Toiseksi siltä osin kuin on kyse päätöksen 2015/774 puitteissa käyttöön otetuista keinoista hintavakauden ylläpitämistä koskevan tavoitteen saavuttamiseksi, on kiistatonta, että PSPP-ohjelma perustuu valtion velkakirjojen ostamiseen jälkimarkkinoilta. EKPJ:stä ja EKP:stä tehdyn pöytäkirjan IV lukuun sisältyvästä 18 artiklan 1 kohdasta ilmenee selkeästi, että EKPJ:n primaarioikeuteen perustuvien tavoitteiden saavuttamiseksi ja sen tehtävien hoitamiseksi EKP ja jäsenvaltioiden keskuspankit voivat lähtökohtaisesti toimia rahoitusmarkkinoilla ostamalla ja myymällä suoraan euromääräisiä siirtokelpoisia arvopapereita. Tästä seuraa, että päätöksessä 2015/774 säädetyissä toimenpiteissä käytetään yhtä niistä rahapolitiikan välineistä, joista primaarioikeudessa määrätään (ks. analogisesti tuomio 16.6.2015, Gauweiler ym., C-62/14 , EU:C:2015:400 , 54 kohta). Näiden seikkojen perusteella päätöksen 2015/774 on katsottava kuuluvan rahapolitiikan alaan, kun otetaan huomioon kyseisen päätöksen tavoitteet ja niiden saavuttamiseksi säädetyt keinot.

Ensinnäkin päätöksen 2015/774 tavoitteiden osalta kyseisen päätöksen johdanto-osan neljännestä perustelukappaleesta ilmenee, että päätöksellä pyritään edistämään inflaatiovauhdin palautumista lähelle kahta prosenttia mutta alle sen keskipitkällä aikavälillä. Tältä osin on korostettava, että perussopimusten laatijat ovat halunneet määritellä unionin rahapolitiikan päätavoitteen eli hintatason vakauden ylläpitämisen yleisellä ja abstraktilla tavalla määrittelemättä täsmällisesti, millä tavoin tämä tavoite olisi konkreettisesti toteutettava määrällisesti. Asiassa ei ole ilmennyt, että hintatason vakauden ylläpitämistä koskevan tavoitteen konkreettista toteuttamista EKPJ:n vuodesta 2003 omaksumalla tavalla pysyttämällä inflaatiovauhti keskipitkällä aikavälillä lähellä kahta prosenttia mutta sen alapuolella rasittaisi ilmeinen arviointivirhe tai että se ylittäisi EUT-sopimuksessa vahvistetut puitteet. Kuten EKP on todennut, tällaista valintaa voidaan pätevästi perustella muun muassa inflaation mittaamiskeinojen epätarkkuudella, inflaatiovauhdin huomattavilla eroavuuksilla euroalueen sisällä sekä tarpeella ylläpitää varmuusmarginaalia mahdollisen deflaatiovaaran esiintymisen torjumiseksi. Tästä seuraa EKP:n ja sitä paitsi myös ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toteamin tavoin, että päätöksen 2015/774 johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa ilmaistu erityinen tavoite on yhdistettävissä unionin rahapolitiikan pääasialliseen tavoitteeseen sellaisena kuin se ilmenee SEUT 127 artiklan 1 kohdasta ja SEUT 282 artiklan 2 kohdasta. Tätä johtopäätöstä ei voi kyseenalaistaa se ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toteama seikka, että PSPP-ohjelmalla on ollut huomattavia vaikutuksia liikepankkien taseisiin ja euroalueen jäsenvaltioiden rahoitusehtoihin.

Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että sen ratkaisemiseksi, kuuluuko jokin toimenpide rahapolitiikan alaan, on tutkittava ennen kaikkea kyseisen toimenpiteen tavoitteita. Myös keinoilla, joita toimenpiteen yhteydessä käytetään, on merkitystä (tuomio 27.11.2012, Pringle, C-370/12 , EU:C:2012:756 , 53 ja 55 kohta ja tuomio 16.6.2015, Gauweiler ym., C-62/14 , EU:C:2015:400 , 46 kohta).

Kuten EKP on selostanut unionin tuomioistuimessa, EKPJ:n rahapoliittisten toimien vaikutus hintakehitykseen toteutuu tarkemmin sanottuna muun muassa helpottamalla talouden luotonsaantia ja muuttamalla talouden toimijoiden ja yksityishenkilöiden sijoitus-, kulutus- ja säästämiskäyttäytymistä. Näin ollen EKPJ:n on voidakseen vaikuttaa inflaatiovauhtiin välttämättä päätettävä toimenpiteistä, joilla on reaalitalouteen tiettyjä sellaisia vaikutuksia, joihin voitaisiin muissa tarkoituksissa pyrkiä myös talouspolitiikan yhteydessä. Erityisesti silloin, kun hintavakauden ylläpitäminen edellyttää EKPJ:n pyrkivän inflaation kasvattamiseen, toimenpiteet, joista EKPJ:n on päätettävä helpottaakseen tässä tarkoituksessa rahatalouden ja rahoitusmarkkinoiden olosuhteita euroalueella, voivat edellyttää puuttumista valtion velkakirjojen korkokantoihin erityisesti siksi, että näillä korkokannoilla on ratkaiseva vaikutus eri talouden toimijoihin sovellettavien korkokantojen määrittämiseen (ks. vastaavasti tuomio 16.6.2015, Gauweiler ym., C-62/14 , EU:C:2015:400 , 78 ja 108 kohta). Se, että EKPJ:ltä kiellettäisiin kaikki mahdollisuudet päättää tällaisista toimenpiteistä silloin, kun niiden vaikutukset ovat ennakoitavia ja EKPJ:n tietoisesti hyväksymiä, merkitsisi tässä tilanteessa käytännössä sitä, että EKPJ:tä kiellettäisiin käyttämästä sille perussopimuksissa annettuja keinoja rahapolitiikan tavoitteiden toteuttamiseksi, ja se voisi varsinkin sellaisessa talouskriisissä, johon liittyy deflaation uhka, muodostaa ylittämättömän esteen EKPJ:lle primaarioikeuden nojalla kuuluvan tehtävän täyttämiselle.

Tältä osin on korostettava, että SEUT 127 artiklan 1 kohdassa määrätään erityisesti yhtäältä, että EKPJ tukee yleistä talouspolitiikkaa unionissa tämän kuitenkaan rajoittamatta sen ensisijaisena tavoitteena olevaa hintatason vakauden ylläpitämistä, ja toisaalta, että EKPJ:n on toimittava noudattaen SEUT 119 artiklassa määrättyjä periaatteita. Tästä seuraa, että EUT-sopimuksen VIII osastoon sisältyvillä määräyksillä vahvistetun toimielinten välisen tasapainon mukaan, johon EKPJ:lle SEUT 130 artiklassa ja SEUT 282 artiklan 3 kohdassa taattu itsenäisyys sisältyy, perussopimusten laatijoiden tarkoitus ei ole ollut erottaa talouspolitiikkaa ja rahapolitiikkaa toisistaan täydellisesti. Tässä yhteydessä on syytä muistuttaa, että rahapoliittista toimenpidettä ei voida rinnastaa talouspoliittiseen toimenpiteeseen pelkästään sillä perusteella, että sillä voi olla sellaisia välillisiä vaikutuksia, joihin voidaan pyrkiä myös talouspolitiikan alalla (ks. vastaavasti tuomio 27.11.2012, Pringle, C-370/12 , EU:C:2012:756 , 56 kohta ja tuomio 16.6.2015, Gauweiler ym., C-62/14 , EU:C:2015:400 , 52 kohta). Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsitystä, jonka mukaan avomarkkinaoperaatioita koskevan ohjelman vaikutuksia, jotka EKPJ on tietoisesti hyväksynyt ja varmuudella ennakoinut kyseistä ohjelmaa laadittaessa, ei ole pidettävä ohjelman välillisinä vaikutuksina, ei voida hyväksyä.

Yhtäältä EKPJ ei voi laillisesti ostaa velkakirjoja jälkimarkkinoilla sellaisilla ehdoilla, joiden seurauksena sen toimenpiteillä olisi käytännössä vastaava vaikutus kuin velkakirjojen hankkimisella suoraan jäsenvaltion viranomaisilta ja julkisilta elimiltä (ks. vastaavasti tuomio 16.6.2015, Gauweiler ym., C-62/14 , EU:C:2015:400 , 97 kohta). Toisaalta EKPJ:n on annettava riittävät takeet, joiden avulla sen toimenpiteet voidaan sovittaa yhteen SEUT 123 artiklasta johtuvan keskuspankkirahoituksen kiellon kanssa ja joilla toisaalta on tarkoitus varmistaa, ettei ohjelmalla vietäisi kyseessä olevilta jäsenvaltioilta kannustinta terveeseen finanssipolitiikkaan, jonka käyttöönotto on kyseisen määräyksen tarkoitus (ks. vastaavasti tuomio 16.6.2015, Gauweiler ym., C-62/14 , EU:C:2015:400 , 100 – 102 ja 109 kohta). Takeet, jotka EKPJ:n on toteutettava näiden kahden rajoitteen noudattamiseksi, riippuvat sekä tarkasteltavan ohjelman ominaispiirteistä että kyseisen ohjelman hyväksymiseen ja täytäntöönpanoon liittyvästä taloudellisesta asiayhteydestä. Unionin tuomioistuimen on näin ollen tarvittaessa tutkittava kyseisten takeiden riittävyys, kun se riitautetaan.

On muistutettava, että se seikka, että avomarkkinaoperaatioita koskevan ohjelman toteuttaminen helpottaa jossain määrin asianomaisten jäsenvaltioiden rahoitusta, ei voi olla ratkaiseva, koska rahapolitiikan harjoittaminen edellyttää jatkuvia korkokantoihin ja pankkien jälleenrahoitusehtoihin liittyviä toimenpiteitä, joilla on väistämättä seurauksia jäsenvaltioiden budjettialijäämien rahoittamista koskeviin ehtoihin (ks. vastaavasti tuomio 16.6.2015, Gauweiler ym., C-62/14, EU:C:2015:400, 108 ja 110 kohta). Tästä seuraa, että vaikka se seikka, että tällainen ohjelma voi antaa aiheen ennakoida sitä, että EKPJ todennäköisesti ostaa lähikuukausina merkittävän osan jäsenvaltion liikkeeseen laskemista velkakirjoista, onkin omiaan helpottamaan kyseisen jäsenvaltion rahoitusta, tämä seikka ei yksinään merkitse sitä, että ohjelma olisi yhteensopimaton SEUT 123 artiklan 1 kohdan kanssa. Sen välttämiseksi, ettei jäsenvaltioita enää kannustettaisi terveen finanssipolitiikan harjoittamiseen, tällaisen ohjelman hyväksymisellä ja täytäntöönpanolla ei sen sijaan saada luoda varmuutta jäsenvaltioiden liikkeeseen laskemien velkakirjojen ostamisesta tulevaisuudessa siten, että ne voisivat tällaisen ohjelman käyttöönoton ja täytäntöönpanon ansiosta valita sellaisen finanssipolitiikan, jossa ei oteta huomioon sitä, että niiden on alijäämätilanteessa hankittava rahoitusta markkinoilta, tai saada suojaa makroekonomisen tilanteensa tai budjettitilanteensa kehityksen mahdollisilta seurauksilta tältä kannalta (ks. vastaavasti tuomio 16.6.2015, Gauweiler ym., C-62/14, EU:C:2015:400, 113 ja 114 kohta).

Tässä yhteydessä on syytä todeta ensinnäkin, että päätöksen 2015/774 johdanto-osan seitsemännestä perustelukappaleesta ilmenee, että PSPP-ohjelman toteuttamisen on säädetty jatkuvan vain siihen asti, kunnes EKP:n neuvosto havaitsee inflaatiokehityksessä kestävän muutoksen, joka vastaa sen tavoitetta pitää inflaatiovauhti keskipitkällä aikavälillä lähellä kahta prosenttia mutta alle sen. Vaikka PSPP-ohjelman ennakoitua soveltamisaikaa on kuitenkin pidennetty useaan kertaan, pidentämisestä päätettäessä ei milloinkaan ole kyseenalaistettu tätä periaatetta, ja päätöksen 2015/2464 johdanto-osan kolmas perustelukappale ja päätöksen 2017/100 johdanto-osan viides perustelukappale vahvistavat tämän. Tästä seuraa, että EKPJ on peräkkäisissä päätöksissään edellyttänyt valtion velkakirjoja ostettavan vain sen verran kuin on tarpeen hintavakauden ylläpitämiseksi, että se on säännöllisesti uudelleentarkastellut PSPP-ohjelman laajuutta ja että se on koko ajan pysyttänyt ohjelman luonteeltaan väliaikaisena.

Päätös 2015/774 ei siten anna jäsenvaltioille mahdollisuutta määrittää finanssipolitiikkaansa ottamatta huomioon sitä, ettei PSPP-ohjelman täytäntöönpanon jatkuminen ole keskipitkällä aikavälillä mitenkään varmaa ja että niiden on siten alijäämätilanteessa hankittava rahoitusta markkinoilta ilman rahoitusehtojen joustamista sellaisella tavalla, jonka PSPP-ohjelman täytäntöönpano voi mahdollistaa (ks. analogisesti tuomio 16.6.2015, Gauweiler ym., C-62/14, EU:C:2015:400, 112 ja 114 kohta). Toiseksi on todettava, että päätökseen 2015/774 ja suuntaviivoihin sisältyy useita takeita, joiden tarkoituksena on rajoittaa PSPP-ohjelman vaikutuksia jäsenvaltioihin kohdistuviin kannustimiin terveen finanssipolitiikan harjoittamiseksi.

(ks. 130–134, 136 ja 137 kohta)