Komissio ei kuitenkaan voi yleisellä viittauksella luottamuksellisuuteen perustella sitä, että se on täydellisesti kieltäytynyt paljastamasta asiakirjavihkossaan olevia asiakirjoja. Yritysten ja yritysten yhteenliittymien oikeuden suojella liikesalaisuuksiaan on oltava tasapainossa sen kanssa, että taataan oikeus tutustua kaikkiin asiakirjavihon sisältämiin asiakirjoihin.

Se, että kilpailua rajoittaviin käytäntöihin osallistunut yritys ei enää toimi kyseessä olevilla markkinoilla silloin, kun komissio tekee päätöksen näiden käytäntöjen kieltämisestä, tai että nämä käytännöt on lopetettu ennen päätöksen tekemistä, ei merkitse sitä, että komissio käyttäisi väärin sille asetuksen N:o 17 3 artiklan 1 kohdassa myönnettyä toimivaltaa, kun se määrää, että tämän yrityksen on pidätyttävä kilpailua rajoittavista toimista tai toimintatavoista, koska tällainen määräys on luonteeltaan ennalta ehkäisevä eikä riipu kyseessä olevan yrityksen tilanteesta päätöstä tehtäessä.

Sovellettaessa asetuksen N:o 17 3 artiklan 1 kohtaa yritystä voidaan kieltää jatkamasta tiettyjä lainvastaisiksi todettuja toimintoja, menettelytapoja tai tilanteita mutta myös kieltää toimimasta samalla tavalla myöhemmin. Yrityksille asetetut velvoitteet eivät kuitenkaan saa ylittää sitä, mikä on asianmukaista ja tarpeellista tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi. Lisäksi komission on käytettävä määräysten antamista koskevaa toimivaltaa rikkomisen luonteen mukaan.

Vaikka kohtuullisen käsittelyajan ylittäminen voi tietyillä edellytyksillä olla kumoamisperusteena päätökselle, jossa todetaan kilpailusääntöjä rikotun, näin ei ole kuitenkaan siinä tapauksessa, että tässä päätöksessä määrättyjen sakkojen määrä on riitautettu, sillä komission oikeutta määrätä sakkoja säännellään vanhentumisajoista kilpailuoikeuden alan menettelyissä ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanossa annetulla asetuksella N:o 2988/74, jossa on tältä osin säädetty vanhentumisajasta. Kyseisellä asetuksella on nimittäin otettu käyttöön täydellinen sääntely, joka kattaa yksityiskohtaisesti määräajat, joissa komissio voi oikeusvarmuuden perustavanlaatuista vaatimusta sivuuttamatta määrätä sakkoja yhteisön kilpailusääntöjen mukaisten menettelyjen kohteina oleville yrityksille. Sen 2 artiklan 3 kohdassa säädetään, että vanhentumisaika päättyy joka tapauksessa, paitsi jos se on pysäytetty, kymmenen vuoden kuluttua siitä, kun vanhentumisaika on keskeytynyt tämän asetuksen 2 artiklan 1 kohdan mukaisesti, joten komissio ei voi loputtomiin viivyttää sakkoja koskevan päätöksen tekemistä, sillä muutoin sen oikeus tehdä päätös voi vanhentua. Tämän sääntelyn vuoksi kaikki perustelut, jotka liittyvät komission velvollisuuteen käyttää toimivaltaansa määrätä sakkoja kohtuullisessa ajassa, on hylättävä.

Komission päätös, jolla määrätään sakkoja usealle yritykselle yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi, on, kun kyse on kyseessä olevien yritysten luokittelusta eri ryhmiin sakon laskentapohjan määrittämiseksi, riittävästi perusteltu, kun komissio toteaa käyttäneensä perustana maailmanlaajuisia markkinaosuuksia, jotka perustuvat tietoihin kyseisen tuotteen maailmanlaajuisesta liikevaihdosta, vaikka luottamuksellisuussyistä se ei mainitse liikevaihtoja vaan pelkästään markkinaosuushaarukat, kun nämä seikat ovat riittävän ymmärrettäviä.

Komissiolla on harkintavaltaa vahvistaessaan yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon määrää. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla sakon määrä määritetään kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella. Sakon määrä on lopputulos useista laskelmista, jotka komissio on tehnyt suuntaviivojen mukaisesti. Sakon määrän määrittäminen riippuu muun muassa kyseessä olevan yrityksen omaan käyttäytymiseen liittyvistä seikoista, kuten raskauttavien tai lieventävien olosuhteiden olemassaolosta.

Kolmella rikkomisen vakavuuden arvioinnissa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen mukaan huomioon otettavalla seikalla, joita ovat rikkomisen luonne, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden laajuus, ei ole samaa painoarvoa kokonaistarkastelun yhteydessä. Kilpailusääntöjen rikkomisen luonteella on ensisijainen rooli erityisesti luonnehdittaessa rikkomisia ”erittäin vakaviksi”. Tältä osin kyseisissä suuntaviivoissa esitetystä erittäin vakavien rikkomisten kuvauksesta ilmenee, että sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelyt, joilla pyritään hintojen vahvistamiseen tai myyntikiintiöiden jakamiseen, voidaan jo luonteensa perusteella määritellä ”erittäin vakaviksi” rikkomisiksi, ilman että olisi tarpeellista todeta, että tällaisella toiminnalla on erityisiä vaikutuksia.

Vaikka komission päätös, joka on osoitettu useille lainvastaiseen kartelliin osallistuneille yrityksille, on laadittu yhden ainoan päätöksen muotoon, sitä on tarkasteltava joukkona yksittäisiä päätöksiä, joissa todetaan kunkin yrityksen, jolle se on osoitettu, osallistuneen kilpailusääntöjen rikkomiseen ja määrätään sille sakko. Komissio voi siis tutkia kunkin kyseessä olevan yrityksen tilannetta erikseen ja jakaa ne ryhmiin määrittääkseen kunkin yrityksen myötävaikutuksen kartellin menestymiseen, vaikka kartellin sisällä kaikkien yritysten toiminta on ollut koko ajan yhteensovitettua.

Vahvistaessaan yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon määrää asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen nojalla komissio voi soveltaa sakon laskentapohjaan korotuskerrointa yrityksen koon ja kokonaisresurssien huomioon ottamiseksi.

Ensinnäkin tarve taata riittävän varoittava vaikutus nimittäin edellyttää, että sakon määrää muokataan sen huomioon ottamiseksi, minkälaista vaikutusta yritys, jolle sakko määrätään, on tavoitellut, jotta sakko ei olisi merkityksetön tai päinvastoin kohtuuton erityisesti kyseisen yrityksen taloudelliseen kapasiteettiin nähden niiden vaatimusten mukaisesti, jotka johtuvat yhtäältä tarpeesta taata sakon tehokkuus ja toisaalta suhteellisuusperiaatteen noudattamisesta. Komissio voi ottaa huomioon sen, että kyseessä oleva yritys hankki kokonaisliikevaihtonsa avulla muihin kartellin jäseniin nähden helpommin sakkonsa maksamisen kannalta välttämättömät varat, mikä oikeuttaa soveltamaan korotuskerrointa sakon riittävän varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseksi. Tässä yhteydessä yrityksen taloudelliset resurssit on arvioitava sakon määräämispäivänä, jotta saavutetaan asianmukaisesti varoittava tavoite, ja tämä on tehtävä suhteellisuusperiaatetta noudattaen. Tämän osalta on samoista syistä todettava, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan puitteissa sakon yläraja, joksi on vahvistettu 10 prosenttia kyseisen yrityksen liikevaihdosta, määritetään sen liikevaihdon mukaan, joka on saatu päätöstä edeltävän tilikauden aikana.

Toiseksi komissio voi ottaa huomioon yritysten käytössä olevan lainopillisen ja taloudellisen infrastruktuurin, jonka ansiosta niillä on paremmat mahdollisuudet tunnistaa toimintansa sääntöjenvastaisuus. Tämän tarkoituksena on rangaista ankarammin suuria yrityksiä, joilla oletetaan olevan riittävä tietämys ja rakenteelliset keinot, jotta ne voivat tunnistaa toimintansa sääntöjenvastaisuuden ja arvioida siitä mahdollisesti aiheutuvan hyödyn. Tässä tapauksessa liikevaihdon, jonka perusteella komissio määrittää kyseessä olevien yritysten koon ja näin ollen niiden kyvyn määrittää toimintansa luonteen ja seuraukset, on liityttävä niiden tilanteeseen kilpailusääntöjen rikkomishetkellä.

100 prosentin korotuskertoimen soveltaminen sakon laskentapohjaan yrityksen koon ja kokonaisresurssien huomioon ottamiseksi ei ylitä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja suuntaviivoissa asetettuja rajoja.

(ks. 374, 379, 382 ja 387 kohta)