Asia T-29/05

Deltafina SpA

vastaan

Euroopan komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Raakatupakan oston ja ensijalostuksen markkinat Espanjassa – Päätös, jossa todetaan EY 81 artiklan rikkominen – Hintojen vahvistaminen ja markkinoiden jakaminen – Väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen vastaavuus – Puolustautumisoikeudet – Merkityksellisten markkinoiden määritelmä – Sakot – Rikkomisen vakavuus – Raskauttavat seikat – Johtajan rooli – Yhteistyö

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yrityksen vastuuseen joutuminen – Komission päätös, jossa todetaan sellaisen yrityksen vastuu, joka toimii markkinoilla, jotka ovat välittömästi seuraavat merkityksellisiin markkinoihin nähden, ja joka on myötävaikuttanut aktiivisesti ja tahallaan kartelliin

(EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohta; EY 81 artiklan 1 kohta)

2. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Väitetiedoksianto – Välttämätön sisältö – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Ulottuvuus

(Neuvoston asetus N:o 17; neuvoston asetus N:o 1/2003)

3. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yritysten väliset sopimukset – Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan – Arviointiperusteet

(EY 81 artiklan 1 kohta)

4. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen laskennasta annetut suuntaviivat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla; komission tiedonanto 98/C 9/03)

5. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Arviointi – Tapauskohtainen arviointi

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

6. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Arviointi – Komission antamissa suuntaviivoissa nimenomaisesti mainittujen kolmen perusteen riippuvuus toisistaan – Rikkomisen luokitteleminen erittäin vakavaksi – Rikkomisen laatuun pohjautuvan perusteen ensisijainen merkitys

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

7. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Todellinen vaikutus markkinoihin

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohdan ensimmäinen alakohta)

8. Kilpailu – Sakot – Asiaa koskevat oikeussäännöt – Määrittäminen – Komission aikaisemmalla päätöskäytännöllä ei ole vaikutusta

(Neuvoston asetus N:o 17; neuvoston asetus N:o 1/2003)

9. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Perustelut – Perusteluvelvollisuuden laajuus

(EY 253 artikla)

10. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Väitetiedoksianto – Välttämätön sisältö – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen

(Neuvoston asetus N:o 17; neuvoston asetus N:o 1/2003; komission tiedonannon 98/C 9/03 2 kohta)

11. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Raskauttavat seikat – Rikkomisen johtajan rooli – Käsite

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 2 kohta)

12. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Lieventävät seikat – Arviointi – Kaikkien asiaan vaikuttavien seikkojen huomioon ottaminen ei ole välttämätöntä – Arvioiminen kokonaisuutena

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohta)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Lieventävät seikat – Kartellissa sovitusta poikkeava toiminta – Arviointi

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohdan toinen luetelmakohta)

14. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Lieventävät seikat – Kilpailusääntöjen rikkomisen lopettaminen ennen komission puuttumista asiaan – Ei kuulu soveltamisalaan

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohdan kolmas luetelmakohta)

15. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakon määrän alentaminen rikkomiseen osallistuneen yrityksen tekemän yhteistyön vastineena – Edellytykset

(Neuvoston asetus N:o 17; neuvoston asetus N:o 1/2003; komission tiedonanto 96/C 207/04)

16. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Rikkominen – Sakot – Määrittämisperusteet – Sakkojen yleisen suuruusluokan nostaminen – Hyväksyttävyys – Edellytykset

(EY 81 artiklan 1 kohta; EY 82 artikla; neuvoston asetus N:o 17; neuvoston asetus N:o 1/2003)

1. Komissio ei ylitä EY 81 artiklan 1 kohdassa asetetun kiellon rajoja todetessaan yrityksen olevan vastuussa tämän määräyksen rikkomisesta, kun yritys on toiminut markkinoilla, jotka ovat välittömästi seuraavat niihin markkinoihin nähden, joilla kilpailua rajoittavat menettelytavat toteutettiin, mutta osallistui aktiivisesti ja tahallaan sellaisten tuottajien kartelliin, jotka toimivat eri markkinoilla kuin se itse.

Yritys voi rikkoa EY 81 artiklan 1 kohdassa säädettyä kieltoa, kun sen toiminnalla, yhteensovitettuna muiden yritysten toiminnan kanssa, on tarkoitus rajoittaa kilpailua yhteismarkkinoiden tietyillä merkityksellisillä markkinoilla, ilman että yrityksen välttämättä edellytetään itse toimivan näillä merkityksellisillä markkinoilla.

Ei siis ole poissuljettua, että yritys voisi osallistua tällaisen kilpailunrajoituksen toteuttamiseen, vaikka se ei rajoitakaan omaa toimintavapauttaan niillä markkinoilla, joilla se ensisijaisesti toimii. Toisenlainen tulkinta voisi nimittäin rajoittaa EY 81 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaa tavalla, joka olisi kiellon tehokkaan vaikutuksen ja sen EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohdan pohjalta tulkitun päätarkoituksen eli vääristymättömän kilpailun säilyttämistä sisämarkkinoilla koskevan tarkoituksen vastaista, koska muuten yrityksen aktiivista vaikuttamista kilpailunrajoitukseen ei voitaisi pitää kiellettynä pelkästään sen johdosta, että tämä vaikuttaminen ei ole peräisin toiminnasta niillä markkinoilla, joilla tämä rajoittaminen tapahtuu tai joilla rajoittamisen on tarkoitus tapahtua.

Ilmaisun ”yritysten väliset sopimukset” tulkitseminen EY 81 artiklan 1 kohdan ja EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohdan tavoitteiden valossa tukee sitä näkemystä, että yhteistoimintajärjestelyä ja tekijänä olevaa yritystä koskeva käsitys ei sisällä erottelua sen suhteen, millä toimialoilla tai markkinoilla kyseiset yritykset toimivat.

Kilpailusääntöjen rikkomisen lukeminen kokonaisuudessaan kartelliin osallistuneen yrityksen syyksi on yksilöllisen vastuun periaatteen mukainen, kun se täyttää kaksi edellytystä eli objektiivisen ja subjektiivisen edellytyksen.

Ensimmäinen edellytys täyttyy, kun kyse on samoilla merkityksellisillä markkinoilla toimivien kilpailijoiden keskinäisistä suhteista sekä kilpailijoiden ja niiden asiakkaiden välisistä suhteista, kun yritys on myötävaikuttanut yhteistoimintajärjestelyn toteuttamiseen, vaikka vain alisteisella, liitännäisellä tai passiivisella tavalla, kuten esimerkiksi hiljaisella hyväksymisellä ja tämän yhteistoimintajärjestelyn viranomaisille ilmoittamatta jättämisellä.

Toisen edellytyksen osalta kilpailusääntöjen rikkomisen katsominen kokonaisuudessaan siihen osallistuvan yrityksen syyksi riippuu lisäksi yrityksen omasta tahdonilmaisusta, joka osoittaa, että se on hyväksynyt, vaikka vain hiljaisesti, yhteistoimintajärjestelyn tavoitteet.

(ks. 48, 49, 51, 57, 58 ja 62 kohta)

2. Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kaikissa sellaisissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä seuraamuksia, erityisesti sakkoja tai uhkasakkoja, edellyttää, että komission yritykselle, jolle se aikoo määrätä seuraamuksen kilpailusääntöjen rikkomisesta, osoittamaan väitetiedoksiantoon on sisällytettävä tätä yritystä vastaan esitetyt olennaiset seikat, kuten tosiseikat, joista yritystä moititaan, niiden oikeudellinen luonnehdinta ja todistusaineisto, johon komissio tukeutuu, jotta tämä yritys voisi esittää hyödyllisesti väitteensä ja perustelunsa sitä vastaan käydyssä hallinnollisessa menettelyssä.

Puolustautumisoikeuksien loukkaamista hallinnollisessa menettelyssä arvioidaan komission väitetiedoksiannossa ja päätöksessä, jolla kyseinen menettely päätettiin, esittämien väitteiden perusteella. Näin ollen sen toteaminen, että puolustautumisoikeuksia on loukattu, edellyttää, että väite, jota yrityksen mukaan ei esitetty sitä vastaan väitetiedoksiannossa, sisältyy komission lopulliseen päätökseen. Pelkästään ero tosiseikkojen kuvauksessa, jossa pyritään vain selostamaan ne täsmällisemmin riidanalaisessa päätöksessä, ei voi muuttaa väitteitä aineellisesti.

(ks. 113–115 ja 120 kohta)

3. Jotta päätös, sopimus tai menettelytapa on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, on oltava nähtävissä riittävän todennäköisesti ja kaikkien asiaan vaikuttavien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, että niillä voi tosiasiallisesti tai mahdollisesti olla suoraa tai välillistä vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan tavalla, joka voisi haitata jäsenvaltioiden välisten yhtenäismarkkinoiden toteuttamista. Tämän lisäksi vaaditaan, ettei tämä vaikutus ole vähäistä. Siten vaikutus yhteisön sisäiseen kauppaan johtuu yleensä useista tekijöistä yhdessä, jotka erikseen tarkasteltuina eivät välttämättä olisi ratkaisevia.

EY 81 artiklan 1 kohdassa ei edellytetä, että tässä määräyksessä tarkoitetut yhteistoimintajärjestelyt olisivat vaikuttaneet tuntuvasti yhteisön sisäiseen kauppaan, vaan siinä vaaditaan sen osoittamista, että yhteistoimintajärjestelyt ovat luonteeltaan sellaisia, että niillä voi olla tällainen vaikutus.

(ks. 167–169 kohta)

4. Vaikka asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettuja suuntaviivoja ei voitaisikaan pitää oikeussääntöinä, joita hallinto on joka tapauksessa velvollinen noudattamaan, niissä vahvistetaan kuitenkin käytännesääntöjä, joissa ilmaistaan noudatettava käytäntö ja joista hallinto voi poiketa erityistapauksessa vain esittämällä sellaiset perusteet, jotka ovat sopusoinnussa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa.

(ks. 230 kohta)

5. Se, että komissio on täsmentänyt asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa näkemyksensä kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioimisesta, ei estä sitä, että se arvioi rikkomista kokonaisvaltaisesti kaikkien kyseiseen tapaukseen liittyvien seikkojen perusteella, mukaan lukien seikat, joita ei mainita nimenomaisesti suuntaviivoissa.

(ks. 230 kohta)

6. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen mukaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioinnissa huomioon otettavat kolme seikkaa ovat rikkomisen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden laajuus. Näillä kolmella rikkomisen vakavuuden arviointiin liittyvällä seikalla ei ole samaa painoarvoa kattavassa tutkimuksessa. Kilpailusääntöjen rikkomisen laadulla on ensisijainen merkitys erityisesti silloin, kun kilpailusääntöjen rikkomisia luonnehditaan ”erittäin vakaviksi”.

Tältä osin suuntaviivoissa erittäin vakavina pidettyjen kilpailusääntöjen rikkomisten kuvauksesta ilmenee, että sopimuksia tai yhdenmukaistettuja menettelytapoja, joilla pyritään muun muassa hintojen vahvistamiseen tai markkinoiden jakamiseen, voidaan jo laatunsa perusteella luonnehtia ”erittäin vakaviksi”, ilman että näitä menettelytapoja olisi tarpeen luonnehtia tietyn vaikutuksen tai maantieteellisen laajuuden perusteella. Tätä päätelmää tukee se, että vaikka kilpailusääntöjen vakavien rikkomisten kuvauksessa mainitaan nimenomaisesti vaikutus markkinoihin ja vaikutus suureen osaan yhteismarkkinoista, kilpailusääntöjen erittäin vakavien rikkomisten osalta ei sitä vastoin esitetä vaatimusta todellisesta vaikutuksesta markkinoihin eikä vaatimusta vaikutusten toteutumisesta tietyllä maantieteellisellä alueella.

Nämä kolme perustetta ovat siinä mielessä toisistaan riippuvaisia, että kilpailusääntöjen rikkomisen erityinen vakavuus jonkin perusteen perusteella saattaa korvata kilpailusääntöjen rikkomisen muilta osin vähäisemmän vakavuuden.

Maantieteellisten markkinoiden laajuus on vain yksi suuntaviivojen mukaisesta kolmesta kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden kokonaisarviointiin vaikuttavasta perusteesta, eikä se ole sillä tavoin itsenäinen peruste, että ainoastaan useampia jäsenvaltioita koskevia kilpailusääntöjen rikkomisia voitaisiin luonnehtia ”erittäin vakaviksi”. Perustamissopimuksen, asetuksen N:o 17, asetuksen N:o 1/2003, suuntaviivojen sen enempää kuin oikeuskäytännönkään perusteella ei voida katsoa, että ainoastaan maantieteellisesti erittäin laajoja rajoituksia voitaisiin pitää tällaisina. Merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden pienuus ei siis estä käsiteltävänä olevassa asiassa todetun rikkomisen luokittelemista erittäin vakavaksi. Näin on sitäkin suuremmalla syyllä silloin, kun merkitykselliset tuotemarkkinat ovat pienet, koska tuotemarkkinoiden koko ei ole sitovasti huomioon otettava tekijä vaan vain yksi merkityksellisistä tekijöistä arvioitaessa rikkomisen vakavuutta ja vahvistettaessa sakon määrää.

On selvää, että rikkominen, josta tupakan jalostajia ja erästä asianomaista yritystä, jonka toimialaan kuuluu jalostetun tupakan myynti, moititaan, ja joka koostuu eri raakatupakkalajien hintojen vahvistamisesta jäsenvaltiossa ja tuottajilta ostettavan raakatupakan määrien jakamisesta, on laadultaan erittäin vakava rikkominen. Tämäntyyppisiä rikkomisia pidetään erittäin vakavina, koska ne vaikuttavat suoraan kyseisillä markkinoilla vallitsevan kilpailun olennaisiin parametreihin, tai yhteisön kilpailusääntöjen selvinä rikkomisina.

(ks. 231, 233, 234, 238 ja 240–242 kohta)

7. Arvioitaessa yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta sakon määrän määrittämiseksi ei sillä, että komissio ei ole oikeudellisesti riittävällä tavalla osoittanut, että kartellilla oli todellinen vaikutus markkinoihin, ole vaikutusta rikkomisen luokittelemiseen erittäin vakavaksi.

Se, että todellisesta vaikutuksesta markkinoihin ei ole riittävää osoitusta, ei voi asettaa kyseenalaiseksi komission rikkomisen vakavuuden perusteella vahvistamaa sakon laskentapohjaa.

(ks. 250 ja 251 kohta)

8. Komission aiempi päätöskäytäntö ei itsessään muodosta sakkojen määräämistä koskevaa oikeudellista kehystä kilpailuoikeuden alalla.

(ks. 292 ja 426 kohta)

9. Yksittäistapausta koskevan päätöksen perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä riidanalaisen toimen tehneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden noudattamista on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, sillä tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimen perustelut EY 253 artiklassa asetetut vaatimukset, huomioon on otettava kyseisen toimen sanamuodon lisäksi myös se asiayhteys, jossa toimi on tehty, sekä kaikki asianomaista alaa koskevat oikeussäännöt.

(ks. 319 kohta)

10. Silloin, kun komissio väitetiedoksiannossaan nimenomaisesti ilmoittaa aikovansa tutkia, onko yrityksille määrättävä sakkoja, ja kun se myös ilmoittaa ne tärkeimmät tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka voivat johtaa sakon määräämiseen, kuten oletetun rikkomisen vakavuuden ja keston sekä sen, että kilpailusääntöjä on rikottu ”tahallaan tai tuottamuksesta”, se täyttää velvoitteensa kunnioittaa yritysten oikeutta tulla kuulluiksi. Tällöin se antaa yrityksille tiedot, jotka ovat tarpeen, jotta ne voivat puolustautua paitsi sitä vastaan, että niiden vahvistetaan rikkoneen kilpailusääntöjä, myös sakkojen määräämistä vastaan. Se, että komissio velvoitettaisiin ilmoittamaan kyseisille yrityksille väitetiedoksiannon vaiheessa sellaisia konkreettisia tietoja, jotka koskevat suunniteltujen sakkojen tasoa, merkitsisi komission lopullisen päätöksen ennakoimista epäasianmukaisella tavalla.

Yrityksen luokittelemisella kartellin johtajaksi on huomattavia seurauksia asianomaiselle yritykselle määrättävän sakon määrän kannalta. Kysymys on nimittäin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 2 kohdan mukaisesti raskauttavasta seikasta, joka merkitsee sakon perusmäärän huomattavaa korottamista. Samoin yhteistyötiedonannon B kohdan e alakohdan mukaan tällainen luokittelu sulkee välittömästi pois sakon huomattavaa alentamista koskevan mahdollisuuden, vaikka johtavaksi luokiteltu yritys täyttäisi kaikki tällaisen alennuksen saamisen edellytykset. Komission tehtävänä on näin ollen esittää väitetiedoksiannossa seikat, joiden se katsoo olevan merkityksellisiä, jotta yritys, joka voidaan luokitella kartellin johtajaksi, voi vastata tällaiseen väitteeseen. Kun kuitenkin otetaan huomioon, että tämä tiedoksianto on yhä vain yksi vaihe lopullisen päätöksen tekemisessä ja että se ei siis ole komission lopullinen kanta, ei voida vaatia, että viimeksi mainittu suorittaa jo tässä vaiheessa niiden seikkojen oikeudellisen luokittelun, joihin se sitten perustaa lopullisen päätöksensä luokitella yritys kartellin johtajaksi.

(ks. 324, 325 ja 327 kohta)

11. Yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon määrän määrittämisen yhteydessä on niin, että jotta yritystä voidaan pitää johtajana, sen on pitänyt toimia huomattavana alulle panevana voimana kartellissa ja sillä on ollut oltava erityinen ja todellinen vastuu kyseessä olevan kartellin toiminnassa.

Vaikka komission esittämät seikat ovat näyttönä siitä, että kyseisellä yrityksellä oli aktiivinen ja suora rooli kartellissa, ne eivät kuitenkaan ole riittäviä sen toteen näyttämiseksi, että tämä yhtiö olisi ollut huomattava alulle paneva voima tässä kartellissa, erityisesti jos asiakirja-aineistossa ei myöskään ole mitään, mikä osoittaisi, että kyseinen yritys olisi tehnyt aloitteita kyseisen kartellin luomiseksi tai saadakseen jonkin yrityksistä liittymään siihen, eikä mitään, minkä perusteella voitaisiin näyttää toteen, että kyseinen yritys olisi ottanut hoitaakseen toiminnat, jotka tavallisesti liittyvät kartellin johtajan rooliin, kuten kokousten puheenjohtajuuden tai tiettyjen tietojen keskittämisen ja jakelun.

(ks. 332–335 kohta)

12. Komission on lähtökohtaisesti noudatettava omia suuntaviivojaan sakkojen määriä vahvistaessaan. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa ei kuitenkaan todeta, että komission pitäisi aina ottaa erikseen huomioon kaikki suuntaviivojen 3 kohdassa luetellut lieventävät seikat, eikä sillä ole velvollisuutta myöntää tällä perusteella automaattisesti lisäalennusta, sillä sitä, onko sakon mahdollinen alentaminen lieventävien seikkojen perusteella asianmukaista, on arvioitava kokonaisvaltaisesti siten, että otetaan huomioon kaikki asiaan vaikuttavat seikat.

Suuntaviivojen antaminen ei näet ole tehnyt merkityksettömäksi aikaisempaa oikeuskäytäntöä, jonka mukaan komissiolla on harkintavaltaa, jonka perusteella se voi ottaa tai olla ottamatta huomioon tiettyjä seikkoja, kun se vahvistaa erityisesti tapaukseen liittyvien seikkojen perusteella niiden sakkojen määrän, jotka se aikoo määrätä.

Koska suuntaviivoissa ei ole pakottavaa toteamusta lieventävistä seikoista, jotka voidaan ottaa huomioon, on katsottava, että komissio on pitänyt itsellään tiettyä harkintavaltaa, jotta se voi arvioida kokonaisvaltaisesti sitä, missä määrin sakkoja on mahdollisesti alennettava lieventävien seikkojen perusteella.





(ks. 347 ja 348 kohta)

13. Yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon määrän määrittämisen yhteydessä komissio on velvollinen toteamaan lieventävän seikan olemassaolon sillä perusteella, ettei yhteistoimintajärjestelyä ole pantu täytäntöön, vain silloin, kun yritys, joka vetoaa tähän seikkaan, voi osoittaa, että se on selvästi ja painokkaasti vastustanut tämän yhteistoimintajärjestelyn toteuttamista jopa siten, että se on häirinnyt sen toimintaa, ja että se ei ole näkyvästi liittynyt sopimukseen ja tällä tavoin kannustanut muita yrityksiä kyseisen yhteistoimintajärjestelyn täytäntöönpanoon. Yritysten olisi liian helppoa minimoida ankaran sakon maksamisen riski, jos ne voisivat hyötyä lainvastaisesta yhteistoimintajärjestelystä ja saada sitten sakon alennuksen sillä perusteella, että niiden rooli rikkomisen täytäntöönpanossa on ollut vain rajallinen, kun niiden asenne on houkutellut muita yrityksiä menettelemään kilpailua enemmän vahingoittavalla tavalla.

(ks. 350 kohta)

14. Yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon määrän määrittämisen yhteydessä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 3 kohdan kolmannen luetelmakohdan mukaan se, että ”yritys on lopettanut rikkomisen heti komission ensimmäisen toimenpiteen jälkeen (erityisesti tarkastukset)”, kuuluu lieventäviin seikkoihin vain, jos on syytä olettaa, että kyseiset komission toimenpiteet ovat saaneet aikaan sen, että kysymyksessä olevat yritykset ovat lopettaneet kilpailunvastaiset menettelynsä; tämä suuntaviivojen säännös ei kata tilannetta, jossa rikkominen on jo päättynyt ennen komission ensimmäisiä toimenpiteitä.

(ks. 354 ja 355 kohta)

15. Komissiolla on sakkojen laskentatavan osalta laaja harkintavalta, ja se voi ottaa tältä osin huomioon lukuisia tekijöitä, joihin kuuluu kyseessä olevien yritysten yhteistyö tämän toimielimen yksiköiden suorittaman tutkimuksen aikana. Komissiolla on laaja harkintavalta, kun se arvioi yrityksen yhteistyön laatua ja hyödyllisyyttä muun muassa suhteessa muiden yritysten myötävaikutukseen asian selvittämisessä. Jotta sakkoa voitaisiin alentaa yhteistyön perusteella, kyseessä olevan yrityksen on toiminnallaan helpotettava komission tehtävää eli yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisten toteamista ja niistä rankaisemista. Komissio ei silloin, kun se arvioi yritysten komission kanssa harjoittamaa yhteistyötä, saa jättää huomiotta yhdenvertaisuusperiaatetta, jota loukataan, jos toisiinsa rinnastettavia tapauksia kohdellaan eri tavalla tai jos erilaisia tapauksia kohdellaan samalla tavalla, ellei tällainen kohtelu ole objektiivisesti perusteltua.

(ks. 389, 390 ja 399 kohta)

16. Se, että komissio on aikaisemmin soveltanut tietyntasoisia sakkoja tietynlaisiin rikkomisiin, ei voi merkitä sitä, etteikö se voisi nostaa tätä sakkojen tasoa asetuksessa N:o 1/2003 ilmoitetuissa rajoissa, jos tämä on tarpeen yhteisön kilpailupolitiikan toteuttamiseksi

Taloudelliset toimijat eivät voi perustellusti luottaa sellaisen olemassa olevan tilanteen säilymiseen, jota komissio voi harkintavaltansa rajoissa muuttaa.

Sellaiseen hallinnolliseen menettelyyn osallistuvat yritykset, jonka päätteeksi voidaan määrätä sakkoja, eivät voi saavuttaa perusteltua luottamusta siihen, ettei komissio ylitä aiemmin käytettyä sakkojen tasoa.

Sellaiseen hallinnolliseen menettelyyn osallistuvien yritysten, jonka päätteeksi voidaan määrätä sakkoja, on otettava huomioon se mahdollisuus, että komissio päättää minä hetkenä hyvänsä korottaa sakkojen tasoa aiemmin soveltamastaan tasosta.

(ks. 426 ja 435 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)

8 päivänä syyskuuta 2010 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Raakatupakan oston ja ensijalostuksen markkinat Espanjassa – Päätös, jossa todetaan EY 81 artiklan rikkominen – Hintojen vahvistaminen ja markkinoiden jakaminen – Väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen vastaavuus – Puolustautumisoikeudet – Merkityksellisten markkinoiden määritelmä – Sakot – Rikkomisen vakavuus – Raskauttavat seikat – Johtajan rooli – Yhteistyö

Asiassa T‑29/05,

Deltafina SpA, kotipaikka Orvieto (Italia), edustajinaan asianajajat R. Jacchia, A. Terranova, I. Picciano, F. Ferraro, J.-F. Bellis ja F. Di Gianni,

kantajana,

vastaan

Euroopan komissio, asiamiehinään aluksi É. Gippini Fournier ja F. Amato, sittemmin Gippini Fournier ja V. Di Bucci,

vastaajana,

jossa vaaditaan kumoamaan [EY] 81 artiklan 1 kohdan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/C.38.238/B.2 – Raakatupakka-ala – Espanja) 20.10.2004 tehty komission päätös K(2004) 4030 lopullinen, ja toissijaisesti alentamaan kantajalle tässä päätöksessä määrättyä sakkoa,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja O. Czúcz sekä tuomarit I. Labucka ja K. O’Higgins (esittelevä tuomari),

kirjaaja: johtava hallintovirkamies J. Palacio González,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 9.6.2009 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asian tausta

1 Kantaja Deltafina SpA on italialainen yhtiö, jonka pääasiallinen toiminta on raakatupakan ensijalostus ja jalostetun tupakan myynti. Se on yhdysvaltalaisen yhtiön Universal Corp:in kokonaan omistama viimeksi mainitun kokonaan omistaman tytäryhtiön, yhdysvaltalaisen yhtiön Universal Leaf Tobacco Company Inc:in (jäljempänä Universal Leaf) välityksin.

2 Universal Leaf omistaa myös kokonaan Tabacos Españoles, SL:n (jäljempänä Taes), joka on yksi neljästä raakatupakan ensijalostusta harjoittavasta espanjalaisesta yrityksestä (jäljempänä jalostajat tai espanjalaiset jalostajat).

3 Konsernista, johon edellä 1 ja 2 kohdassa mainitut yhtiöt kuuluvat, käytetään jäljempänä nimitystä Universal-konserni.

4 Euroopan yhteisöjen komissio, jolla oli käytettävissään tietoja, joiden mukaan espanjalaiset jalostajat ja tuottajat olisivat syyllistyneet EY 81 artiklan rikkomisiin, suoritti 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 14 artiklan nojalla 3. ja 4.10.2001 tarkastuksia näistä jalostajista kolmen eli Compañia española de tabaco en rama, SA:n (jäljempänä Cetarsa), Agroexpansión, SA:n ja World Wide Tobacco España, SA:n (jäljempänä WWTE) tiloissa sekä Asociación Nacional de Empresas Transformadoras de Tabacon (jäljempänä Anetab) tiloissa.

5 Komissio suoritti tarkastuksia myös 3.10.2001 Maison des métiers du tabacin ja Fédération européenne des transformateurs de tabacin tiloissa sekä 5.10.2001 Federación nacional de cultivadores de tabacon tiloissa (jäljempänä FNCT).

6 Jalostajat ja Anetab ilmoittivat 16.1.2002 päivätyssä kirjeessään viitaten sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annettuun komission tiedonantoon (EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto) olevansa halukkaita yhteistyöhön.

7 Ne toimittivat komissiolle joitakin tietoja 21.1.2002 päivätyllä kirjeellään.

8 Universal Leaf ilmoitti komissiolle 15.2.2002 päivätyllä kirjeellä kannattavansa täysin Taesin aloitetta tehdä yhteistyötä yhteistyötiedonannon puitteissa. Se totesi komissiolle myös, että Deltafina osallistui Taesin kanssa sellaisen muistion laadintaan, jossa kuvataan Taesin roolia ja toimintaa Espanjan tupakkamarkkinoilla, ja että se toivoi, että Deltafina voisi näin ollen myös tulla osalliseksi yhteistyötiedonantoon perustuvista eduista.

9 Taes lähetti komissiolle edellä 8 kohdassa tarkoitetun muistion 18.2.2002.

10 Komissio osoitti tämän jälkeen useita tietopyyntöjä asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla espanjalaisille jalostajille, Anetabille ja FNCT:lle. Se pyysi tietoja myös Espanjan maatalous-, kalastus- ja elintarvikeministeriöltä (jäljempänä maatalousministeriö) Espanjan maataloustuotteita koskevasta lainsäädännöstä.

11 Komissio aloitti 11.12.2003 menettelyn käsiteltävänä olevassa asiassa ja laati väitetiedoksiannon, jonka se osoitti 20 yritykselle tai yhteenliittymälle, muun muassa espanjalaisille jalostajille, Deltafinalle, Universalille, Universal Leafille, Anetabille ja FNCT:lle.

12 Kyseisillä yrityksillä ja yhteenliittymillä oli mahdollisuus saada tietoja komission tutkinta-asiakirjoista CD-ROMilla lähetettyinä kopioina, ja ne toimittivat kirjalliset huomautukset vastauksena komission esittämiin väitteisiin. Deltafina toimitti kirjalliset huomautuksensa 1.3.2004.

13 Kuulemistilaisuus, johon Deltafina osallistui, pidettiin 29.3.2004.

14 Kuultuaan kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa ja otettuaan huomioon kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan loppukertomuksen komissio teki 20.10.2004 [EY] 81 artiklan 1 kohdan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/C.38.238/B.2 – Raakatupakka-ala – Espanja) päätöksen K(2004) 4030 lopullinen (jäljempänä riidanalainen päätös), josta julkaistiin tiivistelmä Euroopan unionin virallisessa lehdessä 19.4.2007 (EUVL L 102, s. 14).

15 Riidanalainen päätös koskee kahta Espanjan raakatupakkamarkkinoilla sovittua ja toteutettua horisontaalista kartellia.

16 Ensimmäisen kartellin, johon osallistuivat jalostajat ja Deltafina, tavoitteena oli vahvistaa vuosina 1996–2001 kunkin vuoden (korkein) keskimyyntihinta kullekin raakatupakkalajille, kaikki laadut mukaan luettuina, ja jakaa jokaisen raakatupakkalajin määrät, jotka jokainen jalostaja saattoi ostaa tuottajilta (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 74–76 ja 276 perustelukappale). Vuosina 1999–2001 jalostajat ja Deltafina sopivat keskenään myös kunkin raakatupakkalajin laatuluokkien hintahaarukoista, jotka esitetään viljelysopimusten liitteenä olevassa taulukossa, sekä sovellettavista ”lisäehdoista” eli tuottaja- ja tuottajaryhmittymäkohtaisesta keskimääräisestä vähimmäishinnasta (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 77–83 ja 276 perustelukappale).

17 Edellä 16 kohdassa kuvatusta kartellista käytetään jäljempänä nimitystä jalostajien kartelli.

18 Toiseen riidanalaisessa päätöksessä mainittuun kartelliin kuului kolme espanjalaista maatalousalan etujärjestöä eli Asociación agraria de jóvenes agricultores (jäljempänä ASAJA), Unión de pequeños agricultores (jäljempänä UPA) ja Coordinadora de organizaciones de agricultores y ganaderos (jäljempänä COAG) ja lisäksi Confederación de cooperativas agrarias de España (jäljempänä CCAE). Tämän kartellin tavoitteena oli vahvistaa vuosina 1996–2001 kullekin vuodelle kunkin raakatupakkalajin laatuluokkien hintahaarukat, jotka esitetään viljelysopimusten liitteenä olevassa taulukossa, sekä sovellettavat lisäehdot (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 77–83 ja 277 perustelukappale).

19 Edellä 18 kohdassa kuvatusta kartellista käytetään jäljempänä nimitystä tuottajien edustajien kartelli.

20 Komissio toteaa riidanalaisessa päätöksessä, että kumpikin näistä kartelleista muodostaa yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 275–277 perustelukappale).

21 Komissio katsoo riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa, että jalostajien kartellista ovat vastuussa yhdeksän yritystä, joihin espanjalaiset jalostajat ja Deltafina kuuluvat, ja että tuottajien edustajien kartellista ovat vastuussa ASAJA, UPA, COAG ja CCAE (jäljempänä yhdessä tuottajien edustajat).

22 Komissio määrää riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa nämä yritykset ja tuottajien edustajat lopettamaan välittömästi 1 artiklassa tarkoitetut kilpailusääntöjen rikkomiset, jos ne eivät ole vielä näin tehneet, ja pidättäytymään vastaisuudessa kaikista tavoitteiltaan tai vaikutuksiltaan vastaavista rajoittavista menettelytavoista.

23 Riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa määrätään seuraavat sakot:

– Deltafina: 11 880 000 euroa

– Cetarsa: 3 631 500 euroa

– Agroexpansión: 2 592 000 euroa

– WWTE: 1 822 500 euroa

– Taes: 108 000 euroa

– ASAJA: 1 000 euroa

– UPA: 1 000 euroa

– COAG: 1 000 euroa

– CCAE: 1 000 euroa.

24 Deltafinalle määrätyssä sakossa otetaan huomioon erityisesti johtava rooli, joka sillä oli jalostajien kartellissa (riidanalaisen päätöksen 435 ja 436 perustelukappale). Komissio korotti sakon perusmäärää tämän roolin valossa 50 prosenttia raskauttavien seikkojen perusteella. Deltafinan sakon perusmäärää alennettiin kuitenkin 40 prosenttia lieventävien seikkojen perusteella (riidanalaisen päätöksen 437 ja 438 perustelukappale) ja sakon määrää 10 prosenttia sen hallinnollisessa menettelyssä tekemän yhteistyön perusteella (riidanalaisen päätöksen 448–456 perustelukappale).

25 Riidanalaisen päätöksen 3 artiklasta ilmenee myös, että WWTE:n emoyhtiöt ovat yhteisvastuussa WWTE:lle määrätyn sakon maksamisesta ja Agroexpansiónin emoyhtiö Agroexpansiónille määrätyn sakon maksamisesta.

Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset

26 Kantaja nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 20.1.2005 toimittamallaan kannekirjelmällä.

27 Esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella unionin yleinen tuomioistuin (kolmas jaosto) päätti aloittaa suullisen menettelyvaiheen ja työjärjestyksensä 64 artiklan mukaisina prosessinjohtotoimina kehotti asianosaisia esittämään tiettyjä asiakirjoja ja esitti niille kysymyksiä. Asianosaiset noudattivat kyseisiä pyyntöjä asetetussa määräajassa.

28 Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 9.6.2009 pidetyssä istunnossa.

29 Deltafina vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen

– toissijaisesti alentaa sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

30 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– jättää kanteen osittain tutkimatta ja katsoo joka tapauksessa, että se on perusteeton

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut

– vaihtoehtoisesti velvoittaa asianosaiset vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan, jos kantaja häviää asian samassa määrin kuin komissio, tai velvoittaa kantajan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä osasta komission oikeudenkäyntikuluja, jos kantaja häviää asian suurimmaksi osaksi.

Oikeudellinen arviointi

31 Deltafina esittää kanteensa tueksi seuraavat 11 kanneperustetta:

– ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan EY 81 artiklan 1 kohtaa ja [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on rikottu ja laillisuusperiaatetta ja yksilöllisen vastuun periaatetta on loukattu, minkä lisäksi perustelut ovat puutteelliset ja harkintavaltaa on käytetty väärin

– toinen kanneperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 1 ja 2 kohtaa on rikottu, puolustautumisoikeuksia ja oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin on loukattu, olennaisia menettelymääräyksiä ei ole noudatettu ja laillisuusperiaatetta, oikeusvarmuuden periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta on loukattu, minkä lisäksi perustelut ovat puutteelliset ja harkintavaltaa on käytetty väärin

– kolmas kanneperuste, jonka mukaan EY 81 artiklan 1 kohtaa, asetuksen N:o 1/2003 2 artiklaa ja [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa tarkoitettua kauppaan kohdistuvan vaikutuksen käsitettä koskevien suuntaviivojen (EUVL 2004, C 101, s. 81) 43 kohtaa on rikottu ja perustelut ovat puutteelliset

– neljäs kanneperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 1/2003 2 artiklaa ja 23 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [HT] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) 5 kohdan d alakohtaa on rikottu ja suhteellisuusperiaatetta ja niin sanottua yhdenvertaisen kohtelun ja seuraamuksen periaatetta on loukattu, minkä lisäksi perustelut ovat puutteelliset ja harkintavaltaa on käytetty väärin

– viides kanneperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohtaa ja suuntaviivojen 1 kohdan B alakohtaa on rikottu, yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu ja harkintavaltaa on käytetty väärin

– kuudes kanneperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohtaa ja suuntaviivojen 2 kohtaa on rikottu, perustelut ovat puutteelliset ja harkintavaltaa on käytetty väärin

– seitsemäs kanneperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohtaa ja suuntaviivojen 3 kohtaa on rikottu ja harkintavaltaa on käytetty väärin

– kahdeksas kanneperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohtaa ja suuntaviivojen 5 kohdan a alakohtaa on rikottu

– yhdeksäs kanneperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohtaa, suuntaviivojen johdanto-osaa ja 4 kohtaa, yhteistyötiedonannon B kohdan e alakohtaa ja D kohtaa on rikottu, yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu, perustelut ovat puutteelliset ja harkintavaltaa on käytetty väärin

– kymmenes kanneperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohtaa ja suuntaviivojen 5 kohdan b alakohtaa on rikottu, suhteellisuusperiaatetta on loukattu ja harkintavaltaa on käytetty väärin

– yhdestoista kanneperuste, jonka mukaan yhdenvertaisuusperiaatetta, rangaistusten taannehtivuuskieltoa ja luottamuksensuojan periaatetta on loukattu ja harkintavaltaa on käytetty väärin.

32 Ensimmäiset kolme kanneperustetta ovat ensisijaisia, ja niihin liittyvillä vaatimuksilla pyritään riidanalaisen päätöksen kumoamiseen. Seitsemän seuraavaa kanneperustetta on esitetty toissijaisesti, ja niihin liittyvillä vaatimuksilla pyritään sakon määrän alentamiseen. Viimeinen peruste esitetään toissijaisesti vain sen tilanteen varalta, että seitsemän edellistä kanneperustetta hylätään, ja sillä pyritään myös sakon määrän alentamiseen.

1. Harkintavallan väärinkäyttöä koskevien väitteiden tutkittavaksi ottaminen

33 Kolmatta ja kahdeksatta kanneperustetta lukuun ottamatta Deltafina arvostelee kanteensa tueksi esittämissään kanneperusteissa komissiota erityisesti siitä, että tämä on käyttänyt harkintavaltaansa väärin.

34 Tältä osin on palautettava mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan harkintavallan väärinkäytön käsite viittaa siihen, että hallintoviranomainen on käyttänyt toimivaltaansa saavuttaakseen muun päämäärän kuin sen, jota varten sille on tämä toimivalta annettu. Päätöstä tehtäessä harkintavaltaa on käytetty väärin vain, jos objektiivisten, asiaankuuluvien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella on selvää, että toimenpide on tehty yksinomaan tai ainakin olennaisilta osin muiden kuin esitettyjen päämäärien saavuttamiseksi tai EY:n perustamissopimuksessa asian käsittelyjärjestykseksi erityisesti määrätyn menettelyn välttämiseksi (asia C‑331/88, Fedesa ym., tuomio 13.11.1990, Kok., s. I‑4023, 24 kohta ja asia C-407/04 P, Dalmine v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I‑829, 99 kohta).

35 Käsiteltävänä olevassa asiassa on todettava, että Deltafina rajoittuu esittämään abstraktisti joukon harkintavallan väärinkäyttöä koskevia väitteitä mutta ei esitä minkäänlaisia seikkoja tai kehittelyjä niiden tueksi eikä täsmennä, mikä oli se tavoite, johon komissio tosiasiallisesti pyrki riidanalaisen päätöksen tehdessään. Nämä väitteet eivät siis tällä tavoin esitettyinä täytä työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdassa vahvistettuja edellytyksiä, koska ne eivät ole riittävän selviä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin yleinen tuomioistuin voi antaa kanteen johdosta ratkaisun tietyissä tapauksissa jopa ilman muita tietoja. Ne on siis jätettävä tutkimatta (ks. vastaavasti asia T-352/94, Mo och Domsjö v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-1989, 333 ja 334 kohta).

2. Riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevat vaatimukset

Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan EY 81 artiklan 1 kohtaa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on rikottu ja laillisuusperiaatetta ja yksilöllisen vastuun periaatetta on loukattu, minkä lisäksi perustelut ovat puutteelliset

36 Deltafinan esittämässä ensimmäisessä kanneperusteessa on neljä osaa. Se arvostelee ensimmäisessä osassa sitä, että komissio katsoo sen olevan vastuussa sellaisilla markkinoilla tehdystä rikkomisesta, joilla se ei toimi. Se väittää toisessa osassa, että menettelyistä, jotka sen mukaan on luettu sen syyksi, ei määrätä EY 81 artiklan 1 kohdassa eikä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdassa. Se katsoo kolmannessa osassa, että komissio on virheellisesti luokitellut sen jalostajien kartellin johtajaksi. Se väittää lopuksi neljännessä osassa, että komissio on jättänyt riidanalaisessa päätöksessä määrittelemättä merkitykselliset markkinat.

37 Unionin yleinen tuomioistuin tarkastelee ensiksi kahta ensimmäistä osaa yhdessä ja tämän jälkeen erikseen kolmatta ja neljättä osaa.

38 Siltä osin kuin kysymys on perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskevasta väitteestä, jonka Deltafina esittää tässä kanneperusteessa mutta ei kuitenkaan yhdistä sitä mihinkään tämän neljästä osasta, on todettava, että se ei esitä minkäänlaista kehittelyä väitteen täsmentämiseksi. Näin ollen väite on jätettävä tutkimatta työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan perusteella (ks. edellä 35 kohta).

Ensimmäinen osa, jonka mukaan komissio katsoo Deltafinan olevan vastuussa rikkomisesta, joka on tehty markkinoilla, joilla se ei toimi, ja toinen osa, jonka mukaan menettelytavoista, jotka on luettu Deltafinan syyksi, ei määrätä EY 81 artiklan 1 kohdassa eikä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdassa.

– Asianosaisten lausumat

39 Deltafina väittää ensiksi, että se ei toimi raakatupakan oston eikä jalostuksen markkinoilla Espanjassa, joten jos oletetaan, että nämä markkinat ovat merkitykselliset markkinat, sen ei voida katsoa olevan vastuussa niillä sovelletuista menettelytavoista.

40 Deltafina väittää toiseksi, että se ei ole osallistunut jalostajien välisten sopimusten laatimiseen eikä toteuttanut niitä, koska sillä ei ole lupaa toimia jalostajana Espanjassa eikä näin ollen valtuutta neuvotella ja tehdä sopimuksia espanjalaisten raakatupakan tuottajien kanssa eikä osallistua ostettavan raakatupakan määrien jakamiseen. Se toteaa, että sen ei voida katsoa olleen ”hankkeissa tekijän tai tekijäkumppanin” roolissa ja vielä vähemmän jalostajien kartellin johtajan roolissa, vaan korkeintaan ”sellaisen objektiivisesti ja subjektiivisesti kartelliin nähden ulkopuolisen roolissa, joka välillisesti helpottaa tekijöiden hankkeita osallistumalla kokouksiin, tietojenvaihtoon ja ilmoituksiin, osallistujien väliseen sovitteluun, asiakirjojen ja tietojen tallettamiseen”. EY 81 artiklan 1 kohdassa ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdassa ei tarkoiteta näitä menettelytapoja, eikä niistä näin ollen voida määrätä seuraamuksia.

41 Deltafina vetoaa väitteidensä tueksi [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/E-2/37.857 – Orgaaniset peroksidit) 10.12.2003 tehtyyn komission päätökseen 2005/349/EY (EUVL 2005, L 110, s. 44; jäljempänä orgaanisista peroksideista tehty päätös). Deltafina toteaa, että tässä päätöksessä komissio katsoi asianomaisen kartellin ulkopuolisen yhtiön eli konsulttiyhtiö AC-Treuhand AG:n syyllistyneen EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomiseen, koska se oli omaksunut tiettyjä menettelytapoja, joissa oli samankaltaisuuksia niihin nähden, joista Deltafinaa arvostellaan. Se toteaa, että siitä huolimatta, että tällä konsulttiyrityksellä oli keskeinen rooli kartellin järjestämisessä ja toteuttamisessa ja että sen katsottiin olleen kartellin ”valvoja”, sille määrättiin vain symbolinen 1 000 euron suuruinen sakko sen vuoksi, että ”tilanne oli suhteellisen uusi”.

42 Komissio vastaa ensiksi, että Deltafinan väitteelle, jonka mukaan EY 81 artiklan 1 kohtaa ei sovelleta yrityksiin, jotka eivät toimi suoraan merkityksellisillä markkinoilla, ei löydy mitään tukea tämän määräyksen sanamuodosta. Määräyksen soveltamisen kannalta merkityksellistä on, että kysymyksessä oleva yritys on osallistunut kilpailua rajoittavaan menettelytapaan, jolla ainakin mahdollisesti on merkittäviä vaikutuksia jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.

43 Komissio toteaa toiseksi, että Deltafinan väite siitä, että menettelytavat, joista sitä arvostellaan, eivät kuulu EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kiellon soveltamisalaan, on paitsi täysin perusteeton, myös ristiriidassa useiden kannekirjelmässä esiintyvien seikkojen kanssa.

44 Komissio toteaa lisäksi, että Deltafina itse katsoo, että sen rooli voidaan rinnastaa rooliin, joka AC-Treuhandilla oli asiassa, joka johti orgaanisista peroksideista tehtyyn päätökseen, ja että tällaisesta roolista voidaan määrätä seuraamuksia EY 81 artiklan 1 kohdan nojalla.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

45 Tämän kanneperusteen ensimmäisestä osasta on todettava, että asianosaisten kesken on riidatonta, että Espanjassa, joka muodostaa käsiteltävänä olevassa asiassa merkitykselliset maantieteelliset markkinat, Deltafina ei osta tuottajilta raakatupakkaa eikä harjoita raakatupakan ensijalostusta. Se toimii vasta ketjun seuraavassa vaiheessa eli ostaa jalostettua tupakkaa sen tupakan valmistajille tapahtuvaa jälleenmyyntiä varten.

46 On näin ollen todettava, että Deltafina ei toimi merkityksellisillä markkinoilla eli kuten jäljempänä 82 kohdassa todetaan, Espanjan raakatupakan oston ja ensijalostuksen markkinoilla.

47 Tästä toteamuksesta ei kuitenkaan voida päätellä, että komissiolla ei olisi ollut oikeutta määrätä Deltafinalle seuraamuksia EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisesta.

48 Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo todennut asiassa T-99/04, AC-Treuhand vastaan komissio, 8.7.2008 antamansa tuomion (Kok., s. II-1501) 122 kohdassa, yritys voi rikkoa EY 81 artiklan 1 kohdassa säädettyä kieltoa, kun sen toiminnalla, yhteensovitettuna muiden yritysten toiminnan kanssa, on tarkoitus rajoittaa kilpailua yhtenäismarkkinoiden tietyillä merkityksellisillä markkinoilla, ilman että yrityksen välttämättä edellytetään itse toimivan näillä merkityksellisillä markkinoilla.

49 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin täsmensi samoin edellä 48 kohdassa mainitun asiassa AC-Treuhand vastaan komissio annetun tuomion 127 kohdassa, että ei ole poissuljettua, että yritys voisi osallistua tällaisen rajoituksen toteuttamiseen, vaikka se ei rajoitakaan omaa toimintavapauttaan niillä markkinoilla, joilla se ensisijaisesti toimii. Toisenlainen tulkinta voisi nimittäin rajoittaa EY 81 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon soveltamisalaa tavalla, joka olisi kiellon tehokkaan vaikutuksen ja sen EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohdan pohjalta tulkitun päätarkoituksen eli vääristymättömän kilpailun säilyttämistä sisämarkkinoilla koskevan tarkoituksen vastaista, koska muuten yrityksen aktiivista vaikuttamista kilpailunrajoitukseen ei voitaisi pitää kiellettynä pelkästään sen johdosta, että tämä vaikuttaminen ei ole peräisin toiminnasta niillä markkinoilla, joilla tämä rajoittaminen tapahtuu tai joilla rajoittamisen on tarkoitus tapahtua. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi saman tuomion 128 kohdassa, että ilmaisun ”yritysten väliset sopimukset” tulkitseminen EY 81 artiklan 1 kohdan ja EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohdan tavoitteiden valossa tukee sitä näkemystä, että yhteistoimintajärjestelyä ja tekijänä olevaa yritystä koskeva käsitys ei sisällä erottelua sen suhteen, millä toimialoilla tai markkinoilla kyseiset yritykset toimivat.

50 Käsiteltävänä olevassa asiassa – kuten jäljempänä 122–133 kohdassa yksityiskohtaisemmin selitetään – on ilmennyt, että Deltafina osallistui aktiivisesti ja suoraan jalostajien kanssa kartelliin, jonka osalta se tiesi tai ei voinut olla tietämättä, että tavoitteena oli poistaa raakatupakka-alan kilpailu Espanjassa tai rajoittaa sitä.

51 Edellä 48 kohdassa esitetty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi on käsiteltävänä olevassa asiassa sitäkin merkityksellisempi, koska AC-Treuhand konsulttiyrityksenä ei millään tavoin toiminut merkityksellisillä markkinoilla eli orgaanisten peroksidien markkinoilla kilpailijana tai tarjonnan ja kysynnän alalla, kun sitä vastoin Deltafina toimi espanjalaisten jalostajien suurimpana asiakkaana markkinoilla, jotka ovat välittömästi seuraavat niihin markkinoihin nähden, joilla riidanalaiset kilpailua rajoittavat menettelytavat toteutettiin. Deltafina toimi lisäksi Italiassa saman tuotteen markkinoilla kuin käsiteltävänä olevassa asiassa.

52 Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on näin ollen hylättävä perusteettomana.

53 Tämän kanneperusteen toinen osa perustuu lähtökohtaolettamaan, jonka mukaan Deltafina ei ole aktiivisesti ja suoraan osallistunut jalostajien kartelliin samalla tavoin kuin viimeksi mainitut vaan on ainoastaan ”välillisesti” helpottanut sen toteuttamista.

54 Kuten edellä 50 kohdassa on jo todettu, ja kuten jäljempänä 122–133 kohdassa tullaan osoittamaan, tämä lähtökohtaolettama on virheellinen.

55 Joka tapauksessa virheellinen on myös Deltafinan väite, jonka mukaan yritykset, jotka myötävaikuttavat kartelliin vain toissijaisesti, liitännäisesti tai passiivisesti, eivät riko EY 81 artiklan 1 kohtaa eikä niille näin ollen voida määrätä sakkoa asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla.

56 Niinpä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi edellä 48 kohdassa mainitussa asiassa AC-Treuhand vastaan komissio annetussa tuomiossa samankaltaisen väitteen muistutettuaan niitä edellytyksiä koskevasta oikeuskäytännöstä, jotka yrityksen osallistumisen yhteistoimintajärjestelyyn on täytettävä, jotta yritystä voitaisiin pitää vastuussa rikkomisesta tekijäkumppanina (129–136 kohta).

57 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistutti mainitussa tuomiossa erityisesti, että kilpailusääntöjen rikkomisen lukeminen kokonaisuudessaan kartelliin osallistuneen yrityksen syyksi on yksilöllisen vastuun periaatteen mukainen, kun se täyttää kaksi edellytystä eli objektiivisen ja subjektiivisen edellytyksen.

58 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi ensimmäisestä edellytyksestä, että oikeuskäytännön mukaan se täyttyy, kun kyse on samoilla merkityksellisillä markkinoilla toimivien kilpailijoiden keskinäisistä suhteista sekä kilpailijoiden ja niiden asiakkaiden välisistä suhteista, kun yritys on myötävaikuttanut yhteistoimintajärjestelyn toteuttamiseen, vaikka vain alisteisella, liitännäisellä tai passiivisella tavalla, kuten esimerkiksi hiljaisella hyväksymisellä ja tämän yhteistoimintajärjestelyn viranomaisille ilmoittamatta jättämisellä (edellä 48 kohdassa mainittu asia AC-Treuhand v. komissio, tuomion 133 kohta).

59 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätyi tähän toteamukseen todettuaan ensiksi, että on riittävää, että komissio osoittaa asianomaisen yrityksen osallistuneen kokouksiin, joiden aikana on tehty kilpailunvastaisia sopimuksia, ilman, että se olisi selvästi vastustanut niitä, jotta kyseisen yrityksen osallistuminen yhteistoimintajärjestelyyn voidaan osoittaa riittävällä tavalla (edellä 48 kohdassa mainittu asia AC-Treuhand v. komissio, tuomion 130 kohta). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lisäsi, että osoittaakseen yrityksen osallistuneen yhtenä kilpailusääntöjä eri ajankohtina rikkovana menettelyjen kokonaisuutena pidettävään sopimukseen komission on näytettävä toteen, että yritys aikoi omalla toiminnallaan myötävaikuttaa kaikkien osallistujien yhteisten päämäärien tavoittelemiseen ja että yritys tiesi muiden samaan päämäärään pyrkivien yritysten suunnittelemasta tai toteuttamasta todellisesta käyttäytymisestä tai että se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että kielletyn aloitteen hiljainen hyväksyminen ilman julkista irtisanoutumista sen sisällöstä tai ilman sen ilmoittamista hallintoviranomaisille rohkaisee muita jatkamaan kilpailusääntöjen rikkomista ja vaarantaa sen paljastumisen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korosti, että tämä kumppanuus merkitsee passiivista osallistumista kilpailusääntöjen rikkomiseen ja saattaa näin ollen johtaa siihen, että yritys joutuu vastuuseen, kun kyseessä on yksi yhtenäinen sopimus. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin täsmensi, että nämä periaatteet soveltuvat mutatis mutandis kokouksiin, joihin on osallistunut ei ainoastaan kilpailevat tuottajat vaan myös heidän asiakkaansa.

60 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tämän jälkeen edellä 48 kohdassa mainitussa asiassa AC-Treuhand vastaan komissio annetun tuomion 131 kohdassa, että yrityksen, jonka osallistuminen yhteistoimintajärjestelyyn ei ole niin laajamittaista ja tiivistä kuin toisten yritysten, yksilöllisen vastuun määrittämistä koskevasta oikeuskäytännöstä ilmenee, että vaikka EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat perustuvat väistämättä useiden sellaisten yritysten myötävaikutukseen, jotka ovat kaikki mukana rikkomisessa mutta joiden osallistumisella voi olla eri ilmenemismuotoja, etenkin kyseisten markkinoiden erityispiirteiden ja kunkin yrityksen markkina-aseman, tavoiteltujen päämäärien sekä valittujen tai suunniteltujen täytäntöönpanotoimien perusteella, pelkästään se, että kukin yritys osallistuu kilpailusääntöjen rikkomiseen sille ominaisella tavalla, ei riitä sulkemaan pois sen vastuuta rikkomisesta kokonaisuudessaan mukaan luettuna käyttäytyminen, jonka muut rikkomiseen osallistuneet yritykset ovat todellisuudessa toteuttaneet mutta jolla on sama kilpailua rajoittava tarkoitus tai vaikutus.

61 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi lopuksi edellä 48 kohdassa mainitun asiassa AC-Treuhand annetun tuomion 132 kohdassa, että sillä seikalla, ettei yritys ole osallistunut kaikkiin yhteistoimintajärjestelyn muodostaviin osatekijöihin tai että sen osuus on ollut vähäinen niillä osa-alueilla, joihin se on osallistunut, ei ole merkitystä näytettäessä toteen kilpailusääntöjen rikkomista sen osalta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lisäsi kuitenkin, että vaikka asianomaisen yrityksen osallistumisen mahdollisesti vähäinen merkitys ei kyseenalaista sen yksilöllistä vastuuta rikkomisesta kokonaisuudessaan, se vaikuttaa silti sen laajuuden ja vakavuuden arviointiin ja näin ollen seuraamusten tason määrittämiseen.

62 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi toisesta edellytyksestä edellä 48 kohdassa mainitun asiassa AC-Treuhand vastaan komissio annetun tuomion 134 kohdassa, että kilpailusääntöjen rikkomisen katsominen kokonaisuudessaan siihen osallistuvan yrityksen syyksi riippuu lisäksi yrityksen omasta tahdonilmaisusta, joka osoittaa, että se on hyväksynyt, vaikka vain hiljaisesti, yhteistoimintajärjestelyn tavoitteet. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin täsmensi, että tämä subjektiivinen edellytys liittyy yhtäältä yhteistoimintajärjestelyn hiljaista hyväksymistä sekä sen sisällöstä julkisesti irtisanoutumisen puuttumista koskevaan arviointiperusteeseen siltä osin kuin nämä tekijät merkitsevät olettamaa siitä, että asianomainen yritys hyväksyy edelleen tavoitteet ja jatkaa yhteistoimintajärjestelyn täytäntöönpanoa, ja toisaalta se oikeuttaa pitämään kyseistä yritystä tekijäkumppanina, koska se aikoi omalla toiminnallaan myötävaikuttaa kaikkien osallistujien yhteisten päämäärien tavoittelemiseen ja tiesi muiden osallistujien kilpailunvastaisesta käyttäytymisestä tai se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin.

63 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi edellä 48 kohdassa mainitun asiassa AC-Treuhand vastaan komissio annetun tuomion 136 kohdassa, että edellä 57–62 kohdassa esitetyt periaatteet soveltuvat mutatis mutandis sellaisen yrityksen osallistumiseen, joka taloudellisen toimintansa ja ammatillisen asiantuntijuutensa perusteella ei voi olla tietämätön kyseessä olevan toiminnan kilpailunvastaisesta luonteesta ja antaa merkittävää tukea kilpailusääntöjen rikkomiselle.

64 Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen kanneperusteen toinen osa on myös hylättävä perusteettomana.

Kolmas osa, jonka mukaan komissio on virheellisesti luokitellut Deltafinan jalostajien kartellin johtajaksi

– Asianosaisten lausumat

65 Deltafina toteaa, että komissio on virheellisesti luokitellut sen jalostajien kartellin johtajaksi.

66 Se vetoaa väitteensä tueksi seuraaviin seikkoihin, jotka sen mukaan erottavat sen tilanteen muiden sellaisten yritysten tilanteesta, joiden on muissa asioissa katsottu olevan kartellin johtajia:

– sen roolina ei ollut edistää käyttäytymistä, josta jalostajia arvostellaan

– se ei yllyttänyt – ja vielä vähemmän pakotti – yrityksiä liittymään jalostajien kartelliin

– se ei harjoittanut minkäänlaista painostusta, eikä sillä missään tapauksessa ollut valtaa tehdä niin

– sillä ei ollut mitään roolia jalostajien kartellin johdossa tai valvonnassa, kartellilla ei myöskään ollut ”johtavia elimiä”

– sen pääjohtaja M. osallistui vain neljään jalostajien kartellin kokoukseen eikä olisi voinut ”järjestellä strategioita”

– se ei olisi voinut toimia hintajohtajana (price leader) kysynnän puolella, koska se ei toiminut samassa ketjun vaiheessa kuin espanjalaiset jalostajat, joten se ei ostanut raakatupakkaa tuottajilta

– sillä ei missään vaiheessa ollut oikeudellista eikä tosiasiallista valtaa määrätä sellaisille tuottajien kartellin jäsenille seuraamuksia tai kostotoimia, jotka eivät mukautuneet yhteisiin hankkeisiin.

67 Deltafina kiistää lisäksi komission väitteen, jonka mukaan johtajan rooli, jossa sen on katsottu olleen, on otettu riidanalaisessa päätöksessä huomioon vain raskauttavana seikkana. Se väittää, että tämä rooli on tosiasiallisesti ainoa siihen kohdistettu arvostelu.

68 Komissio vastaa ensiksi, että vaikka se olisi tehnyt virheen luokitellessaan Deltafinan jalostajien kartellin johtajaksi, tämä ei vapauttaisi viimeksi mainittua kaikesta vastuusta niistä rikkomisista, joista sitä arvostellaan, vaan voisi korkeintaan johtaa sakon määrän alentamiseen. Se, että Deltafina oli jalostajien kartellin johtaja, on komission mukaan näet otettu riidanalaisessa päätöksessä huomioon vain raskauttavana seikkana sakkojen laskennassa.

69 Komissio katsoo sitten, että tämä kanneperusteen osa on joka tapauksessa hylättävä. Se muistuttaa yhtäältä, että oikeuskäytännön mukaan sen aiempi päätöskäytäntö ei itsessään muodosta sakkojen määräämistä koskevaa oikeudellista kehystä kilpailuoikeuden alalla. Se viittaa toisaalta riidanalaisen päätöksen 435 perustelukappaleeseen, josta sen mukaan ilmenee riittävän selvästi ja täsmällisesti ne syyt, joiden vuoksi Deltafinan on katsottu olevan jalostajien kartellin johtaja.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

70 On todettava, että Deltafina esittää tämän kanneperusteen osan riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevien vaatimustensa tueksi ja että kahden ensimmäisen osan tavoin sillä pyritään osoittamaan, että komissio ei voi katsoa Deltafinan olevan vastuussa jalostajien kartellista.

71 Kuten komissio aivan oikein toteaa, johtava rooli, joka Deltafinalla on katsottu olleen, otettiin huomioon riidanalaisessa päätöksessä vain sakon laskennan yhteydessä ja siinä raskauttavana seikkana (ks. riidanalaisen päätöksen 435 ja 436 perustelukappale). Toisin kuin Deltafina antaa ymmärtää, toteamus siitä, että sillä oli johtava rooli jalostajien kartellissa, ei saanut komissiota toteamaan sen olleen vastuussa rikkomisesta, vaan tähän johti se erityisesti riidanalaisen päätöksen 359–369 perustelukappaleessa tiivistetysti esitettyihin seikkoihin perustuva toteamus siitä, että Deltafina osallistui suoraan ja aktiivisesti kyseiseen kartelliin. Toisin sanoen jalostajien kartellin johtava rooli, joka Deltafinalla on katsottu olleen, ei vaikuttanut sen rikkomisesta olevan vastuun syntymiseen.

72 Deltafinan toiminnat, joihin komissio perusti sen luokittelemisen jalostajien kartellin johtajaksi, ovat tosin lähtökohtaisesti samat kuin ne, joiden nojalla se päätteli Deltafinan osallistuneen kyseiseen kartelliin. On kuitenkin niin – kuten komissio aivan oikein toteaa kirjelmissään – että kysymys siitä, onko yritys osallistunut kartelliin, ja tarvittaessa tämän osallisuuden laajuudesta ja intensiteetistä, kuuluvat kahden erillisen harkinnan piiriin siten, että ensimmäinen koskee EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen olemassaolon toteamista ja toinen seuraamuksen tason määrittämistä.

73 Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa ei, vaikka se olisi perusteltu, voisi johtaa riidanalaisen päätöksen kumoamiseen. Se on näin ollen hylättävä tehottomana tämän kanneperusteen yhteydessä. Tämä kolmas osa otetaan kuitenkin huomioon tarkasteltaessa kuudetta kanneperustetta, joka perustuu osittain samoihin väitteisiin.

Neljäs osa, jonka mukaan komissio on jättänyt riidanalaisessa päätöksessä määrittelemättä merkitykselliset markkinat

– Asianosaisten lausumat

74 Deltafina arvostelee komissiota siitä, että tämä on jättänyt riidanalaisessa päätöksessä määrittelemättä merkitykselliset tuotemarkkinat ja maantieteelliset markkinat.

75 Deltafina viittaa tältä osin ensiksi asiassa T-61/99, Adriatica di Navigazione vastaan komissio, 11.12.2003 annetun tuomion (Kok., s. II-5349) 27 kohtaan ja sitä seuraaviin kohtiin. Se toteaa, että tämän tuomion 30 kohdan mukaan komission merkityksellisten markkinoiden määritelmää vastaan esitetyt väitteet voivat koskea muita perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohdan soveltamiselle ominaisia seikkoja kuin yritysten välisten ”sopimusten” olemassaoloa, ”vaikuttamista jäsenvaltioiden väliseen kauppaan” ja ”kilpailua rajoittavaa vaikutusta” eli muun muassa kysymyksessä olevan kartellin laajuutta, sitä, oliko se yhtenä kokonaisuutena pidettävä vai kokonaisvaltainen, sekä kunkin yrityksen osallisuuden laajuutta. Viimeksi mainitut seikat liittyvät kiinteästi yksilölliseen vastuuseen kollektiivisista rikkomisista, sekä yleisiin oikeusperiaatteisiin kuten oikeusvarmuuden periaatteeseen ja suhteellisuusperiaatteeseen. Deltafina toteaa myös, että saman tuomion 32 kohdassa todetaan, että ”on siis toivottavaa, että kun komissio tekee päätöksen, jossa todetaan jonkin yrityksen osallistuminen monitahoiseen, kollektiiviseen ja jatkuvaan rikkomiseen, jollaisia kartellit usein ovat, sen lisäksi, että se tutkii, onko [EY 81 artiklan 1 kohdan] erityisiä soveltamisedellytyksiä noudatettu, se ottaa huomioon sen, että tällainen päätös voi johtaa kunkin sen adressaatin henkilökohtaiseen vastuuseen vain siltä osin kuin on näytetty toteen niiden osallistuminen kollektiivisiin menettelyihin, joista on määrätty seuraamus ja jotka on määritelty oikein”. Se lisää, että samassa kohdassa todetaan, että ”koska tällaisella päätöksellä voi olla merkittäviä seurauksia asianomaisille yrityksille paitsi hallintoviranomaisiin myös kolmansiin nähden, komission on tutkittava relevantit markkinat ja osoitettava ne sen päätöksen perusteluissa, jossa määrätään seuraamus perustamissopimuksen [EY 81 artiklan 1 kohdan] rikkomisesta, riittävän täsmällisesti, jotta ymmärretään niiden markkinoiden toiminta, joilla kilpailu on vääristynyt, ja samalla vastattava oikeusvarmuuden olennaisiin tarpeisiin”.

76 Deltafina väittää sitten, että koska se ei toimi markkinoilla, joilla kilpailua rajoittavaa käyttäytymistä esiintyi, komissio ei voi yksilöllisen vastuun periaatetta loukkaamatta todeta sen olevan vastuussa tästä käyttäytymisestä ja määrätä sille seuraamusta.

77 Samaan syyhyn vedoten Deltafina väittää lopuksi myös, että komissio ei riidanalaisessa päätöksessä ole osoittanut tämän käyttäytymisen ja markkinoihin kohdistuvan vaikutuksen välistä ”yhteyttä, jonka, vaikka kysymyksessä on rikkominen, jonka tavoitteena se on, on ilmettävä kilpailuun kohdistuvina haitallisina vaikutuksina”. Se katsoo, että komission riidanalaisen päätöksen 368 perustelukappaleessa esittämällä viittauksella yhdistetyissä asioissa T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ja T‑388/94, European Night Services ym. vastaan komissio, 15.9.1998 antaman tuomion (Kok., s. II‑3141) 136 kohtaan ei ole merkitystä.

78 Komissio vastaa Deltafinaan väitteisiin ensiksi, että se määrittelee riidanalaisessa päätöksessä riittävän selvästi ja yksityiskohtaisesti niiden markkinoiden taloudellisen ja oikeudellisen asiayhteyden, joilla kysymyksessä olevat kilpailua rajoittavat menettelytavat on toteutettu.

79 Komissio ei myöskään hyväksy Deltafinan väitettä siitä, että se olisi loukannut yksilöllisen vastuun periaatetta, kun se piti Deltafinaa vastuullisena kysymyksessä olevista kilpailua rajoittavista menettelytavoista, vaikka tämä yhtiö ei toiminut niillä markkinoilla, joilla menettelytavat todettiin.

80 Komissio pitää lopuksi ”täysin järjettömänä” Deltafinan väitettä siitä, että koska Deltafina ei toiminut merkityksellisillä markkinoilla, kyseisillä lainvastaisilla menettelytavoilla ei ole yhteyttä vaikutuksiin, joita niillä on markkinoihin. Se väittää, että se, että Deltafina ei toimi suoraan markkinoilla, joilla kilpailunvastaiset menettelytavat on todettu, ei vapauta sitä vastuusta näiden menettelytapojen toteuttamisen osalta eikä sen tule johtaa päätelmään siitä, että viimeksi mainituilla ei ollut vaikutuksia kyseisiin markkinoihin. Komissio viittaa tältä osin erityisesti edellä 77 kohdassa mainitun asiassa European Night Services ym. vastaan komissio annetun tuomion 136 kohtaan ja toteaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ei ole tarpeen arvioida sellaisten sopimusten konkreettisia vaikutuksia markkinoihin, jotka, kuten käsiteltävänä olevassa asiassa, aivan ilmeisesti rajoittavat kilpailua.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

81 On todettava, että toisin kuin Deltafina väittää, komissio ei ole jättänyt riidanalaisessa päätöksessä määrittelemättä kysymyksessä olevia tuotemarkkinoita ja maantieteellisiä markkinoita.

82 Kyseisestä päätöksestä näet ilmenee riittävän selvästi, että merkitykselliset markkinat ovat Espanjan raakatupakan oston ja ensijalostuksen markkinat. Komissio kuvaa erityisesti riidanalaisen päätöksen 19–65 perustelukappaleessa yksityiskohtaisesti raakatupakan ensijalostusta Espanjassa harjoittavia yrityksiä – täsmentäen muun muassa niiden raakatupakan osto- ja ensijalostustoimintaa sekä niiden keskinäisiä liikesuhteita – raakatupakan tuottajia, tuottajien edustajia, Espanjan raakatupakka-alan eri osatekijöitä kuten tuotantoalueita, tuotannon määrää ja arvoa, myyntiarvoa, raakatupakan eri lajeja ja kunkin lajin (korkeimpia) keskimyyntihintoja sekä raakatupakkaan sovellettavia yhteisön ja Espanjan säännöstöjä.

83 Komission riidanalaisessa päätöksessä näin suorittaman tarkastelun perusteella voidaan lisäksi täysin ymmärtää niiden markkinoiden toiminta, joilla kilpailu on vääristynyt, toisin kuin Deltafina antaa ymmärtää lainatessaan edellä 75 kohdassa mainitun asiassa Adriatica di Navigazione vastaan komissio annetun tuomion 32 kohdan viimeistä virkettä.

84 Vielä vähemmän perusteltu on Deltafinan väite siitä, että komissio on jättänyt riidanalaisessa päätöksessä yksilöimättä merkitykselliset markkinat, koska sen kirjelmien useista kappaleista ilmenee, että se on täysin ymmärtänyt, että ne olivat Espanjan raakatupakan oston ja ensijalostuksen markkinat. Mainittakoon vain yhtenä esimerkkinä, että koko sen tämän kanneperusteen ensimmäisen osan tueksi esittämä argumentaatio perustuu nimenomaisesti tähän määritelmään.

85 Ensimmäisen kanneperusteen neljäs osa on siis täysin perusteeton.

86 Ei voida hyväksyä Deltafinan väitettä, jonka mukaan komissio ei ole noudattanut yksilöllisen vastuun periaatetta, kun se on katsonut Deltafinan olevan vastuussa kartellista markkinoilla, joilla tämä ei toiminut. Kuten edellä 48 ja 49 kohdassa on jo todettu, yritys voi rikkoa EY 81 artiklan 1 kohdassa määrättyä kieltoa, kun sen toiminnalla, yhteensovitettuna muiden yritysten toiminnan kanssa, on tarkoitus rajoittaa kilpailua yhtenäismarkkinoiden tietyillä merkityksellisillä markkinoilla, ilman että yrityksen välttämättä edellytetään itse toimivan näillä merkityksellisillä markkinoilla. Tosiasiassa merkityksellistä sen kannalta, että kilpailusääntöjen rikkomisen lukeminen kokonaisuudessaan kartelliin osallistuneen yrityksen syyksi on yksilöllisen vastuun periaatteen mukaista, on, että kyseinen yritys täyttää kaksi edellytystä eli edellä 57–63 kohdassa mainitut objektiivisen ja subjektiivisen edellytyksen, ja Deltafinan tapauksessa on näin, kuten jäljempänä 122–133 kohdassa esitetään.

87 Lopuksi toisin kuin Deltafina näyttää esittävän (ks. edellä 77 kohta), pelkästään siitä, että viimeksi mainittu ei toiminut merkityksellisillä markkinoilla, ei voida päätellä, että jalostajien kartellilla ei voinut olla haitallisia vaikutuksia kilpailuun näillä markkinoilla.

88 Edellä esitetty huomioon ottaen ensimmäisen kanneperusteen neljäs osa on hylättävä perusteettomana.

89 Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että ensimmäistä kanneperustetta ei voida hyväksyä minkään sen osan osalta.

Toinen kanneperuste, jonka mukaan asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 1 ja 2 kohtaa on rikottu, puolustautumisoikeuksia ja oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin on loukattu, olennaisia menettelymääräyksiä ei ole noudatettu ja laillisuusperiaatetta, oikeusvarmuuden periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta on loukattu, minkä lisäksi perustelut ovat puutteelliset

90 Deltafinan toinen kanneperuste käsittää neljä osaa. Se arvostelee ensimmäisessä osassa sitä, että komissio antoi sille eri roolin kuin josta oli arvostellut sitä väitetiedoksiannossa. Se väittää toisessa osassa, että menettelytavoista, joista sitä arvostellaan, pitäisi itse asiassa arvostella sen pääjohtajaa. Se väittää kolmannessa osassa, että komissio on evännyt siltä oikeuden tutustua tiettyihin sitä vastaan puhuviin asiakirjoihin. Se väittää neljännessä osassa, että komissio ei ole väitetiedoksiannossa määritellyt riittävän tarkasti merkityksellisiä tuotemarkkinoita ja maantieteellisiä markkinoita.

91 Deltafinan toisen kanneperusteen yhteydessä esittämästä perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskevasta väitteestä, jota se ei ole nimenomaisesti liittänyt mihinkään kanneperusteen osaan, on todettava, että siinä ei esitetä minkäänlaista kehittelyä perusteen täsmentämiseksi. Se on näin ollen jätettävä tutkimatta työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla (ks. edellä 35 kohta).

Ensimmäinen osa, jonka mukaan komissio antoi Deltafinalle riidanalaisessa päätöksessä eri roolin kuin josta se arvosteli tätä väitetiedoksiannossa

– Asianosaisten lausumat

92 Deltafina väittää, että kun komissio katsoi riidanalaisessa päätöksessä sen olevan vastuussa rikkomisesta sekä tekijänä että tekijäkumppanina ja luokitteli päätöksessä Deltafinan jalostajien kartellin johtajaksi, se antoi sille eri roolin – ja vakavamman – kuin väitetiedoksiannossa.

93 Deltafina esittää väitteidensä tueksi joukon eroavaisuuksia väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen teksteissä. Se väittää erityisesti, että sitä ei missään väitetiedoksiannon kohdassa arvostella siitä, että se olisi osallistunut riidanalaisiin sopimuksiin ja menettelytapoihin – tällainen moite esitettiin vain espanjalaisia jalostajia vastaan – ja riidanalaisessa päätöksessä sen sijaan sen katsotaan osallistuneen suoraan ja aktiivisesti näihin sopimuksiin ja menettelytapoihin. Väitetiedoksiannossa ei myöskään lainkaan mainita sitä, että Deltafinaa voitaisiin pitää jalostajien kartellin johtajana. Deltafina arvostelee lisäksi useita riidanalaiseen päätökseen sisältyviä seikkoja.

94 Deltafina väittää, että sen lisäksi, että komissio on näin toimiessaan esittänyt väitteen, jota asiakirja-aineistoon sisältyvät seikat eivät tue, se on myös loukannut Deltafinan puolustautumisoikeuksia. Viimeksi mainitun seikan osalta se arvostelee komissiota erityisesti siitä, että tämä ei ole antanut sille tilaisuutta esittää näkemystään rikkomisen tekijäksi tai tekijäkumppaniksi ja jalostajien kartellin johtajaksi luokittelusta, jotka luokittelut sitä vastaan on esitetty riidanalaisessa päätöksessä.

95 Komissio toteaa, että se ei ole missään vaiheessa luokitellut Deltafinaa kyseessä olevien kilpailua rajoittavien menettelytapojen tekijäksi tai tekijäkumppaniksi mutta toteaa kuitenkin, että näillä luokitteluilla ei ole ”oikeudellista merkitystä” kilpailuoikeudessa. Viitaten riidanalaisen päätöksen 362–366 perustelukappaleessa esitettyihin seikkoihin komissio täsmentää, että sen siinä tekemä päätelmä on, että Deltafina ”osallistui” täysin kyseisiin menettelytapoihin ja että sen tulee siis katsoa olevan ”täysin” yhteisvastuussa rikkomisesta.

96 Komissio toteaa, että se nojautui väitetiedoksiannossa samoihin tosiseikkoihin sen toteamiseksi, että Deltafina osallistui jalostajien kartelliin, ja näin ollen, että se oli yhteisvastuussa EY 81 artiklan rikkomisesta. Komissio toteaa, että Deltafina on väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa myös puolustautunut laajalti sen roolin osalta, joka sille näin oli annettu jalostajien kartellissa. Se katsoo, että mikään Deltafinan mainitsema ”ero sanamudossa” väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen välillä ei siis ole luonteeltaan sellainen, että se osoittaisi, että viimeksi mainitun puolustautumisoikeuksia on loukattu.

97 Komissio ei myöskään hyväksy arvostelua, jota Deltafina on esittänyt tietyistä riidanalaiseen päätökseen sisältyvistä seikoista.

98 Komissio katsoo lopuksi viitaten riidanalaisen päätöksen 363–365 perustelukappaleessa kuvattuun käyttäytymiseen, että ei ole mitenkään ”kohtuutonta” todeta, kuten se teki riidanalaisen päätöksen 361 perustelukappaleessa, että Deltafinalla oli ”erityisen aktiivinen” rooli jalostajien kartellissa.

99 Komission mukaan edellä esitetyistä seikoista seuraa, että se ei ole tehnyt arviointivirheitä eikä loukannut Deltafinan puolustautumisoikeuksia, kun se katsoi tämän osallistuneen riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitettuihin kilpailua rajoittaviin menettelytapoihin ja totesi sen olevan yhteisvastuussa näistä menettelytavoista.

100 Deltafinan siltä osin esittämästä arvostelusta, että se luokiteltiin riidanalaisessa päätöksessä jalostajien kartellin johtajaksi, komissio toteaa ensiksi, että vaikka arvostelu olisi perusteltua, se voisi korkeintaan johtaa sakon määrän alentamiseen.

101 Komissio muistuttaa tämän jälkeen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun komissio väitetiedoksiannossaan nimenomaisesti ilmoittaa aikovansa tutkia, onko yrityksille määrättävä sakkoja, ja kun se myös ilmoittaa ne tärkeimmät tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka voivat johtaa sakon määräämiseen, kuten oletetun rikkomisen vakavuuden ja keston sekä sen, että kilpailusääntöjä on rikottu ”tahallaan tai tuottamuksesta”, se täyttää velvoitteensa kunnioittaa yritysten oikeutta tulla kuulluiksi (ks. asia T-23/99, LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1705, 199 kohta). Oikeuskäytännössä näin edellytetyt seikat sisältyvät väitetiedoksiantoon.

102 Komissio väittää lopuksi, että joka tapauksessa siitä, että se ei ole väitetiedoksiannossa nimenomaisesti ilmoittanut aikomustaan pitää Deltafinalla jalostajien kartellissa ollutta roolia raskauttavana seikkana, ei ole ollut seurauksia tämän yrityksen puolustuksen kannalta. Tämä on näet väitetiedoksiantoon antamansa vastauksen sivuilla 31–37 nimenomaisesti esittänyt väitteitä, joilla se on pyrkinyt vähättelemään rooliaan.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

103 Tässä kanneperusteessa on kaksi pääasiallista osaa. Deltafina vetoaa yhtäältä siihen, että väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen välillä on eroja siltä osin kuin kysymys on sen arvioinnista, mikä rooli sillä oli jalostajien kartellissa. Se kiistää toisaalta tämän arvion paikkansapitävyyden, sellaisena kuin arviointi on tehty riidanalaisessa päätöksessä.

104 Deltafina arvostelee kummankin osan yhteydessä jalostajien kartellin johtajan roolia, joka sille on annettu. Deltafina moittii komissiota ensimmäisessä osassa siitä, että tämä ei ole väitetiedoksiannossa maininnut sitä, että sitä saatettaisiin pitää jalostajien kartellin johtajana, joten komissio on loukannut sen puolustautumisoikeuksia. Se väittää toisessa osassa, että komission riidanalaisessa päätöksessä tekemälle päätelmälle, jonka mukaan sillä oli tällainen rooli jalostajien kartellissa, ei ole esitetty riittävästi tukea.

105 Kuten jo edellä 71 kohdassa on todettu ja kuten komissio aivan oikein huomauttaa, jalostajien kartellin johtava rooli, joka Deltafinalla on katsottu olevan, on riidanalaisessa päätöksessä otettu huomioon vain sakon laskennan yhteydessä, ja siinä raskauttavana seikkana. Näin ollen se, että puolustautumisoikeuksien loukkaus, johon tämän roolin yhteydessä on vedottu, näytettäisiin toteen, tai se, että ilmenisi, että tätä ominaisuutta ei ole oikeudellisesti riittävällä tavalla osoitettu, ei voisi johtaa riidanalaisen päätöksen kumoamiseen, johon Deltafina kanneperusteen tässä osassa pyrkii, vaan korkeintaan sille määrätyn sakon alentamiseen. Edellä tarkoitettu arvostelu on siis hylättävä tehottomana tämän kanneperusteen osan yhteydessä. Niitä tarkastellaan jäljempänä kuudennen kanneperusteen yhteydessä, jonka Deltafina on esittänyt sille määrätyn sakon alentamista koskevien vaatimustensa tueksi ja joka perustuu pääasiallisesti samoihin seikkoihin.

106 Muu arvostelu, jota Deltafina esittää tämän kanneperusteen osan tueksi, koskee kolmea erillistä kysymystä, eli ensiksi perustaa, jonka nojalla komissio on riidanalaisessa päätöksessä päätellyt, että tämä yritys on rikkonut EY 81 artiklaa, toiseksi sitä, onko kyseisen päätöksen ja yhteistyötiedonannon välillä tältä osin eroavaisuuksia, ja kolmanneksi sitä, onko komission edellä mainittu päätelmä oikeudellisesti riittävän perusteltu.

107 Ensimmäisen kysymyksen osalta on palautettava mieleen, että kuten edellä 15–21 kohdassa on jo todettu, riidanalainen päätös koskee kahta Espanjan raakatupakkamarkkinoilla sovittua ja toteutettua kartellia, joista ensimmäisessä olivat osallisina espanjalaiset jalostajat ja Deltafina, ja toisessa tuottajien edustajat. Riidanalaisen päätöksen mukaan kummallekin kartellille oli ominaista sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuus, ja kumpikin niistä muodosti yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 275–277 ja 296–298 perustelukappale).

108 Espanjalaisten jalostajien ja Deltafinan katsotaan olevan vastuussa koko ensimmäisestä rikkomisesta ja tuottajien edustajien koko toisesta rikkomisesta (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 1 artikla ja 358, 359 ja 366 perustelukappale).

109 Useista riidanalaisen päätöksen perustelukappaleista ilmenee täsmällisemmin, että Deltafinan katsotaan samoin perustein kuin espanjalaisten jalostajien tehneen sopimuksia ja/tai osallistuneen yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, joiden tavoitteena oli vahvistaa vuosina 1996–2001 kunkin vuoden (korkein) keskimyyntihinta kullekin raakatupakkalajille, kaikki laadut mukaan luettuina, ja jakaa jokaisen raakatupakkalajin määrät, jotka jokainen jalostaja saattoi ostaa tuottajilta (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 85, 88, 112, 144, 274, 276, 278, 279, 281–283, 285–287, 301, 303, 305 ja 357 perustelukappale). Deltafinan katsotaan lisäksi samoin perustein kuin espanjalaisten jalostajien vuosina 1999–2001 tehneen sopimuksia ja/tai osallistuneen yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, joiden tavoitteena oli vahvistaa raakatupakkalajin laatuluokkien hintahaarukat, jotka esitetään viljelysopimusten liitteenä olevassa taulukossa, sekä sovellettavat lisäehdot (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 85, 274, 276, 290 ja 357 perustelukappale).

110 Toisin sanoen Deltafinaa arvostellaan riidanalaisessa päätöksessä siitä, että se on osallistunut suoraan ja aktiivisesti jalostajien kartelliin (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 357, 361, 366 ja 369 perustelukappale). Tältä osin on todettava, että komissio täsmentää riidanalaisen päätöksen 369 perustelukappaleessa nimenomaisesti, että ”Deltafinan roolin on käsiteltävänä olevassa asiassa katsottava olleen suora ja ensisijainen, eikä se ollut rajoittunut vain ulkopuolisen koordinaattorin tai edesauttajan rooliin”.

111 Komissio esittää riidanalaisen päätöksen 359–366 perustelukappaleessa kyseisen päätöksen muihin perustelukappaleisiin viitaten päättelyn ja erityiset tosiseikat, joihin se on perustanut edellä 109 ja 110 kohdassa esitetyt päätelmänsä.

112 Päättely ja tosiseikat ovat seuraavanlaiset:

– Deltafina osallistui pääjohtajansa ja toisinaan muiden edustajiensa välityksin eräisiin jalostajien kartellin kokouksiin (riidanalaisen päätöksen 67, 112 ja 363 perustelukappale), nimittäin kokouksiin, jotka pidettiin Madridissa (Espanja) 13.3.1996 (riidanalaisen päätöksen 88 ja 92 perustelukappale) ja 17.12.1996 (riidanalaisen päätöksen 117 perustelukappale) sekä Roomassa (Italia) 30.1.1997 (riidanalaisen päätöksen 118 perustelukappale) ja maaliskuussa 1999 (riidanalaisen päätöksen 186 perustelukappale)

– Kun Deltafina ei ollut läsnä tietyissä jalostajien kartellin kokouksissa, viimeksi mainitut tiedottivat sille säännönmukaisesti Espanjan raakatupakkamarkkinoiden tilanteesta ja toteuttamistaan menettelytavoista (riidanalaisen päätöksen 112, 133–136, 140–143, 145, 149 ja 364 perustelukappale)

– Deltafinan pääjohtaja toimi jopa sellaisen muistion tallettajana, jonka espanjalaiset jalostajat olivat valmistelleet ja allekirjoittaneet eräässä kokouksistaan ja jossa toistettiin yksityiskohtaisesti niiden tekemät eri sopimukset (riidanalaisen päätöksen 122 ja 364 perustelukappale)

– Deltafina puuttui jalostajien kartellin organisaatioon muun muassa lähettämällä jalostajille kirjeitä lainvastaisten sopimusten moitteettoman täytäntöönpanon takaamiseksi ja toimi näin niiden välisissä erimielisyyksissä välittäjänä (riidanalaisen päätöksen 140 ja 365 perustelukappale)

– Deltafinalla oli keskeinen rooli espanjalaisten jalostajien ja tuottajien välisissä vuoden 1999 sadon ylijäämätupakan hintahaarukoita koskevissa neuvotteluissa (riidanalaisen päätöksen 207, 221 ja 365 perustelukappale).

113 Toisen kysymyksen osalta on alustavasti vastattava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kaikissa sellaisissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä seuraamuksia – erityisesti sakkoja tai uhkasakkoja – on yhteisön oikeuden perusperiaate, jota on noudatettava, vaikka kyse on luonteeltaan hallinnollisesta menettelystä (asia 85/76, Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomio 13.2.1979, Kok., s. 461, Kok. Ep. IV, s. 341, 9 kohta ja asia C-176/99 P, ARBED v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok., s. I-10687, 19 kohta).

114 Tämän periaatteen mukaan komission yritykselle, jolle se aikoo määrätä seuraamuksen kilpailusääntöjen rikkomisesta, osoittamaan väitetiedoksiantoon on sisällytettävä tätä yritystä vastaan esitetyt olennaiset seikat, kuten tosiseikat, joista yritystä moititaan, niiden oikeudellinen luonnehdinta ja todistusaineisto, johon komissio tukeutuu, jotta tämä yritys voisi esittää hyödyllisesti väitteensä ja perustelunsa sitä vastaan käydyssä hallinnollisessa menettelyssä (ks. edellä 113 kohdassa mainittu asia ARBED v. komissio, tuomion 20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

115 Lisäksi puolustautumisoikeuksien loukkaamista hallinnollisessa menettelyssä arvioidaan komission väitetiedoksiannossa ja päätöksessä, jolla kyseinen menettely päätettiin, esittämien väitteiden perusteella (asia T-30/91, Solvay v. komissio, tuomio 29.6.1995, Kok., s. II-1775, 60 kohta ja asia T-36/91, ICI v. komissio, tuomio 29.6.1995, Kok., s. II-1847, 70 kohta). Näin ollen sen toteaminen, että puolustautumisoikeuksia on loukattu, edellyttää, että väite, jota yrityksen mukaan ei esitetty sitä vastaan väitetiedoksiannossa, sisältyy komission lopulliseen päätökseen.

116 Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio tekee väitetiedoksiannossa ja riidanalaisessa päätöksessä eron kahden horisontaalisen kartellin välillä, joille on ominaista sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuus Espanjan raakatupakkamarkkinoilla ja joista ensimmäiseen osallistui ensijalostuksen ala ja toisen tuotannon ala, ja luokitteli kummankin näistä kartelleista yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomiseksi (ks. erityisesti väitetiedoksiannon 1, 316–318 ja 338–340 kohta). Kuten riidanalaisessa päätöksessä, siinä katsotaan espanjalaisten jalostajien ja Deltafinan olevan vastuussa koko ensimmäisestä rikkomisesta ja tuottajien edustajien koko toisesta rikkomisesta (ks. erityisesti väitetiedoksiannon 411, 412 ja 420 kohta).

117 Siltä osin kuin erityisesti on kysymys Deltafinasta, väitetiedoksiannosta ilmenee selvästi, että kuten riidanalaisessa päätöksessä, tämän yhtiön katsotaan olevan vastuussa rikkomisesta sen vuoksi, että se osallistui suoraan ja aktiivisesti jalostajien kartellin toimintaan. Niinpä väitetiedoksiannon 415 kohdan ensimmäisessä virkkeessä, joka on lähes samanlainen kuin riidanalaisen päätöksen 361 perustelukappaleen ensimmäinen virke, komissio toteaa, että ”Deltafinalla oli erityisen aktiivinen rooli espanjalaisten jalostajien raakatupakkakartellissa”. Samoin väitetiedoksiannon 420 kohdassa, jonka sanamuoto on samankaltainen kuin riidanalaisen päätöksen 366 perustelukappaleen sanamuoto, komissio päättelee muun muassa, että on ”katsottava, että Deltafina osallistui aktiivisesti keskimyyntihinnasta ja jalostajien vuodesta 1996 lukien sopimista määristä tehtyjen sopimusten laatimiseen ja täytäntöönpanoon sekä neuvotteluihin vuoden 2000 ylijäämätupakan hintataulukoista”.

118 Lisäksi päättely ja tosiseikat, joita komissio käytti perusteena väitteelle, jonka mukaan Deltafinan suora ja aktiivinen osallistuminen rikkomiseen vastaavat lähtökohtaisesti sen riidanalaisessa päätöksessä esittämiä, jotka mainitaan edellä 112 kohdassa (ks. erityisesti väitetiedoksiannon 412–420 kohta ja ne väitetiedoksiannon kohdat, joihin niissä viitataan).

119 On siis todettava, että toisin kuin Deltafina väittää, riidanalainen päätös ei eroa väitetiedoksiannosta siltä osin kuin kysymys on syistä, joiden perusteella sen katsottiin olevan vastuussa rikkomisesta. Deltafinan oli väitetiedoksiantoa lukiessaan väistämättä ymmärrettävä, että komission tarkoitus oli käyttää perustana Deltafinan suoraa ja aktiivista osallistumista jalostajien kartellin toimintaan, kuten se teki riidanalaisessa päätöksessä. Koska Deltafina saattoi väitetiedoksiannon perusteella saada tietoonsa paitsi suoraa ja aktiivista osallistumistaan koskevan väitteen, myös tosiseikat, jotka komissio esitti riidanalaisessa päätöksessä tämän väitteen tueksi, kantajalla oli täydet edellytykset puolustautua hallinnollisessa menettelyssä.

120 Useissa riidanalaisen päätöksen kappaleissa tosin nimenomaisesti mainitaan Deltafinan espanjalaisten jalostajien rinnalla osallistuneen riidanalaisiin sopimuksiin ja/tai yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin (ks. edellä 109 kohta), vaikka näin ei todeta väitetiedoksiannon vastaavissa kappaleissa. Kysymys on kuitenkin pelkästään erosta tosiseikkojen kuvauksessa, jossa pyritään vain selostamaan ne täsmällisemmin riidanalaisessa päätöksessä, eikä siinä voida muuttaa väitteitä aineellisesti siitä, millaisina ne on väitetiedoksiannossa esitetty. Tältä osin on palautettava mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komission lopullisen päätöksen ei tarvitse välttämättä täydellisesti vastata väitetiedoksiantoa (asia 41/69, ACF Chemiefarma v. komissio, tuomio 15.7.1970, Kok., s. 661, Kok. Ep. I, s. 455, 91 kohta; yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 14 kohta ja yhdistetyt asiat T-24/93–T-26/93 ja T-28/93, Compagnie maritime belge de transports ym. v. komissio, tuomio 8.10.1996, Kok., s. II‑1201, 113 kohta).

121 Samoin väitetiedoksiannon 413 kohdassa komissio lainaa [EY 81] artiklan mukaisesta menettelystä (IV/29.869 – Italialainen valulasi) 17.12.1980 tekemäänsä päätöstä 80/1334/ETY (EYVL L 383, s. 9; jäljempänä valulasia koskeva päätös) ja toteaa, että sen päätöskäytännössä on katsottu, että ”kun yritys sallii ja tietoisesti auttaa sellaisten kilpailunrajoitusten toteuttamisessa, jotka ovat itse asianomaisten sopimusten tavoitteena, sen voidaan katsoa olevan osavastuullinen niistä aiheutuvista rajoittavista vaikutuksista”. Tämä huomio, jota vastaavaa ei esiinny riidanalaisessa päätöksessä ja joka sisältyy väitetiedoksiannon sen adressaatteja ja yksilöidysti Deltafinaa koskevaan osaan, voitaisiin ensi näkemältä tulkita siten, että se tarkoittaa, että komissio ei arvostele viimeksi mainittua siitä, että tämä olisi osallistunut suoraan ja aktiivisesti jalostajien kartelliin, vaan ainoastaan siitä, että se on helpottanut rikkomisen toteuttamista. Tällaista tulkintaa ei kuitenkaan voida hyväksyä, koska siinä ei oteta huomioon kyseistä huomiota seuraavia väitetiedoksiannon kohtia eikä erityisesti 415 ja 420 kohtaa, joissa Deltafinaa selvästi arvostellaan siitä, että se on osallistunut aktiivisesti jalostajien kartelliin (ks. edellä 117 kohta). Kun komissio on esittänyt tämän huomion väitetiedoksiannon 413 kohdassa, sen – vaikka voidaan pitää valitettavana sitä, että se ei ole käyttänyt täsmällisempiä ilmauksia tältä osin – tarkoituksena oli todeta, että yritys voi rikkoa EY 81 artiklan 1 kohdassa määrättyä kieltoa, kun sen toiminnalla, yhteensovitettuna muiden yritysten toiminnan kanssa, on tarkoitus rajoittaa kilpailua yhtenäismarkkinoiden tietyillä merkityksellisillä markkinoilla, ilman että yrityksen välttämättä edellytetään itse toimivan näillä merkityksellisillä markkinoilla. Tämä käy selvästi ilmi, kun kyseinen huomio luetaan valulasia koskevan päätöksen tekstikappaleen kontekstissa.

122 Kolmannesta kysymyksestä on todettava, että Deltafina ei kiistä sitä, että tosiseikkoja, joita komissio käytti riidanalaisen päätöksen 359–366 perustelukappaleessa perusteena todetakseen, että Deltafina oli vastuussa EY 81 artiklan rikkomisesta, sellaisina kuin ne on esitetty edellä 112 kohdassa, tukevat asiakirja-aineistoon sisältyvät todisteet. Tämän kanneperusteen osan yhteydessä Deltafina tosiasiallisesti asettaa kyseenalaiseksi komission päätelmän siitä, että näiden tosiseikkojen perusteella ensimmäinen rikkominen voidaan lukea sen syyksi kokonaisuudessaan.

123 Tältä osin on muistettava, että kilpailusääntöjen rikkomisen syyksilukeminen kokonaisuudessaan yritykselle, joka on osallistunut kartelliin, on yksilöllisen vastuun periaatteen mukainen, kun se täyttää kaksi edellytystä eli objektiivisen ja subjektiivisen edellytyksen (ks. edellä 57–63 kohta). Ensimmäisestä edellytyksestä on todettava, että asianomaisen yrityksen on täytynyt myötävaikuttaa yhteistoimintajärjestelyn toteuttamiseen, vaikka vain alisteisella, liitännäisellä tai passiivisella tavalla. Toisesta edellytyksestä on todettava, että mainitun yrityksen on täytynyt ilmaista tahtonsa, joka osoittaa, että se on hyväksynyt, vaikka vain hiljaisesti, yhteistoimintajärjestelyn tavoitteet.

124 Käsiteltävänä olevassa asiassa aivan ensiksi on osoittautunut, että Deltafina myötävaikutti aktiivisesti ja suoraan jalostajien kartellin toteuttamiseen rikkomisajanjakson aikana.

125 Asiakirja-aineistosta ilmenevät seikat osoittavat, että Deltafinan kaksi edustajaa, tässä tapauksessa sen pääjohtaja M ja ostoista vastaava johtaja C osallistuivat jalostajien kartellin ensimmäiseen kokoukseen eli 13.3.1996 Madridissa pidettyyn kokoukseen, jossa keskusteltiin raakatupakan hinnoista ja ostomääristä markkinavuodelle 1996/1997 ja sovittiin hinnoista. Riidanalaisen päätöksen 95 perustelukappaleessa mainitusta WWTE:n Deltafinalle 10.4.1996 osoittamasta faksista ilmenee, että Deltafina oli aktiivisesti myötävaikuttanut tämän sopimuksen tekemiseen ja laatinut pöytäkirjan, johon se sisältyi. Tästä faksista ja Agroexpansiónin Deltafinalle 22.4.1996 osoittamasta faksista ilmenee myös, että WWTE ja Agroexpansión valittivat Deltafinalle siitä, että Cetarsa ei noudattanut sopimusta.

126 Toinen jalostajien välinen kokous pidettiin 17.12.1996 M:n läsnä ollessa. Viimeksi mainittu ja C osallistuivat myös jalostajien kartellin Roomassa 30.1.1997 pidettyyn kokoukseen, jossa tehtiin hintoja ja raakatupakan ostomääriä markkinavuonna 1997/1998 koskevat sopimukset. Asiakirja-aineistosta ilmenee, että M toimi espanjalaisten jalostajien viimeksi mainitussa kokouksessa laatiman ja allekirjoittaman sellaisen muistion tallettajana, jossa toistettiin eri sopimukset yksityiskohtaisesti ja jonka hän lopulta tuhosi samojen jalostajien pyynnöstä.

127 Tämän jälkeen WWTE ja Agroexpansión tiedottivat Deltafinalle useaan otteeseen Espanjan raakatupakkamarkkinoiden tilanteesta, ja ne valittivat viimeksi mainitulle siitä, että edellä 126 kohdassa tarkoitettuja sopimuksia ja muita vuoden 1997 ensimmäisten kuukausien aikana tehtyjä sopimuksia ei ollut noudatettu. WWTE lähetti 29.4.1997 M:lle faksin, jossa se ilmoitti, että alin (keskimääräinen) hinta, jonka Cetarsa oli suostunut maksamaan tuottajille, oli vastoin jalostajien M:n läsnä ollessa tekemää sopimusta ja että tämän vuoksi oli mahdotonta noudattaa sitoumusta keskimyyntihinnan, joka oli 50–60 Espanjan pesetaa (ESP) kilolta, maksamisesta. M vastasi tähän faksiin samana päivänä Deltafinan kirjepaperille laaditulla faksilla, jossa hän kehotti WWTE:tä ”pysymään rauhallisena” todeten, että ”ei auta ketään, että maksetaan aina enemmän”. Agroexpansión lähetti M:lle faksin, jossa se totesi muun muassa, että ”muiden jalostajien kanssa tehdyt sopimukset ja niiden kanssa pidetyt kokoukset olivat jälleen kerran tuloksettomia ja turhanpäiväisiä” ja että se oli ”noudattanut sovittelua ja ostaisi 5 miljoonaa kiloa mutta maksaisi 30 ESP enemmän kuin edellisenä vuonna”. WWTE valitti 9.7.1997 päivätyssä faksissaan uudelleen Deltafinalle Cetarsan käyttäytymisestä ja korosti erityisesti tarvetta ”saavuttaa rauha alalla” ja saada aikaan ”sopimus ilman sopimusta”. WWTE totesi faksissaan myös, että ”kuten olet useasti todennut, hintasopimus ei ole mahdollinen ilman määriä koskevaa sopimusta. Määriä koskevaa sopimusta ei voida tehdä vain vuodeksi – – Pitäisi saada mahdollisesti viiden vuoden tai vähintään kolmen vuoden sopimus”.

128 Agroexpansión lähetti 1.10.1997 Deltafinalle faksin ilmoittaakseen, että WWTE oli suostunut maksamaan sovittua korkeampia hintoja. M reagoi tähän faksiin samana päivänä kirjoittamalla WWTE:lle Deltafinan kirjepaperilla, että jos tämä tieto osoittautuisi oikeaksi, käsillä olisi vakava ongelma ja että sen käytös voitaisiin tulkita ”ankaraksi hyökkäykseksi” Agroexpansiónia vastaan. WWTE ilmaisi näkemyksensä tästä kysymyksestä 2.10.1997 Deltafinalle lähettämässään faksissa.

129 WWTE lähetti 6.11.1997 Deltafinalle faksin, jossa se totesi muun muassa, että se yritti ”kaikin keinoin” saada aikaan sopimuksen määristä ja että se tulisi marraskuun 20. päivänä muiden jalostajien kanssa pidettävässä kokouksessa esittämään ”sopimusten takaamista siten, että talletetaan huomattavat rahasummat, jotka mahdollistavat sopimusten täytäntöönpanon turvaamisen”. Faksin liitteenä oli taulukko, johon sisältyi tietoja tietyistä kunkin espanjalaisen jalostajan maksamista hinnoista.

130 Taes ilmoitti Deltafinalle jalostajien 20.1.1998 Madridissa pitämässään kokouksessa markkinavuotta 1998/1999 varten tekemästä ostoehtoja koskevasta puitesopimuksesta kokousta seuraavana päivänä.

131 Agroexpansiónin 6.4.1999 päivätystä toimintakertomuksesta ilmenee, että M osallistui maaliskuussa 1999 espanjalaisten jalostajien ja Anetabin kanssa kokoukseen, jossa keskusteltiin raakatupakan hinnasta ja ostettavan raakatupakan määristä markkinavuodelle 1999/2000.

132 Deltafina puuttui lopuksi vuonna 2000 jalostajien ja tuottajien edustajien välisiin neuvotteluihin raakatupakan ylijäämän hintahaarukoista vuonna 1999. Erityisesti Anetabin helmikuussa 2000 pidettävää kokousta silmällä pitäen M lähetti 15.2.2000 Deltafinan kirjepaperille laaditun faksin Cetarsalle, Agroexpansiónille ja WWTE:lle kertoakseen niille ajatuksiaan ja esittääkseen neuvoja ja ehdotuksia tältä osin.

133 Deltafinan osallistumista luonnehtivien objektiivisten seikkojen kokonaisuuden perusteella on todettava, että se on asiasta täysin tietoisena ja tahallisesti myötävaikuttanut jalostajien kartelliin. On ilmiselvää, että joko Deltafina ei voinut olla tietämättä tai se oli tietoinen tämän kartellin kilpailunvastaisesta ja laittomasta tavoitteesta – tavoitteesta, joka ilmeni erityisesti sellaisten kokousten pitämisenä, joiden tarkoitus oli kilpailunvastainen, arkaluonteisten tietojen vaihtamisena, johon se osallistui aktiivisesti koko rikkomisajanjakson ajan, ja sellaiseen muistioon liittyen, jossa toistettiin yksityiskohtaisesti tietyt raakatupakan hintaa ja ostomääriä koskevat sopimukset ja jonka tallettajana se toimi. Tässä yhteydessä on syytä lisätä, että kun otetaan huomioon Deltafinan merkittävä asema Espanjan jalostetun tupakan ostomarkkinoilla ja sen rooli Universal-konsernin Euroopan liiketoiminnan koordinoinnista ja valvonnasta vastaavana (ks. jäljempänä 142 ja 268–272 kohta), sillä oli intressi siihen, että kyseiset rajoittavat menettelytavat pantiin täytäntöön.

134 Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava, että komissio on perustellusti ja Deltafinan puolustautumisoikeuksia loukkaamatta riidanalaisessa päätöksessä katsonut, että kantaja oli vastuussa jalostajien kartelliin perustuvasta rikkomisesta.

135 Tästä seuraa, että ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.

Toinen osa, jonka mukaan menettelytavoista, joista Deltafinaa arvostellaan, pitäisi itse asiassa arvostella sen pääjohtajaa

– Asianosaisten lausumat

136 Deltafina väittää, että menettelytavat, joista sitä arvostellaan, voidaan lukea vain sen pääjohtajan syyksi, koska tämä toimi jalostajien kartellissa aina henkilökohtaisessa ominaisuudessaan eikä yhtiön edustajana tai toimielimenä.

137 Se täsmentää, että espanjalaiset jalostajat olivat valinneet M:n ”sopimustensa valvojaksi” hänen tarjoamiensa puolueettomuustakeiden ja hänellä tupakkateollisuudessa sekä Espanjassa, Italiassa että muualla maailmassa olevan auktoriteetin vuoksi.

138 Komissio vaatii, että Deltafinan väitteet hylätään.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

139 On todettava, että asiakirja-aineistossa on joukko seikkoja, joista ilmenee, että M ei osallistunut jalostajien kartelliin henkilökohtaisessa ominaisuudessaan vaan Deltafinan edustajana.

140 Tältä osin on aivan ensiksi muistettava, että M on tämän yhtiön pääjohtaja.

141 Tämän jälkeen on todettava, että joissakin kartellin kokouksissa M:n seurana oli toinen Deltafinan edustaja, joka hoiti merkittäviä tehtäviä yhtiössä (ks. edellä 125 ja 126 kohta). On lisäksi todettava, että kokous 30.1.1997 Roomassa (ks. edellä 126 kohta) pidettiin Deltafinan toimistotiloissa ja että M:n espanjalaisille jalostajille jalostajien kartellin yhteydessä lähettämät kirjeet oli laadittu yhtiön kirjepaperille. Faksissa, jonka M lähetti 29.4.1997 WWTE:lle, hän esitti lisäksi yhtiön nimen oman nimensä ohessa (ks. edellä 127 kohta).

142 Lisäksi on katsottava selvitetyksi, että M:n jalostajien kartellin toimintaan osallistumisen tavoitteena oli puolustaa Deltafinan kaupallisia intressejä Espanjan markkinoilla. Yhtäältä on todettava, että Deltafina vastaa Universal-konsernin Euroopan liiketoiminnan koordinoinnista ja valvonnasta ja että sillä on siis suora intressi sen Espanjan sisaryhtiön, Taesin, raakatupakan ostotoimintaan. Toisaalta Deltafina on sen lisäksi, että se hankki Taesin jalostetun tupakan tuotannon lähes kokonaan (riidanalaisen päätöksen 27 perustelukappale), tehnyt merkittäviä jalostetun tupakan ostosopimuksia Cetarsan (riidanalaisen päätöksen 20 ja 29 perustelukappale) ja Agroexpansiónin kanssa (riidanalaisen päätöksen 21 ja 29 perustelukappale). Kuten eräistä asiakirja-aineistoon sisältyvistä asiakirjoista ilmenee, ja asianosaisten kesken on riidatonta, espanjalaisten jalo