ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
80.

Katson komission tapaan, ettei seuraamusten tehokkuuden vaatimuksella rajoiteta perusoikeuskirjassa vahvistettua ne bis in idem ‑oikeutta. Velvollisuus määrätä tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia seuraamuksia koskee jäsenvaltioita aivan yleisesti ja riippumatta siitä, ottavatko ne käyttöön markkinoiden väärinkäytön rankaisemiseksi kaksijakoisen (rikosoikeudellisen ja hallinnollisen) vai yksijakoisen (rikosoikeudellisen) menettelyn. Valittiinpa kumpi menettely hyvänsä, seuraamusjärjestelmän on oltava tehokas, ja siinä on joka tapauksessa noudatettava perusoikeuskirjan 50 artiklassa suojattua ne bis in idem ‑periaatetta.
61.

On ilmeistä, että kun verovelvollisella on hallussaan tietoja, joiden nojalla on epäilyjä petoksesta tai väärinkäytöstä, hänen voidaan odottaa ottavan tietyin lisätoimin selvää luovuttajasta tai suorittajasta varmistuakseen tämän luotettavuudesta. ( 27 ) Tässäkään tapauksessa veroviranomaiset eivät kuitenkaan voi velvoittaa verovelvollista vähennysoikeuden epäämisen uhalla suorittamaan monimutkaisia ja kauaskantoisia tarkastuksia, koska tällöin ne tosiasiallisesti siirtäisivät omat valvontatehtävänsä verovelvolliselle. ( 28 ) Mahdotonta on esimerkiksi se, että verovelvollisen edellytettäisiin tarkistavan, että laskussa ilmoitettu luovuttajan tai suorittajan osoite on osoite, jossa tämä tosiasiallisesti harjoittaa liiketoimintaansa tai jossa tämän liiketilat sijaitsevat, tai että luovuttaja tai suorittaja on laillisesti tai aidosti sijoittautunut kyseiseen osoitteeseen.
93.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Divisionin (Administrative Court) esittämiin kysymyksiin seuraavasti: 1) Unionin kansalainen, joka on saanut sen jäsenvaltion kansalaisuuden, jossa hän on Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 16 artiklan nojalla oleskellut tosiasiallisesti ja pysyvästi, ei kuulu tämän direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”henkilöt, joihin tätä direktiiviä sovelletaan” piiriin, joten kyseistä direktiiviä ei voida soveltaa häneen eikä hänen perheenjäseniinsä. 2) SEUT 21 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa unionin kansalainen on saanut sen jäsenvaltion kansalaisuuden, jossa hän on direktiivin 2004/38 16 artiklassa säädettyjen edellytysten nojalla ja niitä noudattaen tosiasiallisesti oleskellut ja tässä yhteydessä viettänyt perhe-elämää kolmannen valtion kansalaisen kanssa, edellytykset, joilla tälle myönnetään kyseisessä valtiossa johdettu oleskeluoikeus, eivät lähtökohtaisesti saa olla tiukempia kuin edellytykset, joista mainitussa direktiivissä säädetään johdetun oleskeluoikeuden myöntämiselle kolmannen valtion kansalaiselle, joka on sellaisen unionin kansalaisen perheenjäsen, joka on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen asettumalla toiseen jäsenvaltioon kuin jonka kansalainen hän on.
63.

Muistutan aluksi, että luottamuksensuojan periaate edellyttää, että asianomainen on saanut täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja toimivaltaiselta ja luotettavalta taholta. ( 39 ) Tämä tarkoittaa yhtäältä sitä, että yhtäältä unionin toimielin ( 40 ) tai jokin muu unionin ”edustajana” toimiva elin (esimerkiksi kansalliset viranomaiset, joiden tehtävänä on unionin lainsäädännön saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöään tai sen täytäntöönpano) ( 41 ) on synnyttänyt tiettyyn tilanteeseen liittyviä odotuksia, joita on suojeltava unionin lainsäädännössä, ja toisaalta sitä, että unionin toimielin tai jokin muu unionin ”edustajana” toimiva elin ei myöskään täytä näitä odotuksia. ( 42 )
1)

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida kyseisten lainasopimusten luonteen, systematiikan ja ehtojen sekä sopimusten oikeudellisen ja tosiasiallisen asiayhteyden perusteella, heijastaako kyseinen ehto, jonka mukaan luotto on maksettava takaisin samana valuuttana kuin se on myönnetty, kansallisen lain säännöksiä kyseisen direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Jos näin ei ole, kansallisen tuomioistuimen on katsottava kyseisen ehdon kuuluvan käsitteen ”sopimuksen pääkohde” piiriin, mikä sulkee pois sen mahdollisen kohtuuttomuuden tutkimisen. Tällainen tapaus voi olla kyseessä silloin, kun lainasopimukseen on liitetty ehto, jonka mukaan lainanottajan on maksettava lainasumma takaisin samana valuuttana kuin se on myönnetty.
87.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Augstākā tiesan ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Tullikoodeksin 29 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että siinä säädettyä tullausarvon määritysmenetelmää on käytettävä ainoastaan, kun kyseisten tavaroiden kauppa-arvo vastaa tavaroiden unionin tullialueelle suuntautuvan viennin hintaa. Tällöin ei ole merkitystä sillä, syntyykö tullivelka sillä perusteella, että tavarat siirretään pois tullivalvonnasta ulkoisen passitusmenettelyn aikana. 2) Tulliviranomaisella ei ole velvollisuutta hankkia tavaroiden tuottajilta tietoja, joita tarvitaan tullikoodeksin 30 artiklan 2 kohdan a alakohdan soveltamiseksi. Ennen kuin viranomainen voi luopua kyseisen säännöksen soveltamisesta, sen on kuitenkin tutkittava kaikki käytettävissään olevat tiedot ja tietokannat ja annettava taloudellisille toimijoille, joita asia koskee, tilaisuus esittää mainitun säännöksen soveltamiseksi tarvittavat tiedot. 3) Tullikoodeksin 6 artiklan 3 kohdasta, tulliviranomaisen yleisestä perusteluvelvollisuudesta ja tullausarvon laskennan eri menetelmien toissijaisuussuhteesta seuraa, että tulliviranomainen on velvollinen perustelemaan päätöksessään riittävästi, miksi sovellettiin tiettyä tullausarvon määritysmenetelmää eikä sitä ensisijaisempaa menetelmää. Samoin tulliviranomainen on velvollinen esittämään päätöksessään riittävät perustelut sille, miten ja minkä tietojen perusteella lopullinen tullausarvo laskettiin. Kysymys siitä, onko perustelujen puuttumista mahdollista korjata oikeudenkäyntimenettelyn aikana ja jos on, niin missä määrin, kuuluu kansallisen oikeuden alaan, ja jäsenvaltioiden on säädettävä siitä vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteen mukaisesti.
36.

Sekä palautus- että vähentämisvaatimusten oikeudellisen luonteen osalta Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus väittää, että oikeus saada takaisin perusteettomasti maksettuna arvonlisäverona vaadittava määrä ei lähtökohtaisesti perustu arvonlisäverojärjestelmään eikä siitä annettuihin direktiiveihin vaan unionin yleisiin oikeussääntöihin. Vähennysoikeus sitä vastoin perustuu yksinomaan edellä mainittuihin direktiiveihin, joiden mukaan verovelvollisella, joka on maksanut tai jonka on maksettava arvonlisävero kolmannelle osapuolelle, joka on myös arvonlisäverovelvollinen ja jolta ensiksi mainittu on saanut tiettyjä tavaroita tai palveluja, on oikeus vähentää maksettu arvonlisävero (tai oikeus vastaavaan arvonlisäverosaatavaan). Sen mukaan näiden tapausten välisestä oikeudellisesta erosta on osoituksena se, että unionin oikeuden mukaan verohallinnolla on ensimmäisessä tapauksessa mahdollisuus vedota perusteettomaan etuun, mutta toisessa ei.
63.

Sitä, että syyttäjäviranomaista pidetään puitepäätöksen yhteydessä toimivaltaisena oikeusviranomaisena antamaan kansallisia pidätysmääräyksiä, ei estä sekään, että syyttäjäviranomaisen yksittäinen jäsen, joka on antanut pidätysmääräyksen (tai hyväksynyt poliisin antaman pidätysmääräyksen), edustaa syyttäjäviranomaista myöhemmin rikosoikeudenkäynnissä, jossa pidätetty on vastaajana. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen ilmaisemat varaukset edellä mainitsemissani tuomioissa 4.12.1979 ja 29.3.2010 ( 33 ) selittyvät Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 artiklan 1 kappaleen c kohdan asiayhteydessä ( 34 ) eli sillä mahdollisuudella, että syyttäjäviranomainen on tuomioistuimen vaihtoehto tehtäessä ratkaisu pidätetyn vapaudenmenetyksen jatkamisesta. Tilanne ei ole kuitenkaan tällainen nyt käsiteltävässä asiassa, sillä kuten olen edellä selvittänyt, Unkarin rikosprosessilain mukaan (poliisin määräyksellä, jonka syyttäjäviranomainen on myöhemmin hyväksynyt) pidätetyt henkilöt tuodaan tuomioistuimeen tai vapautetaan. Ei ole perusteita vastustaa sitä, että syyttäjäviranomaisen edustaja jatkaa tässä yhteydessä toimintaansa menettelyn myöhemmissä vaiheissa.
58.

Neljänteen kysymykseen on näin ollen mielestäni vastattava, että direktiivin 2003/88 2 artiklan 1 kohtaan sisältyvää työajan määritelmää ei pidä tulkita siten, että sitä sovelletaan automaattisesti työntekijöihin, joiden on päivystyksessä pystyttävä vastaamaan työnantajansa hälytyksiin nopeasti (mutta joiden ei edellytetä olevan samanaikaisesti fyysisesti työnantajan tiloissa) ja joiden mahdollisuuksia harjoittaa tänä aikana muita toimintoja saatetaan näin rajoittaa. On pikemminkin tarpeen ottaa huomioon sen ajan laatu, joka työntekijällä on käytettävissään päivystäessään, mikä ilmenee esimerkiksi siten, että työntekijä voi keskittyä omiin asioihinsa ja perheeseensä. Tässä yhteydessä on ensisijaisen tärkeää vietetyn ajan laatu eikä se tarkka etäisyys, jolla työntekijän on oltava työpaikastaan. Kansallisen tuomioistuimen on ratkaistava tosiseikkojen perusteella, onko tällaista aikaa tietyssä tapauksessa pidettävä työaikana.
7.

Direktiivin johdanto-osan perustelukappaleissa todetaan seuraavaa: ”(5) maahuolinnan markkinoiden avaaminen on toimenpide, jonka pitäisi auttaa lentoyhtiöitä alentamaan käyttökustannuksia ja parantamaan käyttäjille tarjottavien palvelujen laatua, (6) toissijaisuusperiaatteen noudattamiseksi on välttämätöntä toteuttaa pääsy maahuolinnan markkinoille yhteisön puitteissa, samalla kun jäsenvaltioille annetaan mahdollisuus ottaa huomioon alan erityispiirteet, (7) kesäkuussa 1994 antamassaan tiedonannossa ’Tie Euroopan siviili-ilmailun tulevaisuuteen’ komissio ilmaisi aikomuksensa tehdä vuoden 1994 loppuun mennessä maahuolinnan markkinoille pääsyn toteuttamiseksi yhteisön lentokentillä aloite; Euroopan siviili-ilmailun tilanteesta 24 päivänä lokakuuta 1994 hyväksytyssä neuvoston päätöslauselmassa – – vahvistetaan se, että markkinoita avattaessa on tarpeen ottaa huomioon lentoasemilla vallitsevan tilanteen asettamat vaatimukset, – – (11) joidenkin palvelulajien kohdalla markkinoille pääsyssä sekä omahuolinnan harjoittamisessa voidaan kohdata turvallisuuteen, turvatoimiin, kapasiteettiin ja käytettävissä olevaan tilaan liittyviä rajoitteita; tämän vuoksi on voitava rajoittaa näiden palvelujen tarjoajien määrää; myös omahuolinnan harjoittamista on voitava rajoittaa ja tällaisten rajoitusten asettamisperusteiden on oltava asiaankuuluvia, puolueettomia, avoimia ja syrjimättömiä, – – (14) joissakin tapauksissa esitetyt rajoitteet saattavat olla sellaisia, että ne voivat oikeuttaa rajoittamaan markkinoille pääsyä tai omahuolinnan harjoittamista siltä osin kuin nämä rajoitukset ovat asiaankuuluvia, puolueettomia, avoimia ja syrjimättömiä, – – (16) jos palvelujen tarjoajien määrä on rajoitettu, riittävän ja rehellisen kilpailun ylläpitäminen edellyttää, että palvelujen tarjoajat valitaan avointa ja puolueetonta menettelyä noudattaen; palvelujen käyttäjiä on aiheellista kuulla tässä valinnassa, koska palvelujen laatu ja hinta koskevat ensisijaisesti heitä, – – (25) maahuolintapalvelujen tarjoajille ja omahuolintaan oikeutetuille lentoliikenteen harjoittajille on taattava mahdollisuus lentoaseman rakennelmien ja laitteiden käyttöön siltä osin kuin heidän oikeuksiensa käyttäminen sekä riittävän ja rehellisen kilpailun varmistaminen sitä edellyttävät; käytöstä on kuitenkin voitava periä maksu”.
47.

Komissio puolestaan väittää, että valittaja esittää tämän kolmannen valitusperusteen yhteydessä uuden argumentin, jonka mukaan taloudellisen avun mekanismin käyttöönottoa kestämättömän velan maksamatta jättämisen muodossa voidaan ehdottaa SEUT 352 artiklan nojalla, kun otetaan huomioon SEUT 136 artiklan 1 kohdan sisältö. SEUT 352 artiklaa koskeva valitusperusteen osa on siten jätettävä tutkimatta. Joka tapauksessa valittaja ei ole selostanut, missä mielessä säädöksen antaminen ehdotetun eurooppalaisen kansalaisaloitteen vaatimusten mukaisesti olisi välttämätöntä euroalueen vakautta koskevan perussopimusten tavoitteen saavuttamiseksi. Komissio vetoaa toissijaisesti tuomioon Pringle, ( 57 ) jonka mukaan unionin tuomioistuin on todennut, ettei SEUT 136 artiklan 1 kohdalla luoda yhtään uutta oikeudellista perustaa, jotta unioni voisi toteuttaa toimen. Komissio väittää niin ikään, että euroalueen maiden kokouksessa 21.7.2011 Kreikan valtionlainan uudelleenjärjestelystä tehtyyn päätökseen perustuva argumentti on uusi. Joka tapauksessa tällaista päätöstä ei komission mukaan ole tehty perussopimusten nojalla. Unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä, jonka mukaan sitä, että jäsenvaltiolle annetaan oikeus päättää yksipuolisesti velkansa maksamatta jättämisestä, ei voida pitää talouspolitiikan laajoihin suuntaviivoihin liittyvänä toimenpiteenä, jonka neuvosto voi toteuttaa perustamissopimusten nojalla, on lisäksi komission mukaan virheetön. SEUT 136 artiklan 1 kohta, jonka nojalla voidaan toteuttaa ainoastaan talouspolitiikan laajoihin suuntaviivoihin liittyvä toimenpide, joka on välttämättä sitomaton, ei siis voi olla ehdotetun eurooppalaisen kansalaisaloitteen perustana. Komission mielestä tämä kolmas valitusperuste on jätettävä tutkimatta siltä osin kuin se koskee SEUT 136 artiklan 3 kohtaa ja SEUT 352 artiklaa, ja sitä on pidettävä perusteettomana siltä osin kuin se koskee SEUT 136 artiklan 1 kohtaa.
12.

Direktiivin 93/42 liitteen II otsikko on ”Vaatimustenmukaisuusvakuutus (Täydellinen laadunvarmistusjärjestelmä)”. Siinä säädetään käsiteltävän asian kannalta merkityksellisin osin seuraavaa: — valmistajan on huolehdittava hyväksytyn laatujärjestelmän soveltamisesta asianomaisten tuotteiden suunnitteluun, valmistukseen ja lopputarkastukseen ja oltava tarkastuksen ja valvonnan alainen (1 kohta); — valmistajan, joka täyttää 1 kohdan velvoitteet, on laadittava asianomaisista tuotteista kirjallinen vaatimustenmukaisuusvakuutus ja kiinnitettävä CE-merkintä 17 artiklan mukaisesti (2 kohta); — valmistajan on jätettävä ilmoitetulle laitokselle laatujärjestelmänsä arviointia koskeva hakemus, jossa on oltava valmistajan sitoumus i) täyttää hyväksytystä laatujärjestelmästä aiheutuvat velvoitteet, ii) valvoa, että hyväksytty laatujärjestelmä säilyy riittävänä ja tehokkaana, ja iii) tarkastella laitteista saatuja kokemuksia tuotannonjälkeisessä vaiheessa ja soveltaa aiheellisia keinoja tarvittavien korjaavien toimenpiteiden toteuttamiseksi (3.1 kohta); — laatujärjestelmän soveltamisen on taattava, että tuotteet täyttävät direktiivin niitä koskevat säännökset kaikissa vaiheissa, suunnittelusta lopputarkastukseen; laatujärjestelmässä on oltava erityisesti riittävästi kuvailtu i) menetelmät, joilla valvotaan laatujärjestelmän tehokasta toimintaa ja erityisesti sen kykyä saavuttaa suunnittelun ja tuotteiden haluttu laatu, mukaan lukien vaatimustenvastaisten tuotteiden valvonta, ja ii) menettelyt tuotteiden suunnittelun valvomiseksi ja tarkastamiseksi (3.2 kohta); — ilmoitetun laitoksen on suoritettava laatujärjestelmän tarkastus määrittääkseen, vastaako se 3.2 kohdassa tarkoitettuja vaatimuksia; arviointimenettelyyn on kuuluttava tarkastus valmistajan tiloissa (3.3 kohta); — valmistajan on jätettävä tuotteesta ilmoitetulle laitokselle suunnitteluasiakirjoja koskeva tutkimuspyyntö, joka ilmoitetun laitoksen on tutkittava, ja, jos tuote on direktiivin sitä koskevien säännösten mukainen, sen on annettava hakijalle EY-suunnittelutarkastustodistus (4 kohta); — ”valvonnan tavoitteena on varmistaa, että valmistaja täyttää moitteettomasti hyväksytystä laatujärjestelmästä johtuvat velvoitteet” (5.1 kohta); tässä yhteydessä valmistajan on valtuutettava ilmoitettu laitos suorittamaan kaikki tarvittavat tarkastukset ja toimitettava tälle kaikki asiaa koskevat tiedot, erityisesti i) laatujärjestelmää koskevat asiakirjat, ii) laatujärjestelmän suunnittelua koskevassa osassa määrätyt tiedot ja iii) laatujärjestelmän valmistusta koskevassa osassa määrätyt tiedot (5.2 kohta); — osana valvontamenettelyä ilmoitetun tarkastuslaitoksen on säännöllisesti suoritettava asianmukaisia tarkastuksia ja arviointeja varmistaakseen, että valmistaja noudattaa hyväksyttyä laatujärjestelmää, sekä annettava valmistajalle arviointikertomus (5.3 kohta); — lisäksi ilmoitettu tarkastuslaitos voi tehdä valmistajan toimitiloihin yllätyskäyntejä; näiden käyntien aikana laitos voi, jos se pitää tarpeellisena, suorittaa tai suorituttaa testejä laatujärjestelmän asianmukaisen toiminnan tarkastamiseksi (5.4 kohta).
120.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Općinski sud u Novom Zagrebun esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: 1) Riitauttamattomia vaatimuksia koskevan eurooppalaisen täytäntöönpanoperusteen käyttöönotosta 21.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 805/2004 4 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettua tuomion käsitettä on tulkittava siten, että notaarin todistusvoimaisen asiakirjan perusteella antaman täytäntöönpanomääräyksen kaltaista täytäntöönpanoperustetta on pidettävä asetuksen N:o 805/2004 4 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettuna tuomiona, jos määräyksen antamiseen toimivaltainen notaari on tätä eritystehtävää hoitaessaan toiminut tuomioistuimena, mikä edellyttää sitä, että julkinen notaari pystyy tarjoamaan riittävät takeet riippumattomuudestaan ja puolueettomuudestaan ja ratkaisee hakemuksen oman toimivaltansa nojalla ratkaisulla, jonka osalta on yhtäältä toimitettu tai voidaan toimittaa kontradiktorinen menettely ennen sen vahvistamista eurooppalaiseksi täytäntöönpanoperusteeksi ja johon toisaalta on mahdollista hakea muutosta tuomioistuimessa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asia on tarkistaa, täyttääkö julkinen notaari kaikki nämä edellytykset ja erityisesti riippumattomuutta ja puolueettomuutta koskevan edellytyksen. 2) Asetuksen N:o 805/2004 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että julkinen notaari, joka täyttää edellytykset, joiden perusteella häntä voidaan pitää tuomioistuimena, on asetuksessa N:o 805/2004 4 artiklan 6 alakohdassa ja 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tuomion antanut tuomioistuin ja on siten toimivaltainen vahvistamaan antamansa ja täytäntöönpanokelpoiseksi toteamansa määräyksen, jota velallinen ei ole riitauttanut, eurooppalaiseksi täytäntöönpanoperusteeksi.
83.

Kolmanneksi vertailtaessa ulkopuolisten etujen suojaamista koskevaa tavoitetta ja oikeutta yhtiörekisteriin merkittyjen henkilötietojen suojaan on otettava huomioon, että tiedot, joiden avulla luonnolliset henkilöt voidaan tunnistaa, ovat tässä rekisterissä sen vuoksi, että he ovat päättäneet harjoittaa toimintaa yhtiössä, joka on oikeushenkilö. Unionin tuomioistuin on jo todennut, että ”henkilötietojen suojaa koskevan oikeuden loukkauksen vakavuus ei – – ole oikeushenkilöiden osalta sama kuin luonnollisten henkilöiden osalta. Tästä on huomattava, että oikeushenkilöitä jo koskee laajennettu velvollisuus julkaista itseään koskevia tietoja”. ( 35 )
21.

On korostettava, että kun asia on saatettu unionin tuomioistuimen ratkaistavaksi SEUT 267 artiklan nojalla, se on toimivaltainen antamaan ratkaisun perussopimusten tulkinnasta ja Euroopan unionin toimielinten toimien pätevyydestä ja tulkinnasta. Unionin tuomioistuimen toimivalta rajoittuu vain unionin oikeuden säännösten ja määräysten tutkimiseen. Kansallisen tuomioistuimen asiana on arvioida kansallisten säännösten ulottuvuutta ja tapaa, jolla niitä on sovellettava. ( 7 )
32.

Koska tässä artiklassa ei vain yksinkertaisesti viitata jäsenvaltioiden lainsäädäntöön, on nähdäkseni niin, että jos kansallisella tasolla hyväksytty rajoittavampi ”työntekijän” käsite on ristiriidassa direktiivin säännösten kanssa, direktiivin säännöksiä on sovellettava. Siitä, että Saksan lainsäädännön mukaan henkilöllä on ”työntekijän” asema vain, jos hän on tehnyt yksityisoikeudellisen työsopimuksen, ei käsiteltävässä asiassa voi seurata direktiivin 2008/104 soveltamisalan vastaava supistuminen, sillä direktiivillä pyritään saattamaan sen suojajärjestelmän alaisuuteen erotuksetta sekä henkilöt, joilla on työsopimus, että henkilöt, jotka ovat työsuhteessa.
112.

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeudessa tunnustetaan oikeus korvaukseen silloin, kun kolme edellytystä täyttyy, eli kun rikotun oikeussäännön tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille, kun rikkominen on riittävän ilmeinen ja kun valtion velvoitteen laiminlyönti on välittömässä syy-yhteydessä vahinkoon, joka on aiheutunut henkilöille, joiden oikeuksia on loukattu. ( 49 )
27.

Tuomion GB-INNO-BM jälkeen valmistettujen tupakkatuotteiden valmisteveroja koskeva direktiivi on kuitenkin laadittu uudelleen ja kodifioitu, ja sen tulkintaa on selvennetty laajalla oikeuskäytännöllä. Tässä oikeuskäytännössä on käsitelty erityisesti vähimmäishintojen vahvistamista koskevia kansallisia säädöksiä, joilla puolestaan rajoitettiin valmistajien tai maahantuojien mahdollisuutta vahvistaa korkeimmat hinnat vapaasti. Koska esillä olevan lain mukaan tosiasiallisesti korkein ja matalin vähittäismyyntihinta ovat yksi ja sama, minusta on hyödyllistä ja tarpeellista tarkastella kyseistä lakia vähimmäishinnoittelun viimeaikaisen kehityksen valossa.
1.

Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen on tutkittava vaikutusta, joka Romanian Euroopan unioniin liittymisellä on rikokseen, joka koskee avustamista Romanian kansalaisten laittomassa maahanmuutossa Italiaan ja oleskelussa siellä, kun tällainen rikos on tehty ennen kyseistä liittymistä. Tarkemmin sanottuna Tribunale ordinario di Campobasso (Campobasson ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin, Italia) kysyy, seuraako unioniin liittymisestä kyseisen rikoksen tekemisen jälkeen mutta ennen tekijän tuomitsemista se, että rikos, joka koskee avustamista laittomassa maahanmuutossa Italiaan ja oleskelussa siellä, mitätöityy.
73.

Toiseksi sekä asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 4 alakohtaan että sen uudelleenlaaditun toisinnon, nimittäin asetuksen (EU) N:o 1215/2012, ( 50 ) 7 artiklan 3 alakohtaan sisältyy erityisiä toimivaltaperusteita, joiden mukaan toimivalta on ”rikokseen perustuvaa yksityisoikeudellista korvaus- tai hyvitysvaatimusta koskevassa asiassa siinä tuomioistuimessa, jossa rikosasia on vireillä” (kursivointi tässä), sen sijaan että ne olisi sisällytetty sopimukseen perustumatonta vastuuta koskevaan yleiseen toimivaltaperusteeseen. Lisäksi asetuksessa N:o 1215/2012 säädetään nykyisin myös erityisestä toimivaltaperusteesta, jonka mukaan toimivalta on ”asiassa, joka koskee direktiivin 93/7[ ( 51 ) ] 1 artiklan 1 alakohdassa määritellyn kulttuuriesineen takaisinsaantia omistuksen perusteella – –, sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä kulttuuriesine sijaitsee asian tullessa vireille” (kursivointi tässä). Molemmissa esimerkeissä tällaisen hyvitystä tai takaisinsaantia koskevan asian ja muun kuin vastaajan kotipaikan jäsenvaltion tuomioistuinten välillä on selkeä liittymä; yhteys, joka eroaa edellä tämän ratkaisuehdotuksen 59 kohdassa mainitusta. On myös syytä huomata, että asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 2 alakohdan sanamuoto osoittaa, ettei unionin lainsäätäjä ole pitänyt tarpeellisena laajentaa sopimukseen perustumatonta vastuuta koskevaa erityistä toimivaltaperustetta. Kaikki nämä seikat vahvistavat näkemyksen, jonka mukaan takaisinsaanti- tai palauttamisvaatimuksia käsitellään järjestelmällisesti eri tavalla kuin sopimukseen perustumattomaan vastuuseen perustuvia vahingonkorvausvaatimuksia.