YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN

TUOMIO(ensimmäinen jaosto)

18 päivänä joulukuuta 1997

Asia T-90/95

Walter Gill

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Henkilöstö — Lääkärintarkastukset — Terveyttä koskevien tietojen ilmoittamisen laiminlyönti — Oikeus pitää henkilökohtaista terveydentilaa koskevat tiedot salaisina”

Täydellinen teksti ranskan kielellä II-1231

Aihe:

Kanne, jolla kantaja vaatii korvausta vastaajana olevan toimielimen hallinnon virkavirheestä karsimastaan vahingosta.

Lopputulos:

Hylkääminen.

Tuomion lyhennelmä

Kantaja työskenteli vuodesta 1948 alkaen 1970-luvulle saakka kaivoksissa ensin kaivostyöntekijänä ja sen jälkeen kaivoksen johtajana ja kaivostarkastajana.

Vuonna 1974 komissio otti kantajan palvelukseensa johtavaksi hallintovirkamieheksi sosiaaliasioiden pääosaston hiili- ja terästeollisuuden turvallisuuskysymyksistä vastaavalle osastolle. Tehtävässään kantaja teki ainakin 25 kaivostarkastusta.

Ennen palvelussuhteen alkamista ja uransa aikana komission palveluksessa kantaja kävi Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (henkilöstösäännöt) mukaisissa lääkärintarkastuksissa.

Sairastuttuaan krooniseen keuhkosairauteen kantaja vaati vuonna 1981 komissiolta työkyvyttömyytensä vahvistamista ammattitaudin vuoksi henkilöstösääntöjen 78 artiklan mukaisesti.

Vuonna 1987 vaatimus hylättiin. Kantajan hylkäyspäätöksestä tekemä valitus hylättiin 20.5.1988 tehdyllä komission päätöksellä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi tämän päätöksen (asia T-43/89, Gili v. komissio, tuomio 6.4.1990, Kok. 1990, II-173). Yhteisöjen tuomioistuin kumosi kuitenkin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion (asia C-185/90 P, komissio v. Gill, tuomio 4.10.1991, Kok. 1991, s. I-4779) ja palautti asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen. Kantajan kanne hylättiin tällä kertaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiolla (asia T-43/89 RV, Gili v. komissio, tuomio 23.3.1993, Kok. 1993, s. II-303).

Kantaja esitti 10.5.1994 nimittävälle viranomaiselle henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan perusteella korvausvaatimuksen sillä perusteella, että hän katsoi kärsineensä vahinkoa siitä, ettei komission hallinto ollut varoittanut häntä palvelukseen otettaessa suoritettavan lääkärintarkastuksen yhteydessä eikä henkilöstösääntöjen 59 artiklan 4 kohdan mukaisten vuosittaisten lääkärintarkastusten yhteydessä tällaisen keuhkosairauden olemassaolosta, ja sillä perusteella, että komissio oli edelleen pitänyt hänet tehtävissä, joista vastaamista hänen terveydentilansa ei enää olisi sallinut, ilmoittamatta hänelle terveysriskeistä, joita tehtävien suorittamisesta saattoi aiheutua hänen sairautensa kehittymisen kannalta.

Vaatimukseen on liitetty kirje, jossa kantajan avustaja huomauttaa, että koska kyse on vaatimuksen esittäjän terveydestä, on ryhdyttävä hänen yksityiselämänsä kunnioittamisen kannalta välttämättömiin toimenpiteisiin erityisesti ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen (EIPY) 8 artiklan mukaisesti, ja että näistä toimenpiteistä on ilmoitettava vaatimuksen esittäjälle.

Komissio ilmoitti 20.5.1994 vaatimuksen esittäjän avustajalle, että vaatimus oli kirjattu vastaanotetuksi ja että se oli siirretty välittömästi toimivaltaisen yksikön käsiteltäväksi, jotta vastaus voidaan antaa mahdollisimman nopeasti.

Komissio hylkäsi 26.9.1994 kantajan vaatimuksen ja 28.12.1994 kantajan tästä tekemän valituksen.

Vahingonkorvausvaatimus

Yhteisöjen vastuun syntyminen edellyttää, että toimielimen toiminta on ollut lainvastaista, että vahinko on todellisuudessa syntynyt ja että toiminnan ja syntyneen vahingon välillä on syy-yhteys. Ensin on siis selvitettävä, onko komissio laiminlyönyt velvoitteitaan kantajan terveyttä koskevan aineiston hoidossa ja onko se syyllistynyt kantajan väittämiin virheisiin (33 kohta).

Viittaukset:asiaT-82/91, Latham v. komissio, 9.2.1994(Kok. H. 1994, s. II-61, 72 kohta);asia T-39/93, Baltsavias v. komissio, 11.10.1995 (Kok. H. 1995, s. II-695, 80 kohta).

Huolenpitovelvollisuuden laiminlyönti

Toimielimien lääkintäyksikön on ilmoitettava virkamiehelle sairaudesta, joka käy ilmi häntä koskevista asiakirjoista, ja kaikenlaisista seikoista, joilla virkamies itse mahdollisesti vaarantaa terveytensä, mikä puolestaan edellyttää sitä, että kaikki sairauden kannalta merkitykselliset tiedot ja ohjeet ilmoitetaan hänelle. Lääkintäyksikön on lisäksi ilmoitettava virkamiehelle tekijöistä, jotka saattavat johtaa sairauden syntymiseen (34 kohta).

Viittaukset: asia C-36/89, Nijman v. komissio, 25.9.1991 (Kok. 1991, s. II-699, 37 kohta).

Tutkittuaan komission lääkintäyksikön antamat lausunnot kantajalle tehdyistä lääkärintarkastuksista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen määräämä asiantuntija katsoi, ettei palvelukseen ottamisen yhteydessä suoritetusta lääkärintarkastuksesta eikä vuosittaisista lääkärintarkastuksista tehdyistä pöytäkirjoista käynyt ilmi, että kantajalla olisi havaittu keuhkosairaus taikka että olisi ollut olemassa riskitekijöitä, jotka saattavat aiheuttaa keuhkosairauden. Näin ollen ei voida katsoa, että komission lääkintäyksikkö olisi kyseisen ajanjakson aikana havainnut, että kantajalla on keuhkosairaus tai että on olemassa tekijöitä, jotka saattavat aiheuttaa keuhkosairauden. Tämän vuoksi kantajan ensimmäiset perustelut, joilla pyrittiin osoittamaan, että komissio on syyllistynyt virheeseen, on hylättävä (36 ja 37 kohta).

EIPY:n 8 artiklan rikkominen

EIPY:n 8 artiklassa vahvistettu oikeus nauttia yksityiselämän kunnioitusta on perusoikeus, jota yhteisön oikeusjärjestelmässä suojataan. Siihen sisältyy muun muassa oikeus pitää terveydentilansa salaisena. Virkamies ei kuitenkaan voi vedota tähän oikeuteen niitä henkilöitä vastaan, joiden tehtävänä on tutkia vaatimus tai valitus, joissa virkamies on itse esittänyt tietyt terveydentilaansa koskevat tiedot ja arvioinnit. Ei ole myöskään järkevää edellyttää, että virkamies esittää vaatimuksensa tai valituksensa sekä niitä tukevat asiakirjat tuntemattomana. Perustamissopimuksen 214 artiklan ja henkilöstösääntöjen 17 artiklan mukaan kaikilla yhteisöjen virkamiehillä ja muilla toimihenkilöillä on velvollisuus palvelussuhteen päättymisen jälkeenkin olla ilmaisematta tietoja, jotka voivat luonteensa vuoksi kuulua ammattisalaisuuden piiriin. Näiden määräysten pitäisi olla riittävä tae siitä, ettei virkamiehen yksityiselämään kuuluvia tietoja, silloin kun ne ovat vaatimuksessa tai valituksessa, ilmaista muille kuin sille rajatulle määrälle henkilöitä, joiden tehtävänä on käsitellä valitus tai vaatimus. Kantaja ei ole näyttänyt, että hänen tekemästään vaatimuksesta tai valituksesta olisi annettu tietoja muille kuin niitä käsitteleville henkilöille. Näin ollen EIPY:n 8 artiklan rikkomista koskeva väite on hylättävä (38 ja 40 kohta).

Viittaukset: asia C-62/90. komissio v. Saksa. 8.4.1992 (Kok. 1992, s. I-2575, 23 kohta); asia T-273/94, N. v. komissio, 15.5.1997 (Kok. H. 1997, s. II-289, 72 kohta); asia T-176/94, K. v. komissio, 13.7.1995 (Kok. H. 1995, s. II-621, 31. 39 ja 42 kohta).

Kumoamisvaatimus

Toimielimen päätös, jolla korvausvaatimus hylätään, kuuluu hallinnolliseen menettelyyn, joka edeltää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostettavaa vahingonkorvauskannetta, minkä vuoksi vahingonkorvausvaatimusta ei voida käsitellä vastuusuhteiden vahvistamisesta erillisenä asiana. Toimielimen toimen, jossa se ilmaisee kantansa oikeudenkäyntimenettelyä edeltävässä menettelyssä, yksinomaisena vaikutuksena on se, että vahinkoa kärsinyt osapuoli voi nostaa vahingonkorvausta koskevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa (45 kohta).

Viittaukset: asiaT-64/91, Marcato v. komissio, 25.2.1992 (Kok. 1992, s. II-243, 33 kohta).

Esillä olevassa asiassa korvausvaatimuksen hylkäämisellä hylätään myös kantajan kumoamisvaatimus (46 kohta).

Ratkaisu:

Kanne hylätään.