ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
85.

Toiseksi kansallisen tuomioistuimen on varmistuttava, kun ennakkoratkaisupyynnön perusteella on selvää, että OI POCU MEN on valtion lukuun toimiva julkinen instituutio, siitä, että ASE on oikeudellisesta muodostaan riippumatta elin, jonka tehtäväksi on viranomaisen toimella annettu yleisen edun mukaisen palvelun suorittaminen tämän viranomaisen määräysvallassa ja jolla on tätä varten erityisiä toimivaltuuksia, jotka poikkeavat yksityisten välisissä suhteissa sovellettavista säännöistä. ( 46 ) Oikeudenkäyntiaineiston perusteella ASEn julkisoikeudellista luonnetta ei ole syytä epäillä, mutta kyse on kuitenkin sellaisesta tosiseikkoja koskevasta toteamuksesta, jonka tekeminen kuuluu kansalliselle tuomioistuimelle.
21.

Asioissa on valitettu Corte suprema di cassazioneen, joka esittää kaksi täsmälleen samanlaista ennakkoratkaisupyyntöä, jotka sisältävät seuraavat kysymykset: ”1) Ovatko SEUT 14 artikla – – ja SEUT 106 artiklan 2 kohta – – ja yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluita koskevaan järjestelmään sisällyttäminen esteenä asetuksen nro 504/1992 10 §:n 3 momentin, luettuna yhdessä lain nro 662/1996 2 §:n 18–20 momentin kanssa, kaltaiselle kansalliselle säännökselle, jonka mukaan vielä Poste [Italianen] tarjoamien postipankkipalveluiden yksityistämisen jälkeenkin Poste [Italianen] hyväksi on luotu ja ylläpidetty toimintaa koskeva varaus (lakisääteinen monopolijärjestelmä), jonka kohteena on paikallisen veron eli kunnallisen kiinteistöveron keräämiseen tarkoitettua postisiirtotiliä koskevan palvelun hallinnointi, kun otetaan huomioon veronkantoa koskevan kansallisen lainsäädännön kehitys, jossa verovelvolliset ja myös paikalliset veroa keräävät yhteisöt ovat ainakin vuodesta 1997 lähtien voineet valita vapaasti pankkijärjestelmän kautta tapahtuvan maksun ja veronkannon? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen on vastattava siten, että lakisääteisen monopolin perustamisen on katsottava vastaavan yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun ominaispiirteitä, ovatko SEUT 106 artiklan 2 kohta – – ja SEUT 107 artiklan 1 kohta – –, sellaisina kuin unionin tuomioistuin on tulkinnut kyseisiä määräyksiä niiden kriteerien yhteydessä, joilla lainmukainen toimenpide korvauksen suorittamiseksi julkisen palvelun velvoitteesta erotetaan sääntöjenvastaisesta valtiontuesta (– – tuomio – – Altmark – –, C-280/00, EU:C:2003:415), esteenä asetuksen nro 504/1992 10 §:n 3 momentin, luettuna yhdessä lain nro 662/1996 2 §:n 18–20 momentin ja – – asetuksen nro 144/2001 3 §:n 1 momentin kanssa, kaltaiselle kansalliselle säännökselle, jossa Poste [Italianelle] annetaan valtuudet määrittää yksipuolisesti sen provision määrä, jonka kunnallisen kiinteistöveron keräämisestä vastaava konsessionsaaja (asiamies) on velvollinen maksamaan ja jota sovelletaan jokaiseen konsessionsaajan nimissä olevan postisiirtotilin hallinnointitapahtumaan, kun otetaan huomioon, että Poste Italiane – – on hallituksensa päätöksellä nro 57/1996 määrittänyt provision määräksi 100 liiraa ajanjaksolle 1.4.1997–31.5.2001 ja 0,23 euroa 1.6.2001 alkaneelta ajanjaksolta? 3) Onko SEUT 102 artiklan ensimmäinen kohta – –, sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut – –, esteenä lain nro 662/1996 2 §:n 18–20 momentin, – – asetuksen nro 144/2001 3 §:n 1 momentin ja asetuksen nro 504/1992 10 §:n 3 momentin muodostaman kaltaiselle sääntelykokonaisuudelle, jonka mukaan konsessionsaajan (asiamiehen) on välttämättä maksettava provisiota, jonka Poste Italiane – – kulloinkin yksipuolisesti määrittää ja/tai jota se muuttaa, sen vuoksi, ettei konsessionsaaja (asiamies) voi irtautua postisiirtotiliä koskevasta sopimuksesta muutoin kuin rikkomalla asetuksen nro 504/1992 10 §:n 3 momentissa säädettyä velvollisuutta, jolloin se laiminlöisi velvoitettaan kerätä kunnallista kiinteistöveroa veroa kantavan paikallisen yhteisön lukuun?”
3.

Sekamuotoinen menettely on menettely, jossa komissiolla on samanaikaisesti käynnissä [SEUT 101 ja SEUT 102] artiklan mukaisten komission menettelyjen kulusta 7.4.2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 773/2004 (EYVL 2004, L 123, s. 18), sellaisena kuin se on muutettuna tämän asetuksen muuttamisesta kartelliasioissa toteutettavien sovintomenettelyjen osalta 30.6.2008 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 622/2008, ( 2 ) 10 a artiklan mukainen sovintomenettely ja [SEUT 101 ja SEUT 102] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 ( 3 ) 7 artiklan mukainen tavanomainen hallintomenettely. Vaikka komissio on jo tehnyt tässä menettelyssä päätöksiä, joiden laillisuus on riitautettu unionin yleisessä tuomioistuimessa (ja myös valituksen perusteella unionin tuomioistuimessa), ( 4 ) tämä on ensimmäinen kerta, kun unionin tuomioistuimen on tosiasiallisesti käsiteltävä joitain tähän sekamuotoiseen menettelyyn liittyviä erityiskysymyksiä.
104.

Tältä osin ratkaiseva merkitys on näin ollen tosiseikoilla, jotka unionin yleinen tuomioistuin on esittänyt selvällä tavalla osana komission arviointia edellä mainittujen epäselvien väitteiden lisäksi. On kiistatonta, että SEA siirsi yhdeksän vuoden ajan SEA Handlingille huomattavia summia, joiden määrä oli yhteensä noin 360 miljoonaa euroa, kun taas tappioiden määrä oli noin 340 miljoonaa euroa. ( 48 ) Kuten on jo todettu, unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti vahvistanut komission arvioinnin, jonka mukaan pääomanlisäykset olivat valtion varoja. ( 49 ) Valittaja on riitauttanut tuloksetta unionin yleisen tuomioistuimen toteamuksen, jonka mukaan ammattijärjestöjen kanssa vuonna 2002 tehty sopimus oli näiden toimien pääasiallinen perusta. ( 50 )
104.

On selvää, että jäsenvaltioiden mahdollisuudet vaikuttaa maasta poistetun henkilön tilanteeseen ovat hyvin rajalliset silloin, kun tämä on jo alkuperämaassaan. Ei voida sulkea pois sitä, että palauttamismenettely etenee lähes peruuttamattomaan pisteeseen esimerkiksi, jos toimivaltaiset viranomaiset menettävät yhteyden henkilöön. Näin ollen riski lapsen perusoikeuksien loukkaamisesta on suurempi maastapoistamisvaiheessa varsinkin, kun kyseessä on haavoittuvassa asemassa oleva ihminen. Tästä huolimatta minusta vaikuttaa, että unionin lainsäätäjä on täysin tietoinen tästä riskistä, koska direktiivin 2008/115 10 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu velvoite on muotoiltu tavalla, joka antaa ymmärtää, että kyseessä on välttämätön edellytys (ennen kuin alaikäinen poistetaan jäsenvaltion alueelta; on oltava varmoja siitä, että hänet palautetaan), joka toimivaltaisten viranomaisten on täytettävä, ennen kuin ne voivat edetä menettelyn viimeiseen vaiheeseen. Toisin sanoen kyseisen edellytyksen jääminen täyttymättä on ymmärrettävä oikeudelliselta kannalta tekijänä, joka estää maastapoistamisen. Tästä seuraa, että niin kauan kuin kansallisilla viranomaisilla ei ole varmuutta siitä, että asianmukaiset edellytykset täyttyvät kohdemaassa, ne eivät saa panna palauttamispäätöstä täytäntöön. Minusta on selvää, että tällaisen oikeudellisen mahdottomuuden edessä kansallisten viranomaisten olisi viisainta lykätä palauttamispäätöstä.
104.

Kun unionin yleinen tuomioistuin on vahvistanut komission näkemyksen, se on loukannut suhteellisuusperiaatetta ja kolmansien osapuolten oikeuksien noudattamisen periaatetta, sellaisina kuin ne on vahvistettu erityisesti 29.6.2010 annetussa tuomiossa komissio v. Alrosa (C‑441/07 P, EU:C:2010:377, 41 kohta). Unionin yleinen tuomioistuin on näet tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen tuomion 106 kohdassa komission toimineen sen harkintavallan rajoissa, joka sille on annettu asetuksen N:o 1/2003 9 artiklassa, ja suojelleen sen tavoitetta (prosessiekonomia ja tehokkuuteen liittyvät näkökohdat), ilman että se olisi loukannut GCP:n sopimusperusteisia tai prosessuaalisia oikeuksia enempää kuin on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi.
124.

On korostettava, että henkilöstösääntöjen liitteessä X olevassa 8 artiklassa säädetyllä erityisellä virkistyslomalla voidaan etenkin vastata erityisten vaikeiden elinolosuhteiden vuoksi lisääntyneisiin lomatarpeisiin. Lisäksi on otettava huomioon, että jäljellä olevat lomaoikeudet ovat edelleen selvästi työaikadirektiivin 7 artiklassa säädettyä vähimmäislomaa suuremmat ja että niiden määrä on erityisen virkistysloman ja ylimääräisten matkapäivien vuoksi ainakin osittain suurempi kuin unionin mulla työntekijöillä, jotka myös useimmiten työskentelevät lähtömaidensa ulkopuolella.
24.

Muiden rikosasioissa tehtävää oikeudellista yhteistyötä koskevien unionin oikeuden välineiden tapaan liitteessä I olevassa todistuksessa on varsin paljon viivoja ja ruutuja, jotka täytäntöönpanovaltion viranomaisten on täytettävä. Näihin kuuluu j kohta, jonka otsikko on ”Tiedot valvontatoimenpiteiden tai vaihtoehtoisten seuraamusten luonteesta ja kestosta”. Kyseisen j kohdan 1 alakohta kuuluu ”Valvontatoimenpiteiden tai vaihtoehtoisten seuraamusten valvonnan kokonaiskesto”. Saman kohdan 4 alakohdan otsikko on ”Valvontatoimenpiteiden tai vaihtoehtoisten seuraamusten luonne”, ja se sisältää 12 rastitettavaa ruutua käsittävän luettelon, joka vastaa olennaisin osin puitepäätöksen 2008/947 4 artiklan 1 kohdan luetteloa ja johon on lisätty 4 artiklan 2 kohtaa vastaava ruutu. Tuomion antaneen valtion toimivaltaisen viranomaisen on tarkoitus rastittaa yksi tai useampi näistä 12 ruudusta sen mukaan, millainen valvontatoimenpide tai vaihtoehtoinen seuraamus on määrätty (siihen sisältyvän nimenomaisen maininnan mukaan rasti voidaan merkitä useampaan kohtaan).
Asetuksen 2016/679 7 artiklan 1 kohta on selvä eikä jätä tilaa epäilykselle: jos tietojenkäsittely perustuu suostumukseen, rekisterinpitäjän on pystyttävä osoittamaan, että rekisteröity on antanut suostumuksensa henkilötietojensa käsittelyyn. ( 30 ) Tällä säännöksellä täsmennetään asetuksen 2016/679 5 artiklan 2 kohdassa vahvistettua osoitusvelvollisuuden periaatetta. Mielestäni tämän säännöksen tarkoitusta on tulkittava laajasti siten, että rekisterinpitäjän on paitsi osoitettava, että rekisteröity on antanut suostumuksensa, myös näytettävä toteen, että kaikki tehokkuutta koskevat edellytykset on täytetty. ( 31 )
103.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Cour d’appelin (Chambre du conseil) ja rechtbank Amsterdamin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13.6.2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS, sellaisena kuin se on muutettuna 26.2.2009 tehdyllä puitepäätöksellä 2009/299/YOS, 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että syyttäjäviranomaista ei voida pitää ”pidätysmääräyksen antaneena oikeusviranomaisena”, jos sen jäsenten on päättäessään eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä noudatettava oikeusministeriön antamia kriminaalipoliittisia yleisiä käskyjä, jotka ovat sitovia tämän tyyppisten määräysten osalta, ja hierarkkisten esimiestensä heille antamia käskyjä. Toissijaisesti: Henkilön, jonka pidättämistä vaaditaan jäsenvaltion sellaisen syyttäjäviranomaisen antaman eurooppalaisen pidätysmääräyksen nojalla, joka osallistuu lainkäyttöön ja jolle on taattu riippumaton asema, on voitava riitauttaa se tämän valtion tuomioistuimessa ilman, että hänen olisi tarpeen odottaa luovutustaan, heti kun tämä määräys on annettu (ellei tällä vaaranneta rikosoikeudellista menettelyä) tai se on annettu hänelle tiedoksi.
50.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Hoge Raad der Nederlandenin (Alankomaiden ylin tuomioistuin) ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Jäsenvaltioissa sovellettavista yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttamiseksi 16.12.2008 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2008/115/EY on tulkittava siten, että se ei ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa säädetään vankeusrangaistuksen määräämisestä laittomasti oleskelevalle kolmannen maan kansalaiselle, kun rangaistava teko määritellään ottamalla huomioon sellaisen maahantulokiellon määrääminen, jonka vaikutus ei ole vielä alkanut, koska kyseinen henkilö ei ole poistunut jäsenvaltion alueelta, edellyttäen että kyseinen lainsäädäntö on riittävän täsmällistä, jotta mahdollistetaan rangaistavan teon yksilöiminen ja sen tulkinta, minkä todentaminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.
58.

Kuten olen jo todennut, ensimmäiseen kysymykseen pitäisi vastata, että laittomasti irtisanotulla työntekijällä, joka on otettu takaisin työhönsä, on oltava oikeus palkalliseen vuosilomaan irtisanomispäivän ja työskentelyn uudelleenaloittamispäivän väliseltä ajalta. Tämän vuoksi toiseen kysymykseen on siis vastattava, että direktiivin 2003/88 7 artiklan 2 kohtaa ja perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaa on puolestaan tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle tai oikeuskäytännölle tai kansallisille käytännöille, joiden mukaan työsuhteen päätyttyä oikeus rahalliseen korvaukseen ansaituista mutta pitämättä jääneistä palkallisista lomista evätään tilanteessa, jossa työntekijä ei ole kyennyt pitämään lomaa ennen työsuhteen päättymistä irtisanomisen vuoksi ja jossa kansallinen tuomioistuin on todennut irtisanomisen laittomaksi ja määrännyt työsuhteen taannehtivasta palauttamisesta, vain työnantajan lainvastaisen menettelyn ja työskentelyn myöhemmän uudelleenaloittamisen väliseltä ajalta.
60.

On syytä muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sekaannusvaaraa on arvioitava kokonaisuutena ja huomioon on otettava kaikki tekijät, jotka ovat merkityksellisiä kyseisessä yksittäistapauksessa. ( 25 ) On tärkeää huomata, että näihin tekijöihin kuuluu myös aikaisemman tavaramerkin erottamiskyky, jonka perusteella – kuten unionin tuomioistuin on todennut – aikaisemman tavaramerkin ”suojan laajuus määräytyy”: sekaannusvaara on sitä suurempi, mitä suurempi kyseisen tavaramerkin erottamiskyky on. ( 26 ) Aikaisemman tavaramerkin erottamiskykyhän on tekijä, joka ”on otettava huomioon arvioitaessa sitä, ovatko ne tavarat tai palvelut, joita varten kyseiset kaksi tavaramerkkiä on tarkoitettu, niin samankaltaisia, että sekaannusvaara saattaa syntyä”. ( 27 )
40.

Komissio väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisu perustuu virheelliseen käsitykseen, jonka mukaan oikeus koskemattomuuteen on subjektiivinen oikeus, sekä pöytäkirjan N:o 7 11 artiklan virheelliseen tulkintaan. Tämän määräyksen sanamuodosta ilmenee, että koskemattomuus ei ole kyseisen virkamiehen subjektiivinen oikeus. Koskemattomuuden pidättäminen pöytäkirjan N:o 7 17 artiklan mukaisesti vaikuttaa vain välillisesti virkamiehen asemaan: vain langettavalla tuomiolla on todellinen vaikutus virkamiehen oikeudelliseen asemaan. Koskemattomuudella pyritään poistamaan esteitä unionin moitteettomalle toiminnalle ja riippumattomuudelle. Virkamiehelle vastainen toimi on toimenpide, jolla on sitovia vaikutuksia, jotka vaikuttavat suoraan ja välittömästi asianomaisen henkilön etuihin muuttaen hänen oikeusasemaansa. Komission tavanomaisena käytäntönä on pidättää koskemattomuus säännönmukaisesti, jotta kansallisia menettelyjä ei estetä. Näin komissio pyrkii noudattamaan vilpittömän yhteistyön periaatetta. Yleisiä suojatoimia, kuten syyttömyysolettamaa, puolustautumisoikeuksia ja tavanomaisia menettelyllisiä takeita, sovelletaan kyseisen virkamiehen suojelemiseksi. Jos kyseisellä virkamiehellä on oikeussuojan tarve, asianmukainen menettelytapa on, että hän riitauttaa riidanalaisen päätöksen pätevyyden kansallisissa menettelyissä ja että kansallinen tuomioistuin esittää unionin tuomioistuimelle SEUT 267 artiklan mukaisen ennakkoratkaisupyynnön.
9.

Täytäntöönpanoasetuksen 21 artikla sisältää verovelvollisen liiketoiminnan kotipaikassa tai kiinteässä toimipaikassa verotuksen suhdetta koskevan seuraavan täsmennyksen: ”Jos palvelun suoritus verovelvolliselle tai sellaiselle oikeushenkilölle, joka ei ole verovelvollinen mutta joka katsotaan sellaiseksi, kuuluu direktiivin 2006/112/EY 44 artiklan soveltamisalaan ja verovelvollinen on sijoittautunut useampaan kuin yhteen maahan, tästä suorituksesta on maksettava veroa maassa, jossa on kyseisen verovelvollisen liiketoiminnan kotipaikka. Jos palvelu kuitenkin suoritetaan verovelvollisen kiinteään toimipaikkaan, joka sijaitsee muussa paikassa kuin siinä, jossa on hankkijan liiketoiminnan kotipaikka, suorituksesta on maksettava veroa siellä, missä sijaitsee kiinteä toimipaikka, joka vastaanottaa tämän palvelun ja käyttää sitä omiin tarpeisiinsa. – –”
60.

Kolmansien maiden kansalaisille tehdään perusteellinen tarkastus heidän poistuessaan maasta, kuten Schengenin rajasäännöstön 8 artiklan 3 kohdan g alakohdassa säädetään. Tähän kuuluu muun muassa sen tarkastaminen, että asianomaisella henkilöllä on voimassa oleva viisumi (8 artiklan 3 kohdan h alakohdan i alakohta). Tällainen tarkastus on osa edellä mainittua toista näkökulmaa: vahvistetaan, että henkilö poistuu Schengen-alueelta oikeudellisessa merkityksessä. Kuten tuomiossa komissio v. neuvosto ( 40 ) on todettu, viisumin haltijalla on lupa ylittää rajavalvontapiste maahantulon yhteydessä, eikä hänellä ole lupaa pelkästään ylittää jäsenvaltion maantieteelliset rajat. Kun kolmannen maan kansalainen poistuu jäsenvaltiosta, leiman merkitseminen matkustusasiakirjoihin vahvistaa, että poistuva henkilö on sama henkilö, joka on saapunut Schengen-alueelle, ja osoittaa, että määräaikaa, jolle viisumi on myönnetty, on noudatettu. Viisumi on siis oikeudellinen asiakirja, joka mahdollistaa ja vahvistaa rajanylityksen rajatarkastuspisteen kautta ulkorajalla.
11.

Asetuksen N:o 178/2002 18 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Kaikissa tuotanto-, jalostus- ja jakeluvaiheissa on huolehdittava siitä, että on mahdollista jäljittää elintarvikkeet, rehut, elintarviketuotantoon käytettävät eläimet ja muut mahdolliset aineet, jotka on tarkoitettu tai joiden voidaan olettaa tulevan lisätyksi elintarvikkeeseen tai rehuun. 2. Elintarvike- ja rehualan toimijoiden on voitava tunnistaa luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, joka on toimittanut niille elintarvikkeen, rehun, elintarviketuotantoon käytettävän eläimen tai sellaisen aineen, joka on tarkoitettu tai jonka voidaan olettaa tulevan lisätyksi elintarvikkeeseen tai rehuun. Tätä varten toimijoilla on oltava käytössä tähän tarkoitetut järjestelmät ja menettelyt, joiden avulla toimivaltaiset viranomaiset saavat nämä tiedot pyynnöstä käyttöönsä. 3. Elintarvike- ja rehualan toimijoilla on oltava käytössä sellaiset järjestelmät ja menettelyt, joiden avulla ne voivat tunnistaa muut yritykset, joille niiden tuotteita on toimitettu. Nämä tiedot on annettava pyynnöstä toimivaltaisille viranomaisille. 4. Markkinoille saatetuissa tai todennäköisesti markkinoille saatettavissa elintarvikkeissa ja rehuissa on niiden jäljitettävyyden helpottamiseksi oltava riittävät ja asianmukaiset pakkausmerkinnät tai tunnistetiedot tarkempiin säännöksiin sisältyvien asiaa koskevien vaatimusten mukaisesti. 5. Tämän artiklan vaatimusten noudattamiseksi tarkoitetut säännökset voidaan antaa 58 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen.”
95.

Kun on kysymys lääkkeen luonteesta, joka on erityisesti otettava huomioon tällä alalla, on nimittäin huomattava, että direktiivissä 2001/83 on säädetty, että toimivaltaisten viranomaisten on lääkkeen markkinoille saattamista koskevaa lupaa myöntäessään määriteltävä lääkkeen luokittelu. Niiden on täsmennettävä, edellyttääkö lääke lääkemääräystä vai ei niiden vaaratekijöiden mukaisesti, joita lääkkeen käyttöön mahdollisesti liittyy. ( 45 ) Unionin tuomioistuin on jo muistuttanut tämän luokittelun tarkoituksesta ( 46 ) ja vaikutuksesta eli tarpeesta tiukempaan valvontaan lääkkeiden toimitusten yhteydessä. ( 47 )
16.

Okrazhen sad – Blagoevgrad (Blagoevgradin maakunnallinen tuomioistuin, Bulgaria) on päättänyt 19.12.2017 tekemällään päätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimeen 16.1.2018, esittää unionin tuomioistuimelle SEUT 267 artiklan nojalla seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko lain nojalla erityisen oikeudenomistuksen perusteella syntyvien oikeudellisten yhtymien, jotka eivät ole oikeussubjekteja, päätöksiä, jotka tehdään niiden jäsenten enemmistöllä mutta jotka sitovat kaikkia eli myös niitä, jotka eivät äänestäneet, pidettävä asetuksen (EU) N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan a alakohdassa tarkoitetun kansainvälisen toimivallan määräytymisen kannalta sopimusvelvoitteen perusteina? 2) Siinä tapauksessa, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi: Sovelletaanko tällaisiin päätöksiin sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 17.6.2008 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 593/2008 (Rooma I) säädettyjä sopimussuhteeseen sovellettavan lain määräytymistä koskevia sääntöjä? 3) Siinä tapauksessa, että ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen vastataan kieltävästi: Sovelletaanko tällaisiin päätöksiin sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavasta laista 11.7.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 864/2007 (Rooma II) säännöksiä, ja mitä asetuksessa mainituista sopimukseen perustumattomista vaatimusperusteista on tällöin sovellettava? 4) Siinä tapauksessa, että ensimmäiseen tai toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: Onko rakennuksen ylläpitokustannuksia koskevia yhtymien, jotka eivät ole oikeussubjekteja, päätöksiä pidettävä sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 17.6.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 593/2008 (Rooma I) 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuina palvelun suorittamista koskevina sopimuksina vai asetuksen 4 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettuina esineoikeutta tai omaisuuden vuokraamista koskevina sopimuksina?”
52.

Tekijänoikeutta koskevassa oikeudessa on jo pitkään tunnustettu valokuvien tekijänoikeudella suojattu asema. ( 18 ) Tekijänoikeutta koskevassa oikeudessa tarkoitettuun teoksen käsitteeseen ei kuitenkaan liity minkäänlaista arviota kyseisen esineen taiteellisuudesta tai sen taiteellisesta tasosta. Vaikka tekijänoikeussuojan myöntämiseksi vaaditaan, että teos on omaperäinen eli että se on tekijänsä luovan henkisen työn tulos, tätä edellytystä tulkitaan hyvin liberaalisti siten, että kyseinen kynnys on helppo ylittää. Näin on myös valokuvien osalta, koska toisin kuin monesti ajatellaan, valokuva on harvoin täydellinen esitys todellisuudesta: ( 19 ) jo pelkästään rajauksellaan valokuvaaja leikkaa osan kyseistä todellisuutta pois, mikä on taiteellinen valinta. Tekijänoikeutta koskevassa oikeudessa käytetystä teoksen käsitteestä ei siten olisi mitään hyötyä direktiivin 2006/112 liitteessä IX olevan A osan 7 kohdassa tarkoitetun taide-esineen käsitteen rajaamiseksi.
107.

Tässä yhteydessä on syytä huomata, että direktiivin 2013/32 46 artiklan 3 kohta menettäisi tehokkaan vaikutuksensa, jos hallinnon sallittaisiin ottaa uudelleen käsiteltäväksi kysymyksiä, jotka on ratkaistu aiemmin tuomioistuimen lopullisessa tuomiossa. ( 53 ) Tällainen tilanne olisi myös ristiriidassa oikeusvarmuuden periaatteen kanssa, jota on pidettävä osana oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja joka on ”yksi oikeusvaltioperiaatteen perustavista näkökohdista”. ( 54 ) Kuten Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on muistuttanut, oikeusvarmuuden periaate nimittäin edellyttää, että ”jos tuomioistuimet ovat ratkaisseet asian lopullisesti, niiden ratkaisua ei pitäisi kyseenalaistaa”. ( 55 ) Lisäksi, kuten edellä jo yleisesti tarkasteltiin, ( 56 ) tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan edellytyksen noudattamatta jättäminen on ristiriidassa Euroopan unionin oikeusvaltiota koskevan arvon kanssa.
30.

Espanjankielinen versio a kohdasta kuuluu seuraavasti: ”siempre, si el consumidor durante la visita del mensajero no puede tomar conocimiento con libertad del contenido del contrato tipo”. ( 5 ) Italiankielinen käännös on vastaava: ”sempre, qualora il consumatore, al momento della visita del corriere, non possa consultare liberamente il contenuto dei modelli contrattuali”. ( 6 ) Saksankielinen versio kuuluu seuraavasti: ”immer, wenn der Verbraucher beim Besuch des Kuriers den Inhalt der Vertragsmuster nicht ungehindert zur Kenntnis nehmen kann”. ( 7 ) Portugalinkielinen versio on seuraavanlainen: ”sempre que o consumidor não possa, por ocasião da visita do mensageiro, tomar livremente conhecimento do conteúdo do modelo do contrato”. ( 8 )