Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/92/EU 11 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että vaatimusta siitä, etteivät tietyt tuomioistuinmenettelyt ole niin kalliita, että tämä estäisi niihin osallistumisen, sovelletaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen jäsenvaltion tuomioistuimessa käytävään menettelyyn, jossa ratkaistaan, voidaanko maankäyttöä koskevan lupamenettelyn kuluessa antaa lupa kanteen nostamiseen, ja näin on sitäkin suuremmalla syyllä siinä tapauksessa, että kyseinen jäsenvaltio ei ole säätänyt siitä, missä vaiheessa kanne voidaan nostaa.

Silloin kun, kuten lupa-asiassa, joka on johtanut pääasiassa kulujen määräämistä koskevaan menettelyyn, direktiivin 2011/92 alaan kuuluvaan menettelyyn kohdistetussa muutoksenhaussa on esitetty sekä yleisön osallistumista koskeviin sääntöihin perustuvia oikeudellisia seikkoja että muuntyyppisiä väitteitä, kansallisen tuomioistuimen on oikeuden ja kohtuuden mukaan sekä sovellettavia kansallisia menettelyllisiä säännöksiä noudattaen jaettava kumpaankin väitetyyppiin liittyvät kulut siten, että vaatimus siitä, ettei menettely ole niin kallis, että tämä olisi esteenä siihen osallistumiselle, kyetään takaamaan sille osalle muutoksenhakua, joka perustuu yleisön osallistumista koskeviin sääntöihin.

Silloin kun kantaja esittää samalla sekä kanneperusteita, joiden mukaan ympäristöä koskevassa päätöksentekomenettelyssä on rikottu yleisön osallistumista koskevia sääntöjä, että perusteita, joiden mukaan asiassa on rikottu muita sääntöjä, direktiivin 2011/92 11 artiklan 4 kohdassa säädettyä vaatimusta siitä, etteivät tietyt tuomioistuinmenettelyt ole niin kalliita, että tämä olisi esteenä niihin osallistumiselle, sovelletaan vain niihin kuluihin, jotka liittyvät siihen osaan kannetta, jossa on nojauduttu yleisön osallistumista koskevien sääntöjen rikkomiseen.

Tiedon saannista, yleisön osallistumisoikeudesta päätöksentekoon sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeudesta ympäristöasioissa Århusissa 25.6.1998 tehdyn yleissopimuksen, joka hyväksyttiin Euroopan yhteisön puolesta 17.2.2005 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2005/370/EY, 9 artiklan 3 ja 4 kappaletta on tulkittava siten, että vaatimusta siitä, etteivät tietyt tuomioistuinmenettelyt ole niin kalliita, että tämä olisi esteenä niihin osallistumiselle, sovelletaan tehokkaan oikeussuojan turvaamiseksi unionin ympäristölainsäädännön alaan kuuluvissa kysymyksissä oikeusriidan siihen osaan, jota tämä vaatimus, sellaisena kuin se on direktiivin 2011/92 nojalla muotoiltu tuomiolauselman toisessa kohdassa annetussa vastauksessa, ei koske, siltä osin kuin kantajan tarkoituksena on ollut tällä tavoin taata kansallisen ympäristölainsäädännön noudattaminen. Näillä yleissopimuksen määräyksillä ei ole välitöntä oikeusvaikutusta, mutta kansallisen tuomioistuimen on omaksuttava kansallisesta prosessioikeudesta tulkinta, joka on niin pitkälle kuin mahdollista niiden mukainen.

Silloin kun kyseessä on kansallisen ympäristöoikeuden soveltaminen, kuten asetuksessa N:o 347/2013 tarkoitettua yhteistä etua koskevaa hanketta toteutettaessa, kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on omaksua kansallisesta prosessioikeudesta tulkinta, joka on niin pitkälle kuin mahdollista Århusin yleissopimuksen 9 artiklan 3 ja 4 kappaleessa vahvistettujen tavoitteiden mukainen niin, etteivät nämä tuomioistuinmenettelyt ole niin kalliita, että tämä olisi esteenä niihin osallistumiselle.

(ks. 57 ja 58 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)