Toisaalta ja kuten julkisasiamies on lähinnä ratkaisuehdotuksensa 57 kohdassa todennut, kun otetaan huomioon direktiivin 2009/28 18 artiklan 1 kohdan a–c alakohdassa luetelluissa kriteereissä käytettyjen ilmaisujen yleisluonteisuus, ei myöskään voida katsoa, että mainitulla säännöksellä olisi suoritettu ainetasemenetelmään liittyvän todentamismenetelmän täydellinen yhdenmukaistaminen. Kyseisistä alakohdista johtuu päinvastoin, että jäsenvaltiot säilyttävät harkintavallan ja toimintamarginaalin, kun niiden on täsmällisemmin määritettävä ne konkreettiset edellytykset, jotka talouden toimijoiden käyttöön ottamien ainetasemenetelmien on täytettävä. Siten tällainen säännös ei sellaisenaan tarkasteltuna ole myöskään omiaan johtamaan automaattisesti siihen, että kestävän biokaasun vapaa liikkuvuus rajatylittäviin kaasuverkkoihin on taattu, kun mainittu biokaasu on laillisesti luonnehdittu kestäväksi tuotantojäsenvaltiossa.

Yhtäältä direktiivin 2009/28 18 artiklan 1 kohtaa, jonka ainoana tavoitteena on ottaa käyttöön todentamismekanismit, jotka on tarkoitettu takaamaan kyseisen direktiivin 17 artiklan oikea soveltaminen, ei sen enempää kuin kyseistä 17 artiklaakaan – kun otetaan huomioon näiden kahden säännöksen välinen yhteys – voida tulkita siten, että sen tavoitteena on velvoittaa jäsenvaltiot ehdoitta sallimaan muista jäsenvaltioista peräisin olevan kestävän biokaasun tuonnit.

Uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käytön edistämisestä sekä direktiivien 2001/77/EY ja 2003/30/EY muuttamisesta ja myöhemmästä kumoamisesta 23.4.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/28/EY 18 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei sen tavoitteena ole luoda jäsenvaltioille velvollisuutta sallia niiden yhteen liitettyjen kansallisten kaasuverkkojen kautta sellaisen kestävän biokaasun tuonnit, joka vastaa kyseisen direktiivin 17 artiklassa säädettyjä kestävyyskriteerejä ja joka on tarkoitettu käytettäväksi biopolttoaineena.

Minkään perusteella ei kuitenkaan voida katsoa, että kun unionin lainsäätäjä on näin päättänyt — tavoitellessaan SEUT 114 artiklan 3 kohdassa asetettua tavoitetta taata ympäristön suojelun korkea taso ja direktiivin 2009/28 76 perustelukappaleessa erityisesti mainittuja tarkoituksia varten — suosia kestävyyskriteerien sellaisen todentamisjärjestelmän käyttöön ottamista, joka on samalla sekä luotettava että tehokas ja joka on tarkoitettu varmistamaan fyysinen yhteys kestävien biopolttoaineiden tuotannon ja niiden kulutuksen välillä unionissa vaikuttaen siten tehokkaammin markkinoiden ostajien menettelyyn, se olisi ylittänyt tämän tuomion 50 kohdassa esiin tuodun sillä olevan laajan harkintavallan rajat taikka että se olisi sivuuttanut suhteellisuusperiaatteesta johtuvat vaatimukset.

SEUT 34 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle määräykselle, jolla kansallinen viranomainen pyrkii sulkemaan pois sen, että talouden toimija voisi soveltaa direktiivin 2009/28 18 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua ainetasemenetelmää yhteenliitettyjen kansallisten kaasuverkkojen kautta kuljetetun kestävän biokaasun osalta, tämän viranomaisen antaman määräyksen perusteella, jonka mukaan ainetasetta koskevan vaatimuksen on täytyttävä ”selkeästi rajatun paikan sisällä”, vaikka kyseinen viranomainen myöntää tämän säännöksen perusteella, että ainetasemenetelmä voidaan panna täytäntöön sen kestävän biokaasun osalta, joka on kuljetettu sen jäsenvaltion, jonka alueella sama viranomainen toimii, kansallisessa kaasuverkossa.

Ensinnäkin mainitussa 34 artiklassa tarkoitetuista kaupan rajoituksista on todettava, että riidanalainen määräys on omiaan estämään ainakin välillisesti ja mahdollisesti muista jäsenvaltioista peräisin olevan kestävän biokaasun tuonteja Ruotsiin tämän tuomion 44 kohdassa esiin tuodussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.

Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 75, 76 ja 78 kohdassa, mainittu määräys estää yhteenliitettyjen kansallisten kaasuverkkojen kautta tuodun kestävän biokaasun ainetasetta koskevan vaatimuksen täyttymisen ja siten sulkee pois sen, että mainittu biokaasu voisi sen jälkeen, kun se on näin tuotu Ruotsiin, säilyttää ne kestävyysominaisuudet, joiden perusteella se voi hyötyä veroetujärjestelmästä, jota mainitussa jäsenvaltiossa sovelletaan kestävien biopolttoaineiden kulutukseen.

Koska kaupan este on siten todettu, on tämän jälkeen tarkistettava tämän tuomion 46 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti, voisiko mainitun esteen alkuperänä oleva kansallinen toimenpide kuitenkin olla oikeutettu joistakin SEUT 36 artiklassa luetelluista yleistä etua koskevista syistä taikka ympäristönsuojelun kaltaisista hyväksytyistä pakottavista vaatimuksista ja täyttääkö mainittu toimenpide suhteellisuusperiaatteen mukaiset vaatimukset. Tältä osin on muistutettava ensinnäkin, että uusiutuvien energialähteiden käyttö biokaasun tuottamiseen, mitä energiaviranomaisen vuoden 2011 määräysten 3 luvun 3 §:ssä kyseessä olevan kaltaisella kansallisella säännöstöllä pyritään edistämään, on periaatteessa hyödyllistä ympäristönsuojelun kannalta. Toiseksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisten viranomaisten on näytettävä, että niiden käyttöön ottama poikkeus tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatteesta on tarpeen kyseisten tavoitteiden saavuttamiseksi ja että se on suhteellisuusperiaatteen mukainen.

Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 89 ja 90 kohdassa, ei ole käynyt ilmi eikä energiaviranomainen ole mitenkään osoittanut, että sen olisi mahdotonta varmistaa muista jäsenvaltioista yhteenliitettyjen kansallisten kaasuverkkojen kautta tuodun biokaasun kestävyys vaatimalla, että kyseiset talouden toimijat esittävät kansallisessa oikeudessa vaaditun näytön, ottamalla huomioon tältä osin ne mahdolliset tiedot ja asiakirjat, jotka ovat peräisin kyseessä olevan kestävän biokaasuerän lähtöjäsenvaltioiden käyttöön ottamista ainetasemenetelmistä, ja varmistaen, että mainittu erä on direktiivin 2009/28 17 artiklan 1 kohdassa täsmennettyjä tarkoituksia varten poistettu vain kerran seoksesta tai seoksista, kuten kyseisen direktiivin 18 artiklan 1 kohdassa käyttöön otettu ainetasemenetelmä edellyttää.

Edellä todetusta seuraa, että energiaviranomainen ei ole osoittanut, että tämän viranomaisen vuoden 2011 määräysten 3 luvun 3 §:n perusteella annettu riidanalainen määräys olisi tarpeen muista jäsenvaltioista tuodun biokaasun kestävyyden varmistamiseksi direktiivin 2009/28 17 artiklan 1 kohdassa säädettyjä tarkoituksia varten, joten tällainen toimenpide ei ole suhteellisuusperiaatteen mukainen eikä se siten ole oikeutettu.

(ks. 79, 80, 84, 85, 90, 98, 99 ja 100 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)