ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Jos vastaus ensimmäiseen kysymykseen on kieltävä, asettaako puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohdan a alakohta kansalliselle tuomioistuimelle velvollisuuden arvioida sen ratkaistavaksi tulevassa asiassa, jossa vastakkain ovat julkinen työnantaja ja työntekijä, jonka kanssa on tehty perättäisiä määräaikaisia työsopimuksia ammatillista koulutusta, uudelleenkoulutusta tai työelämään siirtymistä koskevan ohjelman puitteissa, näiden työsopimusten perättäisyyden pätevyyttä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä määriteltyjen ”perusteltujen syiden” valossa? Voidaanko tässä tapauksessa katsoa, että julkisen työnantajan esittämät ”hyväksyttävät syyt” ovat myös ”perusteltuja syitä”, joiden perusteella voidaan tehdä perättäisiä määräaikaisia työsopimuksia ilman, että edellä mainitussa 10bis §:ssä asetettuja ehtoja noudatetaan, jotta yhtäältä estetään ja ehkäistään perättäisten määräaikaisten työsuhteiden väärinkäyttö tilanteissa, joissa niitä käytetään tyydyttämään — ei tilapäisiä vaan — pysyviä epävarmassa asemassa olevan väestönosan sosiaalisen yhteenkuuluvuuden tarpeita, ja toisaalta otetaan huomioon näillä työelämään siirtymistä koskevilla sopimuksilla, jotka on tehty Belgian valtion ja Vallonian alueen kyseisen työllistämistä koskevan sosiaalipolitiikan puitteissa ja jotka ovat hyvin riippuvaisia julkisista tuista, tavoitellut erityiset päämäärät?
1)

Onko moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta vakuutuksesta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamisesta 16.9.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/103/EY (1) 3 artiklaa tulkittava siten, että ajoneuvon omistajalla on velvollisuus ottaa liikennevakuutus myös silloin, kun paikallishallinnon yksikkö — piirikunta — sai tuomioistuinratkaisun perusteella omistusoikeuden ajoneuvoon, joka on ajokelvoton ja on yksityisellä vartioidulla pysäköintialueella poissa yleisiltä teiltä ja joka on sen omistajan päätöksellä tarkoitus tuhota?
C 280/15

Valitus, jonka Seven SpA on tehnyt 17.1.2019 unionin yleisen tuomioistuimen (neljäs jaosto) asiassa T-339/17, Shenzhen Jiayz Photo Industrial v. EUIPO — Seven, 21.11.2018 antamasta tuomiosta

(asia C-31/19 P)

(2019/C 280/20)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Asianosaiset

Valittaja: Seven SpA (edustaja: L. Trevisan, avvocato)

Muut osapuolet: Shenzhen Jiayz Photo Industrial Ltd ja Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO)

Unionin tuomioistuin (seitsemäs jaosto) on 2.7.2019 antamallaan määräyksellä hylännyt valituksen.
2)

Voidaanko tulkintaa, joka on esitetty asioissa C-484/15 ja C-551/15 annetuissa unionin tuomioistuimen tuomioissa, soveltaa ennakkoratkaisua pyytävässä tuomioistuimessa vireillä olevaan, edellä esiteltyyn asiaan Povrv-1614/2018, ja täsmällisemmin, onko asetusta N:o 1215/2012 tulkittava siten, että Kroatiassa julkiset notaarit, jotka toimivat käyttäen toimivaltaa, joka heille on kansallisessa oikeudessa annettu ”todistusvoimaiseen asiakirjaan” perustuvien sellaisten pakkotäytäntöönpanomenettelyjen osalta, joissa menettelyn vastapuolina ovat Kroatiaan sijoittautuneet oikeushenkilöt, eivät kuulu mainitussa asetuksessa tarkoitetun tuomioistuimen käsitteen alaan?
2)

Lähtöselvitykseen ilmoittautumista koskeva todistustaakka Mikäli vastaus ensimmäisen kysymyksen a kohtaan on myöntävä eli mikäli asetuksen (EY) N:o 261/2004 3 artiklan 2 kohdan a alakohtaa sovelletaan sellaisen matkustajan vaatimaan korvaukseen, jonka lento on viivästynyt: Ovatko asetuksen (EY) N:o 261/2004 3 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetyt edellytykset ennakkoedellytyksiä, joiden täyttyminen kuluttajan on osoitettava, jotta hän voi vaatia asetuksen soveltamista, vai lentoyhtiön korvausvastuusta vapauttamisen peruste, jonka ansiosta lentoyhtiö voi esittää matkustajarekisterin osoittaakseen, ettei matkustaja ole ilmoittautunut lähtöselvitykseen asetuksen (EY) N:o 261/2004 3 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti ”niitä ehtoja noudattaen ja siinä määräajassa, jotka lentoliikenteen harjoittaja, matkanjärjestäjä tai valtuutettu matkatoimisto on etukäteen kirjallisesti ilmoittanut (sisältää myös ilmoittamisen sähköisesti), tai, jos määräaikaa ei ole ilmoitettu, viimeistään 45 minuuttia ennen julkistettua lähtöaikaa”, kun otetaan huomioon, että tarkastuskortit voidaan tekniikan kehityksen ansiosta antaa nykyään sähköisesti, ettei paperisissa tarkastuskorteissa ole aikaleimaa eikä matkustajan tarvitse vastaavasti fyysisesti ilmoittautua lähtöselvitystiskillä ja että vain lentoyhtiöillä on hallussaan kaikki matkustajien lähtöselvitystä koskevat tiedot lähtöselvitystoimintojen päättymiseen asti? Mikäli vastaus ensimmäisen kysymyksen a kohtaan on myöntävä eli mikäli asetuksen (EY) N:o 261/2004 3 artiklan 2 kohdan a alakohtaa sovelletaan sellaisen matkustajan vaatimaan korvaukseen, jonka lento on viivästynyt: Onko sitä koskeva todistustaakka, että tuomioistuimessa kantajana oleva matkustaja on ilmoittautunut lähtöselvitykseen asetuksen (EY) N:o 261/2004 3 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti ”niitä ehtoja noudattaen ja siinä määräajassa, jotka lentoliikenteen harjoittaja, matkanjärjestäjä tai valtuutettu matkatoimisto on etukäteen kirjallisesti ilmoittanut (sisältää myös ilmoittamisen sähköisesti), tai, jos määräaikaa ei ole ilmoitettu, viimeistään 45 minuuttia ennen julkistettua lähtöaikaa”, yksinomaan matkustajalla, kun otetaan huomioon, että tarkastuskortit voidaan tekniikan kehityksen ansiosta antaa nykyään sähköisesti, ettei paperisissa tarkastuskorteissa ole aikaleimaa eikä matkustajan tarvitse vastaavasti fyysisesti ilmoittautua lähtöselvitystiskillä ja että vain lentoyhtiöillä on hallussaan kaikki matkustajien lähtöselvitystä koskevat tiedot lähtöselvitystoimintojen päättymiseen asti?
Kanne 24.5.2019 — Euroopan komissio v. Slovenian tasavalta

(asia C-413/19)

(2019/C 246/16)

Oikeudenkäyntikieli: sloveeni

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamiehet: M. Kocjan ja K. Talabér-Ritz)

Vastaaja: Slovenian tasavalta

Vaatimukset

— On todettava, että Slovenian tasavalta ei ole noudattanut rakennusten energiatehokkuudesta annetun direktiivin (1) 13 artiklan 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se rajannut velvollisuuden esittää energiatehokkuustodistus rakennuksiin, jotka kuuluvat viranomaisille tai joita viranomaiset käyttävät

— Slovenian tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Direktiivin 2013/31/EU 13 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on pantava täytäntöön velvollisuus, jonka mukaan sellaisessa rakennuksessa, jonka kokonaishyötypinta-ala on yli 500 m2, joka on yleisön toistuvien käyntien kohteena ja jolle on annettu energiatehokkuustodistus 12 artiklan 1 kohdan mukaisesti, mainittu todistus on asetettava esille näkyvälle paikalle, jossa se on selvästi yleisön nähtävissä. Komissio on päättänyt saattaa asian unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi siltä osin kuin Slovenian tasavalta on pannut kyseisen velvollisuuden täytäntöön vain sellaisten rakennusten osalta, jotka kuuluvat viranomaisille tai joita viranomaiset käyttävät.

(1) Rakennusten energiatehokkuudesta 19.5.2010 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2010/31/EU (EUVL 2010, L 153, s. 13).
Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Court of Appeal (Yhdistynyt kuningaskunta) on esittänyt 3.4.2019 — Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs v. WR

(asia C-279/19)

(2019/C 230/25)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Court of Appeal

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Vastapuoli: WR

Ennakkoratkaisukysymykset

1) Onko henkilö, joka pitää valmisteveron alaisia tavaroita fyysisesti hallussaan silloin, kun kyseisten tavaroiden osalta syntyy valmisteverosaatava jäsenvaltiossa B, velvollinen maksamaan valmisteveron direktiivin 2008/118/EY (1) 33 artiklan 3 kohdan nojalla, jos a) tällä henkilöllä ei ollut valmisteveron alaisia tavaroita koskevia oikeudellisia eikä taloudellisia intressejä; b) tämä henkilö oli kuljettamassa valmisteveron alaisia tavaroita korvausta vastaan muiden puolesta jäsenvaltiosta A jäsenvaltioon B; ja c) tämä henkilö tiesi, että hänen hallussaan pitämät tavarat olivat valmisteveron alaisia tavaroita, mutta hän ei tiennyt eikä hänellä ollut syytä epäillä, että tavaroiden osalta oli syntynyt valmisteverosaatava jäsenvaltiossa B, verosaatavan syntymisen ajankohtana tai ennen tätä ajankohtaa?

2) Onko vastaus ensimmäiseen kysymykseen toisenlainen, jos kyseinen henkilö ei tiennyt, että hänen hallussaan pitämät tavarat olivat valmisteveron alaisia tavaroita?

(1) Valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä ja direktiivin 92/12/ETY kumoamisesta 16.12.2008 annettu Neuvoston direktiivi 2008/118/EY (EUVL 2009, L 9, s. 12).
—

komissio väittää toiseksi, että unionin yleinen tuomioistuin on jopa tämä edun käsitteen virheellisen arvioinnin perusteella tulkinnut virheellisesti komissiolla olevaa huolellisuusvelvoitetta tutkittaessa tukijärjestelmän olemassaoloa, ja se on tehnyt oikeudellisen virheen sen komissiolle kuuluvan todistustaakan osalta, jonka mukaan tämän on osoitettava edun olemassaolo tässä tapauksessa.
—

ratkaisee Région de Bruxelles-Capitale'in nostaman sen kanteen tutkittavaksi ottamista koskevan kysymyksen, jossa vaadittiin tehoaineen glyfosaatti hyväksynnän uusimisesta kasvinsuojeluaineiden markkinoille saattamisesta annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1107/2009 mukaisesti ja komission täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 540/2011 liitteen muuttamisesta 12.12.2017 annetun komission täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 2017/2324 (1) kumoamista;
3)

Jos toiseen kysymykseen vastataan kieltävästi (eikä ole periaatteessa mitään syytä vastustaa kansallisiin säännöksiin viittaamista): Onko kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/48/EY 10 artiklan 2 kohdan p alakohta esteenä tulkinnalle, jonka mukaan peruuttamista koskevat tiedot on ilmoitettu ”selkeästi” ja ”tiiviisti”, kun viittaus kansalliseen säännökseen — käsiteltävässä asiassa BGB:n 492 §:n 2 momenttiin, sellaisena kuin se oli voimassa 30.7.2010–12.6.2014 — ja sen edelleenviittaukseen — käsiteltävässä asiassa EGBGB:n 247 §:n 3–13 momenttiin, sellaisina kuin ne olivat voimassa 4.8.2011–12.6.2014 [alkup. s. 3] — johtaa väistämättä siihen, että kuluttajan on säännösten lukemisen lisäksi tehtävä myös oikeudellinen subsumtio — esimerkiksi myönnettiinkö laina hänelle ehdoilla, jotka ovat tavallisia sopimusten, joissa vakuutena on kiinteistövakuus, tai niiden väliaikaisrahoituksen yhteydessä, vai onko kyse toisiinsa liittyvistä sopimuksista — saadakseen selvyyden siitä, mitä pakollisia tietoja on pitänyt ilmoittaa, jotta lainasopimuksen peruuttamisen määräaika alkaa kulua?
1)

Onko direktiivin 93/13/ETY (1) 1 artiklan [2 kohtaa] tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että sopimusehtoa, jolla sopimukseen on lisätty dispositiivinen säännös, josta sopimuspuolet saattoivat poiketa mutta josta he eivät kuitenkaan käytännössä ole poikenneet, koska siitä ei ole neuvoteltu, kuten nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa ehtoa, jossa määrätään, että luotto on maksettava takaisin samassa ulkomaan valuutassa kuin se, jossa se on myönnetty, voidaan tarkastella sopimusehdon kohtuuttomuuden kannalta?
Valitus, jonka BTB Holding Investments SA ja Duferco Participations Holding SA ovat tehneet 19.2.2019 unonin yleisen tuomioistuimen (ensimmäinen jaosto) asiassa T-100/17, BTB Holding Investments ja Duferco Participations Holding v. komissio, 11.12.2018 antamasta tuomiosta

(asia C-148/19 P)

(2019/C 182/22)

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Asianosaiset

Valittajat: BTB Holding Investments SA, Duferco Participations Holding SA (edustajat: J.-F. Bellis, R. Luff, M. Favart, Q. Declève, avocats)

Muut osapuolet: Euroopan komissio ja Foreign Strategic Investments Holding (FSIH)

Vaatimukset

— Unionin yleisen tuomioistuimen 11.12.2018 antama tuomio asiassa BTB Holding Investments ja Duferco Participations Holding v. komissio (T-100/17) on kumottava

— Asia on palautettava unionin yleiseen tuomioistuimeen

— Vastaaja on velvoitettava korvaamaan sekä tästä muutoksenhakumenettelystä että asian käsittelystä unionin yleisessä tuomioistuimessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Valittajat vetoavat tuomiosta T-100/17 tekemässään valituksessa siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisessa tuomiossa loukannut oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin esittäessään kannanoton, jonka mukaan ”sen osoittamiseksi, että komissio on tehnyt tosiseikkojen [monitahoisessa taloudellisessa] arvioinnissa ilmeisen virheen, jonka perusteella riidanalainen päätös on kumottava, kantajan esittämien todisteiden on riitettävä tekemään kyseisessä päätöksessä omaksuttu tosiseikkojen arviointi epäuskottavaksi”. Valittajat katsovat erityisesti, että unionin yleinen tuomioistuin on loukannut todistustaakkaa koskevia periaatteita ja asianosaisten prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaatetta.
—

unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-411/16, Syriatel Mobile Telecom v. Euroopan unionin neuvosto, 12.12.2018 antama tuomio on kumottava ja asiassa on annettava uusi, seuraavansisältöinen ratkaisu: — on kumottava 27.5.2016 annettu päätös (YUTP) 2016/850 (1) ja sen myöhemmät täytäntöönpanotoimet siltä osin kuin ne koskevat valittajaa — on velvoitettava Euroopan unionin neuvosto korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
3)

a. Estääkö perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohta, jossa vahvistetaan suhteellisuusperiaate, direktiivin 2003/87/EY 16 artiklan 3 kohdassa päästöoikeuksien palauttamatta jättämisestä säädetyn kiinteämääräisen sakon asettamisen, kun kyseisessä säännöksessä ei anneta mahdollisuutta määrätä toiminnanharjoittajan tekemään rikkomiseen nähden oikeasuhteista seuraamusta? b. Jos vastaus edelliseen kysymykseen on kielteinen, onko perusoikeuskirjan 20 artiklassa vahvistettua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta sekä vilpitöntä mieltä koskevaa yleistä oikeusperiaatetta ja fraus omnia corrumpit -periaatetta tulkittava siten, että ne estävät sen kiinteämääräisen seuraamuksen osalta, joka määrätään direktiivin 2003/87/EY 16 artiklan 3 kohdan nojalla ja jonka lisäksi nimi julkaistaan automaattisesti [23.12.2004 annetun lain] 20 §:n 7 momentin nojalla, että vilpittömässä mielessä toiminutta mutta huolimatonta toiminnanharjoittajaa, joka kaiken lisäksi uskoo täyttäneensä päästöoikeuksien palautusvelvollisuutensa kyseiseen huhtikuun 30 päivän määräaikaan mennessä, kohdeltaisiin samalla tavalla kuin petoksen tehnyttä toiminnanharjoittajaa? c. Jos vastaus edelliseen kysymykseen on kielteinen, ovatko kiinteämääräinen seuraamus, jonka määrää kansallinen tuomioistuin ei voi muuttaa, lukuun ottamatta ylivoimaisen esteen tapauksia, sekä nimen julkaisemisen automaattinen seuraamus yhdenmukaisia perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, jossa taataan oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin? d. Jos vastaus edelliseen kysymykseen on kielteinen, eikö kiinteän maksuseuraamuksen määrääminen Euroopan unionin lainsäätäjän esiin tuoman tarkoituksen perusteella sekä nimen julkaisemisen automaattinen seuraamus suhteellisuusperiaatetta soveltamatta ja tiukasti tulkittuja ylivoimaisen esteen tapauksia lukuun ottamatta, tarkoita, että kansallisen tuomioistuimen on asetettava unionin lainsäätäjän oletettu tarkoitus etusijalle omaan vastuuseensa nähden ja ilman perusoikeuskirjan 47 ja 49 artiklan 3 kohdan kattamaa tuomioistuinvalvontaa? e. Kun otetaan huomioon edelliseen kysymykseen annettu vastaus, eikö kansallisen tuomioistuimen tuomioistuinvalvonnan puuttuminen direktiivin 2003/87/EY 16 artiklan 3 kohdassa säädetyn kiinteämääräisen seuraamuksen ja [23.12.2004 annetun lain] 20 §:n 7 momentissa säädetyn nimen julkaisemisen automaattisen seuraamuksen yhteydessä johda unionin tuomioistuimen ja kansallisten ylimmän oikeusasteen tuomioistuinten välisen antoisan vuoropuhelun katkeamiseen, kun unionin tuomioistuin vahvistaa muita kuin tiukasti tulkittuja ylivoimaisen esteen tapauksia varten ennalta ratkaisun, eikä kansallinen ylimmän oikeusasteen tuomioistuin voi käydä asiasta todellista vuoropuhelua, vaan se voi ainoastaan vahvistaa seuraamuksen, kunhan se on varmistanut, ettei kyseessä ole ylivoimaisen esteen tapaus?
2)

Onko erityisesti muutoksenhakutuomioistuimen tulkinta, jonka mukaan decreto legislativon 36/2003 15 ja 17 §:ää on sovellettava käytössä oleviin kaatopaikkoihin, joille on jo myönnetty toimintalupa, yhteensopiva direktiivin 1999/31/EY 10 ja 14 artiklan kanssa, joissa säädetään, että jäsenvaltioiden on toteutettava ”toimenpiteitä varmistaakseen, että kaatopaikan pitäjien perimä hinta kaiken tyyppisen jätteen sijoittamisesta kyseiselle kaatopaikalle kattaa kaatopaikan perustamiseen ja toimintaan liittyvät kustannukset, mukaan lukien mahdollisuuksien mukaan 8 artiklan a alakohdan iv alakohdassa tarkoitetusta taloudellisesta vakuudesta tai muusta vastaavasta aiheutuvat kustannukset ja kaatopaikan käytöstäpoistamisesta ja jälkihoidosta aiheutuvat arvioidut kustannukset vähintään 30 vuoden ajalta”, ja ”toimenpiteet varmistaakseen, että kaatopaikat, joille on myönnetty lupa tai jotka ovat jo käytössä, kun tämä direktiivi saatetaan osaksi kansallista lainsäädäntöä, eivät voi jatkaa toimintaansa”, vaikka 17 §:ssä, jolla pannaan täytäntöön tälla tavoin asetettuja velvoitteita myös mainittujen kaatopaikkojen osalta, rajoitetaan täytäntöönpanotoimia siten, että siinä säädetään siirtymäajasta, eikä siihen sisälly mitään säännöksiä toimista, joilla on tarkoitus rajoittaa taloudellisia vaikutuksia, joita keston pidentämisestä aiheutuu kaatopaikan ”haltijalle”?
—

SEUT 102 artiklan ja ETA-sopimuksen 54 artiklan mukaisesta menettelystä (asia AT.39523 — Slovak Telekom) 15.10.2014 tehty komission päätös C(2014) 7465 final, sellaisena kuin se on oikaistuna 16.12.2014 tehdyllä komission päätöksellä C(2014) 10119 final ja 17.4.2015 tehdyllä komission päätöksellä C(2015) 2484, on kumottava kokonaan tai siltä osin kuin se koskee valittajaa, tai toissijaisesti valittajalle määrätyt sakot on kumottava tai niiden määrää on alennettava
2)

Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: Onko kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/48/EY 10 artiklan 2 kohdan p alakohta esteenä tulkinnalle, jonka mukaan peruuttamisoikeutta koskevat tiedot ovat ”selkeitä” ja ”tiiviitä”, jos peruuttamisen määräajan alkamisen osalta niissä itsessään ei mainita kaikkia tietoja, jotka määräajan alkamisesta on annettava, vaan viitataan tältä osin kansalliseen säännökseen — käsiteltävässä asiassa siviililain (Bürgerliches Gesetzbuch, jäljempänä BGB) 492 §:n 2 momenttiin, sellaisena kuin se oli voimassa 12.6.2014 saakka —, jossa puolestaan viitataan edelleen muihin kansallisiin säännöksiin — käsiteltävässä asiassa siviililain täytäntöönpanosta annetun lain (Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch, jäljempänä EGBGB) 247 §:n 3–13 momenttiin, sellaisina kuin ne olivat voimassa 12.6.2014 saakka —, ja jos kuluttajan on tästä syystä tutustuttava eri lakikokoelmiin sisältyviin useisiin säännöksiin saadakseen selvyyden siitä, mitkä tiedot luottosopimuksessa on mainittava, jotta hänen luottosopimustaan koskeva peruuttamisen määräaika alkaa?
—

SEA SpA:n tekemistä pääomanlisäyksistä SEA Handling SpA:n hyväksi (asia SA.21420 (C 14/10) (ex NN 25/10))19.12.2012 annettu Euroopan komission päätös (EU) 2015/1225 on kumottava
2.3)

Rikkooko kansallinen tuomioistuin direktiivin 4 artiklaa, luettuna yhdessä sen 3 artiklan kanssa, sellaisena kuin sitä on tulkittu tuomiossa Milev, C 310/18, kun se perustelee päätöksensä tutkintavankeuden jatkamisesta Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännöllä, joka koskee Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 artiklan 1 kappaleen c kohtaa, ja toteaa nimenomaan syytteen tueksi olevan näyttöä, jolla ”neutraali ja objektiivinen tarkkailija voidaan saada vakuuttuneeksi siitä, että kyseinen henkilö on voinut tehdä rikoksen”, sekä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 artiklan 4 kohdalla, erityisesti ottaessaan tosiasiallisesti ja aidosti kantaa syytetyn puolustajan vastalauseisiin tutkintavankeuden laillisuudesta?
C 280/15

Valitus, jonka Next design+produktion GmbH on tehnyt 21.12.2018 unionin yleisen tuomioistuimen (seitsemäs jaosto) asiassa T-533/17, Next design+produktion v. EUIPO, 18.10.2018 antamasta tuomiosta

(asia C-819/18 P)

(2019/C 280/19)

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Asianosaiset

Valittaja: Next design+produktion GmbH (edustajat: M. Hirsch ja M. Metzner, Rechtsanwälte)

Muut osapuolet: Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO) ja Nanu-Nana Joachim Hoepp GmbH & Co. KG

Unionin tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on 11.7.2019 antamallaan määräyksellä hylännyt valituksen ja määrännyt valittajan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Valitus, jonka Mamas and Papas Ltd on tehnyt 28.12.2018 unionin yleisen tuomioistuimen (toinen jaosto) asiassa T-672/17, Mamas and Papas v. EUIPO annetusta tuomiosta

(asia C-825/18)

(2019/C 148/11)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Asianosaiset

Valittaja: Mamas and Papas Ltd (edustajat: S. Malynicz QC, B. Whitehead ja J. Dainty, solicitors)

Muu osapuoli: Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO)

Vaatimukset

Kantaja vaatii unionin tuomioistuinta

— kumoamaan yleisen tuomioistuimen tuomion asiassa T-672/17, Mamas and Papas vastaan EUIPO

— ratkaisemaan asian aiemman julkistamisen osalta

— palauttamaan asian Euroopan unionin yleiseen tuomioistuimeen muiden sellaisten oikeudellisten perusteiden osalta, jotka esitettiin yleisessä tuomioistuimessa mutta joihin mainittu tuomioistuin ei ottanut kantaa

— velvoittamaan viraston vastaamaan omista kuluistaan ja korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Yleinen tuomioistuin teki ensinnäkin oikeudellisen virheen siltä osin kuin on kyse EUIPO:n valtuuksista arvioida tosiseikkoja yhteisömalliasetuksen (1) 63 artiklan 1 kohdan mukaisesti aiemman mallin julkistamisen osalta. Silloin kun mallioikeuden haltija vahvistaa aiemman julkistamisen, EUIPO:lla ei ole mahdollisuutta päätyä tämän seikan osalta eri lopputulokseen.

Kantaja väittää toiseksi, että siltä osin kuin on kyse siitä, miten yleinen tuomioistuin arvioi aiempaa julkistamista koskevaa näyttöä, mainittu tuomioistuin otti kyseisen näytön huomioon vääristyneellä tavalla ja arvioi tosiseikkoja virheellisesti. Kantaja toteaa lisäksi, että oikeudenkäyntiaineiston perusteella on selvää, että yleisen tuomioistuimen ratkaisuun sisältyy aineellinen virhe siltä osin kuin on kyse päätelmistä, joita kyseinen tuomioistuin on tehnyt sille esitettyjen asiakirjojen perusteella.

(1) Yhteisömallista 12.12.2001 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 6/2002 (EUVL 2002, L 3, s. 1).
2)

Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko direktiivin 2004/38/EY 5 artiklaa ja sen 2 kohtaa tulkittava samalla tavalla siinä tapauksessa, että unionin kansalaisen perheenjäsen, jolla ei ole minkään jäsenvaltion kansalaisuutta, on saanut pysyvän oleskeluoikeuden Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja että Yhdistynyt kuningaskunta on myöntänyt hänelle pysyvän oleskelukortin? Eli että Yhdistyneen kuningaskunnan myöntämä, direktiivin 20 artiklassa tarkoitettu pysyvä oleskelukortti vapauttaa sen haltijan viisumivelvollisuudesta siitä riippumatta, että Yhdistynyt kuningaskunta ei kuulu direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun, luettelon vahvistamisesta kolmansista maista, joiden kansalaisilla on oltava viisumi ulkorajoja ylittäessään, ja niistä kolmansista maista, joiden kansalaisia tämä vaatimus ei koske, annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 539/2001 eikä henkilöiden liikkumista rajojen yli koskevasta unionin säännöstöstä (Schengenin rajasäännöstö) 9.3.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2016/399 soveltamisalaan?