ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
154

On todettava, että – kuten oikeusasiamies on täsmentänyt istunnossa vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen – velvollisuus esittää suosituksia on ilmaistu ainoastaan hakijan G. osalta palvelukseenottomenettelyn lopussa.
96

Aluksi on muistutettava siitä, että kun toimielin soveltaa jotakin asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädettyä poikkeusta, sen on vertailtava sitä erityistä intressiä, jota on suojattava sillä, että kyseessä olevaa asiakirjaa ei ilmaista, ja muun muassa yleistä intressiä siihen, että tähän asiakirjaan voidaan tutustua, ottaen huomioon ne edut, joita laajemman avoimuuden avulla voidaan asetuksen N:o 1049/2001 johdanto-osan toisen perustelukappaleen mukaan saavuttaa ja joita ovat se, että parannetaan kansalaisten mahdollisuuksia osallistua päätöksentekomenettelyihin, ja se, että hallinnolla on demokraattisessa järjestelmässä suhteessa kansalaisiin suurempi legitimiteetti ja hallinto on tehokkaampaa ja vastuullisempaa (ks. tuomio 17.10.2013, neuvosto v. Access Info Europe, C‑280/11 P, EU:C:2013:671, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
108

Todettakoon tältä osin, että mikään ei estä sitä, että Energoatomin kaltaisella valtionyrityksellä katsotaan olevan asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettuja taloudellisia etuja. Pelkästään se, että yrityksen pääoma on valtion hallussa, ei sinällään voi merkitä, että yrityksellä ei voisi olla taloudellisia etuja, joita voidaan suojata samoin kuin yksityisen yrityksen. Kuten komissio on todennut, Energoatom harjoittaa kaupallista toimintaa, jonka puitteissa se kilpailee sähkömarkkinoilla, missä yhteydessä sen on säilytettävä etunsa näillä markkinoilla. Ei siis voida kiistää sitä, että asiakirjat, joihin on pyydetty oikeutta tutustua, voivat koskea taloudellisia etuja ja kuulua tällä perusteella asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitetun toiminnan alaan.
25

Yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 (EYVL 1995, L 303, s. 1) 22 säännön 3 ja 4 kohdan (joista on tullut Euroopan unionin tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 täydentämisestä ja komission asetusten (EY) N:o 2868/95 ja (EY) N:o 216/96 kumoamisesta 18.5.2017 annetun komission delegoidun asetuksen (EU) 2017/1430 (EUVL 2017, L 205, s. 1) 10 artiklan 3 ja 4 kohta), joita sovelletaan menettämismenettelyihin saman asetuksen 40 säännön 5 kohdan (josta on tullut asetuksen 2017/1430 19 artiklan 1 kohta) mukaisesti, mukaan käyttöä koskevista todisteista on ilmettävä tavaramerkin käytön paikka, aika, laajuus ja luonne, ja ne on lähtökohtaisesti rajoitettava väitettä tukeviin asiakirjoihin ja todistuskappaleisiin, kuten pakkauksiin, etiketteihin, hinnastoihin, luetteloihin, laskuihin, valokuviin ja lehtimainoksiin sekä asetuksen N:o 207/2009 78 artiklan 1 kohdan f alakohdassa (josta on tullut asetuksen 2017/1001 97 artiklan 1 kohdan f alakohta) tarkoitettuihin kirjallisiin lausuntoihin.
31

Mainitun uudelleenkäsitellyn tuomion 27 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä, että ”a contrario – – on lähtökohtaisesti katsottava, että kannetta, jonka EIP:n toimihenkilö on nostanut kolmen kuukauden määräajan, jota on pidennetty kymmenellä päivällä pitkien etäisyyksien vuoksi, päättymisen jälkeen, ei ole nostettu kohtuullisessa ajassa”. Kyseinen tuomioistuin lisäsi, että tällainen a contrario ‑tulkinta on hyväksyttävä, ”koska vain preklusiivisia määräaikoja koskevien menettelysääntöjen tiukka soveltaminen vastaa oikeusvarmuuden vaatimusta sekä tarvetta välttää oikeudenhoidossa kaikkea syrjintää ja mielivaltaista kohtelua”.
106

EUIPO:n väite, jonka mukaan kantaja ei ole esittänyt mitään tietoa niiden unionin kuluttajien lukumäärästä, jotka ovat vierailleet internetsivustolla www.mastercola.com, on lisäksi tehoton. Asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohta edellyttää tulevaisuuteen suuntautuvaa arviointia tulevasta ja muusta kuin hypoteettisesta vapaamatkustusvaarasta unionissa tätä nykyä käytettävissä olevien seikkojen perusteella mutta se ei edellytä osoittamaan, että unionissa on tätä nykyä vapaamatkustusta. Aikaisemman tavaramerkin haltija ei ole velvollinen osoittamaan, että kyseessä on sen tavaramerkkiä koskeva tosiasiallinen ja välitön loukkaus, kuten mainitun säännöksen laatiminen konditionaalissa vahvistaa (ks. edellä 67 kohta). Toisaalta vaikka maineen tahraamista koskeva vaara eli vaara siitä, että aikaisempien tavaramerkkien erottamiskyvylle aiheutuu haittaa, edellyttää näyttämään toteen, että niiden tavaroiden tai palvelujen, joita varten aikaisempi tavaramerkki on rekisteröity, keskivertokuluttajien taloudellinen käyttäytyminen on muuttunut myöhemmän tavaramerkin käytön seurauksena (ks. tuomio 14.11.2013, Environmental Manufacturing v. SMHV, C‑383/12 P, EU:C:2013:741, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), tällaista näyttöä ei vaadita vapaamatkustusvaaran eli sen vaaran osalta, että aikaisempien tavaramerkkien erottamiskykyä tai mainetta käytetään epäoikeutetusti hyväksi. Vapaamatkustusvaaraa – siltä osin kuin kiellettyä on se, että myöhemmän tavaramerkin haltija käyttää hyväksi aikaisempaa tavaramerkkiä –, ei arvioida niiden tavaroiden tai palvelujen, joita varten aikaisempaa tavaramerkkiä on haettu, vaan niiden tavaroiden tai palvelujen, joita varten myöhempää tavaramerkkiä on haettu, keskivertokuluttajien näkökulmasta (ks. vastaavasti tuomio 27.11.2008, Intel Corporation, C‑252/07, EU:C:2008:655, 36 kohta ja tuomio 20.9.2017, The Tea Board v. EUIPO, C‑673/15 P–C‑676/15 P, EU:C:2017:702, 92 kohta).
26

Aluksi on täsmennettävä, että nyt käsiteltävässä tapauksessa komission menettelystä – alkaen vuonna 2009 suoritetusta asiakirjojen tarkastuksesta ja paikan päällä suoritetusta tarkastuksesta sen sovitteluelimen 19.10.2013 antaman lausunnon johdosta tekemään analyysiin asti – säädettiin tuolloin sovelletussa asetuksessa N:o 1290/2005. Riidanalaisen päätöksen johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa komissio viittasi myös yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta, hallinnoinnista ja seurannasta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 352/78, (EY) N:o 165/94, (EY) N:o 2799/98, (EY) N:o 814/2000, (EY) N:o 1290/2005 ja (EY) N:o 485/2008 kumoamisesta 17.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1306/2013 (EUVL 2013, L 347, s. 549) 52 artiklaan, jota sovelletaan mainitun asetuksen 121 artiklan 2 kohdan c alakohdan nojalla 1.1.2015 alkaen. Asetuksen N:o 1306/2013 52 artiklassa toistetaan pääpiirteissään asetuksen N:o 1290/2005 31 artikla ja kehitetään sitä. Tämän johdosta ja siltä osin kuin asianosaiset perustavat väitteensä tähän viimeksi mainittuun asetukseen, nyt käsiteltävän tapauksen ratkaisemisen kannalta on riittävää tutkia asetuksen N:o 1290/2005 merkitykselliset säännökset.
31

Tässä yhteydessä on tärkeää korostaa, että siitä, muodostuuko riidanalainen tavaramerkki sen tavaran muodon osasta, jonka se kattaa, on keskusteltu sekä mitättömyysosastossa että valituslautakunnassa (ks. edellä 7 ja 10 kohta) ja että asianosaisia on kehotettu kommentoimaan tätä riidanalaisen päätöksen osaa suullisessa käsittelyssä. Näin ollen on tarkasteltava valituslautakunnan perustelun kulmakiven, joka liittyy asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaan, oikeudellista perusteltavuutta laajemmasta näkökulmasta kuin neljännen kanneperusteen yhteydessä. Tuomio, jossa vahvistetaan tai kumotaan arviointi riidanalaisen tavaramerkin – muussa muodossa kuin siinä, jossa se on rekisteröity – erottamiskyvystä, osoittaa nimittäin implisiittisesti mutta välttämättä, että erottamiskykyä voidaan lainmukaisesti arvioida ottamalla huomioon tämä toinen muoto. Jos tähän oikeudelliseen kysymykseen on vastattava kieltävästi, valituslautakunnan päättely kokonaisuudessaan rikkoo asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaa.
1

Yhteisömallista 12.12.2001 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 6/2002 (EYVL 2002, L 3, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna, 36 artiklassa, jonka otsikko on ”Ehdot, jotka hakemuksen on täytettävä”, säädetään seuraavaa: ”1. Rekisteröityä yhteisömallia koskevan hakemuksen on sisällettävä: a) rekisteröintipyyntö; b) hakijan henkilöä koskevat tiedot; c) mallia esittävä toisintamiskelpoinen kuva. Jos hakemukseen sisältyy 50 artiklan mukainen julkaisemisen lykkäämistä koskeva pyyntö, voidaan mallia esittävä kuva kuitenkin korvata mallikappaleella. 2. Lisäksi hakemuksessa on oltava maininta tuotteista, joihin malli aiotaan sisällyttää tai joihin sitä aiotaan soveltaa. 3. Lisäksi hakemukseen voi sisältyä: a) kirjallinen selitys kuvasta tai mallikappaleesta; b) 50 artiklan mukainen rekisteröinnin julkaisemisen lykkäämistä koskeva pyyntö; c) edustajan henkilötiedot, jos hakija on nimennyt edustajan; d) niiden tuotteiden luokittelu, joihin malli aiotaan sisällyttää tai mihin sitä aiotaan soveltaa; e) maininta mallin luoneesta tai luojien ryhmästä tai hakijan vastuullaan antama vakuutus siitä, että luoja tai luojien ryhmä on luopunut oikeudestaan tulla mainituksi. 4. Hakemuksesta on maksettava rekisteröinti- ja julkaisumaksu. Jos on tehty 3 kohdan b alakohdan mukainen lykkäämistä koskeva pyyntö, julkaisumaksu korvataan julkaisemisen lykkäämistä koskevalla maksulla. 5. Hakemuksen on täytettävä täytäntöönpanoasetuksessa säädetyt ehdot. 6. Edellä 2 kohdassa ja 3 kohdan a ja d alakohdassa tarkoitetut tiedot eivät sellaisenaan vaikuta mallin suojan laajuuteen.”
12

Kantajan toisessa kanneperusteessa on katsottava vaadittavan, että unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä hylkää Muelolivan väitteen ja toisaalta hyväksyy suojaa unionissa koskevan hakemuksen. Tosiasiallisesti sillä pyritään siihen, että unionin yleinen tuomioistuin muuttaa riidanalaista päätöstä asetuksen N:o 207/2009 65 artiklan 3 kohdan mukaisesti tekemällä asetuksen N:o 207/2009 säännösten perusteella päätöksen, joka valituslautakunnan olisi pitänyt tehdä. Kuten EUIPO on kuitenkin todennut, saman asetuksen 64 artiklan 1 kohdan mukaan valituslautakunta voi vain käyttää sen osaston toimivaltaa, joka on tehnyt päätöksen, josta valituslautakuntaan on valitettu, tai palauttaa asian kyseiselle osastolle edelleen päätettäväksi. Nyt käsiteltävässä asiassa päätös, josta valituslautakuntaan on valitettu, on peräisin väiteosastolta, jolla on toimivalta vain ratkaista väite, ja siinä tapauksessa, että väite on perusteltu, hylätä hakemus suojan saamisesta unionissa kansainvälisen rekisteröinnin tai EU-tavaramerkiksi rekisteröinnin perusteella, mutta sillä ei ole toimivaltaa hyväksyä mainittua hakemusta. On myös muistutettava siitä, että kun otetaan huomioon yhtäältä rekisteröintimenettelyn kulku, sellaisena kun siitä säädetään asetuksen N:o 207/2009 IV osaston säännöksissä, jossa edellytetään, että tutkija ensin tarkastaa muun muassa ehdottomat hylkäysperusteet ja että siinä tapauksessa, että mainitun tarkastuksen lopputulema on suotuisa, rekisteröintihakemus julkaistaan, jotta suhteellisia hylkäysperusteita koskevia väitteitä on mahdollista esittää, ja toisaalta mainitun asetuksen 59 artiklan säännökset, jotka koskevat niitä henkilöitä, jotka voivat hakea muutosta, ja joiden mukaan ”päätökseen johtaneen menettelyn osapuoli, jolle päätös on vastainen, voi hakea muutosta tähän päätökseen”, valituslautakunta ei missään tilanteessa suorita rekisteröintiä. Valituslautakunta voi nimittäin antaa päätöksensä vain tilanteessa, jossa tutkijan ensin suorittaman epäsuotuisan tarkastuksen päätteeksi tehdystä päätöksestä on valitettu, missä tilanteessa – siinä tapauksessa, että valituslautakunta hyväksyy valittajan valituksen – menettely jatkuu niin, että rekisteröintihakemus julkaistaan, tai siinä tapauksessa, että väiteosaston päätöksestä on valitettu, kuten edellä on todettu, valituslautakunta ei myöskään voi itse ratkaista rekisteröintihakemusta. Näin ollen myöskään unionin yleisen tuomioistuimen asiana ei ole käsitellä muutosvaatimusta, jonka tarkoituksena on saada se muuttamaan valituslautakunnan päätöstä tähän suuntaan (ks. vastaavasti tuomio 12.4.2011, Euro-Information v. SMHV (EURO AUTOMATIC PAYMENT), T-28/10, EU:T:2011:158, 13 kohta).
1.

EU-tavaramerkki – EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä – Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 18 ja 19 kohta)
SEUT 277 artiklan nojalla pääasiassa liitännäisenä muun toimen riitauttamisen yhteydessä esitetty lainvastaisuusväite voidaan ottaa tutkittavaksi ainoastaan, jos riidanalaisella toimella on yhteys normiin, jonka väitettyyn lainvastaisuuteen vedotaan. Koska SEUT 277 artiklan tarkoituksena ei ole antaa jollekin asianosaiselle mahdollisuutta riitauttaa minkä tahansa yleisluontoisen toimen sovellettavuus minkä tahansa kanteen hyväksi, lainvastaisuusväitteen ulottuvuus on rajoitettava siihen, mikä on välttämätöntä riidan ratkaisemiseksi. Tästä seuraa, että yleisesti sovellettavaa toimea, jonka lainvastaisuuteen vedotaan, on sovellettava suoraan tai välillisesti kanteen kohteena olevassa asiassa ja riidanalaisen yksittäispäätöksen ja kyseessä olevan yleisesti sovellettavan toimen välillä on oltava välitön oikeudellinen yhteys.

SEUT 277 artiklaa on tulkittava riittävän laajasti, jotta voidaan varmistaa toimielinten yleisluontoisten toimien tehokas laillisuusvalvonta sellaisten henkilöiden hyväksi, jotka eivät voi nostaa suoraa kannetta tällaisia toimia vastaan. SEUT 277 artiklan soveltamisalan on näin ollen ulotuttava sellaisiin toimielinten toimiin, joilla on ollut merkitystä kumoamiskanteen kohteena olevan päätöksen antamiselle siltä osin kuin kyseinen päätös perustuu pääasiallisesti näihin toimiin, vaikka näitä toimia ei ole muodollisesti käytetty kyseisen päätöksen oikeudellisena perustana.

Näin ollen on syytä muistuttaa, että siirtymäkauden luontaisena tarkoituksena on järjestää vaiheittainen siirtyminen järjestelmästä toiseen, jotta voidaan ratkaista uuden järjestelmän käyttöönottoon liittyvät hankaluudet tai välttää vanhan järjestelmän äkillinen muuttaminen.

Kun otetaan huomioon siirtymämääräysten ja lopullisten määräysten välinen yhteys – ensin mainituilla ei ole syytä olla olemassa ilman toiseksi mainittuja – sekä toimivaltaisen viranomaisen harkintavallan puuttuminen, on katsottava, että riidanalaisten päätösten, jotka koskevat kolmansissa maissa työskentelevien virkamiesten vuosilomien lyhentämistä, ja henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan uuden 6 artiklan ensimmäisen alakohdan välillä on välitön oikeudellinen yhteys ja että tätä ensimmäistä alakohtaa, joka on henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan uuden 6 artiklan toisen alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan lopputulos, sovelletaan vähintään välillisesti kyseisiin päätöksiin siltä osin kuin sillä on ollut merkitystä näiden päätösten antamiselle, koska riidanalaiset päätökset perustuivat pääasiallisesti tähän ensimmäiseen alakohtaan, vaikka sitä ei ole muodollisesti käytetty oikeudellisena perustana.

(ks. 30, 31, 34 ja 35 kohta)
Oikeuskäytännön mukaan Euroopan unionin tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitetaan, että siinä mainitut kolme haittaa ovat aiheutuessaan seuraus tietystä samankaltaisuudesta aikaisemman ja myöhemmän tavaramerkin välillä, minkä vuoksi kohdeyleisö mieltää näiden tavaramerkkien suhteen läheiseksi eli muodostaa yhteyden niiden välille, vaikka se ei sekoita niitä. Tällaisen yhteyden muodostuminen kohdeyleisön mielessä haetun tavaramerkin ja aiemman tavaramerkin välille on näin ollen implisiittinen, asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdan soveltamiselle olennainen edellytys.

Kun yleisö ei muodosta mielessään tällaista yhteyttä, myöhemmän tavaramerkin käyttö ei voi tarkoittaa aiemman tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeudenmukaista hyväksikäyttöä tai aiheuttaa sille haittaa.

Lopuksi oikeuskäytännöstä ilmenee, että kyseisten tavaramerkkien välisen yhteyden muodostumista kohdeyleisön mielessä on arvioitava kokonaisvaltaisesti ja huomioon on otettava kaikki yksittäistapauksessa merkitykselliset tekijät, joihin kuuluvat kyseisten tavaramerkkien samankaltaisuuden aste, mainittujen tavaramerkkien kattamien tavaroiden tai palvelujen luonne, mukaan luettuna näiden tavaroiden tai palvelujen samankaltaisuuden tai eroavuuden aste sekä kohdeyleisö, aikaisemman tavaramerkin maineen laajuus, sen ominaispiirteisiin tai käyttöön perustuvan erottamiskyvyn aste ja sekaannusvaaran olemassaolo yleisön keskuudessa.

On kuitenkin muistettava, että aikaisempien tavaramerkkien laajan tunnettuuden aste ja joko ominaispiirteisiin tai käyttöön perustuvan erottamiskyvyn aste voi vaikuttaa huomattavasti kyseisten tavaramerkkien välisen yhteyden arviointiin.

Oikeuskäytännön mukaan tietyt tavaramerkit ovat nimittäin voineet saavuttaa laajan tunnettuuden, joka ylittää niiden tavaroiden tai palveluiden kohdeyleisön, joita varten nämä tavaramerkit on rekisteröity. Tällaisessa tapauksessa niiden tavaroiden tai palvelujen, joita varten myöhempi tavaramerkki on rekisteröity, kohdeyleisö voisi muodostaa yhteyden kyseisten tavaramerkkien välille, vaikka se olisikin täysin erillinen niiden tavaroiden tai palvelujen kohdeyleisöstä, joita varten aikaisempi tavaramerkki on rekisteröity.

Kun aiemman tavaramerkin kattamien tavaroiden kohdeyleisö ja haetun tavaramerkin kattamien tavaroiden kohdeyleisö ovat erilliset, voi näin ollen olla tarpeellista ottaa huomioon aiemman tavaramerkin laajan tunnettuuden aste sen määrittämiseksi, ulottuuko tämä laaja tunnettuus kyseisen tavaramerkin kohdeyleisön ulkopuolelle.

Vaikka kyseisten tavaramerkkien kattamien tavaroiden – jotka ovat erilaisia – välillä ei näin ollen ole suoraa yhteyttä, voi kuitenkin olla mahdollista todeta yhteys aikaisempiin tavaramerkkeihin nähden, kun otetaan huomioon laajan tunnettuuden aste. Vaikka kyseisten tavaramerkkien kattamien tavaroiden kohdeyleisöt eivät ole päällekkäisiä, ei siis voida sulkea pois sitä, että kyseisten tavaramerkkien välillä olisi voitu todeta yhteys, kun otetaan huomioon myös niiden suuri samankaltaisuus.

(ks. 22–24 ja 86–89 kohta)
Johdettua unionin oikeutta on tulkittava niin pitkälti kuin mahdollista siten, että sen sisältö on sopusoinnussa perustamissopimuksen määräysten ja unionin oikeuden yleisten oikeusperiaatteiden kanssa. Kuten ilmauksen ”jos se on mahdollista” käyttäminen osoittaa, tätä tulkintaa ei kuitenkaan voida soveltaa sellaiseen säännökseen, jonka merkitys on selvä ja yksiselitteinen ja joka ei siten edellytä minkäänlaista tulkintaa. Jos tällaisesta säännöksestä esitetään SEUT 277 artiklassa tarkoitettu lainvastaisuusväite, unionin tuomioistuinten on ainoastaan tutkittava, onko sen sisältö sopusoinnussa perussopimusten määräysten ja unionin oikeuden yleisten periaatteiden kanssa.

Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista annetun asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, 429 artiklan 14 kohtaa on tulkittava siten, että siinä annetaan toimivaltaisille viranomaisille harkintavaltaa, jonka nojalla ne voivat kieltäytyä myöntämästä siinä tarkoitettua poikkeuslupaa, vaikka kyseisessä säännöksessä mainitut edellytykset täyttyisivät.

Komissio on tällä unionin lainsäätäjän hyväksymällä poikkeuksella nimittäin ottanut huomioon sen mahdollisuuden, että luottolaitoksen julkisyhteisöltä tai julkisoikeudelliselta laitokselta olevat saamiset, joissa riski on valtion antaman takauksen vuoksi yhtä alhainen kuin sen valtiolta olevissa saamisissa, jotka eivät johdu luottolaitoksen omista investointipäätöksistä – koska luottolaitoksella on velvollisuus siirtää kyseiset summat julkisoikeudelliselle laitokselle –, eivät välttämättä ole merkityksellisiä vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan kannalta ja voidaan siten jättää sen ulkopuolelle. Asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohta koskee siis ainoastaan saamisia, joihin sovelletaan omien varojen vähimmäisvaatimusten laskennassa käytettävässä standardimenetelmässä nollariskipainoa.

Tästä seuraa, että asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohtaa sovellettaessa on sovitettava yhteen seuraavat kaksi tavoitetta: yhtäältä on noudatettava vähimmäisomavaraisuusasteen logiikkaa, jonka mukaan sen laskennassa otetaan huomioon luottolaitoksen riskipainottamattomien vastuiden kokonaismäärä, ja toisaalta on otettava huomioon unionin lainsäätäjän hyväksymä komission tavoite, jonka mukaan tietyt vastuut, joiden riskiprofiili on erityisen alhainen ja jotka eivät johdu luottolaitoksen omista investointipäätöksistä, eivät ole vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan kannalta merkityksellisiä ja voidaan siten tarvittaessa jättää sen ulkopuolelle. On kuitenkin todettava, että toimivaltaisille viranomaisille on annettu asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohdan soveltamisessa harkintavaltaa, jonka nojalla ne voivat sovittaa yhteen nämä tavoitteet kunkin tapauksen erityispiirteiden valossa.

(ks. 52–56 kohta)
1.

EU-tavaramerkki–EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen–Suhteelliset hylkäysperusteet–Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten–Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä–Arviointiperusteet–Aikaisemman tavaramerkin erottamiskyky tai laaja tunnettuus–Vaikutus (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 21, 74 ja 75 kohta)
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 25.4.2018 – Walfood vastaan EUIPO – Romanov Holding (CHATKA)

(asia T‑248/16)

(EU-tavaramerkki – Mitättömyysmenettely – EU-kuviomerkki CHATKA – Aiempi kansainvälinen kuviomerkki CHATKA – Suhteellinen hylkäysperuste – Asetuksen (EY) N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta (josta on tullut asetuksen (EU) 2017/1001 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) – Aiemman tavaramerkin tosiasiallinen käyttö – Asetuksen N:o 207/2009 57 artiklan 2 ja 3 kohta (joista on tullut asetuksen 2017/1001 64 artiklan 2 ja 3 kohta))

1. EU-tavaramerkki–Luopuminen, menettäminen ja mitättömyys–Vaatimuksen tutkiminen–Todisteet aikaisemman tavaramerkin käyttämisestä–Tavaramerkin käyttö tavaramerkin haltijan suostumuksella–Nimenomainen tai implisiittinen suostumus (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 15 artiklan 2 kohta ja 17 artiklan 6 kohta) (ks. 26–28 kohta)

2. EU-tavaramerkki–Luopuminen, menettäminen ja mitättömyys–Vaatimuksen tutkiminen–Todisteet aikaisemman tavaramerkin käyttämisestä–Selvitysaineiston todistusvoima–Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 57 artiklan 2 ja 3 kohta) (ks. 29 kohta)

3. EU-tavaramerkki–Luopuminen, menettäminen ja mitättömyys–Vaatimuksen tutkiminen–Todisteet aikaisemman tavaramerkin käyttämisestä–Tosiasiallinen käyttö–Käsite–Tulkitseminen asetuksen N:o 207/2009 57 artiklan 2 ja 3 kohdan ratio legis huomioon ottaen (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 johdanto-osan kymmenes perustelukappale ja 57 artiklan 2 ja 3 kohta; komission asetuksen N:o 2868/95 1 artiklan 22 säännön 3 kohta) (ks. 70 kohta)

4. EU-tavaramerkki–Luopuminen, menettäminen ja mitättömyys–Vaatimuksen tutkiminen–Todisteet aikaisemman tavaramerkin käyttämisestä–Tosiasiallinen käyttö–Käsite–Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 johdanto-osan kymmenes perustelukappale ja 57 artiklan 2 ja 3 kohta; komission asetuksen N:o 2868/95 1 artiklan 22 säännön 3 kohta) (ks. 71–76 ja 87 kohta)

Aihe

Kanne EUIPO:n viidennen valituslautakunnan 21.3.2016 tekemästä päätöksestä (asia R 150/2015-5), joka koskee osapuolten Romanov Holding ja Walfood välistä mitättömyysmenettelyä

Ratkaisu

1) Kanne hylätään.