Yhdistetyt asiat T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 ja T-136/02

Bolloré SA ym.

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt − Itsejäljentävän paperin markkinat – Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat – Kilpailusääntöjen rikkomisen kesto – Rikkomisen vakavuus – Sakon korottaminen ehkäisevässä tarkoituksessa – Raskauttavat seikat – Lieventävät seikat – Yhteistyötiedonanto

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Oikeus tutustua asiakirjoihin

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetus N:o 17)

2. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Sellaisten todisteiden jättäminen huomiotta, joita ei ole annettu tiedoksi yritykselle, jolle päätös on osoitettu

(EY 81 artiklan 1 kohta)

3. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Päätös eroaa väitetiedoksiannosta – Puolustautumisoikeuksien loukkaaminen – Edellytys

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetus N:o 17)

4. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaa ei voida soveltaa – Yhteisön oikeuden yleisten oikeusperiaatteiden sovellettavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 2 kohta)

5. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Harkintavaltaa käyttäen tehdyt toimet – Hallintosubjektille annettujen takeiden noudattaminen

6. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Tytäryhtiö rikkoo kilpailusääntöjä – Emoyhtiön vastuuseen joutumisen edellytykset

(EY 81 artiklan 1 kohta)

7. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Kartelliin osallistuneiden muiden yritysten lausuntojen käyttäminen todisteena

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 11 artikla)

8. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yrityksen osallistuminen kilpailua rajoittaviin aloitteisiin

(EY 81 artiklan 1 kohta)

9. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yrityksen vastuuseen joutuminen

(EY 81 artiklan 1 kohta)

10. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Näyttö, joka on esitettävä

(EY 81 artiklan 1 kohta)

11. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yhdenmukaistettu menettelytapa – Käsite

(EY 81 artiklan 1 kohta)

12. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Kilpailusääntöjen rikkomiset – Sakot – Määrittäminen – Perusteet – Sakkojen yleisen suuruusluokan nostaminen

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

13. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Väitetiedoksianto – Välttämätön sisältö

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetus N:o 17)

14. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Väitetiedoksianto – Välttämätön sisältö

(EY 81 artiklan 1 kohta ja EY 229 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 17 artikla ja 19 artiklan 1 kohta)

15. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kielto – Kilpailusääntöjen rikkomiset – Sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat, joita voidaan käsitellä yhtenä kokonaisuutena pidettävänä rikkomisena

(EY 81 artiklan 1 kohta)

16. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus

(EY 81 artiklan 1 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

17. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Todellinen vaikutus markkinoihin

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

18. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät seikat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

19. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

20. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

21. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

22. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannot 96/C 207/04 ja 98/C 9/03)

23. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

24. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Raskauttavat seikat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 2 kohta)

25. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät seikat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohta)

26. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät seikat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

27. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät seikat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohdan kolmas luetelmakohta)

28. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Sakon määräämättä jättäminen tai sakon alentaminen vastineena rikkomisesta syytetyn yrityksen yhteistyöstä

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 96/C 207/04)

29. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakon määrän alentaminen vastineena rikkomisesta syytetyn yrityksen yhteistyöstä

(Neuvoston asetuksen N:o 17 11 artiklan 4 ja 5 kohta ja 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 96/C 207/04 D kohdan 2 alakohta)

30. Oikeudenkäyntimenettely – Asian selvittämistoimet – Asiakirjojen esittämispyyntö

(Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 65 artikla ja 66 artiklan 1 kohta)

1. Salliakseen yhteisön kilpailusääntöjen soveltamismenettelyssä kysymyksessä olevien yritysten puolustautua hyödyllisellä tavalla väitetiedoksiannossa niitä vastaan esitettyjä väitteitä vastaan komission pitää antaa niiden tutustua kaikkiin tutkinta-asiakirjoihin lukuun ottamatta niitä, jotka sisältävät muiden yritysten liikesalaisuuksia tai muuta luottamuksellista tietoa, sekä komission sisäisiä asiakirjoja.

Lisäksi yritysten ja yritysten yhteenliittymien oikeuden suojella liikesalaisuuksiaan on oltava tasapainossa sen kanssa, että taataan oikeus tutustua kaikkiin asiakirjoihin.

Näin ollen jos komissio katsoo, että tietyt sen tutkinta-aineistoon sisältyvistä asiakirjoista sisältävät liikesalaisuuksia tai muuta luottamuksellista tietoa, sen on valmistettava tai valmistutettava niillä yrityksillä tai yritysten yhteenliittymillä, joista kyseiset asiakirjat ovat peräisin, asiakirjoista versiot, jotka eivät ole luottamuksellisia. Jos tällaisten ei-luottamuksellisten versioiden laatiminen kaikista asiakirjoista osoittautuu vaikeaksi, sen on toimitettava asianomaisille osapuolille ongelmallisista asiakirjoista luettelo, joka on riittävän täsmällinen, jotta ne voivat arvioida, onko tarpeen pyytää oikeutta tutustua tiettyihin asiakirjoihin.

(ks. 45 ja 46 kohta)

2. Kun otetaan huomioon, että asiakirjoja, joita ei ole annettu tiedoksi asianosaisille kilpailun alaan liittyvän hallinnollisen menettelyn aikana, ei voida käyttää todisteina niitä vastaan, kyseisiä asiakirjoja ei voida hyväksyä todisteina, jos käy ilmi, että komissio on lopullisessa päätöksessä perustanut kantansa asiakirjoihin, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon ja joita ei ole annettu tiedoksi kantajille.

Tästä seuraa, että jos komissio aikoo perustaa kantansa väitetiedoksiantoon annetun vastauksen otteeseen tai tällaiseen vastaukseen liitettyyn asiakirjaan näyttääkseen EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamismenettelyssä toteen, että kilpailusääntöjä on rikottu, muille tässä menettelyssä mukana oleville asianosaisille on annettava mahdollisuus ottaa kantaa tällaiseen todisteeseen.

(ks. 56 ja 57 kohta)

3. Väitetiedoksiannossa on esitettävä väitteet riittävän selkein sanamuodoin ja ainakin pääpiirteittäin, jotta ne, joita asia koskee, voivat saada tiedon siitä, mistä toiminnasta komissio niitä moittii. Vain tämän edellytyksen täyttyessä väitetiedoksianto voi täyttää sille yhteisön asetuksissa annetun tehtävänsä, joka on kaikkien tarpeellisten seikkojen ilmoittaminen yrityksille ja yritysten yhteenliittymille, jotta nämä voivat puolustautua tehokkaasti, ennen kuin komissio tekee lopullisen päätöksen.

Tätä vaatimusta ei noudateta, kun päätöksessä katsotaan emoyhtiön olevan vastuussa rikkomisesta yhtäältä sillä perusteella, että sen tytäryhtiö osallistui kartelliin, ja toisaalta sillä perusteella, että emoyhtiö osallistui suoraan kartellin toimintaan, kun emoyhtiö ei ole väitetiedoksiannon perusteella voinut saada tietoonsa väitettä, jonka mukaan se osallistui suoraan kilpailusääntöjen rikkomiseen, eikä myöskään niitä tosiseikkoja, jotka lopulta päätöksessä esitettiin tämän väitteen tueksi.

Joka tapauksessa vaikka komission päätös sisältää uusia tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja koskevia väitteitä, joista asianomaisia yrityksiä ei ole kuultu, todettu virhe johtaa päätöksen kumoamiseen tältä osin ainoastaan, jos kyseisiä väitteitä ei voida näyttää oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen sellaisten päätöksessä esitettyjen muiden seikkojen perusteella, joiden osalta kyseisillä yrityksillä on ollut tilaisuus esittää huomautuksensa.

Lisäksi siltä osin kuin tietyt päätöksen perustelut riittävät oikeudellisesti yksin perusteeksi tälle päätökselle, virheet, jotka saattaisivat rasittaa toimen muita perusteluja, eivät missään tapauksessa vaikuta tämän päätöksen päätösosaan.

(ks. 67, 71, 77 ja 79–81 kohta)

4. Vaikka komissio ei ole Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin ja vaikka komission määräämät sakot eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia, komission on joka tapauksessa noudatettava yhteisön oikeuden yleisiä oikeusperiaatteita hallinnollisissa menettelyissään.

Vaikka yhtäältä komissio voi kuulla luonnollisia henkilöitä ja oikeushenkilöitä silloin, kun se pitää sitä tarpeellisena, sillä ei kuitenkaan ole oikeutta kutsua sellaisia todistajia, joiden lausumat tukevat näkemystä kilpailusääntöjen rikkomisesta, ilman näiden suostumusta, ja toisaalta se seikka, että yhteisön kilpailulainsäädännössä ei säädetä komission velvollisuudesta kutsua ”puolustuksen” todistajia, joiden todistelua on pyydetty, ei ole edellä mainittujen periaatteiden vastaista.

(ks. 86 ja 87 kohta)

5. Asioissa, joissa yhteisön toimielimillä on harkintavaltaa voidakseen toteuttaa tehtävänsä, yhteisön oikeusjärjestyksessä suotujen hallinnollista menettelyä koskevien takeiden noudattaminen on sitäkin tärkeämpää. Näihin takeisiin kuuluu erityisesti toimivaltaisen toimielimen velvollisuus tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki kyseiseen asiaan liittyvät merkitykselliset seikat.

(ks. 92 kohta)

6. Se, että tytäryhtiö on erillinen oikeushenkilö, ei riitä sulkemaan pois sitä mahdollisuutta, että emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa sen toiminnasta; näin on erityisesti silloin, kun tytäryhtiö ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita.

Tältä osin vaikka se seikka, että emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiönsä, onkin vahva osoitus siitä, että emoyhtiöllä on määräävä vaikutusvalta tytäryhtiönsä käyttäytymiseen markkinoilla, se ei kuitenkaan yksin riitä saattamaan emoyhtiötä vastuuseen tytäryhtiönsä käyttäytymisestä. Omistusosuuden lisäksi tarvitaan edelleen jokin muu tekijä, mutta sellaiseksi käyvät myös aihetodisteet. Tämän muun tekijän ei välttämättä tarvitse olla todiste siitä, että emoyhtiö antaa tosiasiallisesti tytäryhtiölleen ohjeita kartelliin osallistumisesta.

(ks. 131 ja 132 kohta)

7. Kartelliin osalliseksi epäillyn yrityksen lausuntoa, jonka totuudenmukaisuuden on riitauttanut useampi muu yritys, ei voida pitää riittävänä näyttönä viimeksi mainittujen yritysten toteuttamasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, jos sen tukena ei ole muita todisteita.

Lisäksi lausunnon antajan intressien vastaisia lausuntoja on lähtökohtaisesti pidettävä erityisen uskottavina todisteina.

(ks. 166 ja 167 kohta)

8. Riittää, että komissio osoittaa asianomaisen yrityksen osallistuneen kokouksiin, joiden aikana on tehty kilpailunvastaisia sopimuksia, ilman että se olisi selvästi vastustanut niitä, jotta kyseisen yrityksen osallistuminen yhteistoimintajärjestelyyn voidaan osoittaa oikeudellisesti riittävällä tavalla. Jos osallistuminen tällaisiin kokouksiin on näytetty toteen, kyseisen yrityksen on esitettävä selvitystä siitä, että se ei osallistunut kyseisiin kokouksiin rajoittaakseen kilpailua, osoittamalla ilmoittaneensa kilpailijoilleen, että se osallistui näihin kokouksiin eri tarkoituksessa kuin ne.

Tämän oikeusperiaatteen taustalla oleva peruste on se, että yritys, joka on osallistunut tällaiseen kokoukseen sanoutumatta julkisesti irti sen sisällöstä, on antanut toisille osallistujille sen vaikutelman, että se hyväksyi sen tuloksen ja noudattaisi sitä.

Lisäksi se, että yritys ei noudata kokouksessa, jonka tarkoitus oli kilpailun rajoittaminen, sovittua, ei poista sen vastuuta kartelliin osallistumisesta, ellei se ole julkisesti sanoutunut irti siitä, mitä kokouksessa on sovittu.

Kun tämä kokousten järjestelmä on osa kyseisten yritysten pyrkimyksiä, joilla oli yksi ainoa taloudellinen päämäärä eli normaalin hintakehityksen vääristäminen asianomaisilla markkinoilla, olisi keinotekoista jakaa tämä käyttäytyminen, jolla oli yksi ainoa päämäärä, pitämällä sitä useina erillisinä kilpailusääntöjen rikkomisina.

(ks. 188, 189, 196, 312, 360 ja 424 kohta)

9. Yritys, joka on osallistunut omalla käyttäytymisellään yhteisön kilpailusääntöjen monenlaiseen rikkomiseen EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla kilpailua rajoittavalla sopimuksella tai yhdenmukaistetulla menettelytavalla, jolla pyritään myötävaikuttamaan kilpailusääntöjen rikkomisen toteuttamiseen kokonaisuudessaan, voi olla vastuussa myös muiden yritysten käyttäytymisestä saman kilpailusääntöjen rikkomisen osalta koko siltä ajalta, jolloin se osallistui kyseiseen rikkomiseen; näin on siinä tapauksessa, että kyseisen yrityksen näytetään tienneen muiden osallistujien lainvastaisesta käyttäytymisestä tai voineen kohtuudella ennakoida sen ja olleen valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin.

Yrityksen ei voida väittää osallistuneen kokonaiskartelliin pelkästään siitä syystä, että sen tekemän sopimuksen ja kokonaiskartellin tavoitteet ovat samat. Sopimukseen osallistumista voidaan pitää yrityksen liittymisenä kokonaiskartelliin ainoastaan, jos yritys tiesi tai jos sen olisi pitänyt tietää, että se sopimukseen osallistuessaan osallistui myös kokonaiskartelliin.

(ks. 207, 209 ja 236 kohta)

10. EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen toteennäyttämisen osalta komission on esitettävä selvitys niistä kilpailusääntöjen rikkomisista, jotka se on katsonut tapahtuneeksi, ja oikeudellisesti riittävä näyttö kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavista seikoista.

Komission on esitettävä täsmällistä ja yhtäpitävää näyttöä, jonka perusteella voidaan vakuuttua siitä, että rikkominen on tapahtunut. Kaikkien komission toimittamien todisteiden ei kuitenkaan tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että komission esittämät todisteet kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna täyttävät nämä edellytykset.

(ks. 256–258 kohta)

11. Perustamissopimuksen kilpailua koskeville määräyksille ominaisen kunkin taloudellisen toimijan itsenäistä toimintalinjaa koskevan vaatimuksen kanssa on ehdottomasti ristiriidassa, että tällaiset toimijat olisivat keskenään minkäänlaisessa suorassa tai epäsuorassa yhteydessä joko pyrkimällä vaikuttamaan todellisen tai mahdollisen kilpailijan markkinakäyttäytymiseen tai paljastamalla tällaiselle kilpailijalle päätetty tai suunnitteilla oleva markkinakäyttäytyminen, kun näiden yhteydenottojen tarkoituksena tai vaikutuksena on sellaisten kilpailuolosuhteiden muodostuminen, jotka eivät vastaa tavanomaisia olosuhteita kyseisillä markkinoilla. Tältä osin on oletettava, elleivät asianomaiset toimijat esitä niille kuuluvan näyttövelvollisuuden mukaisesti vastakkaista näyttöä, että yhteistoimintaan osallistuvat ja edelleen markkinoilla toimivat yritykset ottavat markkinakäyttäytymisestään päättäessään huomioon kilpailijoidensa kanssa vaihdetut tiedot.

(ks. 291 kohta)

12. Se seikka, että komissio on aikaisemmin määrännyt tietyntasoisia sakkoja tietyntyyppisistä rikkomisista, ei voi estää sitä korottamasta tätä tasoa asetuksessa N:o 17 säädetyissä rajoissa, jos tämä on välttämätöntä yhteisön kilpailupolitiikan toteuttamiseksi.

Yhteisön kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen edellyttää nimittäin sitä, että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi.

Sellaiseen hallinnolliseen menettelyyn osallistuvat yritykset, jonka päätteeksi voidaan määrätä sakkoja, eivät voi saavuttaa perusteltua luottamusta siihen, ettei komissio ylitä aiemmin käytettyä sakkojen tasoa.

(ks. 376 ja 377 kohta)

13. Sen jälkeen kun komissio on ilmoittanut tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joiden perusteella se aikoi laskea sakon suuruuden, komissiolla ei ole enää velvollisuutta täsmentää väitetiedoksiannossa tapaa, miten se käyttäisi kutakin tällaista tekijää sakon suuruutta määrittäessään. Se, että määrättäväksi aiottujen sakkojen suuruudesta ilmoitettaisiin ennen kuin yritykset ovat voineet esittää huomautuksensa niitä vastaan esitettyjen väitteiden johdosta, merkitsisi sitä, että komission päätöstä ennakoitaisiin epäasianmukaisella tavalla.

Näin ollen komission velvollisuutena ei ole enää hallinnollisen menettelyn aikana ilmoittaa asianomaisille yrityksille aikomuksestaan noudattaa uutta sakkojen laskentatapaa.

(ks. 392 ja 403 kohta)

14. Kun komissio on väitetiedoksiannossaan nimenomaisesti ilmoittanut, että se aikoo tutkia, onko yrityksille määrättävä sakkoja, ja se on myös ilmoittanut ne tärkeimmät tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka voivat johtaa sakon määräämiseen, kuten oletetun kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston sekä sen, että rikkomiseen on syyllistytty tahallaan tai tuottamuksesta, komissio on täyttänyt velvoitteensa kunnioittaa yritysten oikeutta tulla kuulluiksi. Näin toimimalla se antaa yrityksille tiedot, jotka ovat tarpeen, jotta ne voivat puolustautua paitsi sitä vastaan, että niiden vahvistetaan rikkoneen kilpailusääntöjä, myös sakkojen määräämistä vastaan.

Tästä seuraa, että siltä osin kuin on kyse kilpailusääntöjen rikkomisen johdosta määrättävän sakon määrän määrittämisestä, kysymyksessä olevien yritysten puolustautumisoikeudet taataan siis komissioon nähden siten, että yritykset voivat esittää komissiolle huomautuksia rikkomisten, joihin niiden väitetään syyllistyneen, kestosta, vakavuudesta ja kilpailunvastaisuudesta. Lisäksi on huomattava, että sakon määrän määrittämisen osalta yrityksillä on vielä yksi tae, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on asetuksen N:o 17 17 artiklan nojalla täysi harkintavalta ja se voi erityisesti poistaa sakon tai alentaa sitä.

(ks. 397 ja 398 kohta)

15. Vaikka se, että yritys ei ole osallistunut kaikkiin yhteistoimintajärjestelyn muodostaviin osatekijöihin, ei ole merkityksellistä kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloa osoitettaessa, tällainen seikka on kuitenkin otettava huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioinnin yhteydessä ja tarvittaessa sakon suuruutta määritettäessä.

(ks. 429 kohta)

16. Kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen suuruutta määritettäessä on rikkomisen vakavuutta arvioitaessa erityisesti otettava huomioon aiheutettujen kilpailunrajoitusten luonne.

Hintojen vahvistamista ja markkinoiden jakamista on pidettävä erityisen vakavina rikkomisina, koska ne vaikuttavat suoraan kyseisillä markkinoilla vallitsevan kilpailun olennaisiin parametreihin.

Markkinoiden eristäminen ei kuitenkaan ole välttämätön edellytys kilpailusääntöjen rikkomisen pitämiseksi erittäin vakavana. Päinvastoin hintakartelleihin tai markkinoiden jakamiseen perustuviin kiintiöihin liittyvien horisontaalisten yhteistoimintajärjestelyjen oletetaan vaikuttavan sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan, ja samalla tavoin voidaan lisäksi luonnehtia muitakin menettelytapoja, joilla saattaa olla tällaisia vaikutuksia.

Oikeuskäytännöstä ja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuista suuntaviivoista ei seuraa, että kilpailusääntöjen rikkomisen luokitteleminen erittäin vakavaksi edellyttää, että useat näistä menettelytavoista esiintyvät samanaikaisesti. Horisontaalinen hintakartelli voi yksinään olla tällainen rikkominen, jos se vaarantaa markkinoiden moitteettoman toiminnan.

Lisäksi oikeuskäytännöstä ja edellä mainituista suuntaviivoista ei seuraa, että jotta kartelli voitaisiin luokitella erittäin vakavaksi rikkomiseksi, sen pitäisi sisältää erityisiä hallintorakenteita.

(ks. 434–437 ja 441 kohta)

17. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen mukaan rikkomisen vakavuuden arvioinnissa on otettava huomioon sen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden laajuus. Kyseisissä suuntaviivoissa ei siis yhdistetä suoraan rikkomisen vakavuutta sen vaikutukseen. Todellinen vaikutus on yksi tekijä muiden joukossa, ja se jätetään jopa huomiotta silloin, kun se ei ole mitattavissa.

(ks. 447 kohta)

18. Pelkästään se, että kysymyksessä olevilla markkinoilla on taantuma ja että tietyt yritykset kärsivät tappioita, ei estä kartellin perustamista eikä EY 81 artiklan soveltamista. Lisäksi huono markkinatilanne ei merkitse, että kartellilla ei olisi vaikutusta. Sovittujen hinnankorotusten avulla voidaan mahdollistaa hintojen laskun valvominen tai rajoittaminen, mikä vääristää kilpailua.

Lisäksi kun komissio määrää seuraamuksia yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta, sen ei tarvitse ottaa huomioon lieventävänä seikkana sitä, että kyseessä oleva ala on taloudellisesti heikossa kunnossa, eikä komission tarvitse sen vuoksi, että se on aikaisemmissa asioissa ottanut alan taloudellisen tilanteen huomioon lieventävänä seikkana, välttämättä jatkaa kyseistä käytäntöä. Kartellit syntyvät yleisesti ottaen silloin, kun alalla on vaikeuksia.

(ks. 462 ja 663 kohta)

19. Rikkomisen vakavuuden arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin voivat tapauksen mukaan kuulua kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevien tavaroiden määrä ja arvo, yrityksen koko ja taloudellinen vahvuus ja siten myös se vaikutusvalta, jota yritys on voinut käyttää markkinoilla. Tästä seuraa yhtäältä, että sakon suuruuden määrittämiseksi on sallittua ottaa huomioon yhtä hyvin yrityksen kokonaisliikevaihto, joka osoittaa – vaikkakin vain likimääräisesti ja epätäydellisesti – yrityksen kokoa ja taloudellista vahvuutta, kuin se osa liikevaihdosta, joka kertyy kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevien tavaroiden myynnistä ja joka on näin ollen omiaan osoittamaan rikkomisen laajuutta. Tästä seuraa toisaalta, ettei kummallekaan näistä luvuista pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton verrattuna muihin arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin, ja että sakon asianmukaisen määrän vahvistaminen ei näin ollen voi olla pelkän kokonaisliikevaihtoon perustuvan laskelman tulos.

(ks. 468 kohta)

20. Komissio ei ole määrittäessään sakkoja kulloisenkin rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella velvollinen laskemaan sakon määrää kyseisten yritysten liikevaihtoa koskevien määrien pohjalta eikä varmistamaan tapauksissa, joissa sakkoja määrätään useille yrityksille samasta rikkomisesta, että kunkin yrityksen osalta lasketut sakkojen lopulliset määrät heijastavat kaikkia yritysten välisiä eroavaisuuksia näiden kokonaisliikevaihdon taikka kyseisen tuotteen markkinoita koskevan liikevaihdon osalta.

(ks. 484 kohta)

21. Kun komissio jakaa kyseiset yritykset eri luokkiin sakkojen suuruuden määrittämiseksi, kuhunkin tällä tavoin yksilöityyn luokkaan sovellettavan kynnysluvun on oltava johdonmukainen ja objektiivisesti perusteltu. Koska yrityksen kyseisestä tuotteesta Euroopan talousalueella saama liikevaihto ja markkinaosuudet ovat seikkoja, joiden perusteella saadaan tietoja yrityksen merkityksestä, komissio voi ottaa ne huomioon tässä yhteydessä.

Markkinaosuuksien käyttäminen yhtenä tekijänä yritysten erottamisessa on tosin yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaista, jos sitä ei sovelleta kaikkiin kysymyksessä oleviin yrityksiin.

(ks. 504, 507 ja 511 kohta)

22. Yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen ehkäisevän vaikutuksen huomioon ottaminen sakon perusmäärää vahvistettaessa on olennainen osa rikkomisen vakavuuden perusteella toteutettavaa sakkojen määrien vaihtelemista.

Komissio voi määrätä ankarammat sakot yritykselle, jonka – kun otetaan huomioon, että sillä on keskeinen asema markkinoilla – toiminnalla markkinoilla on ollut suurempi vaikutus kuin muilla samaan rikkomiseen syyllistyneillä yrityksillä. Tällainen sakon määrän laskemistapa täyttää muun muassa sen edellytyksen, että sakko on riittävän ehkäisevä.

Yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen ehkäisevässä tarkoituksessa tehty korotus ei ole yhteensopimaton sakkojen määräämättä jättämisestä tai niiden lieventämisestä kartellitapauksissa annetun tiedonannon soveltamisen kanssa, koska nämä kaksi vaihetta eroavat selvästi toisistaan ja niiden samanaikaista soveltamista ei voida pitää ristiriitaisena. Sakon korottaminen ehkäisevässä tarkoituksessa kuuluu kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon laskentavaiheeseen. Sen jälkeen kun tämä määrä on määrätty, yhteistyötiedonannon soveltamisella pyritään antamaan hyvitystä niille yrityksille, jotka ovat päättäneet tehdä yhteistyötä komission kanssa. Se, että yritys päättää tehdä yhteistyötä tutkimuksessa saadakseen alennusta sille tässä yhteydessä määrättyyn sakkoon, ei millään tavoin takaa, että yritys ei enää tulevaisuudessa syyllisty samankaltaiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen.

(ks. 526, 540 ja 541 kohta)

23. Määrittäessään yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon suuruutta komissio voi korottaa sakon perusmäärää ensiksi sen merkityksen vuoksi, joka yrityksellä on kysymyksessä olevan tuotteen markkinoilla, ja sitten toiseksi ehkäisevän vaikutuksen perusteella siten, että se ottaa huomioon yrityksen tai konsernin, johon yritys kuuluu, kaiken toiminnan yrityksen kokonaisresurssien huomioon ottamiseksi. Näissä kahdessa korotuksessa ei siis oteta huomioon samoja seikkoja.

(ks. 535 ja 536 kohta)

24. Useiden yritysten rikottua yhteisön kilpailusääntöjä on sakkojen suuruutta määrättäessä tutkittava kunkin yrityksen osuuden suhteellinen vakavuus, mikä edellyttää erityisesti sitä, että on määritettävä kunkin yrityksen osuus rikkomisessa sen ajan osalta, jona se osallistui siihen. Tästä seuraa muun muassa, että yhden tai useamman yrityksen toiminta kartellin ”johtajana” on otettava huomioon sakon määrää laskettaessa, sillä tällaisessa asemassa olleilla yrityksillä on tämän perusteella oltava erityinen vastuu muihin yrityksiin verrattuna. Näiden periaatteiden mukaisesti komission asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta antamien suuntaviivojen 2 kohdassa otsikon ”Raskauttavat olosuhteet” alla vahvistetaan luettelo, joka ei ole tyhjentävä, seikoista, joiden perusteella sakon perusmäärää voidaan korottaa, ja näihin kuuluu muun muassa ”toiminta rikkomusten johtajana tai yllyttäjänä”.

(ks. 561 ja 622 kohta)

25. Vaikka asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 3 kohtaan sisältyvässä luettelossa luetellut seikat ovat varmasti niiden joukossa, jotka komissio voi tietyssä tapauksessa ottaa huomioon, se ei ole velvollinen antamaan tämän vuoksi lisäalennusta automaattisesti, jos yritys esittää viitteitä, jotka osoittavat jonkin tällaisen seikan olemassaolon. Sitä, onko sakon mahdollinen alentaminen lieventävien seikkojen nojalla asianmukaista, on arvioitava kokonaisvaltaisesti ja ottaen huomioon kaikki merkitykselliset seikat. Koska suuntaviivoissa ei ole pakottavaa mainintaa lieventävistä seikoista, jotka voidaan ottaa huomioon, komissio on säilyttänyt tietyn harkintavallan arvioidakseen kokonaisvaltaisesti mahdollisen lieventäviin seikkoihin perustuvan sakon määrän alentamisen suuruutta.

(ks. 602 ja 624 kohta)

26. Yritystä kohtaan harjoitetun uhkailun ja painostuksen olemassaolo ei vaikuta lainkaan yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloon ja vakavuuteen, eikä se ole lieventävä seikka. Yritys, joka muiden kanssa osallistuu kilpailua rajoittavaan toimintaan, voi ilmoittaa kohtaamastaan painostuksesta toimivaltaisille viranomaisille ja tehdä komissiolle kantelun asetuksen N:o 17 3 artiklan mukaisesti sen sijaan, että se osallistui kartelliin. Tämä pätee kaikkiin kartelliin osallistuviin ilman, että niiden välillä olisi tarpeen tehdä eroa väitetyn painostuksen voimakkuuden mukaan.

(ks. 638 ja 639 kohta)

27. Rikkomisen lopettaminen heti komission ensimmäisen toimenpiteen jälkeen kuuluu asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 3 kohdassa nimenomaisesti lueteltuihin lieventäviin seikkoihin.

Komission ei kuitenkaan tarvitse yleisesti pitää kilpailusääntöjen rikkomisen jatkamista raskauttavana seikkana eikä sen lopettamista lieventävänä seikkana.

Lisäksi tilanteessa, jossa kilpailusääntöjen rikkomisen lopettamisen ajankohta edeltää komission ensimmäisiä toimenpiteitä tai tarkastuksia, sakkoa alentamalla otettaisiin toiseen kertaan huomioon suuntaviivojen mukaisesti tapahtuvassa sakkojen laskennassa huomioon otettava rikkomisten kesto. Tämän huomioon ottamisen tarkoituksena on nimenomaan se, että rangaistaan ankarammin yrityksiä, jotka rikkovat kilpailusääntöjä pitkän ajan, kuin niitä, joiden rikkominen on lyhytkestoista. Se, että sakon määrää alennettaisiin sillä perusteella, että yritys on lopettanut rikkomismenettelyn ennen komission ensimmäisiä tarkastuksia, vaikuttaisi siten, että lyhytkestoisista rikkomisista vastuussa olevat saisivat etua toistamiseen.

(ks. 643–646 kohta)

28. Sakkojen määräämättä jättämisestä tai niiden lieventämisestä kartellitapauksissa annetun tiedonannon B kohdan b alakohdan sanamuodosta seuraa, että ”ensimmäisen” yrityksen ei ole tarvinnut esittää näyttöä, joka osoittaa kaikki kartellin toiminnan yksityiskohdat, vaan ratkaisevan näytön esittäminen riittää. Erityisesti tässä sanamuodossa ei edellytetä, että tämä näyttö olisi itsessään ”riittävää” väitetiedoksiannon saati sitten kilpailusääntöjen rikkomisen toteavan lopullisen päätöksen laatimista varten.

Lisäksi yhteistyötiedonannosta ilmenee selvästi, että sillä, että yritys on ensimmäinen, joka toimittaa ratkaisevaa näyttöä, on merkitystä B ja C kohdan, mutta ei D kohdan soveltamisen kannalta, koska D kohtaan ei sisälly mitään viittausta siihen, että jokin yritys on tehnyt yhteistyötä aiemmin kuin toinen, eikä siinä palkita tällaisesta aiemmuudesta.

(ks. 692 ja 697 kohta)

29. Sakon alentaminen hallinnollisessa menettelyssä harjoitetun yhteistyön vuoksi on perusteltua vain, jos komissio on yrityksen käyttäytymisen vuoksi voinut todeta kilpailusääntöjen rikkomisen helpommin tai, tilanteen mukaan, saada sen loppumaan.

Komissiolla on tältä osin harkintavaltaa, mikä ilmenee sakkojen määräämättä jättämisestä tai niiden lieventämisestä kartellitapauksissa annetun tiedonannon D kohdan 2 alakohdan sanamuodosta.

Lisäksi ja ennen kaikkea alennus yhteistyötiedonannon nojalla on perusteltu ainoastaan silloin, kun toimitettujen tietojen ja kyseessä olevan yrityksen käyttäytymisen yleisemminkin voidaan katsoa osoittavan, että yritys on harjoittanut todellista yhteistyötä.

Tunnustukset, joihin liittyy varauksia, tai epäselvät lausunnot eivät ole todellista yhteistyötä, eivätkä ne helpota komission tehtävää, koska ne edellyttävät tarkistusten tekemistä. Tämä pitää sitäkin enemmän paikkansa, kun varaukset koskevat kilpailusääntöjen rikkomisen keston, myyntikiintiöiden, markkinaosuuksien ja tietojen vaihdon kaltaisia seikkoja.

(ks. 716 ja 717 kohta)

30. Yhteisöjen tuomioistuimissa käytävän oikeudenkäyntimenettelyn aikana komission sisäisiä asiakirjoja, jotka liittyvät yhteisön kilpailusääntöjen soveltamismenettelyyn, ei saateta kantajien tietoon, elleivät käsiteltävänä olevan asian erityiset olosuhteet sitä edellytä sellaisten painavien syiden perusteella, jotka asianosaisten on esitettävä.

(ks. 736 kohta)

YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)

26 päivänä huhtikuuta 2007 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt − Itsejäljentävän paperin markkinat – Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat – Kilpailusääntöjen rikkomisen kesto – Rikkomisen vakavuus – Sakon korottaminen ehkäisevässä tarkoituksessa – Raskauttavat seikat – Lieventävät seikat – Yhteistyötiedonanto

Yhdistetyissä asioissa T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 ja T‑136/02,

Bolloré SA, kotipaikka Puteaux (Ranska), edustajinaan asianajajat R. Saint‑Esteben ja H. Calvet,

kantajana asiassa T‑109/02,

Arjo Wiggins Appleton Ltd, kotipaikka Basingstoke (Yhdistynyt kuningaskunta), edustajinaan asianajaja F. Brunet, solicitor J. Temple Lang ja barrister J. Grierson,

kantajana asiassa T‑118/02,

jota tukee

Belgian kuningaskunta, asiamiehinään A. Snoecx ja M. Wimmer,

väliintulijana asiassa T‑118/02,

Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld GmbH, aiemmin Stora Carbonless Paper GmbH, kotipaikka Bielefeld (Saksa), edustajinaan asianajaja I. van Bael ja solicitor A. Kmiecik,

kantajana asiassa T‑122/02,

Papierfabrik August Koehler AG, kotipaikka Oberkirch (Saksa), edustajinaan asianajajat I. Brinker ja S. Hirsbrunner,

kantajana asiassa T‑125/02,

M‑real Zanders GmbH, aiemmin Zanders Feinpapiere AG, kotipaikka Bergisch Gladbach (Saksa), edustajinaan asianajajat J. Burrichter ja M. Wirtz,

kantajana asiassa T‑126/02,

Papeteries Mougeot SA, kotipaikka Laval‑sur‑Vologne (Ranska), edustajinaan aluksi asianajajat G. Barsi, J. Baumgartner ja J.‑P. Hordies, sittemmin Barsi ja Baumgartner,

kantajana asiassa T‑128/02,

Torraspapel, SA, kotipaikka Barcelona (Espanja), edustajinaan asianajajat O. Brouwer, F. Cantos ja C. Schillemans,

kantajana asiassa T‑129/02,

Distribuidora Vizcaína de Papeles, SL, kotipaikka Derio (Espanja), edustajinaan asianajajat E. Pérez Medrano ja I. Delgado González,

kantajana asiassa T‑132/02,

ja Papelera Guipuzcoana de Zicuñaga, SA, kotipaikka Hernani (Espanja), edustajanaan asianajaja I. Quintana Aguirre,

kantajana asiassa T‑136/02,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asioissa T‑109/02 ja T‑128/02 asiamiehinään W. Mölls ja F. Castillo de la Torre, avustajanaan asianajaja N. Coutrelis, asioissa T‑118/02 ja T‑129/02 asiamiehinään Mölls ja A. Whelan, avustajanaan asianajaja M. van der Woude, asiassa T‑122/02 asiamiehinään ensin R. Wainwright ja Mölls, sittemmin Wainwright ja Whelan, asioissa T‑125/02 ja T‑126/02 asiamiehinään Mölls ja Castillo de la Torre, avustajanaan asianajaja H.‑J. Freund, sekä asioissa T‑132/02 ja T‑136/02 asiamiehinään Mölls ja Castillo de la Torre, avustajinaan asianajajat J. Rivas Andrés ja J. Gutiérrez Gisbert,

vastaajana,

joissa vaaditaan kumoamaan EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/E‑1/36.212 – Itsejäljentävä paperi) 20.12.2001 tehty komission päätös 2004/337/EY (EUVL 2004, L 115, s. 1) tai toissijaisesti alentamaan kantajille päätöksessä määrätyn sakon määrää,

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Vilaras sekä tuomarit F. Dehousse ja D. Sváby,

kirjaaja: johtava hallintovirkamies J. Palacio González,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä sekä 2.6.2005 (asiat T‑132/02 ja T‑136/02), 7.6.2005 (asiat T‑109/02 ja T‑128/02), 14.6.2005 (asia T‑122/02), 16.6.2005 (asiat T‑118/02 ja T‑129/02) ja 21.6.2005 (asiat T‑125/02 ja T‑126/02) pidetyissä istunnoissa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asian tausta

1 Syksyllä 1996 paperiteollisuuskonserni Sappi, jonka emoyhtiö on Sappi Ltd, toimitti komissiolle tietoja ja asiakirjoja, joiden perusteella komissiolla oli aihetta epäillä, että itsejäljentävän paperin alalla, jolla Sappi toimi tuottajana, toimi tai oli toiminut salainen hintakartelli.

2 Sappin toimittaman aineiston perusteella komissio suoritti tarkastuksia tiettyjen itsejäljentävän paperin tuottajien tiloissa 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1961, 13, s. 204) 14 artiklan 2 ja 3 kohdan nojalla. Asetuksen N:o 17 14 artiklan 3 kohdan mukaiset tarkastukset tehtiin 18.2. ja 19.2.1997 Arjo Wiggins Belgium SA:n, Papeteries Mougeot SA:n (jäljempänä Mougeot), Torraspapel SA:n, Sarriopapel y Celulosa SA:n (jäljempänä Sarrió) ja Grupo Torras SA:n tiloissa. Tarkastuksia toteutettiin asetuksen N:o 17 14 artiklan 2 kohdan nojalla heinäkuun ja joulukuun 1997 välisenä aikana Sappin, Arjo Wiggins Appleton plc:n (jäljempänä AWA), Arjo Wiggins Europe Holdings Ltd:n, Arjo Wiggins SA:n ja sen tytäryhtiö Guérimand SA:n, Mougeot’n, Torraspapelin, Sarrión, Unipapelin, Sociedade Comercial de Celulose e Papel Lda:n, Stora Carbonless Paper GmbH:n (jäljempänä Stora, aiemmin Stora-Feldmühle AG) ja Papierfabrik August Koehler AG:n (jäljempänä Koehler) tiloissa.

3 Komissio osoitti vuonna 1999 asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaiset tietopyynnöt AWA:lle, Mougeot’lle, Torraspapelille, Cartiere Sottrici Binda SpA:lle (jäljempänä Binda), Carrs Paper Ltd:lle (jäljempänä Carrs), Distribuidora Vizcaína de Papeles, SL:lle (jäljempänä Divipa), Ekman Iberica, SA:lle (jäljempänä Ekman), Papelera Guipuzgoana de Zicuñaga, SA:lle, Koehlerille, Storalle, Zanders Feinpapier AG:lle (jäljempänä Zanders) ja Copigraph SA:lle. Näissä tietopyynnöissä kyseisiä yrityksiä vaadittiin toimittamaan tietoja ilmoittamistaan hinnankorotuksista, myyntimääristä, asiakkaista, liikevaihdosta ja kokouksista kilpailijoiden kanssa.

4 AWA, Stora ja Copigraph myönsivät tietopyyntöön antamissaan vastauksissa osallistuneensa itsejäljentävän paperin tuottajien monenvälisiin kartellikokouksiin. Ne toimittivat komissiolle asiakirjoja ja tietoja.

5 Mougeot puolestaan otti 14.4.1999 yhteyttä komissioon ja ilmoitti olevansa halukas tekemään yhteistyötä tutkimuksessa sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartellitapauksissa annetun komission tiedonannon (EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto) mukaisesti. Mougeot myönsi itsejäljentävän paperin hinnoista sopivan kartellin olemassaolon ja toimitti komissiolle tietoja kartellin rakenteesta ja erityisesti yksittäisistä kokouksista, joissa oli sovittu hinnoista ja joihin oli osallistunut sen edustajia.

6 Komissio aloitti 26.7.2000 menettelyn käsiteltävänä olevassa asiassa ja osoitti väitetiedoksiannon 17 yritykselle, joiden joukossa olivat AWA, Bolloré SA ja sen tytäryhtiö Copigraph, Carrs, Zicuñaga, Divipa, Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld GmbH (jäljempänä MHTP), aiemmin Stora, Mougeot, Koehler, Sappi, Torraspapel ja Zanders. Yritykset saivat käyttöönsä komission tutkimusasiakirjat cd-rom‑kopiona, joka lähetettiin niille 1.8.2000.

7 Kaikki väitetiedoksiannon vastaanottajina olleet yritykset Bindaa, International Paperia ja Mitsubishi Paper Mills Ltd:tä lukuun ottamatta toimittivat kirjallisia huomautuksia vastauksena komission niitä vastaan esittämiin väitteisiin.

8 Kuulemistilaisuus pidettiin 8.3. ja 9.3.2001.

9 Kuultuaan kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa ja kuultuaan kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan lopullisen kertomuksen komissio teki 20.12.2001 EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/E‑1/36.212 – Itsejäljentävä paperi) päätöksen 2004/337/EY (EUVL 2004, L 115, s. 1; jäljempänä päätös).

10 Komissio totesi päätöksen 1 artiklan ensimmäisessä kohdassa, että 11 yritystä oli rikkonut EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaa osallistumalla sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin itsejäljentävän paperin alalla.

11 Komissio totesi päätöksen 1 artiklan toisessa kohdassa, että AWA, Bolloré, MHTP, Koehler, Sappi, Torraspapel ja Zanders olivat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen tammikuusta 1992 syyskuuhun 1995 saakka, Carrs tammikuusta 1993 syyskuuhun 1995 saakka, Divipa maaliskuusta 1992 tammikuuhun 1995 saakka, Zicuñaga lokakuusta 1993 tammikuuhun 1995 saakka ja Mougeot toukokuusta 1992 syyskuuhun 1995 saakka.

12 Päätöksen 2 artiklassa velvoitettiin 1 artiklassa mainitut yritykset lopettamaan välittömästi kyseisessä artiklassa tarkoitettu rikkominen, jos näin ei ole jo tehty, ja pidättäytymään itsejäljentävän paperin alalla harjoittamassaan toiminnassa tekemästä sopimuksia tai noudattamasta yhdenmukaistettuja menettelytapoja, joilla on sama tai samankaltainen tavoite tai vaikutus kuin tarkasteltavana olevalla rikkomisella.

13 Päätöksen 3 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla asianomaisille yrityksille määrättiin seuraavat sakot:

– AWA: 184,27 miljoonaa euroa

– Bolloré: 22,68 miljoonaa euroa

– Carrs: 1,57 miljoonaa euroa

– Divipa: 1,75 miljoonaa euroa

– MHTP: 21,24 miljoonaa euroa

– Zicuñaga: 1,54 miljoonaa euroa

– Mougeot: 3,64 miljoonaa euroa

– Koehler: 33,07 miljoonaa euroa

– Sappi Ltd: 0 euroa

– Torraspapel: 14,17 miljoonaa euroa

– Zanders: 29,76 miljoonaa euroa.

14 Päätöksen 3 artiklan toisen kohdan mukaan sakot on maksettava kolmen kuukauden kuluessa päätöksen tiedoksiantamisesta. Päätöksen 3 artiklan kolmannen kohdan mukaan mainitun määräajan päätyttyä peritään automaattisesti korkoa, joka vastaa Euroopan keskuspankin perusrahoitusoperaatioiden korkoa laskettuna 1.12.2001, korotettuna 3,5 prosenttiyksiköllä eli yhteensä 6,77 prosenttia.

15 Päätöksen 1 ja 2 artiklassa tarkoitetut 11 yritystä ovat päätöksen adressaatit.

16 Päätöksestä (77 perustelukappale) ilmenee, että kartellin osapuolet sopivat yleisestä kilpailunvastaisesta suunnitelmasta, jonka päätarkoituksena oli parantaa osapuolten liiketoiminnan kannattavuutta korottamalla hintoja yhdessä. Päätöksen mukaan tämän kokonaissuunnitelman puitteissa kartellin päätavoitteena oli sopia hinnankorotuksista ja myös korotusten aikataulusta.

17 Tässä tarkoituksessa järjestettiin eritasoisia kokouksia: yleisiä, kansallisia tai alueellisia. Päätöksen 89 perustelukappaleen mukaan yleisiä kartellikokouksia seurasi joukko kansallisia tai alueellisia kokouksia, joiden tarkoituksena oli varmistaa, että yleisissä kartellikokouksissa sovitut hinnankorotukset pantiin täytäntöön kaikilla markkinoilla. Näissä kokouksissa osanottajat vaihtoivat yksityiskohtaisia ja yrityskohtaisia tietoja hinnoistaan ja myyntimääristään (97 perustelukappale). Sovittujen hinnankorotusten täytäntöönpanon varmistamiseksi joissain kansallisissa kartellikokouksissa jaettiin myyntikiintiöt ja vahvistettiin markkinaosuudet jokaiselle osallistujalle (81 perustelukappale).

18 Komissio katsoi, että kartellijärjestelyihin osallistuivat ETA:n kaikki tärkeimmät toimijat ja niitä luotiin, ohjattiin ja kannustettiin kunkin osallistujayrityksen johtotasolta. Tällaisen kartellin täytäntöönpano johtaa automaattisesti kilpailun huomattavaan vääristymiseen (377 perustelukappale). Ottaen huomioon tarkasteltavana olevan toiminnan luonteen ja sen todellisen vaikutuksen itsejäljentävän paperin markkinoihin sekä sen seikan, että rikkominen koski koko yhteismarkkinoita ja ETA-sopimuksen voimaantulon jälkeen koko ETA:ta, komissio katsoi, että päätöksen kohteena olevat yritykset olivat syyllistyneet luonteeltaan erittäin vakavaan EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan rikkomiseen (404 perustelukappale).

19 Määrittääkseen sakon perusmäärän lähtökohdan rikkomisen vakavuuden perusteella komissio luokitteli asianomaiset yritykset viiteen luokkaan sen mukaan, mikä oli yritysten suhteellinen merkitys kyseisillä markkinoilla (406–409 perustelukappale). Varmistaakseen sakon riittävän ehkäisevän vaikutuksen komissio korotti tämän jälkeen näin määriteltyä sakon perusmäärän lähtökohtaa AWA:n, Bollorén ja Sappin osalta 100 prosenttia (410–412 perustelukappale). Vahvistaakseen määrättävien sakkojen perusmäärän komissio otti tämän jälkeen huomioon kunkin yrityksen syyksi luettavan rikkomisen keston (413–417 perustelukappale).

20 Komissio korotti raskauttavien seikkojen perusteella AWA:lle määrättävän sakon määrää 50 prosenttia sen vuoksi, että se oli kartellin johtaja (418–424 perustelukappale). Komissio ei ole katsonut, että käsiteltävänä olevassa asiassa olisi ollut mitään lieventäviä seikkoja.

21 Komissio sovitti sakkojen lopulliset määrät ottaen huomioon asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan säännökset (434 perustelukappale) ja sovelsi tämän jälkeen yhteistyötiedonantoa, jonka perusteella Mougeot’n sakkoa alennettiin 50 prosenttia, AWA:n sakkoa 35 prosenttia, Bollorén (Copigraph) sakkoa 20 prosenttia ja Carrsin, MHTP:n ja Zandersin sakkoa 10 prosenttia (435–458 perustelukappale).

Menettely ja asianosaisten vaatimukset

22 Bolloré (asia T‑109/02), AWA (asia T‑118/02), MHTP (asia T‑122/02), Koehler (asia T‑125/02), Zanders (asia T-126/02), Mougeot (asia T‑128/02), Torraspapel (asia T‑129/02), Divipa (asia T‑132/02) ja Zicuñaga (asia T‑136/02) nostivat nyt käsiteltävänä olevat kanteet 11.4. ja 18.4.2002 välisenä aikana ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon toimittamillaan kannekirjelmillä.

23 Bolloré vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– ensisijaisesti kumoaa päätöksen 1, 2 ja 3 artiklan siltä osin kuin kyseiset artiklat koskevat sitä

– toissijaisesti alentaa huomattavasti sille päätöksen 3 artiklassa määrätyn sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

24 AWA vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa sille päätöksessä määrätyn sakon tai toissijaisesti alentaa sakon määrää huomattavasti

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut

– toteuttaa kaikki muut asianmukaisiksi katsomansa toimenpiteet.

25 Belgian kuningaskunta, joka väliintulijana tukee AWA:n väitteitä, vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin alentaa huomattavasti AWA:lle määrätyn sakon määrää.

26 MHTP vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa päätöksen 1 artiklan siltä osin kuin siinä todetaan, että MHTP osallistui kilpailusääntöjen rikkomiseen ennen 1.1.1993

– alentaa sille määrätyn sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

27 Koehler vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa päätöksen

– toissijaisesti alentaa sille päätöksen 3 artiklassa määrätyn sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

28 Zanders vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa päätöksen 3 artiklan siltä osin kuin siinä määrätään sille 29,76 miljoonan euron suuruinen sakko

– toissijaisesti alentaa sille päätöksen 3 artiklassa määrätyn sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

29 Mougeot vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– ensisijaisesti kumoaa päätöksen

– toissijaisesti alentaa komission määräämän sakon määrää huomattavasti

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

30 Torraspapel vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa päätöksen 1 artiklan siltä osin kuin siinä todetaan kantajan rikkoneen EY 81 artiklan 1 kohtaa 1.1.1992 ja syyskuun 1993 välisenä aikana, ja alentaa sakkoa vastaavasti

– alentaa kantajalle päätöksen 3 artiklassa määrätyn sakon määrää huomattavasti

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien pankkitakauksesta tai sakon kokonaan tai osittain maksamisesta aiheutuvat korot ja kulut.

31 Divipa vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa päätöksen siltä osin kuin siinä todetaan Divipan paitsi osallistuneen kartelliin Espanjan markkinoilla, myös osallistuneen koko ETA-markkinat kattaneeseen kartelliin, ja toissijaisesti alentaa sille päätöksessä määrätyn sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

32 Ziguñaga vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– ensisijaisesti kumoaa päätöksen 1, 3 ja 4 artiklan siltä osin kuin ne koskevat sitä

– toissijaisesti alentaa komission määräämän sakon määrää seuraavasti:

– kumoaa sen, että sakkoa korotettiin 10 prosenttia sillä perusteella, että se osallistui kartelliin alle vuoden ajan

– alentaa sakon perusmäärää huomattavasti ja vähintään 60 prosenttia sillä perusteella, että olemassa on lieventäviä seikkoja

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

33 Komissio vaatii kaikissa asioissa kanteen hylkäämistä ja kantajien velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

34 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esitti asioissa T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑128/02, T‑132/02 ja T‑136/02 kirjallisia kysymyksiä, joihin asianomaiset osapuolet vastasivat määräajassa.

35 Asian T‑126/02 kantaja ilmoitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle 14.6.2005 päivätyllä kirjeellään, joka sisälsi suullista käsittelyä varten laadittua kertomusta koskevat huomautukset, toiminimensä ja yhtiöjärjestyksensä muutoksesta siten, että Zanders Feinpapiere AG:stä tuli M‑real Zanders GmbH (jäljempänä myös Zanders).

36 Asianosaisten lausumat ja niiden vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin erillisissä istunnoissa, jotka pidettiin 2., 7., 14., 16. ja 21.6.2005.

37 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kehotti asianosaisia kussakin asiassa pidetyssä istunnossa ottamaan kantaa siihen, pitäisikö kaikki asiat mahdollisesti yhdistää tuomion antamista varten, ja koska asianosaiset eivät vastustaneet tätä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti yhdistää käsiteltävänä olevat asiat tuomion antamista varten työjärjestyksensä 50 artiklan mukaisesti.

Oikeudellinen arviointi

38 Kantajat vaativat päätöksen kumoamista ja/tai sakon kumoamista tai sen alentamista.

I Päätöksen kumoamista koskevat kanneperusteet

39 Kantajat vaativat tapauksen mukaan joko koko päätöksen tai joidenkin sen niitä koskevien säännösten kumoamista. Nämä kumoamisvaatimukset perustuvat muodollisiin perusteisiin, jotka koskevat hallinnollisen menettelyn kulkua, ja aineellisiin perusteisiin, jotka koskevat niitä toteamuksia ja arviointeja, jotka komissio on tehnyt tiettyjen yritysten rikkomiseen osallistumisen osalta.

A Hallinnollisen menettelyn kulkua koskevat kanneperusteet

1. Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan oikeutta tulla kuulluksi on loukattu, koska hallinnollisen menettelyn kuluessa ei luovutettu tiettyjä asiakirjoja, jotka komissio luokitteli luottamuksellisiksi

a) Asianosaisten lausumat

40 Zicuñaga katsoo, että sekä oikeuskirjallisuudesta että asetuksen N:o 17 19 artiklasta seuraa, että oikeus saada tutustua kaikkiin tutkinta-asiakirjoihin on prosessuaalinen tae, jolla turvataan puolustautumisoikeuksien tehokas käyttäminen ja erityisesti oikeus tulla kuulluksi. Se korostaa, että tällä takeella mahdollistetaan paitsi se, että asianomainen osapuoli voi riitauttaa ne sitä vastaan puhuvat asiakirjat, joihin komissio vetoaa, myös se, että asianomainen saa tutustua kaikkiin sen puolesta puhuviin asiakirjoihin, jotka voivat olla hyödyllisiä asianomaisen puolustuksen kannalta.

41 Kantajan näkemyksen mukaan komission on luottamuksellisten asiakirjojen osalta yhdistettävä yhtäältä asianomaisen yrityksen oikeutettu intressi luottamuksellisuuteen ja toisaalta puolustautumisoikeudet. Komissio ei kuitenkaan voi perustaa lopullista päätöstään asiakirjoihin, joista syytetty ei ole voinut esittää näkemystään. Se, että komissio kieltäytyy antamasta tietoa asiakirjasta hallinnollisen menettelyn aikana, merkitsee lisäksi puolustautumisoikeuksien loukkaamista silloin, kun hallinnollisessa menettelyssä olisi voitu päätyä eri lopputulokseen, jos kantajalla olisi ollut mahdollisuus tutustua kyseisiin asiakirjoihin. Zicuñagan mukaan tästä seuraa, että se, että komissio ei luovuttanut luottamuksellisiksi luokiteltuja asiakirjoja, on loukannut kantajan puolustautumisoikeuksia.

42 Komissio korostaa, että sen suorittama tutkinta noudatti kaikkia vaadittavia takeita eikä loukannut mitään oikeusperiaatteita. Se toteaa lisäksi, että koska Zicuñaga ei täsmennä, mitä sitä vastaan puhuvia asiakirjoja komissio on käyttänyt, sen väitettä ei tule ottaa tutkittavaksi.

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

43 Aluksi on todettava, että Zicuñagan argumentaatio on ristiriitaista. Kysymyksessä olevan kanneperusteen otsikon (Kuulluksi tulemista koskevan oikeuden loukkaaminen. Kantajaa vastaan puhuvia asiakirjoja ei ole luovutettu) perusteella vaikuttaa siltä, että kantaja riitauttaa vain sen, että komissio epäsi hallinnollisessa menettelyssä kantajalta oikeuden tutustua sitä vastaan puhuviin asiakirjoihin, joihin oli vedottu päätöksessä. Kannekirjelmän muiden kohtien perusteella kantaja näyttää väittävän myös, että kyseisen menettelyn kuluessa ei luovutettu asiakirjoja, joiden kantaja väittää voivan sisältää kantajan puolesta puhuvia seikkoja.

44 Siltä osin kuin Zicuñaga väittää, että komissio ei ole hallinnollisen menettelyn kuluessa luovuttanut asiakirjoja, joita kantaja väittää käytetyn sitä vastaan päätöksessä, on todettava, kuten komissio on tehnyt kirjelmissään, että Zicuñaga ei ole yksilöinyt ainuttakaan tällaista asiakirjaa. Koska kantajan väitteelle ei ole esitetty mitään tukea, se on tältä osin hylättävä.

45 Siltä osin kuin Zicuñaga arvostelee komissiota siitä, että tämä ei antanut sille hallinnollisen menettelyn kuluessa oikeutta tutustua asiakirjoihin, jotka sen mukaan olisivat olleet hyödyllisiä sen puolustuksen kannalta, koska ne saattoivat sisältää sen puolesta puhuvia seikkoja, on muistettava, että oikeuskäytännön mukaan salliakseen kysymyksessä olevien yritysten puolustautua hyödyllisellä tavalla väitetiedoksiannossa niitä vastaan esitettyjä väitteitä vastaan komission pitää antaa niiden tutustua kaikkiin tutkinta-asiakirjoihin lukuun ottamatta niitä, jotka sisältävät muiden yritysten liikesalaisuuksia tai muuta luottamuksellista tietoa, sekä komission sisäisiä asiakirjoja (ks. asia T‑23/99, LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1705, 170 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

46 Lisäksi yritysten ja yritysten yhteenliittymien oikeuden suojella liikesalaisuuksiaan on oltava tasapainossa sen kanssa, että taataan oikeus tutustua kaikkiin asiakirjoihin. Näin ollen, jos komissio katsoo, että tietyt sen tutkinta-aineistoon sisältyvistä asiakirjoista sisältävät liikesalaisuuksia tai muuta luottamuksellista tietoa, sen on valmistettava tai valmistutettava niillä yrityksillä tai yritysten yhteenliittymillä, joista kyseiset asiakirjat ovat peräisin, asiakirjoista versiot, jotka eivät ole luottamuksellisia. Jos tällaisten ei-luottamuksellisten versioiden laatiminen kaikista asiakirjoista osoittautuu vaikeaksi, sen on toimitettava asianomaisille osapuolille ongelmallisista asiakirjoista luettelo, joka on riittävän täsmällinen, jotta ne voivat arvioida, onko tarpeen pyytää oikeutta tutustua tiettyihin asiakirjoihin (ks. vastaavasti asia T‑30/91, Solvay v. komissio, tuomio 29.6.1995, Kok. 1995, s. II‑1775, 88–94 kohta).

47 Käsiteltävänä olevassa asiassa Zicuñagan kirjelmistä ilmenee, että se arvostelee aivan erityisesti sitä, että komissio oli evännyt siltä oikeuden tutustua päätöksen 288 perustelukappaleessa tarkoitettuihin yksityiskohtaisiin tietoihin, jotka koskivat useiden rikkomiseen syyllistyneiden yritysten, joihin Zicuñaga kuuluu, ETA-alueen myyntiä maittain kartellin keston aikana. Zicuñagan mukaan näihin tietoihin sisältyy todennäköisesti seikkoja, joiden perusteella se olisi voinut osoittaa, että se ei ollut soveltanut hintapolitiikkaa, josta oli sovittu itsejäljentävän paperin eurooppalaisten valmistajien kanssa.

48 Tältä osin asiakirjoista, jotka muodostavat asian T‑136/02 asiakirja-aineiston, tehty luettelo, jonka komissio on toimittanut vastauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämään kysymykseen, osoittaa, että komissio on antanut asianosaisten käyttöön hallinnollisen menettelyn kuluessa ei-luottamuksellisen version asiakirjoista, jotka sisältävät 288 perustelukappaleessa tarkoitetut tiedot, kun asiakirjat oli luokiteltu sellaisiksi, ettei niihin ollut oikeus tutustua. Zicuñaga on näin ollen voinut arvioida, oliko sen tarpeen pyytää oikeutta tutustua tiettyihin asiakirjoihin.

49 Tältä osin on muistettava, että komissiolla ei ole EY 81 artiklan rikkomista koskevassa menettelyssä velvollisuutta antaa omasta aloitteestaan oikeutta tutustua asiakirjoihin, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon ja joita sillä ei ole aikomusta käyttää lopullisessa päätöksessä asianosaisia vastaan. Asianosainen, joka saa hallinnollisen menettelyn kuluessa selville, että komissiolla on hallussaan asiakirjoja, jotka voisivat olla hyödyllisiä sen puolustuksen kannalta, on velvollinen esittämään toimielimelle nimenomaisen pyynnön saada tutustua näihin asiakirjoihin. Siinä tapauksessa, ettei asianosainen tee näin hallinnollisen menettelyn aikana, se menettää tältä osin oikeutensa lopullisesta päätöksestä mahdollisesti nostettavan kumoamiskanteen yhteydessä (yhdistetyt asiat T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, ns. sementtitapaus, tuomio 15.3.2000, Kok. 2000, s. II‑491, 383 kohta).

50 Zicuñaga ei kuitenkaan esittänyt hallinnollisen menettelyn kuluessa nimenomaista pyyntöä saada tutustua edellä mainittuja tietoja sisältävän asiakirjan luottamukselliseen versioon. Se tosin viittaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämään kysymykseen antamassaan vastauksessa kirjalliseen pyyntöön, joka koski oikeutta saada tutustua näihin tietoihin, ja esittää kirjeen, jolla komissio hylkäsi tämän pyynnön, mutta on todettava, että pyyntö on päivätty 3.4.2002 eli hallinnollisen menettelyn päättymisen ja päätöksen tekemisen jälkeen. Se, että Ziguñaga ei ollut esittänyt tällaista pyyntöä hallinnollisen menettelyn kuluessa, merkitsee, että se menettää oikeutensa kumoamiskanteen osalta.

51 Tästä seuraa, että tämä Zicuñagan esittämä kanneperuste on hylättävä.

2. Toinen kanneperuste, jonka mukaan oikeutta tutustua asiakirjoihin on loukattu, koska ei ole toimitettu asiakirjoja, jotka eivät sisälly cd-romilla tiedoksi annettuun tutkinta-aineistoon

a) Asianosaisten lausumat

52 Koehler arvostelee komissiota siitä, että tämä ei ole antanut sille oikeutta tutustua tiettyihin asiakirjoihin, jotka eivät kuulu tutkinta-aineistoon, joka annettiin cd-romilla tiedoksi väitetiedoksiannon adressaateille 1.8.2000. Koehler viittaa erityisesti muiden väitetiedoksiannon adressaattien väitetiedoksiantoon antamiin vastauksiin ja näiden vastausten liitteisiin, erityisesti päätöksen alaviitteessä 365 mainittuun asiantuntijalausuntoon, jonka AWA oli toimittanut komissiolle. Se katsoo, että se, että päätökseen sisältyy useita viittauksia väitetiedoksiantoon annettuihin vastauksiin, osoittaa, että komissio on käyttänyt näitä vastauksia perusteena analysoidessaan tosiseikkoja ja laskiessaan sakkojen määrää. Koehler lisää, että Mougeot’n väitetiedoksiantoon antama vastaus osoittaa, että asiakirja-aineistoon sisältyy selvästi myös tietoja, jotka olisivat olleet hyödyllisiä sen puolustukselle.

53 Komissio vastaa, että vaikka onkin totta, että se voi käyttää perusteena vain tosiseikkoja, joiden osalta asianomaiset yritykset ovat voineet esittää selvitystä, väitetiedoksiantoon annetut vastaukset eivät ole osa tutkinta-aineistoa, johon on myönnettävä oikeus tutustua. Hallinnollinen menettely on katsottava päättyneeksi, kun nämä vastaukset saapuvat, eikä sitä voida jatkaa loputtomiin sen vuoksi, että kukin yritys haluaisi esittää näkemyksensä muiden yritysten esittämistä huomautuksista. Koehler ei ole yksilöinyt sitä syyllisyyttä tukevaa seikkaa, jota komissio on sen mukaan käyttänyt perusteena sitä vastaan ja josta se ei olisi voinut lausua.

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

54 Koehlerin argumentaation voidaan katsoa sisältävän kaksi näkökohtaa. Yhtäältä se katsoo, että komissio on käyttänyt tiettyjä asiakirjoja, jotka eivät sisältyneet sen tutustuttavissa olevaan tutkinta-aineistoon, päätöksessä sitä vastaan ilman, että sillä olisi ollut oikeutta tutustua niihin hallinnollisessa menettelyssä ja että se olisi voinut lausua niistä. Toisaalta komissio ei ole toimittanut Koehlerille asiakirjoja, jotka eivät sisältyneet sen tutustuttavissa olevaan tutkinta-aineistoon ja jotka olisivat voineet sisältää sen puolesta puhuvia seikkoja. Näitä kahta näkökohtaa on tarkasteltava erikseen.

55 Ensiksi siltä osin kuin kysymys on siitä, että Koehlerille ei sen mukaan toimitettu niitä sitä vastaan puhuvia seikkoja, jotka eivät sisältyneet sen tutustuttavissa olevaan tutkinta-aineistoon, on muistettava ensiksi, että asiakirjan voidaan katsoa sisältävän jotakin kantajaa vastaan puhuvaa näyttöä ainoastaan silloin, kun komissio on käyttänyt sitä tukemaan väitettä sellaisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon kyseinen kantaja on osallistunut (ns. sementtitapaus, tuomion 284 kohta).

56 Kun otetaan huomioon, että asiakirjoja, joita ei ole annettu tiedoksi asianosaisille hallinnollisen menettelyn aikana, ei voida käyttää todisteina niitä vastaan (ks. vastaavasti asia C‑62/86, AKZO v. komissio, tuomio 3.7.1991, Kok. 1991, s. I‑3359, Kok. Ep. XI, s. I‑261, 21 kohta; asia T‑11/89, Shell v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, s. II‑757, Kok. Ep. XII, s. II‑49, 55 ja 56 kohta ja asia T‑13/89, ICI v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, s. II‑1021, Kok. Ep. XII, s. II‑175, 34 ja 35 kohta), kyseisiä asiakirjoja ei voida hyväksyä todisteina, jos käy ilmi, että komissio on kanteen kohteena olevassa päätöksessä perustanut kantansa asiakirjoihin, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon ja joita ei ole annettu tiedoksi kantajille (ns. sementtitapaus, tuomion 382 kohta; ks. myös vastaavasti asia 107/82, AEG v. komissio, tuomio 25.10.1983, Kok. 1983, s. 3151, Kok. Ep. VII, s. 281, 24–30 kohta ja edellä 46 kohdassa mainittu asia Solvay v. komissio, tuomion 57 kohta sekä em. asia ICI v. komissio, tuomion 36 kohta).

57 Tästä seuraa, että jos komissio aikoo perustaa kantansa väitetiedoksiantoon annetun vastauksen otteeseen tai tällaiseen vastaukseen liitettyyn asiakirjaan näyttääkseen EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamismenettelyssä toteen, että kilpailusääntöjä on rikottu, muille tässä menettelyssä mukana oleville asianosaisille on annettava mahdollisuus ottaa kantaa tällaiseen todisteeseen (ks. vastaavasti edellä 56 kohdassa mainittu asia AKZO v. komissio, tuomion 21 kohta; edellä 56 kohdassa mainittu asia Shell v. komissio, tuomion 55 kohta ja edellä 56 kohdassa mainittu asia ICI v. komissio, tuomion 34 kohta).

58 Käsiteltävänä olevassa asiassa kantaja toteaa kannekirjelmässään yleisesti, että ”alaviitteisiin sisältyvien useiden viittausten vuoksi ei ole epäilystäkään siitä, että komissio on käyttänyt asian muiden asianosaisten huomautuksia vahvistamaan sekä tosiseikkoja koskevaa esitystä että sakon määrän laskemista”. Näin yleisen toteamuksen perusteella ei voida kuitenkaan päätellä, mitä tiettyjä asiakirjoja olisi käytetty päätöksessä Koehleria vastaan puhuvina todisteina. Koehler totesi kaiken lisäksi istunnossa, että ei ollut sellaista sitä vastaan puhuvaa asiakirjaa, johon se ei olisi saanut tutustua.

59 Toiseksi siltä osin kuin kysymys on siitä, että Koehler ei saanut tietoonsa niitä sen puolesta puhuvia todisteita, jotka eivät sisältyneet sen tutustuttavissa olevaan tutkinta-aineistoon, Koehler viittaa muiden väitetiedoksiannon adressaattien väitetiedoksiantoon antamiin vastauksiin sekä näiden vastausten liitteisiin. Se ei kuitenkaan osoita, että se olisi nimenomaisesti pyytänyt komissiolta näiden tietojen toimittamista, ja se on jopa myöntänyt istunnossa, että se ei ollut esittänyt pyyntöä saada tutustua näihin asiakirjoihin. Koehlerin väitettä siitä, että se ei saanut oikeutta tutustua näihin asiakirjoihin, ei siis voida ottaa tutkittavaksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa (ks. vastaavasti ns. sementtitapaus, tuomion 383 kohta; ks. myös edellä 49 kohta).

60 Lisäksi on vielä huomautettava, että Koehler ei ole osoittanut, että se olisi voinut esittää väitteitä, jotka olisivat vaikuttaneet päätöksen lopputulokseen, jos se olisi saanut tutustua muiden väitetiedoksiannon adressaattien vastauksiin ja näiden vastausten liitteisiin (ks. vastaavasti asia 30/78, Distillers v. komissio, tuomio 10.7.1980, Kok. 1980, s. 2229, 26 kohta ja asia T‑7/90, Kobor v. komissio, tuomio 27.11.1990, Kok. 1990, s. II‑721, 30 kohta).

61 Ensiksi siltä osin kuin on kysymys asiantuntijalausunnosta, jonka AWA oli liittänyt väitetiedoksiantoon antamaansa vastaukseen, ja siltä osin kuin Koehler pyrkii viittauksellaan tähän lausuntoon yksilöimään asiakirjan, joka ei sisälly sen tutustuttavissa olleeseen tutkinta-aineistoon ja joka olisi voinut olla hyödyksi sen puolustukselle, päätöksestä (390, 392 ja 396 perustelukappale) ilmenee, että komissio on nimenomaisesti hylännyt AWA:n kyseisen asiantuntijalausunnon perusteella hallinnollisen menettelyn kuluessa kehittelemät väitteet, joiden mukaan kilpailusääntöjen rikkomisella ei ollut todellista vaikutusta markkinoihin. Koehlerin väite, jonka mukaan sen puolustusta olisi haitannut se, ettei sillä ollut oikeutta tutustua kyseiseen lausuntoon hallinnollisen menettelyn kuluessa, ei siis voi menestyä.

62 Koehler väittää vastauskirjelmässään, että Mougeot’n väitetiedoksiantoon antama vastaus osoittaa, että asiakirja-aineistoon sisältyi tietoja, jotka olisivat selvästi olleet hyödyllisiä sen puolustukselle. Se viittaa tältä osin päätöksen 293 perustelukappaleessa lainattuun kyseisen vastauksen kappaleeseen, jossa Mougeot, viitaten komission aiemmin esittämään toteamukseen, toteaa, että ”väitetiedoksianto ei todista, että AEMCP:n [Association of European Manufacturers of Carbonless Paper] kokoukset olisivat tarjonneet puitteet yhteistoimintamekanismeille ennen järjestön uudelleenjärjestelyä syyskuussa 1993”. Päätöksen 295 perustelukappaleessa komissio kuitenkin nimenomaisesti hylkää tämän väitteen ja toteaa, että Sappin, Mougeot’n ja AWA:n lausunnot yhdessä todistavat, että yleisiä kartellikokouksia pidettiin ainakin vuodesta 1992. Komissio viittaa päätöksen 112 ja 113 perustelukappaleeseen ja lisää, että Sappilta saadut todisteet vahvistavat lisäksi, että ennen syyskuuta 1993 yhteistoimintaa harjoitettiin myös AEMCP:n kokouksissa tai näiden kokousten yhteydessä pidetyissä kokouksissa. Koehlerin siteeraama Mougeot’n väitetiedoksiantoon antaman vastauksen kappale ei siis todista, toisin kuin Koehler väittää, että se olisi väitetiedoksiantoon annettujen vastausten ja niihin liitettyjen asiakirjojen avulla voinut kehittää argumentteja, jotka olisivat saattaneet johtaa hallinnollisen menettelyn toisenlaiseen lopputulokseen.

63 Kaikki edellä esitetty huomioon ottaen tämä kanneperuste on hylättävä.

3. Kolmas kanneperuste, jonka mukaan puolustautumisoikeuksia ja kontradiktorista periaatetta on loukattu sen vuoksi, että väitetiedoksianto ja päätös eivät ole yhdenmukaisia

a) Asianosaisten lausumat

64 Bolloré väittää, että väitetiedoksiantovaiheessa komissio katsoi sen osallistuneen rikkomiseen yksinomaan sillä perusteella, että se oli emoyhtiönä vastuussa tytäryhtiönsä Copigraphin itsenäisistä toimista. Päätöksessä sen sijaan esitetään sitä vastaan uusi väite, joka perustuu siihen, että se olisi ollut itse ja itsenäisesti mukana kartellissa. Bolloré väittää, että koska komissio ei antanut sille mahdollisuutta ottaa kantaa tähän väitteeseen hallinnollisen menettelyn kuluessa, komissio on loukannut sen puolustautumisoikeuksia.

65 Komissio kiistää, että Bollorén katsottaisiin päätöksessä olevan itse mukana kilpailusääntöjen rikkomisessa. Komission mukaan kantajan syyksi luetaan sen tytäryhtiön toiminta sen vuoksi, että se muodostaa viimeksi mainitun kanssa yhden ja saman yrityksen. Käsiteltävänä oleva kanneperuste voi siis menestyä vain, jos osoitetaan, että rikkomista ei lueta tällä perusteella kantajan syyksi väitetiedoksiannossa, tai jos osoitetaan, että komissio perusti päätöksessä arviointinsa sellaisiin tosiseikkoihin, joista Bolloré ei ollut voinut esittää näkemystään oikeudenkäyntiä edeltäneen menettelyn kuluessa. Tilanne ei komission mukaan kuitenkaan ole tällainen.

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

66 Tämän osalta on huomautettava, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen, joka on yhteisön oikeuden perusperiaate ja jota on noudatettava etenkin kaikissa sellaisissa, myös hallinnollisissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä seuraamuksia, edellyttää, että yrityksellä, jota asia koskee, on ollut mahdollisuus esittää asianmukaisesti näkemyksensä komission esiin tuomien tosiseikkojen, väitteiden ja olosuhteiden todenperäisyydestä ja merkityksellisyydestä (yhdistetyt asiat T‑5/00 ja T‑6/00, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie v. komissio, tuomio 16.12.2003, Kok. 2003, s. II‑5761, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

67 Oikeuskäytännön mukaan väitetiedoksiannossa on esitettävä väitteet riittävän selkein sanamuodoin ja ainakin pääpiirteittäin, jotta ne, joita asia koskee, voivat saada tiedon siitä, mistä toiminnasta komissio niitä moittii. Vain tämän edellytyksen täyttyessä väitetiedoksianto täyttää sille yhteisön asetuksissa annetun tehtävänsä, joka on kaikkien tarpeellisten seikkojen ilmoittaminen yrityksille ja yritysten yhteenliittymille, jotta nämä voivat puolustautua tehokkaasti, ennen kuin komissio tekee lopullisen päätöksen (yhdistetyt asiat C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ja C‑125/85–C‑129/85, Ahlström Osakeyhtiö ym. v. komissio, tuomio 31.3.1993, Kok. 1993, s. I‑1307, Kok. Ep. XIV, s. I‑123, 42 kohta ja asia T‑352/94, Mo och Domsjö v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II‑1989, 63 kohta).

68 Lisäksi puolustautumisoikeuksien loukkaamista hallinnollisessa menettelyssä arvioidaan komission väitetiedoksiannossa ja kanteen kohteena olevassa päätöksessä esittämien väitteiden perusteella (asia T‑36/91, ICI v. komissio, tuomio 29.6.1995, Kok. 1995, s. II‑1847, 70 kohta ja edellä 46 kohdassa mainittu asia Solvay v. komissio, tuomion 60 kohta). Näin ollen sen toteaminen, että puolustautumisoikeuksia on loukattu, edellyttää, että väite, jota yrityksen mukaan ei esitetty sitä vastaan väitetiedoksiannossa, sisältyy kanteen kohteena olevaan komission päätökseen.

69 Kolmessa edellisessä kohdassa mainittu oikeuskäytäntö huomioon ottaen käsiteltävänä olevassa asiassa on ensiksi syytä tarkastella, millä perusteella komissio on päätöksessään katsonut Bollorén olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta. Tämän kannalta merkitykselliset tiedot sisältyvät päätöksen 353–356 perustelukappaleeseen (Osa II (Oikeudellinen arviointi), 2.3 kohta (Vastuu rikkomisesta 2) (Copigraph ja Bolloré)).

70 Nämä perustelukappaleet ovat seuraavanlaiset:

”(353) Copigraph SA oli rikkomisen aikaan Bolloré SA:n (jonka nimi oli aiemmin Bolloré Technologies SA) kokonaan omistama tytäryhtiö, jonka AWA osti marraskuussa 1998. Copigraph päätti 2 päivänä helmikuuta 2000 lopettaa toimintansa 30 päivästä joulukuuta 2000 alkaen. Bolloré väittää, että sen ei voida katsoa olevan vastuussa Copigraphin toiminnasta, koska Copigraph oli taloudellisesti täysin itsenäinen yksikkö. Bollorén mukaan Copigraphin itsenäisyyttä voidaan perustella seuraavilla seikoilla: Copigraphin ja Bollorén hallintorakenteet olivat tiukasti erillään toisistaan; Copigraphilla oli oma infrastruktuuri ja se noudatti riippumatonta liiketoimintatapaa, sillä se hankki lähes 35 prosenttia tarvitsemistaan raaka-aineista Bolloré-konsernin ulkopuolelta, myös yhdeltä kilpailijalta.

(354) Copigraph kuului Bollorén erikoispapereiden toimialaan, jonka silloinen päällikkö [V.], oli samanaikaisesti Copigraphin toimitusjohtaja. Lisäksi Copigraphin silloinen kaupallinen johtaja [J. B.] oli toiminut Thononin tehtaalla myyntitehtävissä vuodesta 1994. [Bolloré] oli näin ollen väistämättä tietoinen tytäryhtiönsä osallistumisesta kartelliin.

(355) Myös emoyhtiön, [Bollorén], suorasta osallisuudesta kartellin toimintaan on näyttöä. Bolloré kuului AEMCP:hen, jonka viralliset kokoukset toimivat myös kartellikokouksina tammikuusta 1992 syyskuuhun 1993. Bollorén edustaja, sen erikoispaperiryhmän päällikkö [V.], osallistui kartellikokouksiin Copigraphin kaupallisen johtajan kanssa. Bollorén erikoispaperiryhmän päällikkö osallistui myös Ranskan markkinoita käsitelleeseen kartellikokoukseen 1 päivänä lokakuuta 1993. Copigraphin kaupallinen johtaja osallistui siitä lähtien kaikkiin niihin kartellikokouksiin, joihin on todettu osallistuneen Copigraphin edustajia. Kaikki nämä kokoukset pidettiin vuonna 1994 ja kuten on mainittu, Copigraphin kaupallinen johtaja toimi samanaikaisesti myyntitehtävissä Bolloréssa.

(356) Tämän perusteella komissio päättelee, että Bollorén olisi katsottava olevan vastuussa oman toimintansa lisäksi myös Copigraphin toiminnasta kartellissa koko määritetyn jakson ajan.”

71 Edellä toistetusta päätöksen otteesta ilmenee, että Bollorén katsottiin olevan vastuussa rikkomisesta yhtäältä sillä perusteella, että sen oli katsottava olevan vastuussa tytäryhtiönsä osallistumisesta kartelliin, ja toisaalta sillä perusteella, että oli olemassa todisteita sen suorasta osallistumisesta kartellin toimintaan.

72 Bolloré myöntää, että sen oli väitetiedoksiannon perusteella mahdollista ymmärtää, että komissio katsoi kyseisessä väitetiedoksiannossa sen olevan vastuussa rikkomisesta sillä perusteella, että se oli Copigraphin kokonaan omistavana emoyhtiönä rikkomisen tapahtuma-aikaan vastuussa Copigraphin osallistumisesta kartelliin, ja ottaa tähän seikkaan kantaa. Bollorén väite koskee sitä, että väitetiedoksiannosta ei käynyt ilmi komission aikomus katsoa sen olevan vastuussa rikkomisesta myös sillä perusteella, että se oli suoraan osallistunut kartellin toimintaan.

73 Väitetiedoksiannon tältä osin merkitykselliset kappaleet sisältyvät 240–245 ja 248 kohtaan (osa II (Oikeudellinen arviointi), B kohta (Kilpailusääntöjen soveltaminen) 8 (Vastuu rikkomisesta)).

74 Aivan ensiksi on todettava, että komissio ei näissä väitetiedoksiannon kohdissa totea Bollorén olleen suoraan osallisena kartelliin, toisin kuin se tekee muiden väitetiedoksiannossa tarkoitettujen emoyhtiöiden, kuten AWA:n ja Torraspapelin osalta, joista komissio AWA:n osalta mainitsee, että ”[se] osallistui suoraan ja itsenäisesti lainvastaiseen kartelliin Arjo Wiggins Carbonless Paper Operation ‑osastonsa välityksellä”, ja Torraspapelin osalta, että ”on olemassa myös todisteita, jotka osoittavat emoyhtiön osallistuneen suoraan salaiseen toimintaan”.

75 Kuten Bolloré aivan oikein toteaa, väitetiedoksiannon 243 kohdasta ilmenee, että komissio on erottanut toisistaan kaksi tilannetta seuraavasti:

”Siltä osin kuin kysymys on emo‑ ja tytäryhtiöiden välisestä suhteesta, komissio osoittaa tämän väitetiedoksiannon emoyhtiölle, jos

– kaksi tai useampi sen tytäryhtiöistä on osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen

– emoyhtiö on osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen.

Muissa tapauksissa, joissa tytäryhtiö on osallistunut rikkomiseen, väitetiedoksianto osoitetaan sekä sille että emoyhtiölle.”

76 Bollorén ja Copigraphin muodostaman konsernin osalta väitetiedoksianto osoitettiin Bollorén lisäksi myös Copigraphille, mikä väitetiedoksiannon 243 kohdassa esitettyjen kriteerien valossa on ollut omiaan tuudittamaan Bollorén siihen ajatukseen, että komissio ei väitetiedoksiantovaiheessa katsonut konsernin emoyhtiö Bollorén osallistuneen suoraan kilpailusääntöjen rikkomiseen.

77 On siis todettava, että väitetiedoksiannon sanamuodon mukaan komissio aikoi katsoa Bollorén olleen vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta ainoastaan sen vuoksi, että se oli Copigraphin kokonaan omistavana emoyhtiönä rikkomisen tapahtuma-aikaan vastuussa Copigraphin osallistumisesta kartelliin. Bolloré ei voinut väitetiedoksiannon sanamuodon perusteella ennakoida, että komissio aikoi katsoa sen olevan vastuussa rikkomisesta myös sillä perusteella, että se itse osallistui suoraan kartellin toimintaan, kuten komissio teki päätöksessä.

78 On lisättävä, että väitetiedoksiannossa ei mainita seikkoja, jotka komissio esittää päätöksen 355 perustelukappaleessa sen väitteensä tueksi, että Bolloré osallistui suoraan kilpailusääntöjen rikkomiseen, toisin sanoen sitä, että Bolloré kuului AEMCP:hen, ja sitä, että V. ja J. B. edustivat sitä useissa kartellikokouksissa. Vaikka katsottaisiinkin komission väitteen mukaisesti, että Bollorén kuuluminen AEMCP:hen ilmenee väitetiedoksiannon liitteenä olevista asiakirjoista, on todettava, että komissio mainitsee väitetiedoksiannossa AEMCP:n jäsenten joukossa vain Copigraphin, mutta ei missään vaiheessa Bolloréta. V. ja J. B. puolestaan mainitaan väitetiedoksiannossa toistuvasti Copigraphin, mutta ei Bollorén, edustajina kartellikokouksissa. Komissio ei myöskään missään väitetiedoksiannon kappaleessa mainitse Bolloréta näissä kokouksissa edustettuina olleiden yritysten joukossa.

79 Bolloré ei siis ole väitetiedoksiannon perusteella voinut saada tietoonsa väitettä, jonka mukaan se osallistui suoraan kilpailusääntöjen rikkomiseen, eikä myöskään niitä tosiseikkoja, jotka komissio päätöksessä esitti tämän väitteen tueksi. Näin ollen Bollorélla ei, kuten sen väitetiedoksiantoon antamasta vastauksesta ilmenee, ole ollut mahdollisuutta tehokkaasti puolustautua hallinnollisen menettelyn kuluessa tämän väitteen ja näiden tosiseikkojen osalta.

80 Joka tapauksessa on syytä korostaa, että vaikka päätös sisältää uusia tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja koskevia väitteitä, joista asianomaisia yrityksiä ei ole kuultu, todettu virhe johtaa päätöksen kumoamiseen tältä osin ainoastaan, jos kyseisiä väitteitä ei voida näyttää oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen sellaisten päätöksessä esitettyjen muiden seikkojen perusteella, joiden osalta kyseisillä yrityksillä on ollut tilaisuus esittää huomautuksensa (yhdistetyt asiat T‑191/98 ja T‑212/98–T‑214/98, Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok. 2003, s. II‑3275, 196 kohta; ks. vastaavasti myös asia T‑86/95, Compagnie générale maritime ym. v. komissio, tuomio 28.2.2002, Kok. 2002, s. II‑1011, 447 kohta). Lisäksi Bollorén puolustautumisoikeuksien loukkaaminen voi vaikuttaa päätöksen pätevyyteen Bollorén osalta vain, jos päätös perustuu yksin siihen, että Bolloré on suoraan osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen (ks. vastaavasti edellä 67 kohdassa mainittu asia Mo och Domsjö v. komissio, tuomion 74 kohta). Tässä tapauksessa Bollorén ei voida katsoa olevan vastuussa rikkomisesta, koska päätöksessä esitettyä uutta väitettä siitä, että se olisi osallistunut suoraan kartellin toimintaan, ei voida hyväksyä.

81 Jos sitä vastoin pääasian tutkimisen yhteydessä (ks. jäljempänä 123–150 kohta) ilmenee komission oikein katsoneen Bollorén olevan vastuussa tytäryhtiönsä Copigraphin osallistumisesta kartelliin, komission tekemä virhe ei voi olla perusteena päätöksen kumoamiselle, koska sillä ei ole voinut olla toimielimen hyväksymän päätösosan kannalta ratkaisevaa vaikutusta (ks. vastaavasti asia T‑126/99, Graphischer Maschinenbau v. komissio, tuomio 14.5.2002, Kok. 2002, s. II‑2427, 49 kohta ja asia T‑209/01, Honeywell v. komissio, tuomio 14.12.2005, 49 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että siltä osin kuin tietyt päätöksen perustelut riittävät oikeudellisesti yksin perusteeksi tälle päätökselle, virheet, jotka saattaisivat rasittaa toimen muita perusteluja, eivät missään tapauksessa vaikuta tämän päätöksen päätösosaan (asia T‑87/05, EDP v. komissio, tuomio 21.9.2005, Kok. 2005, s. II‑3745, 144 kohta; ks. vastaavasti myös yhdistetyt asiat C‑302/99 P ja C‑308/99 P, komissio ja Ranska v. TF1, tuomio 12.7.2001, Kok. 2001, s. I‑5603, 26–29 kohta).

4. Neljäs kanneperuste, jonka mukaan puolustautumisoikeuksia, oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin ja syyttömyysolettaman periaatetta on loukattu

a) Asianosaisten lausumat

82 Zicuñaga väittää ensiksi, että komissio on loukannut syyttömyysolettaman periaatetta, koska se on pelkkien olettamusten ja epäsuorien lausumien perusteella katsonut Zicuñagan osallistuneen kartelliin. Se toteaa, että se, ettei virheellisten tai epätäydellisten tietojen toimittamisen varalta ole olemassa riittävän selkeää rangaistusta, voi houkuttaa yrityksiä toimittamaan komissiolle muutettuja tai vääristeltyjä tietoja siinä tarkoituksessa, että ne tehostavat yhteistyötään komission kanssa. Zicuñaga lisää, että vaikka aluksi yritys voi toivoa komissiolta suopeaa suhtautumista vain, jos se toimittaa ratkaisevia todisteita, komissio on tämän jälkeen ottanut joustavamman kannan. Se väittää, että näissä olosuhteissa Sappin lausumiin olisi suhtauduttava varovasti ja että niitä voidaan pitää luotettavina vain, jos niitä tukevat muut todisteet.

83 Zicuñaga toteaa toiseksi, että komissio ei voi perustaa arvioitaan sellaisen henkilön todistajanlausunnoille, jonka henkilöllisyys ei ole tiedossa, koska muutoin se loukkaa puolustautumisoikeuksia sen vuoksi, että tämän todistajan väitteitä ei voida kiistää kuulemisen yhteydessä. Zicuñaga viittaa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöön ja toteaa, että on välttämätöntä voida kuulustella todistajaa tämän lausumien osalta todistajanlausunnon ja todistajan henkilön uskottavuuden arvioimiseksi. Syytetylle on annettava mahdollisuus kiistää häntä vastaan puhuva todistajanlausunto ja kuulustella sen antajaa joko lausuntoa annettaessa tai myöhemmin.

84 Komissio kiistää, että seikat, joiden perusteella se on katsonut Zicuñagan osallistuneen kilpailusääntöjen rikkomiseen, olisivat vain pelkkiä olettamuksia tai epäsuoria lausumia. Se korostaa, että yhteisöjen tuomioistuimet eivät ole milloinkaan asettaneet epäilyksenalaiseksi yhteistyötiedonannon lainmukaisuutta eivätkä yritysten sen nojalla antamien lausumien todistusvoimaa. Lisäksi asetuksessa N:o 17 ei säädetä mahdollisuudesta kuulla todistajia hallinnollisessa menettelyssä, eikä kantaja ole esittänyt tällaista vaatimusta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle.

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

85 Siltä osin kuin Zicuñaga pyrkii tällä argumentaatiollaan mitätöimään tuntemattomaksi jääneiden henkilöiden antamien sellaisten lausumien todistusvoiman, joihin komissio on vedonnut päätöksessä Zicuñagaa vastaan, kyseinen argumentaatio kuuluu asiakysymyksen tutkimisen yhteyteen, joka suoritetaan myöhemmin ja jossa tutkitaan, ovatko nämä väitteet riittävän perusteltuja.

86 Siltä osin kuin tarkastellulla argumentaatiolla pyritään osoittamaan, että puolustautumisoikeuksia ja oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin on loukattu, koska sen vuoksi, että väitetiedoksiannossa ei mainita niiden lausuntojen antajan tai antajien henkilöllisyyttä, jotka tukevat komission Zicuñagaa koskevia arviointeja, Zicuñaga ei ole voinut riitauttaa näitä arviointeja pyytämällä lausuntojen antajan tai antajien kuulemista hallinnollisen menettelyn kuluessa, on muistettava, että vaikka ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 artiklan 3 kappaleen d alakohdassa määrätäänkin, että jokaisella rikoksesta syytetyllä on oikeus ”kuulustella tai kuulustuttaa todistajia, jotka kutsutaan todistamaan häntä vastaan, ja saada hänen puolestaan esiintyvät todistajat kutsutuiksi ja kuulustelluiksi samoissa olosuhteissa kuin häntä vastaan todistamaan kutsutut todistajat”, vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin, että komissio ei ole Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin (yhdistetyt asiat 209/78–215/78 ja 218/78, Van Landewyck ym. v. komissio, tuomio 29.10.1980, Kok. 1980, s. 3125, Kok. Ep. V, s. 355, 81 kohta ja yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok. 1983, s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 7 kohta). Lisäksi asetuksen N:o 17 15 artiklan 4 kohdassa säädetään nimenomaisesti, että komission päätökset, joissa määrätään sakkoja kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi, eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia (asia T‑83/91, Tetra Pak v. komissio, tuomio 6.10.1994, Kok. 1994, s. II‑755, Kok. Ep. XVI, s. II‑1, 235 kohta).

87 Komission on joka tapauksessa noudatettava yhteisön oikeuden yleisiä oikeusperiaatteita hallinnollisissa menettelyissään (edellä 86 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomion 8 kohta). On kuitenkin todettava, että vaikka komissio voi kuulla luonnollisia henkilöitä ja oikeushenkilöitä silloin, kun se pitää sitä tarpeellisena, sillä ei ole oikeutta kutsua sellaisia todistajia, joiden lausumat tukevat näkemystä kilpailusääntöjen rikkomisesta, ilman näiden suostumusta ja että se seikka, että yhteisön kilpailulainsäädännössä ei säädetä komission velvollisuudesta kutsua ”puolustuksen” todistajia, joiden todistelua on pyydetty, ei ole edellä mainittujen periaatteiden vastaista (asia T‑9/99, HFP ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1487, 392 kohta).

88 Käsiteltävänä olevassa asiassa Zicuñaga ei ole myöskään esittänyt mitään tietoja, jotka osoittaisivat, että se olisi hallinnollisen menettelyn kuluessa pyytänyt komissiota ilmoittamaan niiden henkilöiden henkilöllisyyden, jotka olivat antaneet lausumat, joihin komissio vetosi väitetiedoksiannossa Zicuñagaa vastaan esittämiensä väitteiden tueksi, jotta näitä henkilöitä kuultaisiin Zicuñagan läsnä ollessa. Se ei ole myöskään näyttänyt toteen, että se olisi hallinnollisen menettelyn kuluessa vaatinut puolestaan puhuvien todistajien kutsumista ja kuulemista.

89 Edellä esitetty huomioon ottaen käsiteltävänä oleva kanneperuste on hylättävä siltä osin kuin se perustuu siihen, että puolustautumisoikeuksia ja oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin olisi loukattu. Siltä osin kuin kanneperusteella pyritään kiistämään niiden seikkojen todistusarvo, joihin komissio on vedonnut päätöksessä Zicuñagaa vastaan, sen tarkastelu suoritetaan asiakysymyksen tarkastelun yhteydessä.

5. Viides kanneperuste, jonka mukaan hyvän hallinnon periaatetta on loukattu asian tutkinnassa ja päätöstä ei ole perusteltu

a) Asianosaisten lausumat

90 Zanders arvostelee komissiota siitä, että tämä on tutkinut asiaa vain sen syyllisyyttä tukevilta osin. Se toteaa, että komission olisi tullut ottaa huomioon sen komissiolle joulukuussa 2000 ja maaliskuussa 2001 toimittamat tiedot, jotka koskivat sen keskeistä roolia kartellin lopettamisessa, ja että komission olisi tullut tehdä lisätutkimuksia, jos se epäili näiden tietojen paikkansapitävyyttä. Se arvostelee myös sitä, että komissio ei ole ottanut huomioon sen komissiolle maaliskuussa 2001 esittämää asiantuntijalausuntoa, joka osoitti hintakartellipyrkimysten vähäisen, jopa olemattoman vaikutuksen. Päätökseen ei myöskään sisälly mitään perustelua sille, miksi nämä kaksi seikkaa on jätetty huomiotta. Siihen ei myöskään sisälly lainkaan Zandersin yksilöllisen roolin tarkastelua.

91 Komissio väittää, että Zanders ei esitä mitään tukea väitteelleen, jonka mukaan sillä oli erityinen rooli rikkomisen lopettamisessa. Siltä osin kuin kysymys on hintasopimusten vaikutuksista markkinoihin, komissio omisti Zandersille päätöksessä kokonaisen jakson (382–402 perustelukappale) rikkomisen todellisten vaikutusten tarkastelun yhteydessä. Päätöksessä on täysin noudatettu perusteluvelvollisuutta, ja sen 263–271 perustelukappaleessa tarkastellaan kantajan ja viiden muun yrityksen käyttäytymistä. Lisäksi Zanders ei ole väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa esittänyt, että sillä olisi ollut vain passiivinen rooli.

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

92 On muistettava, että käsiteltävänä olevan kaltaisissa asioissa, joissa yhteisön toimielimillä on harkintavaltaa voidakseen toteuttaa tehtävänsä, yhteisön oikeusjärjestyksessä suotujen hallinnollista menettelyä koskevien takeiden noudattaminen on sitäkin tärkeämpää; näihin takeisiin kuuluu erityisesti toimivaltaisen toimielimen velvollisuus tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki kyseiseen asiaan liittyvät merkitykselliset seikat (ks. asia C‑269/90, Technische Universität München, tuomio 21.11.1991, Kok. 1991, s. I‑5469, Kok. Ep. XI, s. I‑485, 14 kohta; asia T‑44/90, La Cinq v. komissio, tuomio 24.1.1992, Kok. 1992, s. II‑1, 86 kohta ja yhdistetyt asiat T‑528/93, T‑542/93, T‑543/93 ja T‑546/93, Métropole télévision ym. v. komissio, tuomio 11.7.1996, Kok. 1996, s. II‑649, 93 kohta).

93 Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 253 artiklassa edellytetyistä perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä riidanalaisen toimenpiteen tehneen yhteisön toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, jota niillä, joille päätös on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen (ks. asia C‑367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok. 1998, s. I‑1719, 63 kohta ja asia T‑16/99, Lögstör Rör v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1633, 368 kohta).

94 Tältä osin on todettava, että päätöksestä ilmenee selkeästi ja yksiselitteisesti komission päättely siten, että siitä selviävät Zandersille päätöksen syyt ja että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. Päätöksen 263–271 perustelukappaleessa komissio tarkastelee Zandersin osallistumista kartelliin yhdessä AWA:n, Koehlerin, Sappin, Storan ja Torraspapelin kanssa.

95 Zanders väittää erityisesti, että sen roolia rikkomisen lopettamisessa ja sen toimittamaa asiantuntijalausuntoa ei ole otettu huomioon.

96 Siltä osin kuin kysymys on Zandersin roolista rikkomisen lopettamisessa, on todettava, että Zanders vetosi väitetiedoksiantoon 12.12.2000 antamassaan vastauksessa International Paperin pääjohtajan 1.4.1996 päivättyyn kirjeeseen, joka oli osoitettu konsernin kaikille työntekijöille ja jossa kiinnitettiin heidän huomiotaan siihen, että konserni painotti voimakkaasti lakien ja eettisten menettelytapojen noudattamista suhteissa asiakkaisiin, liikekumppaneihin, viranomaisiin ja muihin tahoihin. Zanders mainitsi myös tiloissaan järjestetyn kokouksen, jonka tarkoituksena oli kilpailuoikeuden noudattamisen takaaminen yrityksen eri osissa ja kilpailuoikeuden noudattamista koskevan ohjelman käynnistäminen. Se muistutti lisäksi, että sen hallituksen puheenjohtaja, josta tuli AEMCP:n puheenjohtaja 1.1.1996, oli ilmoittanut julkisesti ja yksiselitteisesti järjestön puheenjohtajaksi tultuaan, että yritys ei hyväksynyt salaista toimintaa.

97 On todettava, että Zanders esitti edellisessä kohdassa mainitut seikat väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa niiden väitteidensä tueksi, jotka se esitti sitä komission väitetiedoksiannossa esittämää väitettä vastaan, jonka mukaan salainen yhteydenpito jatkui syksyn 1995 jälkeen. Tarkemmin ottaen nämä seikat sisältyvät argumentaatioon, jota Zanders kehitteli sen osoittamiseksi, että se ei syksystä 1995 lukien enää osallistunut kartellin salaisiin kokouksiin eikä hintoja koskeviin yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, että se noudatti itsenäistä hintapolitiikkaa ja erityisesti että sen syyskuussa 1996 toteuttama hinnankorotus ei perustunut salaiseen kokoukseen.

98 On kiistatonta, että komissio on ottanut Zandersin edellisessä kohdassa esittämän argumentaation huomioon hallinnollisessa menettelyssä. Päätöksessä katsottiin rikkomisen päättyneen Zandersin osalta syyskuussa 1995 eikä maaliskuussa 1997, kuten väitetiedoksiannossa.

99 Zandersin väitetiedoksiantoon 12.12.2000 antamasta vastauksesta ja sen komissiolle 2.3.2001 osoittamista täydentävistä huomautuksista ei sitä vastoin ilmene, että Zanders olisi esittänyt hallinnollisen menettelyn kuluessa edellä 96 kohdassa mainittuja seikkoja tai muita seikkoja osoittaakseen – kuten se tässä pyrkii tekemään –, että sillä oli sillä tavoin keskeinen rooli kartellin lopettamisessa, että olisi perusteltua ottaa huomioon lieventävä seikka sakkoa vahvistettaessa. Zanders ei voi näissä olosuhteissa arvostella komissiota hyvän hallinnon periaatteen loukkaamisesta sillä perusteella, että komissio olisi jättänyt ottamatta huomioon edellä mainitut seikat todisteina siitä, että se myötävaikutti ratkaisevasti salaisen yhteistyön lopettamiseen ennen komission ensimmäisiä tutkimuksia.

100 Lisäksi on todettava, että Zanders ei ole väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa esittänyt, että sillä olisi ollut kartellissa vain passiivinen rooli. Se ei voi siis vedota siihen, että päätöstä ei ole perusteltu tältä osin. Lisäksi se on väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa kiistänyt, että sillä olisi vuodesta 1992 syksyyn 1995 saakka ollut väitetiedoksiannon 187 ja 199 kohdassa tarkoitettu aivan ensisijainen tai keskeinen rooli. Se siis väittää, että käsillä ei ollut raskauttavaa seikkaa. Komissio ei ole kuitenkaan ottanut tällaista huomioon Zandersin osalta.

101 Koehlerin, MHTP:n ja Zandersin PricewaterhouseCoopersilta tilaama asiantuntijalausunto on päivätty 2.3.2001 ja sen otsikko on ”Kilpailutilanne Euroopan itsejäljentävän paperin markkinoilla kesästä tai syksystä 1995 helmi‑ tai maaliskuuhun 1997” (jäljempänä PricewaterhouseCoopersin lausunto).

102 PricewaterhouseCoopersin lausunnon saatekirjeestä ilmenee, että lausunnon pääasiallinen tarkoitus on kumota komission väitetiedoksiannossa esittämät väitteet kartellin toiminnasta itsejäljentävän paperin markkinoilla kesän tai syksyn 1995 ja helmi‑ tai maaliskuun 1997 välisenä aikana. Muuten lausunnossa mainitaan nimenomaisesti, että taloudellinen tarkastelu osoittaa, että kyseisten kolmen tuottajan käyttäytyminen kesän tai syksyn 1995 ja helmi‑ tai maaliskuun 1997 välisenä aikana ei ollut yhdenmukaistettua.

103 On todettava, että PricewaterhouseCoopersin lausunto koskee ajankohtaa, joka ei sisälly päätöksessä todettuun rikkomisen ajankohtaan. Tämän vuoksi sitä ei voida pitää merkityksellisenä.

104 Kannekirjelmästä ilmenee kuitenkin, että Zandersin arvostelu kohdistuu siihen, että komissio ei ole ottanut huomioon niitä myös PricewaterhouseCoopersin lausuntoon sisältyviä seikkoja, jotka osoittavat tammikuun 1992 ja syksyn 1995 välisenä aikana tehtyjen hintakartellipyrkimysten vähäisen, jopa olemattoman vaikutuksen.

105 Vaikka katsottaisiinkin, että on otettava huomioon ne liitännäiset tiedot, joita on esitetty merkityksettömän näytön tueksi, komissiota ei voida arvostella siitä, että se ei ole ottanut huomioon Zandersin väitteitä kartellin vaikutusten vähäisyydestä.

106 Päätöksen 388 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:

”AWA, Carrs, MHTP (Stora), Koehler, Sappi ja Zanders väittävät, että kartellin todellinen vaikutus ETA:n itsejäljentävän paperin markkinoihin oli erittäin vähäinen tai että kartellilla ei ollut kielteistä vaikutusta kyseisiin markkinoihin. Osapuolet keskittyvät väitteissään siihen, että kartellin vaikutus hintoihin oli vähäinen tai sitä ei ollut lainkaan, koska markkinoilla todellisuudessa sovelletut hinnat olivat alhaisemmat kuin sovitut tai ilmoitetut korotukset. Kyseisten yritysten mukaan tämä osoittaa, että sovittuja korotuksia ei pantu täytäntöön. Ne ovat esittäneet tämän toteamuksen tueksi esimerkiksi seuraavia väitteitä: hinnat ja tuottajien voitto-osuudet ovat alentuneet merkittävästi, itsejäljentävän paperin hinnat heijastavat pääasiassa sellukustannusten ja ‑kysynnän muutoksia ja kartellin myöhemmissä vaiheissa kapasiteettirajoituksia, tuottajien välinen kilpailu jatkui ja tuottajien oli neuvoteltava hinnankorotuksista asiakkaiden kanssa tapauskohtaisesti.”

107 Vaikka tässä päätöksen otteessa ei nimenomaisesti mainitakaan Zandersin hallinnollisen menettelyn kuluessa komissiolle osoittamaa PricewaterhouseCoopersin lausuntoa, se osoittaa kuitenkin kiistatta, että komissio on hallinnollisen menettelyn kuluessa ottanut huomioon esimerkiksi Zandersin toimittamat tiedot, joilla pyrittiin osoittamaan hintakartellipyrkimysten vähäinen, jopa olematon vaikutus. Se, että komissio hylkäsi yritysten väitteet, joiden tueksi nämä tiedot oli esitetty, merkitsee, että komissio on katsonut, että nämä väitteet eivät ole sellaisia, että ne saisivat sen muuttamaan päätöksen 382–387 perustelukappaleessa esittämän näkemyksen rikkomisen todellisesta vaikutuksesta markkinoihin. Tätä otetta ei sitä vastoin voida tulkita niin, että komissio olisi asian arvioinnissa jättänyt ottamatta asianmukaisesti huomioon Zandersin puolustuksekseen esittämät seikat (ks. vastaavasti asia T‑141/94, Thyssen Stahl v. komissio, tuomio 11.3.1999, Kok. 1999, s. II‑347, 118 kohta).

108 Edellä esitetyn tarkastelun päätteeksi viides kanneperuste on hylättävä.

6. Kuudes kanneperuste, jonka mukaan hyvän hallinnon periaatetta, oikeutta tutustua asiakirjoihin ja puolustautumisoikeuksia on loukattu, koska tietyt tutkinta-aineistoon sisältyvät asiakirjat ovat olleet vaikeasti paikallistettavissa ja koska luettelo asiakirjoista, jotka muodostavat kyseisen aineiston, on käyttökelvoton

a) Asianosaisten lausumat

109 AWA katsoo, että komission sille hallinnollisen menettelyn kuluessa antamaan cd-romiin liittämä asiakirjaluettelo oli käyttökelvoton. Sen mukaan luettelossa ei ollut hakemistoa, eikä siinä kuvailtu kyseisiä asiakirjoja, vaan pelkästään ilmaistiin perustelut, joiden vuoksi tiettyjen asiakirjojen väitettiin olevan luottamuksellisia, ja ilmoitettiin mahdollisen ei-luottamuksellisen version sijainti aineistossa.

110 Koehler väittää, että ennen kuin cd-rom lähetettiin väitetiedoksiannon adressaateille, komissio poisti aineistosta tiettyjä luottamuksellisia asiakirjoja ja korvasi ne versioilla, jotka eivät olleet luottamuksellisia ja jotka sijoitettiin muualle aineistoon. Komissio ei kuitenkaan väitetiedoksiannossa eikä päätöksessä ollut vaivautunut muuttamaan näin siirrettyjä asiakirjoja koskevia viittauksia. Lisäksi se ei maininnut, että olemassa oli versioita, jotka eivät olleet luottamuksellisia, eikä ilmoittanut, mistä kohdasta aineistoa ne löytyivät. Komission laatimien asiakirjaluetteloiden perusteella oli mahdollista yksilöidä asiakirjat vain hyvin summittaisesti. Joissakin tapauksissa oli jopa mahdotonta löytää kysymyksessä olevaa asiakirjaa.

111 Komissio katsoo, että sitä ei voida moittia mistään puolustautumisoikeuksien loukkauksesta. Yhtäältä se antoi yritysten käyttöön samanaikaisesti cd-romin kanssa luettelon aineistoon kuuluvista asiakirjoista ja käytti tavanomaista luokittelua asiakirjojen saatavuuden osalta. Toisaalta asiakirjat, joita siteerattiin väitetiedoksiannossa, olivat jo