ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 120/4

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Supreme Court of the United Kingdom on esittänyt 7.2.2011 — JPMorgan Chase Bank N.A., Frankfurt Branch, ja J.P. Morgan Securities Limited v. Berliner Verkehrsbetriebe (BVG) Anstalt des öffentlichen Rechts

(Asia C-54/11)

2011/C 120/07

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Supreme Court of the United Kingdom

Pääasian asianosaiset

Kantajat: JPMorgan Chase Bank N.A., Frankfurt Branch, ja J.P. Morgan Securities Limited

Vastaaja: Berliner Verkehrsbetriebe (BVG) Anstalt des öffentlichen Rechts

Ennakkoratkaisukysymykset

1) Onko kansallisen tuomioistuimen otettava huomioon ainoastaan kantajan/kantajien väitteet vai onko sen otettava huomioon myös vastaajien mahdolliset vastineet tai argumentit määritellessään tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 (1) (jäljempänä Bryssel I -asetus) 22 artiklan 2 kohdan ja 25 artiklan soveltamiseksi, mikä oikeudenkäynnin kohde on ja mitä oikeudenkäynti pääasiallisesti koskee?

2) Jos asianosainen vetoaa oikeudenkäynnissä seikkaan, joka kuuluu Bryssel I -asetuksen 22 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan, esimerkiksi yhtiön tai muun oikeushenkilön toimielimen päätöksen pätevyyttä koskevaan seikkaan, seuraako siitä välttämättä, että kyseinen seikka on oikeudenkäynnin kohteena ja että oikeudenkäynti koskee pääasiallisesti kyseistä seikkaa, jos tämä seikka voi olla oikeudenkäynnin lopputuloksen kannalta ratkaiseva, riippumatta muiden oikeudenkäynnissä esitettyjen seikkojen luonteesta ja lukumäärästä ja siitä, ovatko kaikki nämä muut seikat tai osa niistä myös mahdollisesti ratkaisevia oikeudenkäynnin lopputuloksen kannalta?

3) Jos vastaus kysymykseen 2) on kieltävä, onko kansallisen tuomioistuimen — määrittääkseen oikeudenkäynnin kohteen ja sen, mitä oikeudenkäynti pääasiallisesti koskee — tarkasteltava koko oikeudenkäyntiä ja tehtävä kokonaisarvio sen kohteesta ja siitä, mitä oikeudenkäynti pääasiallisesti koskee, ja jos näin ei ole, mitä kriteerejä kansallisen tuomioistuimen on sovellettava kyseisten seikkojen määrittämiseksi?

(1) EYVL 2001, L 12, s. 1
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 30/18

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka First-tier Tribunal (Tax Chamber) (Yhdistynyt kuningaskunta) on esittänyt 8.11.2010 — Lebara Ltd v. The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

(Asia C-520/10)

()

2011/C 30/29

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

First-tier Tribunal (Tax Chamber)

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Lebara Ltd

Vastaaja: The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

Ennakkoratkaisukysymykset

1) Onko käsiteltävänä olevan asian kaltaisissa olosuhteissa silloin, kun verovelvollinen (kauppias A) myy puhelinkortteja, jotka vastaavat oikeutta vastaanottaa televiestintäpalveluja kyseiseltä henkilöltä, kuudennen arvonlisäverodirektiivin (1) 2 artiklan 1 alakohtaa tulkittava niin, että se tarkoittaa, että kauppias A tekee arvonlisäverotuksen kannalta kaksi suoritusta: yhden silloin, kun kauppias A myy puhelinkortin toiselle verovelvolliselle (kauppias B), ja toisen kortin lunastushetkellä (toisin sanoen, kun henkilö — ”loppukäyttäjä” — käyttää sitä puheluiden soittamiseen)?

2) Jos näin on, miten (unionin arvonlisäverolainsäädännön mukaisesti) arvonlisäveroa on sovellettava toimitusketjuun, jossa kauppias A myy puhelinkortin kauppias B:lle, joka myy puhelinkortin edelleen jäsenvaltiossa B, ja sen ostaa lopulta loppukäyttäjä jäsenvaltiossa B ja loppukäyttäjä käyttää puhelinkorttia puheluiden soittamiseen?

(1) Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta — yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste — 17.5.1977 annettu kuudes neuvoston direktiivi 77/388/ETY (EYVL L 145, s. 1).
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 346/29

Kanne 17.9.2010 — Euroopan komissio v. Luxemburgin suurherttuakunta

(Asia C-458/10)

()

2010/C 346/48

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamiehet: S. Pardo Quintillán ja O. Beynet)

Vastaaja: Luxemburgin suurherttuakunta

Vaatimukset

— on todettava, että Luxemburgin suurherttuakunta ei ole noudattanut direktiivin 98/83/EY (1) 9 artiklan 3 kohdan b, c ja e alakohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole pannut kyseisen direktiivin 9 artiklan 3 kohdan b, c ja e alakohtaa täysimääräisesti ja asianmukaisesti täytäntöön

— Luxemburgin suurherttuakunta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Komissio esittää kaksi perustetta kanteensa tueksi.

Komissio väittää ensiksi, että direktiivin 98/83 9 artiklan 3 kohdan b ja c alakohdan täytäntöönpano on puutteellinen. Kansallisessa säännöstössä ei nimittäin sen mukaan säädetä siitä, että poikkeusta koskevan päätöksen on sisällettävä ”aiemmat asiaa koskevat seurantatulokset”, eikä siinä täsmennetä ”kunakin päivänä toimitetun veden määrää”, ”väestöä, jota asia koskee” eikä ”tietoa siitä, vaikuttaako tilanne johonkin asiaankuuluvaan elintarvikkeita tuottavaan yritykseen vai ei”.

Komissio väittää toiseksi, että direktiivin 98/83 9 artiklan 3 kohdan e alakohdan täytäntöönpano on puutteellinen ja virheellinen, koska Luxemburgin viranomaiset väittävät muun muassa, että koska poikkeushakemuksen tekijän on määriteltävä ja toteutettava korjaavat toimenpiteet, tämän saman henkilön on myös toimitettava ”yhteenveto toimenpiteitä koskevasta suunnitelmasta”, ”aikataulu” ja ”kustannusarvio”, vaikka direktiivin mukaan tämän on poikkeushakemuksen hyväksymispäätöksen tekijän tehtävä.

(1) Ihmisten käyttöön tarkoitetun veden laadusta 3.11.1998 annettu neuvoston direktiivi 98/83/EY (EYVL L 330, s. 32)
3)

Onko suhteellisuusperiaatetta ja unionin kansalaisten vapaata liikkuvuutta koskevan oikeuden käyttämiselle asetettuja rajoituksia ja ehtoja sekä niiden täytäntöön panemiseksi unionin oikeuden mukaisesti toteutettuja toimenpiteitä tai Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 27 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädettyjä perusteita tulkittava pääasian olosuhteissa siten, että niiden perusteella luonnolliselle henkilölle, joka on jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti rekisteröidyn sellaisen kaupallisen yhtiön liikkeenjohtaja, jonka julkisoikeudellinen velka luokitellaan kyseessä olevan valtion lainsäädännön nojalla ”huomattavaksi velaksi”, voidaan määrätä kielto poistua kyseessä olevasta jäsenvaltiosta, kun 3.1 ”huomattavan” julkisoikeudellisen velan olemassaoloa pidetään todellisena, välittömänä ja riittävän vakavana uhkana, joka vaikuttaa johonkin yhteiskunnan olennaiseen etuun, ja lainsäätäjä on tehnyt tämän arvion säätämällä erityisestä hallinnollisesta toimenpiteestä eli maastapoistumiskiellosta, 3.2 ei edellytetä niiden olosuhteiden arviointia, jotka liittyvät liikkeenjohtajan omaan käyttäytymiseen ja hänen perusoikeuksiensa, kuten hänen oikeutensa harjoittaa ulkomaille matkustamista edellyttävää ammatillista toimintaa toisessa oikeussuhteessa, rajoittamiseen 3.3 velallisen yhtiön kaupalliselle toiminnalle aiheutuvia seurauksia ja mahdollisuuksia maksaa julkisoikeudellinen velka ei arvioida kiellon määräämisen jälkeen, 3.4 kielto määrätään hakemuksesta, joka on sitova, jos siinä osoitetaan, että kaupallisella yhtiöllä on ”huomattava” julkisoikeudellinen velka, ettei päävelan ja korot kattavaa vakuutta ole annettu ja että henkilö, jolle kieltoa haetaan, kuuluu kyseessä olevan kaupallisen yhtiön liikkeenjohtoelimeen 3.5 kielto on voimassa, kunnes julkisoikeudellinen velka on kokonaan maksettu tai siitä on annettu täysimääräinen vakuus, ja kun tässä yhteydessä ei edellytetä, että kiellon määrännyt viranomainen arvioi kieltoa uudelleen sen kohteena olevan henkilön pyynnöstä ja että velan vanhentumisajat otetaan huomioon?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 301/12

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka High Court of Justice (Chancery Division) (Yhdistynyt kuningaskunta) on esittänyt 27.8.2010 — Georgetown University, University of Rochester ja Loyola University of Chicago v. Comptroller-General of Patents, Designs and Trade Marks

(Asia C-422/10)

()

2010/C 301/17

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

High Court of Justice (Chancery Division)

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Georgetown University, University of Rochester ja Loyola University of Chicago

Vastapuoli: Comptroller-General of Patents, Designs and Trade Marks

Ennakkoratkaisukysymys

1. Sallitaanko lisäsuojatodistusasetuksessa ja erityisesti sen 3 artiklan b alakohdassa lisäsuojatodistuksen myöntäminen yksittäiselle vaikuttavalle aineelle tai vaikuttavien aineiden yhdistelmälle silloin, kun a) yksittäistä vaikuttavaa ainetta tai vaikuttavien aineiden yhdistelmää suojaa lisäsuojatodistusasetuksen 3 artiklan a alakohdassa tarkoitettu voimassa oleva peruspatentti ja b) lääkkeellä, joka sisältää kyseistä yksittäistä vaikuttavaa ainetta tai vaikuttavien aineiden yhdistelmää yhdistettynä yhteen tai useampaan muuhun vaikuttavaan aineeseen, on joko direktiivin 2001/83/EY (1) tai direktiivin 2001/82/EY (2) mukaisesti myönnetty voimassa oleva lupa, ja tämä lupa on ensimmäinen lupa saattaa yksittäinen vaikuttava aine tai vaikuttavien aineiden yhdistelmä markkinoille?

(1) Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä 6.11.2001 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2001/83/EY (EYVL L 311, s. 67).

(2) Eläinlääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä 6.11.2001 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2001/82/EY (EYVL L 311, s. 1).
1)

Onko maksukyvyttömyysdirektiiviä (1) ja erityisesti sen 4, 5 ja 10 artiklaa tulkittava siten, että kansallinen säännöstö, jossa työntekijät, jotta he voisivat käyttää (täysimääräisesti) oikeuttaan saada maksamattomat palkkasaatavansa palkkaturvana, velvoitetaan ilmoittautumaan työnhakijoiksi viimeistään ensimmäisenä työpäivänä sen päivän jälkeen, jona työsuhde on irtisanottu tai olisi kohtuudella pitänyt irtisanoa, on jo yleisesti yhteensopimaton direktiivin kanssa? Jos vastaus on kieltävä:
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 301/4

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Saksa) on esittänyt 7.7.2010 — Georg Neidel v. Stadt Frankfurt am Main

(Asia C-337/10)

()

2010/C 301/05

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Verwaltungsgericht Frankfurt am Main

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Georg Neidel

Vastaaja: Stadt Frankfurt am Main

Ennakkoratkaisukysymykset

1. Sovelletaanko direktiivin 2003/88/EY (1) 7 artiklaa myös virkasuhteisiin?

2. Käsittääkö direktiivin 2003/88/EY 7 artiklan 1 kohta myös oikeuden vuosilomaan, sikäli kuin kansalliseen lainsäädäntöön perustuva lomaoikeus ylittää neljä viikkoa?

3. Kuuluuko direktiivin 2003/88/EY 7 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan myös oikeus sellaiseen palkalliseen vapaaseen, joka kansallisen lainsäädännön nojalla myönnetään vuosiloman lisäksi epäsäännöllisen työajan perusteella pyhäpäivien korvaamiseksi?

4. Voiko eläkkeelle siirtynyt virkamies vaatia oikeutta saada vuosiloman sijasta lomakorvaus suoraan direktiivin 2003/88/EY 7 artiklan 2 kohdan perusteella, jos hän on ollut sairauden vuoksi poissa työstä eikä näin ollen voinut pitää vuosilomaansa vapaan muodossa?

5. Voiko kansallisessa lainsäädännössä säädetty lomaoikeuden ennenaikainen raukeaminen olla ainakin osittain esteenä oikeudelle saada vuosiloman sijasta lomakorvaus?

6. Koskeeko direktiivin 2003/88/EY 7 artiklan 2 kohtaan perustuva oikeus saada vuosiloman sijasta lomakorvaus ainoastaan direktiivin 2003/88/EY 7 artiklan 1 kohdassa taattua neljän viikon vähimmäisvuosilomaa vai koskeeko oikeus saada vuosiloman sijasta lomakorvaus myös muita kansallisessa lainsäädännössä säädettyjä lomaoikeuksia? Kuuluvatko näihin laajennettuihin lomaoikeuksiin myös sellaiset oikeudet, joiden osalta oikeus palkalliseen vapaaseen perustuu ainoastaan tavanomaisesta poikkeavaan työaikaan?

(1) Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 18.11.2003 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2003/88/EY (EUVL L 299, s. 9).
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 301/6

Kanne 29.7.2010 — Euroopan komissio v. Italian tasavalta

(Asia C-379/10)

()

2010/C 301/08

Oikeudenkäyntikieli: italia

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamiehet: L. Pignataro ja M. Nolin)

Vastaaja: Italian tasavalta

Vaatimukset

— on todettava, että Italian tasavalta ei ole noudattanut velvoitteitaan, jotka sille aiheutuvat unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössään vahvistamasta yleisestä periaatteesta, joka koskee jäsenvaltioiden vastuuta siitä, että niiden ylimmän oikeusasteen tuomioistuin rikkoo unionin oikeutta, koska se on sulkenut Italian valtion vastuun ulkopuolelle vahingot, jotka ovat aiheutuneet yksityisille oikeussubjekteille siitä, että kansallinen ylimmän oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut unionin oikeutta, kun tällainen rikkominen perustuu tämän tuomioistuimen suorittamaan oikeussääntöjen tulkintaan tai tosiseikkojen tai todisteiden arviointiin, ja rajoittanut tällaisen vastuun tapauksiin, joissa on kyse tahallisuudesta tai törkeästä tuottamuksesta, 13.4.1988 annetun Italian lain nro 117 2 §:n 1 ja 2 momentin mukaisesti

— vastaaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Laissa nro 117, joka on annettu 13.4.1988 ja joka koskee tuomiovallan käyttämisessä aiheutuneiden vahinkojen korvaamista ja tuomarien siviilioikeudellista vastuuta, suljetaan täysin pois Italian valtion vastuu vahingoista, jotka ovat aiheutuneet yksityisille oikeussubjekteille siitä, että kansallinen ylimmän oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut unionin oikeutta, kun tällainen rikkominen perustuu tämän tuomioistuimen suorittamaan oikeussääntöjen tulkintaan tai tosiseikkojen tai todisteiden arviointiin. Lisäksi kyseisessä laissa rajoitetaan tällainen vastuu tapauksiin, joissa on kyse tahallisuudesta tai törkeästä tuottamuksesta.

Asiassa C-173/03, (1) Traghetti, antamassaan tuomiossa unionin tuomioistuin totesi seuraavaa:

”Yhteisön oikeuden kanssa on ristiriidassa kansallinen lainsäädäntö, jossa jäsenvaltion vastuu vahingoista, joita aiheutuu yksityisille oikeussubjekteille siitä, että kansallinen ylimmän oikeusasteen tuomioistuin rikkoo yhteisön oikeutta, suljetaan yleisesti pois sen vuoksi, että kyseessä oleva rikkominen on seurausta kyseisen tuomioistuimen suorittamasta oikeussääntöjen tulkinnasta tai tosiseikkojen tai todisteiden arvioinnista. Yhteisön oikeuden kanssa on ristiriidassa myös kansallinen lainsäädäntö, jossa rajoitetaan tämän vastuun syntyminen tapauksiin, joissa on kyse tuomarin tahallisuudesta tai törkeästä tuottamuksesta, jos tällaisella rajoituksella suljetaan pois kyseessä olevan jäsenvaltion vastuu muissa tapauksissa, joissa on rikottu sovellettavaa oikeutta selvällä tavalla siten kuin asiassa C-224/01, Köbler (2) annetun tuomion 53–56 kohdassa on täsmennetty.”

Unionin tuomioistuin on näin ollen katsonut, että laki nro 117 on ristiriidassa sen oman oikeuskäytännön kanssa. Kyseinen laki on kuitenkin edelleen voimassa ja sitä sovelletaan. Vallitseva tilanne on näin ollen ristiriidassa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa.

(1) Kok. 2006, s. I-5177

(2) Kok. 2003, s. I-10239
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 274/13

Kanne 30.7.2010 — Euroopan komissio v. Belgian kuningaskunta

(Asia C-383/10)

()

2010/C 274/20

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamiehet: R: Lyal ja F. Dintilhac)

Vastaaja: Belgian kuningaskunta

Vaatimukset

— On todettava, että Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 56 ja 63 artiklan (aiemmin EY:n perustamissopimuksen 49 ja 56 artikla) eikä Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen 36 ja 40 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on perustanut järjestelmän, jossa muualle kuin Belgiaan sijoittautuneiden pankkien maksamia korkoja verotetaan syrjivästi siten, että vain belgialaisten pankkien maksamiin korkoihin sovelletaan verovapautusta, ja pitänyt tätä järjestelmää voimassa

— Belgian kuningaskunta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Komissio riitauttaa kyseiset kansalliset säännökset siltä osin kuin niiden vaikutuksena on tehdä Belgiassa asuville henkilöille vähemmän houkuttelevaksi käyttää muihin Euroopan unionin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden pankkien palveluja, koska viimeksi mainittujen maksamiin korkoihin ei voida soveltaa verovapautusta, jota sovelletaan ainoastaan belgialaisten pankkien maksamiin korkoihin.

Komissio kiistää aluksi erityisesti vastaajan väitteen, jonka mukaan välitön verotus kuuluu jäsenvaltioiden yksinomaiseen toimivaltaan, ja toteaa, että tämä ala kuuluu implisiittisesti mutta välttämättä sisämarkkinoita koskevaan toimivaltaa ja että kyseessä on näin ollen Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden jaettu toimivalta.

Komissio toteaa vastauksena Belgian viranomaisten esittämiin vastalauseisiin ensinnäkin, että sillä, että rahoitusala ei ole tehnyt asiassa kantelua, ei ole merkitystä, koska jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne on luonteeltaan objektiivinen eikä edellytä kantelua. Toiseksi ja kolmanneksi komissio kiistää yhtäältä väitteen, jonka mukaan edellä mainitut toimenpiteet ovat perusteltuja verotarkastusten tehokkuuden varmistamiseen liittyvien, yleistä etua koskevien pakottavien vaatimusten perusteella, ja toisaalta väitteen, jonka mukaan kyseinen lainsäädäntö on luonteeltaan sosiopoliittinen toimi, jolla suojataan yleistä etua. Neljänneksi kantaja kiistää Belgian viranomaisten väitteen siitä, että kyseinen vapautus on vaikutukseltaan rajoitettu, ja toteaa, että verovelvollisten ryhmä, joita tämä toimenpide koskee, voisi olla kiinnostunut muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden pankkien palveluista. Viidenneksi komissio asettaa kiistanalaiseksi vastaajan väitteen, joka koskee Euroopan unionissa pankin konkurssitilanteessa kuluttajansuojan alalla olevia eroavuuksia ja muistuttaa, että tämä ala on yhdenmukaistettu Euroopan unionissa. Lopuksi komissio toteaa, että Belgiassa on kolme virallista kieltä (hollanti, ranska ja saksa), ja että vedotut perusteet, jotka koskevat tiedon puutetta, mikä johtuisi siitä, että muualle kuin Belgiaan sijoittautuneessa pankissa käytetään sellaista kieltä, jota ei puhuta Belgiassa, eivät ole perusteltuja.
1)

Mitkä ovat ne arviointiperusteet, joiden nojalla on ratkaistava, onko kyseessä asetuksen (EY) N:o 852/2004 (1) liitteen II IX luvun 3 kohdassa tarkoitettu ihmisravinnoksi kelpaamattomuus? Onko kyseessä tällainen kelpaamattomuus jo silloin, kun mahdollinen ostaja on mahdollisesti koskettanut kaupan pidettävää elintarviketta tai aivastanut sen päälle?
1)

Onko asetuksen (ETY) N:o 1408/71 (1) 77 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohtaa tulkittava siten, että entisen työskentelyvaltion ei tarvitse myöntää perheavustuksia vanhuus-, työkyvyttömyys-, tapaturma- tai ammattitautieläkettä saaville henkilöille, jotka saavat eläkettä useamman kuin yhden jäsenvaltion lainsäädännön mukaan (niin kutsuttu kahteen tai useampaan eläkejärjestelmään kuuluva eläkeläinen) ja joiden oikeus eläkkeeseen perustuu entisen työskentelyvaltion lainsäädäntöön (kansallinen eläkeoikeus), jos asuinvaltiossa on säädetty vastaavanlaisesta suuremmasta etuudesta, joka on kuitenkin ristiriidassa erään toisen, asianomaisen valitseman etuuden kanssa?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 221/28

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Tribunal administratif (Luxemburg) on esittänyt 10.6.2010 — Tankreederei I SA v. Directeur de l’administration des Contributions directes

(Asia C-287/10)

()

2010/C 221/44

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Tribunal administratif

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Tankreederei I SA

Vastaaja: Directeur de l’administration des Contributions directes

Ennakkoratkaisukysymykset

Ovatko EY 49 ja EY 56 artikla esteenä 4.12.1967 annetun tuloverolain, sellaisena kuin se on muutettuna (loi modifiée du 4 décembre 1967 relative à l’impôt sur le revenu), 152bis §:n 1 momentin säännöksille siltä osin kuin näissä säännöksissä varataan luxemburgilaisille verovelvollisille investointeja koskeva verohyvitys edellyttäen, että nämä investoinnit on tehty laitoksessa, joka sijaitsee suuriruhtinaskunnan alueella ja joka on tarkoitettu jäämään sinne pysyvästi, minkä lisäksi ne pitää fyysisesti toteuttaa Luxemburgin alueella?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 134/21

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Finanzgericht Düsseldorf (Saksa) on esittänyt 2.3.2010 — Zuckerfabrik Jülich AG v. Hauptzollamt Aachen

(Asia C-113/10)

2010/C 134/32

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Finanzgericht Düsseldorf

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Zuckerfabrik Jülich AG

Vastaaja: Hauptzollamt Aachen

Ennakkoratkaisukysymys

Onko asetusten (EY) N:o 1762/2003, (EY) N:o 1775/2004, (EY) N:o 1686/2005 ja (EY) N:o 164/2007 oikaisemisesta ja sokerialan tuotantomaksujen vahvistamisesta markkinointivuosiksi 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 ja 2005/2006 3.11.2009 annettu komission asetus (EY) N:o 1193/2009 (1) pätevä?

(1) EUVL L 321, s. 1
2)

Jos kysymykseen vastataan kieltävästi, onko yleistä periaatetta oikeudesta tehokkaaseen oikeussuojakeinoon, jonka taustalla on ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi 4.11.1950 tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen 6 ja 13 artikla, tulkittava yhteisön oikeudessa siten, että se on esteenä Luxemburgin suurherttuakunnassa turvapaikkaoikeudesta ja muista täydentävän suojan muodoista 5.5.2006 annetulla lailla, sellaisena kuin se on muutettuna, käyttöön otetun lainsäädännön kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan turvapaikanhakijalla ei ole oikeutta valittaa tuomioistuimeen hallintoviranomaisen päätöksestä, jolla päätetään ratkaista nopeutetussa menettelyssä se, onko kansainvälistä suojelua koskeva hakemus perusteltu?
1)

Onko yhteisön oikeuden kanssa ristiriidassa se, että jäsenvaltio hylkää palautusvaatimuksen, jonka on esittänyt yritys, jolle on vyörytetty direktiivien vastainen valmistevero, kun hylkäämisen perusteena on — käsiteltävänä olevan asian kaltaisissa olosuhteissa — se, että kyseinen yritys ei ole se yritys, joka on maksanut veron valtiolle?
1)

Onko jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21.12.1988 annetun ensimmäisen neuvoston direktiivin 89/104/ETY (1) 5 artiklaa, luettuna yhdessä direktiivin 7 artiklan kanssa, tulkittava siten, että yritys B on syyllistynyt tavaramerkkiloukkaukseen täyttämällä ja myymällä kaasua kaasupulloissa, jotka ovat peräisin yrityksestä A, seuraavissa olosuhteissa: 1) A myy kaasua niin sanotuissa komposiittipulloissa, joiden erityinen muoto on rekisteröity Tanskassa tavaramerkiksi, minkä lisäksi muoto on rekisteröity yhteisön tavaramerkiksi. A ei ole näiden muotoa koskevien tavaramerkkien haltija vaan sillä on yksinoikeuslisenssi niiden käyttöön Tanskassa, minkä lisäksi sillä on oikeus nostaa kanteita tavaramerkkiloukkauksista Tanskassa. 2) Kun kuluttaja ostaa komposiittipullon ensimmäisen kerran A:n jälleenmyyjältä, se maksaa myös pullosta, josta tulee näin kuluttajan omaisuutta. 3) A täyttää komposiittipulloja siten, että kun kuluttaja ostaa kaasua, A:n jällenmyyjä vaihtaa kuluttajan tyhjän komposiittipullon toiseen, A:n täyttämään pulloon. 4) B:n liiketoimintaan kuuluu pullojen — mukaan lukien edellä 1 kohdassa tarkoitettujen muotoa koskevalla tavaramerkillä suojattujen komposiittipullojen — täyttäminen kaasulla siten, että kun kuluttaja ostaa kaasua, B:n kanssa yhteistyötä tekevä jälleenmyyjä vaihtaa kuluttajan tyhjän komposiittipullon toiseen, B:n täyttämään pulloon. 5) Kun B täyttää kysymyksessä olevia komposiittipulloja kaasulla, se varustaa pullot tarralla, josta ilmenee, että B on täyttänyt pullon.