ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Salmonellan ja muiden tiettyjen elintarvikkeiden kautta tarttuvien tiettyjen zoonoosien aiheuttajien valvonnasta annetun asetuksen N:o 2160/2003, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1086/2011, liitteessä II olevan E osan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kyseisen asetuksen liitteessä I luetelluista eläinpopulaatioista peräisin olevan tuoreen siipikarjanlihan on täytettävä elintarvikkeiden mikrobiologisista vaatimuksista annetun asetuksen N:o 2073/2005, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1086/2011, liitteessä I olevan 1 luvun rivillä 1.28 mainittu mikrobiologinen vaatimus kaikissa jakeluvaiheissa, mukaan lukien vähittäismyyntivaihe.

Jos mainittua mikrobiologista vaatimusta ei näet saatettaisi koskemaan tuoretta siipikarjanlihaa kaikissa jakeluvaiheissa, mukaan lukien vähittäismyyntivaihe, elintarvikelainsäädännön keskeisistä tavoitteista yhden eli ihmisten terveyden korkeatasoisen suojelun, johon asetuksen N:o 2073/2005 johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa viitataan, saavuttaminen vaikeutuisi, koska markkinoille voitaisiin saattaa elintarvikkeita, jotka sisältävät sellaisia määriä mikro-organismeja, että ne aiheuttavat ihmisten terveydelle vaaran, jota ei voida hyväksyä.

(ks. 28 ja 30 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Vanhempainvastuuta koskevia asioita koskeva toimivalta, joka kuuluu tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen N:o 1347/2000 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 2201/2003 12 artiklan 3 kohdan mukaisen oikeuspaikkasopimuksen nojalla sellaiselle jäsenvaltion tuomioistuimelle, jonka käsiteltäväksi vanhempainvastuunkantajat ovat yhteisestä sopimuksesta saattaneet asian, lakkaa, kun tässä oikeudenkäynnissä annetaan lainvoimainen ratkaisu.

Tämän asetuksen 8 artiklan 1 kohdan ja 12 artiklan 3 kohdan sanamuodosta käy nimittäin ilmi, että tuomioistuimen toimivalta vanhempainvastuuta koskevissa asioissa on tarkistettava ja määritettävä jokaisessa yksittäistapauksessa silloin, kun oikeudenkäynti pannaan vireille, mikä merkitsee sitä, ettei toimivalta säily vireillä olevan oikeudenkäynnin päättymisen jälkeen.

Lisäksi toimivalta vanhempainvastuuta koskevissa asioissa on määritettävä ennen kaikkea lapsen edun perusteella.

Näin ollen on katsottava, että kun tuomioistuimessa pannaan asetuksen N:o 2201/2003 12 artiklan 3 kohdan mukaisesti vireille oikeudenkäynti, lapsen etua voidaan suojella vain tutkimalla jokaisessa yksittäistapauksessa, onko tällainen tavoiteltu oikeuspaikkasopimus lapsen edun mukainen.

Koska lopuksi mainitulla 12 artiklan 3 kohdalla on tarkoitus mahdollistaa se, että vanhempainvastuunkantajat voivat yhteisestä sopimuksesta ja tietyillä muilla edellytyksillä saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi vanhempainvastuuta koskevia asioita, joiden tutkimiseen sillä ei lähtökohtaisesti ole toimivaltaa, ei voida olettaa, että tällainen sopimus on kaikissa tapauksissa edelleen voimassa vireille pannun oikeudenkäynnin päättymisen jälkeen ja muissa asioissa, jotka voivat nousta myöhemmin esiin.

Näin ollen asetuksen N:o 2201/2003 12 artiklan 3 kohtaan perustuva oikeuspaikkasopimus koskee vain sitä tiettyä oikeudenkäyntiä, joka on pantu vireille siinä tuomioistuimessa, jonka toimivallasta sovitaan, ja tämä toimivalta lakkaa sen tuomioistuimen hyväksi, jolla on kyseisen asetuksen 8 artiklan 1 kohdan perusteella yleinen toimivalta, kun oikeuspaikkasopimuksen taustalla oleva oikeudenkäynti päättyy lopullisesti.

(ks. 40, 45 ja 47–50 kohta sekä tuomiolauselma)
Kaikki mittauslaitteista annetussa direktiivissä 2004/22 säädetyt vaatimukset täyttävä kuumavesimittari, joka on liitetty tietojen (telemetriseen) etäsiirtolaitteeseen, kuuluu saman direktiivin soveltamisalaan.

Kun ala on täysin yhdenmukaistettu Euroopan unionin tasolla, sitä koskevaa kansallista toimenpidettä on arvioitava suhteessa tämän yhdenmukaistamistoimen säännöksiin eikä suhteessa primaarioikeuden määräyksiin. Näin on direktiivin 2004/22 osalta, jonka tarkoituksena on, kuten muun muassa sen johdanto-osan kolmannesta perustelukappaleesta ilmenee, vahvistaa kaikissa jäsenvaltioissa samat toimintavaatimukset, jotka tämän direktiivin 1 artiklassa tarkoitettujen laitteiden ja järjestelmien on täytettävä, jotta ne voidaan saattaa markkinoille ja/tai ottaa käyttöön.

Mainittua direktiiviä on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle ja käytännölle, joiden mukaan tällaista kuumavesimittaria pidetään mittausjärjestelmänä, minkä vuoksi kyseistä kuumavesimittaria ei voida käyttää asianomaiseen tarkoitukseen ennen kuin sille ja etäsiirtolaitteelle on tehty mittausjärjestelmänä metrologinen varmennus.

(ks. 34, 35, 39, 40 ja 56 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 45 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että siinä ei sallita jäsenvaltion varaavan satamaviranomaisen johtajan tehtävien hoitamista kansalaisilleen, kun kyseisiin tehtäviin liittyvät valtuudet, jotka viittaavat julkisen vallan käyttöön, yhtäältä ovat vain vähäinen osa oikeudenhaltijan toimintaa, joka on yleensä luonteeltaan teknistä ja taloushallintoon liittyvää ja jota kyseisten valtuuksien käyttämisellä ei voida muuttaa, ja toisaalta on tarkoitettu käytettäviksi vain ajoittain tai poikkeuksellisissa olosuhteissa.

Tässä tilanteessa muiden jäsenvaltioiden kansalaisten pääsyn satamaviranomaisen johtajan tehtäviin pois sulkeminen yleisesti on SEUT 45 artiklan 1–3 kohdassa kiellettyä kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää.

(ks. 57 ja 60–62 kohta sekä tuomiolauselma)
Eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn käyttöönotosta annettua asetusta N:o 1896/2006 on tulkittava siten, että sen 16–20 artiklassa tarkoitettuja menettelyjä ei ole sovellettava, jos ilmenee, että eurooppalaista maksamismääräystä ei ole annettu tiedoksi kyseisen asetuksen 13–15 artiklassa vahvistettujen vähimmäisvaatimusten mukaisesti. Jos tällainen sääntöjenvastaisuus tulee ilmi vasta eurooppalaisen maksamismääräyksen täytäntöönpanokelpoiseksi toteamisen jälkeen, vastapuolella on oltava mahdollisuus vedota kyseiseen sääntöjenvastaisuuteen, jonka on johdettava kyseisen täytäntöönpanokelpoiseksi toteamisen pätemättömyyteen, jos se näytetään toteen asianmukaisesti.

Jos yhtäältä eurooppalaista maksamismääräystä ei anneta tiedoksi kyseisten vähimmäisvaatimusten mukaisesti, vastapuoli ei saa vakiolomaketta F, jota käyttämällä hän voi antaa vastineen tällaiseen määräykseen ja joka toimitetaan hänelle maksamismääräyksen sisältävän vakiolomakkeen E mukana, eikä vastapuolelle siis ilmoiteta säännönmukaisesti häntä vastaan annetun eurooppalaisen maksamismääräyksen olemassaolosta ja perusteesta. Tällaisessa tapauksessa vastapuolella ei välttämättä ole kaikkia hyödyllisiä tietoja, joiden perusteella hän voi päättää, pitääkö hänen vastustaa maksamismääräystä vai ei. Tällainen tilanne ei voi olla vastapuolen puolustautumisoikeuksien mukainen.

Jos toisaalta tällaista tiedoksiantoa ei ole tapahtunut, asetuksen N:o 1896/2006 16 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu määräaika vastineen antamiselle ei ala kulua, joten kyseisen määräajan päättymisestä riippuvien menettelyjen, kuten asetuksen 18 artiklassa tarkoitetun täytäntöönpanokelpoisuuden toteamisen tai 20 artiklassa tarkoitetun uudelleen tutkimista koskevan pyynnön, pätevyys on kyseenalaista, vaikka ne olisi jo aloitettu. Erityisesti uudelleentutkimismenettely tulee kyseeseen vain poikkeuksellisissa tapauksissa, joista on säädetty tyhjentävästi kyseisen asetuksen 20 artiklassa ja joihin tiedoksiannon puuttuminen ei lukeudu.

Koska asetuksessa N:o 1896/2006 ei ole mainintaa mahdollisista muutoksenhakukeinoista, jotka vastapuolella on käytettävissään, jos eurooppalainen maksamismääräys on jo todettu täytäntöönpanokelpoiseksi, kun ilmenee, ettei maksamismääräystä ole annettu tiedoksi mainittujen vähimmäisvaatimusten mukaisesti, kyseisiin prosessioikeudellisiin kysymyksiin sovelletaan edelleen kansallista oikeutta asetuksen N:o 1896/2006 26 artiklan mukaisesti.

(ks. 40–49 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Tulliliitto – Yhteinen tullitariffi – Tariffinimike – Aine, jolla kemiallisen reaktion ja laservalolla sädettämisen avulla aiheutetaan fluoresenssi valkosolujen analysoimiseksi – Tuotteen, jota voidaan teoriassa käyttää kahteen eri tarkoitukseen, luokittelu – Luokittelu yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 3204, 3212 tai 3822 – Luokittelu ainoan käytännössä mahdollisen käyttötarkoituksen mukaan – Luokittelu nimikkeeseen 3822

(Neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liite I; komission asetus N:o 1810/2004)

2. Tulliliitto – Yhteinen tullitariffi – Tariffinimike – Aine, jolla kemiallisen reaktion ja laservalolla sädettämisen avulla aiheutetaan fluoresenssi valkosolujen analysoimiseksi – Tuotteen, jota voidaan teoriassa käyttää kahteen eri tarkoitukseen, luokittelu

(Komission asetus N:o 827/2011)

Tiivistelmä

1. Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 1810/2004, liitteenä I olevaa yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että tavara, joka koostuu liuottimista ja polymetiiniin perustuvasta aineesta, jolla tosin saattaa olla heikko ja häviävä värjäävä vaikutus tekstiileihin mutta jota ei käytännössä käytetä värjäävien ominaisuuksiensa vuoksi ja joka on tarkoitettu käytettäväksi yksinomaan veren valkosolujen analysointiin muodostamalla valkosolujen tiettyjen osien pintaan ionisidos siten, että nämä osat niitä laservalolla sädetettäessä muuttuvat vähäksi aikaa fluoresoiviksi, kuuluu laboratorioreagensseja koskevaan yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 3822.

Jos tuotteella nimittäin on kaksi mahdollista käyttötarkoitusta mutta yksi käyttö on pelkkä teoreettinen mahdollisuus, kyseinen tuote on objektiivisten ominaispiirteidensä ja ominaisuuksiensa perusteella luonnollisesti tarkoitettu toiseen käyttöön ja sen vuoksi myös kuuluu jälkimmäisen käyttötarkoituksen mukaiseen tariffinimikkeeseen. Tuotteen luokittelemiseksi tietyn käyttötarkoituksen mukaiseen tariffinimikkeeseen ei myöskään ole välttämätöntä, että luokiteltava tuote on tarkoitettu vain tai yksinomaan tähän käyttöön. On riittävää, että tämä käyttö muodostaa sen pääasiallisen tarkoituksen.

Nimikettä 3822 koskevista harmonoidun tavarankuvaus- ja tavarankoodausjärjestelmän selityksistä tosin ilmenee, etteivät nimikkeessä 3204 tarkoitetut väriaineet kuulu nimikkeeseen 3822 silloinkaan, kun ne ovat taudinmääritys- tai laboratorioreagenssikäyttömuodossa. Nimikettä 3204 koskevista harmonoidun järjestelmän selityksistä ilmenee kuitenkin myös, että aineet, joita käytännössä ei käytetä värjäävien ominaisuuksiensa takia, eivät kuulu tähän nimikkeeseen. Kyseessä olevaa tuotetta ei käytännössä käytetäkään väriaineena.

(ks. 32, 41–43 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)

2. Ks. tuomion teksti.

(ks. 44 kohta)
1.

Euroopan unionin omat varat — Jäsenvaltioiden suorittama toteaminen ja käyttöön asettaminen — Velvollisuus, joka on riippumaton edellytyksestä, jonka mukaan kannettavien tullien määrät on kirjattava tileihin — Asetuksen N:o 2913/92 217 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetty poikkeus — Virheelliset sitovat tariffitiedot — Sellaisen maksuvelvollisen perusteltu luottamus, joka vetoaa pätevään sitovaan tariffitietoon — Vaikutus — Jäsenvaltiota ei vapauteta sille kuuluvasta velvollisuudesta todeta unionin oikeus omiin varoihin (Neuvoston asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2700/2000, 217 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1150/2000 2 artiklan 1 kohta) (ks. 43–45 kohta)
1)

Unkari ei ole noudattanut alkoholin ja alkoholijuomien valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta 19.10.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/83/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna Bulgarian tasavallan ja Romanian liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyllä asiakirjalla, 19–21 artiklan, luettuna yhdessä saman direktiivin 22 artiklan 7 kohdan kanssa ja alkoholin ja alkoholijuomien valmisteverojen määrien lähentämisestä 19.10.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/84/ETY 3 artiklan 1 kohdan kanssa, mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut ja soveltanut säännöksiä, joiden mukaan näissä kansallisissa säännöksissä määritellyissä tilanteissa tislaamossa valmistetun etyylialkoholin valmistevero on 0 ja yksityisten valmistama etyylialkoholi vapautetaan valmisteverosta.
SEUT 107 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen määrittämiseksi, voidaanko julkisen yrityksen antamat takaukset katsoa siitä viranomaisesta, jonka määräysvallassa se on, johtuviksi vai ei, merkitystä on kaikkien seikkojen, jotka ilmenevät pääasian olosuhteista ja asiayhteydestä, jossa takaukset annettiin, lisäksi niillä olosuhteilla, että yhtäältä takaukset antaneen yrityksen hallituksen ainoa jäsen on toiminut sääntöjenvastaisesti, pitänyt takausten antamisen tietoisesti salassa ja jättänyt noudattamatta yrityksensä yhtiöjärjestystä, ja että toisaalta kyseinen viranomainen olisi vastustanut näiden takausten antamista, jos sille olisi ilmoitettu siitä. Nämä olosuhteet eivät kuitenkaan sellaisenaan ole omiaan estämään sitä, että takausten katsotaan johtuvan viranomaisesta.

(ks. 39 kohta ja tuomiolauselma)
Unionin tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 27.3.2014 – Consejería de Infraestructuras y Transporte de la Generalitat Valenciana ja Iberdrola Distribución Eléctrica

(asia C‑300/13)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Direktiivi 85/337/ETY — Tiettyjen hankkeiden ympäristövaikutusten arviointi — Eräiden maanpäällisten voimajohtojen rakentaminen — Muuntoaseman laajennus — Hankkeen ympäristövaikutusten arvioinnin tekemättä jättäminen”

Ympäristö — Tiettyjen hankkeiden ympäristövaikutusten arviointi — Direktiivi 85/337 — Soveltamisala — Muuntoaseman laajennus — Ei kuulu soveltamisalaan, paitsi jos laajennus liittyy maanpäällisten voimajohtojen rakentamiseen — Tutkiminen kuuluu kansalliselle tuomioistuimelle (Neuvoston direktiivin 85/337, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/11, liitteessä I oleva 20 kohta ja liitteessä II olevan 3 kohdan b alakohta) (ks. 21 ja 25–30 kohta sekä tuomiolauselma)

Aihe

Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana – Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 27.6.1985 annetun neuvoston direktiivin 85/337/ETY (EYVL L 175, s. 40), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/11/EY (EYVL L 73, s. 5), liitteessä I olevan 20 kohdan ja liitteessä II olevan 3 kohdan b alakohdan tulkinta – Jännitteeltään vähintään 220 kV:n ja pituudeltaan yli 15 km:n mittaisten maanpäällisten voimajohtojen rakentaminen – Käsite – Muuntoaseman laajennusta koskeva hanke, joka ei liity olemassa olevaan ilmajohtoon – Kansallinen säännöstö, jossa ei edellytetä kyseisen hankkeen ympäristövaikutusten arviointia

Ratkaisu

Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 27.6.1985 annetun neuvoston direktiivin 85/337/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 3.3.1997 annetulla neuvoston direktiivillä 97/11/EY, liitteessä I olevan 20 kohdan ja liitteessä II olevan 3 kohdan b alakohdan säännöksiä on tulkittava siten, että pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevan kaltainen hanke, joka koskee pelkästään muuntoaseman laajennusta, ei sellaisenaan kuulu näissä säännöksissä tarkoitettuihin hankkeisiin edellyttäen, ettei tämä laajennus liity maanpäällisten voimajohtojen rakentamiseen, ja tämän seikan tutkiminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä.
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 90 artiklan säännöksiä on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä kansalliselle säännökselle, jossa ei säädetä arvonlisäveron perusteen alentamisesta kauppahinnan maksamisen laiminlyönnin tapauksessa, jos kyseisen artiklan 2 kohdassa säädettyä poikkeusta on sovellettu. Tässä säännöksessä on kuitenkin otettava huomioon kaikki muut tilanteet, joissa mainitun artiklan 1 kohdan perusteella verovelvolliselta on jäänyt liiketoimen toteuttamisen jälkeen vastike osittain tai täysin saamatta; kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa tämä.

Tämä 90 artiklan 1 kohta on tosin ilmaus arvonlisäverodirektiivin perusperiaatteesta, jonka mukaan veron peruste on todella saatu vastike ja josta väistämättä seuraa, että veroviranomaiset eivät voi kantaa arvonlisäveroa enempää kuin verovelvollinen oli sitä saanut.

Saman artiklan 2 kohdan perusteella jäsenvaltiot voivat kuitenkin poiketa edellä mainitusta säännöstä, jos kauppahinnan maksaminen laiminlyödään täysin tai osittain. Tätä kansallista säännöstä on kuitenkin pidettävä tuloksena siitä, että jäsenvaltio on käyttänyt sille kyseisessä artiklassa myönnettyä mahdollisuutta poikkeuksen soveltamiseen.

Jos kauppahinnan maksaminen laiminlyödään täysin tai osittain ilman, että sopimus on peruutettu tai mitätöity, ostaja on edelleen velvollinen maksamaan sovitun hinnan ja myyjällä on periaatteessa yhä saatava, jota hän voi vaatia oikeusteitse, vaikka hänellä ei enää olekaan tavaran omistusoikeutta. Koska ei kuitenkaan voida sulkea pois sitä, että tällaisesta saatavasta tulee lopullisesti mahdoton perittävä, unionin lainsäätäjä on halunnut antaa jokaiselle jäsenvaltiolle mahdollisuuden määrittää, johtaako kauppahinnan maksamisen laiminlyöminen, joka toisin kuin sopimuksen mitätöiminen tai peruuttaminen ei palauta sopimuspuolten tilannetta alkuperäiseksi, oikeuteen saada vastaavasti alentaa veron perustetta jäsenvaltion vahvistamien edellytysten täyttyessä vai eikö tällaista alennusta myönnetä tällaisessa tilanteessa.

(ks. 22–25 ja 28 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
2)

Asetuksen N:o 2252/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 444/2009, 4 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että siinä ei velvoiteta jäsenvaltioita takaamaan lainsäädännössään, että mainitun asetuksen perusteella kerättyjä ja tallennettuja biometrisiä tietoja ei kerätä, käsitellä ja käytetä muihin tarkoituksiin kuin passin tai matkustusasiakirjan myöntämistä varten, koska tämä näkökohta ei kuulu mainitun asetuksen soveltamisalaan.
12

Uutta järjestelmää sovelletaan 1.4.1989 jälkeen tehtyihin luovutuksiin. Se uudistettiin vuoden 1994 arvonlisäverolain (Value Added Tax Act 1994) 36 §:llä, jossa säädettiin seuraavaa: ”1) jäljempänä olevaa 2 momenttia sovelletaan, kun a) henkilö on luovuttanut tavaroita tai suorittanut palveluita rahallista vastiketta vastaan ja laskenut ja maksanut niistä maksettavan veron b) luovutuksesta tai suorituksesta saatava vastike on kokonaan tai osittain kirjattu kyseisen henkilön kirjanpitoon luottotappiona, ja c) (luovutus- tai suorituspäivästä) on kulunut kuusi kuukautta – – [tällä korvattiin vuoden 1990 verolain 11 §:ssä säädetty kahden vuoden pituinen aika]. 2) henkilöllä on oikeus tämän pykälän jäljempänä olevista säännöksistä ja niiden nojalla annetuista säännöksistä aiheutuvin varauksin Commissionersille tekemästään hakemuksesta saada maksamatta olevan jäännösmäärän perusteella laskutettavissa oleva arvonlisävero palautetuksi. – – 4) Henkilöllä ei ole oikeutta edellä 2 momentissa säädettyyn palauttamiseen, a) jos luovutuksen tai suorituksen arvo ylittää sen arvon avoimilla markkinoilla b) ja, jos kyse on tavaroiden luovutuksesta, niiden omistusoikeutta ei ole siirretty luovutuksensaajalle tai henkilölle, joka luovutuksensaajan puolesta on tähän oikeutettu tai valtuutettu. – –”
34

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin toimen – myös kansainvälisen sopimuksen tekemistä varten annetun – oikeusperustan valinnan on perustuttava objektiivisiin seikkoihin, jotka voivat olla tuomioistuimen suorittaman valvonnan kohteena ja joihin kuuluvat erityisesti toimen tarkoitus ja sisältö. Jos unionin toimea tarkasteltaessa ilmenee, että sillä on kaksi eri tarkoitusta tai että siinä on kahdenlaisia tekijöitä, ja jos toinen näistä on yksilöitävissä toimen pääasialliseksi tai määrääväksi tarkoitukseksi tai tekijäksi, kun taas toinen on ainoastaan liitännäinen, on käytettävä yhtä oikeudellista perustaa, toisin sanoen sitä, jota toimen pääasiallinen tai määräävä tarkoitus taikka tekijä edellyttää. Jos poikkeustapauksessa näytetään, että toimella on useampi tarkoitus, joita ei voida erottaa toisistaan ja joista mikään ei ole toiseen nähden toisarvoinen ja välillinen, tällaista toimea annettaessa on käytettävä useaa eri oikeudellista perustaa. Kahden oikeusperustan käyttäminen ei kuitenkaan ole mahdollista, jos näissä oikeusperustoissa määrätyt menettelyt ovat keskenään yhteensopimattomia (ks. mm. tuomio parlamentti v. neuvosto, C-130/10, EU:C:2012:72, 42–45 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
1

Euroopan komissio vaatii kanteellaan unionin tuomioistuinta toteamaan, että — Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/29/EY (sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi) (EUVL L 149, s. 22) 3 artiklan, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 2 artiklan b ja d alakohdan kanssa, mukaisia velvoitteitaan, koska se on jättänyt vapaan ammatin harjoittajat sekä hammaslääkärit ja fysioterapeutit kaupan alalla noudatettavista menettelytavoista sekä kuluttajille annettavista tiedoista ja kuluttajansuojasta 14.7.1991 annetun lain (loi du 14 juillet 1991 sur les pratiques du commerce et sur l’information et la protection du consommateur; Moniteur belge 29.8.1991, s. 18712) – sellaisena kuin se on muutettuna 5.6.2007 annetulla lailla (Moniteur belge 21.6.2007, s. 34272; jäljempänä 14.7.1991 annettu laki) –, jolla kyseinen direktiivi pannaan täytäntöön, soveltamisalan ulkopuolelle — Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut direktiivin 2005/29 4 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on pitänyt voimassa markkinakäytännöistä ja kuluttajansuojasta 6.4.2010 annetun lain (loi du 6 avril 2010 relative aux pratiques du marché et à la protection du consommateur; Moniteur belge 12.4.2010, s. 20803; jäljempänä 6.4.2010 annettu laki) 20, 21 ja 29 §:n — Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut direktiivin 2005/29 4 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on pitänyt voimassa liikkuvan ja kiertävän kaupan harjoittamisesta ja järjestämisestä 25.6.1993 annetun lain (loi du 25 juin 1993 sur l’exercice et l’organisation des activités ambulantes et foraines; Moniteur belge 30.9.1993, s. 21526), sellaisena kuin se on muutettuna 4.7.2005 annetulla lailla (Moniteur belge 25.8.2005, s. 36965; jäljempänä 25.6.1993 annettu laki), 4 §:n 3 momentin sekä liikkuvan kaupan harjoittamisesta ja järjestämisestä 24.9.2006 tehdyn kuninkaan päätöksen (arrêté royal du 24 septembre 2006 relatif à l’exercice et à l’organisation des activités ambulantes; Moniteur belge 29.9.2006, s. 50488; jäljempänä 24.9.2006 tehty kuninkaan päätös), 5 §:n 1 momentin.