YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)

19 päivänä helmikuuta 1998

Asia T-142/96

Anne-Marie Toller

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Henkilöstö — Työkyvyttömyyslautakunnan lausunto — Epäpätevyys — Viraltapanopäätös — Uudelleenkäsittelyä koskeva vaatimus — Uusi ja olennainen seikka — Määräajan menettäminen — Tutkittavaksi ottaminen”

Täydellinen teksti ranskan kielellä II-179

Aihe:

Kanne, jossa kantaja vaatii komission päätöksen kumoamista, jolla hylättiin 1.7.1993 tehdyn päätöksen, jolla määrättiin kantajan viraltapanosta epäpätevyyden vuoksi, uudelleen käsittelemistä koskeva pyyntö.

Lopputulos:

Tutkimatta jättäminen.

Tuomion lyhennelmä

Kantaja toimi 30.9.1993 asti palkkaluokan C 5 virkamiehenä komission henkilöstöjä hallintoasiain pääosastolla (PO IX).

Työkyvyttömyyslautakuntaa, joka koostui komission nimittämästä tohtori Sternonista, kantajan nimittämästä tohtori Antoinesta sekä näiden yhteisellä päätöksellä nimittämästä tohtori Marneffesta, oli kantajaa koskevan 4.9.1990 aloitetun kurinpitomenettelyn yhteydessä pyydetty antamaan lausunto kantajan väittämästä pysyvästä työkyvyttömyydestään sekä vuotta 1990 ja 1991 koskevien kantajan riidanalaisten poissaolojen lääketieteellisestä perusteesta. Lautakunta kuuli asianomaista 6.1.1992 pidetyssä kokouksessa ja antoi yksimielisen lausuntonsa 25.5.1992, jonka mukaan ”mitään lääketieteellistä syytä, joihin pysyvä työkyvyttömyys voisi perustua, ei ole havaittu”, ”mitään sairautta, joka aiheuttaisi työkyvyttömyyden, ei ole voitu näyttää” ja ”tämän johdosta työkyvyttömyys (etenkin vuosina 1990 ja 1991) ei ole lääketieteellisesti perusteltu.”

Nimittävä viranomainen määräsi 1.7.1993 tekemällään päätöksellä kantajan viraltapanosta (1.7.1993 tehty päätös) 1.10.1993 lukien, ilman että häneltä evättiin oikeus vanhuuseläkkeeseen tai vähennettiin vanhuuseläkkeen määrää.

Nimittävä viranomainen määräsi viraltapanosta ottaen huomioon toisaalta kaksi aikaisempaa kurinpitorangaistusta, joista ensimmäisen seurauksena kantajan palkkatasoa laskettiin kahdella tasolla ja toisen seurauksena hänen palkkaluokkaansa alennettiin C 4:stä C 5:een, sekä toisaalta kantajan epäpätevyyden, joka liittyi riidanalaisiin poissaoloihin vuosina 1990 ja 1991.

Kantajalle myönnettiin 23.9.1994 tehdyllä päätöksellä pysyvä 2 prosentin osittainen invaliditeetti 19.4.1993 tapahtuneen onnettomuuden johdosta. Kantajalle myönnettiin 24.11.1994 tehdyllä päätöksellä pysyvä 3 prosentin osittainen invaliditeetti 19.3.1990 tapahtuneen onnettomuuden johdosta. Kantajalle myönnettiin 19.12.1994 tehdyllä päätöksellä pysyvä 1 prosentin osittainen invaliditeetti 5.4.1991 tapahtuneen onnettomuuden johdosta.

Kantaja esitti 15.9.1995 komissiolle vaatimuksen 1.7.1993 tehdyn, kantajan viraltapanoa koskevan päätöksen uudelleen käsittelemiseksi. Komissio hylkäsi 16.11.1995 kantajan vaatimuksen nimenomaisesti. Kantaja esitti 13.2.1996 tätä päätöstä koskevan valituksen, joka hylättiin implisiittisellä päätöksellä.

Tutkittavaksi ottaminen

Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (henkilöstösäännöt) 90 ja 91 artiklassa säädetyt valitusta ja kannetta koskevat määräajat ovat ehdottomia prosessinedellytyksiä eivätkä asianosaiset tai tuomioistuin voi niistä sopia, koska ne on säädetty oikeussuhteiden selkeyden ja oikeusvarmuuden takaamiseksi. Mahdollisia poikkeuksia näistä määräajoista on tulkittava suppeasti (45 kohta).

Viittaukset: asia T-131/95, Prougoulis v. komissio, 15.12.1995 (Kok. H. 1995, s. II-907, 36 kohta); asia T-113/95, Mancini v. komissio, 23.4.1996 (Kok. H. 1996, s. II-543,20 kohta); asia C-246/95, Coen, 23.1.1997 (Kok. 1997, s. I-403, 21 kohta) ja asia T-16/97, Chauvin v. komissio, 11.7.1997 (Kok. H. 1997, s. II-681, 32 kohta).

On selvää, että kantaja ei ollut tehnyt valitusta 1.7.1993 tehdystä päätöksestä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa säädetyssä kolmen kuukauden määräajassa. Sen johdosta tämä päätös tuli lopulliseksi valituksen tekemistä koskevan määräajan päättymisen jälkeen, eli 2.10.1993, koska kantaja oli 15.9.1995 esittämässään vaatimuksessa myöntänyt, että 1.7.1993 tehty päätös oli annettu hänelle tiedoksi 2.7.1993 (46 kohta).

Kantajan kannekirjelmästä ja hänen suullisessa käsittelyssä esittämistään huomautuksista ilmenee, että kanteen tosiasiallinen kohde on 1.7.1993 tehdyn päätöksen uudelleen käsitteleminen (47 kohta).

Vaikka henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan mukaisesti virkamies voikin vaatia nimittävää viranomaista tekemään häntä koskevan päätöksen, hän ei tätä mahdollisuutta käyttäen kuitenkaan voi poiketa 90 ja 91 artiklassa säädetyistä valitusta ja kannetta koskevista määräajoista riitauttamalla tällaisella vaatimuksella epäsuorasti sellaisen aikaisemman päätöksen, jota ei ole riitautettu määräajassa. Tällaisen päätöksen uudelleenkäsittelyä koskeva vaatimus on perusteltu vain uusien olennaisten tosiseikkojen ilmenemisen vuoksi.

Viittaukset: asia 127/84, Esly v. komissio, 15.5.1985 (Kok. 1985, s. 1437, 10 kohta) ja edellä mainittu asia Chauvin v. komissio, 37 kohta.

Työkyvyttömyyslautakunnan tehtävänä oli antaa lausunto kantajan väittämästä pysyvästä täydellisestä työkyvyttömyydestä sekä tässä yhteydessä kantajan riidanalaisten poissaolojen mahdollisista lääketieteellisistä perusteluista vuosina 1990 ja 1991. Nimittävän viranomaisen 1.7.1993 tekemä päätös perustuu tähän työkyvyttömyyslautakunnan 25.5.1992 antamaan lausuntoon. Kantajan työkyvyttömyyslautakunnan lausuntoon ja 1.7.1993 tehtyyn päätökseen, siltä osin kuin jälkimmäinen koskee hänen tilansa lääketieteellistä arviointia, kohdistama arvostelu, joka perustuu kantajan luonnehtimiin uusiin ja merkityksellisiin seikkoihin, on merkityksellinen vain siltä osin kuin se koskee vuosia 1990 ja 1991 (49 kohta).

Työkyvyttömyyslautakunnantekemiä varsinaisia lääketieteellisiä arvioita on pidettävä lopullisina, kun ne on annettu säännönmukaisissa olosuhteissa, sillä oikeudellista valvontaa voidaan harjoittaa vain tällaisen lautakunnan kokoonpanon ja toiminnan samoin kuin sen antamien lausuntojen säännönmukaisuuden suhteen. Käsiteltävänä olevassa asiassa kantaja ei ole missään vaiheessa esittänyt epäilyksiä niistä olosuhteista, joiden vallitessa työkyvyttömyyslautakunta on 25.5.1992 antanut lausuntonsa (50 kohta).

Viittaukset: asia 265/83, Suss v. komissio, 29.11.1984 (Kok. 1984, s. 4029, 9-15 kohta);asia T-154/89, Vidrányi v. komissio, 12.7.1990 (Kok. 1990, s. II-445, 48 kohta); asia T-88/91, F v. komissio, 14.1.1993 (Kok. 1993, s. II-13, 39 kohta) ja asia T-556/93, Saby v. komissio, 30.5.1995 (Kok. H. 1995, s. II-375, 35 kohta).

Niiden tekijöiden analysoinnista, joihin kantaja on vedonnut 15.9.1995 esittämästään vaatimuksesta lähtien, käy ilmi, että näiden tekijöiden nojalla ei voida katsoa, että kyseessä olisi uusi ja olennainen seikka, jonka vuoksi 1.7.1993 tehdyn päätöksen uudelleenkäsittely olisi perusteltu. Kantaja on siten menettänyt kanneoikeutensa (52-67 kohta).

Lisäksi kun kantaja pyrkii saamaan 1.7.1993 tehdyn päätöksen uudelleen käsiteltäväksi väitettyjen uusien ja olennaisten seikkojen nojalla, toimenpide, jolla kantaja vaati 15.9.1995 komissiota käsittelemään uudelleen 1.7.1993 tehdyn päätöksen, on itse asiassa henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukainen valitus, oli asianosaisten toimenpidettä koskeva luonnehdinta mikä tahansa (68 kohta).

Vaikka oikeuskäytännössä ei ole vielä käsitelty erityisesti sitä, missä määräajassa lopullisen päätöksen uudelleenkäsittelyä koskeva vaatimus on esitettävä, useiden seikkojen perusteella voidaan kuitenkin päätellä, että kyseinen määräaika vastaa henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa säädettyä määräaikaa valituksen tekemiseksi (69 kohta).

Vaikka on mahdollista, että henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa säädetty määräaika alkaa uuden ja olennaisen seikan perusteella kulua uudelleen lopullisen päätöksen riitauttamiseksi, määräaikojen uudelleen kulumisen alkaminen ei voi johtaa siihen, että tätä varten myönnetään edellä mainittuja määräaikoja pidempiä määräaikoja. Näin vältetään objektiivisesti perusteeton syrjintä niiden kantajien välillä, jotka esittävät henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa säädetyssä määräajassa valituksen sellaisesta päätöksestä, joka ei vielä ole lopullinen sekä niiden, jotka valittavat lopullisesta päätöksestä vaatien sen uudelleenkäsittelyä uusien seikkojen ilmenemisen vuoksi (73 kohta).

Viittaukset: asia T-87/91, Boessenv. TSK, 11.3.1993 (Kok. 1993, s. II-235, 28 kohta); em. asia Progoulis v. komissio, 39 ja 50 kohtaja em. asia Chauvin v. komissio, 44 ja 53 kohta.

Oikeusvarmuuden vuoksi kyseisen määräajan alkamisajankohdan on vastattava sen uuden ja olennaisen seikan ajankohtaa, johon asianosainen on vedonnut hänelle vastaisen päätöksen uudelleenkäsittelyn perustelemiseksi tai sitä ajankohtaa, jolloin asianosainen on tosiasiassa saanut tiedon tästä seikasta (74 kohta).

Viittaukset: em. asia Boessen v. TSK, 28 kohta.

Koska uudelleenkäsittelyä koskeva vaatimus on katsottava valitukseksi, vaatimus on esitettävä kolmen kuukauden kuluessa sen uuden ja olennaisen seikan ilmenemisestä, johon virkamies haluaa vedota, tai siitä kun tämä seikka on tosiasiallisesti tullut hänen tietoonsa, sillä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa säädetty määräaika valituksen tekemiselle hakijalle vastaisesta päätöksestä on kolme kuukautta (75 kohta).

Käsiteltävänä olevassa asiassa on todettava, että kantajalle edullisimman olettamuksen mukaan viimeisin seikka, johon hän perusti 15.9.1995 tekemänsä uudelleenkäsittely vaatimuksen on tohtori Marichalin 17.5.1995 laatima lääketieteellinen lausunto. Yli kolme kuukautta oli joka tapauksessa kulunut kantajan väittämien uusien ja olennaisten seikkojen tiedoksisaannin ja riidanalaisen valituksen esittämisen välillä (76 kohta).

Ratkaisu:

Kanne jätetään tutkimatta.