ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
10

Direktiivin 2012/13 4 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että epäilty tai syytetty, joka on pidätetty tai menettänyt vapautensa, saa viipymättä kirjallisena oikeuksia koskevan ilmoituksen. Hänelle on annettava mahdollisuus lukea oikeuksia koskeva ilmoitus ja hänen on sallittava pitää se hallussaan koko sen ajan, kun vapauden riisto jatkuu. 2. Edellä 3 artiklassa säädettyjen tietojen lisäksi tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitetun oikeuksia koskevan ilmoituksen on sisällettävä tietoja seuraavista oikeuksista, sellaisina kuin niitä sovelletaan kansallisen oikeuden mukaan: a) oikeus tutustua asiaan liittyvään aineistoon; b) oikeus saada tieto pidätyksestä tai vapaudenmenetyksestä ilmoitetuksi konsuliviranomaisille ja yhdelle henkilölle; c) oikeus saada kiireellistä lääkinnällistä apua; ja d) se, kuinka moneksi tunniksi tai päiväksi epäillyn tai syytetyn vapaus voidaan enimmillään riistää ennen asian saattamista oikeusviranomaisen tutkittavaksi. 3. Oikeuksia koskevan ilmoituksen on myös sisällettävä perustiedot kansallisen oikeuden mukaisista mahdollisuuksista riitauttaa pidätyksen laillisuus, hakea vapaudenmenetystä koskevan päätöksen uudelleenkäsittelyä tai esittää väliaikaista vapauttamista koskeva pyyntö. 4. Oikeuksia koskeva ilmoitus on laadittava selkeällä ja helposti ymmärrettävällä kielellä. Liitteessä I on suuntaa antava oikeuksia koskevan ilmoituksen malli. 5. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että epäilty tai syytetty saa oikeuksia koskevan ilmoituksen kirjallisena ymmärtämällään kielellä. Jos oikeuksia koskevaa ilmoitusta ei ole saatavilla asianmukaisella kielellä, epäillylle tai syytetylle on annettava tieto hänen oikeuksistaan suullisesti kielellä, jota hän ymmärtää. Oikeuksia koskeva ilmoitus on sen jälkeen ilman aiheetonta viivytystä annettava epäillylle tai syytetylle kielellä, jota hän ymmärtää.”
14

Asetuksen 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Pääsy kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelymenettelyyn”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on käsiteltävä jokaisen kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön minkä tahansa jäsenvaltion alueella tai rajalla tai kauttakulkualueella tekemä kansainvälistä suojelua koskeva hakemus. Turvapaikkahakemuksen käsittelee yksi ainoa jäsenvaltio, ja tämä jäsenvaltio on se, joka III luvussa esitettyjen perusteiden mukaisesti on vastuussa hakemuksen käsittelystä. 2. Jollei hakemuksen käsittelystä vastuussa olevaa jäsenvaltiota voida määrittää tässä asetuksessa lueteltujen perusteiden mukaisesti, käsittelystä vastaa ensimmäinen jäsenvaltio, jossa kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on jätetty. Jos hakija on mahdotonta siirtää jäsenvaltioon, joka on alun perin nimetty hakemuksen käsittelystä vastuussa olevaksi jäsenvaltioksi, koska on perusteltuja syitä katsoa, että kyseisessä jäsenvaltiossa on turvapaikkamenettelyssä ja hakijoiden vastaanotto-olosuhteissa systeemisiä puutteita, jotka saattavat johtaa Euroopan unionin perusoikeuskirjan 4 artiklassa tarkoitettuun epäinhimilliseen tai halventavaan kohteluun, määrittämisestä vastaavan jäsenvaltion on jatkettava III luvussa vahvistettujen perusteiden tarkastelua sen määrittämiseksi, voidaanko jokin toinen jäsenvaltio nimetä hakemuksen käsittelystä vastuussa olevaksi jäsenvaltioksi. Jos tämän kohdan mukaisesti ei voi tehdä siirtoa mihinkään III luvussa vahvistettujen perusteiden mukaisesti nimettyyn jäsenvaltioon tai ensimmäiseen jäsenvaltioon, jossa hakemus on jätetty, määrittämisestä vastaavasta jäsenvaltiosta tulee hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio. – –”
51

Toisaalta siinä tapauksessa, että tällaisen näytön tutkiminen johtaa päätelmään, että kyseessä oleva liiketoimi on täysin keinotekoinen järjestely vailla todellisia liiketaloudellisia syitä, suhteellisuusperiaate edellyttää, että korkojen vähennysoikeuden epääminen rajoittuu korkojen siihen osaan, joka ylittää sen, mistä olisi sovittu, jos sopimuspuolten välillä ei olisi ollut erityistä suhdetta (tuomio 13.3.2007, Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, EU:C:2007:161, 83 kohta).
10

Erään suojattujen alkuperänimitysten ja suojattujen maantieteellisten merkintöjen rekisteriin kirjatun nimityksen eritelmän vähäisen muutoksen hyväksymisestä (Morbier (SAN)) 7.11.2013 annetun komission täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 1128/2013 (EUVL 2013, L 302, s. 7) sisältämä tuotekuvaus on seuraava: ”Morbier on lehmän raakamaidosta valmistettu puristettu juusto. Muodoltaan se on litteä tasapintainen ja hieman kupertuva lieriö, jonka halkaisija on 30–40 cm, korkeus 5–8 cm ja paino 5–8 kg. Juuston keskellä on koko pinnan alueelle yhtenäisenä levittyvä horisontaalinen musta raita. Juuston luonnollinen kuori on hierretty, säännöllinen, ja siinä näkyy pintakasvustoa ja muotin jättämiä jälkiä. Sen väri vaihtelee beesistä oranssiin, ja siinä voi esiintyä ruskehtavan, punertavan tai vaaleanpunertavan oranssin vivahteita. Tasakoosteisen sisuksen väri vaihtelee norsunluunvalkoisesta vaaleankeltaiseen, ja siinä on usein jonkin verran hajanaisia herukan kokoisia tai litistyneen kuplan muotoisia reikiä. Sisus on kosketettaessa joustava, rasvainen ja suussa sulava, se ei juurikaan tartu kitalakeen ja sen rakenne on tasaisen sileä. Maku on puhdas, maitoon, karamelliin, vaniljaan ja hedelmään vivahtava. Kypsymisen jatkuessa pidempään aromien kirjo saa paahteisia, mausteisia ja kasvimaisia vivahteita. Makukokonaisuus on tasapainoinen. Kuivaamisen jälkeen juuston rasvapitoisuus on vähintään 45 g rasvaa / 100 g. Rasvattoman juuston kosteuspitoisuuden on oltava 58–67 prosenttia. Juustoa kypsytetään keskeytyksettä vähintään 45 päivää valmistuspäivästä laskettuna.”
111

Valittajat riitauttavat lähinnä Puolan viranomaisten käyttämän menetelmän, jonka komissio on valittajien mukaan vahvistanut ja jonka mukaan aina, kun yleispalvelun tarjoamisen nettokustannukset aiheuttavat tappiota kyseisen palvelun tarjoajalle, näiden tappioiden määrä on kyseiselle palveluntarjoajalle postidirektiivin 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu kohtuuton taloudellinen rasite. Valittajat katsovat erityisesti, että ”kohtuutonta taloudellista rasitetta” koskevan edellytyksen tarkastelun on vastattava sitä, mitä unionin tuomioistuin edellyttää muun muassa 6.10.2010 antamassaan tuomiossa komissio v. Belgia (C‑222/08, EU:C:2010:583, 49 ja 50 kohta) ja 6.10.2010 antamassaan tuomiossa Base ym. (C‑389/08, EU:C:2010:584, 42 ja 43 kohta), jotka koskevat nyt käsiteltävään verrattavissa olevaa sähköisen viestinnän yleispalvelun alaa, ja tässä tarkastelussa asianomaisen yrityksen yksilöllistä tilannetta on analysoitava useiden seikkojen perusteella, joihin kuuluvat muun muassa sen välineistön laatu, sen taloudellinen asema ja rahoitusasema ja sen markkinaosuus.
36

INPS ja Italian hallitus väittävät myös, että yhdistelmäluvan haltijan, jonka perheenjäsenet eivät asu asianomaisessa jäsenvaltiossa, sulkeminen direktiivissä 2011/98 säädetyn yhdenvertaista kohtelua koskevan oikeuden ulkopuolelle, vahvistetaan asetuksen (EY) N:o 883/2004 ja asetuksen (EY) N:o 987/2009 ulottamisesta koskemaan niitä kolmansien maiden kansalaisia, joita nämä asetukset eivät yksinomaan heidän kansalaisuutensa vuoksi vielä koske 24.11.2010 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1231/2010 (EUVL 2010, L 344, s. 1) 1 artiklassa, jonka mukaan asetusta (EY) N:o 883/2004 ja sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen (EY) N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä 16.9.2009 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EY) N:o 987/2009 (EUVL 2009, L 284, s. 1) sovelletaan niihin kolmansien maiden kansalaisiin, joita nämä asetukset eivät yksinomaan heidän kansalaisuutensa vuoksi vielä koske, sekä heidän perheenjäseniinsä ja heidän jälkeensä eläviin edellyttäen, että heillä on laillinen asuinpaikka jonkin jäsenvaltion alueella ja että he ovat tilanteessa, jonka kaikki osatekijät eivät rajoitu yhteen jäsenvaltioon.
117

On totta, että – kuten unionin yleinen tuomioistuin huomauttaa valituksenalaisen tuomion 101 kohdassa – 29.6.2010 antamassaan tuomiossa komissio v. Alrosa (C‑441/07 P, EU:C:2010:377, 49 kohta), jossa oli kyse kahta sellaista yritystä koskevasta tutkintamenettelystä, jotka olivat tehneet sopimuksen, jonka voimaantulon edellytyksenä oli se, että komissio toteaa, ettei kilpailusääntöjä rikota, tai myöntää poikkeusluvan, unionin tuomioistuin totesi, ettei se, että komissio on määrännyt yrityksen yksin esittämät sitoumukset velvoittaviksi, merkitse sitä, ettei muilla yrityksillä olisi mahdollisuutta suojata mahdollisia oikeuksiaan suhteessaan kyseiseen yritykseen. Kun otetaan huomioon tämän tuomion 109, 110, 112 ja 113 kohdassa mainitut rajoitukset, jotka vaikuttavat kansallisten tuomioistuinten toimivaltaan, on kuitenkin todettava, ettei Groupe Canal +:n kaltaisen kolmannen osapuolen sopimukseen perustuvia oikeuksia voida suojata asianmukaisesti tällaisessa tuomioistuimessa nostetun kanteen yhteydessä tilanteessa, jossa komissio määrää velvoittavaksi sitoumuksen, jonka nojalla kolmannen osapuolen sopimuskumppanin on jätettävä soveltamatta tiettyjä velvoitteita, joita sillä on tähän kolmanteen osapuoleen nähden ja joista on sovittu vapaasti ehdottomalla sopimuksella, joka on jo voimassa, ja näin on, vaikka kyseinen kolmas osapuoli ei ollut komission aloittaman menettelyn kohteena.
50

Esitettyihin kysymyksiin on kaiken edellä esitetyn perusteella vastattava, että SEUT 21 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion sellaisen lainsäädännön soveltamiselle, jonka mukaan siitä, että vanhempi jättää toisessa jäsenvaltiossa olevan lapsensa palauttamatta nimetylle huoltajalle, voidaan määrätä rikosoikeudellisia seuraamuksia, vaikka ei ole käytetty väkivaltaa, uhkailtu tuntuvalla haitalla tai menetelty vilpillisesti, kun taas silloin, kun lapsi on ensin mainitun jäsenvaltion alueella, tämä sama teko on rangaistava vain, jos on käytetty väkivaltaa, uhkailtu tuntuvalla haitalla tai menetelty vilpillisesti.
24

Direktiivin 2015/2366 73 artiklassa, jonka otsikko on ”Maksupalveluntarjoajan vastuu oikeudettomista maksutapahtumista”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava siinä tapauksessa, että maksutapahtuma on toteutettu oikeudettomasti, että maksajan maksupalveluntarjoaja palauttaa maksajalle oikeudettoman maksutapahtuman määrän välittömästi ja joka tapauksessa seuraavan työpäivän päättymiseen mennessä, sen jälkeen kun se on havainnut tai sille on ilmoitettu maksutapahtumasta, paitsi jos maksajan maksupalveluntarjoajalla on perustellut syyt epäillä petosta ja se ilmoittaa nämä syyt kirjallisesti asianomaiselle kansalliselle viranomaiselle, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 71 artiklan soveltamista. Maksajan maksupalveluntarjoajan on tarvittaessa palautettava veloitettu maksutili siihen tilaan, jossa se olisi ollut ilman oikeudettoman maksutapahtuman toteuttamista. Sen on varmistettava myös, että maksajan maksutilille panon arvopäivä ei ole myöhäisempi kuin se, jona kyseinen summa oli veloitettu. 2. Jos maksutapahtuma käynnistetään maksutoimeksiantopalvelun tarjoajan välityksellä, tiliä ylläpitävän maksupalveluntarjoajan on palautettava välittömästi ja joka tapauksessa seuraavan työpäivän päättymiseen mennessä oikeudettoman maksutapahtuman määrä ja tarvittaessa palautettava veloitettu maksutili tilaan, jossa se olisi ollut ilman oikeudettoman maksutapahtuman toteuttamista. Jos maksutoimeksiantopalvelun tarjoaja on vastuussa oikeudettomasta maksutapahtumasta, sen on välittömästi korvattava tiliä ylläpitävälle maksupalveluntarjoajalle sen pyynnöstä maksajalle maksetusta palautuksesta aiheutuneet menetykset tai suoritetut määrät, myös oikeudettoman maksutapahtuman määrä. Maksutoimeksiantopalvelun tarjoaja vastaa 72 artiklan 1 kohdan mukaisesti näytön esittämisestä siitä, että maksutapahtuma oli sen toimivaltaan kuuluvalla alalla varmennettu ja oikein kirjattu ja ettei tekninen vika tai muu sen vastuulla olevaan maksupalveluun liittyvä häiriö ollut vaikuttanut maksutapahtumaan. 3. Muu rahallinen korvaus voi määräytyä maksajan ja maksupalveluntarjoajan väliseen sopimukseen tai mahdolliseen maksajan ja maksutoimeksiantopalvelun tarjoajan väliseen sopimukseen sovellettavan lainsäädännön mukaisesti.”
18

Patentti- ja rekisterivirasto puolestaan väitti, että pääasiassa kyseessä olevien tavaramerkkien kuvio-osille ei ole haettu suojaa abstraktisti, vaan sitä on haettu näiden kuvio-osien sisällyttämiseksi pääasian valittajan käyttämiin ajoneuvoihin. Koska erottamiskykyä on arvioitava kokonaisuutena ja koska kaupalliset kuljetusajoneuvot on usein koristeltu värikuvioilla, tällaisten osien on täytynyt tulla kuluttajille etukäteen tutuiksi, jotta he katsoisivat, että kyse on tavaramerkistä, sillä muussa tapauksessa he pitäisivät niitä koristeellisina osina. Kun otetaan huomioon kyseessä olevalla taloudenalalla esiintyvä kuljetusajoneuvojen värityksen ja koristelun moninaisuus, pääasiassa kyseessä olevia merkkejä voidaan pitää osoituksena kaupallisesta alkuperästä vain, jos ne poikkeavat riittävästi alan yleisestä käytännöstä tai tavasta, mikä ei nyt päde.
6

Asetuksen nro 52/2017 1 §:ssä säädetään seuraavaa: ”(1) Verovelvolliset, jotka ovat maksaneet verokoodeksista annetun lain nro 571/2003, sellaisena kuin se on myöhemmin muutettuna ja täydennettynä, 2141–2143 §:ssä tarkoitetun henkilöautojen ja moottoriajoneuvojen erityisveron, moottoriajoneuvojen saasteverosta annetulla kiireellisellä hallituksen asetuksella nro 50/2008, joka hyväksyttiin lailla nro 140/2011, säädetyn moottoriajoneuvojen saasteveron, moottoriajoneuvojen päästöverosta annetulla lailla nro 9/2012, sellaisena kuin se on muutettuna, säädetyn päästöveron sekä asetuksella nro 9/2013, joka hyväksyttiin muutettuna ja täydennettynä lailla nro 37/2014, sellaisena kuin se on myöhemmin muutettuna ja täydennettynä, säädetyn moottoriajoneuvojen ympäristömaksun ja joille näitä veroja ei ole [asetuksen nro 9/2013] voimaantuloon mennessä palautettu, voivat vaatia niiden palauttamista veron kantamispäivän ja palautuspäivän väliseltä ajalta kertyneine korkoineen toimivaltaiselle keskusveroviranomaiselle esitettävällä vaatimuksella. Korkokannasta on säädetty verotusmenettelykoodeksista annetun lain nro 207/2015, sellaisena kuin se on myöhemmin muutettuna ja täydennettynä, 174 §:n 5 momentissa. (2) Edellä 1 momentissa tarkoitettu verovelvollisten oikeus vaatia veron palautusta syntyy tämän asetuksen voimaantulopäivänä riippumatta siitä, milloin vero on kannettu, mutta palautusvaatimukset on [verotusmenettelykoodeksista annetun] lain nro 207/2015, sellaisena kuin se on myöhemmin muutettuna ja täydennettynä, 219 §:ssä säädetystä poiketen toimitettava 31.8.2018 mennessä, tai muuten oikeus palautukseen menetetään. – –”
11

Tästä ratkaisusta Curtea de Apel Bucureştissa (Bukarestin ylioikeus, Romania) tekemänsä valituksen tueksi UR vetoaa oikeusvoimaan, joka on annettava 30.4.2018 annetulle tuomiolle, josta on tullut lainvoimainen ja jossa tämä sama tuomioistuin vahvisti Tribunalul Bucureştin 21.9.2016 antaman tuomion ja totesi, että UR:n kaltainen verovelvollinen, joka harjoittaa asianajajan vapaata ammattia, ei harjoita liiketoimintaa eikä sen voida siten katsoa suorittavan tavaroiden luovutuksia tai palvelujen suorituksia käsittäviä liiketoimia, koska sopimukset, jotka se on tehnyt asiakkaidensa kanssa, ovat oikeudellista apua eivätkä palvelujen suorittamista koskevia sopimuksia (jäljempänä 30.4.2018 annettu tuomio).
34

Tässä tilanteessa Hoge Raad der Nederlanden on päättänyt lykätä asian ratkaisua ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) a) Onko [asetusta N:o 1215/2012] tulkittava siten, että käsiteltävän kaltaista asiaa, jossa kansainvälinen organisaatio vaatii i) kumoamaan vastapuolen saatavan turvaamiseksi toisessa jäsenvaltiossa määrätyn vakuustakavarikon ja ii) kieltämään vastapuolta hakemasta saatavansa turvaamiseksi uudelleen vakuustakavarikkoa tosiseikoiltaan samoilla perusteilla ja jossa näiden vaatimusten perusteena on vedottu täytäntöönpanoa koskevaan immuniteettiin, on pidettävä kokonaan tai osittain [kyseisen asetuksen] 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna siviili- tai kauppaoikeudellisena asiana? b) Onko ensimmäisen kysymyksen a kohtaan annettavan vastauksen kannalta merkitystä, ja jos on, niin mikä merkitys, sillä seikalla, että jäsenvaltion tuomioistuin on määrännyt vakuustakavarikosta sellaisen saatavan turvaamiseksi, joka vastapuolella on väitetysti kansainväliseltä organisaatiolta, ja kyseisessä jäsenvaltiossa on vireillä tähän saatavaan liittyvä pääasiamenettely, joka koskee sopimusriitaa mainittuun kansainväliseen organisaatioon sidoksissa olevan kansainvälisen organisaation rauhanturvaoperaatiota varten toimittamien polttoaineiden maksusta? 2) a) Jos ensimmäisen kysymyksen a kohtaan on vastattava myöntävästi, onko asetuksen N:o 1215/2012 24 artiklan 5 alakohtaa tulkittava siten, että tapauksessa, jossa jäsenvaltion tuomioistuin on määrännyt vakuustakavarikosta ja tämä vakuustakavarikko on tämän jälkeen pantu täytäntöön toisessa jäsenvaltiossa, sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa omaisuus on pantu vakuustakavarikkoon, on yksinomainen toimivalta käsitellä kyseisen vakuustakavarikon kumoamista koskeva vaatimus? b) Onko toisen ennakkoratkaisukysymyksen a kohtaan annettavan vastauksen kannalta merkitystä, ja jos on, niin mikä merkitys, sillä seikalla, että kansainvälinen organisaatio on vedonnut turvaamistoimena määrätyn vakuustakavarikon kumoamista koskevan vaatimuksensa perusteena täytäntöönpanoa koskevaan immuniteettiin? 3) Jos vastattaessa yhtäältä kysymykseen siitä, onko kyseessä asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu siviili- tai kauppaoikeudellinen asia, tai toisaalta kysymykseen siitä, onko kyseessä vaatimus, joka kuuluu [kyseisen] asetuksen 24 artiklan 5 alakohdan soveltamisalaan, on merkitystä sillä seikalla, että kansainvälinen organisaatio on vedonnut vaatimustensa perusteeksi täytäntöönpanoa koskevaan immuniteettiin, missä laajuudessa asiaa käsittelevä tuomioistuin on velvollinen arvioimaan, onko vetoaminen täytäntöönpanoa koskevaan immuniteettiin hyväksyttävä, ja sovelletaanko siinä yhteydessä sääntöä, jonka mukaan tuomioistuimen on arvioitava kaikkia käytettävissään olevia seikkoja, mukaan luettuna käsiteltävässä asiassa vastapuolen kiistävät lausumat, tai muuta sääntöä?”
5

Direktiivin 2009/18 8 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että turvallisuustutkinta suoritetaan puolueettoman, pysyvän ja tarvittavat valtuudet omaavan tutkintaelimen vastuulla ja että tutkinta teetetään tutkijoilla, joilla on asianmukainen pätevyys sekä merionnettomuuksiin ja merellä sattuviin vaaratilanteisiin liittyviä seikkoja koskeva asiantuntemus. Jotta turvallisuustutkinta toteutettaisiin puolueettomasti, tutkintaelimen organisaation, oikeudellisen rakenteen ja päätöksenteon on oltava riippumaton kaikista osapuolista, joiden edut saattaisivat olla ristiriidassa kyseisen tehtävän kanssa. – – 2. Tutkintaelimen on varmistettava, että yksittäisillä tutkijoilla on käytännön tietoja ja käytännön kokemusta niiltä aloilta, jotka liittyvät heidän tavanomaisiin tutkintatehtäviinsä. Lisäksi sen on varmistettava, että sopivaa asiantuntemusta saadaan tarvittaessa nopeasti käyttöön. 3. Tutkintaelimelle annettuja tehtäviä voidaan laajentaa meriturvallisuuteen liittyvien tietojen keräämiseen ja analysointiin erityisesti ennalta ehkäisevässä tarkoituksessa, jos kyseiset toimet eivät vaikuta tutkintaelimen riippumattomuuteen eikä niihin liity vastuuta sääntelyä, hallintoa tai standardointia koskevista asioista. – – 5. Tutkintaelimen on voitava ryhtyä välittömästi toimiin, ilmoitettiinpa sille milloin tahansa onnettomuudesta, ja sen on saatava riittävästi voimavaroja tehtäviensä itsenäiseen suorittamiseen. Tutkintaelimen tutkijoille on annettava sellainen asema, joka takaa heille tarvittavan riippumattomuuden. 6. Tutkintaelin voi yhdistää tämän direktiivin mukaiset tehtävänsä muita tapahtumia kuin merionnettomuuksia koskevaan tutkintatyöhön sillä ehdolla, että tällainen tutkinta ei vaaranna sen riippumattomuutta.”
6

Kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa, jonka otsikko on ”Yritysten väliset kaupalliset toimet”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että velkojalla on oikeus viivästyskorkoon yritysten välisissä kaupallisissa toimissa ilman, että maksumuistutus on tarpeen, kun seuraavat edellytykset täyttyvät: a) velkoja on täyttänyt sopimukseen ja lakiin perustuvat velvoitteensa; ja b) velkoja ei ole saanut erääntynyttä määrää ajoissa, paitsi jos velallinen ei ole vastuussa viivästyksestä.”
4

Kyseisen direktiivin 35 artiklassa, jonka otsikko on ”Sääntelyviranomaisten nimeäminen ja riippumattomuus”, säädetään seuraavaa: ”1. Kunkin jäsenvaltion on nimettävä yksi kansallinen sääntelyviranomainen kansallisella tasolla. – – 4. Jäsenvaltioiden on taattava sääntelyviranomaisen riippumattomuus ja varmistettava, että se käyttää toimivaltuuksiaan puolueettomasti ja avoimesti. Tätä varten jäsenvaltioiden on varmistettava, että sääntelyviranomainen on tässä direktiivissä ja siihen liittyvässä lainsäädännössä sille asetettuja viranomaistehtäviä suorittaessaan a) oikeudellisesti erillinen ja toiminnallisesti riippumaton kaikista muista julkisista ja yksityisistä elimistä b) ja että sen henkilöstö ja johtohenkilöt i) toimivat markkinoiden eduista riippumatta sekä ii) eivät viranomaistehtäviä suorittaessaan pyydä eivätkä ota suoria ohjeita miltään hallitukselta tai muulta julkiselta tai yksityiseltä elimeltä. Tämä vaatimus ei rajoita tarvittaessa tiivistä yhteistyötä muiden asiaankuuluvien kansallisten viranomaisten kanssa eikä hallituksen julkaisemien, 37 artiklan mukaisiin sääntelytehtäviin ja toimivaltuuksiin liittymättömien yleisten poliittisten suuntaviivojen noudattamista. 5. Sääntelyviranomaisen riippumattomuuden suojelemiseksi jäsenvaltioiden on erityisesti varmistettava, että a) sääntelyviranomainen voi tehdä itsenäisiä päätöksiä poliittisista elimistä riippumatta ja toteuttaa itsenäisesti sille osoitettua talousarviota erillisten vuotuisten talousarviomäärärahojen perusteella sekä että sillä on riittävät henkilöstö- ja taloudelliset voimavarat tehtäviensä suorittamiseksi; b) sääntelyviranomaisen johtokunnan jäsenet tai, jos johtokuntaa ei ole, sääntelyviranomaisen ylimmät johtohenkilöt nimitetään vähintään viiden mutta enintään seitsemän vuoden toimikaudeksi, joka voidaan uusia kerran. Ensimmäisen alakohdan b alakohdan osalta jäsenvaltioiden on varmistettava, että käyttöön otetaan johtokunnan tai ylimpien johtohenkilöiden asianmukainen kiertojärjestelmä. Johtokunnan jäsenet tai, jos johtokuntaa ei ole, ylimmät johtohenkilöt voidaan vapauttaa tehtävistään kesken toimikauden ainoastaan, jos he eivät enää täytä tässä artiklassa asetettuja vaatimuksia tai ovat syyllistyneet rikkomukseen kansallisen lainsäädännön mukaisesti.”
71

Kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 59 kohdassa ja kuten EUH väitti valituksessaan, EUH teki riidanalaisen päätöksen IDOCin alustavan arvioinnin perusteella, ja päätöksessä otetaan huomioon tämän arvioinnin päätelmät. Tämän arvioinnin yksityiskohtaisten suorittamistapojen osalta on täsmennettävä, että EUH:n ja komission henkilöstöhallinnon ja turvallisuustoiminnan pääosaston välisen palvelutasosopimuksen, jolla on viite Ares (2013)859A35, liitteen 6 mukaan on niin, että IDOCin on suoritettava menettelyn ”operatiivinen” osa, vaikka EUH on edelleen työsopimuksista vastaava viranomainen, joka tekee lopullisen päätöksen.