ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Unionin tuomioistuin on katsonut, että asetuksen N:o 40/94 15 artiklan 1 kohdassa, joka on otettu muuttamattomana unionin tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 15 artiklan 1 kohdan ensimmäiseen alakohtaan, tarkoitetun tavaramerkin tosiasiallisen käytön toteamisessa noudatettavat vaatimukset ovat analogiset verrattuna vaatimuksiin, jotka koskevat merkin tulemista erottamiskykyiseksi käytön perusteella sen rekisteröintiä varten saman asetuksen 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla.

On kuitenkin todettava, että toisin kuin 19.12.2012 annettuun tuomioon Leno Merken (C-149/11) johtaneessa asiassa, jossa unionin tuomioistuin on katsonut, että asetuksen N:o 207/2009 15 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ”tosiasiallisen käytön yhteisössä” arvioimisessa on jätettävä jäsenvaltioiden aluerajat huomioon ottamatta, 18.4.2013 annettu tuomio Colloseum Holding (C-12/12) ei koske merkityksellistä maantieteellistä ulottuvuutta tässä säännöksessä tarkoitetun tosiasiallisen käytön arvioimiseksi vaan mahdollisuutta todeta, että mainitussa säännöksessä tarkoitetun tavaramerkin tosiasiallisen käytön toteamiseksi vaadittava edellytys täyttyy, kun rekisteröityä tavaramerkkiä, joka on tullut erottamiskykyiseksi käytettäessä toista moniosaista tavaramerkkiä, jonka osa se on, käytetään vain tämän toisen moniosaisen tavaramerkin kautta, tai silloin, kun sitä käytetään vain yhdessä toisen tavaramerkin kanssa, ja myös nämä molemmat tavaramerkit yhdessä on rekisteröity tavaramerkiksi.

Kyseisen 18.4.2013 annetun tuomion Colloseum Holding (C-12/12) 34 kohtaa ei siis voida lukea siten, että maantieteellisen ulottuvuuden arviointia koskevat edellytykset, joiden täyttyessä tavaramerkki voidaan rekisteröidä sen käytön perusteella, vastaisivat niitä edellytyksiä, joka mahdollistavat rekisteröidyn tavaramerkin haltijan oikeuksien pysyttämisen.

Lisäksi on todettava, ettei ole olemassa jo rekisteröidyn EU-tavaramerkin tosiasiallista käyttöä koskevaa, asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 2 kohtaa vastaavaa säännöstä, joten tosiasiallisen käytön ei selvästikään voida katsoa puuttuvan yksinomaan sillä perusteella, että kyseistä tavaramerkkiä ei ole käytetty osassa unionia.

Näin ollen unionin tuomioistuin on katsonut, että vaikka onkin perusteltua odottaa, että EU-tavaramerkkiä käytetään laajemmalla alueella kuin pelkästään yhden ainoan jäsenvaltion alueella, jotta sen käyttö voitaisiin katsoa ”tosiasialliseksi käytöksi”, on kuitenkin mahdollista, että joissakin tilanteissa niiden tavaroiden tai palvelujen markkinat, joita varten EU-tavaramerkki on rekisteröity, ovat tosiasiassa rajoittuneet yhden ainoan jäsenvaltion alueelle, minkä vuoksi EU-tavaramerkin käyttö tällä alueella voisi samalla täyttää edellytyksen EU-tavaramerkin käytöstä.

(ks. 70–74 kohta)
1.

Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Tosiseikkojen ja selvitysaineiston virheellinen arviointi – Tutkimatta jättäminen – Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu tosiseikkojen ja selvitysaineiston arviointi, paitsi jos ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla – Selvitysaineiston vääristämistä koskeva valitusperuste – Seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti, ja tähän vääristämiseen johtaneet analyysivirheet on osoitettava (SEUT 256 artiklan 1 kohdan toinen alakohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohta ja 169 artiklan 2 kohta) (ks. 33–35 kohta)
SEUT 218 artiklan 9 kohdassa ei määrätä mistään äänestyssäännöstä, jota noudattaen neuvosto tekee kyseisessä määräyksessä tarkoitettuihin ryhmiin kuuluvat päätökset, joten sovellettava äänestyssääntö on määritettävä kussakin tapauksessa viittaamalla SEUT 218 artiklan 8 kohtaan. Tällä varmistetaan omalta osaltaan, että mainitun artiklan 9 kohdassa tarkoitetussa yhtenäistetyssä menettelyssä otetaan huomioon kunkin unionin toimialan erityisominaisuudet. Erityisesti siinä ensimmäisessä tapauksessa, jossa SEUT 218 artiklan 8 kohdan toisessa alakohdassa edellytetään, että neuvosto tekee ratkaisunsa yksimielisesti, on kyse tilanteesta, jossa sopimus koskee alaa, jolla unionin toimen antaminen edellyttää yksimielisyyttä, ja tässä tilanteessa vahvistetaan siten, että mainittuun artiklaan perustuvan päätöksen aineellisella oikeusperustalla on yhteys sen tekemiseen sovellettuun äänestyssääntöön. SEUT 218 artiklan 9 kohdassa määrätyn menettelyn yhteydessä tehtyjen päätösten aineellisen oikeusperustan ja näiden päätösten tekemiseen sovelletun äänestyssäännön välillä näin varmistetulla yhteydellä säilytetään lisäksi osaltaan unionin sisäistä toimintaa koskevien menettelyjen ja sen ulkoista toimintaa koskevien menettelyjen välinen symmetria perussopimusten laatijoiden vahvistamaa toimielinten välistä tasapainoa kunnioittaen.

Päätös, jolla neuvosto vahvistaa SEUT 218 artiklan 9 kohdan nojalla sopimuksella perustetussa elimessä unionin puolesta esitettävän kannan ja joka koskee yksinomaan YUTP:aa, on siis lähtökohtaisesti tehtävä yksimielisesti SEUT 218 artiklan 8 kohdan toisen alakohdan mukaisesti. Jos tällaisessa päätöksessä on sitä vastoin useita tekijöitä tai sillä on useampi tarkoitus, joista eräät kuuluvat YUTP:n piiriin, sen tekemiseen sovellettava äänestyssääntö on määritettävä sen pääasiallisen tai määräävän tarkoituksen tai tekijän mukaan. Jos siis päätöksen pääasiallinen tai määräävä tarkoitus tai tekijä kuuluu alaan, jolla unionin toimen antaminen ei edellytä yksimielisyyttä, mainittu päätös on SEUT 218 artiklan 8 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti tehtävä määräenemmistöllä.

(ks. 27–30 ja 38 kohta)
–

tavaran kansainvälisessä tiekuljetuksessa käytettävästä rahtisopimuksesta Genevessä 19.5.1956 allekirjoitetun yleissopimuksen, sellaisena kuin se on muutettuna 5.7.1978 allekirjoitetulla pöytäkirjalla, perusteella laadittujen lähetyskirjojen ja sähköisten hallinnollisten asiakirjojen, jotka liittyvät valmisteveron alaisten tavaroiden väliaikaisesti verottomiin siirtoihin, kaltaiset asiakirjat voidaan ottaa huomioon sen osoittamiseksi, että jäsenvaltioon tuotaessa kyseessä olevat tavarat on ollut tarkoitus lähettää tai kuljettaa toiseen jäsenvaltioon direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna, 143 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla, mikäli nämä asiakirjat on esitetty tuontihetkellä ja mikäli ne sisältävät kaikki tarvittavat tiedot. Näillä asiakirjoilla samoin kuin tavaroiden luovutusten sähköisillä vahvistuksilla ja tavaran väliaikaisesti verottoman siirron päättyessä luovutetulla vastaanottoraportilla voidaan osoittaa, että kyseiset tavarat on tosiasiallisesti lähetetty tai kuljetettu toiseen jäsenvaltioon direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna, 138 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.
Asia C-28/17

NN A/S

vastaan

Skatteministeriet

(Østre Landsretin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – SEUT 49 artikla – Yhteisövero – Jäsenvaltion verolainsäädäntö, jossa asetetaan toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen yhtiön ensin mainitussa jäsenvaltiossa sijaitsevan kiinteän toimipaikan tappioiden siirtämiselle samaan konserniin kuuluvalle ja samassa jäsenvaltiossa asuvalle yhtiölle edellytykseksi se, että tappioita ei ole mahdollista käyttää ulkomaisessa verotuksessa

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 4.7.2018

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Verolainsäädäntö – Yhteisövero – Tappioiden vähentäminen – Jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa sallitaan tässä jäsenvaltiossa asuvan konsernin, mukaan luettuna samassa jäsenvaltiossa sijaitsevien kiinteiden toimipaikkojen, yhteisverotus – Jäsenvaltiossa asuvan emoyhtiön ulkomaisen tytäryhtiön omistaman kiinteän toimipaikan tappiot – Jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa sallitaan konsernin tässä jäsenvaltiossa asuvien yhtiöiden vähentävän mainittuja tappioita yhteisverotettavasta tulostaan vain, jos näiden samojen tappioiden vähentäminen kyseisen tytäryhtiön tulosta ei ole mahdollista sen asuinjäsenvaltiossa – Sallittavuus – Edellytykset

(SEUT 49 artikla)

SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole lähtökohtaisesti esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka nojalla tuossa jäsenvaltiossa asuvilla konserniyhtiöillä on oikeus vähentää niiden yhteisverotettavasta tulosta konsernin ulkomailla asuvan tytäryhtiön omistaman, mainitussa jäsenvaltiossa sijaitsevan kiinteän toimipaikan tappiot vain, mikäli jäsenvaltiossa, jossa on tytäryhtiön kotipaikka, sovellettavat säännöt eivät salli näiden tappioiden vähentämistä tytäryhtiön tuloksesta, kun tuon lainsäädännön lisäksi sovelletaan kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehtyä sopimusta, jonka nojalla viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa tytäryhtiön tulosta suoritettavasta verosta voidaan vähentää siinä jäsenvaltiossa, jossa kiinteä toimipaikka sijaitsee, sen toiminnan perusteella maksettua tuloveroa vastaava määrä. SEUT 49 artiklaa on kuitenkin tulkittava siten, että se on esteenä tällaiselle lainsäädännölle, jos sen soveltamisen vaikutuksena on, että mainitulla konsernilla ei ole mitään todellista mahdollisuutta vähentää mainittuja tappioita yhteisverotettavasta tulostaan, jos näiden samojen tappioiden vähentäminen kyseisen tytäryhtiön tulosta ei ole mahdollista sen asuinjäsenvaltiossa, mikä on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana selvittää.

(ks. 57 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-159/17

Întreprinderea Individuală Dobre M. Marius

vastaan

Ministerul Finanţelor Publice – A.N.A.F. – D.G.R.F.P. Galaţi – Serviciul Soluţionare Contestaţii ja A.N.A.F – D.G.R.F.P. Galaţi – A.J.F.P. Constanţa – Serviciul Inspecţie Fiscală Persoane Fizice 2 Constanţa

(Ennakkoratkaisupyyntö – Curtea de Apel Constanța)

Ennakkoratkaisupyyntö – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Direktiivi 2006/112/EY – Arvonlisäverotunnisteen peruuttaminen – Velvollisuus maksaa arvonlisävero ajanjaksolta, jolloin arvonlisäverotunniste ei ollut voimassa – Kyseisen ajanjakson aikana tehtyihin hankintoihin liittyvän arvonlisäveron vähennysoikeuden epääminen

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kymmenes jaosto) 7.3.2018

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen – Vähennysoikeus – Edellytykset – Aineelliset edellytykset – Muotovaatimukset – Verovelvollinen, joka on laiminlyönyt näiden vaatimusten noudattamisen estäen näin verohallintoa toteamasta, täyttyvätkö aineelliset edellytykset tai onko tapahtunut veropetos – Seuraamus – Vähennysoikeuden menettämisen hyväksyttävyys

(Neuvoston direktiivin 2006/112 167–169 artikla, 179 artikla, 213 artiklan 1 kohta, 214 artiklan 1 kohta ja 273 artikla, sellaisena kuin kyseinen direktiivi on muutettuna direktiivillä 2010/45)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 167–169 ja 179 artiklaa, 213 artiklan 1 kohtaa, 214 artiklan 1 kohtaa sekä 273 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle lainsäädännölle, jossa sallitaan se, että verohallinto epää verovelvolliselta arvonlisäveron vähennysoikeuden, kun on osoitettu, ettei verohallinnon käytettävissä ole voinut kyseisen verovelvollisen laiminlyöntien vuoksi olla tarvittavia tietoja sen toteamiseksi, että kyseisen verovelvollisen aikaisemmassa vaihdannan vaiheessa maksaman arvonlisäveron vähennysoikeutta koskevat aineelliset edellytykset täyttyvät, tai kun on osoitettu, että verovelvollinen on toiminut vilpillisesti voidakseen saada vähennysoikeuden, minkä tutkiminen kuuluu ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle.

Etenkin sellaisen arvonlisäveroilmoituksen tekemättä jättäminen, joka mahdollistaa arvonlisäveron soveltamisen ja veroviranomaisen suorittaman tarkastuksen, on omiaan estämään veron täsmällisen kantamisen ja näin ollen kyseenalaistamaan yhteisen arvonlisäverojärjestelmän moitteettoman toiminnan. Näin ollen unionin oikeus ei ole esteenä sille, että jäsenvaltiot pitävät tällaisia laiminlyöntejä veropetokseen kuuluvana menettelynä ja epäävät tällaisessa tapauksessa vähennysoikeuden (ks. vastaavasti tuomio 28.7.2016, Astone, C 332/15, EU:C:2016:614, 56 kohta).

(ks. 41 ja 42 kohta sekä tuomiolauselma)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 20 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että siinä annetaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa työnantajalle oikeus nostaa tuomioistuimessa, jossa on vireillä työntekijän laillisesti nostama alkuperäinen kanne, vastakanne, joka perustuu saatavan siirtoa koskevaan sopimukseen, jonka työnantaja ja saatavan alkuperäinen haltija ovat tehneet alkuperäisen kanteen nostamisen jälkeen.

Vastakanteiden osalta asetuksen N:o 44/2001 6 artiklan 3 alakohdassa tarkoitettu sääntö on sisällytetty kyseisen asetuksen 20 artiklan 2 kohtaan (tuomio 22.5.2008, Glaxosmithkline ja Laboratoires Glaxosmithkline, C-462/06, EU:C:2008:299, 22 kohta). Suoraan asetuksen N:o 44/2001 20 artiklan 2 kohdan sanamuodosta ilmenee kuitenkin, että se seikka, että työntekijä käyttää hyväkseen itselleen edullisempia toimivaltasääntöjä, ei voi vaikuttaa oikeuteen nostaa vastakanne siinä tuomioistuimessa, jossa alkuperäinen kanne on vireillä. Tästä seuraa, että työntekijän suojelua koskevan tavoitteen saavuttamiseksi riittää, että työntekijän oikeutta valita kanteensa tutkimiseen toimivaltainen tuomioistuin kunnioitetaan, joten mahdollisuutta tämän kanteen tutkimiseen yhdessä asetuksen N:o 44/2001 20 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun vastakanteen kanssa ei ole syytä rajoittaa.

Lopuksi on todettava, että koska työnantaja ei tiedä etukäteen, missä tuomioistuimessa työntekijä nostaa alkuperäisen kanteen, sillä seikalla, että työnantaja on hankkinut vastakanteen perusteena olevat saatavat vasta asian tultua vireille kyseisessä tuomioistuimessa, ei voi olla merkitystä.

(ks. 26–28, 33 ja 34 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-289/17

Collect Inkasso OÜ ym.

vastaan

Rain Aint ym.

(Ennakkoratkaisupyyntö – Tartu Maakohus)

Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö siviili- ja kauppaoikeuden alalla – Asetus (EY) N:o 805/2004 – Riitauttamattomia vaatimuksia koskeva eurooppalainen täytäntöönpanoperuste – Eurooppalaiseksi täytäntöönpanoperusteeksi vahvistamisen edellytykset – Riitauttamattomia vaatimuksia koskeville menettelyille asetetut vähimmäisvaatimukset – Velallisen oikeudet – Sen elimen osoitteen mainitsematta jättäminen, jossa vaatimus voidaan riitauttaa tai jolle ratkaisua koskeva valitus voidaan toimittaa

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 28.2.2018

Oikeudellinen yhteistyö siviilioikeuden alalla – Riitauttamattomia vaatimuksia koskevan eurooppalaisen täytäntöönpanoperusteen käyttöönottaminen – Asetus N:o 805/2004 – Vahvistamiskelpoiset täytäntöönpanoperusteet – Tuomioistuimen ratkaisu, jossa ei mainita sen tuomioistuimen osoitetta, jolle valitus kyseisestä ratkaisusta on toimitettava – Soveltamisalan ulkopuolelle jääminen

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 805/2004 17 artiklan a alakohta ja 18 artiklan 1 kohdan b alakohta)

Riitauttamattomia vaatimuksia koskevan eurooppalaisen täytäntöönpanoperusteen käyttöönotosta 21.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 805/2004 17 artiklan a alakohtaa ja 18 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että tuomioistuimen ratkaisua, joka on annettu ilman, että velalliselle on annettu tiedoksi sen tuomioistuimen osoitetta, jolle vastaus on lähetettävä, jonka istuntoon on saavuttava tai jolle valitus kyseisestä ratkaisusta voidaan – tarvittaessa – toimittaa, ei voida vahvistaa eurooppalaiseksi täytäntöönpanoperusteeksi.

(ks. 39 kohta ja tuomiolauselma)
47

On muistutettava, että on totta, ettei tosiseikkojen ja todisteiden arviointi ole sellainen oikeuskysymys, joka sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen valitusasiassa harjoittaman valvonnan piiriin, lukuun ottamatta sitä tapausta, että nämä tosiseikat ja todisteet on otettu huomioon vääristyneellä tavalla. Kun unionin yleinen tuomioistuin on määrittänyt asian tosiseikaston tai arvioinut sitä, unionin tuomioistuin on SEUT 256 artiklan nojalla kuitenkin toimivaltainen harjoittamaan tämän tosiseikaston oikeudelliseen luonnehdintaan ja sen pohjalta tehtyihin oikeudellisiin päätelmiin kohdistuvaa valvontaa (tuomio 28.5.1998, Deere v. komissio, C‑7/95 P, EU:C:1998:256, 21 kohta; tuomio 10.12.2002, komissio v. Camar ja Tico, C‑312/00 P, EU:C:2002:736, 69 kohta ja tuomio 28.6.2018, Andres (konkurssipesä Heitkamp BauHolding) v. komissio, C‑203/16 P, EU:C:2018:505, 77 kohta).
6

Euroopan yhteisön seitsemännestä tutkimuksen, teknologian kehittämisen ja demonstroinnin puiteohjelmasta (2007–2013) 18.12.2006 tehdyn Euroopan parlamentin ja neuvoston päätöksen N:o 1982/2006/EY (EUVL 2006, L 412, s. 1; jäljempänä seitsemäs puiteohjelma) perusteella Euroopan yhteisöjen komissio teki IAE:n kanssa 19.12.2007 tukisopimuksen, jonka otsikko oli ”Senior – Social Ethical and Privacy Needs in ICT for Older People: a dialogue roadmap” (jäljempänä Senior-sopimus), ja 2.9.2008 tukisopimuksen, jonka otsikko oli ”Market Requirements, Barriers and Cost-Benefits Aspects of Assistive Technologies” (jäljempänä MARE-sopimus).
–

Mainitun artiklan 1 kohdassa, luettuna yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklan kanssa, säädetty salassapitovelvollisuus on taattava ja toteutettava tavalla, jolla se voidaan sovittaa yhteen puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen kanssa. Niinpä toimivaltaisen kansallisen tuomioistuimen on siinä tapauksessa, että toimivaltainen viranomainen vetoaa salassapitovelvollisuuteen kieltäytyäkseen antamasta hallussaan olevia tietoja, jotka eivät kuulu henkilöä, jolle toimi on epäedullinen, koskevaan asiakirja-aineistoon, tutkittava, onko kyseisillä tiedoilla objektiivinen yhteys kyseistä henkilöä vastaan esitettyihin väitteisiin, ja jos on, sovitettava yhteen kyseessä olevan henkilön intressi saada puolustautumisoikeuksiensa täysimääräisen käyttämisen edellyttämät tiedot ja salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluvien tietojen luottamuksellisuuden säilyttämiseen liittyvä intressi ennen kuin se päättää pyydettyjen tietojen antamisesta.
79

Edellä esitetyn perusteella on tutkittava toiseksi perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan ulottuvuutta sen määrittämiseksi, voidaanko kyseiseen määräykseen – jonka osalta tämän tuomion 52–63 kohdassa on todettu, että se on sovellettavissa pääasioihin liittyvien kaltaisissa tilanteissa ja että sitä on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle säännöstölle – vedota asialle C-570/16 ominaisen kaltaisessa yksityisten välisessä oikeusriidassa, jotta kansallinen tuomioistuin jättää soveltamatta mainitun kansallisen säännöstön ja myöntää kuolleen työtekijän oikeudenomistajille hänen entisen työnantajansa kustannuksella rahallisen korvauksen pitämättä jääneestä palkallisesta vuosilomasta, johon mainitulla työntekijällä oli unionin oikeuden nojalla oikeus hänen kuollessaan.
58

Toiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että delegoitua asetusta N:o 665/2013, luettuna direktiivin 2010/30 3 artiklan 1 kohdan b alakohdan valossa, on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että muualla kuin energiamerkissä esitetään merkintöjä tai tunnuksia, joissa toistetaan kyseisessä energiamerkissä mainitut tiedot, jos tällainen esittäminen todennäköisesti johtaa loppukäyttäjiä harhaan tai aiheuttaa sekaannusta kyseessä olevan vähittäismyynnissä myytäväksi tarjotun pölynimurin käytönaikaisen energiankulutuksen suhteen, mistä kansallisen tuomioistuimen on varmistuttava kaikkien merkityksellisten seikkojen valossa ja siten, että se ottaa huomioon tavanomaisesti valistuneen, kohtuullisen tarkkaavaisen ja huolellisen keskivertokuluttajan mieltämistavan, kun pidetään silmällä sosiaalisia, kulttuurisia ja kielellisiä tekijöitä.
170

Unionin tuomioistuin on myös täsmentänyt kyseisiä edellytyksiä koskevasta tuomioistuinvalvonnasta, että – kuten tämän tuomion 150 kohdassa on todettu – unionin lainsäätäjälle on kuitenkin jätettävä laaja harkintavalta, kun se toimii alalla, jolla siltä edellytetään poliittisten, taloudellisten ja sosiaalisten valintojen tekemistä ja jolla sen on suoritettava monitahoisia arviointeja. Tällaisen toimivallan käyttöä valvoessaan unionin tuomioistuin ei voi näin ollen syrjäyttää omalla arvioinnillaan unionin lainsäätäjän arviointia. Unionin tuomioistuin ei voi myöskään puuttua unionin lainsäätäjän normatiiviseen ratkaisuun, ellei se ole ilmeisen virheellinen tai ellei siitä tietyille talouden toimijoille aiheutuva haitta ole täysin kohtuuttomassa suhteessa sillä muutoin saavutettuihin etuihin nähden (tuomio 17.10.2013, Billerud Karlsborg ja Billerud Skärbacka, C‑203/12, EU:C:2013:664, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
EY 43 artiklaa (josta on tullut SEUT 49 artikla), luettuna yhdessä EY 48 artiklan (josta on tullut SEUT 54 artikla) kanssa, on tulkittava siten, ettei se ole lähtökohtaisesti esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan kyseisessä jäsenvaltiossa asuvan yhtiön, joka on myöntänyt toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle yhtiölle, johon se on keskinäisessä riippuvuussuhteessa, etuja ehdoin, jotka poikkeavat ehdoista, joista toisistaan riippumattomat kolmannet olisivat sopineet keskenään samoissa tai samankaltaisissa olosuhteissa, tulot on määritettävä sellaisiksi kuin ne olisivat muodostuneet sovellettaessa ehtoja, joista tällaiset kolmannet olisivat sopineet, ja niitä on oikaistava, vaikka verotettavia tuloja ei oikaistakaan tällä tavalla silloin, kun kyseisessä jäsenvaltiossa asuva yhtiö on myöntänyt nämä samat edut toiselle samassa jäsenvaltiossa asuvalle yhtiölle, johon se on keskinäisessä riippuvuussuhteessa. Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin vielä tarkastettava, annetaanko pääasiassa kyseessä olevassa säännöstössä kyseisessä jäsenvaltiossa asuvalle verovelvolliselle mahdollisuus osoittaa, että ehdoista on sovittu liiketaloudellisista syistä, jotka perustuvat sen asemaan ulkomailla asuvan yhtiön osakkaana.
5

Asetuksen N:o 1072/2009 III luku, jonka otsikko on ”Kabotaasi”, sisältää 8 artiklan, jonka 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Jokaisella toisen lukuun toimivalla maanteiden tavaraliikenteen harjoittajalla, jolla on yhteisön liikennelupa ja jonka kuljettajalla, jos hän on kolmannen maan kansalainen, on kuljettajatodistus, on tässä luvussa säädetyin edellytyksin oikeus harjoittaa kabotaasiliikennettä. 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetut liikenteenharjoittajat saavat ajaa samalla ajoneuvolla tai, jos kyseessä on yhdistelmäajoneuvo, sen vetovaunulla, enintään kolme peräkkäistä kabotaasimatkaa, jotka seuraavat välittömästi toisesta jäsenvaltiosta tai kolmannesta maasta vastaanottavaan jäsenvaltioon suuntautuvaa kansainvälistä kuljetusta sen jälkeen kun kyseisessä kansainvälisessä kuljetuksessa tuodut tavarat on toimitettu. Viimeisimmän vastaanottavasta jäsenvaltiosta poistumista edeltävän kabotaasimatkan kuorma on purettava seitsemän päivän kuluessa siitä, kun kansainvälisessä kuljetuksessa vastaanottavaan jäsenvaltioon tuotu kuorma viimeksi purettiin. Liikenteenharjoittajat voivat ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun määräajan kuluessa suorittaa jonkin tai kaikki mainitussa alakohdassa sallituista kabotaasimatkoista missä tahansa jäsenvaltiossa edellyttäen, että ne suorittavat vain yhden kabotaasimatkan kussakin jäsenvaltiossa niiden kolmen päivän aikana, jotka seuraavat ilman kuormaa kyseiseen jäsenvaltioon saapumista.”
30

Kansallisen toimenpiteen luokitteleminen SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi edellyttää, että kaikki seuraavat edellytykset täyttyvät. Kyseessä on ensinnäkin oltava valtion toimenpide tai valtion varoista toteutettu toimenpide. Toiseksi kyseisen toimenpiteen on oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kolmanneksi toimenpiteellä on annettava valikoivaa etua sille, joka on toimenpiteen kohteena. Neljänneksi toimenpiteen on vääristettävä tai uhattava vääristää kilpailua (ks. mm. tuomio 21.12.2016, komissio v. World Duty Free Group ym., C‑20/15 P ja C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 53 kohta).