Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan kolmannen ja neljännen kohdan ja 21 artiklan ensimmäisen kohdan, joita perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla sovelletaan menettelyyn unionin yleisessä tuomioistuimessa, sekä unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 73 artiklan 1 kohdan nojalla Euroopan unionin jäsenvaltioita ja toimielimiä, Euroopan vapaakauppajärjestön (EFTA) valvontaviranomaista ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen sopimuspuolena olevia valtioita lukuun ottamatta asianosaisten edustajan on oltava asianajaja, jolla on oikeus esiintyä jonkin jäsenvaltion tai ETA-sopimuksen sopimuspuolena olevan valtion tuomioistuimessa. Kannekirjelmässä on mainittava kantajan nimi ja kotipaikka sekä allekirjoittaneen asema. Jokaisen oikeudenkäyntiasiakirjan alkuperäiskappaleen on lisäksi oltava asianosaisen asiamiehen tai asianajajan allekirjoittama.

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan edellä mainituista määräyksistä ja erityisesti edustaja-sanan käytöstä Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan kolmannessa kohdassa seuraa, että kyseisessä artiklassa tarkoitettu asianosainen ei luonteestaan riippumatta voi nostaa kannetta unionin yleisessä tuomioistuimessa itse, vaan sen on käytettävä sellaisen kolmannen osapuolen palveluja, jolla on oikeus esiintyä jonkin jäsenvaltion tai ETA-sopimuksen sopimuspuolena olevan valtion tuomioistuimessa.

Tässä yhteydessä on muistutettava, että käsityksen, joka unionin oikeusjärjestyksessä on asianajajan tehtävästä ja jonka taustalla ovat jäsenvaltioiden yhteiset oikeudelliset perinteet ja johon Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklassa määrätty perustuu, mukaan asianajaja on sellainen osatekijä oikeudenhoidon toteuttamisessa, joka antaa riippumattomasti ja oikeudenhoidon etujen mukaisesti asiakkaalle tämän tarvitsemaa oikeudellista neuvontaa. Tällaista neuvontaa antaa asianajaja, joka on rakenteellisesti, hierarkkisesti ja toiminnallisesti kolmantena osapuolena suhteessa tästä neuvonnasta hyötyvään henkilöön. Tätä tulkintaa asianajajan riippumattomuuden vaatimuksesta sovelletaan edustamiseen unionin tuomioistuimissa.

Siten oikeuskäytännössä on jo katsottu, että asianajajan riippumattomuuden vaatimus merkitsee työ- tai palvelussuhteen puuttumista asianajajan ja tämän asiakkaan välillä. Asianajajan riippumattomuuden käsitettä ei nimittäin määritellä vain positiivisesti eli viittaamalla ammattieettisiin sääntöihin liittyviin sitoumuksiin, vaan se määritellään myös negatiivisesti, eli työ- tai palvelussuhteen puuttumisen perusteella.

Tätä päättelyä sovelletaan samalla tavoin tilanteessa, jossa asianajajan työnantaja on yksikkö, joka on sidoksissa asianajajan edustamaan asianosaiseen.

Oikeuskäytännössä on myös katsottu, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan kolmannessa kohdassa tarkoitetun asianosaisen asianajajalla ei saisi olla henkilökohtaista yhteyttä kyseessä olevaan asiaan eikä hän saisi olla riippuvainen asiakkaastaan tavalla, joka vaarantaisi sen, että hän suorittaa keskeisen tehtävänsä avustajana oikeudenhoidossa asianmukaisimmalla tavalla. Oikeuskäytännössä on erityisesti katsottu, etteivät ne taloudelliset tai rakenteelliset suhteet, joita edustajalla on asiakkaaseensa, saa olla omiaan luomaan sekaannusta asiakkaan omien intressien ja hänen edustajansa henkilökohtaisten intressien välillä.

Unionin oikeudessa etuoikeudettomille asianosaisille asetettua vaatimusta olla riippumattoman kolmannen osapuolen edustamina unionin yleisessä tuomioistuimessa ei siten voida ymmärtää niin, että se on vaatimus, jonka tarkoituksena on yksinomaan sulkea pois se, että päämiestä edustaa tämän työntekijä taikka tästä taloudellisesti riippuvainen henkilö.

(ks. 51–57 kohta)