ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Asia C-394/11

Valeri Hariev Belov

vastaan

CHEZ Elektro Balgaria AD ym.

(Komisia za zashtita ot diskriminatsian esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — SEUT 267 artikla — Kansallisen tuomioistuimen käsite — Unionin tuomioistuimen toimivallan puuttuminen”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 31.1.2013

Ennakkoratkaisukysymykset – Asian saattaminen unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi – SEUT 267 artiklassa tarkoitetun kansallisen tuomioistuimen käsite

(SEUT 267 artikla)

Selvitettäessä, onko sellaista kansallista elintä, jolle on lainsäädännössä annettu erityyppisiä tehtäviä, pidettävä SEUT 267 artiklassa tarkoitettuna tuomioistuimena, on selvitettävä, mikä on sen hoitamien tehtävien erityisluonne siinä erityisessä normatiivisessa asiayhteydessä, jossa se on saattanut asian unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi.

Tässä yhteydessä tällaista elintä ei voida pitää tuomioistuimena, kun menettelystä, jossa se saattaa asian unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi, todetaan, että kyseinen menettely voi olla lähtöisin osapuolen aloitteesta mutta että elin voi myös käynnistää sen viran puolesta, että sovellettavat säännöt ja lopputulokset, joihin menettely johtaa, ovat samat siitä riippumatta, käynnistetäänkö se kanteella vai viran puolesta, että elin voi viran puolesta liittää menettelyn osapuoliksi muita henkilöitä kuin niitä, jotka valittaja on nimennyt, ja että elimellä on vastapuolen asema ja se voi peruuttaa päätöksensä, kun kyseisen elimen päätös riitautetaan.

(ks. 41, 43 ja 47–50 kohta)

Asia C-394/11

Valeri Hariev Belov

vastaan

CHEZ Elektro Balgaria AD ym.

(Komisia za zashtita ot diskriminatsian esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — SEUT 267 artikla — Kansallisen tuomioistuimen käsite — Unionin tuomioistuimen toimivallan puuttuminen”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 31.1.2013

Ennakkoratkaisukysymykset — Asian saattaminen unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi — SEUT 267 artiklassa tarkoitetun kansallisen tuomioistuimen käsite

(SEUT 267 artikla)

Selvitettäessä, onko sellaista kansallista elintä, jolle on lainsäädännössä annettu erityyppisiä tehtäviä, pidettävä SEUT 267 artiklassa tarkoitettuna tuomioistuimena, on selvitettävä, mikä on sen hoitamien tehtävien erityisluonne siinä erityisessä normatiivisessa asiayhteydessä, jossa se on saattanut asian unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi.

Tässä yhteydessä tällaista elintä ei voida pitää tuomioistuimena, kun menettelystä, jossa se saattaa asian unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi, todetaan, että kyseinen menettely voi olla lähtöisin osapuolen aloitteesta mutta että elin voi myös käynnistää sen viran puolesta, että sovellettavat säännöt ja lopputulokset, joihin menettely johtaa, ovat samat siitä riippumatta, käynnistetäänkö se kanteella vai viran puolesta, että elin voi viran puolesta liittää menettelyn osapuoliksi muita henkilöitä kuin niitä, jotka valittaja on nimennyt, ja että elimellä on vastapuolen asema ja se voi peruuttaa päätöksensä, kun kyseisen elimen päätös riitautetaan.

(ks. 41, 43 ja 47–50 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 liitteessä III olevassa 3 kohdassa tarkoitettua ”farmaseuttisen tuotteen” käsitettä, joka kylläkin kattaa ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetussa direktiivissä 2001/83 tarkoitetun ”lääkkeen” käsitteen, on tulkittava siten, että sillä on viimeksi mainittua laajempi merkitys. Tämä tulkinta on tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1238/2010, liitteessä I olevan yhdistetyn nimikkeistön 30 ryhmässä käytetyn farmaseuttisen tuotteen käsitteen mukainen, sillä siinä mainitaan farmaseuttisina tuotteina lääkkeiden lisäksi myös muita farmaseuttisia valmisteita ja tuotteita, kuten vanut, sideharsot, kääreet ja niiden kaltaiset tavarat.

Direktiivin 2006/112 liitteessä III olevasta 3 kohdasta ilmenee lisäksi, että kyseisiä tavaroita on käytettävä tavallisesti terveydenhoidossa, sairauksien ehkäisemisessä sekä lääketieteellisessä ja eläinlääketieteellisessä hoidossa. Näistä seikoista seuraa, että kyseisessä 3 kohdassa tarkoitetaan vain lopputuotteita, joita kuluttaja voi suoraan käyttää, eivätkä niihin kuulu lääkkeiden valmistuksessa käytettävät tuotteet, jotka yleensä on vielä erikseen jalostettava.

Tällaista tulkintaa tukee direktiivin 2006/112 liitteen III tarkoitus, jona on se, että tietyt erityisen tarpeelliset tuotteet tulisivat halvemmiksi ja olisivat helpommin arvonlisäveron lopulta maksavan loppukuluttajan saatavilla.

(ks. 43, 44 ja 46–48 kohta)
Koska tällaisen säännöstön tavoitteena on korvauksen myöntäminen tulevaisuutta varten, nuorempien työntekijöiden suojeleminen ja heidän ammattiin sijoittautumisensa ottamalla huomioon tarve jakaa oikeudenmukaisesti sosiaalisuunnitelman rajoitetut taloudelliset resurssit, on mahdollista oikeuttaa poikkeuksina ikään perustuvan syrjinnän kiellon periaatteesta tällainen erilainen kohtelu, jos näiden tavoitteiden saavuttamiskeinot ovat asianmukaiset ja tarpeen, eikä niillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen kyseisten tavoitteiden saavuttamiseksi.

Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetun direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohtaa ja 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä yrityskohtaiseen sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvalle säännöstölle, jossa vahvistetaan taloudellisista syistä irtisanottujen yrityksen yli 54-vuotiaiden työntekijöiden osalta, että sen irtisanomiskorvauksen määrä, johon heillä on oikeus, lasketaan aikaisimman mahdollisen eläkkeelle siirtymispäivän perusteella toisin kuin sovellettaessa vakiomenetelmää, jonka mukaan tällainen korvaus perustuu muun muassa palvelusaikaan yrityksessä, niin, että maksettu korvaus on pienempi kuin vakiomenetelmän soveltamiseen perustuva korvaus, mutta kuitenkin vähintään puolet siitä.

Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetun direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä yrityskohtaiseen sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvalle säännöstölle, jossa vahvistetaan taloudellisista syistä irtisanottujen yrityksen yli 54-vuotiaiden työntekijöiden osalta, että sen irtisanomiskorvauksen määrä, johon heillä on oikeus, lasketaan aikaisimman mahdollisen eläkkeelle siirtymispäivän perusteella toisin kuin sovellettaessa vakiomenetelmää, jonka mukaan tällainen korvaus perustuu muun muassa palvelusaikaan yrityksessä, niin, että maksettu korvaus on pienempi kuin vakiomenetelmän soveltamiseen perustuva korvaus, mutta kuitenkin vähintään puolet siitä, ja jossa tätä toista laskentamenetelmää sovellettaessa otetaan huomioon mahdollisuus saada vamman perusteella maksettua varhaiseläkettä.

Vaikka kyseessä olevan säännöstön tavoite on oikeutettu, siinä on nimittäin jätetty ottamatta huomioon sekä ne riskit, joita aiheutuu vaikeavammaisille henkilöille, että se, että tämä riski kasvaa heidän lähestyessään eläkeikää. Näillä henkilöillä on kuitenkin sekä heidän tilansa edellyttämää suojelua että sen mahdolliseen vakavoitumiseen varautumista koskevia erityistarpeita. Siten on otettava huomioon se riski, että vaikeavammaisilla henkilöillä on heidän vammaansa liittyviä välttämättömiä rahoitustarpeita ja/tai että nämä rahoitustarpeet lisääntyvät iän myötä. Jos tätä ei oteta huomioon, kyseessä oleva säännöstö johtaa siihen, että vaikeavammaiselle työntekijälle maksetaan irtisanomisen vuoksi alhaisempaa korvausta kuin terveelle työntekijälle, vaikeavammaisten työntekijöiden legitiimejä intressejä loukataan kohtuuttomasti ja siten ylitetään se, mikä on tarpeen asetettujen sosiaalipoliittisten tavoitteiden saavuttamiseksi

(ks. 67–70 ja 72 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Euroopan parlamentti on jättänyt noudattamatta Euroopan unionin toimielinten ja tiettyjen elinten, laitosten ja yksikköjen kotipaikan sijainnista tehtyjä pöytäkirjoja, jotka on liitetty EU- ja EUT-sopimuksiin pöytäkirjana N:o 6 ja Euratomin perustamissopimukseen pöytäkirjana N:o 3 ja joiden mukaan parlamentin on pidettävä vuosittain Strasbourgissa 12 varsinaista täysistuntojaksoa, vahvistaessaan vuosiksi 2012 ja 2013 kaikkina muina kuukausina paitsi elo- ja lokakuussa pidettävien kymmenen kuukausittaisen täysistuntojakson lisäksi kaksi lokakuussa saman viikon aikana pidettävää täysistuntojaksoa, jotka molemmat ovat kahden päivän pituisia.

Koska nimittäin kyseisten vuosien lokakuussa pidettävät varsinaiset istuntojaksot, jotka parlamentin tavanomaisen käytännön mukaan ovat neljän päivän pituisia, on vahvistettu pidettäviksi saman viikon aikana, nämä istuntojaksot eivät noudata toimielinten kotipaikasta tehtyjen kyseisten pöytäkirjojen mukaisia vaatimuksia. Lokakuun istuntojaksoja varten todellisuudessa käytettävissä olevaa aikaa on vähennetty enemmän kuin puolella, joten nämä istuntojaksot eivät vastaa muita samoilla päätöksillä vahvistettuja varsinaisia kuukausittaisia istuntojaksoja.

(ks. 40, 43, 46, 48, 56 ja 59 kohta)
Unionin tuomioistuin voi tutkia viran puolesta, ovatko SEUT 258 artiklassa määrätyt edellytykset jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen nostamiselle täyttyneet.

Kuten erityisesti unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 38 artiklan 1 kohdan c alakohdasta käy ilmi, kannekirjelmässä on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista, ja näiden mainintojen on oltava riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa. Tästä johtuu, että niiden oleellisten tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen, joihin kanne perustuu, on ilmettävä johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi itse kannekirjelmän tekstistä ja että kannekirjelmässä esitetyt vaatimukset on muotoiltava yksiselitteisesti, jottei unionin tuomioistuin lausuisi kanteen ulkopuolelta tai jättäisi lausumatta jostakin perusteesta.

Se, että kannekirjelmässä ei ole ilmoitettu jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen sisällölle välttämätöntä seikkaa, kuten ajanjaksoa, jona komissio väittää jäsenvaltion rikkoneen unionin oikeutta, ei vastaa johdonmukaisuutta, selkeyttä ja täsmällisyyttä koskevia vaatimuksia. Tällaisessa tapauksessa komissio ei voi tyytyä väittämään, että kyseessä on jäsenyysvelvoitteiden nykyinen noudattamatta jättäminen ja että unionin tuomioistuimen ratkaisun on koskettava nykyhetkeä eikä menneisyyttä, täsmentämättä kuitenkaan tarkemmin kyseessä olevaa ajanjaksoa.

(ks. 42–44, 46 ja 47 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 185 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansallisille verosäännöksille, joissa edellytetään, että jos arvonlisäveron alaisten tavaroiden todetaan puuttuvan, näiden tavaroiden oston yhteydessä tehty arvonlisäverovähennys on oikaistava silloin, kun kyseiset tavarat on viety verovelvolliselta varkausrikoksella, jonka tekijää ei ole saatu selvitetyksi. Jäsenvaltiot saavat nimittäin säätää oston yhteydessä tehdyn arvonlisäverovähennyksen oikaisemisesta kaikissa niissä tapauksissa, joissa arvonlisäveron vähentämiseen oikeuttavia tavaroita on varastettu, eikä tämä riipu siitä, onko varkauteen liittyvät olosuhteet saatu täysin selvitetyiksi vai ei.

Jäsenvaltioilla on direktiivin 185 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädettyä mahdollisuutta käyttäessään oikeus käyttää sisäisessä verolainsäädännössään sanamuotoja, jotka eivät ole täysin samoja kuin direktiivissä olevan valtuutussäännöksen sanamuodot, kunhan käytetyt sanamuodot ilmentävät direktiivin tarkoitusta. Koska varkauden käsite kuuluu lähtökohtaisesti rikosoikeuden alaan, jäsenvaltioilla on oikeus käyttää tarkoituksenmukaisimmaksi katsomaansa sanamuotoa vero-oikeudellisissa säännöksissä, joiden tarkoituksena on arvonlisäveron oikaisua koskevan unionin oikeuden säännöksen soveltaminen. Koska varkaudesta seuraa asianomaisten tavaroiden ”puuttuminen” niin, ettei niitä voida käyttää myöhemmässä vaihdannan vaiheessa verotettaviin liiketoimiin, kansallisen verolainsäädännön sanamuotoa, jossa oston yhteydessä tehdyn arvonlisäverovähennyksen oikaisemisen perusteeksi mainitaan se, että tavaran ”todetaan puuttuvan”, ja tapaa, jolla toimivaltainen viranomainen soveltaa sitä, on näin ollen pidettävä direktiivin 185 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan asianmukaisena täytäntöönpanona.

(ks. 29, 32, 34, 35 ja 37 kohta sekä tuomiolauselma)
Tilanteessa, jossa yhtäältä tavaran omistajalle kuuluva määräämisvalta siirtyy kyseisen jäsenvaltion alueella toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle hankkijalle, jolla on liiketoimen toteuttamishetkellä arvonlisäverotunniste tässä toisessa jäsenvaltiossa ja jonka tehtävänä on huolehtia tavaran kuljetuksesta sinne, ja jossa toisaalta myyjä varmistuu siitä, että ulkomaiset kuljetusajoneuvot kuljettavat tavaran pois sen varastosta, ja sen hallussa on hankkijan määräjäsenvaltiosta lähettämät CMR-rahtikirjat (CMR eli tavaran kansainvälisessä tiekuljetuksessa käytettävästä rahtisopimuksesta allekirjoitettu yleissopimus) todisteena siitä, että tavara on kuljetettu myyjän jäsenvaltion ulkopuolelle, yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2010/88, 138 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että myyjän oikeus yhteisöluovutuksen vapautukseen evätään, edellyttäen, että objektiivisten seikkojen avulla on osoitettu, ettei myyjä ollut täyttänyt selvitysvelvoitettaan tai että se tiesi taikka sen olisi pitänyt tietää, että sen toteuttama liiketoimi liittyi hankkijan tekemään petokseen, eikä se ollut toteuttanut kaikkia toteutettavissaan olleita kohtuullisia toimenpiteitä välttyäkseen osallistumasta kyseiseen petokseen.

(ks. 28 ja 55 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan f ja g alakohtaa on tulkittava niin, että arvopaperiomaisuuden hallinnointia ei ole mainittujen säännösten mukaan vapautettu arvonlisäverosta.

Direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan g alakohdassa säädetyn vapauttamisen kohteena olevat liiketoimet ovat liiketoimia, jotka ovat tunnusomaisia yhteissijoitusyrityksen toiminnalle. Konkreettisesti kyse on yhteisistä sijoitusrahastoista, joihin on koottu useita sijoituksia ja joissa nämä on hajautettu arvopapereihin, joita voidaan hallinnoida tehokkaasti tulosten optimoimiseksi, ja joissa yksittäiset sijoitukset voivat olla melko pieniä. Tällaiset sijoitusrahastot hallinnoivat sijoituksiaan omissa nimissään ja omaan lukuunsa, kun taas jokainen sijoittaja omistaa osuuden rahastosta mutta ei rahaston sijoituksista sellaisenaan. Arvopaperiomaisuuden hallinnointipalvelut sen sijaan koskevat yleensä yhden henkilön varallisuutta, jonka arvon on oltava kokonaisuudessaan huomattava, jotta sitä voitaisiin kannattavasti hallinnoida. Salkunhoitaja ostaa ja myy sijoitustuotteita sijoittajan nimissä ja lukuun, ja arvopaperit pysyvät sijoittajan omistuksessa koko sopimuskauden ajan ja sen jälkeenkin.

Direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan f alakohdan soveltamisalalla liiketoimet, jotka koskevat osakkeita ja muita arvopapereita, ovat arvopaperimarkkinoilla toteutettuja liiketoimia, ja arvopaperikaupalla tarkoitetaan toimia, joilla osapuolten oikeudellista ja taloudellista tilannetta muutetaan. Mainitun säännöksen mukaiset ”liiketoimet – – jotka koskevat – – arvopapereita” käsittävät näin ollen liiketoimet, joilla voidaan luoda, muuttaa tai lakkauttaa oikeuksia ja velvollisuuksia, joita osapuolilla on arvopapereiden perusteella. Arvopaperiomaisuuden hallinnointipalvelu muodostuu sitä vastoin lähinnä kahdesta osatekijästä eli yhtäältä sijoittajan omaisuuden analysoinnista ja valvonnasta ja toisaalta varsinaisista arvopapereiden osto- ja myyntisuorituksista. Omaisuuden analysointi ja valvonta eivät välttämättä edellytä liiketoimia, joilla voidaan luoda, muuttaa tai lakkauttaa oikeuksia ja velvollisuuksia, joita osapuolilla on arvopapereiden perusteella. Koska mainittua suoritusta voidaan arvonlisäveron kannalta tarkastella vain kokonaisuutena, direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan f alakohta ei koske sitä.

(ks. 31, 33, 34, 36–39, 43 ja 46 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetun direktiivin 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/27, 1 artiklan 2 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että tässä säännöksessä tarkoitetun ”farmakologisen vaikutuksen” käsitteen määrittelemiseksi on mahdollista ottaa huomioon tämän saman käsitteen määritelmä, joka esiintyy kosmeettisia valmisteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 76/768 ja direktiivin 2001/83 välistä rajanvetoa koskevissa ohjeissa, jotka komission yksiköt ja jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset ovat laatineet yhdessä.

Näillä ohjeilla, jotka eivät sitä paitsi esiinny SEUT 288 artiklassa mainittujen unionin säädösten joukossa, ei toki sellaisenaan voi olla oikeudellisesti sitovaa vaikutusta, eikä niihin voida vedota yksityisiä oikeussubjekteja vastaan. Niistä voi kuitenkin olla hyötyä unionin oikeuden merkityksellisten säännösten tulkitsemiseksi, ja ne voivat näin ollen myötävaikuttaa niiden yhdenmukaisen soveltamisen varmistamiseen. Kansallinen tuomioistuin voi näin ollen direktiivin 2001/83 1 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetun ”farmakologisen vaikutuksen” käsitteen soveltamiseksi ottaa kyseiset ohjeet huomioon. Sen on kuitenkin tässä yhteydessä varmistuttava siitä, että sen näin tekemä tulkinta on niiden kriteerien mukainen, jotka vahvistetaan unionin säädösten tulkintaa koskevassa oikeuskäytännössä ja joihin kuuluu kriteeri, joka koskee toimivallan jakoa kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välillä ennakkoratkaisumenettelyssä.

(ks. 23 ja 25–27 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I olevan yhdistetyn nimikkeistön, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1789/2003, 30 ryhmää koskevan 1 huomautuksen g alakohtaa, luettuna yhdessä yhdistetyn nimikkeistön 35 ryhmää koskevan 1 huomautuksen b alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että verialbumiini, jolla ei itsessään ole terapeuttista tai ennalta ehkäisevää vaikutusta mutta joka on valmistettu käytettäväksi sellaisten tuotteiden valmistuksessa, joilla on terapeuttinen tai ennalta ehkäisevä vaikutus, ja joka on tällaisen valmistuksen kannalta välttämätön ja jota voidaan luonteensa vuoksi käyttää vain kyseiseen tarkoitukseen, on valmistettu kyseisessä huomautuksessa tarkoitetulla tavalla terapeuttiseen tai ennalta ehkäisevään käyttöön.

Se seikka, että verialbumiinia ei voida suoraan käyttää terapeuttisiin tai ennalta ehkäiseviin tarkoituksiin, ei sulje pois sitä, että sitä voidaan kaikesta huolimatta pitää tulliselvityksessä objektiivisesti todettavien ominaispiirteidensä ja ominaisuuksiensa perusteella terapeuttiseen tai ennalta ehkäisevään käyttöön valmistettuna.

(ks. 39 ja 47 kohta sekä tuomiolauselma)
Vaikka unionin tuomioistuin ei ole sulkenut pois mahdollisuutta, että tämä oikeuskäytäntö voi tietyin edellytyksin koskea myös mainoslauseista muodostuvia sanamerkkejä, se on kuitenkin korostanut, että vaikeudet, joita viimeksi mainituista voi erottamiskyvyn toteamisessa niiden luonteen vuoksi aiheutua ja jotka on aiheellista ottaa huomioon, eivät kuitenkaan voi oikeuttaa erottamiskyvyn arviointiperusteeseen, sellaisena kuin sitä on tulkittu oikeuskäytännössä, lisättävien tai siitä poikkeavien erityisten arviointiperusteiden käyttöön ottamista.

Vaikka on totta, että tavaramerkillä on erottamiskyky vain siltä osin kuin sen avulla on mahdollista yksilöidä rekisteröintihakemuksessa tarkoitetut tavarat tai palvelut tietyn yrityksen tavaroiksi tai palveluiksi, on kuitenkin todettava, ettei pelkästään se seikka, että kohdeyleisö mieltää tavaramerkin myynninedistämisilmaisuksi ja että muut yritykset voisivat sen ylistävän luonteen vuoksi periaatteessa käyttää sitä, sellaisenaan riitä sen toteamiseksi, että kyseiseltä tavaramerkiltä puuttuu erottamiskyky.

Sanamerkin ylistävä mielleyhtymä ei nimittäin sulje pois sitä, että se voi silti soveltua takaamaan kuluttajille sen kohteena olevien tavaroiden tai palvelujen alkuperän. Näin ollen kohdeyleisö voi mieltää tällaisen tavaramerkin samanaikaisesti myynninedistämisilmaisuksi ja tavaroiden tai palvelujen kaupallista alkuperää koskevaksi merkinnäksi. Näin ollen – siltä osin kuin tämä yleisö mieltää tavaramerkin alkuperää koskevaksi merkinnäksi – sillä, että tavaramerkki ymmärretään samanaikaisesti ja jopa ensisijaisesti myynninedistämisilmaisuksi, ei ole merkitystä sen erottamiskyvyn kannalta.

(ks. 29 ja 30 kohta)
Jätteiden siirrosta annetun asetuksen N:o 1013/2006, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 308/2009, 18 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jätteiden siirron järjestävä kaupanvälittäjä ei ilmoita jätteen tuottajan henkilöllisyyttä siirron vastaanottajalle tämän artiklan 1 kohdan mukaisesti, luettuna yhdessä asetuksen liitteen VII kanssa, vaikka tällainen salaaminen olisi välttämätöntä kaupanvälittäjän liikesalaisuuksien suojaamiseksi.

(ks. 40 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 17.6.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 592/2008, 10 artiklaa on tulkittava siten, että kyseistä asetusta sovellettaessa henkilöllä ei voi olla samanaikaisesti kahta vakinaista asuinpaikka kahden eri jäsenvaltion alueella.
48

Tällaisen tulkinnan taustalla olevista näkökohdista ilmenee lisäksi, että on merkityksetöntä, onko neuvoston päätöksen kohteena olevassa tuessa kyse voimassa olevasta tuesta vai uudesta tuesta. On nimittäin huomattava, että – kuten oikeuskäytännöstä ilmenee – komission päätöksen tehokkuus vaarantuu paitsi silloin, kun neuvosto tekee päätöksen, jossa se toteaa sisämarkkinoille soveltuvaksi tuen, joka on sama kuin se, josta komissio jo on lausunut, myös silloin, kun neuvoston päätöksen kohteena oleva tuki on tukea, jonka tarkoituksena on korvata sisämarkkinoille soveltumattomaksi todetun lainvastaisen tuen saajille takaisinmaksut, joihin heidät on komission päätöksen nojalla velvoitettu. Tällaisissa olosuhteissa jälkimmäinen tuki on niin erottamattomasti yhteydessä tukeen, jonka komissio on aikaisemmin todennut sisämarkkinoille soveltumattomaksi, että on pitkälti keinotekoista pyrkiä erottamaan nämä tuet toisistaan SEUT 108 artiklan 2 kohtaa sovellettaessa (ks. vastaavasti em. asia komissio v. neuvosto, tuomio 29.6.2004, 45 ja 46 kohta).
6

Mainitun II luvun 7 jaksossa, jonka otsikko on ”Tuomioistuimen toimivaltaa koskeva sopimus”, olevan 23 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos asianosaiset, joista ainakin yhden kotipaikka on jäsenvaltiossa, ovat sopineet, että jäsenvaltion tuomioistuimen tai tuomioistuinten on ratkaistava syntynyt riita tai tietystä oikeussuhteesta syntyvät vastaiset riidat, tuolla tuomioistuimella tai tuon jäsenvaltion tuomioistuimilla on toimivalta ratkaista asia. Toimivalta on yksinomainen, jos asianosaiset eivät toisin ole sopineet. Tällainen toimivaltaa koskeva sopimus on tehtävä: a) kirjallisesti tai, jos se on tehty suullisesti, se on vahvistettava kirjallisesti; b) sellaisessa muodossa, joka vastaa asianosaisten välille muodostunutta käytäntöä; tai c) kansainvälisessä kaupassa sellaista muotoa noudattaen, joka vastaa kauppatapaa, jonka asianosaiset tuntevat tai joka heidän olisi pitänyt tuntea ja joka on kyseisen tyyppisten sopimusten osapuolten kyseisellä kaupan alalla laajalti tuntema ja säännöllisesti noudattama.”