ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 113/8

Kanne 11.2.2011 — Euroopan komissio v. Espanjan kuningaskunta

(Asia C-64/11)

2011/C 113/17

Oikeudenkäyntikieli: espanja

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamiehet: R. Lyal ja J. Baquero Cruz)

Vastaaja: Espanjan kuningaskunta

Vaatimukset

— on todettava, että Espanjan kuningaskunta ei ole noudattanut Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 49 artiklan ja Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen 31 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut 5.3.2004 annetun kuninkaallisen asetuksen 4/2004, jolla hyväksyttiin yhteisöverolain konsolidoitu teksti, 17 §:n 1 momentin

— Espanjan kuningaskunta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Kanteen kohteena olevan säännöksen nojalla yhtiöiden, jotka siirtävät kotipaikkansa toiseen Euroopan unionin jäsenvaltioon, lopettavat toimintansa Espanjassa jatkaakseen sitä toisessa jäsenvaltiossa tai siirtävät omaisuuseränsä toiseen jäsenvaltioon, omaisuuserien piilevään arvonnousuun sovelletaan erityisjärjestelmää. Näissä tapauksissa Espanjan valtio perii veron piilevästä arvonnoususta poistumishetkellä, mikä merkitsee, että yhtiöiden on maksettava verovelka realisoitumattomasta ja hypoteettisesta tulosta, joka ei mahdollisesti koskaan realisoidu. Tämä järjestelmä on poikkeus siihen yleiseen sääntöön, jonka mukaan verovelvollisen on maksettava vero verovuoden aikana tosiasiallisesti kertyneestä tulosta.

Komissio katsoo, ettei Espanjan lainsäädäntö ole tältä osin yhteensopiva EUT-sopimuksen ja ETA-sopimuksen kanssa, koska se on syrjivä ja joka tapauksessa suhteeton sijoittautumisvapauden rajoitus. Espanjan lainsäädäntö voi tehdä yritysten ja omaisuuserien liikkumisen, joka mahdollistaisi taloudellisten voimavarojen paremman kohdentumisen, vähemmän houkuttelevaksi.

Komissio katsoo, että yhtiöillä on oltava oikeus siirtää kotipaikkansa ja yksittäiset omaisuuseränsä toiseen jäsenvaltioon ilman, että se johtaa kohtuuttoman monimutkaisiin ja kalliisiin menettelyihin. Komission mukaan ei ole mitään perustetta sille, että vero realisoitumattomasta arvonnoususta kannetaan välittömästi siinä tapauksessa, jossa espanjalainen yhtiö siirtyy toiseen jäsenvaltioon, kiinteän toimipaikan toiminta Espanjassa lopetetaan tai Espanjassa olevat omaisuuserät siirretään toiseen jäsenvaltioon, kun tällaista veroa ei kanneta vastaavissa kansallisissa tilanteissa.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 89/11

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Yhdistynyt kuningaskunta) on esittänyt 12.1.2011 — The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs v. Philips Electronics UK Ltd

(Asia C-18/11)

2011/C 89/20

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Yhdistynyt kuningaskunta)

Pääasian asianosaiset

Kantaja: The Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs

Vastaaja: Philips Electronics UK Ltd

Ennakkoratkaisukysymykset

1) Jos jäsenvaltio (kuten Yhdistynyt kuningaskunta) sisällyttää veropohjaansa toisessa jäsenvaltiossa (kuten Alankomaissa) rekisteröidyn ja siellä verotuksen kannalta asuvan yhtiön voitot ja tappiot siltä osin kuin voitot on luettava alankomaalaisen yhtiön Yhdistyneessä kuningaskunnassa sijaitsevan kiinteän toimipaikan Yhdistyneessä kuningaskunnassa harjoittamaan liiketoimintaan kuuluviksi, onko jäsenvaltion kansalaisen vapauden sijoittautua Yhdistyneeseen kuningaskuntaan SEUT 49 artiklan (aiemmin EY 43 artikla) nojalla rajoittamista, että Yhdistynyt kuningaskunta estää ulkomailla asuvan yhtiön Yhdistyneessä kuningaskunnassa sijaitsevan kiinteän toimipaikan Yhdistyneessä kuningaskunnassa tekemien tappioiden siirtämisen Yhdistyneessä kuningaskunnassa rekisteröidylle yhtiölle konsernin sisäisen tappiontasauksen avulla, jos jokin osa kyseisistä tappioista tai jokin niiden laskemisessa huomioon otettu erä ’vastaa jotakin summaa, joka jonkin ulkomaisen veron osalta voidaan (jonakin ajanjaksona) vähentää tai muuten hyvittää yhtiön tai jonkun henkilön Yhdistyneen kuningaskunnan ulkopuolella saamista voitoista, tai sisältyy siihen’ eli sallii Yhdistyneessä kuningaskunnassa tehtyjen tappioiden siirtämisen Yhdistyneeseen kuningaskuntaan sijoittautuneen kiinteän toimipaikan kohdalla vain silloin, kun on selvää, ettei pyynnön ajankohtana tappioita voida vähentää tai hyvittää missään valtiossa Yhdistyneen kuningaskunnan ulkopuolella (muut jäsenvaltiot (kuten Alankomaat) mukaan lukien), ja kun ei riitä, ettei ulkomailla mahdollista verohuojennusta tosiasiassa ole pyydetty, ja kun vastaavaa edellytystä ei sovelleta Yhdistyneessä kuningaskunnassa rekisteröidyn yhtiön Yhdistyneessä kuningaskunnassa tekemien tappioiden siirtämiseen?

2) Jos näin on, voidaanko rajoitus oikeuttaa a) ainoastaan tarpeella estää tappioiden kaksinkertainen käyttäminen, b) ainoastaan tarpeella säilyttää verotusvallan tasapainoinen jakautuminen jäsenvaltioiden välillä tai c) tarpeella säilyttää verotusvallan tasapainoinen jakautuminen jäsenvaltioiden välillä sekä tarpeella estää tappioiden kaksinkertainen käyttäminen?

3) Jos näin on, onko rajoitus oikeasuhteinen tällaiseen oikeuttamisperusteeseen tai tällaisiin perusteisiin nähden?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 63/23

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka High Court of Justice (Chancery Division) (Yhdistynyt kuningaskunta) on esittänyt 5.1.2011 — Daiichi Sankyo Company v. Comptroller-General of Patents

(Asia C-6/11)

2011/C 63/42

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

High Court of Justice (Chancery Division)

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Daiichi Sankyo Company

Vastaaja: Comptroller-General of Patents

Ennakkoratkaisukysymykset

1) Asetuksessa 469/2009 (1) (jäljempänä asetus) mainitaan muiden johdanto-osassa määritettyjen tavoitteiden ohella tarve säätää lisäsuojatodistuksesta, jonka jokainen jäsenvaltio voi myöntää samoin edellytyksin myyntiluvan saanutta lääkettä koskevan kansallisen tai eurooppapatentin haltijan pyynnöstä, kuten johdanto-osan seitsemännessä ja kahdeksannessa perustelukappaleessa esitetään. Koska patenttioikeutta ei ole vielä yhdenmukaistettu yhteisössä, unionin tuomioistuimelta tiedustellaan, mitä asetuksen 3 artiklan a alakohdassa tarkoitetaan sillä, että ”tuotetta suojaa voimassa oleva peruspatentti”, ja mitä perusteita sen arvioimiseksi on sovellettava?

2) Onko nyt kyseessä olevan kaltaisessa tapauksessa, joka koskee useampaa kuin yhtä vaikuttavaa ainetta sisältävää tuotetta, sovellettava muita tai erilaisia perusteita sen määrittämiseksi, suojaako tuotetta asetuksen 3 artiklan a alakohdassa tarkoitettu ”voimassa oleva peruspatentti”, ja jos on, mitä nämä muut tai erilaiset perusteet ovat?

3) Jotta lääkkeen markkinoille saattamista koskevassa luvassa mainitulle vaikuttavien aineiden yhdistelmälle voidaan antaa lisäsuojatodistus ja kun otetaan huomioon asetuksen 4 artiklan sanamuoto, täyttyykö se edellytys, että tuotetta suojaa peruspatentti asetuksen 1 ja 3 artiklassa tarkoitetulla tavalla, jos tuote loukkaa peruspatenttia kansallisen oikeuden perusteella?

4) Jotta lääkkeen markkinoille saattamista koskevassa luvassa mainitulle vaikuttavien aineiden yhdistelmälle voidaan antaa lisäsuojatodistus ja kun otetaan huomioon asetuksen 4 artiklan sanamuoto, riippuuko sen edellytyksen täyttyminen, että tuotetta suojaa peruspatentti asetuksen 1 ja 3 artiklassa tarkoitettu, siitä, sisältyykö peruspatenttiin yksi (tai useampi) vaatimus, jossa nimenomaisesti mainitaan yhdistelmä, jonka muodostavat 1) aineryhmä, johon kyseessä olevan tuotteen yksi vaikuttava aine sisältyy, ja 2) muiden vaikuttavien aineiden ryhmä, jota ei tarvitse määritellä mutta johon kyseessä olevan tuotteen toinen vaikuttava aine sisältyy, vai riittääkö, että peruspatenttiin sisältyy yksi (tai useampi) vaatimus, jossa 1) mainitaan aineryhmä, johon kyseessä olevan tuotteen yksi vaikuttava aine sisältyy, ja 2) jossa käytetään tiettyä ilmaisua, joka kansallisen oikeuden perusteella laajentaa suojan muihin määrittelemättömiin vaikuttaviin aineisiin, myös kyseessä olevan tuotteen sisältämiin muihin vaikuttaviin aineisiin?

(1) EUVL L 152, s. 1.
3)

Onko Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 20 artiklan 2 kohtaa ja 21 artiklaa sekä asetuksen (ETY) N:o 1408/71 10 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä sosiaalivakuutusrahastoista maksetuista eläkkeistä 17.12.1998 annetun kansallisen lain 138 §:n 1 ja 2 momentin soveltamiselle siten, että puolalainen eläkelaitos vaatii sen nojalla henkilöä, jolla on vuosina 1975–2009 ollut samanaikaisesti kaksi vakinaista asuinpaikkaa (kaksi elinetujen keskusta) kahdessa nykyisin Euroopan unioniin kuuluvassa valtiossa, maksamaan vanhuuseläkkeen takaisin kolmelta edeltävältä vuodelta, kun puolalainen eläkelaitos ei eläkkeen myöntämistä koskevaa hakemusta käsiteltäessä eikä sen saamisen jälkeen ole tiedottanut hänelle siitä, että kahdesta vakinaisesta asuinpaikasta on ilmoitettava ja että on esitettävä hakemus tai selvitys, joka koskee sitä, että valitaan jommankumman valtion eläkelaitos, joka on toimivaltainen käsittelemään vanhuuseläkettä koskevan hakemuksen?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 103/13

Kanne 29.12.2010 — Euroopan komissio v. Slovenian tasavalta

(Asia C-627/10)

2011/C 103/23

Oikeudenkäyntikieli: slovenia

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamiehet: H. Støvlbaek ja D. Kukovec)

Vastaaja(t): Slovenian tasavalta

Vaatimukset

Kantaja vaatii, että unionin tuomioistuin

— toteaa, että Slovenian tasavalta ei ole noudattanut neuvoston direktiivin 91/440/ETY, (1) sellaisena kuin se on muutettuna, 6 artiklan 3 kohdan eikä liitteen II, direktiivin 2001/14/EY (2) 14 artiklan 2 kohdan eikä direktiivin 2001/14/EY 6 artiklan 2-5 kohdan, 7 artiklan 3 kohdan, 8 artiklan 1 kohdan, 11 artiklan eikä 30 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan ensimmäisen rautatiepaketin täytäntöönpanon osalta,

— velvoittaa Slovenian tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Komissio väittää, että koska Slovenian tasavalta on infrastruktuurin hallinto, joka tarjoaa yksin rautatieliikennepalveluja, järjestää kuljetukset ja on näin ollen mukana sellaisten päätösten tekemisessä, jotka koskevat reittien myöntämistä tai infrastruktuurikapasiteetin myöntämistä, se ei ole täyttänyt direktiivin 91/440/EY, sellaisena kuin se on muutettuna, 6 artiklan 3 kohdan eikä liitteen II eikä direktiivin 2001/14/EY 14 artiklan 2 kohdan vaatimuksia.

Koska Slovenian tasavalta ei ole varmistanut kannustinjärjestelmää infrastruktuurin tarjoamista koskevien kustannusten ja pääsykustannusten vähentämiseksi, se ei ole noudattanut direktiivin 2001/14/EY 6 artiklan 2-5 kohdan mukaisia velvoitteitaan.

Komissio katsoo, että koska Slovenian tasavalta ei ole toteuttanut laskentatapaa, jolla varmistetaan, että vähimmäiskäyttömahdollisuuksista ja radan käyttömahdollisuuksista palveluihin pääsyä varten perittävät maksut vastaavat kustannuksia, jotka aiheutuvat suoraan liikenteen harjoittamisesta, se ei ole noudattanut direktiivin 2001/14/EY 7 artiklan 3 kohdan mukaisia velvoitteitaan.

Koska Slovenian tasavalta ei ole toteuttanut suorituskannustinjärjestelmää, jolla kannustetaan rautatieyrityksiä ja infrastruktuurin hallintoa minimoimaan häiriöt ja parantamaan rautatieverkon suorituskykyä, se ei ole noudattanut direktiivin 2001/14/EY 11 artiklan mukaisia velvoitteitaan.

Koska Slovenian tasavalta ei ole säätänyt kansallisessa lainsäädännössään sen selvittämisestä, voiko tietty markkinoiden ala vastata lisähinnoista hallinnon kustannusten kattamiseksi kokonaan, se ei ole noudattanut direktiivin 2001/14/EY 8 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan.

Koska Slovenian tasavalta ei ole perustanut sääntelyelintä, joka on päätöksenteoltaan infrastruktuurin hallinnosta tai hakijoista riippumaton, se ei ole noudattanut direktiivin 2001/14/EY 30 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan.

(1) EYVL 1991 L 237, s. 25

(2) EYVL 2001 L 75, s. 29
1)

Edellyttääkö elintarvikkeita koskevista ravitsemus- ja terveysväitteistä 20.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1924/2006, (1) sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 9.2.2010 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 116/2010, (2) 4 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä sekä 2 artiklan 2 kohdan 5 alakohdassa tai 10 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu terveysväite hyödyllistä ravitsemuksellista tai fysiologista vaikutusta, joka kohdistuu kehon tilan pysyvään kohentamiseen, vai riittääkö myös tilapäinen, erityisesti elintarvikkeen nauttimisen ja ruoansulatuksen välisen ajanjakson pituinen vaikutus?
—

on todettava, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut arvonlisäverodirektiivin ja erityisesti sen 168, 171, 193, 194, 204 ja 214 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on määrännyt 23.6.2006 annetun hallinnollisen ohjeen nro 105 (3 A-9-06) IV luvussa arvonlisäveron hallinnollisesta sietämiskäytännöstä, jossa poiketaan arvonlisäveron itseverotusjärjestelmästä ja edellytetään, että muualle kuin Ranskaan sijoittautuneen myyjän tai palvelujen tarjoajan on nimettävä veroedustaja
1)

Onko jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta — yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste — 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY (1) 2 artiklan 1 alakohdan mukainen sellainen säännös, jonka mukaan verovelvollinen voi vähentää verosta, jonka on velvollinen maksamaan, niistä tavaroista ja palveluista kannettavan veron, joita se käyttää verovelvollisena liiketoimintansa harjoittamiseen, jos veron perii siltä saman valtion alueella toinen verovelvollinen sille toimittamistaan tavaroista ja palveluista tilanteessa, jossa kantaja on yhteishakijana sellaisen keksinnön rekisteröintihakemuksessa, jolle ei vielä ole myönnetty patenttia, ja on siten lain mukaan oikeutettu käyttämään itsenäisesti ostamaansa palvelua eli patentoitua keksintöä kokonaisuudessaan?
—

asia on palautettava unionin yleiseen tuomioistuimeen uudelleen ratkaistavaksi tai toissijaisesti Schniga GmbH:n nostama kanne on hylättävä lainvoimaisella tuomiolla ja tämän seurauksena YKLV:n valituslautakunnan 21.11.2007 asioissa A-003/2007 ja A-004/2007 tekemä päätös on pysytettävä
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 346/34

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Commissione Tributaria Centrale — Sezione di Bologna (Italia) on esittänyt 19.10.2010 — Ufficio IVA di Piacenza v. Belvedere Costruzioni Srl

(Asia C-500/10)

()

2010/C 346/59

Oikeudenkäyntikieli: italia

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Commissione Tributaria Centrale — Sezione di Bologna

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Ufficio IVA di Piacenza

Vastapuoli: Belvedere Costruzioni Srl

Ennakkoratkaisukysymys

Ovatko EY:n perustamissopimuksen 10 artikla, josta on tullut Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 4 artikla, ja jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY 2 ja 22 artikla esteenä Italian valtion lainsäädännölle, joka sisältyy 25.3.2010 annetun asetuksen nro 40, joka on muunnettu 22.5.2010 annetuksi laiksi nro 73, 3 §:n 2 a momenttiin ja jonka mukaan veroasioita käsittelevä tuomioistuin ei saa lausua sellaisen verovaateen olemassaolosta, jonka osalta verohallinto on tehnyt määräajassa valituksen riitauttaakseen itselleen epäedullisen päätöksen, ja jossa siten todellisuudessa säädetään, että riidanalaisesta arvonlisäverosaatavasta luovutaan täysin, kun kahdessa oikeusasteessa sitä on pidetty perusteettomana, jolloin luopumisesta hyötyvä verovelvollinen ei maksa riidanalaista saatavaa edes osittain.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 346/34

Ufficio del Giudice di Pace di Venafron (Italia) 15.10.2010 tekemällään päätöksellä esittämä ennakkoratkaisupyyntö — Rikosoikeudenkäynti Aldo Patricielloa vastaan

(Asia C-496/10)

()

2010/C 346/58

Oikeudenkäyntikieli: italia

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Ufficio del Giudice di Pace di Venafro

Rikosoikeudenkäynnin asianosainen pääasiassa

Aldo Patriciello

Ennakkoratkaisukysymys

Onko rangaistavaa tekoa, johon Euroopan parlamentin jäsen Aldo Patriciellon abstraktilla tasolla väitetään syyllistyneen (ja joka on kuvattu syytekirjelmässä ja joka on jo Euroopan parlamentin 5.5.2009 tekemän parlamentaarisen koskemattomuuden puolustamista koskevan päätöksen perustana) ja joka on luokiteltu rikoslain 594 §:ssä tarkoitetuksi solvaukseksi, pidettävä pöytäkirjan 9 artiklassa tarkoitettuna parlamentaaristen tehtävien hoidossa ilmaistuna mielipiteenä?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 317/16

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Finanzgericht Düsseldorf (Saksa) on esittänyt 27.8.2010 — Delphi Deutschland GmbH v. Hauptzollamt Düsseldorf

(Asia C-423/10)

()

2010/C 317/30

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Finanzgericht Düsseldorf

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Delphi Deutschland GmbH

Vastaaja: Hauptzollamt Düsseldorf

Ennakkoratkaisukysymys

Kuuluvatko välipäätöksessä tarkemmin kuvatut sähköiset liitinosat yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 8536 69, sellaisena kuin tämä nimikkeistö on tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteen I muuttamisesta 7.9.2004 annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 1810/2004 (1), 27.10.2005 annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 1719/2005 (2) ja 17.10.2006 annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 1549/2006 (3)?

(1) EUVL L 327, s. 1.

(2) EUVL L 286, s. 1.

(3) EUVL L 301, s. 1.
—

Unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut asetusta N:o 68/2001, entistä EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohtaa ja loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska tuen välttämättömyyden tutkiminen on oikeudellisesti virheellistä. Asetuksen N:o 68/2001 rikkominen ilmenee siitä, että asetuksessa vahvistettuja aineellisia kriteerejä ei ole tutkittu, mikä on poikkeuksellisesti sallittua vain silloin, kun yksittäistapauksen erityispiirteet sen oikeuttavat. Entistä EY 87 artiklan 3 kohtaa on rikottu, koska unionin yleinen tuomioistuin ei ole oikeudellisesti virheellisesti todennut, että koulutustuilla voi olla entisen EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan mukaiset tavoitteet ja tämä olisi otettava huomioon komission EY 87 artiklan 3 kohdan mukaisesti suorittamassa punninnassa. Lopuksi on loukattu myös yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska komissio ei aikaisemmissa päätöksissään, jotka koskevat samanlaisia asioita, ole tutkinut eikä todennut koulutustukien välttämättömyyttä. Tälle erilaiselle kohtelulle ei ole havaittavissa objektiivisia perusteita.
1)

Ovatko tehokkuuden, syrjintäkiellon ja verotuksen neutraalisuuden periaatteet arvonlisäverotuksiin liittyvissä kysymyksissä esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle tai käytännölle, jossa ostajan/tilaajan oikeus perusteettomasti maksetun arvonlisäveron palautukseen on rakennettu perusteettoman edun palautusta koskeville yleisille siviilioikeudellisille säännöksille siitä palautusoikeudesta poiketen, jota ensisijainen veronmaksuvelvollinen (tavaran luovuttaja/palvelun suorittaja) käyttää, ja jossa on asetettu määräajat, jotka ovat ensin mainitun osalta huomattavasti pidemmät kuin viimeksi mainitun osalta, minkä vuoksi ensin mainitun palautusvaatimus, joka on tehty sen jälkeen kuin jälkimmäistä koskeva määräaika on jo hyvän aikaa sitten päättynyt, voi johtaa siihen, että jälkimmäinen velvoitetaan suorittamaan palautus ilman, että sillä on tämän jälkeen mahdollisuutta vaatia palautusta verohallinnolta; ja kaikki tämä ilman, että olisi säädetty minkäänlaisista kattavista välineistä, joilla ristiriidat eri tuomioistuimissa vireille saatettujen tai saatettavien oikeudenkäyntien välillä voitaisiin välttää?
1)

Kantaja väittää ensinnäkin, että valituksenalaisen tuomion perustelut ovat ristiriitaisia; yleinen tuomioistuin myöntää yhtäältä, että valituslautakunta on tutkinut ainoastaan, minkälaiset yritykset tarjoavat kyseisiä tavaroita ja palveluja, ja että se on näin ollen voinut tehdä arviointivirheen määrittäessään näiden yritysten piiriä siitä syystä, että se on käsittänyt aikaisemmalle tavaramerkille rekisteröidyn luettelon liian suppeaksi sen vuoksi, että kyseisiä tavaroita ja palveluja on tarkasteltu yhtenä kokonaisuutena. Toisaalta se väittää, että kysymys siitä, onko valituslautakunta tehnyt arviointivirheen, voidaan ratkaista vasta sen jälkeen, kun ”valituslautakunnan kustakin tavarasta ja palvelusta, joiden rekisteröintiä on haettu, tekemät arvioinnit” on tutkittu, ja se täsmentää tekevänsä itse tällaisen yksityiskohtaisen tutkimuksen, jota valituslautakunta ei sellaisenaan ole tehnyt, päätyen lopuksi siihen, ettei valituslautakunta ole tehnyt arviointivirhettä. Tästä epäjohdonmukaisuudesta aiheutuu haittaa kantajalle, sillä yleinen tuomioistuin päätyy tekemissään erityisissä vertailuissa aina viittamaan valituslautakunnan tekemään ”kokonaisvaltaiseen vertailuun”, toisin sanoen toiminta-alakohtaiseen vertailuun siten, että sillä kumotaan tältä osin aikaisemman tavaramerkin tavara- ja palveluluettelon suppea tulkinta.
1.

Estääkö se, että Portugalin oikeusviranomaiset ovat todenneet, ettei niillä ole kansallisuuden vuoksi toimivaltaa tutkia kaupallista saatavaa koskevaa kannetta, sen, että kanteiden välillä on asetuksen (EY) N:o 44/2001 (1) 6 artiklan 1 kohdassa ja [28] artiklassa tarkoitettu yhteys, kun Portugalin tuomioistuimessa on vireillä toinen kanne eli velallisen toimien peruuttamista koskeva velkojan kanne, jossa vastaajina ovat samanaikaisesti velallinen, tässä tapauksessa saatavat hankkinut kolmas osapuoli ja kolmannelle osapuolelle luovutettujen saatavien varsinaiset hallussapitäjät, joiden toimipaikka on Portugalissa, siten, että asiassa annettava ratkaisu sitoisi näitä kaikkia?
a)

Onko ensimmäisen direktiivin 72/166/ETY (1) 3 artiklan 1 kohtaa, toisen direktiivin 84/5/ETY (2) 2 artiklan 1 kohtaa ja kolmannen direktiivin 90/232/ETY (3) 1 ja 1 a artiklaa tulkittava siten, että niiden vastaista on se, että kansallisessa siviilioikeudessa, erityisesti Código Civilin 503 §:n 1 momentissa, 504 §:ssä, 505 §:ssä ja 570 §:ssä, säädetään, että kahden ajoneuvon yhteentörmäyksen, jota ei ole luettava kummankaan kuljettajan syyksi ja josta toisen ajoneuvon matkustajalle (vahingonkorvausta vaativa vahingonkärsijä) aiheutuu henkilövahinkoja, tapauksessa vahingonkorvaus, johon hänellä on oikeus, evätään tai sitä rajoitetaan sillä perusteella, että kyseinen matkustaja myötävaikutti vahinkojen syntymiseen, kun hän istui ajoneuvossa kuljettajan vieressä kiinnittämättä turvavyötä, jonka käyttäminen on kansallisen lainsäädännön mukaan pakollista?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 246/32

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Rechtbank Amsterdam (Alankomaat) on esittänyt 8.7.2010 — A. Salemink v. Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (UWV)

(Asia C-347/10)

()

2010/C 246/53

Oikeudenkäyntikieli: hollanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Rechtbank Amsterdam

Pääasian asianosaiset

Kantaja: A. Salemink

Vastaaja: Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (UWV)

Ennakkoratkaisukysymykset

Ovatko Euroopan yhteisön oikeuteen kuuluvat säännöt, joilla pyritään toteuttamaan työntekijöiden vapaa liikkuvuus, erityisesti asetuksen N:o 1408/71 (1) I ja II osaston säännökset sekä EY:n perustamissopimuksen 39 artikla (josta on tullut SEUT 45 artikla) ja 299 artikla (josta on tullut SEU 52 artikla yhdessä SEUT 355 artiklan kanssa) esteenä sille, että työntekijä, joka työskentelee Alankomaiden alueen ulkopuolella kiinteällä rakennelmalla Alankomaiden mannerjalusta-alueella Alankomaihin sijoittautuneen työnantajan palveluksessa, ei kuulu kansalliseen lainsäädäntöön perustuvien työntekijöiden sosiaalivakuutusten piiriin yksinomaan siitä syystä, että hän ei asu Alankomaissa vaan toisessa jäsenvaltiossa (esillä olevassa tapauksessa Espanjassa), myös jos hän on Alankomaiden kansalainen ja myös jos hänellä on ollut mahdollisuus ottaa vapaaehtoinen vakuutus ehdoin, jotka ovat olennaisesti samat kuin pakollisen vakuutuksen ehdot?

(1) Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annettu asetus (EYVL L 149, s. 2).