ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Aluksi on todettava, että asetuksen N:o 861/2007 3 artiklan 1 kohdassa ei määritellä käsitettä ”asianosaiset” eikä siinä viitata tältä osin jäsenvaltioiden oikeuteen. Tässä tilanteessa kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa esiintyvää asianosaisten käsitettä on tulkittava itsenäisesti ja yhtenäisesti unionin oikeusjärjestyksessä. Asetuksen N:o 861/2007 systematiikasta on todettava ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tavoin, että kyseisessä asetuksessa säädetään yksinomaan pääasian kantajan ja vastaajan oikeuksista ja velvollisuuksista. Asetuksen N:o 861/2007 systematiikasta voidaan näin ollen päätellä, että kyseisessä asetuksessa ei ole tarkasteltu väliintulijoiden osallistumista siinä tarkoitettuihin asioihin.

Eurooppalaisesta vähäisiin vaatimuksiin sovellettavasta menettelystä 11.7.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 861/2007, sellaisena kuin se on muutettuna 13.5.2013 annetulla neuvoston asetuksella (EU) N:o 517/2013, 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että asianosaisten käsite koskee yksinomaan pääasian kantajaa ja vastaajaa.

Asetuksen N:o 861/2007, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 517/2013, 2 artiklan 1 kohtaa ja 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen asia, jossa kantajan ja vastaajan kotipaikka tai vakituinen asuinpaikka on jäsenvaltiossa, jonka tuomioistuimen käsiteltäväksi asia on saatettu, ei kuulu kyseisen asetuksen soveltamisalaan.

Tämän osalta on riittävää todeta, että asetuksen N:o 861/2007 2 artiklan 1 kohdassa rajoitetaan nimenomaisesti kyseisen asetuksen soveltamisalaa rajat ylittäviin asioihin. Kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tämän tuomion 30 kohdassa tulkinnut, määritellään rajat ylittävä asia asiaksi, jossa kantajan ja/tai vastaajan kotipaikka tai vakituinen asuinpaikka on muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jonka tuomioistuimen käsiteltäväksi asia on saatettu.

(ks. 32 ja 36 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I olevaa yhdistettyä nimikkeistöä, sellaisena kuin se on muutettuna 20.9.2007 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1214/2007 ja 19.9.2008 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1031/2008, on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen tavara, jonka avulla lasten irrotettava turvaportti voidaan kiinnittää seinään tai ovenkarmiin, ei ole tällaisen turvaportin osa ja se on luokiteltava yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 73181590.

Unionin tuomioistuin on katsonut 11.6.2015 antamassaan tuomiossa Baby Dan (C-272/14, ei julkaistu, EU:C:2015:388, 29–40 kohta), että kyseessä olevan tavaran objektiivisten piirteiden ja ominaisuuksien perusteella se voitiin luokitella yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 7318, johon kuuluvat ”ruuvit, pultit, mutterit, kansiruuvit ja niiden kaltaiset tavarat, rautaa tai terästä”. On todettava, että pelkästään tämän yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 7318 tapahtuvan luokituksen vuoksi kyseessä oleva tavara on yhdistetyn nimikkeistön XV jakson 2 huomautuksen a alakohdassa tarkoitettu yleiskäyttöinen osa. Tästä seuraa, että kyseessä olevan tavaran luokittelu yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 7318 sulkee tämän huomautuksen 2 huomautuksen a alakohdan mukaisesti pois tämän artiklan luokittelun toisen tavaran eli nyt käsiteltävässä asiassa lasten turvaportin ”osaksi” (ks. analogisesti tuomio 12.12.2013, HARK, C-450/12, EU:C:2013:824, 40 kohta).

Kun otetaan huomioon, että kyseessä oleva tavara on ruuvi tai pultti, jota ei voida luokitella kansiruuviksi tai muuksi puuruuviksi eikä koukku- ja silmukkaruuviksi eikä myöskään itsekierteittäväksi ruuviksi, se on luokiteltava yhdistetyn nimikkeistön nimikkeen 731815 johonkin alanimikkeeseen. Koska kyseessä olevassa tavarassa on pää, joka ei ole ”ura- tai ristipäinen” eikä ”kuusiokolollinen” eikä myöskään ”kuusiokannallinen”, se on luokiteltava yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 73181590, jonka otsikko on ”muut”.

(ks. 47, 52, 53, 61 ja 62 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Lentoliikenteen harjoittamisen yhteisistä säännöistä yhteisössä 24.9.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1008/2008 23 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 2 artiklan 18 alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että lentoliikenteen harjoittajien, jotka eivät ilmaise lentohintoja yhteisön sisäisessä lentoliikenteessä euroina, on ilmoitettava ne sellaisessa paikallisessa valuutassa, joka liittyy objektiivisesti tarjottuun palveluun. Tällainen on erityisesti sen jäsenvaltion, jossa on kyseisen lennon lähtö- tai saapumispaikka, laillinen valuutta.

Näin ollen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa sellaiseen jäsenvaltioon sijoittautunut lentoliikenteen harjoittaja, jossa laillisena valuuttana on euro, tarjoaa internetissä lentoliikennepalvelua, jossa lennon lähtöpaikka on toisessa jäsenvaltiossa, jossa laillisena valuuttana ei ole euro, on niin, että mikäli lentohintoja ei ilmaista euroina, ne voidaan ilmoittaa viimeksi mainitun jäsenvaltion laillisessa valuutassa.

Tässä asiayhteydessä ei voida hyväksyä sitä, että lentoliikenteen harjoittajat valitsemalla, että ne ilmoittavat lentohinnat yhteisön sisäisessä lentoliikenteessä muussa valuutassa kuin euroina, voisivat tehdä kyseisille asiakkaille vaikeammaksi tai jopa käytännössä mahdottomaksi vertailla hintoja, sillä muuten vaarannettaisiin olennaisesti asetuksen N:o 1008/2008 23 artiklan 1 kohdassa tavoiteltu hintojen tosiasiallista vertailtavuutta koskeva päämäärä ja tämä säännös menettäisi näin ollen suurelta osin tehokkaan vaikutuksensa. Tässä yhteydessä on lisättävä, että kuten julkisasiamies toteaa pääasiallisesti ratkaisuehdotuksensa 64 kohdassa, hintojen tehokasta vertailua helpottaisi se, että lentoliikenteen harjoittajat ilmoittaisivat lentohinnat sellaisessa paikallisessa valuutassa, joka liittyy objektiivisesti tarjottuun palveluun.

(ks. 35, 36, 39 ja 40 kohta sekä tuomiolauselma)
5.

Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Tosiseikkojen ja selvitysaineiston virheellinen arviointi – Tutkimatta jättäminen – Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu selvitysaineiston arviointi, paitsi jos se on otettu huomioon vääristyneellä tavalla – Valitusperuste, joka koskee selvitysaineiston ottamista huomioon vääristyneellä tavalla – Seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti, ja tähän vääristämiseen johtaneet analyysivirheet on osoitettava (SEUT 256 artikla; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohta) (ks. 70 ja 71 kohta)
Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29/EY 8 artiklan 1 ja 2 kohtaa, luettuna yhdessä yhtäältä sen 3 artiklan 1 kohdan kanssa ja toisaalta teollis- ja tekijänoikeuksien noudattamisen varmistamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/48/EY 3 artiklan 2 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, sellaisena kuin toimivaltainen kansallinen tuomioistuin sitä tulkitsee, jonka nojalla internetyhteyden, jota käytettiin tekijänoikeuksia loukkaavassa tiedostonjaossa, haltijalla ei ole vahingonkorvausvastuuta, jos internetyhteyden haltija mainitsee vähintään yhden perheenjäsenen, jolla oli hänen lisäkseen mahdollisuus käyttää kyseistä internetyhteyttä, mutta ei esitä tarkempia tietoja kyseisen perheenjäsenen internetyhteyden käytön ajankohdasta ja laadusta.

On kuitenkin todettava, että jos pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa tilanteissa kansallinen lainsäädäntö, sellaisena kuin toimivaltaiset kansalliset tuomioistuimet sitä tulkitsevat, on esteenä korvauskannetta käsittelevän kansallisen tuomioistuimen mahdollisuudelle vaatia kantajan pyynnöstä vastapuolen perheenjäseniin liittyvien todisteiden esittämistä ja hankkimista, väitetyn tekijänoikeuden loukkauksen ja tämän loukkauksen tekijän osoittaminen on mahdotonta, ja näin aiheutetaan ilmeistä haittaa tekijänoikeuden haltijalla oleville tehokasta oikeussuojaa ja tekijän- ja teollisoikeuksia koskeville perusoikeuksille eikä noudateta vaatimusta varmistaa oikeudenmukainen tasapaino kyseisten eri perusoikeuksien välillä (ks. analogisesti tuomio 16.7.2015, Coty Germany, C-580/13, EU:C:2015:485, 41 kohta). Pääasiassa kyseessä olevaa kansallista lainsäädäntöä ei näin ollen voida, koska siinä annetaan lähes absoluuttinen suoja internetyhteyden, jota käytettiin tekijänoikeuksia loukkaavassa tiedostonjaossa, haltijan perheenjäsenille, katsoa – vastoin direktiivin 2001/29 8 artiklan 1 kohdan vaatimuksia – riittävän tehokkaaksi, eikä sen voida katsoa mahdollistavan sen, että mainitulle loukkaajalle määrätään tehokas ja varoittava seuraamus. Lisäksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on viime kädessä tarkastettava, onko kyseisessä kansallisessa oikeudessa tarvittaessa olemassa muita keinoja, menettelyjä ja oikeussuojakeinoja, joiden avulla toimivaltaiset oikeusviranomaiset voisivat määrätä sellaisten tarpeellisten tietojen esittämisestä, joilla pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa voidaan näyttää toteen tekijänoikeuden loukkaus sekä osoittaa sen tekijä (ks. vastaavasti tuomio 16.7.2015, Coty Germany, C-580/13, EU:C:2015:485, 42 kohta).

(ks. 51, 52, 54 ja 55 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-602/17

Benoît Sauvage ja Kristel Lejeune

vastaan

Belgian valtio

(tribunal de première instance de Liègen esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Työntekijöiden vapaa liikkuvuus – Jostakin muusta jäsenvaltiosta kuin asuinvaltiosta saadut tulot – Kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehty sopimus – Verotusvallan jako – Asuinvaltion verotusvalta – Liittymätekijät

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kuudes jaosto) 24.10.2018

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Työntekijät – Yhdenvertainen kohtelu – Palkkaus – Tuloverot – Kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehty kahdenvälinen sopimus – Sellainen edellä mainittuun sopimukseen perustuva verojärjestelmä, jonka mukaan jäsenvaltiossa asuvan henkilön jossain toisessa jäsenvaltiossa tekemästä palkkatyöstä saamat tulot vapautetaan verosta ainoastaan, jos työ on tosiasiallisesti tehty kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa, on sallittu)

(SEUT 45 artikla)

SEUT 45 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä jäsenvaltion verojärjestelmälle, joka perustuu pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehtyyn verosopimukseen ja jonka mukaan mainitussa jäsenvaltiossa asuvan henkilön jossain toisessa jäsenvaltiossa tekemästä palkkatyöstä saamien tulojen verosta vapauttamisen edellytyksenä on, että työ, josta palkka on maksettu, on tosiasiallisesti tehty kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa.

Koska jäsenvaltiot voivat – kuten tämän tuomion 22 kohdassa on esitetty – vahvistaa liittymätekijät verotusvallan jakamiseksi, pelkästään sitä seikkaa, että tulon lähdevaltion verotusvallalle on asetettu ehto, jonka mukaan jäsenvaltiossa asuvan työntekijän on oltava fyysisesti läsnä lähdevaltiossa, ei ole pidettävä syrjintänä tai kiellettynä erilaisena kohteluna työntekijöiden vapaan liikkuvuuden kannalta (ks. vastaavasti tuomio 12.5.1998, Gilly, C-336/96, EU:C:1998:221, 30 kohta).

Kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehdyn sopimuksen tarkoituksena on estää se, että samoja tuloja verotetaan kummassakin sopimusvaltiossa, eikä taata sitä, että verovelvolliseen kohdistuva verotus yhdessä sopimusvaltiossa ei ylitä sitä, jonka kohteeksi tämä joutuisi toisessa sopimusvaltiossa (tuomio 19.11.2015, Bukovansky, C-241/14, EU:C:2015:766, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

(ks. 27, 28 ja 37 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 21 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että siinä asetetaan jäsenvaltiolle, jonka kansalaisuus unionin kansalaisella on, velvollisuus helpottaa oleskeluluvan myöntämistä unionin kansalaisen kumppanille, jonka kanssa hän ei ole rekisteröinyt parisuhdetta, joka on kolmannen valtion kansalainen ja jonka kanssa unionin kansalainen on asianmukaisesti todistetussa pysyvässä suhteessa, silloin, kun unionin kansalainen, käytettyään oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen työskennelläkseen toisessa jäsenvaltiossa Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2004/38/EY säädettyjen edellytysten mukaisesti, palaa kumppaninsa kanssa jäsenvaltioon, jonka kansalainen hän on, oleskellakseen siellä.

Tässä yhteydessä on täsmennettävä, että mainitun direktiivin 3 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan b alakohta koskee nimenomaan kumppania, jonka kanssa unionin kansalainen on asianmukaisesti todistetussa pysyvässä suhteessa. Mainitussa 3 artiklan 2 kohdassa säädetään, että vastaanottavan jäsenvaltion on kansallista lainsäädäntöään noudattaen helpotettava tällaisen kumppanin maahanpääsyä ja oleskelua.

Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan kyseisen direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa ei velvoiteta jäsenvaltioita myöntämään oikeutta maahanpääsyyn ja oleskeluun mainitussa säännöksessä tarkoitetuille kolmansien valtioiden kansalaisille, mutta siinä asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus antaa tietty etusija mainitussa artiklassa tarkoitettujen kolmansien valtioiden kansalaisten tekemille hakemuksille verrattuina muiden kolmansien valtioiden kansalaisten maahanpääsyä ja maassa oleskelua koskeviin hakemuksiin (ks. vastaavasti tuomio 5.9.2012, Rahman ym., C-83/11, EU:C:2012:519, 21 kohta).

(ks. 30, 31 ja 35 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn käyttöönotosta 12.12.2006 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EY) N:o 1896/2006 ja oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa (”asiakirjojen tiedoksianto”) ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1348/2000 kumoamisesta 13.11.2007 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EY) N:o 1393/2007 on tulkittava siten, että jos eurooppalainen maksamismääräys on annettu tiedoksi vastapuolelle siten, että siihen liitettyä maksamismääräystä koskevaa hakemusta ei ole laadittu kielellä, jota sen oletetaan ymmärtävän, tai sen mukana ei ole käännöstä tälle kielelle asetuksen N:o 1393/2007 8 artiklan 1 kohdassa edellytetyllä tavalla, vastapuolelle on ilmoitettava asianmukaisesti viimeksi mainitun asetuksen liitteessä II olevalla vakiolomakkeella tämän oikeudesta kieltäytyä vastaanottamasta kyseistä asiakirjaa.

Jos tätä menettelymääräystä ei ole noudatettu, menettely on korjattava viimeksi mainitun asetuksen säännösten mukaisesti toimittamalla asianomaiselle kyseisen asetuksen liitteessä II oleva vakiolomake.

Tällaisessa tapauksessa eurooppalaisen maksamismääräyksen ja maksamismääräystä koskevan hakemuksen tiedoksiantomenettelyyn liittyvän sääntöjenvastaisuuden vuoksi tämä maksamismääräys ei ole täytäntöönpanokelpoinen eikä vastapuolelle vastineen lähettämiseksi asetettu määräaika voi alkaa kulua, joten asetuksen N:o 1896/2006 20 artiklaa ei voida soveltaa.

(ks. 55–57 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-332/17

Starman AS

vastaan

Tarbijakaitseamet

(Riigikohusin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Direktiivi 2011/83/EU – 21 artikla – Kuluttajasopimukset – Puhelinviestintä – Televiestintäpalvelujen tarjoajan käytäntö, joka perustuu siihen, että sopimuksen jo tehneille asiakkaille tarjotaan asiakaspalvelun lyhytnumeroa, joka on hinnaltaan perushintaa korkeampi

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kahdeksas jaosto) 13.9.2018

Kuluttajansuoja – Kuluttajasopimukset – Direktiivi 2011/83 – Puhelinviestintä – Tilanne, jossa elinkeinonharjoittajalla on käytössään useita puhelinlinjoja, joiden välityksellä kuluttaja voi olla siihen yhteydessä tehtyä sopimusta koskevassa asiassa – Puhelinlinjat, joita käytetään tavallisella puhelinnumerolla tai lyhytnumerolla – Hinnaltaan perushintaa korkeampaa puhelun hintaa lyhytnumeroon soitettaessa ei voida hyväksyä

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/83 21 artiklan ensimmäinen kohta)

Kuluttajan oikeuksista, neuvoston direktiivin 93/13/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/44/EY muuttamisesta sekä neuvoston direktiivin 85/577/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY kumoamisesta annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/83/EU 21 artiklan ensimmäistä kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jos elinkeinonharjoittaja on antanut kaikkien asiakkaidensa käyttöön yhden tai useamman lyhytnumeron, joka on hinnaltaan perushintaa korkeampi, kyseisen elinkeinonharjoittajan kanssa sopimuksen tehneet kuluttajat maksavat perushintaa korkeamman hinnan, kun he ottavat mainittuun elinkeinonharjoittajaan yhteyttä puhelimitse sopimukseen liittyvissä asioissa.

Tätä tulkintaa ei mitenkään aseta kyseenalaiseksi se, että elinkeinonharjoittaja on ilmoittanut kuluttajalle ymmärrettävästi ja helposti saatavalla tavalla perushintaisen puhelinnumeron olemassaolosta. Tällainen ilmoitus ei nimittäin voi vapauttaa elinkeinonharjoittajaa velvollisuudestaan olla maksattamatta sen kanssa sopimuksen tehneellä kuluttajalla perushintaa enempää silloin, kun kyseinen kuluttaja on siihen yhteydessä puhelimitse kyseiseen sopimuksen liittyvässä asiassa.

Sillä, että kuluttaja on ottaakseen yhteyttä elinkeinonharjoittajaan päättänyt omasta tahdostaan käyttää hinnaltaan perushintaa korkeampaa lyhytnumeroa, ei myöskään ole vaikutusta mainittuun tulkintaan. Direktiivin 2011/83 21 ja 25 artiklasta – yhdessä luettuina – nimittäin ilmenee, ettei kuluttaja voi vapaaehtoisesti luopua oikeuksistaan, jotka on vahvistettu kyseisessä direktiivissä, ja maksaa perushintaa enempää ottaessaan puhelimitse yhteyttä elinkeinonharjoittajaan.

(ks. 31–33 kohta sekä tuomiolauselma)
Hankintaviranomainen on silloin, kun se tekee julkista palveluhankintaa koskevan sopimuksen, joka kuuluu julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 18.6.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/50/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 13.10.1997 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 97/52/EY, 9 artiklan soveltamisalaan ja johon sovelletaan tämän seurauksena lähtökohtaisesti vain kyseisen direktiivin 14 ja 16 artiklaa, kuitenkin velvollinen noudattamaan myös EUT-sopimuksen perustavanlaatuisia sääntöjä ja yleisiä periaatteita, erityisesti yhdenvertaisen kohtelun ja kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kiellon periaatteita sekä niistä johtuvaa avoimuusvelvollisuutta, jos hankintasopimuksella oli sen tekoajankohtana varma rajat ylittävä luonne, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava.

Tältä osin on korostettava, että tätä tutkittaessa varman rajat ylittävän intressin olemassaoloa ei voida päätellä hypoteettisesti tietyistä tekijöistä, jotka abstraktilla tavalla tarkasteltuna voisivat olla tämän suuntaisia viitteitä, vaan sen on ilmettävä selvällä tavalla pääasiassa kyseessä olevan hankintasopimuksen olosuhteiden tosiasiallisesta arvioinnista. Tämä tarkoittaa, ettei voida katsoa, että varma rajat ylittävä intressi muodostuu sellaisista seikoista, jotka eivät sulje sitä pois, vaan intressiä on pidettävä tällaisena silloin, kun sen rajat ylittävä luonne ilmenee objektiivisista ja yhtäpitävistä seikoista (ks. vastaavasti tuomio 6.10.2016, Tecnoedi Costruzioni,C-318/15, EU:C:2016:747, 22 kohta). On kuitenkin muistutettava unionin tuomioistuimen katsoneen erityisesti terveydenhoitoalan tietyn toiminnan osalta jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen yhteydessä, että varmaa rajat ylittävää intressiä ei osoitettu ainoastaan sillä perusteella, että kyseessä olleilla hankintasopimuksilla oli huomattava taloudellinen arvo (ks. vastaavasti tuomio 29.4.2010, komissio v. Saksa,C-160/08, EU:C:2010:230, 18, 54 ja 123 kohta).

(ks. 39, 41 ja 46 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-57/17

Eva Soraya Checa Honrado

vastaan

Fondo de Garantía Salarial

(Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana)

Ennakkoratkaisupyyntö – Sosiaalipolitiikka – Työntekijöiden suoja työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa – Direktiivi 2008/94/EY – 3 artiklan ensimmäinen kohta – Maksusuoritus, josta palkkaturvajärjestelmä vastaa – Työsuhteen päättymisen yhteydessä maksettava eroraha – Työn suorituspaikan siirto, joka edellyttää työntekijän vaihtavan asuinpaikkaa – Työsopimuksen olennaisen osan muuttaminen – Työntekijä päättää työsopimuksen – Yhdenvertaisuusperiaate ja syrjintäkiellon periaate

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 28.6.2018

Sosiaalipolitiikka – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Työntekijöiden suoja työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa – Direktiivi 2008/94 – Soveltamisala – 3 artiklan ensimmäinen kohta – Maksusuoritus, josta palkkaturvajärjestelmä vastaa – Työsuhteen päättymisen yhteydessä maksettava eroraha – Käsite – Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään työntekijän pyynnöstä tapahtuneen työsopimuksen päättämisen ja objektiivisiin syihin perustuvien irtisanomisten perusteella maksettavista lakisääteisistä korvauksista – Lakisääteiset korvaukset, jotka on maksettava työntekijän pyynnöstä tapahtuneen työsopimuksen päättämisen vuoksi, joka johtuu siitä, että työnantaja siirtää työn suorituspaikan muualle ja velvoittaa työntekijän vaihtamaan asuinpaikkaa, kuuluvat käsitteen alaan

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/94 3 artiklan ensimmäinen kohta)

Työntekijöiden suojasta työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa 22.10.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/94/EY 3 artiklan ensimmäistä kohtaa on tulkittava siten, että silloin kun kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön mukaan tietyt työntekijän pyynnöstä tapahtuneen työsopimuksen päättämisen perusteella maksettavat lakisääteiset korvaukset ja objektiivisiin syihin perustuvien irtisanomisten perusteella maksettavat tietyt senkaltaiset lakisääteiset korvaukset, joihin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on viitannut, kuuluvat tässä säännöksessä tarkoitetun ”työsuhteen päättymisen yhteydessä maksettavan erorahan” käsitteen alaan, myös niiden lakisääteisten korvausten on kuuluttava sen alaan, jotka on maksettava työntekijälle sellaisen tämän pyynnöstä tapahtuneen työsopimuksen päättämisen vuoksi, joka johtuu siitä, että työnantaja siirtää työn suorituspaikan muualle ja velvoittaa näin työntekijän vaihtamaan asuinpaikkaa.

(ks. 49 kohta ja tuomiolauselma)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/2003 11 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa lapsi on syntynyt ja jossa hän on oleskellut äitinsä kanssa keskeytyksettä usean kuukauden ajan vanhempiensa yhteisen tahdon mukaisesti muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa vanhempien asuinpaikka oli ennen lapsen syntymää, ei voida katsoa sen perusteella, että vanhempien aikomuksena on alun perin ollut, että äiti palaa lapsen kanssa viimeksi mainittuun jäsenvaltioon, että lapsen kyseisessä asetuksessa tarkoitettu asuinpaikka on tuossa jäsenvaltiossa.

Tällaisessa tilanteessa äidin kieltäytymistä palaamasta tähän samaan jäsenvaltioon lapsen kanssa ei siis voida pitää lapsen mainitussa 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna luvattomana poisviemisenä tai palauttamatta jättämisenä.

(ks. 70 kohta ja tuomiolauselma)