ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 648/2005, 203 ja 204 artiklaa, kun niitä luetaan yhdessä tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä annetun asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 444/2002, 859 artiklan 2 alakohdan c alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että pelkkä asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna, 356 artiklan 1 kohdan mukaisesti vahvistetun, tavaran esittämistä koskevan määräajan ylittyminen ei johda asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna, 203 artiklassa tarkoitettuun kyseisten tavaroiden tullivalvonnasta poissiirtämisen aiheuttamaan tullivelkaan vaan saman asetuksen 204 artiklaan perustuvaan tullivelkaan.

Asetuksen N:o 2913/92 203 ja 204 artiklalla on nimittäin eri soveltamisalat. Ensin mainittu artikla koskee toimenpiteitä, jotka johtavat tavaran siirtämiseen pois tullivalvonnasta, kun taas viimeksi mainittu artikla koskee sellaisia eri tullimenettelyihin liittyvien velvollisuuksien laiminlyöntejä ja ehtojen noudattamatta jättämisiä, joilla ei ole vaikutusta tullivalvontaan. Näin ollen asetuksen N:o 2913/92 204 artiklan sanamuodosta käy ilmi, että kyseistä säännöstä sovelletaan ainoastaan tapauksissa, jotka eivät kuulu kyseisen asetuksen 203 artiklan soveltamisalaan.

Tässä yhteydessä asetuksen N:o 2913/92 204 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan tuontitullivelka syntyy, jos jotakin velvollisuutta, joka johtuu tullimenettelyn, johon tavara on asetettu, soveltamisesta tuontitullien alaiseen tavaraan, ei täytetä, ellei osoiteta, ettei kyseinen laiminlyönti tosiasiallisesti vaikuta kyseisen tullimenettelyn oikeaan toimintaan. Kaikki tapaukset, joihin ei voida soveltaa tätä poikkeusta, kuuluvat asetuksen N:o 2913/92 204 artiklan soveltamisalaan.

Asetuksen N:o 2454/93 859 artiklan 2 alakohdan c alakohdassa säädetään kuitenkin nimenomaisesti, että kun kyseisen asetuksen 356 artiklan mukaisesti vahvistettua määräaikaa ei ole noudatettu ja kun tavaran esittämistä myöhässä ei voida perustella viimeksi mainitun artiklan 3 kohdan mukaisesti, katsotaan, että tavaran esittämistä koskevan määräajan ylittyminen ei tosiasiallisesti vaikuta väliaikaisen varastoinnin tai tullimenettelyn asianmukaiseen toimintaan, jos tavara on kuitenkin esitetty määrätoimipaikassa kohtuullisessa ajassa.

(ks. 31, 32, 39, 41 ja 45 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Unionin toimivaltajärjestelmässä toimen oikeudellisen perustan valinnan on perustuttava sellaisiin objektiivisiin seikkoihin, jotka voivat olla tuomioistuimen suorittaman valvonnan kohteena ja joihin kuuluvat toimen tarkoitus ja sisältö. Jos kyseessä olevaa tointa tarkasteltaessa ilmenee, että sillä on kaksi eri tarkoitusta tai että siinä on kahdenlaisia tekijöitä, ja jos toinen näistä on yksilöitävissä toimen pääasialliseksi tai määrääväksi tarkoitukseksi tai tekijäksi, kun taas toinen on ainoastaan liitännäinen, on käytettävä yhtä oikeudellista perustaa, toisin sanoen sitä, jota toimen pääasiallinen tai määräävä tarkoitus tai tekijä edellyttää.

Liikenneturvallisuuteen liittyviä liikennerikkomuksia koskevan rajat ylittävän tietojenvaihdon helpottamisesta annetun direktiivin 2011/82 pääasiallisena tai määräävänä tarkoituksena on liikenneturvallisuuden parantaminen, joka on yksi unionin liikennepolitiikan keskeisistä tavoitteista. Tästä seuraa, että koska kyseinen direktiivi on SEUT 91 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettu toimenpide liikenneturvallisuuden parantamiseksi, se olisi pitänyt antaa kyseisen määräyksen nojalla.

Vaikka nimittäin pitää sinänsä paikkansa, että kyseisellä direktiivillä toteutetaan liikenneturvallisuuteen liittyviä rikkomuksia koskeva rajat ylittävä tietojenvaihtojärjestelmä, tämä järjestelmä on kuitenkin toteutettu nimenomaan siksi, että unioni voisi pyrkiä liikenneturvallisuuden parantamista koskevaan tavoitteeseen. Tästä seuraa, että kyseinen direktiivi ei suoraan liity poliisiyhteistyön tavoitteisiin eikä sitä ole voitu pätevästi antaa SEUT 87 artiklan 2 kohdan nojalla.

(ks. 29, 30, 36, 37, 44, 49 ja 50 kohta)
Luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta annetun direktiivin 92/43 4 artiklan 1 kohtaa, 9 artiklaa ja 11 artiklaa on tulkittava siten, että jäsenvaltioiden toimivaltaisilla elimillä on velvollisuus ehdottaa komissiolle yhteisön tärkeinä pitämien alueiden luetteloon merkityn alueen poistamista luettelosta, kun kyseiseen alueeseen sisältyvän maa-alueen omistaja on vaatinut sitä kyseisiltä elimiltä ja väittänyt alueen ympäristön huonontuneen, siltä osin kuin vaatimus perustuu siihen seikkaan, että mainittu alue ei kyseisen direktiivin 6 artiklan 2–4 kohdan säännösten noudattamisesta huolimatta lopullisesti voi enää myötävaikuttaa luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojeluun tai Natura 2000 ‑verkoston aikaansaamiseen.

Kun yhteisön tärkeinä pitämien alueiden luetteloon kirjattu alue ei lopullisesti voi enää myötävaikuttaa direktiivin 92/43 tavoitteiden saavuttamiseen ja näin ollen ei enää ole perusteltua, että alueeseen sovelletaan kyseisen direktiivin säännöksiä, asianomaisella jäsenvaltiolla on nimittäin velvollisuus ehdottaa komissiolle alueen poistamista luettelosta. Kyseinen velvollisuus on sitäkin tiukempi, kun alue sisältää maa-alueen, joka kuuluu omistajalle, jonka omaisuudensuojaa luetteloon merkitseminen rajoittaa, siltä osin kuin alueen käytön rajoitusten jatkaminen saattaa tällaisissa olosuhteissa johtaa omaisuudensuojan loukkaamiseen.

Yhteisön tärkeinä pitämien alueiden luetteloon merkityn alueen mikä tahansa huononeminen ei kuitenkaan ole peruste alueen poistamiselle luettelosta. Toimivaltaisilla kansallisilla elimillä on nimittäin velvollisuus ehdottaa alueen poistamista luettelosta vain, mikäli alue on direktiivissä 92/43 säädettyjen velvoitteiden noudattamisesta huolimatta muuttunut peruuttamattomasti sopimattomaksi täyttämään kyseisen direktiivin tavoitteet.

(ks. 28, 29, 31, 35 ja 36 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
EY 81 artiklan soveltamista koskevan menettelyn yhteydessä väitetiedoksiannossa on väitetiedoksiannon täsmällisyyttä koskevan vaatimuksen mukaan todettava, missä ominaisuudessa yritystä syytetään väitetyistä teoista. Tätä edellytystä ei täytä väitetiedoksianto, jossa komissio ei totea, että kyseinen väitetiedoksianto on osoitettu emoyhtiölle siitä syystä, että se käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa jonkin tytäryhtiönsä liiketoiminnalliseen käyttäytymiseen. Etenkään ei voida päätellä, että komissio ilmoittaa kyseiselle yhtiölle selkeästi, että komissio aikoi katsoa sen olevan emoyhtiönä johdannaisessa vastuussa, kun väitetiedoksiannossa vain todetaan, että kyseinen emoyhtiö on osallistunut kartelliin tytäryhtiönsä johtajan välityksellä, vaikka väitetiedoksiannossa jälkimmäinen yhtiö mainitaan ainoastaan toisen tytäryhtiön edeltäjänä, ja näin on varsinkin, kun yhtäkään väitetiedoksiantoa ei ole osoitettu ensimmäiselle tytäryhtiölle. Emoyhtiön puolustautumisoikeuksia on siis loukattu.

(ks. 24–30 kohta)
3.

Maatalous — Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen — Kasvinsuojeluaineiden markkinoille saattaminen — Direktiivi 91/414 — Näiden aineiden sisältämien tehoaineiden sisällyttäminen tämän direktiivin liitteeseen I — Ilmoittaja peruuttaa ilmoituksensa tehoaineen sisällyttämiseksi tähän liitteeseen — Edellytykset (Neuvoston direktiivin 91/414 8 artiklan 2 kohta; komission asetuksen N:o 1490/2002 11 b ja 11 c artikla sekä liite VI; komission asetuksen N:o 1095/2007 3 artiklan 2 kohta) (ks. 58 kohta)
Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 70 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että koska kyseistä säännöstä voidaan soveltaa ainoastaan tavaroihin, jotka sisältyvät ”samaan ilmoitukseen”, jos tulliviranomaiset ovat tarkastaneet tavarat niiden luovuttamista edeltäneenä aikana, se ei mahdollista sitä, että kyseiset viranomaiset ulottavat tulli-ilmoituksessa tarkoitettujen tavaroiden osittaisen tarkastuksen tulokset koskemaan sellaisissa aiemmissa tulli-ilmoituksissa tarkoitettuja tavaroita, jotka samat viranomaiset ovat jo luovuttaneet.

Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 78 artiklaa on tulkittava siten, että se mahdollistaa sen, että tulliviranomaiset ulottavat tulli-ilmoituksessa tarkoitettujen tavaroiden osittaisen tarkastuksen, jossa on käytetty niistä otettuja näytteitä, tulokset koskemaan saman tavaranhaltijan tekemissä aiemmissa ilmoituksissa tarkoitettuja tavaroita, joita ei ole tällä tavalla tarkastettu eikä voida tavaroiden luovuttamisen vuoksi enää tarkastaa, jos kyseiset tavarat ovat samanlaisia.

Tältä osin on vaikutuksetonta, ettei tavaranhaltija voi pyytää kyseessä olevien tavaroiden lisätarkastusta ja mahdollista lisänäytteiden ottamista. Tullikoodeksin 78 artiklaa sovelletaan nimittäin lähtökohtaisesti sen jälkeen, kun tulliviranomaiset ovat luovuttaneet tavarat, jolloin niiden esittäminen voi osoittautua mahdottomaksi.

Merkitystä on kuitenkin sillä, että tavaranhaltijalla on oikeus riitauttaa tällainen ulottaminen muun muassa silloin, jos hän katsoo, ettei tulli-ilmoituksessa tarkoitettujen tavaroiden osittaisen tarkastuksen tuloksia voida hänen tulli-ilmoituksissaan itse antamista tiedoista huolimatta saattaa koskemaan aiemmissa ilmoituksissa tarkoitettuja tavaroita, ja esittää tällaista väitettä tukevat todisteet, joilla voidaan osoittaa, etteivät kyseessä olevat tavarat ole samanlaisia.

Lisäksi on niin, että vaikka tullikoodeksin 78 artiklassa ei aseteta mitään erityistä määräaikaa tulli-ilmoitusten oikaisemiselle, tulliviranomaiset voivat tullikoodeksin 221 artiklan 3 kohdan mukaisesti antaa uutta tullivelkaa koskevan tiedonannon sen syntymisestä laskettavassa kolmen vuoden määräajassa.

(ks. 34, 35, 38, 40 ja 43 kohta sekä tuomiolauselma)
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan soveltamiseksi sekaannusvaara edellyttää yhtä aikaa rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin samuutta tai samankaltaisuutta sekä rekisteröintihakemuksessa mainittujen tavaroiden tai palvelujen ja aikaisemman tavaramerkin rekisteröinnin kattamien tavaroiden tai palvelujen samuutta tai samankaltaisuutta, ja että on kyse kumulatiivisista edellytyksistä.

Unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö on tältä osin vakiintunut. Unionin tuomioistuin on nimittäin huomauttanut useaan otteeseen, että kun aikaisempi tavaramerkki ja haettu tavaramerkki eivät ole samankaltaisia, aikaisemman tavaramerkin huomattava erottamiskyky taikka kyseisten tavaroiden tai palvelujen samuus tai samankaltaisuus ei ole riittävä peruste sille päätelmälle, että kyseisten tavaramerkkien välillä on sekaannusvaara.

Lisäksi unionin tuomioistuin on hylännyt selvästi perusteettomana valitusperusteen, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin oli tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että asetuksen N:o 207/ 2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohtaan perustuva väite voidaan tietyissä tapauksissa hylätä pelkän kyseisten tavaramerkkien samankaltaisuuden tarkastelun nojalla ja näin ollen muun muassa tutkimatta aikaisemman tavaramerkin mahdollisesti huomattavaa erottamiskykyä. Unionin tuomioistuin on katsonut, ettei unionin yleinen tuomioistuin ollut tehnyt oikeudellista virhettä todetessaan, että se voi perustellusti johtaa sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) valituslautakunnan tekemästä päätelmästä, jonka mukaan kohdeyleisö ei voi katsoa kyseisiä tavaramerkkejä millään tavalla samankaltaisiksi, ettei sekaannusvaaraa ole, eikä ole tarpeen edeltäpäin tutkia aikaisemman tavaramerkin mahdollista huomattavaa erottamiskykyä sekaannusvaaran kokonaisvaltaisen arvioinnin yhteydessä.

Kyseisten tavaramerkkien samankaltaisuus on siis välttämätön edellytys asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetun sekaannusvaaran olemassaolon arvioinnille. Näin ollen tätä 8 artiklaa ei sovelleta, jos kyseiset tavaramerkit eivät ole samankaltaisia.

Tavaramerkin käytössä kasvanut erottamiskyky on näin ollen otettava huomioon arvioitaessa sitä, ovatko merkit tai tavarat ja palvelut niin samankaltaisia, että sekaannusvaara saattaa syntyä.

(ks. 41–45 kohta)
Asia C‑479/12

H. Gautzsch Großhandel GmbH & Co. KG

vastaan

Münchener Boulevard Möbel Joseph Duna GmbH

(Bundesgerichtshofin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Immateriaalioikeus — Yhteisömallit — Asetus (EY) N:o 6/2002 — 7 artiklan 1 kohta, 11 artiklan 2 kohta, 19 artiklan 2 kohta, 88 artikla ja 89 artiklan 1 kohdan a ja d alakohta — Rekisteröimätön yhteisömalli — Suojaaminen — Tunnetuksi tuleminen — Uutuus — Loukkauskanne — Todistustaakka — Vanhentuminen — Oikeudenmenetys — Sovellettava lainsäädäntö”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 13.2.2014

Yhteisömallista annetun asetuksen N:o 6/2002 11 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että voidaan katsoa, että rekisteröimätön malli on voinut kohtuudella tulla unionissa kyseisellä alalla toimivien tahojen tietoon tavanomaisen liiketoiminnan yhteydessä, kun mainitun mallin kuvia oli jaeltu kyseisellä alalla toimiville kauppiaille; yhteisömalleja käsittelevän tuomioistuimen on arvioitava tätä sen käsiteltävänä olevan asian olosuhteiden perusteella. (ks. 30 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

Yhteisömallista annetun asetuksen N:o 6/2002 7 artiklan 1 kohdan ensimmäistä virkettä on tulkittava siten, että voidaan katsoa, että vaikka rekisteröimätön yhteisömalli on saatettu kolmannen henkilön tietoon ilman nimenomaista tai hiljaista salassapitoa koskevaa ehtoa, se ei kohtuudella ole voinut tulla unionissa kyseisellä alalla toimivien tahojen tietoon tavanomaisen liiketoiminnan yhteydessä, jos se on saatettu vain yhden ainoan kyseisellä alalla toimivan yrityksen tietoon tai esitelty vain unionin alueen ulkopuolella sijaitsevan yrityksen näyttelytiloissa; yhteisömalleja käsittelevän tuomioistuimen on arvioitava tätä sen käsiteltävänä olevan asian olosuhteiden perusteella. (ks. 36 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)

Yhteisömallista annetun asetuksen N:o 6/2002 19 artiklan 2 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, että suojatun mallin haltijan on osoitettava, että kiistanalainen käyttö johtuu kyseisen mallin jäljentämisestä. Jos yhteisömalleja käsittelevä tuomioistuin kuitenkin toteaa, että tämän taakan asettaminen mainitulle haltijalle voi tehdä todistelun mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, sillä on tehokkuusperiaatteen noudattamisen varmistamiseksi velvollisuus turvautua kaikkiin kansallisessa oikeudessa sen käyttöön annettuihin menettelyllisiin keinoihin tämän vaikeuden poistamiseksi, mukaan lukien tarpeen vaatiessa niihin kansallisen oikeuden sääntöihin, joissa säädetään todistustaakan siirtämisestä tai keventämisestä. (ks. 44 kohta ja tuomiolauselman 3 kohta)

Vanhentumista ja oikeudenmenetystä, joihin voidaan vedota puolustukseksi yhteisömallista annetun asetuksen N:o 6/2002 19 artiklan 2 kohtaan ja 89 artiklan 1 kohdan a alakohtaan perustuvaa loukkauskannetta vastaan, säännellään kansallisessa oikeudessa, jota on sovellettava vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita noudattaen. (ks. 50 kohta ja tuomiolauselman 4 kohta)
SEUT 107 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että järjestelyä, jonka nojalla yrityksille siitä, että niillä on velvollisuus ostaa tuulisähköä markkinahintaa korkeampaan hintaan, aiheutuneet lisäkustannukset korvataan täysimääräisesti ja jonka rahoituksesta vastaavat kaikki valtion alueella olevat sähkön loppukäyttäjät, on pidettävä valtion varoilla toteutettuna toimenpiteenä, kun otetaan huomioon, että jokaiselta sähkön loppukäyttäjältä perittävän maksun määrän vahvistaa vuosittain asianomaisen jäsenvaltion viranomainen ja että mikäli kyseisen viranomaisen päätöstä ei anneta, maksun määrä nousee automaattisesti joka vuosi ja että mikäli kuluttaja jättää maksun suorittamatta, tästä määrätään hallinnollinen seuraamus.

Jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti hallinnoituja ja jaettuja varoja, jotka saadaan kyseisessä lainsäädännössä määrätyistä pakollisista maksuista, voidaan pitää SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina valtion varoina, vaikka niitä hallinnoisivatkin viranomaisista erilliset laitokset. Tällainen on tilanne sen asianomaisen valtion valtuuttaman Caisse des dépôts et consignationsin tapauksessa, joka kirjaa kerätyt summat ennen niiden maksamista asianomaisille toimijoille ja toimii näin välittäjänä näiden varojen hallinnoinnissa ja joka voi myös sijoittaa näin kerätyt maksut vähentäen seuraavana vuonna suoritettavien maksujen määrästä näistä sijoituksista saadut tuotot ja joka ei tuota voittoa tästä toiminnasta, kun sen hallintokulut katetaan sähkön loppukäyttäjien suorittamilla maksuilla. Näin hallinnoitujen rahamäärien on täten katsottava jäävän valtion määräysvaltaan.

(ks. 23–25, 28, 30–33 ja 37 kohta sekä tuomiolauselma)
Silloin, kun ei ole olemassa mitään viitteitä siitä, että oikeudenkäynnin kohtuuton kesto unionin yleisessä tuomioistuimessa on vaikuttanut asian ratkaisun sisältöön, se, ettei tuomiota ole annettu kohtuullisessa ajassa, ei myöskään voi johtaa valituksenalaisen tuomion kumoamiseen. Kun lisäksi otetaan huomioon tarve varmistaa unionin oikeuden kilpailusääntöjen noudattaminen, unionin tuomioistuin ei voi pelkästään sillä perusteella, ettei tuomiota ole annettu kohtuullisessa ajassa, antaa valittajalle mahdollisuutta kyseenalaistaa sakon perusteltavuus tai suuruus, kun kaikki valitusperusteet, jotka koskevat unionin yleisen tuomioistuimen kyseisen sakon suuruudesta ja siitä toiminnasta, josta sakko on määrätty seuraamukseksi, esittämiä toteamuksia, on hylätty.

Tutkiessaan vaatimusta, jolla pyritään saamaan korvausta siitä aiheutuneesta vahingosta, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole antanut tuomiota kohtuullisessa ajassa, unionin yleisen tuomioistuimen on arvioitava sekä vahingon, johon on vedottu, todellisuutta että kyseisen vahingon ja riidanalaisen tuomioistuinmenettelyn kohtuuttoman keston välistä syy-yhteyttä tutkimalla tässä tarkoituksessa esitettyjä todisteita.

Tästä on korostettava, että silloin kun on kyse vahingonkorvauskanteesta, joka perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan toista kohtaa, koska se ei ole noudattanut niitä vaatimuksia, jotka liittyvät tuomion antamiseen kohtuullisessa ajassa, unionin yleisen tuomioistuimen on SEUT 340 artiklan toisen kohdan mukaan otettava huomioon jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä samankaltaisiin rikkomisiin perustuvien kanteiden käsittelemiseen sovellettavat yleiset periaatteet. Unionin yleisen tuomioistuimen on tässä yhteydessä muun muassa selvitettävä, onko aineellisen vahingon lisäksi mahdollista yksilöidä sellainen aineeton vahinko, joka asianosaiselle on aiheutunut kohtuullisen ajan ylittämisestä ja josta olisi tarvittaessa määrättävä asianmukainen korvaus.

Unionin yleisen tuomioistuimen, jolla on toimivalta SEUT 256 artiklan 1 kohdan nojalla, on siis otettava kantaa tällaisiin vahingonkorvausvaatimuksiin ratkaisemalla asia sen oikeudenkäynnin, jonka kestoa on arvosteltu, taustalla olevan asian ratkaisseesta kokoonpanosta poikkeavassa kokoonpanossa ja soveltamalla perusteita, jotka unionin tuomioistuin on määritellyt sen arvioimiseksi, onko unionin yleinen tuomioistuin noudattanut käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatetta.

(ks. 99–101 kohta)
SEUT 45 artiklaa ja työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta unionin alueella annetun asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan aluehallintoelimen palveluksessa keskeytyksettä kertyneet palvelusajat otetaan täysimääräisesti huomioon aluehallintoelimen työntekijöiden ryhmänsä korkeammille palkkatasoille etenemisen viitepäivämäärää määritettäessä, kun taas muut palvelusajat otetaan huomioon vain osittain.

Tällainen lainsäädäntö on nimittäin omiaan rajoittamaan työntekijöiden vapaata liikkuvuutta, mikä on lähtökohtaisesti kielletty SEUT 45 artiklassa ja asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan 1 kohdassa.

Tällainen lainsäädäntö voi olla sallittu ainoastaan, jos sillä pyritään johonkin perussopimuksessa ilmaistuun hyväksyttävään tavoitteeseen tai jos sitä voidaan pitää perusteltuna yleistä etua koskevista pakottavista syistä. Tällaisessa tapauksessa kyseessä olevan tavoitteen on lisäksi oltava toteutettavissa lainsäädäntöä soveltamalla, eikä soveltamisella saada ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.

Vaikka tässä yhteydessä oletettaisiin, että kyseisellä lainsäädännöllä pyritään tosiasiallisesti tavoitteeseen, joka koskee työntekijöiden saattamista uskollisiksi työnantajiaan kohtaan, ja vaikka ei voida sulkea pois sitä, että tällainen tavoite voisi olla yleisen edun mukainen pakottava syy, on todettava, että kun kyseisen lainsäädännön erityispiirteet otetaan huomioon, rajoituksella, jonka se sisältää, ei voida taata kyseisen tavoitteen saavuttamista, koska kyseisen lainsäädännön tarkoituksena on mahdollistaa liikkuvuus erillisten työnantajien välillä, eikä tarkoituksena siis ole palkita tietyn työntekijän uskollisuutta tiettyä työnantajaa kohtaan.

Ei voida myöskään hyväksyä sitä, että hallinnon yksinkertaistamista koskeva tavoite, joka koskee ainoastaan julkishallinnolle kuuluvien tehtävien keventämistä muun muassa helpottamalla laskelmia, jotka julkishallinnon on tehtävä, olisi yleisen edun mukainen pakottava syy, jolla voitaisiin perustella niin perustavanlaatuisen vapauden kuin SEUT 45 artiklassa taatun työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoittaminen. Lisäksi näkökohta, jonka mukaan tällainen yksinkertaistaminen mahdollistaa hallinnollisten kulujen vähentämisen, on puhtaasti taloudellinen, eikä sitä näin ollen voida pitää yleisen edun mukaisena pakottavana syynä.

Lopuksi on todettava, että koska kyseisellä kansallisella lainsäädännöllä pyritään takaamaan laajempi avoimuus korkeammille palkkatasoille etenemisen viitepäivämäärää määritettäessä, kyseisellä lainsäädännöllä ylitetään joka tapauksessa se, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi. Tavoiteltu avoimuus voitaisiin nimittäin taata toimenpiteillä, jotka eivät rajoita työntekijöiden vapaata liikkuvuutta, kuten ennalta määriteltyjen ja syrjimättömien kriteerien, jotka koskevat merkityksellisen työkokemuksen keston arviointia korkeammille palkkatasoille etenemisen yhteydessä, laatimisella ja julkaisemisella tai tiedottamisella asianmukaisin keinoin.

(ks. 35, 36, 38, 40 ja 42–45 kohta sekä tuomiolauselma)
EY 43 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan henkilöautosta, joka on rekisteröity ja josta on jo kannettu vero toisessa jäsenvaltiossa rekisteröimisen perusteella, on maksettava vero silloin, kun se otetaan käyttöön ensin mainitun jäsenvaltion tieverkossa, kun kyseistä ajoneuvoa on tarkoitus käyttää tosiasiassa ja vakinaisesti näissä kahdessa jäsenvaltiossa tai kun sitä tosiasiassa käytetään tällä tavalla, mikäli kyseinen vero ei ole syrjivä.

Koska moottoriajoneuvojen verotusta ei ole yhdenmukaistettu Euroopan unionin tasolla, jäsenvaltiot saavat vapaasti käyttää verotusvaltaansa tällä alalla, kunhan ne tätä toimivaltaansa käyttäessään noudattavat unionin oikeutta. Näin ollen jäsenvaltio voi asettaa rekisteröintiveron ajoneuvolle, joka on rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa, kun mainittua ajoneuvoa on tarkoitus käyttää vakinaisesti lähinnä ensimmäisen jäsenvaltion alueella tai kun sitä tosiasiassa käytetään tällä tavalla.

Lisäksi tällaisessa asiayhteydessä haitat, joita saattaa aiheutua siitä, että eri jäsenvaltiot käyttävät samanaikaisesti verotusvaltaansa, eivät ole liikkumisvapauksien rajoituksia, kunhan tämä verotusvallan käyttö ei ole syrjivää. Haitta ei ole syrjivä, kun kaikkien siinä jäsenvaltiossa asuvien henkilöiden, jossa ajoneuvoa ei ole rekisteröity – riippumatta siitä, toimivatko he palkattuna työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana – on maksettava kyseinen vero joko rekisteröidessään moottoriajoneuvon tämän jäsenvaltion ajoneuvorekisteriin tai otettuaan toisessa jäsenvaltiossa rekisteröidyn ajoneuvon käyttöön ensin mainitun jäsenvaltion tieverkossa.

(ks. 23, 24, 28, 30 ja 32 kohta sekä tuomiolauselma)