ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Asia C‑607/14

Bookit Ltd

vastaan

Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(First-tier Tribunalin (Tax Chamber) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä — Direktiivi 2006/112/EY — Vapautus arvonlisäverosta — 135 artiklan 1 kohdan d alakohta — Maksuja ja tilisiirtoja koskevat liiketoimet — Käsite — Internetin välityksellä tai puhelimitse suoritettava elokuvalippujen osto — Luotto- tai pankkikorttimaksut — Ns. korttimaksujen käsittelypalvelut”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 26.5.2016

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Vapautukset – Direktiivin 2006/112/EY 135 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitetut pankkitoimet – Käsite – Internetin välityksellä tai puhelimitse suoritettava elokuvalippujen osto – Luotto- tai pankkikorttimaksut – Ns. korttimaksujen käsittelypalvelu ei kuulu kyseisen käsitteen alaan (Neuvoston direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan d alakohta) Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Vapautukset – Direktiivin 2006/112/EY 135 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitetut pankkitoimet – Kyseisessä artiklassa tarkoitetut maksuja tai tilisiirtoja koskevat liiketoimet – Määrittämisperusteet (Neuvoston direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan d alakohta)
SEUT 296 artiklan toisessa kohdassa määrätty perusteluvelvollisuus on olennainen menettelymääräys, joka on erotettava perustelujen oikeellisuudesta, joka kuuluu riidanalaisen toimen aineelliseen laillisuuteen. Päätöksen perusteluissa nimittäin ilmaistaan virallisesti päätöksen perustana olevat syyt. Jos nämä syyt ovat virheellisiä, ne rasittavat päätöksen asiasisällön laillisuutta mutta eivät sen perusteluja, jotka saattavat olla riittävät, vaikka niissä esitetään virheellisiä syitä. Tästä seuraa, että moitteet ja väitteet, joilla pyritään kyseenalaistamaan toimen oikeellisuus, ovat merkityksettömiä sellaisen perusteen yhteydessä, joka koskee SEUT 296 artiklan rikkomista.

Unionin kilpailusääntöjen rikkomisten käsittelyssä noudatettavien menettelysääntöjen soveltamista koskevassa asiassa unionin yleinen tuomioistuin tekee oikeudellisen virheen ja loukkaa kantajien oikeutta tulla kuulluksi katsoessaan, että kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja voi evätä kuulemistilaisuuden järjestämisen suljetuin ovin sillä perusteella, että tällainen kuuleminen olisi loukannut jonkin yrityksen puolustautumisoikeuksia, vaikka viimeksi mainittu yritys oli käsiteltävänä olevan rikkomisen ajanjakson osalta menettelyn ulkopuolinen taho. Vaikka nimittäin komissio voisi sen jälkeen joidenkin sen tietoon saatettujen seikkojen perusteella katsoa tämän ulkopuolisen yrityksen olevan vastuussa kyseessä olevasta rikkomisesta alun perin todettua pitemmältä ajanjaksolta, komission on siinä tapauksessa osoitettava tälle ulkopuoliselle yritykselle täydentävä väitetiedoksianto, jonka perusteella yrityksellä on tilaisuus esittää huomautuksensa tällaisista seikoista.

Puolustautumisoikeuksien loukkaamisesta seuraa riidanalaisen toimen kumoaminen ainoastaan, jos menettely olisi voinut johtaa toisenlaiseen tulokseen ilman kyseistä sääntöjenvastaisuutta, ja tämä seikka on asianomaisen yrityksen osoitettava. Tämä jää osoittamatta silloin, kun unionin yleinen tuomioistuin on tosiseikkoja arvioidessaan todennut, että vaikka konserniin kuuluvien yhtiöiden oikeutta tulla kuulluksi olisi loukattu, kilpailusääntöjen rikkomisesta johtuvan vastuun kohdentaminen konserniin kuuluvaan holdingyhtiöön on joka tapauksessa perusteltavissa useilla seikoilla, jotka ovat yksinään riittäviä päätelmään, jonka mukaan kyseessä oleva holdingyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa kokonaan omistamassaan tytäryhtiössä, joka on suoraan vastuussa rikkomisesta.

(ks. 69, 72, 75 ja 77 kohta)
Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18 47 artiklan 2 kohtaa ja 48 artiklan 3 kohtaa luettuina yhdessä tämän direktiivin 44 artiklan 2 kohdan kanssa on tulkittava siten, että niissä tunnustetaan jokaisen taloudellisen toimijan oikeus käyttää tiettyä hankintasopimusta varten muiden yksiköiden voimavaroja riippumatta sen ja näiden yksiköiden välisten yhteyksien luonteesta, kunhan hankintaviranomaiselle osoitetaan, että ehdokkaalla tai tarjoajalla on tosiasiallisesti käytettävissään näiden yksiköiden voimavarat, jotka ovat tarpeen kyseisen hankintasopimuksen täyttämiseksi.

Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18 2 artiklassa vahvistettuja taloudellisten toimijoiden yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja syrjintäkiellon periaatetta on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että hankintaviranomainen hyväksyy julkista hankintaa koskevan sopimuksen tekomenettelyssä tehtyjen tarjousten avaamisen jälkeen sellaisen taloudellisen toimijan, joka on tehnyt koko kyseistä hankintasopimusta koskevan tarjouksen, esittämän pyynnön ottaa huomioon sen tekemä tarjous ainoastaan tiettyjen tämän hankintasopimuksen osien sopimuspuolen valitsemiseksi.

Yhdenvertaisen kohtelun periaate ja syrjintäkiellon periaate ja avoimuusvelvollisuus ovat nimittäin julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyssä esteenä kaikenlaiselle hankintaviranomaisen ja jonkin tarjoajan väliselle neuvottelulle, mikä merkitsee lähtökohtaisesti sitä, että kun tarjous on jätetty, sitä ei voida muuttaa hankintaviranomaisen eikä tarjoajan aloitteesta. Vaikka direktiivin 2004/18 2 artikla ei ole esteenä sille, että tarjouksen yksittäisiä kohtia voitaisiin korjata tai täydentää etenkin sen vuoksi, että niitä on selvästi vain täsmennettävä tai ilmeisten kirjoitus- tai laskuvirheiden korjaamiseksi, hankintaviranomaisen on kuitenkin varmistettava erityisesti, että tarjousta koskeva täsmennyspyyntö ei johda siihen, että asianomainen tarjoaja esittää tosiasiallisesti uuden tarjouksen. Uudesta tarjouksesta on kyse, kun taloudellinen toimija ilmoittaa hankintaviranomaiselle tarjousten avaamisen jälkeen kyseessä olevan hankintasopimuksen osien etusijajärjestyksen, jonka mukaan toimijan tarjous pitää arvioida.

(ks. 62–64, 68 ja 70 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)
Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella annetun direktiivin 2004/38 24 artiklaa ja sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen 4 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka nojalla evätään tietyt asetuksen N:o 883/2004 70 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut ”erityisiin maksuihin perustumattomat rahaetuudet”, jotka ovat samalla direktiivin 2004/83 24 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja ”sosiaaliavustuksia”, muiden jäsenvaltioiden kansalaisilta, jotka ovat kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kaltaisessa tilanteessa.

Kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan mukaan unionin kansalaisilla on oikeus oleskella toisen jäsenvaltion alueella enintään kolmen kuukauden ajan ilman muita edellytyksiä tai muodollisuuksia kuin se, että heillä on oltava voimassa oleva henkilökortti tai passi, ja direktiivin 14 artiklan 1 kohdan mukaan unionin kansalaisella ja hänen perheenjäsenillään säilyy tämä oikeus sikäli kuin he eivät muodosta kohtuutonta rasitetta vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle. On kuitenkin huomattava, että tällaisessa tapauksessa vastaanottava jäsenvaltio voi vedota direktiivin 2004/38 24 artiklan 2 kohdassa vahvistettuun poikkeukseen evätäkseen haetun sosiaaliavustuksen kyseiseltä kansalaiselta. Tämän säännöksen sanamuodosta käy nimenomaisesti ilmi, että vastaanottavan jäsenvaltion ei tarvitse myöntää oikeutta sosiaaliavustukseen kolmen ensimmäisen oleskelukuukauden aikana muille kuin työntekijöille tai itsenäisille ammatinharjoittajille taikka henkilöille, joilla säilyy tällainen asema. Mainittu säännös vastaa jäsenvaltioiden sosiaalihuoltojärjestelmän taloudellisen tasapainon säilyttämisen tavoitetta, johon direktiivillä 2004/38 pyritään, kuten muun muassa direktiivin johdanto-osan kymmenennestä perustelukappaleesta käy ilmi. Koska jäsenvaltiot eivät voi vaatia unionin kansalaisilta sitä, että heillä on käytettävissään riittävät varat toimeentuloaan varten ja henkilökohtainen sairausvakuutusturva enintään kolmen kuukauden oleskelua varten, on legitiimiä olla pakottamatta jäsenvaltioita huolehtimaan heistä tämän ajanjakson aikana.

Sama päätelmä on tehtävä asetuksen N:o 883/2004 4 artiklan tulkinnasta. Kyseessä olevat etuudet, jotka ovat kyseisen asetuksen 70 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja ”erityisiä maksuihin perustumattomia rahaetuuksia”, myönnetään nimittäin tämän saman artiklan 4 kohdan nojalla asianomaisille henkilöille ainoastaan heidän asuinjäsenvaltiossaan sen lainsäädännön mukaisesti. Tästä seuraa, että mikään ei ole esteenä sille, että tällaiset etuudet evätään muiden jäsenvaltioiden kansalaisilta, jotka eivät ole työntekijöitä tai itsenäisiä ammatinharjoittajia taikka henkilöitä, joilla säilyy tämä asema, heidän vastaanottavassa jäsenvaltiossa oleskelunsa kolmen ensimmäisen kuukauden aikana.

(ks. 42–45 ja 52 kohta sekä tuomiolauselma)
2.

Kumoamiskanne — Luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt — Täytäntöönpanotoimia sisältävät lainsäädäntötoimet — Käsite — Kuuluminen tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteen I muuttamisesta annetun asetuksen N:o 861/2010 soveltamisalaan — Kanteet, jotka näistä toimista voidaan nostaa — Täytäntöönpanotoimiin kohdistuvat kansalliset oikeussuojakeinot (SEU 19 artiklan 1 kohta; SEUT 263 artiklan neljäs kohta; komission asetuksen N:o 861/2010 liite) (ks. 47–55 ja 61–64 kohta)
Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 2008/95 3 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitetuilla ehdottomilla rekisteröinnin esteillä ja kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyillä suhteellisilla rekisteröinnin esteillä on eri tavoitteet, ja niillä on tarkoitus suojata eri etuja.

Direktiivin 2008/95 3 artiklan 1 kohdan c alakohdasta on todettava, että kyseisen säännöksen taustalla olevan yleisen edun mukaista on taata, että niiden tavaroiden tai palvelujen, joita varten merkin rekisteröintiä tavaramerkiksi on haettu, yhtä tai useampaa ominaisuutta kuvailevia merkkejä voivat vapaasti käyttää kaikki talouden toimijat, jotka tarjoavat tällaisia tavaroita tai palveluja. Kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan b alakohdan taustalla oleva yleinen etu on sama kuin tavaramerkin keskeinen tehtävä, joka on taata kuluttajalle tai loppukäyttäjälle, että tavaramerkillä varustetulla tavaralla tai palvelulla on tietty alkuperä, jolloin kuluttaja tai loppukäyttäjä voi tavaramerkin perusteella erottaa ilman sekaannusvaaraa tavaran tai palvelun muista tavaroista ja palveluista, joilla on toinen alkuperä.

Sitä vastoin direktiivin 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan tarkoituksena on suojata haetun merkin kanssa ristiriidassa olevien aikaisempien tavaramerkkien haltijoiden omia etuja, ja sillä taataan siten, että tavaramerkki osoittaa alkuperän, kun sekaannusvaara on olemassa.

(ks. 23–26 kohta)
Kun otetaan huomioon tiettyjen suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 2001/42 tavoite, jona on korkeatasoisen ympäristönsuojelun takaaminen, säännöksiä, joilla rajataan kyseisen direktiivin soveltamisalaa, ja erityisesti säännöksiä, joissa määritellään, mitä toimia direktiivi koskee, on tulkittava laajasti. Jokaista poikkeamista kyseisistä säännöksistä tai jokaista niitä koskevaa rajoitusta on näin ollen tulkittava suppeasti.

((ks. 50 kohta)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1214/2007, liitteessä I esitettyä yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että aminohapposeokset, joita käytetään lehmänmaidon proteiineille allergisille imeväisikäisille ja pienille lapsille tarkoitettuina ravintovalmisteina, on luokiteltava tämän nimikkeistön nimikkeeseen 2106 elintarvikevalmisteina, jos niiden objektiivisten ominaispiirteiden ja ominaisuuksien vuoksi niillä ei ole selkeästi määriteltyä terapeuttista tai ennalta ehkäisevää tehtävää, jolla vaikutetaan ihmiskehon toimintoihin, ja niitä ei näin ollen voida käyttää sairauksien tai tautien ehkäisemiseen tai hoitoon ja niitä ei myöskään ole luontaisesti tarkoitettu lääketieteelliseen käyttöön; ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on tutkittava tämä.

Yhdistetyn nimikkeistön 30 ryhmän 1 huomautuksen a alakohdan sanamuodosta itsestään käy ilmi, että ryhmään eivät kuulu sellaiset muut kuin suonensisäisesti annettavat ravintovalmisteet ja ‑juomat, joita käytetään ainoastaan ravitsemustarkoituksiin. Tästä seuraa, että tuotteita, jotka valmistetaan yksinomaan päivittäiseen ravintoon kuuluviksi ravintovalmisteiksi, ei voida luokitella yhdistetyn nimikkeistön nimikkeessä 3003 tarkoitetuiksi ”lääkkeiksi, joissa on sekoitettuja tuotteita terapeuttista tai ennalta ehkäisevää käyttöä varten”.

Tulliyhteistyöneuvoston laatiman harmonoidun tavarankuvaus- ja tavarankoodausjärjestelmän selityksistä johtuu lisäksi, että elintarvikevalmisteita, jotka sisältävät vain ravintoaineita, ei voida luokitella yhdistetyn nimikkeistön nimikettä 3003 vastaavan harmonoidun järjestelmän nimikkeen 30.03 mukaisiksi lääkkeiksi. Näin on erityisesti sellaisten tuotteiden osalta, jotka ovat puhtaasti korvaavia elintarvikkeita, jotka eivät sisällä mitään allergioihin vaikuttavaa lääkeainetta.

(ks. 35–37 kohta ja tuomiolauselma)
Tavaramerkkidirektiivin 2008/95 4 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että jos aikaisemman yhteisön tavaramerkin on osoitettu olevan laajalti tunnettu Euroopan unionin alueen olennaisessa osassa, joka voi tilanteen mukaan merkitä yhden ainoan jäsenvaltion aluetta eikä tämän jäsenvaltion tarvitse välttämättä olla se jäsenvaltio, jossa myöhemmän kansallisen tavaramerkin rekisteröimistä koskeva hakemus on tehty, on katsottava, että tämä tavaramerkki on laajalti tunnettu Euroopan unionissa. Oikeuskäytännössä vahvistetut yhteisön tavaramerkin tosiasiallista käyttöä koskevat kriteerit eivät sellaisenaan ole merkityksellisiä kyseisen direktiivin 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun ”tunnettuuden” osoittamiseksi.

(ks. 25 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna annetulla direktiivillä 2009/162, 273 artiklan ensimmäisessä kohdassa ei aseteta jäsenvaltioille velvollisuutta rekisteröidä verovelvollista arvonlisäverovelvolliseksi pelkästään muiden kuin kyseistä veroa koskevien veroilmoitusten perusteella, vaikka niiden nojalla olisi voitu todeta verovelvollisen ylittäneen enimmäisrajan, joka kyseisestä verosta vapauttamiselle on asetettu.

Vaikka jäsenvaltioiden on nimittäin tarkastettava verovelvollisten ilmoitukset, niiden kirjanpito ja muut merkitykselliset asiakirjat sekä laskettava ja kannettava vero, on kuitenkin niin, että kyseisen direktiivin 213 artiklan 1 kohdan mukaan asianomaisen tehtäviin kuuluu itse ilmoittaa verovelvollisena harjoittamansa toiminnan alkamisesta, muuttumisesta ja loppumisesta. Jäsenvaltioilla on lisäksi tiettyä harkintavaltaa silloin, kun ne päättävät toimista sen varmistamiseksi, että verovelvolliset tunnistetaan arvonlisäverotuksessa. Toiseksi jäsenvaltioilla on velvollisuus taata, että verovelvollisille asetettuja velvollisuuksia noudatetaan, ja niillä on tältä osin tiettyä liikkumavaraa erityisesti sen suhteen, miten käytettävissä olevia keinoja hyödynnetään.

Edellä lausutusta seuraa, ettei direktiivissä 2006/112 edellytetä, että jäsenvaltiot toteuttaisivat lainsäädännöllisiä tai hallinnollisia toimenpiteitä, joilla varmistettaisiin, että muita kuin arvonlisäveroa koskevia ilmoituksia käsiteltäessä tarkistettaisiin samanaikaisesti, onko verovelvollinen noudattanut arvonlisäveroon perustuvia velvollisuuksiaan, sillä tällaiset ilmoitukset eivät välttämättä sisällä kaikkia niitä tietoja, jotka voidaan sisällyttää direktiivin 2006/112 250 artiklan 1 kohdan mukaisesti annettavaan arvonlisäveroilmoitukseen ja jotka ovat tarpeen kyseisen veron määräämiseksi.

(ks. 26 ja 28–31 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että arvioitaessa mahdollista sekaannusvaaraa sellaisten yhteisön tavaramerkin ja merkin välillä, jotka molemmat kattavat samanlaiset tai samankaltaiset tavarat ja joissa molemmissa hallitsevana on arabialaisin ja latinalaisin aakkosin kirjoitettu arabian kielen sana niin, että kyseiset sanat muistuttavat ulkoasultaan toisiaan, olosuhteissa, joissa kyseisen yhteisön tavaramerkin ja merkin kohdeyleisöllä on kirjoitetun arabian kielen perustaidot, näiden sanojen merkitys ja lausuntatapa on otettava huomioon.

(ks. 26 kohta ja tuomiolauselma)
Merkkiä, joka on sama kuin tavaramerkki, käytetään ensimmäisen tavaramerkkidirektiivin 89/104 5 artiklassa tarkoitetulla tavalla silloin, kun kyseessä oleva talouden toimija käyttää merkkiä omassa kaupallisessa viestinnässään. Näin on esimerkiksi silloin, kun talouden toimija tuo maahan tai luovuttaa varastoijalle tavaroita, jotka on varustettu tavaramerkillä, jonka haltija tämä toimija ei ole, näiden tavaroiden markkinoille saattamista varten.

(ks. 41 ja 42 kohta)
Oluen alennetun valmisteveron määrän soveltamisen yhteydessä on katsottava, ettei alkoholin ja alkoholijuomien valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta annetun direktiivin 92/83 4 artiklan 2 kohdassa säädetty edellytys, jonka mukaan panimo ei saa harjoittaa lisenssivalmistusta, täyty, jos asianomainen panimo valmistaa oluensa sellaisen sopimuksen mukaisesti, jonka nojalla sillä on oikeus käyttää kolmannelle osapuolelle kuuluvia tavaramerkkejä ja valmistusmenetelmää.

Direktiivin 92/83 pyrkimyksenä on nimittäin välttää se, että oluen alennettuun valmisteveron määrään perustuva etu myönnettäisiin sellaisille panimoille, joiden koko ja tuotantokapasiteetti voisivat merkitä sitä, että sisämarkkinoilla syntyisi tällöin vääristymiä.

Direktiivin 92/83 4 artiklan 2 kohdassa edellytetään näin ollen, että pienpanimot, joiden oluen vuosituotanto on enintään 200000 hehtolitraa, ovat tosiasiallisesti riippumattomia muista panimoista sekä niiden oikeudellisen ja taloudellisen rakenteen puolesta että niiden tuotantorakenteen puolesta, eli ne toimivat tiloissa, jotka sijaitsevat fyysisesti erillään muiden panimoiden tiloista, eivätkä harjoita lisenssivalmistusta.

Se, ettei panimo harjoita lisenssivalmistusta, on näin ollen yksi edellytyksistä, joilla pyritään varmistamaan, että asianomainen pieni panimo on tosiasiassa riippumaton kaikkiin muihin panimoihin nähden. Tästä seuraa, että lisenssivalmistuksen käsitettä on tulkittava siten, että se sisältää oluenvalmistuksen, johon liittyy millainen tahansa lupajärjestely, jonka tuloksena mainittu pieni panimo ei ole täysin riippumaton kyseisen luvan antaneeseen kolmanteen osapuoleen nähden. Asia on näin silloin, kun on kyse luvasta käyttää kyseiselle kolmannelle osapuolelle kuuluvaa patenttia, tavaramerkkiä tai valmistusmenetelmää.

(ks. 21–23 ja 25 kohta sekä tuomiolauselma)
Jäsenvaltioissa sovellettavista yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttamiseksi annettua direktiiviä 2008/115 ja erityisesti sen 6 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklan 1 kohtaa, luettuina yhdessä 4 artiklan 2 ja 3 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka nojalla kolmansien maiden kansalaisten laittomasta oleskelusta kyseisen valtion alueella on määrättävä olosuhteista riippuen joko sakko tai maastapoistaminen ja jossa nämä kaksi toimenpidettä ovat toisensa pois sulkevia.

Tässä yhteydessä direktiivin 2008/115 päämääränä, sellaisena kuin se käy ilmi direktiivin johdanto-osan toisesta ja neljännestä perustelukappaleesta, on tehokas maastapoistamis- ja palauttamispolitiikka. Mainitun direktiivin 1 artiklassa säädetään yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä, joita kunkin jäsenvaltion on sovellettava palauttaessaan laittomasti oleskelevia kolmansien maiden kansalaisia.

Kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään myös jäsenvaltioiden ensisijaisesta velvollisuudesta tehdä päätös maassa laittomasti oleskelevan kolmannen maan kansalaisen palauttamisesta. Lisäksi on niin, että jos kolmannen maan kansalaisesta on tehty palauttamispäätös, mutta hän ei ole noudattanut paluuta koskevaa velvollisuutta joko vapaaehtoiselle paluulle asetetussa määräajassa tai kun vapaaehtoiselle paluulle ei ole asetettu mitään määräaikaa, direktiivin 2008/115 8 artiklan 1 kohdassa velvoitetaan jäsenvaltiot toteuttamaan palauttamismenettelyjen tehokkuuden takaamiseksi kaikki tarvittavat toimenpiteet asianomaisen maasta poistamiseksi, millä tarkoitetaan kyseisen direktiivin 3 artiklan 5 alakohdan mukaan varsinaista kuljetusta pois asianomaisesta jäsenvaltiosta.

Tästä seuraa, että tällainen kansallinen lainsäädäntö ei vastaa direktiivin 2008/115 6 artiklan 1 kohdassa ja 8 artiklan 1 kohdassa vahvistettuja selkeitä edellytyksiä. Jäsenvaltioiden mahdollisuus poiketa direktiivin 2008/115 4 artiklan 2 ja 3 kohdan nojalla kyseisessä direktiivissä säädetyistä vaatimuksista ja menettelyistä ei aseta kyseenalaiseksi tätä toteamusta.

(ks. 30, 31, 33, 35, 36 ja 41 kohta sekä tuomiolauselma)
Jäsenvaltio ei ole noudattanut SEUT 45 artiklan ja työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta unionin alueella annetun asetuksen N:o 492/2011 mukaisia velvoitteitaan, koska se on vaatinut henkilöitä, jotka hakevat eräillä kielialueilla sijaitsevien paikallispalveluiden tehtäviin ja joilta vaadittavista tutkintotodistuksista tai todistuksista ei käy ilmi, että he ovat saaneet opetuksensa asianomaisella kielellä, osoittamaan kielitaitonsa yhden ainoan tyyppisellä todistuksella, jollaisen antaa ainoastaan eräs jäsenvaltion virallinen elin tämän elimen saman jäsenvaltion alueella järjestämän kokeen perusteella.

Tällainen vaatimus näyttää näet suhteettomalta hakijoiden kielitaidon arvioimisen tavoitteeseen nähden, kun otetaan huomioon työntekijöiden vapaa liikkuvuus. Yhtäältä kyseinen vaatimus merkitsee, että ei voida lainkaan ottaa huomioon sitä kielitaidon tasoa, joka toisessa jäsenvaltiossa saadun todistuksen haltijalla voidaan olettaa olevan tästä todistuksesta ilmenevien suoritettujen opintojen luonteen ja keston perusteella. Toisaalta tämän kansallisen säännöstön vuoksi muissa jäsenvaltioissa asuvien asianomaisten – eli pääosin näiden valtioiden kansalaisten – on pakko matkustaa kyseisen valtion alueelle pelkästään arvioituttaakseen taitonsa kokeessa, joka on välttämätön hakemuksen jättämiseksi edellytettävän todistuksen saamiseksi. Tästä pakosta aiheutuvat lisäkustannukset vaikeuttavat kyseiseen työhön pääsemistä.

(ks. 28, 29, 31 ja 35 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
155

Näin ollen valittajan väitteet, jotka koskevat valituksenalaisen tuomion perustelujen puutteellisuutta, on hylättävä. Siltä osin kuin on erityisesti kyse komission mahdollisuudesta katsoa valittajan olevan vastuussa tytäryhtiöidensä toiminnasta Ranskassa ja Itävallassa, on todettava, että valituksenalaisen tuomion 155–165 kohta sekä kyseisen tuomion 284 kohta, jossa viitataan saman tuomion 97 ja 98 kohtaan, on perusteltu oikeudellisesti riittävällä tavalla. Unionin yleinen tuomioistuin on näet palauttanut mieleen taloudellisen kokonaisuuden käsitettä koskevan oikeuskäytännön, minkä jälkeen se on huomauttanut, että Villeroy & Boch omisti tytäryhtiönsä kokonaan eikä se ollut pyrkinyt kumoamaan olettamaa, jonka mukaan se käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa viimeksi mainituissa yhtiöissä, ja vastannut valittajien väitteisiin, jotka perustuivat nullum crimen, nulla poena sine lege ‑periaatteen ja syyttömyysolettamaa koskevan oikeuden loukkaamiseen. Siltä osin kuin on kyse komission mahdollisuudesta katsoa, että valittaja oli vastuussa Villeroy & Boch Belgian käyttäytymisestä, koska se käytti siinä ratkaisevaa vaikutusvaltaa, on todettava, ettei unionin yleisen tuomioistuimen ollut otettava tähän kysymykseen kantaa valituksenalaisessa tuomiossa, koska – toisin kuin valittaja väittää – valittaja ei ole riitauttanut tätä mahdollisuutta unionin yleisessä tuomioistuimessa.