Tällaisen tulkinnan osalta valtiosopimusoikeutta koskevan Wienin yleissopimuksen 31 artiklassa, jossa kodifioidaan unionia velvoittava yleinen kansainvälinen oikeus, täsmennetään tältä osin, että valtiosopimusta on tulkittava vilpittömässä mielessä ja antamalla valtiosopimuksessa käytetyille sanonnoille niille kuuluvassa yhteydessä niiden tavallinen merkitys sekä valtiosopimuksen tarkoituksen ja päämäärän valossa.

Euroopan yhteisö allekirjoitti 9.12.1999 tiettyjen kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä Montrealissa 28.5.1999 tehdyn yleissopimuksen, jonka Euroopan unionin neuvosto hyväksyi Euroopan yhteisöjen puolesta 5.4.2001. Se tuli voimaan Euroopan unionin osalta 28.6.2004. Siitä johtuu, että Montrealin yleissopimuksen määräykset ovat kyseisestä voimaantulopäivästä lähtien olleet erottamaton osa unionin oikeusjärjestystä, joten unionin tuomioistuimella on toimivalta antaa ennakkoratkaisu sen tulkinnasta, kun otetaan huomioon, että tämä yleissopimus on laadittu englannin, arabian, kiinan, espanjan, ranskan ja venäjän kielellä ja kaikki nämä kuusi kieliversiota ovat todistusvoimaisia.

Eräiden kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä Montrealissa 28.5.1999 tehtyä ja Euroopan yhteisön nimissä 5.4.2001 tehdyllä neuvoston päätöksellä hyväksytyn yleissopimuksen 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava kyseisen yleissopimuksen johdanto-osan kolmannen kappaleen valossa; siinä korostetaan sitä, että kuluttajien etujen suojelun varmistaminen on tärkeää kansainvälisissä ilmakuljetuksissa, jolloin tässä yleissopimuksessa tarkoitettu kuluttajan käsite ei välttämättä ole sama kuin matkustajan käsite vaan se sisältää tapauskohtaisesti henkilöt, joita itseään ei kuljeteta ja jotka eivät siis ole matkustajia.

Eräiden kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä Montrealissa 28.5.1999 tehtyä yleissopimusta ja erityisesti sen 19, 22 ja 29 artiklaa on tulkittava siten, että lentoliikenteen harjoittaja, joka on tehnyt kansainvälisen kuljetussopimuksen matkustajina kuljetettavien henkilöiden työnantajan kanssa, on vastuussa tähän työnantajaan nähden vahingosta, joka johtuu niiden lentojen, joille sen työntekijät ovat kyseisen sopimuksen perusteella osallistuneet, viivästymisestä ja joka muodostuu mainitulle työnantajalle aiheutuneista lisäkustannuksista.

Montrealin yleissopimuksen useammasta sisällöltään samansuuntaisesta määräyksestä, erityisesti sen 1 artiklan 2 kappaleesta, 3 artiklan 5 kappaleesta, 25 ja 29 artiklasta sekä 33 artiklan 1 kappaleesta ilmenee, että sillä luodaan yhteys yhtäältä lentoliikenteen harjoittajan vastuun ja toisaalta tällaisen lentoliikenteen harjoittajan ja muun osapuolen välillä tehdyn kansainvälisen kuljetussopimuksen välille eikä sillä, onko tämä toinen osapuoli itse matkustaja vai ei, ole erityistä merkitystä sopimukseen perustuvan lentoliikenteen harjoittajan vastuun syntymiselle.

Mainitun yleissopimuksen 22 artiklan 1 kappaleessa ”matkustajaa kohden” rajatun vastuun vaatimuksesta johtuu kuitenkin, että niiden korvausten määrä, jotka voidaan myöntää henkilölle, joka vaatii korvausta vahingosta, joka johtuu viivästymisestä matkustajien kansainvälisessä kuljetuksessa, ei voi missään tapauksessa ylittää määrää, joka saadaan kertomalla Montrealin yleissopimuksen 22 artiklan 1 kappaleessa vahvistettu enimmäismäärä kyseisen henkilön ja kyseessä olevan lentoliikenteen harjoittajan tai kyseessä olevien lentoliikenteen harjoittajien välillä tehdyn sopimuksen perusteella kuljetettujen matkustajien lukumäärällä.

(ks. 41, 48, 49 ja 52 kohta sekä tuomiolauselma)