ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Tämän direktiivin 25 artiklan, jonka otsikko on ”Monialatoiminta”, sanamuoto on seuraava: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että palveluntarjoajille ei aseteta vaatimuksia, jotka velvoittavat harjoittamaan yksinomaan tiettyä toimintaa tai joilla rajoitetaan erilaisten toimintamuotojen harjoittamista yhdessä tai osana yhteistyöhanketta. Tällaisia rajoituksia voidaan kuitenkin asettaa seuraaville palveluntarjoajille: a) säänneltyjen ammattien harjoittajille, siltä osin kuin rajoitusten asettaminen on perusteltua kunkin ammatin erityispiirteisiin mukautettujen erilaisten ammattietiikkaan ja ‑toimintatapoihin liittyvien vaatimusten noudattamiseksi ja tarpeen säänneltyjen ammattien harjoittajien riippumattomuuden ja puolueettomuuden takaamiseksi; b) palveluntarjoajille, jotka tarjoavat sertifiointi- tai akkreditointipalveluja, teknisiä tarkastuspalveluja tai testaukseen tai kokeisiin liittyviä palveluja, siltä osin kuin rajoitusten asettaminen on perusteltua palveluntarjoajien riippumattomuuden ja puolueettomuuden takaamiseksi. 2. Kun 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitettu palveluntarjoajien välinen monialatoiminta sallitaan, jäsenvaltioiden on varmistettava seuraavat seikat: a) eturistiriidat ja tiettyjen toimintojen väliset yhteensopimattomuudet estetään; b) tiettyjen toimintojen edellyttämä riippumattomuus ja puolueettomuus taataan; c) ammattietiikkaan liittyvien vaatimusten yhteensopivuus taataan erityisesti ammatillisen salassapitovelvollisuuden osalta. 3. Jäljempänä 39 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuissa kertomuksissa jäsenvaltioiden on ilmoitettava palveluntarjoajat, joita tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitetut vaatimukset koskevat, kyseisten vaatimusten sisältö sekä syyt, joiden vuoksi vaatimuksia pidetään perusteltuina.”
23

Bundesarbeitsgericht (liittovaltion työtuomioistuin, Saksa), jonka käsiteltäväksi PSV on saattanut asian, toteaa, että pääasiassa sen on ratkaistava kysymys siitä, onko PSV velvollinen takaamaan saatavan, joka Bauerilla on hänen entiseen työnantajaansa nähden, sillä perusteella, että viimeksi mainittu on maksukyvytön eikä se näin ollen voi täyttää omaa velvollisuuttaan taata Pensionskassen suorittamat etuudet.
74

Näissä olosuhteissa on selvää, että kolmannessa kysymyksessä esiin tuotu ongelma on luonteeltaan hypoteettinen. Näin ollen on todettava, että mainittu kysymys on jätettävä tutkimatta.
27

Koska Tribunalul Timiș (Timișin alioikeus, Romania) katsoi, että sen käsiteltäväksi saatettu asia edellyttää unionin oikeuden säännösten tulkintaa, se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [arvonlisäverodirektiiviä] ja erityisesti sen 24, 28 ja 167 artiklaa sekä 168 artiklan a alakohtaa tulkittava siten, että kun kyse on sellaisen kiinteän omaisuuden myynnistä, jonka omistusoikeutta ei ole ilmoitettu kiinteää omaisuutta koskevaan rekisteriin (kiinteistörekisteri) ja jota ei myyntihetkellä ollut merkitty kiinteistönä kyseiseen rekisteriin, ostajana oleva verovelvollinen, vastatessaan sopimuksen perusteella omalla kustannuksellaan toimenpiteistä, joita kiinteän omaisuuden kirjaaminen ensimmäistä kertaa kyseiseen rekisteriin edellyttää, suorittaa myyjälle palvelun, vai siten, että tämä katsotaan kiinteistöinvestointiin liittyvien palvelujen hankinnaksi, jonka osalta ostajalle on myönnettävä oikeus vähentää arvonlisävero? 2) Voidaanko [arvonlisäverodirektiiviä] ja erityisesti sen 167 artiklaa ja 168 artiklan a alakohtaa tulkita siten, että kulut, joista ostajana oleva verovelvollinen on vastannut niiden kiinteistöjen ensimmäisestä kirjaamisesta kiinteistörekisteriin, joiden osalta sillä on oikeus vaatia omistusoikeuden siirtymistä tulevaisuudessa ja jotka on luovuttanut myyjä, joka ei ole ilmoittanut omistusoikeuttaan kiinteistöihin kiinteistörekisteriin, voidaan katsoa sellaisiksi investointitoimintaa valmistaviksi toimenpiteiksi, joiden osalta verovelvollisella on arvonlisäveron vähennysoikeus? 3) Onko arvonlisäverodirektiiviä ja erityisesti sen 24, 28 ja 167 artiklaa ja 168 artiklan a alakohtaa tulkittava siten, että se, että ostajana oleva verovelvollinen on vastannut sellaisten sille myytyjen kiinteistöjen ensimmäisestä kirjaamisesta kiinteistörekisteriin aiheutuneista kuluista, joiden osalta sillä on sopimuksen perusteella oikeus vaatia omistusoikeuden siirtymistä myyjiltä, jotka eivät ole ilmoittaneet omistusoikeuttaan kiinteistöihin kiinteistörekisteriin, katsottava palvelusuoritukseksi myyjälle tilanteessa, jossa myyjä ja ostaja ovat sopineet, että kiinteistörekisteritoimenpiteiden hinta ei sisälly kiinteistön kauppahintaan? 4) Onko arvonlisäverodirektiivin mukaan myyjän välttämättä vastattava sellaisia myytyjä kiinteistöjä koskevista hallintokuluista, joiden ostajalla on oikeus vaatia myyjää siirtämään omistusoikeutensa tulevaisuudessa, kuten kuluista kiinteistön ensimmäisestä kirjaamisesta kiinteistörekisteriin ja mahdollisista muista kuluista? Vai voiko ostaja tai kuka tahansa tällaiseen liiketoimeen osallistuvista maksaa tällaiset kulut osapuolten välisen sopimuksen perusteella sillä seurauksella, että kyseiselle verovelvolliselle myönnetään oikeus arvonlisäveron vähennykseen?”
51

Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että Schengenin rajasäännöstön 6 artiklan 1 kohdan e alakohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan toimivaltaiset viranomaiset voivat tehdä palauttamispäätöksen sellaisen kolmannen maan kansalaisen osalta, jolta ei vaadita viisumia ja joka on jäsenvaltioiden alueella lyhytaikaista oleskelua varten, siitä syystä, että hänen katsotaan voivan vaarantaa yleisen järjestyksen, koska hänen epäillään syyllistyneen rikokseen, kunhan kyseistä käytäntöä sovelletaan ainoastaan, jos yhtäältä tämä rikos on lajinsa ja siitä säädetyn rangaistuksen perusteella riittävän vakava sen perustelemiseksi, että kyseisen kansalaisen oleskelu jäsenvaltioiden alueella päätetään välittömästi, ja toisaalta kyseisillä viranomaisilla on käytössään yhtäpitäviä, objektiivisia ja täsmällisiä seikkoja epäilyjensä tueksi, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava.
11

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa yhtäältä, ettei Belgian verolainsäädäntöön sisälly yleistä säännöstä, jolla kiellettäisiin oikeudenvastaisesti saatujen todisteiden käyttö verovelan määrittämiseen ja tarvittaessa veronkorotuksen tai sakon määräämiseen. Sitä, miten hallinto käyttää tällaisia todisteita, on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan arvioitava hyvää hallintoa koskevien periaatteiden ja oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden valossa. Lukuun ottamatta tapauksia, joissa lainsäätäjä on säätänyt asiaan sovellettavista erityisistä seuraamuksista, oikeudenvastaisesti saadun todisteen käyttäminen veroasioissa voidaan mainitun tuomioistuimen mukaan estää ainoastaan, jos todiste on saatu tavalla, joka on siinä määrin asianmukaisesti menettelevältä viranomaiselta edellytettävän toiminnan vastaista, että kyseistä käyttämistä on kaikissa olosuhteissa pidettävä kiellettynä, tai jos käyttäminen vaarantaa verovelvollisen oikeuden oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin. Kyseistä arviointia suorittaessaan tuomioistuin voi ottaa huomioon jonkin tai kaikki seuraavista olosuhteista: oikeudenvastaisuuden pelkästään muodollinen luonne, sen vaikutukset rikotulla säännöllä suojeltavaan oikeuteen tai vapauteen, viranomaisen oikeudenvastaisen toimen mahdollinen tahallisuus sekä se seikka, että kyseessä oleva rikos on huomattavasti vakavampi kuin tapahtunut oikeudenvastaisuus.
11

Energiaverolain 29 §:llä muutetaan vesilakia lisäämällä siihen 112 bis §, jonka sanamuoto on seuraava: ”112 bis § Sisämaan veden käyttämisestä sähköntuotantoon kannettava maksu 1. Tämän lain 2 §:n a kohdassa tarkoitettujen julkisten alueiden käyttämisestä ja hyödyntämisestä sähkön nettotuotannossa kannetaan sisämaan vesien käyttämisestä sähköntuotantoon kannettavaksi maksuksi kutsuttava maksu, joka on tarkoitettu julkisten vesialueiden suojeluun ja parantamiseen. 2. Maksuvelvollisuuden synnyttävä tapahtuma on vesisähkön tuotantoa koskeva ensimmäinen konsessio ja sen vuosittainen uudistaminen, ja maksu määrä ja maksamismääräaika määräytyvät konsession tai luvan ehtojen perusteella. 3. Maksuvelvollisia ovat konsessionsaajat tai tapauskohtaisesti ne, joille konsessionsaajien oikeudet ovat siirtyneet. 4. Hallintoelin määrittää maksun määräytymisperusteen, joka vastaa konsessionsaajan julkisia vesialueita käyttämällä ja hyödyntämällä kunkin verovuoden aikana tuottaman, sähköverkkoon syöttämisen yhteydessä mitattavan vesisähkön nettomäärän taloudellista arvoa. 5. Maksukanta on 22 prosenttia maksun määräytymisperusteesta, ja maksun bruttomäärä saadaan soveltamalla maksun määräytymisperusteeseen voimassa olevaa maksukantaa. 6. Vesivoimalaitokset, joita julkisten vesialueiden hallinnoinnista vastaava toimivaltainen viranomainen ylläpitää itse, on vapautettu kyseisestä maksusta. 7. Maksua alennetaan 90 prosentilla niiden vesivoimalaitosten osalta, joiden teho on enintään 50 MW, ja niiden pumppuvesivoimaloiden osalta, joiden teho on yli 50 MW, ja kyseisille laitoksille tai voimaloille, joille on tarjottava kannustimia yleiseen energiapolitiikkaan liittyvistä syistä, myönnettävän alennuksen toteuttamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä säädetään asetuksella. 8. Maksun hallinnoimisesta ja kantamisesta vastaa toimivaltainen hallintoelin tai Espanjan valtion veroviranomainen kyseisen elimen kanssa tehdyn sopimuksen nojalla. Jos hallintoelin tekee Agencia Estatal de Administración Tributarian [valtion veroviranomainen, Espanja] kanssa sopimuksen, tämä saa hallintoelimeltä asiaankuuluvat hallinnointitehtävää helpottavat tiedot ja laskelmat ja antaa mainitulle hallintoelimelle määräajoin tietoja asetuksella säädettävällä tavalla. Comisión Nacional de Energían [kansallinen energiaviranomainen, Espanja] ja sähköjärjestelmän operaattorin on toimitettava hallintoelimelle tai veroviranomaiselle kaikki näiden tarvitsemat tiedot ja selvitykset 17.12.2003 annetun lain 58/2003 94 §:n mukaisesti. Saatujen maksujen määrästä 2 prosentin osuutta pidetään hallintoelimen tuloina, ja maksunsaajaviranomaisen on suoritettava loput 98 prosenttia valtiolle.”
12

Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY (EUVL 2004, L 158, s. 77 ja oikaisu EUVL 2004, L 229, s. 35) 7 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Unionin kansalaisilla on oikeus oleskella toisen jäsenvaltion alueella yli kolmen kuukauden ajan a) jos he ovat työntekijöitä tai itsenäisiä ammatinharjoittajia vastaanottavassa jäsenvaltiossa; tai b) jos heillä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle, ja kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa; tai c) – jos he ovat kirjoittautuneet yksityiseen tai julkiseen laitokseen, jonka vastaanottava jäsenvaltio on hyväksynyt tai jota se rahoittaa lainsäädäntönsä tai hallinnollisen käytäntönsä mukaisesti, pääasiallisena tarkoituksenaan osallistua koulutukseen, ammattikoulutus mukaan lukien, ja – jos heillä on kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja he osoittavat asiaankuuluvalle kansalliselle viranomaiselle vakuutuksella tai muulla vastaavalla valitsemallaan tavalla, että heillä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle – – – –”
91

Siten toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiiviä 2009/72 ja erityisesti sen 2 artiklan 3–6 alakohtaa ja sen 32 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että käyttäjää, joka on liitetty keskijännitelaitteiston avulla sähköverkkoon, ei ole välttämättä pidettävä sellaisen sähkönjakeluverkon haltijan, jolla on yksinoikeudella toimilupa sähkönjakeluun kyseisellä alueella, asiakkaana riippumatta siitä, mitkä ovat tämän käyttäjän ja sähkönsiirtoverkon haltijan väliset sopimussuhteet, koska tällaista käyttäjää voidaan pitää sähkönsiirtoverkon asiakkaana, kun hänet on liitetty sellaisen keskijännitelaitteiston avulla, joka kuuluu sähköasemaan, jonka toiminta sähköjännitteen muuntamiseksi suurjännitteestä keskijännitteeseen kuuluu sähkönsiirtoverkon toimintaan, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.
1)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 13.7.2010 annetulla neuvoston direktiivillä 2010/45/EU, 168 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että oikeus ostoihin sisältyvän arvonlisäveron vähentämiseen evätään elintarvikeketjuun osallistuvalta verovelvolliselta ainoastaan sillä perusteella, ettei kyseinen verovelvollinen ole noudattanut – olettaen, että tämä on asianmukaisesti osoitettu, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava – elintarvikelainsäädäntöä koskevista yleisistä periaatteista ja vaatimuksista, Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen perustamisesta sekä elintarvikkeiden turvallisuuteen liittyvistä menettelyistä 28.1.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 178/2002 18 artiklan 2 kohdan mukaisia velvollisuuksiaan, jotka koskevat tavarantoimittajien tunnistamista elintarvikkeiden jäljittämistä varten. Näiden velvollisuuksien noudattamatta jättäminen voi kuitenkin olla yksi sellaisista seikoista, jotka yhdessä ja yhtäpitävällä tavalla osoittavat, että verovelvollinen tiesi tai sen olisi pitänyt tietää, että se osallistui liiketoimeen, joka on osa arvonlisäveropetosta, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava.
20

Kyseisen tuomioistuimen mukaan samassa säännöksessä ei säädetä työntekijän mahdollisuudesta pyytää työskentelylleen toista aikaväliä ilman lyhyempää työaikaa ja alempaa palkkaa. On kuitenkin niin, että kun tuotantotoiminnan aikaväli on työntekijän noudatettavana olevaa työaikaa pidempi, työjaksoa on ilman työajan lyhentämistä mahdollista mukauttaa perhe-elämään liittyviin tarpeisiin sopivaksi. Kansallisen tuomioistuimen mukaan näin on nyt käsiteltävässä asiassa Ortiz Mesoneron osalta, koska hän tekee kiertävää kolmivuorotyötä.
20

Se esittää tämän perusteen tueksi, että kyseisen säännöksen sanamuodosta, jossa sanotaan, että ”tarvittaessa valitaan saman tutkimuksen kohteena oleva kolmas maa, joka on markkinatalousmaa”, ilmenee selvästi, että komissio on velvollinen valitsemaan vertailumaaksi maan, joka on saman polkumyyntitutkimuksen kohteena silloin, kun tällainen maa on olemassa ja että ainoana – ilmauksella ”tarvittaessa” ilmaistuna – poikkeuksena tästä on se, että tämä maa ei ole soveltuva. Viimeksi mainitussa tapauksessa komission on todettava, että tämä maa ei ole soveltuva, ja esitettävä tätä koskevat syyt. Sen sijaan tästä säännöksestä ei seuraa, että tullakseen valituksi vertailumaaksi saman tutkimuksen kohteena olevan maan on välttämättä oltava ”soveltuvin” silloin, kun on olemassa vaihtoehtoja.
40

Edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 260/2012 9 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle sopimusehdolle, jolla tehdään mahdottomaksi maksaminen SEPA-suoraveloituksella, jos maksajan kotipaikka ei ole jäsenvaltiossa, jossa maksunsaajan liiketoiminnan kotipaikka on.
24

VG väittää toiseksi sen oikeudellisen virheen osalta, jonka unionin yleinen tuomioistuin on väitetysti tehnyt luonnehtiessaan nostetun kanteen ”sopimukseen perustuvaksi”, lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin on luonnehtinut liittymiskirjeen virheellisesti ”sopimukseksi”, vaikka kyse on pikemminkin yleisohjeista, jotka eivät ole sitovia, jotka komissio on määritellyt yksipuolisesti ja jotka ohjaavat Team Europe ‑verkoston toimintaa. Komissio ei ole milloinkaan väittänyt, että suhde oli luonteeltaan sopimukseen perustuva, kuten sen Euroopan oikeusasiamiehelle jättämien huomautusten 21 kohta ja 3.5.2016 annetun määräyksen MS v. komissio (T‑17/16 AJ, ei julkaistu, EU:T:2016:446), jolla unionin yleinen tuomioistuin ratkaisi MS:n oikeusapuhakemuksen, 15 kohta osoittavat. Liittymiskirjeessä vain esitetään lyhyesti Team Europe ‑verkostoon sovelletut oikeudet ja velvoitteet, eikä se koske niitä oikeuksia ja velvoitteita, joita sovelletaan komission ja MS:n välisiin erityissuhteisiin. Siinä ei ole määrätty siihen sisältyvien määräysten rikkomisen johdosta määrättävästä seuraamuksesta eikä siinä viitata sovellettavaan oikeuteen tai toimivaltaisiin tuomioistuimiin, joten liittymiskirjeessä viitataan pikemminkin yksinkertaisiin toimintaa koskeviin vaatimuksiin eikä todellisiin henkilöiden välisiin oikeudellisiin siteisiin. Komissio on valittajan mukaan muuttanut kantaansa myöhässä ja vedonnut liittymiskirjeen sopimusoikeudelliseen luonteeseen. Osapuolten yhteisenä aikomuksena ei ole koskaan ollut sitoutua vastavuoroisesti sopimuksen perusteella. Osapuolten aikomus on kuitenkin ratkaiseva tekijä luonnehdittaessa jokin toimi sopimukseksi. Unionin yleinen tuomioistuin on siten muun muassa luonnehtinut liittymiskirjeen virheellisesti ”sopimukseksi” ja laiminlyönyt perusteluvelvollisuuden.
29

Vaikka on totta, että unionin tuomioistuin on katsonut yksityisomaisuudeksi luokiteltujen tonttien myynnin verotuksesta, ettei pelkästään sitä, että omistaja käyttää omistusoikeuttaan, voida sellaisenaan pitää liiketoimintana mutta että asia ei ole näin, kun asianomainen taho on ryhtynyt aktiivisiin toimiin kiinteistöjen markkinoinnissa (ks. vastaavasti tuomio 15.9.2011, Słaby ym., C‑180/10 ja C‑181/10, EU:C:2011:589, 36–39 kohta ja tuomio 9.7.2015, Trgovina Prizma, C‑331/14, EU:C:2015:456, 23 ja 24 kohta sekä aktiivisia toimia metsänhoidossa koskeva tuomio 19.7.2012, Rēdlihs, C‑263/11, EU:C:2012:497, 36 kohta), on todettava, että paitsi että tämä oikeuskäytäntö koskee erityisesti yksityisomaisuudeksi luokiteltujen tonttien myynnin verotusta, siitä ei myöskään missään tapauksessa voida päätellä, että tällaisiin toimiin ryhtyminen olisi edellytys sille, että toimintaa voidaan katsoa harjoitetun jatkuvaluontoisessa tulonsaantitarkoituksessa ja että se voidaan siis katsoa liiketoiminnaksi.
11

Ylimmästä tuomioistuimesta annetun uuden lain 37 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Sąd Najwyższyn tuomareiden on jäätävä eläkkeelle heidän täyttäessään 65 vuotta, jolleivät he toimita aikaisintaan 12 kuukautta ja viimeistään 6 kuukautta ennen kuin he täyttävät [65 vuotta] ilmoitusta, jossa he esittävät toiveensa jatkaa tehtäviensä hoitamista, ja todistusta, joka on laadittu tuomarin viran hakijoihin sovellettavien edellytysten mukaisesti ja joka osoittaa, että heidän terveydentilansa sallii heidän toimia tuomioistuimen jäseninä, ja jollei Puolan tasavallan presidentti anna heille lupaa jatkaa heidän tehtäviensä hoitamista Sąd Najwyższyssä. 1a. Ennen tällaisen luvan myöntämistä Puolan tasavallan presidentti pyytää lausunnon kansalliselta tuomarineuvostolta. Kansallinen tuomarineuvosto toimittaa lausuntonsa Puolan tasavallan presidentille 30 päivän kuluessa siitä päivästä, jona Puolan tasavallan presidentti on kehottanut sitä antamaan sen hänelle. Jos kansallinen tuomarineuvosto ei ole toimittanut lausuntoaan toisessa virkkeessä säädetyssä määräajassa, lausunnon katsotaan olevan puoltava. 1b. Kun kansallinen tuomarineuvosto antaa 1a momentissa tarkoitetun lausunnon, se ottaa huomioon tuomioistuinjärjestelmän edun tai merkittävän yhteiskunnallisen edun ja erityisesti Sąd Najwyższyn jäsenten järkevän virkaan osoittamisen tai joidenkin Sąd Najwyższyn jaostojen työtaakasta johtuvat tarpeet. 2. Edellä 1 momentissa tarkoitetut ilmoitus ja todistus osoitetaan Sąd Najwyższyn ensimmäiselle presidentille, joka toimittaa ne yhdessä lausuntonsa kanssa välittömästi Puolan tasavallan presidentille. Sąd Najwyższyn ensimmäinen presidentti toimittaa ilmoituksensa ja todistuksensa, joihin on liitetty Sąd Najwyższyn kollegion lausunto, Puolan tasavallan presidentille. 3. Puolan tasavallan presidentti voi antaa kolmen kuukauden kuluessa siitä päivästä, jona se on saanut 1a momentissa tarkoitetun kansallisen tuomarineuvoston lausunnon tai jona määräaika, jonka kuluessa kyseinen lausunto on annettava, on päättynyt, Sąd Najwyższyn tuomarille luvan hoitaa edelleen tehtäviään. Jollei lupaa saada ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetussa määräajassa, tuomarin katsotaan olevan eläkkeellä siitä päivästä lukien, jona hän täyttää 65 vuotta. Jos Sąd Najwyższyn tuomari saavuttaa 1 momentissa tarkoitetun iän ennen kuin hänen tehtäviensä hoitamisen jatkamista koskeva menettely päättyy, hän jatkaa tehtävissään, kunnes mainittu menettely on saatettu päätökseen. 4. Edellä 1 momentissa tarkoitettu lupa myönnetään kolmeksi vuodeksi, ja se voidaan uusia kerran. Edellä 3 momentin säännöksiä sovelletaan soveltuvin osin. – –”
33

Aluksi on huomattava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että kun unionin tuomioistuimen käsiteltävänä on tariffiluokittelua koskeva ennakkoratkaisupyyntö, sen tehtävänä on pikemminkin selventää kansalliselle tuomioistuimelle niitä kriteereitä, joiden soveltaminen tekee tälle mahdolliseksi luokitella oikein asianomaiset tavarat yhdistettyyn nimikkeistöön, eikä luokitella tavaroita itse, mikä johtuu varsinkin siitä, ettei sillä välttämättä ole kaikkia tähän tarvittavia tietoja. On ilmeistä, että kansallinen tuomioistuin on joka tapauksessa paremmassa asemassa tekemään luokittelun (ks. mm. tuomio 25.2.2016, G. E. Security,C‑143/15, EU:C:2016:115, 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
3

Direktiivin 2012/27 johdanto-osan 32 ja 33 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”(32) [Energian loppukäytön tehokkuudesta ja energiapalveluista sekä neuvoston direktiivin 93/76/ETY kumoamisesta 5.4.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin] 2006/32/EY [(EUVL 2006, L 114, s. 64)], [sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/54/EY kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin] 2009/72/EY [(EUVL 2009, L 211, s. 55)] ja [maakaasun sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/55/EY kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin] 2009/73/EY [(EUVL 2009, L 211, s. 94)] mittaamista ja laskutusta koskevien säännösten vaikutus energiansäästöön on ollut rajallinen. Useissa unionin osissa nämä säännökset eivät ole johtaneet siihen, että asiakkaat saisivat ajantasaista tietoa energiankulutuksestaan, tai tosiasialliseen kulutukseen perustuvaan laskutukseen sellaisin väliajoin, jotka ovat selvitysten mukaan tarpeen, jotta asiakkaat voisivat säännellä energiankäyttöään. Kun on kyseessä sisätilojen lämmitys ja kuuman veden käyttö moniasuntoisissa rakennuksissa, näiden säännösten riittämätön selkeys on myös johtanut useisiin kansalaisten esittämiin valituksiin. (33) Jotta parannettaisiin loppuasiakkaiden mahdollisuuksia saada käyttäjäkohtaisen energiankulutuksensa mittaamis- ja laskutustietoja, pitäen mielessä mahdollisuudet, jotka liittyvät älykkäiden mittausjärjestelmien toteuttamiseen ja älykkäiden mittareiden käyttöönottoon jäsenvaltioissa, on tärkeää parantaa unionin oikeuden tätä alaa koskevien vaatimusten selkeyttä. Tämän pitäisi auttaa vähentämään energiansäästöä tehostavilla toiminnoilla varustettujen älykkäiden mittausjärjestelmien toteuttamiskustannuksia ja tukemaan energiapalvelujen ja kysynnän hallinnan markkinoiden kehittämistä. Älykkäiden mittausjärjestelmien toteuttaminen mahdollistaa tosiasialliseen kulutukseen perustuvan usein tapahtuvan laskutuksen. On kuitenkin myös tarpeen selventää vaatimuksia, jotka koskevat tietojensaantia ja tosiasialliseen kulutukseen perustuvaa oikeudenmukaista ja täsmällistä laskutusta tapauksissa, joissa älykkäitä mittareita ei ole saatavilla vuoteen 2020 mennessä, myös silloin kun on kyseessä lämmityksen, jäähdytyksen ja kuuman veden käyttäjäkohtaisen kulutuksen mittaaminen ja laskutus moniasuntoisissa rakennuksissa, joihin toimitetaan kaukolämpöä tai ‑jäähdytystä tai joissa on oma rakennukselle yhteinen lämmitys- tai jäähdytysjärjestelmä.”