ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
46

Edellä esitetyn perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se, että toinen yritys vastaanottaa ensimmäisen yrityksen lopetettua toimintansa tämän asiakkaiden rahoitusvälineet ja muut varat kansallisen lainsäädännön edellyttämän sopimuksen perusteella, vaikka ensimmäisen yrityksen asiakkaat voivat vapaasti päättää olla uskomatta arvopaperiensa hoitoa toiselle yritykselle, voi olla yrityksen luovutus tai yritystoiminnan osan luovutus, jos on osoitettu, että asiakaskunta on siirretty, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava. Tässä yhteydessä tosiasiallisesti siirrettyjen asiakkaiden määrä, vaikka se olisi suurikin, ei ole yksinään ratkaiseva siltä osin kuin kyse on luokittelusta luovutukseksi, ja sillä, että ensimmäinen yritys tekee epäitsenäisenä arvopaperivälitysyhtiönä yhteistyötä toisen yrityksen kanssa, ei lähtökohtaisesti ole merkitystä.
12

Asetuksen N:o 987/2009 47 artiklassa, jonka otsikko on ”Hakemusten käsittely asianomaisissa laitoksissa”, säädetään seuraavaa: ”A. Yhteyslaitos 1. Laitos, jolle etuushakemus toimitetaan tai toimitetaan edelleen [asetuksen N:o 987/2009] 45 artiklan 1 tai 4 kohdan mukaisesti, on jäljempänä ’yhteyslaitos’. – – Sen lisäksi, että kyseinen laitos käsittelee etuushakemuksen soveltamansa lainsäädännön mukaisesti, se yhteyslaitoksen ominaisuudessaan osallistuu tietojenvaihtoon, tiedottaa päätöksistä ja toimista, joita tarvitaan hakemuksen käsittelemiseksi asianomaisissa laitoksissa, antaa hakijalle pyynnöstä tiedot, jotka liittyvät yhteisönäkökohtiin asian käsittelyssä, ja pitää hakijan ajan tasalla asian etenemisestä. B. Etuushakemuksen käsittely [asetuksen N:o 883/2004] 44 artiklassa tarkoitetun A-tyypin lainsäädännön mukaisesti – – C. Muiden etuushakemusten käsittely 4. Muissa kuin 2 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa yhteyslaitoksen on toimitettava etuushakemukset ja kaikki saatavillaan olevat asiakirjat ja tarvittaessa hakijan toimittamat asiakirjat viipymättä kaikille kyseisille laitoksille, jotta ne pystyvät aloittamaan hakemuksen käsittelyn samanaikaisesti. Yhteyslaitoksen on ilmoitettava muille laitoksille soveltamansa lainsäädännön mukaiset vakuutus- tai asumiskaudet. Lisäksi sen on ilmoitettava, mitä asiakirjoja toimitetaan myöhemmin, ja täydennettävä hakemusta mahdollisimman pian. 5. Kaikkien kyseisten laitosten on ilmoitettava mahdollisimman pian yhteyslaitokselle ja muille asianomaisille laitoksille soveltamansa lainsäädännön mukaisesti täyttyneet vakuutus- tai asumiskaudet. 6. Kunkin kyseisistä laitoksista on laskettava etuuksien määrä [asetuksen N:o 883/2004] 52 artiklan mukaisesti ja ilmoitettava yhteyslaitokselle ja muille asianomaisille laitoksille päätöksestään, maksettavaksi kuuluvien etuuksien määrästä ja kaikista [asetuksen N:o 883/2004] 53–55 artiklassa edellytetyistä tiedoista. – –”
23

Kyseinen tuomioistuin on epävarma direktiivin 93/13 soveltamisesta siitä syystä, että kyseessä olevassa sopimusehdossa viitataan kansallisiin säännöksiin, joita sovelletaan sopimusehdosta riippumatta. Sen mukaan asiaa käsittelevän tuomioistuimen viran puolesta suorittama alueellisen toimivaltansa tarkastelu vastaisi käsiteltävässä asiassa kansallisen lainsäädännön kriittistä tarkastelua siltä osin kuin on kyse tämän toimivallan määrittämisestä kuluttajasopimuksia koskevissa oikeusriidoissa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee tässä yhteydessä, annetaanko unionin oikeudessa kansallisille tuomioistuimille tällainen toimivalta ja perustuuko tämä direktiivin 93/13 säännöksiin. Mikäli vastaus on myöntävä, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta kansallista lakia, joka on katsottu unionin oikeuden säännösten vastaiseksi 9.3.1978 annettuun tuomioon Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49) perustuvan oikeuskäytännön nojalla, ja sovellettava kuluttajan kannalta edullisinta sääntöä eli käsiteltävässä asiassa yleistä sääntöä, jolla toimivalta annetaan tuomioistuimelle, jonka tuomiopiirissä vastaajan kotipaikka sijaitsee.
13

UrhG:n 16b §:ssä, jonka otsikko on ”Oikeus jälleenmyyntikorvaukseen”, säädetään seuraavaa: ”(1) Edellä 16 §:n 3 momenttia sovelletaan kuvataideteoksen tekijän alkuperäisen taideteoksen jälleenmyyntiin, joka tapahtuu tekijän luovutettua teoksensa ensimmäisen kerran, siten, että tekijällä on oikeus saada myyjältä korvaus (jälleenmyyntikorvaus), jonka suuruus vastaa seuraavaa osuutta verottomasta myyntihinnasta: 4 prosenttia ensimmäisestä 50000 [euron] osasta 3 prosenttia seuraavasta 150000 [euron] osasta 1 prosenttia seuraavasta 150000 [euron] osasta 0,5 prosenttia seuraavasta 150000 [euron] osasta 0,25 prosenttia kaikista seuraavista määristä. Korvaus on kuitenkin yhteensä enintään 12500 [euroa]. (2) Oikeus jälleenmyyntikorvaukseen on olemassa ainoastaan silloin, kun myyntihinta on vähintään 2500 [euroa] ja taidemarkkinoiden ammattilainen, kuten huutokauppakamari, taidegalleria tai muu taidekauppias osallistuu myyntiin myyjänä, ostajana tai välittäjänä; nämä henkilöt ovat omavelkaisina takaajina vastuussa maksamisesta siltä osin kuin he eivät ole itse maksuvelvollisia. Oikeudesta ei voida etukäteen luopua. Oikeuteen voivat vedota myös oikeuksia kollektiivisesti hallinnoivat elimet. Oikeutta ei voida luovuttaa. Lain 23 §:n 1 momenttia sovelletaan soveltuvin osin. (3) Edellä 1 momentissa tarkoitettuina ”alkuperäisinä taideteoksina” pidetään teoksia, 1. jotka ovat tekijän itsensä luomia 2. jotka tekijä on itse tehnyt tai jotka on tehty hänen ohjauksessaan ja joita on rajoitettu määrä ja jotka ovat lähtökohtaisesti tekijän numeroimia, signeeraamia tai muulla sopivalla tavoin alkuperäisiksi merkitsemiä 3. joita muutoin pidetään alkuperäisinä teoksina. (4) Oikeutta jälleenmyyntikorvaukseen ei ole silloin, kun myyjä on hankkinut teoksen sen tekijältä alle kolme vuotta sitten ja myyntihinta on enintään 10000 [euroa].”
15

Tältä osin oikeuskäytännössä on jo todettu, että henkilöstösäännöt on vahvistettu neuvoston asetuksella, käsiteltävässä asiassa asetuksella N:o 259/68, joka SEUT 288 artiklan toisen kohdan nojalla pätee yleisesti ja on kaikilta osiltaan velvoittava ja jota sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa, ja että tästä seuraa, että henkilöstösäännöt – unionin sisäiseen hallintojärjestykseen kohdistuvien vaikutusten lisäksi – velvoittavat myös jäsenvaltioita siltä osin kuin jäsenvaltioiden myötävaikutus on tarpeen niiden täytäntöönpanoa varten (ks. vastaavasti tuomio 10.9.2015, Wojciechowski, C‑408/14, EU:C:2015:591, 36 ja 41 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
4.

Muutoksenhaku – Kanneperusteet, Kumoamisperusteet, Valitusperusteet / Oikeudelliset perusteet / Perusteet – Tosiseikkojen ja selvitysaineiston virheellinen arviointi – Tutkimatta jättäminen – Unionin tuomioistuimen harjoittama tosiseikkojen ja selvitysaineiston [näytön] arvioinnin valvonta – Tutkimatta jättäminen selvitysaineiston vääristämistä lukuun ottamatta (jos Contrôle par la Cour de l'appréciation des éléments de preuve )Exclusion sauf cas de dénaturation, ks. Contrôle...) – Selvitysaineiston vääristämistä koskeva valitusperuste – Seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti, ja tähän vääristämiseen johtaneet analyysivirheet on osoitettava – Selvitysaineiston vääristämisen on käytävä selvästi ilmi asiakirja-aineistosta (SEUT 256 artiklan 1 kohdan toinen alakohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohta) (ks. 63 ja 69 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 19 artiklassa tarkoitettua varallisuuskokonaisuuden tai sen osan siirron käsitettä on tulkittava siten, että sen piiriin ei kuulu liiketoimi, jolla kaupalliseen toimintaan käytetty kiinteistö annetaan vuokralle yhdessä kaikkien tähän toimintaan käytettyjen tuotantohyödykkeiden ja kulutushyödykkeiden kanssa, vaikka vuokralainen jatkaa vuokralleantajan toimintaa samalla liikenimellä.

Direktiivin 2006/112 135 artiklan 1 kohdan l alakohtaa on tulkittava siten, että vuokrasopimus, joka koskee liiketoimintaan käytettyä kiinteistöä ja kaikkia toimintaan tarvittavia tuotantotavaroita ja kulutustavaroita, on yksi ainoa suoritus, jossa kiinteistön vuokraus on pääasiallinen suoritus.

(ks. 41 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
110

Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että SEUT 64 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kansallisen lainsäädännön, jonka nojalla kotimaisen yhtiön kotimaiselle eläkerahastolle jakamista osingoista yhtäältä pidätetään lähdevero, joka voidaan vähentää täysimääräisesti tämän eläkerahaston maksettavaksi tulevasta yhteisöverosta ja joka palautetaan, jos pidätetyn lähdeveron määrä on suurempi kuin eläkerahaston maksettavaksi tuleva yhteisövero, ja toisaalta nämä osingot eivät lisää verotettavaa tulosta, josta kannetaan yhteisövero, tai lisäävät sitä vain suhteellisen vähän, koska kyseisestä tuloksesta voidaan vähentää eläkesitoumusten kattamiseen tarvittava vastuuvelka, kun taas ulkomaiselle eläkerahastolle maksetuista osingoista pidätetään lähdevero, joka on tällaisen eläkerahaston osalta lopullinen vero, ei voida SEUT 64 artiklan 1 kohtaa sovellettaessa katsoa olevan 31.12.1993 voimassa ollut rajoitus.
30

Aluksi on todettava, että kuten tämän tuomion 23 kohdassa on todettu, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on päättänyt pysyttää ennakkoratkaisupyyntönsä saadakseen tiettyjä täsmennyksiä, jotka koskevat 25.7.2018 annetun tuomion Teva UK ym. (C‑121/17, EU:C:2018:585) ulottuvuutta, voidakseen ratkaista pääasian. Mainittu tuomioistuin pohtii täsmällisemmin sitä, onko keksinnöllisen ytimen käsite merkityksellinen tulkittaessa asetuksen N:o 469/2009 3 artiklan a alakohtaa. Se toteaa, että unionin tuomioistuin on mainitussa tuomiossa ratkaissut asian ottamatta kantaa kritiikkiin, jonka julkisasiamies Wathelet esitti ratkaisuehdotuksessaan Teva UK ym. (C‑121/17, EU:C:2018:278) ja erityisesti sen 73 kohdassa kyseisen käsitteen käyttämisestä peruspatentilla annetun suojan sisällön määrittämiseksi. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin päättelee tämän perusteella, että koska unionin tuomioistuin ei ole nimenomaisesti torjunut kyseisen käsitteen käyttöä arvioitaessa sitä, voiko vaikuttavien aineiden yhdistelmä saada voimassa olevalla peruspatentilla annettavaa suojaa, on mahdollista, että unionin tuomioistuin on hiljaisesti hyväksynyt mainitun käsitteen. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa lisäksi, että keksinnöllisen ytimen käsitettä koskevat pohdinnat ovat useiden sellaisten erojen taustalla, joita asetuksen N:o 469/2009 3 artiklan a alakohdan tulkinnan osalta vallitsee eri tuomioistuinten ja toimivaltaisten kansallisten virastojen keskuudessa.
34

On muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kun esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeussäännön tulkintaa tai pätevyyttä, unionin tuomioistuimen on näin ollen lähtökohtaisesti ratkaistava ne (ks. vastaavasti tuomio 16.6.2015, Gauweiler ym., C-62/14, EU:C:2015:400, 24 kohta ja tuomio 4.12.2018, Minister for Justice and Equality ja Commissioner of An Garda Síochána, C-378/17, EU:C:2018:979, 26 kohta).
61

Sopimukseen perustuvien saamisoikeuksien haltijat voivat siis nostaa velkojan takaisinsaantikanteen ”sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä kanteen perusteena oleva velvoite on täytetty tai täytettävä”, sillä kyseinen toimivaltaperuste on asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan a alakohdassa sallittu toimivaltaperuste. Nyt esillä olevassa asiassa Reitbauer ym. pyrkivät toisella perusteellaan suojelemaan etujaan C:n kanssa kunnostustöiden osalta tehtyihin sopimuksiin perustuvien velvoitteiden täyttämisessä. Tästä seuraa, että ”paikkakun[ta], missä kanteen perusteena oleva velvoite on täytetty tai täytettävä”, olisi kyseisen asetuksen 7 artiklan 1 alakohdan b alakohdan mukaan paikkakunta, missä kyseiset kunnostustyöt on näiden sopimusten nojalla suoritettu, eli paikkakunta Itävallassa.
76

Toiseen kysymykseen on edellä esitetyn perusteella vastattava, että kansallisen tuomioistuimen on yhtäältä direktiivin 2001/29 2 artiklan a alakohdassa ja 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen tekijälle kuuluvien yksinoikeuksien ja toisaalta kyseisen direktiivin 5 artiklan 3 kohdan c alakohdan toisen vaihtoehdon ja d alakohdan poikkeussäännöksissä tarkoitettujen suojattujen aineistojen käyttäjien oikeuksien punninnan, joka sen on tehtävä kaikkien kyseiseen yksittäistapaukseen liittyvien seikkojen perusteella, yhteydessä tukeuduttava sellaiseen kyseisten säännösten tulkintaan, joka vastaa niiden sanamuotoa ja jolla voidaan turvata niiden tehokas vaikutus mutta joka on myös täysin sopusoinnussa perusoikeuskirjassa taattujen perusoikeuksien kanssa.
36

Samoin on otettava huomioon se, että direktiivin 2005/29 tavoitteena on muun muassa varmistaa korkeatasoinen kuluttajansuoja sopimattomilta kaupallisilta menettelyiltä, ja se, että tämä tavoite perustuu siihen, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikommassa asemassa muun muassa käytettävissä olevan tietomäärän osalta, eikä etenkään alalla, joka on niinkin tekninen kuin televiestintäpalvelut, voida kieltää sitä, että kyseisten osapuolten välillä on merkittävä epäsymmetria, kun on kyse tietomäärästä ja teknisestä pätevyydestä (ks. vastaavasti tuomio 13.9.2018, Wind Tre ja Vodafone Italia, C‑54/17 ja C‑55/17, EU:C:2018:710, EU:C:2018:710, 54 kohta).
105

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujen korvaamista ja Helleenien tasavalta on hävinnyt asian, viimeksi mainittu on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
6

Asetuksen N:o 207/2009 ja yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 muuttamisesta sekä maksuista sisämarkkinoilla toimivalle yhdenmukaistamisvirastolle (tavaramerkit ja mallit) annetun komission asetuksen (EY) N:o 2869/95 kumoamisesta 16.12.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2015/2424 (EUVL 2015, L 341, s. 21) 1 artiklan 28 alakohdassa säädetään seuraavaa: ”Korvataan [asetuksen N:o 207/2009] 28 artikla seuraavasti: ’28 artikla Tavaroiden ja palvelujen nimeäminen ja luokitus – – 8. Sellaisten ennen 22 päivää kesäkuuta 2012 haettujen EU-tavaramerkkien haltijat, jotka on rekisteröity koko Nizzan luokituksen luokkaotsikon osalta, voivat ilmoittaa, että heidän aikomuksensa hakemispäivänä oli ollut hakea suojaa myös muille kuin kyseisen luokan otsikon kirjaimellisen merkityksen kattamille tavaroille tai palveluille, edellyttäen, että tällä tavoin nimetyt tavarat tai palvelut sisältyvät kyseisen luokan aakkoselliseen luetteloon hakemispäivänä voimassa olevassa Nizzan luokitusversiossa. Ilmoitus on jätettävä virastolle viimeistään 24 päivänä syyskuuta 2016, ja siinä on esitettävä selkeästi, täsmällisesti ja eritellen muut kuin ne haltijan alkuperäisen tarkoituksen kattamat tavarat ja palvelut, jotka luokkaotsikon nimikkeiden kirjaimellinen merkitys kattaa selkeästi. Virasto toteuttaa aiheelliset toimenpiteet rekisterin muuttamiseksi tämän mukaisesti. Mahdollisuus tehdä ilmoitus tämän kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti ei vaikuta 15 artiklan, 42 artiklan 2 kohdan, 51 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 57 artiklan 2 kohdan soveltamiseen. EU-tavaramerkkien, joita koskevaa ilmoitusta ei ole jätetty toisessa alakohdassa tarkoitetun jakson aikana, on katsottava kattavan kyseisen jakson päättymisen jälkeen vain kyseisen luokan otsikkoon sisältyvien nimikkeiden kirjaimellisen merkityksen selkeästi kattamat tavarat ja palvelut. 9. Jos rekisteriin tehdään muutoksia, EU-tavaramerkin 9 artiklan nojalla tuottamat yksinoikeudet eivät estä kolmatta osapuolta käyttämästä tavaramerkkiä edelleen tavaroita tai palveluja varten, jos ja siltä osin kuin tavaramerkin käyttö kyseisiä tavaroita tai palveluja varten: a) alkoi ennen kuin rekisteriin tehtiin muutoksia; ja b) ei loukannut haltijan oikeuksia, jotka perustuvat rekisteriin tuona aikana kirjattujen tavaroiden ja palvelujen kirjaimelliseen merkitykseen. Rekisteriin kirjattujen tavaroiden tai palvelujen luettelon muuttaminen ei myöskään anna EU-tavaramerkin haltijalle oikeutta vastustaa myöhempää tavaramerkkiä tai hakea sen julistamista mitättömäksi, jos ja siltä osin kuin a) myöhempi tavaramerkki oli joko käytössä tai tavaramerkistä oli tehty rekisteröintihakemus tavaroita tai palveluja varten, ennen kuin rekisteriin tehtiin muutoksia; ja b) tavaramerkin käyttö kyseisiä tavaroita tai palveluja varten ei loukannut eikä olisi loukannut haltijan oikeuksia, jotka perustuvat rekisteriin tuona aikana kirjattujen tavaroiden ja palvelujen kirjaimelliseen merkitykseen.”
5

Kyseisen direktiivin 3 artiklan, jonka otsikko on ”Rekisteröinnin esteet ja mitättömyysperusteet”, 1 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Seuraavia merkkejä ei saa rekisteröidä tai, jos ne on rekisteröity, ne on julistettava mitättömiksi: – – b) tavaramerkit, joilta puuttuu erottuvuus [oikeammin: erottamiskyky]; – – 3. Tavaramerkiltä ei saa evätä rekisteröintiä tai sitä julistaa mitättömäksi 1 kohdan b, c tai d alakohdan mukaisesti, jos tavaramerkki on ennen rekisteröintihakemuksen tekopäivää käytössä tullut erott[amiskykyiseksi]. Jäsenvaltio voi säätää, että tämä koskee myös tavaramerkkiä, joka on tullut erott[amiskykyiseksi] rekisteröintihakemuksen tekopäivän tai rekisteröintipäivän jälkeen.”
7

Kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdan sanamuoto on seuraava: ”Tässä direktiivissä seuraavia pidetään sikareina tai pikkusikareina, jos niitä voidaan ja, ottaen huomioon niiden ominaisuudet ja kuluttajien tavanomaiset odotukset, niitä on yksinomaisesti tarkoitus polttaa sellaisenaan: a) tupakkakääröt, joissa on luonnontupakasta valmistettu peitelehti; b) tupakkakääröt, joiden täytteenä on riivitty sekoitus ja joissa on sikarin tavanomaista väriä oleva peitelehti, joka on valmistettu rekonstruoidusta tupakasta ja joka peittää koko tuotteen ja tapauksen mukaan myös suodattimen – ei kuitenkaan holkkia silloin kun kyseessä ovat holkilla varustetut sikarit – jos näiden tupakkakääröjen kappalepaino ilman suodatinta tai holkkia on vähintään 2,3 grammaa ja enintään 10 grammaa ja jos ympärysmitta vähintään kolmannekselta niiden pituutta on vähintään 34 millimetriä. – –”
116

Puolan tasavallan mukaan oikeusvarmuuden takaamiseksi asianomaisille luokan I lupia koskevan maksun, josta tieliikennelain 64f §:n 1 momentissa säädetään, enimmäismääräksi on vahvistettu 240 Puolan zlotya (PLN) (noin 55 euroa), kun taas luokan IV lupien osalta se on 3600 PLN (noin 850 euroa). Maksun todellinen määrä, joka on vahvistettu liikenteestä, rakentamisesta ja meritaloudesta vastaavan ministerin asetuksella, joka koskee sen maksun määrää, joka on suoritettava erikoiskuljetusajoneuvojen liikennöintiluvasta, vaihtelee kuitenkin kunkin luvan keston mukaan. Näin ollen tämän vuodesta 2012 ennallaan pysyneen taulukon mukaan luokan I edullisin lupa, joka on voimassa 12 kuukautta, maksaa 200 PLN (noin 47 euroa), kun taas luokan IV lupa, joka on voimassa 12 kuukautta, maksaa 2000 PLN (noin 470 euroa), ja lupa, joka on voimassa 24 kuukautta, maksaa 3000 PLN (noin 705 euroa).
Luonnonmukaisesta tuotannosta ja luonnonmukaisesti tuotettujen tuotteiden merkinnöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 2092/91 kumoamisesta 28.6.2007 annettua neuvoston asetusta (EY) N:o 834/2007, erityisesti sen 3 artiklaa ja 14 artiklan 1 kohdan b alakohdan viii alakohtaa, luettuna yhdessä SEUT 13 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että siinä ei sallita sitä, että tuotteet, jotka ovat peräisin eläimistä, jotka on rituaaliteurastettu ilman edeltävää tainnutusta eläinten suojelusta lopetuksen yhteydessä 24.9.2009 annetussa asetuksessa (EY) N:o 1099/2009 ja erityisesti sen 4 artiklan 4 kohdassa säädetyissä olosuhteissa, varustetaan asetuksen N:o 834/2007 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 5.9.2008 annetun komission asetuksen (EY) N:o 889/2008, sellaisena kuin se on muutettuna 24.3.2010 annetulla asetuksella (EU) N:o 271/2010, 57 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetulla Euroopan unionin luonnonmukaisen tuotannon tunnuksella.
Tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna 12.1.1998 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 75/98, 313 artiklaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevien kaltaisia tavaroita, joita kolmansiin maihin sijoittautuneet yhtiöt ovat toimittaneet unionin tullialueelle sijoittautuneelle yhtiölle siellä käytettäväksi ja joista ne ovat lähettäneet laskun, on pidettävä yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna 19.12.1996 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 82/97, 37 artiklassa tarkoitettuina unionin tullialueelle tuotuina tavaroina, joita koskee tämän vuoksi asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 75/98, 313 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetty poikkeus, jolloin yhteisötavaroiden asema tunnustetaan tavaroille vasta, kun on esitetty näyttöä siitä, että tavarat ovat käyneet läpi luovutusta vapaaseen liikkeeseen unionin tullialueella koskevan menettelyn.
14

Kyseisen direktiivin 24 artiklassa, joka koskee yksittäishyväksyntöjä, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltiot voivat siitä riippumatta, onko kyseessä ajoneuvon ainoa kappale, myöntää tietylle ajoneuvolle vapautuksen yhdestä tai useammasta tämän direktiivin säännöksestä tai yhdestä tai useammasta liitteessä IV tai XI luetellusta säädöksestä sillä edellytyksellä, että ne asettavat vaihtoehtoisia vaatimuksia. Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetuista säännöksistä saa myöntää vapautuksia ainoastaan, jos jäsenvaltiolla on siihen asialliset perusteet. ’Vaihtoehtoisilla vaatimuksilla’ tarkoitetaan hallinnollisia säännöksiä ja teknisiä vaatimuksia, joilla pyritään varmistamaan liikenneturvallisuuden ja ympäristönsuojelun taso, joka vastaa mahdollisimman hyvin liitteen IV tai liitteen XI säännöksillä aikaan saatua tasoa. – – 6. Yksittäishyväksyntä on voimassa vain sen myöntäneen jäsenvaltion alueella. Jos hakija haluaa myydä, rekisteröidä tai ottaa toisessa jäsenvaltiossa käyttöön yksittäishyväksytyn ajoneuvon, hyväksynnän myöntäneen jäsenvaltion on pyynnöstä toimitettava hakijalle lausunto teknisistä säännöksistä, joiden mukaisesti ajoneuvo on hyväksytty. Jos jäsenvaltio on myöntänyt ajoneuvolle yksittäishyväksynnän tämän artiklan säännösten mukaisesti, toisen jäsenvaltion on sallittava tällaisen ajoneuvon myynti, rekisteröinti tai käyttöönotto, jollei sillä ole perusteltua syytä uskoa, että tekniset säännökset, joiden mukaisesti ajoneuvo on hyväksytty, eivät vastaa sen omia säännöksiä. 7. Ajoneuvon valmistajan tai omistajan pyynnöstä jäsenvaltioiden on myönnettävä yksittäishyväksyntä ajoneuvolle, joka on tämän direktiivin säännösten sekä liitteessä IV tai XI lueteltujen säädösten mukainen. Tällaisessa tapauksessa jäsenvaltioiden on hyväksyttävä yksittäishyväksyntä ja sallittava ajoneuvon myynti, rekisteröinti ja käyttöönotto. – –”