Väliaikainen versio

JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

GIOVANNI PITRUZZELLA

15 päivänä joulukuuta 2022 ( )

Asia C-570/21

I. S.,

K. S.

vastaan

YYY. S.A.

(Ennakkoratkaisupyyntö – Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie (Varsovan Warszawa-Wolan kaupunginosan piirioikeus, Puola))

Ennakkoratkaisupyyntö – Kuluttajansuoja – Direktiivi 93/13/ETY – Kuluttajasopimusten kohtuuttomat ehdot – Kuluttajan käsite – Kahta päämäärää palveleva sopimus, jonka tekijöistä toinen harjoittaa elinkeino- tai ammattitoimintaa ja toinen ei harjoita lainkaan elinkeinotoimintaa – Elinkeino- tai ammattitoimintaan liittyvän tarkoituksen toisarvoinen tai muu kuin vallitseva asema tarkasteltaessa tehtyä sopimusta kokonaisuudessaan





1. Voidaanko unionin oikeuteen sisältyvän kohtuuttomien sopimusehtojen vastaisen suojan kannalta kuluttajana pitää henkilöä, joka elinkeino- tai ammattitoimintaa harjoittaessaan on tehnyt luottosopimuksen yhdessä sellaisen toisen luotonottajan kanssa, joka ei harjoita vastaavaa toimintaa, kun kyseinen henkilö on toiminut osittain ammattitoimintaansa liittyvässä tarkoituksessa ja osittain siihen liittymättömässä tarkoituksessa, siinä tapauksessa, että elinkeino- tai ammattitoimintaan liittyvä tarkoitus ei ole sopimuskokonaisuudessa vallitseva?

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

1. Direktiivi 93/13/ETY

2. Direktiivin 93/13/ETY( ) 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Tämän direktiivin tarkoituksena on lähentää jäsenvaltioiden elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välillä tehtyjen sopimusten kohtuuttomia ehtoja koskevia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.”

3. Kyseisen direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:

”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:

– –

b) ’kuluttajalla’ jokaista luonnollista henkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään ei harjoita ammatti- tai liiketoimintaa;

c) ’elinkeinonharjoittajalla’ jokaista luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään harjoittaa joko julkisen tai yksityisen alan ammatti- tai liiketoimintaa.”

2. Direktiivi 2011/83/EU

4. Direktiivin 2011/83( ) johdanto-osan 17 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:

”Kuluttajan määritelmän olisi katettava luonnolliset henkilöt, jotka toimivat muussa kuin heidän elinkeino- tai ammattitoimintaansa liittyvässä tarkoituksessa. Jos kuitenkin kyseessä on kahta päämäärää palveleva sopimus eli sopimus tehdään tarkoituksessa, joka kuuluu osittain henkilön ammattitoimintaan ja osittain muuhun kuin ammattitoimintaan ja kun ammattitoimintaan liittyvä tarkoitus on niin vähäinen, ettei se ole vallitseva sopimuskokonaisuudessa, kyseistä henkilöä olisi myös pidettävä kuluttajana.”

5. Kyseisen direktiivin 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa:

”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:

1. ’kuluttajalla’ luonnollista henkilöä, joka tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvia sopimuksia tehdessään toimii tarkoituksessa, joka ei kuulu hänen elinkeino- tai ammattitoimintaansa;

2. ’elinkeinonharjoittajalla’ luonnollista henkilöä tai joko yksityisessä tai julkisessa omistuksessa olevaa oikeushenkilöä, joka tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvia sopimuksia tehdessään toimii tarkoituksessa, joka kuuluu hänen elinkeino- tai ammattitoimintaansa, sekä elinkeinonharjoittajan nimissä tai puolesta toimivaa henkilöä – –”.

3. Direktiivi 3013/11/EU

6. Direktiivin 2013/11/EU( ) johdanto-osan 18 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:

”Kuluttajan määritelmän olisi katettava luonnolliset henkilöt, jotka toimivat tarkoituksessa, joka ei kuulu heidän elinkeino- tai ammattitoimintaansa. Jos sopimus tehdään tarkoituksessa, joka kuuluu osittain henkilön ammattitoimintaan ja osittain sen ulkopuolelle (kahta päämäärää palveleva sopimus) ja ammatillinen tarkoitus on niin vähäinen, ettei se ole vallitseva toimituskokonaisuudessa, myös tällaista henkilöä olisi kuitenkin pidettävä kuluttajana.”

7. Mainitun direktiivin 4 artiklan, jonka otsikko on ”Määritelmät”, a ja b alakohdassa säädetään seuraavaa:

”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:

a ’kuluttajalla’ luonnollista henkilöä, joka toimii tarkoituksessa, joka ei kuulu hänen elinkeino- tai ammattitoimintaansa;

b ’elinkeinonharjoittajalla’ luonnollista henkilöä tai yksityisessä tai julkisessa omistuksessa olevaa oikeushenkilöä, joka toimii tarkoituksessa, joka kuuluu hänen elinkeino- tai ammattitoimintaansa, mukaan luettuna elinkeinonharjoittajan nimissä tai puolesta toimivat henkilöt;

– –”

4. Asetus (EU) N:o 524/2013

8. Asetuksen (EU) N:o 524/2013( ) johdanto-osan 13 perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:

”’Kuluttajan’ määritelmän olisi katettava luonnolliset henkilöt, jotka toimivat tarkoituksessa, joka ei kuulu heidän elinkeino- tai ammattitoimintaansa. Jos sopimus tehdään tarkoituksessa, joka kuuluu osittain henkilön ammattitoimintaan ja osittain sen ulkopuolelle (kahta päämäärää palveleva sopimus) ja ammatillinen tarkoitus on niin vähäinen, ettei se ole vallitseva toimituskokonaisuudessa, myös tällaista henkilöä olisi kuitenkin pidettävä kuluttajana.”

9. Kyseisen asetuksen 4 artiklan, jonka otsikko on ”Määritelmät”, a ja b alakohdassa säädetään niin ikään seuraavaa:

”Tässä asetuksessa tarkoitetaan

a) ’kuluttajalla’ direktiivin 2013/11/EU 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa määriteltyä kuluttajaa;

b) ’elinkeinonharjoittajalla’ direktiivin 2013/11/EU 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa määriteltyä elinkeinonharjoittajaa;

– –”

B Puolan oikeus

10. Siviilikoodeksin (Kodeks cywilny) 221 §:ssä, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian oikeudenkäynnin kohteena oleviin tosiseikkoihin, ”kuluttajan” määritellään olevan ”luonnollinen henkilö, joka tekee elinkeinonharjoittajan kanssa oikeustoimen, joka ei välittömästi liity hänen elinkeino- tai ammattitoimintaansa”.

11. Siviilikoodeksin 3851 §:n sanamuoto on seuraava:

”(1) Kuluttajan kanssa tehdyn sopimuksen ehdot, joita ei ole neuvoteltu yksilöllisesti, eivät sido kuluttajaa, jos niissä määrätään kuluttajan oikeuksista ja velvollisuuksista hyvän tavan vastaisesti ja jos ne loukkaavat ilmeisellä tavalla hänen etujaan (kielletyt sopimusehdot). Tämä säännös ei koske ehtoja, joissa määritetään osapuolten olennaiset velvoitteet, mukaan luettuna hinta tai palkkio, jos ne on muotoiltu yksiselitteisesti.

(2) Jos jokin sopimusehto ei 1 momentin mukaan sido kuluttajaa, muut sopimusehdot jäävät osapuolia sitoviksi.

(3) Sopimusehdot, joita ei ole neuvoteltu yksilöllisesti, ovat ehtoja, joiden sisältöön kuluttajalla ei ole ollut todellista vaikutusvaltaa. Tämä koskee erityisesti ehtoja, jotka sisältyvät toisen osapuolen kuluttajalle tarjoamaan vakiosopimukseen.

(4) Sillä, joka väittää, että tietty sopimusehto on neuvoteltu yksilöllisesti, on asiassa todistustaakka.”

II Tosiseikat, pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymykset

12. I. S. ja K. S. tekivät 28.2.2006 pääasian oikeudenkäynnin vastaajan oikeudelliselle edustajalle hakemuksen Sveitsin frangin määräisestä kiinnitysluotosta osittain tiettyjen toisen puolison elinkeinotoiminnan velkojen jälleenrahoittamiseksi ja osittain kiinteistökaupan rahoittamiseksi.

13. Luottohakemuksen kokonaismäärä oli yhteensä 206 120,00 Puolan zlotya (PLN, jäljempänä zloty), josta 96 120,00 zlotya koski pääasian oikeudenkäynnin toisen kantajan tiettyjen velkojen rahoittamista ja 110 000,00 zlotya puolestaan yksityisiä kulutustarpeita.

14. Pääasian oikeudenkäynnin kantajien neuvotteluasemasta voidaan todeta, että I. S. harjoitti ammattitoimintaa siviiliyhtiön yhtiömiehenä. K. S. puolestaan oli työsuhteessa erääseen yritykseen, jossa hän työskenteli seppänä.

15. I. S. ja K. S. sekä pääasian oikeudenkäynnin vastaajana oleva luottolaitos tekivät 21.3.2006 lopulta 198 996,73 zlotyn määräisen luottosopimuksen, joka oli indeksoitu Sveitsin frangin kurssiin, pääsopimuksessa määritellyin ehdoin ja kiinnitysluottosopimuksen yleisin ehdoin.

16. Mainittu summa oli maksettava takaisin 300 tasaerässä. Ensimmäisellä erällä oli määrä maksaa takaisin 70 000,00 zlotya, jotka luottolaitos oli myöntänyt kantajille I. S:n yrityksen nimissä olevalle tilille, joka oli määrä lopettaa välittömästi takaisinmaksun tapahduttua.

17. I. S. esitti 11.1.2021 pidetyssä istunnossa, että myöntääkseen koko edellä mainitun määrän pääasian oikeudenkäynnin vastaajana oleva luottolaitos oli edellyttänyt, että osa luoton määrästä käytettäisiin ammattitoimintaan liittyvän, toiselta luottolaitokselta otetun velan maksamiseen.

18. Osa ensimmäisestä erästä käytettiin eräiden vakuutusmaksujen maksamiseen.

19. Toinen erä puolestaan käytettiin seuraavasti: 9 720,00 zlotya yrityksen 18.4.2005 ottaman luoton takaisinmaksuun, 7 400,00 zlotya yrityksen luottolimiitin maksamiseen takaisin luotonantajalle, 9 000,00 zlotya muiden luotonottajan velkojen takaisinmaksuun ja 93 880,00 zlotya kulutusmenoihin.

20. Sittemmin luotonottajat haastoivat pääasian oikeudenkäynnin vastaajana olevan luottolaitoksen oikeuteen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa ja vaativat, että tietyt sopimusehdot todettaisiin kohtuuttomiksi ja perusteettomasti veloitetut määrät palautettaisiin heille.

21. Pääasian oikeudenkäynnissä luottolaitos katsoi, ettei kantajia voitu pitää direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettuina kuluttajina, koska osa luotosta käytettiin pääasian oikeudenkäynnin toisen kantajan elinkeinotoimintaan liittyvien tarpeiden kattamiseen.

22. Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawie (Varsovan Warszawa-Wolan kaupunginosan piirioikeus, Puola) on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:

”1) Onko kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 2 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja sen johdanto-osaa tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että kuluttajan määritelmään sisällytetään elinkeinotoimintaa harjoittava henkilö, joka on tehnyt ulkomaan valuuttaan indeksoidun luottosopimuksen yhdessä sellaisen luotonottajan kanssa, joka ei harjoita tällaista toimintaa, kun luotto on tarkoitettu osittain toisen luotonottajan elinkeinotoimintaan liittyvään tarkoitukseen ja osittain hänen elinkeinotoimintaansa liittymättömään tarkoitukseen, eikä vain tilanteessa, jossa elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus on toisarvoinen siten, että sitä on pidettävä vähäpätöisenä tarkasteltaessa kyseessä olevaa toimea kokonaisuudessaan, eikä sillä, että elinkeinotoimintaan liittymätön tarkoitus on pääasiallinen, ole vaikutusta tässä suhteessa?

2) Jos vastaus ensimmäiseen kysymykseen on myöntävä, onko kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 2 artiklan b alakohtaa ja sen johdanto-osaa tulkittava siten, että säännökseen sisältyvän kuluttajan määritelmän täyttää myös henkilö, joka sopimuksen allekirjoittamishetkellä harjoitti elinkeinotoimintaa, kun toinen luotonottaja ei lainkaan harjoittanut tällaista toimintaa ja nämä henkilöt yhdessä tekivät pankin kanssa ulkomaan valuuttaan indeksoidun luottosopimuksen, jonka pääoma käytettiin osittain toisen luotonottajan elinkeinotoimintaan liittyvään tarkoitukseen ja osittain elinkeinotoimintaan liittymättömään tarkoitukseen tilanteessa, jossa elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus ei ole toisarvoinen eikä sitä ole pidettävä vähäpätöisenä tarkasteltaessa kyseessä olevaa toimea kokonaisuudessaan ja elinkeinotoimintaan liittymätön tarkoitus on pääasiallinen eikä luottoa olisi ollut mahdollista myöntää siihen ilman luottopääoman käyttämistä elinkeinotoimintaan liittyvään tarkoitukseen?”

III Oikeudellinen arviointi

A Alustavat toteamukset

23. Ennakkoratkaisukysymykset liittyvät kiinteästi toisiinsa. Niistä ensimmäinen koskee lähinnä sitä, voidaanko tuomiossa Gruber( ) vahvistettua kriteeriä soveltaa direktiivin 93/13 1 artiklan tulkintaan, ja toinen sitä, millä tavoin ja millä edellytyksin direktiivissä 93/13 tarkoitettuna kuluttajana voidaan pitää henkilöä, joka tekee sopimuksen kahtalaisessa tarkoituksessa, osittain elinkeinonharjoittamiseen liittyvässä ja osittain henkilökohtaisessa tarkoituksessa.

24. Ennen oikeudellista arviointia on nähdäkseni hyvä kerrata eräitä tapauksen keskeisiä tosiseikkoja, jotka auttavat hahmottamaan arvioinnin kohteena olevan tosiseikaston paremmin.

25. Pariskunta tekee luottosopimuksen voidakseen ostaa talon. Toinen puolisoista harjoittaa elinkeinotoimintaa ja on ottanut luottolaitokselta siihen liittyvän lainan. Kun pariskunta hakee luottoa kiinteistön ostamista varten, luottolaitos asettaa luoton myöntämisen ehdoksi, että ammatilliseen tarkoitukseen lainan ottaneen puolison on maksettava kyseinen laina pois. Myönnetystä kokonaismäärästä noin yksi kolmasosa kattaa lainaa aiemmin ammatilliseen tarkoitukseen ottaneen luotonottajan vanhan lainan ja kaksi kolmasosaa talon hankintaan ja muihin luotonottajapariskunnan henkilökohtaisiin tarpeisiin liittyviä kuluja. Lainaa aiemmin ammatillista tarkoitusta varten ottaneen luotonottajan puoliso ei osallistu puolisonsa ammatilliseen toimintaan.

26. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin vastaamiseksi on määritettävä, mikä on direktiivin 93/13 mukaan sellaisten kahden luonnollisen henkilön asema, jotka ovat tehneet sopimuksen osittain yksityiseen kulutukseen liittyviin tarkoituksiin ja osittain tarkoituksiin, jotka kuuluvat toisen heistä harjoittaman elinkeino- tai ammattitoiminnan piiriin, kun otetaan huomioon, että kulutusluoton elinkeino- tai ammattitoimintaan liittyvä käyttötarkoitus on sopimusta kokonaisuutena tarkasteltaessa merkityksellinen mutta ei vallitseva. Toisin sanoen on selvitettävä, voidaanko heitä kohtuuttomia ehtoja koskevan suojan soveltamisen kannalta pitää ”kuluttajina”.

27. Asiaa koskevasta sääntelystä ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä nousee esiin kaksi mahdollista tulkintaa.

28. Ensimmäinen niistä on tulkinta, johon pääasian oikeudenkäynnin kantajat sekä Puolan hallitus ja komissio ovat vedonneet ja jonka mukaan kantajien olisi katsottava kuuluvan kuluttajan käsitteen soveltamisalaan, kun otetaan huomioon elinkeinotoimintaan liittyvän tarkoituksen rajallinen ja muu kuin vallitseva merkitys tarkasteltaessa kyseistä luottosopimusta kokonaisuudessaan ja kun sovelletaan lähestymistapaa, joka perustuu direktiiviin 2011/83 ja myöhempiin kuluttajansuojaa koskeviin säädöksiin( ) sisältyvään kuluttajan käsitteeseen.

29. Toiseen, vastakkaiseen tulkintaan vetoaa yksinomaan pääasian oikeudenkäynnin vastaaja. Sen mukaan nyt tarkasteltavassa tapauksessa kantajien vaatiman suojan soveltamisen edellytykset eivät täyty, koska elinkeino- tai ammattitoimintaan liittyvä tarkoitus ei ole toisarvoinen siten, että sen asemaa luottosopimusta kokonaisuudessaan tarkasteltaessa olisi pidettävä vähäpätöisenä; tässä tulkinnassa sovelletaan analogisesti lähestymistapaa, jota yhteisöjen tuomioistuin noudatti tuomiossa Gruber,( ) jossa yhteisöjen tuomioistuimen oli tulkittava erästä tuomioistuinten toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla vuonna 1968 tehdyn Brysselin yleissopimuksen määräystä.( )

30. Ennen kuin ehdotan vastausta ennakkoratkaisukysymyksiin, pidänkin tarpeellisena tarkastella lyhyesti unionin oikeuteen sisältyvää kuluttajan käsitettä.

1. Kuluttajan käsite Euroopan unionin oikeudessa

31. Eurooppalaiset toimielimet, jotka otaksuivat yksittäisten jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen erojen olevan esteenä taloudelliselle yhdentymiselle, säätivät 1990-luvulla direktiivejä, joilla pyrittiin lähentämään sääntelyä ja tarjoamaan siten parempaa suojaa tavaroita ja palveluja ostavalle kuluttajalle.( )

32. Unionin oikeusjärjestyksessä ei edelleenkään ole vain yhtä kuluttajan määritelmää. Unionin primäärioikeudessa nimenomaista määritelmää ei ole, ja johdetun oikeuden lähteissä kuluttajan käsite vaihtelee enemmän tai vähemmän tarkasteltavan säädöksen tavoitteen mukaan.

33. Unionin sopimusoikeudessa kuluttajan käsitteeseen liittyvä luonnehdinta on pääosin yhdenmukainen ja keskittyy kuluttajan ”heikompaan” asemaan vastapuoleen verrattuna. Heikompi asema ilmenee sekä tiedollisena että sopimusvoimaan liittyvänä epäsymmetrisyytenä, ja nämä seikat edellyttävät muihin sopijapuoliin verrattuna erilaista oikeudellista suojaa.

34. Ensimmäiset elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välistä suhdetta koskeneet toimenpiteet olivat luonteeltaan toimialakohtaisia. Direktiivi 93/13 sen sijaan on soveltamisalaltaan yleinen säädös, joka koskee kaikkia kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välisiä sopimuksia ja jolla ensimmäistä kertaa toteutetaan kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välistä sopimussuhdetta koskeva aineellinen suoja.( ) Erityisesti kyseisen direktiivin johdanto-osan toisesta, viidennestä ja kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee selvästi, että säädöksen tavoitteena on sisämarkkinoiden toteuttaminen: jäsenvaltioiden väliset kohtuuttomia ehtoja koskevan sääntelyn erot olivat nimittäin esteenä tavaroiden vapaalle liikkuvuudelle jäsenvaltiosta toiseen ja siten taloudelliselle yhdentymiselle.

35. Kuluttajan käsitteestä mainitun direktiivin 2 artiklan b alakohdassa todetaan, että kuluttajalla tarkoitetaan ”jokaista luonnollista henkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään ei harjoita ammatti- tai liiketoimintaa”.

36. Käsitettä on luettava saman direktiivin 2 artiklan c alakohdassa tarkoitetun elinkeinonharjoittajan käsitteen vastinparina. Mainitun alakohdan mukaan elinkeinonharjoittajalla tarkoitetaan ”jokaista luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka tämän direktiivin kattamia sopimuksia tehdessään harjoittaa joko julkisen tai yksityisen alan ammatti- tai liiketoimintaa”.

37. Vastaava merkitys on direktiiveissä 2011/83 ja 2013/11( ) sekä asetuksessa N:o 524/2013 tarkoitetuilla kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan käsitteillä.

38. Määritelmistä käy näin ollen ilmi, että erottava tekijä kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välillä on se, liittyykö sopimuksen tarkoitus sopimuskumppanin ammatti- tai liiketoimintaan, eikä niinkään sopimuskumppanien asema.( )

39. Kun kuluttajan käsite siis riippuu siitä, liittyykö sopimuksen tarkoitus ammatti- tai liiketoiminnan harjoittamiseen,( ) on seuraavaksi selvitettävä, miten kyseinen peruste liittyy yksittäiseen sopimukseen.

40. Unionin tuomioistuin on soveltanut tähän objektiivista arviointikriteeriä. Kuten julkisasiamies Mischo asiassa Di Pinto totesi, kuluttajan käsitteen piiriin kuuluvia luonnollisia henkilöitä ei määritellä abstraktisti vaan sen mukaan, mitä he tosiasiassa tekevät.( )

41. Kun näin ollen suljetaan pois sopimuskumppanien tarkoituksiin perustuva subjektiivinen näkökulma, päädytään näkökulmaan, joka on objektiivinen mutta direktiivien tehokkaan vaikutuksen ja kuluttajien luottamusta markkinoilla vahvistavien suojatoimenpiteiden myötä( ) markkinoiden tehokkaan toiminnan kannalta välttämätön.

42. Näin ollen myös elinkeinonharjoittaja, jopa oikeudellisten palvelujen tarjoamista koskeviin sopimuksiin erikoistunut asianajaja( ) tai kauppiaana toimiva henkilö, voi saada kuluttajansuojaa.

43. Johtopäätöksenä voidaan näin ollen todeta, että unionin oikeuden oikeuslähteet ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö ovat kehittyneet kohti vahvempaa kuluttajansuojaa, mutta siten, että suojaa punnitaan aina myös suhteessa muihin vapauksiin ja viime kädessä suhteessa sisämarkkinoiden tehokkaaseen toimintaan, kuitenkin niin, että käsitteeseen jätetään riittävästi liikkumavaraa, jotta sen piiriin mahtuvat kaikki ne tilanteet, joissa on objektiivisesti tarkasteltuna kyse kuluttajansuojasta.

44. Koko sääntely nimittäin perustuu olettamaan, jonka mukaan uudet markkinamallit asettavat kuluttajan heikompaan asemaan, koska hänellä ei ole sopimusneuvotteluissa todellista neuvotteluvoimaa ja hänen käytettävissään olevat tiedot ovat vähäiset, mikä käytännössä pakottaa kuluttajan myöntymään elinkeinonharjoittajan sanelemiin ehtoihin kritiikittömästi ja joka tapauksessa voimatta vaikuttaa niihin.

2. Kuluttajan käsite sekamuotoisissa tai kahta päämäärää palvelevissa sopimuksissa

45. Sekamuotoisina tai kahta päämäärää palvelevina sopimuksina pidetään sopimuksia, joiden tarkoitus liittyy osittain henkilön elinkeinotoimintaan ja osittain henkilökohtaiseen toimintaan.

46. Unionin tuomioistuin tarkasteli kysymystä sopimuskumppanin aseman määrittämisestä tällaisen kahta päämäärää palvelevan sopimuksen yhteydessä ensimmäistä kertaa tuomiossa Gruber.( )

47. Kyseisessä asiassa kantaja vetosi Brysselin yleissopimuksen 13, 14 ja15 artiklassa kuluttajille taattuun suojaan eli oikeuteen nostaa kanne sen jäsenvaltion tuomioistuimessa, jossa velvoite on täytetty, eikä sen jäsenvaltion tuomioistuimessa, jossa vastaajalla on kotipaikka.

48. Koska kyseessä oli sopimus, joka palveli kahta päämäärää, unionin tuomioistuimelta tiedusteltiin, oliko ratkaisevana pidettävä riidanalaisen sopimuksen yksityisluonteista vai ammattiin tai elinkeinotoimintaan liittyvää tarkoitusta.

49. Unionin tuomioistuin katsoi, että luonnollista henkilöä voitiin pitää kuluttajana ainoastaan siltä osin kuin ”ammattiin tai elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus [oli] toisarvoinen siten, että sitä [oli] pidettävä vähäpätöisenä tarkasteltaessa kyseessä olevaa toimea kokonaisuudessaan”.( )

50. Toisin sanoen tuomiossa Gruber, jossa unionin tuomioistuimelle oli esitetty luonteeltaan prosessuaalinen kysymys, katsottiin, että määritettäessä sitä, voiko henkilö, joka tekee elinkeinonharjoittajan kanssa kahta päämäärää palvelevan sopimuksen, olla asetuksessa tarkoitettu kuluttaja, arviointiperusteena oli käytettävä ”toisarvoisuutta”.

51. Direktiivissä 93/13 ei nimenomaisesti säädetä kuluttajan käsitteestä kahta päämäärää palvelevien sopimusten yhteydessä.

52. Direktiivin 2011/83 johdanto-osan 17 perustelukappaleessa sen sijaan todetaan seuraavaa: ”Jos – – kyseessä on kahta päämäärää palveleva sopimus eli sopimus tehdään tarkoituksessa, joka kuuluu osittain henkilön ammattitoimintaan ja osittain muuhun kuin ammattitoimintaan ja kun ammattitoimintaan liittyvä tarkoitus on niin vähäinen, ettei se ole vallitseva sopimuskokonaisuudessa, kyseistä henkilöä olisi myös pidettävä kuluttajana.”

53. Vastaavia ilmauksia on käytetty direktiivin 2013/11 johdanto-osan 18 perustelukappaleessa sekä asetuksen (EU) 524/2013 johdanto-osan 13 perustelukappaleessa.

54. Kyseisessä säännöksessä siis vahvistetaan arviointiperuste, jonka mukaan tarkoitus ei saa olla ”vallitseva”. Näin ollen myös sitä, joka toimii osittain elinkeino- tai ammattitoimintaansa liittyvässä tarkoituksessa, voidaan pitää kuluttajana siltä osin kuin elinkeino- tai ammattitoimintaan liittyvän tarkoituksen, joka ei tosin ole vähäpätöinen, ei kuitenkaan voida katsoa olevan vallitseva sopimuskokonaisuudessa.

B Ennakkoratkaisukysymykset

1. Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys

55. Ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellä kansallinen tuomioistuin tiedustelee, millä edellytyksillä luotonottajan, joka on tehnyt luottosopimuksen osittain elinkeino- tai ammattitoimintaan liittyviin tarkoituksiin ja osittain yksityisiin kulutustarkoituksiin yhdessä sellaisen toisen luotonottajan kanssa, jonka tarkoitukset liittyvät yksinomaan yksityiseen kulutukseen, voidaan katsoa kuuluvan direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettuun kuluttajan käsitteen piiriin, ja onko kahta päämäärää palvelevien sopimusten yhteydessä asetettava etusijalle unionin tuomioistuimen tuomiossa Gruber ilmaisema ohje vai ohje, joka on johdettavissa direktiivin 2011/83 johdanto-osan perustelukappaleista ja myöhemmistä säädöksistä.( )

56. Kuten edellä todettiin, oikeuslähteitä ja oikeuskäytäntöä tarkasteltaessa esiin nousee kaksi mahdollista, toisistaan poikkeavaa tulkintaa, jotka voidaan tiivistää siten, että toisen mukaan elinkeino- tai ammattitoimintaan liittyvän tarkoituksen on oltava ”toisarvoinen” ja toisen mukaan se ei saa olla ”vallitseva” yksityiseen kulutustarkoitukseen verrattuna.

57. Kun ratkaistaan, kumpi edellä mainituista tulkinnoista olisi valittava, tarkastelun kohteeksi on otettava seuraavat seikat: ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen osalta niiden (aineellista) kuluttajansuojaa ja sen tulkinnan ulottuvuutta koskevien (prosessuaalisten) lähteiden erilaiset tarkoitukset, joihin tuomiossa Gruber ja direktiivissä 93/13 sekä myöhemmissä säädöksissä( ) viitataan, kuluttajasopimuksen tekevien henkilöiden aineellinen asema ja sopimuksen tekemisen todelliset tarkoitukset direktiivin tehokkaan vaikutuksen takaamiseksi, koska erityisesti kohtuuttomien ehtojen osalta kohtuuttoman suppea tulkinta vaarantaisi vakavasti direktiivin tehokkaan vaikutuksen; ja direktiivin 93/13 tavoitteiden läheinen yhteys myöhemmin säädettyihin direktiiveihin.

58. Tuomiossa Gruber tulkittujen ja direktiivissä 93/13 mainittujen oikeuslähteiden erilaisista tarkoituksista (ratio) voidaan todeta, että direktiivillä 93/13 pyritään lähinnä tasoittamaan kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välisen sopimussuhteen epätasapainoa saattamalla heidän suhteensa symmetriseksi.( )

59. Kuten edellä jo todettiin, direktiivillä toteutetun suojajärjestelmän perustava ajatus on nimittäin se, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta, mikä johtaa kuluttajan sitoutumaan elinkeinonharjoittajan ennalta laatimiin sopimusehtoihin ilman, että hän voisi vaikuttaa niiden sisältöön.( )

60. Tämän heikomman aseman vuoksi direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, etteivät kohtuuttomat ehdot sido kuluttajia. Kyseessä on pakottava säännös,( ) jolla pyritään korvaamaan muodollinen tasapaino, joka sopimuksessa perustetaan sopimuspuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välille, todellisella tasapainolla, jolla palautetaan sopimuspuolten välinen yhdenvertaisuus.( ) Unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, että direktiivin 6 artiklan 1 kohdan on katsottava olevan sellaisia kansallisia sääntöjä vastaava normi, jotka kuuluvat sisäisessä oikeudessa kansallisen oikeusjärjestyksen perusteisiin.( ) Lisäksi on otettava huomioon, että – kuten komissio huomautuksissaan muistutti –,( ) kyseinen luonnehdinta koskee kaikkia direktiivin säännöksiä, jotka ovat välttämättömiä mainitulla 6 artiklalla tavoitellun päämäärän toteuttamiseksi.( )

61. Direktiiviin 93/13 sisältyvien säännösten pakottavuus ja niihin liittyvät erityiset kuluttajansuojan vaatimukset viittaavat näin ollen siihen, että etusijalle on asetettava kuluttajan käsitteen laaja tulkinta direktiivin tehokkaan vaikutuksen takaamiseksi.

62. Brysselin yleissopimuksen 14 artiklan määräyksillä ja nykyisen asetuksen 44/2001( ) säännöksillä sekä asetuksen 1215/12( ) säännöksillä kuluttajaa sen sijaan pyritään suojaamaan menettelyllisesti: niissä nimittäin säädetään poikkeuksesta vastaajan forumia koskevaan pääsääntöön, jonka mukaan henkilö, jolla on kotipaikka jossakin jäsenvaltiossa, voidaan haastaa oikeuteen vain kyseisen jäsenvaltion tuomioistuimissa. Niillä ei ole säädetty yleisestä kuluttajansuojasta vaan ainoastaan määritelty ne kuluttajasopimukset, joihin sovelletaan erityistä toimivaltasääntöjen mukaista suojaa. Tuomiossa Gruber unionin tuomioistuin korostikin, että ”yksi Brysselin yleissopimuksen keskeisistä tavoitteista on sen välttäminen, että samassa asiassa olisi useita toimivaltaisia tuomioistuimia”.( )

63. Tuomio Gruber koski näin ollen sellaisten kuluttajasopimuksia koskevien toimivaltasääntöjen tulkintaa, joilla poiketaan pääsäännöstä, jonka mukaan toimivalta on sen valtion tuomioistuimilla, jossa vastaajalla on kotipaikka. Kysymyksenasettelu ei siten liittynyt aineelliseen kuluttajansuojaan: tuomiossa Gruber tarkastellut kysymykset olivat luonteeltaan prosessioikeudellisia. Kuten komissio on aivan oikein huomauttanut,( ) kyseisessä yleissopimuksessa omaksuttu kuluttajan käsitteen suppea tulkinta perustuu siihen, että yleissopimuksella poiketaan toimivaltaa koskevasta pääsäännöstä.( ) Koska kyse on poikkeuksesta, muu kuin suppea tulkinta ei ole mahdollinen.( )

64. Kyseisten säädösten säännösten ja määräysten tarkoitukseen sisältyykin myös muita kuin heikomman osapuolen suojaan liittyviä näkökohtia, joilla kuluttajansuoja sovitetaan yhteen muiden, yhtä lailla suojaa ansaitsevien tarpeiden, kuten ratkaisujen ennakoitavuuden ja oikeusvarmuuden tarpeen kanssa,( ) sen välttämiseksi, että osapuolet voisivat forumia valitessaan käyttää harkintavaltaa tavalla, joka heikentäisi ennakoitavuutta kansainvälisissä kauppasuhteissa.( ) Onkin niin, että asetuksen 1215/12 järjestelmässä pelkkä sopimusvoiman epätasapaino elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisessä suhteessa ei riitä oikeuttamaan poikkeamista yleisistä toimivaltasäännöistä: lisäksi edellytetään, että kuluttaja on tehnyt tietyn tyyppisiä sopimuksia.

65. Direktiiviin 93/13 sisältyvien säännösten pakottavasta luonteesta ja siitä johtuvasta kohtuuttomiin ehtoihin liittyvästä kuluttajan erityisen suojan tarpeesta seuraa, että on huolellisesti tarkasteltava kuluttajasopimuksen tekevien henkilöiden aineellista asemaa ja sopimuksen tekemisen todellisia tarkoituksia.

66. Jotta direktiivin tehokas vaikutus säilyy, kuluttajan käsitettä on nimittäin kahta päämäärää palvelevien sopimusten yhteydessä välttämätöntä tulkita mahdollisimman laajasti sen välttämiseksi, että elinkeinonharjoittaja voisi kiertää kohtuuttomia ehtoja koskevien pakottavien säännösten soveltamista ja käyttää tällaisia ehtoja pelkästään sillä perusteella, että rahoitushakemuksen yhteydessä on samanaikaisesti olemassa myös laveasti katsottuna elinkeino- tai ammattitoimintaan liittyviä tarkoituksia.( )

67. Nyt tarkasteltava tapaus on nimittäin esimerkki juuri tällaisesta riskistä. Oikeudenkäyntiasiakirjoista ilmenevien tietojen perusteella rahoituksen hakijoiden ehdottomasti pääasiallisena (vaikkakaan ei yksinomaisena) tarkoituksena oli perheen kodiksi tarkoitetun kiinteistön hankinta; vain toinen hakijoista harjoitti elinkeinotoimintaa; luottolaitos asetti edellä mainittuihin henkilökohtaisiin tarkoituksiin haetun rahoituksen myöntämisen ehdoksi, että toisen hakijan vanha, elinkeinotoimintaan liittynyt velka maksettaisiin pois, ja kyseisen elinkeinotoimintaan liittyneen velan takaisinmaksuun tarvittava määrä oli noin kolmasosa luoton kokonaismäärästä.

68. Kuten Puolan hallitus on aiheellisesti todennut, direktiivi 93/13 säädettiin nimenomaan kuluttajien suojaamiseksi tällaiselta toiminnalta eli sellaisten ehtojen asettamiselta, joihin heillä ei ole mahdollisuutta vaikuttaa ja jotka siten loukkaavat heidän oikeuksiaan ja etujaan. Kuluttajalta ei näin ollen voida evätä direktiivin 93/13 tarjoamaa suojaa vain sillä perusteella, että elinkeinonharjoittaja on muuhun kuin kaupalliseen tarkoitukseen tehdyssä sopimuksessa käyttänyt ehtoa, jossa viitataan kuluttajan elinkeinotoimintaan.( )

69. Viimeiseksi on vielä todettava, että kuten etenkin kantajat ovat huomauttaneet,( ) unionin tuomioistuimen tuomiossa Gruber esittämän tulkinnan noudattaminen merkitsisi sitä, että itseään kuluttajaksi väittävällä olisi oikeudenkäynnissä väitettään tukevien tosiseikkojen näyttämistä koskeva todistustaakka,( ) kun taas direktiivin 93/13 järjestelmässä kansallinen tuomioistuin toteaa viran puolesta, onko se, joka vetoaa kohtuuttomien sopimusehtojen vastaiseen suojaan, kuluttaja.( )

70. Kun siirrymme tarkastelemaan direktiiviin 93/13 sisältyvän sääntelyn tavoitteita, emme voi olla huomaamatta niiden läheistä yhteyttä myöhemmin säädettyjen direktiivien tavoitteisiin;( ) tämä tuntuu puoltavan kuluttajan käsitteen yhdenmukaista ja laajaa tulkintaa.

71. Direktiivillä 2011/83 nimittäin tavoitellaan elinkeinonharjoittajien kanssa tehtyihin sopimuksiin liittyvän suojan osalta samaa päämäärää kuin direktiivillä 93/13,( ) ja direktiivin 2011/83 2 artiklaan sisältyvä kuluttajan käsite on molemmissa direktiiveissä ilmaistu lähes samoin. Samat kuluttajan käsitettä koskevat huomiot koskevat myös direktiiviä 2013/11 ja asetusta (EU) 524/2013.

72. Edellä mainitun direktiivin yhteys direktiiviin 93/13 on sitäkin ilmeisempi, kun otetaan huomioon, että direktiivillä 2011/83 muutettiin direktiiviä 93/13 lisäämällä siihen 8 a artikla. Ei olekaan sattumaa, että tavallisesti molempia voidaan soveltaa samanaikaisesti samaan sopimukseen.( ) Unionin lainsäätäjä on äskettäin entisestään vahvistanut näiden kahden direktiivin välistä yhteyttä hyväksymällä direktiivin 93/13 ja direktiivin 2011/83 muuttamisesta unionin kuluttajansuojasääntöjen täytäntöönpanon valvonnan parantamisen ja nykyaikaistamisen osalta annetun direktiivin 2019/2161.( )

73. Näin ollen olen samaa mieltä komission kanssa, kun se huomauttaa, että kuluttajan käsitteen systemaattinen tulkinta puoltaa kyseisen käsitteen horisontaalista, direktiivin 93/13/ETY ja muiden EU:n kuluttajaoikeudellisten säädösten, erityisesti direktiivin 2011/83/EU, LER-direktiivin ja CLR-asetuksen mukaista merkitystä. Näiden säädösten johdanto-osan perustelukappaleisiin sisältyviä selityksiä tulisi soveltaa direktiivin 93/13/ETY perusteella, koska nämä toimet liittyvät toiminnallisesti kyseiseen direktiiviin ja ne on annettu siinä tarkoituksessa, että niillä suojataan kuluttajaa myyjän kanssa tehtävän sopimuksen heikompana osapuolena.( )

74. Sen perusteella, mitä direktiivin 93/13 ja direktiivin 2011/83 (ja sitä seuranneiden toimien) välisestä suhteesta on edellä todettu, voidaan mielestäni sivuuttaa vastaajan esittämät näkemykset, joissa vastustetaan kuluttajan käsitteen laajaa, direktiivien 2011/83 ja sitä seuranneiden säädösten johdanto-osan perustelukappaleisiin sisältyvän tulkinnan mukaista tulkintaa. Vastaajan näkemykset liittyvät lähinnä siihen, että direktiiveillä 93/13 ja 2011/83 on eri soveltamisala, ja siihen, että direktiivi 2011/83 on annettu nyt tarkasteltavan tapauksen tosiseikkojen tapahtuma-ajan jälkeen eikä siihen sisältyvää kahta päämäärää palvelevaan sopimukseen liittyvän kuluttajan käsitettä näin ollen vastaajan mielestä voida soveltaa nyt tarkasteltavaan tapaukseen.

75. Mitä direktiivien erilaiseen soveltamisalaan tulee, täydennän edellä esitettyjä näkökohtia huomauttamalla vain, että kahta päämäärää palvelevien sopimusten määritelmä ei sijoitu varsinaiseen säädöstekstiin vaan johdanto-osan perustelukappaleisiin, joiden merkitys on tunnetusti tarjota tulkinnallisia suuntaviivoja ilman sitovaa vaikutusta.

76. Ajallisesta soveltamisalasta puolestaan on todettava, ettei kyse ole myöhemmin säädettyjen direktiivien soveltamisesta niitä edeltäneeseen tilanteeseen, vaan ainoastaan teleologisesti suuntautuneesta tulkinnasta, joka oli suositeltava jo silloin, kun voimassa oli vasta pelkkä direktiivi 93/13, kuten unionin lainsäätäjä on myöhemmin annetuissa säädöksissä nimenomaisesti todennut.

77. Tältä osin viittaan julkisasiamies Cruz Villalónin esittämiin huomioihin ja totean, että direktiivin 2011/83 valmisteluasiakirjoista( ) käy ilmi, että johdanto-osan 17 perustelukappale oli kompromissiratkaisu, joka tehtiin unionin toimielinten välisissä neuvotteluissa siitä, voidaanko kuluttajan käsitettä kahta päämäärää palvelevien sopimusten yhteydessä tulkita niin sanotun vallitsevan tarkoituksen arviointiperusteen mukaisesti.( ) Myös direktiivin 2011/83 valmisteluasiakirjat vahvistavat, ettei kyseisen 17 perustelukappaleen voida katsoa liittyvän nimenomaisesti ainoastaan direktiiviin 2011/83.

78. Edellä esitetyn perusteella on mielestäni omaksuttava tulkinta, jossa otetaan huomioon direktiivin tehokas vaikutus, se järjestelmä, johon kyseinen säädös sijoittuu, ja tehtävä, jota se toteuttaa, ja valittava näin ollen laajin mahdollinen kuluttajan käsitteen tulkinta kahta päämäärää palvelevan sopimuksen tekevän henkilön luonnehtimiseksi – sellainen kuin edellä mainittujen direktiivin 2011/83, direktiivin 2013/11 ja asetuksen 524/2013 johdanto-osien perustelukappaleissa.

2. Toinen ennakkoratkaisukysymys

79. Jos hieman epäselvästä sanamuodosta huolimatta ymmärrän oikein, kansallinen tuomioistuin( ) pyytää toisella ennakkoratkaisukysymyksellään unionin tuomioistuinta lähinnä täsmentämään niitä perusteita, joiden nojalla voidaan todeta, että se elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus, jota varten toinen luotonottajista teki luottosopimuksen, ei ollut vallitseva ja oli luonteeltaan vain rajallinen. Ensimmäisen ja toisen kysymyksen välillä on jonkin verran päällekkäisyyttä, koska jotkin seikat, jotka puoltavat edellä ehdotettua kuluttajan käsitteen tulkintaa kahta päämäärää palvelevien sopimusten yhteydessä, ovat samaan aikaan arviointiperusteita, joiden nojalla on määritettävä, kumpi tarkoitus on rahoitushakemuksessa vallitseva, henkilökohtainen vai elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus.

80. Joka tapauksessa kansallisen tuomioistuimen, joka tarkistaa ”kaikkien todisteiden ja etenkin kyseisen sopimuksen sanamuodon perusteella, voidaanko luotonottaja luonnehtia mainitussa direktiivissä tarkoitetuksi kuluttajaksi”, tehtäväksi jää arvioida, kuuluuko nyt tarkasteltava yksittäistapaus kuluttajan käsitteen piiriin sellaisena kuin se on edellä hahmoteltuna.( )

81. Kansallisen tuomioistuimen on tämän tehdäkseen arvioitava laadullisesti ja määrällisesti kaikkia kyseisen yksittäistapauksen ratkaisemisen kannalta merkityksellisiä seikkoja ja arvioitava kokonaisuutena kaikkia käsiteltävän asian olosuhteita – kiinnittäen erityistä huomiota tarkasteltavan sopimuksen kohteena olevan tavaran tai palvelun luonteeseen –, jotka voivat osoittaa, mihin tarkoitukseen kyseinen tavara tai palvelu on hankittu.( )

82. Kun tämä on todettu, eräät nyt tarkasteltavassa tapauksessa havaittavat erityispiirteet voivat, kuten kansallinen tuomioistuin on esittänyt, toimia yleisinä perusteina, joiden avulla voidaan todeta, täyttyykö edellytys, jonka mukaan elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus ei saa olla henkilökohtaiseen tarkoitukseen nähden vallitseva, kun kyseessä on kahta päämäärää palveleva sopimus.

83. Sillä seikalla, että luotonottaja, joka tosin teki sekamuotoisen sopimuksen, teki kyseisen luottosopimuksen yhdessä sellaisen toisen sopimuskumppanin kanssa, joka toimi yksinomaan yksityisessä kulutustarkoituksessa, on merkitystä ja se voi toimia myös arviointiperusteena, kun määritetään, oliko elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus ”vallitseva” sopimuskokonaisuudessa.

84. Se, että läsnä on osittain myös elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus, ei nimittäin voi poistaa ”pelkän” kuluttajan asemassa olevalta luotonottajalta tämän kuluttaja-asemaa. Oikeudenkäyntiasiakirjoista ilmenevien tietojen mukaan luotonottajien allekirjoittama luottosopimus oli sopimusasiakirjan valmistelu- ja laatimistavasta johtuen jakamaton. Jos toisen hakijan kuluttaja-asemaa ei tunnustettaisi siksi, että hänellä oli samanaikainen elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus, siitä seuraisi, että myös se luotonottaja, joka on pelkästään kuluttaja, jäisi vaille suojaa. Luottolaitos olisi hyvin voinut tarjota luotonottajille kahta erillistä sopimusta niin, etteivät tarkoitukset olisi limittyneet toisiinsa.

85. Merkitystä on ilman muuta myös sillä,( ) että vastaajana oleva pankki asetti luoton myöntämisen ehdoksi sen, että velka, jonka kantaja oli ottanut elinkeinotoimintansa yhteydessä, oli maksettava pois (osalla luottohakemuksen kohteena olleesta määrästä). Tätä seikkaa voidaan käyttää erottavana perusteena, kun määritetään, oliko elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus ”vallitseva”, koska varsinaisissa neuvotteluissa elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus nousi esiin vain siksi, että elinkeinonharjoittaja itse vaati sitä.( )

86. Kiistatonta merkitystä on lisäksi määrällisillä näkökohdilla eli sillä, miten suuri osa myönnetystä määrästä on käytetty elinkeinotoimintaan liittyviin tarkoituksiin ja miten suuri osa henkilökohtaisiin tarkoituksiin. Nyt tarkasteltavassa tapauksessa kyseinen suhde oli yhden suhde kolmeen, mikä nähdäkseni yhdessä muiden seikkojen kanssa, mikäli sellaisia todetaan, voi osaltaan puhua sen puolesta, että elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus ei ollut vallitseva.

3. Unionin tuomioistuimen tuomion vaikutusten ajallinen rajoittaminen

87. Pääasian oikeudenkäynnin vastaaja vaatii, että ellei 2 artiklan b alakohdassa tarkoitetun kuluttajan käsitteen suppeaa tulkintaa hyväksytä, tuomion vaikutuksia on rajoitettava.

88. Tältä osin huomautan, että ”unionin tuomioistuin voi ainoastaan poikkeustapauksissa unionin oikeusjärjestykseen kuuluvaa yleistä oikeusvarmuuden periaatetta soveltaen rajoittaa kaikkien asianomaisten henkilöiden mahdollisuutta vedota sen tulkitsemaan oikeussääntöön vilpittömässä mielessä perustettujen oikeussuhteiden pätevyyden kyseenalaistamiseksi. Jotta tällainen rajoittava päätös voitaisiin tehdä, kahden olennaisen edellytyksen, eli asianomaisten vilpittömän mielen ja vakavien vaikeuksien vaaran, on täytyttävä.”( )

89. Pääasian oikeudenkäynnin vastaaja ei kuitenkaan esitä täsmällisiä ja tarkkoja tietoja osoittaakseen, että edellä mainitut kaksi edellytystä täyttyvät. Kyseinen vastaaja nostaa nimittäin vain yleisesti esiin seikkoja, jotka eivät riitä vahvistamaan, että kyseiset edellytykset täyttyvät.

90. Tästä syystä katson, että vaatimus on hylättävä.

IV Ratkaisuehdotus

91. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Sąd Rejonowy dla Warszawy-Woli w Warszawien (Varsovan Warszawa-Wolan kaupunginosan piirioikeus, Puola) esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 2 artiklan b alakohtaa ja sen johdanto-osaa

on tulkittava siten, että

ne eivät ole esteenä sille, että kuluttajan määritelmään sisällytetään elinkeinotoimintaa harjoittava henkilö, joka on tehnyt ulkomaan valuuttaan indeksoidun luottosopimuksen yhdessä sellaisen luotonottajan kanssa, joka ei harjoita tällaista toimintaa, kun luotto on tarkoitettu osittain toisen luotonottajan elinkeinotoimintaan liittyvään tarkoitukseen ja osittain hänen elinkeinotoimintaansa liittymättömään tarkoitukseen, eikä vain tilanteessa, jossa elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus on toisarvoinen siten, että sitä on pidettävä vähäpätöisenä tarkasteltaessa kyseessä olevaa toimea kokonaisuudessaan. Kun nimittäin otetaan huomioon direktiivin 2011/83 johdanto-osan 17 kappaleeseen sisältyvät tulkintaperusteet, kahta päämäärää palvelevissa sopimuksissa riittää, että ammattitoimintaan liittyvä tarkoitus on niin vähäinen, ettei se ole vallitseva sopimuskokonaisuudessa.

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 2 artiklan b alakohtaa ja sen johdanto-osaa

on tulkittava siten, että

kansallisen tuomioistuimen, jonka on tehtävä kaikkia kyseisen yksittäistapauksen olosuhteita koskeva kokonaisarviointi, tulee ratkaista, onko ammatti- tai elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus vallitseva, kun sopimusta tarkastellaan kokonaisuudessaan. Tätä varten kansallinen tuomioistuin voi luottolaitokselle tehdyn lainahakemuksen yhteydessä ottaa arviointiperusteena huomioon seuraavat seikat: elinkeinotoimintaan liittyviin tarkoituksiin ja henkilökohtaisiin tarkoituksiin myönnettyjen määrien välinen suhde; se seikka, että luottoa haettiin yhdessä sellaisen henkilön kanssa, joka ei harjoita mitään elinkeino- tai ammattitoimintaa ja joka ei osallistu toisen hakijan elinkeinotoimintaan, ja se, että yksityisiin tarkoituksiin haetun luoton myöntämisen edellytykseksi asetettiin se, että samassa yhteydessä oli maksettava pois toisen hakijan elinkeino- tai ammattitoimintaan liittyviin tarkoituksiin ottama laina.