EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS

(toinen jaosto)

29 päivänä tammikuuta 2016

Carlo de Nicola

vastaan

Euroopan investointipankki (EIP) ym.

”Henkilöstö — EIP:n työntekijät — Sairauskulujen korvaamatta jättäminen — Kumoamiskanne — Vahingonkorvausvaatimukset — Sopimussuhteen ulkopuolinen unionin vastuu — Laserlaitteita koskevien direktiivien antaminen — Oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden rikkominen — Tuomioistuinmenettelyn liiallinen kesto — Virkamiestuomioistuimen toimivallan puuttuminen — Kanteen siirtäminen osittain Euroopan unionin yleiseen tuomioistuimeen”

Aihe:

SEUT 270 artiklaan perustuva kanne, jossa Carlo De Nicola vaatii virkamiestuomioistuinta lähinnä yhtäältä kumoamaan 4.12.2014 päivätyn päätöksen, jolla Euroopan investointipankki (EIP tai jäljempänä pankki) kieltäytyi korvaamasta hänelle tiettyjä sairauskuluja ja ”kaikki päätökseen liittyvät, sen johdosta tai sitä ennen tehdyt päätökset tai muut toimet” ja toisaalta velvoittamaan pankin ja Euroopan unionin korvaamaan hänelle väitetysti aiheutuneet vahingot.

Ratkaisu:

Aineellisen vahingon ja henkisen kärsimyksen korvaamista koskevat vaatimukset, jotka Carlo De Nicola on esittänyt Euroopan unionille, jota edustavat Euroopan unionin neuvosto ja Euroopan unionin tuomioistuin, asian F-82/15, De Nicola v. EIP, kanteessa, siirretään Euroopan unionin yleiseen tuomioistuimeen. Näihin vaatimuksiin liittyvistä oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.

Tiivistelmä

Tuomioistuinmenettely — Unionin eri tuomioistuinten välinen toimivallan jako — Vaatimus saada korvausta lainsäätäjän toiminnasta, epäoikeudenmukaisesta tuomioistuinmenettelystä ja tuomioistuinmenettelyn kohtuuttomasta kestosta — Virkamiestuomioistuimen toimivallan puuttuminen — Asian siirtäminen unionin yleiseen tuomioistuimeen

(SEUT 256 artiklan 1 kohta; Euroopan unionin tuomioistuimen 51 artiklan ensimmäinen kohta ja liitteessä I oleva 1 artikla; virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 80 artikla)

Virkamiestuomioistuimella on aineellinen toimivalta lausua virkamiehen tai toimihenkilön toimielintään vastaan nostamasta vahingonkorvauskanteesta, jos oikeusriita on saanut alkunsa virkamiehen tai toimihenkilön ja toimielimen välisestä työsuhteesta. SEUT 256 artiklan 1 kohdan ensimmäisestä alakohdasta ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan ensimmäisestä alakohdasta seuraa sitä vastoin, että unionin yleinen tuomioistuin on yksin toimivaltainen ratkaisemaan ensimmäisenä oikeusasteena yksityisten esittämät korvausvaatimukset, kun nämä kanteet eivät perustu asianomaisen ja toimielimen väliseen nykyiseen tai entiseen työsuhteeseen.

Virkamiestuomioistuimen ja unionin yleisen tuomioistuimen välinen toimivallan jako, sellaisena kuin se on seurausta SEUT 256 artiklasta ja perussäännön liitteessä I olevasta 1 artiklasta, johtaa velvollisuuteen tarkastella korvausvaatimuksen todellista kohdetta, sen oikeusperusta mukaan lukien, sen varmistamiseksi, kuuluuko täten määritelty oikeusriita yhtäältä virkamiehen, toimihenkilön tai henkilöstön jäsenen ja toisaalta hänen työnantajanaan olevan toimielimen tai elimen välisten vastavuoroisten oikeuksien ja velvollisuuksien asiayhteyteen.

Tältä osin aineellisen vahingon korvaamista koskeva vaatimus, joka perustuu lainsäätäjän toiminnalle ja oikeudenkäyntimenettelyn väitetylle epäoikeudenmukaisuudelle ja sen väitetysti kohtuuttomalle kestolle, ei kuulu asianomaisen ja toimielimen välisen työsuhteen asiayhteyteen, koska asianomaiselle on aiheutunut vahinkoa unionin kansalaisena ja oikeusalamaisena unionin lainsäätäjän kansalaisiin kohdistaman, väitetysti virheellisen toiminnan vuoksi ja unionin tuomioistuimessa asian ratkaisemisessa tapahtuneen oletetun viivästyksen vuoksi.

Lisäksi virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 80 artiklasta käy ilmi, että kun tämä viimeksi mainittu toteaa, että sen käsiteltäväksi saatettu kanne kuuluu unionin yleisen tuomioistuimen toimivaltaan, se siirtää kanteen tämän viimeksi mainitun käsiteltäväksi ja ratkaisee asian tältä osin perustellulla määräyksellä. Koska kannekirjelmään on vain koottu useita vaatimuksia, jokaista asiakysymyksen osalta itsenäistä vaatimusta voidaan kohdella kyseisessä 80 artiklassa tarkoitettuna kanteena.

(ks. 19, 21, 23 ja 25 kohta)

Viittaukset:

Unionin tuomioistuin: tuomio 10.9.2015, uudelleenkäsittely Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (C‑417/14 RX-II, EU:C:2015:588, 38 ja 41 kohta)

Virkamiestuomioistuin: määräys 7.12.2011, Strack v. komissio (F‑44/05 RENV, EU:F:2011:191, 8 ja 10 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)