ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Ovatko 22.5.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2012/13/EU 2 artiklan 1 kohta ja 6 artiklan 1 ja 3 kohta esteenä jäsenvaltion säännökselle, jonka mukaan rikosasiassa syytetyn, joka ei asu kyseisessä jäsenvaltiossa, on nimettävä hänelle annetun rangaistusmääräyksen tiedoksiantoa varten asiamies ja määräyksen vastustamisen tutkittavaksi ottamista koskevan määräajan laskennassa riittää määräyksen tiedoksianto asiamiehelle, jos syytetty siinä tapauksessa, ettei määräystä vastusteta näin lasketussa määräajassa, voi vaatia menetetyn määräajan palauttamista ja tällöin perusteeksi riittää se, että rangaistusmääräys on toimitettu hänelle ja hän on vastustanut määräystä sen toimittamisen jälkeen määräajassa, eli jos syytetty voi menetetyn määräajan palauttamisen myötä vedota jälkikäteen rangaistusmääräyksen vastustamista koskevaan lyhentämättömään määräaikaan, vaikka lainsäädännön nojalla rangaistusmääräyksestä tulee poikkeuksetta täytäntöönpanokelpoinen, jos sitä ei vastusteta määräajassa?
1)

Onko SEUT 49 ja SEUT 54 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä kaupan suuryksiköiden, joiden näyttely- ja myyntikäytössä oleva hyötypinta-ala on vähintään 4 000 m2, toiminnasta – niiden alueelle, ympäristölle ja kyseisen seudun keskusta-alueiden kaupalle aiheuttamien vaikutusten vuoksi – kannettavalle alueelliselle verolle, joka kannetaan riippumatta siitä, sijaitsevatko nämä kaupan yksiköt todellisuudessa vakiintuneen keskusta-alueen sisä- vai ulkopuolella, ja joka koskee useimmissa tilanteissa muiden jäsenvaltioiden yrityksiä, kun otetaan huomioon, että i) se ei koske elinkeinonharjoittajia, joilla on useita yksittäisiä tai kollektiivisia kaupan yksiköitä, joiden näyttely- ja myyntikäytössä oleva hyötypinta-ala on alle 4 000 m2 kyseisen elinkeinonharjoittajan kaikkien yksiköiden yhteenlasketusta näyttely- ja myyntikäytössä olevasta hyötypinta-alasta riippumatta, ja ii) veroa ei kanneta yksinomaan puutarha-alan taikka ajoneuvojen, rakennusmateriaalien, koneiden tai teollisuustarvikkeiden kauppaa harjoittavilta yksittäisiltä kaupan suuryksiköiltä, joiden näyttely- ja myyntikäytössä oleva hyötypinta-ala on korkeintaan 10 000 m2?
4)

Voidaanko asian tosiseikkojen perusteella 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 60 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa käytettyjä ilmauksia ”keskushallinto” ja ”pääasiallinen toimipaikka” tulkita siten, että niillä tarkoitetaan työntekijän tekemään työsopimukseen työnantajaksi merkityn yrityksen liiketoimintakeskusta, josta hoidetaan kaikkia yrityksen toimintaan liittyviä asioita (huollon valvonta; lennonselvitykset ja varaukset; ilma-alusten käyttö, huolto ja miehitys; maahuolinta ja catering-palvelut) ja josta lentäjille annetaan kaikki ohjeet, jossa lentäjät saavat perehdytys- ja täydennyskoulutusta ja jossa hoidetaan kaikki henkilöstöasiat sekä järjestetään kurinpidolliset kokoukset ja käsitellään kantelut, vaikka kyseinen liiketoimintakeskus sijaitsee toisessa yrityksessä ja on toisen yrityksen hoitama, ja tämä toinen yritys on oikeudellisesti erillinen ensin mainitusta yrityksestä, mutta kuuluu kuitenkin samaan yritysryhmään?
1)

Onko oikeuksien väärinkäyttöä koskevalla periaatteella, jonka todettiin [Euroopan unionin] tuomioistuimen [21.2.2006 antamassa] tuomiossa [Halifax ym. v. Commissioners of Customs and Excise, C 255/02, EU:C:2006:121] olevan sovellettavissa arvonlisäverotuksen alalla, välitön oikeusvaikutus suhteessa yksityiseen sellaisen kansallisen joko lainsäätäjän tai tuomioistuimen toimenpiteen puuttuessa, jolla kyseinen periaate pannaan täytäntöön käsiteltävän asian kaltaisissa olosuhteissa, joissa myyntiä edeltäneiden liiketoimien ja ostajan liiketoimien (jäljempänä yhteisesti valittajien liiketoimet) määrittäminen uudelleen [Revenue] Commissionersin ehdottamalla tavalla merkitsisi sitä, että valittajien olisi maksettava arvonlisäveroa, vaikka merkityksellisenä ajankohtana voimassa olleiden kansallisten säännösten asianmukainen soveltaminen valittajien liiketoimiin ei synnyttänyt tällaista velvollisuutta?
1)

Onko kansallisella tuomioistuimella, jonka käsiteltäväksi on saatettu kuluttajaa vastaan esitetty sopimuksen täytäntöönpanoa koskeva vaatimus ja jolla on kansallisen prosessioikeuden nojalla ainoastaan toimivalta tutkia viran puolesta, onko vaatimus ristiriidassa oikeusjärjestyksen perusteisiin kuuluvien kansallisten säännösten kanssa, myös toimivalta tutkia ja ratkaista viran puolesta, myös vastaajan poissa ollessa, sovelletaanko kyseiseen sopimukseen kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annettua direktiiviä, (1) sellaisena kuin se on saatettu osaksi Belgian oikeutta?
—

ratkaisujen ennakoitavuuden ja oikeusvarmuuden vaatimukset, jotka ovat ohjanneet sääntöjen vahvistamista tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla, sellaisina kuin ne ilmenevät tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968 tehdystä yleissopimuksesta (EYVL 1972, L 299, s. 32), sellaisena kuin se on muutettuna Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisestä 29.11.1996 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL 1997, [C] 15, s. 1; niin sanottu Brysselin yleissopimus), ja tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetusta neuvoston asetuksesta (EY) N:o 44/2001 (EYVL 2001, L 12, s. 1) (ks. mm. tuomio 19.7.2012, Mahamdia, C 154/11, [EU:C:2012:491], 44 ja 46 kohta)
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 175/13

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Attunda tingsrätt (Ruotsi) on esittänyt 21.3.2016 – Airhelp Ltd v. Thomas Cook Airlines Scandinavia A/S

(Asia C-161/16)

(2016/C 175/15)

Oikeudenkäyntikieli: ruotsi

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Attunda tingsrätt

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Airhelp Ltd

Vastaaja: Thomas Cook Airlines Scandinavia A/S

Ennakkoratkaisukysymykset

1) Onko asetuksen (1) 2 artiklan g alakohtaa ja 3 artiklan 2 kohdan a alakohtaa tulkittava siten, että matkustajalla on oltava varattu istumapaikka (toisin sanoen oikeus omaan istumapaikkaan lentokoneessa), vai onko riittävää, että matkustaja on saanut vahvistetun varauksen lennolle (toisin sanoen oikeuden tulla kuljetetuksi lentokoneella), jotta korvaus maksetaan?

2) Onko katsottava, että alennettua hintaa lapselle, jolla ei lentomatkalla ole omaa istumapaikkaa vaan joka matkustaa toisen matkustajan seurassa, tarjotaan asetuksen 3 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla suoraan tai välillisesti yleisölle?

(1) Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 295/91 kumoamisesta 11.2.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 261/2004 (EUVL L 46, s. 1).
3)

Onko tässä yhteydessä vielä merkitystä sillä, pyritäänkö pre-pack-menettelyllä ensisijaisesti yrityksen toiminnan jatkamiseen vai pyrkiikö (suunniteltu) pesänhoitaja pre-pack-menettelyllä ja heti konkurssin jälkeen tapahtuvalla jatkuvan liiketoiminnan (”going concern”) muodossa olevan omaisuuden myynnillä ensisijaisesti kaikille velkojille tulevan tuoton maksimointiin, tai sillä, että pre-pack-menettelyn puitteissa on ennen konkurssia päästy yhteisymmärrykseen omaisuuden luovutuksesta (yrityksen toiminnan jatkamisesta) ja että kyseinen luovutus vahvistetaan muodollisesti ja/tai toteutetaan konkurssin jälkeen? Miten tilannetta on tulkittava, jos tavoitteena on ollut sekä yrityksen toiminnan jatkaminen että tuoton maksimointi?
3)

Miten määritetään sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavasta laista 11.7.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 864/2007 (3) 8 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu paikka, ”jossa oikeutta loukkaava teko tehtiin”, tapauksissa, joissa loukkaaja a) tarjoaa yhteisömallia loukkaavia tavaroita internetsivustolla, kun tämä internetsivusto on suunnattu – myös – muihin jäsenvaltioihin kuin siihen jäsenvaltioon, johon loukkaaja on sijoittautunut, b) kuljetuttaa yhteisömallia loukkaavia tavaroita muuhun jäsenvaltioon kuin siihen, johon se on sijoittautunut? Onko mainitun asetuksen 15 artiklan a ja g alakohtaa tulkittava siten, että näin määritettyä lakia on sovellettava myös loukkaukseen myötävaikuttaviin muiden toimijoiden toimiin?
3)

Onko tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun [komission] asetuksen (ETY) N:o 2454[/93] (2) 795 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan b alakohtaa tulkittava siten, että pääasian kaltaisissa olosuhteissa sellaisen aluksen (huviveneen) viennin yhteydessä, jonka lippuvaltio on jäsenvaltio, sopimus aluksen myynnistä kolmanteen maahan sijoittautuneelle henkilölle ja aluksen poistaminen kyseisen jäsenvaltion alusrekisteristä on mainitussa säännöksessä tarkoitettu riittävä todiste?
1)

a) Kuuluvatko kaikki valvottavan yrityksen valvontaviranomaiselle toimittamat yritystä koskevat tiedot muista edellytyksistä riippumatta rahoitusvälineiden markkinoista sekä neuvoston direktiivien 85/611/ETY ja 93/6/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/12/EY muuttamisesta ja neuvoston direktiivin 93/22/ETY kumoamisesta 21.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/39/EY (1) 54 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitettujen luottamuksellisten tietojen käsitteeseen ja siten direktiivin 2004/39/EY 54 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetun salassapitovelvollisuuden piiriin? b) Käsittääkö ”viranomaisten valvontasalaisuus” osana direktiivin 2004/39/EY 54 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettua salassapitovelvollisuutta muista edellytyksistä riippumatta kaikki asiakirjoihin sisältyvät valvontaviranomaisen toteamukset, mukaan luettuna sen kirjeenvaihto muiden yksikköjen kanssa? Jos a tai b kohtaan vastataan kieltävästi: c) Onko direktiivin 2004/39/EY 54 artiklan 1 kohdan salassapitovelvollisuutta koskevaa säännöstä tulkittava siten, että tietojen luottamukselliseksi luokittelussa aa) ratkaisevaa on se, kuuluvatko tiedot luonteensa vuoksi salassapitovelvollisuuden piiriin tai voisiko tietoihin pääsy konkreettisesti ja tosiasiallisesti vahingoittaa tietojen luottamuksellisuuden säilyttämistä koskevaa etua, tai bb) on otettava huomioon muita olosuhteita, joiden vallitessa tiedot kuuluvat salassapitovelvollisuuden piiriin, tai cc) valvontaviranomainen voi vedota asiakirjoihinsa sisältyvien valvotun laitoksen yritystä koskevien tietojen ja valvontaviranomaisen niihin liittyvien asiakirjojen osalta kumottavissa olevaan olettamaan, jonka mukaan tältä osin on kyse liikesalaisuudesta tai viranomaisten valvontasalaisuudesta?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 106/26

Valitus, jonka Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah, Taher Nasuf ja Sanabel Relief Agency Ltd ovat tehneet 13.1.2016 unionin yleisen tuomioistuimen (seitsemäs jaosto) asiassa T-134/11, Al-Fahiq. ym. v. komissio, 28.10.2015 antamasta tuomiosta

(Asia C-19/16 P)

(2016/C 106/28)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Asianosaiset

Valittajat: Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah, Taher Nasuf ja Sanabel Relief Agency Ltd (edustajat: solicitor N. Garcia-Lora ja barrister E. Grieves)

Muut osapuolet: Euroopan komissio, Euroopan unionin neuvosto ja Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta

Vaatimukset

— 28.10.2015 tehty riidanalainen päätös on kumottava

— mainittu päätös on korvattava unionin tuomioistuimen omalla päätöksellä ja riidanalaiset toimenpiteet on kumottava

— komissio, neuvosto ja Yhdistynyt kuningaskunta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut sekä unionin yleisessä tuomioistuimessa että unionin tuomioistuimessa.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Valituksessa esitetään neljä valitusperustetta.

Ensimmäisen valitusperusteen mukaan unionin yleisen tuomioistuimen tuomio on virheellinen siltä osin kuin siinä katsotaan, että riitautuksia peruspäätöksessä olevaan kolmen ensimmäisen kantajan sisällyttämisestä luetteloon ei esitetty unionin yleisessä tuomioistuimessa asianmukaisesti. Valittajien mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei arvioinut asianmukaisesti neljättä kanneperustetta siten, että sillä riitautettiin komissio arviointi tosiseikoista. Unionin yleinen tuomioistuin ei ottanut huomioon kantajien huomautuksia, jotka olisi pitänyt huomioida sen vuoksi, että a) unionin yleinen tuomioistuin oli pyytänyt niitä, b) niitä oli käytetty ennen kuin vastaaja esitti puolustuksensa ja c) kantajat olivat aina ilmoittaneet, että ne halusivat kiistää tosiseikoista esitetyn arvioinnin. Unionin yleisen tuomioistuimen toimintatapa on ristiriidassa 14.4.2015 annetun tuomion T-527/09, Ayadi vastaan komissio, kanssa.

Toisen valitusperusteen mukaan unionin yleisen tuomioistuimen tuomio on virheellinen, koska siinä ei arvioida tuomion Kadi II sitovuutta. Unionin yleinen tuomioistuin ei määrittänyt, pitivätkö perusteluissa esitetyt väitteet paikkansa.

Kolmannella valitusperusteella riitautetaan unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä, jonka mukaan komissio oli tehnyt huolellisen ja riippumattoman arvioinnin kantajien luetteloon sisällyttämisen oikeuttamisesta. Unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä siitä, että komissio oli tehnyt tällaisen arvioinnin, ei vastannut asian tosiseikkoja eikä aiemmissa samankaltaisissa asioissa esitettyjä oikeudellisia päätelmiä.

Neljännellä valitusperusteella riitautetaan unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisu siitä, ettei Sanabelillä ollut asiavaltuutta, sillä perusteella, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi lakia virheellisesti. Valittajien mukaan Sanabelin asiavaltuus ei riipu siitä, luokitellaanko se tällä tavoin kansallisessa oikeudessa, vaan siitä, voidaanko sitä pitää tähän soveltuvana.
6.

Valittajan esittämä yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen 66 artiklan 2 kohdan tulkinta johtuu 1. asetuksen N:o 207/2009 sisäisestä logiikasta, ja erityisesti siitä, että i. yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen 66 artiklan 2 kohta on poikkeus asetuksen N:o 207/2009 puitteissa, sillä kyseisen asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan tavaramerkkejä, jotka muodostuvat yksinomaan merkeistä tai merkinnöistä, joita voidaan kaupassa käyttää tarkoittamaan tavaroiden tai palvelujen maantieteellistä alkuperää, ei rekisteröidä ii. yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen 67 artiklan 2 kohdan mukaan yhteisön yhteismerkin käyttömääräyksissä on hyväksyttävä merkin haltijana olevan yhteenliittymän jäseneksi jokainen henkilö, jonka tavaroiden tai palvelujen maantieteellinen alkuperä on kyseisellä alueella, minkä vuoksi maantieteellisestä merkinnästä muodostuvalla yhteisön yhteismerkillä ei milloinkaan voida erottaa merkin haltijana olevan yhteenliittymän jäsenten tavaroita tai palveluja muiden yritysten tavaroista tai palveluista. 2. tämän säännöksen tulkitsemisesta asetuksen N:o 1151/2012 (2) valossa ja TRIPS-sopimuksen valossa, jonka mukaan maantieteellisten merkintöjen olisi nautittava korkeatasoista suojaa ja jonka mukaan olisi kiellettävä tavaran pakkaukset, joissa ilmoitetaan tai annetaan ymmärtää, että kyseessä oleva tavara on peräisin muulta maantieteelliseltä alueelta kuin aidolta alkuperäalueelta, siten, että kuluttajia johdetaan harhaan tavaran maantieteellisen alkuperän osalta.
1)

Jos kuivattua, litteää, epäsäännöllistä ja osittain ruodittua lehtitupakkaa ja/tai sen osia, jotka on esikuivattu ja hiostettu valvotusti ja joissa on havaittu olevan glyseriiniä, voidaan polttaa valmistuksen yksinkertaisen (silppuamisen tai käsin leikkaamisen) jälkeen, voidaanko niitä pitää valmistettuun tupakkaan sovellettavan valmisteveron rakenteesta ja verokannoista (kodifikaatio) annetun neuvoston direktiivin 2011/64/EU (1) 2 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdassa tai mahdollisesti 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuna valmistettuna tupakkana?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 48/18

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Cour de cassation (Ranska) on esittänyt 23.11.2015 – A-Rosa Flussschiff GmbH v. Union de recouvrement des cotisations de sécurité sociale et d’allocations familiales d’Alsace (URSSAF), jolle l’Urssaf du Bas-Rhinin oikeudet ovat siirtyneet, ja Sozialversicherunganstalt des Kantons Graubünden

(Asia C-620/15)

(2016/C 048/24)

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Cour de cassation

Pääasian asianosaiset

Valittaja: A-Rosa Flussschiff GmbH

Vastapuolet: Union de recouvrement des cotisations de sécurité sociale et d’allocations familiales d’Alsace (URSSAF), jolle l’Urssaf du Bas-Rhinin oikeudet ovat siirtyneet, ja Sozialversicherunganstalt des Kantons Graubünden

Ennakkoratkaisukysymys

Velvoittaako vaikutus, joka liitetään E 101 -todistukseen, jonka on myöntänyt sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen (ETY) N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21.3.1972 annetun asetuksen (ETY) N:o 574/72 (1) 11 artiklan 1 kohdan ja 12 a artiklan 1 a alakohdan mukaisesti sen jäsenvaltion viranomaisen nimeämä laitos, jonka sosiaaliturvalainsäädäntöä sovelletaan edelleen työntekijän tilanteeseen, yhtäältä vastaanottavan jäsenvaltion laitoksia ja viranomaisia ja toisaalta saman jäsenvaltion tuomioistuimia silloin, kun todetaan, etteivät kyseisen työntekijän työskentelyä koskevat olosuhteet selvästi kuulu asetuksen N:o 1408/71 (2) 14 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädettyjen poikkeussääntöjen aineelliseen soveltamisalaan?

(1) EYVL L 74, s. 1.

(2) EYVL L 149, s. 2.
3.

TV2 väittää lopuksi, että valituksenalaisen tuomion siihen osaan, jossa tutkitaan asiakysymystä ja hylätään TV2:n toissijaisen vaatimuksen toinen osa (165–174 kohta), sisältyy oikeudellinen virhe, koska se perustuu Tanskan lainsäädännöstä omaksuttuun selvästi virheelliseen tulkintaan ja on ristiriidassa SEUT 107 artiklan 1 kohdassa vahvistetun valtiontuen käsitteen kanssa. TV2 esittää tämän tueksi seuraavat ensisijaiset väitteet: — Unionin yleinen tuomioistuin tarkastelee – ja antaa sille ratkaisevan painoarvon – sitä seikkaa, että TV2 sai hoitaessaan velvoitteitaan lähettää alueellisia ohjelmia palveluja aluetoimituksilta alueellisten ohjelmien tarjoamisen muodossa ja että lupamaksuihin perustuvien tulojen ohjaaminen merkitsi vastiketta kyseisistä ohjelmista. Tätä ei voida johtaa unionin yleisen tuomioistuimen käsiteltävänä olleen asian asiakirja-aineistosta ja se on selvästi ristiriidassa Tanskan lainsäädännön kanssa. Oikeudellinen testi, joka voidaan johtaa valituksenalaisen tuomion 166, 167 ja 171 kohdasta, on siis aineellisesti täyttynyt. — Unionin yleinen tuomioistuin viittaa valituksenalaisen tuomion 166 ja 167 kohdassa sekä 173 kohdan ensimmäisessä virkkeessä hypoteettiseen skenaarioon osana valtiontuesta tekemäänsä arviointia. Kyseinen skenaario on käytännössä mahdoton eikä sillä ole merkitystä valtiontukea koskevan arvioinnin kannalta. TV2:n tapauksessa ratkaisevana tekijänä on näet se, ettei TV2 ole saanut mitään taloudellista etua ohjatuista lupamaksuun perustuvista tuloista. TV2 oli julkisoikeuden nojalla velvollinen siirtämään lupamaksuun perustuvat tulot aluetoimituksille ja se täytti kyseisen velvollisuuden myös käytännössä. Unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisu on siis ristiriidassa SEUT 107 artiklan 1 kohdassa vahvistetun valtiontuen käsitteen kanssa.
Kahdeksas oikeudellinen peruste: Kanteen kohteena olevalla päätöksellä loukataan oikeusvarmuuden ja oikeussääntöjen selkeyden periaatteita, koska siitä ei käy useiden eri seikkojen osalta ilmi, millä tavoin sen määräyksiä on sovellettava eikä se, miten nämä suhteutuvat asetuksen N:o 604/2013 säännöksiin. Epäselvyyttä on muun muassa siinä, millä tavoin on sovellettava siirtoa koskevan päätöksen tekemiseen liittyviä menettelyllisiä ja takuita koskevia säännöksiä, sekä siinä, ettei kanteen kohteena olevassa päätöksessä ole selvästi määritelty siirtämiseen liittyviä valintakriteereitä, eikä siinä ole asianmukaisia määräyksiä hakijoiden asemasta uudelleensijoittamisvaltiossa. Kanteen kohteena oleva päätös on pakolaisten oikeusasemaa koskevan yleissopimuksen (3) vastainen, koska se vie hakijoilta oikeuden jäädä sen jäsenvaltion alueelle, jossa he ovat hakeneet turvapaikkaa ja mahdollistaa heidän siirtämisensä toiseen jäsenvaltioon ilman, että olisi välttämättä voitu osoittaa, että hakijan ja sen jäsenvaltion välillä olisi materiaalinen yhteys, jonne hänet siirretään.
8.

Unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, ettei Inditex tarjonnut tavaroiden kuljetuspalveluja sen taloudellisen kokonaisuuden ulkopuolella oleville kolmansille, koska INDITEX on yhtiö, jonka toimialana on muotituotteiden valmistaminen ja myynti, eikä se ole kuljetusalan yritys. Tämä unionin yleisen tuomioistuimen kanta on valittajan mukaan virheellinen ja se on ristiriidassa unionin oikeuden ja oikeuskäytännön kanssa, sellaisina kuin niihin viitataan kyseisessä valitusperusteessa.
—

Puolan tasavallalle on määrättävä SEUT 260 artiklan 3 kohdan mukaan siitä, että se on laiminlyönyt velvoitteensa ilmoittaa direktiivin 2012/19/EU täytäntöönpanotoimista, uhkasakko, jonka määrä on 71 610 euroa päivässä tässä asiassa annettavan tuomion julistamispäivästä lukien.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 7/9

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Bundesverwaltungsgericht (Saksa) on esittänyt 14.10.2015 – Freie und Hansestadt Hamburg v. Jost Pinckernelle

(Asia C-535/15)

(2016/C 007/14)

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Bundesverwaltungsgericht

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Freie und Hansestadt Hamburg

Vastapuoli: Jost Pinckernelle

Muu osapuoli: Der Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht

Ennakkoratkaisukysymys

Onko REACH-asetuksen (1) 5 artiklaa tulkittava siten, että jollei REACH-asetuksen 6, 7, 21 ja 23 artiklasta muuta johdu, aineita ei saa viedä unionin alueelta, jollei niitä ole rekisteröity REACH-asetuksen II osaston asiaa koskevien säännösten mukaisesti, kun sitä edellytetään?

(1) Kemikaalien rekisteröinnistä, arvioinnista, lupamenettelyistä ja rajoituksista (REACH), Euroopan kemikaaliviraston perustamisesta, direktiivin 1999/45/EY muuttamisesta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 793/93, komission asetuksen (EY) N:o 1488/94, neuvoston direktiivin 76/769/ETY ja komission direktiivien 91/155/ETY, 93/67/ETY, 93/105/EY ja 2000/21/EY kumoamisesta 18.12.2006 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 1907/2006 (EUVL L 396, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna kemikaalien rekisteröinnistä, arvioinnista, lupamenettelyistä ja rajoituksista annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1907/2006 (REACH) muuttamisesta 28.5.2015 annetulla komission asetuksella (EU) 2015/830 (EUVL L 132, s. 8).
3)

Jos edelliseen kysymykseen vastataan kieltävästi, kysytään, onko direktiivin 2001/42/EY 3 artiklan 2 ja 3 kohtaa, kun niitä luetaan saman direktiivin johdanto-osan kymmenennen perustelukappaleen valossa, kun siinä todetaan, että ”suunnitelmilla ja ohjelmilla, joiden on määritelty edellyttävän luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta 21 päivänä toukokuuta 1992 annetun neuvoston direktiivin 92/43/ETY mukaista arviointia, on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, ja sen vuoksi niistä olisi yleensä tehtävä järjestelmällinen ympäristöarviointi”, tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansallisen lainsäädännön kaltaiselle lainsäädännölle, jolla suljetaan automaattisen ja pakollisen strategisen ympäristöarviointimenettelyn ulkopuolelle kaikki enintään 40 hehtaarin alaa koskevat uusien tai laajenevien kaupunkialueiden kehittämishankkeet tai nykyisten kaupunkialueiden sisällä toteutettavat enintään 10 hehtaarin alaa koskevat kaupunkialueiden saneeraus- tai kehittämishankkeet, vaikka direktiivin 92/43/ETY 6 ja 7 artiklassa tarkoitettu ympäristövaikutusten arviointi on jo katsottu näissä hankkeissa välttämättömäksi, kun otetaan huomioon niiden mahdolliset ympäristövaikutukset alueilla.