ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Onko kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että edellytys, jonka mukaan konkurssimenettelyä tai muuta samankaltaista maksukyvyttömyysmenettelyä ”toteutetaan toimivaltaisen viranomaisen valvonnassa”, täyttyy, kun yrityksen (tai sen osan) luovutus valmistellaan konkurssiin asettamista edeltävässä pre-pack-järjestelyssä ja pannaan täytäntöön konkurssiin asettamisen jälkeen ja (i) ennen konkurssiin asettamista valmistelua tarkkailevat suunniteltu pesänhoitaja ja suunniteltu valvova tuomari, jotka ovat alioikeuden nimittämiä mutta joilla ei ole lakisääteisiä valtuuksia, (ii) Alankomaiden oikeuden mukaan suunnitellun pesänhoitajan on ennen konkurssiin asettamista toimittava kaikkien velkojien etujen ja muiden yhteiskunnallisten etujen, kuten työllisyysmahdollisuuksien säilyttämisen, mukaisesti ja suunnitellun valvovan tuomarin on valvottava, että näin tapahtuu, (iii) suunnitellun pesänhoitajan ja suunnitellun valvovan tuomarin tehtävät eivät eroa konkurssipesän pesänhoitajan ja konkurssia valvovan tuomarin tehtävistä, (iv) sopimus, jonka perusteella yritys luovutetaan ja joka on valmisteltu pre-pack-järjestelyn aikana, tehdään ja pannaan täytäntöön vasta konkurssiin asettamisen jälkeen, (v) alioikeus voi konkurssiin asettamisen yhteydessä nimittää pesänhoitajaksi tai valvovaksi tuomariksi jonkun muun kuin suunnitellun pesänhoitajan tai suunnitellun valvovan tuomarin ja (vi) pesänhoitajaa ja valvovaa tuomaria koskevat samat objektiivisuutta ja riippumattomuutta koskevat vaatimukset kuin pesänhoitajaa ja valvovaa tuomaria sellaisessa konkurssissa, jota ei ole edeltänyt pre-pack-järjestely, ja riippumatta siitä, missä määrin he ovat olleet toimiin osallisina ennen konkurssiin asettamista, heidän on lakisääteisten tehtäviensä perusteella arvioitava, onko ennen konkurssiin asettamista valmisteltu yrityksen (tai sen osan) luovutus kaikkien velkojien etujen mukaista, ja jos he vastaavat tähän kieltävästi, heidän on päätettävä, että luovutusta ei toteuteta, ja heillä on aina oikeus päättää muilla perusteilla, että ennen konkurssiin asettamista valmisteltua yrityksen (tai sen osan) luovutusta ei toteuteta, esimerkiksi jos se ei ole työmahdollisuuksien säilyttämistä koskevan edun kaltaisten muiden yhteiskunnallisten etujen mukaista?
92.

Kolmanneksi on muistutettava, että Skeyesin kaltaisten lennonvarmistuspalvelujen tarjoajien tehtävänä on varmistaa ilmaliikenteen hallinta ja sujuva toiminta niiden vastuulla olevassa ilmatilassa. On kuitenkin epäilemättä selvää, että tämä tehtävä liittyy erottamattomasti kyseisen ilmatilan käyttöön ja käyttäjien oikeuteen tarjota palvelujaan yhtenäisessä eurooppalaisessa ilmatilassa elinkeinovapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden mukaisesti. ( 31 ) Tästä seuraa, että sen lisäksi, että mainittu lähestymistapa ei ole mitenkään perusteltavissa asetuksen N:o 550/2004 sanamuodon mukaisen tai asiayhteyteen perustuvan tulkinnan perusteella, se olisi paitsi liikkumisvapauden vastainen myös ristiriidassa itse asetusten N:o 549/2004 ja N:o 550/2004 tavoitteena olevan ilmatilan käyttäjien tarpeisiin vastaamisen kanssa. ( 32 )
2)

Asetuksen N:o 261/2004 5 artiklan 1 kohdan c alakohdan iii alakohtaa on tulkittava siten, että sen lentoliikenteen harjoittajan, joka on tehnyt kuljetussopimuksen matkustajan kanssa, on pantava matkustajalle tarjoamansa uudelleenreititys tehokkaasti täytäntöön siten, että matkustajalla on oikeus asetuksen N:o 261/2004 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun korvaukseen silloin, kun uudelleenreititetyn lennon tosiasiallinen saapumisaika lopulliseen määräpaikkaan on yli kaksi tuntia alun perin varatun lennon aikataulun mukaista saapumisaikaa myöhempi.
37.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Landesgericht Korneuburgin toiseen ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 295/91 kumoamisesta 11.2.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 261/2004 5 artiklan 1 kohdan c alakohdan i–iii alakohtaa on tulkittava siten, että velvoitetta ilmoittaa matkustajalle peruuttamisesta on noudatettava yksinomaan mainitun asetuksen perusteella, mikä on esteenä sellaisten kansallisten säännösten soveltamiselle, joiden perusteella syntyy olettama siitä, että sähköisessä muodossa olevat ilmoitukset ovat vastaanottajan käytettävissä.
37.

Tässä systemaattisessa asiayhteydessä unionin tuomioistuin on todennut, että direktiivin 2003/88 säännöksiä on pidettävä erityisen tärkeinä unionin sosiaalioikeuden sääntöinä, joita on sovellettava jokaiseen työntekijään vähimmäisvaatimuksena, joka on tarpeen hänen turvallisuutensa ja terveytensä suojelun varmistamiseksi. ( 8 )
85.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Bundesgerichtshofin esittämään ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/29/EY (”sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi”) liitteessä I olevaa 11 kohtaa on tulkittava siten, että kun toimituksellista sisältöä käytetään tuotteen myynnin edistämiseen, elinkeinonharjoittaja on ”maksanut” tämän myös silloin, kun kyseinen elinkeinonharjoittaja on antanut mediayhtiölle edun, joka muodostuu tavaroista, palveluista tai muista omaisuuseristä. Omaisuuserästä muodostuvan edun on oltava vastasuoritus toimituksellisen sisällön käyttämisestä tuotteen myynnin edistämiseen niin, että kyseisen edun ja kyseisen myynninedistämisen välillä on tietty yhteys. Tällainen yhteys on olemassa erityisesti silloin, kun mediayhtiö uutisoi yhdessä elinkeinonharjoittajan kanssa järjestämästään mainoskampanjasta ja kun elinkeinonharjoittaja puolestaan antaa tällaista markkinointia varten mediayhtiölle oikeuden käyttää kuvia elinkeinonharjoittajan liikkeistä sekä sen myyntiin tarjoamista tuotteista.
107.

Jos näin on, käsitettä suorittajan maksettavana olevasta arvonlisäverosta, joka on hinnassa vyörytetty vastaanottajan maksettavaksi ja jonka tämä voi neutralisoida arvonlisäverovähennyksellä, on myös tarkasteltava lähtökohtaisesti abstraktisti. Sillä tarkoitetaan siis unionin oikeuden nojalla (abstraktisti) maksettavaa arvonlisäveroa. Tähän päätelmään ei vaikuta sopimuspuolten yhteinen virhe (mukaan lukien veroviranomaisen virhe) tai se, että veroviranomainen on luopunut tai sen on pitänyt luopua veron määräämisestä jälkikäteen oikeusvaltiollisten ja käytännöllisten syiden vuoksi tai että suorittajaa koskeva verovelvollisuus on tällä välin vanhentunut.
11.

Asetuksen 15 artiklassa (”Käyttämättömät palvelupaikat”) säädetään seuraavaa: ”1. Direktiivin 2012/34/EU liitteessä II olevassa 2 kohdassa luetellut palvelupaikat, joita ei ole käytetty vähintään kahteen peräkkäiseen vuoteen, on annettava kiinnostuksenilmaisujen kohteeksi ja vuokrattavaksi. Tiedot käyttämättömistä palvelupaikoista on julkaistava 5 artiklan mukaisesti. 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettu kahden vuoden ajanjakso alkaa seuraavana päivänä sen jälkeen, kun kyseessä olevassa palvelupaikassa on viimeisen kerran annettu rautatieliikenteeseen liittyvää palvelua. 3. Hakijan, joka on kiinnostunut käyttämään direktiivin 2012/34/EU liitteessä II olevassa 2 kohdassa olevaan luettelo[o]n sisältyvää palvelupaikkaa, jota ei ole käytetty vähintään kahteen peräkkäiseen vuoteen, on ilmaistava kiinnostuksensa kirjallisesti kyseisen palvelupaikan ylläpitäjälle ja ilmoitettava siitä sääntelyelimelle. Kiinnostuksenilmaisussa on osoitettava asianomaisen rautatieyrityksen tarpeet. Palvelupaikan ylläpitäjä voi päättää aloittaa palvelupaikan ylläpidon uudelleen siten, että sillä vastataan rautatieyrityksen osoitettuihin tarpeisiin. 4. Jos palvelupaikan omistaja ei ole sen ylläpitäjä, kyseisen palvelupaikan ylläpitäjän on ilmoitettava omistajalle kiinnostuksenilmaisusta 10 päivän kuluessa sen vastaanottamisesta. Palvelupaikan omistajan on ilmoitettava julkisesti, että paikka on vuokrattavissa kokonaan tai osittain, ellei palvelupaikan ylläpitäjä ole päättänyt aloittaa ylläpitoa uudelleen kiinnostuksenilmaisupyynnön jälkeen. 5. Ennen tällaista julkistamista palvelupaikan omistaja voi antaa palvelupaikan ylläpitäjälle mahdollisuuden esittää huomionsa julkistamisesta neljän viikon kuluessa. Palvelupaikan ylläpitäjä voi vastustaa julkistamista esittämällä asiakirjatodisteita siitä, että käynnissä on muuntamisprosessi, joka on aloitettu ennen kiinnostuksenilmaisua. 6. Omistajan on ilmoitettava sääntelyelimelle muuntamisprosessista, ja sääntelyelin voi pyytää ylläpitäjältä asiakirjoja muuntamisprosessin uskottavuuden arvioimiseksi. Jos arvioinnin tulos ei ole tyydyttävä, sääntelyelin voi vaatia palvelupaikan ylläpitämisen julkaisemista vuokrattavaksi kokonaan tai osittain. – –”
160.

Rakenteelliselta kannalta tarkasteltuna – ja tämän ratkaisuehdotuksen johdannossa esitettyä täydentääkseni – saattaa itse asiassa olla tilanteita, joissa arvonnalla aikaansaatu lopputulos, joka ei kuulu laillisuusvalvonnan piiriin, on hyvinkin mielekäs, myös oikeudellisessa päätöksenteossa. Näin on erityisesti silloin, kun pyritään tekemään (kustannustehokas) päätös – tässä vaiheessa todennäköisesti – yhtä vakuuttavien ehdokkaiden välillä. On luonnollisesti loogisesti eri asia käyttää arvontaa yksinomaisena valintaperusteena (jossa ansioilla ei ole merkitystä vaan kyse on pelkästä onnesta) kuin käyttää arvontaa viimeisenä vaiheena ansioihin perustuvassa valintamenettelyssä, jossa hypoteettinen tilanne on se, että on ainoastaan muutamia saman äänimäärän saaneita ehdokkaita, jotka ovat kaikki enemmän tai vähemmän tasavertaisia ansioiltaan (eikä kenelläkään ole erityistä kiinnostusta viettää muutamaa seuraavaa päivää Sikstuksen kappeliin lukittuna suorittamassa peräkkäisiä äänestyskierroksia, kunnes piipusta nousee valkoinen savu).
33.

Myös asiassa C-1/20 valittaja on asianajaja, jolle tuomioistuin antaa säännöllisesti tehtäviä vajaavaltaisten täysi-ikäisten henkilöiden edunvalvojana. Verovirasto on katsonut, että asianajajan edunvalvojana suorittamista tehtävistä saama tulo on arvonlisäveron alaista. Valittaja on valittanut viranomaisen päätöksestä Bundesfinanzgerichtiin (liittovaltion verotuomioistuin, Itävalta), joka hylkäsi valituksen sillä perusteella, ettei asianajajien ammattikuntaa voida pitää sosiaaliseksi laitokseksi tunnustettuna toimijana.
126.

Toisin kuin WDFG väittää vastauskirjelmässään, komission vaatimus ei ole sääntöjenvastainen sen takia, että sitä ei ole esitetty muodossa, jossa liitännäisvalitus on unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 176 artiklan 2 kohdassa mukaan esitettävä. Saman työjärjestyksen 178 artiklan 1 kohdan mukaan liitännäisvalituksessa on nimittäin vaadittava unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun kumoamista kokonaan tai osittain. Tässä yhteydessä on katsottava, että koska unionin yleinen tuomioistuin ratkaisi WDFG:n kanteen asiakysymyksen mutta jätti lausumatta sen tutkittavaksi ottamisesta, komissio ei olisi voinut vaatia mahdollisessa liitännäisvalituksessa valituksenalaisen tuomion kumoamista kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumisen perusteella. ( 115 ) Mielestäni komission vaatimus on siis esitetty oikein perustelujen korvaamista koskevana vaatimuksena, ja sen asiakysymys on näin ollen ratkaistava. Huomautan lisäksi, että silloinkin, kun unionin tuomioistuimen tutkittavana on sääntöjenvastainen vaatimus, sen on lausuttava komission ensimmäisessä oikeusasteessa esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä ainakin siinä tapauksessa, että se valituksen hyväksyttyään ja valituksenalaisen tuomion kumottuaan päättää ratkaista itse kanteen asiakysymyksen ja hyväksyä kanteen. Jos taas unionin tuomioistuin päättää samoissa olosuhteissa hylätä kanteen, mahdollinen on myös unionin yleisen tuomioistuimen noudattama Boehringer-tuomioon perustuva menettelytapa. Muistutan vielä lopuksi, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuin on silloin, kun sen käsiteltävänä on Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklan nojalla tehty valitus, velvollinen antamaan tarvittaessa viran puolesta ratkaisun kumoamiskanteen tutkimisedellytyksistä ja siten ehdottomasta prosessinedellytyksestä, joka liittyy siihen, ettei ole noudatettu SEUT 263 artiklan neljännessä alakohdassa määrättyä edellytystä, jonka mukaan kantaja voi vaatia sellaisen päätöksen kumoamista, jota ei ole osoitettu hänelle, vain siinä tapauksessa, että se koskee häntä suoraan ja erikseen. ( 116 )
Tässä tapauksessa kyseessä olevan kansallisen toimenpiteen tavoitteena on turvata tiedotusvälineiden moniarvoisuus, joka on perusoikeuskirjan 11 artiklan 2 kohdassa nimenomaisesti tunnustettu arvo. Euroopan ihmisoikeussopimuksen 10 artiklan 2 kappaleen soveltamista koskevan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ”sopimusvaltioiden harkintavallan laajuus tällä alalla vaihtelee useiden seikkojen perusteella, ja niiden joukossa kyseessä olevan viestinnän tai tiedon luonteella on huomattava merkitys. Vaikka [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 10 artikla[n 2 kappalee]ssa ei juuri anneta sijaa sananvapauden rajoituksille esimerkiksi politiikassa, sopimusvaltioilla on laaja harkintavalta, kun ne sääntelevät sananvapautta kaupallisella alalla”. ( 28 ) Unionin tuomioistuin on jo tunnustanut tämän periaatteen siltä osin kuin kyse on perusoikeuksien soveltamisesta unionin oikeudessa. ( 29 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoo, että ”kun tavoiteltuna päämääränä on ’suojata muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia’ ja kun nämä ’oikeudet ja vapaudet’ itsessään ovat [Euroopan ihmisoikeussopimuksessa] tai sen pöytäkirjoissa taattuja oikeuksia ja vapauksia, on myönnettävä, että niiden suojaamisen tarve voi saada valtiot rajoittamaan muita oikeuksia tai vapauksia, jotka on niin ikään vahvistettu [Euroopan ihmisoikeussopimuksessa]. Tuolloin on vaikeaa sovittaa yhteen mahdollisesti ristiriitaisia eri intressejä, ja sopimusvaltioilla on oltava tältä osin laaja harkintavalta”. ( 30 )
11.

Mainittu tuomioistuin katsoi, että koska Heavyinstallin kiinteä toimipaikka ja elinetujen keskus ovat Suomessa, mainittu yhtiö on verovelvollinen tässä jäsenvaltiossa. Yhtäältä, vaikka Heavyinstallilla on kiinteä toimipaikka Suomessa, se ei kuitenkaan ole siellä ilmoittanut verojaan eikä täyttänyt verovelvollisuuttaan; toisaalta sen johdon ainoa jäsen on esittänyt valheellisia tietoja niin taloudellisesta toiminnastaan kuin asuinpaikastaankin. Näin ollen on olemassa vaara siitä, että yhtiö menettelee samoin myös sen verovelvollisuuden osalta, joka määritetään meneillään olevassa verotusmenettelyssä, ja erityisesti kätkee, hävittää tai luovuttaa omaisuuttaan tai toimii muutoin Suomen veroviranomaisen vaatimuksen täytäntöönpanon vaarantavalla tavalla.
36.

Käsiteltävässä asiassa on selvää, että tähänastinen pysyvän käyttöoikeuden haltija on saanut kulutettavan edun. Tämän edun puuttumista ei voida johtaa siitä, että pysyvän käyttöoikeuden haltija on jo ennen muutosta käyttänyt määräämisvaltaa kiinteistöön taloudellisesti katsottuna omistajan tavoin. Sitä vastoin omistajana hän voi sen lisäksi, että hänellä on oikeus kiinteistöstä saatuun tuottoon, luovuttaa kyseisen kiinteistön kolmansille. Pysyvän käyttöoikeuden muuttuminen omistusoikeudeksi on sen vuoksi kulutettava etu. Erillään tarkasteltuna kyse on näin ollen arvonlisäverodirektiivin 24 artiklan 1 kohdan mukaisesta palvelujen suorituksesta.
3.

Johdanto-osan viidennen, kuudennen ja kahdeksannen perustelukappaleen sanamuoto on seuraava: ”(5) Unionille asetettu tavoite tulla vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvaksi alueeksi johtaa EU:n jäsenvaltioiden välisen, rikoksen johdosta tapahtuvan luovuttamisen poistamiseen ja sen korvaamiseen oikeusviranomaisten välisillä luovuttamisjärjestelyillä. Lisäksi uusien ja yksinkertaisempien järjestelyjen käyttöönotto rikoksesta tuomittujen tai epäiltyjen henkilöiden luovuttamiseksi tuomioiden täytäntöönpanoa ja syytteeseen asettamista varten rikosasioissa tekee mahdolliseksi poistaa nykyiset monimutkaiset ja aikaa vievät luovuttamismenettelyt. Vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvalla alueella on aiheellista korvata jäsenvaltioiden tähänastiset perinteiset yhteistyösuhteet rikosoikeudellisten päätösten, sekä ennen tuomiota annettujen että lopullisten, vapaan liikkuvuuden järjestelmällä. (6) Tässä puitepäätöksessä säädetty eurooppalainen pidätysmääräys on vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen, jota Eurooppa-neuvosto on luonnehtinut unionin oikeudellisen yhteistyön kulmakiveksi, ensimmäinen konkreettinen sovellus rikoslainsäädännön alalla. – – (8) Eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanoa koskevia päätöksiä on valvottava riittävästi, mikä merkitsee sitä, että sen jäsenvaltion oikeusviranomaisen, jossa etsitty henkilö on otettu kiinni, on tehtävä päätös henkilön luovuttamisesta”.
67.

Kolmanneksi rakenteellisesti tarkastellen jo asetuksen N:o 2015/2283 35 artiklan 2 kohdan kaltaisen säännöksen olemassaolo osoittaa, että unionin lainsäätäjä oli hyvin tietoinen siitä, että tämän asetuksen aineellinen soveltamisala on yleisesti ottaen paljon laajempi kuin sen vuoden 1997 edeltäjän. Tästä syystä oli myös tarpeen säätää siirtymäajasta sellaisten tuotteiden osalta, jotka oli saatettu laillisesti markkinoille asetuksen N:o 2015/2283 tullessa voimaan mutta jotka eivät kuuluneet asetuksen N:o 258/97 soveltamisalaan. Komission mukaan asetuksen N:o 2015/2283 35 artiklan 2 kohdalla oli tarkoitus varmistaa, että kokonaisiin hyönteisiin sovelletaan asetuksen N:o 2015/2283 voimaantulon jälkeen vapaata liikkuvuutta, vaikkakin vain rajoitetun ajan.
11.

Arvonlisäverolain 89a §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Verovelvollinen voi oikaista veron perusteen ja veron, joka on maksettava valtion alueella tavaroiden luovutuksesta tai palvelujen suorituksesta, kun on osoitettu riittävällä varmuudella, että kyseisiä saatavia ei voida periä. Oikaiseminen koskee myös veron perustetta ja veron määrää, joka kohdistuu saamisen osaan, jonka perimiskelvottomuus on osoitettu riittävällä varmuudella. 1a. Saatavan perimiskelvottomuus katsotaan osoitetuksi riittävällä varmuudella, jos saatavaa ei ole suoritettu tai siirretty missään muodossa 150 päivän kuluessa sen maksamiselle sopimuksessa tai laskussa asetetun määräajan päättymisestä. 2. Edellä 1 momentin säännöstä sovelletaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: 1) tavarat luovutetaan tai palvelut suoritetaan 15 §:n 1 momentissa tarkoitetulle aktiiviseksi arvonlisäverovelvolliseksi rekisteröidylle verovelvolliselle, joka ei ole maksukyvyttömyysmenettelyssä tai selvitystilassa; – – 3) sen veroilmoituksen jättämistä, jossa edellä 1 momentissa tarkoitettu oikaisu on tehty, edeltävänä päivänä: a) velkoja ja velallinen ovat aktiiviseksi arvonlisäverovelvolliseksi rekisteröityjä verovelvollisia, b) velallinen ei ole maksukyvyttömyysmenettelyssä tai selvitystilassa; – – 5) saatavan todentavan laskun antamispäivästä on kulunut alle kaksi vuotta antamisvuoden päättymisestä laskettuna; 3. Edellä 1 momentissa tarkoitettu oikaisu voidaan suorittaa verokaudelta, jonka osalta saatavan perimiskelvottomuus katsotaan osoitetuksi riittävällä varmuudella, annettavassa veroilmoituksessa edellyttäen, että saatavaa ei ole suoritettu tai siirretty missään muodossa ennen päivää, jona velkoja jättää veroilmoituksen tältä verokaudelta. 4. Jos saatava on suoritettu tai siirretty missä tahansa muodossa sen veroilmoituksen jättämisen jälkeen, jossa edellä 1 momentissa tarkoitettu oikaisu on tehty, velkojan on korotettava veron perustetta ja maksettavan veron määrää sen ajanjakson osalta, jona saatava on suoritettu tai siirretty. Jos saatava maksetaan osittain, veron perustetta ja maksettavan veron määrää korotetaan tämän osuuden osalta. 5. Velkojan on jättäessään veroilmoituksen, jossa hän tekee 1 momentissa tarkoitetun oikaisun, ilmoitettava tästä oikaisusta asianomaiselle toimivaltaiselle verotoimiston johtajalle sekä ilmoitettava oikaisun määrät ja velallista koskevat tiedot. – – 7. Edellä 1–5 momentin säännöksiä ei sovelleta, jos velkojan ja velallisen välillä on 32 §:n 2–4 momentissa tarkoitettu yhteys. 8. Valtiovarainministeri vahvistaa asetuksella 5 momentissa tarkoitetun ilmoituksen mallin, – –”
52.

Siksi ehdottamani vastaus ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on, että vuoden 2006 arvonlisäverodirektiivin liitteessä III olevaa 1 kohtaa on tulkittava siten, että siinä olevalla käsitteellä ”ihmisten elintarvikkeet” tarkoitetaan tuotteita, jotka sisältävät ravintoaineita ja joiden nauttimisen pääasiallisena tarkoituksena on näiden ravintoaineiden toimittaminen ihmiselimistölle.
25.

Lisäksi unionin tuomioistuin on aiemmin katsonut, että Montrealin yleissopimuksen 22 artiklan 2 kappaleen tarkoituksena on se, että ”lentoliikenteen harjoittajille kuuluvaa korvausvastuuvelvollisuutta rajoitetaan” ( 12 ) ja että ”tämän seurauksena korvauksen määrää on rajoitettu’matkustajaa kohden’” ( 13 ). Unionin tuomioistuimen mukaan kyseessä on korvauksen määrää koskeva selkeä yläraja. ( 14 ) Unionin tuomioistuin on siten katsonut, että ”näin ymmärrettävän korvauksen määrää koskevan rajoituksen johdosta matkustajat voivat saada korvauksen helposti ja nopeasti, eikä lentoliikenteen harjoittajille aseteta hyvin raskasta sekä vaikeasti yksilöitävää ja laskettavissa olevaa korvaustaakkaa, jolla saatettaisiin vaarantaa tai jopa lamauttaa niiden taloudellinen toiminta”. ( 15 ) Unionin tuomioistuin on myös lausunut, että ”lentoliikenteen harjoittajan vastuun yläraja mainitussa artiklassa määrätystä matkatavaran katoamisesta aiheutuneen vahingon osalta on silloin, kun mitään ilmoitusta ei ole tehty, ehdoton yläraja, joka kattaa niin aineettoman kuin aineellisenkin vahingon”. ( 16 )
102.

Pidän tätä näkemystä jälleen jokseenkin hämmentävänä. Miten henkilö, joka pyytää saada asiakirjaa tutustuttavakseen ja jolle toimielin tiedotti, että kyseisen asiakirjan sisältämiä tietoja ei voida ilmaista, voi sitten olla sen jälkeen, kun hänelle on kerrottu, että asiakirjasta on olemassa versio jossain yksityisen ylläpitämässä blogissa, varma siitä, että tällaisen verkosta löydetyn asiakirjan käyttö on ”yhtä laillista kuin jos se olisi saatu asetuksen N:o 1049/2001 nojalla tehdyn hakemuksen johdosta”? Hakijalle on kerrottu, ettei hän voi saada täysin samaa asiakirjaa. Eikö hakijan pitäisi tällaisen nimenomaisen kieltäytymisen vuoksi melko loogisesti olettaa, että kyseessä oleva asiakirja päätyi internetiin luvattomasti? Eikö tämä nimittäin olisi väistämätön johtopäätös, kun senkin jälkeen, kun parlamentti on tullut tietoiseksi tästä kolmannen verkossa tekemästä julkaisemisesta, parlamentti ei ole missään vaiheessa peruuttanut alkuperäistä kielteistä päätöstään vaan on pysyttänyt sen tähän päivään saakka?
39.

Vaikka Romanian sähkömarkkinoiden ominaispiirteistä keskusteltiin laajasti istunnossa, pelkään, että on osoittautunut mahdottomaksi saada tarkkaa käsitystä niistä, ja ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava tämä seikka. Seuraavissa kohdissa vaikuttaa olevan tiettyä yhteneväisyyttä siltä osin kuin sillä on merkitystä tämän menettelyn kannalta: – tukkutuottajat ovat velvollisia toimimaan Opcomin välityksellä eli alustalla, jolla niiden on myytävä kaikki tuottamansa sähkö – nämä tuottajat eivät siis voi tehdä keskipitkän ja pitkän aikavälin sopimuksia tuottamansa sähkön viennistä muihin jäsenvaltioihin eivätkä päästä näiden muiden jäsenvaltioiden keskitetyille markkinoille – kahdenvälisten vientisopimusten tekeminen on mahdollista yksinomaan sellaisten meklarien (traders) välityksellä, jotka ovat aiemmin ostaneet sähkön tukkumarkkinoilta – tällaisia rajoituksia ei ole lyhyen aikavälin markkinoilla (vuorokautiset ja päivänsisäiset markkinat), joilla liiketoimien määrä on vähäisempi kuin tukkumarkkinoilla.