JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

JÁN MAZÁK

22 päivänä maaliskuuta 2007 1( )

Asia C‑194/05

Euroopan yhteisöjen komissio

vastaan

Italian tasavalta

Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – Ympäristö – Direktiivi 75/442, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 91/156/EY – Jätteen käsite – Louhittu maa‑ ja kiviaines

I Johdanto

1. Tässä kanteessa komissio vaatii yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Italian tasavalta ei ole noudattanut jätteistä 15.7.1975 annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY,( ) sellaisena kuin se on muutettuna 18.3.1991 annetulla neuvoston direktiivillä 91/156/ETY( ) (jäljempänä direktiivi 75/442 tai direktiivi), 1 artiklan a alakohdan mukaisia velvoitteitaan, koska vuonna 2001 annetun lain nro 93 10 §:n ja vuonna 2001 annetun lain nro 443 1 §:n 17 ja 19 momentin mukaan jätteitä koskevia kansallisia säännöksiä ei sovelleta louhittuun maa‑ ja kiviainekseen, joka on tarkoitettu käytettäväksi uudelleen uudelleentäyttömaana, täyttömaana, pengerrykseen ja jauhamiseen, lukuun ottamatta saastuneilta alueilta ja uudisraivausmaalta peräisin olevia materiaaleja, joiden saastepitoisuudet ylittävät sovellettavissa säännöissä vahvistetut enimmäismäärät.

2. Tämä on jälleen asia, jossa yhteisöjen tuomioistuin tarkastelee yhteisön jätteen käsitettä. Koska jätteen käsitteelle ei ole eikä voi olla kattavaa määritelmää ja koska siten on ratkaistava tapauskohtaisesti ja ottaen huomioon kaikki olosuhteet, onko tietty aine jätettä, yhteisöjen tuomioistuin joutuu varmasti tulevaisuudessakin tarkastelemaan kyseisen ilmaisun merkitystä.

3. Esillä olevassa asiassa on keskeistä, missä määrin ja missä olosuhteissa tiettyyn tarkoitukseen uudelleen käytettävän aineen voidaan katsoa jäävän direktiiviin sisältyvän jätteen määritelmän ulkopuolelle. Tämä asia siis koskee eroa, joka tehdään jätteiden hyödyntämisen ja tuotteen – tai tarkemmin ilmaistuna sivutuotteen, joka ei ole jätettä – tavanomaisen teollisen käsittelyn välillä.

4. Esillä oleva asia liittyy tältä osin läheisesti asiaan C‑195/05, jossa myös esitän tänään ratkaisuehdotukseni ja johon viittaan siltä osin kuin asiat ovat päällekkäisiä.( )

II Asiaa koskeva lainsäädäntö

A Direktiivi 75/442

5. Direktiivin 1 artiklan a alakohdassa säädetään seuraavaa:

”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:

a) ’jätteellä’ mitä tahansa liitteessä I esitetyissä luokissa mainittua ainetta tai esinettä, jonka haltija hävittää, aikoo hävittää tai on velvollinen hävittämään.

Komissio laatii 18 artiklassa säädetyn menettelyn mukaisesti viimeistään 1 päivänä huhtikuuta 1993 luettelon jätteistä, jotka kuuluvat liitteessä I lueteltuihin luokkiin. Luettelo tarkastetaan määräajoin ja uudistetaan tarvittaessa saman menettelyn mukaisesti;”

6. Direktiivin 75/442 liitteeseen I, jonka otsikkona on ”Jätteiden luokat”, sisältyy luokka Q 16 ”Kaikki materiaalit, aineet tai tuotteet, jotka eivät sisälly edellä mainittuihin luokkiin”.

7. Komission direktiivin 75/442 1 artiklan a alakohdan mukaisesti hyväksymän nykyisen jäteluettelon( ) 17 nimikeryhmässä, joka on yksi nimikeryhmistä, joissa luetellaan jätteiden syntylähteitä ja jotka koskevat rakentamisessa ja purkamisessa (tienrakennus mukaan luettuna) syntyviä jätteitä, viitataan maa‑aineksiin ja ruoppausmassoihin (alaotsake 1705) ja erityisemmin maa‑ ja kiviaineksiin, jotka sisältävät vaarallisia aineita (nimike 17 05 03), ja muihin kuin nimikkeessä 17 05 03 mainittuihin maa‑ ja kiviaineksiin (nimike 17 05 04).

B Kansallinen lainsäädäntö

8. Jätteistä huolehtimista säännellään Italiassa 5.2.1997 annetulla asetuksella (decreto legislativo) nro 22( ) (jäljempänä asetus 22/97).

9. Jäte määritellään asetuksen 22/97 6 §:n 1 momentin a kohdassa seuraavasti:

”Tämän asetuksen mukaan

a) ’jätteellä’ tarkoitetaan kaikkia aineita tai esineitä, jotka kuuluvat liitteeseen A sisältyviin luokkiin ja jotka niiden haltija hävittää, aikoo hävittää tai on velvollinen hävittämään.”

10. Asetuksen 22/97 8 §:n 1 momentissa jätetään tietyt aineet tai materiaalit asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle, jos niitä koskee erityinen lainsäädäntö. Kyseisen momentin b kohdassa mainitaan mineraalivarojen etsimisestä, louhimisesta, käsittelystä ja varastoinnista sekä louhosten toiminnasta syntyvät jätteet.

11. Ympäristösäännöksistä 23.3.2001 annetun lain nro 93 (jäljempänä laki nro 93) 10 §:ssä lisättiin asetuksen 22/97 8 §:n 1 momenttiin uusi kohta (f kohdan a alakohta). Siten muun muassa seuraavat kyseisessä kohdassa mainitut aineet jätettiin asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle:

”Louhittu maa‑ ja kiviaines, joka on tosiasiassa tarkoitettu käytettäväksi uudelleentäyttömaana, täyttömaana, pengerrykseen ja jauhamiseen, lukuun ottamatta saastuneilta alueilta ja uudisraivausmaalta peräisin olevia materiaaleja, joiden saastepitoisuudet ylittävät sovellettavassa lainsäädännössä vahvistetut enimmäismäärät.”

12. Infrastruktuuria ja strategisia tuotantolaitoksia koskevasta hallitukselle annetusta valtuutuksesta 21.12.2001 annetun lain nro 443 (jäljempänä laki nro 443) 1 §:n 17 momentissa säädetään, että asetuksen 22/79 8 §:n 1 momentin f kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että

”louhittu maa‑ ja kiviaines, mukaan lukien tunneleista peräisin oleva, ei ole jätettä, joten se ei kuulu asetuksen soveltamisalaan, vaikka se on saastunut tuotantoketjussa louhinnasta, poraamisesta ja rakentamisesta syntyvillä saastuttavilla aineilla sikäli kuin kokonaismassan keskimääräisen koostumuksen saastepitoisuus ei ylitä sovellettavassa lainsäädännössä vahvistettuja enimmäismääriä”.

13. Lisäksi lain nro 443 1 §:n 19 momentissa säädetään seuraavaa:

”Lain 17 §:ssä mainittujen materiaalien osalta tosiasiallinen käyttö uudelleentäyttömaana, täyttömaana, pengerrykseen ja jauhamiseen tarkoittaa myös käyttöä teollisuuden eri tuotantoketjuissa mukaan lukien louhosten täyttämistä ja aineksen siirtämistä toiselle alueelle toimivaltaisen hallintoviranomaisen luvalla edellyttäen, että 18 §:ssä säädettyjä enimmäismääriä noudatetaan ja että siirtäminen tapahtuu kyseisen alueen ympäristön kehittämistä koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti.”

14. Lain nro 443 1 §:n 17 ja 19 momenttia muutettiin 31.10.2003 annetun lain nro 306 (jäljempänä laki nro 306) 23 artiklalla.

III Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely ja oikeudenkäyntimenettely

15. Komissio ilmoitti ennen kannetta 27.6.2002 päivätyllä kirjeellä Italian hallitukselle katsovansa, että lain nro 93 10 §, luettuna yhdessä lain nro 443 1 §:n 17 ja 19 momentin kanssa, on direktiivin 75/442 vastainen, koska siinä jätetään tiettyihin tarkoituksiin uudelleen käytettäväksi tarkoitettu louhittu maa‑ ja kiviaines jätteitä koskevien kansallisten säännösten soveltamisalan ulkopuolelle.

16. Italian viranomaiset eivät vastanneet kirjeeseen, joten komissio esitti 19.12.2002 perustellun lausunnon, jossa Italian tasavaltaa kehotettiin noudattamaan direktiiviä kahden kuukauden kuluessa perustellun lausunnon vastaanottamisesta.

17. Italian viranomaiset vastasivat 5.3.2003 perusteltuun lausuntoon ja lähettivät komissiolle louhittua maa‑ainesta koskevan lainsäädännön muutosluonnoksen. Yhteisessä kokouksessa, joka pidettiin 25.6.2003, komissio väitti, että lainsäädäntöluonnoksessa jatkettiin jätteen käsitteen suppeaa tulkintaa ja että se on siten direktiivin vastainen. Italian viranomaiset lähettivät komissiolle 3.2.2004 päivätyssä kirjeessä jäljennöksen uudesta muutetusta lakitekstistä eli laista nro 306, kuten komissiolle oli ilmoitettu 5.3.2003 päivätyssä kirjeessä.

18. Komissio katsoi, että tilanne ei ole vieläkään tyydyttävä, ja nosti tämän kanteen yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon 2.5.2005 toimittamallaan kannekirjelmällä.

IV Väitetyn jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen tarkastelu

A Osapuolten keskeiset lausumat

19. Komissio väittää, että Italian jätelainsäädäntö ja erityisesti lain nro 93 10 §, luettuna yhdessä lain nro 443 1 §:n 17 ja 19 momentin kanssa, on direktiivin 75/442 vastainen, vaikka lailla nro 306 tehdyt muutokset otettaisiin huomioon. Lainsäädäntö on direktiivin vastainen, koska siinä jätetään tiettyihin tarkoituksiin uudelleen käytettäväksi tarkoitettu louhittu maa‑ ja kiviaines lähtökohtaisesti ja yleisesti kansallisen jätelainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle siten, että tämän seurauksensa direktiiviin sisältyviä jätehuoltoa koskevia säännöksiä ei sovelleta Italiassa kyseisiin materiaaleihin.

20. Komissio katsoo, että kyseiset materiaalit, jotka mainitaan Euroopan jäteluettelossa, ovat materiaaleja, jotka niiden haltija haluaa hävittää ja joiden on siten katsottava kuuluvan direktiivissä 75/442 tarkoitettuun jätteen määritelmään. Komission mielestä ei ole merkityksellistä, että kyseiset materiaalit on jätetty Italian jätelainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle ainoastaan siltä osin, kuin ne on tarkoitettu käytettäväksi uudelleen jälleentäyttömaana, täyttömaana, pengerrykseen ja jauhamiseen.

21. Komissio väittää, että Italian lainsäädäntöön sisältyvä jätteen määritelmä on suppeampi kuin direktiivissä määritelty käsite ”jäte”, sellaisena kuin sitä on tulkittu yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä. Kyseisen oikeuskäytännön( ) mukaan jäännösmateriaalin katsomiseksi jätteen sijasta sivutuotteeksi, jota sen haltija ei hävitä, on tarpeen arvioida erityisesti, millä todennäköisyydellä kyseistä materiaalia käytetään uudelleen, ja ennen kaikkea varmistaa, että sitä todellakin käytetään uudelleen samassa tuotantoprosessissa.

22. Päinvastoin kuin edellä mainitussa oikeuskäytännössä, tässä asiassa tarkasteltava pois sulkeminen on sovellettavissa myös tapauksiin, joissa aineita käytetään uudelleen eri tuotantoketjuissa, mukaan lukien louhosten täyttämisessä ja siirtämisessä toiselle alueelle toimivaltaisen kansallisen viranomaisen luvalla.

23. Lopuksi komissio toteaa, että lailla nro 306 tehdyt muutokset eivät ole vaikuttaneet oleellisesti kyseessä olevaan jäsenvelvoitteiden noudattamatta jättämiseen.

24. Italian hallitus väittää erityisesti, että kannetta ei voida ottaa tutkittavaksi, koska sen mielestä komissio ei ole ottanut huomioon 31.10.2003 annetulla lailla nro 306 jäsenvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn aikana tehtyjä muutoksia.

25. Pääasian osalta Italian hallitus katsoo, että Italian lainsäädäntö on sopusoinnussa direktiivissä 75/442 tarkoitetun jätteen käsitteen kanssa.

26. Italian hallitus väittää yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön vedoten,( ) että yhteisön jätteen käsitteeseen liittyy kohtuullisia poikkeuksia, kun on kysymys sivutuotteista, joita yritys ei halua hävittää jätteenä.

27. Italian hallituksen näkemyksen mukaan kyseisen oikeuskäytännön huolellinen tarkastelu osoittaa, että oleellinen edellytys jäännösaineen luokittelemiseksi pikemminkin sivutuotteeksi kuin jätteeksi ei ole materiaalien uudelleenkäyttö samassa tuotantoprosessissa, jossa ne syntyvät, vaan pikemminkin varmuus niiden uudelleenkäytöstä ilman edeltävää käsittelyä. Jäännösaineet, joita käytetään varmasti ilman edeltävää käsittelyä muussa tuotantoprosessissa kuin siinä, jossa ne ovat syntyneet, olisi luokiteltava sivutuotteiksi. Tämän muun tuotantoprosessin on tapahduttava samaan aikaan kuin edellä mainittu prosessi tai vähintään siihen mennessä, että uudelleenkäyttö voidaan varmistaa ajoissa.

28. Italian hallitus korostaa, että esillä olevassa asiassa kansallisen lainsäätäjän ensisijaisena tarkoituksena on keskittyä julkisten töiden suorittamiseen ja että maa‑aineksen siirtäminen ja louhitun maa-aineksen suunniteltu käyttö muodostavat ilmeisesti tärkeimmän osan tällaisista hankkeista. Hankkeiden toteuttajat ovat velvollisia toteuttamaan hankkeet loppuun saakka, mikä takaa louhitun maa-aineksen ja pengerrysmateriaalien uudelleenkäytön.

29. Tarkasteltavana olevassa lainsäädännössä ei säädetä yleisestä poikkeuksesta vaan määritellään – töiden suunnittelu‑ ja valvontavaiheiden osalta – tarkasti, missä tapauksissa louhittu maa‑ ja kiviaines jätetään jätelainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle siltä osin kuin ne ovat materiaaleja, joita voidaan käyttää uudelleen johdonmukaisen suunnitelman mukaan, joka perustuu ympäristö‑ ja terveysvaikutusten erityiseen ennakkoarviointiin.

B Asian arviointi

30. Siitä, että Italian hallitus vastusti alun perin esillä olevan asian tutkittavaksi ottamista sillä perusteella, että komissio ei ole ottanut huomioon 31.10.2003 annetulla lailla nro 306 tehtyjä muutoksia eli muutoksia, jotka on tehty perustellussa lausunnossa mainitun määräajan päättymisen jälkeen, on ennen kaikkea huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arvioitaessa sitä, onko jäsenvaltio jättänyt noudattamatta velvoitteitaan, on otettava huomioon jäsenvaltion tilanne sellaisena kuin se oli perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä, eikä yhteisöjen tuomioistuin voi ottaa huomioon tämän jälkeen tapahtuneita muutoksia.( )

31. Näin ollen komissio ei ole tässä menettelyssä velvollinen ottamaan huomioon lailla nro 306 tehtyjä muutoksia, eikä kyseistä lakia tarkastella esillä olevassa asiassa. Tämän osalta on vielä huomautettava, että vaatimuksissa ei viitata lakiin nro 306 ja että vaikka komissio totesi, että kyseinen laki ei ole muuttanut kyseistä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä, komissio korosti sekä vastauksessaan että suullisessa käsittelyssä, ettei se riitauta tässä oikeudenkäynnissä lakia nro 306.

32. Näin ollen on tutkittava, rajoittaako Italian jätelainsäädäntö – eli lait nro 93 ja nro 443 – direktiivissä 75/442 tarkoitettua jätteen käsitettä yhteisön oikeuden vastaisesti, koska uudelleen käytettäväksi tarkoitettu louhittu maa‑ ja kiviaines jätetään sen soveltamisalan ulkopuolelle.

33. Aloitan esittelemällä lyhyesti direktiivissä määritellyn ja yhteisöjen tuomioistuimen täsmentämän jätteen käsitteen keskeisiä piirteitä.( )

34. Ensiksikin vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee erityisesti seuraavaa: se, katsotaanko materiaali tai esine direktiivissä tarkoitetuksi jätteeksi, riippuu siitä, hävittääkö haltija sen, aikooko haltija hävittää sen tai onko haltija velvollinen hävittämään sen. Tämä on näytettävä toteen kaikkien seikkojen valossa. Yhteisöjen tuomioistuin on esittänyt tästä runsaasti arviointiperusteita ja ohjeita, joiden perusteella voi olla mahdollista päätellä, onko hävittäminen tapahtunut tai onko siihen aikomus. Se, että käytetty aine on tuotantojäämä eli tuote, joka ei ole ollut tuottajan pääasiallisena tavoitteena, osoittaa pääsääntöisesti, että aineen haltija on hävittänyt sen tai aikoo hävittää sen.( )

35. Esine, materiaali tai raaka-aine, joka saadaan sellaisen tuotanto‑ tai louhintaprosessin tuloksena, jolla ei ole pääasiallisesti pyritty tuottamaan sitä, ei kuitenkaan välttämättä ole jäännöstuote vaan sivutuote, jonka se aikoo käyttää tai hyödyntää kaupallisesti yritykselle kannattavalla tavalla myöhemmässä prosessissa ilman, että siihen kohdistetaan edeltäviä muuntamistoimia. Jätteen käsitettä on velvollisuus tulkita laajasti, joten esineen, materiaalin tai raaka-aineen uudelleenkäytön on oikeuskäytännön mukaan oltava varmaa ja muodostettava osa jatkuvaa tuotanto‑ tai käyttöprosessia. On kuitenkin mahdollista, että ainetta ei katsota jätteeksi, jos on varmaa, että sitä käytetään muiden taloudellisten toimijoiden kuin sen tuottaneen toimijan tarpeisiin.( )

36. Kuten huomautin asiassa C‑195/05 esittämässäni ratkaisuehdotuksessa, sivutuotteeksi luokittelemisessa on loppujen lopuksi ratkaisevaa, onko olemassa näyttöä siitä, että kyseinen aine merkitsee sen haltijalle pikemminkin taloudellista arvoa kuin rasitetta, jonka haltija pyrkii hävittämään. Tämä taloudellinen arvo voi ilmetä aineen myöhemmässä hyödyntämisessä tai sen käytössä pääasialliseen toimintaan tai siinä, että sen haltija markkinoi sitä itselleen kannattavalla tavalla.( )

37. Lisäksi on aina pidettävä mielessä, että direktiivin tavoitteet huomioon ottaen jätteen käsitettä ei voida tulkita suppeasti.( )

38. Ryhdyn nyt tarkastelemaan tähän oikeudenkäyntiin liittyviä kansallisia säännöksiä, joissa jätetään maa‑ ja kiviaines jätteitä koskevien säännösten soveltamisalan ulkopuolelle sillä edellytyksellä, että kyseisiä materiaaleja aiotaan käyttää uudelleen uudelleentäyttömaana, täyttömaana, pengerrykseen ja jauhamiseen.

39. Tämän osalta on todettava, että vaikka kyseisiä materiaaleja aiotaan todellakin käyttää uudelleen, pelkästään tämän tosiasian perusteella ei voida sellaisenaan ja yleisesti päätellä, että kyseiset materiaalit eivät ole jätettä, kuten komissio perustellusti katsoi.

40. Tosiasiassa kyseisessä lainsäädännössä ja erityisesti lain nro 443 1 §:n 19 momentissa mainitaan selkeästi useita tilanteita, mukaan lukien tilanteet, joissa maa‑ ja kiviainesta siirretään toiselle alueelle.

41. Lisäksi tosiasiallista uudelleenkäyttöä koskevat vaatimukset näyttävät löytyvän tai olevan johdettavissa useista oikeudellisista yhteyksistä, kuten julkisia töitä koskevista kansallisista säännöksistä, joiden osalta Italian hallitus ei ole maininnut mitään erityisiä säännöksiä, tai sellaisten erityisten hankkeiden sisällöstä, jotka liittyvät maa‑ ja kiviaineksen louhintaan. Siten kyseisen uudelleenkäytön olosuhteisiin ja edellytyksiin liittyy runsaasti mahdollisuuksia. Tämä herättää vakavia epäilyksiä uudelleenkäytön varmuudesta kussakin yksittäistapauksessa.

42. Italian hallitus mainitsi suullisessa käsittelyssä erityisesti, että Italian lainsäädännössä ei ole säännöstä, jonka mukaan kussakin yksittäistapauksessa louhinnassa syntyvät materiaalit olisi käytettävä uudelleen tiettyyn määräaikaan mennessä, vaikka Italian edellinen hallitus onkin ryhtynyt toimiin julkisten töiden nopeuttamiseksi maassa yleisesti. Tässä yhteydessä on muistutettava, että asiassa Palin Granit tarvekiven louhinnassa syntyvä sivukivi luokiteltiin louhimisen jäännöstuotteeksi ja siten jätteeksi. Yhteisöjen tuomioistuin piti tärkeänä varastointiaikaa ja totesi, että pitkäaikaisesta varastoinnista aiheutuu haltijalle kustannuksia ja saattaa aiheutua ympäristöhaittoja, joita direktiivillä nimenomaisesti pyritään rajoittamaan.( )

43. Näiden seikkojen perusteella ei voida yleisesti ja lähtökohtaisesti olettaa – vaikka se saattaisikin pitää paikkansa joissakin tietyissä tapauksissa – että laissa nro 93 ja laissa nro 443 säädetyssä poikkeuksessa tarkoitetuissa tilanteissa louhinnassa syntyvästä maa‑ ja kiviaineksesta on sivutuotteena aiotun uudelleenkäytön vuoksi haltijalleen pikemminkin taloudellista arvoa tai etua kuin rasitetta, jonka haltija pyrkii hävittämään. Tähän asiaan liittyvän lainsäädännön ja Italian hallituksen esittämien selitysten perusteella ei ole mitään pakottavaa syytä katsoa, että haltijalle koituva etu olisi pääsääntöisesti suurempi kuin se, että haltija voi päästä eroon maa‑ ja kiviaineksesta ja että haltija siten voi hävittää ne. Näin ollen tällaisissa tapauksissa kyseiset uudelleenkäyttötoimet on tosiaankin katsottava direktiivissä tarkoitetuksi huolehtimis‑ tai hyödyntämistoimiksi.

44. Edellä esitetystä seuraa, että tähän asiaan liittyvä Italian jätelainsäädäntö johtaa komission esittämällä tavalla siihen, että direktiivissä 75/442 säädettyyn jätteen määritelmään sisältyviä tuotantojäämiä ei luokitella jätteeksi.

45. Siltä osin kuin Italian lainsäädäntöön sisältyvä poikkeus, joka koskee tiettyihin tarkoituksiin uudelleen käytettävää maa‑ ja kiviainesta, johtaa sellaiseen olettamukseen, että kyseiset materiaalit eivät ole direktiivissä tarkoitettua jätettä, on huomautettava, että perustamissopimuksen 174 artiklan ja direktiivin tehokasta vaikutusta heikennettäisiin, jos kansallinen lainsäätäjä käyttäisi sellaisia todistelukeinoja kuten laillisia olettamia, joiden vaikutuksesta direktiivin soveltamisalaa kavennettaisiin siten, ettei se enää kattaisi direktiivissä tarkoitetun ”jätteen” käsitteen määritelmää selkeästi vastaavia materiaaleja, aineita ja tuotteita.( )

46. Italian hallitus mainitsi suullisessa käsittelyssä, että esillä olevassa asiassa tarkasteltavia toimia, jotka ovat pääasiassa julkisia töitä, kuten penkereiden ja tunnelien rakennustöitä, koskevat todella monet kansalliset säännökset. Tämän osalta on huomautettava, että tämä voisi johtaa ainoastaan siihen, että kyseiset materiaalit jäisivät direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, jos ne kuuluisivat johonkin direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun jätteiden luokkaan. Tilanne ei kuitenkaan ole selvästikään sellainen, koska kyseisistä toimista syntyvä maa‑ ja kiviaines eivät ole direktiivin 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan ii alakohdassa tarkoitettuja mineraalivarojen etsimisestä, louhinnasta, käsittelystä ja varastoinnista sekä louhosten toiminnasta syntyviä jätteitä.

47. Italian hallitus ei ole myöskään osoittanut, missä määrin kyseisiin hankkeisiin tai työmaihin sovellettavat kansallisen lainsäädännön eri säännökset koskevat oikeuskäytännössä edellytetyllä tavalla jätteiden käsittelyä jätteinä ja johtavat sellaiseen ympäristönsuojelun tasoon, joka vähintään vastaa direktiivissä tarkoitettua tasoa.( )

48. Italian hallitus väitti, että jätelainsäädännön soveltaminen johtaisi siihen, että jätehuoltoyritysten tai jätteiden kuljettamiseen tai keräämiseen luvan saaneiden yritysten olisi osallistuttava toimiin, mikä saattaisi lisätä kustannuksia huomattavasti. Komissio totesi tämän osalta perustellusti, että ongelma aiheutuu pikemminkin Italian lainsäädännöstä kuin direktiivistä. Ellei rekisteröintiä tai mahdollisesti luvan hankkimista koskevista vaatimuksista muuta johdu, jätteiden tuottaja tai haltija voi yksinkertaisesti hyödyntää tai käsitellä jätteet itse noudattaen direktiivin säännöksiä.( )

49. Edellä esitetyn perusteella katson, että komission kanne on hyvin perusteltu.

V Ratkaisuehdotus

50. Näin ollen ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin

1) toteaa, että Italian tasavalta ei ole noudattanut jätteistä annetun neuvoston direktiivin 75/442/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna neuvoston direktiivillä 91/156/ETY, 1 artiklan a alakohdan mukaisia velvoitteitaan, koska vuonna 2001 annetun lain nro 93 10 §:n ja vuonna 2001 annetun lain nro 443 1 §:n 17 ja 19 momentin mukaan jätteitä koskevia kansallisia säännöksiä ei sovelleta louhittuun maa‑ ja kiviainekseen, joka on tarkoitettu käytettäväksi uudelleen uudelleentäyttömaana, täyttömaana, pengerrykseen ja jauhamiseen, lukuun ottamatta saastuneilta alueilta ja uudisraivausmaalta peräisin olevia materiaaleja, joiden saastepitoisuudet ylittävät sovellettavissa säännöissä vahvistetut enimmäismäärät, ja

2) velvoittaa Italian tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.