ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Jäsenvaltio, joka antaa kansallisia säännöksiä, joiden nojalla muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneilla eläkerahastoilla, jotka tarjoavat ammatillisia lisäeläkejärjestelyjä tässä jäsenvaltiossa, ja vakuutusyhtiöillä, jotka harjoittavat toimintaansa tässä jäsenvaltiossa palvelujen tarjoamisen vapauden perusteella, on velvollisuus nimetä tässä jäsenvaltiossa asuva veroedustaja, ei ole noudattanut SEUT 56 artiklan mukaisia velvoitteitaan.

Velvollisuus nimetä veroedustaja tässä jäsenvaltiossa on SEUT 56 artiklassa tarkoitettu rajoitus, ja siitä aiheutuu ylimääräisiä kustannuksia muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneille eläkerahastoille, jotka tarjoavat ammatillisia lisäeläkejärjestelyjä tässä jäsenvaltiossa, ja vakuutusyhtiöille, jotka harjoittavat toimintaansa tässä jäsenvaltiossa palvelujen tarjoamisen vapauden perusteella. Tästä velvollisuudesta aiheutuu näin ollen, että näiden yhteisöjen on vaikeampaa ja vähemmän houkuttelevaa tarjota palveluja tässä jäsenvaltiossa asuville henkilöille kuin tapauksessa, jossa tähän jäsenvaltioon sijoittautuneet yhteisöt, joilla ei ole tällaista velvollisuutta, tarjoavat samanlaisia palveluja samoille henkilöille. Lisäksi sillä, että edustajan on asuttava tässä jäsenvaltiossa, rajoitetaan sellaisten muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden henkilöiden ja yritysten palvelujen tarjoamisen vapautta, jotka haluavat tarjota verotukselliseen edustamiseen liittyviä palveluja tässä jäsenvaltiossa toimiville yhteisöille tai luonnollisille henkilöille.

On totta, että tietojen antamista ja valtiolle kuuluvien määrien pidättämistä ja näiden määrien ennakollista maksamista valtiolle koskevat velvollisuudet, jotka riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitettujen veroedustajien on täytettävä muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden eläkerahastojen ja vakuutusyhtiöiden puolesta, ovat keinoja, joilla voidaan taata ammatillisista lisäeläkejärjestelyistä maksettujen veronalaisten tulojen osalta veronkannon tehokkuus.

Kansallisella säännöstöllä, jossa tarjotaan muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneille eläkerahastoille, jotka tarjoavat ammatillisia lisäeläkejärjestelyjä tässä jäsenvaltiossa, ja vakuutusyhtiöille, jotka harjoittavat toimintaansa tässä jäsenvaltiossa palvelujen tarjoamisen vapauden perusteella, mahdollisuus joko nimetä veroedustaja tai täyttää itse nämä tehtävät sen mukaan, kumpaa vaihtoehtoa ne pitäisivät taloudellisesti edullisempana, vaikutettaisiin kuitenkin vähemmän haitallisesti palvelujen tarjoamisen vapauteen kuin kyseisessä kansallisessa lainsäädännössä asetetulla, tällaisen edustajan nimeämistä koskevalla yleisellä velvollisuudella.

(ks. 40, 41, 47, 58 ja 63 kohta sekä tuomiolauselma)
8.

Muutoksenhaku — Unionin tuomioistuimen toimivalta — Kohtuullisuussyihin perustuva uudelleenarviointi, jonka kohteena ovat unionin yleisen tuomioistuimen päätelmät siitä, miten suuria sakkoja yritykselle on määrättävä — Ei kuulu toimivaltaan — Valvonta rajautuu sen tarkistamiseen, onko unionin yleinen tuomioistuin ottanut huomioon rikkomisen vakavuuden arviointiin liittyvät olennaiset tekijät ja kaikki ne seikat, joihin on vedottu määrätyn sakon osalta (EY 81 artikla; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla) (ks. 85–87 kohta)
1.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Sekaannusvaaran arvioiminen — Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 44–46 kohta)
Sellaista poliisin lupaa koskeva vaatimus, jonka nojalla alan toimijat ja näiden toimipaikat tarkastetaan aluksi ja näitä valvotaan sitten jatkuvasti, myötävaikuttaa selvästi tavoitteeseen välttää se, että nämä toimijat ovat mukana rikollisessa tai vilpillisessä toiminnassa. Se, että toimijalla on oltava sekä toimilupa että poliisin lupa voidakseen päästä kyseisille markkinoille, ei ole myöskään sellaisenaan suhteeton kansallisen lainsäätäjän tavoitteeseen eli onnenpeleihin liittyvän rikollisuuden torjuntaan nähden.

EY 43 ja EY 49 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa velvoitetaan yhtiöt, jotka haluavat harjoittaa onnenpeleihin liittyvää toimintaa, hankkimaan valtion myöntämän toimiluvan lisäksi poliisin luvan toimintansa harjoittamiselle ja jonka mukaan tämä lupa voidaan myöntää ainoastaan sellaisille hakijoille, joilla jo on mainittu toimilupa.

EY 43 ja EY 49 artiklaa sekä yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja tehokkuusperiaatetta on tulkittava siten, että ne estävät sellaista jäsenvaltiota, joka on unionin oikeutta rikkoen säätänyt, ettei tietylle toimijaryhmälle voida myöntää taloudellisen toiminnan harjoittamiseen tarvittavia toimilupia, ja joka pyrkii korjaamaan kyseisen rikkomisen kilpailuttamalla huomattavan määrän uusia toimilupia, suojaamasta olemassa olevien toimijoiden saavuttamia kaupallisia asemia vahvistamalla muun muassa uusien toimiluvan haltijoiden ja olemassa olevien toimijoiden toimipaikkojen väliset vähimmäisetäisyydet.

EY 43 ja EY 49 artiklasta, yhdenvertaisen kohtelun periaatteesta, avoimuusvelvollisuudesta ja oikeusvarmuuden periaatteesta seuraa, että onnenpeleihin liittyvän tarjouskilpailun ehdot ja yksityiskohtaiset säännöt ja etenkin määräykset tällaisen tarjouskilpailun päätteeksi myönnettyjen toimilupien menettämisestä on esitettävä selvästi, täsmällisesti ja yksiselitteisesti, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava.

EY 43 ja EY 49 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla tosiasiallisesti estetään kaikenlainen rajatylittävä pelitoiminta sen harjoittamistavasta riippumatta erityisesti niissä tapauksissa, joissa kuluttajan ja toimijan välillä on suora yhteys ja joissa asianomaisen valtion alueelle sijoittautuneet yrityksen välittäjät voidaan fyysisesti asettaa poliisin valvontaan. Kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava, onko tilanne tämä sellaisen kansallisen lainsäädännön osalta, jossa säädetään vetojen keräämiseen annetun toimiluvan määräämisestä menetetyksi, jos toimiluvan haltija markkinoi suoraan tai välillisesti asianomaisen jäsenvaltion alueella tai sen ulkopuolella sijaitsevien televiestimien välityksellä pelejä, jotka voidaan rinnastaa yleisölle tarjottaviin peleihin tai muihin toimivaltaisen kansallisen viranomaisen hoitamiin peleihin tai tämän jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä kiellettyihin peleihin.

(ks. 37 ja 38 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 2001/23 3 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltio säätää liikkeen luovutustilanteiden varalta siitä, että lausekkeisiin, joissa on dynaaminen viittaus luovutushetken jälkeen neuvoteltuihin ja tehtyihin työehtosopimuksiin, voidaan vedota luovutuksensaajaa vastaan silloin, kun tällä ei ole mahdollisuutta osallistua tämänkaltaisten, luovutuksen jälkeen tehtyjen työehtosopimusten neuvotteluprosessiin.

Näin on siksi, että tämän työntekijöiden oikeuksien turvaamista koskevan direktiivin tarkoituksena ei ole ainoastaan työntekijöiden oikeuksien turvaaminen liikkeen luovutustilanteissa vaan oikeudenmukaisen tasapainon takaaminen yhtäältä työntekijöiden ja toisaalta luovutuksensaajan intressien välillä. Kun kyse on julkisen sektorin liiketoiminnan luovuttamisesta yksityiselle sektorille, dynaaminen viittaus kyseessä olevan liikkeen luovutuksen jälkeen neuvoteltuihin ja tehtyihin työehtosopimuksiin, joiden tarkoituksena on säännellä työehtojen kehittymistä julkisella sektorilla, on omiaan rajoittamaan merkittävällä tavalla toimintamarginaalia, jota ne mukautukset ja sopeutuminen edellyttävät, joihin yksityisen sektorin luovutuksensaajan on ryhdyttävä. Mainitun kaltainen sopimusehto on näin ollen omiaan horjuttamaan työnantajana toimivan luovutuksensaajan ja työntekijöiden intressien välillä vallitsevaa oikeudenmukaista tasapainoa.

(ks. 25, 27–29 ja 37 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Yhtiöt – Direktiivi 2005/56 – Pääomayhtiöiden rajatylittävät sulautumiset – Rajatylittävän sulautumisen tuloksena muodostettava yhtiö – Työntekijät, jotka työskentelevät siinä jäsenvaltiossa, jossa yhtiöllä on kotipaikka, tai muissa jäsenvaltioissa – Oikeus osallistumiseen – Oikeudet eivät ole samat – Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/56 16 artiklan 2 kohdan a ja b alakohta)

Tiivistelmä

Pääomayhtiöiden rajatylittävistä sulautumisista annetun direktiivin 2005/56/EY 16 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisia velvoitteitaan ei noudata jäsenvaltio, joka ei anna kaikkia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, jotka ovat tarpeen, jotta rajatylittävän sulautumisen tuloksena muodostettavaan yhtiöön kuuluvien muissa jäsenvaltioissa kuin siinä valtiossa, jossa sen sääntömääräinen kotipaikka on, sijaitsevien toimipaikkojen henkilöstö voisi käyttää vastaavaa oikeutta osallistumiseen kuin jäsenvaltiossa, jossa tämän yhtiön sääntömääräinen kotipaikka on, työskentelevä henkilöstö.

Kun otetaan huomioon unionin lainsäätäjän halu suojata henkilöstön oikeutta osallistua sekä eurooppayhtiötä koskevien sääntöjen sääntelemissä tilanteissa että kansallisen oikeuden mukaan määräytyvissä tilanteissa, on katsottava, että myös viimeksi mainituissa säännöissä sulautumiseen osallistuvien yhtiöiden henkilöstön osallistumista ei ole direktiivin 2005/56 16 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan ainoastaan säilytettävä ennallaan, vaan oikeudet, joita henkilöstöllä on siinä jäsenvaltiossa, jossa sulautumisen tuloksena muodostuneen yhtiön sääntömääräinen kotipaikka sijaitsee, on kyseisen direktiivin 16 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaan ulotettava koskemaan myös muita työntekijöitä, joita sulautuminen koskee ja jotka työskentelevät muissa jäsenvaltioissa.

(ks. 43 ja 50 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 213, 214 ja 273 artiklaa on tulkittava niin, että ne ovat esteenä sille, että jäsenvaltion verohallinto kieltäytyy antamasta arvonlisäverotunnistetta yhtiölle vain sen vuoksi, ettei kyseisellä yhtiöllä verohallinnon mukaan ole aineellisia, teknisiä ja taloudellisia resursseja ilmoitetun liiketoiminnan harjoittamiseen ja että kyseisen yhtiön yhtiöosuuksien omistaja on jo useita kertoja saanut arvonlisäverotunnisteen yhtiöille, jotka eivät ole koskaan todellisuudessa harjoittaneet liiketoimintaa ja joiden yhtiöosuudet omistaja on pian kyseisen tunnisteen antamisen jälkeen luovuttanut, jos kyseinen verohallinto ei ole objektiivisten seikkojen avulla osoittanut, että on painavia syitä epäillä, että annettua arvonlisäverotunnistetta käytettäisiin petollisesti. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, onko verohallinto esittänyt painavia syitä, jotka viittaavat siihen, että petosriski on olemassa.

Jotta kieltäytymistä arvonlisäverotunnisteen antamisesta verovelvolliselle voitaisiin pitää petosten estämistä koskevaan tavoitteeseen nähden oikeasuhteisena, kieltäytymisen on perustuttava painaviin syihin, joiden perusteella voidaan objektiivisesti katsoa, että on todennäköistä, että verovelvolliselle annettua arvonlisäverotunnistetta käytettäisiin petollisesti. Tällaisen päätöksen on perustuttava kaikkien asiaan liittyvien olosuhteiden ja kyseisen yrityksen toimittamien tietojen tarkastamisen yhteydessä kerättyjen todisteiden kokonaisarviointiin. Tältä osin ei kuitenkaan voida sulkea pois sitä, että tällaiset seikat, joita tukevat muut objektiiviset seikat, jotka antavat aiheen epäillä verovelvollisella olevan petollisia aikeita, voivat olla petosriskin kokonaisarvioinnissa huomioon otettavia viitteitä.

(ks. 27, 34 ja 36–39 kohta sekä tuomiolauselma)
Samaa 203 artiklaa on tulkittava siten, että pelkästään siitä, ettei verohallinto ole kyseisen laskun antajalle osoitetussa veronoikaisupäätöksessä oikaissut tämän ilmoittamaa arvonlisäveroa, ei voida päätellä, että verohallinto on tunnustanut, että mainittu lasku liittyi todelliseen verolliseen liiketoimeen.

Mainitussa 203 artiklassa säädettyä velvollisuutta, jolla on tarkoituksena poistaa verotulojen menettämisen vaara, joka voi aiheutua mainitun direktiivin 167 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa säädetystä vähennysoikeudesta, rajoittaa kuitenkin se, että jäsenvaltioiden on kansallisissa oikeusjärjestyksissään säädettävä mahdollisuudesta oikaista kaikki perusteettomasti laskutetut verot, kun laskun laatija osoittaa toimineensa vilpittömässä mielessä tai kun tämä on oikea-aikaisesti täysin poistanut verotulojen menettämisen vaaran.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 203 artiklaa on tulkittava siten, että henkilön on maksettava laskussa mainitsemansa arvonlisävero riippumatta siitä, onko verollista liiketoimea todella suoritettu.

Verotuksen neutraalisuuden periaatetta, suhteellisuusperiaatetta ja luottamuksensuojan periaatetta on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että laskun saajalta evätään oikeus vähentää aikaisemman vaihdannan vaiheen arvonlisävero todellisen verollisen liiketoimen puuttumisen vuoksi, vaikka kyseisen laskun antajan ilmoittamaa arvonlisäveroa ei ole oikaistu sille osoitetussa veronoikaisupäätöksessä. Jos kuitenkin katsotaan, ettei kyseistä liiketoimea ole todella toteutettu, kun otetaan huomioon, että laskun antaja on syyllistynyt petokseen tai toiminut sääntöjenvastaisesti tai että näin on toimittu luovutusketjussa ennen sitä liiketoimea, johon on vedottu vähennysoikeuden perusteena, on osoitettava objektiivisesti ja edellyttämättä, että laskun saaja suorittaa sille kuulumattomia tarkastuksia, että laskun saaja tiesi tai tämän olisi pitänyt tietää, että mainittu liiketoimi oli osa arvonlisäveropetosta.

(ks. 52 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa ja asetuksen N:o 1348/2000 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 1393/2007 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan sellaisen oikeudenkäynnin osapuolen, jonka vakituinen asuinpaikka tai tavanomainen oleskelupaikka on toisessa jäsenvaltiossa ja joka ei ole nimennyt tiedoksiannot vastaanottamaan valtuutettua edustajaa, joka asuu oikeudenkäyntijäsenvaltiossa, voidaan katsoa saaneen tiedoksi hänelle tarkoitetut oikeudenkäyntiasiakirjat, kun ne on liitetty käsiteltävän asian asiakirja-aineistoon.

Koska asetuksessa N:o 1393/2007 säädetään oikeudenkäyntiasiakirjojen toimittamistavoista tyhjentävästi, siinä ei varata mahdollisuutta Puolassa voimassa olevan kaltaiselle fiktiiviselle tiedoksi antamiselle ja se on näin ollen esteenä sille.

Tällainen fiktiivistä tiedoksiantoa koskeva järjestelmä vie tehokkaan vaikutuksen oikeudenkäyntiasiakirjan vastaanottajan, jonka asuinpaikka tai tavanomainen oleskelupaikka ei ole oikeudenkäyntijäsenvaltiossa, oikeudelta vastaanottaa kyseinen asiakirja tosiasiallisesti ja tehokkaasti muun muassa sen vuoksi, ettei mainitulle vastaanottajalle taata oikeudenkäyntiasiakirjan tiedoksisaantia riittävän ajoissa hänen puolustautumisensa valmistelemiseksi eikä käännöstä siitä.

Asetuksen N:o 1393/2007 tavoitteita, joita ovat oikeudenkäyntiasiakirjojen jäsenvaltioiden välillä toimittamisen parantaminen ja nopeuttaminen, ei nimittäin voida saavuttaa, jos kansallisilla säännöksillä heikennetään jollain tavoin asiakirjojen vastaanottajien puolustautumisoikeuksia, jotka johtuvat Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan toisessa kohdassa sekä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa vahvistetusta oikeudesta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin.

(ks. 32, 34–36, 41 ja 42 kohta sekä tuomiolauselma)
Jäsenvaltioissa sovellettavista yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttamiseksi annettua direktiiviä 2008/115/EY on tulkittava siten, että se ei ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa kolmansien maiden kansalaisten laittomasta oleskelusta rangaistaan sakkorangaistuksella, joka voidaan korvata karkotuksella, kun ei se, että asetuksessa säädetyn kaltainen rikosoikeudellinen menettely on vireillä, eikä se mahdollisuus, että kyseinen rikosoikeudellinen menettely johtaa sakkorangaistukseen, viivästytä tai muuten estä direktiivissä 2008/115 tarkoitettujen palauttamistoimenpiteiden tekemistä ja täytäntöönpanoa, ja kun rikostuomioistuimella oleva mahdollisuus korvata sakkorangaistus karkotuksella, johon liittyy vähintään viiden vuoden pituinen maahantulokielto, on rajoitettu tilanteisiin, joissa asianomaisen palauttaminen on mahdollista toteuttaa välittömästi.

(ks. 35, 37 ja 47 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-363/11

Epitropos tou Elegktikou Synedriou sto Ypourgeio Politismou kai Tourismou

vastaan

Ypourgeio Politismou kai Tourismou – Ypiresia Dimosionomikou Elenchou

(Elegktiko Synedrion (Kreikka) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — SEUT 267 artiklassa tarkoitettu käsite ”jäsenvaltion tuomioistuin” — Menettely, jonka tarkoituksena on ratkaisun antaminen tuomiovaltaa käyttäen — Kansallinen tilintarkastustuomioistuin, joka lausuu julkisen menon ennakkohyväksynnästä — Tutkimatta jättäminen”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 19.12.2012

Ennakkoratkaisukysymykset – Asian saattaminen unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi – SEUT 267 artiklassa tarkoitetun kansallisen tuomioistuimen käsite

(SEUT 267 artikla)

Kansallista elintä ei voida pitää SEUT 267 artiklassa tarkoitettuna ”tuomioistuimena” silloin, kun se ei ole riippumaton elin siinä mielessä, ettei se ole ulkopuolinen siihen hallintoviranomaiseen nähden, joka on tehnyt päätöksen, johon on haettu muutosta. Niinpä tällaista elintä ei voida pitää tuomioistuimena, jos sillä on kyseiseen hallintoviranomaiseen orgaaninen yhteys.

Tällaisessa tilanteessa on elin, jonka jäsenenä on riitautetun hallintopäätöksen laatija ja jonka tehtävänä on pääasiaa koskevaa toimivaltaa käyttäessään tehdä päätös, joka ei kuulu menettelyyn, jonka tarkoituksena on ratkaisun antaminen tuomiovaltaa käyttäen, toisin kuin oikeuskäytännössä edellytetään SEUT 267 artiklan perusteella.

(ks. 18, 20, 21, 23 ja 28 kohta)

Asia C-363/11

Epitropos tou Elegktikou Synedriou sto Ypourgeio Politismou kai Tourismou

vastaan

Ypourgeio Politismou kai Tourismou – Ypiresia Dimosionomikou Elenchou

(Elegktiko Synedrion (Kreikka) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — SEUT 267 artiklassa tarkoitettu käsite ”jäsenvaltion tuomioistuin” — Menettely, jonka tarkoituksena on ratkaisun antaminen tuomiovaltaa käyttäen — Kansallinen tilintarkastustuomioistuin, joka lausuu julkisen menon ennakkohyväksynnästä — Tutkimatta jättäminen”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 19.12.2012

Ennakkoratkaisukysymykset — Asian saattaminen unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi — SEUT 267 artiklassa tarkoitetun kansallisen tuomioistuimen käsite

(SEUT 267 artikla)

Kansallista elintä ei voida pitää SEUT 267 artiklassa tarkoitettuna ”tuomioistuimena” silloin, kun se ei ole riippumaton elin siinä mielessä, ettei se ole ulkopuolinen siihen hallintoviranomaiseen nähden, joka on tehnyt päätöksen, johon on haettu muutosta. Niinpä tällaista elintä ei voida pitää tuomioistuimena, jos sillä on kyseiseen hallintoviranomaiseen orgaaninen yhteys.

Tällaisessa tilanteessa on elin, jonka jäsenenä on riitautetun hallintopäätöksen laatija ja jonka tehtävänä on pääasiaa koskevaa toimivaltaa käyttäessään tehdä päätös, joka ei kuulu menettelyyn, jonka tarkoituksena on ratkaisun antaminen tuomiovaltaa käyttäen, toisin kuin oikeuskäytännössä edellytetään SEUT 267 artiklan perusteella.

(ks. 18, 20, 21, 23 ja 28 kohta)
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 13 artiklan A kohdan 1 alakohdan g alakohta, tulkittuna verotuksen neutraalisuuden periaatteen mukaisesti, on esteenä sille, että kaupallisten palveluntarjoajien tarjoamien avohoitopalvelujen verovapautuksen saamiselle asetetaan edellytys siitä, että lakisääteiset sosiaaliturva- tai sosiaalihuoltolaitokset ovat vähintään kahdessa kolmasosassa tapauksista vastanneet edeltäneenä kalenterivuotena näiden palvelujen kuluista kokonaan tai suurimmaksi osaksi, mikäli tällä edellytyksellä ei voida taata yhdenvertaista kohtelua muiden laitosten kuin julkisoikeudellisten laitosten yhteiskunnallisen luonteen tunnustamisessa tätä säännöstä sovellettaessa.

Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on niiden konkreettisten seikkojen perusteella, joista sen käsiteltävänä olevassa asiassa on kyse, ottaa huomioon myös kuudennen direktiivin 13 artiklan A kohdan 2 alakohdan b alakohdassa säädetyt edellytykset. Riippumatta ilmaisulle ”liittyä läheisesti” kuudennen direktiivin 13 artiklan A kohdan 1 alakohdan g alakohdan soveltamisen yhteydessä annettavasta tulkinnasta on muistutettava, että kuudennen direktiivin 13 artiklan A kohdan 2 alakohdan b alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan perusteella vapauttaminen edellyttää joka tapauksessa, että kyseiset tavaroiden luovutukset ja palveluiden suoritukset ovat välttämättömiä vapautettujen liiketoimien toteuttamiselle.

Kuudennen direktiivin 13 artiklan A kohdan 2 alakohdan b alakohdan toisen luetelmakohdan mukaan palvelujen suorituksiin ja tavaroiden luovutuksiin ei sovelleta saman artiklan 1 kohdan g alakohdassa säädettyä vapautusta, jos niiden pääasiallinen tarkoitus on lisätulojen hankkiminen yhteisölle tällaisilla liiketoimilla, jotka kilpailevat suoraan arvonlisäveroa maksavien kaupallisten yritysten harjoittaman toiminnan kanssa.

(ks. 60–63 kohta ja tuomiolauselma)
Maatalouden yhteisestä markkinajärjestelystä ja tiettyjä maataloustuotteita koskevista erityissäännöksistä annetun asetuksen N:o 1234/2007, jolla korvattiin ja johon otettiin levitettäviä ravintorasvoja koskevista vaatimuksista annetun asetuksen N:o 2991/94 säännökset, johdanto-osan 51 perustelukappaleesta seuraa, että asetuksessa N:o 2991/94 on vahvistettu maitotuotteille kaupan pitämistä koskevat vaatimukset ja laadittu niitä koskeva yhtenäinen luokittelu. Tällaisen luokittelun yhteydessä asetuksen N:o 1234/2007 liitteessä XV olevan I kohdan 2 alakohdan kolmannen alakohdan a alakohdassa tarkoitettu poikkeus on pakostakin luonteeltaan poikkeustapaus. Lisäksi kyseisen asetuksen 121 artiklan c alakohdan i alakohdassa nimenomaisesti valtuutetaan komissio vahvistamaan tyhjentävä luettelo tuotteista, joihin jäsenvaltioiden toimittamien luetteloiden perusteella tätä poikkeusta sovelletaan.

Tuotteisiin, jotka täyttävät asetuksen N:o 1234/2007 liitteessä XV olevan I kohdan 2 alakohdan kolmannen alakohdan a alakohdassa säädetyt vaatimukset, ei voida soveltaa tätä poikkeusta ilman, että komissio olisi tehnyt sitä ennen päätöksen, jossa vaatimusten täyttyminen oli todettu. Päinvastaisella tulkinnalla kyseenalaistettaisiin yhtäältä komission toimivalta, sellaisena kuin neuvosto on delegoinut sen komissiolle asetuksen N:o 1234/2007 121 artiklan c alakohdan i alakohdassa, ja toisaalta asetuksen tehokas vaikutus siltä osin kuin asetuksen tarkoituksena on yhtenäistää kauppanimitysten käyttö kilpailun säilyttämiseksi ja kuluttajien suojelemiseksi.

(ks. 56–61 kohta)