Yhtäältä eri jäsenvaltioissa sijaitseviin emo- ja tytäryhtiöihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä 23.7.1990 annetun neuvoston direktiivin 90/435/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 20.11.2006 annetulla neuvoston direktiivillä 2006/98/EY, 1 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdan kanssa, ja toisaalta SEUT 49 artiklaa on tulkittava niin, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion verolainsäädännölle, jossa silloin, kun henkilöt, joilla ei olisi oikeutta tulon lähteellä tapahtuvan veron pidätyksen palautukseen tai siitä vapautukseen, jos he saisivat kotimaisen tytäryhtiön osingot suoraan, omistavat ulkomaisen emoyhtiön osuuksia, evätään kyseiselle emoyhtiölle maksettujen osinkojen vapauttaminen pääomatuloverosta siinä tapauksessa, että jokin mainitussa lainsäädännössä asetetuista edellytyksistä täyttyy.

Tältä osin on todettava ensinnäkin, että kun mainitun vapautuksen myöntämiselle on asetettu mainitunlainen edellytys ilman, että verohallinnon on esitettävä alustavaa näyttöä siitä, ettei taloudellisia syitä ole, tai viitteistä petoksesta tai väärinkäytöksistä, mainitussa lainsäädännössä asetetaan, kuten tämän tuomion 62 kohdasta ilmenee, yleinen olettama petoksesta tai väärinkäytöstä, ja siis haitataan emo-tytäryhtiödirektiivin tavoitteen – erityisesti sen 5 artiklan 1 kohdalla tavoitellun tavoitteen – saavuttamista eli sitä, että yhtiöiden yhteistyön ja ryhmittymisen helpottamiseksi unionin tasolla kotimaisen tytäryhtiön asuinvaltio ei verottaisi kahteen kertaan kyseisen tytäryhtiön ulkomaiselle emoyhtiölleen jakamia osinkoja.

Tältä osin on nimittäin todettava, ettei emo-tytäryhtiödirektiiviin sisälly mitään edellytystä sen soveltamisalaan kuuluvien yhtiöiden liiketoiminnan luonteesta tai kyseisten yhtiöiden omasta liiketoiminnasta peräisin olevien tulojen määrästä.

Se, että ulkomaisen emoyhtiön liiketoiminta muodostuu sen tytäryhtiöiden varojen hoidosta tai että kyseisen emoyhtiön tulot ovat peräisin vain mainitusta varojen hoidosta, ei sellaisenaan voi merkitä, että kyseessä on ilman taloudellista todellisuuspohjaa oleva täysin keinotekoinen järjestely. Tässä asiayhteydessä sillä, että varojen hoidon ei katsota olevan liiketoimintaa arvonlisäveron yhteydessä, ei ole merkitystä, koska pääasiassa kyseessä olevaan veroon ja arvonlisäveroon sovelletaan eri oikeussääntöjä, joilla kummallakin on eri tavoitteet.

Toisin kuin pääasiassa kyseessä olevassa lainsäädännössä säädetään, mainitunlaisen järjestelyn toteaminen edellyttää lisäksi kyseisen tilanteen tapauskohtaista kokonaisarviointia, joka koskee sellaisia seikkoja kuin sen konsernin, johon kyseinen emoyhtiö kuuluu, organisatoriset, taloudelliset ja muut merkittävät ominaispiirteet sekä kyseisen konsernin rakenteet ja strategiat.

Jäsenvaltiossa asuvan yhtiön ja ulkomailla asuvan yhtiön, joka saa osinkoa tässä jäsenvaltiossa asuvalta tytäryhtiöltä, tilanteiden rinnastettavuudesta on täsmennettävä, että kuten nyt annettavan tuomion 50 kohdassa on todettu, tytäryhtiön emoyhtiölleen jakamasta voitosta kannettavasta lähdeverosta vapauttamisella pyritään välttämään tämän voiton kaksinkertainen verotus.

Vaikka unionin tuomioistuin on todennut sellaisten toimenpiteiden suhteen, joista jäsenvaltio on säätänyt välttääkseen tai vähentääkseen siellä asuvan yhtiön jakamien voittojen ketjuverotusta tai kaksinkertaista verotusta, että kyseisessä jäsenvaltiossa asuvien edunsaajina olevien osakkeenomistajien tilanne ei välttämättä ole rinnastettavissa toisessa jäsenvaltiossa asuvien edunsaajina olevien osakkeenomistajien tilanteeseen, se on myös täsmentänyt, että kun jäsenvaltio käyttää verotusvaltaansa verottamalla siellä asuvien osakkeenomistajien osinkotulojen lisäksi ulkomailla asuvien osakkeenomistajien osinkotuloja, joita he saavat mainitussa jäsenvaltiossa asuvalta yhtiöltä, näiden ulkomailla asuvien osakkeenomistajien tilanne muistuttaa jäsenvaltiossa asuvien osakkeenomistajien tilannetta.

(ks. 69, 72–74, 92, 93 ja 100 kohta sekä tuomiolauselma)