Edellytykset, joiden täyttyessä työntekijä saa oikeuden jäädä vastaanottavaan jäsenvaltioon, luetellaan nimittäin tyhjentävästi asetuksen N:o 1251/70 2 artiklassa. Koska kyseisen opiskelijan tilanne ei vastaa mitään kyseisessä artiklassa säädetyistä tapauksista, tällaista opiskelijaa ei voida pitää asetuksen N:o 1251/70 1 artiklassa tarkoitettuna ”jäsenvaltion kansalais[ena], jo[ka on ollut] palkatussa työssä toisen jäsenvaltion alueella”, joten mainittua asetusta ei siis voida soveltaa.

Opiskelija, joka on jäsenvaltion kansalainen ja joka on siirtynyt toiseen jäsenvaltioon suorittaakseen siellä opintoja ja joka on keskeyttänyt kaiken työskentelyn kyseisen ajanjakson ajaksi jatkaakseen opintojaan, ilman, että hän kuitenkaan olisi luopunut aikomuksestaan toimia työelämässä viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa, jossa hän asuu edelleen, ei voi saadakseen apurahan toimeentuloa varten vedota työntekijöiden oikeudesta jäädä jäsenvaltion alueelle työskenneltyään siinä valtiossa annetun asetuksen N:o 1251/70 7 artiklaan, jonka mukaan jäsenvaltion kansalaisen on työntekijänä saatava toisen jäsenvaltion alueella ”samat sosiaaliset ja verotukseen liittyvät edut kuin kotimaisten työntekijöiden”.

Opiskelija, joka on jäsenvaltion kansalainen ja joka on siirtynyt toiseen jäsenvaltioon suorittaakseen siellä opintoja, voi vedota EY 12 artiklan ensimmäiseen kohtaan saadakseen apurahan toimeentuloa varten, kun hän on oleskellut tietyn ajan vastaanottavassa jäsenvaltiossa. EY 12 artiklan ensimmäinen kohta ei estä soveltamasta muiden jäsenvaltioiden kansalaisiin viiden vuoden pituista edeltävää asumista koskevaa edellytystä.

Jäsenvaltiolla on itse asiassa oikeus myöntää opiskelijoille toimeentuloa varten myönnettävää tukea ainoastaan sellaisille opiskelijoille, jotka ovat osoittaneet integroituneensa kyseisen valtion yhteiskuntaan jossain määrin. Tältä osin voidaan jossain määrin tapahtunut integraatio katsoa osoitetuksi sillä seikalla, että kyseessä oleva opiskelija on oleskellut tietyn aikaa vastaanottavassa jäsenvaltiossa.

Erityisesti siltä osin kuin kyse on siitä, onko viiden vuoden keskeytyksetöntä asumista koskeva edellytys yhteensopiva yhteisön oikeuden kanssa, on todettava, että tällaisella edellytyksellä voidaan taata, että kyseisen toimeentuloa varten myönnettävän apurahan hakija on integroitunut vastaanottavaan jäsenvaltioon. Tällaista keskeytyksetöntä asumista koskevaa edellytystä ei myöskään voida pitää liian tiukkana, kun otetaan huomioon erityisesti ne vaatimukset, jotka on asetettu sille, missä määrin ulkomaisten opiskelijoiden on integroiduttava vastaanottavaan jäsenvaltioon. Jotta asumista koskeva edellytys olisi oikeasuhteinen, kansallisten viranomaisten on lisäksi sovellettava sitä selkeiden ja ennalta tiedossa olevien perusteiden mukaan. Koska asianomaiset henkilöt voivat kyseisessä säännöstössä asetetun asumista koskevan edellytyksen perusteella tuntea oikeutensa ja velvollisuutensa ilman epäselvyyksiä, kyseinen edellytys on jo pelkällä olemassaolollaan omiaan takaamaan oikeusvarmuuden ja avoimuuden korkean tason myönnettäessä opiskelijoille apurahoja toimeentuloa varten. Näin ollen kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä säädetyn kaltainen viiden vuoden asumista koskeva edellytys ei ylitä sitä, mikä on tarpeen tavoitteen saavuttamiseksi eli sen takaamiseksi, että muista jäsenvaltioista peräisin olevat opiskelijat ovat jossain määrin integroituneet vastaanottavaan jäsenvaltioon. Tämä toteamus ei vaikuta jäsenvaltioiden oikeuteen myöntää halutessaan apurahoja toimeentuloa varten opiskelijoille, jotka ovat peräisin muista jäsenvaltioista ja jotka eivät täytä viiden vuoden pituista asumista koskevaa edellytystä.

(ks. 43, 49–52, 54 ja 56–60 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)