Asiat T-144/07, T-147/07–T-150/07 ja T-154/07

ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV ym.

vastaan

Euroopan komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Hissien ja liukuportaiden asennus- ja huoltomarkkinat – Päätös, jolla todetaan EY 81 artiklan rikkominen – Tarjouspyyntöjen manipulointi – Markkinoiden jakaminen – Hintojen vahvistaminen

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yritysten väliset sopimukset – Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan – Arviointiperusteet – Mahdollinen ja tuntuva vaikutus – Yritysten välinen yhteistoimintajärjestely, joka kattaa jäsenvaltion koko alueen – Kansallisten markkinoiden eristäminen, jota ei voida hyväksyä

(EY 81 ja EY 82 artikla)

2. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yritysten väliset sopimukset – Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan – Arkaluonteisuus – Arviointi sen perusteella, mikä on osapuolten asema ja merkitys markkinoilla

(EY 81artikla)

3. Kilpailu – Komission ja kansallisten kilpailuviranomaisten välinen toimivallan jako – Komission tiedonanto yhteistyöstä kilpailuviranomaisten verkostossa – Yrityksillä ei ole oikeutta saada asiaansa käsitellyksi tietyssä kilpailuviranomaisessa

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 11 artiklan 6 kohta; komission tiedonannon 2004/C 101/03 8 ja 31 kohta)

4. Euroopan yhteisöt – Kieliä koskevat järjestelyt – Asiakirjojen tiedoksianto muulla kuin osapuolten kielellä – Osapuolten suostumus – Sääntöjenvastaisuuden puuttuminen

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 3 artikla)

5. Kilpailu – Unionin kilpailusäännöt – Rikkomiset – Syyksilukeminen – Emoyhtiö ja tytäryhtiöt – Taloudellinen kokonaisuus – Arviointiperusteet – Olettama siitä, että emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa kokonaan omistamiinsa tytäryhtiöihin

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

6. Kilpailu – Unionin kilpailusäännöt – Rikkomiset – Syyksilukeminen – Emoyhtiö ja tytäryhtiöt – Olettama siitä, että emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa kokonaan omistamiinsa tytäryhtiöihin

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

7. Kilpailu – Unionin kilpailusäännöt – Rikkomiset – Vastuuseen joutuminen – Emoyhtiö ja tytäryhtiöt – Taloudellinen kokonaisuus – Arviointiperusteet – Olettama siitä, että emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa kokonaan omistamiinsa tytäryhtiöihin – Periaatetta, jonka mukaan rangaistukset on määrättävä yksilökohtaisesti, ei ole loukattu – Syyttömyysolettamaa ei ole loukattu

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

8. Kilpailu – Unionin kilpailusäännöt – Rikkomiset – Vastuuseen joutuminen – Emoyhtiö ja tytäryhtiöt – Taloudellinen kokonaisuus – Arviointiperusteet – Olettama siitä, että emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa kokonaan omistamiinsa tytäryhtiöihin – Välissä olevan holdingyhtiön omistama tytäryhtiö – Seikka, joka ei riitä kumoamaan kyseistä olettamaa

(EY 81 artiklan 1 kohta)

9. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Perustelut – Perusteluvelvollisuuden laajuus – Päätökset – Perustelujen puutteiden korjaamista oikeudenkäyntimenettelyssä ei voida hyväksyä

(EY 253 artikla)

10. Oikeudenkäyntimenettely – Asian selvittämistoimet – Todistajien kuuleminen

(Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 ja 65 artikla)

11. Kilpailu – Sakot – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen ja joka on annettu sen jälkeen, kun kansallinen kilpailuviranomainen on tehnyt väliaikaisen leniency-päätöksen – Ne bis in idem -periaatetta ei ole loukattu

(EY 81 artikla; Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 5, 14 ja 23 artikla)

12. Kilpailu – Sakot – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen ja joka on annettu sen jälkeen, kun kansallinen kilpailuviranomainen on tehnyt väliaikaisen leniency-päätöksen – Luottamuksensuojan periaatetta ei ole loukattu – Hyvän hallinnon periaatetta ei ole loukattu

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Arviointiperusteet

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohta)

14. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Useille yrityksille määrättyjen sakkojen määrien keskinäinen johdonmukaisuus

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohta)

15. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Sen huomioon ottaminen, mikä on yrityksen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa vahinkoa

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohta)

16. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Varoittava vaikutus

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohta)

17. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Raskauttavat seikat – Uusiminen – Käsite

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 2 kohta)

18. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakkojen määrän alentaminen kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneen yrityksen yhteistyön perusteella – Edellytykset – Kyseisen yrityksen toimittamien todisteiden merkittävä lisäarvo

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 2002/C 45/03)

19. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakkojen määrän alentaminen kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneen yrityksen yhteistyön perusteella – Komission harkintavalta

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 2002/C 45/03)

20. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Sakkojen määrän alentaminen kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneen yrityksen yhteistyön perusteella – Edellytykset – Sakon määrän alentaminen kiistämättä jättämisen perusteella

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannot 96/C 207/04 ja 2002/C 45/03)

21. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakkojen määräämättä jättäminen tai alentaminen rikkomiseen syyllistyneen yrityksen yhteistyön perusteella – Yhteistyötiedonannon soveltaminen – Sakon määrän alentaminen kiistämättä jättämisen perusteella muussa yhteydessä kuin mainitun tiedonannon nojalla

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannot 96/C 207/04 ja 2002/C 45/03)

22. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakkojen määräämättä jättäminen tai alentaminen rikkomiseen syyllistyneen yrityksen yhteistyön perusteella – Sakon määrän alentaminen kiistämättä jättämisen perusteella muussa yhteydessä kuin yhteistyötiedonannon nojalla – Oikeasuhteisuus

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 2002/C 45/03)

23. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakkojen määräämättä jättäminen tai alentaminen rikkomiseen syyllistyneen yrityksen yhteistyön perusteella – Sakon määrän alentamiset, jotka on myönnetty yhtäältä yhteistyötiedonannon perusteella ja toisaalta kiistämättä jättämisen perusteella muussa yhteydessä kuin yhteistyötiedonannon nojalla

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 2002/C 45/03)

24. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Yrityksen kokonaisliikevaihto

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 5 kohdan b alakohta)

25. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Suhteellisuusperiaatteen noudattaminen – Edellytykset

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

1. EY 81 ja EY 82 artiklassa määrätyn edellytyksen, joka koskee vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, tulkinnassa ja soveltamisessa on lähdettävä siitä, että sen tarkoituksena on rajata unionin oikeuden ja jäsenvaltioiden oikeuden soveltamisala kilpailuoikeuden alalla. Unionin oikeus käsittää näin ollen kaikki yhteistoimintajärjestelyt ja menettelyt, jotka voivat vaarantaa jäsenvaltioiden välisen vapaan kaupan siten, että jäsenvaltioiden välisten yhtenäismarkkinatavoitteiden toteutumista haitataan, erityisesti eristämällä kansalliset markkinat taikka muuttamalla yhteismarkkinoiden kilpailurakennetta.

Jotta päätös, sopimus tai menettelytapa on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, on oltava nähtävissä riittävällä todennäköisyydellä ja kaikkien asiaan vaikuttavien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, että sillä voi tosiasiallisesti tai mahdollisesti olla suoraa tai välillistä vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan tavalla, joka voisi haitata jäsenvaltioiden välisten yhteismarkkinoiden toteuttamista. Tämän lisäksi vaaditaan, ettei tämä vaikutus ole merkityksetön. Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan johtuu siten yleensä useista tekijöistä yhdessä, jotka erikseen eivät välttämättä olisi ratkaisevia. Kartelli, joka ulottuu yhden jäsenvaltion koko alueelle, on kuitenkin jo luonteensa puolesta sellainen, että se lujittaa kansallista markkinoiden eristämistä ja haittaa näin EY:n perustamissopimuksessa tavoiteltua taloudellista vuorovaikutusta.

(ks. 55–57 ja 60 kohta)

2. Vaikutusta, joka sopimuksella tai yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla voi olla jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, arvioitaessa on otettava erityisesti huomioon osapuolten asema ja merkitys kyseisten tuotteiden markkinoilla. Kun kartelliin osallistuneet yritykset edustavat yhdessä tarjoajien enemmistöä kyseisillä markkinoilla, tämä kartelli on omiaan vaikuttamaan tuntuvalla tavalla jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.

Komissiolla ei ole velvollisuutta osoittaa, että kilpailunvastaiset menettelyt vaikuttivat tuntuvasti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. EY 81 artiklan 1 kohdassa edellytetään nimittäin ainoastaan, että kilpailua rajoittavat sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.

(ks. 67–69 kohta)

3. Asetuksen N:o 1/2003 säännöksistä seuraa, että komissio säilyttää unionin kilpailusääntöjen rikkomisten tutkinnassa ja havaitsemisessa hallitsevan aseman, jota mainitun asetuksen nojalla kansallisille kilpailuviranomaisille myönnetty rinnakkainen toimivalta ei heikennä. Asetuksen 11 artiklan 6 kohdassa säädetään, että komissiolla on mahdollisuus aloittaa menettely tehdäkseen päätöksen, vaikka kansallinen viranomainen käsittelee jo asiaa, kunhan asianomaista kansallista viranomaista on kuultu. Lisäksi mainitussa säännöksessä todetaan, että kun komissio aloittaa menettelyn, jäsenvaltioiden kilpailuviranomaiset menettävät toimivaltansa unionin kilpailusääntöjen soveltamiseen kyseisessä asiassa.

Verkostoyhteistyötä koskevan tiedonannon 31 kohdassa ei anneta rikkomiseen osallistuneille yrityksille oikeutta vaikuttaa siihen, mikä viranomainen asian käsittelee. Yritys ei näin ollen voi väittää, että sillä olisi oikeus siihen tai perusteltuja odotuksia siitä, että kansalliset kilpailuviranomaiset ryhtyvät tiettyä rikkomisia koskeviin toimenpiteisiin komission sijaan.

Kyseisen tiedonannon 8 kohdalla ei myöskään ole velvoittavaa vaikutusta, koska sen sanamuodosta ilmenee, että pelkkää tehtävien jaon mahdollisuutta, johon siinä viitataan, ei voida pitää komission velvoitteena olla käsittelemättä asiaa, kun tässä säännöksessä esitetyt edellytykset täyttyvät.

(ks. 76, 77 ja 80 kohta)

4. Komissio on monikielinen toimielin, jonka on katsottava pystyvän työskentelemään yhteisön kaikilla virallisilla kielillä. Kantajayritys ei voi väittää, että tietyllä virallisella kielellä tehdyt ilmoitus väitetiedoksiannosta ja riidanalainen päätös – vaikka kyseinen yritys olisi käyttänyt hallinnollisessa menettelyssä kahta muuta virallista kieltä – olisi haitannut sen puolustautumisoikeuksien käyttämistä, koska yritys myönsi suostuneensa asiakirjojen tiedoksi antamiseen ensiksi mainitulla kielellä.

(ks. 86 ja 414 kohta)

5. Tytäryhtiön käyttäytyminen voidaan lukea emoyhtiön syyksi erityisesti silloin, kun siitä huolimatta, että tytäryhtiö on erillinen oikeushenkilö, se ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita, kun otetaan erityisesti huomioon taloudelliset, organisatoriset ja oikeudelliset yhteydet näiden kahden oikeudellisen yksikön välillä. Tällaisessa tapauksessa emo- ja tytäryhtiö nimittäin kuuluvat samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat näin ollen yhden ainoan yrityksen. Se, että emo- ja tytäryhtiö muodostavat EY 81 artiklassa tarkoitetun yhden ainoan yrityksen, mahdollistaa siis sen, että komissio voi osoittaa sakkojen määräämistä koskevan päätöksen emoyhtiölle ilman, että sillä olisi velvollisuutta osoittaa emoyhtiön itse osallistuneen rikkomiseen.

Siinä erityistapauksessa, että emoyhtiö omistaa kokonaan tytäryhtiönsä, joka on rikkonut unionin kilpailusääntöjä, tällä emoyhtiöllä voi yhtäältä olla ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiön käyttäytymiseen, ja toisaalta on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan kyseinen emoyhtiö todella vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiönsä käyttäytymiseen.

Tällaisessa tilanteessa riittää, että komissio osoittaa emoyhtiön omistavan tytäryhtiön kokonaan voidakseen olettaa, että emoyhtiöllä on ratkaiseva vaikutusvalta kyseisen tytäryhtiön kauppapolitiikkaan. Tämän perusteella komissio voi katsoa, että emoyhtiö on yhteisvastuussa tytäryhtiölleen määrätyn sakon maksamisesta, ellei emoyhtiö, jonka asiana on kumota tämä olettama, esitä riittäviä todisteita sen osoittamiseksi, että tytäryhtiö toimii itsenäisesti markkinoilla.

(ks. 94–97 ja 310–313 kohta)

6. Erityistapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa kokonaan tytäryhtiönsä, joka on rikkonut unionin kilpailusääntöjä, on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan kyseinen emoyhtiö tosiasiallisesti käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä käyttäytymiseen. Kyseisten yhtiöiden välillä olevat organisatoriset, taloudelliset ja oikeudelliset yhteydet voivat puolestaan osoittaa, että emoyhtiöt vaikuttavat tytäryhtiöiden strategiaan, minkä vuoksi niitä voidaan perustellusti pitää yhtenä taloudellisena kokonaisuutena.

Se seikka, että kantajayritykset ovat osallistuneet hallinnolliseen menettelyyn itsenäisesti ja antaneet väitetiedoksiantoon kukin oman vastauksensa erikseen, ei sitä vastoin voi kumota olettamaa, jonka mukaan emoyhtiöt ovat vastuussa tytäryhtiöidensä toiminnasta. Vaikka se, että emoyhtiö on esiintynyt suhteessa komissioon konsernin ainoana edustajana kyseisen kilpailusääntöjen rikkomisen osalta, voi vahvistaa, että se todella on vaikuttanut ratkaisevasti tytäryhtiönsä käyttäytymiseen, tytäryhtiöiden erikseen väitetiedoksiantoon antamat vastaukset eivät kuitenkaan sinänsä ole todiste niiden itsenäisyydestä.

(ks. 96, 125 ja 127 kohta)

7. Rangaistusten määräämistä yksilökohtaisesti koskevan periaatteen nojalla yritykselle voidaan määrätä seuraamus vain seikoista, joihin sen itsensä katsotaan syyllistyneen, ja tätä periaatetta sovelletaan kaikissa hallinnollisissa menettelyissä, jotka saattavat johtaa seuraamusten määräämiseen unionin kilpailusääntöjen nojalla. Tämä periaate on kuitenkin sovitettava yhteen yrityksen käsitteen kanssa. Perusteena sille, että komissio voi määrätä päätöksellään yrityskonsernin emoyhtiölle sakkoa, ei nimittäin ole se, että emoyhtiö olisi yllyttänyt tytäryhtiötään kilpailusääntöjen rikkomiseen, eikä varsinkaan se, että emoyhtiö on osallistunut kyseiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen, vaan se, että ne muodostavat yhden ainoan EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen. Komission aikaisempaa päätöskäytäntöä ei voida soveltaa tiettyyn asiaan. Muita asioita koskevat päätökset voivat nimittäin olla vain viitteellisiä, koska asioiden olosuhteet eivät ole samat.

Syyttömyysolettaman periaate, sellaisena kuin se ilmenee muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 2 kappaleesta, kuuluu perusoikeuksiin, jotka tunnustetaan unionin oikeusjärjestyksessä ja jotka on vahvistettu myös EU 6 artiklan 2 kohdassa sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 48 artiklan 1 kohdassa. Kun otetaan huomioon rikkomisten luonne sekä niihin liittyvien seuraamusten luonne ja ankaruus, syyttömyysolettaman periaatetta sovelletaan erityisesti kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyviin yrityksiä koskeviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen.

Tässä asiayhteydessä sääntö, joka koskee vastuuseen joutumista kilpailusääntöjen rikkomisesta, kuten olettama emoyhtiön ratkaisevasta vaikutuksesta kokonaan omistamiinsa tytäryhtiöihin, ei loukkaa syyttömyysolettamaa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on näet katsonut, ettei Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 2 kappale ole ristiriidassa rikoslaeissa esiintyvien faktisten tai legaalisten olettamien kanssa, vaan vaatii asettamaan niille kohtuulliset rajat, joissa otetaan huomioon asian vakavuus ja suojataan puolustautumisoikeuksia. Sitä, että kilpailuasioita koskevassa oikeudenkäynnissä tehdään tiettyjä päätelmiä yleisiin kokemuksiin perustuvien sääntöjen perusteella, ei voida kuitenkaan pitää syyttömyysolettaman loukkaamisena, kunhan asianomaisilla yrityksillä säilyy mahdollisuus vapaasti kumota nämä päätelmät.

(ks. 106–108, 112 ja 114 kohta )

8. Mahdollisuus määrätä sakkoja koko konsernin emoyhtiölle, jonka tytäryhtiö on syyllistynyt kilpailusääntöjen rikkomiseen, ei ole esteenä sille, että väliyhteisönä toimivalle holdingyhtiölle tai itse tytäryhtiölle määrätään seuraamuksia, mikäli komissio on katsonut, että mainitut yritykset muodostavat yhden ainoan yrityksen. Näin ollen tällaisessa tilanteessa komissio voi päättää – jos rikkomisesta vastuuseen joutumista koskevat edellytykset täyttyvät – määrätä seuraamuksen joko kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneelle tytäryhtiölle, väliyhteisönä toimivalle emoyhtiölle, jonka määräysvallassa tytäryhtiö oli kyseisen ajanjakson aikana, tai koko konsernin emoyhtiölle. Kun kyse on konsernista, holdingilla tarkoitetaan yhtiötä, jonka tarkoituksena on koota yhteen osakkuudet eri yhtiöissä ja jonka tehtäviin kuuluu varmistaa niiden johdon yhtenäisyys.

(ks. 119 ja 122 kohta)

9. Vaikka komission ei tarvitse kilpailusääntöjen soveltamisesta tekemiensä päätösten perusteluissa ottaa kantaa kaikkiin tosiseikkoihin, oikeudellisiin seikkoihin ja perusteisiin, jotka ovat johtaneet kyseiseen päätökseen, sen on EY 253 artiklan mukaisesti kuitenkin mainittava ainakin päätökseensä olennaisesti vaikuttaneet tosiseikat ja perusteet, jotta unionin tuomioistuimilla ja niillä, joita asia koskee, on mahdollisuus saada tietää, millä tavoin perustamissopimusta on sovellettu. Poikkeustapauksia lukuun ottamatta päätöksen perustelujen on sisällyttävä itse päätökseen, eikä niitä voida esittää ensimmäisen kerran vasta jälkikäteen tuomioistuimessa. Perustelut on näin ollen ilmoitettava asianosaiselle samaan aikaan kuin sille vastainen päätös.

(ks. 133, 146 ja 399 kohta)

10. Unionin yleisen tuomioistuimen arvioidessa yhden osapuolen esittämiä asian selvittämistoimia koskevia pyyntöjä, se ratkaisee yksin sen, onko sen ratkaistavina olevissa asioissa käytettävissä olevia tietoja mahdollisesti tarpeen täydentää.

Kantajayrityksen esittämää todistajien kuulemista koskevaa pyyntöä ei voida hyväksyä, kun lausunnot, jotka kyseisen yrityksen on tarkoitus saada tällaisesta kuulemisesta unionin yleisessä tuomioistuimessa, on jo esitetty komissiossa, ja kun on katsottava, ettei niiden tueksi ole esitetty asiakirjatodisteita ja kun ne ovat jopa ristiriidassa joidenkin asiakirja-aineistoon sisältyvien seikkojen kanssa.

Pyyntöä toimittaa aikaisempi komission päätös ei voida pitää välttämättömänä riita-asian ratkaisun kannalta, koska komission aiempi päätöskäytäntöä ei voi olla sakkojen määrittämisen oikeudellinen kehys kilpailuoikeuden alalla.

(ks. 151–153 ja 211 kohta)

11. Non bis in idem -periaate, joka vahvistetaan myös Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa, on unionin oikeuden perusperiaate, jonka noudattamisen tuomioistuimet varmistavat. Unionin kilpailuoikeuden alalla kyseinen periaate estää sen, että komissio tuomitsee yrityksen uudelleen kilpailunvastaisesta käyttäytymisestä tai ryhtyy uudelleen toimenpiteisiin sitä vastaan sellaisen kilpailunvastaisen käyttäytymisen johdosta, josta sille on jo määrätty seuraamus tai jonka osalta sellaisella aiemmalla komission päätöksellä, johon ei enää voida hakea muutosta, on jo todettu, että se ei ole vastuussa. Non bis in idem -periaatteen soveltaminen edellyttää siis, että siihen, onko rikkominen tapahtunut, on otettu kantaa tai että rikkomisesta tehdyn aineellisen arvioinnin lainmukaisuus on tutkittu. Non bis in idem -periaate estää näin ollen ainoastaan sellaisen aineellisen uudelleen arvioinnin siitä, onko rikkominen tapahtunut, jonka seurauksena määrättäisiin joko toinen seuraamus ensimmäiseksi määrätyn seuraamuksen lisäksi siinä tapauksessa, että henkilön todettaisiin uudelleen olevan vastuussa rikkomisesta, tai ensimmäinen seuraamus siinä tapauksessa, että jälkimmäisessä päätöksessä henkilön todettaisiin olevan vastuussa rikkomisesta, vaikka ensimmäisessä päätöksessä olisi todettu toisin.

Kun tarkastellaan sitä, voiko kansallisen kilpailuviranomaisen päätös estää komissiota määräämästä uudelleen seuraamusta samalle yritykselle tai estää sitä ryhtymästä toimenpiteisiin kyseistä yritystä vastaan, non bis in idem -periaatteen soveltaminen edellyttää kolmen edellytyksen täyttymistä: tosiseikkojen, sääntöjen rikkojan ja suojellun oikeudellisen intressin on oltava samat. Tämän periaatteen mukaan seuraamusten määrääminen samalle henkilölle useamman kuin yhden kerran samasta lainvastaisesta menettelystä saman oikeushyvän suojelemiseksi on siis kiellettyä.

Kansallisen kilpailuviranomaisen antama väliaikainen leniency-päätös, jonka johdosta ei ole lopullisesti luovuttu toimenpiteistä, jotka liittyvät kilpailuoikeuden rikkomiseen, ei estä komissiota toteamasta kyseistä rikkomista ja määräämään siitä seuraamuksia.

Vaikka oletettaisiinkin, että Schengenin yleissopimuksen 54 artiklaan voitaisiin vedota unionin kilpailuoikeuden alalla, koska se muodostaa unionin oikeuden yleisen periaatteen – eli non bis in idem -periaatteen – ilmauksen, täytyisi todeta, ettei kansallisen kilpailuviranomaisen antamaa väliaikaista leciency-päätöstä missään tapauksessa voida pitää merkityksellisenä kyseisen määräyksen kannalta. Väliaikainen sakoista vapauttaminen ei nimittäin täytä kyseisessä määräyksessä edellytettyä vaatimusta toimenpiteistä lopullisesti luopumisesta.

(ks. 158–161, 166, 167 ja 174–176 kohta)

12. Kantajayritys ei voi vedota luottamuksensuojan periaatteeseen sellaisen komission päätöksen osalta, jolla määrätään seuraamuksia unionin kilpailusääntöjen rikkomisesta ja joka on annettu sen jälkeen, kun kansalliset kilpailuviranomaiset ovat antaneet väliaikaisia leniency-päätöksiä, jos kyseinen yritys ei esitä mitään seikkaa, josta ilmenisi yhtäältä, että komissio on antanut sille täsmällisiä vakuutteluja siitä, että kansallisten kilpailuviranomaisten laatimat asiakirjat suojaisivat niitä kaikilta toimenpiteiltä ja seuraamusten määräämiseltä, ja toisaalta, että se on saanut kansallisilta kilpailuviranomaisilta täsmällisiä vakuutteluja siitä, että niiden laatimat asiakirjat estäisivät komissiota toteamasta mainittua rikkomista ja määräämästä siitä seuraamuksia.

Se, ettei komissio ottanut huomioon kansallisten kilpailuviranomaisten väliaikaisia leniency-päätöksiä, ei myöskään loukkaa hyvän hallinnon periaatetta. Vaikka komission on kohtuusperiaatteen nojalla otettava huomioon seuraamukset, jotka samalle yritykselle on jo määrätty samasta syystä, kun on kyse seuraamuksista, jotka on määrätty yritysten välisiä yhteistoimintajärjestelyjä koskevan jäsenvaltion lainsäädännön rikkomisesta ja johon on näin ollen syyllistytty unionin alueella, tällaisesta tilanteesta ei näet ole kyse silloin, kun asianomaiset kansalliset viranomaiset eivät ole määränneet kantajayritykselle seuraamuksia.

(ks. 181, 185 ja 186 kohta)

13. Unionin kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus on määritettävä monien seikkojen – kuten asian ominaispiirteiden, asiayhteyden ja sakkojen pelotevaikutuksen – perusteella, eikä huomioon otettavista arviointiperusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa. Tältä osin merkityksellisten markkinoiden koko ei ole lähtökohtaisesti pakollinen tekijä vaan vain yksi merkityksellisistä tekijöistä arvioitaessa rikkomisen vakavuutta, joten komissiolla ei ole velvollisuutta rajata kyseisten markkinoiden määrää eikä arvioida niiden kokoa, kun kyseessä on rikkomisella on kilpailunvastainen tarkoitus. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättyjen sakkojen laskemista koskevissa suuntaviivoissa ei nimittäin määrätä, että sakkojen määrä laskettaisiin yritysten kokonaisliikevaihdon tai merkityksellisillä markkinoilla kertyneen liikevaihdon perusteella. Niissä ei kuitenkaan myöskään kielletä sitä, että tällaiset liikevaihdot otettaisiin huomioon sakon määrää määritettäessä unionin yleisten oikeusperiaatteiden noudattamiseksi ja tilanteen sitä vaatiessa.

Koska komissio ei tässä yhteydessä vahvistanut tietyssä jäsenvaltiossa tapahtuneesta rikkomisesta määrättävän sakon yleistä laskentapohjaa niiden markkinoiden koon perusteella, joihin kartelli vaikutti, vaan teki arvionsa rikkomisten vakavuudesta kyseisen rikkomisen luonteen ja maantieteellisen laajuuden perusteella, toteamus, jonka mukaan tässä jäsenvaltiossa toimineelle kartellille vahvistetun sakon yleisen laskentapohjan olisi kuvastettava kyseisten markkinoiden väitettyä pienuutta, pohjautuu virheelliseen perusteeseen, eikä komission päätös loukkaa suhteellisuusperiaatetta.

Sama pätee siihen, ettei rikkomisen vaikutusta markkinoihin ole otettu huomioon. Kyseisten suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan ensimmäisen alakohdan mukaan komission on nimittäin arvioidessaan rikkomisen vakavuutta tutkittava rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin ainoastaan, jos ilmenee, että tämä vaikutus on mitattavissa. Komission on arvioidessaan kilpailusääntöjen rikkomisen konkreettisia vaikutuksia markkinoihin käytettävä vertailukohtana sitä kilpailutilannetta, joka olisi normaalisti vallinnut ilman kilpailusääntöjen rikkomista. Kuitenkin silloin, kun komissio katsoo, että rikkomisen täsmällisiä vaikutuksia markkinoihin on mahdotonta osoittaa, ja kun asianomaiset yritykset eivät osoita, ettei näin olisi, ja kun komissio perustaa päätöksensä rikkomisen vakavuuteen tai rikkomisen maantieteelliseen laajuuteen ottamatta huomioon rikkomisen vaikutusta markkinoihin, komissio ei ylitä ilmeisellä tavalla sen harkintavallan rajoja, joka sillä on kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen määrän määrittämisen osalta.

(ks. 193, 208–211, 215, 216, 218–220, 226–230, 239, 240 ja 243 kohta)

14. Vaikka oletettaisiin, että todetessaan yhdessä ja samassa päätöksessä useita erittäin vakavia rikkomisia komission on toimittava johdonmukaisesti ja määritettävä yleiset sakkojen laskentapohjat suhteessa eri markkinoiden kokoon, mikään ei viittaa siihen, että useissa jäsenvaltioissa tapahtuneiden rikkomisten yhteydessä vahvistetut yleiset laskentapohjat olisivat epäjohdonmukaisia tai että laskentaperusteesta olisi poikettu, koska komissio on vahvistanut yleiset laskentapohjat sitä suuremmiksi, mitä suuremmista markkinoista on kyse, vaikkei se olekaan käyttänyt tässä mitään täsmällistä matemaattista kaavaa, mihin sillä ei missään tapauksessa ollut edes velvollisuutta.

(ks. 235 ja 236 kohta)

15. Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla määrättävien sakkojen määrän laskemisen yhteydessä yritysten erilainen kohtelu on olennainen osa komissiolle tämän säännöksen perusteella kuuluvan toimivallan käyttöä. Komissio voi nimittäin harkintavaltansa rajoissa vahvistaa seuraamuksen tapauskohtaisesti yritysten käyttäytymisen ja ominaispiirteiden perusteella taatakseen kussakin yksittäistapauksessa unionin kilpailusääntöjen täyden tehokkuuden. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättyjen sakkojen laskemista koskevissa suuntaviivoissa säädetään, että jos rikkomiseen syyllistyy useita yrityksiä, kuten kartelleja, voi tietyissä vakavien rikkomisten tapauksissa olla tarpeen vaihdella yleistä laskentapohjaa erityisen laskentapohjan määrittämiseksi, jotta voitaisiin ottaa huomioon kunkin yrityksen rikkomisen painoarvo ja siten todellinen vaikutus kilpailuun erityisesti silloin, kun samanlaisiin rikkomisiin syyllistyneet yritykset ovat huomattavan erikokoisia. Erityisesti on tarpeen ottaa huomioon rikkomiseen syyllistyneiden todellinen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa merkittävää vahinkoa muille talouden toimijoille ja etenkin kuluttajille.

Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan seitsemännen alakohdan mukaisesti samaan rikkomiseen osallistuneiden yritysten erojen ei tarvitse perustua laskelmiin. Myöskään suhteellisuusperiaate ja yhdenvertaisen kohtelun periaate eivät nimittäin edellytä sitä, että sakkojen laskentapohjan on kaikkien kartellin jäsenten osalta perustuttava samansuuruiseen prosenttiosuuteen yrityskohtaisesta liikevaihdosta. Sen tarkastamiseksi, onko kartellin jäsenet jaettu ryhmiin yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta noudattaen, unionin tuomioistuimen on valvoessaan sitä, onko komissio käyttänyt sille tässä asiassa kuuluvaa harkintavaltaansa laillisesti, tarkastettava näin ollen ainoastaan, onko tämä jako johdonmukainen ja objektiivisesti perusteltu. Kun yritys on osallistunut vain tiettyyn kartellin osaan, sen kapasiteetti aiheuttaa merkittävää vahinkoa kilpailulle on pienempi. Näin ollen komission päätöstä, jossa määritetään sakon erityinen laskentapohja tällaisen yrityksen osalta eri tavalla, ei voida pitää syrjivänä.

Lisäksi se seikka, ettei sakon laskentapohjan määrä välttämättä vastaa kartellin kaikkien jäsenten samansuuruista prosenttiosuutta kunkin liikevaihdosta, liittyy menetelmään, jolla yritykset jaetaan ryhmiin, ja tämän seurauksena samaan ryhmään kuuluville yrityksille määrätään kiinteään määrään perustuva laskentapohja. Tällaista menetelmää ei lähtökohtaisesti voida arvostella, vaikkei siinä otetakaan huomioon samaan ryhmään kuuluvien yritysten kokoeroja.

Unionin oikeus ei myöskään sisällä yleisesti sovellettavaa periaatetta, jonka mukaan seuraamuksen on oltava suhteessa yrityksen merkitykseen niillä tuotemarkkinoilla, joihin rikkominen kohdistuu.

(ks. 247, 248, 253, 254, 259, 260, 263, 274 ja 277 kohta)

16. Tarve varmistaa sakon riittävä pelotevaikutus silloin, kun sillä ei perustella sakkojen yleisen tason korottamista kilpailupolitiikan täytäntöönpanon yhteydessä, edellyttää sakon määrän mukauttamista niin, että voidaan ottaa huomioon sakolla tavoiteltu vaikutus sen kohteena olevaan yritykseen, jotta sakko ei ole merkityksetön tai päinvastoin liiallinen muun muassa yrityksen taloudelliseen kykyyn nähden, niiden vaatimusten mukaisesti, jotka perustuvat yhtäältä tarpeeseen varmistaa sakon tehokkuus ja toisaalta suhteellisuusperiaatteen noudattamiseen.

Kun komissiolla on kuitenkin oikeus ottaa kunkin kartelliin kuuluvan yrityksen kokonaisliikevaihto huomioon oleellisena perusteena vahvistaessaan pelotevaikutukseen perustuvaa korotuskerrointa. Yrityksen koko ja kokonaisresurssit ovat siis oleellisia perusteita, kun otetaan huomioon tavoite eli sakon tehokkuuden takaaminen muutettaessa sakon määrää ottamalla huomioon yrityksen kokonaisresurssit ja sen kyky hankkia sakon maksamiseen tarvittavat varat. Sakon riittävän pelotevaikutuksen varmistamiseksi toteutettavalla laskentapohjan korotuskertoimen vahvistamisella pyritään nimittäin pikemminkin takaamaan sakon tehokkuus kuin ottamaan huomioon rikkomisen vahingollisuus tavanomaiselle kilpailulle ja siis kyseisen rikkomisen vakavuus.

Sakkojen määrän korottaminen pelotevaikutusta koskevan päämäärän varmistamiseksi on perusteltua, koska tämä merkitsee kartelliin osallistujien kohtelua eri tavalla sen tavan huomioon ottamiseksi, jolla sakot niihin todella vaikuttavat. Tällaisella korottamisella ei loukata yhdenvertaisen kohtelun periaatetta pelkästään sillä perusteella, että komissio tukeutuu osallistujien kokonaisliikevaihtoon, eikä siis Euroopan unionissa tai kyseisillä kansallisilla markkinoilla kertyneeseen liikevaihtoon, arvioidakseen tarvetta korottaa sakkojen määrää, jotta varmistettaisiin niiden pelotevaikutus.

(ks. 285, 287, 292, 294 ja 295 kohta)

17. Uusimisen käsite, sellaisena kuin se ymmärretään monissa kansallisissa oikeusjärjestyksissä, merkitsee, että henkilö on syyllistynyt uusiin rikkomisiin sen jälkeen, kun hänelle on määrätty seuraamus vastaavanlaisista rikkomisista. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättyjen sakkojen laskemista koskevien suuntaviivojen 2 kohdassa mainitaan lisäksi erityisesti, että ”saman yrityksen tai samojen yritysten syyllistyminen uudelleen samanlaatuiseen rikkomukseen” kuuluu esimerkkeihin raskauttavista olosuhteista, joilla voidaan perustella sakon laskentapohjan korottaminen.

Tältä osin ei ole hyväksyttävää, että komissio voi katsoa rikkomisen uusimista koskevaa raskauttavaa olosuhdetta todettaessa, että yritystä on pidettävä vastuussa aikaisemmasta rikkomisesta, josta sille ei ole määrätty seuraamuksia komission päätöksellä ja jota todettaessa yritykselle ei ollut osoitettu väitetiedoksiantoa, minkä vuoksi yritykselle ei ollut aiemman rikkomisen toteamista koskeneen menettelyn seurauksena annetun päätöksen yhteydessä annettu tilaisuutta esittää väitteitä kiistääkseen sen, että se mahdollisesti muodosti taloudellisen yksikön muiden yritysten kanssa.

Tällaisesta päättelystä seuraa sitäkin suuremmalla syyllä, että vaikka suhteellisuusperiaate edellyttää, että asianomaisen rikkomisen ja kilpailusääntöjen aikaisemman noudattamatta jättämisen välinen aika otetaan huomioon arvioitaessa yrityksen taipumusta jättää noudattamatta sääntöjä, komissiota ei sido mahdollinen vanhentumisaika rikkomisen uusimista koskevan toteamuksen tekemiselle.

Vaikka onkin perusteltua katsoa, että emoyhtiö on tosiasiallisesti tietoinen päätöksestä, jonka komissio on aikaisemmin osoittanut tämän tytäryhtiölle, jonka osakepääoman emoyhtiö omistaa lähes kokonaan, tämä tieto ei myöskään voi korvata sitä seikkaa, ettei aikaisemmassa päätöksessä todettu kyseisen emo- ja tytäryhtiön muodostavan yhtä taloudellista yksikköä, jotta olisi voitu katsoa mainitun emoyhtiön olevan vastuussa aikaisemmasta rikkomisesta ja korottaa sille määrättyjen sakkojen määrää rikkomisen uusimisen perusteella.

(ks. 308, 319, 320 ja 322 kohta)

18. Sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annettu tiedonanto on väline, jolla on tarkoitus täsmentää ylemmäntasoisia oikeussääntöjä noudattaen ne perusteet, joita komissio aikoo soveltaa käyttäessään harkintavaltaansa määrittäessään unionin kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättyjen sakkojen määrää. Näin ollen komissio rajoittaa itse tätä harkintavaltaansa, mikä ei ole kuitenkaan ristiriidassa sen kanssa, että sillä on edelleen huomattavasti harkintavaltaa.

Komissiolla on siis laaja harkintavalta arvioidessaan, aiheutuuko yhteistyötiedonantoa hyödyntämään pyrkivän yrityksen toimittamista todisteista tiedonannon 21 kohdassa tarkoitettua merkittävää lisäarvoa.

Lisäksi komissiolla on – kun se on todennut todisteiden tuovan merkittävää lisäarvoa yhteistyötiedonannon 21 kohdan mukaisesti – harkintavaltaa, kun sitä pyydetään määrittämään yritykselle määrätyn sakon määrän alentamisen täsmällinen taso. Yhteistyötiedonannon 23 artiklan b alakohdan ensimmäisessä alakohdassa määrätään näet eri yritysryhmien sakon määrän alentamisen vaihteluvälistä. Kun otetaan huomioon tämä harkintavalta, unionin yleinen tuomioistuin voi puuttua ainoastaan tämän harkintavallan selvään ylittämiseen.

Näin ollen komissio ei tee ilmeistä arviointivirhettä määrittäessään yhteistyötiedonantoon perustuvan sakon määrän vaihteluvälin alentamisen alemmalle tasolle sen vuoksi, että yrityksen komissiolle toimittamat tiedot olivat jo komission tiedossa tai ne eivät koskeneet komissiolle aiemmin tuntemattomia tosiseikkoja, ja sen vuoksi, että vaikka kyseiset tiedot saattoivat parantaa komission mahdollisuuksia osoittaa rikkomus, niillä ei ollut merkittävää lisäarvoa. Yritys ei myöskään voi vaatia lisäalennusta komission sille määräämän sakon määrään komissiolle toimittamansa rikkomisajankohtaan sijoittuvan asiakirjan perusteella, koska komissiolla oli jo hallussaan kyseinen asiakirja ja koska yritys esitti ainoastaan lisäselityksiä asiakirjan merkityksen ymmärtämiseksi.

Komissio ei saa kartellin jäsenten sen kanssa harjoittamaa yhteistyötä arvioidessaan sivuuttaa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Komissio ei jättänyt kyseistä periaatetta ottamatta huomioon, koska yhteistyötiedonannon perusteella tehdyn hakemuksen lisäarvo arvioidaan komission hallussa jo olevien todisteiden pohjalta ja koska eräs yrityksistä toimitti rikkomisajankohtaan sijoittuvia asiakirjatodisteita, joilla oli merkittävää lisäarvoa, kun taas eräs toinen yritys ei esittänyt mitään rikkomisajankohtaan sijoittuvia todisteita, joten näiden yritysten tilanteet eivät olleet rinnastettavissa toisiinsa, ja niihin sovellettu erilainen kohtelu oli siten perusteltua.

(ks. 332, 333, 335, 337, 350, 355, 357, 361, 363 ja 367–369 kohta)

19. Kantajayritys, jolle on määrätty seuraamuksia unionin kilpailusääntöjen rikkomisesta, ei voi vedota in dubio pro reo -periaatteeseen vaatiakseen suotuisamman alennusprosentin soveltamista komission sille määräämän sakon määrään silloin, kun kyse on väitetystä tämän prosentin määrittämistä koskevan päätöksen perusteluja koskevasta epäilystä. Tämä periaate liittyy näet rikkomisen olemassaolon todistamiseen, ja sen avulla pyritään määrittämään, tukevatko komission toimittamat todisteet sen riidanalaisessa päätöksessä esittämiä toteamuksia.

(ks. 343 kohta)

20. Toisin kuin sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa vuonna 1996 annetun komission tiedonannon D kohdan 2 alakohdan toisessa luetelmakohdassa, sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa vuonna 2002 annetussa tiedonannossa ei määrätä sellaisen yrityksen sakkojen alentamisesta, joka ei kiistä komission väitetiedoksiannossa esittämien syytteiden perusteena olevien tosiseikkojen paikkansapitävyyttä. Voidakseen väittää olevansa oikeutettu sakon alentamiseen viimeksi mainitun tiedonannon mukaisesti, yrityksen on toimitettava komissiolle väitetystä rikkomisesta todisteita, joilla on merkittävää lisäarvoa komission jo hallussa oleviin todisteisiin nähden.

Tältä osin komissio ottaa – arvioidakseen yrityksen toimittamien todisteiden lisäarvon – vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 21 ja 22 kohdan mukaisesti huomioon paitsi todisteiden luonteen ja/tai täsmällisyyden myös hallussaan jo olevat todisteet hetkellä, jolloin kyseinen yritys laatii hakemuksensa. Komissio suorittaa arviointinsa näin ollen sekä kyseisen yrityksen yhteistyön laadun perusteella että tämän yhteistyön lisäarvon ja komission hallussa jo olevien todisteiden välisen vertailun perusteella.

(ks. 378, 379, 382, 393 ja 398 kohta)

21. Oikeus vedota luottamuksensuojaan ulottuu jokaiseen yksityishenkilöön, joka on tilanteessa, josta ilmenee, että unionin hallinto täsmällisiä vakuutteluja antaessaan synnyttää perusteltuja odotuksia. Yksilö ei sitä vastoin voi vedota luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen, jos hallinto ei ole antanut täsmällisiä vakuutteluja. Tällaisia vakuutteluja ovat täsmälliset, ehdottomat ja yhtäpitävät tiedot, jotka on saatu toimivaltaisista ja luotettavista lähteistä.

Unionin kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättyjen sakkojen määrän laskemisen yhteydessä väitetiedoksiantoon sisältyvä ilmoitusta, jonka mukaan komissio aikoo myöntää muussa yhteydessä kuin sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun tiedonannon nojalla tehdyn yhteistyön perusteella alennuksen sakon määrään, ei voida pitää täsmällisenä vakuutteluna yrityksille mahdollisesti myönnettävän alennuksen laajuudesta tai suuruudesta. Näin ollen se ei ole voinut missään tapauksessa synnyttää perusteltuja odotuksia tästä seikasta.

Komission aikaisempaa päätöskäytäntöä ei myöskään voida pitää kilpailuoikeuden alan sakkoihin sovellettavina oikeussääntöinä.

(ks. 421–425 kohta)

22. Suhteellisuusperiaatteen mukaan unionin toimielinten säädöksillä, päätöksillä ja muilla toimenpiteillä ei saada ylittää sitä, mikä on asianmukaista ja tarpeellista lainmukaisesti tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi, koska on selvää, että kun on mahdollista valita usean asianmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten rajoittava, ja että toimenpiteistä aiheutuvat haitat eivät saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden.

Komission päätös myöntää ainoastaan vähäinen 1 prosentin alennus sakon määrään tosiseikkojen kiistämättä jättämisen perusteella sekä väitetiedoksiannon jälkeen tarjotun hyvin vähäisen yhteistyön perusteella ei loukkaa suhteellisuusperiaatetta, koska tämän alentamisen ohella alennuksia oli myönnetty jo sakoista vapauttamisesta tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun tiedonannon nojalla.

(ks. 428, 432 ja 449 kohta)

23. Komissio ei voi kartelliin osallistujien tarjoamaa yhteistyötä arvioidessaan jättää ottamatta huomioon yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Sen ohella, että sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa vuonna 2002 annetun tiedonannon nojalla myönnetyt sakkojen alentamiset ja muussa yhteydessä kuin kyseisen tiedonannon nojalla myönnetyt alennukset muodostavat erilliset vaiheet sakon määrän laskennassa, yhtäältä yritykset, jotka tekivät ensin yhteistyötä kyseisen tiedonannon nojalla ja sittemmin muussa yhteydessä kuin tämän tiedonannon nojalla, ja toisaalta yritykset, jotka tekivät yhteistyötä ainoastaan muussa yhteydessä kuin kyseisen tiedonannon nojalla, eivät kuitenkaan ole toisiinsa rinnastettavassa tilanteessa. Komissio voi näin ollen perustellusti soveltaa sakon määrään alennusta muussa yhteydessä kuin yhteistyötiedonannon nojalla tehdyn yhteistyön perusteella yhtäältä suoraan koko sakon määrään niiden yritysten osalta, jotka eivät ole tehneet yhteistyötä mainitun tiedonannon yhteydessä, ja toisaalta määrään, jota on jo alennettu kyseisen tiedonannon nojalla niiden yritysten osalta, jotka ovat tehneet yhteistyötä tässä yhteydessä.

(ks. 435–437 kohta)

24. Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaan kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen tai yritysten yhteenliittymän osalta sakko on enintään kymmenen prosenttia sen edellisen tilikauden liikevaihdosta. Kyseisessä säännöksessä tarkoitettu liikevaihto koskee yrityksen kokonaisliikevaihtoa. Niinpä siinä säädetty enimmäismäärä, joka on 10 prosenttia liikevaihdosta, on laskettava kaikkien niiden yhtiöiden yhteenlasketun liikevaihdon perusteella, jotka muodostavat sen taloudellisen kokonaisuuden, joka toimii EY 81 artiklassa tarkoitettuna yrityksenä.

(ks. 443 ja 444 kohta)

25. Suhteellisuusperiaatteen mukaan unionin kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättyjen sakkojen määrän määrittämisen yhteydessä sakot eivät saa olla kohtuuttomia tavoitteeseen eli kilpailusääntöjen noudattamiseen nähden ja kilpailun alalla tapahtuneen rikkomisen vuoksi yritykselle määrätyn sakon määrän on oltava oikeassa suhteessa rikkomiseen, jota on arvioitava kokonaisuutena ja ottamalla huomioon muun muassa rikkomisen vakavuus. Lisäksi komissio voi sakkojen määrää määrittäessään perustellusti ottaa huomioon tarpeen taata sakkojen riittävä pelotevaikutus.

Tältä osin ensinnäkin kartellit, jotka koskevat lähinnä kilpailijoiden välistä salaista yhteistyötä markkinoiden jakamiseksi tai markkinaosuuksien jäädyttämiseksi jakamalla uusien hissien ja/tai liukuportaiden myynti- tai asennushankkeita keskenään ja luopumalla keskinäisestä kilpailusta hissien ja liukuportaiden huollon ja modernisoinnin osalta, kuuluvat pelkästään luonteensa perusteella EY 81 artiklan vakavimpiin rikkomisiin. Tässä yhteydessä asianomaisten tuotemarkkinoiden suhteellisen pienellä koolla, jos se on osoitettu, on vain vähäinen merkitys verrattuna kaikkiin muihin rikkomisen vakavuutta osoittaviin tekijöihin.

Toiseksi sääntöä, joka koskee sakkojen oikeasuhteisuutta verrattuna niiden taloudellisten yksikköjen kokoon ja taloudelliseen valtaan, joka toimivat EY 81 artiklassa tarkoitettuina yrityksinä, ei ole rikottu, koska sakot eivät ylitä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua enimmäismäärää, jolla pyritään välttämään sakkojen kohtuuttomuus suhteessa yrityksen merkitykseen.

Kolmanneksi komissio voi sakkoja laskiessaan ottaa huomioon muun muassa sen taloudellisen yksikön koon ja taloudellisen vahvuuden, joka toimi EY 81 artiklassa tarkoitettuna yrityksenä. Yritys, joka otetaan huomioon, ei kuitenkaan voi olla tytäryhtiö, joka on osallistunut todettuihin rikkomisiin, vaan yritykset, jotka koostuvat emoyhtiöstä ja kaikista sen tytäryhtiöistä.

Neljänneksi komissio ei määrittäessään sakkoja kulloisenkin rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella ole velvollinen varmistamaan tapauksissa, joissa sakkoja määrätään useille yrityksille samasta rikkomisesta, että kunkin yrityksen osalta lasketut sakkojen lopulliset määrät heijastavat kaikkia yritysten välisiä eroavaisuuksia näiden kokonaisliikevaihdon taikka rikkomisen kohteena olevilla markkinoilla kertyneen liikevaihdon osalta. Sakon lopullinen määrä ei nimittäin lähtökohtaisesti ole asianmukainen tekijä sen toteamiseksi, ettei sakko mahdollisesti ole oikeassa suhteessa kartelliin osallistuneiden merkitykseen. Sakon lopullisen määrän laskeminen riippuu muun muassa yrityksen omaan käyttäytymiseen liittyvistä seikoista, kuten rikkomisen kestosta, raskauttavien tai lieventävien olosuhteiden olemassaolosta ja siitä, missä määrin kyseinen yritys toimii yhteistyössä, eikä sen markkinaosuuteen tai liikevaihtoon liittyvistä seikoista.

(ks. 450–456 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kahdeksas jaosto)

13 päivänä heinäkuuta 2011 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Hissien ja liukuportaiden asennus- ja huoltomarkkinat – Päätös, jolla todetaan EY 81 artiklan rikkominen – Tarjouspyyntöjen manipulointi – Markkinoiden jakaminen – Hintojen vahvistaminen

Asioissa T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07,

ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV, kotipaikka Bryssel (Belgia), edustajinaan aluksi asianajajat V. Turner ja D. Mes, sittemmin asianajajat O. W. Brouwer ja J. Blockx,

kantajana asiassa T‑144/07,

ThyssenKrupp Aufzüge GmbH, kotipaikka Neuhausen auf den Fildern (Saksa),

ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH, kotipaikka Hampuri (Saksa),

edustajinaan aluksi asianajajat U. Itzen ja K. Blau-Hansen, sittemmin Itzen, Blau-Hansen ja S. Thomas, ja lopuksi Blau-Hansen ja Thomas,

kantajana asiassa T‑147/07,

ThyssenKrupp Ascenseurs Luxemburg Sàrl, kotipaikka Howald (Luxemburg), edustajinaan asianajajat K. Beckmann, S. Dethof ja Itzen,

kantajana asiassa T‑148/07,

ThyssenKrupp Elevator AG, kotipaikka Düsseldorf (Saksa), edustajinaan asianajajat T. Klose ja J. Ziebarth,

kantajana asiassa T‑149/07,

ThyssenKrupp AG, kotipaikka Duisburg (Saksa), edustajinaan aluksi asianajajat M. Klusmann ja Thomas, sittemmin Klusmann,

kantajana asiassa T‑150/07,

ThyssenKrupp Liften BV, kotipaikka Krimpen aan den IJssel (Alankomaat), edustajinaan asianajajat Brouwer ja A. Stoffer,

kantajana asiassa T‑154/07,

vastaan

Euroopan komissio, asioissa T‑144/07 ja T‑154/07 asiamiehinään A. Bouquet ja R. Sauer, avustajinaan asianajajat F. Wijckmans ja F. Tuytschaever, asioissa T‑147/07 ja T‑148/07 asiamiehinään aluksi R. Sauer ja O. Weber, sittemmin R. Sauer ja K. Mojzesowicz, ja asioissa T‑149/07 ja T‑150/07 asiamiehinään R. Sauer ja K. Mojzesowicz,

vastaajana,

joissa on kyse vaatimuksista kumota [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä 21.2.2007 tehty komission päätös K(2007) 512 lopullinen (Asia COMP/E-1/38.823 – Hissit ja liukuportaat) tai toissijaisesti alentaa kantajille määrättyjen sakkojen määrää,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. E. Martins Ribeiro (esittelevä tuomari) sekä tuomarit N. Wahl ja A. Dittrich,

kirjaaja: hallintovirkamies K. Andová,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä sekä 3.9., 7.9. ja 10.9.2009 pidetyissä istunnoissa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

1 Nyt käsiteltävissä asioissa on kyse vaatimuksista kumota [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä 21.2.2007 tehty komission päätös K(2007) 512 lopullinen (Asia COMP/E-1/38.823 – Hissit ja liukuportaat) (jäljempänä riidanalainen päätös), jonka tiivistelmä on julkaistu 26.3.2008 Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL C 75, s. 19), tai toissijaisesti alentaa kantajille määrättyjen sakkojen määrää.

2 Euroopan yhteisöjen komissio on katsonut riidanalaisessa päätöksessä, että seuraavat yhtiöt ovat rikkoneet EY 81 artiklaa:

– Kone Belgium SA (jäljempänä Kone Belgia), Kone GmbH (jäljempänä Kone Saksa), Kone Luxembourg Sàrl (jäljempänä Kone Luxemburg), Kone BV Liften en Roltrappen (jäljempänä Kone Alankomaat) ja Kone Oyj (jäljempänä KC) (jäljempänä yhdessä tai erikseen tarkasteltuina Kone)

– Otis SA (jäljempänä Otis Belgia), Otis GmbH & Co. OHG (jäljempänä Otis Saksa), General Technic-Otis Sàrl (jäljempänä GTO), General Technic Sàrl (jäljempänä GT), Otis BV (jäljempänä Otis Alankomaat), Otis Elevator Company (jäljempänä OEC) ja United Technologies Corporation (jäljempänä UTC) (jäljempänä yhdessä tai erikseen tarkasteltuina Otis)

– Schindler SA (jäljempänä Schindler Belgia), Schindler Deutschland Holding GmbH (jäljempänä Schindler Saksa), Schindler Sàrl (jäljempänä Schindler Luxemburg), Schindler Liften BV (jäljempänä Schindler Alankomaat) ja Schindler Holding Ltd (jäljempänä Schindler Holding) (jäljempänä yhdessä tai erikseen tarkasteltuina Schindler)

– ThyssenKrupp Liften Ascenseurs NV (jäljempänä TKLA), ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (jäljempänä TKA), ThyssenKrupp Fahrtreppen GmbH (jäljempänä TKF), ThyssenKrupp Elevator AG (jäljempänä TKE), ThyssenKrupp AG (jäljempänä TKAG), ThyssenKrupp Ascenseurs Luxembourg Sàrl (jäljempänä TKAL) ja ThyssenKrupp Liften BV (jäljempänä TKL) (jäljempänä yhdessä tai erikseen tarkasteltuina ThyssenKrupp)

– Mitsubishi Elevator Europe BV (jäljempänä MEE).

3 Kantajat TKLA, TKA, TKF, TKAL, TKE, TKAG ja TKL kuuluvat ThyssenKrupp-konserniin, joka toimii hissialalla, teräs- ja autoteollisuudessa sekä teknologia- ja palvelualalla. Konsernin emoyhtiö on pörssissä noteerattu yhtiö TKAG. TKE on TKAG:n tytäryhtiö, jonka yhtiöpääoma on kokonaan TKAG:n hallussa. TKE vastaa konsernin hissialasta välillisenä holdingyhtiönä (riidanalaisen päätöksen 33–37 perustelukappale).

4 ThyssenKrupp toimii liukuporras- ja hissialalla kansallisten tytäryhtiöidensä kautta. Näihin kuuluvat eritoten TKLA (Belgia), TKA ja TKF (Saksa), TKAL (Luxemburg) ja TKL (Alankomaat) (riidanalaisen päätöksen 33–37 perustelukappale). Kaikki muut edellä mainitut tytäryhtiöt paitsi TKL, joka ei ole TKE:n tytäryhtiö, ovat suoraan tai välillisesti kokonaisuudessaan TKE:n ja TKAG:n tytäryhtiöitä.

Hallinnollinen menettely

1. Komission tutkimus

5 Kesän 2003 aikana komissiolle toimitettiin tietoja, jotka koskivat neljän suurimman eurooppalaisen hissi- ja liukuporrasvalmistajan välisen kartellin mahdollista olemassaoloa; nämä Euroopan unionissa kaupallista toimintaa harjoittavat toimijat ovat Kone, Otis, Schindler ja ThyssenKrupp (riidanalaisen päätöksen 3 ja 91 perustelukappale).

Belgia

6 Komissio teki 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17, [EY] 81 ja [EY] 82 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus (EYVL 1962, 13, s. 204), 14 artiklan 2 ja 3 kohdan nojalla tarkastuksia 28.1.2004 alkaen sekä vuoden 2004 maaliskuun aikana muun muassa Koneen, Otisin, Schindlerin ja ThyssenKruppin Belgiassa sijaitsevien tytäryhtiöiden toimitiloissa (riidanalaisen päätöksen 92, 93, 95 ja 97 perustelukappale).

7 Kone, Otis, ThyssenKrupp ja Schindler laativat sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (EYVL 2002, C 45, s. 3; jäljempänä vuoden 2002 yhteistyötiedonanto) nojalla peräkkäiset hakemukset. Kyseiset yritykset täydensivät näitä hakemuksia (riidanalaisen päätöksen 94, 96, 98 ja 103 perustelukappale).

8 Koneelle myönnettiin 29.6.2004 edellä mainitun tiedonannon 8 kohdan b alakohdan nojalla ehdollinen vapautus sakoista (riidanalaisen päätöksen 99 perustelukappale).

9 Komissio lähetti vuoden 2004 syys- ja joulukuun välisenä aikana myös [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 18 artiklan nojalla tietojensaantipyyntöjä Belgiassa tapahtuneeseen rikkomiseen osallistuneille yrityksille, useille Belgiassa oleville asiakkaille sekä belgialaiselle Agoria-järjestölle (riidanalaisen päätöksen 101 ja 102 perustelukappale).

Saksa

10 Komissio teki 28.1.2004 alkaen sekä vuoden 2004 maaliskuun aikana asetuksen N:o 17 14 artiklan 3 kohdan nojalla tarkastuksia muun muassa Otisin ja ThyssenKruppin Saksassa sijaitsevien tytäryhtiöiden toimitiloissa (riidanalaisen päätöksen 104 ja 106 perustelukappale).

11 Kone täydensi 12.2. ja 18.2.2004 vuoden 2002 yhteistyötiedonannon nojalla 2.2.2004 tekemäänsä Belgiaa koskevaa hakemusta Saksaa koskevilla tiedoilla. Samoin Otis täydensi maaliskuun 2004 ja helmikuun 2005 välisenä aikana Belgiaa koskevaa hakemustaan Saksaa koskevilla tiedoilla. Schindler esitti 25.11.2004 kyseisen tiedonannon nojalla hakemuksen, jossa oli Saksaa koskevia tietoja ja jota se täydensi joulukuun 2004 ja helmikuun 2005 välisenä aikana. Myös ThyssenKrupp toimitti lopulta joulukuussa 2005 komissiolle Saksaa koskevan hakemuksen saman tiedonannon nojalla (riidanalaisen päätöksen 105, 107, 112 ja 114 perustelukappale).

12 Komissio lähetti syys- ja marraskuun 2004 välisenä aikana myös asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan nojalla tiedonsaantipyyntöjä Saksassa tapahtuneeseen rikkomiseen osallistuneille yrityksille, useille Saksassa oleville asiakkaille sekä VDMA-, VFA- ja VMA-järjestöille (riidanalaisen päätöksen 110, 111 ja 113 perustelukappale).

Luxemburg

13 Kone täydensi 2.2.2004 tekemäänsä Belgiaa koskevaa hakemusta 5.2.2004 Luxemburgia koskevilla tiedoilla. Otis ja ThyssenKrupp esittivät vuoden 2002 yhteistyötiedonannon nojalla Luxemburgia koskevan suullisen hakemuksen. Schindler esitti saman tiedonannon nojalla Luxemburgia koskevan hakemuksen (riidanalaisen päätöksen 115, 118, 119 ja 124 perustelukappale).

14 Komissio teki 9.3.2004 alkaen asetuksen N:o 17 14 artiklan 3 kohdan mukaisia tarkastuksia muun muassa Schindlerin ja ThyssenKruppin Luxemburgissa sijaitsevien tytäryhtiöiden toimitiloissa (riidanalaisen päätöksen 116 perustelukappale).

15 Koneelle myönnettiin 29.6.2004 vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 8 kohdan b alakohdan nojalla ehdollinen vapautus sakoista sen Luxemburgia koskevan hakemuksen osalta (riidanalaisen päätöksen 120 perustelukappale).

16 Komissio lähetti syys- ja lokakuussa 2004 asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan nojalla tiedonsaantipyyntöjä Luxemburgissa tapahtuneeseen rikkomiseen osallistuneille yrityksille, useille Luxemburgissa oleville asiakkaille sekä Luxemburgin hissialan ammattiliitolle (riidanalaisen päätöksen 122 ja 123 perustelukappale).

Alankomaat

17 Otis laati maaliskuussa 2004 vuoden 2002 yhteistyötiedonannon nojalla Alankomaita koskevan hakemuksen, jota se täydensi myöhemmin. ThyssenKrupp laati huhtikuussa 2004 saman tiedonannon nojalla hakemuksen, jota se myös täydensi myöhemmin useaan otteeseen. Kone täydensi 2.2.2004 tekemäänsä Belgiaa koskevaa hakemusta vielä 19.7.2004 Alankomaita koskevilla tiedoilla (riidanalaisen päätöksen 127, 129 ja 130 perustelukappale).

18 Otisille myönnettiin 27.7.2004 kyseisen tiedonannon 8 kohdan a alakohdan nojalla ehdollinen vapautus sakoista (riidanalaisen päätöksen 131 perustelukappale).

19 Komissio teki 28.4.2004 alkaen asetuksen N:o 17 14 artiklan 3 kohdan mukaisia tarkastuksia muun muassa Koneen, Schindlerin, ThyssenKruppin ja MEE:n Alankomaissa sijaitsevien tytäryhtiöiden toimitiloissa sekä Boschduin-järjestön toimitiloissa (riidanalaisen päätöksen 128 perustelukappale).

20 Komissio lähetti syyskuussa 2004 asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan nojalla tiedonsaantipyyntöjä Alankomaissa tapahtuneeseen rikkomiseen osallistuneille yrityksille, useille Alankomaissa oleville asiakkaille sekä VLR- ja Boschduin-järjestöille (riidanalaisen päätöksen 133 ja 134 perustelukappale).

2. Väitetiedoksianto

21 Komissio antoi 7.10.2005 väitetiedoksiannon, joka oli osoitettu nimenomaan edellä 2 kohdassa mainituille yrityksille. Kaikki väitetiedoksiannon adressaatit esittivät kirjallisia huomautuksia vastauksena komission väitteisiin (riidanalaisen päätöksen 135 ja 137 perustelukappale).

22 Kuulemista ei järjestetty, koska yksikään väitetiedoksiannon adressaatti ei esittänyt tällaista vaatimusta (riidanalaisen päätöksen 138 perustelukappale).

3. Riidanalainen päätös

23 Komissio teki 21.2.2007 riidanalaisen päätöksen, jossa se totesi, että yritykset, joille päätös oli osoitettu, olivat osallistuneet neljään erilliseen, monitahoiseen ja jatkuvaan EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomiseen neljässä jäsenvaltiossa ja jakaneet markkinoita keskenään sopimalla tai neuvottelemalla tarjouskilpailujen sekä hissien ja liukuportaiden myynti-, asennus-, huolto- ja modernisointisopimusten jakamisesta (riidanalaisen päätöksen 2 perustelukappale).

24 Riidanalaisen päätöksen adressaateista komissio totesi, että Belgiassa, Saksassa, Luxemburgissa ja Alankomaissa sijaitsevien tytäryhtiöiden lisäksi näiden yritysten emoyhtiöiden oli katsottava olevan yhteisvastuussa EY 81 artiklan rikkomisista, joihin kunkin yhtiön tytäryhtiöt olivat syyllistyneet, koska emoyhtiöt olivat voineet vaikuttaa ratkaisevasti niiden kaupalliseen politiikkaan rikkomisen aikana ja niiden voitiin olettaa käyttäneen kyseistä valtaa (riidanalaisen päätöksen 608, 615, 622, 627 ja 634–641 perustelukappale). MEE:n emoyhtiöitä ei pidetty yhteisvastuullisina niiden tytäryhtiön toiminnasta, koska ei voitu näyttää toteen, että ne olisivat vaikuttaneet ratkaisevasti sen toimintaan (riidanalaisen päätöksen 643 perustelukappale).

25 Komissio sovelsi riidanalaisessa päätöksessä sakkojen määrän laskentaan menetelmää, joka on esitetty asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [EHTY] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä vuoden 1998 suuntaviivat). Komissio tutki myös, täyttivätkö kyseessä olevat yritykset – ja jos täyttivät, missä määrin – vuoden 2002 yhteistyötiedonannossa vahvistetut edellytykset.

26 Komissio luokitteli rikkomiset erittäin vakaviksi, kun otetaan huomioon niiden laatu ja se, että jokainen niistä koski kulloisenkin jäsenvaltion (Belgia, Saksa, Luxemburg tai Alankomaat) koko aluetta, vaikka niiden todellista vaikutusta ei voitu mitata (riidanalaisen päätöksen 671 perustelukappale).

27 Voidakseen ottaa huomioon kyseessä olevien yritysten todellisen taloudellisen kapasiteetin aiheuttaa merkittävää vahinkoa kilpailulle komissio jakoi maat useisiin ryhmiin niiden hissi- ja/tai liukuporrasmarkkinoilla saavuttaman liikevaihdon perusteella, tarvittaessa niiden huolto- ja modernisointipalveluista saavuttama liikevaihto mukaan luettuna (riidanalaisen päätöksen 672 ja 673 perustelukappale).

28 Kun tarkastellaan Belgiassa toiminutta kartellia, voidaan todeta, että Kone ja Schindler oli luokiteltu ensimmäiseen ryhmään ja niiden sakon laskentapohjaksi oli rikkomisen vakavuuden perusteella määritetty 40 000 000 euroa. Otis oli luokiteltu toiseen ryhmään, ja sen sakon laskentapohja oli 27 000 000 euroa. ThyssenKrupp oli luokiteltu kolmanteen ryhmään, ja sen sakon laskentapohja oli 16 500 000 euroa (riidanalaisen päätöksen 674 ja 675 perustelukappale). Otisille määrätyn sakon laskentapohjaan sovellettiin kerrointa 1,7 ja ThyssenKruppille määrätyn sakon laskentapohjaan kerrointa 2 näiden yritysten koon ja kokonaisresurssien huomioon ottamiseksi, joten niiden sakkojen laskentapohjat nousivat vastaavasti 45 900 000 euroon ja 33 000 000 euroon (riidanalaisen päätöksen 690 ja 691 perustelukappale). Koska rikkominen jatkui seitsemän vuotta ja kahdeksan kuukautta (9.5.1996–29.1.2004), komissio korotti kyseisille yrityksille määrätyn sakon laskentapohjaa 75 prosentilla. Näin ollen sakon laskentapohjaksi vahvistettiin Koneen osalta 70 000 000 euroa, Otisin osalta 80 325 000 euroa, Schindlerin osalta 70 000 000 euroa ja ThyssenKruppin osalta 57 750 000 euroa (riidanalaisen päätöksen 692 ja 696 perustelukappale). Komission mukaan ThyssenKruppia oli pidettävä rikkomisen uusijana, ja se korotti sen sakon määrää 50 prosentilla tämän raskauttavan seikan perusteella (riidanalaisen päätöksen 697, 698 ja 708–710 perustelukappale). Kyseisten yritysten hyväksi ei todettu mitään lieventäviä seikkoja (riidanalaisen päätöksen 733, 734, 749, 750 ja 753–755 perustelukappale). Kone vapautettiin kokonaan sakoista vuoden 2002 yhteistyötiedonannon nojalla. Otisin sakon määrää alennettiin ensinnäkin 40 prosentilla kyseisen tiedonannon 23 kohdan b alakohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädetyn vaihteluvälin rajoissa ja toiseksi 1 prosentilla tosiseikkojen kiistämättä jättämisen perusteella. ThyssenKruppin sakon määrää alennettiin ensinnäkin 20 prosentilla tiedonannon 23 kohdan b alakohdan ensimmäisen alakohdan toisessa luetelmakohdassa säädetyn vaihteluvälin rajoissa ja toiseksi 1 prosentilla tosiseikkojen kiistämättä jättämisen perusteella. Schindlerin sakon määrää alennettiin 1 prosentilla tosiseikkojen kiistämättä jättämisen perusteella (riidanalaisen päätöksen 760–777 perustelukappale).

29 Kun tarkastellaan Saksassa toiminutta kartellia, voidaan todeta, että Kone, Otis ja ThyssenKrupp oli luokiteltu ensimmäiseen ryhmään ja niiden sakon laskentapohja oli 70 000 000 euroa. Schindler oli luokiteltu toiseen ryhmään, ja sen sakon laskentapohja oli 17 000 000 euroa (riidanalaisen päätöksen 676–679 perustelukappale). Otisille määrätyn sakon laskentapohjaan sovellettiin kerrointa 1,7 ja ThyssenKruppille määrätyn sakon laskentapohjaan kerrointa 2 näiden yritysten koon ja kokonaisresurssien huomioon ottamiseksi, joten niiden sakkojen laskentapohjat nousivat vastaavasti 119 000 000 euroon ja 140 000 000 euroon (riidanalaisen päätöksen 690 ja 691 perustelukappale). Koska Koneen, Otisin ja ThyssenKruppin rikkominen jatkui kahdeksan vuotta ja neljä kuukautta (1.8.1995–5.12.2003), komissio korotti näille yrityksille määrätyn sakon laskentapohjaa 80 prosentilla. Koska Schindlerin rikkominen jatkui viisi vuotta ja neljä kuukautta (1.8.1995–6.12.2000), komissio korotti tälle yritykselle määrätyn sakon laskentapohjaa 50 prosentilla. Näin ollen sakon laskentapohjaksi tuli Koneen osalta 126 000 000 euroa, Otisin osalta 214 200 000 euroa, Schindlerin osalta 25 500 000 euroa ja ThyssenKruppin osalta 252 000 000 euroa (riidanalaisen päätöksen 693 ja 696 perustelukappale). Komission mukaan ThyssenKruppia oli pidettävä rikkomisen uusijana, ja se korotti sen sakon määrää 50 prosentilla tämän raskauttavan seikan perusteella (riidanalaisen päätöksen 697–707 perustelukappale). Kyseessä olevien yritysten hyväksi ei todettu mitään lieventäviä seikkoja (riidanalaisen päätöksen 727–729, 735, 736, 742–744, 749, 750 ja 753–755 perustelukappale). Koneen sakon määrää alennettiin ensinnäkin vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 23 kohdan b alakohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädetyllä 50 prosentin enimmäismäärällä ja toiseksi 1 prosentilla tosiseikkojen kiistämättä jättämisen perusteella. Otisin sakon määrää alennettiin ensinnäkin 25 prosentilla tiedonannon 23 kohdan b alakohdan ensimmäisen alakohdan toisessa luetelmakohdassa säädetyn vaihteluvälin rajoissa ja toisaalta 1 prosentilla tosiseikkojen kiistämättä jättämisen perusteella. Schindlerin sakon määrää alennettiin ensinnäkin 15 prosentilla tiedonannon 23 kohdan b alakohdan ensimmäisen alakohdan kolmannessa luetelmakohdassa säädetyn vaihteluvälin rajoissa ja toisaalta 1 prosentilla tosiseikkojen kiistämättä jättämisen perusteella. ThyssenKruppin sakon määrää alennettiin 1 prosentilla tosiseikkojen kiistämättä jättämisen perusteella (riidanalaisen päätöksen 778–813 perustelukappale).

30 Luxemburgissa toimineesta kartellista voidaan todeta, että Otis ja Schindler oli luokiteltu ensimmäiseen ryhmään ja niiden sakon laskentapohja oli 10 000 000 euroa. Kone ja ThyssenKrupp oli luokiteltu toiseen ryhmään, ja niiden sakon laskentapohja oli 2 500 000 euroa (riidanalaisen päätöksen 680–683 perustelukappale). Otisille määrätyn sakon laskentapohjaan sovellettiin kerrointa 1,7 ja ThyssenKruppille määrätyn sakon laskentapohjaan kerrointa 2 näiden yritysten koon ja kokonaisresurssien huomioon ottamiseksi, joten niiden sakkojen laskentapohjat nousivat vastaavasti 17 000 000 euroon ja 5 000 000 euroon (riidanalaisen päätöksen 690 ja 691 perustelukappale). Koska rikkominen jatkui kahdeksan vuotta ja kolme kuukautta (7.12.1995–9.3.2004), komissio korotti kyseisille yrityksille määrätyn sakon laskentapohjaa 80 prosentilla. Näin ollen sakon laskentapohjaksi tuli Koneen osalta 4 500 000 euroa, Otisin osalta 30 600 000 euroa, Schindlerin osalta 18 000 000 euroa ja ThyssenKruppin osalta 9 000 000 euroa (riidanalaisen päätöksen 694 ja 696 perustelukappale). Komission mukaan ThyssenKruppia oli pidettävä rikkomisen uusijana, ja se korotti sen sakon määrää 50 prosentilla tämän raskauttavan seikan perusteella (riidanalaisen päätöksen 697, 698 ja 711–714 perustelukappale). Kyseessä olevien yritysten hyväksi ei todettu mitään lieventäviä seikkoja (riidanalaisen päätöksen 730, 749, 750 ja 753–755 perustelukappale). Kone vapautettiin kokonaan sakoista vuoden 2002 yhteistyötiedonannon nojalla. Otisin sakon määrää alennettiin ensinnäkin 40 prosentilla tiedonannon 23 kohdan b alakohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädetyn vaihteluvälin rajoissa ja toiseksi 1 prosentilla tosiseikkojen kiistämättä jättämisen perusteella. Schindlerin ja ThyssenKruppin sakon määrää alennettiin vain 1 prosentilla tosiseikkojen kiistämättä jättämisen perusteella (riidanalaisen päätöksen 814–835 perustelukappale).

31 Kun tarkastellaan Alankomaissa toiminutta kartellia, voidaan todeta, että Kone oli luokiteltu ensimmäiseen ryhmään, ja sen sakon laskentapohja oli 55 000 000 euroa. Otis oli luokiteltu toiseen ryhmään, ja sen sakon laskentapohja oli 41 000 000 euroa. Schindler oli luokiteltu kolmanteen ryhmään, ja sen sakon laskentapohja oli 24 500 000 euroa. ThyssenKrupp ja MEE oli luokiteltu neljänteen ryhmään, ja niiden sakon laskentapohja oli 8 500 000 euroa (riidanalaisen päätöksen 684 ja 685 perustelukappale). Otisille määrätyn sakon laskentapohjaan sovellettiin kerrointa 1,7 ja ThyssenKruppille määrätyn sakon laskentapohjaan kerrointa 2 näiden yritysten koon ja kokonaisresurssien huomioon ottamiseksi, joten niiden sakkojen laskentapohjat nousivat vastaavasti 69 700 000 euroon ja 17 000 000 euroon (riidanalaisen päätöksen 690 ja 691 perustelukappale). Koska Otisin ja ThyssenKruppin rikkominen jatkui viisi vuotta ja kymmenen kuukautta (15.4.1998–5.3.2004), komissio korotti näille yrityksille määrätyn sakon laskentapohjaa 55 prosentilla. Koska Koneen ja Schindlerin rikkominen jatkui neljä vuotta ja yhdeksän kuukautta (1.6.1999–5.3.2004), komissio korotti näille yrityksille määrätyn sakon laskentapohjaa 45 prosentilla. Koska MEE:n rikkominen jatkui neljä vuotta ja yhden kuukauden (11.1.2000–5.3.2004), komissio korotti tälle yritykselle määrätyn sakon laskentapohjaa 40 prosentilla. Näin ollen sakon laskentapohjaksi tuli Koneen osalta 79 750 000 euroa, Otisin osalta 108 035 000 euroa, Schindlerin osalta 35 525 000 euroa, ThyssenKruppin osalta 26 350 000 euroa ja MEE:n osalta 11 900 000 euroa (riidanalaisen päätöksen 695 ja 696 perustelukappale). Komission mukaan ThyssenKruppia oli pidettävä rikkomisen uusijana, ja se korotti sen sakon määrää 50 prosentilla tämän raskauttavan seikan perusteella (riidanalaisen päätöksen 697, 698 ja 715–720 perustelukappale). Kyseessä olevien yritysten hyväksi ei todettu mitään lieventäviä seikkoja (riidanalaisen päätöksen 724–726, 731, 732, 737, 739–741, 745–748 ja 751–755 perustelukappale). Otis vapautettiin sakoista kokonaan vuoden 2002 yhteistyötiedonannon nojalla. ThyssenKruppin sakon määrää alennettiin ensinnäkin 40 prosentilla tiedonannon 23 kohdan b alakohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa säädetyn vaihteluvälin rajoissa ja toiseksi 1 prosentilla tosiseikkojen kiistämättä jättämisen perusteella. Schindlerin ja MEE:n sakon määrää alennettiin 1 prosentilla tosiseikkojen kiistämättä jättämisen perusteella (riidanalaisen päätöksen 836–855 perustelukappale).

32 Riidanalaisen päätöksen päätösosa kuuluu seuraavasti( ):

”1 artikla

1. Belgiassa seuraavat yritykset ovat rikkoneet [EY] 81 artiklaa sopimalla jäljempänä ilmoitettujen ajanjaksojen aikana säännöllisesti ja yhteisesti hissejä ja liukuportaita koskevien sopimusten ja kansallisten yhdenmukaistettujen menettelytapojen yhteydessä markkinoiden, julkisten ja yksityisten tarjouspyyntöjen ja muiden sopimusten jakamisesta keskenään ennalta sovittujen osuuksien mukaisesti myynnin ja asennuksen osalta, sekä luopumalla keskinäisestä kilpailusta huolto- ja modernisointisopimusten osalta:

– Kone: [KC] ja [Kone Belgia]: 9.5.1996–29.1.2004;

– Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Belgia]: 9.5.1996–29.1.2004;

– Schindler: Schindler Holding – – ja [Schindler Belgia]: 9.5.1996–29.1.2004; ja

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] ja [TKLA]: 9.5.1996–29.1.2004.

2. Saksassa seuraavat yritykset ovat rikkoneet [EY] 81 artiklaa sopimalla jäljempänä ilmoitettujen ajanjaksojen aikana säännöllisesti ja yhteisesti hissejä ja liukuportaita koskevien sopimusten ja kansallisten yhdenmukaistettujen menettelytapojen yhteydessä markkinoiden, julkisten ja yksityisten tarjouspyyntöjen ja muiden sopimusten jakamisesta keskenään ennalta sovittujen osuuksien mukaisesti myynnin ja asennuksen osalta:

– Kone: [KC] ja [Kone Saksa]: 1.8.1995–5.12.2003;

– Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Saksa]: 1.8.1995–5.12.2003;

– Schindler: Schindler Holding – – ja [Schindler Saksa]: 1.8.1995–6.12.2000; ja

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] ja [TKF]: 1.8.1995–5.12.2003.

3. Luxemburgissa seuraavat yritykset ovat rikkoneet [EY] 81 artiklaa sopimalla jäljempänä ilmoitettujen ajanjaksojen aikana säännöllisesti ja yhteisesti hissejä ja liukuportaita koskevien sopimusten ja kansallisten yhdenmukaistettujen menettelytapojen yhteydessä markkinoiden, julkisten ja yksityisten tarjouspyyntöjen ja muiden sopimusten jakamisesta keskenään ennalta sovittujen osuuksien mukaisesti myynnin ja asennuksen osalta, sekä luopumalla keskinäisestä kilpailusta huolto- ja modernisointisopimusten osalta:

– Kone: [KC] ja [Kone Luxemburg]: 7.12.1995–29.1.2004;

– Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgia], [GTO] ja [GT]: 7.12.1995–9.3.2004;

– Schindler: Schindler Holding – – ja [Schindler Luxemburg]: 7.12.1995–9.3.2004; ja

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] ja [TKAL]: 7.12.1995–9.3.2004.

4. Alankomaissa seuraavat yritykset ovat rikkoneet [EY] 81 artiklaa sopimalla jäljempänä ilmoitettujen ajanjaksojen aikana säännöllisesti ja yhteisesti hissejä ja liukuportaita koskevien sopimusten ja kansallisten yhdenmukaistettujen menettelytapojen yhteydessä markkinoiden, julkisten ja yksityisten tarjouspyyntöjen ja muiden sopimusten jakamisesta keskenään ennalta sovittujen osuuksien mukaisesti myynnin ja asennuksen osalta, sekä luopumalla keskinäisestä kilpailusta huolto- ja modernisointisopimusten osalta:

– Kone: [KC] ja [Kone Alankomaat]: 1.6.1999–5.3.2004;

– Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Alankomaat]: 15.4.1998–5.3.2004;

– Schindler: Schindler Holding – – ja [Schindler Alankomaat]: 1.6.1999–5.3.2004;

– ThyssenKrupp: [TKAG] ja [TKL]: 15.4.1998–5.3.2004; ja

– [MEE]: 11.1.2000–5.3.2004.

2 artikla

1. Päätöksen 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuista Belgiassa tapahtuneista rikkomisista on määrätty seuraavat sakot:

– Kone: [KC] ja [Kone Belgia] yhteisvastuullisesti 0 euroa;

– Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Belgia] yhteisvastuullisesti 47 713 050 euroa;

– Schindler: Schindler Holding – – ja [Schindler Belgia] yhteisvastuullisesti 69 300 000 euroa; ja

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] ja [TKLA] yhteisvastuullisesti 68 607 000 euroa.

2. Päätöksen 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista Saksassa tapahtuneista rikkomisista on määrätty seuraavat sakot:

– Kone: [KC] ja [Kone Saksa] yhteisvastuullisesti 62 370 000 euroa;

– Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Saksa] yhteisvastuullisesti 159 043 500 euroa;

– Schindler: Schindler Holding – – ja [Schindler Saksa] yhteisvastuullisesti 21 458 250 euroa; ja

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE], [TKA] ja [TKF] yhteisvastuullisesti 374 220 000 euroa.

3. Päätöksen 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuista Luxemburgissa tapahtuneista rikkomisista on määrätty seuraavat sakot:

– Kone: [KC] ja [Kone Luxemburg] yhteisvastuullisesti 0 euroa;

– Otis: [UTC], [OEC], [Otis Belgia], [GTO] ja [GT] yhteisvastuullisesti 18 176 400 euroa;

– Schindler: Schindler Holding – – ja [Schindler Luxemburg] yhteisvastuullisesti 17 820 000 euroa; ja

– ThyssenKrupp: [TKAG], [TKE] ja [TKAL] yhteisvastuullisesti 13 365 000 euroa.

4. Päätöksen 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetuista Alankomaissa tapahtuneista rikkomisista on määrätty seuraavat sakot:

– Kone: [KC] ja [Kone Alankomaat] yhteisvastuullisesti 79 750 000 euroa;

– Otis: [UTC], [OEC] ja [Otis Alankomaat] yhteisvastuullisesti 0 euroa;

– Schindler: Schindler Holding – – ja [Schindler Alankomaat] yhteisvastuullisesti 35 169 750 euroa;

– ThyssenKrupp: [TKAG] ja [TKL] yhteisvastuullisesti 23 477 850 euroa; ja

– [MEE]: 1 841 400 euroa.

– –”

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset

33 Kantajat nostivat nyt käsiteltävät kanteet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 7.5.2007 (asioissa T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07 ja T‑150/07) ja 8.5.2007 (asiassa T‑154/07) jättämillään kannekirjelmillä.

34 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (kahdeksas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn ja esitti työjärjestyksensä 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena asianosaisille kirjallisia kysymyksiä sekä pyysi niitä toimittamaan asiakirjoja. Nämä noudattivat pyyntöä asetetussa määräajassa.

35 Asioiden T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 asianosaisten lausumat sekä vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 3.9.2009, 7.9.2009 ja 10.9.2009 pidetyissä istunnoissa. Tämän jälkeen asioiden T‑144/07 ja T‑148/07 suullinen käsittely päätettiin.

36 Asioiden T‑147/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 kantajat toimittivat suullisissa käsittelyissä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen pyytämät asiakirjat.

37 Asioiden T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 kantajat toimittivat 14.9.2009 ja 15.9.2009 päivätyillä kirjeillä kirjaamoon oikaisun kanneperusteeseensa, joka koski virheellisesti todettua rikkomisen toistumista.

38 Suullinen käsittely aloitettiin uudelleen 20.10.2009 annetuilla määräyksillä asioissa T‑144/07 ja T‑148/07.

39 Kantajien oikaisut liitettiin edellä 37 kohdassa mainittujen asioiden asiakirja-aineistoon. Komissio esitti oikaisuja koskevat huomautuksensa ja totesi, että niiden tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuivat. Kantajat esittivät huomionsa tästä, ja tämän jälkeen kyseisten asioiden suullinen käsittely päätettiin.

40 Kuultuaan asianosaisia kyseisestä asiasta suullisessa käsittelyssä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti työjärjestyksensä 50 artiklan mukaisesti yhdistää käsiteltävät asiat tuomion antamista varten.

41 Asioiden T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen niitä koskevilta osin

– toissijaisesti alentaa määrätyn sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

42 Komissio vaatii kussakin asiassa, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Asiakysymykset

1. Alustavat huomautukset

43 Asioissa T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 nostetuilla kanteilla on kaksiosainen tavoite: kantajat vaativat ensisijaisesti riidanalaisen päätöksen kumoamista ja toissijaisesti kantajille määrättyjen sakkojen kumoamista tai niiden määrän alentamista.

44 Kantajat esittävät kanteensa tueksi kymmenen kanneperustetta. Kaksi ensimmäistä kanneperustetta, jotka koskevat komission toimivallan puuttumista ja rikkomisen yhteisvastuun määrittämistä väärin perustein, liittyvät riidanalaisen päätöksen kumoamisvaatimukseen.

45 Muut kahdeksan kantajien esittämää kanneperustetta liittyvät sakkojen määrän vahvistamiseen ja koskevat siis sakkojen kumoamisvaatimusta tai niiden määrän alentamisvaatimusta. Ensimmäinen kanneperuste, johon asioiden T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 kantajat vetoavat, koskee non bis in idem -periaatteen loukkaamista. Toinen kanneperuste, johon asioiden T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 kantajat vetoavat, koskee vuoden 1998 suuntaviivojen rikkomista, suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista sekä puolustautumisoikeuden loukkaamista vahvistettaessa sakkojen laskentapohjia rikkomisten vakavuuden perusteella. Kolmas kanneperuste, johon kaikki kantajat vetoavat, koskee vuoden 1998 suuntaviivojen rikkomista, suhteellisuusperiaatteen loukkaamista, EY 253 artiklan rikkomista ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista sovellettaessa konsernikohtaista kerrointa varoittavan vaikutuksen tavoitteen huomioon ottamiseksi sakon laskentapohjan vahvistamisen yhteydessä. Neljäs kanneperuste, johon kaikki kantajat vetoavat, koskee vuoden 1998 suuntaviivojen rikkomista sekä suhteellisuusperiaatteen ja puolustautumisoikeuksien loukkaamista, kun sakkojen laskentapohjaa korotettiin 50 prosentilla rikkomisen uusimisen perusteella. Viides kanneperuste, johon kaikki kantajat vetoavat, koskee vuoden 2002 yhteistyötiedonannon rikkomista ja luottamuksensuojan periaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista kantajien tekemää yhteistyötä arvioitaessa. Kuudes peruste, johon kaikki kantajat vetoavat, koskee luottamuksensuojan periaatteen, yhdenvertaisen kohtelun periaatteen, suhteellisuusperiaatteen ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista määritettäessä muussa yhteydessä kuin vuoden 2002 yhteistyötiedonannon nojalla tehdyn yhteistyön perusteella sakkoihin myönnettävän alennuksen määrää. Seitsemäs peruste, johon kaikki kantajat vetoavat, koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan rikkomista. Kahdeksas peruste, johon asioiden T‑144/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 kantajat vetoavat, koskee suhteellisuusperiaatteen loukkaamista sakkojen lopullista määrää laskettaessa.

2. Vaatimukset riidanalaisen päätöksen kumoamiseksi

Kanneperuste, joka koskee komission toimivallan puuttumista

46 Käsiteltävä kanneperuste käsitellään kahdessa osassa. Ensimmäinen osa koskee EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomista sen osalta, että kyseiset kartellit eivät vaikuttaneet jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Toinen osa, joka on esitetty toissijaisena, koskee asetuksen N:o 1/2003 rikkomista, yhteistyöstä kilpailuviranomaisten verkostossa annetun komission tiedonannon rikkomista (EUVL 2004, C 101, s. 43) (jäljempänä verkostotiedonanto) ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista, koska komission olisi pitänyt jättää rikkomisia koskeviin toimenpiteisiin ryhtyminen asiasta vastaavien kansallisten viranomaisten tehtäväksi.

Ensimmäinen osa, joka koskee EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomista sen osalta, etteivät kyseiset kartellit vaikuttaneet jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.

47 Komissio väittää riidanalaisen päätöksen 602 perustelukappaleessa, että ”neljän pääasiallisen hissi- ja liukuporrasvalmistajan (joihin Alankomaissa kuuluu myös [MEE]) toteuttaman hankkeiden jakamisjärjestelmän soveltaminen ja täytäntöönpano kussakin asianomaisessa jäsenvaltiossa – tilausten edelleen toimittaminen huomioon ottaen – oli omiaan erkaannuttamaan ne liiketoimintamalleista, joita ne muutoin olisivat noudattaneet”. Komissio viittaa tässä yhteydessä seuraaviin seikkoihin:

48 Ensimmäiseksi komissio toteaa, että ”tietyt hissien ja liukuportaiden myyntiä ja asentamista koskevat rajat ylittävät toimet sekä huolto- ja nykyaikaistamispalvelut tapahtuvat unionissa” (riidanalaisen päätöksen 86 perustelukappale; ks. myös riidanalaisen päätöksen 596 perustelukappale).

49 Komission mukaan sen asiakirja-aineistossa ”on useita esimerkkejä rajat ylittävästä liiketoiminnasta, johon osallistui pääasiassa pk-yrityksiä mutta myös ainakin yksi suuryritys [MEE], joka toimii myös Belgian markkinoilla Alankomaissa sijaitsevasta tytäryhtiöstään käsin” (riidanalaisen päätöksen 87 perustelukappale). Lisäksi komissio toteaa, että ”kyseiset neljä pääasiallista valmistajaa osallistuvat myös satunnaisesti Euroopan unionin sisäisiin jäsenvaltioiden rajat ylittäviin tarjouskilpailuihin”, ja mainitsee muutaman esimerkin tämän väitteen tueksi (riidanalaisen päätöksen 88 perustelukappale; ks. myös riidanalaisen päätöksen 78 perustelukappale). Komission mukaan ”asiakkaat tekevät yhä enemmän hankintoja kotimaan rajojen ulkopuolelta” (riidanalaisen päätöksen 596 perustelukappale).

50 Komission mukaan vallalla on niin ikään ”suuntaus, jonka mukaan (monikansalliset) suuryritykset ja yrityskonsernit, joilla on toimipaikkoja monissa jäsenvaltioissa, kuten kansainväliset hotelliketjut, suosivat useita jäsenvaltioita kattavien sopimusten tekemistä” (riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappale).

51 Toiseksi komissio viittaa neljän suurimman eurooppalaisen hissi- ja liukuporrasvalmistajan harjoittamaan tilausten edelleen toimittamiskäytäntöön. Komission mukaan ”rajatylittävien liiketoimien lukumäärä olisi korkeampi, jos [kyseiset] valmistajat eivät soveltaisi tarkoituksellista menettelyä, jolla pyritään kieltäytymään kaikista rajat ylittävistä hintapyynnöistä ja pyydetään asiakkaita kääntymään kyseisen kansallisen tytäryhtiön puoleen” (riidanalaisen päätöksen 90 perustelukappale; ks. myös riidanalaisen päätöksen 596 perustelukappale).

52 Kolmanneksi komissio korostaa oikeudellisessa arvioinnissaan, että ”se, että horisontaalinen konserni kattaa vain yhden jäsenvaltion, ei merkitse, etteivät lainvastaiset sopimukset voisi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan” (riidanalaisen päätöksen 595 perustelukappale). Komissio muistuttaa myös, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti ”[s]itä vaikutusta, joka sopimuksella voi olla jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, on arvioitava ottaen erityisesti huomioon osapuolten asema ja merkitys kyseisten tuotteiden markkinoilla [asia C‑306/96, Javico, tuomio 28.4.1998, Kok., s. I‑1983, 17 kohta]” (riidanalaisen päätöksen 600 perustelukappale). Komissio tukeutuu myös siihen, että ”kun otetaan huomioon neljän suurimman hissi- ja liukuporrasvalmistajan liikevaihdon merkittävä osuus, jonka ne saavuttavat hissien ja liukuportaiden myynnissä, asennuksessa, ylläpidossa ja nykyaikaistamisessa, ja kun otetaan huomioon, että ne ovat luoneet ja alkaneet soveltaa tilausten edelleentoimittamiskäytäntönsä ohella hankkeiden jakamisjärjestelmää, joka ulottuu Belgian, Luxemburgin, Saksan ja Alankomaiden koko alueelle, on syytä olettaa, että ulkomaisten yritysten mahdollisuuksia myydä kyseisissä maissa tuotteitaan ja palvelujaan on heikennetty, koska niiden olisi täytynyt toimia sellaista valmistajien ryhmää vastaan, joka on edustanut tarjoajien enemmistöä markkinoilla” (riidanalaisen päätöksen 600 perustelukappale).

53 Asioiden T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 kantajat pitävät pääosin kiinni siitä, etteivät rikkomiset ole merkittävästi heikentäneet jäsenvaltioiden välistä kauppaa, joten rikkomisissa ei ole kyse EY 81 artiklan rikkomisesta.

54 Kuten jo EY 81 ja EY 82 artiklan sanamuodosta käy ilmi, jotta yhteisön kilpailusääntöjä voitaisiin soveltaa yhteistoimintajärjestelyyn tai väärinkäyttöön, tämän järjestelyn tai väärinkäytön on oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan (yhdistetyt asiat C-295/04–C-298/04, Manfredi ym., tuomio 13.7.2006, Kok., I‑6619, 40 kohta).

55 Tämän edellytyksen, joka koskee vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, tulkinnassa ja soveltamisessa on lähdettävä siitä, että sen tarkoituksena on rajata unionin oikeuden ja jäsenvaltioiden oikeuden soveltamisala kilpailuoikeuden alalla. Unionin oikeus käsittää näin ollen kaikki yhteistoimintajärjestelyt ja menettelyt, jotka voivat vaarantaa jäsenvaltioiden välisen vapaan kaupan siten, että jäsenvaltioiden välisten yhtenäismarkkinatavoitteiden toteutumista haitataan, erityisesti eristämällä kansalliset markkinat taikka muuttamalla yhtenäismarkkinoiden kilpailurakennetta (edellä 54 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Manfredi ym., tuomion 41 kohta; asia C‑238/05, Asnef-Equifax ja Administración del Estado, tuomio 23.11.2006, Kok., s. I‑11125, 33 kohta ja asia C‑407/04 P, Dalmine v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I‑829, 89 kohta).

56 Jotta päätös, sopimus tai menettelytapa on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, on oltava nähtävissä riittävällä todennäköisyydellä ja kaikkien asiaan vaikuttavien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, että niillä voi tosiasiallisesti tai mahdollisesti olla suoraa tai välillistä vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan tavalla, joka voisi haitata jäsenvaltioiden välisten yhtenäismarkkinoiden toteuttamista. Tämän lisäksi vaaditaan, ettei tämä vaikutus ole merkityksetön (edellä 52 kohdassa mainittu asia Javico, tuomion 16 kohta; yhdistetyt asiat C‑215/96 ja C‑216/96, Bagnasco ym., tuomio 21.1.1999, Kok., s. I‑135, 47 kohta; edellä 54 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Manfredi ym., tuomion 42 kohta; edellä 55 kohdassa mainittu asia Asnef-Equifax ja Administración del Estado, tuomion 34 kohta ja edellä 55 kohdassa mainittu asia Dalmine v. komissio, tuomion 90 kohta).

57 Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan johtuu siten yleensä useista tekijöistä yhdessä, jotka erikseen eivät välttämättä olisi ratkaisevia (ks. edellä 56 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Bagnasco ym., tuomion 47 kohta; edellä 54 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Manfredi ym., tuomion 43 kohta ja edellä 55 kohdassa mainittu asia Asnef-Equifax ja Administración del Estado, tuomion 35 kohta).

58 Kantajien mukaan riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa mainitut rikkomiset eivät vaikuta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, koska hissi- ja liukuporrasalan toiminta on järjestetty kansallisesti tai paikallisesti, kun otetaan muun muassa huomioon, että hissien ja liukuportaiden asennus ja huolto ovat kokeneille ammattilaisille kuuluvia töitä, jotka voidaan toteuttaa vain paikallisesti taloudellisen tehokkuuden varmistamiseksi, nopeiden toimenpiteiden määräajoista kiinni pitämiseksi sekä kansallisen sääntelyn vuoksi. Eri valtioiden välillä tapahtuva toiminta on kantajien mukaan poikkeuksellista. Komissio itsekin katsoi, että kartellit olivat kansallisia.

59 On pantava merkille, etteivät kantajat kiistä sitä, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todetut neljä kartellia ulottuivat koko Belgian, Saksan, Luxemburgin ja Alankomaiden alueelle (riidanalaisen päätöksen 595 ja 600 perustelukappale).

60 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kartelli, joka ulottuu yhden jäsenvaltion koko alueelle, on jo luonteensa puolesta sellainen, että se lujittaa kansallista markkinoiden eristämistä ja haittaa näin EY:n perustamissopimuksessa tavoiteltua taloudellista vuorovaikutusta (asia 8/72, Vereeniging van Cementhandelaren v. komissio, tuomio 17.10.1972, Kok., s. 977, 29 kohta; asia C‑309/99, Wouters ym., tuomio 19.2.2002, Kok., s. I‑1577, 95 kohta; edellä 54 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Manfredi ym., tuomion 45 kohta; edellä 55 kohdassa mainittu asia Asnef-Equifax ja Administración del Estado, tuomion 37 kohta; yhdistetyt asiat T‑213/95 ja T‑18/96, SCK ja FNK v. komissio, tuomio 22.10.1997, Kok., s. II‑1739, 179 kohta ja yhdistetyt asiat T‑259/02–T‑264/02 ja T‑271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomio 14.12.2006, Kok., s. II‑5169, 180 kohta).

61 Tästä oikeuskäytännöstä seuraa, että on olemassa vähintäänkin vahva olettama siitä, että kilpailua rajoittava menettelytapa, jota sovelletaan jonkin jäsenvaltion koko alueella, on omiaan edistämään markkinoiden eristämistä ja vaikuttamaan unionin sisäiseen kauppaan. Tämä olettama voidaan sivuuttaa ainoastaan siinä tapauksessa, että sopimuksen ominaisuuksien ja siihen liittyvän taloudellisen asiayhteyden tutkimus osoittaa asian olevan toisin (edellä 60 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomion 181 kohta).

62 Toisin kuin kantajat asioissa T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 väittävät, komissio ei ensinnäkään käyttänyt perusteenaan pelkästään kyseistä oikeuskäytäntöä, kun se riidanalaisessa päätöksessä päätteli, että kartellit ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Edellä 47–52 kohdasta käy nimittäin ilmi, että komissio käytti mainitussa päätöksessä perusteenaan myös hissien ja liukuportaiden myyntiä ja asentamista sekä huolto- ja nykyaikaistamispalveluja koskevia tiettyjä rajatylittäviä liiketoimia, joihin osallistuivat muun muassa riidanalaisessa päätöksessä mainitut neljä keskeistä hissivalmistajaa (riidanalaisen päätöksen 87, 88 ja 596 perustelukappale).

63 Seuraavaksi on todettava, että kyseisten markkinoiden erityisominaisuuksia – jotka osoittavat markkinoiden kansallisen tai paikallisen luonteen – koskevat kantajien väitteet eivät ole sellaisia, jotka vaikuttaisivat riidanalaisessa päätöksessä mainittujen asiakirjatodisteiden todistusvoimaan (riidanalaisen päätöksen 88 ja 90 perustelukappale) ja jotka vahvistaisivat riidanalaisessa päätöksessä mainitun jäsenvaltioiden välisen kaupan olemassaolon. Sama pätee myös valtioiden välisen toiminnan poikkeuksellisuutta koskeviin väitteisiin, joissa kyseenalaistetaan ainoastaan jäsenvaltioiden välisen kaupan jakamisen arkaluonteisuus mutta ei itse kaupan olemassaoloa.

64 Kuten riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, Koneen, Otisin, Schindlerin ja ThyssenKruppin harjoittama tilausten edelleentoimittamiskäytäntö ”osoittaa itsessään, että asiakkailla on tietty intressi lähestyä kansallisten rajojen ulkopuolella olevia toimittajia” (riidanalaisen päätöksen 596 perustelukappale). Lisäksi komissio totesi muun muassa ulkomaisten yritysten osallistumisen kansallisiin tarjouskilpailuihin (riidanalaisen päätöksen 78 perustelukappale) tai valtioiden rajat ylittävien tarjouskilpailujen olemassaolon (riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappale). Voidaan ajatella, kuten komissio totesi riidanalaisen päätöksen 90 perustelukappaleessa, että rajat ylittävien liiketoimien lukumäärä olisi korkeampi, elleivät mainitut neljä suurta valmistajaa olisi soveltaneet tarkoituksellista menettelyä, jolla pyrittiin kieltäytymään lähes kaikista rajat ylittävistä pyynnöistä ja pyydettiin asiakkaita kääntymään kyseisen kansallisen tytäryhtiön puoleen.

65 Näin ollen on hylättävä kantajien väite, jonka mukaan tilausten edelleen toimittaminen johtui toiminnan luonteesta. Se on nimittäin ristiriitainen jo pelkästään kyseisillä markkinoilla toteutettavien tiettyjen rajat ylittävien liiketoimien olemassaolon perusteella.

66 Tämän seurauksena on todettava, että komissio saattoi perustellusti katsoa edeltävissä kohdissa esiin tuotujen toteamusten pohjalta ja vakiintunutta oikeuskäytäntöä soveltaen (ks. edellä 60 kohta), että riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitetut kartellit olivat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.

67 Tarkasteltaessa kysymystä siitä, voidaanko kyseinen vaikutus määrittää merkittäväksi, on syytä palauttaa mieliin, että sitä vaikutusta, joka sopimuksella tai yhdenmukaistetuilla menettelytavoilla voi olla jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, on arvioitava ottaen erityisesti huomioon osapuolten asema ja merkitys kyseisten tuotteiden markkinoilla (asia 99/79, Lancôme ja Cosparfrance Nederland, tuomio 10.7.1980, Kok., s. 2511, 24 kohta; edellä 52 kohdassa mainittu asia Javico, tuomion 17 kohta ja asia T‑77/92, Parker Pen v. komissio, tuomio 14.7.1994, Kok., s. II‑549, 40 kohta).

68 Riidanalaisessa päätöksessä mainitut hissivalmistajat ”edustivat yhdessä tarjoajien enemmistöä markkinoilla” (riidanalaisen päätöksen 600 perustelukappale), eli niiden osuus oli noin 81 prosenttia hissien ja liukuportaiden myynnistä Euroopassa (vuoden 2004 myynti hissimäärinä ilmaistuna) (riidanalaisen päätöksen 83 perustelukappale). Valmistajien koko ja taloudellinen vahvuus oli siis riittävän merkittävä, jotta niiden harjoittamat riidanalaisessa päätöksessä tarkoitetut menettelyt olivat omiaan vaikuttamaan tuntuvalla tavalla jäsenvaltioiden väliseen kauppaan (ks. vastaavasti asia 19/77, Miller International Schallplatten v. komissio, tuomio 1.2.1978, Kok., s. 131, 10 kohta ja edellä 60 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat SCK ja FNK v. komissio, tuomion 181 kohta).

69 Komissiolla ei myöskään ollut – toisin kuin kantajat väittävät – velvollisuutta osoittaa, että riidanalaiset sopimukset vaikuttivat käytännössä tuntuvasti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan tai että valtioiden välinen kauppa olisi lisääntynyt rikkomisten päättymisen jälkeen. EY 81 artiklan 1 kohdassa edellytetään nimittäin ainoastaan, että kilpailua rajoittavat sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan (edellä 55 kohdassa mainittu asia Asnef-Equifax ja Administración del Estado, tuomion 43 kohta ja yhdistetyt asiat T‑217/03 ja T‑245/03, FNCBV ym. v. komissio, tuomio 13.12.2006, Kok., s. II‑4987, 68 kohta).

70 Edellä esitetystä seuraa, että komissio saattoi perustellusti katsoa, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitetut kartellit ovat vaikuttaneet tuntuvasti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.

71 Kanneperusteen ensimmäinen osa on näin ollen hylättävä.

Toinen osa, joka koskee asetuksen N:o 1/2003 rikkomista, verkostotiedonannon rikkomista ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista, koska komission olisi pitänyt jättää rikkomisia koskeviin toimenpiteisiin ryhtyminen asiasta vastaavien kansallisten viranomaisten tehtäväksi

72 Komissio perustelee riidanalaisen päätöksen 543 perustelukappaleessa toimivaltaansa soveltaa EY 81 artiklan 1 kohtaa mainitussa päätöksessä vahvistettuihin kartelleihin seuraavasti:

”– – Asetuksessa N:o 1/2003 on säilytetty rinnakkaisen toimivallan yhteisöjärjestely [EY] 81 artiklan 1 kohdan soveltamista varten. Asetuksessa ei etenkään ole muutettu komission toimivaltaa tutkia kaikkia väitettyjä rikkomisia ja tehdä päätöksiä [EY] 81 artiklan nojalla, myös rikkomistapauksissa, joiden pääasialliset vaikutukset koskevat vain yhtä jäsenvaltiota. [Yhteistyöstä kilpailuviranomaisten verkostossa annetussa] tiedonannossa määritetään tehtävien jako komission ja jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten kesken. Asetuksessa N:o 1/2003 ja [yhteistyöstä kilpailuviranomaisten verkostossa annetussa] tiedonannossa ei kummassakaan säädetä oikeuksista eikä odotuksista yritykselle, kun on kyse sen asian käsittelystä kilpailuviranomaisen taholla. Niissä ei myöskään estetä komissiota puuttumasta [EY] 81 artiklan oletettuun rikkomiseen, esimerkiksi yhden ainoan jäsenvaltion alueella tapahtuneisiin asioihin – –.”

73 Asioiden T‑144/07, T‑147/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 kantajat väittävät lähinnä, että vaikka asioissa sovelletaan EY 81 artiklaa, komissio ei ollut toimivaltainen aloittamaan menettelyä ja määräämään sakkoja. Kantajien mukaan komission aloittama menettely rikkoi verkostotiedonantoa ja loukkasi luottamuksensuojan periaatetta. Kansalliset kilpailuviranomaiset olisivat parhaiten soveltuneet rikkomisia koskevien toimenpiteiden aloittamiseen asetuksen N:o 1/2003 5 ja 35 artiklan ja verkostotiedonannon 8 ja 14 kohdan mukaisesti. Asioiden T‑147/07, T-148/07, T-149/07 ja T-150/07 kantajat väittävät myös, että verkostotiedonannolla olisi velvoittava vaikutus kilpailuviranomaisiin, mikä johtui siihen sisältyvästä hallinnon laillisuuden ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteesta ja luottamuksensuojan periaatteen kunnioittamisesta. Asioiden T‑147/07 ja T‑149/07 kantajat korostavat niin ikään, että kansallisten kilpailuviranomaisten ryhtyminen rikkomisia koskeviin toimenpiteisiin olisi ollut tehokkaampaa, koska asiasta vastaavien komission virkamiesten kielitaito oli riittämätön.

74 Mainittujen kantajien mukaan se, että komissio antoi Itävallan kilpailuviranomaisten ryhtyä EY 81 artiklan rikkomiseen verrattavia rikkomisia koskeviin toimenpiteisiin Itävallan hissi- ja liukuporrasmarkkinoilla, kuvastaa verkostotiedonannossa vahvistettujen toimivallan jaon periaatteiden mielivaltaista soveltamista. Asioiden T‑144/07, T‑148/07, T‑149/07, T‑150/07 ja T‑154/07 kantajat väittävät tässä yhteydessä, että niitä kohdeltiin huonommin kuin niitä olisi kohdeltu siinä tapauksessa, että asian käsittely olisi annettu verkostotiedonannon nojalla toimivaltaisille viranomaisille, koska silloin Belgian, Luxemburgin ja Alankomaiden viranomaiset olisivat myöntäneet niille sakoista vapauttamista koskevat päätökset.

75 Ensiksi on syytä palauttaa mieliin, että kun on kyse toimivallan jakautumisesta komission ja kansallisten viranomaisten kesken, aiemmin voimassa ollut keskitetty järjestelmä lopetettiin asetuksella N:o 1/2003, ja sillä mahdollistettiin toissijaisuusperiaatteen mukaisesti kansallisten kilpailuviranomaisten laajempi osallistuminen. Näin siis jäsenvaltioiden on asetuksen N:o 1/2003 35 artiklan mukaisesti nimettävä yksi tai useampi kilpailuviranomainen, joka vastaa EY 81 ja 82 artiklan soveltamisesta, ja mainituilla viranomaisilla on asetuksen N:o 1/2003 5 artiklan nojalla oikeus panna täytäntöön unionin kilpailuoikeutta (ks. vastaavasti asia T‑339/04, France Télécom v. komissio, tuomio 8.3.2007, Kok., s. II‑521, 79 kohta).

76 Asetuksessa N:o 1/2003 vahvistettu yhteistyö komission ja kansallisten kilpailuviranomaisten kesken ei kuitenkaan mahdollista sitä, että komission olisi käsiteltävässä asiassa pitänyt antaa kansallisten kilpailuviranomaisten ryhtyä eri rikkomisia koskeviin toimenpiteisiin. Asetuksen N:o 1/2003 säännöksistä sen sijaan seuraa, että komissio säilyttää unionin kilpailusääntöjen rikkomisten tutkinnassa ja havaitsemisessa hallitsevan aseman, jota mainitun asetuksen nojalla kansallisille kilpailuviranomaisille myönnetty rinnakkainen toimivalta ei heikennä. Asetuksen N:o 1/2003 11 artiklan 6 kohdassa säädetään, että komissiolla on mahdollisuus aloittaa menettely tehdäkseen päätöksen, vaikka kansallinen viranomainen käsittelee jo asiaa, kunhan asianomaista kansallista viranomaista on kuultu. Lisäksi mainitussa säännöksessä todetaan, että kun komissio aloittaa menettelyn, jäsenvaltioiden kilpailuviranomaiset menettävät toimivaltansa unionin kilpailusääntöjen soveltamiseen kyseisessä asiassa.

77 Kun tarkastellaan verkostotied