Erityisesti on todettava, ettei sitä, että tarkistetaan varmentamismenettelyn alaisten yritysten tekninen ja taloudellinen kapasiteetti, lausuntojen todenperäisyys ja sisältö, niiden henkilöiden esittämät todistukset ja asiakirjat, joille todistus annetaan, sekä hakijan tai tarjouksen tekijän henkilökohtaiseen tilanteeseen liittyvien edellytysten noudattaminen, voida pitää toimintana, johon sisältyy julkisen vallan oikeuksien käyttämiselle ominaista itsenäistä päätöksentekoa, koska kyseinen tarkistaminen määritetään kokonaisuudessaan kansallisessa säännöstössä. Lisäksi mainittu tarkistaminen tehdään valtiovallan suorassa valvonnassa, ja sen tehtävänä on helpottaa hankintaviranomaisten tehtävää julkisten rakennusurakoiden alalla, koska sillä pyritään mahdollistamaan se, että nämä viranomaiset voivat täyttää tehtävänsä siten, että ne tuntevat täsmällisesti ja yksityiskohtaisesti sekä tarjouksentekijöiden teknisen että taloudellisen kapasiteetin.

SEUT 51 artiklan ensimmäistä kohtaa on tulkittava siten, ettei kyseiseen määräykseen sisältyvää sijoittautumisoikeutta koskevaa poikkeusta sovelleta varmentamislaitoksen asemassa olevien yhtiöiden varmentamistoimintaan.

Palveluista sisämarkkinoilla annetun direktiivin 2006/123/EY 14 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jossa säädetään, että varmentamislaitoksen asemassa olevien yhtiöiden sääntömääräisen kotipaikan on oltava kyseisen valtion alueella.

Kyseisessä artiklassa nimittäin kielletään jäsenvaltioita asettamasta palvelutoiminnan aloittamisen tai harjoittamisen ehdoksi alueellaan jotain kyseisen artiklan 1–8 kohdassa luetelluista vaatimuksista, ja ne velvoitetaan näin ollen poistamaan tällaiset vaatimukset ensisijaisesti ja systemaattisesti. Mainittuja vaatimuksia ei voida oikeuttaa. Mainitun artiklan otsikosta ilmenee nimittäin yhtäältä, että sen 1–8 kohdassa luetellut vaatimukset ovat ”kiellettyjä”. Myöskään mikään kyseisen artiklan sanamuodossa ei viittaa siihen, että jäsenvaltioilla olisi mahdollisuus oikeuttaa tällaisten vaatimusten pitäminen voimassa kansallisessa lainsäädännössään. Toisaalta direktiivin 2006/123 yleinen rakenne perustuu sijoittautumisvapauden osalta selvään erotteluun kiellettyjen vaatimusten ja arvioitavien vaatimusten välillä. Ensiksi mainittuja säännellään direktiivin 14 artiklalla, kun taas jälkimmäisiä koskevat direktiivin 15 artiklassa säädetyt säännöt.

Direktiivin 2006/123 3 artiklan 3 kohdan tulkitseminen siten, että jäsenvaltioiden olisi sallittua oikeuttaa primaarioikeuteen vedoten kyseisen direktiivin 14 artiklassa kielletty vaatimus, poistaisi lisäksi viimeksi mainitulta säännökseltä kaiken tehokkaan vaikutuksen, koska se lopulta vaarantaisi mainitulla säännöksellä toteutetun kohdennetun yhdenmukaistamisen. Direktiivin 2006/123 3 artiklan 3 kohta ei myöskään ole esteenä direktiivin 14 artiklan tulkinnalle, jonka mukaan 14 artiklassa lueteltuja kiellettyjä vaatimuksia ei voida oikeuttaa. Tällaisella kiellolla, johon ei liity oikeuttamismahdollisuutta, pyritään nimittäin takaamaan tiettyjen sellaisten sijoittautumisvapauteen kohdistuvien rajoitusten järjestelmällinen ja ripeä poistaminen, joiden unionin lainsäätäjä ja unionin tuomioistuin oikeuskäytännössään ovat katsoneet haittaavan vakavasti sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa. Tällainen päämäärä on perussopimuksen mukainen.

Vaikka SEUT 52 artiklan 1 kohdassa sallitaankin se, että jäsenvaltiot oikeuttavat sijoittautumisvapauden rajoitusta merkitseviä kansallisia toimenpiteitä jollakin kyseisessä määräyksessä luetelluista syistä, tämä ei kuitenkaan merkitse sitä, ettei unionin lainsäätäjä voi silloin, kun se antaa sellaisen johdetun oikeuden toimen, kuten direktiivin 2006/123, jolla konkretisoidaan EUT-sopimuksessa vahvistettua perusvapautta, rajata tiettyjä poikkeuksia, varsinkin silloin, kun – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – asianomaisella johdetun oikeuden säännöksellä ainoastaan vahvistetaan vakiintunut oikeuskäytäntö, jonka mukaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen vaatimuksen kaltainen vaatimus on yhteensopimaton sellaisten perusvapauksien kanssa, joihin talouden toimijat voivat vedota.

(ks. 26, 28, 30, 31, 37 ja 39–41 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)