ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Muutetun direktiivin 2005/36 4 f artiklan, jonka otsikko on ”Osittainen ammatinharjoittamisoikeus”, sanamuoto on seuraava: ”1. Vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on myönnettävä tapauskohtaisesti osittainen oikeus harjoittaa ammattia alueellaan vain, kun kaikki seuraavat edellytykset täyttyvät: a) ammattihenkilö on täysin pätevä harjoittamaan kotijäsenvaltiossaan sitä ammatillista toimintaa, jota varten osittaista ammatinharjoittamisoikeutta haetaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa; b) kotijäsenvaltiossa laillisesti harjoitetun ammatillisen toiminnan ja vastaanottavassa jäsenvaltiossa säännellyn ammatin väliset erot ovat niin suuret, että korvaavien toimenpiteiden soveltaminen merkitsisi, että hakijan olisi suoritettava vastaanottavassa jäsenvaltiossa edellytettävä koulutusohjelma kokonaan saadakseen oikeuden harjoittaa säänneltyä ammattia kaikilta osin vastaanottavassa jäsenvaltiossa; c) ammatillinen toiminta voidaan objektiivisesti erottaa vastaanottavassa jäsenvaltiossa kyseisen säännellyn ammatin piiriin kuuluvasta muusta toiminnasta. Edellä olevan c alakohdan soveltamiseksi vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen on otettava huomioon, voidaanko kyseistä ammatillista toimintaa harjoittaa kotijäsenvaltiossa itsenäisesti. 2. Osittainen ammatinharjoittamisoikeus voidaan evätä, jos se on perusteltua yleiseen etuun liittyvistä pakottavista syistä, omiaan takaamaan tavoitellun tavoitteen saavuttamisen eikä ylitä sitä, mikä on tarpeen tavoitteen saavuttamiseksi. 3. Vastaanottavaan jäsenvaltioon sijoittautumista varten esitetyt hakemukset on tutkittava III osaston I ja IV lukujen mukaisesti. 4. Hakemukset, jotka koskevat palvelujen väliaikaista ja satunnaista tarjoamista vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja ammatillista toimintaa, jolla on vaikutusta kansanterveyteen tai yleiseen turvallisuuteen, on tutkittava II osaston mukaisesti. 5. Jäljempänä olevan 7 artiklan 4 kohdan kuudennesta alakohdasta ja 52 artiklan 1 kohdasta poiketen ammatillista toimintaa on harjoitettava kotijäsenvaltiossa annetulla ammattinimikkeellä, kun osittainen ammatinharjoittamisoikeus on myönnetty. Vastaanottava jäsenvaltio voi vaatia, että ammattinimikettä käytetään vastaanottavan jäsenvaltion kielillä. Ammattihenkilöiden, joille on myönnetty osittainen ammatinharjoittamisoikeus, on ilmoitettava ammatillisen toimintansa laajuus selvästi palvelun vastaanottajille. 6. Tätä artiklaa ei sovelleta ammattihenkilöihin, joiden ammattipätevyys tunnustetaan automaattisesti III osaston II, III ja III a luvun nojalla.”
17

Korkein hallinto-oikeus on näin ollen päättänyt lykätä asian ratkaisua ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Voidaanko SEUT 101 artiklan kilpailua koskevaa järjestelmää tulkita siten, että tilanteessa, jossa kartellin osapuoli on tehnyt kartellin ulkopuolisen tahon kanssa kartellissa sovitun mukaisen urakkasopimuksen, kilpailurikkomus kestää siitä aiheutuneiden taloudellisten vaikutusten vuoksi koko sen ajanjakson, jolloin urakkasopimuksen mukaisia sopimusvelvoitteita täytetään tai urakasta on maksettu urakkasopimuksen osapuolille maksusuorituksia, eli siihen saakka, kunnes viimeinen urakan maksuerä on maksettu, tai vähintään siihen saakka, kunnes kyseinen urakka on valmistunut; vai voidaanko kilpailurikkomuksen katsoa kestävän vain siihen saakka, kun rikkomukseen syyllistynyt yritys on antanut kyseisestä urakasta tarjouksen tai tehnyt urakan toteuttamista koskevan sopimuksen?”
46

Kuten julkisasiamies korosti ratkaisuehdotuksensa 49 kohdassa, on kuitenkin niin, että vaikka kyseisten sääntöjen vahvistaminen ja soveltaminen kuuluvat jäsenvaltioiden toimivaltaan, niiden on tätä toimivaltaa käyttäessään noudatettava unionin oikeutta ja erityisesti tehokkuusperiaatetta. Ne eivät siis saa tehdä unionin oikeuden täytäntöönpanoa käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, ja niiden on nimenomaan kilpailuoikeuden alalla huolehdittava siitä, ettei niiden vahvistamilla tai soveltamilla säännöillä haitata SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan tehokasta soveltamista (ks. vastaavasti tuomio 14.6.2011, Pfleiderer, C-360/09, EU:C:2011:389, 24 kohta). Asetuksen N:o 1/2003 35 artiklan 1 kohdan mukaisesti nimettyjen viranomaisten on nimittäin varmistettava, että kyseisiä artikloja sovelletaan tehokkaasti yleisen edun mukaisesti (tuomio 7.12.2010, VEBIC, C-439/08, EU:C:2010:739, 56 kohta).
6

Asetuksen N:o 207/2009 VI osastoon, jonka otsikko on ”Luopuminen, menettäminen ja mitättömyys”, sisältyy 2 jakso, jonka otsikko on ”Menettämisperusteet” ja jonka 51 artiklan, jonka otsikko on myös ”Menettämisperusteet”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”[EU-]tavaramerkin haltijan julistetaan menettäneen oikeutensa [Euroopan unionin teollisoikeuksien virastolle (EUIPO)] tehdyllä vaatimuksella tai loukkauskanteeseen kohdistuvalla vastakanteella, jos: a) viiden vuoden yhtäjaksoisen jakson kuluessa tavaramerkkiä ei ole [unionissa] otettu tosiasialliseen käyttöön tavaroille tai palveluille, joita varten se on rekisteröity, eikä käyttämättä jättämiseen ole pätevää syytä; tavaramerkin haltijan oikeuksia ei kuitenkaan saa vaatia menetettäväksi, jos tavaramerkkiä on ryhdytty tosiasiallisesti käyttämään tai alettu uudestaan käyttää viiden vuoden määräajan päättymisen jälkeen; käyttöön ryhtymistä tai käytön uudelleen aloittamista menettämistä koskevan vaatimuksen tai vastakanteen tekemistä edeltäneen, aikaisintaan viiden vuoden yhtäjaksoisen käyttämättä jättämisen määräajan päättyessä alkaneen kolmen kuukauden määräajan kuluessa ei kuitenkaan oteta huomioon, jos käyttöön ryhtymistä tai käytön uudelleen aloittamista koskeviin valmisteluihin on ryhdytty vasta haltijan saatua tiedon siitä, että menettämistä koskeva vaatimus tai vastakanne voidaan tehdä; b) tavaramerkistä on sen haltijan toiminnan tai toimimatta jättämisen vuoksi tullut elinkeinotoiminnassa sellaisesta tavarasta tai palvelusta yleisesti käytetty nimitys, jota varten se on rekisteröity; c) se on käytön seurauksena, kun tavaramerkin haltija tai hänen suostumuksellaan joku muu on käyttänyt tavaramerkkiä, tullut harhaanjohtavaksi, erityisesti tavaroiden tai palvelujen luonteen, laadun tai maantieteellisen alkuperän osalta, niille tavaroille tai palveluille, joita varten se on rekisteröity.”
2)

SEUT 18 ja SEUT 21 artiklaa on tulkittava siten, että kun jäsenvaltio, jonka kansalaisuus on unionin kansalaisella, jonka luovuttamista kolmas valtio on pyytänyt joltakin muulta jäsenvaltiolta, on saanut kyseiseltä muulta jäsenvaltiolta tiedon luovuttamispyynnön esittämisestä, kummallakaan näistä jäsenvaltiosta ei ole velvollisuutta pyytää luovuttamista pyytänyttä kolmatta valtiota toimittamaan sille jäljennöstä rikosoikeudellisen menettelyn aineistosta, jotta jäsenvaltio, jonka kansalaisuus kyseisellä henkilöllä on, voisi arvioida, voiko se itse ryhtyä syytetoimiin kyseistä henkilöä vastaan. Edellyttäen, että pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio on ilmoittanut asiaankuuluvalla tavalla jäsenvaltiolle, jonka kansalaisuus tällä henkilöllä on, luovuttamispyynnön esittämisestä, kaikista niistä oikeudellisista seikoista ja tosiseikoista, jotka luovuttamista pyytänyt kolmas valtio on toimittanut pyyntönsä yhteydessä, sekä kaikista niistä pyynnön kohteena olevan henkilön tilanteeseen liittyvistä muutoksista, joilla on merkitystä hänestä mahdollisesti annettavan eurooppalaisen pidätysmääräyksen kannalta, se voi luovuttaa henkilön ilman, että sen tarvitsisi odottaa, että jäsenvaltio, jonka kansalaisuus henkilöllä on, kieltäytyy virallisella päätöksellä antamasta eurooppalaisen pidätysmääräyksen, joka koskee ainakin niitä tekoja, joista luovuttamispyynnössä on kyse, mikäli tämä jäsenvaltio jättää pidätysmääräyksen antamatta sellaisen kohtuullisen ajan kuluessa, jonka pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio on sille tätä varten varannut ottamalla huomioon kaikki asiaan vaikuttavat olosuhteet.
129

Lopuksi on todettava, että siltä osin kuin Milanon kaupungin tarkoituksena on riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen täten suorittama tarkastelu, sen on katsottava vaativan unionin tuomioistuinta arvioimaan tosiseikkoja uudelleen, mikä ei tämän tuomion 66 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan.
25

On muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos siis esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimella on lähtökohtaisesti velvollisuus vastata niihin (tuomio 4.12.2018, Minister for Justice and Equality ja Commissioner of An Garda Síochána, C‑378/17, EU:C:2018:979, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
5

Mainitun asetuksen 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Seuranta”, säädetään seuraavaa: ”1. Jos jäsenvaltio aikoo myöntää yritykselle vähämerkityksistä tukea tämän asetuksen mukaisesti, sen on ilmoitettava yritykselle kirjallisesti aiotusta tuen määrästä (bruttoavustusekvivalenttina ilmaistuna) ja siitä, että tuki on luonteeltaan vähämerkityksistä. – – Ennen tuen myöntämistä jäsenvaltion on saatava kyseiseltä yritykseltä kirjallisessa tai sähköisessä muodossa ilmoitus kaikesta muusta sille tämän asetuksen tai muiden vähämerkityksisestä tuesta annettujen asetusten nojalla kahden edeltävän verovuoden ja kuluvan verovuoden aikana myönnetystä vähämerkityksisestä tuesta. 2. Jos jäsenvaltio on perustanut vähämerkityksisen tuen keskusrekisterin, jossa on täydelliset tiedot kaikesta jäsenvaltion viranomaisten myöntämästä vähämerkityksisestä tuesta, 1 kohtaa ei enää sovelleta siitä alkaen, kun rekisteri kattaa kolme verovuotta. 3. Jäsenvaltio saa myöntää uuden vähämerkityksisen tuen tämän asetuksen mukaisesti vasta varmistuttuaan siitä, ettei tuen myöntäminen nosta kyseiselle yritykselle myönnetyn vähämerkityksisen tuen kokonaismäärää yli 3 artiklan 2 kohdassa vahvistetun asianomaisen enimmäismäärän ja että kaikkia tässä asetuksessa säädettyjä edellytyksiä noudatetaan. 4. Jäsenvaltioiden on taltioitava ja koottava kaikki tämän asetuksen soveltamista koskevat tiedot. Näihin tallenteisiin on sisällyttävä kaikki tarvittavat tiedot sen osoittamiseksi, että tämän asetuksen edellytyksiä on noudatettu. Yksittäistä vähämerkityksistä tukea koskevat asiakirjat on säilytettävä kymmenen verovuoden ajan tuen myöntämispäivästä. Vähämerkityksisen tuen ohjelmaa koskevat asiakirjat on säilytettävä kymmenen verovuoden ajan siitä päivästä, jolloin ohjelmasta myönnetään viimeinen yksittäinen tuki. 5. Asianomaisen jäsenvaltion on kirjallisesta pyynnöstä toimitettava komissiolle – – kaikki tiedot, joita komissio pitää tarpeellisina sen arvioimiseksi, onko tämän asetuksen edellytyksiä noudatettu, ja erityisesti yksittäisen yrityksen saaman – – vähämerkityksisen tuen kokonaismäärä.”
2)

Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta 28.6.1999 annetun neuvoston direktiivin 1999/70/EY liitteenä olevan, 18.3.1999 tehdyn määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sellaisen kansallisen säännöstön soveltamiselle, jonka mukaan niistä yliopiston opetushenkilöstön jäsenistä, jotka jatkavat ammattinsa harjoittamista kyseisessä yliopistossa lakisääteisen eläkeiän saavuttamisen jälkeen, pelkästään opettajat, joilla on väitöskirjaohjaajan nimike, voivat säilyttää asemansa vakituisena opettajana, kun taas opettajat, jotka eivät ole väitöskirjaohjaajia, voivat tehdä kyseisen yliopiston kanssa vain määräaikaisia työsopimuksia, joihin sovelletaan järjestelmää, jonka mukaan heille maksetaan pienempää palkkaa kuin vakituiselle opetushenkilöstölle, siltä osin kuin ensimmäinen opettajaryhmä muodostuu jälkimmäiseen ryhmään kuuluvia työntekijöitä vastaavista vakituisista työntekijöistä ja erilainen kohtelu, joka liittyy muun muassa mainittuun palkkausjärjestelmään, ei ole oikeutettavissa millään asiallisella syyllä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava.
9

Tavaroista ja palveluista kannettavasta verosta 11.3.2004 annetun lain (ustawa o podatku od towarów i usług), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (Dz. U. 2011, nro 177, järjestysnumero 1054; jäljempänä arvonlisäverolaki), 89a §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Verovelvollinen voi oikaista veron perusteen ja veron, joka on maksettava valtion alueella tavaroiden luovutuksesta tai palvelujen suorituksesta, kun on osoitettu riittävällä varmuudella, että kyseisiä saatavia ei voida periä. Oikaiseminen koskee myös veron perustetta ja veron määrää, joka kohdistuu saamisen osaan, jonka perimiskelvottomuus on osoitettu riittävällä varmuudella. 1a. Saatavan perimiskelvottomuus katsotaan osoitetuksi riittävällä varmuudella, jos saatavaa ei ole suoritettu tai siirretty missään muodossa 150 päivän kuluessa sen maksamiselle sopimuksessa tai laskussa asetetun määräajan päättymisestä. 2. Edellä 1 momentin säännöstä sovelletaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: 1) tavarat luovutetaan tai palvelut suoritetaan 15 §:n 1 momentissa tarkoitetulle aktiiviseksi arvonlisäverovelvolliseksi rekisteröidylle verovelvolliselle, joka ei ole maksukyvyttömyys- tai likvidaatiomenettelyssä; – – 3) sen veroilmoituksen jättämistä, jossa edellä 1 momentissa tarkoitettu oikaisu on tehty, edeltävänä päivänä: a) velkoja ja velallinen ovat aktiiviseksi arvonlisäverovelvolliseksi rekisteröityjä verovelvollisia, b) velallinen ei ole maksukyvyttömyys- tai likvidaatiomenettelyssä; – – 5) saatavan todentavan laskun antamispäivästä on kulunut alle kaksi vuotta antamisvuoden päättymisestä laskettuna; – – 3. Edellä 1 momentissa tarkoitettu oikaisu voidaan suorittaa verokaudelta, jonka osalta saatavan perimiskelvottomuus katsotaan osoitetuksi riittävällä varmuudella, annettavassa veroilmoituksessa edellyttäen, että saatavaa ei ole suoritettu tai siirretty missään muodossa ennen päivää, jona velkoja jättää veroilmoituksen tältä verokaudelta. 4. Jos saatava on suoritettu tai siirretty missä tahansa muodossa sen veroilmoituksen jättämisen jälkeen, jossa edellä 1 momentissa tarkoitettu oikaisu on tehty, velkojan on korotettava veron perustetta ja maksettavan veron määrää ajanjaksolta, jona saatava on suoritettu tai siirretty, antamassaan veroilmoituksessa. Jos saatava maksetaan osittain, veron perustetta ja maksettavan veron määrää korotetaan tämän osuuden osalta. – –”
”1)

Onko arvonlisäverodirektiivin liitteessä III olevassa 1 kohdassa käytettyä käsitettä ’ihmisten elintarvikkeet’ tulkittava siten, että sen piiriin on luettava [asetuksen N:o 178/2002] 2 artiklan mukaisesti kaikki aineet tai tuotteet, myös jalostetut, osittain jalostetut tai jalostamattomat tuotteet, jotka on tarkoitettu tai joiden voidaan kohtuudella olettaa tulevan ihmisten nautittaviksi? Jos tähän kysymykseen vastataan kieltävästi, miten kyseisen käsitteen sisältö on määriteltävä?
108

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
60

Edellä olevien seikkojen perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohtaa ja 193 artiklaa on tulkittava siten, että luonnollinen henkilö, joka on tehnyt toisen luonnollisen henkilön kanssa yhteistä toimintaa koskevan sopimuksen, jolla perustetaan yhtymä, jolla ei ole oikeushenkilöllisyyttä ja jossa ensiksi mainitulla henkilöllä on oikeus toimia molempien liikekumppaneiden nimissä mutta hän toimii yksin ja omissa nimissään suhteissa kolmansiin osapuoliin suorittaessaan toimia, joista yhtymän liiketoiminta muodostuu, on katsottava direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi verovelvolliseksi ja henkilöksi, jonka on yksin suoritettava maksettava arvonlisävero tämän direktiivin 193 artiklan mukaisesti, koska hän toimii omaan lukuunsa tai toisen lukuun komissionsaajana edellä mainitun direktiivin 14 artiklan 2 kohdan c alakohdassa ja 28 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
43

Sen myöntäminen, että julkisyhteisöllä, jolle elatusvelkojan oikeudet ovat siirtyneet, on mahdollisuus vedota asetuksen N:o 4/2009 3 artiklan b alakohdassa säädettyyn oikeuspaikkaan, on myös sopusoinnussa Haagin pöytäkirjan kanssa, johon tämän asetuksen 15 artiklassa viitataan elatusvelvoitteisiin sovellettavan lain määrittämisen osalta. Koska yhtäältä kyseisen pöytäkirjan 3 artiklan 1 kappaleessa määrätään, että elatusvelvoitteisiin sovelletaan lähtökohtaisesti sen valtion lakia, jossa elatusapuun oikeutetun asuinpaikka on, ja toisaalta mainitun pöytäkirjan 10 artiklassa, joka on toistettu kyseisen asetuksen 64 artiklan 2 kohdassa, määrätään, että julkisyhteisön oikeuteen vaatia korvausta elatusapuun oikeutetulle elatusavun sijasta suoritetusta etuudesta sovelletaan lakia, jonka alainen kyseinen julkisyhteisö on, tällaisen mahdollisuuden ansiosta suurimmassa osassa tapauksista eli niissä, joissa julkisyhteisön kotipaikka ja elatusvelkojan asuinpaikka sijaitsevat samassa jäsenvaltiossa, tuomioistuimen toimivaltaa koskevien sääntöjen ja sovellettavaa aineellista oikeutta koskevien sääntöjen välillä on vastaavuus, mikä edistää elatusvelvoitteita koskevien asioiden ratkaisemista.
56

Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että unionin oikeutta on tulkittava siten, että järjestelmä, joka koskee jäsenvaltion sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta unionin oikeuden rikkomisesta aiheutuneesta vahingosta, on sovellettavissa sillä perusteella, että tämä jäsenvaltio ei ole pannut oikea-aikaisesti täytäntöön direktiivin 2004/80 12 artiklan 2 kohtaa, rikoksen uhrien osalta, jotka asuvat mainitussa jäsenvaltiossa, jonka alueella tahallinen väkivaltarikos on tehty.
35

Tämän tuomion 31 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin, että vaikka valintalautakunnalla on velvollisuus esittää ensivaiheessa vain lyhyet perustelut, kuten tilanne on kilpailuissa, joissa hakijoita on paljon, näihin perusteluihin on sisällyttävä tiedot valintaperusteista. Näin ollen valintaperusteet ovat vähimmäistietoja, jotka joka tapauksessa on annettava hakijoille viimeistään samanaikaisesti asianomaisen kilpailun tulosten kanssa. Di Bernardon nyt käsiteltävässä asiassa esittämään uudelleentarkastelupyyntöön annetussa vastauksessa näitä perusteita ei edes mainittu. Asianomainen kykeni vasta tiedon näistä valintaperusteista saatuaan ymmärtämään, kuinka kyseessä olevan avoimen kilpailun valintalautakunta oli päätynyt johtopäätökseen, että hänen tarkoituksenmukaisen työkokemuksensa pituus oli alle kolme vuotta. Näin ollen ei voida väittää, että Di Bernardon intressiä saada niistä tieto olisi valituksenalaisessa tuomiossa liioiteltu.
39

Tämän osalta on syytä muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos siis esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimella on lähtökohtaisesti velvollisuus vastata niihin (ks. mm. tuomio 5.3.2015, Banco Privado Português ja Massa Insolvente do Banco Privado Português, C-667/13, EU:C:2015:151, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
9

Valittaja väittää ainoalla valitusperusteellaan, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisessa määräyksessä, että sen työjärjestyksen 73 artiklan määräyksiä, sellaisina kuin niitä on oikeuskäytännössä tulkittu, on rikottu. Se väittää lähinnä, että tämä oikeudellinen virhe perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut tosiseikat huomioon vääristyneellä tavalla, kun se on katsonut virheellisesti, että kannekirjelmä sisälsi skannatut allekirjoitukset, vaikka nämä allekirjoitukset olivat tosiasiassa niin sanotut hyväksytyt (ts. kvalifioidut) sähköiset allekirjoitukset, jotka pitäisi rinnastaa mainitussa artiklassa tarkoitettuihin omakätisiin allekirjoituksiin.
20

Unionin tuomioistuin on jo todennut 23.12.2009 annetun tuomion CoNISMa (C‑305/08, EU:C:2009:807) 47–49 kohdassa sellaisen kansallisen lainsäädännön osalta, jolla on pantu sisäisessä oikeusjärjestyksessä täytäntöön julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara‑ ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2004/18/EY (EUVL L 134, s. 114), että jäsenvaltioilla on toki mahdollisuus säätää, että tietyt talouden toimijoiden luokat saavat tai eivät saa tarjota tiettyjä palveluja, ja että ne voivat antaa yksiköille, jotka eivät tavoittele voittoa ja joiden toiminta painottuu pääasiallisesti opetukseen ja tutkimukseen, luvan toimia markkinoilla tai kieltää niiltä markkinoilla toimimisen sen mukaan, onko kyseinen toiminta niiden tavoitteiden, joita varten nämä yksiköt on perustettu, ja näiden yksiköiden sääntöjen mukaista. Jos on niin tai siltä osin kuin on niin, että tällaiset yksiköt saavat tarjota tiettyjä palveluja markkinoilla, kansallisessa oikeudessa ei kuitenkaan voida kieltää näitä yksiköitä osallistumasta julkisiin hankintamenettelyihin, jotka koskevat samojen palvelujen suorittamista.
11

Virasto hylkäsi hakemuksen tavaramerkkilain 2 §:n 2 momentin b kohdan toisen ja kolmannen alakohdan perusteella. Viraston mukaan rekisteröitäväksi haettu merkki on yhtenäinen kappale, jossa on kaksi toisiinsa nähden kohtisuoraa symmetriatasoa, seitsemän sileää sivua ja kulmat näiden sivujen välillä. Kappale on pääasian valittajan tavara Gömböc, eli kyse on koostumukseltaan homogeenisestä materiaalista valmistetusta kuperasta mono-monostaattisesta kappaleesta, jolla on yksi vakaa tasapainopiste ja yksi epävakaa tasapainopiste eli yhteensä kaksi painopistettä ja jonka itse muoto takaa, että se palaa aina tasapainoasentoonsa. Virasto päätyi siihen, että rekisteröitäväksi haettu merkki esitti kolmiulotteista esinettä, joka ulkoisen muotoilunsa ja siinä käytetyn homogeenisen materiaalinsa vuoksi palaa aina tasapainoasentoonsa ja että kappaleen muoto oli kokonaisuudessaan tarkoitettu palvelemaan teknistä tavoitetta, joka on se, että kappale oikaisee aina itsensä.
52

Tältä osin on palautettava mieleen, että unionin tuomioistuin on 9.3.2017 annetun tuomion Pula Parking (C‑551/15, EU:C:2017:193) 58 kohdassa todennut, että menettely, jossa julkinen notaari Kroatiassa tutkii täytäntöönpanomääräyksen antamista todistusvoimaisen asiakirjan perusteella koskevan hakemuksen, ei ole kontradiktorinen, mutta se on myös todennut, että oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa on taattu, koska julkiset notaarit käyttävät heille kuuluvia valtuuksia täytäntöönpanomenettelyssä sellaisen tuomioistuimen valvonnassa, jossa velallisella on mahdollisuus vastustaa julkisen notaarin antamaa täytäntöönpanomääräystä.
71

Kaiken edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että unionin oikeutta on tulkittava siten, että siinä ei edellytetä, että kansallinen tuomioistuin jättää soveltamatta sellaisia kansallisia menettelysääntöjä, joiden perusteella tuomioistuinratkaisu on oikeusvoimainen, vaikka tämä antaisi mahdollisuuden korjata jonkin unionin oikeuden säännöksen rikkomisen, mikä ei estä asianomaisten mahdollisuutta vedota valtion vahingonkorvausvastuuseen ja saada tätä kautta unionin oikeudessa myönnetyille oikeuksilleen oikeussuojaa.