Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Palvelujen tarjoamisen vapaus – Palvelut – Käsite

(EY 50 artikla)

2. Palvelujen tarjoamisen vapaus – Rajoitukset – Verolainsäädäntö

(EY 49 artikla)

3. Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Työntekijät – Sijoittautumisvapaus – Verolainsäädäntö

(EY 39 ja EY 43 artikla)

4. Euroopan unionin kansalaisuus – Vapaata liikkumista ja oleskelua jäsenvaltioiden alueella koskeva oikeus – Verolainsäädäntö

(EY 18 artikla)

Tiivistelmä

1. Opetus, jota antavat sellaiset oppilaitokset, jotka kuuluvat julkiseen koulutusjärjestelmään ja joita rahoitetaan kokonaan tai pääasiallisesti julkisin varoin, jää EY 50 artiklaan sisältyvän palvelujen käsitteen ulkopuolelle. Perustaessaan ja pysyttäessään tällaisen julkisen koulutusjärjestelmän, joka saa yleensä rahoituksensa julkisista varoista eikä oppilailta tai heidän vanhemmiltaan, valtio nimittäin ei pyri harjoittamaan voittoa tuottavaa toimintaa, vaan se suorittaa yhteiskunnallisia, kulttuurisia ja koulutuksellisia tehtäviään väestöään kohtaan.

Opetuksessa, jota antavia oppilaitoksia rahoitetaan pääosin yksityisin, erityisesti opiskelijoilta ja heidän vanhemmiltaan saatavin varoin, on sitä vastoin kyse EY 50 artiklassa tarkoitetusta palvelusta, koska näiden oppilaitosten tavoitteena on tarjota palvelu korvausta vastaan. Tämän yksityisen rahoituksen ei tarvitse olla pääasiallisesti peräisin oppilailta tai heidän vanhemmiltaan. EY 50 artiklassa nimittäin ei vaadita, että palvelu olisi sen vastaanottajien maksama.

(ks. 68–70 kohta)

2. Kun jäsenvaltion verovelvolliset laittavat lapsensa toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevaan ja pääosin yksityisin varoin rahoitettavaan kouluun, ensiksi mainittu jäsenvaltio ei noudata EY 49 artiklan mukaisia velvoitteitaan, jos se epää yleisesti oikeuden vähentää tuloverotuksessa erityisinä menoina koulumaksut, jotka liittyvät kyseisen kaltaisen koulun käymiseen.

Tällaisen lainsäädännön on katsottava rajoittavan EY 49 artiklassa taattua palvelujen tarjoamisen vapautta sikäli kuin siitä seuraa, että kyseessä olevassa jäsenvaltiossa asuville verovelvollisille on vähemmän houkuttelevaa laittaa lapsensa kouluihin, jotka ovat sijoittautuneet toiseen jäsenvaltioon. Lisäksi se rajoittaa myös koulutustarjontaa, joka on peräisin muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneilta yksityisiltä oppilaitoksilta ja joka on tarkoitettu ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa asuvien verovelvollisten lapsille.

Toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneille kouluille suoritettuja koulumaksuja koskevan verovähennyksen epäämistä ei voida perustella tavoitteella varmistaa, että yksityiskoulujen toimintakulut voidaan kattaa aiheuttamatta valtiolle kohtuutonta taloudellista kustannusta, kun tällainen tavoite voitaisiin saavuttaa lievemmillä keinoilla. Valtiontalouden ylikuormittumisen välttääkseen jäsenvaltio nimittäin voi vapaasti rajoittaa koulumaksujen perusteella vähennyskelpoisen määrän sellaiseen tiettyyn määrään, joka vastaa verovähennystä, jonka tämä valtio tiettyjen omien arvojensa perusteella myöntää alueellaan sijaitsevien koulujen käymisestä, mikä olisi lievempi keino kuin kyseessä olevan verovähennyksen epääminen. On joka tapauksessa suhteetonta jättää tällaisen vähennyksen ulkopuolelle kokonaan koulumaksut, jotka on suoritettu toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneille kouluille, riippumatta siitä, täyttävätkö nämä koulut sellaisia objektiivisia kriteerejä, jotka on vahvistettu kullekin jäsenvaltiolle ominaisten periaatteiden perusteella ja joiden avulla voidaan selvittää, minkälaiset koulumaksut oikeuttavat kyseiseen verovähennykseen.

(ks. 80, 81, 97–100 ja 139 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

3. Jäsenvaltio jättää noudattamatta EY 39 ja EY 43 artiklan mukaisia velvoitteitaan, jos se epää yleisesti oikeuden vähentää tuloverotuksessa erityisinä menoina koulumaksut, jotka liittyvät toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevan koulun käymiseen.

Tällaisessa lainsäädännössä nimittäin asetetaan epäedulliseen asemaan erityisesti palkkatyöntekijät ja itsenäiset ammatinharjoittajat, jotka ovat muuttaneet asumaan kyseessä olevaan jäsenvaltioon tai jotka työskentelevät siellä ja joiden lapset edelleen käyvät toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevaa maksullista koulua. Kyseinen lainsäädäntö on myös omiaan saattamaan jäsenvaltion omat kansalaiset epäedulliseen asemaan silloin, kun he muuttavat asumaan toiseen jäsenvaltioon, jossa heidän lapsensa käyvät maksullista koulua.

(ks. 116, 118, 121 ja 139 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

4. Kun jäsenvaltion verovelvollisten lapset käyvät toisessa jäsenvaltiossa koulua, jonka tarjoamat palvelut eivät kuulu EY 49 artiklan soveltamisalaan, ensiksi mainittu jäsenvaltio ei noudata EY 18 artiklan mukaisia velvoitteitaan, jos se epää yleisesti oikeuden vähentää tuloverotuksessa erityisinä menoina koulumaksut, jotka liittyvät kyseisen kaltaisen koulun käymiseen.

Tällaisesta lainsäädännöstä seuraa, että kyseiset lapset ovat perusteettomasti huonommassa asemassa kuin ne lapset, jotka eivät ole käyttäneet vapaata liikkuvuutta koskevaa oikeuttaan siten, että he olisivat menneet käymään koulua, joka on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon, ja sillä loukataan oikeuksia, jotka kyseisille lapsille annetaan EY 18 artiklan 1 kohdassa.

(ks. 137 ja 139 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)