ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Puitepäätöksen 2002/584 27 artiklan 3 kohdan c alakohdassa säädettyä poikkeusta on tulkittava siten, että kun kyse on ”muusta rikoksesta” kuin siitä, joka oli luovuttamisen perusteena, suostumusta on pyydettävä puitepäätöksen 27 artiklan 4 kohdan mukaisesti, ja se on saatava, jos vapaudenmenetyksen käsittävä rangaistus tai toimenpide on pantava täytäntöön. Luovutettu henkilö voidaan asettaa syytteeseen ja tuomita mainitun kaltaisesta rikoksesta ennen kyseisen suostumuksen saamista, mikäli tällaista rikosta koskevaa syytettä nostettaessa tai tuomiota annettaessa ei sovelleta mitään vapauden rajoitusta koskevaa toimenpidettä. Mainitun 27 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitettu poikkeus ei kuitenkaan ole esteenä sille, että luovutettuun henkilöön kohdistetaan vapauden rajoitusta koskeva toimenpide ennen suostumuksen saamista, mikäli tällaiselle toimenpiteelle on laillinen peruste muiden käsiteltävinä olevien eurooppalaisessa pidätysmääräyksessä mainittujen syytteiden vuoksi.
23

Toimivaltaisten viranomaisten mahdollisuudesta määrätä asetuksen N:o 1383/2003 18 artiklassa tarkoitettu ”seuraamus” silloin, kun asianomaiset toimijat ovat aloittaneet tämän asetuksen 11 artiklassa tarkoitetun ”yksinkertaistetun menettelyn”, on todettava, kuten mainitun asetuksen johdanto-osan yhdeksännestä perustelukappaleesta käy ilmi, että tämä yksinkertaistettu menettely on otettu käyttöön asetuksen N:o 1383/2003 soveltamisen helpottamiseksi sekä tullihallinnoille että teollis- ja tekijänoikeuksien haltijoille.
41

On kiistatonta, että Cour d’appel -tuomioistuinten chambre de l’instruction -osastot täyttävät edellä mainitut toimielimen lakisääteisyyttä, pysyvyyttä ja riippumattomuutta koskevat edellytykset. Luovutusasioiden saattaminen niiden käsiteltäväksi on pakollista, ja ne antavat ratkaisunsa tuomiovaltaa käyttäen menettelyssä, jossa asianomaista henkilöä ja syyttäjää kuullaan kontradiktorisesti. Ne valvovat luovuttamisen laillisuuden edellytyksiä ja antavat perustellun lausunnon. Mikäli lausunto on kielteinen, sillä saatetaan luovuttamismenettely päätökseen sen jälkeen, kun lausunnosta on tullut lainvoimainen, ja tällainen lausunto johtaa automaattisesti siihen, että henkilö, jonka luovuttamista on vaadittu ja joka on otettu säilöön luovuttamista varten, vapautetaan. Kuten Ranskan hallitus on esittänyt huomautuksissaan, Cour de cassation on lisäksi hyväksynyt vuodesta 1984 lähtien sen, että chambre de l’instructionin lausunnosta voidaan tehdä kassaatiovalitus muoto- ja menettelyvirheiden perusteella. Tämä valitusmahdollisuus on sittemmin vahvistettu rikosprosessilain (code du procédure pénale) 696-15 §:ssä. Kun Cour de cassationin käsiteltävänä on chambre de l’instructionin antamaa lausuntoa koskeva pourvoi dans l’intérêt de la loi -tyyppinen valitus (erityinen yleisen edun nimissä tehty valitus), se antaa ratkaisun luovuttamisen aineellisista edellytyksistä.
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Palvelujen tarjoamisen vapaus – Rajoitukset – Onnenpelit

(EY 49 artikla)

2. Palvelujen tarjoamisen vapaus – Rajoitukset – Onnenpelit

(EY 49 artikla)

Tiivistelmä

1. EY 49 artiklaa on tulkittava niin, ettei sen kanssa ole ristiriidassa jäsenvaltion säännöstö, jossa kielletään mainostamasta mainitussa valtiossa asuville henkilöille yksityisten talouden toimijoiden muissa jäsenvaltioissa ansaintatarkoituksessa järjestämiä onnenpelejä.

Kulttuuriset, moraaliset tai uskonnolliset seikat voivat nimittäin oikeuttaa rajoitukset, jotka kohdistuvat onnenpelien järjestäjien palvelujen tarjoamisen vapauteen, erityisesti sikäli kuin voidaan katsoa, ettei ole hyväksyttävää sallia yksityisen hyödyn saamista sosiaalisesta vitsauksesta, pelaajien heikkoudesta tai heidän epäonnestaan. Kukin jäsenvaltio voi siis oman arvoasteikkonsa mukaan ja harkintavaltaansa käyttäen rajoittaa onnenpelitoimintaa rajaamalla sen julkisten tai hyväntekeväisyyttä harjoittavien tahojen tehtäväksi. Tällaisille toimijoille, jotka ovat voittoa tavoittelevia yksityisiä yrityksiä, asetettu kielto tarjota palveluja kyseessä olevassa jäsenvaltiossa asuville kuluttajille vastaa siis tavoitetta sulkea yksityiset ansaintaintressit onnenpelialalla pois, ja sitä voidaan myös pitää tarpeellisena kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi.

(ks. 43–46 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

2. EY 49 artiklaa on tulkittava niin, että sen kanssa on ristiriidassa jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka mukaan onnenpeleihin sovelletaan yksinoikeusjärjestelmää ja toisessa jäsenvaltiossa järjestettyjen onnenpelien edistämisestä määrätään ankarammat seuraamukset kuin kyseisessä jäsenvaltiossa luvatta järjestettyjen onnenpelien edistämisestä.

Kansallisen tuomioistuimen asia on tutkia, onko kyseessä oleva kansallinen säännöstö tällainen. Sen tehtävänä on tutkia, kohdellaanko kahta rikkomista samalla tavoin asiaan sovellettavan kansallisen lainsäädännön nojalla, vaikka ne kuuluvat eri järjestelmiin. Sen on erityisesti varmistettava, ovatko toimivaltaiset viranomaiset tutkineet mainittuja rikkomisia noudattamalla samaa huolellisuutta ja ovatko toimivaltaiset tuomioistuimet tuominneet niistä samanlaiset rangaistukset.

(ks. 55 ja 57 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 98/59 5 artiklassa säädetään, että se ei estä jäsenvaltioita soveltamasta tai antamasta lakeja, asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä, jotka ovat työntekijöille edullisempia kuin kyseisessä direktiivissä säädetään, tai sallimasta taikka edistämästä työntekijöille edullisempien työehtosopimusten soveltamista.

Kun kansallinen lainsäätäjä on päättänyt sisällyttää kyseisessä direktiivissä tarkoitettuun joukkovähentämisen käsitteeseen sellaisia tilanteita, kuten tietynlaisen työsopimusten päättymisen, joka koskee vähäisempää määrää työntekijöitä kuin direktiivin 98/59 1 artiklassa säädetty määrä, jotka eivät kuulu kyseisen direktiivin soveltamisalaan, kun taas se on jättänyt käsitteen ulkopuolelle sellaisia tilanteita, joissa koko henkilökunnan työsopimusten päättyminen, joka voi koskea samaa määrää työntekijöitä, johtuu työnantajan kuolemasta, yhteisöllä on kuitenkin selvä intressi sen osalta, että kyseistä käsitettä sekä siihen liittyviä yhteisön oikeuden ratkaisuja tulkitaan yhdenmukaisesti, jotta vältettäisiin myöhemmät tulkintaerot, eikä tämä riipu siitä, missä olosuhteissa näitä säännöksiä ja ratkaisuja sovelletaan.

(ks. 23, 27 ja 28 kohta)
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388/ETY 19 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että silloin kun kyse on rakennusyrityksestä, tämän yrityksen omaan lukuunsa rakentamien kiinteistöjen myyntiä ei voida katsoa tässä säännöksessä tarkoitetuksi ”liitännäiseksi kiinteistöliiketoimeksi”, koska se on verollisen liiketoiminnan välitön, pysyvä ja välttämätön jatke. Tällaisessa tilanteessa ei ole arvioitava konkreettisesti, missä laajuudessa tässä myyntitoiminnassa, kun sitä tarkastellaan erikseen, käytetään arvonlisäverollisia tavaroita ja palveluja.

(ks. 34 ja 35 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen kannustamiseksi työssä annetun direktiivin 92/85 10 ja 12 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jolla luodaan erityinen kannetie, joka koskee sanotussa 10 artiklassa tarkoitettua raskaana olevien, synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden irtisanomiskieltoa ja johon sovelletaan tätä kannetta koskevia erityisiä menettelysääntöjä, kuitenkin sillä edellytyksellä, että ne eivät ole epäsuotuisampia kuin menettelysäännöt, joita sovelletaan samankaltaisiin, luonteeltaan jäsenvaltion sisäisiin kanteisiin (vastaavuusperiaate), ja että ne eivät tee käytännössä mahdottomaksi yhteisön oikeudessa tunnustettujen oikeuksien käyttämistä (tehokkuusperiaate). Tältä osin preklusiivinen 15 päivän määräaika, jota sovelletaan pätemättömyyttä ja takaisin palvelukseen ottamista koskevaan kanteeseen, ei vaikuta täyttävän tätä edellytystä, ja ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia tämä asia.

Miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta mahdollisuuksissa työhön, ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työoloissa annetun direktiivin 76/207, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2002/73, 2 artiklaa, luettuna yhdessä direktiivin 76/207 3 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, joka koskee erityisesti toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden terveyden parantamisen kannustamiseksi työssä annetun direktiivin 92/85 10 artiklassa tarkoitettua viimeksi mainittujen suojelua irtisanomisen yhteydessä ja joka estää raskautensa aikana irtisanottua raskaana olevaa työntekijää nostamasta vahingonkorvauskannetta, vaikka kaikki muut irtisanotut työntekijät voivat nostaa sanotun kanteen, kun tällainen oikeussuojakeinojen rajoitus on raskauteen liittyvää naisten epäedullisempaa kohtelua. Näin on erityisesti silloin, kun näiden työntekijöiden käytettävissä olevaa ainoaa mahdollista kannetta koskevat menettelysäännöt eivät ole yhteisön oikeudessa yksityisille oikeussubjekteille myönnettyjen oikeuksien tehokasta oikeussuojaa koskevan periaatteen mukaisia, ja ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia tämä asia.

(ks. 76 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 221 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että tulliviranomaiset antavat maksettavan tuonti- tai vientitullien määrän pätevästi tiedoksi tullivelalliselle asianmukaisten menettelysääntöjen mukaisesti vain, jos mainitut tulliviranomaiset ovat ensin kirjanneet tileihin näiden tullien määrän. Tällaista tullien määrän tileihin kirjaamisen ja tiedoksiannon kronologiaa on noudatettava, jottei velallisia kohdeltaisi eri tavalla ja jottei haitattaisi tulliliiton sujuvaa toimintaa.

(ks. 21–23 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun neuvoston direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kohtuuton sopimusehto ei sido kuluttajaa ja että tämän osalta ei edellytetä sitä, että kuluttaja on ensin menestyksellisesti riitauttanut tällaisen sopimusehdon.

Kansallisen tuomioistuimen on tutkittava viran puolesta sopimusehdon kohtuuttomuus aina silloin, kun sillä on käytössään tämän tutkinnan edellyttämät oikeudelliset seikat ja tosiseikat. Silloin kun tuomioistuin toteaa sopimusehdon kohtuuttomaksi, se ei voi soveltaa sitä, ellei kuluttaja vastusta tätä. Tämä velvollisuus koskee kansallista tuomioistuinta myös silloin, kun se selvittää omaa alueellista toimivaltaansa.

Tuomioistuimen, jossa asia on saatettu vireille, edellytetään näin turvaavan sen suojan tehokas vaikutus, johon kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 93/13 säännöksillä on tähdätty. Siksi tehtävä, joka on yhteisön oikeudessa osoitettu kansalliselle tuomioistuimelle kyseessä olevalla alalla, ei rajoitu pelkästään siihen, että kansallisella tuomioistuimella on mahdollisuus lausua sopimusehdon mahdollisesta kohtuuttomuudesta, vaan sisältää myös velvollisuuden tutkia viran puolesta tämä kysymys aina silloin, kun tuomioistuimella on käytössään tämän tutkinnan edellyttämät oikeudelliset seikat ja tosiseikat, ja siis myös silloin, kun se selvittää omaa alueellista toimivaltaansa. Tätä velvollisuutta noudattaessaan kansallisen tuomioistuimen ei kuitenkaan tarvitse direktiivin nojalla olla soveltamatta kyseessä olevaa sopimusehtoa, ellei kuluttaja ole sen jälkeen, kun tuomioistuin on kuluttajalle tästä ilmoittanut, halunnut vedota sopimusehdon kohtuuttomuuteen ja sitomattomuuteen.

(ks. 32, 33 ja 35 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
TIR-carnet’iden ja ATA-carnet’iden käytöstä passitusasiakirjoina yhteisössä annetun asetuksen N:o 719/91 soveltamista koskevista säännöksistä annetun asetuksen N:o 1593/91 2 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä TIR-carnet’isiin merkittyjen tavaroiden kansainvälistä kuljetusta koskevan tulliyleissopimuksen 11 artiklan 1 kappaleen kanssa, on tulkittava siten, että sen määräajan noudattamatta jättämisestä, jossa TIR-carnet’n haltijalle on ilmoitettava siitä, ettei carnet’ta ole lähtöleimattu, ei ole seurauksena, että toimivaltaiset tulliviranomaiset menettäisivät oikeutensa kyseisen carnet’n turvin suoritetusta tavaroiden kansainvälisestä kuljetuksesta maksettavien tullien ja verojen perimiseen.

TIR-carnet’iden ja ATA-carnet’iden käytöstä passitusasiakirjoina yhteisössä annetun asetuksen N:o 719/91 soveltamista koskevista säännöksistä annetun asetuksen N:o 1593/91 2 artiklan 2 ja 3 kohtaa, luettuina yhdessä TIR-carnet’isiin merkittyjen tavaroiden kansainvälistä kuljetusta koskevan tulliyleissopimuksen 11 artiklan 1 ja 2 kappaleen kanssa, on tulkittava siten, että niissä säädetään vain määräaika todisteen esittämiseen kuljetuksen säännönmukaisuudesta mutta ei määräaikaa todisteen esittämiseen paikasta, jossa rikkomus tai säännönvastaisuus tapahtui. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on määrittää kansallisen oikeutensa todistelua koskevien periaatteiden mukaisesti, onko viimeksi mainittu todiste sen ratkaistavaksi saatetussa asiassa kaikki seikat huomioon ottaen esitetty määräajassa. Kansallisen tuomioistuimen tulee kuitenkin arvioida tätä määräaikaa yhteisön oikeutta noudattaen ja ottaen erityisesti huomioon yhtäältä sen, ettei määräaika saa olla liian pitkä, jotta maksettavien määrien periminen toisessa jäsenvaltiossa on oikeudellisesti ja tosiasiallisesti mahdollista, ja toisaalta sen, että edellä mainitun todisteen esittäminen ei tämän määräajan takia ole TIR-carnet’n haltijalle tosiasiassa mahdotonta.

(ks. 72 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Asia C-93/08

Schenker SIA

vastaan

Valsts ieņēmumu dienests

(Augstākās tiesas Senāta Administratīvo lietu departamentsin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Asetus (EY) N:o 1383/2003 — Asetuksen 11 artikla — Yksinkertaistettu menettely tavaroiden luovuttamiseksi tuhottaviksi — Sen määrittäminen etukäteen, onko teollis- ja tekijänoikeutta loukattu — Hallinnollinen seuraamus”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 12.2.2009 I ‐ 905

Tuomion tiivistelmä

Yhteinen kauppapolitiikka – Toimenpiteet väärennettyjen ja laittomasti valmistettujen tavaroiden markkinoille saattamisen estämiseksi – Asetus N:o 1383/2003 – Yksinkertaistettu menettely tavaroiden, joiden epäillään loukkaavan teollis- ja tekijänoikeutta, luovuttamiseksi tuhottaviksi

(Neuvoston asetuksen N:o 1383/2003 11 ja 18 artikla)

Toimivaltainen kansallinen viranomainen ei menetä sen takia, että teollis- ja tekijänoikeuden haltijan ja maahantuojan suostumuksella on aloitettu tulliviranomaisten toimenpiteistä epäiltäessä tavaroiden loukkaavan tiettyjä teollis- ja tekijänoikeuksia sekä tiettyjä teollis- ja tekijänoikeuksia loukkaavien tavaroiden suhteen toteutettavista toimenpiteistä annetun asetuksen N:o 1383/2003 11 artiklassa säädetty yksinkertaistettu menettely, oikeutta määrätä kyseisen asetuksen 18 artiklassa säädettyä ”seuraamusta”, kuten hallinnollista sakkoa, tällaisten tuotteiden yhteisön tullialueelle tuonnista vastuullisille.

Tällaisen yksinkertaistetun menettelyn, jonka käyttöön ottaminen jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä on vain valinnaista, aloittamisen johdosta mainittujen valtioiden viranomaiset eivät nimittäin menetä oikeutta määrätä asetuksen N:o 1383/2003 18 artiklassa tarkoitettua ”seuraamusta”, koska tässä säännöksessä, luettuna yhdessä tämän asetuksen johdanto-osan kymmenennen perustelukappaleen kanssa, säädetään, että jäsenvaltioiden on otettava käyttöön tehokkaat, oikeasuhteiset ja varoittavat seuraamukset mainitun asetuksen säännösten rikkomisesta. Kyseessä olevien tavaroiden tuhoamista valinnaisessa menettelyssä, joka edellyttää sekä tavaramerkin haltijan että maahantuojan suostumusta, ei voida pitää tältä osin seuraamuksena, jonka kansallinen viranomainen on määrännyt soveltamalla seuraamusjärjestelmää, jonka jäsenvaltiot ovat velvollisia ottamaan käyttöön tämän säännöksen nojalla.

(ks. 27–30 ja 33 kohta sekä tuomiolauselma)
10

Asetuksen 25 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Sellaisen tuomioistuimen päätös, jonka päätös menettelyn aloittamisesta tunnustetaan 16 artiklan mukaisesti ja joka koskee maksukyvyttömyysmenettelyn kulkua tai päättämistä taikka tuomioistuimen hyväksymää sovintoa, on niin ikään tunnustettava ilman eri muodollisuuksia. Sellainen päätös on pantava täytäntöön tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla [27.9.1968] tehdyn Brysselin yleissopimuksen 31–51 artiklan mukaisesti, sellaisena kuin se on muutettuna kyseiseen yleissopimukseen liittymisestä tehdyillä yleissopimuksilla [EYVL 1972, L 299, s. 32], Brysselin yleissopimuksen 34 artiklan 2 kappaletta. Mitä ensimmäisessä alakohdassa säädetään, on sovellettava myös maksukyvyttömyysmenettelystä välittömästi johtuvaan ja siihen läheisesti liittyvään päätökseen, silloinkin kun sen on antanut muu tuomioistuin. Mitä ensimmäisessä alakohdassa säädetään, on sovellettava vastaavasti turvaamista koskevasta toimenpiteestä tehtyyn päätökseen, joka on annettu maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamista koskevan hakemuksen tekemisen jälkeen. 2. Muiden kuin 1 kohdassa tarkoitettujen päätösten tunnustamisen ja täytäntöönpanon osalta noudatetaan 1 kohdassa mainitun yleissopimuksen määräyksiä, siltä osin kuin kyseinen yleissopimus koskee niitä. 3. Jäsenvaltiot eivät ole velvollisia tunnustamaan eivätkä panemaan täytäntöön sellaista 1 kohdassa tarkoitettua päätöstä, joka johtaisi henkilökohtaisen vapauden rajoittamiseen tai kirjesalaisuuden loukkaamiseen.”
48

Ensimmäisen näin muotoillun edellytyksen osalta oikeuskäytännössä on vakiintuneesti todettu, että jotta kyseessä oleva yhteisön toimi koskisi suoraan yksityistä, edellytetään, että sillä on välittömiä vaikutuksia yksityisen oikeusasemaan ja ettei se jätä niille, joille se on osoitettu ja joiden tehtävänä on sen täytäntöönpano, ollenkaan harkintavaltaa, jolloin täytäntöönpano on puhtaasti automaattista ja perustuu yksinomaan yhteisön lainsäädäntöön eikä edellytä välissä olevien sääntöjen soveltamista (ks. asia C-386/96 P, Dreyfus v. komissio, tuomio 5.5.1998, Kok., s. I-2309, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
59

Näin ollen on pääteltävä, että pääsopimuksen ensisijaisena tavoitteena oli kysymyksessä olevien näyttelyhallien rakentaminen Kölnin kaupungin asettamien vaatimusten mukaisesti. Mainitut hallit muodostavat direktiivin 93/37 1 artiklan c alakohdassa tarkoitetun ”rakennusurakan”, koska ne on itsessään tarkoitettu täyttämään taloudellinen tarkoitus ja niiden arvo ylittää huomattavasti saman direktiivin 6 artiklassa säädetyn kynnysarvon. Kyseinen sopimus on lisäksi tehty rahallista vastiketta vastaan siten, että GKM-GbR on tässä tapauksessa urakoitsija siitä huolimatta, että se on toteuttanut kyseisen urakan alihankintana (ks. vastaavasti asia C-399/98, Ordine degli Architetti ym., tuomio 12.7.2001, Kok., s. I-5409, 90 kohta), ja Kölnin kaupunki on hankintaviranomainen. Mainittua sopimusta on siis pidettävä direktiivin 93/37 1 artiklan a alakohdassa tarkoitettuna julkista rakennusurakkaa koskevana sopimuksena.
115

Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota työjärjestyksen 118 artiklan nojalla sovelletaan valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut valittajien velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska ne ovat hävinneet asian, valittajat on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
18

Lisäksi useita muodollisesti erillisiä suorituksia, jotka voidaan tehdä erikseen ja joita näin voidaan kulloinkin joko verottaa tai jotka voidaan vapauttaa, on tietyissä olosuhteissa pidettävä yhtenä ainoana liiketoimena, kun ne eivät ole itsenäisiä. Näin on esimerkiksi silloin, kun todetaan, että yksi tai useampi osatekijä muodostaa pääasiallisen suorituksen ja että yksi tai useampi osatekijä on katsottava yhdeksi tai useammaksi liitännäiseksi suoritukseksi, joita kohdellaan verotuksellisesti samoin kuin pääasiallista suoritusta. Suoritusta on pidettävä pääasialliselle suoritukselle liitännäisenä etenkin silloin, kun se ei ole asiakaskunnan kannalta tavoite sinällään vaan keino nauttia toimijan tarjoamasta pääasiallisesta palvelusta parhaissa olosuhteissa (em. asia Part Service, tuomion 51 ja 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
76

On selvää, että pääasiassa kyseessä olevien vastaavuusluetteloiden tarkoituksena on osoittaa kohdeyleisölle alkuperäinen hajuvesi, jonka jäljitelmäksi Malaikan ja Starionin markkinoimat hajuvedet on tarkoitettu, ja luetteloiden vaikutuksena on tämän osoittaminen. Täten nämä luettelot ovat siis osoitus siitä, että nämä viimeksi mainitut hajuvedet ovat jäljitelmiä hajuvesistä, joita markkinoidaan sellaisilla tavaramerkeillä varustettuina, joiden haltijoita L’Oréal ym. ovat, ja vastaavuusluetteloissa esitetään näin ollen mainostajan markkinoimat tavarat sellaisten tavaroiden jäljitelminä, joilla on suojattu tavaramerkki, direktiivin 84/450 3 a artiklan 1 kohdan h alakohdassa tarkoitetulla tavalla. Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 88 kohdassa, tältä osin on merkityksetöntä, ilmaistaanko mainoksessa, että kyse on suojatulla tavaramerkillä varustetun tavaran jäljitelmästä kokonaisuutena vai ainoastaan yhden tällaisen tavaran keskeisen ominaisuuden, tässä tapauksessa kyseessä olevien tuotteiden tuoksun, jäljitelmästä.
Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 7.5.2009 – Waterford Wedgwood vastaan Assembled Investments (Proprietary) ja SMHV

(asia C‑398/07 P)

Muutoksenhaku – Yhteisön tavaramerkki – Kuviomerkki WATERFORD STELLENBOSCH – Yhteisön tavaramerkiksi rekisteröidyn sanamerkin WATERFORD haltijan esittämä väite – Valituslautakunnan suorittama rekisteröinnin epääminen

1. Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 35 kohta)

2. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Tosiseikkojen ja selvitysaineiston virheellinen arviointi – Tutkimatta jättäminen – Yhteisöjen tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu tosiseikkojen ja selvitysaineiston arviointi, paitsi jos ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla (EY 225 artiklan 1 kohta; yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta) (ks. 40 ja 41 kohta)

Aihe

Valitus ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (toinen jaosto) asiassa T-105/05, Assembled Investments (Proprietary) vastaan SMHV ja Waterford Wedgwood, 12.6.2007 antamasta tuomiosta, jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi SMHV:n ensimmäisen valituslautakunnan asiassa R 240/2004-1 15.12.2004 tekemän päätöksen, jolla kumottiin väiteosaston tekemä päätös hylätä luokkiin 3, 8, 11, 21, 24 ja 34 kuuluvia tavaroita varten yhteisön tavaramerkiksi rekisteröidyn sanamerkin WATERFORD haltijan esittämä väite

Ratkaisu

1) Valitus hylätään.

2) Waterford Wedgwood plc velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
125

Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 118 artiklan nojalla valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Selexin velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska Selex on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.