Asia T-11/06

Romana Tabacchi Srl

vastaan

Euroopan komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Raakatupakan oston ja ensijalostuksen markkinat Italiassa – Päätös, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan – Hintojen vahvistaminen ja markkinoiden jakaminen – Osallistuminen kilpailusääntöjen rikkomiseen – Rikkomisen kesto – Sakot – Lieventävät olosuhteet – Enimmäismäärä, joka on 10 prosenttia liikevaihdosta – Yhdenvertainen kohtelu – Täysi tuomiovalta

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Rikkomisen vakavuutta arvioitaessa ei ole velvollisuutta ottaa huomioon todellista vaikutusta markkinoihin – Rikkomisen laatua koskevan perusteen ensisijainen merkitys

(EY 81 artiklan 1 kohdan a ja b alakohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohta)

2. Kilpailu – Sakot – Sakkojen laskennasta annetut suuntaviivat – Oikeudellinen luonne

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

3. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Erittäin vakavat rikkomiset

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohta)

4. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailunvastaisen menettelytavan vaikutus ei ole ratkaiseva peruste

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohta)

5. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kyseessä olevan yrityksen markkinaosuudet

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohta)

6. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Todellinen vaikutus markkinoihin – Arviointiperusteet

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/08 1 kohdan A alakohta)

7. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Sakon vahvistaminen suhteessa rikkomisen vakavuuden arviointia koskeviin seikkoihin

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohta)

8. Kilpailu – Sakot – Päätös, jolla määrätään sakkoja – Perusteluvelvollisuuden laajuus

(EY 253 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohta)

9. Oikeudenkäyntimenettely – Uusien perusteiden esittäminen käsittelyn kuluessa – Edellytykset – Uuden perusteen käsite

(Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohta)

10. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yritysten väliset sopimukset – Komission velvollisuus näyttää toteen kilpailusääntöjen rikkominen ja sen kesto – Syyttömyysolettaman periaatteen sovellettavuus

(EY 81 artiklan 1 kohta; Euroopan unionin perusoikeuskirjan 48 artiklan 1 kohta)

11. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Näyttö – Komission huomioon ottamilta todisteilta edellytetty täsmällisyys

(EY 81 artiklan 1 kohta)

12. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Arviointi – Rikkomisajankohdan taloudellisen tilanteen huomioiminen

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohta)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Asianomaisten yritysten jakaminen luokkiin – Edellytykset – Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattaminen

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohta)

14. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät seikat – Yrityksen uhkailu ja painostus eivät ole lieventäviä olosuhteita

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohta)

15. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät seikat – Yrityksen passiivisuus tai seurailijan asema – Arviointiperusteet

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohdan ensimmäinen luetelmakohta)

16. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sillä seikalla, että kyseessä olevat yritykset ovat pieniä ja keskisuuria yrityksiä, ei ole merkitystä

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohdan viides alakohta)

17. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Lieventävät seikat – Kartellissa sovitusta poikkeava toiminta

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohdan toinen luetelmakohta)

18. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Lieventävät seikat – Arviointi

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohta)

19. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Enimmäismäärän laskeminen – Sakon lopullisen määrän ja väliaikaisen määrän erottaminen toisistaan – Seuraukset

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

20. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Asianomaisen yrityksen taloudellista tilannetta ei ole otettava huomioon

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

21. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Komission harkintavalta – Tuomioistuinvalvonta – Täysi tuomiovalta

(EY 229 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 31 artikla; komission tiedonanto 98/C 9/03)

22. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Varoittavuus – Suhteellisuusperiaatteen noudattaminen

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

1. EY 81 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa todetaan nimenomaisesti yhteismarkkinoille soveltumattomiksi sellaiset sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat, joilla suoraan tai välillisesti vahvistetaan osto- tai myyntihintoja taikka muita kauppaehtoja tai joilla rajoitetaan tai valvotaan tuotantoa tai markkinoita. Tämäntyyppisiä rikkomisia pidetään etenkin silloin, kun kysymys on horisontaalisista kartelleista, erittäin vakavina, koska ne vaikuttavat suoraan kyseisillä markkinoilla vallitsevan kilpailun olennaisiin parametreihin, tai kilpailusääntöjen selvinä rikkomisina.

Unionin kilpailuoikeuden rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asian erityisolosuhteiden, asiayhteyden ja sakkojen varoittavan vaikutuksen perusteella, vaikka huomioon otettavista arviointiperusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa.

Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa vahvistetun menetelmän mukaan rikkomisen vakavuuden arvioinnissa on otettava huomioon rikkomisen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden laajuus. Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arviointia koskevilla kolmella seikalla ei ole kuitenkaan samaa painoarvoa kattavassa tutkimuksessa. Kilpailusääntöjen rikkomisen laadulla on ensisijainen merkitys erityisesti silloin, kun kilpailusääntöjen rikkomisia luonnehditaan erittäin vakaviksi. Todellinen vaikutus markkinoihin ja maantieteellisten markkinoiden laajuus eivät sitä vastoin ole välttämättömiä seikkoja rikkomisen luokittelemiseksi erittäin vakavaksi sellaisten horisontaalisten kartellien tapauksessa, joissa on kyse etenkin hintojen vahvistamisesta. Tämäntyyppisiä horisontaalisia kartelleja voidaan pelkän laatunsa perusteella pitää ”erittäin vakavina” rikkomisina ilman, että komission olisi osoitettava rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin.

(ks. 67, 69, 74 ja 76–78 kohta)

2. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetut suuntaviivat ovat väline, jolla pyritään täsmentämään ylemmäntasoista oikeutta noudattaen perusteet, joita komissio aikoo soveltaa käyttäessään asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädettyä harkintavaltaansa sakkojen vahvistamisessa. Kyseiset suuntaviivat eivät ole sakkojen määräämisestä tehdyn päätöksen oikeudellinen perusta, koska kyseinen päätös perustuu asetukseen N:o 1/2003, vaan niissä määritetään yleisellä ja abstraktilla tasolla menetelmä, johon komissio on sitoutunut, kun se vahvistaa kyseisellä päätöksellä määrättyjen sakkojen suuruuden, ja varmistetaan täten yritysten oikeusvarmuus.

Vaikkei suuntaviivoja voidakaan siten pitää oikeussääntöinä, joita hallinto on joka tapauksessa velvollinen noudattamaan, niissä vahvistetaan kuitenkin käytännesääntöjä, joissa ilmaistaan noudatettava käytäntö ja joista hallinto voi poiketa erityistapauksissa vain perusteet esittämällä.

Suuntaviivojen antamiseen perustuva komission oman harkintavallan rajoittaminen ei ole kuitenkaan ristiriidassa sen kanssa, että komissiolla on edelleen huomattavasti harkintavaltaa. Se, että komissio on täsmentänyt suuntaviivoissa näkemyksensä kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioimisesta, ei näet estä sitä, että se arvioi kyseistä kriteeriä kokonaisvaltaisesti kaikkien kyseiseen tapaukseen liittyvien seikkojen perusteella, mukaan lukien seikat, joita ei mainita nimenomaisesti suuntaviivoissa.

(ks. 71–73 kohta)

3. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa vakavista rikkomisista määrättävän sakon laskentapohjalle määritetty 20 miljoonan euron vähimmäismäärä viittaa yksittäiseen yritykseen, ei kaikkiin kilpailusääntöjä rikkoneisiin yrityksiin.

(ks. 86 kohta)

4. Unionin kilpailusääntöjen vastaisen menettelytavan todellisen vaikutuksen osalta tällaisesta rikkomisesta määrättävän sakon määrää määritettäessä on otettava huomioon rikkomisten kesto ja kaikki muut tekijät, jotka voivat vaikuttaa niiden vakavuuden arviointiin, kuten kunkin yrityksen käyttäytyminen, kunkin yrityksen osuus yhdenmukaistettujen menettelytapojen luomisessa, se hyöty, jonka ne ovat saaneet näistä menettelytavoista, yritysten koko, kyseisten tavaroiden arvo sekä se vaara, joka tällaisista kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuu unionin tavoitteiden toteuttamiselle. Tästä seuraa, ettei kilpailunvastaisen menettelytavan vaikutus sellaisenaan ole ratkaiseva peruste arvioitaessa sakon asianmukaista määrää. Erityisesti menettelytavan suunnitelmallisuuteen liittyvillä seikoilla voi olla suurempi merkitys kuin sen vaikutuksiin liittyvillä seikoilla, varsinkin kun on kyse sellaisinaan vakavista rikkomisista, kuten markkinoiden jakamisesta.

(ks. 90 kohta)

5. Vaikka näyttöä rikkomisen todellisesta vaikutuksesta markkinoihin ei olisikaan saatavilla, kunkin asianomaisen yrityksen markkinaosuus niillä markkinoilla, joita unionin kilpailuoikeudessa tarkoitettu kilpailua rajoittava käytäntö koskee, on objektiivinen seikka, joka toimii tarkkana mittarina sen vastuun osalta, joka kullakin yrityksellä on katsottava olevan niiltä osin kuin on kyse siitä, kuinka haitallinen mainittu käytäntö on normaalin kilpailun kannalta. Sakon määrää vahvistettaessa kunkin yrityksen markkinaosuudet ovat siten merkityksellinen peruste sen määrittämisessä, millaista vaikutusvaltaa yritys on voinut käyttää markkinoilla.

(ks. 97 kohta)

6. Jotta kyettäisiin arvioimaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta, on ratkaisevaa selvittää, ovatko kartellin jäsenet tehneet kaikkensa antaakseen aikomuksilleen todellisen vaikutuksen. Koska siihen, mitä tämän jälkeen tapahtuu todellisuudessa saavutettujen markkinahintojen tasolla, ovat omiaan vaikuttamaan muut tekijät, jotka eivät ole kartellin jäsenten määräämisvallassa, kartellin jäsenet eivät voi lukea omaksi hyväkseen ja sakon alentamisen perusteeksi ulkoisia tekijöitä, kuten hintojen nousua kyseisillä markkinoilla, jotka ovat haitanneet niiden pyrkimyksiä.

(ks. 99 ja 100 kohta)

7. Suhteellisuusperiaatteen mukaan unionin toimielinten toimenpiteillä ei saa ylittää rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista niillä tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa. Menettelyissä, jotka komissio on pannut vireille määrätäkseen seuraamuksen kilpailusääntöjen rikkomisista, kyseisen periaatteen soveltaminen merkitsee sitä, että sakot eivät saa olla suhteettomia tavoiteltuihin päämääriin nähden eli kyseisten sääntöjen noudattamiseen nähden ja että yritykselle kilpailua koskevan rikkomisen perusteella määrätyn sakon määrän on oltava oikeassa suhteessa rikkomiseen nähden, kun tätä arvioidaan kokonaisuutena ottamalla huomioon muun muassa rikkomisen vakavuus. Suhteellisuusperiaate merkitsee erityisesti sitä, että komission on vahvistettava sakko suhteessa rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi huomioon otettuihin seikkoihin ja että sen on tässä tapauksessa sovellettava näitä seikkoja johdonmukaisesti ja objektiivisesti perustellulla tavalla.

Näissä olosuhteissa komissio ei loukkaa suhteellisuusperiaatetta vahvistaessaan kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon laskentapohjaksi 10 miljoonaa euroa sillä perusteella, että kyseessä oli erittäin vakavaksi luokiteltava ja suunnitelmallinen kilpailusääntöjen rikkominen ja että sakko on määrältään selvästi pienempi kuin vähimmäismäärä, joka tämäntyyppisestä kartellista olisi suuntaviivojen mukaan voitu määrätä.

(ks. 104, 105 ja 107 kohta)

8. Vahvistettaessa sakkoja unionin kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi perusteluvelvollisuus täytetään, jos komissio ilmoittaa päätöksessään ne arvioinnissa huomioon ottamansa seikat, joiden avulla se on voinut määrittää kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston.

Vaikka komission on EY 253 artiklan mukaan perusteltava päätöksensä mainitsemalla tosiseikat, joista riippuu, onko päätös perusteltu, sekä päätöksen tekemiseen johtaneet seikat, tämä määräys ei velvoita komissiota esittämään kaikkia tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, joita hallinnollisen menettelyn aikana on käsitelty.

Sellaisen päätöksen osalta, jossa usealle yritykselle määrätään sakkoja, perusteluvelvollisuuden laajuutta on arvioitava ottaen huomioon erityisesti se seikka, että kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asian ominaispiirteiden, asiayhteyden ja sakkojen ennalta ehkäisevän vaikutuksen perusteella, eikä huomioon otettavista arviointiperusteista ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa.

(ks. 109 ja 233 kohta)

9. Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan asian käsittelyn kuluessa ei saa vedota uuteen perusteeseen, ellei se perustu asian käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin. Tässä yhteydessä peruste, jolla laajennetaan aikaisemmin nimenomaisesti tai implisiittisesti esitettyä perustetta ja jolla on läheinen yhteys tähän perusteeseen, on otettava tutkittavaksi.

(ks. 124 kohta)

10. Komission on näytettävä toteen unionin kilpailusääntöjen vastaisen kartellin olemassaolon lisäksi myös sen kesto. Erityisesti, kun on kysymys EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen toteen näyttämisestä, komission on esitettävä selvitys niistä kilpailusääntöjen rikkomisista, jotka se on katsonut tapahtuneeksi, ja oikeudellisesti riittävä näyttö kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavista seikoista. Jos tuomioistuin on epätietoinen, asia on ratkaistava sen yrityksen hyväksi, jolle rikkomisen toteamista koskeva päätös on osoitettu. Tuomioistuin ei siis etenkään sakon määräämiseksi tehdyn päätöksen kumoamisesta ja/tai muuttamisesta nostettua kannetta käsitellessään saa katsoa, että komissio on näyttänyt kyseisen rikkomisen toteen oikeudellisesti riittävällä tavalla, jos se on tästä vielä epätietoinen. Viimeksi mainitussa tilanteessa on nimittäin otettava huomioon Euroopan unionin perusoikeuskirjan 48 artiklan 1 kohdassa vahvistettu syyttömyysolettaman periaate, sillä se on yksi perusoikeuksista, joita suojataan unionin oikeusjärjestyksessä. Kun otetaan huomioon kyseisten rikkomisten luonne sekä niihin liittyvien seuraamusten luonne ja ankaruus, syyttömyysolettaman periaatetta sovelletaan erityisesti yrityksiä koskevien kilpailusääntöjen rikkomista koskeviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen. Komission on siten esitettävä täsmällisiä ja yhtäpitäviä todisteita, joiden perusteella voidaan vakuuttua siitä, että kilpailusääntöjä on rikottu.

Kaikkien komission toimittamien todisteiden ei tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että komission esittämät välilliset todisteet kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna täyttävät nämä edellytykset.

(ks. 129, 130 ja 143 kohta)

11. On tavanomaista, että kilpailunvastaisiin sopimuksiin liittyvät toimenpiteet toteutetaan vaivihkaa, että kokoukset pidetään salassa ja että niihin liittyvien asiakirjojen määrä pidetään mahdollisimman vähäisenä. Tästä seuraa, että vaikka komissio löytää asiakirjoja, jotka osoittavat nimenomaisesti toimijoiden välisen lainvastaisen yhteydenpidon, nämä asiakirjat – esimerkiksi kokousten pöytäkirjat – ovat normaalisti vain hajanaisia ja niitä on vähän, joten usein on välttämätöntä muodostaa kuva tietyistä yksityiskohdista päättelemällä. Useimmissa tapauksissa kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä tietyistä yhteensattumista ja välillisistä todisteista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta.

Jos ei ole olemassa näyttöä, jolla rikkomisen kesto voidaan osoittaa suoraan, komission on esitettävä ainakin näyttöä, joka liittyy ajallisesti riittävän lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin, joiden perusteella voidaan kohtuudella päätellä, että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä tiettyjen kahden ajankohdan välillä.

Tässä yhteydessä riittää, että komissio osoittaa kyseessä olevan yrityksen osallistuneen kokouksiin, joiden aikana on tehty kilpailua rajoittavia sopimuksia, ilman että kyseinen yritys olisi selvästi vastustanut niitä, jotta komissio voi osoittaa riittävällä tavalla kyseisen yrityksen osallistuneen kartelliin. Jos osallistuminen tällaisiin kokouksiin on toteen näytetty, kyseisen yrityksen on esitettävä selvitys siitä, että sen osallistumisella kyseisiin kokouksiin ei ollut kilpailua rajoittavaa tarkoitusta, osoittamalla ilmoittaneensa kilpailijoilleen, että se osallistui näihin kokouksiin eri tarkoituksessa kuin ne. Tämän oikeusperiaatteen taustalla on se perustelu, että koska yritys on osallistunut kyseiseen kokoukseen sanoutumatta julkisesti irti sen sisällöstä, se on antanut toisille osallistujille sen vaikutelman, että se hyväksyi sen tuloksen ja noudattaisi sitä. Sitä vastoin komissio tekee arviointivirheen, jos se toteaa yrityksen osallistuneen unionin kilpailusääntöjen vastaiseen kartelliin, mikäli tätä koskeva riittävä selvitys puuttuu.

(ks. 131, 132, 158, 165 ja 166 kohta)

12. Viitevuoden valinnasta yritysten suhteellisen painoarvon määrittämiseksi unionin kilpailusääntöjen vastaisessa kartellissa on huomattava, että vaikka asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan neljännessä ja viidennessä alakohdassa lausutaan yritysten erilaisesta kohtelusta niiden taloudellisen merkityksen perusteella, niissä ei mainita, minkä vuoden mukaan yritysten suhteellinen painoarvo on ratkaistava.

Tältä osin komission on valittava laskentamenetelmä, jossa voidaan ottaa huomioon kunkin kyseessä olevan yrityksen koko ja taloudellinen vahvuus sekä kunkin niistä suorittaman rikkomisen laajuus suhteessa taloudelliseen tilanteeseen, sellaisena kuin tämä ilmeni kilpailusääntöjä rikottaessa. Lisäksi huomioon otettava ajanjakso on rajattava siten, että liikevaihdot ja markkinaosuudet olisivat mahdollisimman vertailukelpoisia. Viitevuoden ei siis välttämättä tarvitse olla rikkomisen viimeinen kokonainen vuosi.

(ks. 176 ja 177 kohta)

13. Menetelmä, jossa kartellin jäsenet jaetaan eri luokkiin, jotta niitä voidaan kohdella eri tavoin sakkojen laskentapohjia vahvistettaessa, johtaa samaan luokkaan kuuluvien yritysten laskentapohjan vahvistamiseen kiinteämääräisesti, vaikka siinä ei otetakaan huomioon samaan luokkaan kuuluvien yritysten kokoeroja.

Yrityksiä tällä tavalla ryhmiin jaettaessa on kuitenkin noudatettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, jonka mukaan toisiinsa rinnastettavissa olevia tapauksia ei saa kohdella eri tavalla eikä erilaisia tapauksia samalla tavalla, ellei tällainen kohtelu ole objektiivisesti perusteltua. Lisäksi sakkojen määrän on oltava ainakin oikeassa suhteessa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioimisen osalta huomioon otettaviin seikkoihin nähden. Sen tarkastamiseksi, onko kartellin jäsenet jaettu luokkiin yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta noudattaen, on tarkastettava, onko tämä jako johdonmukainen ja objektiivisesti perusteltu.

Vaikka komission on sallittua ottaa huomioon kartellissa toimivan yrityksen markkinaosuudet rikkomisen viimeisenä kokonaisena vuotena määrittäessään kyseisen yrityksen kokoa ja taloudellista vahvuutta asianomaisilla markkinoilla ja arvioidessaan sen syyksi luettavan rikkomisen laajuutta, sen kuuluu kuitenkin varmistaa, että kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen markkinaosuudet vastaavat asianmukaisesti yritysten rikkomisajankohtana vallinnutta taloudellista tilannetta. Pitkäaikaisten rikkomisten tapauksessa komission huomioon ottamat rikkomisen viimeisen kokonaisen vuoden markkinaosuudet voivat – erityisesti silloin, kun on kyse rikkomiseen osallisina olevien yritysten jakamisesta ryhmiin – yleensä olla päteviä osoittimia ja tuottaa mahdollisimman vertailukelpoisia tuloksia vain, jos kyseinen viimeinen vuosi osuu samaan aikaan kunkin yrityksen osallistumisen keston kanssa.

(ks. 180–182, 184 ja 186 kohta)

14. Uhkailua ja painostusta yrityksen pakottamiseksi osallistumaan unionin kilpailusääntöjen rikkomiseen ei mainita asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa lueteltujen lieventävien olosuhteiden joukossa. Yritysten harjoittama painostus, jolla pyritään saamaan muut yritykset osallistumaan unionin kilpailuoikeuden rikkomiseen, ei painostuksen suuruudesta riippumatta vapauta kyseessä olevaa yritystä rikkomista koskevasta vastuustaan, ei muuta mitenkään kartellin vakavuutta eikä voi merkitä lieventävää olosuhdetta sakkojen määrää laskettaessa, koska kyseessä oleva yritys olisi voinut paljastaa mahdollisen painostuksen toimivaltaisille viranomaisille ja tehdä niille kantelun. Komission ei siis tarvitse ottaa lieventävänä seikkana huomioon tällaisia uhkailuja.

(ks. 211–213 kohta)

15. Seikkoina, jotka saattavat ilmentää yrityksen passiivisuutta yhteistoimintajärjestelyssä ja jotka voivat oikeuttaa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 3 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan nojalla sakkojen määrän alentamiseen, voidaan ottaa huomioon se, että se on osallistunut huomattavasti satunnaisemmin kokouksiin kuin kartellin muut jäsenet, samoin kuin se, että se on tullut myöhemmin kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olleille markkinoille, riippumatta siitä, miten pitkän ajan se on siihen osallistunut, ja myös kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneiden kolmansien yritysten edustajien antamat tämänsuuntaiset nimenomaiset lausumat. Lisäksi kartellin jäsenen passiivisuus merkitsee, että kyseessä oleva yritys on omaksunut ”matalan profiilin” eli se ei ole osallistunut aktiivisesti kilpailua rajoittavan sopimuksen tai rajoittavien sopimusten laatimiseen.

Tässä yhteydessä kartellin tiettyjen toimintajaksojen aikana tai tiettyjen kartellisopimusten suhteen ei ole riittävää, että kyseinen yritys on omaksunut matalan profiilin. Kokousten koollekutsuminen, esityslistan esittäminen ja kokouksia valmistelevien asiakirjojen jakeleminen muina ajanjaksoina eivät merkitse matalan profiilin omaksuneen seurailijan passiivisuutta. Tällaiset aloitteet ilmentävät yrityksen myönteistä ja aktiivista suhtautumista kartellin kehittämiseen, jatkamiseen ja valvontaan.

Kun yritys on osallistunut, vaikkakaan ei aktiivisesti, kokouksiin, joilla on kilpailunvastainen tarkoitus, sen on katsottava osallistuneen kartelliin, ellei se osoita sanoutuneensa avoimesti irti lainvastaisesta yhteistoiminnasta. Olemalla läsnä kyseisen kartellin kokouksissa yritys nimittäin yhtyi – tai ainakin sai muut osanottajat uskomaan, että se yhtyi – periaatteessa niissä sovitun kilpailunvastaisen sopimuksen sisältöön.

(ks. 217, 218, 220, 223 ja 225 kohta)

16. Komissio voi asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan viidennen alakohdan perusteella nostaa suurten yritysten sakkoja, mutta siinä ei velvoiteta komissiota pienentämään pienille yrityksille asetettuja sakkoja. Yrityksen koko on nimittäin otettu huomioon asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa vahvistetun enimmäismäärän ja suuntaviivojen säännösten avulla. Näitä kokoon liittyviä seikkoja lukuun ottamatta ei ole mitään syytä kohdella pieniä tai keskisuuria yrityksiä toisin kuin muita yrityksiä. Se, että kyseiset yritykset ovat pieniä tai keskisuuria yrityksiä, ei vapauta niitä velvollisuudesta noudattaa kilpailusääntöjä.

Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa ei edellytetä myöskään, että tapauksessa, jossa sakkoja asetetaan useammalle samaan rikkomiseen syyllistyneelle yritykselle, pienelle tai keskisuurelle yritykselle asetetun sakon määrä ei saisi prosenttiosuutena liikevaihdosta olla suurempi kuin suurille yrityksille asetettujen sakkojen määrä. Tästä säännöksestä ilmenee, että sekä pienten ja keskisuurten yritysten että suurempien yritysten osalta on sakon määrää määritettäessä otettava huomioon rikkomisen vakavuus ja kesto.

(ks. 226, 228 ja 260 kohta)

17. Komissio on velvollinen toteamaan lieventävän olosuhteen olemassaolon, sillä perusteella, ettei kartellia ole pantu täytäntöön, asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 3 kohdan toisen luetelmakohdan nojalla vain silloin, kun yritys, joka vetoaa siihen, ettei kartellia ole pantu täytäntöön, voi osoittaa, että se on selvästi ja huomattavasti vastustanut tämän kartellin toteuttamista jopa siten, että se on häirinnyt sen toimintaa, ja että se ei ole näkyvästi liittynyt sopimukseen ja tällä tavoin kannustanut muita yrityksiä kyseisen kartellin täytäntöönpanoon. Yritysten olisi liian helppoa minimoida ankaran sakon maksamisen riski, jos ne voisivat hyötyä lainvastaisesta yhteistoimintajärjestelystä ja saada sitten sakon alennuksen sillä perusteella, että niiden rooli rikkomisen täytäntöönpanossa on ollut vain rajallinen, kun niiden asenne on houkutellut muita yrityksiä menettelemään kilpailua enemmän vahingoittavalla tavalla.

(ks. 240 ja 241 kohta)

18. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa ei todeta, että komission on aina otettava järjestelmällisesti ja erikseen huomioon kaikki suuntaviivojen 3 kohdassa luetellut lieventävät olosuhteet. Tästä seuraa, ettei komissiolla ole velvollisuutta myöntää tällä perusteella automaattisesti lisäalennusta, sillä sitä, onko sakon mahdollinen alentaminen lieventävien olosuhteiden perusteella asianmukaista, on arvioitava kokonaisvaltaisesti ottamalla huomioon kaikki asiaan vaikuttavat seikat.

(ks. 242 kohta)

19. Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädetyllä enimmäismäärällä eli 10 prosentilla yrityksen liikevaihdosta on erillinen ja rikkomuksen vakavuuteen ja kestoon liittyvien arviointiperusteiden tavoitteeseen nähden itsenäinen tavoite; sen tarkoituksena on nimittäin estää se, että yrityksille määrättäisiin sakkoja, joiden osalta on ennakoitavissa, etteivät yritykset pysty niitä maksamaan, kun otetaan huomioon niiden koko, josta kertoo – vaikkakin vain likimääräisesti ja epätäydellisesti – niiden kokonaisliikevaihto. Kyseessä on kaikkiin yrityksiin yhdenmukaisesti sovellettava ja niiden koon perusteella määräytyvä enimmäismäärä, jonka tarkoituksena on estää se, että sakot olisivat kohtuuttoman suuria ja suhteettomia. Tällaisen enimmäismäärän ainoana mahdollisena seurauksena on, että sakon määrä alennetaan suurimpaan sallittuun enimmäismäärään silloin, kun se rikkomisen vakavuutta ja kestoa koskevien arviointiperusteiden mukaan laskettuna ylittää tämän rajan. Sen soveltaminen siis tarkoittaa, ettei yritys maksa kokonaisuudessaan sakkoa, joka edellä mainittuihin kriteereihin perustuvan arvion mukaan periaatteessa kuuluisi sen maksettavaksi.

Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa ei kielletä komissiota viittaamasta sakon laskemista varten väliaikaiseen määrään, joka ylittää tämän enimmäismäärän, kunhan lopullinen sakko ei ole enimmäismäärää suurempi. Tästä seuraa, ettei komission voida katsoa missään asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen soveltamisen vaiheessa olevan velvollinen varmistamaan sitä, että vahvistetut sakkojen välisummat heijastavat kaikkia niitä eroavaisuuksia, joita asianomaisten yritysten kokonaisliikevaihtojen välillä on. Komissio ei myöskään ole velvollinen varmistamaan, että niiden sakkojen lopulliset määrät, joihin se laskelmissaan päätyy kyseisten yritysten osalta, ilmentävät kaikkia niiden liikevaihtojen välisiä eroja.

(ks. 257 ja 259 kohta)

20. Komissio ei ole velvollinen ottamaan sakon suuruutta määrittäessään huomioon kyseessä olevan yrityksen rahoitusvajetta, sillä se merkitsisi perusteettoman kilpailuedun antamista niille yrityksille, jotka ovat vähiten sopeutuneita markkinatilanteeseen.

(ks. 258 kohta)

21. Unionin yleiselle tuomioistuimelle asetuksen N:o 1/2003 31 artiklassa EY 229 artiklan mukaisesti annettu täysi harkintavalta, joka merkitsee enemmän kuin pelkkää seuraamuksen laillisuusvalvontaa, jota harjoitettaessa voidaan vain hylätä kumoamiskanne tai kumota kanteen kohteena oleva toimi, tarkoittaa sitä, että tämä tuomioistuin voi korvata komission arvioinnin omalla arvioinnillaan ja siis muuttaa riidanalaista toimea jopa silloin, kun sitä ei kumota, ja myös ottaa huomioon kaikki tosiseikat muuttaakseen esimerkiksi sakon määrää silloin, kun sen käsiteltäväksi saatetaan kysymys sakon määrästä.

Kun unionin yleinen tuomioistuin vahvistaa sakon määrän, kyseessä ei ole mikään täsmällinen aritmeettinen laskutoimitus. Unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään ole sidottu komission laskutoimituksiin eikä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettuihin suuntaviivoihin silloin, kun se käyttää täyttä harkintavaltaansa, vaan sen on suoritettava oma arviointinsa ottaen huomioon kaikki asiaan liittyvät seikat.

(ks. 265 ja 266 kohta)

22. Sakoilla, jotka määrätään EY 81 artiklan rikkomisista ja joista säädetään asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa, on tarkoitus sekä rangaista asianomaisia yrityksiä lainvastaisesta käyttäytymisestä että estää asianomaisia yrityksiä ja muita taloudellisia toimijoita rikkomasta unionin oikeuden kilpailusääntöjä tulevaisuudessa. Syy kyseisen yrityksen koon ja kokonaisresurssien huomioon ottamiseen riittävää ehkäisevää vaikutusta varmistettaessa piilee siis siinä vaikutuksessa, joka mainitulle yritykselle halutaan aiheuttaa, koska seuraamus ei saa olla vähäinen varsinkaan sen taloudelliseen kapasiteettiin nähden.

Lisäksi suhteellisuusperiaatteen mukaan unionin toimielinten toimenpiteillä ei saa ylittää niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista niillä lainmukaisesti tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa, eli silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten rajoittava, eivätkä toimenpiteistä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden. Tästä seuraa, että sakot eivät saa olla suhteettomia tavoitteisiin eli kilpailusääntöjen noudattamiseen nähden ja että kilpailun alalla tapahtuneen rikkomisen vuoksi yritykselle määrätyn sakon määrän on oltava oikeassa suhteessa rikkomiseen, jota on arvioitava kokonaisuutena ja ottaen muun muassa huomioon rikkomisen vakavuus.

(ks. 279 ja 280 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kolmas jaosto)

5 päivänä lokakuuta 2011 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Raakatupakan oston ja ensijalostuksen markkinat Italiassa – Päätös, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan – Hintojen vahvistaminen ja markkinoiden jakaminen – Osallistuminen kilpailusääntöjen rikkomiseen – Rikkomisen kesto – Sakot – Lieventävät olosuhteet – Enimmäismäärä, joka on 10 prosenttia liikevaihdosta – Yhdenvertainen kohtelu – Täysi tuomiovalta

Asiassa T‑11/06,

Romana Tabacchi Srl, aiemmin Romana Tabacchi SpA, kotipaikka Rooma (Italia), edustajinaan asianajajat M. Siragusa ja G. C. Rizza,

kantajana,

vastaan

Euroopan komissio, asiamiehinään aluksi É. Gippini Fournier ja F. Amato, sittemmin Gippini Fournier ja V. Di Bucci ja lopuksi É. Gippini Fournier ja L. Malferrari,

vastaajana,

jossa on kyse ensinnäkin [EY] 81 artiklan 1 kohdan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/C.38.281/B.2 – Italian raakatupakka-ala) 20.10.2005 tehdyn komission päätöksen K(2005) 4012 lopullinen osittaista kumoamista koskevasta vaatimuksesta ja toiseksi kantajalle määrätyn sakon määrän alentamista koskevasta vaatimuksesta,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja J. Azizi sekä tuomarit E. Cremona (esittelevä tuomari) ja S. Frimodt Nielsen,

kirjaaja: johtava hallintovirkamies J. Palacio González,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 1.12.2010 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asian tausta

1 Kantajana oleva Romana Tabacchi Srl on italialainen yhtiö – tällä hetkellä selvitystilassa –, jonka pääasiallisena toimintana on raakatupakan ensijalostus. Käsiteltävän asian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan Romana Tabacchin ainoita osakkaita olivat Baianit, jotka vielä nykyäänkin omistavat yhdessä sen koko yhtiöpääoman.

1. Hallinnollinen menettely

2 Euroopan yhteisöjen komissio toimitti 15.1.2002 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 11 artiklan nojalla Italian raakatupakkamarkkinoita koskevia tietojensaantipyyntöjä italialaisille tupakanjalostajien ja -tuottajien toimialajärjestöille eli Associazione professionale trasformatori tabacchi italianille (italialaisten raakatupakan jalostajien toimialajärjestö, jäljempänä APTI) ja Unione italiana tabaccolle (Italian raakatupakan tuottajajärjestöjen liitto, jäljempänä Unitab).

3 Komissio sai 19.2.2002 sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annettuun komission tiedonantoon (EYVL 2002, C 45, s. 3; jäljempänä yhteistyötiedonanto) perustuvan sakkoimmuniteettihakemuksen Deltafina SpA:lta, joka on APTI:hin kuuluva tupakanjalostaja. Komissio päätti 6.3.2002 myöntää Deltafinalle ehdollisen immuniteetin yhteistyötiedonannon 15 kohdan mukaisesti.

4 Komissio sai 4.4.2002 Dimon Italialta (Dimon Inc:n tytäryhtiö, josta on tullut Mindo Srl) yhteistyötiedonannon 8 kohtaan perustuvan sakkoimmuniteettihakemuksen ja toissijaisesti mainitun tiedonannon 20–27 kohtaan perustuvan minkä tahansa sakon määrän alentamista koskevan hakemuksen sekä Transcatabin (Standard Commercial Corp:n, jäljempänä SCC, tytäryhtiö) samalla perusteella tekemän, minkä tahansa sakon määrän alentamista koskevan hakemuksen.

5 Komissio teki 18. ja 19.4.2002 asetuksen N:o 17 14 artiklan nojalla tarkastuksia Dimon Italian ja Transcatabin tiloissa sekä Trestina Azienda Tabacchi SpA:n ja Romana Tabacchin tiloissa.

6 Komissio ilmoitti 8.10.2002 Dimon Italialle ja Transcatabille, että nämä olivat ensimmäinen ja toinen yritys, jotka olivat toimittaneet todisteita kilpailusääntöjen rikkomisesta yhteistyötiedonannossa tarkoitetulla tavalla, ja että se aikoi myöntää niille hallinnollisen menettelyn päätteeksi alennuksen sen sakon määrästä, joka niille olisi määrätty mahdollisesti todettujen rikkomisten perusteella.

7 Komissio antoi 25.2.2004 väitetiedoksiannon, jonka se osoitti kymmenelle yritykselle tai yritysten yhteenliittymälle, mukaan luettuina Deltafina, Dimon Italia, Transcatab ja kantaja (jäljempänä jalostajat), sekä niistä eräiden emoyhtiöille, joita olivat muun muassa Universal Corp., Dimon ja SCC. Väitetiedoksiannon adressaateilla on ollut tilaisuus tutustua hallinnolliseen asiakirja-aineistoon, josta komissio toimitti niille jäljennökset CD‑ROM-levyllä, ja ne ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia komission väitteistä. Suullinen kuuleminen järjestettiin 22.6.2004.

8 Toinen kuulemistilaisuus järjestettiin 1.3.2005 sen jälkeen, kun komissio oli 21.12.2004 antanut lisäyksen 25.2.2004 annettuun väitetiedoksiantoon.

9 Kuultuaan kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa komissio teki kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan lopullisen kertomuksen perusteella 20.10.2005 päätöksen K(2005) 4012 lopullinen [EY] 81 artiklan 1 kohdan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/C.38.281/B.2 – Italian raakatupakka-ala) (jäljempänä riidanalainen päätös), josta julkaistiin tiivistelmä 13.2.2006 ilmestyneessä Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL L 353, s. 45).

2. Riidanalainen päätös

10 Riidanalainen päätös koskee ensinnäkin jalostajien raakatupakan markkinoilla Italiassa toteuttamaa horisontaalista kartellia (riidanalaisen päätöksen 1 perustelukappale).

11 Riidanalaisessa päätöksessä komissio toteaa, että kyseisen kartellin yhteydessä jalostajat vahvistivat vuoden 1995 ja vuoden 2002 alun välisen ajanjakson aikana sekä suoria ostoja tuottajilta että ostoja ”kolmansilta pakkaajilta” koskevat kaupankäynnin edellytykset Italian raakatupakan ostomarkkinoilla muun muassa vahvistamalla hinnat ja jakamalla markkinat (riidanalaisen päätöksen 1 perustelukappale).

12 Riidanalainen päätös koskee myös kahta muuta, jalostajien täytäntöön panemasta kartellista erillistä rikkomista, jotka tapahtuivat vuoden 1999 alun ja vuoden 2001 lopun välisenä aikana ja muodostuvat APTI:n osalta sen jäsenten puolesta neuvottelemien sopimushintojen vahvistamisesta toimialakohtaisten sopimusten tekemiseksi Unitabin kanssa ja Unitabin osalta sen APTI:n kanssa neuvottelemien hintojen vahvistamisesta sen jäsenten puolesta näiden samojen sopimusten tekemiseksi.

13 Komissio katsoi riidanalaisessa päätöksessä, että jalostajien menettelytavat merkitsivät yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomista (ks. mm. riidanalaisen päätöksen 264–269 perustelukappale).

14 Komissio katsoi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdassa jalostajien sekä Deltafinan emoyhtiön Universalin ja Alliance One International Inc:n (jäljempänä Alliance One), joka on Dimonin ja SCC:n sulautumasta syntynyt yhtiö, olevan vastuussa kartellista. Se totesi myös riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 2 kohdassa, että APTI ja Unitab rikkoivat EY 81 artiklan 1 kohtaa vahvistamalla sopimushinnat, jotka ne neuvottelivat jäseniensä puolesta toimialakohtaisten sopimusten tekemiseksi.

15 Riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa komissio määräsi edellä 14 kohdassa mainituille yrityksille sekä APTI:lle ja Unitabille sakkoja (ks. jäljempänä 42 kohta).

16 Riidanalaisen päätöksen 356–404 perustelukappaleessa komissio tutki kysymystä kyseisen päätöksen adressaateille määrättävistä sakoista.

17 Komissio määritti sakkojen määrät kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuuden ja keston perusteella, ja nämä kaksi arviointiperustetta mainitaan nimenomaisesti [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 23 artiklan 3 kohdassa ja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa (riidanalaisen päätöksen 356 ja 357 perustelukappale).

Sakkojen laskentapohjan vahvistaminen

Rikkomisen vakavuus

18 Komissio huomautti rikkomisen vakavuudesta, että kyseisen tekijän arvioimiseksi on otettava huomioon rikkomisen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden laajuus (riidanalaisen päätöksen 365 perustelukappale).

19 Tämän jälkeen komissio totesi, että Italian raakatupakan tuotanto vastasi 38:aa prosenttia Euroopan unionin kiintiötuotannosta, ja sen kokonaisarvo oli 67 338 miljoonaa euroa vuonna 2001 eli rikkomisen viimeisenä kokonaisena vuotena (riidanalaisen päätöksen 366 perustelukappale).

20 Komissio totesi rikkomisen laadusta, että rikkominen oli erittäin vakava, sillä se muodostui raakatupakkalajien ostohintojen vahvistamisesta Italiassa ja ostettujen määrien jakamisesta. Komissio huomautti vielä viittaamalla riidanalaisen päätöksen siihen osaan, joka käsittelee kilpailun rajoittamisen arviointia (272 perustelukappale ja sitä seuraavat perustelukappaleet), että ostokartelli voi vääristää tuottajien halukkuutta tiettyyn tuotokseen samoin kuin rajoittaa jalostajien keskinäistä kilpailua tuotantoketjun loppupäässä. Se totesi myös tästä olevan kyse erityisesti silloin, kun, kuten nyt käsiteltävässä tapauksessa, sillä tuotteella, tässä tapauksessa raakatupakalla, johon kartelli vaikuttaa, on merkittävä ”panos” tuotantoketjun loppupään toimijoiden toimintoihin, nyt käsiteltävässä tapauksessa tupakan ensijalostukseen ja jalostetun tupakan myyntiin (riidanalaisen päätöksen 367 ja 368 perustelukappale).

21 Riidanalaisen päätöksen 369 perustelukappaleessa komissio päätteli edellä esitettyjen seikkojen perusteella, että kilpailusääntöjen rikkomista, johon jalostajat olivat syyllistyneet, oli luonnehdittava erittäin vakavaksi.

Eriytetty kohtelu

22 Komissio tutki tämän jälkeen riidanalaisen päätöksen 370–376 perustelukappaleessa kysymystä ”painoarvosta” ja ”varoittavasta vaikutuksesta”. Se totesi tästä, että sakon määrää vahvistettaessa on otettava huomioon ”kunkin yrityksen painoarvo ja sen lainvastaisen käyttäytymisen todennäköiset seuraukset” (riidanalaisen päätöksen 370 perustelukappale).

23 Komission mukaan sakot oli siten vahvistettava kunkin kyseessä olevan osapuolen markkina-aseman perusteella (riidanalaisen päätöksen 371 perustelukappale).

24 Komissio totesi tästä, että Deltafinalle määrätyn sakon laskentapohjan oli oltava kaikkein suurin, sillä se oli suurin ostaja, koska sen markkinaosuus oli vuonna 2001 ollut noin 25 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 372 perustelukappale).

25 Koska Transcatabilla, Dimon Italialla ja Romana Tabacchilla oli vuonna 2001 pienemmät, noin 9–11 prosentin suuruiset markkinaosuudet, komission mielestä niitä oli ”käsiteltävä ryhmänä” ja sakon laskentapohjien olisi niiden tapauksessa oltava pienemmät (riidanalaisen päätöksen 373 perustelukappale).

26 Komissio katsoi kuitenkin, ettei yksinomaan markkina-asemaa kuvastavalla laskentapohjalla olisi riittävän varoittavaa vaikutusta Deltafinaan, Dimon Italiaan (Mindo) ja Transcatabiin, sillä suhteellisen pienestä liikevaihdostaan huolimatta ne kuuluivat kaikki – tai Mindon tapauksessa oli kuulunut – sellaisiin monikansallisiin, taloudellisesti ja rahoituksellisesti huomattavan vahvoihin konserneihin, jotka ovat maailman tärkeimpiä tupakan jälleenmyyjiä ja jotka toimivat eri tasoilla tupakkateollisuudessa ja eri maantieteellisillä markkinoilla (riidanalaisen päätöksen 374 perustelukappale).

27 Tämän perusteella komissio katsoi tehdäkseen sakosta varoittavan, että Deltafinalle määritettyyn laskentapohjaan oli sovellettava kerrointa 1,5 – eli 50 prosentin korotusta – ja Dimon Italialle (Mindo) ja Transcatabille määritettyyn laskentapohjaan kerrointa 1,25 – eli 25 prosentin korotusta (riidanalaisen päätöksen 375 perustelukappale).

28 Komissio vahvisti siten riidanalaisen päätöksen 376 perustelukappaleessa sakon laskentapohjat seuraavasti:

– Deltafina 37,5 miljoonaa euroa

– Transcatab 12,5 miljoonaa euroa

– Dimon Italia (Mindo) 12,5 miljoonaa euroa

– Romana Tabacchi 10 miljoonaa euroa.

Sakkojen perusmäärän vahvistaminen

29 Komissio tutki riidanalaisen päätöksen 377 ja 378 perustelukappaleessa kysymystä rikkomisen kestosta.

30 Se katsoi, että jalostajien täytäntöön panema kartelli oli alkanut 29.9.1995 ja että se oli päättynyt jalostajien lausumien mukaan 19.2.2002. Komissio totesi kantajan liittyneen kartelliin lokakuussa 1997, keskeyttäneen osallistumisensa 5.11.1999 ja 29.5.2001 väliseksi ajaksi ja osallistuneen siihen uudelleen 29.5.2001 ja 19.2.2002 välisenä aikana. Koska kantajan osallistuminen kilpailusääntöjen rikkomiseen kesti ainoastaan 2 vuotta ja 8 kuukautta, komissio katsoi, että sille määrättyjen sakkojen laskentapohjaa oli korotettava 25 prosenttia, kun muille jalostajille määrättyjen sakkojen laskentapohjan korotus oli 60 prosenttia.

31 Riidanalaisen päätöksen adressaateille määrättyjen sakkojen perusmäärät vahvistettiin siis seuraavasti:

– Deltafina 60 miljoonaa euroa

– Transcatab 20 miljoonaa euroa

– Dimon Italia (Mindo) 20 miljoonaa euroa

– Romana Tabacchi 12,5 miljoonaa euroa.

Lieventävät olosuhteet

32 Riidanalaisen päätöksen 380–398 perustelukappaleessa komissio tutki, oliko lieventäviä olosuhteita otettava huomioon.

33 Kantajan kohdalla komissio tunnusti riidanalaisen päätöksen 380 perustelukappaleessa lieventäväksi olosuhteeksi sen, että tämä ”ei osallistunut lainkaan tiettyihin kartellin osiin (nimittäin suoriin ostoihin tuottajilta, joilta kantaja alkoi ostaa pieniä määriä vasta vuonna 2000)”. Lisäksi komissio totesi, että kantajalla oli vain pieni markkinaosuus liittyessään kartelliin vuonna 1997. Se täsmensi vielä, että ”kantaja toimi usein kartellin tavoitteen vastaisesti jopa niin, että kartellin muut jäsenet joutuivat keskenään neuvottelemaan, miten sen käyttäytymiseen olisi suhtauduttava”.

34 Näiden seikkojen perusteella komissio päätti alentaa kantajalle määrättyjen sakkojen perusmäärää 30 prosenttia.

35 Dimon Italian ja Transcatabin tapauksessa komissio hylkäsi kaikki niiden väitteet, joissa vedottiin lieventäviin olosuhteisiin (riidanalaisen päätöksen 381–384 perustelukappale).

36 Komissio tarkasteli seuraavaksi Deltafinan erityistilannetta ja päätteli, että sen sakkoa oli alennettava 50 prosenttia sen tekemän yhteistyön perusteella (riidanalaisen päätöksen 385–398 perustelukappale).

37 Komissio vahvisti sakkojen määrän lieventävien olosuhteiden huomioon ottamisen jälkeen seuraavasti (riidanalaisen päätöksen 399 perustelukappale):

– Deltafina 30 miljoonaa euroa

– Dimon Italia (Mindo) 20 miljoonaa euroa

– Transcatab 20 miljoonaa euroa

– Romana Tabacchi 8,75 miljoonaa euroa.

Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu sakon enimmäismäärä

38 Riidanalaisen päätöksen 400–404 perustelukappaleessa komissio tutki, olisiko kullekin rikkomiseen osallistuneelle yritykselle laskettua perusmäärää mukautettava, jottei sakko ylittäisi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädettyä enimmäismäärää, joka on 10 prosenttia yrityksen liikevaihdosta.

39 Se totesi tämän perusteella, ettei kantajalle määrätty sakko saa ylittää 2,05:tä miljoonaa euroa ja ettei muita sakkoja ole tarpeen alentaa kyseisen säännöksen perusteella (riidanalaisen päätöksen 402 ja 403 perustelukappale).

Yhteistyötiedonannon soveltaminen

40 Komissio otti riidanalaisen päätöksen 405–500 perustelukappaleessa kantaa yhteistyötiedonannon soveltamiseen käsiteltävässä asiassa.

41 Koska Dimon Italia ja Transcatab täyttivät sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen edellytykset, komissio päätti sille toimitettuja todisteita ja yritysten menettelyn aikana tekemää yhteistyötä arvioituaan myöntää kyseisille yrityksille suurimman mahdollisen sakonalennuksen, joka niille hakemusten saapumisen jälkeen osoitetun vaihteluvälin rajoissa voitiin myöntää ja joka Dimon Italian osalta oli 50 prosenttia ja Transcatabin osalta 30 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 492–499 perustelukappale). Deltafinaa ei kuitenkaan vapautettu sakoista, eikä sen sakkoja lievennetty.

Sakkojen lopullinen määrä

42 Komissio vahvisti riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan perusteella riidanalaisen päätöksen adressaatteina oleville yrityksille ja yritysten yhteenliittymille määrättävien sakkojen määrät seuraavasti:

– Deltafina ja Universal, yhteisvastuullisesti: 30 miljoonaa euroa

– Dimon Italia (Mindo) ja Alliance One: 10 miljoonaa euroa, josta Alliance One on vastuussa kokonaan ja Mindo yhteisvastuussa ainoastaan 3,99 miljoonan euron osalta

– Transcatab ja Alliance One, yhteisvastuullisesti: 14 miljoonaa euroa

– Romana Tabacchi: 2,05 miljoonaa euroa

– APTI: 1 000 euroa

– Unitab: 1 000 euroa.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset

43 Romana Tabacchi nosti nyt käsiteltävän kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 19.1.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä.

44 Se toimitti samana päivänä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon jättämällään erillisellä kirjelmällä (asia T‑11/06 R) EY 242 artiklan ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 104 artiklan mukaisen välitoimihakemuksen, jossa se vaati riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä ja vapauttamistaan velvollisuudesta asettaa sakolle pankkitakaus, joka on edellytyksenä sille, ettei sakkoa aleta välittömästi periä.

45 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti lykkäsi tietyin edellytyksin 13.7.2006 asiassa Romana Tabacchi vastaan komissio antamallaan määräyksellä (T‑11/06 R, Kok., s. II‑2491) kantajalle määrättyä velvollisuutta asettaa komissiolle pankkitakaus riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa määrätyn sakon välittömän perimisen välttämiseksi ja määräsi, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.

46 Unionin yleinen tuomioistuin (kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn ja kehotti työjärjestyksen 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena asianosaisia esittämään asiakirjoja. Asiakirjat toimitettiin asetetussa määräajassa.

47 Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 1.12.2010 pidetyssä istunnossa.

48 Kantaja ja komissio vastasivat unionin yleisen tuomioistuimen suullisessa käsittelyssä määräämään prosessinjohtotoimeen 7. ja 10.12.2010 päivätyillä kirjeillä ja toimittivat asiakirjoja.

49 Komissio toimitti 19.1.2011 muita unionin yleisen tuomioistuimen pyytämiä asiakirjoja.

50 Kantaja esitti 8.2.2011 huomautuksensa näistä asiakirjoista.

51 Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen osittain siltä osin kuin se koskee kantajalle määrätyn sakon laskemista

– alentaa olennaisesti sille määrätyn sakon määrää

– määrää muita aiheellisiksi katsomiaan toimenpiteitä, myös selvittämistoimia

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

52 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

53 Romana Tabacchi esittää kanteensa tueksi viisi kanneperustetta. Niistä ensimmäinen koskee asian selvittämisen puutteellisuutta, perustelujen puuttumista tai epäjohdonmukaisuutta sekä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista sillä, ettei komissio sakon laskentapohjaa laskiessaan ottanut huomioon, ettei kartellilla ollut todellista vaikutusta markkinoihin. Toinen kanneperuste koskee perustelujen epäjohdonmukaisuutta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista määritettäessä sakon laskentapohjaa sakon suhteuttamiseksi kantajan erityisen painoarvon mukaan. Kolmannessa kanneperusteessa vedotaan perustelujen ja asian selvittämisen puutteellisuuteen ja todistustaakkaa koskevien sääntöjen rikkomiseen määritettäessä kantajan rikkomiseen osallistumisen kestoa. Neljännessä kanneperusteessa väitetään, ettei sakon määrää alennettaessa otettu riittävällä tavalla huomioon sitä, että kantaja ”häiritsi” kartellin toimintaa, eikä huomioitu muita lieventäviä olosuhteita. Viidennen kanneperusteen mukaan sakko on epäoikeudenmukainen ja suhteeton verrattuna kantajan omaisuusrakenteeseen ja todelliseen maksukykyyn sen erityisessä sosiaalisessa toimintakentässä.

54 Unionin yleinen tuomioistuin tutkii aluksi ensimmäisen kanneperusteen, seuraavaksi kolmannen kanneperusteen ja lopuksi toisen, neljännen ja viidennen kanneperusteen.

1. Todistajien kuulemista koskeva vaatimus

55 Kun on kyse kanteeseen liitettyjen lausuntojen arvioimisesta todisteena, on huomattava, ettei työjärjestys ei ole esteenä sille, että asianosaiset esittävät tällaisia lausuntoja. Niiden arviointi kuuluu kuitenkin unionin yleiselle tuomioistuimelle, joka voi siinä tapauksessa, että niissä kuvaillut tosiseikat ovat ratkaisevia riita-asian ratkaisemiseksi, määrätä asian selvittämistoimena tällaisen asiakirjan laatijan kuulemista todistajana (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑101/05 ja T‑111/05, BASF ja UCB v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II‑4949, 97 kohta). Kun otetaan huomioon asianosaisten asiakirjat, asiakirja-aineistoon liitetyt asiakirjat ja suullisessa käsittelyssä esitetty, unionin yleinen tuomioistuin katsoo tässä tapauksessa saaneensa riittävästi tietoa käsiteltävän oikeusriidan ratkaisemiseksi (ks. vastaavasti asia T‑120/04, Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomio 16.11.2006, Kok., s. II‑4441, 80 kohta).

56 Kantajan selvittämistoimia koskeva vaatimus on näin ollen hylättävä.

2. Ensimmäinen kanneperuste: asian selvittämisen puutteellisuus, perustelujen puuttuminen tai epäjohdonmukaisuus sekä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen sillä, ettei komissio ottanut huomioon, ettei kartellilla ollut todellista vaikutusta markkinoihin

Asianosaisten lausumat

57 Ensimmäisessä kanneperusteessaan kantaja ensinnäkin väittää, että komission olisi pitänyt sille määrättävän sakon laskentapohjaa laskiessaan ottaa huomioon, että kartellilla ”ei ollut todellista vaikutusta markkinoihin”. Kantajan mukaan komissio ei tehnyt asianmukaisia johtopäätöksiä ensinnäkään niistä riidanalaisessa päätöksessä esittämistään toteamuksista (riidanalaisen päätöksen 97 ja 98 perustelukappale), joiden mukaan raakatupakan tuottajahinnat nousivat Italiassa selvästi enemmän kuin yhteisössä keskimäärin, eikä toiseksi myöskään siitä, että jalostajat, jotka eivät olleet liittyneet sopimukseen, asettivat vääjäämättä edelleen kovia kilpailupaineita kartellin jäsenille, joiden markkinaosuus oli korkeintaan 55 prosenttia.

58 Kantaja väittää, että sakkoa laskiessaan komission on oikeuskäytännössä hyväksytyn päätöskäytäntönsä mukaan erotettava kartellit, joilla on todellinen ja merkittävä vaikutus markkinoihin, niistä, joilla ei ole vaikutusta markkinoihin tai joiden vaikutus on ainoastaan vähäinen. Kantajan mukaan komissiolla on siis ”positiivinen velvollisuus” määrittää kartellin todellinen vaikutus markkinoihin arvioidessaan rikkomisen vakavuutta sakon laskentapohjan vahvistamiseksi. Velvollisuus ottaa huomioon ”[rikkomisen] todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa”, mainitaan nimenomaisesti asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [HT] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat), joista komissio ei saa poiketa.

59 Arvioidessaan kilpailusääntöjen rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin komission on käytettävä vertailukohtana erityisesti sitä kilpailutilannetta, joka olisi normaalisti vallinnut ilman kilpailusääntöjen rikkomista. Kun kyse on hintakartelleista, komission on ensinnäkin todettava, että asianomaiset yritykset ovat sopimusten avulla todellisuudessa kyenneet saavuttamaan korkeamman hintatason kuin taso, joka ilman yhteistoimintajärjestelyä olisi vallinnut. Toiseksi komission on otettava arvioinnissaan huomioon kaikki merkityksellisten markkinoiden objektiiviset olosuhteet vallitsevan taloudellisen asiayhteyden valossa. Kantajan mukaan kartellin vaikutuksia hintoihin ei ole suinkaan mahdotonta arvioida ja komissio kykenee varsin hyvin laatimaan tällaisen arvion, kuten sen yrityskeskittymien valvontaa koskeva päätöskäytäntö osoittaa.

60 Kantajan mukaan sellainen kaavamainen ja muodollinen sakkojen laskentatapa, jossa ei oteta huomioon rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin, on lisäksi yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen vastainen. Ensimmäisen periaatteen noudattaminen edellyttää sitä, että komissio eriyttää sakkojen määrät sen mukaan, mikä on kartellin todellinen vaikutus markkinoihin, ja päättää seuraamuksista tapauskohtaisesti. Jälkimmäisen periaatteen noudattaminen edellyttää sakon laskemista siten, että se on järkevä ja kohtuullinen lainvastaisen käyttäytymisen todelliseen vaikutukseen ja etenkin asiakkaille ja loppukuluttajille aiheutuneeseen vahinkoon nähden, eikä sellaista vahinkoa ole tässä tapauksessa aiheutunut. Kantajan mukaan vahingon suuruus on tärkein erottava kriteeri kartellien välillä. Jos kartellin todellinen vaikutus markkinoihin ei ole merkittävä eikä kartellista aiheudu vahinkoa siihen osallistuneiden yritysten asiakkaille ja kuluttajille, sakko olisi määrättävä asteikon alimmalle tasolle, myös ”erittäin vakaviksi” luokitelluissa rikkomuksissa.

61 Kantaja kiistää komission väitteen, jonka mukaan suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdassa mainittu 20 miljoonan euron summa edustaa sen perusseuraamuksen vähimmäismäärää, jota lähtökohtaisesti sovelletaan rikkomisessa kyseessä olevilla markkinoilla merkittävimmässä asemassa olevaan yritykseen eikä kaikkiin kartelliin osallistuviin yrityksiin. Lisäksi kantaja väittää komission poikenneen tästä 20 miljoonan euron vähimmäismäärästä [EY] 81 artiklan 1 kohdan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/C.38.238/B.2 – Raakatupakka-ala – Espanja) 20.10.2004 tehdyssä komission päätöksessä K(2004) 4030 lopullinen taustalla olevassa asiassa, joka on ilmeisen samankaltainen nyt tarkasteltavan asian kanssa.

62 Kantajan mukaan ”vakavien” ja ”erittäin vakavien” rikkomusten erotteluun perustuvalla muodollisella luokittelulla ei ole komission sille antamaa merkitystä, koska kantajan väitteet koskevat nimenomaan komission suuntaviivojen perusteella laatiman laskelman lopputulosta. Lisäksi oikeuskäytännöstä ilmenee, että markkinavaikutusten ollessa vähäiset hintakartelli voidaan luokitella pikemminkin ”vakavaksi” kuin ”erittäin vakavaksi” rikkomiseksi. Jotta rikkomisen vähäinen vaikutus markkinoihin voitaisiin ottaa asianmukaisesti huomioon, komissio voisi myös alentaa rikkomisen vakavuuden perusteella vahvistettua määrää tiettyyn osuuteen siitä vähimmäismäärästä, joka tavallisesti määrätään ”erittäin vakavasta” rikkomuksesta.

63 Koska kartellin todellisesta vaikutuksesta markkinoihin ei ollut näyttöä, kantajalle määrätyn sakon laskentapohja olisi pitänyt vahvistaa kartelleille määrättävien sakkojen asteikon alimmalle tasolle.

64 Komissio vaatii kanneperusteen hylkäämistä.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

65 Ensimmäisessä kanneperusteessaan kantaja esittää useita väitteitä, joissa kaikissa vedotaan siihen, ettei komissio sakon laskentapohjaa määrittäessään ottanut huomioon, ettei kartellilla ollut todellista vaikutusta markkinoihin.

66 Ennen kantajan esittämien kanneperusteiden arviointia unionin yleinen tuomioistuin katsoo aiheelliseksi palauttaa mieleen sakkojen määrän määrittämistä EY 81 artiklan vastaisten kartellien tapauksessa sekä erityisesti rikkomisen vakavuuden arviointia sääntelevät yleiset periaatteet.

Yleisiä huomautuksia

67 EY 81 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa todetaan nimenomaisesti yhteismarkkinoille soveltumattomiksi sellaiset sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat, joilla suoraan tai välillisesti vahvistetaan osto- tai myyntihintoja taikka muita kauppaehtoja tai joilla rajoitetaan tai valvotaan tuotantoa tai markkinoita. Tämäntyyppisiä rikkomisia on etenkin silloin, kun kysymys on horisontaalisista kartelleista, pidetty oikeuskäytännössä erittäin vakavina, koska ne vaikuttavat suoraan kyseisillä markkinoilla vallitsevan kilpailun olennaisiin parametreihin (asia T-141/94, Thyssen Stahl v. komissio, tuomio 11.3.1999, Kok., s. II-347, 675 kohta), tai kilpailusääntöjen selvinä rikkomisina (asia T-148/89, Tréfilunion v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok., s. II-1063, 109 kohta ja asia T-311/94, BPB de Eendracht v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-1129, 303 kohta).

68 Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdassa säädetään, että EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisista määrättävän sakon suuruutta vahvistettaessa rikkomisen vakavuuden lisäksi on otettava huomioon sen kesto.

69 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kilpailuoikeuden rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asian erityisolosuhteiden, asiayhteyden ja sakkojen varoittavan vaikutuksen perusteella, vaikka huomioon otettavista arviointiperusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa (yhdistetyt asiat C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I‑5425, 241 kohta; asia C‑534/07 P, Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 3.9.2009, Kok., s. I-7415, 54 kohta ja yhdistetyt asiat C-125/07 P, C-133/07 P, C-135/07 P ja C-137/07 P, Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomio 24.9.2009, Kok., s. I-8681, 91 kohta).

70 Komissio on antanut suuntaviivat sakkojen vahvistamisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta tekemiensä päätösten avoimuuden ja objektiivisuuden varmistamiseksi (suuntaviivojen ensimmäinen kohta).

71 Suuntaviivat ovat väline, jolla pyritään täsmentämään ylemmäntasoista oikeutta noudattaen perusteet, joita komissio aikoo soveltaa käyttäessään asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädettyä harkintavaltaansa sakkojen vahvistamisessa. Suuntaviivat eivät ole sakkojen määräämisestä tehdyn päätöksen oikeudellinen perusta, koska kyseinen päätös perustuu asetukseen N:o 1/2003, vaan niissä määritetään yleisellä ja abstraktilla tasolla menetelmä, johon komissio on sitoutunut, kun se vahvistaa kyseisellä päätöksellä määrättyjen sakkojen suuruuden, ja varmistetaan täten yritysten oikeusvarmuus (edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 209–213 kohta ja yhdistetyt asiat T-259/02–T-264/02 ja T-271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomio 14.12.2006, Kok., s. II-5169, 219 ja 223 kohta).

72 Vaikkei suuntaviivoja voidakaan siten pitää oikeussääntöinä, joita hallinto on joka tapauksessa velvollinen noudattamaan, niissä vahvistetaan kuitenkin käytännesääntöjä, joissa ilmaistaan noudatettava käytäntö ja joista hallinto voi poiketa erityistapauksissa vain perusteet esittämällä (ks. vastaavasti edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 209 ja 210 kohta ja asia C-397/03 P, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 18.5.2006, Kok., s. I-4429, 91 kohta).

73 Suuntaviivojen antamiseen perustuva komission oman harkintavallan rajoittaminen ei ole kuitenkaan ristiriidassa sen kanssa, että komissiolla on edelleen huomattavasti harkintavaltaa (ks. vastaavasti asia T-44/00, Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2223, 246, 274 ja 275 kohta). Se, että komissio on täsmentänyt suuntaviivoissa näkemyksensä kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioimisesta, ei näet estä sitä, että se arvioi kyseistä kriteeriä kokonaisvaltaisesti kaikkien kyseiseen tapaukseen liittyvien seikkojen perusteella, mukaan lukien seikat, joita ei mainita nimenomaisesti suuntaviivoissa (edellä 71 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomion 237 kohta).

74 Suuntaviivoissa vahvistetun menetelmän mukaan komissio ottaa asianomaisille yrityksille määrättävien sakkojen määrän laskemisessa lähtökohdaksi summan, joka määritetään kilpailusääntöjen rikkomisen ”luontaisen” vakavuuden perusteella. Rikkomisen vakavuuden arvioinnissa on otettava huomioon sen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden laajuus (suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan ensimmäinen alakohta).

75 Tässä yhteydessä rikkomiset on luokiteltu kolmeen ryhmään eli ”vakavaa vähäisempiin rikkomuksiin”, joissa sakkojen mahdollinen määrä on 1 000–1 000 000 euroa, ”vakaviin rikkomuksiin”, joissa sakkojen mahdollinen määrä on 1–20 miljoonaa euroa, ja ”erittäin vakaviin rikkomuksiin”, joissa sakkojen mahdollinen määrä on yli 20 miljoonaa euroa (suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan toisen alakohdan ensimmäinen, toinen ja kolmas luetelmakohta). Komissio täsmentää erittäin vakavissa rikkomisissa kyseen olevan pääasiassa ”hintakartelleista” ja markkinoiden jakamisesta horisontaalisin rajoituksin tai muista menettelyistä, jotka vaikuttavat sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan, kuten muiden sulkeminen pois kansallisilta markkinoilta tai monopolia vastaavassa asemassa toimivien yritysten määräävän aseman väärinkäyttö (suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan toisen alakohdan kolmas luetelmakohta).

76 On lisäksi huomattava, että edellä 74 kohdassa mainituilla kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arviointia koskevilla kolmella seikalla ei ole samaa painoarvoa kattavassa tutkimuksessa. Kilpailusääntöjen rikkomisen laadulla on ensisijainen merkitys erityisesti silloin, kun kilpailusääntöjen rikkomisia luonnehditaan ”erittäin vakaviksi” (edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomion 101 kohta ja yhdistetyt asiat T-456/05 ja T-457/05, Gütermann ja Zwicky v. komissio, tuomio 28.4.2010, 137 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

77 Todellinen vaikutus markkinoihin ja maantieteellisten markkinoiden laajuus eivät sitä vastoin ole välttämättömiä seikkoja rikkomisen luokittelemiseksi erittäin vakavaksi sellaisten horisontaalisten kartellien tapauksessa, joissa on kyse etenkin, kuten käsiteltävässä asiassa, hintojen vahvistamisesta. Vaikka nämä kaksi kriteeriä ovat seikkoja, jotka on otettava huomioon rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi, kyse on kuitenkin vain kriteereistä muiden kriteerien joukossa vakavuuden arvioimiseksi kokonaisvaltaisesti (ks. vastaavasti edellä 69 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomion 74 ja 81 kohta; edellä 71 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomion 240 ja 311 kohta sekä asia T-73/04, Carbone-Lorraine v. komissio, tuomio 8.10.2008, Kok., s. II-2661, 91 kohta).

78 Myös tätä nykyä hyvin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan suuntaviivoista ilmenee, että horisontaalisia kartelleja, joissa on kyse, kuten käsiteltävässä asiassa, etenkin hintojen vahvistamisesta, voidaan pelkän laatunsa perusteella pitää ”erittäin vakavina” rikkomisina ilman, että komission olisi osoitettava rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin (edellä 69 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomion 75 kohta; ks. myös vastaavasti yhdistetyt asiat T-49/02–T-51/02, Brasserie nationale ym. v. komissio, tuomio 27.7.2005, Kok., s. II-3033, 178 kohta ja asia T-38/02, Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005, Kok., s. II-4407, 150 kohta).

79 Tämän johtopäätöksen vahvistaa se, että vaikka vakavien rikkomusten kuvauksessa mainitaan nimenomaisesti vaikutukset markkinoihin, erittäin vakavien rikkomusten osalta ei sitä vastoin esitetä mitään vaatimusta todellisesta vaikutuksesta markkinoihin (edellä 76 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Gütermann ja Zwicky v. komissio, tuomion 137 kohta; ks. myös vastaavasti edellä 78 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Brasserie nationale ym. v. komissio, tuomion 178 kohta).

80 Kantajan esittämiä väitteitä on siis arvioitava näiden oikeuskäytännön periaatteiden mukaisesti.

Kartellin todellisen markkinavaikutuksen huomiotta jättäminen sakon määrittämisessä

81 Kantaja moittii komissiota ensinnäkin siitä, ettei tämä ottanut huomioon kartellin todellista vaikutusta markkinoihin määrittäessään sakon laskentapohjaa.

82 Aivan aluksi on kuitenkin huomautettava, että riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että komissio määritti eri adressaateille määräämiensä sakkojen määrät suuntaviivoissa esitetyn yleisen menetelmän perusteella ja että se teki näin, vaikka se ei kyseisessä päätöksessä nimenomaisesti mainitsekaan suuntaviivoja.

83 Käsiteltävässä asiassa on kyseisen rikkomisen laadusta todettava, että rikkomisella pyrittiin muun maussa vahvistamaan yhdessä jalostajien raakatupakasta maksamat hinnat sekä jakamaan raakatupakan tavarantoimittajat ja määrät. Tällaiset menettelytavat ovat suuntaviivoissa tarkoitettuja ”hintakartellin” tyyppisiä horisontaalisia rajoituksia ja laadultaan siis ”erittäin vakavia” rikkomisia. Kuten edellä 67 kohdassa muistutetaan, tämäntyyppiset kartellit on oikeuskäytännössä luokiteltu kilpailusääntöjen selviksi rikkomisiksi tai erittäin vakaviksi rikkomisiksi, koska ne vaikuttavat suoraan kyseisillä markkinoilla vallitsevan kilpailun olennaisiin parametreihin.

84 Tästä seuraa, että komissio saattoi tässä tapauksessa virhettä tekemättä luokitella kartellin erittäin vakavaksi rikkomiseksi rikkomisen laadun perusteella, ja näin riippumatta sen todellisesta vaikutuksesta markkinoihin (ks. edellä 76 ja 77 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö ja etenkin edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomion 103 kohta).

85 Kantaja kuitenkin väitti suullisessa käsittelyssä, toisin kuin kirjelmissään, ettei se sinänsä kiistänyt rikkomisen luokittelemista erittäin vakavaksi. Se täsmensi väitteensä ulottuvuutta seuraavasti. Se selitti pyrkivänsä väitteellään lähinnä osoittamaan, että suuntaviivoissa erittäin vakaville rikkomuksille vahvistettua 20 miljoonan euron kynnystä sovelletaan kaikille kartelliin osallistuneille yrityksille määrättyjen seuraamusten kokonaisarvoon. Koska komissio nyt tarkasteltavassa tapauksessa vahvisti kaikkien kartelliin osallistuneiden yritysten laskentapohjaksi yhteensä 55 miljoonaa euroa, se ylitti tämän kynnyksen. Komission olisi tästä syystä pitänyt ottaa huomioon, ettei rikkomisella ollut vaikutusta markkinoihin, ja perustella, mistä syistä se ylitti kyseisen vähimmäismäärän.

86 Tästä on ensinnäkin huomautettava, että kantajan väite perustuu virheelliseen lähtökohtaan. Oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että suuntaviivoissa vakavista rikkomisista määrättävän sakon laskentapohjalle määritetty 20 miljoonan euron vähimmäismäärä viittaa yksittäiseen yritykseen, ei kaikkiin kilpailusääntöjä rikkoneisiin yrityksiin (ks. edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 306 ja 311 kohta; edellä 69 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomion 81 kohta; asia T‑69/04, Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio, tuomio 8.10.2008, Kok., s. II‑2567, 187 kohta ja asia T‑13/03, Nintendo ja Nintendo of Europe v. komissio, tuomio 30.4.2009, Kok., s. II‑947, 44 kohta).

87 Myös suuntaviivojen systemaattinen tulkinta tukee päätelmää, jonka mukaan suuntaviivoissa mainitut ”mahdolliset määrät” viittaavat yksittäiselle yritykselle määrättävään sakkoon eivätkä kaikille kartelliin osallistuneille yrityksille määrättävien sakkojen summaan. Suuntaviivoissa ilmausta ”perusmäärä” käytetään nimittäin järjestelmällisesti viittaamaan yksittäiselle yritykselle eikä kaikille kartellin jäsenille määrättävään sakkoon. Tämä käy ilmi erityisesti suuntaviivojen toisesta alakohdasta, jonka mukaan sakon uusi laskutapa pohjautuu perusmäärään, jota korotetaan raskauttavien olosuhteiden perusteella ja alennetaan lieventävien olosuhteiden perusteella. Tällaiset olosuhteet määritetään kuitenkin aina yrityskohtaisesti eikä yhteisesti kaikille kartellin jäsenille, joten ilmaus ”perusmäärä” ei voi viitata mihinkään muuhun kuin yksittäiselle yritykselle määrättävään sakkoon. Samoin se, että suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan kuudennessa alakohdassa todetaan, että ”[j]os rikkomukseen syyllistyy useita yrityksiä – –, voi tietyissä tapauksissa olla tarpeen vaihdella kussakin [suuntaviivoissa] mainitussa luokassa määritettyjä määriä”, vahvistaa, että kyseisillä määrillä viitataan kullekin rikkomiseen osallistuneelle yritykselle erikseen määritettävään määrään eikä näiden määrien summaan. Lisäksi komissio huomauttaa perustellusti, että jos se olisi tosiasiallisesti halunnut suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdassa viitata – kuten kantaja väittää – kaikille yrityksille yhteensä määrättävien sakkojen vähimmäismäärään, se olisi täsmentänyt tällaisen tarkoituksen selvästi käyttämällä jotakin nimenomaista ilmausta, kuten ”kaikkiin yrityksiin sovellettavien sakkojen vähimmäismäärä”.

88 Näin ollen on todettava, että komissio on tässä tapauksessa vahvistanut kantajalle määrättävän sakon laskentapohjaksi 10 miljoonaa euroa, joka on selvästi suuntaviivoissa asetettua 20 miljoonan euron vähimmäismäärää alempi.

89 Tässä yhteydessä ei ole merkitystä sillä kantajan väitteellä, jonka mukaan komission esittämästä päättelystä ei ilmene, mistä syistä komission päätöksen K (2004) 4030 lopullinen taustalla olevassa asiassa määritetyt laskentapohjat olivat huomattavasti edellä mainittua 20:ta miljoonaa euroa alempia. Kuten oikeuskäytännössä täsmennetään, suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan kolmannen luetelmakohdan toisessa alakohdassa erittäin vakaville rikkomuksille määritetty 20 miljoonan euron laskentapohja ei ole vähimmäiskynnys, jota alemmaksi ei voida mennä (ks. vastaavasti edellä 69 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomion 97 kohta; ks. myös asia T‑52/02, SNCZ v. komissio, tuomio 29.11.2005, Kok., s. II‑5005, 42 kohta).

90 Erityisesti markkinoihin kohdistuvan todellisen vaikutuksen huomioon ottamisesta sakon suuruuden määrittämisessä on toiseksi muistutettava, että sen määrittämiseksi on otettava huomioon todettu kilpailusääntöjen rikkomisten kesto ja kaikki muut tekijät, jotka voivat vaikuttaa niiden vakavuuden arviointiin, kuten kunkin yrityksen käyttäytyminen, kunkin yrityksen osuus yhdenmukaistettujen menettelytapojen luomisessa, se hyöty, jonka ne ovat saaneet näistä menettelytavoista, yritysten koko, kyseisten tavaroiden arvo sekä se vaara, joka tällaisista kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuu unionin tavoitteiden toteuttamiselle (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 129 kohta ja edellä 69 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 242 kohta). Tästä seuraa, ettei kilpailunvastaisen menettelytavan vaikutus sellaisenaan ole ratkaiseva peruste arvioitaessa sakon asianmukaista määrää. Erityisesti menettelytavan suunnitelmallisuuteen liittyvillä seikoilla voi olla suurempi merkitys kuin sen vaikutuksiin liittyvillä seikoilla, varsinkin kun on kyse sellaisinaan vakavista rikkomisista, kuten markkinoiden jakamisesta, johon käsiteltävässä asiassa on syyllistytty (ks. vastaavasti asia C‑194/99 P, Thyssen Stahl v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok., s. I‑10821, 118 kohta; edellä 69 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomion 96 kohta ja asia C‑554/08 P, Carbone-Lorraine v. komissio, tuomio 12.11.2009, 44 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

91 Nyt käsiteltävässä asiassa tosiseikkoja koskevan riidanalaisen päätöksen osan tarkastelu osoittaa, että jalostajat ovat tietoisesti panneet täytäntöön ne kilpailua rajoittavat menettelytavat, joista niille on määrätty seuraamus (ks. esim. riidanalaisen päätöksen 124, 132, 133 ja 141 perustelukappale). Tämä saa lisäksi vahvistuksen siitä, että kartelli oli salainen, kuten riidanalaisen päätöksen 363 ja 473 perustelukappaleesta ilmenee.

92 Lisäksi riidanalaisesta päätöksestä käy ilmi, että jalostajat sopivat useaan otteeseen toimenpiteistä, joilla pyrittiin varmistamaan kartellin tehokas täytäntöönpano ja joita olivat esimerkiksi niiden kunkin tavarantoimittajan laskujen vastavuoroinen lähettäminen (riidanalaisen päätöksen 122 ja 129 perustelukappale), velvollisuus neuvotella sopimuksen ulkopuolisia ostoja tehtäessä (riidanalaisen päätöksen 139 perustelukappale) ja työntekijöiden valvontaa koskevat velvollisuudet, jotta työntekijät eivät tekisi aloitteita ilman tarpeellista yhteensovittamista (riidanalaisen päätöksen 140 perustelukappale). Tältä osin on vielä huomautettava, että riidanalaisen päätöksen 383 perustelukappaleesta ilmenee komission myös osoittaneen, että kartelli oli pantu täytäntöön.

93 Tässä tapauksessa ei siis ole kyse ainoastaan erittäin vakavaksi luokiteltavasta kilpailusääntöjen rikkomisesta vaan myös edellä 91 ja 92 kohdassa mainituista menettelytavan suunnitelmallisuuteen liittyvistä piirteistä.

94 Riidanalaisen päätöksen 376 perustelukappaleesta kuitenkin ilmenee, että kantajalle määrätyn sakon laskentapohja on määrältään selvästi pienempi kuin summa, jonka komissio olisi voinut suuntaviivojen mukaan määrätä erittäin vakavista rikkomisista.

95 Näissä olosuhteissa kantaja ei siis voi pätevästi väittää, että komissio teki sakon määrittämisessä virheen, koska se ei ottanut huomioon sitä, ettei rikkomisella ollut todellista vaikutusta markkinoihin, siinäkään tapauksessa, että tämä vaikutus olisi ollut mitattavissa.

96 Kolmanneksi on todettava, että komissio otti sakon laskentapohjan vahvistamisessa huomioon kunkin yrityksen lainvastaisen käyttäytymisen todennäköiset vaikutukset. Riidanalaisen päätöksen 370 perustelukappaleesta nimittäin ilmenee komission pitäneen asianmukaisena vahvistaa sakot kunkin osapuolen markkina-aseman perusteella, jotta voitaisiin ottaa huomioon kunkin yrityksen painoarvo ja sen lainvastaisen käyttäytymisen todennäköiset seuraukset.

97 Oikeuskäytännöstä ilmenee, että vaikka näyttöä rikkomisen todellisesta vaikutuksesta markkinoihin ei olisikaan saatavilla, kunkin asianomaisen yrityksen markkinaosuus niillä markkinoilla, joita kilpailua rajoittava käytäntö koskee, on objektiivinen seikka, joka toimii tarkkana mittarina sen vastuun osalta, joka kullakin yrityksellä on katsottava olevan niiltä osin kuin on kyse siitä, kuinka haitallinen mainittu käytäntö on normaalin kilpailun kannalta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-236/01, T-239/01, T-244/01–T-246/01, T-251/01 ja T-252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok., s. II-1181, 196–198 kohta). Sakon määrää vahvistettaessa kunkin yrityksen markkinaosuudet ovat oikeuskäytännön mukaan merkityksellinen peruste sen määrittämisessä, millaista vaikutusvaltaa yritys on voinut käyttää markkinoilla (asia C‑185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I-8417, 139 kohta ja edellä 69 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomion 62 kohta).

98 Näin ollen on todettava, että vahvistaessaan sakon laskentapohjan kunkin osapuolen markkinaosuuden mukaan komissio käytti perustetta, jota oikeuskäytännössä pidetään merkityksellisenä sen määrittämisessä, millainen vaikutus kantajan käyttäytymisellä on voinut olla markkinoihin.

99 Erityisesti niistä riidanalaisessa päätöksessä mainituista tiedoista, joilla kantajan mukaan osoitetaan se, ettei kartelli vaikuttanut markkinoihin, on todettava oikeuskäytännöstä ilmenevän, että jotta kyettäisiin arvioimaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta, on ratkaisevaa selvittää, ovatko kartellin jäsenet tehneet kaikkensa antaakseen aikomuksilleen todellisen vaikutuksen. Koska siihen, mitä tämän jälkeen tapahtuu todellisuudessa saavutettujen markkinahintojen tasolla, ovat omiaan vaikuttamaan muut tekijät, jotka eivät ole kartellin jäsenten määräämisvallassa, kartellin jäsenet eivät voi lukea omaksi hyväkseen ja sakon alentamisen perusteeksi ulkoisia tekijöitä, jotka ovat haitanneet niiden pyrkimyksiä (ks. edellä 71 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomion 287 kohta ja edellä 76 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Gütermann ja Zwicky v. komissio, tuomion 130 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

100 Nyt tarkasteltavan kaltaisessa tapauksessa, jossa kartellin jäsenet ovat toteuttaneet toimenpiteitä antaakseen kilpailun vastaisille aikomuksilleen todellisen vaikutuksen (ks. edellä 91 ja 92 kohta), kantajan mainitseman tupakan hintojen nousun kaltainen hintakehitys markkinoilla ei yksinään riitä perusteeksi sakon alentamiselle. Ei nimittäin voida sulkea pois sitä, että ilman kartellia hintojen nousu olisi ollut vieläkin merkittävämpää.

101 Väitteestä, jonka mukaan kantaja häiritsi usein kartellin toimintaa ja vakautta ja jonka mukaan tämä vahvistaisi oletuksen siitä, ettei rikkomisella ollut todellista vaikutusta markkinoihin, on riittävää huomauttaa, että komissio otti tämän kartellia ”häiritsevän” käyttäytymisen huomioon lieventävänä olosuhteena (riidanalaisen päätöksen 380 perustelukappale).

Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen

102 Väitetystä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisesta on ensinnäkin muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisuusperiaatetta loukataan ainoastaan, jos toisiinsa rinnastettavissa olevia tilanteita kohdellaan eri tavalla tai jos erilaisia tilanteita kohdellaan samalla tavalla ja jos tällainen kohtelu ei ole objektiivisesti perusteltua (asia 106/83, Sermide, tuomio 13.12.1984, Kok., s. 4209, 28 kohta ja asia T‑161/05, Hoechst v. komissio, tuomio 30.9.2009, Kok., s. II‑3555, 79 kohta).

103 On kuitenkin todettava, että nyt käsiteltävässä asiassa kantaja ainoastaan väittää yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattamisen edellyttävän, että komissio eriyttää sakkojen määrät sen mukaan, mikä on kartellin todellinen vaikutus markkinoihin, ja päättää seuraamuksista tapauskohtaisesti. Kantaja ei kuitenkaan selitä, millä tavalla komissio olisi nyt tarkasteltavassa tapauksessa loukannut tätä periaatetta Romana Tabacchin kohdalla. Lisäksi on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan muita asioita – joita kantaja ei edes mainitse – koskevat päätökset ovat luonteeltaan vain viitteellisiä syrjinnän mahdollisen olemassaolon osalta, koska on epätodennäköistä, että niihin liittyvät olosuhteet, kuten markkinat, tuotteet, yritykset ja asianomaiset ajanjaksot, olisivat identtisiä (ks. vastaavasti asia C‑167/04 P, JCB Service v. komissio, tuomio 21.9.2006, Kok., s. I‑8935, 201 ja 205 kohta; asia C‑76/06 P, Britannia Alloys & Chemicals v. komissio, tuomio 7.6.2007, Kok., s. I‑4405, 60 kohta ja asia T‑12/03, Itochu v. komissio, tuomio 30.4.2009, Kok., s. II‑883, 124 kohta).

104 Väitetystä suhteellisuusperiaatteen loukkaamisesta on huomautettava, että suhteellisuusperiaatteen mukaan yhteisön toimielinten toimenpiteillä ei saa ylittää rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista niillä lainmukaisesti tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa, eli silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten rajoittava, eivätkä toimenpiteistä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden (asia C‑331/88, Fedesa ym., tuomio 13.11.1990, Kok., s. I‑4023, 13 kohta ja asia C-180/96, Yhdistynyt kuningaskunta v. komissio, tuomio 5.5.1998, Kok., s. I‑2265, 96 kohta; asia T-30/05, Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 12.9.2007, 223 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

105 Menettelyissä, jotka komissio on pannut vireille määrätäkseen seuraamuksen kilpailusääntöjen rikkomisista, kyseisen periaatteen soveltaminen merkitsee sitä, että sakot eivät saa olla suhteettomia tavoiteltuihin päämääriin nähden eli kyseisten sääntöjen noudattamiseen nähden ja että yritykselle kilpailua koskevan rikkomisen perusteella määrätyn sakon määrän on oltava oikeassa suhteessa rikkomiseen nähden, kun tätä arvioidaan kokonaisuutena ottamalla huomioon muun muassa rikkomisen vakavuus (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja T‑78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II‑2501, 532 kohta ja edellä 104 kohdassa mainittu asia Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 12.9.2007, 223 ja 224 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Suhteellisuusperiaate merkitsee erityisesti sitä, että komission on vahvistettava sakko suhteessa rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi huomioon otettuihin seikkoihin ja että sen on tässä tapauksessa sovellettava näitä seikkoja johdonmukaisesti ja objektiivisesti perustellulla tavalla (asia T-43/02, Jungbunzlauer v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3435, 226–228 kohta ja asia T-446/05, Amann & Söhne ja Cousin Filterie v. komissio, tuomio 28.4.2010, 171 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

106 Tästä kysymyksestä on kuitenkin todettava, ettei kantaja ole näyttänyt toteen, ettei asiakkaille ja loppukuluttajille ole aiheutunut vahinkoa, jonka puuttumiseen se juuri perustaa suhteellisuusperiaatteen loukkaamista koskevan väitteensä. Niiden tietojen perusteella, joihin kantaja on tämän kanneperusteen yhteydessä vedonnut, ei näet voida näyttää toteen tällaista vaikutusten puuttumista, koska niihin ovat voineet vaikuttaa muut tekijät (ks. edellä 99 ja 100 kohta).

107 Kantaja ei myöskään voi väittää, että komissio loukkasi suhteellisuusperiaatetta vahvistaessaan sakon laskentapohjaksi 10 miljoonaa euroa sillä perusteella, että kyseessä oli erittäin vakavaksi luokiteltava ja suunnitelmallinen kilpailusääntöjen rikkominen. Nyt käsiteltävässä asiassa vahvistetun laskentapohjan oikeasuhteisuuden vahvistaa se, että se on määrältään selvästi pienempi kuin vähimmäismäärä, joka tämäntyyppisestä kartellista olisi suuntaviivojen mukaan voitu määrätä.

Perustelujen puuttuminen ja epäjohdonmukaiset perustelut

108 Tästä väitteestä on huomautettava, että kantaja viittaa kanneperusteensa otsikossa perustelujen puuttumiseen tai epäjohdonmukaisiin perusteluihin muttei esitä väitteen tueksi mitään perusteluja itse kanneperusteessa. Vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen istunnossa esittämään kysymykseen kantaja täsmensi, että päätöksen perustelut ovat sen mukaan epäjohdonmukaisia siltä osin kuin komissio määräsi sille suuntaviivoissa määritettyä vähimmäismäärää ankaramman seuraamuksen arvioimatta kartellin vaikutuksia markkinoihin.

109 Tästä on huomautettava oikeuskäytännöstä ilmenevän, että vahvistettaessa sakkoja kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi perusteluvelvollisuus täytetään, jos komissio ilmoittaa päätöksessään ne arvioinnissa huomioon ottamansa seikat, joiden avulla se on voinut määrittää kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston. Sellaisen päätöksen osalta, jossa usealle yritykselle määrätään sakkoja, perusteluvelvollisuuden laajuutta on arvioitava ottaen huomioon erityisesti se seikka, että kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asian ominaispiirteiden, asiayhteyden ja sakkojen ennalta ehkäisevän vaikutuksen perusteella, eikä huomioon otettavista arviointiperusteista ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa (yhdistetyt asiat C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ja C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002, Kok., s. I-8375, 463 ja 465 kohta, ns. PVC II ‑tapaus).

110 Nyt käsiteltävässä tapauksessa komissio luettelee riidanalaisen päätöksen 365–376 perustelukappaleessa seikat, jotka se otti huomioon vahvistaessaan sakon laskentapohjan kartelliin osallistuneille yrityksille. Näiden seikkojen joukossa komissio mainitsee erityisesti kriteerit, joiden perusteella se on arvioinut rikkomisen vakavuutta suuntaviivojen perusteella ja tämän jälkeen vahvistanut sakon laskentapohjan luokittelemalla yritykset sen mukaan, mikä on niiden merkitys markkinoilla markkinaosuuksien perusteella, kun otetaan huomioon kunkin yrityksen painoarvo ja sen lainvastaisen käyttäytymisen todennäköiset seuraukset. Oikeuskäytännössä perusteluvelvollisuuden noudattamiselle asetetut edellytykset siis täyttyvät.

111 Koska on jo todettu (ks. edellä 88 kohta), että komission kantajalle vahvistama sakon laskentapohja on selvästi suuntaviivoissa erittäin vakaville rikkomisille määritettyä vähimmäismäärää pienempi, epäjohdonmukaisia perusteluja koskevaa väitettä ei voida hyväksyä.

112 Edellä esitetyt näkökohdat huomioon ottaen ensimmäinen kanneperuste on hylättävä.

3. Kolmas kanneperuste: perustelujen ja asian selvittämisen puutteellisuus sekä todistustaakkaa koskevien sääntöjen rikkominen siltä osin kuin on kyse väitettyyn rikkomiseen osallistumisen kestosta

Asianosaisten lausumat

113 Kantaja katsoo, että komissio teki ilmeisen tosiseikkoja koskevan arviointivirheen, kun se määritti Romana Tabacchin kartelliin osallistumisen kestoksi kaksi vuotta ja kahdeksan kuukautta eli katsoi sen alkaneen lokakuussa 1997 ja jatkuneen 19.2.2002 asti 5.11.1999 ja 29.5.2001 välisenä aikana tapahtunutta keskeytystä lukuun ottamatta. Tältä osin kantaja muistuttaa maininneensa hallinnollisen menettelyn aikana, että se vetäytyi kartellista lopullisesti helmikuussa 1999 siihen enää palaamatta. Näin ollen sen osallistuminen kartelliin olisi kestänyt vain hieman yli vuoden. Kantaja moittii komissiota myös siitä, ettei tämä esittänyt päätelmiensä tueksi asianmukaista näyttöä eikä perustellut niitä riittävästi.

114 Kantaja katsoo, että sen ensimmäisen kartelliin osallistumisjakson loppuvaiheesta on todettava seuraavaa:

– vastoin vakiintunutta oikeuskäytäntöä riidanalaisen päätöksen 157–201 perustelukappaleessa ei esitetä mitään näyttöä kantajan osallistumisesta kartellin kokouksiin tai muuhun toimintaan vuoden 1999 aikana;

– komission esittämistä todisteista ilmenee, että 14.12.1998 pidetty kokous oli viimeinen, johon kantaja osallistui (riidanalaisen päätöksen 155 perustelukappale); 20.10.1998 päivätyssä Dimon Italian sisäisessä muistiossa (riidanalaisen päätöksen 145 perustelukappale), jonka komissio jätti kokonaan huomiotta, mainitaan ”konsernien” moittineen kantajaa 16.10.1998 lähtien siitä, ettei tämä piitannut kartellin toimintasäännöistä;

– vaikka kartelli toimi erittäin aktiivisesti vuonna 1999, riidanalaisesta päätöksestä ei käy ilmi, että kantaja olisi osallistunut sen toimintaan; itse asiassa riidanalaisen päätöksen mukaan (i) muut jalostajat eli Deltafina, Transcatab, Dimon Italia ja Trestina Azienda Tabacchi painostivat jatkuvasti APTI:tä vaikuttaakseen toimialakohtaisista sopimuksista käytäviin neuvotteluihin (riidanalaisen päätöksen 165 perustelukappale); (ii) Deltafinan, Transcatabin ja Dimon Italian välillä järjestettiin vuonna 1999 erilaisia kartellikokouksia; niistä erityisen merkittäviä olivat eräät lokakuussa pidetyt kokoukset, joihin kantaja ei osallistunut eikä saanut kutsua (riidanalaisen päätöksen 184 perustelukappale); (iii) vain tietyt jalostajat hyväksyivät Bright- ja Burley-raakatupakkalajeja koskevan muistion (riidanalaisen päätöksen 186 perustelukappale).

115 Kantaja huomauttaa 29.5.2001 ja 19.2.2002 välisestä ajanjaksosta seuraavaa:

– ratkaisevana todisteena kantajan jatkamisesta kartellissa esitettiin sen Deltafinalta 29.5.2001 saama faksi, jossa mainitaan, mihin hintaan Deltafina aikoi allekirjoittaa Bright-tupakkalajia koskevat sopimukset tuottajajärjestöjen kanssa; tämä faksi ei kuitenkaan ollut luonteeltaan kilpailua rajoittava; itse asiassa kyseessä oli yksittäinen yhteydenotto, jonka tarkoituksena oli auttaa kantajaa ymmärtämään viljelijöiden ja jalostajien välisissä sopimuksissa käytettyjä vaikeaselkoisia markkina-arvoja, ja tällaisten sopimusten allekirjoitusmenettelystä määrätään yhteisen maatalouspolitiikan säännöissä, joihin oli tehty merkittäviä muutoksia;

– kantajan liiketoiminnallisia aloitteita seurattiin tarkasti kartellin kokouksissa, joihin se itse ei osallistunut (riidanalaisen päätöksen 209 perustelukappale); kantajan suhteet kartelliin käyvät ilmi myös Dimon Italian Deltafinalle ja Transcatabille toimittamasta esityslistasta kokoukseen, joka oli määrä pitää 18.9.2001 eli kyseisen faksin vastaanottamispäivän jälkeen (riidanalaisen päätöksen 212 perustelukappale);

– kantajan väitetty osallistuminen kartelliin rajoittui ainoastaan kahteen kokoukseen, jotka pidettiin 16.11.2001 ja 8.1.2002, kuten Transcatabin 18.4.2002 tehdyn tarkastuksen yhteydessä antamista lausunnoista ilmenee; kantaja väittää osallistuneensa näihin kokouksiin siksi, että Deltafina, Dimon Italia ja Transcatab olivat pyytäneet sitä toimimaan ”sovittelijana”, jotta ”Burley Campano, tupakkatuotteiden suojaamiseksi ja niiden arvostuksen lisäämiseksi perustettu konsortio” (jäljempänä Burley-konsortio) saataisiin perumaan vastustuksensa Unitabin ja APTI:n suunnitteleman, Burley-tupakkalajin kansallisen hallintokomitean (jäljempänä Cogentab) hallinnoitavaksi ajatellun tupakan tarjouskilpailujärjestelmän käyttöön ottamiselle; kantaja väittää kutsuneensa kyseiset osapuolet 8.1.2002 pidettyyn kokoukseen (riidanalaisen päätöksen 222 perustelukappale), jota edeltävänä iltana pidetyssä toisessa kokouksessa Deltafina, Dimon Italia ja Transcatab olivat todennäköisesti sopineet – kantajan ja Burley-konsortioon kuuluvien tavarantoimittajien poissa ollessa – seuraavan päivän neuvotteluissa noudatettavasta yhteisestä kannasta.

116 Komissio selittää ensinnäkin määrittäneensä kartelliin osallistumisen keskeyttämispäiväksi päivämäärän 5.11.1999, koska Deltafinan ostoista vastaavan henkilön eräässä samana päivänä pidetyssä kokouksessa käsin kirjoittamasta muistiosta ilmenee, että kantaja oli merkitty kokouksen esityslistaan vastedes kartellin ulkopuolisena yrityksenä.

117 Tältä osin komissio kiistää kantajan väitteen, jonka mukaan sen kartelliin osallistumisen lopettamispäivänä huomioon otettava päivämäärä olisi 14.12.1998 (päivä, jolloin pidettiin viimeinen kartellitapaaminen, johon kantaja osallistui) tai jonka mukaan tämä päivämäärä pitäisi määrittää riidanalaisen päätöksen 145 perustelukappaleessa mainitun, 20.10.1998 päivätyn Dimon Italian sisäisen muistion perusteella. Ensinnäkin väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa kantaja myöntää itsekin osallistuneensa kartelliin ainakin helmikuuhun 1999 asti, ja toiseksi edellä mainittua Dimon Italian muistiota ei voida kelpuuttaa todisteeksi kartelliin osallistumisen lopettamisesta vuonna 1998, koska vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yrityksen katsotaan olevan täysin vastuussa osallistumisestaan kartelliin niin kauan kuin se ei julkisesti ilmoita olevansa sitoutumatta kokouksissa sovittuihin asioihin. Muun näytön puuttuessa on siis katsottava riidanalaisessa päätöksessä näytetyn asianmukaisesti toteen, että kantajan osallistuminen kartelliin jatkui ainakin 5.11.1999 saakka.

118 Komissio selittää toiseksi määrittäneensä kartelliin osallistumisen jatkamispäiväksi päivämäärän 29.5.2001, koska kyseisenä päivänä kantaja vastaanotti faksin, jossa sille ilmoitettiin, mihin hintaan Deltafina aikoi allekirjoittaa sopimukset tuottajajärjestöjen kanssa.

119 Komissio pitää tällaista kilpailijoiden välistä yhteydenpitoa todisteena kartelliin osallistumisen jatkamisesta, kun vielä otetaan huomioon, että kantaja oli jo ollut mukana kartellissa vuoteen 1999 saakka ja että se alkoi pian tämän jälkeen eli 16.11.2001 osallistua uudelleen kartellin kokouksiin.

120 Komissio kiistää vastauksessaan myös kantajan väitteen, jonka mukaan kanteesta käy selvästi ilmi sen aikomus riitauttaa paitsi kartelliin osallistumisen kesto myös siihen osallistumisen jatkaminen toukokuun 2001 ja vuoden 2002 alun välisenä aikana. Komissio ensinnäkin väittää kantajan kiistävän mainittujen kokousten lainvastaisuuden ensimmäisen kerran vasta vastauksessaan, jossa se kieltää palanneensa kartelliin vuonna 2001. Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan ja 48 artiklan 2 kohdan perusteella tätä väitettä ei siis voida ottaa tutkittavaksi. Toiseksi komissio pitää sitä joka tapauksessa perusteettomana. Transcatabin 18.4.2002 antama lausunto (asiakirja nro 38281/03488) sisältää nimittäin luettelon kartellin jäsenten välisistä kokouksista, ja 16.11.2001 järjestetty kokous on merkitty tähän luetteloon ”suljetuksi kokoukseksi” (kokous, johon osallistuvat ainoastaan valtuutetut johtohenkilöt) ja 8.1.2002 järjestetty kokous ”työkokoukseksi” (kokous, johon osallistuvat ostoista vastaavat henkilöt). Komission mukaan nämä kaksi kokousta ovat luonteeltaan ja tarkoitukseltaan kilpailua rajoittavia, joten ne kuuluivat kartellin toimintaan. Se, että kokousten aikana on keskusteltu myös mahdollisuudesta perustaa tupakan tarjouskilpailujärjestelmä, ei välttämättä tarkoita, ettei kokouksissa ole samalla keskusteltu myös kartelliin liittyvistä kysymyksistä ja ettei kantaja osallistunut näihin keskusteluihin. Kantaja ei myöskään ole esittänyt mitään näyttöä siitä, että se olisi julkisesti sanoutunut irti niistä kyseisistä kokouksessa käydyistä keskusteluista, joilla oli kilpailua rajoittava tarkoitus.

121 Kolmanneksi komissio katsoo, että kanneperuste on joka tapauksessa tehoton. Vaikka se hyväksyttäisiinkin, se merkitsisi ainoastaan sitä, että kantajalle määrätyn sakon laskentapohjaa olisi pitänyt korottaa 15 prosenttia eikä 25 prosenttia, mikä ei vaikuta sakon lopulliseen määrään, kun otetaan huomioon, että sakkoa alennettiin 2,05 miljoonaan euroon asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädetyn 10 prosentin enimmäismäärän mukaisesti.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

122 Kantajan rikkomiseen osallistumisen kestosta (riidanalaisen päätöksen 302 ja 378 perustelukappale) on ensinnäkin huomautettava, että asianosaisten välillä on riidatonta, että kantaja liittyi kartelliin lokakuussa 1997. Asianosaiset ovat erimielisiä lähinnä siitä, onko komissio näyttänyt asianmukaisesti toteen ensinnäkin sen, että kantajan osallistuminen kartelliin keskeytyi 5.11.1999, ja toiseksi sen, että kantaja palasi kartelliin 29.5.2001 ja jatkoi osallistumistaan rikkomisen päättymiseen eli 19.2.2002 asti.

123 Lisäksi on huomautettava, että komission mukaan kantajan väite, jolla riitautetaan 16.11.2001 ja 8.1.2002 pidettyjen kokousten lainvastaisuus, on uusi, vasta vastaajan vastineeseen annetussa vastauksessa esitetty peruste, jota ei siis voida ottaa tutkittavaksi.

124 Unionin yleinen tuomioistuin toteaa tästä, että sen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan asian käsittelyn kuluessa ei saa vedota uuteen perusteeseen, ellei se perustu asian käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin. Tässä yhteydessä peruste, jolla laajennetaan aikaisemmin nimenomaisesti tai implisiittisesti esitettyä perustetta ja jolla on läheinen yhteys tähän perusteeseen, on otettava tutkittavaksi (asia T-195/00, Travelex Global and Financial Services ja Interpayement Services v. komissio, tuomio 10.4.2003, Kok., s. II-1677, 33 ja 34 kohta ja asia T-151/01, Duales System Deutschland v. komissio, tuomio 24.5.2007, Kok., s. II-1607, 71 kohta).

125 Tässä tapauksessa on todettava, että perusteella, jota komissio pitää uutena, laajennetaan kantajan väitteitä vastauksena komission vastineessaan esittämiin väitteisiin kantajan osallistumisen kestoa koskevan kolmannen kanneperusteen osalta. Komission oikeudenkä