SEUT 263 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansalliset tuomioistuimet valvovat kansallisten toimivaltaisten viranomaisten oikeudesta harjoittaa luottolaitostoimintaa ja luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvalvonnasta, direktiivin 2002/87/EY muuttamisesta sekä direktiivien 2006/48/EY ja 2006/49/EY kumoamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/36/EU 22 ja 23 artiklassa, luottolaitosten vakavaraisuusvalvontaan liittyvää politiikkaa koskevien erityistehtävien antamisesta Euroopan keskuspankille 15.10.2013 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 1024/2013 4 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ja 15 artiklassa sekä kehyksen perustamisesta yhteisen valvontamekanismin puitteissa tehtävälle yhteistyölle EKP:n ja kansallisten toimivaltaisten viranomaisten välillä sekä kansallisten nimettyjen viranomaisten kanssa (YVM-kehysasetus) 16.4.2014 annetun Euroopan keskuspankin asetuksen (EU) N:o 468/2014 85–87 artiklassa säädetyn menettelyn yhteydessä tekemien menettelyn käynnistämistä, tutkintaa ja sitomatonta päätösehdotusta koskevien toimien laillisuutta. Tältä osin merkitystä ei ole sillä, että asia on saatettu vireille kansallisessa tuomioistuimessa erityisellä mitätöimiskanteella, joka perustuu siihen, että kansallisen tuomioistuimen ratkaisun oikeusvoimaa ei väitteen mukaan ole otettu huomioon.

Tältä osin on korostettava, että kun unionin lainsäätäjä valitsee sellaisen hallinnollisen menettelyn käyttämisen, jonka mukaan kansalliset viranomaiset toteuttavat toimia, joilla valmistellaan unionin toimielimen lopullista päätöstä, jolla on oikeusvaikutuksia ja joka voi olla henkilölle vastainen, lainsäätäjän tarkoituksena on luoda tämän toimielimen ja näiden kansallisten viranomaisten välille erityinen yhteistyömenettely, joka perustuu unionin toimielimen yksinomaiseen päätösvaltaan. Tällaisen päätöksentekomenettelyn tehokkuus edellyttää kuitenkin välttämättä yhtä ainoaa tuomioistuinvalvontaa, jota vain unionin tuomioistuimet harjoittavat ja jota harjoitetaan vasta sen jälkeen, kun on tehty unionin toimielimen päätös, jolla hallinnollinen menettely päätetään ja joka yksin voi aiheuttaa sitovia oikeusvaikutuksia, jotka vaikuttavat kantajan etuihin muuttamalla selvästi hänen oikeusasemaansa.

Näin ollen on katsottava, että unionin tuomioistuimella on yksinomainen toimivalta arvioida liitännäisesti sitä, vaikuttavatko virheet, jotka mahdollisesti rasittavat Italian keskuspankin toimien, joilla valmistellaan EKP:n 25.10.2016 antamaa päätöstä, laillisuutta, tämän päätöksen laillisuuteen. Kansalliset tuomioistuimet eivät siis voi tutkia näitä toimia, eikä sillä, että kansallisessa tuomioistuimessa on nostettu azione di ottemperanza -kanteen kaltainen kanne, ole tältä osin merkitystä. Tältä osin on todettava, että – kuten komissio on korostanut – EKP:n yksinomainen toimivalta päättää, hyväksyykö se määräosuuden hankkimisen luottolaitoksesta, ja vastaava unionin tuomioistuinten yksinomainen toimivalta valvoa tällaisen päätöksen laillisuutta ja liitännäisesti arvioida, rasittavatko kansallisia valmistelevia toimia sellaiset virheet, jotka ovat omiaan vaikuttamaan EKP:n päätöksen pätevyyteen, ovat esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin voisi tutkia kanteen, jossa väitetään, että tämä toimi on sellaisen kansallisen säännökset vastainen, joka liittyy oikeusvoiman periaatteeseen (ks. analogisesti tuomio 18.7.2007, Lucchini, C-119/05, EU:C:2007:434, 62 ja 63 kohta).

(ks. 48, 49 ja 57–59 kohta sekä tuomiolauselma)