JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

HENRIK SAUGMANDSGAARD ØE

27 päivänä helmikuuta 2020 ( 1 )

Asia C-778/18

Association française des usagers de banques

vastaan

Ministre de l’Économie et des Finances

(Ennakkoratkaisupyyntö – Conseil d’État (Ranska))

Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Kuluttajille tarkoitetut kiinteää asunto-omaisuutta koskevat luottosopimukset – Maksu- ja säästötilit – Lainanottajan velvollisuus tallettaa tulot maksutilille lainasopimuksessa vahvistetun jakson ajan – Yksilöity etu – Direktiivi 2007/64/EY – 45 artiklan 2 kohta – Direktiivi (EU) 2015/2366 – 55 artiklan 2 kohta – Direktiivi 2014/17/EU – 4 artiklan 26 ja 27 alakohta – Kytkykauppa – Yhdistetyt tarjoukset – 12 artiklan 1 kohta – 12 artiklan 2 kohdan a alakohta – 12 artiklan 3 kohta – Direktiivi 2014/92/EU

I Johdanto

1. Conseil d’État’n (ylin hallintotuomioistuin, Ranska) esittämä ennakkoratkaisupyyntö koskee direktiivin 2014/17/EU ( 2 ) 12 artiklan 2 kohdan a alakohdan ja 3 kohdan, direktiivin 2007/64/EY ( 3 ) 45 artiklan 2 kohdan, direktiivin (EU) 2015/2366 ( 4 ) 55 artiklan 2 kohdan ja direktiivin 2014/92/EU ( 5 ) 12 artiklan 3 kohdan tulkintaa. Kyseisten säännösten tarkoituksena on pääasiallisesti pankkien asiakkaiden liikkuvuuden helpottaminen.

2. Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Association française des usagers de banques (jäljempänä AFUB) ja ministre de l’Économie et des Finances (talous- ja valtiovarainministeri) ja jossa AFUB riitauttaa sellaisen kansallisen lainsäädännön, jonka mukaan lainanantaja voi asettaa asuntolainatarjouksen ehdoksi sen, että lainanottaja tallettaa kymmenen vuoden ajan tai, jos lainasopimus on voimassa lyhyemmän ajan, sopimuksen keston ajan kaikki palkkatulonsa tai siihen rinnastettavat tulonsa lainanantajan tarjoamalle maksutilille, edellyttäen, että lainanantaja antaa tämän talletusjärjestelyn vastineeksi lainanottajalle erikseen yksilöidyn edun.

3. AFUB katsoo, että kyseinen lainsäädäntö on vastoin pankkien asiakkaiden liikkuvuuden helpottamista koskevaa tavoitetta, johon edellä mainituilla direktiiveillä pyritään. Tässä yhteydessä Conseil d’État tiedustelee unionin tuomioistuimelta, onko tällainen lainsäädäntö jäljempänä esitettyjen unionin oikeuden säännösten ja määräysten mukainen.

4. Selitän tässä ratkaisuehdotuksessa, miksi katson, että vaikka pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa lainsäädännössä sallittaisiin direktiivissä 2014/17 tarkoitettu kytkykauppa, mikä ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on tarkistettava pääasiassa, tällainen kytkykauppa ei ole sallittua kyseisen direktiivin 12 artiklan 2 kohdan a alakohdan eikä sen 12 artiklan 3 kohdan nojalla. Sitä vastoin siltä osin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että pääasiassa kyseessä oleva lainsäädäntö koskee direktiivissä 2014/17 tarkoitettuja yhdistettyjä tarjouksia, direktiivin 2007/64 45 artiklan 2 kohta, direktiivin 2015/2366 55 artiklan 2 kohta ja direktiivin 2014/92 12 artiklan 3 kohta eivät ole esteenä tällaiselle lainsäädännölle.

II Oikeudellinen kehys

A Unionin oikeus

1. Direktiivi 2007/64

5. Direktiivin 2007/64 45 artiklan, jonka otsikko on ”Sopimuksen irtisanominen”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Yli kahdentoista kuukauden määräajaksi tehdyn tai toistaiseksi voimassa olevan puitesopimuksen irtisanomisesta ei saa aiheutua kuluja maksupalvelunkäyttäjälle kahdentoista kuukauden jälkeen. Muissa tapauksissa sopimuksen irtisanomisesta aiheutuvien kulujen on oltava asianmukaiset ja kustannuksiin nähden oikeasuhteiset.”

2. Direktiivi 2015/2366

6. Direktiivi 2007/64 on kumottu 13.1.2018 alkaen direktiivillä 2015/2366, jonka 55 artiklan 2 kohtaan sisältyy säännös, joka on olennaisilta osin samanlainen kuin direktiivin 2007/64 45 artiklan 2 kohtaan sisältyvä säännös, paitsi että kyseessä olevaa ajanjaksoa on lyhennetty kahdestatoista kuukaudesta kuuteen kuukauteen.

3. Direktiivi 2014/17

7. Direktiivin 2014/17 johdanto-osan 24 ja 25 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava: ”(24) Kiinteää asunto-omaisuutta koskevien luottosopimusten erityispiirteiden vuoksi luotonantajien yleisenä käytäntönä on tarjota kuluttajille tuote- tai palveluryhmiä, jotka voidaan ostaa yhdessä luottosopimuksen kanssa. Sen vuoksi on aiheellista vahvistaa erityissäännöt kytkykauppaa varten, ottaen huomioon tällaisten sopimusten merkityksellisyys kuluttajan kannalta. Luottosopimuksen yhdistäminen yhteen tai useampaan finanssialan palveluun tai tuotteeseen paketiksi on luotonantajien keino eriyttää tarjontaansa ja kilpailla keskenään, edellyttäen, että paketin osat voidaan ostaa myös erillisinä. Vaikka luottosopimusten yhdistäminen yhteen tai useampaan finanssialan palveluun tai tuotteeseen paketiksi voi olla kuluttajille edullista, se voi vaikuttaa myös kielteisesti kuluttajien liikkuvuuteen ja mahdollisuuteen tehdä tietoon perustuvia valintoja, ellei paketin osia voi ostaa erillisinä. On tärkeää ehkäistä tiettyjen tuotteiden kytkykauppa, joka voi saada kuluttajat tekemään omien etujensa vastaisia luottosopimuksia, rajoittamatta kuitenkaan yhdistettyjen tarjousten tekemistä, josta voi olla hyötyä kuluttajalle. Jäsenvaltioiden olisi kuitenkin jatkettava finanssipalvelujen vähittäismarkkinoiden tiivistä seuraamista sen varmistamiseksi, että yhdistetyt tarjoukset eivät vääristä kuluttajien valintoja ja kilpailua markkinoilla. (25) Yleensä kytkykauppaa ei pitäisi sallia, paitsi jos yhdessä luottosopimuksen kanssa tarjottua finanssialan palvelua tai tuotetta ei voida tarjota erillisenä, koska se on täysin kiinteä osa luottoa, kuten vakuudellisen tilinylityksen tapauksessa. Toisissa tapauksissa luotonantajien saattaa kuitenkin olla perusteltua tarjota tai myydä luottosopimus pakettina, johon kuuluu maksutili, säästötili, sijoitustuote tai eläketuote, esimerkiksi jos tilin pääomaa käytetään luoton takaisinmaksuun tai jos se on edellytyksenä resurssien yhdistämiselle luoton saantia varten, tai tilanteissa, joissa esimerkiksi sijoitustuote tai yksityinen eläketuote toimii luoton lisävakuutena. – –”

8. Tämän direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Tässä direktiivissä tarkoitetaan – – 26. ’kytkykaupalla’ luottosopimuksen tarjoamista tai myyntiä samassa paketissa muiden erillisten finanssituotteiden tai ‑palvelujen kanssa siten, että kuluttajan ei ole mahdollista tehdä luottosopimusta erillisenä; 27. ’yhdistetyllä tarjouksella’ luottosopimuksen tarjoamista tai myyntiä samassa paketissa muiden erillisten finanssituotteiden tai ‑palvelujen kanssa siten, että luottosopimusta tarjotaan kuluttajalle myös erikseen mutta ei välttämättä samoin ehdoin kuin silloin, kun sitä tarjotaan yhdistettynä lisäpalveluihin; – –”

9. Mainitun direktiivin 12 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on sallittava yhdistetyt tarjoukset mutta ei kytkykauppaa. 2. Sen estämättä, mitä 1 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat säätää, että luotonantajat voivat edellyttää kuluttajalta tai hänen perheenjäseneltään tai lähisukulaiseltaan a) maksu- tai säästötilin avaamista tai voimassa pitämistä, kun tällaisen tilin ainoa tarkoitus on koota pääomaa luoton takaisinmaksua tai hoitoa varten, yhdistää varoja luoton saantia varten tai tarjota luotonantajalle lisävakuus maksujen laiminlyönnin varalta; – – 3. Sen estämättä, mitä 1 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat sallia kytkykaupan, kun luotonantaja pystyy osoittamaan toimivaltaiselle viranomaiselle, että kytkykauppana tarjottavat tuotteet tai vastaavin ehdoin tarjotut tuoteryhmät, joita ei ole tarjolla erikseen, tuottavat kuluttajille selkeää hyötyä, kun otetaan asianmukaisesti huomioon markkinoilla tarjolla olevien merkityksellisten tuotteiden saatavuus ja hinnat. Tätä kohtaa sovelletaan ainoastaan tuotteisiin, joita markkinoidaan 20 päivän maaliskuuta 2014 jälkeen. – –”

4. Direktiivi 2014/92

10. Direktiivin 2014/92 johdanto-osan 12 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”– – Tämän direktiivin kaikkien säännösten olisi koskettava maksutilejä, joiden kautta kuluttajat voivat toteuttaa seuraavia maksutapahtumia: varojen talletukset, käteisnostot sekä maksutapahtumien suorittaminen kolmansille ja maksujen vastaanottaminen niiltä, tilisiirtojen suorittaminen mukaan lukien. Direktiiviä ei siten olisi sovellettava tileihin, joissa on rajallisemmat toiminnot. Esimerkiksi säästötilit, luottokorttitilit, joissa varojen maksamisen yksinomaisena tarkoituksena on luottokorttivelan takaisin maksaminen, asuntolainatilit ja sähköisen rahan tilit olisi lähtökohtaisesti jätettävä tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Jos näitä tilejä kuitenkin käytetään päivittäisten maksutapahtumien hoitoon ja jos ne sisältävät kaikki edellä luetellut toiminnot, ne kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan. – –”

11. Kyseisen direktiivin 1 artiklan, jonka otsikko on ”Kohde ja soveltamisala”, 6 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Tätä direktiiviä sovelletaan maksutileihin, joiden kautta kuluttajat voivat ainakin a) tallettaa varoja maksutilille; b) nostaa käteistä maksutililtä; c) toteuttaa maksutapahtumia, tilisiirrot mukaan lukien, kolmansille ja vastaanottaa niitä kolmansilta. – –”

12. Mainitun direktiivin 12 artiklan, jonka otsikko on ”Siirtopalveluun liittyvät maksut”, 3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”3. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että maksut, joita siirtävä maksupalveluntarjoaja mahdollisesti veloittaa kuluttajalta pitämänsä maksutilin irtisanomisesta, määritetään [direktiivin 2007/64 ( 6 )] 45 artiklan 2, 4 ja 6 kohdan mukaisesti.”

B Ranskan lainsäädäntö

1. Avoimuudesta, lahjonnan torjunnasta ja talouselämän nykyaikaistamisesta annettu laki

13. Avoimuudesta, lahjonnan torjunnasta ja talouselämän nykyaikaistamisesta 9.12.2016 annetun lain nro 2016-1691 (loi no 2016-1691, du 9 décembre 2016, relative à la transparence, à la lutte contre la corruption et à la modernisation de la vie économique) 67 §:n II momentissa säädetään seuraavaa: ”Hallitus voi perustuslain 38 artiklassa säädetyin edellytyksin kuuden kuukauden kuluessa tämän lain julkaisemisesta toteuttaa asetuksella (ordonnance) kaikki lain soveltamisalaan kuuluvat toimenpiteet, joilla voidaan rahataloutta ja rahoitusmarkkinoita koskevan koodeksin L. 312-1-2 §:n mukaisesti säännellä niitä edellytyksiä, joiden mukaisesti kuluttajan tekemä asuntolainasopimus ja kyseisen lainan korko voidaan luoton voimassaoloajaksi yhdistää paketiksi, johon sisältyy talletustilin avaaminen ja tulojen tallettaminen sille riippumatta kyseisten tulojen luonteesta tai alkuperästä – –”

2. Rahataloutta ja rahoitusmarkkinoita koskeva koodeksi

14. Rahataloutta ja rahoitusmarkkinoita koskevan koodeksin (code monétaire et financier) L. 312-1-2 §:ssä säädetään seuraavaa: ”I.-l. Yhdistettyjen tavaroiden tai palvelujen myynti tai myyntiin tarjoaminen on kielletty, paitsi jos pakettina myytäviä yhdistettyjä tavaroita tai palveluja voidaan ostaa erikseen tai jos niitä ei voida erottaa toisistaan. 2. Asiakkaalle ei saada myydä tai tarjota tavaroita tai palveluita niin, että asiakas saa välittömästi tai määräajan kuluttua maksutta oikeuden sellaiseen rahalliseen palkkioon tai palkkioon tavaroina tai palveluina, jonka arvo ylittää kynnyksen, joka vahvistetaan asiakkaille tarjottavan tavaran tai palvelun tyypin mukaan asetuksella, joka annetaan kansantaloudesta vastaavan ministerin päätöksellä sen jälkeen, kun L. 614-1 §:llä perustettu neuvoa-antava komitea on antanut lausuntonsa. Näitä säännöksiä sovelletaan myös L. 314–1 §:n II momentissa mainittuihin maksupalveluihin.”

3. Kuluttajansuojakoodeksin

15. Kuluttajansuojakoodeksin (code de la consommation), sellaisena kuin se on muutettuna asuntolainatarjouksista, joiden ehtona on, että lainanottaja tallettaa palkkatulonsa tai siihen rinnastettavat tulonsa maksutilille, 1.6.2017 annetulla asetuksella nro 2017-1090, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian tosiseikkoihin, L. 313-25 §:ssä säädetään seuraavaa: ”Edellä L. 313-24 §:ssä tarkoitetussa tarjouksessa: – – 10° on ilmoitettava, onko L. 313-25-1 §:ssä mainittu talletus asetettu ehdoksi lainan saamiselle. Jos näin on, mainitaan talletuksen kesto, tarvittaessa sen tilin, jolle palkat tai niihin rinnastettavat tulot talletetaan, avaus- tai hoitokulut sekä lainanantajan vastineeksi myöntämän yksilöidyn edun luonne. Tämä etu on voitava tunnistaa selvästi tarjouksen perusteella, ja tarjouksessa on mainittava sen laatimisessa käytetyt korko- tai muut ehdot, joita lainanantaja soveltaa, jos lainanottaja ei enää noudata talletusvaatimusta. – –”

16. Kyseisen koodeksin L. 313-25-1 §:ssä, joka on lisätty edellä mainitulla 1.6.2017 annetulla asetuksella nro 2017-1090, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian tosiseikkoihin, säädetään seuraavaa: ”Lainanantaja voi asettaa L. 313-24 §:ssä tarkoitetun lainatarjouksen ehdoksi, että lainanottaja tallettaa palkkansa tai siihen rinnastettavat tulonsa rahataloutta ja rahoitusmarkkinoita koskevan koodeksin L. 314-1 §:ssä tarkoitetulle maksutilille, edellyttäen että lainanantaja antaa tämän vastineeksi lainanottajalle erikseen yksilöidyn edun. Lainanottajalle ei voida asettaa tätä ehtoa pidemmäksi ajaksi kuin Conseil d’État’n kuulemisen jälkeen annetussa asetuksessa on vahvistettu. Luottosopimuksessa asetetun määräajan päätyttyä lainanottaja säilyttää yksilöidyn edun lainan loppuun asti. Jos lainanottaja lakkaa ennen tämän määräajan päättymistä täyttämästä edellä mainittua talletusehtoa, lainanantaja voi jäljellä olevien lainanlyhennysten osalta lopettaa ensimmäisessä momentissa mainitun yksilöidyn edun ja soveltaa L. 313‑25 §:n 10 momentissa mainittuja korko- tai muita ehtoja. – –”

17. Kyseisen koodeksin R. 313-21-1 §:ssä, joka lisättiin siihen ajanjaksosta, jona lainanantaja voi vaatia lainanottajaa tallettamaan palkkansa tai muut siihen rinnastettavat tulonsa lainanantajan pankissa avatulle maksutilille, 14.6.2017 annetulla asetuksella nro 2017-1099, säädetään seuraavaa: ”L. 313-25-1 §:ssä tarkoitetun palkan tai siihen rinnastettavan tulon tallettamisvelvoitteen enimmäiskestoaika on rajattu kymmeneen vuoteen luottosopimuksen tekemisestä tai alkuperäisen luottosopimuksen muuttamisesta mahdollisesti tehdyn sopimuksen tekemisestä. Tämä kesto ei voi missään tapauksessa ylittää luottosopimuksen kestoa.”

III Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymykset

18. Ranskan parlamentti valtuutti avoimuudesta, lahjonnan torjunnasta ja talouselämän nykyaikaistamisesta 9.12.2016 annetulla lailla nro 2016-1691 tämän jäsenvaltion hallituksen toteuttamaan asetuksella kaikki lainsäädännön alaan kuuluvat toimenpiteet, joilla voidaan rahataloutta ja rahoitusmarkkinoita koskevan koodeksin ( 7 ) L. 312-1-2 §:n mukaisesti säännellä niitä edellytyksiä, joiden mukaisesti kuluttajan tekemä asuntoluottosopimus ja kyseisen luoton korko voidaan yhdistää paketiksi, johon sisältyy talletustilin avaaminen ja tulojen tallettaminen sille.

19. Asuntolainatarjouksista, joiden ehtona on, että lainanottaja tallettaa palkkatulonsa tai siihen rinnastettavat tulonsa maksutilille, 1.6.2017 annettu asetus nro 2017-1090 annettiin tämän valtuutuksen seurauksena.

20. Tällä asetuksella kuluttajansuojakoodeksiin lisättiin uusi L. 313-25-1 §, jossa säädetään lähinnä, että lainanantaja voi asettaa asuntolainatarjouksen ehdoksi sen, että lainanottaja tallettaa palkkatulonsa tai siihen rinnastettavat tulonsa maksutilille, edellyttäen että lainanantaja antaa vastineeksi lainanottajalle erikseen yksilöidyn edun. Tallettamisvelvoitetta ei voida asettaa lainanottajalle lainan enimmäiskestoaikaa pidemmäksi ajaksi, jonka jälkeen lainanottaja säilyttää yksilöidyn edun lainan loppuun asti.

21. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on täsmentänyt unionin tuomioistuimen selvennyspyyntöön antamassaan vastauksessa, ( 8 ) että kuluttajansuojakoodeksin L. 313-25-1 §:ssä tarkoitetun maksutilin käsite ei rajoitu maksutileihin, jotka on tarkoitettu yksinomaan kiinnelainan tai yleisemmin asuntoluoton takaisinmaksuun, vaan se sisältää tilit, joita lainanottajat käyttävät päivittäisten maksutapahtumien suorittamiseen, kuten varojen maksamiseen, siirtämiseen ja nostamiseen.

22. Tämän ratkaisuehdotuksen 19 kohdassa mainitun asetuksen perusteella 14.6.2017 annetulla asetuksella nro 2017-1099 lisättiin kuluttajansuojakoodeksiin uusi R-313-21-1 §, jota sovelletaan 1.1.2018 alkaen tehtyihin lainatarjouksiin ja jossa tallettamisvelvoitteen enimmäiskestoaika rajattiin kymmeneen vuoteen tai tätä lyhyempään luottosopimuksen kestoon.

23. AFUB vaatii Conseil d’État’ssa tämän asetuksen kumoamista toimivallan ylittämisen vuoksi.

24. AFUB väittää tässä yhteydessä yhtäältä, että 1.6.2017 annetulla asetuksella nro 2017-1090, jonka nojalla riidanalainen asetus on annettu, ei oteta huomioon direktiiveillä 2007/64, 2015/2366, 2014/92 ja 2014/17 tavoiteltua pankkien asiakkaiden liikkuvuuden helpottamista koskevaa tavoitetta. Siinä nimittäin mahdollistetaan luottolaitoksille etujen liittäminen talletuksiin siten, että näiden etujen menettämisestä aiheutuu lainanottajille kohtuuton kustannus, joka luo esteen pankkien asiakkaiden liikkuvuudelle. Toisaalta AFUB väittää, että riidanalainen asetus on vastoin tätä samaa tavoitetta, koska siinä asetetaan kymmenen vuoden enimmäiskestoaika, jona luottolaitokset voivat asettaa palkkojen tai niihin rinnastettavien tulojen tallettamisen tileilleen näiden etujen ehdoiksi.

25. Ministre de l’Économie et des Finances (talous- ja valtiovarainministeri) katsoo, etteivät nämä perusteet ole perusteltuja.

26. Tutkiessaan asetuksen, jonka oikeudellisena perustana on 1.6.2017 annettu asetus nro 2017-1090, kumoamista koskevaa vaatimusta Conseil d’État pohtii, ovatko näihin kahteen säädökseen sisältyvät säännökset yhteensopivia edellä mainittujen direktiivien kanssa. ( 9 )

27. Tarkemmin sanottuna kyseinen tuomioistuin katsoo, että vastaus AFUB:n esittämiin kanneperusteisiin riippuu ensiksi siitä, salliiko direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohta, erityisesti kun otetaan huomioon siinä maksu- ja säästötileille, joiden avaamisen tai voimassa pitämisen se sallii, asetetut tavoitteet, tai saman direktiivin 12 artiklan 3 kohta yhtäältä sen, että lainanantaja asettaa lainanottajalle erikseen yksilöidyn edun saamisen ehdoksi kaikkien palkkatulojen tai niihin rinnastettavien tulojen tallettamisen lainanantajan maksutilille lainasopimuksessa vahvistetun jakson ajan, riippumatta lainan määrästä, erääntymisestä tai kestosta, ja toisaalta, että näin määrätty ajanjakso voi kestää kymmenen vuotta tai tätä lyhyemmän sopimuksen keston ajan.

28. Toiseksi vastaus riippuu yhtäältä siitä, estävätkö kyseisellä hetkellä voimassa olleen direktiivin 2007/64 45 artikla, jonka säännökset on sittemmin otettu direktiivin 2015/2366 55 artiklaan, ja direktiivin 2014/92 9–14 artikla, jotka liittyvät pankkien asiakkaiden liikkuvuuden helpottamiseen ja maksutilin sulkemismaksuihin, sen, että luotonottajan luotonantajan pankissa luottosopimuksen yhteydessä avaaman tilin, jonka tarkoituksena on luotonottajan tulojen tallettaminen sille yksilöidyn edun vastineeksi, sulkeminen johtaa, mikäli se tapahtuu ennen sopimuksessa vahvistettua määräaikaa, tämän edun menettämiseen jopa yli vuoden kuluttua tilin avaamisesta, ja toisaalta, estävätkö nämä samat säännökset sen, että tämä ajanjakso voi kestää kymmenen vuotta tai tätä lyhyemmän luottosopimuksen koko keston ajan.

29. Tässä tilanteessa Conseil d’État päätti 5.12.2018 tekemällään päätöksellä, joka saapui unionin tuomioistuimeen 11.12.2018, lykätä asian käsittelyä ja esittää seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Salliiko direktiivin [2014/17] 12 artiklan 2 kohdan a alakohta, erityisesti kun otetaan huomioon tavoite, joka siinä asetetaan maksu- ja säästötileille, joiden avaamisen tai voimassa pitämisen se sallii, tai saman artiklan 3 kohta yhtäältä sen, että lainanantaja asettaa lainanottajalle erikseen yksilöidyn edun saamisen ehdoksi kaikkien palkkatulojen tai niihin rinnastettavien tulojen tallettamisen lainanantajan tarjoamalle maksutilille lainasopimuksessa vahvistetun jakson ajan, riippumatta lainan määrästä, erääntymisestä tai kestosta, ja toisaalta sen, että näin määrätty ajanjakso voi kestää kymmenen vuotta tai tätä lyhyemmän sopimuksen keston ajan? 2) Estävätkö kyseisellä hetkellä voimassa olleen direktiivin [2007/64] 45 artikla, jonka säännökset on sittemmin otettu direktiivin [2015/2366] 55 artiklaan, ja direktiivin [2014/92] 9–14 artikla, jotka liittyvät pankkien asiakkaiden liikkuvuuden helpottamiseen ja maksutilin sulkemismaksuihin, sen, että lainanottajan lainanantajan pankissa luottosopimuksen yhteydessä avaaman tilin, jonka tarkoituksena on lainanottajan tulojen tallettaminen sille yksilöidyn edun vastineeksi, sulkeminen johtaa, mikäli se tapahtuu ennen sopimuksessa vahvistettua määräaikaa, tämän edun menettämiseen, jopa yli vuoden kuluttua tilin avaamisesta, ja estävätkö toisaalta nämä samat säännökset sen, että tämä ajanjakso voi kestää kymmenen vuotta tai luottosopimuksen koko keston ajan?”

30. Ranskan ja Tšekin hallitukset sekä Euroopan komissio esittivät kirjallisia huomautuksia unionin tuomioistuimelle. Ranskan hallitus ja komissio osallistuivat 18.12.2019 pidettyyn istuntoon.

IV Oikeudellinen arviointi

A Direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdan ja 3 kohdan tulkinta (ensimmäinen kysymys)

31. Ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, sallitaanko direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tai saman direktiivin 12 artiklan 3 kohdassa sellainen pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan lainanantaja voi asettaa lainanottajalle erikseen yksilöidyn edun saamisen ehdoksi kaikkien palkkatulojen tai niihin rinnastettavien tulojen tallettamisen lainanantajan tarjoamalle maksutilille lainasopimuksessa vahvistetun jakson ajan, riippumatta lainan määrästä, erääntymisestä tai kestosta, ja jonka mukaan näin määrätty ajanjakso voi kestää kymmenen vuotta tai tätä lyhyemmän sopimuksen keston ajan.

32. Direktiivissä 2014/17 vahvistetulla yleisellä kehyksellä säännellään tiettyjä näkökohtia jäsenvaltioiden laeissa, jotka koskevat kuluttajille tarkoitettuja luottosopimuksia, joiden vakuutena on kiinnitys kiinteään omaisuuteen tai jotka muutoin koskevat kiinteää asunto-omaisuutta, ( 10 ) ja direktiivin tavoitteena on varmistaa, että kuluttajilla, jotka tekevät kiinteää omaisuutta koskevia luottosopimuksia, on hyvä suoja. ( 11 )

33. Tältä osin direktiivin 2014/17 12 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on sallittava yhdistetyt tarjoukset mutta ei kytkykauppaa. ( 12 )

34. Vaikka kytkykauppa on kielletty, se sallitaan kuitenkin tietyin edellytyksin direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdassa ja 3 kohdassa. Ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, voiko pääasiassa kyseessä olevan kaltainen lainsäädäntö kuulua jommankumman edellä tarkoitetun poikkeuksen soveltamisalaan.

35. Tältä osin huomautan aluksi, että direktiiviä 2014/17 sovelletaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa kiinteistölainoja koskevassa lainsäädännössä tarkoitettuihin tilanteisiin. Kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla direktiiviä sovelletaan nimittäin luottosopimuksiin, joiden tarkoituksena on maa-alueen tai olemassa olevan tai suunnitellun rakennuksen omistusoikeuden hankkiminen tai säilyttäminen.

36. Tämän jälkeen huomautan, että ennakkoratkaisukysymys perustuu olettamaan, jonka mukaan pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä sallitaan kytkykauppa, koska direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdassa ja 3 kohdassa säädetyt poikkeukset koskevat ainoastaan kytkykauppaa.

37. Ranskan hallitus väittää, että riidanalainen lainsäädäntö liittyy direktiivissä 2014/17 tarkoitettuihin yhdistettyihin tarjouksiin eikä kytkykauppaan ja että kyseinen kansallinen lainsäädäntö on näin ollen sallittu kyseisen direktiivin 12 artiklan 1 kohdan nojalla. Ranskan hallitus väittää, että luotonantajalla on velvollisuus tarjota kuluttajalle sekä asuntoluottoja, joihin sisältyy tallettamisvelvoite, esimerkiksi tavallista alhaisempaan korkoon taikka maksutilin hallinnointiin liittyvien kulujen tai pankkikorttimaksujen alentamiseen perustuvan yksilöidyn edun vastineeksi, että asuntoluottoja, joihin ei sisälly tallettamisvelvoitetta. Toisin sanoen asuntoluotto ja maksutili voidaan ostaa erikseen. ( 13 )

38. Conseil d’État, jolta asiaa tiedusteltiin, totesi vastauksena unionin tuomioistuimen selvennyspyyntöön, ( 14 ) että kysymys siitä, onko kuluttajasuojakoodeksin L. 313-25-1 §:ssä säädettyä mahdollisuutta asettaa lainan ehdoksi se, että lainanottaja tallettaa tuloja lainanantajan pankissa avaamalleen tilille, tulkittava siten, että siinä sallitaan direktiivissä 2014/17 tarkoitettu kytkykauppa, vai sallitaanko siinä pikemminkin yhdistetty tarjous, on kysymys, ”joka Conseil d’État’n on ratkaistava sen jälkeen, kun unionin tuomioistuin on vastannut ennakkoratkaisukysymykseen” ja että ”kysymys on vaikea, koska tähän mennessä sitä ei ole koskaan tarkasteltu oikeuskäytännössä, ei myöskään unionin oikeuteen sisältyvien kytkykaupan tai yhdistetyn tarjouksen käsitteiden soveltamisalaa koskevassa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä, eikä myöskään – kansallisen tuomioistuimen viran puolesta suorittaman tarkastelun osalta – noudatettujen käytäntöjen konkreettisen sisällön kannalta”.

39. Vaikuttaa siis siltä, että Conseil d’État on epävarma pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön ulottuvuudesta. ( 15 )

40. Tältä osin korostan pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön ulottuvuuden vaikutusta ennakkoratkaisukysymykseen annettavaan vastaukseen.

41. On nimittäin todettava, että jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että pääasiassa kyseessä olevassa lainsäädännössä sallitaan direktiivissä 2014/17 tarkoitettu kytkykauppa, tämä lainsäädäntö on kyseisen direktiivin nojalla sallittu vain, jos se täyttää joko direktiivin 12 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tai sen 12 artiklan 3 kohdassa säädetyt edellytykset. Tällaisessa tilanteessa on tosin tutkittava, voidaanko näitä kahta säännöstä soveltaa pääasiassa. Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin sitä vastoin katsoo, että pääasiassa kyseessä oleva lainsäädäntö koskee mainitun direktiivin 4 artiklan 27 alakohdassa tarkoitettuja yhdistettyjä tarjouksia, kyseinen lainsäädäntö sinänsä on sallittu saman direktiivin 12 artiklan 1 kohdan nojalla, ( 16 ) jossa – muistutettakoon – sallitaan yhdistetyt tarjoukset. ( 17 )

42. Tarkastelen jäljempänä direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohtaan (1 osa) ja saman direktiivin 12 artiklan 3 kohtaan (2 osa) sisältyvien poikkeusten sovellettavuutta olettaen, että pääasiassa kyseessä olevassa lainsäädännössä sallitaan kyseisen direktiivin 4 artiklan 26 alakohdassa tarkoitettu kytkykauppa. ( 18 )

1. Direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdan sovellettavuus

43. Unionin tuomioistuin ei ole tietääkseni vielä arvioinut direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohtaa. ( 19 )

44. Kyseisessä säännöksessä säädetään, että jäsenvaltiot voivat sallia sen, että lainanantajat pyytävät kuluttajilta maksu- tai säästötilin avaamista tai voimassa pitämistä, kun tällaisen tilin ainoa tarkoitus on koota pääomaa luoton takaisinmaksua tai hoitoa varten, yhdistää varoja luoton saantia varten tai tarjota luotonantajalle lisävakuus maksujen laiminlyönnin varalta.

45. Nyt käsiteltävässä asiassa on näin ollen selvitettävä, pyritäänkö kuluttajansuojakoodeksin L. 313-25-1 §:ssä säädetyllä maksutilillä johonkin näistä kolmesta vaihtoehtoisesta tarkoituksesta, ja tarvittaessa, onko se myös direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettu ainoa tarkoitus.

46. Kuten selitän jäljempänä, mielestäni näin ei ole: yhtäältä minulla on epäilyksiä siitä, onko kuluttajasuojakoodeksin L. 313-25-1 §:ssä säädetty maksutilin tavoite direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdassa sallitun tilin tarkoituksen mukainen (a osa). Toisaalta asiakirja-aineistosta ilmenee joka tapauksessa, että kuluttajansuojakoodeksin L. 313-25-1 §:ssä säädetyllä maksutilillä on muita tehtäviä kuin ne, jotka sallitaan kyseisen direktiivin 12 artiklan 2 kohdan a alakohdassa, mikä on mielestäni esteenä kyseisen säännöksen soveltamiselle (b osa).

a) Pääasiassa kyseessä olevan maksutilin tarkoitus

47. Kuluttajansuojakoodeksin L. 313-25-1 §:ssä tarkoitetun maksutilin tarkoituksen osalta minusta vaikuttaa unionin tuomioistuimen käytettävissä olevan asiakirja-aineiston perusteella siltä, että osapuolten, joita asia koskee, näkemykset eroavat toisistaan.

48. On nimittäin niin, että ensinnäkin Ranskan hallitus on istunnossa toissijaisesti todennut, ( 20 ) että kun kansallisessa lainsäädännössä sallitaan se, että kuluttaja voidaan velvoittaa tallettamaan tulonsa lainanantajan pankissa avattavalle maksutilille, siinä ainoastaan annetaan lainanantajalle oikeus vaatia sellaisen tilin avaamista, jonka ainoa tarkoitus on lisävakuuden saaminen maksun laiminlyönnin varalta. Pääasiassa kyseessä olevalla lainsäädännöllä pyritään toisin sanoen viimeiseen direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetyistä kolmesta tarkoituksesta.

49. Toiseksi huomautan, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on täsmentänyt, että kuluttajansuojakoodeksin L. 313-25-1 §:ssä tarkoitetun maksutilin käsite ei rajoitu maksutileihin, joiden yksinomaisena tarkoituksena on asuntoluoton takaisin maksaminen, vaan se sisältää myös tilit, joita lainanottajat käyttävät päivittäisten maksutapahtumien suorittamiseen, kuten varojen maksamiseen, siirtämiseen ja nostamiseen. ( 21 )

50. Tämä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämä täsmennys antaa siis ymmärtää, että kuluttajansuojakoodeksin L. 313-25-1 §:ssä tarkoitetulla maksutilillä pyritään saavuttamaan useita tavoitteita, joista ainoastaan yhdestä säädetään direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdassa; tämä tavoite on pääoman kokoaminen lainan takaisinmaksua varten.

51. Lopuksi huomautan, että komissio on korostanut, että kuluttajansuojakoodeksin L. 313-25-1 §:n ja siihen, että lainanottajalle asetetaan tarjouksen ehdoksi tulojen tallettaminen, liittyvän järjestelyn tavoitteena on suojata lainanottajaa tulojen tallettamista koskevilta kohtuuttomilta sopimusehdoilta asuntoluottojen yhteydessä kohtuuttomista ehdoista vastaavan kansallisen lautakunnan suosituksen mukaisesti; kyseisen lautakunnan mukaan tällaiset ehdot voivat olla suhteettomia, jos kyseiseen velvoitteeseen ei liity mitään yksilöityä vastinetta.

52. Tällä huomautuksella komissio näyttää siten viittaavan siihen, että kuluttajansuojakoodeksin L. 313-25-1 §:ssä tarkoitetulla maksutilillä pyritään muuhun kuin direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdassa mainittuun tarkoitukseen. ( 22 )

53. Pohdin joka tapauksessa, miten kuluttajansuojakoodeksin L. 313-25-1 §:ssä tarkoitetulla maksutilillä voidaan pyrkiä johonkin direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetyistä tavoitteista, vaikka lainanottajat voivat käyttää sitä maksutapahtumien toteuttamiseen, mukaan lukien varojen nosto, kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on täsmentänyt. Siltä osin kuin lainanottajilla on täysi valta käyttää maksutiliä, johon ei liity erityisiä rajoituksia, heidän tulojensa tallettaminen tällaiselle tilille ei nimittäin anna lainanantajille mitään takeita tähän tiliin liittyvän lainan takaisinmaksusta.

54. Tämän toteamuksen vuoksi on mielestäni syytä tarkastella direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdassa mainittua ainoaa tarkoitusta koskevaa vaatimusta.

b) Direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdassa mainittua ainoaa tarkoitusta koskeva vaatimus

55. Onko se seikka, että lainanottajat voivat käyttää kuluttajansuojakoodeksin L. 313‑25‑1 §:ssä tarkoitettua maksutiliä maksutapahtumien suorittamiseen, esteenä direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdan soveltamiselle, kun mainitussa alakohdassa edellytetään, että tällaisen tilin ainoana tarkoituksena on oltava yksi kyseisessä säännöksessä mainituista kolmesta tavoitteesta?

56. Direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdan sanamuodon mukaisen, teleologisen ja asiayhteyden mukaisen tulkinnan perusteella katson komission tavoin, että näin on.

57. Ensinnäkin kyseisen direktiivin 12 artiklan 2 kohdan a alakohdan sanamuoto edellyttää, että tilin ainoana tarkoituksena on yksi tässä säännöksessä mainituista kolmesta tavoitteesta.

58. Tältä osin kahden ensimmäisen tarkoituksen sanamuodosta ilmenee selvästi, että maksutiliä voidaan käyttää ainoastaan varojen kokoamiseen tai yhdistämiseen, mikä sulkee pois varojen nostamisen ja liiketoimien toteuttamisen. Direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdassa mainittu viimeinen tavoite edellyttää vastaavaa poissulkemista, koska se koskee luotonantajille ”maksujen laiminlyönnin varalta annettavia vakuuksia”. Kyseisen tilin määritelmän mukaan lainanottajien ei voida olettaa käyttävän pankkitiliä, joka on vakuutena maksun laiminlyönnin varalta, muihin tarkoituksiin.

59. Kuten totesin tämän ratkaisuehdotuksen 53 kohdassa, maksutilin käyttäminen maksutapahtumien toteuttamiseen vaarantaa sen direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetyn maksutilin tarkoituksen, joka oikeuttaa poikkeamaan kytkykauppaa koskevasta kiellosta.

60. Kuten direktiivin 2014/17 johdanto-osan 24 ja 25 perustelukappaleesta ilmenee, kytkykauppa voi vaikuttaa kielteisesti kuluttajien liikkuvuuteen ja mahdollisuuteen tehdä tietoon perustuvia valintoja. Tästä syystä kyseisessä direktiivissä kielletään yleisesti kytkykauppa ja sallitaan se ainoastaan tietyissä tarkoin rajatuissa tilanteissa, joissa unionin lainsäätäjä on katsonut, ettei tällaista vaaraa ole. Pääasiassa kyseessä olevassa lainsäädännössä tarkoitetun kaltaisten maksutilin muiden käyttötarkoitusten salliminen voi vaarantaa direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdan tavoitteen saavuttamisen.

61. En siis voi yhtyä siihen Ranskan hallituksen istunnossa esittämään kantaan, jonka mukaan tiettyjen pääasiassa kyseessä olevassa lainsäädännössä säädettyjen kaltaisten tilin käyttötarkoitusten poissulkeminen merkitsisi sitä, että luotonantaja voi perusteettomasti rajoittaa – kuluttajan intressien vastaisesti – tämän mahdollisuutta käyttää maksutiliään.

62. Korostan tässä yhteydessä, että ehdottamastani tulkinnasta seuraa käytännössä, että luotonantajien on rajattava maksutilille talletettavat tulot sellaiseen osaan tuloja, joka vastaa luoton takaisinmaksua, luoton saantia tai luotonantajalle maksujen laiminlyönnin varalta tarjottavaa lisävakuutta varten tarvittavia määriä. Tämä rajoitus on hyödyllinen pankkien asiakkaina olevien kuluttajien liikkuvuuden kannalta, koska sen avulla kuluttajat voivat sijoittaa loput tulonsa muihin luottolaitoksiin kuin asuntolainan myöntäneeseen luottolaitokseen.

63. Ehdottamani tulkinta saa tukea direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdan kontekstuaalisesta tulkinnasta.

64. Muistutan nimittäin, että yhtäältä kyseisen direktiivin 12 artiklan 2 kohdan a alakohta on poikkeus kyseisen direktiivin 12 artiklan 1 kohdassa säädetystä kytkykauppaa koskevasta kiellosta ja että sitä on näin ollen tulkittava suppeasti. ( 23 )

65. Toisaalta ehdottamani tulkinta saa tukea tavasta, jolla direktiivi 2014/17 nivoutuu maksutileihin liittyvien maksujen vertailukelpoisuudesta, maksutilien siirtämisestä ja mahdollisuudesta käyttää perusmaksutilejä annettuun direktiiviin 2014/92.

66. Kuten komissio totesi istunnossa, siltä osin kuin maksutiliä voidaan käyttää varojen nostamiseen, tähän tiliin sovelletaan direktiivin 2014/92 sääntöjä, jotka koskevat tilien siirtämistä. Sitä vastoin yksinomaan lainan takaisinmaksuun tarkoitettu tili on nimenomaisesti suljettu kyseisen lainsäädännön soveltamisalan ulkopuolelle, ( 24 ) minkä oletan johtuvan siitä, että tällainen tili voidaan direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla sallia kytkykauppaan kuuluvana.

67. Edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että siinä ei sallita pääasiassa kyseessä olevan kaltaista kansallista lainsäädäntöä siltä osin kuin kyseisessä lainsäädännössä sallitaan saman direktiivin 4 artiklan 26 alakohdassa tarkoitettu kytkykauppa, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava pääasiassa.

2. Direktiivin 2014/17 12 artiklan 3 kohdan sovellettavuus

68. Direktiivin 2014/17 12 artiklan 3 kohdassa puolestaan edellytetään, että luotonantaja voi osoittaa toimivaltaiselle viranomaiselle, että kytkykauppa tuottaa kuluttajille selkeää hyötyä. Lisäksi kyseisessä säännöksessä säädetään siitä tavasta, jolla on tutkittava, onko asia näin: tässä arvioinnissa on otettava asianmukaisesti huomioon kyseessä olevien markkinoilla tarjolla olevien tuotteiden saatavuus ja hinnat.

69. Huomautan tässä yhteydessä, että unionin tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että direktiivin saattaminen osaksi valtion sisäistä oikeutta ei vaadi välttämättä tämän säännöksen muodollista ja sanatarkkaa toistamista nimenomaisessa ja erityisessä oikeusnormissa ja että yleinen oikeustila saattaa olla riittävä. Jäsenvaltion on kuitenkin varmistettava direktiivin täysimääräinen soveltaminen riittävän selkeästi ja täsmällisesti. Kunkin jäsenvaltion on nimittäin pantava direktiivit täytäntöön tavalla, joka vastaa täysin unionin lainsäätäjän asettamaa oikeudellisten tilanteiden selvyyden ja varmuuden vaatimusta, jäsenvaltioissa toimivien henkilöiden etujen mukaisesti. Tämän vuoksi direktiivin säännökset on pantava täytäntöön kiistattoman sitovasti ja riittävän konkreettisesti, täsmällisesti ja selvästi. ( 25 )

70. Pääasiassa kyseessä olevasta lainsäädännöstä on todettava, ettei siitä ilmene, että yksilöityä etua olisi arvioitava muiden markkinoilla tarjolla olevien tuotteiden saatavuuden ja hintojen kannalta. Ranskan hallituksen huomautuksista ilmenee lisäksi, että asuntoluottosopimukseen sisältyvä talletusehto perustuu luotonantajan ja kuluttajan väliseen vapaaseen neuvotteluun.

71. Tästä näkökulmasta katson, että kuten komissio on istunnossa huomauttanut, tällä lainsäädännöllä ei taata riittävän konkreettisesti, täsmällisesti ja selvästi, että yksilöidystä edusta on kuluttajalle ilmeisiä etuja muiden markkinoilla tarjottavien tuotteiden hintaan nähden. ( 26 ) Näin on etenkin siksi, että direktiivin 2014/17 12 artiklan 3 kohta on poikkeus kytkykauppaa koskevasta kiellosta, ja sitä on näin ollen tulkittava suppeasti. ( 27 )

72. Tästä seuraa, että direktiivin 2014/17 12 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että siinä ei sallita pääasiassa kyseessä olevan kaltaista kansallista lainsäädäntöä siltä osin kuin kyseisessä lainsäädännössä sallitaan saman direktiivin 4 artiklan 26 alakohdassa tarkoitettu kytkykauppa, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava pääasiassa.

B Direktiivin 2007/64 45 artiklan 2 kohdan, direktiivin 2015/2366 55 artiklan 2 kohdan ja direktiivin 2014/92 12 artiklan 3 kohdan tulkinta (toinen kysymys)

73. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella ennakkoratkaisukysymyksellään lähinnä sitä, ovatko yhtäältä direktiivin 2007/64 45 artikla ja direktiivin 2015/2366 55 artikla, jolla ensin mainittu säännös korvattiin 13.1.2018 alkaen, ja toisaalta direktiivin 2014/92 9–14 artikla esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan lainanottajan lainanantajan pankissa luottosopimuksen yhteydessä avaaman tilin, jonka tarkoituksena on lainanottajan tulojen tallettaminen sille yksilöidyn edun vastineeksi, sulkeminen johtaa, mikäli se tapahtuu ennen sopimuksessa vahvistettua määräaikaa, tämän edun menettämiseen jopa yli vuoden kuluttua tilin avaamisesta, ja voiko tämä ajanjakso kestää kymmenen vuotta tai luottosopimuksen koko keston ajan.

74. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole täsmentänyt, mitkä näkökohdat edellä mainituissa säännöksissä ovat saaneet sen pohtimaan kyseisten säännösten tulkintaa.

75. Ennakkoratkaisukysymyksen muotoilusta voidaan kuitenkin todeta yhtäältä, että siinä täsmennetään, että kyseessä olevat unionin oikeuden säännökset koskevat ”maksutilin sulkemismaksuja”, ja toisaalta todetaan, että kansallisessa lainsäädännössä sallitaan tietyin edellytyksin yksilöidyn edun menettäminen, jos tili suljetaan.

76. Ymmärrän näin ollen ennakkoratkaisukysymyksen siten, että Conseil d’État pyrkii selvittämään, tarkoittaako tällainen yksilöidyn edun menettäminen direktiiveissä 2007/64, 2015/2366 ja 2014/92 tarkoitettuja maksutilin sulkemismaksuja, ja tarvittaessa, täyttävätkö tämän menetyksen yksityiskohdat näissä direktiiveissä tältä osin säädetyt edellytykset.

77. Tästä syystä on niin, että vaikka ennakkoratkaisukysymys, sellaisena kuin se on muotoiltu, koskee direktiivin 2007/64 45 artiklaa ja direktiivin 2015/2366 55 artiklaa kokonaisuudessaan sekä kaikkia direktiivin 2014/92 9–14 artiklan säännöksiä, ymmärrän sen siten, että se koskee todellisuudessa direktiivin 2007/64 45 artiklan 2 kohtaa, joka on korvattu direktiivin 2015/2366 55 artiklan 2 kohdalla, sekä direktiivin 2014/92 12 artiklan 3 kohtaa, jotka koskevat maksutilin sulkemismaksuja.

78. On siis tutkittava, ovatko nämä säännökset esteenä ennakkoratkaisukysymyksessä tarkoitetun kaltaiselle lainsäädännölle.

79. Huomautan tässä yhteydessä, että toisin kuin ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä, joka perustuu olettamaan, jonka mukaan pääasiassa kyseessä olevassa lainsäädännössä sallitaan direktiivissä 2014/17 tarkoitettu kytkykauppa, ( 28 ) toisessa kysymyksessä ei osoiteta yhtä selvästi, perustuuko myös tämä kysymys kyseiseen olettamaan. Toisen kysymyksen muotoilun perusteella minusta vaikuttaa kuitenkin siltä, että kyseessä oleva lainsäädäntö koskee direktiivissä 2014/17 tarkoitettuja yhdistettyjä tarjouksia. ( 29 ) Näin ollen tarkastelen toista ennakkoratkaisukysymystä tältä kannalta. ( 30 )

80. Siltä osin kuin on kyse ensinnäkin direktiivistä 2007/64, jolla yhdenmukaistetaan maksupalveluja sisämarkkinoilla, minusta vaikuttaa siltä, että sitä voidaan soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa. ( 31 )

81. Direktiivin 2007/64 45 artikla kuuluu kyseisen direktiivin 3 lukuun, jonka otsikko on ”Puitesopimukset” ja jota sovelletaan puitesopimuksen piiriin kuuluviin maksutapahtumiin. ( 32 )

82. Tässä yhteydessä 45 artiklan, jonka otsikko on ”Sopimuksen irtisanominen”, 1 kohdassa säädetään, että maksupalvelunkäyttäjä voi irtisanoa puitesopimuksen milloin tahansa, elleivät osapuolet ole sopineet irtisanomisajasta, joka saa olla enintään kuukauden pituinen. Artiklan 2 kohdassa lisätään, että yli kahdentoista kuukauden määräajaksi tehdyn tai toistaiseksi voimassa olevan puitesopimuksen irtisanomisesta ei saa aiheutua kuluja käyttäjälle kahdentoista kuukauden jälkeen. Tämän säännöksen tarkoituksena on edistää asiakkaiden liikkuvuutta. ( 33 )

83. Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että siltä osin kuin pääasiassa kyseessä olevassa lainsäädännössä sallitaan direktiivissä 2014/17 tarkoitetut yhdistetyt tarjoukset, siinä vahvistetaan ehdot lainan saamiseen liittyvälle yksilöidylle edulle.

84. Edun menettäminen johtuu näin ollen osapuolten välisen lainasopimuksen sellaisen ehdon soveltamisesta, jonka mukaan tämän edun myöntämisen ehtona on, että lainanottaja tallettaa palkkansa ja tulonsa.

85. Kuten Ranskan ja Tšekin hallitukset sekä komissio tältä osin väittävät, tämän edun menettäminen on ainoastaan seurausta tulojen tallettamisen päättymisestä, eikä se näin ollen tarkoita puitesopimuksen purkamisesta aiheutuneita kuluja, joihin direktiivin 2007/64 45 artiklan 2 kohdassa viitataan.

86. Edellä esitetyt huomautukset pätevät myös direktiivin 2015/2366 55 artiklan 2 kohtaan, jonka soveltamisala on pääasian osalta sama kuin direktiivin 2007/64 soveltamisala; ( 34 ) tämä säännös vastaa sisällöltään direktiivin 2007/64 45 artiklan 2 kohdan säännöstä, lukuun ottamatta sitä, että kyseessä olevaa ajanjaksoa on lyhennetty kahdestatoista kuukaudesta kuuteen kuukauteen.

87. Toiseksi direktiivi 2014/92 täydentää direktiivejä 2007/64 ja 2015/2366, koska siinä vahvistetaan muun muassa säännöt, jotka koskevat maksutilien siirtämistä jäsenvaltion alueella, ja säännöt, joilla helpotetaan rajat ylittävää maksutilin avaamista kuluttajille. ( 35 )

88. Tältä osin jäsenvaltioiden on direktiivin 2014/92 12 artiklan 3 kohdan nojalla varmistettava, että maksut, joita siirtävä maksupalveluntarjoaja mahdollisesti veloittaa kuluttajalta maksutilin irtisanomisesta, määritetään direktiivin 2007/64 45 artiklan 2 kohdan ja direktiivin 2015/2366 55 artiklan 2 kohdan mukaisesti. ( 36 )

89. Direktiiviä 2014/92 puolestaan sovelletaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen lainsäädäntöön sen 1 artiklan 6 kohdan, luettuna yhdessä sen johdanto-osan 12 perustelukappaleen kanssa, nojalla. ( 37 )

90. Kun otetaan huomioon edellä direktiivin 2014/92 55 artiklan 2 kohdasta ja direktiivin 2007/64 45 artiklan 2 kohdasta esitetyt huomautukset, on kuitenkin todettava, että edun menettäminen ei tarkoita direktiivissä 2014/92 tarkoitettuja maksutilin sulkemismaksuja.

91. Edellä esitetystä seuraa, että direktiivin 2007/64 45 artiklan 2 kohta, direktiivin 2015/2366 55 artiklan 2 kohta ja direktiivin 2014/92 12 artiklan 3 kohta eivät ole esteenä ennakkoratkaisukysymyksessä tarkoitetun kaltaiselle lainsäädännölle.

V Ratkaisuehdotus

92. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Conseil d’État’n esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Kuluttajille tarkoitetuista kiinteää asunto-omaisuutta koskevista luottosopimuksista ja direktiivien 2008/48/EY ja 2013/36/EU sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta 4.2.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/17/ЕU 12 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, ettei siinä sallita tämän direktiivin 4 artiklan 26 alakohdassa tarkoitetun kytkykaupan sallivaa kansallista lainsäädäntöä, jonka mukaan lainanantaja voi asettaa lainanottajalle erikseen yksilöidyn edun saamisen ehdoksi kaikkien palkkatulojen tai niihin rinnastettavien tulojen tallettamisen lainanantajan tarjoamalle maksutilille lainasopimuksessa vahvistetun jakson ajan, siltä osin kuin lainanottaja voi käyttää kyseistä tiliä päivittäisten maksutapahtumien suorittamiseen, kuten varojen maksamiseen, siirtämiseen ja nostamiseen. Direktiivin 2014/17 12 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, ettei siinä sallita tämän direktiivin 4 artiklan 26 alakohdassa tarkoitetun kytkykaupan sallivaa kansallista lainsäädäntöä siltä osin kuin kyseessä olevalla lainsäädännöllä ei varmisteta yhtäältä sitä, että kytkykauppa tuottaa kuluttajille selkeää hyötyä, eikä toisaalta sitä, että tämä arviointi tehdään ottamalla asianmukaisesti huomioon kyseessä olevien markkinoilla tarjolla olevien tuotteiden saatavuus ja hinnat. 2) Maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 97/7/EY, 2002/65/EY, 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta ja direktiivin 97/5/EY kumoamisesta 13.11.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2007/64/EY 45 artiklan 2 kohtaa, maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 2002/65/EY, 2009/110/EY ja 2013/36/EU ja asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta sekä direktiivin 2007/64/EY kumoamisesta 25.11.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/2366 55 artiklan 2 kohtaa ja maksutileihin liittyvien maksujen vertailukelpoisuudesta, maksutilien siirtämisestä ja mahdollisuudesta käyttää perusmaksutilejä 23.7.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/92/EU 12 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan lainanottajan lainanantajan pankissa luottosopimuksen yhteydessä avaaman tilin, jonka tarkoituksena on lainanottajan tulojen tallettaminen sille yksilöidyn edun vastineeksi, sulkeminen johtaa, mikäli se tapahtuu ennen sopimuksessa vahvistettua määräaikaa, tämän edun menettämiseen jopa yli vuoden kuluttua tilin avaamisesta ja jonka mukaan tämä ajanjakso voi kestää kymmenen vuotta tai luottosopimuksen koko keston ajan.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: ranska.

( 2 ) Kuluttajille tarkoitetuista kiinteää asunto-omaisuutta koskevista luottosopimuksista ja direktiivien 2008/48/EY ja 2013/36/EU sekä asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta 4.2.2014 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2014/17/ЕU (EUVL 2014, L 60, s. 34 ja oikaisut EUVL 2015, L 246, s. 11 ja EUVL 2017, L 166, s. 82).

( 3 ) Maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 97/7/EY, 2002/65/EY, 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta ja direktiivin 97/5/EY kumoamisesta 13.11.2007 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2007/64/EY (EUVL 2007, L 319, s. 1 ja oikaisu EUVL 2009, L 187, s. 5).

( 4 ) Maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 2002/65/EY, 2009/110/EY ja 2013/36/EU ja asetuksen (EU) N:o 1093/2010 muuttamisesta sekä direktiivin 2007/64/EY kumoamisesta 25.11.2015 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EU) 2015/2366 (EUVL 2015, L 337, s. 35 ja oikaisu EUVL 2018, L 102, s. 97).

( 5 ) Maksutileihin liittyvien maksujen vertailukelpoisuudesta, maksutilien siirtämisestä ja mahdollisuudesta käyttää perusmaksutilejä 23.7.2014 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2014/92/EU (EUVL 2014, L 257, s. 214).

( 6 ) Direktiivin 2015/2366 114 artiklan mukaan viittauksia direktiiviin 2007/64 pidetään viittauksina direktiiviin 2015/2366. Näin ollen direktiivin 2014/92 12 artiklan 3 kohdassa viitataan 13.1.2018 alkaen direktiivin 2015/2366 55 artiklan 2, 4 ja 6 kohtaan, joilla on korvattu direktiivin 2007/64 45 artiklan 2, 4 ja 6 kohta.

( 7 ) Tämän ratkaisuehdotuksen 14 kohdassa mainittu rahataloutta ja rahoitusmarkkinoita koskevan koodeksin L. 312-1-2 § sisältää pääasiallisesti direktiivin 2014/17 4 artiklan 26 alakohdassa tarkoitettua kytkykauppaa koskevan kiellon ja saman direktiivin 4 artiklan 27 alakohdassa tarkoitettua yhdistettyä tarjousta koskevan luvan. Ks. tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 15.

( 8 ) Unionin tuomioistuimen 26.9.2019 esittämään selvennyspyyntöön 23.10.2019 annettu vastaus.

( 9 ) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on täsmentänyt unionin tuomioistuimen selvennyspyyntöön antamassaan vastauksessa (ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 8), että 1.6.2017 annettu asetus nro 2017–1090 on kumottu yritysten kasvusta ja muuttamisesta 22.5.2019 annetun lain nro 2019-486 (loi no 2019-486, du 22 mai 2019, relative à la croissance et à la transformation des entreprises) 206 §:n XV momentilla, mutta että pääasiassa kyseessä olevaa asetusta on kuitenkin sovellettu, minkä vuoksi unionin tuomioistuimelle esitetyt kysymykset ovat edelleen merkityksellisiä.

( 10 ) Direktiivin 2014/17 1 artikla.

( 11 ) Direktiivin 2014/17 johdanto-osan 15 perustelukappale.

( 12 ) Käsitteet ”kytkykauppa” ja ”yhdistetyt tarjoukset” määritellään direktiivin 2014/17 4 artiklan 26 ja 27 alakohdassa: näiden määritelmien osalta ks. tämän ratkaisuehdotuksen 8 kohta.

( 13 ) Vaikka pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön ulottuvuus liittyy kansallisen lainsäädännön tulkitsemiseen, joka kuuluu kansalliselle tuomioistuimelle (ks. mm. tuomio 26.9.2000, Mayeur, C-175/99, EU:C:2000:505, 22 kohta; tuomio 1.6.2006, innoventif, C-453/04, EU:C:2006:361, 29 kohta ja tuomio 8.7.2010, Sjöberg ja Gerdin, C-447/08 ja C-448/08, EU:C:2010:415, 54 kohta), myönnän kuitenkin unionin tuomioistuimen käytettävissä olevan asiakirja-aineiston perusteella, että Ranskan hallituksen kanta on ensi näkemältä vakuuttava. Erityisesti kuluttajansuojakoodeksin L. 313-25-1 §:n sanamuodosta ilmenee, että luottolaitokset voivat asettaa lainatarjouksen ehdoksi sen, että lainanottaja tallettaa palkkansa tai siihen rinnastettavat tulonsa maksutilille yksilöidyn edun vastineeksi. Huomautan tässä yhteydessä, että koska tulojen tallettaminen ja näin ollen maksutili ei ole ehto lainan saamiselle sinänsä vaan ainoastaan yksilöidyn edun saamiselle, kyseessä on mielestäni direktiivin 2014/17 4 artiklan 27 alakohdassa tarkoitettu yhdistetty tarjous. Tässä tapauksessa laina on nimittäin luottosopimus, kun taas maksutili on direktiivin 2014/17 4 artiklan 27 alakohdassa tarkoitettu toinen finanssituote, ja vastineena tulojen tallettamisesta luottosopimus tarjotaan kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla ”muilla ehdoin” eli yksilöllisenä etuna.

( 14 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 8.

( 15 ) Täsmennän tässä yhteydessä ensinnäkin, että unionin tuomioistuimen selvennyspyyntöön annetusta vastauksesta (ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 8) ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on tältä osin epävarma siitä huolimatta, että riidanalaisen asetuksen perustana oleva kansallinen lainsäädäntö eli avoimuudesta, lahjonnan torjunnasta ja talouselämän nykyaikaistamisesta 9.12.2016 annetun lain nro 2016-1691 67 § edellyttää rahataloutta ja rahoitusmarkkinoita koskevan koodeksin L. 312-1-2 §:n noudattamista; Conseil d’État’n mukaan kyseisessä pykälässä sallitaan direktiivin 2014/17 4 artiklan 27 alakohdassa tarkoitetut yhdistetyt tarjoukset ja kielletään kyseisen direktiivin 4 artiklan 26 alakohdassa tarkoitettu kytkykauppa. Totean tässä yhteydessä toiseksi, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen epäilykset pääasiassa kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön ulottuvuudesta näyttävät johtuvan muun muassa siitä, että on mahdollista, että luottolaitokset käytännössä asettavat lainan saamisen ehdoksi tulojen tallettamisen ja näin ollen maksutilin hankkimisen, mikä muodostaa kytkykaupan. Vastauksessaan unionin tuomioistuimen selvennyspyyntöön Conseil d’État mainitsee kaksi osapuolta, joita asia koskee ja joilla on tämän suuntaisia mielipiteitä, viittaamalla tammikuussa 2019 laadittuun tulojen tallettamista koskevaan kertomukseen, jonka rahoitusalan neuvoa-antavan komitean puheenjohtaja on laatinut talous- ja valtiovarainministerin pyynnöstä: välittäjien edustajat katsovat, että ”todellisuudessa ei ole kyse varsinaisesta vastineesta, sillä tähän mennessä tarkastelluissa tapauksissa niin sanotusta talletuksellisesta korkoasteikosta on tullut tavanomaiseksi luokiteltava käytäntö, samalla kun on lisätty hyvin epäedullinen uusi niin sanottu talletukseton asteikko, jolla on selvästi rankaiseva vaikutus”. Myös yksityisasiakkaiden edustajat väittävät, että ”pankkitilin avaaminen ja erilaisten tuotteiden tilaaminen (auto- ja kotivakuutuspaketit) ovat usein edellytyksenä asuntolainan myöntämiselle”. Luottolaitokset sitä vastoin ilmoittavat, että asiakas voi aina päättää olla tallettamatta tulojaan ja jäädä siten ilman yksilöityä etua. Mielestäni kysymys siitä, ovatko luottolaitokset mahdollisesti jättäneet noudattamatta pääasiassa kyseessä olevaa lainsäädäntöä, on kuitenkin erotettava kysymyksestä, joka koskee sitä, onko kyseinen lainsäädäntö sinänsä yhteensoveltuva unionin oikeuden kanssa.

( 16 ) Huomautan kuitenkin, että komissio korosti istunnossa, että direktiivin 2014/17 johdanto-osan 24 perustelukappaleessa täsmennetään direktiivin 2014/17 12 artiklan 1 kohdassa säädetyn yhdistettyjä tarjouksia koskevan luvan ulottuvuutta. Kyseisessä perustelukappaleessa täsmennetään, että yhdistettyjen tarjousten tekemistä, josta voi olla hyötyä kuluttajille, ei pidä rajoittaa, mutta että jäsenvaltioiden olisi kuitenkin jatkettava finanssipalvelujen vähittäismarkkinoiden tiivistä seuraamista sen varmistamiseksi, että yhdistetyt tarjoukset eivät vääristä kuluttajien valintoja ja kilpailua markkinoilla. Tällainen myynti on näin ollen aina hyväksyttävä kuluttajan ja vapaan kilpailun edun perusteella, ja lainsäätäjän on tässä yhteydessä estettävä kuluttajan intressien vastaiset tilanteet.

( 17 ) Koska ennakkoratkaisukysymys olisi tästä syystä merkityksetön, kattavuuden vuoksi totean, että esitetty kysymys voidaan kuitenkin ottaa tutkittavaksi. Kun otetaan huomioon muun muassa se, ettei pääasiassa kyseessä olevan lainsäädännön luokittelua kytkykaupaksi voida sulkea pois, on katsottava, että esitettyyn kysymykseen annettava vastaus on hyödyllinen ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle pääasian ratkaisemiseksi ja että kysymys on näin ollen otettava tutkittavaksi. Ks. vastaavasti mm. tuomio 27.101993, Enderby (C-127/92, EU:C:1993:859, 11 ja 12 kohta); tuomio 7.12.2010, VEBIC(C-439/08, EU:C:2010:739, 44–48 kohta) ja tuomio 2.5.2019, A-Fonds (C-598/17, EU:C:2019:352, 34–40 kohta).

( 18 ) Direktiivin 2014/17 4 artiklan 26 alakohdassa olevan kytkykaupan määritelmän mukaisesti tämä merkitsee sitä, että kuluttajan ei ole mahdollista tehdä luottosopimusta erillisenä maksutilistä ja että velvollisuus tallettaa tuloja kyseiselle tilille on siis itse luoton saamisen edellytys.

( 19 ) Huomautan, että direktiivin 2014/17 12 artiklan säännös ei ollut osa komission esittämää direktiiviehdotusta (KOM(2011) 142 lopullinen), vaan se lisättiin Euroopan parlamentin ensimmäisessä käsittelyssä.

( 20 ) Muistutan, että Ranskan hallitus väittää ensisijaisesti, että pääasiassa kyseessä olevassa lainsäädännössä sallitaan yhdistetyt tarjoukset (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 37 kohta).

( 21 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 21 kohta.

( 22 ) Huomautan tässä yhteydessä myös, että rahoitusalan neuvoa-antavan komitean puheenjohtajan talous- ja valtiovarainministerin pyynnöstä tammikuussa 2019 laatimasta tulojen tallettamista koskevasta kertomuksesta, johon ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa selvennyspyyntöön antamassaan vastauksessa, ilmenee, että ”tulojen tallettaminen voi olla erityisesti lainahakemusta tarkasteltaessa hyödyllinen täydentävä vakuus”. Tämän huomautuksen perusteella ei voida tehdä päätelmiä siitä, pyritäänkö kyseessä olevalla lainsäädännöllä johonkin direktiivin 2014/17 12 artiklan 2 kohdan a alakohdassa mainittuun tarkoitukseen.

( 23 ) Ks. vastaavasti mm. tuomio 10.9.2014, Kušionová (C-34/13, EU:C:2014:2189, 77 kohta).

( 24 ) Direktiivin 2014/92 1 artiklan 6 kohta luettuna yhdessä kyseisen direktiivin johdanto-osan 12 perustelukappaleen kanssa.

( 25 ) Ks. vastaavasti mm. tuomio 4.6.2009, SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft (C-102/08, EU:C:2009:345, 40–42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Korostan, että tätä oikeuskäytäntöä sovelletaan myös silloin, kun on kyse direktiivin 2014/17 12 artiklan 3 kohdan kaltaisen vapaaehtoisen poikkeuksen täytäntöönpanosta. Ks. vastaavasti mm. tuomio 21.10.2010, Accardo ym. (C-227/09, EU:C:2010:624, 55 kohta).

( 26 ) Tätä toteamusta ei voida kyseenalaistaa sillä, että pääasiassa kyseessä olevassa lainsäädännössä edellytetään, että tämä etu on voitava yksilöidä selvästi ja että tarjouksessa on mainittava sen laatimisessa käytetyt korko- ja muut ehdot, joita luotonantaja soveltaa, jos luotonottaja ei enää noudata talletusvaatimusta (kuluttajansuojakoodeksin L. 313-25 §).

( 27 ) Ks. tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 23.

( 28 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 36 kohta.

( 29 ) Siltä osin kuin lainanottajan lainanantajan pankissa luottosopimuksen yhteydessä avaaman tilin, jonka tarkoituksena on lainanottajan tulojen tallettaminen sille yksilöidyn edun vastineeksi, sulkeminen johtaa vain tämän edun menettämiseen, kyse on mielestäni nimittäin direktiivissä 2014/17 tarkoitetuista yhdistetyistä tarjouksista; ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 13.

( 30 ) Lisäksi koska ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen antamastani vastauksesta seuraa, että pääasiassa kyseessä oleva lainsäädäntö on kielletty direktiivin 2014/17 nojalla, koska kyseisessä lainsäädännössä sallitaan mainitussa direktiivissä tarkoitettu kytkykauppa, on tarpeetonta tarkastella myös tällaisen lainsäädännön yhteensoveltuvuutta toisessa ennakkoratkaisukysymyksessä tarkoitettujen säännösten kanssa.

( 31 ) Direktiivin 2007/64 2 artiklan 1 kohdan mukaan direktiiviä sovelletaan Euroopan unionissa annettaviin ”maksupalveluihin”. Käsitteellä ”maksupalvelut” tarkoitetaan saman direktiivin 4 artiklan 3 alakohdan mukaan mitä tahansa liitteessä lueteltua liiketoimintaa. Liitteessä olevassa 1 kohdassa mainitaan ”palvelut käteisen tallettamiseksi maksutilille sekä kaikki maksutilin hoitamisen edellyttämät operaatiot”.

( 32 ) Direktiivin 2007/64 40 artikla. Puitesopimuksella tarkoitetaan kyseisen direktiivin 4 artiklan 12 alakohdan mukaan maksupalvelusopimusta, jota sovelletaan tulevien erillisten ja peräkkäisten maksutapahtumien toteuttamiseen ja joka voi sisältää maksutilin perustamista koskevat velvollisuudet ja ehdot.

( 33 ) Ks. direktiivin 2007/64 johdanto-osan 29 perustelukappale.

( 34 ) Ks. direktiivin 2015/2366 2 artiklan 1 kohta, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 4 artiklan 3 alakohdan ja liitteen kanssa.

( 35 ) Ks. direktiivin 2014/92 johdanto-osan toinen perustelukappale ja 1 artikla.

( 36 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 6.

( 37 ) Muistutan, että kuluttajansuojakoodeksin L. 313-25-1 §:ssä tarkoitettu käsite ”maksutili” sisältää myös tilit, joita lainanottajat käyttävät päivittäisten maksutapahtumien suorittamiseen. Tältä osin direktiivin 2014/92 johdanto-osan 12 perustelukappaleessa, joka mainitaan tämän ratkaisuehdotuksen 10 kohdassa, täsmennetään 1 artiklan 6 kohdassa säädetty direktiivin soveltamisala. Tästä täsmennyksestä seuraa, että direktiiviä sovelletaan maksutiliin, joka on tarkoitettu yksinomaan kiinnelainan takaisinmaksuun, kun tätä tiliä käytetään myös päivittäisten maksutapahtumien suorittamiseen.