Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista tehty yleissopimus – Lainvalintasopimuksen puuttuessa sovellettava laki – Liittymäperusteet – Työsopimus – Liittymäperusteiden hierarkia – Valtio, jossa työntekijä tavallisesti työskentelee – Ensisijainen liittymäperuste

(19.6.1980 tehdyn Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan a ja b alakohta)

2. Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista tehty yleissopimus – Lainvalintasopimuksen puuttuessa sovellettava laki – Liittymäperusteet – Työsopimus – Toimipaikka, joka on ottanut työntekijän työhön – Käsite – Työntekijän tosiasiallisen työnteon paikka ei kuulu mainitun käsitteen soveltamisalaan – Toimipaikan ei tarvitse olla oikeushenkilö

(19.6.1980 tehdyn Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan b alakohta)

Tiivistelmä

1. Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista Roomassa 19.6.1980 tehdyn yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan sanamuodosta ilmenee, että lainsäätäjän aikomuksena on ollut luoda hierarkia työsopimukseen sovellettavan lain valinnassa huomioon otettaville perusteille. Tästä seuraa, että mainitun yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että asiaa käsittelevän kansallisen tuomioistuimen on ensin määritettävä, työskenteleekö työntekijä sopimusvelvoitteiden täyttämiseksi tavallisesti yhdessä ja samassa valtiossa, joka on se valtio, jossa tai josta käsin työntekijä täyttää olennaisen osan hänellä työnantajaansa kohtaan olevista velvoitteista, kun otetaan huomioon kaikki työntekijän toimintaa luonnehtivat seikat.

Työsuhdetta luonnehtivat seikat eli tosiasiallisen työnteon paikka, paikka, jossa työntekijä saa ohjeita, tai paikka, jossa hänen on ilmoittauduttava ennen tehtäviensä suorittamista, vaikuttavat kyseiseen työsuhteeseen sovellettavan lain määrittämiseen niin, että silloin, kun kyseiset paikat ovat samassa maassa, asiaa käsittelevä tuomioistuin voi katsoa, että tilanne kuuluu Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan a alakohdan soveltamisalaan.

Kyseisen yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan a alakohdassa määrättyä kriteeriä, joka koskee valtiota, jossa työntekijä ”tavallisesti työskentelee”, on siis tulkittava laajasti, kun taas saman artiklan 2 kohdan b alakohdassa määrättyä kriteeriä, joka koskee sen ”toimipaikan” sijaintipaikkakuntaa, ”joka on ottanut työntekijän työhön”, on sovellettava vain, jos asiaa käsittelevä tuomioistuin ei kykene selvittämään, missä valtiossa työtä tavallisesti tehdään.

(ks. 34, 35, 40 ja 41 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista Roomassa 19.6.1980 tehdyn yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan b alakohtaa on tulkittava seuraavasti:

– käsite ”toimipaik[ka] – –, joka on ottanut työntekijän työhön”, on ymmärrettävä niin, että sillä viitataan yksinomaan toimipaikkaan, joka on ottanut työntekijän työhön, eikä siihen, johon työntekijä on sidoksissa tosiasiallisen työnteon takia

– kyseisessä määräyksessä tarkoitetun työnantajan toimipaikan ei tarvitse olla oikeushenkilö

– sellaisen muun yrityksen kuin työnantajaksi muodollisesti merkityn yrityksen, johon kyseinen yritys on sidoksissa, toimipaikkaa voidaan pitää mainitun yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettuna ”toimipaikkana”, jos objektiivisten seikkojen perusteella voidaan todeta, että todellinen tilanne poikkeaa sopimuksen sanamuodosta ilmenevästä tilanteesta, ja näin on siitä huolimatta, ettei työnjohtovaltaa ole muodollisesti siirretty kyseiselle toiselle yritykselle. Siinä tilanteessa, että työhönottomenettelyä koskevien seikkojen perusteella voitaisiin todeta, että yritys, joka on tehnyt työsopimuksen, on tosiasiassa toiminut jonkin toisen yrityksen nimissä ja lukuun, kansallinen tuomioistuin voisi siis katsoa, että Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan b alakohtaan sisältyvä liittymäperuste viittaa sen valtion lakiin, jossa viimeksi mainitun yrityksen toimipaikka sijaitsee.

(ks. 49, 52, 58 ja 65 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)