan äänioikeuksia koskevassa osakassopimuksessa määrättiin myös, että Sasol ja Vara sitoutuivat tekemään yhdessä osakaspäätökset ja äänestämään yksimielisesti kaikissa olosuhteissa, jolloin molemmilla on yksi ääni, ja että jos yksimielisyyteen ei päästä, kummankaan ei pidä toimia, joten Vara ei voi joutua vähemmistöön. Kuten edellä selitetään, äänioikeuksia koskevan osakassopimuksen 1.5 kohdassa, jota sovelletaan [yleiskokoukseen], esitetään luettelo tietyistä aiheista, joiden osalta Sasolin toiveiden piti toteutua [ks. 473 perustelukappale].

(475) Kun otetaan huomioon edellä 472–474 perustelukappaleessa kuvattu tilanne ja erityisesti Sasolin kyky saada tahtonsa läpi sellaisten tärkeiden strategisten päätösten yhteydessä, jotka on lueteltu äänioikeuksia koskevan osakassopimuksen 1.5 kohdassa (esimerkiksi pääomainvestointien hyväksyminen), on katsottava, että Sasolilla oli tosiasiallinen määräysvalta yhteisyrityksessä. Se seikka, että – kuten Sasol väittää – [Schümann Sasolin] johtajat ovat työskennelleet aiemmin HOS:ssa, ei ole ristiriidassa tämän toteamuksen kanssa, koska hallintoneuvoston hyväksyntää vaadittiin tällaisiin ylempiä johtotehtäviä koskevan rekrytoinnin päätöksiin (hallituksen työjärjestyksen 2 artiklan 2 kohdan c alakohta), ja koska Sasol kykenee näin ollen vastustamaan näitä päätöksiä.

– –

(481) Edellä esitetyillä perusteilla komissio katsoo, että paitsi toimiva yhtiö [Schümann Sasol], myös sen emoyhtiöt Sasol International AG, Sasol Ltd ja Sasol Holding in Germany GmbH ovat vastuussa yhteisyrityksen ajanjaksolla, sillä Sasolin määräysvalta yhteisyrityksessä on osoitettu – – Kuten 329–333 perustelukappaleessa todetaan, samaan konserniin kuuluvat eri yhtiöt muodostavat taloudellisen kokonaisuuden ja näin ollen [EY] 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen, jos kyseessä olevat yhtiöt eivät päätä markkinakäyttäytymisestään itsenäisesti. Yhteisyrityksen tapauksessa on mahdollista todeta, että yhteisyritys ja emoyhtiö muodostavat [EY] 81 artiklan soveltamisen kannalta taloudellisen kokonaisuuden, jos yhteisyritys ei ole päättänyt markkinakäyttäytymisestään itsenäisesti. Sillä, onko yhteisyrityksen katsottava olevan kaiken itsenäiselle taloudelliselle yksikölle kuuluvan toiminnan hoitava yhteisyritys vai ei, [ei ole merkitystä] tässä yhteydessä, [sillä] tosiseikkoja koskevat todisteet osoittavat ratkaisevan vaikutusvallan käyttämisen. Se, että yhteisyrityksen emoyhtiöiden voidaan katsoa olevan vastuussa, on komission tätä kysymystä koskevan sen käytännön mukainen, jossa noudatetaan 340 perustelukappaleessa selitettyjä ja yhteisön tuomioistuinten määrittämiä yleisiä oikeusperiaatteita. Se, että muissa olosuhteissa päätöstä ei ole osoitettu yhteisyrityksen emoyhtiöille, ei merkitse nyt käsillä olevissa olosuhteissa sitä, ettei Sasol International AG:n, Sasol Ltd:n ja Sasol Holding in Germany GmbH:n Sasol-konserniin kuuluvina emoyhtiöinä voitaisi katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä toiminnasta, sillä komissiolla on harkintavaltaa sen päätöksensä suhteen, katsooko se yrityksen tiettyjen yksikköjen olevan vastuussa rikkomisesta, ja se toteuttaa arviointinsa tapauskohtaisesti.”

Määräysvallan käsitteen erottaminen käsitteestä ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallinen käyttäminen, sellaisena kuin sitä käytetään EY 81 artiklan yhteydessä

40. Aluksi on todettava, että tutkiessaan sitä, voidaanko yhtiöiden katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon yhteisyrityksen tytäryhtiö Schümann Sasol on syyllistynyt, komissio ei ole nimenomaisesti erottanut toisistaan yhtäältä käsitteitä ”määräysvalta” ja toisaalta käsitteitä ”taloudellinen kokonaisuus” ja ”ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallinen käyttäminen kaupalliseen käyttäytymiseen”.

41. Kantajat väittävät, että tämä lähestymistapa ei ole asianmukainen, koska määräysvallan käsite ei edellytä ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallista käyttämistä.

42. Ensimmäiseksi on muistutettava, että yrityskeskittymien valvonnasta 20.1.2004 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 139/2004 (keskittymäasetus) (EYVL L 24, s. 1) 3 artiklan 2 kohdan mukaan ”määräysvalta perustuu oikeuksiin, sopimuksiin ja muihin keinoihin, jotka joko erikseen tai yhdessä ja ottaen huomioon asiaan liittyvät tosiasialliset ja oikeudelliset olosuhteet antavat mahdollisuuden käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa yrityksessä”.

43. Oikeuskäytännön mukaan komissio ei voi lukea toisen yhtiön kilpailunvastaista käyttäytymistä toisen yhtiön syyksi pelkästään tukeutumalla ensiksi mainitun yhtiön mahdollisuuteen käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa sellaisena kuin se on vahvistettu asetuksen N:o 139/2004 soveltamisen asiayhteydessä, ilman että olisi tarpeen selvittää, onko tällaista vaikutusvaltaa tosiasiassa käytetty (edellä 30 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat General Technic-Otis ym. v. komissio, tuomion 69 kohta).

44. Päinvastoin on niin, että komission on lähtökohtaisesti osoitettava tällainen ratkaiseva vaikutusvalta kaikkien tosiseikkojen perusteella, (ks. asia T-314/01, Avebe v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3085, 136 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Näihin tosiseikkoihin kuuluvat emoyhtiön ja sen tytäryhtiöiden tai yhteisyrityksen johtotason tehtävien kumuloituminen samoille luonnollisille henkilöille (asia T-132/07, Fuji Electric v. komissio, tuomio 12.7.2011, Kok., s. II‑4091, 184 kohta; ks. vastaavasti myös yhdistetyt asiat C‑189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I‑5425, 119 ja 120 kohta) tai se seikka, että kyseisten yritysten oli seurattava yhteisen johtonsa antamia suuntaviivoja ilman, että ne voivat käyttäytyä markkinoilla riippumattomina (ks. vastaavasti edellä 33 kohdassa mainittu asia HFB ym. v. komissio, tuomion 527 kohta).

45. Nyt käsiteltävässä asiassa komissio ei ole tukeutunut sen osoittamiseen tällä tavoin suoraan, että Sasol Ltd ja Sasol Holding in Germany käyttäisivät ratkaisevaa vaikutusvaltaa Schümann Sasol Internationalin kaupalliseen käyttäytymiseen.

46. Komissio tutki nimittäin lähinnä päätäntävaltaa, jota Sasol saattoi käyttää yhteisyrityksen elimissä edustajiensa välityksellä. Tätä koskeva analyysi perustuu olennaisesti kyseisten elinten päätöksenteon tapojen abstraktiin tutkimiseen, joka perustuu osakassopimuksen ja hallituksen työjärjestyksen määräyksiin, joissa toistettiin yhteisen rakenteen perustamissopimuksissa määrätyt äänestyssäännöt. Lisäksi komissio perustaa toteamuksensa, joka liittyy siihen, että Sasol Holding in Germanyn ja Sasol Ltd:n katsotaan olevan vastuussa Schümann Sasol Internationalin toiminnasta, erityisesti toteamukseen, jonka mukaan ”Sasolin määräysvalta yhteisyrityksessä on osoitettu” (riidanalaisen päätöksen 481 perustelukappale).

47. Tästä seuraa, että nyt käsitelt ävässä asiassa komissio totesi, että Sasol Ltd ja Sasol Holding in Germany käyttävät yhdessä ratkaisevaa vaikutusvaltaa Schümann Sasol Internationalin kaupalliseen käyttäytymiseen, lähinnä ennen Schümann Sasol Internationalin toiminnan aloittamista allekirjoitettujen asiakirjojen sellaisen abstraktin analyysin perusteella, joka vastaa yrityskeskittymien hyväksymiseen sovellettavien sääntöjen mukaisesti tehtävää analyysiä.

48. Toiseksi unionin yleistä tuomioistuinta pyydetään siis tutkimaan, missä määrin tällainen yrityskeskittymien alalla tehty abstrakti ja ennakoiva analyysi tai yrityskeskittymän hyväksymispäätöksen tekeminen ennen yhteisyrityksen toiminnan alkamista voi myös olla osoituksena ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallisesta käyttämisestä yhteisyrityksen kaupalliseen käyttäytymiseen päätöksessä, jossa emoyhtiöiden todetaan olevan vastuussa EY 81 artiklan rikkomisesta, johon kyseinen yhteisyritys on syyllistynyt.

49. Oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että vaikka valta tai mahdollisuus määrittää yhteisyrityksen kaupallisia päätöksiä kuuluu itsessään ainoastaan pelkkään kykyyn käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa yhteisyrityksen kaupalliseen käyttäytymiseen ja siten asetuksessa N:o 139/2004 tarkoitetun käsitteen ”määräysvalta” alaan, komissio ja unionin tuomioistuimet voivat olettaa, että kyseisen yrityksen toimintaa koskevat säännökset ja sopimusmääräykset – erityisesti sopimuksen, jolla kyseinen yhteisyritys on perustettu, määräykset ja äänioikeuksia koskevan osakassopimuksen määräykset – on pantu täytäntöön ja niitä on noudatettu. Tällaisen toimen yhteydessä yhteisyrityksen kaupalliseen käyttäytymiseen kohdistuvan ratkaisevan vaikutusvallan tutkiminen voi määräysvaltaa koskevan analyysin tavoin koostua ennen yrityksen toiminnan aloittamista allekirjoitettujen asiakirjojen abstraktista analyysistä. Erityisesti silloin, kun kyseisissä määräyksissä määrätään, että yhteisyrityksen jonkin elimen päätöksen tekeminen edellyttää kunkin emoyhtiön ääntä ja kun vastakkaista osoittavia todisteita ei ole esitetty, komissio ja unionin tuomioistuimet voivat osoittaa, että emoyhtiöt määrittävät yhdessä mainitut päätökset (ks. vastaavasti edellä 44 kohdassa mainittu asia Avebe v. komissio, tuomion 137–139 kohta; edellä 44 kohdassa mainittu asia Fuji Electric v. komissio, tuomion 186–193 kohta ja edellä 30 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat General Technic-Otis v. komissio, tuomion 112 ja 113 kohta). Samoin kun kyseisten määräysten perusteella yksi ainoa emoyhtiö voi määrittää yhteisyrityksen elinten päätökset, komissio ja unionin tuomioistuimet voivat todeta, ellei päinvastaisia todisteita ole, että kyseinen emoyhtiö käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa näihin päätöksiin.

50. Koska ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallista käyttämistä koskeva tarkastelu tapahtuu jälkikäteen ja se voi näin ollen perustua konkreettisiin seikkoihin, sekä komissio että ne, joita asia koskee, voivat kuitenkin esittää todisteet siitä, että yhteisyrityksen kaupalliset päätökset on määritetty erilaisten menettelysäännösten mukaisesti kuin pelkästä yhteisyrityksen toimintaa koskevien sopimusten abstraktista tarkastelusta seuraisi (ks. vastaavasti edellä 44 kohdassa mainittu asia Fuji Electric v. komissio, tuomion 194 ja 195 kohta ja edellä 30 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat General Technic-Otis ym. v. komissio, tuomion 115–117 kohta). Komissio tai muut osapuolet, joita asia koskee, voivat erityisesti esittää todisteet siitä, että siitä huolimatta, että yhdellä ainoalla emoyhtiöllä on yhteisyrityksessä olevien edustajiensa kautta valta tehdä kyseiset päätökset, nämä päätökset teki tosiasiallisesti useampi emoyhtiö tai kaikki emoyhtiöt yksimielisesti.

Komission sen toteamuksen paikkansapitävyys, jonka mukaan Sasol Holding in Germanyn ja Sasol Ltd:n katsotaan olevan vastuussa rikkomisesta, johon Schümann Sasol International on syyllistynyt

51. Kantajat riitauttavat lähinnä komission analyysin, joka liittyy siihen, että Sasol Holding in Germanyn ja Sasol Ltd:n katsotaan olevan vastuussa rikkomisesta, johon Schümann Sasol International on syyllistynyt, kahdella perusteella. Yhtäältä ne katsovat komission tehneen arviointivirheen, kun se ei myöntänyt, että Schümann Sasol Internationalin hallituksen puheenjohtaja B. I. oli Varan edustaja. Kantajien mukaan Vara saattoi edustajansa B. I:n avulla määrittää yksin hallituksen päätökset suurimmalla osalla yhteisyrityksen ajanjaksoa, koska hallituksen työjärjestyksen mukaan puheenjohtajalla oli ratkaiseva ääni kyseisen hallituksen jäsenten äänten mennessä tasan. Toisaalta kantajat väittävät, että yhteisyrityksen perustamissopimusten ja osakassopimuksen mukaan Vara saattoi estää olennaisen osan yhteisyrityksen yleiskokouksen ja hallintoneuvoston päätöksistä siten, ettei Sasol Holding in Germany voinut tehdä yksin näitä päätöksiä edustajiensa äänten avulla. Tämän perusteella kantajat katsovat, ettei Sasol Holding in Germany voinut käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa Schümann Sasol Internationalin kaupalliseen käyttäytymiseen.

52. Aluksi on muistutettava, että kun kyse on siitä, että usean emoyhtiön katsotaan olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon yhteisyritys on syyllistynyt, komissio voi osoittaa ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallisen käyttämisen näyttämällä toteen, että emoyhtiöt käyttivät yhteistä johtamisvaltaa yhteisyrityksessä. Tämän yhteisen johtamisvallan luonteesta oikeuskäytännössä on edellä 44 kohdassa mainitussa asiassa Avebe vastaan komissio annetussa tuomiossa (136–138 kohta) jo todettu merkityksellisiksi seikoiksi seikat, jotka paljastavat, että kunkin emoyhtiön nimittämien ja niiden kaupallisia etuja edustavien yhteisyrityksen elinten jäsenten on tehtävä tiivistä yhteistyötä yhteisyrityksen liiketoimintapolitiikan määrittämisessä ja täytäntöönpanossa ja että niiden tekemien päätösten pitää välttämättä heijastaa kummankin emoyhtiön, joiden komissio on todennut olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, yhteistä tahtoa. Kyseisessä tuomiossa tutkittiin paitsi yhteisyrityksessä tehtyjä strategisia päätöksiä myös juoksevien asioiden hallinnointia ja todettiin, että emoyhtiöiden nimittämien kahden johtohenkilön oli tehtävä tiivistä yhteistyötä myös tältä osin (edellä 44 kohdassa mainittu asia Avebe v. komissio, tuomio 136–138 kohta).

53. Nyt käsiteltävässä asiassa komissio ei ole kuitenkaan katsonut molempien emoyhtiöiden olevan vastuussa rikkomisesta, johon Schümann Sasol International on syyllistynyt, vaan yksinomaan Sasol Holding in Germanyn ja sen emoyhtiön Sasol Ltd:n.

54. Tilanteessa, jossa komissio katsoo ainoastaan yhden emoyhtiöistä olevan vastuussa rikkomisesta, johon tytäryhtiö on syyllistynyt, sen on osoitettava, että ratkaisevaa vaikutusvaltaa yhteisyrityksen kaupalliseen käyttäytymiseen käytti yksipuolisesti tämä emoyhtiö.

55. Riidanalaisesta päätöksestä ja komission oikeudenkäyntimenettelyssä unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämistä kirjelmistä ilmenee, että komissio katsoo edellä 54 kohdassa mainitun ehdon täyttyneen nyt käsiteltävässä asiassa. Se nimittäin totesi riidanalaisen päätöksen 471 perustelukappaleessa, että ”Sasol [Ltd] käytti kokonaan omistamansa tytäryhtiön Sasol Holding in Germany GmbH :n välityksellä ratkaisevaa vaikutusvaltaa Schümann Sasol International AG:hen”. Lisäksi komissio toteaa vastineen 49 kohdassa, että ”Sasol [Ltd] käytti (Sasol Holdingin välityksellä) yksinomaista määräysvaltaa [Schümann Sasol Internationaliin]”, ja vastineen 67 kohdassa, että ”Varan ei pitäisi katsoa olevan vastuussa rikkomisesta, koska Sasol oli ainoa, joka käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa yhteisyritykseen.”

56. Näin ollen on tutkittava, saattoiko komissio pätevästi todeta riidanalaiseen päätökseen koottujen seikkojen perusteella ja huolimatta kantajien hallinnollisen menettelyn aikana esittämistä väitteistä, jotka koskevat Varan merkitystä yhteisyrityksen johdossa, että Sasol käytti yksipuolisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa Schümann Sasol Internationaliin.

Schümann Sasol Internationalin hallitus

57. Kantajat väittävät, että Schümann Sasol Internationalin hallituksen päätöslauselmat annettiin äänten yksinkertaisella enemmistöllä ja että äänten mennessä tasan hallituksen puheenjohtajan ääni oli ratkaiseva. Hallituksen puheenjohtaja B. I. edusti kuitenkin Varan intressejä.

58. Kantajat väittävät lähinnä, että komissio arvioi hallussaan olleita todisteita virheellisesti, kun se totesi, ettei B. I. edustanut Varaa, vaan toimi yhteisyrityksen puheenjohtajana Sasolin pyynnöstä. Kantajien mukaan komissio perusti toteamuksensa Varan 11.10.2007 esittämään ilmoitukseen, jossa B. I. vastasi Varan nimissä komission kysymyksiin ja totesi paradoksaalisesti – vaikka hän nimesi itsensä Varan edustajaksi kaikkien muiden komission mahdollisesti esittämien kysymysten osalta – ettei hän edustanut Varaa yhteisyrityksen ajanjaksolla.

59. Kantajat viittaavat lisäksi 18.4.2008 antamaansa ilmoitukseen, jonka mukaan B. I. toimi tosiasiallisesti pysyvästi Schümannin oikeana kätenä ja edusti Varaa Sasolin kanssa omistetussa yhteisyrityksessä. Ennen yhteisyrityksen ajanjaksoa B. I. oli se luonnollinen henkilö, joka oli määräävässä roolissa Varan määräysvallassa olevassa HOS:ssa, jonka pääjohtaja hän oli vuodesta 1987 lähtien, ja hän toimi kantajien mukaan Schümannin uskottuna. Lisäksi B. I. toimi Varan ja muiden Schümannin omistamien yhtiöiden johtotehtävissä yhteisyrityksen ajanjaksolla ja sen jälkeen. Tiivis yhteys, joka B. I:llä oli Varaan ja Schümanniin, ilmenee kantajien mukaan myös 6.6.1995 annetusta ilmoituksesta, joka koski yhteisen rakenteen perustamista.

60. Kantajat väittävät, että komissio oli tietoinen näistä tosiseikoista hallinnollisen menettelyn aikana mutta että se jätti ne kuitenkin huomiotta ja suosi perusteettomasti Varan ilmoitusta, joka oli peräisin itse B. I:ltä eli henkilöltä, jolla itsellään oli omistusosuus Varassa kommandiittiyhtiön yhtiömiehenä.

61. Komissio korostaa aluksi sitä, ettei ratkaisevan vaikutusvallan käsite koske yhteisyrityksen operatiivista johtoa vaan sen kaupallista politiikkaa koskevia perustavanlaatuisia suuntaviivoja. Kuten Schümann Sasol Internationalin perustamissopimuksista ilmenee, hallitus toimi hallintoneuvoston valvonnassa ja hallintoneuvoston piti hyväksyä etukäteen sen liiketoimintapolitiikan tärkeitä näkökohtia koskevat hallituksen toimet.

62. Tämän jälkeen komissio väittää, ettei B. I. edustanut Varaa vaan hänen asemansa perustui asiantuntemukseen alalla, jolla Schümann Sasol toimi, ja että hänen nimityksensä vastasi Sasolin tahtoa. Vara ilmoitti komissiolle 11.10.2007 antamallaan ilmoituksella siitä, että B. I. oli nimitetty Sasol Internationalin johtajaksi, koska Sasol halusi hyödyntää hänen HOS:n toimintaa koskevaa perinpohjaista asiantuntemustaan ja nimittää hänet siis hallitukseen. Komission mukaan tämä tieto on uskottava, koska Sasolilla on erityinen intressi siihen, että yhteisyritystä johdetaan hyvin, ja koska se halusi taata johtonsa jatkuvuuden uskomalla juoksevien asioiden hoito hallituksen jäsenelle, joka tuntee parafiinivaha-alan ja erityisesti HOS:n aiemman toiminnan. Joka tapauksessa komissio totesi vastauskirjelmän 10 kohdassa, että riidanalaisen päätöksen 472 perustelukappaleessa esitetyistä totemuksista ilmenee, että B. I. edusti Schümann Sasol Internationalin hallituksessa Sasolia eikä Varaa.

63. Unionin yleisen tuomioistuimen mielestä on hyödyllistä tutkia aluksi B. I:n roolia Schümann Sasol Internationalin hallituksessa ja tämän jälkeen yleisempää kysymystä siitä, saattoiko Sasol määrittää yksipuolisesti kyseisessä hallituksessa annetut päätöslauselmat.

B. I:n rooli

64. On muistutettava, että B. I. oli Schümann Sasol Internationalin hallituksen puheenjohtaja melkein koko yhteisyrityksen ajanjakson ajan.

65. Hallinnollisen menettelyn aikana kantajat väittivät, että B. I. oli Varan edustaja, kun taas Vara ilmoitti, että hänen nimittämisensä vastasi Sasolin tahtoa, joten hän ei edustanut Varaa.

66. Aluksi on todettava, että riidanalaisen päätöksen 472 perustelukappaleessa esitetyt toteamukset heijastavat täsmällisesti Varan 11.10.2007 antaman ilmoituksen sisältöä. Komissio ei sen sijaan ottanut huomioon 18.4.2008 annetussa Sasolin ilmoituksessa esitettyä kantaa, jonka mukaan B. I. edusti Varaa, eikä tätä tukevia asiakirjoja.

67. B. I:n roolia koskevista komission väitteistä kantajat väittävät lähinnä, että komissio teki arviointivirheen, kun se ei myöntänyt, että B. I. edusti hallituksessa Varaa.

68. Ensinnäkin on todettava, että B. I. toimi tärkeissä tehtävissä Schümannin omistamissa yhtiöissä ja Vara-konsernissa ennen yhteisyrityksen ajanjaksoa, sen aikana ja sen jälkeen.

69. On muistutettava, että B. I:stä tuli 29.11.1996 Varan, joka on yksi Schümann Sasol Internationalin välittömistä emoyhtiöistä, yhtiömies. Tässä ominaisuudessa hänellä oli osuus Varan pääomasta, ja Varan muut omistajat olivat Schümannin perheenjäseniä. Unionin yleinen tuomioistuin katsoo tältä osin, että yhtiöpääoman osuuden omistaminen on olosuhde, joka on omiaan osoittamaan, että B. I. saattoi omaksua Varan erityiset kaupalliset intressit.

70. Samoin B. I. oli Varan pääjohtaja ainakin osan yhteisyrityksen ajanjaksosta ja ajanjaksolla, jolloin hän toimi samalla Schümann Sasol Internationalin hallituksen puheenjohtajana.

71. Oikeuskäytännöstä ilmenee, että johtotehtävien kumuloituminen jossakin emoyhtiössä ja näiden yhteisyrityksessä on merkittävä osoitus siitä, että kyseinen emoyhtiö vaikuttaa yhteisyrityksen kaupallisiin päätöksiin tällaisen yhteisyrityksen johdon jäsenellä olevan päätösvallan käyttämisen kautta (ks. vastaavasti edellä 44 kohdassa mainittu asia Fuji Electric v. komissio, tuomion 199 kohta).

72. Tämän jälkeen B. I. oli 15.6.1995 lukien Vara Beteiligungsgesellschaft mbH:n johtaja. Erään kantajien toimittaman todisteen mukaan hän oli yhä tässä tehtävässä vuonna 2011 Schümannin kanssa. Lisäksi hän oli Beteiligungsgesellschaft Hans-Otto Schümann mbH:n johtaja 4.4.1989 lähtien kunnes tämä yhtiö purettiin 13.9.1996. Viimeksi mainittu yhtiö on myös yhteydessä Schümanniin, joka on Varan perustaja ja pääomistaja.

73. Lisäksi on huomautettava, että 1.7.2001, kun D. S. R. korvasi B. I:n Schümann Sasol Internationalin hallituksen puheenjohtajana, hänestä tuli yksi kuudesta kyseisen yhtiön hallintoneuvoston jäsenestä. Tällöin B. I. korvasi E. B. R:n, joka oli komission mukaan myös Varan edustaja, hallintoneuvoston kokoonpanon pysyen muilta osin muuttumattomana. Tämä osoittaa, että B. I. edusti Varaa hallintoneuvostossa. Tämä seikka on lisäksi sellaisenaan riittävä, jotta voidaan hylätä komission väite, jonka mukaan B. I. edusti Sasolia hallituksessa, koska ei ole järkeenkäypää, että tällaisessa tilanteessa välittömästi hänen toimikautensa päättymisen jälkeen hän olisi voinut alkaa edustaa Varaa hallintoneuvostossa.

74. Lopuksi on todettava, että kaikille HOS:n työntekijöille osoitetussa 2.2.1995 päivätyssä kirjeessä Schümann ja B. I. ilmoittivat kyseisille työntekijöille Sasolin kanssa käytävistä neuvotteluista. He toteavat siinä seuraavaa: ”Voimme käyttää vaikutusvaltaamme [yhteisyrityksen uudessa johdossa] tulevaisuudessa samoin kuin aiemmin”.

75. Tämän perusteella unionin yleinen tuomioistuin toteaa, että kantajat esittivät hallinnollisen menettelyn vaiheesta lähtien todisteita, jotka ovat omiaan osoittamaan, että B. I:llä oli tiiviit suhteet Varaan ja Schümanniin, että hän saattoi omaksua Varan erityiset kaupalliset intressit, erityisesti kommandiittiyhtiön yhtiömiehen asemansa vuoksi, ja että Vara saattoi käyttää merkittävää vaikutusvaltaa yhteisyrityksen hallituksen päätöksiin B. I:n tehtävien kumuloitumisen vuoksi, mikä saattoi aiheuttaa sen, että Schümann Sasol Internationalin liiketoimintapolitiikka oli linjassa Varan liiketoimintapolitiikan kanssa.

76. Näin ollen komissio teki arviointivirheen, kun se jätti analyysissään huomiotta nämä merkitykselliset todisteet ja korosti riidanalaisessa päätöksessä yksinomaan, että B. I:n nimitys heijasti Sasolin tahtoa. Tällainen esitys antaa vääristyneen kuvan asian merkityksellisistä olosuhteista eikä täytä edellytystä, jonka mukaan EY 81 artiklan rikkominen on osoitettava täsmällisten ja yhtäpitävien todisteiden perusteella ja jonka mukaan komission on otettava huomioon puolueettomasti kaikki sille esitetyt oikeudelliset seikat ja tosiseikat (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-44/02 OP, T-54/02 OP, T-56/02 OP, T-60/02 OP ja T-61/02 OP Dresdner Bank v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II‑3567, 59–63 kohta; ks. analogisesti asia C-450/98 P, IECC v. komissio, tuomio 17.5.2001, Kok., s. I‑3947, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

77. Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa millään komission argumentilla.

78. Ensimmäiseksi komissio viittaa siihen, että Sasol on antanut suostumuksensa sille, että B. I. nimitetään hallituksen puheenjohtajaksi.

79. Tältä osin on huomautettava, että Schümann Sasol Internationalin perustamissopimusten ja osakassopimuksen mukaan hallintoneuvosto nimittää kaikki hallituksen jäsenet ja sen puheenjohtajan Varan ja Sasolin edustajien yksimielisellä päätöksellä. Näin ollen yhtäältä hallituksen kokoonpanon piti heijastaa kahden emoyhtiön sopimusta eli molempien tahtoa. Toisaalta Varan piti myös antaa suostumuksensa Sasolin nimeämien jäsenten, joita komissio piti tämän edustajina, nimittämiseen.

80. Tämän vuoksi sen perusteella, että Sasol on antanut suostumuksensa sille, että B. I. nimitetään hallituksen puheenjohtajaksi, ei voida todeta, että hän olisi edustanut Sasolin kaupallisia intressejä yli sen, mikä on välttämätöntä kahden emoyhtiön omistaman yhteisyrityksen lojaalin hallinnoinnin yhteydessä, eikä kumota kantajien esittämiä todisteita, joilla pyritään osoittamaan, että Vara käytti vaikutusvaltaa hallituksessa B. I:n päätösvallan kautta.

81. Toiseksi on todettava, että ainoa konkreettinen todiste, johon komissio perusti toteamuksensa, jonka mukaan B. I. ei edustanut Varaa vaan hänen nimityksensä heijasti Sasolin tahtoa, on edellä 66 kohdassa mainittu Varan 11.10.2007 antama ilmoitus.

82. Komission mukaan tämä ilmoitus on erityisen luotettava, koska se on lähetetty vastauksena komission tietojensaantipyyntöön. Varalla oli ensisijainen intressi esittää tilanne oikein, koska väärästä ilmoituksesta voidaan määrätä prosessuaalinen sakko, kuten asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 1 kohdassa säädetään.

83. Tältä osin on todettava, että tietojensaantipyyntöön 11.10.2007 annetun vastauksen, joka sisältää kyseisen ilmoituksen, ensimmäisellä sivulla ilmoitetaan, että vastuuhenkilö vastausten osalta oli ensisijaisesti B. I. Kuten kantajat toteavat, kiistatonta on myös se, että tuolloin B. I. oli yhä Varan yhtiömies.

84. Lisäksi on todettava, ettei komissio määritellyt Varalle osoittamassaan tietojensaantipyynnössä eikä myöskään riidanalaisessa päätöksessä, mitä se tarkoitti käsitteellä ”edustaa”. Koska B.I:lle ei ole myönnetty muodollista toimeksiantoa edustaa Varaa yhteisyrityksen hallituksessa, Vara saattoi näin ollen ilman prosessuaalisen sakon uhkaa todeta ilmoituksessaan, ettei B. I. edustanut tätä.

85. Lisäksi on korostettava, että yhteisyrityksen ja emoyhtiön organisatoristen yhteyksien tutkiminen ei välttämättä sisällä kysymystä emoyhtiön edustamisesta sellaisen muodollisen toimeksiannon nojalla, jonka tämä on antanut yhteisyrityksen johtajalle. Merkityksellisempää on ottaa huomioon emoyhtiön kaupallisten intressi en edustaminen laajassa merkityksessä (ks. edellä 35 kohta) ja vaikutusvalta yhteisyrityksen elinten päätöksiin tämän liiketoimintapolitiikan saattamiseksi linjaan emoyhtiön liiketoimintapolitiikan kanssa, mistä osoituksena on erityisesti tehtävien kumuloituminen emoyhtiön johdossa ja yhteisyrityksessä sekä se, että yhteisyrityksen johtaja omistaa osan emoyhtiön pääomasta (ks. edellä 44 kohta).

86. Tästä näkökulmasta on lisättävä, että emoyhtiön kaupallisten intressien edustaminen yhteisyrityksen hallituksessa ei ole pelkkä tosiseikka, jonka kieltäminen voi järkevästi arvioiden aiheuttaa prosessuaalisen sakon, lukuun ottamatta tilannetta, jossa tosiseikat on otettu huomioon vääristyneellä tavalla. Päinvastoin tämä kysymys kuuluu sen arvioinnin piiriin, joka komission on toteutettava ottaen huomioon puolueettomasti kaikki oikeudelliset seikat ja tosiseikat, jotka sille ovat esittäneet emoyhtiöt, joilla on usein vastakkaisia intressejä, joiden vuoksi ne korostavat tiettyä merkityksellistä seikkaa. Lisäksi on huomautettava, että nyt käsiteltävässä asiassa komissio ei ole määrännyt prosessuaalista sakkoa Sasolille eikä Varalle, vaikka se esittivät tältä osin täysin vastakkaiset ilmoitukset.

87. Edellä esitetyn perusteella on tutkittava, saattoiko komission arviointivirhe sen tutkiessa B. I:n roolia (ks. edellä 76 kohta) vaikuttaa arviointiin, joka koskee Sasolin vaikutusta Schümann Sasol Internationalin hallitukseen.

Schümann Sasol Internationalin hallituksen päätösten määrittäminen

88. Kantajat väittävät, että Varaa edustavien hallituksen jäsenten ja erityisesti B. I:n määräävän roolin vuoksi Sasol Ltd ja Sasol Holding in Germany eivät voineet määrittää hallituksen päätöksiä.

89. Ensimmäiseksi on todettava, että Schümann Sasol AG:n (josta on tullut Schümann Sasol International) työntekijöille 6.6.1995 antamassaan ilmoituksessa B. I. kuvasi yhteisyrityksen hallituksen rooleja. Hän täsmensi, että hän ”[olisi] yhä vastuussa hallituksen työskentelyn koordinoinnin lisäksi kaupasta, myynneistä ja hankinnoista ja tytäryhtiöiden valvonnasta”, kun taas D. S. R. (Sasolista) jatkaa tehtävässään Etelä-Afrikassa ja vastaa tuotannosta ja teknisistä seikoista. B. I. totesi myös, että kolmas jäsen kutsuttaisiin Hampuriin (Saksa).

90. On todettava, että B. I:n päätöksentekoa koskeva toimivalta ilmentää hänen keskeistä rooliaan Schümann Sasol Internationalin hallituksessa.

91. Toiseksi on todettava, että 2.2.1995 päivätyssä kirjeessä, jonka B. I. ja Schümann osoittivat kaikille HOS:n työntekijöille, he ilmoittivat, että he voivat käyttää vaikutusvaltaa yhteisyrityksen uudessa johdossa tulevaisuudessa samoin kuin aiemmin, kun Vara oli HOS:n ainoa osakkeenomistaja (ks. edellä 74 kohta).

92. Tästä kirjeestä ilmenee myös, että B. I:n ja Schümannin odotusten mukaan viimeksi mainittu ja Vara voivat B. I:n välityksellä olla keskeisessä roolissa Schümann Sasol Internationalin hallituksessa.

93. Kolmanneksi on todettava, ettei komissio maininnut riidanalaisessa päätöksessä mitään seikkaa, joka olisi omiaan osoittamaan, että huolimatta B. I:n päätösvallasta ja hänen ratkaisevasta äänestään, joka johtuu hänen puheenjohtajan asemasta, äänten mennessä tasan Sasol saattoi yksipuolisesti määrittää hallituksen päätökset, sellaisessa tilanteessa, jossa olisi ilmennyt, että tosiasiassa B. I. edusti Varaa ja Schümannia Schümann Sasol Internationalin hallituksessa.

94. Neljänneksi tällainen Sasolin kyky määrittää ratkaisevalla tavalla hallituksen päätökset ei ilmene myöskään todisteista, jotka koskevat hallituksen eri kokoonpanoja ja joita kantajat ovat esittäneet hallinnollisen menettelyn aikana.

95. Schümann Sasol Internationalin hallitus koostui 2.5.–31.10.1995 B. I:stä ja D. S. R:stä, joka edusti Sasolia. Kuten kantajat esittävät perustellusti, B. I. sai ratkaisevan äänensä vuoksi läpi omat päätöksensä hallituksessa.

96. Schümann Sasol Internationalin hallitus koostui 1.11.1995–30.6.2001 puheenjohtaja B. I:stä, D. S. R:stä ja H. G. B:stä. Kantajat katsovat viimeksi mainitun olleen Varan edustaja, kun taas komission mielestä hän oli Sasolin edustaja.

97. On todettava, ettei komissio tutkinut riidanalaisessa päätöksessä kysymystä siitä, edustiko H. G. B. tosiasiallisesti jonkin emoyhtiön kaupallisia intressejä. On myös olemassa viitteitä siitä, että H. G. B. edusti Varan intressejä (ks. jäljempänä 99 kohta). Näin ollen myöskään tämän hallituksen kokoonpanon perusteella ei voida todeta, että Sasol olisi määrittänyt hallituksen päätökset yksipuolisesti.

98. Hallituksen puheenjohtaja 1.7.2001–16.5.2002 oli D. S. R. (Sasolista), ja toinen jäsen oli H. G. B.

99. Aluksi on todettava, että tämä hallituksen kokoonpano todistaa, että H. G. B. oli Varan edustaja. Ei nimittäin ole järkevää ajatella, että Vara, jolla on kolmasosa Schümann Sasol Internationalin pääomasta, olisi suostunut yksinomaan Sasolin edustajista muodostuvaan hallitukseen.

100. Kantajat väittävät, että tällä ajanjaksolla kaikki hallituksen päätöslauselmat annettiin yksimielisesti.

101. On korostettava, että riidanalainen päätös ei sisällä minkäänlaista analyysiä kyseessä olevasta ajanjaksosta. Koska yksin Sasolin on katsottu olevan täysin vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon yhteisyritys on syyllistynyt, komission olisi pitänyt osoittaa, että Sasol oli käyttänyt yksipuolisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa Schümann Sasol Internationalin kaupalliseen käyttäytymiseen (ks. edellä 54 kohta).

102. On kuitenkin muistutettava (ks. edellä 52 kohta), että päätöslauselmien antaminen yksimielisesti hallituksessa todistaa emoyhtiöiden edustajien tiiviistä yhteistyöstä ja näin ollen yhteisyrityksen yhteisestä johtamisesta, mikä on osoitus ratkaisevan vaikutusvallan yhteisestä käyttämisestä eikä siitä, että yksi ainoa emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa (ks. vastaavasti edellä 44 kohdassa mainittu asia Avebe v. komissio, tuomion 137 ja 138 kohta ja edellä 44 kohdassa mainittu asia Fuji Electric v. komissio, tuomion 194 kohta).

103. Näin ollen tämä hallituksen kokoonpano ei voi myöskään tukea toteamusta, jonka mukaan Sasol olisi yksipuolisesti määrittänyt Schümann Sasol Internationalin päätökset.

104. Schümann Sasol Internationalin hallitus muodostui 17.5.–24.9.2002 D. S. R:stä, H. G. B:stä ja C. D. I:stä.

105. Kantajat väittävät, että edellä mainitut kaksi viimeistä hallituksen jäsentä olivat Varan edustajia, joten D. S. R., vaikka hän oli puheenjohtaja, saattoi joutua vähemmistöön.

106. On todettava, että riidanalaisessa päätöksessä ei lainkaan tutkita sitä, käyttikö jokin emoyhtiö ratkaisevaa vaikutusvaltaa H. G. B:n ja M. C. D. I:n välityksellä, eikä edes esitellä yleisesti tätä hallituksen kokoonpanoa. Lisäksi on olemassa viitteitä siitä, että H. G. B. edusti Varan intressejä (ks. edellä 99 kohta). Näin ollen riidanalaisesta päätöksestä ei ilmene, että kyseisellä ajanjaksolla Sasol saattoi määrittää yksipuolisesti hallituksen päätökset hallituksessa olevien edustajiensa välityksellä.

107. Edellä esitetyn tarkastelun valossa on todettava, ettei komissio ole osoittanut riidanalaisessa päätöksessä, että – kun otetaan huomioon B. I:n ja muiden hallituksen jäsenten, jotka voitiin yhdistää Varaan, päätösvalta – Sasol olisi tosiasiallisesti määrittänyt yksipuolisesti Schümann Sasol Internationalin hallituksen päätösten sisällön niiden jäsenten kautta, jotka edustivat sen kaupallisia intressejä ja valvoivat sitä, että Schümann Sasol Internationalin toiminta on linjassa Sasolin toiminnan kanssa. Riidanalainen päätös ei sisällä myöskään välittömiä todisteita (ks. edellä 44 kohta), jotka olisivat omiaan osoittamaan tällaisen Sasolin ratkaisevan vaikutusvallan.

Operatiivisen johdon merkitys

108. Komissio tuo esiin sen, että Schümann Sasol Internationalin hallitus vastasi tämän yhtiön juoksevien asioiden hallinnoinnista. Unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-112/05, Akzo Nobel ym. vastaan komissio, 12.12.2007 antaman tuomion (Kok., s. II‑5049, 63–65, 82 ja 83 kohta) mukaan tytäryhtiön operatiivisella johdolla ei ole merkitystä arvioitaessa sitä, muodostavatko tytäryhtiö ja sen emoyhtiö taloudellisen kokonaisuuden, koska määräysvallan käyttäminen liiketoimintapolitiikkaan suppeassa merkityksessä ei ole edellytys sille, että emoyhtiön katsotaan muodostavan yhden yrityksen tytäryhtiön kanssa. Päinvastoin on riittävää, että emoyhtiöllä on merkittävä rooli kysymyksissä, jotka määrittävät tytäryhtiön liiketoimintapolitiikan.

109. On korostettava, että tuomio, johon komissio viittaa, koskee tosiasiallista tilannetta, jossa emoyhtiö omisti tytäryhtiön koko pääoman.

110. On totta, että operatiivista johtamista koskeva kysymys voi olla merkityksetön, koska kyse on yhden ainoan emoyhtiön kokonaan omistamasta tytäryhtiöstä, sillä tytäryhtiön operatiivisen itsemääräämisoikeuden osoittaminen ei sellaisenaan voi kumota ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevaa olettamaa (ks. jäljempänä 153 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö).

111. Yhden ainoan osakkaan tapauksessa kaikki päätökset – mukaan lukien tytäryhtiön operatiivista johtamista koskevat päätökset – tekevät kuitenkin johtohenkilöt, jotka yksi ainoa emoyhtiö valitsee ja nimittää suoraan tai välillisesti (elinten, joiden jäsenet emoyhtiö nimittää, kautta). Silloin kun muita osakkaita ei ole, ainoan osakkaan kaupalliset intressit ovat ainoat tytäryhtiössä ilmenevät kaupalliset intressit. Komissio voi siis olettaa, että emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa siinäkin tapauksessa, että tytäryhtiön johtohenkilöt vastaavat operatiivisesta johdosta itsenäisesti.

112. Sen sijaan yhteisyritysten tapauksessa osakkaita on useita ja yhteisyrityksen elinten päätökset tekevät jäsenet, jotka edustavat eri emoyhtiöiden kaupallisia intressejä, jotka voivat olla yhteneviä mutta myös erota toisistaan. Näin ollen merkityksellistä on se, käyttääkö emoyhtiö tosiasiallista vaikutusvaltaa yhteisyrityksen operatiiviseen johtoon nähden muun muassa nimittämiensä johtajien tai sellaisten johtajien kautta, jotka työskentelevät samanaikaisesti emoyhtiön johdossa.

113. Lopuksi on muistutettava, että unionin yleinen tuomioistuin tutki yksityiskohtaisesti operatiiviseen johtoon kuuluvien päätösten tekotapaa edellä 44 kohdassa mainitussa asiassa Fuji Electric vastaan komissio antamassaan tuomiossa (195 kohta) ja edellä 30 kohdassa mainitussa asiassa General Technic-Otis ym. vastaan komissio antamassaan tuomiossa (112–117 kohta) arvioidakseen sitä, käyttivätkö kyseisten asioiden kantajat ratkaisevaa vaikutusvaltaa yhteisyritystensä markkinakäyttäytymiseen.

114. Tämän seurauksena on hylättävä komission väite, jonka mukaan sillä, määrittääkö emoyhtiö yhteisyrityksen liiketoimintapolitiikan suppeassa merkityksessä, ei ole merkitystä tutkittaessa sitä, muodostavatko ne taloudellisen kokonaisuuden.

Schümann Sasol Internationalin hallitusta koskeva päätelmä

115. Ensimmäiseksi on muistutettava, että komissio teki arviointivirheen riidanalaisessa päätöksessä tutkiessaan B. I:n roolia (ks. edellä 76 kohta). Ei ole poissuljettua, että ilman tätä virhettä se olisi todennut, että Vara käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa Schümann Sasol Internationalin hallituksen päätöksiin huomattavan osan yhteisyrityksen ajanjaksosta. Toiseksi on todettava, että komissio ei missään tapauksessa osoittanut, että Sasol olisi tosiasiallisesti määrittänyt yksipuolisesti Schümann Sasol Internationalin hallituksen päätösten sisällön (ks. edellä 107 kohta). Kolmanneksi on korostettava, että yhteisyrityksen hallituksen päätöksiin kohdistettu vaikutusvalta on täysin merkityksellinen siltä kannalta, voidaanko sen emoyhtiöiden katsoa olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon se on syyllistynyt (ks. edellä 114 kohta).

Schümann Sasol Internationalin hallintoneuvosto ja yleiskokous

116. Kantajat väittävät, ettei komissio voinut pätevästi katsoa, että Sasol oli vaikuttanut ratkaisevasti Schümann Sasol Internationalin hallintoneuvostossa ja yleiskokouksessa tehtyihin päätöksiin Varan päätösvallan vuoksi.

117. On todettava, että komission riidanalaisen päätöksen 473 ja 474 esittämät todisteet osoittavat, että sekä Sasol että Vara saattoivat estää Schümann Sasol Internationalin yleiskokouksessa ja hallintoneuvostossa kaikki päätökset, lukuun ottamatta päätöksiä, jotka kuuluvat osakassopimuksen 1.5 artiklan alaan.

118. Osakassopimuksen 1.5 artiklassa tarkoitetuista päätöksistä pelkästään investointien hyväksyminen kuuluu sellaisten liiketoimintaa koskevien strategisten päätösten luokkaan, jotka vaikuttavat yhteisyritykseen asetusta N:o 139/2004 koskevan toimivaltakysymyksistä annetun komission konsolidoidun tiedonannon (EUVL 2008, C 95, s. 1) mukaisesti.

119. Lisäksi on todettava, että asetusta N:o 139/2004 koskevan toimivaltakysymyksistä annetun komission konsolidoidun tiedonannon 69 kohdan mukaan erittäin tärkeitä ovat ylemmän johdon nimittämistä ja erottamista ja yhteisyrityksen talousarvion hyväksymistä koskevat veto-oikeudet. Siinä todetaan myös, että valta osallistua ylemmän johdon rakennetta, kuten hallituksen jäseniä, koskeviin päätöksiin antaa yleensä haltijalleen vallan käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa yrityksen liiketoiminnan suunnittelussa. Sama koskee talousarvioon liittyviä päätöksiä, sillä talousarviolla määrätään täsmälliset puitteet yhteisyrityksen toiminnalle ja erityisesti niille investoinneille, joita se voi tehdä.

120. Lainsäädännön ja yhteisyritys Schümann Sasol Internationalin toimintaa koskevien sopimuslausekkeiden mukaan Sasol Holding in Germanylla oli valta määrittää yksipuolisesti ainoastaan investointien hyväksymistä koskevat päätökset mutta ei tärkeimpiä liiketoimintaa koskevia strategisia päätöksiä eli päätöksiä, jotka koskevat talousarviota ja johtajien nimittämistä ja erottamista, eikä yrityssuunnitelmaa koskevia päätöksiä.

121. Näin ollen komissio ei ole osoittanut lainsäädäntöön ja yhteisyrityksen toimintaa koskeviin sopimuslausekkeisiin perustuvan abstraktin analyysin avulla (ks. edellä 49 kohta), että Sasol saattoi yksin määrittää Schümann Sasol Internationalin hallintoneuvostossa ja yleiskokouksessa kaikki siihen vaikuttavat liiketoimintaa koskevat päätökset. Abstraktista analyysistä ilmenee päinvastoin, että olennaisen osan kyseisistä päätöksistä tekivät Sasol Holding in Germany ja Vara yhdessä.

122. Riidanalainen päätös ei sisällä myöskään mitään konkreettisiin seikkoihin (ks. edellä 50 kohta) perustuvaa osoitusta siitä, että Sasol Ltd ja Sasol Holding in Germany olisivat tosiasiallisesti määrittäneet yksin – huolimatta Varan veto-oikeudesta – yhteisyritys Schümann Sasol Internationalin liiketoimintaa koskevat strategiset päätökset.

123. Edellä esitetyn perusteella unionin yleinen tuomioistuin toteaa, ettei komissio ole osoittanut, että Sasol oli yksipuolisesti määrittänyt olennaisen osan Schümann Sasol Internationalin hallintoneuvoston ja yleiskokouksen päätöksistä ja erityisesti sen liiketoimintaa koskevat strategiset päätökset, jotka liittyvät talousarvioon, yrityssuunnitelmaan ja ylemmän johdon nimittämiseen ja erottamiseen.

Se, käyttääkö Sasol Holding in Germany tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa Schümann Sasol Internationalin markkinakäyttäytymiseen

124. On muistutettava, että riidanalaisen päätöksen 475 perustelukappaleessa todetaan, että ”kun otetaan huomioon edellä 472–474 perustelukappaleessa kuvattu tilanne ja erityisesti Sasolin kyky saada tahtonsa läpi, jos yksimielisyyteen ei päästy, sellaisten tärkeiden strategisten päätösten yhteydessä, jotka on lueteltu äänioikeuksia koskevan osakassopimuksen 1.5 kohdassa (esimerkiksi pääomainvestointien hyväksyminen), on katsottava, että Sasolilla oli tosiasiallisesti määräysvalta yhteisyrityksessä”. Riidanalaisen päätöksen 481 perustelukappaleessa komissio totesi, että ”Sasolin määräysvalta yhteisyrityksessä [oli] osoitettu” ja että ”tosiseikkoja koskevat todisteet [osoittivat]” sen, että Sasol Holding in Germany on käyttänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa Schümann Sasol Internationaliin.

125. Edeltävästä analyysistä ilmenee, ettei komissio ole riidanalaisessa päätöksessä osoittanut, että Sasol olisi määrittänyt yksipuolisesti Schümann Sasol Internationalin hallituksen päätöslauselmat ja olennaisen osan sen yleiskokouksen ja hallintoneuvoston tekemistä strategisista päätöksistä (ks. edellä 115 ja 123 kohta).

126. Samoin on muistutettava, ettei komissio ole osoittanut välittömillä todisteilla, että Sasol Holding in Germany ja de Sasol Ltd olisivat käyttäneet ratkaisevaa vaikutusvaltaa Schümann Sasol Internationalin kaupalliseen käyttäytymiseen.

127. Tämän seurauksena komission analyysiä, jonka seurauksena Sasol Holding in Germanyn ja Sasol Ltd:n katsotaan olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon Schümann Sasol Internationalin tytäryhtiö Schümann Sasol on syyllistynyt, rasittavat arviointivirheet. Näin ollen ensimmäinen kanneperuste on hyväksyttävä ja riidanalainen päätös on kumottava siltä osin kuin siinä katsotaan Sasol Holding in Germanyn ja Sasol Ltd:n olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon Schümann Sasol on syyllistynyt.

128. Riidanalainen päätös on näin ollen kumottava siltä osin kuin komissio on todennut Sasol Holding in Germanyn ja Sasol Ltd:n osallistuneen kilpailu sääntöjen rikkomiseen ennen 1.7.2002.

Kantajien pyyntö näytön hankkimiseksi

129. Kantajat esittävät, että C. D. I:tä (Sasol Wax Internationalin hallituksen nykyinen jäsen) kuultaisiin todistajana siitä, että yhteisyrityksen ajanjaksolla strategian ja liiketoiminnan perustavanlaatuiset linjat vahvisti Vara Schümannin ja B. I:n välityksellä.

130. Edellä esitetyn analyysin perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoo, ettei tämä todistajan kuuleminen ole tarpeen, joten pyyntö näytön hankkimiseksi hylätään.

2. Toinen kanneperuste, jonka mukaan Sasol Ltd:n, Sasol Holding in Germanyn ja Sasol Wax Internationalin katsotaan virheellisesti olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta Sasol-ajanjaksolla

131. Kantajat väittävät, että komissio katsoi lainvastaisesti, että Sasol Waxin toiminnasta ovat vastuussa sen emoyhtiö, Sasol Wax International, tämän emoyhtiö Sasol Holding in Germany ja konsernin johtava yhtiö Sasol Ltd Sasol-ajanjaksolla eli 1.7.2002–28.4.2005.

Ensimmäinen osa, jonka mukaan komissio on tehnyt oikeudellisen virheen siltä osin kuin kyse on mahdollisuudesta katsoa emoyhtiön olevan vastuussa tytäryhtiön rikkomisesta pelkästään sellaisen olettaman perusteella, joka perustuu koko osakepääoman omistamiseen

132. Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 494 perustelukappaleessa seuraavaa:

”Oikeuskäytännössä on todettu, että komissio voi olettaa. että emoyhtiöt käyttävät ratkaisevaa vaikutusvaltaa kokonaan omistamiinsa tytäryhtiöihin. Kun tällaista olettamaa sovelletaan, kuten tässä Sasol Wax International AG:n, Sasol Holding in Germany GmbH:n ja Sasol Ltd:n osalta, emoyhtiöiden on kumottava olettama esittämällä todisteita siitä, että niiden tytäryhtiö on päättänyt markkinakäyttäytymisestään itsenäisesti.”

133. Kantajien mukaan komissio teki oikeudellisen virheen soveltamalla väärää oikeusnormia. Minkään pätevän oikeusperustan perusteella ei voida olettaa, että sataprosenttinen omistusosuus riittäisi sellaisenaan osoittamaan, että emoyhtiö on vastuussa kartellista, johon sen tytäryhtiö on osallistunut. Tällainen olettama loukkaa yksilöllisen oikeudellisen vastuun periaatetta ja syyttömyysolettamaa.

134. On muistutettava, että sellaisessa erityistapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa kokonaan tytäryhtiönsä, joka on rikkonut unionin kilpailusääntöjä, kyseinen emoyhtiö voi yhtäältä vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiön käyttäytymiseen, ja toisaalta on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan kyseinen emoyhtiö tosiasiallisesti vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiönsä toimintaan. Tällaisessa tilanteessa riittää, että komissio osoittaa emoyhtiön omistavan tytäryhtiön kokonaan, voidakseen olettaa, että emoyhtiöllä on ratkaiseva vaikutusvalta kyseisen tytäryhtiön liiketoimintapolitiikkaan. Komissio voi sitten katsoa, että emoyhtiö on yhteisvastuussa tytäryhtiölleen määrätyn sakon maksamisesta, ellei emoyhtiö, jolle kuuluu kyseisen olettaman kumoaminen, näytä riittävällä tavalla toteen, että sen tytäryhtiö käyttäytyy itsenäisesti markkinoilla (ks. edellä 30 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel NV ym. v. komissio, tuomion 60 ja 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)

135. Lisäksi oikeuskäytännön mukaan vastuuolettamaa, joka johdetaan siitä, että yhtiö omistaa täysin toisen yhtiön, sovelletaan paitsi tapauksiin, joissa emoyhtiön ja sen tytäryhtiön välillä on välitön suhde, myös nyt käsiteltävän kaltaisiin tapauksiin, joissa tämä suhde on välillinen toisen yhtiön väliaseman vuoksi (asia C-90/09, General Química ym. v. komissio, tuomio 20.1.2011, Kok., s. I-1, 90 kohta).

136. Näin ollen komissio ei ole tehnyt virhettä katsoessaan, että silloin kun emoyhtiö omistaa tytäryhtiön kokonaan, se voi olettaa, että kyseinen emoyhtiö sekä välilliset emoyhtiöt, käyttivät tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiön liiketoimintapolitiikkaan.

137. Silloin, kun olettamaa, jonka mukaan emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöön, ei ole kumottu, komissio voi osoittaa, että tytäryhtiö ja välilliset ja välittömät emoyhtiöt kuuluvat samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja näin ollen muodostavat edellä 31 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetun yhden ainoan yrityksen. Se, että emo- ja tytäryhtiö muodostavat yhden ainoan EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen, mahdollistaa sen, että komissio voi osoittaa sakkojen määräämispäätöksen emoyhtiölle ilman, että sillä olisi velvollisuutta osoittaa tämän emoyhtiön itse osallistuneen rikkomiseen (ks. edellä 36 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö).

138. Tällainen menettely ei loukkaa yksilöllisen vastuun periaatetta. Sasol Wax Internationalille, Sasol Holding in Germanylle ja Sasol Ltd:lle määrättiin yksilökohtaisesti seuraamus kilpailusääntöjen rikkomisesta, joihin niiden oli pitänyt itse syyllistyä niiden ja Sasol Waxin välillä olevien sellaisten taloudellisten, organisatoristen ja oikeudellisten tiiviiden yhteyksien vuoksi, jotka johtuvat siitä, että ne omistavat Sasol Waxin koko osakepääoman (ks. vastaavasti edellä 34 kohdassa mainittu asia Metsä-Serla ym. v. komissio, tuomion 34 kohta).

139. Syyttömyysolettaman periaatteen väitetystä loukkaamisesta on muistutettava, että kyseisen periaatteen mukaan jokaista syytettyä on pidettävä syyttömänä, kunnes hänen syyllisyytensä on laillisesti näytetty toteen. Sen kanssa ristiriidassa ovat näin ollen sellaiset päätöksessä, jolla asian käsittely päätetään, esitetyt nimenomaiset toteamukset ja jopa vihjailut, jotka koskevat tietystä rikkomisesta syytetyn henkilön vastuuta, silloin kun kyseinen henkilö ei ole saanut hyväkseen kaikkia niitä takuita, jotka kuuluvat puolustautumisoikeuksien käyttämiseen menettelyssä, joka on edennyt tavanomaiseen tapaan ja jossa on tehty päätös vastaväitteen perusteltavuudesta (asia T-474/04, Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse v. komissio, tuomio 12.10.2007, Kok., s. II-4225, 76 kohta).

140. Syyttömyysolettaman periaatteen soveltaminen kilpailuoikeudessa on mukautettava siihen, että toisin kuin rikosoikeudellisessa menettelyssä, joka koskee väistämättä oikeussubjektia (luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä), kilpailuoikeutta sovelletaan yritykseen, joka edustaa taloudellista kokonaisuutta, joka mahdollisesti koostuu useasta oikeushenkilöstä. Lisäksi konsernin johdossa olevat yhtiöt voivat vapaasti järjestellä uudelleen sisäisiä rakenteitaan erityisesti perustamalla tiettyjen toimintojen osalta yhtiöitä, joilla on erillinen oikeushenkilöys.

141. Tällaisissa olosuhteissa unionin kilpailuoikeuden tehokkaan vaikutuksen säilyttämiseksi pelkästään se, että emoyhtiöllä on tytäryhtiö, jonka se omistaa kokonaan tai lähes kokonaan, voi riittää komissiolle tämän vastuun perustaksi. Sen jälkeen, kun komissio on esittänyt tämän väitteen, emoyhtiön on esitettävä vastakkaiset todisteet osoittaakseen, etteivät se ja sen tytäryhtiö muodosta taloudellista kokonaisuutta. Nyt käsiteltävässä asiassa komissio noudatti tätä lähestymistapaa ja tutki huolellisesti kantajien esittämät todisteet kunnioittaen näin syyttömyysolettaman periaatetta.

142. Tästä seuraa, että toisen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.

Toinen osa, jonka mukaan toteamus siitä, ettei olettamaa ole kumottu, on virheellinen

143. Kantajat katsovat, että vastauksissaan väitetiedoksiantoon esittämillään todisteilla ne ovat osoittaneet, että tosiasiassa Sasol Wax International ei käyttänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa Sasol Waxiin, sillä se ei ollut puuttunut sen strategisiin liiketoimintaa koskeviin päätöksiin eikä sen operatiiviseen johtoon.

Riidanalainen päätös

144. Komissio totesi kantajien vastauksissaan väitetiedoksiantoon esittämistä todisteista riidanalaisessa päätöksessä seuraavaa:

”– –

(498) Sasol Wax GmbH:n johtohenkilöiden sekä hallintoneuvoston kokoonpanon ja roolin osalta Sasol myöntää, että Sasol Wax International AG:llä oli valta nimittää Sasol Wax GmbH:n johtohenkilöt sekä hallintoneuvoston jäsenet. On myös vahvistettu, että useat Sasol Wax GmbH:n hallintoneuvoston jäsenet olivat vuosien saatossa Sasol Wax International AG:n hallintoneuvoston jäseniä. Sasol väittää kuitenkin, että nämä seikat ovat perusteettomia, sillä hallintoneuvostolla ei ollut merkittävää roolia (ei tosiasiallista määräysvaltaa Sasol Wax GmbH:n hallinnointiin ja/tai strategiaan) ja se oli Varan entisten työntekijöiden käsissä eikä se vaikuttanut Sasol Wax GmbH:n toimintaan. Ensinnäkin on riittävää, että Sasol International AG:llä oli valta nimittää johtohenkilöt sekä hallintoneuvoston jäsenet, jotta sillä, riippuiko se yhtä Varan entisistä työntekijöistä, ei ole merkitystä. Toiseksi hallintoneuvoston roolista on todettava, että perustamissopimuksissa luetellaan tiettyjä kysymyksiä, joiden osalta hallintoneuvostolla on toimivaltaa: esimerkiksi johdon nimittäminen, erottaminen ja valvonta, tilinpäätösten ja talousarvioiden hyväksyminen, yli 0,5 miljoonan euron suuruisten investointien ja kaupalliseen organisaatioon tehtävien muutosten hyväksyminen. Vaikka Sasol väittää, ettei yhdelläkään näistä valtuuksista ollut merkittävää roolia Sasol Wax GmbH:n kaupallisessa käyttäytymisessä, ettei ole olemassa esimerkkiä tilanteesta, jossa hallintoneuvosto olisi käyttänyt minkäänlaista vaikutusvaltaa Sasol Wax GmbH:n toiminnan hallinnointiin, ja että Sasol Wax GmbH:n hallinnoijilla oli tapana päättää Sasol Wax GmbH:n strategisen kaupallisen käyttäytymisen kannalta olennaisista toimenpiteistä pyytämättä hallintoneuvoston suostumusta, hallintoneuvostolle myönnetyt valtuudet osoittavat, että hallintoneuvoston oli tarkoitus toimia strategisessa ja rahoituksellisessa roolissa ja olla vastuussa, joka on erillään yhtiön juoksevien asioiden hoidosta, joka normaalisti on yhtiön hallituksen ja hallinnoijien vastuulla.

(499)Sasol väittää myös, että Sasol Wax International AG:n vaikutusvallan puuttumisen vahvistaa se, että teknisissä kokouksissa läsnä olevat Sasolin edustajat olivat yhä Varan entisiä työntekijöitä ja että niiden liiketoimintayksiköiden, joiden toimintaan tekniset kokoukset vaikuttivat, johtajat eivät olleet missään yhteydessä Sasol Ltd:hen. Mitä tulee niin kutsuttujen Varan entisten työntekijöiden käyttäytymiseen, nämä henkilöt olivat sillä hetkellä, kun he syyllistyivät lainvastaiseen toimintaan, Sasol-konsernin työntekijöitä ja sillä, että he olivat Varan entisiä työntekijöitä tai että heidän välitön työnantajansa oli Sasol Wax International AG:n, Sasol Holding in Germany GmbH:n tai Sasol Ltd:n tytäryhtiö, ei ole merkitystä sikäli kuin on mahdollista osoittaa, että emoyhtiöt käyttivät ratkaisevaa vaikutusvaltaa tähän tytäryhtiöön.”

Yleiset huomautukset

145. Oikeuskäytännöstä seuraa, että edellä 134 kohdassa kuvatun olettaman, jonka mukaan emoyhtiö vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiönsä toimintaan, kumoamiseksi kantajien oli toimitettava kaikki sellaiset tiedot, jotka liittyvät Sasol Waxin ja Sasol Wax Internationalin välisiin taloudellisiin, organisatorisiin ja oikeudellisiin yhteyksiin ja joiden ne katsovat voivan osoittaa, etteivät ne muodosta yhtä ainoaa taloudellista yksikköä. Arviointia tehdessään unionin yleisen tuomioistuimen on nimittäin otettava huomioon kaikki toimitetut tiedot, joiden luonne ja merkitys voivat vaihdella kunkin yksittäistapauksen ominaispiirteiden mukaan (edellä 108 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 12.12.2007, 65 kohta, joka on vahvistettu edellä 30 kohdassa mainitussa asiassa Akzo Nobel ym. v. komissio 10.9.2009 annetulla tuomiolla, ja asia T‑39/07, Eni v. komissio, tuomio 13.7.2011, Kok., s. II-4457, 95 kohta).

146. Kyseinen olettama perustuu toteamuksiin, joiden mukaan yhtäältä tytäryhtiön kokonaan omistava yhtiö voi täysin poikkeuksellisia olosuhteita lukuun ottamatta käyttää omistuksensa perusteella ratkaisevaa vaikutusvaltaa kyseisen tytäryhtiönsä käyttäytymiseen ja toisaalta tämän vaikutusvallan tosiasiallisen käyttämisen puuttumista voidaan tavallisesti tehokkaimmin hakea sellaisten yksiköiden piiristä, joihin olettamaa sovelletaan (asia C-521/09 P, Elf Aquitaine v. komissio, tuomio 29.9.2011, Kok., s. I‑8947, 60 kohta).

147. Lisäksi tällaisen olettaman soveltaminen on oikeutettua sen seikan vuoksi, että silloin, kun emoyhtiö on tytäryhtiön ainoa osakas, sillä on käytettävissään kaikki mahdolliset välineet sen varmistamiseksi, että tytäryhtiön kaupallinen käyttäytyminen on linjassa sen oman käyttäytymisen kanssa. Nimenomaan juuri ainoa osakas määrittelee lähtökohtaisesti tytäryhtiön itsenäisyyden laajuuden vahvistamalla sen yhtiöjärjestyksen, valitsee sen johtohenkilöt ja tekee tai hyväksyy tytäryhtiön strategiset liiketoimintaa koskevat päätökset tarvittaessa tytäryhtiön elimissä mukana olevien edustajiensa kautta. Lisäksi emoyhtiön ja sen tytäryhtiön muodostama taloudellinen kokonaisuus on yleensä turvattu vielä jäsenvaltioiden yhtiöoikeudesta johtuvilla velvollisuuksilla, kuten konsernitilinpidolla, tytäryhtiön velvollisuudella raportoida määräajoin toimintojaan emoyhtiölle, sekä sillä, että pelkästään emoyhtiön muodostama yhtiökokous hyväksyy tytäryhtiön tilinpäätöksen, mikä merkitsee väistämättä sitä, että emoyhtiö seuraa ainakin pääpiirteissään tytäryhtiön liiketoimintaa.

148. Tämän jälkeen on korostettava, että siinä tapauksessa, että yksi ainoa emoyhtiö omistaa tytäryhtiön kokonaan tai lähes kokonaan, on olemassa lähtökohtaisesti yksi ainoa kaupallinen intressi, ja tytäryhtiön elinten jäsenet valitsee ja nimittää ainoa osakas, joka voi antaa niille ohjeita ainakin epävirallisesti ja asettaa niille suorituskriteerejä. Tällaisessa tapauksessa tytäryhtiön ja emoyhtiön johdon välillä on näin ollen väistämättä luottamussuhde, ja kyseiset johtajat toimivat välttämättä edustaen ja edistäen ainoaa olemassa olevaa kaupallista intressiä, toisin sanoen emoyhtiön intressiä (ks. myös edellä 35 kohta). Siten emoyhtiön ja tytäryhtiön markkinakäyttäytymisen yhdenmukaisuus on varmistettu huolimatta tytäryhtiön johtajille myönnetystä itsemääräämisoikeudesta tytäryhtiön operatiivisen johdon osalta, joka kuuluu tämän liiketoimintapolitiikan piiriin suppeassa merkityksessä. Lisäksi yleisesti ottaen ainoa osakas määrittelee yksin ja omien intressiensä mukaan tytäryhtiön päätöksentekotavat ja päättää tytäryhtiön operatiivisen itsemääräämisoikeuden laajuudesta, minkä se voi muuttaa omasta aloitteestaan muuttamalla sääntöjä, joilla säännellään tytäryhtiön toimintaa, tai rakenneuudistusten yhteydessä tai jopa luomalla epävirallisia päätöksentekorakenteita.

149. Siten sen olettaman soveltaminen, jonka mukaan emoyhtiö käyttää tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä kaupalliseen käyttäytymiseen, on oikeutettua siltä osin kuin se kattaa tyypilliset tilanteet tytäryhtiön ja sen ainoan emoyhtiön välisten suhteiden osalta, kun otetaan huomioon, että se, että yksi ainoa emoyhtiö omistaa tytäryhtiön osakepääoman kokonaan tai lähes kokonaan, merkitsee lähtökohtaisesti näiden markkinakäyttäytymisen yhdenmukaisuutta.

150. Yrityksillä, joita asia koskee, on kuitenkin väitetiedoksiannon jälkeen täysi tilaisuus osoittaa, että edellä 147 ja 148 kohdassa kuvatut mekanismit, jotka yleensä johtavat tytäryhtiön kaupallisen käyttäytymisen saattamiseen linjaan emoyhtiön käyttäytymisen kanssa, eivät ole toimineet tavanomaisella tavalla ja konsernin taloudellinen kokonaisuus on siten murrettu.

Sasol Waxin operatiivinen johto

151. Kantajat katsovat osoittaneensa, että Sasol-konsernin käytäntönä oli olla puuttumatta tytäryhtiönsä Sasol Waxin itsenäiseen käyttäytymiseen. Ne vetoavat tältä osin ilmoitukseen, jonka Sasol Wax Internationalin johtajat allekirjoittivat 9.4.2001.

152. Kantajat katsovat, että ”Sasol Waxin piti huolehtia päivittäiseen operatiiviseen toimintaan liittyvistä aiheista”, kun taas Sasol Wax Internationalin piti kehittää ”visioita, tehtäviä ja strategioita”. Lisäksi Sasol Wax International ei ollut milloinkaan käyttänyt veto-oikeutta Sasol Waxin johtajiin nähden eikä Sasol Wax Internationalin johtajilla ole Sasol-ajanjakson ajalta muistikuvaa mistään Sasol Waxin johtajille annetusta ohjeesta.

153. Unionin yleinen tuomioistuin on jo todennut tästä, että se seikka, että tytäryhtiöllä on oma paikallisjohto ja omat varat, ei sellaisenaan ole todiste siitä, että se päättää markkinakäyttäytymisestään emoyhtiöön nähden itsenäisesti. Tehtävien jakaminen tytäryhtiöiden ja niiden emoyhtiöiden välillä ja erityisesti päivittäisten asioiden hoidon uskominen emoyhtiön kokonaan omistaman tytäryhtiön paikallisjohdolle on sellaisten yritysten normaali käytäntö, jotka ovat kooltaan suuria ja muodostuvat suuresta joukosta saman holdingyhtiön viime kädessä omistamia tytäryhtiöitä. Näin ollen siinä tapauksessa, että emoyhtiö ja holdingyhtiö omistavat kilpailunsääntöjen rikkomiseen suoraan osallistuneen tytäryhtiön osakepääoman kokonaan tai lähes kokonaan, tältä osin esitetyillä todisteilla ei voida kumota olettamaa siitä, että ne käyttävät tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiön käyttäytymiseen (ks. vastaavasti edellä 35 kohdassa mainittu asia Alliance One International v. komissio, tuomion 138 ja 139 kohta).

154. Tällaista ratkaisua voidaan perustella myös edellä 35, 147 ja 148 kohdassa esitetyillä näkemyksillä, joista ilmenee, että yhden ainoan emoyhtiön kokonaan tai melkein kokonaan omistaman tytäryhtiön johtajat tavanomaisesti edustavat ja edistävät ainoita kaupallisia intressejä eli yhden ainoan emoyhtiön kaupallisia intressejä. He varmistavat siis itsenäistä toimivaltaansa käyttäessään tytäryhtiön kaupallisen käyttäytymisen yhdenmukaisuuden muun konsernin kaupallisen käyttäytymisen kanssa.

155. Tästä seuraa, että on hylättävä kantajien väitteet, jotka koskevat Sasol Waxin operatiivista itsemääräämisoikeutta ja joilla ei voida osoittaa, että kyseisen yrityksen ja kantajien välinen taloudellinen kokonaisuus olisi murrettu.

Strategiset liiketoimintaa koskevat päätökset

156. Ensimmäiseksi kantajat toteavat, ettei Sasol Wax International käyttänyt valtaansa nimittää Sasol Waxin johtajat eikä vaihtanut HOS:n aiempaa johtoa. Kantajien mukaan HOS:ltä perityt kolme johtajaa johtivat Sasol Waxia itsenäisenä taloudellisena kokonaisuutena Schümannin perheen perinteen mukaisesti. Niiden mukaan komissio teki oikeudellisen virheen kieltäessään riidanalaisessa päätöksessä tämän seikan merkityksen ja katsoessaan olevan riittävää, että Sasol Wax Internationalilla oli valta nimittää johtajat.

157. On todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on jo hylännyt tällaisen väitteen edellä 35 mainitussa asiassa Alliance One vastaan komissio antamassaan tuomiossa (137 kohta). Kun otetaan huomioon yhden ainoan osakkaan – nyt käsiteltävässä asiassa Sasol Wax Internationalin – valta valita Sasol Waxin johtajat hankittuaan tämän koko osakepääoman, kyseisten johtajien pysyttäminen tehtävissään ei voi olla tapahtumatta yhden ainoan emoyhtiön päätöksellä ja osoittaa kyseisten johtajien liittymistä tähän. Näin ollen tällä seikalla ei voida kumota olettamaa siitä, että emoyhtiö käyttää tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä käyttäytymiseen.

158. Toiseksi kantajat korostavat esittäneensä Sasol Waxin ja Sasol Wax Internationalin hallintoneuvoston kaikkien kokousten pöytäkirjat. Mikään näistä asiakirjoista ei sisällä osoitusta mistään ratkaisevasta vaikutusvallasta, jota välitön ja välillinen emoyhtiö olisivat käyttäneet Sasol Waxiin. Kantajien mukaan Sasol Waxin johtajilla oli tapana olla aloitteellisia tämän strategisen kaupallisen käyttäytymisen suhteen pyytämättä hallintoneuvoston tai osakkaiden suostumusta. Tämä koski ExxonMobilin ja Shellin kanssa tehtyjä pitkäaikaisia hankintasopimuksia, joista neuvottelivat ja päät tivät pelkästään Sasol Waxin johtajat, Sasol Waxin hyötykeskusten henkilökunnan sijoittamista sekä kustannusten vähennysohjelmaa ja Sasol Waxin logistiikkapalvelujen alihankintaa kolmansilta.

159. On todettava, että Sasol Waxin johtajien aloitteet eivät koske tytäryhtiön ja sen emoyhtiön markkinakäyttäytymisen yhtenäisyyttä koskevan arvioinnin näkökulmasta tärkeimpiä liiketoimintaa koskevia strategisia päätöksiä, kuten päätöksiä, jotka koskevat talousarviota, yrityssuunnitelmaa, suuria investointeja tai korkeimman johdon nimittämistä. Kantajat eivät myöskään kiistä sitä, että hallintoneuvostolla oli toimivalta hyväksyä Sasol Waxin tilinpäätökset.

160. Edellä esitetyn perusteella on näin ollen todettava, etteivät kantajien väitteet osoita, että emoyhtiön ja sen kokonaan omistaman – minkä perusteella syntyy olettama ratkaisevan vaikutusvallan tosiasiallisesta käyttämisestä – tytäryhtiön markkinakäyttäytymisen yhtenäisyyden takaavat tavanomaiset mekanismit olisi murrettu (ks. edellä 147 ja 148 kohta), joten komissio saattoi pätevästi todeta EY 81 artiklassa tarkoitettua yrityksen käsitettä vastaavan taloudellisen yksikön olemassaoloon.

Olettama, joka ei ole kumottavissa

161. Kantajien mukaan tilanteessa, jossa katsottaisiin, että huolimatta kaikista seikoista, joita kantajat ovat esittäneet, ne eivät riitä kumoamaan olettamaa siitä, että emoyhtiö käyttää tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä käyttäytymiseen, kyse olisi tosiasiallisesti olettamasta, joka ei ole kumottavissa, mikä merkitsisi asetuksen N:o 1/2003 2 artiklan rikkomista, perusteluvelvollisuuden laiminlyömistä, yksilöllisen vastuun periaatteen loukkaamista ja syyttömyysolettaman loukkaamista.

162. Tältä osin on huomattava, että kantajien väitteet, jotka on koottu kyseessä olevan olettaman kumoamiseksi, kuvaavat sellaisen suuren kansainvälisen yrityksen tavanomaista toimintaa, jonka paikallista yksikköä, Sasol Waxia, johtavat johtajat, jotka on pysytetty tehtävissään Sasol Wax Internationalin – emoyhtiön, joka omistaa sen kokonaan ja joka päätti myös antaa vallan liiketoimintapolitiikan määrittämiseen suppeassa mielessä kyseisille johtajille säilyttäen itsellään vallan tehdä strategisia liiketoimintaa koskevia päätöksiä Sasol Waxin hallintoneuvostossa ja yleiskokouksessa – päätöksellä.

163. Olettaman siitä, että emoyhtiö käyttää tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä käyttäytymiseen, kumoaminen ei kuitenkaan riipu todisteiden määrästä tai yksityiskohtaisuudesta siinä tapauksessa, että todisteet osoittavat, että kyse on suurelle monikansalliselle yritykselle tavanomaisesta organisatorisesta tilanteesta, jossa toimivalta operatiiviseen johtamiseen on uskottu sen paikallisten yksiköiden johtajille. Olettaman kumoamiseksi on esitettävä epätavalliset olosuhteet, jotka osoittavat, että siitä huolimatta, että emoyhtiöt omistavat konsernin tytäryhtiöiden koko osakepääoman, konsernin taloudellinen kokonaisuus on murrettu, koska mekanismit, joilla varmistetaan se, että tytäryhtiöiden kaupallinen käyttäytyminen on linjassa emoyhtiöiden kaupallisen käyttäytymisen kanssa, eivät toimineet tavanomaisella tavalla.

164. Kantajat eivät ole kuitenkaan nyt käsiteltävässä asiassa esittäneet tällaisia seikkoja.

165. On myös muistutettava, että unionin tuomioistuin ja unionin yleinen tuomioistuin ovat jo todenneet, että olettama siitä, että emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä käyttäytymiseen, on kumottavissa. Oikeuskäytännön mukaan olettama – vaikka sitä olisi vaikea kumota – on hyväksyttävissä rajoissa, kunhan se on oikeassa suhteessa lailliseen tavoitteeseensa nähden, vastakkaisia todisteita on mahdollista esittää ja puolustautumisoikeuksia kunnioitetaan (edellä 146 kohdassa mainittu asia Elf Aquitaine v. komissio, tuomion 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T-343/06, Shell Petroleum v. komissio, tuomio 27.9.2012, 54 kohta). Näin on sen olettaman osalta, joka koskee sitä, muodostavatko tytäryhtiö ja sen yksi ainoa emoyhtiö taloudellisen kokonaisuuden, kun otetaan huomioon myös edellä 147–150 kohdassa esitetyt toteamukset.

166. Näin ollen on hylättävä kantajien väite, jonka mukaan olettama ei ole kumottavissa.

Päätelmä

167. Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava, että komissio totesi perustellusti, että Sasol Wax ja Sasol Wax International muodostivat edellä 36 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetun taloudellisen kokonaisuuden ja että tämän kokonaisuuden muodostamien yhtiöiden voitiin katsoa olevan yhteisvastuussa kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomisesta.

168. Tämän lisäksi on huomautettava, etteivät kantajat esitä mitään täsmällistä väitettä sen olettaman kumoamisesta, jonka mukaan Sasol Holding in Germany käytti tosiasiallisesti ratkaisevaa vaikutusvaltaa Sasol Wax Internationalin kaupalliseen käyttäytymiseen tai Sasol Ltd käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa ensiksi mainittuun.

169. Toinen kanneperuste on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.

Kantajien pyyntö näytön hankkimiseksi

170. Kantajat esittävät, että C. D. I:tä ja R. G. S:ää, jotka olivat Sasol Waxin johtajia Sasol-ajanjakson aikana, kuultaisiin todistajana siitä, ettei Sasol Wax International eikä Sasol Ltd kumpikaan antanut ohjeita tytäryhtiölleen ja että Sasol Wax päätti itsenäisesti kaupallisesta käyttäytymisestään.

171. Edellä esitetyn analyysin perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoo, etteivät kyseiset todistajanlausunnot voi vaikuttaa kysymykseen siitä, katsotaanko Sasol Wax International, Sasol Holding in Germany ja Sasol Ltd:n olevan vastuussa rikkomisesta, johon Sasol Wax on syyllistynyt. Näin ollen kantajien pyyntö näytön hankkimiseksi on hylättävä.

3. Kolmas kanneperuste, jonka mukaan Vara ei ollut yhteisvastuussa Schümann-ajanjakson ja yhteisyrityksen ajanjakson aikana

172. Kantajat väittävät, että Schümann-ajanjakson aikana rikkomiseen välittömästi syyllistynyt yhtiö, HOS, oli Varan ja myöhemmin itse Schümannin määräysvallassa. Samoin yhteisyrityksen ajanjakson aikana Vara käytti vähintään yhteistä määräysvaltaa operatiiviseen yksikköön Schümann Sasoliin. Kantajien mukaan komissio syrji Sasolia Varaan nähden, kun se ei katsonut Varan olevan vastuussa HOS:n ja Schümann Sasolin toiminnasta ja kun se katsoi Sasolin olevan yhteisvastuussa yksinomaan yhteisyrityksen ajanjakson aikana.

173. Kantajien mukaan komissio ei selitä mitenkään sitä, miksi se kohteli eri tavoin yhtäältä Sasolia ja toisaalta Varaa tai Schümannia. Kantajat muistuttavat lisäksi edellä 33 kohdassa mainitussa asiassa HFB ym. vastaan komissio annetussa tuomiossa (105 kohta) esitetyistä periaatteista.

174. Tämä komission toimintatapa vaarantaa vakavasti muutoksenhakumahdollisuudet, jotka Sasol Ltd:llä, Sasol Holding in Germanyllä ja Sasol Wax Internationalilla on käytettävissään takautumiskanteen nostamiseksi Schümannia tai Varaa vastaan, sillä Sasolin piti osoittaa, että viimeksi mainitut osallistuivat kilpailusääntöjen rikkomiseen. Tämän osoittaminen on kantajien mukaan kuitenkin erityisen vaikeaa, kun otetaan huomioon se, että niiden pitäisi esittää syyt sille, ettei komissio katsonut Varan eikä Schümannin olevan vastuussa. Lisäksi viimeksi mainittujen yhteisvastuullisuuden toteaminen olisi ollut Sasolille tärkeää varsinkin siksi, että erityisesti HOS ja Schümann perustivat kartellin hetkellä, jolloin Sasol ei toiminut lainkaan parafiinivahojen Euroopan markkinoilla.

175. Kantajat katsovat, että koska Varan ei katsottu olevan yhteisvastuussa, komissio ei soveltanut asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua 10 prosentin enimmäismäärää Varan liikevaihtoon nähden.

176. Komissio väittää, että koska sen harkinta on tapauskohtaista, sillä on harkintavaltaa päättää, mitä yrityksen yksiköitä se pitää vastuullisina kilpailusääntöjen rikkomisesta, eikä sen tarvitse perustella sitä, ettei se toteuttanut kolmansiin nähden samankaltaisia toimenpiteitä kuin vastuullisina pidettyihin yksiköihin nähden.

177. Joka tapauksessa komissio toteaa, että oikeuskäytännön mukaan silloin, kun yritys on omalla käyttäytymisellään rikkonut EY 81 artiklan 1 kohtaa, se ei voi vapautua seuraamuksista sillä perusteella, että toiselle yritykselle ei ole määrätty sakkoa. Vaikka komissio olisi tehnyt virheen, kun se ei katsonut Varan olevan vastuussa rikkomisesta, yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kunnioittaminen on sovitettava yhteen laillisuusperiaatteen noudattamisen kanssa, ja sen mukaan kukaan ei voi vedota omaksi edukseen toisen hyväksi tehtyyn lainvastaisuuteen.

178. Aluksi on todettava, että koska ensimmäinen kanneperuste on hyväksytty, yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista ei ole tutkittava yhteisyrityksen ajanjakson osalta, koska riidanalainen päätös on kumottu tältä osin.

179. Seuraavassa unionin yleinen tuomioistuin tutkii yksinomaan kantajien väitettä, joka koskee syrjintää Varaan ja Schümanniin nähden Schümann-ajanjakson osalta.

180. Aluksi on todettava, että komissio myönsi riidanalaisen päätöksen 457 perustelukappaleessa nimenomaisesti, että ”rikkomiseen välittömästi osallistunutta yhtiötä, HOS:ia, valvoi viime kädessä– – Schümann henkilökohtaisesti ja että rikkomisesta kyseisellä ajanjaksolla [oli] vastuussa loppujen lopuksi Schümann”. Komissio ei kuitenkaan katsonut HOS:n välittömän emoyhtiön tai Schümannin olevan yhteisvastuussa rikkomisesta, johon HOS syyllistyi.

181. Oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaate – joka edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tilanteita ei kohdella eri tavalla eikä erilaisia tilanteita kohdella samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella – on unionin oikeuden yleinen periaate, joka on vahvistettu Euroopan unionin perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklassa (asia C-494/11 P, Otis Luxembourg ym. v. komissio, määräys 15.6.2012, 53 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa; ks. myös vastaavasti asia C-550/07, Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals ym. v. komissio, tuomio 14.9.2010, Kok., s. I 8301, 54 ja 55 kohta).

182. Lisäksi on todettava, että edellä 36 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä esitetty mahdollisuus määrätä emoyhtiölle seuraamus tytäryhtiön sääntöjenvastaisesta käyttäytymisestä ei kuitenkaan sinänsä estä sitä, että tytäryhtiölle itselleen määrätään seuraamus. Yritystä – eli taloudellista kokonaisuutta,