ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Pakolaisaseman myöntämistä tai poistamista koskevissa menettelyissä jäsenvaltioissa sovellettavista vähimmäisvaatimuksista annetun direktiivin 2005/85 39 artiklaa, luettuna Euroopan unionin perusoikeuskirjan 19 artiklan 2 kohdan ja 47 artiklan valossa, on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan oikeussuojakeinolla, jolla haetaan muutosta päätökseen olla jatkamatta myöhemmän turvapaikkahakemuksen tutkintaa, ei ole lykkäävää vaikutusta.

On nimittäin täsmennettävä, että jälkimmäistä turvapaikkahakemusta on pidettävä direktiivin 2005/85 32 artiklassa tarkoitettuna ”myöhempänä hakemuksena” ja että se, että toimivaltainen viranomainen on jättänyt tämän hakemuksen tutkimatta, vastaa direktiivin 39 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettua ”päätö[stä] olla jatkamatta – – myöhemmän hakemuksen tutkintaa”.

Tässä yhteydessä direktiivin 39 artiklan 1 kohdan c alakohdasta ilmenee, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että turvapaikanhakijoilla on oikeus tehokkaaseen oikeussuojakeinoon hakeakseen muutosta päätökseen olla jatkamatta saman direktiivin 32 ja 34 artiklan mukaisen myöhemmän hakemuksen tutkintaa. Lisäksi on niin, että jos turvapaikanhakija tekee myöhemmän turvapaikkahakemuksen esittämättä uusia todisteita tai perusteluja, olisi kohtuutonta velvoittaa jäsenvaltioita suorittamaan kokonaan uusi tutkinta, ja jäsenvaltioiden olisi voitava valita menettelyistä, joissa on poikkeuksia hakijalle tavallisesti annetuista takeista.

Niinpä lykkäävän vaikutuksen puuttuminen oikeussuojakeinolta, joka on kohdistettu päätökseen olla jatkamatta myöhemmän turvapaikkahakemuksen tutkintaa, on lähtökohtaisesti perusoikeuskirjan 19 artiklan 2 kohdan ja 47 artiklan mukainen. On nimittäin todettava, että vaikkei kyseinen päätös mahdollista kansainvälisen suojelun myöntämistä kolmannen maan kansalaiselle, päätöksen täytäntöönpano ei voi sellaisenaan johtaa kyseisen kansalaisen maastapoistamiseen. Tästä seuraa, että lykkäävän vaikutuksen puuttuminen oikeussuojakeinolta, jolla haetaan muutosta kyseisen kaltaiseen päätökseen, jonka täytäntöönpano ei voi altistaa asianomaista kansalaista Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklan vastaisen kohtelun vaaralle, ei merkitse tehokasta tuomioistuimen antamaa oikeussuojaa koskevan oikeuden loukkausta, sellaisena kuin siitä säädetään direktiivin 2005/85 39 artiklassa, luettuna perusoikeuskirjan 19 artiklan 2 kohdan ja 47 artiklan valossa.

(ks. 40, 45, 46, 56, 59 ja 60 kohta sekä tuomiolauselma)
(Neuvoston asetuksen N:o 44/2001 6 artiklan 2 alakohta)

Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa — Tuomioistuimen toimivalta ja tuomioiden täytäntöönpano siviili- ja kauppaoikeuden alalla — Asetus N:o 44/2001 — Erityinen toimivalta — Takaus- tai takautumisvaatimusta tai sivullisvaatimusta koskeva kanne, jonka kolmas on nostanut siinä tuomioistuimessa, jossa alkuperäinen kanne on vireillä, käytävän oikeudenkäynnin asianosaista vastaan ja joka liittyy läheisesti mainittuun kanteeseen — Mainitun tuomioistuimen toimivalta — Edellytys

(Neuvoston asetuksen N:o 44/2001 6 artiklan 2 alakohta)
Asetuksen N:o 73/2009 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä mainitussa asetuksessa säädettyjen viljelijöiden suorien tukien järjestelmien mukaisten täydentävien ehtojen, tuen mukauttamisen ja yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän osalta sekä asetuksen N:o 1234/2007 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä viinialalle säädetyn tukijärjestelmän mukaisten täydentävien ehtojen osalta annetun asetuksen N:o 1122/2009 23 artiklaa, luettuna yhdessä Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston (maaseuturahaston) tuesta maaseudun kehittämiseen annetun asetuksen N:o 1698/2005, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 473/2009, ja asetuksen N:o 1698/2005 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä maaseudun kehittämisen tukitoimenpiteitä koskevien tarkastusmenettelyjen ja täydentävien ehtojen täytäntöönpanon osalta annetun asetuksen N:o 1975/2006, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 484/2009, kanssa, on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että kansallisessa säännöstössä edellytetään, että maatalouden ympäristötuen hakija toimittaa maksajavirastolle samaan aikaan tukihakemuksensa kanssa harvinaista kasvilajia koskevan todistuksen, joka oikeuttaa hänet saamaan kyseistä tukea, jos kyseinen säännöstö on mahdollistanut kyseessä oleville toimijoille sen vaatimuksiin mukautumisen kohtuullisissa olosuhteissa, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava.

Tällainen kansallinen säännöstö kuuluu nimittäin jäsenvaltioille asetuksen N:o 1975/2006 5, 10 ja 11 artiklan perusteella kuuluvan harkintavallan alaan, ja sillä on sama tarkoitus kuin mainituilla säännöksillä eli tarkastusten tehokkuuden varmistaminen. Jäsenvaltioiden harkintavaltansa nojalla toteuttamilla toimenpiteillä ei voida kuitenkaan heikentää asetuksen N:o 1698/2005, asetuksen N:o 1975/2006 ja asetuksen N:o 1122/2009 säännösten sekä unionin yleisten oikeusperiaatteiden, erityisesti suhteellisuusperiaatteen ja oikeusvarmuuden periaatteen, tehokasta vaikutusta. Tässä yhteydessä kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, mahdollistavatko kansallisen säännöstön voimaantuloa koskevat yksityiskohdat kyseessä oleville toimijoille sen vaatimuksiin mukautumisen kohtuullisissa olosuhteissa ja erityisesti tuen hakijoille kyseessä olevan todistuksen hakemisen, saamisen ja toimittamisen kyseisessä kansallisessa säännöstössä asetetussa määräajassa. Lisäksi mainitun tuomioistuimen on muun muassa tarkastettava, ettei harvinaisia kasvilajeja koskevaan todistukseen liittyvä edellytys ole uusi ja ettei säännöstössä säädetä ehdotonta määräaikaa todistuksen hakemiselle toimivaltaisilta viranomaisilta, ja otettava nämä seikat tarvittaessa huomioon arvioinnissaan.

(ks. 41, 42, ja 49–51 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Vaikka SEUT 335 artikla koskeekin sanamuotonsa mukaan vain jäsenvaltioita, se ilmentää yleistä periaatetta, jonka mukaan unionilla on oikeustoimikelpoisuus ja tällöin sitä edustaa komissio. Tästä seuraa, että mainittu määräys tarjoaa komissiolle perustan unionin edustamiseen kansainvälisessä merioikeustuomioistuimessa.

Tässä yhteydessä on katsottava, että esittäessään kyseiselle tuomioistuimelle unionin puolesta kirjallisen lausunnon, jonka sisältöä neuvosto ei ole hyväksynyt, komissio ei loukkaa toimivaltaa, joka neuvostolla on SEUT 218 artiklan 9 kohdan ja SEU 16 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen nojalla. Ensinnäkin SEUT 218 artiklan 9 kohdasta on nimittäin todettava, että siinä tehty viittaus unionin puolesta esitettäviin kantoihin sellaisessa kansainvälisellä sopimuksella perustetussa elimessä, jonka on annettava toimia, joilla on oikeusvaikutuksia, merkitsee, että mainitun määräyksen soveltaminen koskee kantoja, joita on esitettävä unionin puolesta silloin, kun unioni osallistuu toimielintensä välityksellä tai mahdollisesti unionin edun mukaisesti yhdessä toimivien jäsenvaltioidensa välityksellä kyseisten toimien antamiseen asianomaisessa kansainvälisessä elimessä. Unionia on kuitenkin pyydetty ilmaisemaan sopimuspuolena kanta tietylle kansainväliselle tuomioistuimelle eikä tällaisessa tuomioistuimessa.

Toiseksi SEU 16 artiklan 1 kohdan toisesta virkkeestä on katsottava, että kun kirjallisessa lausunnossa on kyse vastausten ehdottamisesta asiassa esitettyihin kysymyksiin esittämällä tapa, jolla unioni mieltää tiettyjen merkityksellisten kansainvälisten määräysten ja merkityksellisen unionin säännöstön tulkinnan ja soveltamisen kalastuksen alalla, sen kohteena ei ole mainitussa määräyksessä tarkoitettu politiikan määrittely kyseisellä alalla vaan se, että kansainväliselle merioikeustuomioistuimelle esitetään joukko oikeudellisia huomautuksia, joiden tarkoituksena on mahdollistaa, että kyseinen tuomioistuin voi tarvittaessa antaa asiantuntevasti neuvoa-antavan lausunnon sille esitetyistä kysymyksistä. Tässä yhteydessä on huomattava, että kirjallisen lausunnon sisältämät näkemykset, jotka koskevat kyseisen tuomioistuimen toimivaltaa vastata neuvoa-antavasta lausunnosta esitettyyn pyyntöön ja esitettyjen kysymysten tutkittavaksi ottamista, ovat samoin kuin kyseessä olevan asian asiakysymyksestä esitetyt huomautukset luonteenomaisia osallistumiselle tuomioistuinmenettelyyn. Niiden ei siis voida katsoa vastaavan SEU 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua politiikan määrittelyä.

(ks. 58, 59, 62, 63 ja 70–73 kohta)
Oikeusvoiman periaate on tärkeä sekä unionin oikeusjärjestyksessä että kansallisissa oikeusjärjestyksissä. Sekä oikeusrauhan ja oikeussuhteiden vakauden että hyvän lainkäytön varmistamiseksi on näet tärkeää, että käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen käytön tai näitä oikeussuojakeinoja varten säädettyjen määräaikojen päättymisen jälkeen lainvoimaisiksi tulleita tuomioistuinten ratkaisuja ei voida enää saattaa kyseenalaisiksi. Näin ollen unionin oikeudessa ei edellytetä, että kansallisen tuomioistuimen olisi jätettävä soveltamatta kansallisia menettelysääntöjä, joiden perusteella tuomioistuinratkaisu on oikeusvoimainen, vaikka siten olisi mahdollista lopettaa unionin oikeuden vastainen kansallinen tilanne. Jos sovellettaviin kansallisiin menettelysääntöihin sisältyy mahdollisuus, että kansallinen tuomioistuin voi tietyin edellytyksin peruuttaa oikeusvoimaisen ratkaisun muuttaakseen tilanteen kansallisen oikeuden mukaiseksi, tätä mahdollisuutta on vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteiden mukaisesti käytettävä, jos kyseiset edellytykset täyttyvät, jotta kyseinen tilanne saatetaan jälleen yhdenmukaiseksi unionin säännöstön kanssa.

Unionin oikeutta, erityisesti vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että kansallisella tuomioistuimella ei ole mahdollisuutta purkaa siviilioikeudenkäynnissä annettua lainvoimaista tuomioistuinratkaisua, kun tämä ratkaisu on ristiriidassa unionin oikeuden sellaisen tulkinnan kanssa, jonka unionin tuomioistuin on antanut sen jälkeen, kun mainitusta ratkaisusta oli tullut lainvoimainen, vaikka sillä on mahdollisuus purkaa hallintolainkäyttömenettelyssä annettu lainvoimainen tuomioistuinratkaisu, joka on unionin oikeuden vastainen.

Vastaavuusperiaate edellyttää, että kahta samankaltaista vaatimusta, joista toinen perustuu kansallisen oikeuden ja toinen unionin oikeuden rikkomiseen, kohdellaan samalla tavalla, mutta se ei edellytä vastaavuutta kansallisessa oikeudessa säädettyjen eri menettelysääntöjen välillä, joita sovelletaan luonteeltaan erilaisiin asioihin, kuten siviiliprosessiin ja hallintoprosessiin. Lisäksi on todettava, että vastaavuusperiaate ei ole merkityksellinen tilanteessa, jossa on kyse kahdentyyppisistä kanteista, jotka molemmat perustuvat unionin oikeuden rikkomiseen.

Tehokkuusperiaatetta on tarkasteltava siten, että huomioon otetaan kyseisten sääntöjen merkitys koko oikeudenkäynnin, sen kulun sekä näiden sääntöjen erityispiirteiden kannalta eri kansallisissa oikeuselimissä. Tältä kannalta katsoen on tarvittaessa otettava huomioon kyseessä olevan kansallisen tuomioistuinjärjestelmän perustana olevat periaatteet, kuten puolustautumisoikeuksien suojaaminen, oikeusvarmuuden periaate sekä oikeudenkäynnin moitteeton kulku. Unionin oikeudessa ei edellytetä sitä, että kansallisen lainkäyttöelimen olisi lähtökohtaisesti peruutettava oikeusvoimainen ratkaisunsa ottaakseen huomioon asian kannalta merkityksellisen unionin oikeuden säännöksen tulkinnan, jonka unionin tuomioistuin on antanut kyseisen ratkaisun antamisen jälkeen.

(ks. 34, 36–39 ja 41 kohta sekä tuomiolauselma)
Kuten saman asetuksen johdanto-osan seitsemännestä ja kahdeksannesta perustelukappaleesta nimittäin ilmenee, sillä luodaan yhtenäinen ratkaisu unionin tasolla, koska sillä otetaan käyttöön lisäsuojatodistus, jonka kansallisen patentin tai eurooppapatentin haltija voi saada samoin edellytyksin kaikissa jäsenvaltioissa. Sillä pyritään näin ehkäisemään kansallisten lainsäädäntöjen eriytymistä, joka saattaisi johtaa uusiin eroihin, jotka voisivat estää lääkkeiden vapaan liikkuvuuden unionissa ja vaikuttaa siten myös suoraan sisämarkkinoiden toteuttamiseen ja toimintaan. Vaikka asetuksen N:o 469/2009 13 artiklassa ei määritellä ensimmäisen unionissa myönnetyn myyntiluvan myöntämispäivän käsitettä, jota tässä artiklassa käytetään lisäsuojatodistuksen päättymispäivän määrittämiseksi, siinä ei myöskään viitata kansalliseen oikeuteen näille ilmaisuille annettavan merkityksen osalta. Tämän vuoksi mainitussa 13 artiklassa on katsottava tätä asetusta sovellettaessa käytettävän unionin oikeuden itsenäistä käsitettä, jota on tulkittava unionin alueella yhtenäisesti.

Lääkkeiden lisäsuojatodistuksesta annetun asetuksen N:o 469/2009 13 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ensimmäisen unionissa myönnetyn myyntiluvan myöntämispäivän käsite määritellään unionin oikeudessa.

Lääkkeiden lisäsuojatodistuksesta annetun asetuksen N:o 469/2009 13 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että tässä säännöksessä tarkoitettu ”ensimmäisen [unionissa] myönnetyn myyntiluvan myöntämispäivä” on päivä, jona myyntilupapäätös annetaan tiedoksi sen adressaatille.

Koska unionin lainsäätäjän tahtona on nimittäin ollut antaa lisäsuojatodistuksen haltijalle tehokas ja riittävä suoja, lisäsuojan voimassaolon laskemista ei voida määrittää ottamatta huomioon sen päivämäärän määrittämistä, josta alkaen lisäsuojatodistuksen haltija voi tosiasiassa käyttää myyntilupaansa myymällä tuotettaan. Tästä on todettava, että lisäsuojatodistuksen haltija voi myydä tuotettaan vasta mainitun myyntiluvan myöntämispäätöksen tiedoksiantopäivästä eikä tällaisen päätöksen tekopäivästä alkaen.

Näin ollen ei voida hyväksyä sitä, että myyntilupapäätöksen ja sen tiedoksi antamisen välillä tapahtuvat menettelytoimet, joiden kestoon lisäsuojatodistuksen haltijalla ei ole minkäänlaista määräysvaltaa, lyhentävät mainitun todistuksen voimassaoloaikaa.

Tämä tulkinta pitää paikkansa sitäkin suuremmalla syyllä siksi, että komission myyntilupapäätöksiin sovelletaan SEUT 297 artiklan 2 kohdan kolmatta alakohtaa, jonka mukaan päätökset, joille on osoitettu vastaanottaja, annetaan tiedoksi niille, joille ne on osoitettu, ja ne tulevat voimaan, kun ne on annettu tiedoksi. Tätä tiedonantovelvollisuutta ei voida jättää täyttämättä, kun lasketaan lisäsuojan kesto asetuksen N:o 469/2009 13 artiklan 1 kohtaa soveltamalla.

(ks. 34–37, 39 ja 40 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella annetun direktiivin 2004/38 24 artiklaa ja sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen N:o 883/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1244/2010, 4 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan oikeutta tiettyihin asetuksen N:o 883/2004 70 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuihin erityisiin maksuihin perustumattomiin rahaetuuksiin, jotka on lisäksi katsottava direktiivin 2004/38 24 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuiksi sosiaaliavustuksiksi, ei ole sellaisilla muiden jäsenvaltioiden kansalaisilla, jotka ovat direktiivin 14 artiklan 4 kohdan b alakohdassa tarkoitetun kaltaisessa tilanteessa, vaikka tällaiset etuudet taataan samassa tilanteessa oleville vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisille.

Direktiivin 2004/38 24 artiklan 2 kohdassa olevasta viittauksesta sen 14 artiklan 4 kohdan b alakohtaan käy näet nimenomaisesti ilmi, että vastaanottava jäsenvaltio voi evätä sosiaaliavustukset unionin kansalaiselta, jonka oleskeluoikeus perustuu ainoastaan viimeksi mainittuun säännökseen.

Vaikka direktiivi 2004/38 edellyttää, että jäsenvaltiot ottavat huomioon asianomaisen henkilön henkilökohtaisen tilanteen tehdessään päätöstä henkilön karkottamisesta tai siitä, että henkilöstä aiheutuu oleskelunsa aikana kohtuuton rasitus sosiaalihuoltojärjestelmälle, tällaista henkilökohtaisen tilanteen arviointia ei tarvitse suorittaa, kun kyseessä on unionin kansalainen, joka on tullut vastaanottavan jäsenvaltion alueelle hakeakseen sieltä työtä, koska direktiivissä 2004/38 on ottamalla käyttöön asteittainen työntekijän aseman säilyttämisjärjestelmä, jolla pyritään turvaamaan oleskeluoikeus ja oikeus sosiaalietuuksiin, itsessään otettu huomioon erilaisia kunkin tiettyä sosiaalietuutta hakeneen henkilökohtaiseen tilanteeseen liittyviä tekijöitä, kuten työskentelyn kesto.

Siitä yksittäisiä henkilöitä koskevien tapausten arvioinnista, jonka avulla pyritään arvioimaan kokonaisvaltaisesti rasitus, joka tietyn etuuden myöntämisestä todellisuudessa aiheutuisi kansalliselle sosiaalihuoltojärjestelmälle kokonaisuutena tarkastellen, huomautettakoon, että yhdelle hakijalle myönnettyä tukea voidaan tuskin katsoa direktiivin 2004/38 14 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”kohtuuttomaksi rasitukseksi”, joka saattaisi kohdistua asianomaiseen jäsenvaltioon, ei niinkään hetkellä, kun sille on tehty yksittäinen hakemus, vaan tietenkin vasta sitten, kun kaikki sen käsiteltäväksi saatetut yksittäiset hakemukset on laskettu yhteen.

(ks. 58–60, 62 ja 63 kohta sekä tuomiolauselma)
Määräaikaisesta työstä tehdyn puitesopimuksen, joka on Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70 liitteenä, 3 lausekkeen 1 kohdassa tarkoitettua käsitettä ”määräaikainen työntekijä” on tulkittava siten, että sitä sovelletaan työntekijään, joka kuuluu ylimääräiseen henkilöstöön kansallisen oikeuden nojalla.

Määräaikaisesta työstä tehdyn puitesopimuksen, joka on Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70 liitteenä, 4 lausekkeen 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle – jossa ylimääräiseltä henkilöstöltä evätään ilman asiallisia syitä oikeus saada kolmen vuoden välein myönnettävä ikälisä, joka myönnetään erityisesti vakinaisille virkamiehille – silloin, kun kyseiset kaksi työntekijäluokkaa ovat tällaisen lisän saamisessa toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa, minkä tarkastaminen on kansallisen tuomioistuimen asiana.

Siltä osin nimittäin kuin kyse on kolmen vuoden välein myönnettävistä ikälisistä, joita on pidettävä puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohdassa tarkoitettuina työehtoina, määräaikaisia työntekijöitä ei voida ilman minkäänlaista asiallista syytä kohdella epäedullisemmin kuin vastaavassa asemassa olevia vakituisia työntekijöitä. Jotta voitaisiin arvioida, tekevätkö työntekijät puitesopimuksessa tarkoitetulla tavalla samaa tai samanlaista työtä, huomioon on puitesopimuksen 3 lausekkeen 2 kohdan ja 4 lausekkeen 1 kohdan mukaisesti otettava eri tekijöitä, kuten heidän työnsä luonne, heidän pätevyytensä ja ammattitaitonsa, koulutusta koskevat edellytykset ja työehdot.

(ks. 44, 46 ja 62 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Mainitun asetuksen 9 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioilla on harkintavaltaa niiden seuraamusten valinnassa, joita ne ottavat käyttöön sen varmistamiseksi, että mainitun asetuksen 3 artiklassa säädettyä ilmoitusvelvollisuutta noudatetaan, mikä merkitsee sitä, että mainitun velvollisuuden rikkomisesta on voitava määrätä seuraamuksia tavalla, joka on yksinkertainen, vaikuttava ja tehokas, eikä toimivaltaisten viranomaisten välttämättä ole tarpeen ottaa huomioon muita olosuhteita, kuten tahallisuutta tai rikoksen uusimista.

Oikeasuhteisuutta koskeva edellytys, joka jäsenvaltioiden yhteisön alueelle tuotavan tai sieltä vietävän käteisrahan valvonnasta annetun asetuksen N:o 1889/2005 9 artiklan nojalla käyttöön ottamien seuraamusten on täytettävä, ei merkitse sitä, että toimivaltaisten viranomaisten olisi otettava huomioon kunkin tapauksen konkreettiset erityisolosuhteet.

Yhteisön alueelle tuotavan tai sieltä vietävän käteisrahan valvonnasta annetun asetuksen N:o 1889/2005 9 artiklan 1 kohtaa tulkittava niin, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan kyseisen asetuksen 3 artiklassa säädetyn ilmoitusvelvollisuuden rikkomisesta määrätään hallinnollinen seuraamusmaksu, jonka määrä on 60 prosenttia ilmoittamatta jätetyn käteisrahan määrästä silloin, kun mainittu määrä on yli 50000 euroa.

Mainitunlainen seuraamusmaksu nimittäin ylittää sen, mikä on tarpeen kyseisen velvollisuuden noudattamisen takaamiseksi ja sen varmistamiseksi, että mainitulla asetuksella tavoitellut päämäärät saavutetaan.

Asetuksen N:o 1889/2005 9 artiklassa säädetyn seuraamuksen tarkoituksena ei ole sanktioida mahdollista petollista tai lainvastaista toimintaa vaan ainoastaan mainitun velvollisuuden rikkominen.

Tätä taustaa vasten on todettava, että – kuten mainitun asetuksen johdanto-osan 3 ja 15 perustelukappaleistakin ilmenee – kyseisen asetuksen tarkoituksena on varmistaa unionin alueelle tuotavan ja sieltä vietävän käteisrahan liikkeitä koskeva tehokkaampi valvonta sen estämiseksi, että rahoitusjärjestelmään syötettäisiin lainvastaisen toiminnan tuottoja, kuitenkin siten, että Euroopan unionin perusoikeuskirjassa tunnustettuja periaatteita kunnioitetaan.

On myös todettava, että asetuksen N:o 1889/2005 4 artiklan 2 kohdassa säädetään myös mahdollisuudesta hallinnollisella päätöksellä kansallisessa lainsäädännössä säädettyjen edellytysten mukaisesti pidättää sellainen käteisraha, josta ei ole tehty mainitun asetuksen 3 artiklassa säädettyä ilmoitusta, muun muassa sen vuoksi, että toimivaltaisilla viranomaisilla olisi valtuudet suorittaa mainitun käteisrahan alkuperään, käyttötarkoitukseen ja määränpäähän liittyvät valvonta- ja tarkastustoimet. Näin ollen seuraamuksella, joka muodostuisi mainittua määrää pienemmästä hallinnollisesta seuraamusmaksusta, jonka lisäksi ilmoittamatta jätetyt käteisrahat pidätettäisiin mainitun 3 artiklan mukaisesti, voitaisiin saavuttaa kyseisellä asetuksella tavoitellut päämäärät ilman, että ylitetään sitä, mikä mainitun tavoitteen saavuttamiseksi on tarpeen.

( ks. 30–33 ja 35 kohta sekä tuomiolauselma)
Valtiontukia koskevissa asioissa niitä tapauksia lukuun ottamatta, joissa takaisin perimisestä tehty päätös on kumottu SEUT 263 artiklan nojalla, ainoa mahdollinen peruste, johon jäsenvaltio voi vedota puolustautuakseen komission SEUT 108 artiklan 2 kohdan nojalla nostamaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa kannetta vastaan, on täydellinen mahdottomuus panna sille osoitettu päätös täytäntöön.

Yleistä järjestystä häiritsevien mahdollisten yhteiskunnallisten levottomuuksien uhatessa, sen johdosta, että puretaan yritys, jolta on perittävä takaisin sääntöjenvastaisia tukia, asianomaisella jäsenvaltiolla on velvollisuus toteuttaa kaikki unionin oikeuden vaikutuksen ja tehokkuuden takaamiseen soveltuvat toimenpiteet, jotta unionin oikeuden asianmukainen soveltaminen voidaan turvata kaikkien talouden toimijoiden intressien mukaisesti, ellei asiassa ole näytetty, että kyseisen valtion toimenpiteistä aiheutuisi yleiselle järjestykselle seurauksia, joita se ei pystyisi estämään käytettävissään olevilla keinoilla, mistä tämän jäsenvaltion on esitettävä näyttö.

(ks. 48, 52 ja 53 kohta)