Asia C‑115/14

RegioPost GmbH & Co. KG

vastaan

Stadt Landau in der Pfalz

(Oberlandesgericht Koblenzin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — SEUT 56 artikla — Palvelujen tarjoamisen vapaus — Rajoitukset — Direktiivi 96/71/EY — 3 artiklan 1 kohta — Direktiivi 2004/18/EY — 26 artikla — Julkiset hankinnat — Postipalvelut — Jäsenvaltion alueellisen yksikön säännöstö, jossa tarjoajat ja niiden alihankkijat velvoitetaan sitoutumaan siihen, että ne maksavat vähimmäistuntipalkkaa työntekijöille, jotka toteuttavat julkista hankintaa koskevan sopimuksen kohteena olevia suorituksia”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 17.11.2015

[Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 96/7 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohta ja direktiivin 2004/18, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1251/2011, 26 artikla]

[SEUT 56 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 96/7 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohta ja direktiivin 2004/18, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1251/2011, 26 artikla]

[Parlamentin ja neuvoston direktiivin 96/71 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohta ja direktiivin 2004/18, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1251/2011, 26 artikla]

Se, että kansallinen tuomioistuin on muodollisesti esittänyt ennakkoratkaisukysymyksen viittaamalla tiettyihin unionin oikeuden määräyksiin tai säännöksiin, ei estä unionin tuomioistuinta esittämästä kansalliselle tuomioistuimelle kaikkia tulkintaan liittyviä seikkoja, jotka saattavat olla hyödyllisiä kansallisen tuomioistuimen arvioidessa käsiteltävänään olevaa asiaa, riippumatta siitä, mihin kansallinen tuomioistuin on kysymyksiään esittäessään viitannut. Unionin tuomioistuimen on tältä osin poimittava kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä tehdyn päätöksen perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon riidan kohde. Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18 26 artiklan säännöksiä koskeva tulkintakysymys voidaan ottaa tutkittavaksi, vaikka kysymys on esitetty sellaisessa riita-asiassa, jonka kaikki osatekijät rajoittuvat yhden ainoan jäsenvaltion sisälle, koska kyseessä olevan hankintasopimuksen arvo ylittää selvästi direktiivin 2004/18 asianomaisen soveltamiskynnyksen ja koska kyseessä olevaan hankintasopimukseen liittyy varma rajat ylittävä intressi. (ks. 46, 49 ja 51 kohta)

Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1251/2011, 26 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä jäsenvaltion alueellisen yksikön antamalle lainsäädännölle, jossa velvoitetaan tarjoajat ja niiden alihankkijat niiden tarjoukseen liitettävällä kirjallisella ilmoituksella sitoutumaan siihen, että ne maksavat kyseessä olevan julkista hankintaa koskevan sopimuksen kohteena olevien suoritusten toteuttamiseen kutsuttaville työntekijöille tämän lainsäädännön mukaista vähimmäispalkkaa. Direktiivin 2004/18 26 artiklassa, luettuna yhdessä palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon annetun direktiivin 96/71 kanssa, sallitaan itse asiassa vastaanottavan jäsenvaltion asettaa julkista hankintaa koskevan sopimuksen sopimuspuolen valinnan yhteydessä sellainen jälkimmäisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdassa tarkoitettu vähimmäissuojaa koskeva pakottava sääntö, jossa velvoitetaan muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet yritykset maksamaan vähimmäispalkkaa vastaanottavaan jäsenvaltioon kyseisen julkista hankintaa koskevan sopimuksen toteuttamiseksi lähetetyille työntekijöilleen. Tällainen sääntö kuuluu nimittäin sellaiseen suojan tasoon, joka näille työntekijöille on taattava. (ks. 66 ja 77 kohta sekä tuomiolauselma 1)

Se, että kansallisessa lainsäädännössä asetetaan tarjoajille ja niiden mahdollisille alihankkijoille, jotka ovat sijoittautuneet jäsenvaltioon, joka on muu kuin se, jossa hankintaviranomainen on, ja jossa vähimmäispalkat ovat alhaisempia, vähimmäispalkkaa koskeva velvoite, merkitsee sellaista ylimääräistä taloudellista rasitusta, joka voi estää niitä tarjoamasta palvelujaan vastaanottavassa valtiossa, haitata niiden tarjoamista tai tehdä sen vähemmän houkuttelevaksi. Näin ollen tällainen toimenpide voi olla SEUT 56 artiklassa tarkoitettu rajoitus. Se voi kuitenkin lähtökohtaisesti olla oikeutettu työntekijöiden suojelun tavoitteella. Näin on silloin, kun vähimmäispalkka on määritetty lain säännöksellä, jota vähimmäissuojaa koskevana pakottavana sääntönä sovelletaan kyseisessä valtiossa lähtökohtaisesti yleisesti kaikkiin julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyihin alasta riippumatta ja jolla turvataan sosiaalinen vähimmäissuoja, koska missään muussakaan kansallisessa säädöksessä ei säädetä kyseessä olevalle alalle alemmantasoista vähimmäispalkkaa. (ks. 69–70 ja 75–76 kohta)