FI Euroopan unionin virallinen lehti C 409/29

Valitus, jonka Saksan liittotasavalta on tehnyt 25.9.2014 unionin yleisen tuomioistuimen (viides jaosto) asiassa T-295/12, Saksan liittotasavalta v. Euroopan komissio, 16.7.2014 antamasta tuomiosta

(Asia C-446/14 P)

2014/C 409/42

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Asianosaiset

Valittaja: Saksan liittotasavalta (asiamiehet: T. Henze, J. Möller, Rechtsanwalt Prof. Dr. T. Lübbig ja Rechtsanwalt M. Klasse)

Muu osapuoli: Euroopan komissio

Vaatimukset

— Valituksenalainen unionin yleisen tuomioistuimen (viides jaosto) 16.7.2014 asiassa T-295/12 antama tuomio on kumottava kokonaisuudessaan

— Euroopan komissio on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Lisäksi Saksan liittotasavallan ensimmäisessä oikeusasteessa esittämät vaatimukset on hyväksyttävä kokonaisuudessaan.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Valituksen kohteena on unionin yleisen tuomioistuimen 16.7.2014 asiassa T-295/12, Saksan liittotasavalta v. Euroopan komissio, antama tuomio, jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valtiontuesta SA.25051 (C 19/10) (ex NN 23/10), jota Saksa on myöntänyt yhdistykselle Zweckverband Tierkörperbeseitigung Rheinland-Pfalzissa, Saarlandissa, Rheingau-Taunus-Kreisissa ja Landkreis Limburg-Weilburgissa, 25.4.2012 annetun komission päätöksen (C(2012) 2557 final).

Saksan liittotasavalta riitauttaa valituksessaan todisteiden arvioinnin virheellisen määritelmän, jonka unionin yleinen tuomiostuin vahvisti ”ilmeisen arviointivirheen” toteamiseksi siinä tapauksessa, että jäsenvaltio määrittelee palvelun yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyväksi palveluksi alalla, jota ei ole yhdenmukaistettu unionin oikeudessa. (Väitetty) tuensaaja käsiteltävässä asiassa on Zweckverband Tierkörperbeseitigung Rheinland-Pfalzissa. Se on laitos, joka on saanut valtiolta korvauksia eläintauteihin liittyvän tehtävänsä hoitamiseen eli ruhojen hävittämiskapasiteetin ylläpitämiseen eläintautiepidemiatapauksessa. Näiden korvausten tueksi luokittelemisen kannalta ratkaisevaa riidanalaisessa tuomiossa on ennen kaikkea, että unionin yleinen tuomioistuin ei pitänyt Zweckverbandin suorittamaa eläintauteihin liittyvää tehtävää yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvänä palveluna.

Saksan liittotasavalta esittää valituksensa tueksi kolme valitusperustetta.

Ensiksi sen mukaan SEUT 107 artiklan 1 kohtaa ja SEUT 106 artiklan 2 kohtaa on rikottu, koska näitä määräyksiä on valituksenalaisessa tuomiossa tulkittu virheellisesti siten, että Saksan viranomaiset olivat luokitellessaan eläintauteihin liittyvän kapasiteetin yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyväksi palveluksi tehneet niin vakavia virheitä, että ne oli unionin yleisen tuomioistuimen mukaan luokiteltava ”ilmeisiksi”. Saksan liittotasavalta katsoo, että valituksenalaisessa tuomiossa puututaan harkintavaltaan, joka jäsenvaltioilla on yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun osalta. Saksan liittotasavallan näkemyksen mukaan yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun määritelmän osalta kyseessä ei kuitenkaan ole ”ilmeinen arviointivirhe”. Saksan liittotasavalta toteaa, että kiistatta komissio ei viittaa sanallakaan tähän arviointiperusteeseen menettelyn taustalla olevassa päätöksessä; että komissio totesi myös unionin yleisessä tuomioistuimessa, että se ei ole velvollinen näyttämään toteen ilmeistä arviointivirhettä, ja että komission päätökseen sisältyvät pohdinnat sen paremmin kuin unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa esittämät toteamukset eivät tue sisällöllisesti sitä, että kyseessä olisi ”ilmeinen arviointivirhe”.

Toiseksi SEUT 107 artiklan 1 kohtaa on rikottu, koska taloudellisen edun olemassaolo on vahvistettu virheellisesti sen vuoksi, että Altmark-arviointiperusteita (1) on sovellettu väärin. Saksan liittotasavalta väittää muun muassa, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt virheitä soveltaessaan kolmatta Altmark-arviointiperustetta (korvausten maksamisen edellyttäminen). Unionin yleinen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon, että komissio teki oikeudellisen virheen, kun se ei tutkinut, ylittivätkö tautitapausten varakapasiteetista maksettavat korvaukset tämän varakapasiteetin ylläpitämisestä aiheutuvat ylimääräiset nettokustannukset. Sen sijaan komissio ja sen jälkeen unionin yleinen tuomioistuin piti suoralta kädeltä tällaisia kustannuksia tarpeettomina sillä perusteella, että erillinen tautitapausten varakapasiteetti ei ole tarpeen.

Kolmanneksi valituksenalainen tuomio on puutteellisesti perusteltu erityisesti siltä osin, että Saksan viranomaisten virheitä on pidetty niin vakavina, että ne on luokiteltu ”ilmeisiksi”. Tuomiossa ei kuitenkaan perustella, minkä vuoksi Saksan viranomaisten näkemys ei ole miltään ajateltavissa olevilta osin puolustettavissa.

(1) Tuomio Altmark, C-280/00 EU:C:2003:415.