ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Rikosten vanhentumiseen liittyvä kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan vanhentumisajan katkaiseva toimi, joka tehtiin törkeitä arvonlisäveropetoksia koskevien syytteiden asiayhteydessä, johtaa siihen, että vanhentumisaika pidentyy ainoastaan neljänneksellä sen alkuperäisestä kestosta, on omiaan merkitsemään sellaisten velvollisuuksien laiminlyöntiä, jotka jäsenvaltioille on asetettu SEUT 325 artiklan 1 ja 2 kohdalla, siinä tapauksessa, että mainittu kansallinen lainsäädäntö estäisi tehokkaiden ja ennaltaehkäisevien seuraamusten määräämisen huomattavassa määrässä törkeitä petoksia, jotka kohdistuvat unionin taloudellisiin etuihin, tai siinä säädettäisiin vanhentumisajoista, jotka ovat pidemmät sellaisten petosten tapauksessa, jotka kohdistuvat asianomaisen jäsenvaltion taloudellisiin etuihin, kuin sellaisten petosten tapauksessa, jotka kohdistuvat unionin taloudellisiin etuihin, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on antaa SEUT 325 artiklan 1 ja 2 kohdalle täysi oikeusvaikutus jättämällä tarvittaessa soveltamatta kansallisen oikeuden säännöksiä, jotka estävät asianomaista jäsenvaltiota täyttämästä velvollisuuksia, jotka sille on asetettu SEUT 325 artiklan 1 ja 2 kohdassa.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetusta direktiivistä 2006/112, luettuna yhdessä SEU 4 artiklan 3 kohdan kanssa, nimittäin seuraa, että paitsi että arvonlisäverotuksen alalla jäsenvaltioilla on yleinen velvollisuus toteuttaa kaikki lainsäädännölliset ja hallinnolliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että arvonlisävero kannetaan täysimääräisesti niiden alueilla, niiden on lisäksi torjuttava petoksia. Vaikka jäsenvaltioilla toki on vapaus valita sovellettavat seuraamukset, jotka voivat olla hallinnollisia tai rikosoikeudellisia seuraamuksia tai niiden molempien yhdistelmä, jotta taataan arvonlisäverotulojen kantaminen täysimääräisesti ja samalla unionin taloudellisten etujen suojaaminen direktiivin 2006/112 ja SEUT 325 artiklan säännösten mukaisesti, rikosoikeudelliset seuraamukset voivat kuitenkin olla välttämättömiä tiettyjen törkeiden arvonlisäveropetosten tehokkaaksi ja ennaltaehkäiseväksi torjumiseksi.

(ks. 36, 39 ja 58 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta annetun asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan neljättä alakohtaa on tulkittava siten, että siinä säädettyä vanhentumisaikaa sovelletaan paitsi väärinkäytöksiä koskevissa seuraamusmenettelyissä, jotka johtavat tämän asetuksen 5 artiklassa tarkoitettujen hallinnollisten seuraamusten määräämiseen, myös seuraamusmenettelyissä, jotka johtavat kyseisen asetuksen 4 artiklassa tarkoitettujen hallinnollisten toimenpiteiden toteuttamiseen. Tämä tulkinta ei rajoita asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 3 kohdan soveltamista, jonka mukaan jäsenvaltiot säilyttävät mahdollisuuden soveltaa kyseisen 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädettyjä määräaikoja pidempää määräaikaa.

(ks. 32 ja 33 kohta sekä tuomiolauselma)
Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella annetun direktiivin 2004/38 13 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että kolmannen maan kansalaisen, joka on eronnut unionin kansalaisesta ja jonka avioliitto oli kestänyt ennen avioeromenettelyn vireillepanoa vähintään kolme vuotta, joista vähintään yksi vuosi vastaanottavassa jäsenvaltiossa, oleskeluoikeus ei voi säilyä tässä jäsenvaltiossa tämän säännöksen perusteella, kun avioeromenettelyn vireillepanoa edelsi puolison, joka on unionin kansalainen, poistuminen mainitusta jäsenvaltiosta.

Kyseiseen säännökseen sisältyvä viittaus yhtäältä vastaanottavaan jäsenvaltioon, joka määritellään direktiivin 2004/38 2 artiklan 3 alakohdassa vain viittauksella siihen, että unionin kansalainen käyttää oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ja oleskeluun, ja toisaalta avioeromenettelyn vireillepanoon merkitsee väistämättä, että unionin kansalaisen puolison, joka on kolmannen maan kansalainen, oleskeluoikeus voi säilyä tämän direktiivin 13 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdan perusteella vain, jos jäsenvaltio, jossa tämä kolmannen maan kansalainen asuu, on direktiivin 2004/38 2 artiklan 3 alakohdassa tarkoitettu vastaanottava jäsenvaltio avioeromenettelyn vireillepanoajankohtana. Tästä ei kuitenkaan ole kyse, jos unionin kansalainen lähtee ennen tällaisen menettelyn vireillepanoa jäsenvaltiosta, jossa hänen puolisonsa asuu, asettautuakseen johonkin toiseen jäsenvaltioon tai kolmanteen maahan. Tässä tapauksessa kolmannen maan kansalaisen johdettu oleskeluoikeus direktiivin 2004/38 7 artiklan 2 kohdan perusteella on päättynyt unionin kansalaisen poistuessa, eikä se siis voi enää säilyä tämän direktiivin 13 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdan perusteella. Näin ollen kolmannen maan kansalaisen puolison, joka on unionin kansalainen, on oleskeltava vastaanottavassa jäsenvaltiossa direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan mukaisesti aina avioeromenettelyn vireillepanoajankohtaan asti, jotta tämä kolmannen maan kansalainen voisi vedota oikeuteensa oleskella tässä jäsenvaltiossa tämän direktiivin 13 artiklan 2 kohdan perusteella.

(ks. 61, 62, 66 ja 70 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Unionin tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 11.6.2015 – Baby Dan

(asia C‑272/14) 1 ( 1 )

”Ennakkoratkaisupyyntö — Tulliliitto ja yhteinen tullitariffi — Yhdistetty nimikkeistö — Tariffiluokittelu — Tullinimikkeet 7318 ja 8302 — Esine, joka on erityisesti suunniteltu lasten turvaporttien kiinnittämiseen”

Tulliliitto — Yhteinen tullitariffi — Tullinimikkeet — Esine, jolla voidaan kiinnittää seinään tai ovenkarmiin lasten siirrettäviä turvaportteja — Luokittelu yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 7318 (Neuvoston asetuksen N:o 2658/87 liite I) (ks. 30, 34, 35 ja 40 kohta sekä tuomiolauselma)

Ratkaisu

Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87, sellaisena kuin se on myöhemmin muutettuna 20.9.2007 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1214/2007 ja 19.9.2008 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1031/2008, liitteessä I olevaa yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen esine, jolla voidaan kiinnittää seinään tai ovenkarmiin lasten siirrettäviä turvaportteja, on luokiteltava yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 7318.

( 1 ) EUVL C 253, 4.8.2014

Unionin tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 11.6.2015 – Baby Dan

(asia C‑272/14) 1 ( 1 )

”Ennakkoratkaisupyyntö — Tulliliitto ja yhteinen tullitariffi — Yhdistetty nimikkeistö — Tariffiluokittelu — Tullinimikkeet 7318 ja 8302 — Esine, joka on erityisesti suunniteltu lasten turvaporttien kiinnittämiseen”

Tulliliitto — Yhteinen tullitariffi — Tullinimikkeet — Esine, jolla voidaan kiinnittää seinään tai ovenkarmiin lasten siirrettäviä turvaportteja — Luokittelu yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 7318 (Neuvoston asetuksen N:o 2658/87 liite I) (ks. 30, 34, 35 ja 40 kohta sekä tuomiolauselma)

Ratkaisu

Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87, sellaisena kuin se on myöhemmin muutettuna 20.9.2007 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1214/2007 ja 19.9.2008 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1031/2008, liitteessä I olevaa yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen esine, jolla voidaan kiinnittää seinään tai ovenkarmiin lasten siirrettäviä turvaportteja, on luokiteltava yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 7318.

( 1 ) EUVL C 253, 4.8.2014
SEUT 267 artiklaa on tulkittava siten, että kansallisella tuomioistuimella, joka ei ole varma siitä, onko kansallinen lainsäädäntö Euroopan unionin oikeuden mukainen, eikä siitä, onko se kyseisen jäsenvaltion perustuslain mukainen, on oikeus ja tapauksesta riippuen velvollisuus saattaa unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi unionin oikeuden tulkintaa tai pätevyyttä koskevat kysymykset, vaikka lainsäädännön perustuslainmukaisuutta valvovassa kansallisessa tuomioistuimessa on vireillä kyseisen lainsäädännön perustuslainmukaisuutta koskeva liitännäinen menettely.

Kansallisilla tuomioistuimilla on näet yhtäältä rajoittamaton oikeus saattaa asia unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi, jos ne katsovat, että niiden käsiteltävänä olevassa asiassa on kysymys unionin oikeuden säännösten tai määräysten tulkinnasta tai pätevyyden arvioinnista, mistä niiden on annettava ratkaisu. Toisaalta unionin oikeuden tehokkuus olisi uhattuna ja SEUT 267 artiklan tehokas vaikutus heikentyisi, jos kansallinen tuomioistuin ei sen vuoksi, että vireillä on perustuslainmukaisuuden valvontaa koskeva liitännäinen menettely, saisi saattaa unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi ennakkoratkaisukysymyksiä ja soveltaa välittömästi unionin oikeutta tavalla, joka on unionin tuomioistuimen ratkaisun tai oikeuskäytännön mukainen. Kansallisen prosessioikeuden säännöksen olemassaolo ei myöskään voi saattaa kyseenalaiseksi kansallisten tuomioistuinten oikeutta esittää ennakkoratkaisupyyntö unionin tuomioistuimelle silloin, kun ne eivät ole varmoja unionin oikeuden tulkinnasta.

(ks. 31, 36, 37 ja 39 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohtaa, 73 artiklaa, 78 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohtaa ja 79 artiklan ensimmäisen kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että maksujen määrä, jonka kaasun jakeluverkon konsession haltijayhtiö maksaa kunnille näiden kuntien julkisten alueiden käytöstä ja jonka kyseinen yhtiö sitten vyöryttää edelleen toiselle yhtiölle, joka vastaa kaasun myynnistä ja joka vyöryttää sen edelleen lopullisille kuluttajille, on mainitun direktiivin 73 artiklan nojalla sisällytettävä sen arvonlisäveron perusteeseen, jota sovelletaan palveluun, jonka ensimmäinen näistä yhtiöistä suorittaa toisena mainitulle yhtiölle.

Kaasun myynnistä vastaavalle yhtiölle ei nimittäin vyörytetä näitä maksuja itsessään vaan julkisen alueen käytöstä perittävä hinta. Tämän johdosta näiden maksujen määrä on osa vastiketta, jonka kaasun jakeluverkon konsession haltijayhtiö saa palveluistaan kaasun myynnistä vastaavalta yhtiöltä, ja nämä palvelut ovat direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua liiketoimintaa.

(ks. 33, 34 ja 38 kohta sekä tuomiolauselma)
Tiettyjen kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä tehty Montrealin yleissopimus on erottamaton osa unionin oikeusjärjestystä ja unionin tuomioistuimella on toimivalta antaa ennakkoratkaisu sen tulkinnasta.

Lentoliikenteen harjoittajia ja ilma-alusten käyttäjiä koskevista vakuutusvaatimuksista annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 785/2004 3 artiklan g alakohtaa on tulkittava siten, että yhteisön lentoliikenteen harjoittajan hallussa olevan helikopterin kyydissä oleva henkilö, jota kuljetetaan hänen työnantajansa ja tämän lentoliikenteen harjoittajan välisen sopimuksen nojalla tietyn työn suorittamista varten, on kyseisessä säännöksessä tarkoitettu matkustaja. Kyseinen kyydissä olija ei suorita ilma-aluksen ohjaustehtäviä, joten hän ei näin ollen ole ohjaamomiehistön jäsen. Lisäksi on niin, että se, että kyseisen kyydissä olijan tehtävänä on avata ovi lentäjän ohjeiden mukaisesti, ei ole riittävää, jotta hänet voitaisiin luokitella matkustamomiehistön jäseneksi, koska lentäjällä on ilma-aluksen päällikkönä aina oikeus antaa ohjeita kaikille ilma-aluksessa oleville henkilöille, myös matkustajille.

(ks. 27–31 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Toimen oikeusperustan valvonnalla mahdollistetaan toimen antajan toimivallan tutkiminen ja sen selvittäminen, liittyykö tämän toimen hyväksymismenettelyyn virheellisyyksiä. Unionin toimen oikeudellisen perustan valinnan on perustuttava sellaisiin objektiivisiin seikkoihin, jotka voivat olla tuomioistuimen suorittaman valvonnan kohteena ja joihin kuuluvat toimen tarkoitus ja sisältö.

Kun otetaan huomioon yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan laajat päämäärät ja tavoitteet sellaisina kuin ne ilmaistaan SEU 3 artiklan 5 kohdassa ja SEU 21 artiklassa sekä yhteistä ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa koskevissa erityismääräyksissä, varsinkin SEU 23 ja SEU 24 artiklassa, unionin yleinen tuomioistuin ei ole tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan, että Egyptin tilanteen johdosta määrättävistä tiettyihin henkilöihin, yhteisöihin ja elimiin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annettu päätös 2011/172 on voitu laillisesti antaa SEU 29 artiklan nojalla, koska se muodostaa osan politiikkaa, jolla tuetaan Egyptin uusia viranomaisia ja jolla on tarkoitus edistää niin poliittista kuin taloudellistakin vakautta kyseisessä valtiossa ja erityisesti auttaa tämän maan viranomaisia estämään valtion varojen väärinkäyttö, ja että tämä päätös perustuu näin ollen täysimääräisesti yhteiseen ulko- ja turvallisuuspolitiikkaan ja on SEU 21 artiklan 2 kohdan b ja d alakohdassa mainittujen tavoitteiden mukainen.

(ks. 42, 43 ja 46 kohta)
27

Komissio väittää nyt käsiteltävässä asiassa, että vuoden 2012 päätelmissä on kyse SEU 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta unionin poliittisesta päätöksestä, jolla neuvosto on määrittänyt unionin vahvistaman politiikan asiayhteydessä, että Sveitsin rahoitusosuuden Kroatian tasavallan hyväksi on vastattava niitä samoja laskelmia, joita on käytetty ja joista on sovittu yhteisymmärryspöytäkirjassa ja sen 25.6.2008 allekirjoitetussa lisäyksessä. Riidanalaisessa päätöksessä ei ole poikettu tästä kannasta, mitä neuvosto sitä paitsi ei ole väittänytkään. Komissio väittää lisäksi, ettei neuvosto ole esittänyt mitään vastaväitteitä Sveitsin valaliiton kanssa käytyjen neuvottelujen lopputuloksesta eikä myöskään riidanalaisen päätöksen asiasisällöstä vaan sen vastaväitteet ovat luonteeltaan vain menettelyllisiä.
95

Tarkemmin sanottuna unionin yleinen tuomioistuin on ensinnäkin todennut valituksenalaisen tuomion 288 kohdassa, että Michelangelo-monituotejärjestön kokouksia koskeva 26.3.2007 annetun väitetiedoksiannon 277 kohtaan sisältyvä taulukko osoitti Pozzi Ginorin osallistuneen kyseisen järjestön kokouksiin, joissa oli käyttäydytty kilpailunvastaisesti, ja että kirjalliset todisteet tällaisesta käyttäytymisestä sisältyivät kyseiseen taulukkoon sisällytettyihin alaviitteisiin. Sitten unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 289 kohdassa, että komission esittämät selitykset Pozzi Ginorin osallistumisesta Michelangelo-monituotejärjestön kokouksiin mahdollistivat lyhyydestään huolimatta sen, että ensimmäisen oikeusasteen kantajat saivat tarkasti tietoonsa käyttäytymisen, johon Pozzi Ginorin katsottiin syyllistyneen. Lopuksi unionin yleinen tuomioistuin on todennut samoin valituksenalaisen tuomion 289 kohdassa, että komissio oli 26.3.2007 antamansa väitetiedoksiannon 277 kohdassa ilmoittanut väitetyn kilpailunvastaisen toiminnan luonteen, sen esiintymistiheyden, sen tarkan tapahtuma-ajankohdan ja käytettävissään olleet todisteet. Se on päätellyt tästä valituksenalaisen tuomion 290 kohdassa, että kyseiseen väitetiedoksiantoon sisältyneet seikat riittivät siihen, että ensimmäisen oikeusasteen kantajat voivat käyttää puolustautumisoikeuksiaan.
6

Rautateiden ja maanteiden julkisista henkilöliikennepalveluista sekä neuvoston asetusten (ETY) N:o 1191/69 ja (ETY) N:o 1107/70 kumoamisesta 23.10.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1370/2007 (EUVL L 315, s. 1) 4 artiklan 1–3 kohdassa säädetään muun muassa seuraavaa: ”1. Julkisia palveluhankintoja koskevissa sopimuksissa ja yleisissä säännöissä on a) määriteltävä selkeästi julkisen palvelun velvoitteet, jotka julkisen liikenteen harjoittajan on täytettävä, sekä maantieteelliset alueet, joita sopimus ja säännöt koskevat; b) määritettävä etukäteen puolueettomalla ja avoimella tavalla i) parametrit, joiden perusteella mahdollinen korvaus lasketaan, ja ii) mahdollisesti myönnettyjen yksinoikeuksien luonne ja laajuus siten, että vältetään liiallisia korvauksia. Jäljempänä 5 artiklan 2, 4, 5 ja 6 kohdan mukaisesti tehdyissä julkisia palveluhankintoja koskevissa sopimuksissa parametrit on määritettävä siten, ettei yksikään korvaus voi ylittää määrää, joka on tarpeen julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisestä aiheutuvia kustannuksia ja siitä kertyviä tuloja koskevien taloudellisten nettovaikutusten kattamiseksi, kun otetaan huomioon julkisen liikenteen harjoittajan kyseisestä toiminnasta saamat tulot ja kohtuullinen voitto. c) määriteltävä palvelujen tarjoamiseen liittyvien kustannusten jakamista koskevat järjestelyt. Näihin kustannuksiin voivat sisältyä erityisesti henkilöstökustannukset, energiakustannukset, infrastruktuurin käyttömaksut, julkisen liikenteen ajoneuvojen, liikkuvan kaluston ja henkilöliikennepalvelujen toiminnan kannalta tarpeellisten laitteistojen huolto- ja korjauskustannukset sekä kiinteät kustannukset ja riittävä tuotto omalle pääomalle. 2. Julkisia palveluhankintoja koskevissa sopimuksissa ja yleisissä säännöissä on määriteltävä matkalippujen myynnistä saatavien tulojen jakamista koskevat järjestelyt, joiden mukaan tulot joko pitää julkisen liikenteen harjoittaja tai ne tilitetään toimivaltaiselle viranomaiselle taikka jaetaan näiden kesken. 3. Julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten on oltava määräaikaisia. Niiden voimassaoloaika saa olla – – enintään 15 vuotta, kun on kyse rautateiden henkilöliikenteen ja muiden raideliikennemuotojen palveluista. – –”
63

Komissio väittää puolestaan, että unionin yleinen tuomioistuin saattoi valittajille määrätyn sakon määrästä lausuessaan ottaa huomioon sen, että valittajat olivat tietoisia valvonta- ja korvausmekanismeista, koska kyse on tosiseikasta. Se katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin saattoi tehdä samoin V. C:n lausunnon osalta etenkin siltä osin kuin unionin tuomioistuin on katsonut tuomion KNP BT v. komissio (C‑248/98 P, EU:C:2000:625) 40 kohdassa, että unionin yleisellä tuomioistuimella on silloin, kun se arvioi sakkojen asianmukaisuutta, mahdollisuus ottaa huomioon lisätietoja, jotka eivät ole sisältyneet sen tutkittavaksi saatettuun päätökseen, perusteluvelvollisuuden edellyttäminä seikkoina. Komissio on lopuksi sitä mieltä, että valitusperuste on tehoton, koska unionin yleinen tuomioistuin on jo alentanut sakon määrää.
39

Komission mielestä neuvostolla on kyseisen A osan nojalla neuvottelussa ratkaiseva rooli. Saman A osan mukaan nimittäin SEUT 218 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun erityiskomitean tai tietyissä olosuhteissa neuvoston tehtävänä on määritellä ”unionin yksityiskohtaiset neuvottelukannat”, jotka sitovat komissiota. Perussopimuksissa ei kuitenkaan anneta tällaiselle komitealle tai neuvostolle mitään suoraa päätöksentekoroolia neuvottelujen aikana, koska komissiolla on tässä yhteydessä täysi toimivalta. Erityiskomitea on vain neuvoa-antava elin neuvottelijaa varten.
68

Erityisesti siitä väitetystä riskistä, että tuottaja, joka on antanut tietonsa polkumyynnin vastaisen menettelyn yhteydessä, on unionin tuottajan määräysvallassa eikä ole siten taloudellisesti riippumaton, on todettava, että on epätodennäköistä – kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 97 kohdassa –, että huomioon olisi otettu sellaisen tuottajan tiedot, joka olisi myynyt tuotteita tuottajaan etuyhteydessä oleville asiakkaille, sillä unionin toimielimiä moititaan siitä, että ne ovat määrittäneet keinotekoisen suuren normaaliarvon. Joka tapauksessa on todettava, että – kuten asetuksen N:o 917/2011 62 perustelukappaleessa on todettu – komission yksiköt ovat tarkastaneet nämä tiedot paikan päällä.
26

Unionin tuomioistuin on tässä yhteydessä jo katsonut, että asetusta N:o 44/2001 ja asetusta N:o 1346/2000 on tulkittava siten, että kyseisissä säädöksissä vahvistettujen oikeussääntöjen päällekkäisyydet ja lainaukot vältetään. Kanteet, jotka on asetuksen N:o 44/2001 1 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaan suljettu viimeksi mainitun asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle siltä osin kuin niissä on kyse ”konkurssi[sta], akordi[sta] tai mui[sta] niihin rinnastettavi[sta] menettelyi[stä]”, kuuluvat siis asetuksen N:o 1346/2000 soveltamisalaan. Vastaavasti kanteet, jotka eivät kuulu asetuksen N:o 1346/2000 3 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, kuuluvat asetuksen N:o 44/2001 soveltamisalaan (tuomio Nickel & Goeldner Spedition, C‑157/13, EU:C:2014:2145, 21 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
6

Kyseisen direktiivin liitteessä II, jonka otsikko on ”Vakuutuksenottajille annettavat tiedot”, täsmennetään seuraavaa: ”Seuraavat tiedot, jotka on annettava tiedoksi vakuutuksenottajalle joko (A) ennen sopimuksen tekemistä tai (B) sopimuksen voimassaoloaikana, on ilmoitettava selkeästi ja täsmällisesti kirjallisina ja niiden on oltava annettu sitoumusjäsenvaltion virallisella kielellä. Nämä tiedot voidaan kuitenkin antaa muulla kielellä, jos vakuutuksenottaja pyytää sitä ja jäsenvaltion laki sallii sen tai jos vakuutuksenottaja voi vapaasti valita sopimukseen sovellettavan lain. A. Ennen sopimuksen tekemistä Vakuutusyritystä koskevat tiedot Sitoumusta koskevat tiedot –°– a.4 Kunkin edun ja vaihtoehdon määrittely –°– a.5 Sopimuksen voimassaoloaika –°– a.6 Sopimuksen irtisanomista koskevat yksityiskohtaiset säännöt –°– a.7 Vakuutusmaksujen maksamista ja maksukautta koskevat yksityiskohtaiset säännöt –°– a.8 Lisäetujen laskemis- ja jakamisperusteet –°– a.9 Merkintä takaisinostoarvosta ja vapaakirja-arvoista sekä niihin liittyvien takuiden luonteesta –°– a.10 Tiedot kuhunkin takuuseen liittyvistä vakuutusmaksuista, kun on kyse joko pää- tai lisätakuista, silloin kun tällaiset tiedot katsotaan aiheellisiksi –°– –°–”
8

AuslInvestmG:n 18 §:ssä, sellaisena kuin sitä sovelletaan ajanjaksoon 30.12.1993–31.12.2000, säädettiin seuraavaa: ”(1) Jos 17 §:ssä säädetyt edellytykset eivät täyty, ulkomaisille sijoitusrahasto-osuuksille jaettavat tuotot – – ovat tuloverolain 20 §:n 1 momentin 1 kohdassa tarkoitettuja pääomatuloja, – –. (2) Edellä 1 kohdassa mainitut verotusperusteet on näytettävä toteen. Näyttönä käytettävät asiakirjat on laadittava saksaksi tai niihin on liitettävä saksankielinen käännös. Ulkomaisen sijoitusyhtiön on nimettävä edustaja, jolla on koti- tai asuinpaikka alueella, jolla tätä lakia sovelletaan, ja joka voi edustaa sijoitusyhtiötä veroviranomaisissa ja verotuomioistuimissa. (3) Jollei näyttöä esitetä virheettömästi tai edustajaa nimetä, saajan tuloksi on vahvistettava ulkomaisille sijoitusrahasto-osuuksille jaettu tuotto ja 90 prosenttia ulkomaiselle sijoitusrahasto-osuudelle kalenterivuonna vahvistetun ensimmäisen lunastushinnan ja sille kalenterivuonna vahvistetun viimeisen lunastushinnan erotuksesta; tuloksi on vahvistettava vähintään 10 prosenttia kalenterivuonna vahvistetusta viimeisestä lunastushinnasta. – –”
5

Puiteasetusta koskevan ehdotuksen 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Avun tavoite ja laajuus”, säädettiin seuraavaa: ”1. Tässä asetuksessa vahvistetaan yleiset säännökset makrotaloudellisen rahoitusavun myöntämiseksi 2 artiklassa vahvistetuille tukikelpoisille kolmansille maille ja alueille. 2. Makrotaloudellinen rahoitusapu on poikkeuksellinen rahoitusväline, jolla myönnetään sitomatonta ja kohdentamatonta maksutasetukea tukikelpoisille kolmansille maille ja alueille. Sen tarkoituksena on palauttaa ulkoisen rahoitusaseman kestävyys, jos maalla on ulkoisessa rahoituksessa vaikeuksia. Rahoitusavulla edistetään maksutasevaikeuksien poistamiseen tähtäävien vankkojen sopeuttamis- ja rakenneuudistustoimien toteutusta. 3. Makrotaloudellista rahoitusapua voidaan myöntää sillä edellytyksellä, että monenvälisten rahoituslaitosten kanssa on yhdessä havaittu Kansainvälisen valuuttarahaston (IMF) ja muiden monenvälisten laitosten käyttöön asettamien varojen jälkeen huomattava ulkoinen rahoitusvaje siitä huolimatta, että on toteutettu vahvoja talouden vakauttamis- ja uudistusohjelmia. 4. Makrotaloudellinen rahoitusapu on luonteeltaan väliaikaista, ja sen maksaminen lopetetaan heti, kun tuensaajamaan ulkoisen rahoitusaseman kestävyys on saatu palautettua.”