ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21.

Tällaista direktiivin 2003/96 21 artiklan 3 kohdan tulkintaa tukee myös unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, kuten Repsol aivan oikein huomauttaa. Unionin tuomioistuin on nimittäin todennut, että ”mainitun säännöksen kolmannessa virkkeessä käytetystä kielteisestä muotoilusta voidaan päätellä, että sillä on tarkoitus sulkea tämän poikkeuksen ulkopuolelle ainoastaan sellainen energiatuotteiden kulutus, joka ei millään tavalla liity energiatuotteiden tuottamiseen” sekä ”ettei energiatuotteiden kuluttamista voida pelkästään sen kulutusmuotojen perusteella jättää tämän poikkeuksen ulkopuolelle, edellyttäen, että kuluttaminen on osa energiatuotteiden teknistä valmistusprosessia”. ( 7 ) On kiistaton tosiasia, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa energiatuotteiden kulutus teknisessä valmistusprosessissa ei ole sellaista, joka ”ei millään tavalla liity energiatuotteiden tuottamiseen”, ja että näiden tuotteiden kuluttaminen on kokonaisuudessaan ”osa energiatuotteiden teknistä valmistusprosessia”.
63.

Käsitteen ”yrityksen vastattavaksi tavallisesti kuuluvat kustannukset” osalta oikeuskäytännössä on katsottu, että edun olemassaoloa ei voitu sulkea pois sellaisessa tapauksessa, jossa valtio rahoittaa palkanlisän, jonka maksamiseen palkansaajille yrityksellä ei ollut lakisääteistä velvoitetta. ( 74 ) Tältä osin yhteisöjen tuomioistuin on todennut 12.12.2002 annetussa tuomiossa Belgia v. komissio, ( 75 ) että ”yrityksen työntekijän palkkakustannukset ovat – – jo luonteeltaan yritysten vastattavaksi kuuluvia kustannuksia riippumatta siitä, johtuvatko nämä kustannukset lakisääteisistä velvoitteista tai työehtosopimuksista vai eivät” ja että se seikka, että julkisella tuella on alusta pitäen estetty yrityksen palkkakustannusten lisääntyminen, ”ei muuta sitä, että [kyseessä oleva] lisä on luonteeltaan palkkakustannus, josta [tämän] on tavallisesti vastattava”.
70.

Tässä yhteydessä voitaisiin lisätä, että täytäntöönpanoasetuksen 259 artiklan säännösten mukaisesti tehtävällä päätelmällä on tietenkin ”oikeudellisia vaikutuksia”. Sovellettaessa tuomiota Friesland Coberco kansallisten tulliviranomaisten on ”[perusteltava] riittävästi päätöstään”, jos ne päätyvät eri kannalle kuin päätelmässä. Tämä muodostaa todellakin oikeudellisen vaikutuksen. Valittajien näkökulmasta vaikeutena tässä – ja se on ratkaiseva näkökohta minkä tahansa SEUT 263 artiklan mukaisen arvioinnin kannalta – on se, että tulliviranomaisten ei ole pakko noudattaa tätä päätelmää.
67.

Tätä päätelmää ei muuta se tosiseikka, että Sparkasse Südholstein tekee tietyntyyppisiä luottosopimuksia yksinomaan toimitiloissaan tai että KH:n kanssa tehtiin alkuperäiset luottosopimukset siten, että osapuolet olivat samanaikaisesti fyysisesti läsnä. Direktiivissä 2002/65 ei edellytetä, että koko suhdetta olisi hoidettava etänä silloin, kun palvelujen tarjoajan ja kuluttajan välillä vallitsee kattava liikesuhde. Jos tehdään sarja erillisiä sopimuksia, kuten alkuperäiset luottosopimukset ja myöhemmät liitännäiset korkosopimukset nyt kyseessä olevassa asiassa, on 2 artiklan a alakohdan sanamuodon (jonka mukaan palvelujen tarjoajan on käytettävä yksinomaan etäviestintävälineitä ”sopimuksen tekemiseen asti” (englanninkielisessä toisinnossa ”for the purpose of that contract”, kursivointi tässä)) perusteella ilmeistä, että nimenomaan kyseinen konkreettinen sopimus on tehtävä etänä, jotta direktiivin 2002/65 säännöksiä sovelletaan.
130.

Edellä esitetyn valossa ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Riigikohusin (Viro) esittämiin kysymyksiin seuraavasti: 1) Henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla (sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi) 12.7.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/58/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/136/EY, 15 artiklan 1 kohtaa, kun se luetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 7, 8 ja 11 artiklan sekä 52 artiklan 1 kohdan valossa, on tulkittava siten, että sen perusoikeuksiin puuttumisen, jota kansallisten toimivaltaisten viranomaisten oikeus saada henkilötietoja, joita sähköisten viestintäpalvelujen palveluntarjoajilla on velvollisuus säilyttää kansallisen lainsäädännön nojalla, merkitsee, vakavuuden arvioinnin kriteereihin kuuluvat kyseessä olevat tietoryhmät sekä sen ajanjakson pituus, jolta tietoja pyydetään. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida puuttumisen vakavuuden perusteella, onko kyseinen tietojen saanti ehdottoman tarpeellista rikosten torjunnan, tutkinnan, selvittämisen ja syyteharkinnan varmistamisen tavoitteen saavuttamiseksi. 2) Direktiivin 2002/58, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/136, 15 artiklan 1 kohtaa, kun se luetaan perusoikeuskirjan 7, 8 ja 11 artiklan sekä 52 artiklan 1 kohdan valossa, on tulkittava siten, että vaatimus siitä, että toimivaltaisten kansallisten viranomaisten oikeuteen saada säilytettyjä tietoja on kohdistuttava tuomioistuimen tai riippumattoman hallintoviranomaisen suorittama ennakkovalvonta, ei täyty silloin, kun valvonnan suorittaa kansallisen lainsäädännön mukaan syyttäjäviranomainen, jonka tehtäviin kuuluu esitutkintamenettelyn johtaminen, mutta joka samalla voi ajaa virallista syytettä oikeudenkäynnissä.
77.

Edellä esitetty ei kuitenkaan sulje pois sitä, että kansallisen oikeuden ilmauksia on identtisestä sanamuodosta huolimatta tulkittava toisin niiden omassa asiayhteydessä (systematiikka, syntyhistoria, tarkoitus). In dubio mitius ‑periaate koskee ainoastaan kansallista oikeutta, joten tässä yhteydessä on ratkaisevaa vain se, tarjoavatko kansalliset säännökset objektiivisesti useita tulkintavaihtoehtoja.
168.

Jos täysin samasta liikevaihdosta on maksettava sama vero, kilpailu ei vääristy. Jos suuremmasta liikevaihdosta on maksettava myös enemmän veroa, kyse on samasta ”erilaisesta kohtelusta” kuin jos suuremmasta voitosta on maksettava enemmän veroa. Tämä pätee suhteellisen verokannan tapauksessa (siinä maksetaan absoluuttisesti enemmän veroa) ja on seurauksena myös progressiivisen verokannan soveltamisesta (siinä maksetaan enemmän veroa sekä absoluuttisesti että suhteellisesti) edellä (164 kohdassa ja 106 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa) mainituista verojärjestelmään liittyvistä syistä.
7.

Belgian verolainsäädännössä ei säädetä oikeudenvastaisesti saatujen todisteiden käyttöä koskevasta ehdottomasta kiellosta. Hof van Cassatie on kuitenkin kehittänyt oikeuskäytännön, josta käytetään nimitystä ”verotusoikeudellinen Antigoon”. Verotusoikeudellinen Antigoon ‑oikeuskäytännön mukaan oikeudenvastaisesti saatujen todisteiden käyttäminen veroasioissa on kiellettyä vain, jos kyseiset todisteet on saatu sellaisella tavalla, että niiden käyttöä on kaikissa olosuhteissa pidettävä kiellettynä, tai jos käyttäminen vaarantaa verovelvollisen oikeuden oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin. Tuomioistuimen on arvioitava tätä kokonaisarviointinsa yhteydessä.
9.

Asetuksen N:o 1484/95 3 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Lisätulli vahvistetaan kyseisen lähetyksen cif-tuontihinnan perusteella 4 artiklan säännösten mukaisesti. 2. Jos lähetyksen cif-tuontihinta 100 kilogrammalta on korkeampi kuin 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sovellettava edustava hinta, tuojan on toimitettava tuontijäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille ainakin seuraavat todisteet: – ostosopimus tai mikä tahansa muu vastaava todiste, – vakuutussopimus, – lasku, – alkuperätodistus (tarvittaessa), – kuljetussopimus, – ja merikuljetuksen osalta konossementti. 3. Toisessa kohdassa tarkoitetussa tapauksessa tuojan on annettava asetuksen (ETY) N:o 2454/93 – – 248 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu vakuus samansuuruisena kuin se lisätullin määrä, jonka tuoja olisi maksanut, jos lisätullien laskenta olisi toteutettu kyseiseen tuotteeseen sovellettavan edustavan hinnan perusteella liitteen I mukaisesti. 4. Tuojalla on käytettävissään yhden kuukauden määräaika kyseisten tuotteiden myynnistä kuuden kuukauden määräajan rajoissa vapaaseen liikkeeseen luovuttamista koskevan ilmoituksen vastaanottopäivästä sen todistamiseen, että lähetys on myyty 2 kohdassa tarkoitettujen hintojen todenperäisyyden vahvistavin edellytyksin. Kumman tahansa edellä mainitun määräajan noudattamatta jättämisestä on seurauksena annetun vakuuden menettäminen. Toimivaltainen viranomainen voi kuitenkin tuojan asianmukaisesti perustellusta hakemuksesta pidentää kuuden kuukauden määräaikaa enintään kolmella kuukaudella. Annettu vakuus on vapautettava siltä osin kuin todisteet myyntiä koskevien edellytysten noudattamisesta esitetään tulliviranomaisia tyydyttävällä tavalla. Muussa tapauksessa vakuus menetetään lisätullien maksuksi. 5. Jos toimivaltaiset viranomaiset toteavat tarkastuksen yhteydessä, että tässä artiklassa säädettyjä edellytyksiä ei ole noudatettu, niiden on perittävä maksettavat tullit asetuksen (ETY) N:o 2913/92 220 artiklan mukaisesti. Perittävien tai vielä perittäviksi jäävien tullien määrää vahvistettaessa on otettava huomioon niille tavaran vapaaseen liikkeeseen luovuttamispäivästä perinnän suorittamispäivään asti kasvanut korko. Sovellettava korkokanta on kansallisessa lainsäädännössä perintätoimien osalta voimassa oleva korkokanta.”
16.

Komissio puolestaan korostaa, että unionin yleisen tuomioistuimen analyysi vastaa komissio v. Systran ja Systran Luxembourg ‑oikeuskäytännössä ( 15 ) edellytettyä. Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin on oikeudellista virhettä tekemättä osoittanut, että valittajan vaatimus liittyi sopimusoikeudelliseen asiayhteyteen. Valittaja ei ole vedonnut muihin asiakirjoihin kuin päättämiskirjeeseen ja se arvostelee sopimuksen päättämistä. Moitittu toiminta ja VG:n Team Europe ‑verkostossa tekemän yhteistyön päättyminen liittyvät suoraan toisiinsa. Yhteistoimintakirjeessä on määritelty molempien osapuolten velvoitteet ja yhteistyön lopettamisessa noudatettava menettely, ja VG on riitauttanut nimenomaan nämä päättämisehdot, sillä unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamansa kanteen sanamuodon mukaisesti VG:n tarkoituksena on riitauttaa ”radikaali päätös päättää yhteistyö”. Myös vahinko on yhteydessä kyseiseen päättämiseen, koska VG on vaatinut muun muassa hänen ottamistaan takaisin verkostoon. Komission mahdollista vastuuta on välttämättä tarkasteltava komissio v. Systran ja Systran Luxembourg ‑oikeuskäytännössä ( 16 ) tarkoitetulla tavalla yhteistoimintakirjeen sisältöä arvioimalla. Komission mukaan vetoaminen sääntöihin, jotka eivät ilmene yhteistoimintakirjeestä, ei johda siihen, ettei oikeusriita ole sopimusperusteinen. ( 17 ) Henkinen kärsimys, johon on vedottu, on puolestaan seurausta olosuhteista, jotka liittyvät sopimussuhteen päättymiseen. VG pyrkii erottamaan keinotekoisesti toisistaan kirjeen peruuttamisen syyt ja siihen liittyvät olosuhteet itse peruuttamistoimesta. Kysymys siitä, oliko ilmoitettu peruuttamisen syy perusteltu, on sekin olennaisesti sopimussuhdetta koskeva.
95.

Ajattelen tässä sekä hyvin nuoria että hyvin iäkkäitä urheilijoita. Eikö välttämättömyys turvata sellaisen perheen, joka on äskettäin muuttanut Saksaan toisesta jäsenvaltiosta, lapsen kotoutuminen yhteiskuntaan ole painoarvoltaan suurempi kuin se kaukainen mahdollisuus, että kyseinen lapsi vie kansallisissa mestaruuskilpailuissa paikan saksalaiselta lapselta, joka saattaa jonakin päivänä edustaa Saksaa olympialaisten tai Euroopan mestaruuskilpailujen kaltaisessa tapahtumassa, etenkin kun nuorilla on enemmän aikaa päättää, haluavatko he ottaa toisen valtion kansalaisuuden? Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on näin ollen tärkeää arvioida huolellisesti, onko riidanalaisen säännön, joka koskee kaikkia ikäsarjoja, yleistä luonnetta mukautettu asianmukaisesti, jotta voidaan varmistaa DLV:n tavoittelemien oikeutettujen päämäärien saavuttaminen, ja ylitetäänkö sillä se, mikä on tarpeen näiden päämäärien saavuttamiseksi.
66.

Ehdotan, että ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle vastataan seuraavasti: Määritettäessä ajankohta, jona eläkerahasto on toteuttanut tulevaisuutta koskevia toimenpiteitä yhteisöjen tuomioistuimen 17.5.1990 antaman tuomion Barber (C‑262/88, EU:C:1990:209), jälkeen suoritettujen työskentelykausien osalta pannakseen täytäntöön miesten ja naisten samapalkkaisuuden periaatteen SEUT 157 artiklan mukaisesti tavanomaisen eläkeiän osalta, minkä ratkaiseminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä, on otettava asianmukaisella tavalla huomioon se, että SEU 19 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan ja Euroopan perusoikeuskirjan 47 artiklan yhteisvaikutuksen perusteella kansallisessa oikeudessa on varmistettava, että yhdenvertainen kohtelu tavanomaisen eläkeiän osalta on sitova velvoite, joka on täysin täytäntöönpanokelpoinen sekä käytännössä että oikeudellisesti, ja että kansallisessa oikeudessa SEUT 157 artiklan mukaisen samapalkkaisuuden takaamiseksi säädettyjen oikeussuojakeinojen toteuttaminen ei ole käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa. Toisaalta oikeussuojakeinojen, joilla taataan yhdenvertainen kohtelu tavanomaisen eläkeiän osalta, on oltava samoja kuin keinot, joita sovelletaan samankaltaisiin, luonteeltaan pelkästään kansallisiin vaatimuksiin. Tätä edeltävänä ajanjaksona, jona ”Barber-ikkuna” pysyy avoinna, tuomiossa Barber vahvistettua taannehtivaa alaspäin tasaamista koskevaa unionin oikeuden mukaista kieltoa, jonka mukaisesti on kiellettyä asettaa naisille (edullisessa asemassa oleva ryhmä) sama eläkeikä kuin miehille (epäedullisessa asemassa oleva ryhmä), on sovellettava silloinkin kun eläkejärjestelmän säännöissä annetaan kansallisen lainsäädännön perusteella perustamisasiakirjan muuttamisen yhteydessä toimivalta alentaa taannehtivasti sekä miehille että naisille kertyneiden eläkeoikeuksien arvoa sen ajankohdan, jona järjestelmään suunnitelluista muutoksista ilmoitettiin kirjallisesti, ja perustamisasiakirjan tosiasiallisen muuttamisen ajankohdan väliseltä ajanjaksolta.
42.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa cour du travail de Liègen esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004 87 artiklan 8 kohdan säännöstä on tulkittava siten, että sitä ei sovelleta henkilöön, joka kuului asetuksen voimaantulohetkellä, eli 1.5.2010, sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71 14 c artiklan b alakohdan nojalla kahden eri järjestelmän piiriin. Jotta häneen sovellettaisiin asetuksen N:o 883/2004 nojalla sovellettavaa lainsäädäntöä, tällaisen henkilön ei siis tarvinnut tehdä kyseisessä säännöksessä säädettyä tätä koskevaa nimenomaista pyyntöä.
19.

Bundesgerichtshof päätti tässä tilanteessa lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Voivatko jäsenvaltiot antaa säännöksen, jossa – kuten [EGBGB:n] 246a §:n 1 momentin 1 kohdan 2 alakohdassa – elinkeinonharjoittaja velvoitetaan antamaan etäsopimusten tekemisen yhteydessä kuluttajalle [ei vain silloin, jos se on käytettävissä, vaan] aina tiedoksi puhelinnumeronsa ennen kuluttajan sopimusta koskevaa tahdonilmausta? 2) Tarkoittaako direktiivin 2011/83/EU 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan [saksankielisessä versiossa] käytetty ilmaus ’gegebenenfalls’ [suomenkielisessä versiossa ’jos nämä ovat käytettävissä’] sitä, että elinkeinonharjoittajan on toimitettava tiedot kuluttajalle ainoastaan yrityksessä jo tosiasiallisesti käytettävissä olevilla viestimillä ja ettei elinkeinonharjoittajan siis ole pakko ottaa käyttöön uutta puhelin- tai faksiliittymää tai luoda uutta sähköpostitiliä, jos se päättää tehdä yritystoiminnassaan myös etäsopimuksia? 3) Jos toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: Tarkoittaako direktiivin 2011/83/EU 6 artiklan 1 kohdan c alakohdan [saksankielisessä versiossa] käytetty ilmaus ’”gegebenenfalls’ [suomenkielisessä versiossa ”jos nämä ovat käytettävissä”] sitä, että yrityksellä on jo käytettävissään ainoastaan sellaiset viestimet, joita elinkeinonharjoittaja tosiasiallisesti myös käyttää yhteydenpidossa kuluttajiin etäsopimusten tekemisen yhteydessä, vai onko yrityksellä käytettävissä myös sellaisia viestimiä, joita elinkeinonharjoittaja on toistaiseksi käyttänyt yksinomaan muihin tarkoituksiin, esimerkiksi yhteydenpitoon elinkeinonharjoittajiin tai viranomaisiin? 4) Onko direktiivin 2011/83/EU 6 artiklan 1 kohdan c alakohtaan sisältyvä viestimien luettelo, jossa mainitaan puhelin, faksi ja sähköposti, tyhjentävä, vai voiko elinkeinonharjoittaja käyttää myös muita viestimiä, joita ei mainita kyseisessä luettelossa – esimerkiksi internetin chat-palvelua tai puhelimen takaisinsoittojärjestelmää –, mikäli näin turvataan nopea yhteydenotto ja tehokas viestintä? 5) Onko direktiivin 2011/83/EU 6 artiklan 1 kohdan avoimuusvaatimuksen, jonka mukaan elinkeinonharjoittajan on toimitettava kuluttajalle selvällä ja ymmärrettävällä tavalla tiedot direktiivin 2011/83/EU 6 artiklan 1 kohdan c alakohdassa mainituista viestimistä, soveltamisessa merkitystä sillä, että tiedot toimitetaan nopeasti ja tehokkaasti?”
4.

Asetuksen N:o 883/2004 11 artikla on asetuksen II osaston ensimmäinen artikla. Sen otsikkona on ”Yleiset säännöt”, ja sen sanamuoto on seuraava: ”1. Henkilöt, joihin tätä asetusta sovelletaan, ovat vain yhden jäsenvaltion lainsäädännön alaisia. Kyseinen lainsäädäntö määritetään tämän osaston mukaisesti. – – 3. Jollei 12–16 artiklasta muuta johdu, a) henkilö, joka on palkkatyössä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana jossakin jäsenvaltiossa, on kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön alainen; b) virkamies on sen jäsenvaltion lainsäädännön alainen, johon hänen työnantajanaan toimiva hallinto kuuluu; c) henkilö, joka saa työttömyysetuuksia 65 artiklan mukaisesti asuinjäsenvaltionsa lainsäädännön nojalla, on kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön alainen; d) jäsenvaltion asevoimien palvelukseen tai siviilipalvelukseen kutsuttu tai uudelleen kutsuttu henkilö on tämän jäsenvaltion lainsäädännön alainen; e) muut kuin a–d alakohdassa tarkoitetut henkilöt ovat asuinjäsenvaltionsa lainsäädännön alaisia, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tämän asetuksen muita säännöksiä, joissa heille taataan etuuksia yhden tai useamman muun jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti. 4. Jäsenvaltion lipun alla merellä purjehtivalla aluksella yleensä tapahtuvaa palkkatyötä tai itsenäistä ammatinharjoittamista pidetään tätä osastoa sovellettaessa kyseisessä jäsenvaltiossa harjoitettavana toimintana. Kuitenkin jäsenvaltion lipun alla purjehtivalla aluksella työskentelevä henkilö, jonka toiminnasta maksaa korvauksen yritys tai henkilö, jonka kotipaikka tai liiketoimipaikka on toisessa jäsenvaltiossa, on viimeksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännön alainen, jos hän asuu tässä valtiossa. Mainittua lainsäädäntöä sovellettaessa työnantajaksi katsotaan korvauksen maksava yritys tai henkilö. – –”.
90.

Lisäksi – kuten oikeuskirjallisuudessa on huomautettu ( 21 ) – ”in the light of the [HGA] case law it may – – be concluded that where soft law guidelines purport to introduce a legal obligation to submit a specific application form in order to be considered as eligible for an aid scheme it is highly questionable that if an applicant has failed to do so, the Commission could conclude that the aid would be incompatible without more. It is submitted that, in the light of [that case law], the failure to comply with such formalities should not establish a non-rebuttable presumption that the aid has no incentive effect and is incompatible – the Commission should look at the circumstances of the case to assess whether the (potential) beneficiary has an incentive to change its behaviour. It will of course be for the Member States [or the beneficiaries] to provide sufficient evidence to support this claim”.
98.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa cour d’appel de Liègen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa eurooppalaisen pidätysmääräyksen perusteena olevasta rikoksesta on määrätty pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa vapaudenmenetyksen käsittävä rangaistus, eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13.6.2002 tehdyn puitepäätöksen 2002/584/YOS, sellaisena kuin se on muutettuna 26.2.2009 tehdyllä neuvoston puitepäätöksellä 2009/299/YOS, 4 artiklan 6 alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen tarkistaa ja vaatii, että – jotta kyseisessä säännöksessä mainittua harkinnanvaraista kieltäytymisperustetta voitaisiin soveltaa – rangaistavista teoista määrätään vapaudenmenetyksen käsittävä rangaistus myös täytäntöönpanosta vastaavassa valtiossa.
79.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Hoge Raad der Nederlandenin esittämään kysymyksen seuraavasti: Kun työntekijä on kuulunut vain osan kalenterivuotta sosiaaliturvajärjestelmän piiriin jäsenvaltiossa, josta hän on saanut lähes kaikki kyseisen verovuoden tulonsa, ja on tämän jälkeen siirtynyt toiseen jäsenvaltioon, jossa hän on asunut muun osan tätä vuotta, SEUT 45 artikla ei ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle lainsäädännölle, jonka nojalla ensimmäisessä jäsenvaltiossa rajoitetaan suhteellisesti yleistä sosiaaliturvamaksuihin sovellettavaa alennusta tuloveron määräämisen yhteydessä suhteutettuna aikaan, jonka työtekijä on maksanut mainittuja sosiaaliturvamaksuja.
19.

Unkari vastasi 22.1.2014 päivätyllä kirjeellä. Se väitti lähinnä, että kun kyseessä on luokittelu ”yleistä taloudellista etua koskevaksi palveluksi”, jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta yleistä taloudellista etua koskevien palvelujen määritelmässä, ja komissio voi kyseenalaistaa harkintavallan käytön vain silloin, jos jäsenvaltiot ovat tehneet ilmeisen virheen. Kansallinen mobiilimaksujärjestelmä on yleistä taloudellista etua koskeva palvelu, koska siihen liittyy erityisiä ominaisuuksia verrattuna tavanomaisiin taloudellisiin toimintoihin, se on kaikkien käytettävissä eivätkä markkinavoimat kykenisi yksinään tarjoamaan tätä palvelua tyydyttävällä tavalla. Unkari väitti lisäksi, että se täyttää yhdenmukaistamisen, yksilöllistämisen ja yhteentoimivuuden mahdollistavan standardoinnin ansiosta mobiilimaksujärjestelmiä koskevat vaatimukset, jotka komissio on määritellyt muun muassa vihreässä kirjassaan nimeltään ”Yhdistyneet eurooppalaiset markkinat kortti-, verkko- ja mobiilimaksuille”. ( 7 ) Unkari on lisäksi poistanut kilpailun piiristä palvelut, joita tarjotaan kyseiseltä alustalta, yleisen edun vuoksi eikä taloudellisista syistä. Pysäköinnin maksaminen mobiilisti on ainoa maksutapa, joka mahdollistaa maksun laskemisen todellisen pysäköintiajan mukaisesti. Unkari lisäsi kirjeessään, että yksityisille palveluntarjoajille, jotka tarjosivat tätä palvelua aikaisemmin, ei ole aiheutunut mitään tappiota, joka kyseisen jäsenvaltion pitäisi korvata, koska ne voivat hyödyntää käyttöön otettua alustaa ja infrastruktuuria jälleenmyyjinä. Lisäksi yhdenmukaisen ja taatun palvelun tarjoaminen asiakkaille on mahdollista vain keskitetyn, valtakunnallisen ja yksinoikeuteen perustuvan alustan välityksellä. Unkari totesi lopuksi, että kansallinen mobiilimaksujärjestelmä toimii monopolina, joka tarjoaa palveluja, jotka jäävät palveludirektiivin soveltamisalan ulkopuolelle direktiivin 1 artiklan 3 kohdan nojalla.