JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

JULIANE KOKOTT

14 päivänä huhtikuuta 2011 ( )

Asia C‑110/10 P

Solvay SA

vastaan

Euroopan komissio





Muutoksenhaku – Kilpailu – Kartelli (EY 81 artikla) – Puolustautumisoikeudet – Oikeus tutustua asiakirjoihin – Hallinnolliseen menettelyyn liittyvien asiakirjojen katoaminen – Kuulluksi tuleminen – Oikeus saada asiansa ratkaistuksi kohtuullisessa ajassa – Kohtuuttoman pitkä käsittelyaika – Euroopan soodamarkkinat





Sisällys





I Johdanto

II Riita-asian tausta

III Asian käsittely unionin tuomioistuimessa

IV Valituksenalaisen tuomion kumoamista koskeva vaatimus

A Puolustautumisoikeuksien loukkaaminen (toinen ja kolmas valitusperuste)

1. Oikeus tutustua asiakirjoihin (toinen valitusperuste)

a) Toisen valitusperusteen tutkittavaksi ottaminen

b) Toisen valitusperusteen perusteltavuus

2. Oikeus tulla kuulluksi (kolmas valitusperuste)

a) Kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa

b) Kolmannen valitusperusteen toinen osa

c) Välipäätelmä

B Oikeus ratkaisun saamiseen kohtuullisessa ajassa (ensimmäinen valitusperuste)

1. Käsittelyajan arviointia koskevat vaatimukset (ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen ja toinen osa)

a) Esikysymys siitä, ovatko Solvayn väitteet tehottomia

b) Käsittelyajan kokonaisarvioinnin tarpeellisuus (ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa)

c) Väitetty perustelujen puuttuminen (ensimmäisen valitusperusteen toinen osa)

2. Kohtuuttoman pitkän käsittelyajan oikeudelliset seuraukset (ensimmäisen valitusperusteen kolmas, neljäs ja viides osa)

a) Puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskeva edellytys (ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa)

b) Menettelyn keston vaikutukset Solvayn puolustautumismahdollisuuksiin nyt esillä olevassa asiassa (ensimmäisen valitusperusteen neljäs osa)

i) Perustelujen puuttumista koskeva väite

ii) Väite asiakysymystä koskevasta oikeudellisesta virheestä

iii) Muut väitteet

iv) Välipäätelmä

c) Solvayn oletettu luopuminen sakon alentamisesta (ensimmäisen valitusperusteen viides osa)

3. Välipäätelmä

C Valituksenalaisen tuomion kumoaminen

D Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetun kanteen ratkaiseminen

1. Oikeus tutustua asiakirjoihin

2. Oikeus tulla kuulluksi

3. Oikeus ratkaisun saamiseen kohtuullisessa ajassa

4. Välipäätelmä

V Vaatimus sakon alentamisesta

A Alkuhuomautus

B Sakkorangaistuksen alentaminen

1. Hallinnollisen ja tuomioistuinmenettelyn kohtuuton kesto

2. Sakon alentamisen määrä

VI Oikeudenkäyntikulut

VII Ratkaisuehdotus





I Johdanto

1. Solvayta ja CFK:ta koskevaa nyt esillä olevaa asiaa käsitellään nyt jo toisen kerran muutoksenhakutuomioistuimena toimivassa unionin tuomioistuimessa.( )

2. Tämä menettely liittyy läheisesti samanaikaisesti vireillä olevaan asiaan C‑109/10 P, Solvay vastaan komissio. Kummankin taustalla ovat 1980-luvulla eurooppalaisilla soodamarkkinoilla ilmenneet tapahtumat, jotka johtivat vuosina 1989 ja 1990 Euroopan komission aloittamaan kilpailuoikeudelliseen menettelyyn.( )

3. Esillä olevan asian taustalla ei kuitenkaan ole määräävän markkina-aseman väärinkäyttö vaan yritysten välinen järjestely, jonka Euroopan komissio on katsonut johtaneen vuosina 1987–1990 markkinoiden jakamiseen belgialaisen Solvay-yhtiön( ) ja saksalaisen CFK-yhtiön( ) kesken. Komissio on sen vuoksi kahteen otteeseen (vuosina 1990 ja 2000) määrännyt Solvaylle sakkorangaistuksen, johon Solvay hakee edelleen muutosta.

4. Tässä vaiheessa asianosaiset ovat eri mieltä pääasiassa vielä kahdesta keskeisestä oikeuskysymyksestä, joista toinen koskee oikeutta tutustua asiakirjoihin ja etenkin asiakirjavihkon osien kateisiin joutumisen seurauksia ja toinen käsittelyaikojen keston kohtuullisuutta koskevan periaatteen loukkaamista.

5. Solvay esittää käsittelyaikojen kohtuuttoman pitkää kestoa koskevan väitteen samanaikaisesti tämän muutoksenhakumenettelyn kanssa myös Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen (jäljempänä ”ihmisoikeustuomioistuin”) tekemässään valituksessa. Viimeksi mainitussa väitetään kaikkien Euroopan unionin 27 jäsenvaltion loukanneen Euroopan ihmisoikeussopimuksen (jäljempänä ”ihmisoikeussopimus”)( ) 6 artiklan 1 kappaletta.( )

II Riita-asian tausta

6. Kuten unionin yleinen tuomioistuin on todennut,( ) Euroopan komissio teki huhtikuussa 1989 asetuksen N:o 17( ) 14 artiklan mukaisesti yllätysetsintöjä (jäljempänä ”tarkastukset”) useiden soodamarkkinoilla( ) toimivien yritysten, muun muassa belgialaisen Solvay-yhtiön,( ) toimitiloissa. Komissio hankki myöhemmin lisätietoja asianomaisista yrityksistä.

7. Saatuaan tutkimukset päätökseen komissio syytti Solvayta ensinnäkin osallistumisesta kartelleihin ja toiseksi määräävän markkina-aseman väärinkäytöstä soodamarkkinoilla.

8. Tässä oikeudenkäynnissä käsitellään vain yhtä komission havaitsemista kartelleista.( ) Komission toteamusten mukaan Solvay ja CFK ovat tehneet sopimuksen, jonka perusteella soodamarkkinat jaettiin näiden kahden yrityksen kesken ”noin vuodesta 1987 vähintään vuoden 1990 loppuun saakka”. Solvay takasi CFK:lle Saksassa kalsinoidun soodan vuotuisen vähimmäismyyntimäärän, joka määritettiin CFK:n vuonna 1986 saavuttaman myyntimäärän perusteella, ja hyvitti CFK:lle mahdollisen vajauksen ostamalta siltä vähimmäismäärästä puuttuvat määrät.( )

9. Komissio määräsi vuonna 1990 ensimmäisessä ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklan sekä asetuksen N:o 17 nojalla tehdyssä päätöksessä (päätös 91/298/ETY( )) kummallekin yritykselle sakkoa. Solvaylle määrätty sakko oli euroiksi muutettuna kolme miljoonaa ja CFK:lle määrätty sakko miljoona euroa.( ) Ensimmäinen päätös oli kuitenkin kumottu sen todistusvoimaiseksi saattamisessa tapahtuneen menettelyvirheen vuoksi.( ) Sen jälkeen komissio antoi toisen päätöksen vuonna 2000 käymättä läpi muita menettelyvaiheita( ) ja varsinkin kuulematta Solvayta uudelleen. Tämä päätös perustui EY 81 artiklaan sekä asetukseen N:o 17, ja siinä määrättiin Solvaylle( ) uudelleen entisensuuruinen sakko (päätös 2003/5/EY).( ) Viimeksi mainittu päätös on tämän menettelyn lähtökohtana.

10. Solvay nosti päätöksen 2003/5 kumoamiseksi ensimmäisessä oikeusasteessa kanteen, joka hyväksyttiin vain osittain. Unionin yleinen tuomioistuin alensi 17.12.2009 antamassaan tuomiossa sakon määrää 25 prosentilla 2,25 miljoonaan euroon, mutta hylkäsi Solvayn kanteen muilta osin perusteettomana.( ) Solvay( ) on tehnyt nyt esillä olevan valituksen tästä ensimmäisen oikeusasteen tuomiosta, jonka antaminen kesti kokonaiset kahdeksan vuotta ja yhdeksän kuukautta.

11. Tämän riita-asian tärkeimmät tähänastiset vaiheet ovat aikajärjestyksessä ja tiivistettyinä seuraavat:

– Hallinnollinen menettely ennen ensimmäisen sakkopäätöksen tekemistä

huhtikuu 1989: komission toteuttamat etsinnät

maaliskuu 1990: väitetiedoksianto

joulukuu 1990: komission tekemä sakkopäätös 91/228

– Tuomioistuinmenettely ensimmäisen sakkopäätöksen kumoamiseksi

toukokuu 1991: Solvayn kumoamiskanne ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa (asia T-31/91)

kesäkuu 1995: päätöksen 91/298 kumoaminen

elokuu 1995: komission tekemä valitus (C‑287/95 P)

huhtikuu 2000: valituksen hylkääminen

– Hallinnollinen menettely ennen toisen sakkopäätöksen tekemistä

joulukuu 2000: komission tekemä sakkopäätös 2003/5

– Tuomioistuinmenettely toisen sakkopäätöksen tekemisen jälkeen

maaliskuu 2001: Solvayn kumoamiskanne unionin yleisessä tuomioistuimessa (asia T‑58/01)

joulukuu 2009: unionin yleisen tuomioistuimen antama valituksenalainen tuomio (asia T‑58/01)

maaliskuu 2010: käsiteltävänä oleva Solvayn esittämä valitus (C‑110/10 P)

III Asian käsittely unionin tuomioistuimessa

12. Käsiteltävänä olevassa valituksessa Solvay vaatii, että

– unionin yleisen tuomioistuimen 17.12.2009 antama valituksenalainen tuomio on kumottava

– kanne on tutkittava uudelleen kumotuilta osin ja 13.12.2000 tehty komission päätös on kumottava kokonaan tai osittain kyseessä olevien valitusperusteiden laajuuden mukaan

– sakko, jonka suuruus on 2,25 miljoonaa euroa, on kumottava, tai jos tämä ei ole mahdollista, sen määrää on alennettava hyvin olennaisesti korvauksena siitä vakavasta vahingosta, jota valittajalle on aiheutunut menettelyn poikkeuksellisesta kestosta

– komissio on velvoitettava korvaamaan valituksesta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut sekä unionin yleisessä tuomioistuimessa käydystä menettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

13. Komissio puolestaan vaatii, että unionin tuomioistuin

– hylkää valituksen ja

– velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

14. Valitusta käsiteltiin unionin tuomioistuimessa aluksi kirjallisesti ja sen jälkeen suullisesti 18.1.2011. Suullinen käsittely pidettiin yhteisesti asioille C‑109/10 P ja C‑110/10 P.

IV Valituksenalaisen tuomion kumoamista koskeva vaatimus

15. Solvay pyytää ensisijaisessa vaatimuksessaan valituksenalaisen tuomion kumoamista kolmen eri valitusperusteen nojalla. Tarkastelen näitä valitusperusteita muutetussa järjestyksessä. Aluksi tarkastellaan menettelyyn liittyviä ongelmia, jotka koskevat oikeutta tutustua asiakirjoihin ja oikeutta tulla kuulluksi (ks. jäljempänä A osa). Ongelmia, jotka koskevat oikeutta ratkaisun saamiseen kohtuullisessa ajassa, käsitellään oikeudellisen arvioinnin loppuvaiheessa (ks. jäljempänä B osa).

16. Vaikka tähän tapaukseen on vielä sovellettu vanhaa kilpailunrajoituksia koskevaa täytäntöönpanoasetusta eli asetusta N:o 17, esiin tuodut oikeuskysymykset eivät ole menettäneet merkitystään senkään jälkeen, kun kartellimenettelyä koskeva lainsäädäntö uudistettiin asetuksella (EY) N:o 1/2003.( )

17. Toisin kuin asiassa C‑109/10 P( ) ei nyt esillä olevassa asiassa tuoda esille EY 81 tai 82 artiklan (josta on tullut SEUT 101 ja 102 artikla) soveltamiseen liittyviä aineellisoikeudellisia ongelmia.

A Puolustautumisoikeuksien loukkaaminen (toinen ja kolmas valitusperuste)

18. Solvay vetoaa toisessa ja kolmannessa valitusperusteessaan lähinnä puolustautumisoikeuksiensa loukkaamiseen.

19. Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kaikissa sellaisissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä seuraamuksia – erityisesti sakkoja tai uhkasakkoja –, on unionin oikeuden perusperiaate, joka on useaan otteeseen vahvistettu oikeuskäytännössä.( ) Tämä periaate on sittemmin kodifioitu perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohtaan ja 48 artiklan 2 kohtaan.( )

20. Solvayn toisessa ja kolmannessa valitusperusteessa esittämät väitteet ovat keskeisiä. Unionin tuomioistuin saa niiden kautta mahdollisuuden täsmentää oikeuskäytäntöään, joka koskee puolustautumisoikeuksia kilpailuoikeudellisissa hallinnollisissa menettelyissä.

21. Nämä valitusperusteet liittyvät seuraavanlaiseen menettelylliseen yhteyteen:

– Ennen kuin tässä asiassa tehtiin vuonna 1990 ensimmäinen sakkopäätös (päätös 91/298), Solvay sai komissiolta mahdollisuuden esittää väitetiedoksiannon perusteella huomautuksia.( ) Solvay ei kuitenkaan varsinaisesti saanut tutustua asiakirjoihin. Sille annettiin ainoastaan jäljennökset sen vastaisista asiakirjoista, joihin komissio oli aikanaan perustanut väitteensä.( ) Tämän tarkoituksena oli ”yksinkertaistaa menettelyä”.( )

– Vuonna 2000 eli ennen sen toisen riidanalaisen päätöksen tekemistä, joka on nyt käsiteltävänä, Solvayta ei kuultu uudelleen( ) eikä sille tuolloinkaan annettu mahdollisuutta tutustua asiakirjoihin.( )

– Komissio esitti vasta unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyssä toisessa oikeudenkäynnissä (asia T‑58/01) osan hallinnollisen menettelyn asiakirjavihkosta. Unionin yleinen tuomioistuin oli antanut komissiolle useita tätä koskevia kehotuksia prosessinjohtotoimina.( ) Solvay sai unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamossa tutustua useisiin asiakirjoihin, joihin se ei vielä koskaan aikaisemmin ollut tutustunut. Solvay sai myös mahdollisuuden esittää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle huomautuksensa siitä, oliko kyseisistä asiakirjoista hyötyä sen puolustuksen kannalta.( )

– Komission oli myönnettävä unionin yleiselle tuomioistuimelle, että muu osa sen asiakirjavihkosta eli tarkemmin sanoen viisi kansiota oli kateissa.( ) Komissio ei pystynyt esittämään unionin yleiselle tuomioistuimelle edes puuttuvien asiakirjojen sisällysluetteloa.( )

22. Solvay väittää näin ollen yhtäältä, että sen oikeutta tutustua asiakirjoihin on loukattu (toinen valitusperuste, ks. tältä osin jäljempänä oleva 1 osa), ja toisaalta, että sen oikeutta tulla kuulluksi on loukattu (kolmas valitusperuste, ks. tältä osin jäljempänä oleva 2 osa).

1. Oikeus tutustua asiakirjoihin (toinen valitusperuste)

23. Puolustautumisoikeuksien noudattamisen periaatteeseen erottamattomasti liittyvä oikeus tutustua asiakirjoihin merkitsee sitä, että komission on annettava asianomaiselle yritykselle mahdollisuus tutkia kaikki tutkinta-aineistoon sisältyvät asiakirjat, joilla saattaa olla merkitystä sen puolustuksen kannalta. Näihin kuuluvat sekä asianomaisen yrityksen vastaiset että sille myönteiset asiakirjat lukuun ottamatta muiden yritysten liikesalaisuuksia, komission sisäisiä asiakirjoja ja muita luottamuksellisia tietoja.( )

24. On selvää, että Solvayn tietoon saatettiin hallinnollisessa menettelyssä vain ne asiakirjavihkon osat, joita komissio käytti riidanalaisessa päätöksessä Solvayta vastaan. Solvaylle ei annettu lukuisia muita asiakirjavihkoon sisältyviä asiakirjoja, joihin Solvaylla olisi samoin ollut oikeus tutustua puolustautumisoikeuksiensa perusteella. Komissio on näin ollen rikkonut perusluonteista menettelysääntöä,( ) joka on erottamaton osa oikeutta hyvään hallintoon.( ) Tällaista menettelyvirhettä ei voida korjata enää riidanalaisen päätöksen tekemisen jälkeen etenkään esittämällä yksittäisiä asiakirjoja myöhemmässä oikeudenkäynnissä.( )

25. Tässä vaiheessa asianosaiset tarkastelevat yksinomaan kysymystä siitä, olisiko unionin yleisen tuomioistuimen ollut kumottava riidanalainen päätös edellä mainitun komission tekemän menettelyvirheen vuoksi. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan hallinnollisessa menettelyssä tapahtuneet menettelyvirheet, jotka liittyvät oikeuteen tutustua asiakirjoihin, johtavat komission päätöksen kumoamiseen vain silloin, kun niihin on liittynyt puolustautumisoikeuksien loukkaaminen.( )

26. Toisin kuin asiassa C‑109/10 P, nyt esillä olevassa asiassa on kyse yksinomaan puolustautumisoikeuksien mahdollisesta loukkaamisesta, joka liittyy asiakirja-aineiston osien kateisiin joutumiseen.( )

27. Komission ja unionin yleisen tuomioistuimen näkemyksestä poiketen Solvay katsoo, että sen puolustautumisoikeuksia on loukattu, ja esittää näkemyksensä tueksi monia väitteitä. Valittaja tukeutuu pääasiallisesti unionin lainsäädännössä tunnustettuihin yleisiin oikeusperiaatteisiin, jotka koskevat oikeutta puolustukseen, syyttömyysolettamaa ja todistustaakan jakoa. Sen lisäksi Solvay väittää, että on loukattu Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 36 artiklan sekä 53 artiklan ensimmäisen kohdan mukaista perusteluvelvollisuutta sekä rikottu perusoikeuskirjan 47 artiklan toista kohtaa, 48 artiklaa ja 52 artiklan 3 kohtaa sekä ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaa ja Euroopan unionista tehdyn sopimuksen (SEU) 6 artiklan 1 kohtaa.

28. Tarkkoja selvityksiä Solvay esittää kuitenkin vain puolustautumisoikeuksista sekä sivuhuomautuksena myös syyttömyysolettamasta. Perusoikeuskirjaa, ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaa ja SEU 6 artiklan 1 kohtaa koskevilla Solvayn esittämillä yksittäisillä huomautuksilla ei ole itsenäistä sisältöä, joten niitä ei tarvitse tarkastella lähemmin. SEU 6 artiklan 1 kohdan osalta riittää, kun muistutetaan, ettei tähän määräykseen sinänsä sisälly perusoikeuksia koskevia takeita. Ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaa ei voida soveltaa suoraan unionin toimielimiin, ennen kuin unioni liittyy ihmisoikeussopimukseen,( ) mutta se otetaan huomioon tulkittaessa ja sovellettaessa niitä unionin lainsäädännön yleisiä oikeusperiaatteita ja perusoikeuksia, joihin valittaja on vedonnut.( )

a) Toisen valitusperusteen tutkittavaksi ottaminen

29. Toisen valitusperusteen osalta komissio väittää, että merkittäviä osia siitä ei voida ottaa tutkittavaksi. Komissio väittää, että tiettyjen asiakirjojen hyödyllisyyden arvioiminen yrityksen puolustuksen kannalta on osa tosiseikaston ja näytön arviointia, joka on yksinomaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä eikä sen vuoksi kuulu unionin tuomioistuimen muutoksenhakutuomioistuimena harjoittaman valvonnan piiriin.

30. Tämä lähestymistapa ei vakuuta minua. Nyt esillä olevassa asiassa unionin tuomioistuin ei joudu korvaamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemää arviointia omalla arvioinnillaan yksittäisistä asiakirjavihkoon kuuluvista asiakirjoista.( ) Unionin tuomioistuimen on sen sijaan tutkittava, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin käyttänyt oikeita kriteerejä ja arviointiperusteita arvioidessaan tosiseikastoa ja näyttöä. Kyseessä on oikeuskysymys, jonka unionin tuomioistuin voi tutkia muutoksenhakutuomioistuimena.( )

b) Toisen valitusperusteen perusteltavuus

31. Toinen valitusperuste koskee sisällöllisesti valituksenalaisen tuomion 257–264 kohtaa, jossa unionin yleinen tuomioistuin käsittelee kysymystä siitä, johtiko viiden kansion puuttuminen Solvayn puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen,( ) ja vastaa tähän kysymykseen kieltävästi.( )

32. Valittaja esittää tuomion riidanalaisesta osasta kriittisiä huomioita, joita käsitellään tämän toisen valitusperusteen kaikissa viidessä osassa. Näissä huomioissa on kuitenkin lukuisia päällekkäisyyksiä. Pohjimmiltaan niissä käsitellään aina samaa kysymystä eli sitä, saiko unionin yleinen tuomioistuin sulkea pois sen mahdollisuuden, että kadonneet asiakirjat olisivat voineet olla hyödyllisiä Solvayn puolustuksen kannalta.( )

33. Pohdittaessa tätä kysymystä olisi lähdettävä siitä, että yrityksen, jolta on hallinnollisessa menettelyssä lainvastaisesti evätty oikeus tutustua asiakirjavihkon tiettyihin osiin, on oikeudenkäynnissä osoitettava ainoastaan, että se olisi voinut käyttää kyseisiä asiakirjoja puolustuksekseen.( ) Riittää, että yritys osoittaa – vaikka pienenkin – mahdollisuuden, että asiakirjat, jotka eivät olleet nähtävillä hallinnollisessa menettelyssä, olisivat voineet olla hyödyllisiä sen puolustautumisen kannalta.( )

34. Nyt esillä olevassa asiassa unionin yleisen tuomioistuimen oli kuitenkin vaikea tutkia niiden asiakirjavihkon osien hyödyllisyyttä, joihin Solvay ei ollut tutustunut, koska kyseiset asiakirjat olivat kateissa.

35. Olisi varmasti kohtuutonta katsoa aina automaattisesti, että kateisiin joutuneista asiakirja-aineiston osista olisi voinut olla hyötyä asianomaisen yrityksen puolustuksen kannalta. Puolustautumisoikeuksien loukkaaminen voidaan alun pitäen sulkea pois, jos esimerkiksi käyttökelpoisen sisällysluettelon avulla voidaan osoittaa uskottavasti, että kyseessä olevissa asiakirjavihkon osissa oli yksinomaan asiakirjoja, joihin tutustuminen olisi joka tapauksessa evätty. Niitä olisivat todennäköisesti erityisesti komission päätösluonnokset ja sisäiset muistiot sekä mahdollisesti myös muut luottamukselliset asiakirjat.( )

36. Nyt esillä olevassa asiassa ei kuitenkaan millään tavoin pystytty saamaan selville asiakirjavihkon kateisiin joutuneiden osien sisältöä.( ) Oikeuskäytännössä ei nähdäkseni ole toistaiseksi selvitetty, kenen haitaksi tämä seikka on katsottava. Tähän mennessä annetuissa tuomioissa on ollut kyse hallinnolliseen menettelyyn liittyneistä asiakirjoista, joiden sisältö oli tiedossa ja voitiin tutkia oikeudenkäynnissä.( )

37. Asianomaisella yrityksellä on periaatteessa todistustaakka sen osalta, että se olisi voinut käyttää puolustuksessaan niitä asiakirja-aineiston osia, joihin tutustuminen evättiin siltä laittomasti hallinnollisessa menettelyssä.( ) Tätä voidaan kuitenkin soveltaa vain, jos yrityksellä on käyttökelpoisia tietoja siltä evättyjen asiakirjojen laatijoista sekä luonteesta ja sisällöstä.

38. Asiakirjavihkon osien kateisiin joutumisesta vastaa sen sijaan komissio. Komissiolla on nimittäin hyvän hallinnon periaatteen mukaan velvollisuus hallinnoida asiakirjavihkoa asianmukaisesti ja säilyttää sitä turvallisesti. Asiakirjojen asianmukaiseen hallinnointiin kuuluu erityisesti myös käyttökelpoisen sisällysluettelon laatiminen, jolla helpotetaan asiakirjoihin tutustumista.

39. Jos kateisiin joutuneiden asiakirja-aineiston osien sisältöä ei, kuten tässä tapauksessa, voida saada selville, koska asianmukaista sisällysluetteloa ei ole laadittu, voidaan puolustautumisoikeuksien osalta tehdä vain yksi päätelmä: on mahdollista, että asianomainen yritys olisi voinut hyödyntää kateissa olevia asiakirjoja puolustuksessaan.

40. Valituksenalaisessa tuomiossa esitetään kuitenkin täysin päinvastainen näkökanta: unionin yleisen tuomioistuimen mukaan minkään seikan perusteella ei voida olettaa, että Solvay olisi pystynyt löytämään puuttuvista asiakirja-aineiston osista asiakirjoja, joiden perusteella se olisi voinut kyseenalaistaa komission toteamukset.( )

41. Unionin yleinen tuomioistuin perustelee näkemystään muun muassa sillä, ettei Solvay kiistänyt ensimmäisessä oikeusasteessa käydyssä oikeudenkäynnissä esittämässään kanteessa sen ja CFK:n välisen kartellisopimuksen olemassaoloa.( ) Sen arvioiminen, olisiko asiakirja-aineiston kateisiin joutuneista osista ollut hyötyä Solvayn puolustuksen kannalta, yhdistetään siis perusteluihin, jotka Solvay esitti puolustautuakseen kilpailunvastaista sopimusta koskevilta komission toteamuksilta.( ) Toisin sanoen unionin yleinen tuomioistuin olettaa ilmeisesti, että jos aiemminkin on saanut jaossa vain huonoja kortteja, ei löydä valtteja asiakirjavihkon muistakaan osista.

42. Tällainen menettely on oikeudellisesti virheellinen. Puolustautumisoikeuksien loukkaamista on tietysti tutkittava kuhunkin yksittäistapaukseen liittyvien erityisten olosuhteiden perusteella. Tätä tutkittaessa on kuitenkin otettava huomioon, mistä komissio syyttää asianomaista yritystä, ja mitä moitteita se siis esittää yritystä vastaan.( ) Yrityksenhän on puolustauduttava näiltä komission ”väitteiltä”. Sen sijaan on täysin merkityksetöntä, mitä pääasiaa koskevia väitteitä yritys puolestaan on tähän mennessä esittänyt riidanalaista päätöstä vastaan ja hyväksytäänkö nämä väitteet.

43. Unionin yleinen tuomioistuin katsoo virheellisesti, että kadonneiden asiakirjojen hyödyllisyys Solvayn kannalta riippuu siitä, onko Solvay kiistänyt komission tiettyjä toteamuksia, jotka koskivat CFK:n kanssa tehdyn kartellisopimuksen olemassaoloa, ja olisiko Solvay voinut perustella kanteessa esittämiään tiettyjä väitteitä, vaikka se ei olisikaan päässyt tutustumaan asiakirjoihin täysimääräisesti.( )

44. Olisi ollut oikein tarkastella vain sitä kysymystä, sisälsivätkö asiakirjavihkon kadonneet osat mahdollisesti tietoja, joiden ansiosta Solvay olisi pystynyt paremmin tukemaan tähänastisia perustelujaan riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi tai jopa esittämään uusia perusteluja( ) esimerkiksi CFK:n kanssa tekemänsä sopimuksen olemassaololle, tarkoitukselle tai vaikutuksille.

45. Tässä yhteydessä on muistutettava Solvayn tekemästä ja todisteiden puutteessa epäonnistuneesta yrityksestä perustella CFK:n kanssa tekemäänsä riidanalaista sopimusta yritysten mahdollista sulautumista koskevilla suunnitelmilla.( ) Solvay oli hallinnollisessa menettelyssä kertonut, että sen saksalainen tytäryhtiö DSW( ) oli vuonna 1988 käydyissä neuvotteluissa CFK:n toiminnan ostamisesta halunnut varmistaa CFK:n toiminnan jatkuvuuden ja että CFK:lle oli tätä tarkoitusta varten haluttu mahdollistaa väliaikaisesti tietty vähimmäismyynti Saksan markkinoilla. Näin haluttiin varmistaa CFK:n selviytyminen ja säilyttää se kiinnostavana ostokohteena.( )

46. Asiaankuuluvia tietoja Solvayn ja CFK:n välisen yhteydenpidon perustelemiseksi olisi voitu saada myös CFK:n huomautuksista. On mahdollista, että tällaisia huomautuksia on sisältynyt kateisiin joutuneisiin asiakirjoihin.( ) Niillä olisi voinut olla merkitystä ainakin rikkomisen vakavuuden ja keston arvioinnin sekä komission määräämän sakon suuruuden määrittämisen kannalta.( )

47. Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin ilmeisesti katsoo, Solvayn tehtävänä ei ollut esittää tarkkaa selvitystä siitä, missä määrin kateisiin joutuneista asiakirjavihkon osista olisi voitu saada Solvaylle myönteistä näyttöä. Oli mahdotonta selvittää oikeudenkäynnissä näiden asiakirjojen sisältöä, eikä keneltäkään voida vaatia mahdottomuuksia. Tämän mahdottoman tilanteen seurauksia ei myöskään voida katsoa Solvayn syyksi, koska kyseessä olevien asiakirjojen kateisiin joutuminen oli komission vastuulla.( )

48. Unionin yleinen tuomioistuin on siis kaiken kaikkiaan soveltanut vääriä arviointiperusteita tutkiessaan kysymystä siitä, olisiko asiakirjavihkoon sisältyneitä kateissa olevia asiakirjoja voitu käyttää Solvayn puolustuksessa. Se on jättänyt huomiotta vaatimukset, jotka aiheutuvat tässä tilanteessa puolustautumisoikeuksista. Tästä seuraa, että toinen valitusperuste on katsottava perustelluksi.

49. Syyttömyysolettaman loukkaamisella, johon Solvay niin ikään vetosi tässä yhteydessä, ei ole itsenäistä sisältöä, joka jäisi väittämis- ja todistustaakkaa koskevien puolustautumisoikeuksien yhteydessä jo käsiteltyjen kysymysten ulkopuolelle. Kyseistä loukkaamista ei näin ollen tarvitse käsitellä erikseen.

2. Oikeus tulla kuulluksi (kolmas valitusperuste)

50. Solvayn kolmas valitusperuste koskee valituksenalaisen tuomion 165–174 kohtaa, jossa unionin yleinen tuomioistuin toteaa, ettei komissio ollut velvollinen kuulemaan yritystä uudelleen ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä.( ) Solvayn mukaan vuoden 2000 hallinnollisessa menettelyssä olisi sitä vastoin ollut pidettävä kuuleminen, koska ensimmäisen – ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kumoaman – sakkopäätöksen (päätös 91/298) todistusvoimaiseksi saattamisessa oli tehty virheitä ja päätös oli tehty myöntämättä oikeutta tutustua asiakirjoihin.

a) Kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa

51. Tämän valitusperusteen ensimmäisessä osassa Solvay vetoaa siihen, että unionin tuomioistuimen perussäännön 36 artiklan sekä 53 artiklan ensimmäisen kohdan mukaista perusteluvelvollisuutta on loukattu. Solvayn mukaan valituksenalaisessa tuomiossa ei käsitellä kysymystä siitä, olisiko ensimmäisessä hallinnollisessa menettelyssä esiintyneiden asiakirjoihin tutustumiseen liittyneiden menettelyvirheiden vuoksi ollut järjestettävä uusi kuuleminen. Solvay katsoo näin ollen, ettei unionin yleinen tuomioistuin vastaa väitteeseen, jonka Solvay esitti ensimmäisessä oikeusasteessa käydyssä oikeudenkäynnissä.

52. Tällainen argumentti on hylättävä. Unionin yleinen tuomioistuin on, vaikkakin vain yhdellä virkkeellä, vastannut vaatimukseen, joka koski uuden kuulemisen järjestämistä asiakirjoihin tutustumiseen liittyneiden aiempien menettelyvirheiden vuoksi: unionin yleinen tuomioistuin vastasi tähän kysymykseen viittaamalla toteamuksiin, jotka se on esittänyt asiakirjoihin tutustumisesta.( ) Tämä oli unionin yleisen tuomioistuimen mielestä loogista ja johdonmukaista, koska se katsoi, ettei komissio ollut loukannut puolustautumisoikeuksia evätessään oikeuden tutustua asiakirjoihin.( ) Valituksenalaisessa tuomiossa valitun ratkaisumallin mukaan ei siis ollut tarpeen kuulla Solvayta uudestaan.

53. Unionin yleisen tuomioistuimen esittämät toteamukset, jotka koskevat oikeutta tulla kuulluksi, on näin ollen perusteltu riittävästi. Se, onko toteamusten sisällössä mahdollisia oikeudellisia virheitä, on aiheena kolmannen valitusperusteen toisessa osassa, jota käsittelen seuraavaksi.

b) Kolmannen valitusperusteen toinen osa

54. Solvay käsittelee kolmannen valitusperusteen toisessa osassa sisällöllisesti kysymystä siitä, edellyttivätkö vuonna 1990 ilmenneet asiakirjoihin tutustumiseen liittyneet menettelyvirheet yrityksen kuulemista uudelleen myöhemmin – ennen toisen eli nyt käsiteltävänä olevan sakkopäätöksen (päätös 2003/5) tekemistä vuonna 2000.

55. Solvay vetoaa pääasiassa siihen, että sen oikeutta tulla kuulluksi on loukattu ja että sen puolustautumisoikeuksia on yleisesti loukattu. Lisäksi valittaja väittää, että perusoikeuskirjan 47 artiklan toista kohtaa, 48 artiklaa ja 52 artiklan 3 kohtaa sekä ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaa ja SEU 6 artiklan 1 kohtaa, hyvän hallinnon periaatetta ja SEUT 266 artiklaa (aiemmin EY 233 artikla) on rikottu. Kaikkien näiden väitteiden yhteisenä piirteenä on se, että niiden mukaan unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt huomiotta Solvayn uudelleen kuulemista koskevan komission velvoitteen.

56. Oikeus tulla kuulluksi on osa puolustautumisoikeuksia, jotka on otettava huomioon kilpailuoikeudellisissa hallinnollisissa menettelyissä. Oikeus tulla kuulluksi tarkoittaa, että tutkimuksen kohteena oleva yritys saa hallinnollisen menettelyn kuluessa ilmaista asianmukaisesti näkemyksensä esiin tuotujen tosiseikkojen paikkansapitävyydestä ja merkityksestä sekä niistä asiakirjoista, joita komissio on käyttänyt.( ) Johdetun oikeuden tasolla tämä periaate oli sinä ajankohtana, jolloin riidanalainen päätös tehtiin, otettuna huomioon asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohdassa.( )

57. On selvää, että komissio kuuli Solvayta nyt esillä olevassa asiassa vuonna 1990 eli ennen ensimmäisen sakkopäätöksen (päätös 91/298) tekemistä väitetiedoksiannon perusteella. Riidanalainen on yksinomaan kysymys siitä, käsittivätkö toimenpiteet, joihin komissio ryhtyi tämän ensimmäisen sakkopäätöksen kumoamisen jälkeen EY 233 artiklan (josta on tullut SEUT 266 artikla) mukaisesti, uudelleen kuulemisen.

58. Asetuksen N:o 17 mukaisessa kilpailuoikeudellisessa hallinnollisessa menettelyssä ei EY 233 artiklasta välttämättä seuraa komission velvoitetta aloittaa koko tapauksen käsittely alusta. Komissio voi sen sijaan aloittaa menettelyn uudelleen siitä kohdasta, jossa unionin tuomioistuimet olivat todenneet menettelyvirheen. Jos ennen menettelyvirhettä tehdyt menettelytoimet olivat lainmukaisia, ei niitä tarvitse toistaa.

59. PVC-tapauksessa, jossa komission ensimmäinen päätös oli kumottu sellaisen muotovirheen vuoksi, jonka komission jäsenten kollegio oli tehnyt päätöksen lopullisen hyväksymisen yhteydessä, yhteisöjen tuomioistuin hyväksyi, että komissio teki toisen, sisällöltään pääosin samanlaisen päätöksen kuulematta uudelleen asianomaisia yrityksiä.( ) Unionin yleinen tuomioistuin nojautui valituksenalaisessa tuomiossa tähän oikeuskäytäntöön perustellessaan sitä, ettei nyt esillä olevassa asiassa ollut tarpeen kuulla Solvayta uudelleen.( )

60. Ensivaikutelma on, että PVC-tapaus ja nyt esillä oleva asia ovat tosiaankin samanlaisia. Myös nyt esillä olevassa asiassa komission ensimmäinen sakkopäätös (päätös 91/298) kumottiin menettelyvirheen takia hallinnollisen menettelyn loppuvaiheessa eli tarkemmin sanottuna päätöksen todistusvoimaiseksi saattamisen yhteydessä.

61. Kun näitä tapauksia tarkastellaan lähemmin, käy kuitenkin ilmi yksi ratkaiseva ero. Toisin kuin PVC-tapauksessa, nyt esillä olevassa asiassa oli hallinnollisessa menettelyssä vielä toinenkin vakava puute, joka ilmeni paljon ennen sakkopäätöksen lopullisen hyväksymisen vaihetta ja todistusvoimaiseksi saattamista: asianomaiselle yritykselle eli Solvaylle ei annettu oikeudelliset vaatimukset täyttävää oikeutta tutustua asiakirjoihin.( )

62. Unionin tuomioistuimet eivät kuitenkaan ensimmäistä sakkopäätöstä (päätös 91/298) koskeneissa tuomioissaan( ) käsitelleet oikeutta tutustua asiakirjoihin ja puolustautumisoikeuksia, vaan ne tarkastelivat pelkästään päätöksen todistusvoimaiseksi saattamiseen liittyneitä ongelmia. Tästä ei kuitenkaan voida päätellä, että unionin tuomioistuimet olisivat vahvistaneet hallinnollisen menettelyn asianmukaisen toteuttamisen asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden ja puolustautumisoikeuksien osalta.

63. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi päinvastoin päätöksestä 91/297, joka annettiin saman kilpailuoikeudellisen hallinnollisen menettelyn perusteella kuin päätös 91/298, että siinä loukattiin puolustautumisoikeuksia, koska asianomaiselle yritykselle ei ollut annettu oikeutta tutustua täysimääräisesti asiakirjoihin.( )

Lisäksi komissiolla on jo vuodesta 1982 lähtien ollut selkeä käytäntö, joka koskee oikeutta tutustua asiakirjoihin.( )

64. Voitaneen yhtyä komission näkemykseen siitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 29.6.1995 antamissa tuomioissa ei ollut yhtenäisiä viestejä asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden tavoitteista tai laajuudesta.( ) Viimeistään vuonna 2000, jolloin tehtiin nyt käsiteltävänä oleva riidanalainen sakkopäätös, oli kaikki mahdolliset asiaan liittyvät epäselvyydet kuitenkin jo saatu hyvissä ajoin selvitettyä.( )

65. Komission olisi näissä olosuhteissa pitänyt nyt esillä olevassa asiassa jatkaa ensimmäisen sakkopäätöksen kumoamisen jälkeen hallinnollista menettelyä vaiheesta, joka alkaa heti väitetiedoksiannon toimittamisen jälkeen. Komission olisi pitänyt oikeudellisten sääntöjen mukaisesti antaa Solvaylle oikeus tutustua asiakirjoihin laajasti, minkä perusteella komission olisi pitänyt kuulla yritystä uudelleen.

66. Asiakirjoihin tutustumisen jälkeistä uudelleen kuulemista koskeva komission velvollisuus ei muutu, vaikka toisen, nyt käsiteltävänä olevan riidanalaisen päätöksen (päätös 2003/5) perustana ei ollut uusia vastaväitteitä.( ). Solvaylla oli tosin vuonna 1990 jo ollut tilaisuus esittää kaikkia niitä väitteitä koskevia huomautuksia, joille komissio perusti sekä ensimmäisen että toisen sakkopäätöksen. Solvayn oli kuitenkin ollut esitettävä huomautukset tuntien asiakirjavihkon vain hyvin vaillinaisesti, koska sille oli annettu tiedoksi vain sitä vastaan puhuvia asiakirjoja.( )

67. Oikeus tulla kuulluksi ei rajoitu pelkästään oikeuteen esittää huomautuksia kaikista komission väitteistä yritystä vastaan. Asianomaisen yrityksen on sen sijaan saatava ilmaista näkemyksensä tietoisena kaikista asiakirjavihkon lainmukaisesti nähtävillä olevista osista. Muussa tapauksessa kartellimenettelyyn liittyvät puolustautumisoikeudet menettäisivät suuren osan tehokkuudestaan.

68. Mahdollisuus esittää huomautuksia on merkitykseltään aivan toisenlainen, jos asianomainen yritys on ennen niiden esittämistä saanut asianmukaisesti tutustua asiakirjoihin. Etenkin on selvää, että yritys, jolle on annettu mahdollisuus tutustua sitä vastaan puhuvien asiakirjojen lisäksi myös sen puolesta puhuviin asiakirjoihin, pystyy puolustautumaan tehokkaammin komission väitteitä vastaan kuin yritys, jolle on esitetty yksinomaan sitä vastaan puhuvaa aineistoa.

69. Unionin yleinen tuomioistuin teki siten kuulluksi tulemisen oikeutta koskevan oikeudellisen virheen, kun se katsoi, ettei komission ole tarpeen kuulla Solvayta uudelleen. Tältä osin jatkuvat tässä yhteydessä ne oikeudelliset virheet, joita valituksenalaiseen tuomioon liittyy asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden osalta.( )

70. Solvayn lisäksi esiin tuomaa hyvän hallinnon periaatetta ei tarvitse tässä yhteydessä käsitellä, koska siihen perustuvalla väitteellä ei ole itsenäistä sisältöä puolustautumisoikeuksia ja kuulluksi tulemisen oikeutta koskevan väitteen ohella. Ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaa ja SEU 6 artiklan 1 kohtaa ei myöskään tarvitse käsitellä, kuten edellä jo totesin.( )

c) Välipäätelmä

71. Näin ollen kolmannen valitusperusteen toinen osa on kaiken kaikkiaan katsottava perustelluksi.

B Oikeus ratkaisun saamiseen kohtuullisessa ajassa (ensimmäinen valitusperuste)

72. Solvay vetoaa ensimmäisessä valitusperusteessaan, joka koskee valituksenalaisen tuomion 100–123 kohtaa, siihen, että sen oikeutta saada asiansa ratkaistuksi kohtuullisessa ajassa on loukattu. Tämä perusoikeus tunnustetaan oikeuskäytännössä unionin oikeuden yleiseksi oikeusperiaatteeksi sekä komission hallinnollisissa menettelyissä että unionin tuomioistuimissa käytävissä tuomioistuinmenettelyissä.( ) Se on tällä välin sisällytetty myös perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohtaan ja 47 artiklan toiseen kohtaan.

73. Vaikka unionin tuomioistuimet ovatkin jo useaan otteeseen käsitelleet käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskevia ongelmia kilpailuasioiden yhteydessä, Solvayn esiin tuomilla oikeuskysymyksillä on mielestäni erityinen painoarvo. Yhtäältä ne koskevat tapausta, jossa käsittelyajan absoluuttinen kesto oli hallinnollisen menettelyn ja tuomioistuinmenettelyn kaikki vaiheet huomioon ottaen epäilemättä erityisen pitkä. Toisaalta näiden väitteiden taustalla on 1.12.2009 toteutunut Lissabonin sopimuksen voimaantulo, jonka myötä Euroopan unionin perusoikeuskirjasta tuli oikeudellisesti sitova asiakirja (SEU 6 artiklan 1 kohta).

74. Ensimmäinen valitusperuste jakautuu kaikkiaan viiteen osaan, joista osassa tarkastellaan käsittelyajan arviointia (vrt. jäljempänä 1 kohta) ja osassa kohtuuttoman pitkän käsittelyajan oikeudellisia seurauksia (vrt. jäljempänä 2 kohta).

1. Käsittelyajan arviointia koskevat vaatimukset (ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen ja toinen osa)

75. Ensimmäisen valitusperusteen kaksi ensimmäistä osaa koskee käsittelyajan arvioinnille asetettavia oikeudellisia vaatimuksia.

a) Esikysymys siitä, ovatko Solvayn väitteet tehottomia

76. Toisin kuin komissio väittää, käsittelyaikaa koskevat Solvayn väitteet eivät suinkaan ole suureksi osaksi tehottomia. Valituksenalaisen tuomion mahdollinen kumoaminen edellyttää varmaankin vielä yhtä päättelyvaihetta: liian pitkästä menettelystä määrättävien seuraamusten pohdintaa. Käsittelyajan tarkasteleminen sinänsä on kuitenkin välttämätöntä,( ) sillä jos liian pitkää käsittelyaikaa ei määritetä, ei oikeutta ratkaisun saamiseen kohtuullisessa ajassa voida ennakolta katsoa loukatuksi. Arviointiperusteet, joita unionin yleinen tuomioistuin on käyttänyt arvioidessaan käsittelyaikaa, eivät voi jäädä unionin tuomioistuimen muutoksenhakuasteena harjoittaman valvonnan ulkopuolelle.

77. Käsittelyaikaa koskevat Solvayn väitteet olisivat tehottomia korkeintaan silloin, jos valittaja olisi esittänyt ne erillään kohtuuttoman pitkän käsittelyajan oikeudellisia seurauksia koskevista väitteistä. Tästä ei kuitenkaan ole kyse nyt esillä olevassa asiassa. Valituksenalainen tuomio pikemminkin riitautetaan kummankin näkökohdan nojalla, ja ensimmäisen valitusperusteen kolmas, neljäs ja viides osa koskevat erityisesti oikeudellisia seurauksia.

78. Tämän vuoksi komission esittämä tehottomuutta koskeva väite on hylättävä.

b) Käsittelyajan kokonaisarvioinnin tarpeellisuus (ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa)

79. Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa Solvay väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on menettelyn kestoa arvioidessaan tarkastellut vain hallinnollisen menettelyn ja tuomioistuinmenettelyn yksittäisiä osia erillään toisistaan arvioimatta kuitenkaan huhtikuussa 1989 tehdyistä etsinnöistä saakka jatkunutta menettelyä kokonaisuudessaan.

80. Menettelyn keston kohtuullisuutta on arvioitava kunkin asian olosuhteiden perusteella niin, että huomioon otetaan erityisesti oikeusriidan merkitys asianosaiselle, asian monimutkaisuus sekä se, miten kantaja ja toimivaltaiset viranomaiset ovat toimineet.( ) Unionin tuomioistuin on tältä osin tarkentanut, että merkityksellisten arviointiperusteiden luettelo ei ole tyhjentävä.( )

81. On kiistatonta, että unionin yleisen tuomioistuimen on käsittelyajan asianmukaista arviointia suorittaessaan arvioitava jokainen yksittäinen menettelyn osa erikseen.( ) Jos jonkin menettelyn osan käsittelyaika on ollut kohtuuttoman pitkä, voidaan jo yksinään sen pituuden perusteella todeta, että oikeutta ratkaisun saamiseen kohtuullisessa ajassa on loukattu.( )

82. Käsittelyajan asianmukaiseen arviointiin kuuluu tällaisen ”viipaloidun” tarkastelun ohella myös hallinnollisen menettelyn ja mahdollisten tuomioistuinmenettelyjen keston kokonaisarviointi.( )

83. Kokonaistarkastelua koskevaa vaatimusta vastaan ei voida vedota siihen, että hallinnolliset menettelyt ja tuomioistuinmenettelyt ovat luonteeltaan erilaisia ja että hallinnolle ja tuomioistuimelle asetettavat vaatimukset on kirjattu perusoikeuskirjan eri kohtiin. Asianomaisen yrityksen kannalta on merkitystä yksinomaan sillä, milloin sen ”asiasta” päätetään lopullisesti ja puolueettoman elimen toimesta. Perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdassa ja 47 artiklan toisessa kohdassa on vain kaksi eri ilmentymää samasta menettelyoikeudellisesta periaatteesta, jonka mukaan oikeussubjektien on voitava odottaa saavansa asiansa ratkaistuksi kohtuullisessa ajassa.

84. Yleensä ei kuitenkaan voida katsoa, että oikeutta ratkaisun saamiseen kohtuullisessa ajassa olisi loukattu, jos minkään yksittäisen hallinnollisen menettelyn tai tuomioistuinmenettelyn osan kesto ei yksinään tarkasteluna ole kohtuuttoman pitkä. Mitä enemmän osia yhden tai useampia hallinnollisia ja/tai tuomioistuinmenettelyjä käsittävässä menettelyssä on kaiken kaikkiaan, sitä enemmän painoarvoa sen kokonaispituuden arvioinnille on annettava.

85. Nyt esillä olevassa asiassa hallinnollisen menettelyn (vuosina 1989–1990 toteutettua) ensimmäistä osaa ja (vuosina 1991–2000 toteutettua) ensimmäistä tuomioistuinmenettelyä seurasi, vaikkakin vain vähäinen, hallinnollisen menettelyn toinen osa (vuonna 2000) ja toinen tuomioistuinmenettely (maaliskuusta 2001 alkaen)( ) Kaikkien näiden menettelyn osien kokonaispituus oli valituksenalaisen tuomion julistamisajankohtana jo yli 20 vuotta; nyt menettelyn aloittamisesta on kulunut jopa 22 vuotta. Eurooppalaisessa kilpailuoikeudessa ei ole ollut tapauksia, joiden käsittely olisi kestänyt yhtä kauan.( )

86. Käsittelyajan asianmukaiseen arviointiin oli näissä olosuhteissa sisällytettävä hallinnollisen menettelyn ja tuomioistuinmenettelyn kokonaispituus valituksenalaisen tuomion julistamiseen saakka. Koska unionin yleinen tuomioistuin on laiminlyönyt tällaisen kokonaisarvioinnin tekemisen, valituksenalaisessa tuomiossa on oikeudellinen virhe. Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on näin ollen perusteltu.

c) Väitetty perustelujen puutteellisuus (ensimmäisen valitusperusteen toinen osa)

87. Solvay vetoaa lisäksi perustelujen puutteellisuus (valituksenalaisen tuomion 36 artikla luettuna yhdessä perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan kanssa), koska unionin yleinen tuomioistuin ei ole sisällyttänyt käsittelyajan tarkasteluun omaa osuuttaan menettelystä.

88. Unionin yleinen tuomioistuin ei tosiaankaan mainitse sanallakaan omaa osuuttaan menettelystä (asiaan T‑58/01 liittyvää oikeudenkäyntiä). On kuitenkin syytä todeta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomion perustelut voivat olla myös implisiittisiä, kunhan ne, joita asia koskee, saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin ei ole hyväksynyt niiden väitteitä, ja unionin tuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se pystyy harjoittamaan laillisuusvalvontaansa.( )

89. Nyt esillä olevassa asiassa unionin yleinen tuomioistuin katsoi, ettei pelkkä käsittelyaika vaan yksinomaan käsittelyajasta johtuva puolustautumisoikeuksien loukkaaminen voi johtaa riidanalaisen päätöksen kumoamiseen. Koska unionin yleisen tuomioistuimen mukaan ei ollut kyse puolustautumisoikeuksien loukkaamisesta, ei valituksenalaisessa tuomiossa tarvinnut nimenomaisesti arvioida Solvayn esittämiä tuomioistuinmenettelyn kestoaikaa koskevia perusteluja. Perustelujen puutteellisuudesta ei tältä osin ole kysymys.

90. Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on siis hylättävä.

2. Kohtuuttoman pitkän käsittelyajan oikeudelliset seuraukset (ensimmäisen valitusperusteen kolmas, neljäs ja viides osa)

91. Ensimmäisen valitusperusteen kolmannessa, neljännessä ja viidennessä osassa Solvay käsittelee hallinnollisen ja tuomioistuinmenettelyn kohtuullisen keston mahdollisen ylittymisen oikeudellisia seurauksia.

a) Puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskeva edellytys (ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa)

92. Ensimmäisen valitusperusteen kolmannen osan yhteydessä tuodaan esille keskeinen oikeuskysymys. Asianosaiset ovat erimielisiä siitä, onko ratkaisun saamista kohtuullisessa ajassa koskevan oikeuden mahdollinen loukkaaminen jo sinänsä riittävä peruste riidanalaisen päätöksen kumoamiselle vai onko lisäksi näytettävä toteen, että asianomaisen yrityksen puolustautumisoikeuksia on loukattu.( )

93. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisessa tuomiossa, että menettelyn liian pitkä kesto voi johtaa komission päätöksen kumoamiseen vain, jos on näytetty toteen, että käsittelyaika on vaikuttanut asianomaisen yrityksen puolustautumismahdollisuuksiin.( ) Tällainen menettely vastaa vakiintunutta oikeuskäytäntöä, jossa lähtökohdaksi otetaan se, onko menettelyn kesto voinut vaikuttaa menettelyn tuloksiin.( )

94. Solvay pitää tätä oikeuskäytäntöä kuitenkin vanhentuneena ja kehottaa unionin tuomioistuinta pohtimaan sitä siltä pohjalta, että perusoikeuskirjasta on tullut oikeudellisesti sitova Lissabonin sopimuksen voimaantulon myötä.

95. Erityinen merkitys tässä yhteydessä on perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdassa esitetyillä määräyksillä. Tämän määräyksen ensimmäisessä virkkeessä on homogeenisuuslauseke, jonka mukaan ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyssä yleissopimuksessa taattuja oikeuksia vastaavien perusoikeuskirjan oikeuksien merkitys ja ulottuvuus ovat samat kuin mainitussa yleissopimuksessa.

96. On totta, että EU:n oikeuden mukainen perusoikeus, joka koskee oikeutta ratkaisun saamiseen kohtuullisessa ajassa perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohdan ja 47 artiklan toisen kohdan mukaisesti, vastaa ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa esitettyä määräystä.( ) Toisin kuin Solvay katsoo, ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa ei sen mukaan, miten ihmisoikeustuomioistuin tulkitsee sitä nykyään, vaadita kumoamaan kilpailuoikeudellista sakkopäätöstä ja lopettamaan hallinnollista menettelyä pelkästään tuomion antamista koskevan kohtuullisen ajan ylittymisen vuoksi.

97. Yleisesti ottaen käytäntönä on, kuten komissio on perustellusti huomauttanut, että ihmisoikeussopimus jättää sopimusvaltioilleen tietyn harkintavallan perusoikeuksien mahdollisen loukkaamisen torjumiseen käytettävien keinojen ja välineiden osalta.( )

98. Ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta koskevasta ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöstä voidaan lisäksi päätellä, että rikosoikeudellisten seuraamusten kumoaminen kokonaan ja asianomaisten rikosoikeudellisten menettelyjen lopettaminen on vain yksi mahdollinen ihmisoikeussopimuksen 41 artiklassa tarkoitettu muoto hyvittää kohtuuttoman kauan kestäneestä tuomioistuinmenettelystä, joka merkitsee perusoikeuden loukkaamista.( ) Edellä mainitussa artiklassa ei mainita kansallisten viranomaisten velvollisuutta kumota seuraamukset ja lopettaa menettely. Ihmisoikeustuomioistuin tunnustaa sen sijaan nimenomaisesti myös määrätyn rangaistuksen lieventämisen kohtuulliseksi hyvitykseksi menettelyn liian pitkästä kestosta.( ) Erityisesti eräässä talousrikostapauksessa, jossa oli kyse vakavista petoksista ja jossa käsittelyaika oli 17 vuotta, ihmisoikeustuomioistuin katsoi, että menettelyn kohtuuttoman keston toteaminen ja rangaistuksen lieventäminen riittivät.( ) Tällaista ratkaisua voidaan mielestäni soveltaa myös kilpailuoikeudellisiin menettelyihin, jotka ovat samankaltaisia kuin talousrikosoikeudelliset menettelyt.

99. Kilpailuoikeuden osalta on vielä todettava, ettei ihmisoikeustuomioistuin ilmeisesti katso tämän oikeudenalan kuuluvan perinteisen rikosoikeuden alaan. Rikosoikeuden ydinalueen ulkopuolella ihmisoikeustuomioistuin katsoo, että ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleeseen perustuvia rikosoikeudellisia takeita ei välttämättä tarvitse soveltaa ehdottoman tiukasti.( )

100. Näin ollen voidaan tällä hetkellä päätellä, ettei perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä esitetystä yhtenäisen tulkinnan vaatimuksesta välttämättä seuraa unionin tuomioistuimille velvoitetta vastata EU:n kilpailuoikeuden puitteissa sen perusoikeuden loukkaamiseen, jonka mukaan oikeudenkäynti on saatettava päätökseen kohtuullisessa määräajassa, kumoamalla riidanalainen päätös.

101. Perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan toisen virkkeen mukaan unionin oikeudessa voidaan kuitenkin soveltaa vaatimuksia, jotka ovat ihmisoikeussopimuksen vaatimuksia tiukemmat. Tämä ei kuitenkaan ole aiheellista näissä kilpailuoikeudellisissa puitteissa.

102. Määrättäessä seuraamusta siitä, että oikeutta ratkaisun saamiseen kohtuullisessa ajassa on loukattu, on otettava asianmukaisesti huomioon sekä asianomaisen yrityksen edut että yleinen etu.

103. Asianomaisen yrityksen edun mukaista on, että yritys saa mahdollisimman mittavan hyvityksen perusoikeuden loukkaamisen seurauksista.( ) Yleisen edun mukaista on, että perussopimusten keskeisiin määräyksiin kuuluvat( ) eurooppalaisten sisämarkkinoiden kilpailusäännöt pannaan tehokkaasti täytäntöön.( )

104. Jos komission kilpailuoikeudellinen sakkopäätös kumottaisiin yksinomaan sen vuoksi, että päätöksen ja tuomion antamista koskeva kohtuullinen aika on ylitetty hallinnollisessa ja tuomioistuinmenettelyssä, raukeaisi sakkorangaistus ja sen lisäksi myös kilpailusääntöjen rikkomisen toteaminen. Tällainen ratkaisu olisi vastoin kilpailusääntöjen tehokasta täytäntöönpanoa koskevaa yleistä etua ja siinä mentäisiin asianomaisen yrityksen sen oikeutetun edun huomioon ottamista pidemmälle, joka koskee mahdollisimman mittavaa hyvitystä yrityksen kärsimästä perusoikeuden loukkaamisesta.

105. Yritykselle ei voida antaa mahdollisuutta kyseenalaistaa rikkomisen olemassaolo pelkästään sillä perusteella, ettei ratkaisua ole annettu kohtuullisessa ajassa.( ) Kohtuullisen käsittelyajan ylittämisestä määrättävä seuraamus ei voi missään oloissa johtaa siihen, että yritys voisi jatkaa unionin sääntöjen vastaiseksi katsottua menettelytapaa tai ottaa sen uudelleen käyttöön.( )

106. Näin ollen en katso aiheelliseksi ehdottaa unionin tuomioistuimelle, että sen pitäisi tältä osin harkita uudelleen tähänastista oikeuskäytäntöä. Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on siis hylättävä.

b) Menettelyn keston vaikutukset Solvayn puolustautumismahdollisuuksiin nyt esillä olevassa asiassa (ensimmäisen valitusperusteen neljäs osa)

107. Ensimmäisen valitusperusteen neljäs osa koskee valituksenalaisen tuomion 113–117 kohtaa, joissa unionin yleinen tuomioistuin toteaa, ettei käsittelyajan kohtuullisuutta koskevan periaatteen mahdollinen loukkaaminen ollut vaikuttanut Solvayn kykyyn puolustautua tehokkaasti eikä sen puolustautumisoikeuksia siis ollut loukattu. Solvay katsoo, että tässä on kyse pääasiassa perustelujen puuttumisesta sekä puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen ja käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskevan periaatteen loukkaamisesta. Solvayn mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei ole tutkinut riittävästi ongelmia, joita Solvaylle on puolustautumisen kannalta aiheutunut käsittelyajan pituuden vuoksi.

i) Väitetty perustelujen puutteellisuus

108. Perussäännön 36 artiklassa, luettuna yhdessä 53 artiklan ensimmäisen kohdan kanssa, tarkoitettujen perustelujen puutteellisuudesta on väitteen mukaan kyse siinä, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole käsitellyt Solvayn ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiä perusteluja, jotka koskivat sen puolustautumiseen liittyviä ongelmia.

109. Tämä väite ei ole vakuuttava. Kuten jo aiemmin mainitsin, perusteluvelvollisuus ei velvoita unionin yleistä tuomioistuinta esittämään selvitystä, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia riidan asianosaisten esittämiä päätelmiä, ja perustelut voivat siten olla implisiittisiä, kunhan asianosaiset saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi unionin yleinen tuomioistuin ei ole hyväksynyt asianosaisten argumentteja, ja unionin tuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee harjoittamaan laillisuusvalvontaansa.( )

110. Unionin yleinen tuomioistuin käsittelee valituksenalaisessa tuomiossa Solvayn väitettä, jonka mukaan sen on näin pitkän ajan kuluttua ollut vaikea puolustautua komission syytöksiltä, jopa nimenomaisesti, vaikkakin vain mahdollisimman lyhyesti. Unionin yleinen tuomioistuin toteaa, ettei komissio ole ensimmäisen tuomioistuinmenettelyn jälkeen toteuttanut selvittämistoimia nyt esillä olevassa asiassa eikä myöskään ole ottanut riidanalaisessa päätöksessä huomioon mitään uutta seikkaa, joka olisi edellyttänyt puolustautumisoikeuden käyttämistä.( )

111. Sen perusteella, että Solvay on eri mieltä asian olosuhteiden aineellisoikeudellisesta arvioinnista, ei kuitenkaan voida todeta perustelujen puutteellisuutta.( )

ii) Väitetty aineellisoikeudellinen virhe

112. Valittaja kritisoi kuitenkin myös asiasisältöä unionin yleisen tuomioistuimen toteamuksessa, jonka mukaan ajan kulumisella ei ole ollut vaikutusta Solvayn puolustautumismahdollisuuksiin. Solvay katsoo, että tässä on kyse puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen ja käsittelyajan kohtuullisuutta koskevan periaatteen loukkaamisesta.

113. Ensi näkemältä saattaa vaikuttaa siltä, että Solvay pyytää unionin tuomioistuinta tässä yhteydessä asettamaan oman arvionsa unionin yleisen tuomioistuimen tekemän tosiseikaston arvioinnin tilalle, mikä ei ole sallittua muutoksenhakumenettelyssä.( )

114. Asiaa lähemmin tarkasteltaessa voidaan havaita, että Solvay ei moiti unionin yleistä tuomioistuinta virheellisestä tosiseikaston arvioinnista vaan pikemminkin Solvayn näkökulmasta tärkeän seikan laiminlyönnistä: unionin yleinen tuomioistuin ei Solvayn mukaan ole ottanut huomioon, että menettelyn aloittamisen jälkeen kulunut aika on vaikuttanut Solvayn puolustautumismahdollisuuksiin tuomioistuinmenettelyssä. Unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti käsitellyt ajan kulumisen vaikutuksia Solvayn puolustautumismahdollisuuksiin yksinomaan komissiossa (eli hallinnollisessa menettelyssä).

115. Tämä väite on paikkansapitävä.

116. Tutkiessaan, onko menettelyn väitetysti liian pitkä kesto vaikuttanut haitallisesti asianomaisen yrityksen puolustautumismahdollisuuksiin, unionin yleinen tuomioistuin ei saa rajoittua tarkastelemaan puolustautumista yksinomaan jossakin tietyssä menettelyn osassa. Unionin yleisen tuomioistuimen on sen sijaan tutkittava yleisesti, onko käsittelyaika voinut vaikuttaa yrityksen puolustautumiseen komission väitteitä vastaan.( )

117. Puolustautuminen tapahtuu tosin aivan aluksi hallinnollisessa menettelyssä, jossa yritystä kuullaan väitetiedoksiannon perusteella Puolustautuminen ei kuitenkaan rajoitu yksinomaan hallinnolliseen menettelyyn, vaan asianomaisella yrityksellä on päinvastoin oikeus saattaa komission sakkopäätös unionin tuomioistuinten käsiteltäväksi (SEUT 263 artiklan neljäs kohta, aiemmin EY 230 artiklan neljäs kohta). Yrityksen on tällaisessa tuomioistuinmenettelyssäkin voitava puolustautua tehokkaasti komission – nyt muodollisena päätöksenä – esittämiä sitä koskevia väitteitä vastaan.

118. Unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen virheellisesti tutkinut yksinomaan sitä, pystyikö Solvay puolustautumaan tehokkaasti hallinnollisessa menettelyssä( ) ja oliko aiemman tuomioistuinmenettelyn – ensimmäistä sakkopäätöstä (päätös 91/298) koskenut tuomioistuinmenettely asiassa T‑31/91 – kestolla ollut haitallisia vaikutuksia.( ) Unionin yleinen tuomioistuin ei ole ottanut harkinnassaan huomioon yrityksen silloisia mahdollisuuksia puolustautua toisessa tuomioistuinmenettelyssä – nyt käsiteltävänä olevaa riidanalaista päätöstä 2003/5 koskevassa tuomioistuinmenettelyssä asiassa T‑58/01.

119. Puolustautumismahdollisuudet asiassa T‑58/01 käydyssä oikeudenkäynnissä olisi ollut otettava huomioon nyt esillä olevassa asiassa kahdestakin syystä: yhtäältä Solvayn nimenomaisesta kehotuksesta, joka koski silloisen tuomioistuinmenettelyn keston huomioon ottamista, ja toisaalta sen vuoksi, että Solvaylle oli vasta tuon tuomioistuinmenettelyn aikana – tarkemmin sanottuna vuonna 2005 – ylipäänsä annettu oikeus tutustua asiakirjoihin. Oli siis olennaisen tärkeää, pystyikö Solvay vuonna 2005 vielä tehokkaasti puolustautumaan komission väitteitä ja toteamuksia vastaan.

120. Perusoikeus ratkaisun saamiseen kohtuullisessa ajassa edellyttää, että komissio antaa sakkopäätöksen kilpailuoikeudellisessa hallinnollisessa menettelyssä niin hyvissä ajoin, että asianomainen yritys voi vielä tehokkaasti puolustautua sitä vastaan unionin tuomioistuimissa.

121. Koska unionin yleinen tuomioistuin ei ole millään tavalla käsitellyt tätä oikeudellisesti merkittävää seikkaa, valituksenalaisessa tuomiossa on oikeudellinen virhe.

iii) Muut väitteet

122. Tämän ensimmäisen valitusperusteen neljännen osan lopuksi Solvay vetoaa tosiseikkojen vääristämiseen sekä ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan ja SEU 6 artiklan 1 kohdan rikkomiseen.

123. Näitä lisäväitteitä ei ole tarpeen arvioida perusteellisesti. Tosiseikkojen vääristämistä koskevaa väitettä ei ole esitetty yksityiskohtaisesti,( ) eikä tällaisesta vääristämisestä ole mielestäni näyttöä. Ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan ja SEU 6 artiklan 1 kohdan osalta on todettava, ettei ensiksi mainittua määräystä sovelleta suoraan ja viimeksi mainittu ei sinänsä sisällä perusoikeuksia koskevia takeita.( )

iv) Välipäätelmä

124. Ensimmäisen valitusperusteen neljäs osa on osittain perusteltu.

c) Väitetty Solvayn luopuminen sakon alentamisesta (ensimmäisen valitusperusteen viides osa)

125. Ensimmäisen valitusperusteen viidennessä ja viimeisessä osassa Solvay moittii erityisesti valituksenalaisen tuomion 122 kohtaa. Unionin yleinen tuomioistuin toteaa siinä, että Solvay on ”kanteessaan nimenomaisesti luopunut siitä mahdollisuudesta, että sakkoa alennettaisiin korvaukseksi siitä, että sen oikeutta saada asiansa ratkaistuksi kohtuullisessa ajassa on saatettu loukata”. Solvay katsoo, että tässä on kyse sen ensimmäisessä oikeusasteessa käydyssä oikeudenkäynnissä esittämien väitteiden vääristämisestä.

126. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan todisteet on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, jos ilman uusia todisteita on selvää, että olemassa olevien todisteiden arviointi oli ilmeisen virheellistä.( ) Kun tätä sovelletaan asianosaisten ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiin väitteisiin, voidaan niiden vääristämisen olettaa olevan kyseessä vain silloin, jos unionin yleinen tuomioistuin on selvästi ymmärtänyt ne väärin tai esittänyt ne merkitykseltään vääristettyinä.

127. Unionin yleinen tuomioistuin ei valitettavasti tuo valituksenalaisen tuomion riidanalaisessa ilmaisussa esille, mitä osaa Solvayn kanteesta se tarkoittaa. Muutoksenhakumenettelyn aikana asianosaiset kuitenkin pääsivät yksimielisyyteen siitä, että kanteen 88 ja 89 kohta lienevät lähtökohtana Solvayn arvostelemalle unionin yleisen tuomioistuimen esittämälle toteamukselle. Yritys korostaa kanteensa 88 kohdassa periaatteessa, että sen mielestä vain riidanalaisen päätöksen kumoaminen voisi hyvittää oikeudenmukaisen menettelyn periaatteen väitetyn loukkaamisen; sakon alentaminen ei pelkästään riittäisi hyvittämään ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan väitettyä loukkaamista. Kanteen 89 kohdassa Solvay päättelee seuraavaksi, että sen väitteen mukaisesta kohtuullisen ajan selvästä ylittymisestä ei voi olla muuta seurausta kuin riidanalaisen päätöksen kumoaminen.( )

128. Kanteen lainatusta osasta ei mielestäni millään tavalla käy ilmi luopuminen sakon mahdollisesta alentamisesta käsittelyajan vuoksi. Solvayn kirjelmistä ei varsinkaan käy ilmi unionin yleisen tuomioistuimen väittämä yrityksen ”nimenomainen luopuminen” sakon alentamisesta menettelyn kohtuuttoman keston vuoksi.

129. Solvay tuo sen sijaan ensimmäisessä oikeusasteessa esittämänsä kanteen 88 ja 89 kohdassa ponnekkaasti esille ainoastaan oman oikeudellisen käsityksensä. Yritys selittää, mitkä oikeudelliset seuraukset se katsoo aiheellisiksi käsittelyajan kohtuullisuutta koskevan periaatteen väitetyn loukkaamisen vuoksi: sakon alentamisen sijaan riidanalaisen päätöksen kumoaminen.

130. Oikeudellisen käsityksen esittäminen ja nimenomainen luopuminen väitetystä lain rikkomisesta hyvitykseksi annettavasta sakon alentamisen mahdollisuudesta ovat kaksi täysin eri asiaa. Tämän eron unionin yleinen tuomioistuin jätti huomiotta valituksenalaisen tuomion 122 kohdassa.

131. Valituksenalaisen tuomion 122 kohta osoittaa, että unionin yleinen tuomioistuin on ilmeisesti ymmärtänyt väärin Solvayn ensimmäisessä oikeusasteessa käydyssä oikeudenkäynnissä esittämät väitteet ja lisäksi esittänyt ne merkitykseltään vääristettyinä. Tässä on kyse asianosaisen väitteiden vääristämisestä.

132. Tämä vääristäminen käy erityisen selvästi ilmi, kun otetaan huomioon, että Solvay pyytää varsin selvästi toisessa yhteydessä ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyssä kanteessaan unionin yleistä tuomioistuinta alentamaan sakkorangaistusta ja viittaa samalla nimenomaisesti ”kumoamisperusteisiin liittyviin väitteisiinsä” ja siis myös menettelyn kohtuutonta kestoa koskeviin väitteisiinsä.( )

133. Ensimmäisen valitusperusteen viides osa on näin ollen hyväksyttävä.

3. Välipäätelmä

134. Ensimmäinen valitusperuste hyväksytään osittain.

C Valituksenalaisen tuomion kumoaminen

135. Kuten edellä esitetyistä seikoista käy ilmi, Solvayn esittämät kolme valitusperustetta ovat suureksi osaksi perusteltuja. Kunkin yksittäisen valitusperusteen hyväksyminen oikeuttaa jo sinänsä valituksenalaisen tuomion kumoamisen kokonaisuudessaan.

D Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetun kanteen ratkaiseminen

136. Perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan unionin tuomioistuin voi itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.

137. Tilanne on tämä nyt esillä olevassa asiassa. Kaikkia tosiseikkoja koskevia kysymyksiä ja oikeuskysymyksiä, jotka ovat merkityksellisiä Solvayn kanteen ratkaisun kannalta, käsiteltiin jo ensimmäisessä oikeusasteessa käydyssä oikeudenkäynnissä, ja osapuolilla oli tilaisuus esittää niitä koskevat perustelunsa. Näin ollen asiaa ei tarvitse palauttaa unionin yleiseen tuomioistuimeen, vaan unionin tuomioistuin voi itse ratkaista Solvayn riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevan kanteen. Koska käsittelyaika on ollut epätavallisen pitkä – komission huhtikuussa 1989 tekemistä etsinnöistä on nyt kulunut 22 vuotta –, unionin tuomioistuimen pitäisi käyttää tätä mahdollisuutta.

138. Tarkastelen seuraavassa ainoastaan lyhyesti riidanalaisen päätöksen lainmukaisuutta kolmesta valitsemastani näkökulmasta: oikeus tutustua asiakirjoihin (jäljempänä oleva 1 kohta), oikeus tulla kuulluksi (jäljempänä oleva 2 kohta) ja menettelyn kesto (jäljempänä oleva 3 kohta).

1. Oikeus tutustua asiakirjoihin

139. On kiistatonta, että Solvaylle ei ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä annettu oikeudelliset vaatimukset täyttävää oikeutta tutustua asiakirjoihin.( )

140. Kuten jo aiemmin mainitsin, ei voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että Solvay olisi löytänyt kateisiin joutuneista asiakirja-aineiston osista, joiden sisältöä ei tunneta, oman puolustuksensa kannalta hyödyllisiä tietoja. Tämä pätee erityisesti, kun otetaan huomioon komission itsensä toteamus, jonka mukaan eräissä puuttuvissa kansioissa ”oli asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaista kirjeenvaihtoa” eli komission tietojensaantipyyntöjä eri yrityksille ja niihin saatuja vastauksia.( ) Tällaiset muiden yritysten esittämät huomautukset olisivat voineet sisältää asiaankuuluvia tietoja Solvayn ja CFK:n välisen sopimuksen arviointia varten, vaikkakin vain todetun rikkomisen keston osalta ja sakkorangaistuksen määrän osalta. Komission riidanalaisessa päätöksessä antamat tiedot olivat erityisesti rikkomisen keston osalta puutteelliset ja ristiriitaiset.( )

141. Näin ollen oli ainakin mahdollista, että hallinnollisessa menettelyssä olisi päädytty eri lopputulokseen, vaikkakin vain sakkorangaistuksen määrän osalta, jos oikeus tutustua asiakirjoihin olisi myönnetty asianmukaisesti.

142. Riidanalainen päätös on näin ollen jo yksinomaan asiakirjoihin tutustumista koskevaan oikeuteen liittyvien menettelyvirheiden eli kateisiin joutuneiden asiakirjojen vuoksi kumottava kokonaisuudessaan.

2. Oikeus tulla kuulluksi

143. On myös kiistatonta, ettei komissio kuullut Solvayta uudelleen ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä vuonna 2000, vaikka se olisi ollut oikeudellisesti välttämätöntä.( ) Tämä menettelyvirhe liittyy läheisesti asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden epäämiseen.

144. On mahdollista, että hallinnollisessa menettelyssä olisi päädytty eri lopputulokseen, jos komissio olisi vuonna 2000 antanut yritykselle tilaisuuden tehdä uudelleen komission esittämiä väitteitä koskevia huomautuksia sen jälkeen, kun yritys olisi saanut asianmukaisesti tutustua asiakirjoihin.( )

145. Myös tästä syystä riidanalainen päätös on kumottava kokonaisuudessaan.

3. Oikeus ratkaisun saamiseen kohtuullisessa ajassa

146. Menettelyn keston osalta on lopuksi todettava, että sitä on arvioitava kaikkien yksittäiseen tapaukseen liittyvien seikkojen perusteella.( )

147. Nyt esillä olevassa asiassa on otettava huomioon, että komissio on ollut täysin toimeton ensimmäisen sakkopäätöksensä (päätös 91/298) kumoamisen ja yhteisöjen tuomioistuimen muutoksenhakutuomioistuimena antaman ensimmäisen tuomion( ) välisenä aikana. Neljä vuotta ja seitsemän kuukautta on sen vuoksi mennyt hukkaan.( )

148. Tätä komission toimettomuutta ei voida perustella viittaamalla siihen, että komissio teki aikanaan valituksen ensimmäisen sakkopäätöksen kumoamisesta. Komissio voi vapaasti hyödyntää kaikki tarjolla olevat menettelylliset mahdollisuudet, ja jos se häviää ensimmäisessä oikeusasteessa, se voi saattaa asian muutoksenhakutuomioistuimena toimivan unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että komissio saisi antaa hallinnollisen menettelyn pysähtyä kyseisen muutoksenhakumenettelyn ajaksi.( )

149. Muutoksenhaulla ei ole lykkäävää vaikutusta (perussäännön 60 artiklan ensimmäinen kohta). Komissio oli siis 29.6.1995 lähtien eli asiassa T‑31/91 annetun ensimmäisen oikeusasteen tuomion julistamisen jälkeen EY 233 artiklan ensimmäisen kohdan (josta on tullut SEUT 266 artiklan ensimmäinen kohta) mukaisesti velvollinen toteuttamaan toimenpiteet, jotka aiheutuivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antamasta kumoamistuomiosta. Myös hyvän hallinnon periaate olisi edellyttänyt joko pikaista pyrkimistä asian ratkaisemiseen uudelleen tai hallinnollisen menettelyn lopettamista.

150. Komission olisi ollut helppo jatkaa hallinnollista menettelyä jo heinäkuusta 1995 alkaen sen sijaan, että se odotti huhtikuuhun 2000 saakka.( ) Sen olisi pitänyt uudessa sakkopäätöksessään vain tehdä selväksi, että tämä päätös kumoutuisi siinä tapauksessa, että se voittaisi muutoksenhakumenettelyssä.

151. Näin ollen katson, että hallinnollisen menettelyn kesto oli nyt esillä olevassa asiassa liian pitkä pelkästään jo komission heinäkuusta 1995 huhtikuuhun 2000 eli melkein viisi vuotta kestäneen toimettomuuden vuoksi. Kuten jo aiemmin totesin,( ) ei menettelyn muiden osien kestoa tarvitse näin ollen tutkia yksityiskohtaisesti eikä käsittelyajan kokonaistarkastelua tarvitse tehdä.( )

152. Käsittelyaikojen kohtuullisuutta koskevan periaatteen edellä todettu loukkaaminen oikeuttaa kumoamaan riidanalaisen päätöksen tosin vain silloin, kun menettelyn kesto on vaikuttanut asianomaisen yrityksen puolustautumismahdollisuuksiin.( ) Yrityksellä on tältä osin todistusvelvollisuus.

153. Unionin tuomioistuin asettaa yleensä tiukkoja vaatimuksia tällaiselle toteen näyttämiselle.( ) Asianomaisen yrityksen esittämän väitteen on nojauduttava vakuuttaviin todisteisiin eikä se saa olla liian abstrakti ja epätäsmällinen.( ) Jos puolustautumismahdollisuuksien heikentymisen väitetään, kuten tässä tapauksessa, johtuvan työntekijöiden eroamisesta, nämä henkilöt on yleensä mainittava nimeltä ja heidän työtehtävänsä sekä heidän eroamisensa ajankohta on ilmoitettava. Lisäksi on selvitettävä, minkä luonteisia ja miten laajoja tietoja heiltä olisi voitu odottaa ja mitkä olivat ne olosuhteet, joiden johdosta kyseisten henkilöiden oli mahdotonta todistaa asiassa.( )

154. Näin yksityiskohtaisia tietoja Solvay ei selvästikään ole antanut unionin tuomioistuimissa vireillä olevassa tuomioistuinmenettelyssä.

155. Nyt esillä olevassa asiassa on kuitenkin otettava huomioon, että ajanjaksosta 1987–1990, jonka osalta Solvayn väitetään osallistuneen kartelliin, oli kulunut jo 13 vuotta, kun toinen sakkopäätös tehtiin vuoden 2000 lopussa. Kun Solvay lopulta vuonna 2005 sai oikeuden tutustua asiakirjoihin unionin yleisessä tuomioistuimessa, oli komission toteamasta rikkomisesta kulunut jo 15–18 vuotta.

156. On selvää, että yrityksen työntekijöiden, ja varsinkin entisten työntekijöiden, muisti hämärtyy näin pitkässä ajassa.

157. Solvay on kuitenkin ensimmäisessä oikeusasteessa käydyssä oikeudenkäynnissä tarjoutunut täsmentämään, keitä johtotason työntekijöitä sen palveluksessa oli soodaosastolla kyseisenä ajankohtana ja milloin nämä olivat lähteneet yrityksen palveluksesta tai kuolleet.

158. Enempää tietoja ei Solvaylta voitu kohtuudella edellyttää tämän tapauksen kaltaisissa erityisissä olosuhteissa.

159. Valittajan haitaksi ei etenkään saa tulkita sitä, ettei se ole ilmoittanut yksityiskohtaisesti, mistä tapahtumista ja todisteista sen entisten työntekijöiden olisi pitänyt antaa tietoja. Yritys ei vielä nykyäänkään tunne sen asiakirjavihkon kaikkia osia, joka olisi oikeastaan täytynyt näyttää sille.( ) Solvaylta ei voida vaatia sen toteen näyttämistä, olisivatko sen entiset työntekijät voineet – ja jos olisivat, niin missä määrin – antaa tietoja asiakirjavihkon kateisiin joutuneista osista, joiden sisältöä ei tunneta ja joihin ei ole voitu tutustua missään menettelyn vaiheessa.

160. Yleisesti on todettava, ettei niiden vaatimusten rimaa, jotka koskevat puolustautumismahdollisuuksien ajan kulumisesta johtuvan heikentymisen osoittamista, saa asettaa niin korkealle, ettei asianomainen yritys pysty käytännössä ollenkaan näyttämään heikentymistä toteen tai että toteen näyttäminen vaikeutuu suhteettomasti.

161. Koska asiakirjavihkon osa, johon sisältyi mahdollisesti komission kirjeenvaihtoa kolmansien yritysten kanssa,( ) on joutunut peruuttamattomasti kateisiin, on mahdollista, että jos Solvayn palveluksesta eronneet työntekijät olisi voitu tavoittaa, he olisivat voineet auttaa yritystä sen puolustuksessa. Erityisesti on mahdollista, että mainitut työntekijät olisivat voineet antaa taustatietoja, jotka eivät käyneet ilmi kirjallisista merkinnöistä.

162. Edellä esitetyn perusteella on riittävästi näyttöä siitä, että kohtuuttoman pitkä käsittelyaika on vaikuttanut Solvayn mahdollisuuksiin puolustautua komission väitteiltä. Riidanalainen päätös on kumottava jo yksistään tästä syystä.

4. Välipäätelmä

163. Kun tarkastellaan eräitä valittajan ensimmäisessä oikeusasteessa esille tuomia oikeuskysymyksiä, jotka liittyvät oikeuteen tutustua asiakirjoihin, oikeuteen tulla kuulluksi ja menettelyn kestoon, saadaan tulokseksi, että riidanalainen komission päätös (päätös 2003/5) on kumottava kokonaisuudessaan. Solvayn ensimmäisessä oikeusasteessa esittämien muiden valitusperusteiden käsitteleminen on näin ollen tarpeetonta.

V Vaatimus sakon alentamisesta

164. Solvay vaatii valituksenalaisen tuomion kumoamisen ja riidanalaisen päätöksen kumoamisen( ) lisäksi myös unionin yleisen tuomioistuimen uudelleen määräämän sakon kumoamista tai alentamista korvauksena siitä vakavasta vahingosta, jonka se väittää kärsineensä menettelyn poikkeuksellisen keston vuoksi.

165. Ehdottamassani ratkaisussa, joka johtaa valituksenalaisen tuomion kumoamiseen( ) ja riidanalaisen päätöksen kumoamiseen,( ) tämä Solvayn erillinen vaatimus menettää merkityksensä. Tarkastelen vaatimusta kuitenkin seuraavassa toissijaisesti, jotta asia tulee perusteellisesti käsitellyksi.

A Alkuhuomautus

166. Tähänastisessa oikeuskäytännössä on kaksi erilaista ratkaisumahdollisuutta menettelyn kohtuuttoman keston ongelmaan: yhteisöjen tuomioistuin myönsi sakon alennuksen asiassa Baustahlgewebe, jossa asianomaiselle yritykselle oli määrätty kilpailuoikeudellinen sakko.( ) Asiassa Der Grüne Punkt, jossa ei ollut määrätty vastaavaa sakkoa, yhteisöjen tuomioistuin pystyi sen sijaan ainoastaan huomauttamaan asianomaiselle yritykselle mahdollisuudesta esittää vahingonkorvausvaatimus SEUT 268 artiklan ja SEUT 340 artiklan toisen kohdan (aiemmin EY 235 artikla ja EY 288 artiklan toinen kohta) mukaisesti.( )

167. Komissio ilmoitti suullisessa käsittelyssä kannattavansa viimeksi mainittua, asiassa Der Grüne Punkt toteutettua ratkaisumallia. Komissio perusteli tätä kilpailulainsäädännön tehokkaan täytäntöönpanon tarpeella. Sakkorangaistuksen alentaminen vaikuttaisi komission mielestä eurooppalaisten kilpailusääntöjen tehokkaaseen täytäntöönpanoon.

168. En pidä tätä väitettä vakuuttavana.

169. Yhtäältä sisämarkkinoiden toiminnan kannalta välttämättömien eurooppalaisten kilpailusääntöjen täytäntöönpano( ) on epäilemättä perussopimusten keskeinen tavoite.( ) Tämän tavoitteen saavuttamiseksi tarvitaan välttämättä tehokkaita ja varoittavia seuraamuksia.

170. Kilpailuoikeudellisen hallinnollisen menettelyn kaltaisessa menettelyssä, jossa on rikosoikeudellista menettelyä muistuttavia piirteitä,( ) on erityisen tarkasti otettava huomioon perusluonteiset menettelylliset takeet. Kilpailuoikeuden täytäntöönpanoon saa käyttää vain oikeusvaltion kannalta moitteettomia välineitä. Jos kilpailuoikeudellisessa menettelyssä siis loukataan jotain perusoikeutta, kuten oikeutta ratkaisun saamiseen kohtuullisessa ajassa, asianomaisella yrityksellä on oikeus saada loukkaaminen tehokkaasti korjatuksi.

171. Etsittäessä ratkaisua oikeudenkäynnin kohtuullisen keston ylittämiseen on siis pyrittävä saavuttaman tasapaino yhtäältä kilpailusääntöjen täytäntöönpanoa koskevan vaatimuksen ja toisaalta perusoikeuden loukkaamisen korjaamista koskevan vaatimuksen välille.

172. Prosessiekonomisista syistä ja jotta tämä oikeudenkäyntivirhe voidaan korjata välittömästi ja tehokkaasti asianomaisen yrityksen kannalta, unionin tuomioistuimen olisi silloin, kun se on mahdollista, eli sakkorangaistusten tapauksessa jatkossakin käytettävä ratkaisua, jota on toteutettu asiassa Baustahlgewebe annetussa tuomiossa.( )

173. Kilpailuoikeuden tehokasta täytäntöönpanoa koskevat vaatimukset täytetään tällaisessa tapauksessa jo toteamalla rikkominen ja velvoittamalla asianomainen yritys sen lopettamiseen.( ) Muihin markkinatoimijoihin kohdistuu vain komission tai unionin yleisen tuomioistuimen alun perin asettaman sakkorangaistuksen varoittava vaikutus. Unionin tuomioistuin ei kyseenalaista sen asianmukaisuutta tekoon nähden. ”Baustahlgewebe-menetelmä” johtaa vain alkuperäisen sakkorangaistukseen jonkinlaiseen kuittaamiseen menettelyn liian pitkästä kestosta asianmukaiseksi korvaukseksi katsottavalla summalla.( )

B Sakkorangaistuksen alentaminen

174. Asiassa Baustahlgewebe( ) annettuun tuomioon perustuva oikeuskäytäntö pohjautuu viime kädessä SEUT 261 artiklassa tarkoitettuun täyteen harkintavaltaan, joka unionin tuomioistuimella on asetuksen N:o 17( ) 17 artiklan mukaisten kilpailuoikeudellisten seuraamusten osalta. Sen nojalla unionin tuomioistuin voi oman harkintansa mukaan kumota, alentaa tai korottaa sakkorangaistuksia tai uhkasakkoja.

175. Sovellettaessa asiaan Baustahlgewebe perustuvaa oikeuskäytäntöä on ensin tutkittava menettelyn kesto (jäljempänä 1 kohta) ja sitten määrättävä, miten paljon sakkoa alennetaan (jäljempänä 2 kohta).

1. Hallinnollisen menettelyn ja tuomioistuinmenettelyn kohtuuton kesto

176. Kuten aiemmin totesin,( ) oikeudenkäynnin keston kohtuullisuutta on arvioitava kunkin asian olosuhteiden perusteella niin, että huomioon otetaan erityisesti oikeusriidan merkitys asianosaiselle, asian monimutkaisuus sekä se, miten kantaja ja toimivaltaiset viranomaiset ovat toimineet.

177. Yksittäiset menettelyn osat on tällöin tutkittava erikseen. Sen lisäksi on kuitenkin myös tehtävä hallinnollisen menettelyn ja tuomioistuinmenettelyn keston kokonaistarkastelu.( )

178. Yksittäisistä menettelyn osista etenkin kaksi on ongelmallisia käsittelyajan kohtuullisuutta koskevan periaatteen kannalta: ajanjakso, jolloin komissio oli täysin toimeton (yhdistettyjä asioita C‑287/95 P ja C‑288/95 P koskeneen) ensimmäisen muutoksenhakumenettelyn aikana, sekä (asiaa T-58/01 koskenut) toinen menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa.( )

179. On jo aiemmin todettu, että komission toimettomuus, joka kesti ensimmäisen muutoksenhakumenettelyn aikana heinäkuusta 1995 huhtikuuhun 2000, loukkasi Solvayn perusoikeutta saada asiansa ratkaistuksi kohtuullisessa ajassa.( ) Tässä oikeudenkäynnissä ei näin ollen tarvitse ottaa kantaa siihen, oliko myös yhteisöjen tuomioistuin muutoksenhakutuomioistuimena vastuussa oikeudenkäynnin liian pitkästä kestosta, kun sen käsittelyaika oli neljä vuotta ja seitsemän kuukautta.

180. (Asiaa T-58/01 koskenut) toinen menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa kesti kahdeksan vuotta ja yhdeksän kuukautta, mikä vaikuttaa jo ensi silmäykseltä kestämättömän pitkältä.

181. Kuten valittaja perustellusti korostaa, näin pitkää käsittelyaikaa ei voida nyt esillä olevassa asiassa mitenkään oikeuttaa viittaamalla asian monitahoisuuteen: asianosaisia oli vain kaksi, menettelystä aiheutui vain vähän käännöstyötä( ) eivätkä asianosaisten esille tuomat tosiseikkoja koskevat kysymykset ja oikeuskysymykset olleet tavanomaista vaikeampia. Vaikka nyt esillä oleva asia liittyy samanaikaisesti vireillä olevaan menettelyyn asiassa T‑57/01, monien valitusperusteiden yhtäläisyys lienee saanut aikaan synergiavaikutuksia asioiden käsittelyssä ja siten pikemminkin nopeuttanut kuin hidastanut menettelyä.

182. Menettelyn viivästyminen selittyy varmaankin suureksi osaksi sillä, että Solvaylle oli annettava oikeudenkäynnin aikana mahdollisuus tutustua hallinnollisen menettelyn asiakirjavihkoon.( ) Sitä, että tähän kului puolitoista vuotta ja jopa kaksi vuotta, kun otetaan huomioon asianosaisten toimittamat kirjelmät,( ) ei kuitenkaan voida missään tapauksessa hyväksyä. Tämä ajanhukka ei saa koitua Solvayn vahingoksi. Unionin yleisen tuomioistuimen olisi ollut tarpeen mukaan asetettava komissiolle selvät määräajat ja ryhdyttävä näiden määräaikojen mahdollisen laiminlyönnin tapauksessa asianmukaisiin toimiin komissiota kohtaan.

183. Lisäksi on myös aikoja, joina unionin yleisen tuomioistuimen voidaan havaita olleen suureksi osaksi toimeton. Esimerkkinä tällaisista ajoista voidaan mainita ne 29 kuukautta, jotka kuluivat siitä ajankohdasta, jolloin komissio esitti huomautuksensa tiettyjen asiakirjojen hyödyllisyydestä Solvayn puolustuksen kannalta, suullisen käsittelyn aloittamiseen saakka.( ) Lisäksi mainittakoon myös, että 26.6.2008 pidetyn suullisen käsittelyn jälkeen kului lähes 18 kuukautta, ennen kuin valituksenalainen tuomio annettiin 17.12.2009.( )

184. On itsestään selvää, etteivät ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen sisäiseen organisaatioon liittyvät ongelmat, esimerkiksi sellaiset, jotka johtuvat tuomareiden säännöllisestä vaihtumisesta tai tuomareiden estymisestä, saa koitua oikeussubjektien vahingoksi.( )

185. Näin ollen sekä hallinnollinen menettely että tuomioistuinmenettely kestivät nyt esillä olevassa asiassa liian kauan.

186. Tämä vaikutelma vahvistuu, kun tarkastellaan, kuinka kauan hallinnollisen menettelyn ja tuomioistuinmenettelyn kaikki osat kestivät yhteensä nyt esillä olevassa asiassa:

– Menettelyn aloitusajankohdaksi on menettelyn keston määrittämistä varten katsottava ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaletta koskevan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti se päivä, jona Solvayhin ensimmäisen kerran kohdistettiin toimenpiteitä, joihin oli ryhdytty sitä vastaan kohdistettujen epäilyjen perusteella ja joilla oli merkittäviä vaikutuksia sen tilanteeseen.( ) Aloitusajankohta nyt esillä olevassa asiassa oli paljon ennen väitetiedoksiantoa (jota voidaan pitää viralliseen ”syytteeseen” verrattavana): se oli jo sinä päivänä, jolloin komissio teki huhtikuussa 1989 etsinnän Solvayn tiloissa.( )

– Menettelyä ei sen jälkeen ole missään vaiheessa keskeytetty.

– Alustavaksi lopetusajankohdaksi katsotaan se päivä, jolloin unionin tuomioistuin antaa tuomion tässä muutoksenhakumenettelyssä.( )

187. Tähän päivään mennessä menettely on kestänyt kaiken kaikkiaan jo 22 vuotta. Tässä ei tarvitse ottaa kantaa siihen kysymykseen, onko näin pitkä käsittelyaika ylipäänsä koskaan perusteltavissa. Tällainen perusteltavuus edellyttäisi joka tapauksessa poikkeuksellisia olosuhteita, kuten esimerkiksi käsiteltävinä olevien tosiseikkoja koskevien kysymysten ja oikeuskysymysten erityistä monitahoisuutta sekä sitä, että asianomainen yritys on omalta osaltaan huomattavassa määrin vastuussa menettelyn hitaudesta. Tällaisesta tilanteesta ei tässä yhteydessä ole kyse.

188. Sivuhuomautuksena mainittakoon, että menettelyn kokonaispituuden perustelemiseen ei riitä pelkästään se, että menettelyyn sovellettava vanhentumisaika ei ole vielä päättynyt.( ) Vanhentumisaika määrää nimittäin vain ajalliset puitteet, joita noudattaen on sallittua ryhtyä toimenpiteisiin sakon määräämiseksi eurooppalaisten kilpailusääntöjen rikkomisesta. Vanhentumisajan puitteissa sovelletaan käsittelyajan kohtuullisuutta koskevaa periaatetta, jonka mukaan on pyrittävä suorittamaan tutkinta ja tekemään päätös nopeasti sekä välttämään toimettomuusjaksoja, jotka eivät ole perusteltavissa. Asianomaisiin yrityksiin kohdistuu vireillä olevan menettelyn aikana voimakkaita paineita. Niille aiheutuu jatkuvasti myös epävarmuutta siitä, milloin niitä vastaan aloitettu menettely päättyy ja millaisin lopputuloksin. Tässä tilanteessa käsittelyajan kohtuullisuutta koskeva periaate antaa niille vahvan, seuraamusten vanhentumisen ylittävän suojan.( )

189. Teen siis kaiken kaikkiaan sen päätelmän, että Solvayn perusoikeutta saada asiansa ratkaistuksi kohtuullisessa ajassa on loukattu.

190. Jos sovelletaan asiassa Baustahlgewebe( ) annettuun tuomioon liittyvää oikeuskäytäntöä, valituksenalainen tuomio olisi silloin kumottava oikeudenkäynnin liian pitkän keston vuoksi vähintään siltä osin, että siinä sakko vahvistettiin 2,25 miljoonaksi euroksi.

2. Sakon alentamisen suuruus

191. Suullisessa käsittelyssä esitettyyn kysymykseen annetuissa vastauksissa asianosaisten käsitykset olivat varsin erilaiset esimerkiksi nyt esillä olevassa asiassa annettavan sakon alentamisen määrän osalta. Solvayn mukaan sakkoa olisi alennettava menettelyn keston vuoksi niin paljon, että tämä seuraamus jäisi enää nimelliseksi. Komissio puolestaan on täysin päinvastaista mieltä: sen mukaan sakon alentamisen pitäisi olla nimellinen eikä sakon itsensä.

192. Asia Baustahlgewebe on toistaiseksi ainoa esimerkkitapaus. Siinä yhteisöjen tuomioistuin alensi sakkoa vain merkityksettömästi. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin asetti 3 miljoonan ecun sakon, jota yhteisöjen tuomioistuin alensi 50 000 eculla( ) eli 1,67 prosenttia.

193. On kyseenalaista, olisiko näin vähäinen sakon alentaminen katsottava vielä nykyäänkin kohtuulliseksi ihmisoikeussopimuksen tavoitteiden valossa. Perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan ihmisoikeussopimus on otettava huomioon myös unionin oikeudessa. Ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kohtaa koskevan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan korvausta määritettäessä on olennaista, missä määrin kohtuullinen käsittelyaika ylitettiin.( )

194. Nyt esillä olevassa asiassa kohtuullinen käsittelyaika ylitetään merkittävästi sekä hallinnollisen menettelyn ja tuomioistuinmenettelyn yksittäisissä osissa että kaikissa osissa yhdessä tarkasteltuna: hallinnollisessa menettelyssä on yli neljän vuoden ja seitsemän kuukauden toimettomuus,( ) asian käsittely ensimmäisessä oikeusasteessa kesti kahdeksan vuotta ja yhdeksän kuukautta( ) ja menettelyn kokonaispituus oli 22 vuotta laskettuna tähän päivään saakka.( ) Kun asiaan ei liity poikkeuksellisia olosuhteita, tässä tapauksessa ylitetään kaikki mahdolliset käsittelyajan kohtuullisuuden rajat.

195. Näissä olosuhteissa sellainen pikemminkin vähäpätöinen sakon alentaminen, jonka yhteisöjen tuomioistuin on toteuttanut asiassa Baustahlgewebe antamassaan tuomiossa ja jota komissio näyttää suunnittelevan myös nyt esillä olevassa asiassa, ei ole missään tapauksessa kohtuullinen.

196. Liian pitkään kestänyt menettely merkitsee perusoikeuden loukkaamista, josta on määrättävä tehokas seuraamus. Tällöin on yhtäältä otettava huomioon asianomaisen yrityksen tekemän rikkomisen vakavuus ja toisaalta oikeudenkäynnin liian pitkästä kestosta aiheutuvan perusoikeuden loukkaamisen vakavuus.( )

197. Nyt esillä olevassa asiassa on katsottava, että perusoikeutta ratkaisun saamiseen kohtuullisessa ajassa on loukattu vakavasti. Tämä oikeuttaa sakon merkittävään alentamiseen. Samalla on kuitenkin otettava huomioon, että Solvayn ja CFK:n välisessä kartellisopimuksessa oli komission toteamusten mukaan kyse sisämarkkinoiden keskeisen säännön (EY 81 artiklan) ”vakavasta rikkomisesta”.( ) Ottaen huomioon kaikki tekijät, joilla on merkitystä kyseisessä yksittäistapauksessa, pitäisin kohtuullisena, että sakkoa alennettaisiin 50 prosentilla. Alennettu sakko on määritettävä unionin yleisen tuomioistuimen asettaman sakon pohjalta.

198. Jos unionin tuomioistuin ei kumoa valituksenalaista tuomiota kokonaisuudessaan eikä kumoa riidanalaista päätöstä,( ) ehdotan ainakin, että 2,25 miljoonan euron sakkoa alennetaan 50 prosentilla.

VI Oikeudenkäyntikulut

199. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 122 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään, että jos valitus on perusteltu ja unionin tuomioistuin ratkaisee itse riidan lopullisesti, se päättää oikeudenkäyntikuluista

200. Työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan ja 118 artiklan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Solvay on vaatinut, että komissio velvoitetaan korvaamaan sekä muutoksenhakumenettelyn että ensimmäisessä oikeusasteessa käydyn oikeudenkäynnin kulut ja koska komissio on hävinnyt asian molemmissa oikeusasteissa, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut molemmissa oikeusasteissa.

VII Ratkaisuehdotus

201. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:

1) Kumotaan unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T‑58/01, Solvay vastaan komissio, 17.12.2009 antama tuomio.

2) Kumotaan 13.12.2000 tehty komission päätös 2003/5/EY.

3) Komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut molemmissa oikeusasteissa.