JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

21 päivänä marraskuuta 2017 ( 1 )

Asia C‑542/16

Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag,

Jan-Erik Strobel,

Mona Strobel,

Margareta Nilsson,

Per Nilsson,

Kent Danås,

Tommy Jönssonin kuolinpesä,

Stefan Pramryd,

Stefan Ingemansson,

Lars Persson,

Magnus Persson,

Anne-Charlotte Wickström,

Peter Nilsson,

Ingela Landau,

Thomas Landau,

Britt‑Inger Ruth Romare,

Gertrud Andersson,

Eva Andersson,

Rolf Andersson,

Lisa Bergström,

Bo Sörensson,

Christina Sörensson,

Kaj Wirenkook,

Lena Bergquist Johansson,

Agneta Danås,

Hans Eriksson,

Christina Forsberg,

Christina Danielsson,

Per-Olof Danielsson,

Ann-Christin Jönsson,

Åke Jönsson,

Stefan Lindgren,

Daniel Röme,

Ulla Nilsson ja

Leif Göran Erik Nilssonin kuolinpesä

vastaan

Ingvar Mattssonin kuolinpesä ja

Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolag

(Ennakkoratkaisupyyntö – Högsta domstolen (korkein oikeus, Ruotsi))

Direktiivi 2002/92/EY – Vakuutus- ja jälleenvakuutusedustus – Direktiivi 2004/39/EY – Sijoitusneuvonta – Vakuutusedustajan toiminta, joka ei todellisuudessa tähtää vakuutussopimuksen tekemiseen – Vakuutusedustustoiminnan ja sijoitusneuvontatoiminnan välinen erottelu – Pääomavakuutusten välitys ja niitä koskeva neuvonta – Sijoitussidonnaiset henkivakuutukset

1. Högsta domstolen (korkein oikeus, Ruotsi) on tässä ennakkoratkaisupyynnössä ryhmitellyt epäselvyydet, jotka liittyvät Euroopan unionin säännösten soveltamiseen sen ratkaistaviksi saatetuissa kahdessa tunnusmerkeiltään erilaisessa oikeusriidassa. Vaikka molemmat koskevat vakuutusedustusta, toisessa ( 2 ) on kyse ainoastaan vahingonkorvausvastuusta tilanteessa, jossa vakuutusedustusyrityksen johtaja kavaltaa asiakkaiden tälle yritykselle siirtämiä summia.

2. Toinen oikeusriita ( 3 ) on monimutkaisempi. Se herättää kysymyksiä, jotka vaikuttavat vakuutusedustuksen ja rahoitustuotteiden välityksen väliseen erotteluun.

3. Rahoitusmarkkinoiden jatkuvan kehityksen seurauksena sijoitusinstrumentit ovat moninkertaistuneet perinteisten henkivakuutusten pohjalta. Vakuutusyhtiöt tarjoavat hyvin monenlaisia vakuutusmuotoja (muun muassa säästövakuutuksia, säästöhenkivakuutuksia, pääomavakuutuksia tai sijoitussidonnaisia henkivakuutuksia), ( 4 ) joilla pyritään kanavoimaan asiakkaiden säästöt yhdistämällä perinteinen vakuutuselementti rahoitustuotteiden enemmän tai vähemmän taattuun tuottoon. Näissä vakuutusmuodoissa vakuutusyhtiö sijoittaa vakuutuksenottajan suorittamat vakuutusmaksut rahoitusvälineisiin, jolloin vakuutuksenottaja kantaa riskin tämän sijoituksen arvon kehittymisestä, joka voi tietysti olla myös hänelle epäedullinen.

4. Vastatakseen tähän jälkimmäiseen oikeusriitaan liittyviin ennakkoratkaisukysymyksiin unionin tuomioistuimen on ratkaistava, sovelletaanko tämänkaltaisia vakuutuksia markkinoiviin vakuutusedustajiin vakuutusedustukseen sovellettavaa lainsäädäntöä vai onko tämänkaltaisiin tuotteisiin liittyvän rahoituselementin ja suuremman riskin, myös volatiliteetin, vuoksi tällaista toimintaa pidettävä pikemminkin sijoitustuotteiden välityksenä.

5. Kumpaakin välitystoimintaa koskee erilainen sääntely ja niihin sovelletaan eri direktiivejä, joita on hiljattain muutettu siten, että näitä muutoksia sovelletaan vuodesta 2018 alkaen. Unionin tuomioistuimen tässä asiassa antama tuomio voi kuitenkin olla hyödyllinen tulkittaessa säännöksiä, jotka vaikuttavat sekä nyt että vuodesta 2018 alkaen vakuutusmuotoisiin sijoitustuotteisiin.

I. Asiaa koskevat oikeussäännöt

A. Unionin oikeus

6. Vakuutusedustuksesta säädetään direktiivissä 2002/92/EY, ( 5 ) joka on muutettu ja laadittu uudelleen direktiivillä (EU) 2016/97. ( 6 )

7. Sijoitusneuvonta on toimintaa, johon sovelletaan direktiiviä 2004/39/EY, ( 7 ) joka on kumottu direktiivillä 2014/65/EU. ( 8 )

1. Direktiivi 2002/92

8. Direktiivin johdanto-osan 8, 9, 14 ja 17 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”(8) Vakuutusedustustoiminnan aloittavia tai sitä harjoittavia henkilöitä koskeviin ammatillisiin vaatimuksiin tai rekisteröintiin liittyvien kansallisten säännösten yhteensovittaminen voi tästä syystä edistää sekä rahoituspalvelujen yhtenäismarkkinoiden toteuttamisen loppuunsaattamista ja asiakkaan suojan paranemista tällä alalla. (9) Vakuutustuotteiden jakelijoina voivat toimia monentyyppiset henkilöt tai laitokset, kuten asiamiehet, välittäjät ja vakuutusedustusta harjoittavat pankit. Toimijoiden tasapuolinen kohtelu ja asiakkaan suoja edellyttävät, että kaikki nämä henkilöt tai laitokset kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan. – – (14) Sen jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen, jossa vakuutus- ja jälleenvakuutusedustajan asunto tai keskushallinto sijaitsee, olisi rekisteröitävä edustaja, edellyttäen, että tämä täyttää tiukat ammatilliset vaatimukset, jotka liittyvät pätevyyteen, hyvään maineeseen, ammatilliseen vastuuvakuutukseen ja taloudelliseen kapasiteettiin. – – (17) Toimivaltaisten viranomaisten välinen yhteistyö ja tietojenvaihto on olennaisen tärkeää asiakkaiden suojaamiseksi sekä vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminnan luotettavuuden varmistamiseksi yhtenäismarkkinoilla.”

9. Direktiivin 1 artiklan, joka koskee soveltamisalaa, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Tällä direktiivillä vahvistetaan jäsenvaltioon sijoittautuneiden tai sijoittautumaan aikovien luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden vakuutus- ja jälleenvakuutusedustustoiminnan aloittamista ja harjoittamista koskevat säännöt.”

10. Direktiivin 2 artiklan 3 alakohdassa säädetään seuraavaa: ”Tässä direktiivissä tarkoitetaan: – – 3) ’vakuutusedustuksella’ esittelemistä, ehdottamista tai muuta vakuutussopimusten tekemiseen liittyvää valmistelevaa toimintaa tai tällaisten sopimusten tekemistä, tai avustamista vakuutussopimuksen hoidossa ja täyttämisessä erityisesti vahinkotapauksissa. Vakuutusyrityksen tai kyseisen vakuutusyrityksen vastuulla toimivan vakuutusyrityksen työntekijän harjoittamaa tällaista toimintaa ei pidetä vakuutusedustuksena. Vakuutusedustuksena ei pidetä tietojen antamista satunnaisesti muun ammattitoiminnan yhteydessä, edellyttäen, että toiminnan tarkoituksena ei ole auttaa asiakasta tekemään tai soveltamaan vakuutussopimusta, eikä ammattimaista vakuutusyrityksen vahingonselvittelyä tai vahingonarviointi- ja ‑korvaustoimintaa”.

11. Direktiivin 4 artiklan 3 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa: ”3. Vakuutus- ja jälleenvakuutusedustajalla on oltava ammatillisesta virheestä aiheutuvan korvausvastuun kattamiseksi koko yhteisön alueella voimassa oleva ammatillinen vastuuvakuutus tai muu vastaava vakuus, jonka määrä on vähintään 1000000 euroa kutakin vahinkoa kohden ja yhteensä 1500000 euroa kaikkien vahinkojen osalta vuotta kohden, jollei vakuutusyritys, jälleenvakuutusyritys tai muu yritys, jonka puolesta vakuutus- tai jälleenvakuutusedustaja toimii tai on valtuutettu toimimaan, jo ole myöntänyt hänelle tällaista vakuutusta tai vastaavanlaista vakuutta, tai jollei tämä yritys ole ottanut täyttä vastuuta edustajan toimista. 4. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet asiakkaiden suojelemiseksi siltä, ettei vakuutusedustaja kykene siirtämään vakuutusmaksua vakuutusyritykselle tai korvaussummaa tai vakuutusmaksun palautusta vakuutetulle.”

12. Direktiivin 12 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”2. Kun vakuutusedustaja ilmoittaa asiakkaalle antavansa tasapuoliseen analyysiin perustuvia neuvoja, hänen neuvojensa on pohjauduttava riittävän monien markkinoilla tarjolla olevien vakuutussopimusten analyysiin, jotta hän pystyy suosittelemaan asiakkaalle ammatillisten kriteerien pohjalta vakuutussopimusta, joka täyttäisi asianmukaisesti asiakkaan tarpeet. 3. Ennen vakuutussopimuksen tekemistä vakuutusedustajan on erityisesti asiakkaan antamien tietojen perusteella ainakin täsmennettävä kyseisen asiakkaan vaatimukset ja tarpeet sekä syyt, joihin asiakkaalle tietyn vakuutustuotteen osalta mahdollisesti annetut neuvot perustuvat. Nämä tiedot on mukautettava suhteessa ehdotetun vakuutussopimuksen monitahoisuuteen.”

2. Asetus (EU) N:o 1286/2014 ( 9 )

13. Asetuksen 1 artiklan mukaan sen tarkoituksena on vahvistaa ”yhtenäiset säännöt PRIIP-tuotteiden kehittäjien laatiman avaintietoasiakirjan muodosta ja sisällöstä sekä avaintietoasiakirjan toimittamisesta yksityissijoittajille, jotta yksityissijoittajat voivat ymmärtää PRIIP-tuotteiden keskeiset ominaisuudet ja riskit sekä vertailla niitä”.

14. Tämän asetuksen 4 artiklan 2 kohdan mukaan ”vakuutusmuotoisella sijoitustuotteella” tarkoitetaan ”vakuutustuotetta, johon sisältyy maturiteetti- tai takaisinostoarvo ja jossa markkinoiden vaihtelu vaikuttaa suoraan tai välillisesti koko maturiteetti- tai takaisinostoarvoon tai sen osaan”.

3. Direktiivi 2016/97

15. Johdanto-osan 56 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Asiakkaille tarjotaan usein vakuutusmuotoisia sijoitustuotteita direktiivin [2014/65] soveltamisalaan kuuluvien sijoitustuotteiden mahdollisina vaihtoehtoina tai korvikkeina. Jotta sijoittajansuoja olisi yhdenmukainen ja vältettäisiin sääntelyn katvealueiden hyväksikäytön riski, on tärkeää, että vakuutusmuotoisiin sijoitustuotteisiin sovelletaan paitsi kaikille vakuutustuotteille määriteltyjä liiketoiminnan menettelytapasääntöjä myös erityisiä vaatimuksia, joiden tarkoituksena on ottaa huomioon näiden tuotteiden sijoituspiirteet. Näihin erityisiin vaatimuksiin olisi sisällyttävä asianmukaisten tietojen esittäminen, vaatimukset neuvonnan soveltuvuudesta ja korvauksia koskevat rajoitukset.”

16. Sen 2 artiklan 1 kohdan 1 ja 17 alakohdassa on seuraavat määritelmät: ”1) ’vakuutusten tarjoamisella’ [tarkoitetaan] vakuutussopimuksia koskevaa neuvontaa, ehdottamista tai muuta niiden tekemiseen liittyvää valmistelevaa toimintaa, tällaisten sopimusten tekemistä tai avustamista niiden hoidossa ja täyttämisessä erityisesti korvausvaatimuksen yhteydessä, mukaan lukien tietojen antaminen yhdestä tai useammasta vakuutussopimuksesta asiakkaan valitsemien kriteereiden perusteella verkkosivuston tai muun välineen avulla sekä paremmuusjärjestykseen asetettujen vakuutustuotteiden luettelon laatiminen, mukaan lukien hinta- ja tuotevertailu, tai vakuutussopimuksen hinnanalennuksen tarjoaminen, kun asiakas voi tehdä vakuutussopimuksen suoraan tai välillisesti verkkosivuston tai muun välineen avulla; – – 17) ’vakuutusmuotoisella sijoitustuotteella’ [tarkoitetaan] vakuutustuotetta, johon sisältyy maturiteetti- tai takaisinostoarvo ja jossa markkinoiden vaihtelu vaikuttaa suoraan tai välillisesti koko maturiteetti- tai takaisinostoarvoon tai sen osaan – –”.

4. Rahoitusmarkkinadirektiivi I

17. Direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Tätä direktiiviä sovelletaan sijoituspalveluyrityksiin ja säänneltyihin markkinoihin.”

18. Direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Tätä direktiiviä ei sovelleta: a) muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 24 päivänä heinäkuuta 1973 annetun ensimmäisen neuvoston direktiivin 73/239/ETY 1 artiklassa [ja] henkivakuutuksesta 5 päivänä marraskuuta 2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/83/EY 1 artiklassa määriteltyihin vakuutusyrityksiin eikä direktiivissä 64/225/ETY tarkoitettua jälleen- tai edelleenvakuutusta harjoittaviin yrityksiin; – – c) henkilöihin, jotka tarjoavat sijoituspalvelua, kun tätä palvelua tarjotaan satunnaisesti ammattitoiminnan yhteydessä ja kun tätä ammattitoimintaa säännellään lain säännöksin tai hallinnollisin määräyksin tai ammattikunnan eettisin säännöin, joissa ei suljeta pois tällaisen palvelun tarjoamista; – – j) henkilöihin, jotka tarjoavat sijoitusneuvontaa muun tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolisen liiketoiminnan yhteydessä edellyttäen, ettei tämä neuvonta ole maksullista; – –”

19. Direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa on seuraavat määritelmät: ”1) ’sijoituspalveluyrityksellä’ [tarkoitetaan] oikeushenkilöä, jonka tavanomaisena ammatti- tai liiketoimintana on yhden tai useamman sijoituspalvelun ammattimainen tarjoaminen kolmansille osapuolille ja/tai yhden tai useamman sijoitustoimen ammattimainen harjoittaminen; – – 2) ’sijoituspalvelulla ja ‑toiminnalla’ [tarkoitetaan] liitteessä I olevassa A osassa lueteltuja palveluja ja toimia, jotka liittyvät liitteessä I olevassa C osassa lueteltuihin välineisiin. – – 4) ’sijoitusneuvonnalla’ [tarkoitetaan] joko asiakkaan pyynnöstä tai sijoituspalveluyrityksen aloitteesta tapahtuvaa yksilöllisten suositusten antamista asiakkaalle yhdestä tai useammasta rahoitusvälineisiin liittyvästä liiketoimesta”.

5. Rahoitusmarkkinadirektiivi II

20. Direktiivin johdanto-osan 87 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Vakuutussopimuksia sisältäviä sijoituksia tarjotaan usein asiakkaille tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvien rahoitusvälineiden mahdollisina vaihtoehtoina tai niitä korvaavina sijoituksina. Yksityisasiakkaiden suojelemiseksi johdonmukaisesti ja erilaisten tuotteiden tasapuolisten toimintaedellytysten varmistamiseksi on tärkeää soveltaa asianmukaisia vaatimuksia vakuutuspohjaisiin sijoitustuotteisiin. Vaikka tässä direktiivissä vahvistettuja sijoittajansuojaa koskevia vaatimuksia olisi tämän vuoksi sovellettava yhtäläisesti näihin vakuutussopimuksiin paketoituihin sijoituksiin, niiden erilaisten markkinarakenteiden ja tuoteominaisuuksien vuoksi olisi asianmukaisempaa asettaa yksityiskohtaiset vaatimukset direktiivin [2002/92] käynnissä olevan tarkistamisen yhteydessä kuin tässä direktiivissä. Vakuutusedustajia ja ‑yrityksiä sääntelevässä tulevassa unionin oikeudessa olisi sen vuoksi asianmukaisesti varmistettava johdonmukaisen lähestymistavan soveltaminen sellaisten erilaisten rahoitustuotteiden tarjontaan, jotka vastaavat samanlaisiin sijoittajien tarpeisiin ja sen vuoksi johtavat vastaavanlaisiin sijoittajasuojaa koskeviin haasteisiin. Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1094/2010 perustetun Euroopan valvontaviranomaisen (Euroopan vakuutus- ja lisäeläkeviranomainen), jäljempänä ’vakuutus- ja lisäeläkeviranomainen’, ja arvopaperimarkkinaviranomaisen olisi toimittava yhdessä mahdollisimman suuren johdonmukaisuuden varmistamiseksi näitä investointituotteita koskevissa menettelytapasäännöissä. Näistä uusista vakuutuspohjaisia sijoitustuotteita koskevista vaatimuksista olisi säädettävä direktiivissä [2002/92].”

21. Rahoitusmarkkinadirektiivin II 91 artikla sisältää direktiiviin 2002/92 tehtävät muutokset. Tämän viimeksi mainitun direktiivin 2 artiklan 3 kohdan toinen alakohta korvataan seuraavalla tekstillä: ”Tämän direktiivin III a lukua lukuun ottamatta vakuutusyrityksen tai kyseisen vakuutusyrityksen vastuulla toimivan vakuutusyrityksen työntekijän harjoittamaa tällaista toimintaa ei pidetä vakuutusedustuksena tai vakuutustuotteiden tarjontana.”

22. Direktiivin 2002/92 2 artiklaan lisätään 13 alakohta, jonka mukaan ”vakuutuspohjaisella sijoitustuotteella” tarkoitetaan ”vakuutustuotetta, johon sisältyy maturiteetti- tai takaisinostoarvo ja jossa markkinoiden vaihtelu vaikuttaa suoraan tai välillisesti koko maturiteetti- tai takaisinostoarvoon tai sen osaan”, tiettyjä poikkeuksia lukuun ottamatta.

23. Lisäksi rahoitusmarkkinadirektiivillä II lisätään direktiiviin 2002/92 III a luku, joka koskee ”lisävaatimuksia asiakkaan suojasta vakuutuspohjaisissa sijoitustuotteissa”. Tämän luvun 13 a artiklassa, jonka otsikkona on ”Soveltamisala”, säädetään seuraavaa: ”Jollei 2 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa säädetystä poikkeuksesta muuta johdu, tässä luvussa säädetään lisävaatimuksia vakuutusedustustoimintaan sekä vakuutusyritysten suoraan myyntiin silloin, kun suora myynti tapahtuu vakuutuspohjaisten sijoitustuotteiden myynnin yhteydessä. Tähän toimintaan viitataan vakuutustuotteiden tarjontana.”

B. Ruotsin oikeus

24. Direktiivi 2002/92 saatettiin osaksi Ruotsin lainsäädäntöä vakuutusedustuksesta annetulla lailla (2005:405) (lagen (2005:405) om försäkringsförmedling).

25. Kyseisen lain 1 luvun 1 §:n 2 momentin mukaan vakuutusedustuksella tarkoitetaan ammattitoimintaa, joka muodostuu 1) vakuutussopimusten esittelemisestä tai ehdottamisesta tai muusta vakuutussopimusten tekemiseen liittyvästä valmistelevasta toiminnasta, 2) vakuutussopimusten tekemisestä toisen lukuun tai 3) avustamisesta vakuutussopimusten hoidossa ja täyttämisessä. ( 10 )

26. Lain 2 luvun 1 §:n mukaan vakuutusedustustoimintaa voidaan harjoittaa (lukuun ottamatta eräitä tämän asian kannalta merkityksettömiä poikkeuksia) ainoastaan Finansinspektionenin (finanssivalvonta, Ruotsi) antaman toimiluvan perusteella.

27. Yksi tällaisen toimiluvan saamisen edellytyksistä on ammatillinen vastuuvakuutus, joka kattaa sellaisen vahingonkorvausvelvollisuuden, joka voidaan asettaa, jos vakuutusedustaja laiminlyö velvollisuuksiaan (lain 2005:405 2 luvun 5 §:n 4 kohta ja 6 §:n 1 momentin 2 kohta).

28. Lain 5 lukuun sisältyy sääntöjä, jotka koskevat sitä, miten vakuutusedustustoimintaa on harjoitettava. Käytännössä siinä (4 §:ssä) todetaan, että vakuutusedustajan on noudatettava toiminnassaan hyviä vakuutusedustukseen liittyviä toimintatapoja ja otettava huomioon asiakkaan intressit asianmukaista huolellisuutta noudattaen. Siinä todetaan lisäksi, että vakuutusedustajan on mukautettava neuvontaansa asiakkaan toiveiden ja tarpeiden mukaiseksi ja suositeltava tälle sopivia ratkaisuja. Edustajan on myös neuvottava asiakasta (kun tämä on luonnollinen henkilö, jonka toimet eivät pääasiallisesti liity liiketoiminnan harjoittamiseen) luopumaan sellaisten toimenpiteiden toteuttamisesta, joita ei voida pitää sopivina, kun otetaan huomioon kyseisen henkilön tarpeet, taloudelliset olosuhteet tai muut olosuhteet.

29. Lain 5 luvun 7 §:n mukaan vakuutusedustajan, joka on tahallaan tai tuottamuksellisesti laiminlyönyt 4 §:n mukaiset velvollisuutensa, on korvattava puhdas varallisuusvahinko, joka tästä aiheutuu muun muassa asiakkaalle.

II. Kansallisten tuomioistuinten käsiteltävinä olevat oikeusriidat

30. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltävinä olevissa kahdessa oikeusriidassa asianomaiset henkilöt vaativat korvausta Länsförsäkringar Sak Försäkringsaktiebolagilta (jäljempänä Länsförsäkringar), jolta eräät vakuutusedustajat Ruotsissa olivat ottaneet ammatillisen vastuuvakuutuksen.

1. Asia T 2761-15, Länsförsäkringar v. Ingvar Mattssonin kuolinpesä

31. Ingvar Mattsson sijoitti pääomavakuutuksen yhteydessä 500000 Ruotsin kruunua sijoitustodistukseen, joka oli strukturoitu rahoitusväline. Tämä tapahtui tammikuussa 2010 sen jälkeen, kun European Wealth Management Group AB:n (jäljempänä EWMG), joka oli rekisteröity vakuutusedustusyritys, työntekijä oli antanut hänelle neuvoja.

32. Mattsson menetti koko sijoitetun summan ja esitti vaatimuksia EWMG:tä, joka asetettiin myöhemmin konkurssiin, vastaan. EWMG:llä oli Länsförsäkringarilta laissa 2005:405 säädetty ammatillinen vastuuvakuutus, joka kattoi sen toiminnan ja johon sisältyi kyseisen lain 5 luvun 7 §:ssä tarkoitettu korvausvelvollisuus.

33. Mattsson nosti kanteen Länsförsäkringaria vastaan ja vaati 500000 Ruotsin kruunun maksamista korkoineen. Hän väitti, että EWMG oli tahallaan tai tuottamuksellisesti laiminlyönyt ( 11 ) lain 2005:405 5 luvun 4 §:n mukaiset velvollisuutensa, minkä vuoksi vakuutuksenantaja oli korvausvelvollinen, sillä kyseessä oli EWMG:n Länsförsäkringarilta ottaman ammatillisen vastuuvakuutuksen piiriin kuuluva vakuutustapahtuma.

34. Länsförsäkringar myönsi, että pääomavakuutuksen välitys kuului lain 2005:405 soveltamisalaan ja siten ammatillisen vastuuvakuutuksen piiriin. Se väitti kuitenkin ensisijaisesti, että EWMG:n neuvonta ei koskenut pääomavakuutusta vaan sijoittamista kyseiseen vakuutukseen sisällytettyyn rahoitusvälineeseen. Kyse ei tämän vuoksi ollut vakuutusedustuksesta vaan neuvonnasta, joka koskee sijoittamista rahoitusvälineisiin ja joka kuuluu muiden säädösten soveltamisalaan. ( 12 )

35. Länsförsäkringarin mukaan vahinko aiheutui rahoitusneuvonnasta eikä pääomavakuutuksen välityksestä. Toissijaisesti Länsförsäkringar väitti, että EWMG ei ollut toiminut huolimattomasti.

36. Alioikeus hyväksyi kanteen. Se katsoi, että sekä lakia 2005:405 että arvopaperimarkkinoista annettua lakia oli sovellettava kyseessä olevaan neuvontaan. Samanaikaisesti se totesi kuitenkin muun muassa Euroopan komission lausuntoihin viitaten, että tarkoituksena ei ollut ollut se, että oikeussääntöjä sovellettaisiin ristikkäin. Alioikeus katsoi kuluttajansuojaan liittyvien näkökohtien perusteella ja sen perusteella, että Finansinspektionen ei näytä vaatineen EWMG:ltä mitään erityistä toimilupaa rahoitustoiminnan harjoittamiseen, että Mattssonin olisi pitänyt voida luottaa siihen, että ammatillista vastuuvakuutusta sovellettaisiin.

37. Länsförsäkringar valitti hovioikeuteen, joka pysytti alioikeuden tuomion. Tästä hovioikeuden tuomiosta se on valittanut Högsta domstoleniin. Länsförsäkringar katsoo edelleen, että EWMG:n antamassa neuvonnassa ei ollut kyse vakuutusedustuksesta ja että se ei siten kuulu ammatillisen vastuuvakuutuksen piiriin. Se hyväksyy kuitenkin tässä vaiheessa sen, että EWMG on menetellyt harkitsemattomasti.

38. Mattsson on kuollut, ja hänen kuolinpesänsä on vastustanut hovioikeuden tuomion kumoamista.

2. Asia T 25-16, Jan-Erik Strobel ym. v. Länsförsäkringar

39. Vakuutusedustusyrityksellä Connecta Fond och Försäkring AB (jäljempänä Connecta), joka toimi pääasiallisesti vuosina 2004–2010, oli Länsförsäkringarilta laissa 2005:405 säädetty ammatillinen vastuuvakuutus, joka kattoi sen toiminnan ja erityisesti kyseisen lain 5 luvun 7 §:ssä tarkoitetun korvausvelvollisuuden.

40. Tietty määrä henkilöitä siirsi usean vuoden ajan rahasummia Connectalle siinä tarkoituksessa, että nämä summat sijoitettaisiin niin sanottuun ”Connectan yritysjoukkolainatuotteeseen”, joka sisältyisi pääomavakuutukseen. Vastineeksi kyseiset henkilöt saivat tiettyjä Connectan ja sen työntekijän ja sittemmin toimitusjohtajan Per Rytterborgin laatimia asiakirjoja. Connecta oli harjoittanut ajanjaksona 2004–2010 myös todellista vakuutusedustustoimintaa.

41. Myöhemmin kävi ilmi, että Rytterborg oli kavaltanut asiakkaiden siirtämiä summia. Hänestä tehtiin rikosilmoitus, ja Connectan toimilupa peruutettiin. Rytterborg kuoli marraskuussa 2010. Hänen kuolinpesänsä ja Connecta asetettiin konkurssiin joulukuussa 2010.

42. Joukko kyseisiä henkilöitä nosti kanteen Länsförsäkringaria vastaan ja vaati korvausta Connectan ammatillisesta vastuuvakuutuksesta niiden summien osalta, jotka he olivat ilmoituksensa mukaan siirtäneet viimeksi mainitulle yhtiölle, jotta se sijoittaisi ne pääomavakuutuksiin.

43. Valittajat väittivät, että kyse oli ollut vakuutusedustuksesta ja että Connectasta oli Rytterborgin toiminnan kautta tullut lain 2005:405 5 luvun 7 §:ssä tarkoitetulla tavalla korvausvelvollinen. Connectan vakuutusyhtiön eli Länsförsäkringarin oli näin ollen maksettava kyseinen korvaus.

44. Länsförsäkringar väitti muun muassa, että vahingot eivät olleet aiheutuneet vakuutetun toiminnan yhteydessä, koska kyse oli ollut fiktiivisistä tuotteista. Rytterborgin toiminnassa ei siten ollut kyse vakuutusedustuksesta, eikä se tämän vuoksi kuulunut lain 2005:405 soveltamisalaan eikä siten myöskään ammatillisen vastuuvakuutuksen piiriin.

45. Alioikeus katsoi, että vahingot kuuluivat ammatillisen vastuuvakuutuksen piiriin, minkä vuoksi se hyväksyi kanteet pääosin. Se totesi, että kantajien tarkoituksena oli ollut ottaa pääomavakuutukset ja että he olivat sen perusteella, miten Rytterborg oli toiminut heitä kohtaan, perustellusti voineet olettaa, että kyse oli ollut todellisiin vakuutussopimuksiin liittyvästä edustamisesta. Kuluttajansuojaan liittyvästä näkökulmasta katsottuna perusteltu käsitys, joka kantajilla oli ollut Rytterborgin tarkoitusperistä, puolsi voimakkaasti sitä, että kyse oli ollut vakuutusedustuksesta.

46. Sillä perusteella, että alustavat toimet kuuluvat vakuutusedustuksen käsitteen piiriin ja että Connecta oli harjoittanut myös todellista vakuutusedustustoimintaa, alioikeus katsoi, että tapahtumainkulku kuului objektiivisesti tarkasteltuna vakuutusedustuksen käsitteen piiriin.

47. Ylioikeus sen sijaan katsoi, että toiminnassa ei ollut kyse vakuutusedustuksesta, minkä vuoksi se kumosi alioikeuden tuomion ja hylkäsi kanteet. Sen, että kuluttajansuojaan liittyvä näkökulma on otettava huomioon tulkinnassa, ei katsottu merkitsevän sitä, että asiakkaan subjektiiviselle käsitykselle siitä, mitä vakuutusedustus on, oli annettava merkitystä. Objektiivisesti tarkasteltuna – asiakkaiden käsityksestä huolimatta – kyse ei voinut olla vakuutusedustuksesta. Vaatimukset eivät siten hovioikeuden mukaan kuuluneet ammatillisen vastuuvakuutuksen piiriin.

48. Vahingonkärsijät ovat valittaneet Högsta domstoleniin. He katsovat edelleen, että kyseessä on ammatillisen vastuuvakuutuksen piiriin kuuluva vakuutustapahtuma. He väittävät muun muassa, että Rytterborgin toiminnassa oli kyse vakuutusedustuksesta, koska sillä oli niin läheinen yhteys Connectan harjoittamaan luvanvaraiseen todelliseen toimintaan.

III. Ennakkoratkaisukysymykset

49. Högsta domstolen pyytää unionin tuomioistuinta vastaamaan näissä kahdessa asiassa esille tulleen oikeudellisen ongelman johdosta seuraaviin kysymyksiin: ”T 25-16 1 a) Kuuluuko [direktiivin 2002/92] piiriin toiminta, jossa vakuutusedustajan tarkoituksena ei ole ollut todellisen vakuutussopimuksen aikaansaaminen? Onko sillä merkitystä, onko tällainen tarkoitus puuttunut jo ennen toiminnan aloittamista vai vasta toiminnan aloittamisen jälkeen? 1 b) Onko sillä, että edustaja on harjoittanut fiktiivisen toiminnan rinnalla myös todellista vakuutusedustustoimintaa, merkitystä 1 a kysymyksessä tarkoitetussa tilanteessa? 1 c) Onko sillä, että toiminta on päällisin puolin vaikuttanut asiakkaan näkökulmasta katsottuna vakuutussopimusten tekemiseen liittyvältä valmistelevalta toiminnalta, merkitystä yhä 1 a kysymyksessä tarkoitetussa tilanteessa? Onko asiakkaan käsityksellä, joka on perusteltu tai ei ole perusteltu ja joka koskee sitä, oliko kyse vakuutusedustuksesta, merkitystä? T 2761-15 2 a) Säännelläänkö [direktiivillä 2002/92] sellaista taloudellista tai muunlaista neuvontaa, jota annetaan vakuutusedustuksen yhteydessä mutta jolla ei sellaisenaan tähdätä itse vakuutussopimuksen tekemiseen tai sen voimassaolon jatkumiseen? Mikä on tilanne erityisesti sellaisen neuvonnan osalta, joka koskee pääoman sijoittamista pääomavakuutuksen yhteydessä? 2 b) Kuuluuko 2 a kysymyksessä tarkoitettu neuvonta – kun siinä on määritelmänsä mukaisesti kyse [direktiivissä 2004/39] tarkoitetusta sijoitusneuvonnasta – myös tai sen sijaan kyseisen direktiivin säännösten piiriin? Jos tällainen neuvonta kuuluu myös [direktiivin 2004/39] piiriin, onko jotakin säännöstöä sovellettava ensisijaisesti?”

50. Neljä valittajien ryhmää on esittänyt kirjallisia huomautuksia yksinomaan asiasta Strobel ym. v. Länsförsäkringar, kun taas Länsförsäkringar, Ruotsin hallitus, Tšekin hallitus ja komissio ovat esittäneet niitä molemmista asioista.

51. Länsförsäkringar, Ruotsin hallitus, Tšekin hallitus ja komissio esittivät suulliset lausumansa 14.9.2017 pidetyssä istunnossa.

IV. Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

52. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät kysymykset voidaan johtaa kahteen direktiivin 2002/92 2 artiklan 3 alakohdan tulkintaa koskevaan ongelmaan, jotka poikkeavat selvästi toisistaan ja ovat vaikeustasoltaan erilaiset. Ensimmäiseen voidaan vastata lyhyesti, kun taas jälkimmäinen edellyttää monimutkaisuutensa vuoksi kattavampaa tarkastelua.

A. Ensimmäinen kysymys: direktiivin 2002/92 soveltaminen petollisessa tarkoituksessa tehtyihin vakuutussopimuksiin liittyvään edustustoimintaan

53. Asiassa T 25/16 esittämillään kysymyksillä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa tietää, kattaako direktiivin 2002/92 2 artiklan 3 alakohdassa määritelty vakuutusedustustoiminta sellaisen vakuutusedustajan toiminnan, jolla on tarjotessaan palvelujaan tietyille asiakkaille ja toteuttaessaan alustavia toimia vakuutussopimusten tekemiseksi heidän kanssaan todellisuudessa tarkoitus erehdyttää heitä ja kavaltaa heidän rahansa.

54. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa selvittää, ovatko tässä mielessä merkityksellisiä ajankohta, jona vakuutusedustajan petollinen tarkoitus ilmenee, se, suorittaako edustaja lailliseen vakuutusedustukseen liittyviä toimia muiden asiakkaiden osalta, sekä asiakkaan käsitys petollisesta edustustoiminnasta.

55. Länsförsäkringar kannattaa direktiivin 2002/92 2 artiklan 3 alakohdassa olevan vakuutusedustuksen käsitteen subjektiivista tulkintaa: kyse ei ole vakuutusedustuksesta, jos oletetulla edustajalla ei ole ollut tarkoitus tehdä todellista vakuutussopimusta. Sen mielestä näennäisesti vakuutusedustusta muistuttava rikollinen toiminta ei kuulu tähän käsitteeseen, ja asiakkaille aiheutuneiden vahinkojen korvaamiseen pitäisi soveltaa rikosperusteista vahingonkorvausvastuuta koskevia säännöksiä eikä vakuutuspalvelujen tarjoamiseen sovellettavia säännöksiä.

56. Vastaavasti Länsförsäkringar katsoo, ettei ajankohdalla, jona edustajan rikollinen tarkoitus ilmenee, ole merkitystä, tapahtuipa tämä sitten asiakassuhteen alussa tai myöhemmin vakuutussopimukseen liittyvien alustavien toimien aikana. Petollisen tarkoituksen ilmettyä ei ole enää vakuutussopimuksen tekemistä koskevaa tarkoitusta, eikä kyse ole enää direktiivin 2002/92 soveltamisalaan kuuluvasta edustustoiminnasta. Sen mielestä on niin ikään merkityksetöntä, harjoittaako petokseen syyllistynyt samalla muuta, oikeaa vakuutusedustustoimintaa, koska olisi epäloogista, että se muuttaisi petollisen menettelyn lailliseksi.

57. Sen sijaan tämän oikeusriidan neljä valittajien ryhmää, Tšekin hallitus ja komissio puoltavat kyseisen käsitteen objektiivista tulkintaa. Direktiiviä 2002/92 sovelletaan niiden mukaan kaikkiin vakuutussopimusten tekemiseen liittyviin alustaviin toimiin edustajan subjektiivisesta tarkoituksesta riippumatta.

58. Yhdyn tähän viimeksi mainittuun näkemykseen, sillä uskoakseni vakuutusedustuksen käsitteen objektiivinen tulkinta on oikea. Tämä arviointi ei voi perustua vakuutusedustusta julkisesti harjoittavan yrityksen työntekijöinä tai johtajina toimivien luonnollisten henkilöiden aikomuksiin tai käsityksiin. Näihin subjektiivisiin seikkoihin tukeutuminen johtaisi säännöksen soveltamista koskevaan ennakoimattomuuteen vastoin oikeusvarmuuden periaatteen vaatimuksia.

59. Vakuutusedustuksen käsitteen tunnusmerkkien selvittämiseen sovellettavista tulkintakriteereistä ensimmäinen on sanamuodon mukainen kriteeri. Direktiivin 2002/92 2 artiklan 3 alakohdan mukaan sillä tarkoitetaan ”esittelemistä, ehdottamista tai muuta vakuutussopimusten tekemiseen liittyvää valmistelevaa toimintaa – –”.

60. Määritelmässä korostetaan toimintaa eikä tätä toimintaa harjoittavien henkilöiden subjektiivisia aikomuksia. Se, että yritys, jonka toimialana on vakuutusedustus (ja joka on saanut siihen viranomaisten antaman toimiluvan), tarjoaa ammatillisia palvelujaan asiakkaille, on riittävä peruste olettaa sen toimivan tässä ominaisuudessa, jolloin asiakkaat voivat luottaa siihen, että se todella harjoittaa vakuutussopimuksen tekemiseen liittyvää valmistelevaa toimintaa. Tähän toimintaan sisältyvät kiistatta kyseisen sopimuksen tekemiseen liittyvät alustavat toimet. ( 13 )

61. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kaikki viittaa siihen, että Connecta oli ymmärrettävä sellaisena kuin se oli, eli vakuutusedustusyrityksenä, joka oli rekisteröity ja toiminut laillisesti Ruotsissa vuodesta 2004. Tämä yritys tarjosi vakuutusedustuspalvelujaan asiakkaille, minkä vuoksi on merkityksetöntä, että joku tai jotkut sen työntekijöistä (tai jopa sen toimitusjohtaja) ( 14 ) käyttivät vakuutusedustukseen liittyvää tavanomaista toimintaa hyväkseen suunnitellakseen ja toteuttaakseen asiakkaiden varojen kavalluksen.

62. Direktiivin 2002/92 systemaattinen tulkinta johtaa samaan lopputulokseen. Sen 4 artiklan 4 kohdassa (”jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet asiakkaiden suojelemiseksi siltä, ettei vakuutusedustaja kykene siirtämään vakuutusmaksua vakuutusyritykselle”) sisällytetään vakuutusedustukseen tilanteet, joissa vakuutusedustajat eivät siirrä vakuutusmaksuja vakuutusyrityksille, kuten Connectan tapauksen kaltaisissa kavalluksissa tapahtuu.

63. Myös direktiivin 2002/92 teleologinen tulkinta puoltaa vakuutusedustustoiminnan objektiivista käsitettä. Tällä direktiivillä toteutettavalla yhdenmukaistamisella on tarkoitus parantaa kuluttajansuojaa vakuutusalalla, kuten sen johdanto-osan seitsemännessä, kahdeksannessa ja kymmenennessä perustelukappaleessa nimenomaisesti todetaan. ( 15 ) Vakuutusedustuksen käsitteen subjektiivinen tulkinta, jossa käsite olisi riippuvainen vakuutusedustajan tahdosta, heikentäisi direktiivillä 2002/92 kuluttajille annettuja takeita vakuutusalalla.

64. Kuten komissio perustelee huomautuksissaan, on niin, että jos vakuutusedustustoiminta riippuisi vakuutusedustajan tahdosta, syntyisi paradoksi, sillä vakuutusedustaja voisi vedota petolliseen tarkoitukseensa nimenomaan jäädäkseen direktiivin 2002/92 soveltamisalan ulkopuolelle ja välttyäkseen siinä säädetyltä vastuulta.

65. Näin ollen riittää, että vakuutusedustusyrityksen toimet näyttävät asiakkaiden kannalta objektiivisesti vakuutussopimuksen tekemiseen liittyviltä alustavilta toimilta. Toistettakoon vielä, että näihin toimiin osallistuneen kyseisen yrityksen työntekijän (tai johtajan) tarkoituksella ei ole merkitystä, pyrkipä tämä todellisuudessa täyttämään velvollisuutensa tai käyttämään tilaisuutta hyväkseen erehdyttääkseen asiakasta. On niin ikään merkityksetöntä, onko hänellä peiteltyjä tarkoitusperiä jo asiakassuhteen alussa vai ilmenevätkö ne myöhempään sopimukseen liittyvien alustavien toimien kuluessa.

66. Vakuutusedustusyrityksen vastuu ulottuu sen työntekijöiden tai johtajien aiheuttamiin vahinkoihin, kun ulkopuolisiin nähden nämä näyttävät olevan tästä yrityksestä riippuvaisia ja kun toteutetun lainvastaisen teon ja yhtiön tavanomaisen toiminnan välillä on yhteys. Nähdäkseni tässä tapauksessa on kyse molemmista seikoista, sillä asemaansa väärinkäyttäneelle johtajalle uskottujen varojen kavallus tapahtui hänen hoitaessaan tehtäväänsä vakuutusedustajana, jollaisena hän näyttäytyi asiakkaille yrityksen edustajana, jolle kyseiset varat siirrettiin tämän aseman perusteella.

67. Ehdottamani vakuutusedustuksen käsitteen tulkinta tekee merkityksettömäksi myös asiakkaan käsityksen siitä, ovatko vakuutussopimukseen liittyvät alustavat toimet vakuutusedustusta vai eivät. Myös Länsförsäkringar myöntää tämän todetessaan, että muussa tapauksessa monimutkainen ja hyvin suunniteltu petos voisi saada kuluttajan mieltämään sen todelliseksi vakuutusedustukseksi, kun taas lievempää ja vähemmän mutkikasta petosta ei ymmärrettäisi sellaiseksi, koska petollinen tarkoitus olisi ilmeinen. Tämä perustelu vaikuttaa loogiselta, mutta se ei ole mielestäni johdonmukainen sen kanssa, että Länsförsäkringar pitää vakuutusedustajan tarkoitusta ratkaisevana arvioitaessa, onko kyse vakuutusedustuksesta vai ei.

68. Näin ollen direktiivin 2002/92 2 artiklan 3 alakohta kattaa sellaisen vakuutusedustajan toiminnan, joka toteuttaa eri asiakkaita varten vakuutussopimuksen tekemiseen liittyviä alustavia toimia, olipa hänellä petollinen tarkoitus tai ei, ja riippumatta siitä, mikä käsitys asiakkailla on hänen toiminnastaan. Vakuutusyrityksille tämän toiminnan harjoittamisesta mahdollisesti aiheutuva vastuu, kun kyse on ammattitoimintaan liittyvästä virheestä, on katettava ammatillisilla vastuuvakuutuksilla.

B. Toinen kysymys: onko pääomavakuutusten välitys vakuutusedustusta vai rahoituspalveluiden välitystä?

69. Asiassa T 2761-15 Ingvar Mattsson otti pääomavakuutuksen, jossa henkivakuutussopimukseen yhdistyy sijoitus strukturoituun rahoitusvälineeseen, EWMG:ltä saamiensa neuvojen perusteella.

70. Näiden tosiseikkojen (ja myöhempien, sijoitetun summan menetykseen kulminoituneiden tosiseikkojen) valossa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuinta ratkaisemaan, onko EWMG:n antamia neuvoja pidettävä direktiivin 2002/92 soveltamisalaan kuuluvana vakuutusedustuksena vai onko se sen sijaan katsottava rahoitusmarkkinadirektiivin I soveltamisalaan kuuluvaksi sijoitusneuvonnaksi. Kansallinen tuomioistuin viittaa myös mahdollisuuteen soveltaa molempia direktiivejä yhdessä.

71. Ennen kuin tähän monitahoiseen kysymykseen ehdotetaan vastausta, on syytä esittää alustavia toteamuksia ja tarkastella pääomavakuutusten ominaisuuksia ja niihin sovellettavaa lainsäädäntöä.

1. Alustavat toteamukset

72. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on luonnehdittava tässä tapauksessa annettua neuvontaa ja ratkaistava, mikä oli tarkkaan ottaen EWMG:n ja Mattssonin välisen sopimussuhteen luonne. Se voisi koskea joko henkivakuutusta yhdistettynä sijoitustuotteeseen tai pelkkää rahoitusvälinettä, joka on irrotettu vakuutuksesta. Tässä viimeksi mainitussa tilanteessa EWMG ei olisi harjoittanut vakuutusedustustoimintaa vaan antanut sijoitusneuvontaa (johon sillä ei asiakirja-aineiston perusteella ollut lakisääteistä finanssivalvonnan antamaa toimilupaa).

73. Ruotsin hallituksen ja Länsförsäkringarin mukaan Mattsson hankki monimutkaisen rahoitustuotteen henkivakuutuksen yhteydessä, minkä vuoksi niiden mielestä on sovellettava rahoitusmarkkinadirektiiviä I. Komission ja Tšekin hallituksen mukaan kyse on sen sijaan henkivakuutuksesta, joka käsittää sijoituselementin ja johon sovelletaan direktiiviä 2002/92.

74. Useat ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämät seikat näyttävät viittaavan siihen, että Mattssonin EWMG:n välityksellä tekemä sopimus koski henkivakuutusta, johon liittyy talletus, eli yhtä muotoa sijoitussidonnaisista tai sijoitusrahastoon sidotuista vakuutussopimuksista, niin kutsutuista unit linked ‑henkivakuutuksista, jotka ovat yleisiä monissa jäsenvaltioissa.

75. Mikäli näin on, kyseessä on sopimustilanne, joka kuuluu vakuutusalaan (ja joka voidaan näin ollen rajata vakuutusedustukseen). Unionin tuomioistuin on viitannut siihen todetessaan, että ”sijoitussidonnaiset sopimukset tai sijoitusrahastoon sidotut sopimukset – – kuulu[vat] henkivakuutussopimuksiin, kuten henkivakuutusdirektiivin liitteessä I olevasta III kohdasta, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 [alakohdan] a alakohdan kanssa, nimenomaisesti ilmenee”. ( 16 ) Kyseisessä tuomiossa tarkastellulla sopimuksella oli piirteitä, joiden vuoksi se muistuttaa nyt käsiteltävänä olevaa sopimusta. ( 17 )

76. Lähden näin ollen tästä olettamasta sillä varauksella, että kuten olen todennut, ainoastaan ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on edellytykset ottaa kaikista asiaan vaikuttavista seikoista tietoisena kantaa oikeusriidan kohteena olevan sopimuksen luonteeseen.

77. Tässä vaiheessa on esitettävä lisätäsmennys, sillä siitä voi olla hyötyä ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle. EMWG ja Mattssonia neuvonut työntekijä olivat vakuutusedustajia, joilla oli Ruotsin viranomaisten antama toimilupa ainoastaan vakuutustoimintaan, ei rahoituspalvelujen välitykseen. Jos se, mistä Mattssonia neuvottiin sopimaan, muistutti näennäisesti pääomavakuutusta mutta oli todellisuudessa pelkkä strukturoitu rahoitusväline (toisin sanoen, jos ne olisivat toimineet todellisina rahoituspalvelujen välittäjinä), ne olisivat jättäneet noudattamatta asiakkaan vahingoksi lainsäädäntöä, joka rajaa niiden toiminnan vakuutuksiin. Tästä ammattitoimintaan liittyvästä vakavasta virheestä voisi seurata tilanne, jossa vahinkoa kärsineet asiakkaat vaatisivat korvausta aiheutuneesta vahingosta. Jos ne eivät kykene suorittamaan korvausta (tässä tapauksessa EMWG:n konkurssin vuoksi), se pitäisi lähtökohtaisesti maksaa niiden lakisääteisen ammatillisen vastuuvakuutuksen ( 18 ) perusteella.

2. Sijoitussidonnaisia (unit linked) henkivakuutussopimuksia koskevan sääntelyn kehitys unionin oikeudessa

78. Nämä sopimukset ovat yksi henkivakuutusten muoto, joka on yleistynyt rahoitusalan globalisaation myötä. Ne eroavat perinteisistä henkivakuutuksista riskinoton osalta, minkä vuoksi ne ovat kuluttajille paljon ”vaarallisempia”. ( 19 )

79. Perinteisissä henkivakuutuksissa vakuutuksenantaja saa vakuutusmaksut ja sijoittaa ne omaan lukuunsa ja omalla riskillään ja tarjoaa vakuutuksenottajalle teknisen laskukaavan mukaan lasketun vähimmäistuoton. Sitä vastoin sijoitussidonnaisissa henkivakuutuksissa vakuutuksenantaja sijoittaa vakuutusmaksun vakuutuksenottajan valitsemiin arvopapereihin tai rahastoihin, jolloin vakuutuksenottaja kantaa riskin niiden arvon kehityksestä (tuotto on vaihteleva, sillä se riippuu sijoituskohteen arvosta lunastusajankohtana).

80. On selvää, että tämänkaltaiset vakuutukset ovat henkivakuutuksen ja sijoitustuotteen hybridituotteita, sillä jos ne käsittäisivät pelkän sijoituksen, kyse ei olisi todellisesta vakuutussopimuksesta. ( 20 )

81. Näiden sijoitussidonnaisten henkivakuutusten yleistyminen voi johtua muun ohella siitä, että niihin liittyy sijoitusten edullisempi verokohtelu (näin on Ruotsin hallituksen antamien tietojen mukaan Ruotsissa). Tämän lisäksi pankit osallistuvat yhä enemmän vakuutustoimintaan ja vakuutusyhtiöt etsivät parempia sijoitusmahdollisuuksia saamilleen pääomille.

82. Sijoitussidonnaisissa henkivakuutuksissa vakuutusedustajien rooli on hyvin merkittävä yksityisasiakkaille, joilla ei ole erityisiä taloudellisia tietoja ja jotka eivät välttämättä ole tietoisia riskeistä saati kustannuksista, joita sopimuksen tekoon liittyy. Sekä irtisanomisen kielteisten seurausten että korkeampien tuotekustannusten vuoksi huono neuvonta voi johtaa siihen, että kyseiset asiakkaat maksavat enemmän maksuja eivätkä pääse eroon tuotteista, joiden irtisanomisesta aiheutuu haitallisia seurauksia. ( 21 )

83. Koska näitä riskejä kuluttajille ei ole ymmärretty täydessä laajuudessa ennen vuoden 2008 finanssikriisiä, direktiivissä 2002/92 ei ollut erityisiä säännöksiä sijoituselementtejä sisältävien monimutkaisten henkivakuutustuotteiden myyntiedustuksesta. Pääomavakuutuksia myytiin kaikkien vakuutustuotteiden myyntiedustukseen sovellettavien yleisten säännösten nojalla siitä huolimatta, että niihin liittyi suurempi riski vakuutuksenottajille, jotka eivät ole alan ammattilaisia. Myöskään rahoitusmarkkinadirektiiviin I ei sisällytetty niistä erityissäännöksiä.

84. Sen sijaan rahoitusmarkkinadirektiivissä II, joka oli saatettava osaksi kansallisia oikeusjärjestyksiä 3.7.2017 mennessä ja jota on sovellettava 3.1.2018 alkaen, käsitellään yksityiskohtaisesti sijoitussidonnaisia vakuutuksia koskevia sopimuksia. Käytännössä niiden sääntelyn osalta viitattiin tuolloin käynnissä olleeseen direktiivin 2002/92 muuttamiseen.

85. Rahoitusmarkkinadirektiivin II 91 artiklalla rajoituttiin muuttamaan direktiiviä 2002/92 sisällyttämällä sen 2 artiklan 13 alakohtaan käsite ”vakuutuspohjainen sijoitustuote” ( 22 ) ja lisäämällä uusi III a luku, jolla asetetaan asiakkaan suojaa koskevia lisävaatimuksia, joita on noudatettava sekä vakuutusedustustoiminnan osalta että vakuutusyritysten myydessä näitä tuotteita suoraan. ( 23 )

86. Rahoitusmarkkinadirektiivin II lisäksi asetuksessa N:o 1286/2014 ( 24 ) säädetään, että ”vakuutusmuotoisella sijoitustuotteella” tarkoitetaan ”vakuutustuotetta, johon sisältyy maturiteetti- tai takaisinostoarvo ja jossa markkinoiden vaihtelu vaikuttaa suoraan tai välillisesti koko maturiteetti- tai takaisinostoarvoon tai sen osaan”. Pääomavakuutussopimukset kuuluvat tämän käsitteen piiriin, ja 2 artiklan mukaan tätä asetusta sovelletaan näitä tuotteita kehittäviin, niitä myyviin ja niitä koskevaa neuvontaa antaviin henkilöihin, joihin vakuutusedustajat lukeutuvat.

87. Pääomavakuutussopimuksia koskevan sääntelyn viimeisin vaihe on toteutettu direktiivillä 2016/97, jolla laaditaan uudelleen ja kumotaan direktiivi 2002/92. Sen johdanto-osan 56 perustelukappaleessa ( 25 ) toistetaan rahoitusmarkkinadirektiiviin II sisältyvä tehtävä ja korostetaan, että vakuutusmuotoisiin sijoitustuotteisiin ( 26 ) on sovellettava paitsi kaikille vakuutustuotteille määriteltyjä liiketoiminnan menettelytapasääntöjä myös ”erityisiä vaatimuksia”, joihin sisältyvät ”asianmukaisten tietojen esittäminen, vaatimukset neuvonnan soveltuvuudesta ja korvauksia koskevat rajoitukset”.

88. Direktiivissä 2016/97 vahvistetaan vakuutusmuotoisia sijoitustuotteita koskevat lisävaatimukset, jotka vakuutusedustajien ja vakuutusyritysten on täytettävä. Siinä viitataan erityisesti eturistiriitojen ehkäisyyn ja hallitsemiseen (27 ja 28 artikla), asiakkaille annettaviin tietoihin (29 artikla) ja ”soveltuvuuden ja asianmukaisuuden arviointiin sekä tietojen antamiseen asiakkaille” (30 artikla).

89. Tästä monitahoisesta lainsäädäntötaustasta ilmenee, että lainsäätäjä on tarkoittanut saattaa vakuutusedustajien harjoittaman pääomavakuutussopimusten markkinoinnin vakuutusten tarjoamiseen ja vakuutustoimintaan sovellettavien säännösten soveltamisalaan.

90. Tällaisen lainsäädännöllisen valinnan lisäksi on luotu sellaisia kuluttajansuojaa koskevia standardeja, jotka ovat vertailukelpoisia mutta eivät identtisiä niiden standardien kanssa, joita rahoitusmarkkinadirektiivissä II vaaditaan rahoitusvälineitä markkinoivilta yrityksiltä. Tämä on loogista, sillä todellisuudessa juuri hybridisopimuksissa henkivakuutus yhdistetään rahoitustuotteeseen.

91. Unionin lainsäätäjän hylkäämä vaihtoehto oli siten se, että näihin liiketoimiin sovellettaisiin niitä samoja edellytyksiä, joita vaaditaan rahoitusvälitystä harjoittavilta yrityksiltä rahoitusmarkkinadirektiivin II sääntelyn perusteella.

92. Tämä perustelu estää myös mahdollisuuden saattaa pääomavakuutusten välitys samanaikaisesti sekä direktiivin 2016/97 että rahoitusmarkkinadirektiivin II sääntelyn piiriin. Yhdessäkään näiden direktiivien säännöksessä ei säädetä niiden samanaikaisesta soveltamisesta kyseiseen toimintaan.

3. Vastaus ennakkoratkaisukysymykseen

93. Jos pääasiassa kyseessä olevat tosiseikat olisivat tapahtuneet vuonna 2018, niihin olisi mielestäni sovellettava direktiiviä 2016/97 ja sen vakuutusmuotoisten sijoitustuotteiden välitystä ja tarjoamista koskevia säännöksiä, sillä edellä esitetyin varauksin Mattssonin tekemän sopimuksen kaltainen sopimus kuuluu tähän luokkaan. ( 27 )

94. Kyseinen sopimus allekirjoitettiin kuitenkin vuonna 2010, minkä vuoksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää unionin tuomioistuinta selventämään, kuuluiko pääomavakuutuksen ottamiseen tähtäävä välitys tuolloin direktiivin 2002/92 vai rahoitusmarkkinadirektiivin I soveltamisalaan vai oliko siihen sovellettava kumpaakin sääntelyä.

95. Pidän (edelleen jo toistetulla varauksella) lähtökohtana sitä, että sopimuksen kohteena oli sen ominaispiirteiden perusteella sijoitussidonnainen (unit linked) pääomavakuutus tai että kyseessä oli sitä pitkälti muistuttava sopimustyyppi. Siinä tapauksessa sen tekemiseen tähtäävään välitykseen sovelletaan yksinomaan direktiiviä 2002/92, mikä estää rahoitusmarkkinadirektiivin I soveltamisen.

96. Katson kaikkien osapuolten tavoin, että vakuutusedustajaan ei ole mahdollista soveltaa samanaikaisesti direktiivin 2002/92 sääntelyä ja rahoitusmarkkinadirektiivin I sääntelyä, koska ne on ajateltu erilaisten toimintojen, joihin liittyy erilainen riskitaso, valvontaan. ( 28 )

97. Se, että rahoitusmarkkinadirektiiviin II ei ole sisällytetty vakuutusmuotoisia sijoitustuotteita ja että niistä on säädetty direktiivissä 2016/97, vahvistaa mielestäni sen, että unionin lainsäätäjän valintana – joka on nyt nimenomainen ja oli aiemmin implisiittinen – on ollut saattaa pääomavakuutusten välittäjät pelkästään vakuutusedustusta koskevien direktiivien sääntelyn piiriin. Tässä mielessä on hylättävä Ruotsin hallituksen istunnossa esittämä väite, jonka mukaan pääomavakuutussopimuksessa olisi todellisuudessa kyse kahdesta erillisestä neuvonnasta, joista toiseen (vakuutuksen osalta) sovelletaan direktiiviä 2002/92 ja toiseen (sijoituksen osalta) rahoitusmarkkinadirektiiviä I. Pääomavakuutus muodostaa yhden erottamattoman kokonaisuuden, ja tämänkaltaisten sopimusten välitystä säänneltiin yksinomaan direktiivillä 2002/92.

98. Täsmennettäköön, että mikään ei estä, kuten Ruotsin hallitus toteaa huomautuksissaan, että välittäjä voi toimia kahdessa roolissa täyttämällä direktiivin 2002/92 vaatimukset vakuutusedustajana ja toimimalla rahoitusmarkkinadirektiivin I valvonnan alaisuudessa. Siinä tapauksessa välittäjän ammatillinen korvausvastuu on kaksinkertaisesti varmistettu ja aktualisoituu sen mukaan, onko kyse vakuutusedustusta vai sijoitusneuvontaa vastaavista liiketoimista, kuten direktiivin 2006/49/EY ( 29 ) 8 artiklasta käy ilmi. Näin ei kuitenkaan ollut esillä olevassa tapauksessa.

99. Useat perustelut tukevat mielestäni ehdottamaani ratkaisua. Ensinnäkin direktiivin 2002/92 2 artiklan 3 alakohdassa määritellään riittävän laajasti vakuutusedustus siten, että sillä tarkoitetaan ”esittelemistä, ehdottamista tai muuta vakuutussopimusten tekemiseen liittyvää valmistelevaa toimintaa ( 30 ) tai tällaisten sopimusten tekemistä, tai avustamista vakuutussopimuksen hoidossa ja täyttämisessä ( 31 ) erityisesti vahinkotapauksissa”. Sekä neuvonta ennen pääomavakuutussopimuksen tekemistä että vakuutuksenottajan avustaminen sen jälkeen kyseisen sopimuksen taloudellisen kehityksen osalta sisältyvät vakuutusedustustoimintaan.

100. Toiseksi on huomattava, että direktiivissä 2016/97 vahvistetaan, että pääomavakuutusten välitykseen sovellettiin direktiiviä 2002/92. Direktiivin 2016/97, jolla laaditaan uudelleen viimeksi mainittu direktiivi ja täydennetään sitä, 2 artiklan 1 kohdan 1 alakohdassa pidetään voimassa sama vakuutusedustuksen määritelmä (vaikka sitä kutsutaan nyt vakuutusten tarjoamiseksi) ja laajennetaan sen kattamia tilanteita. Muuttamatta vakuutusedustuksen käsitettä sen soveltamisalaan sisällytetään nimenomaisesti ”vakuutusmuotoiset sijoitustuotteet”, ja sen VI luvussa luetellaan lisävaatimukset, jotka vakuutusedustajien on täytettävä antaessaan neuvontaa näistä tuotteista, jotka käsittävät pääomavakuutussopimukset, kuten olen jo selittänyt. Rahoitusmarkkinadirektiivin II soveltamisalaan ei sisällytetty näitä tuotteita, mikä merkitsee sitä, että myöskään rahoitusmarkkinadirektiivi I ei kattanut niitä.

101. Kolmanneksi rahoitusmarkkinadirektiivin I tarkastelun perusteella ei voida päätellä, että pääomavakuutussopimusta koskeva neuvonta kuuluisi kyseisen säädöksen soveltamisalaan, vaan pikemminkin päinvastoin. Tässä mielessä merkityksellisiä ovat sen 2 artiklan 1 kohdan a, c ja j alakohdassa säädetyt poikkeukset, joissa viitataan – direktiivin 73/239/ETY 1 artiklassa ja direktiivin 2002/83 1 artiklassa määriteltyihin vakuutusyrityksiin ja direktiivissä 64/225/ETY tarkoitettua jälleen- tai edelleenvakuutusta harjoittaviin yrityksiin. Vaikka siinä ei nimenomaisesti viitata direktiivissä 2002/92 tarkoitettuihin vakuutusedustajiin, vakuutusalan jättäminen rahoitusmarkkinadirektiivin I ulkopuolelle on ilmeistä. – henkilöihin, jotka tarjoavat sijoituspalvelua liitännäisesti ammattitoiminnan yhteydessä, kun tätä ammattitoimintaa säännellään lain säännöksin tai hallinnollisin määräyksin tai ammattikunnan eettisin säännöin, joissa ei suljeta pois tällaisen palvelun tarjoamista. Vakuutusedustaja kuuluu tähän luokkaan, jos sen pääasiallinen toiminta keskittyy vakuutussopimuksia koskevaan neuvontaan ja niiden hoitoon, jolloin rahoitusneuvonnasta, silloin kun se kohdistuu vakuutuksiin liittyviin sijoituksiin, tulee pelkkä välineellinen ja toisin sanoen liitännäinen toimi. ( 32 ) – henkilöihin, jotka tarjoavat sijoitusneuvontaa muun rahoitusmarkkinadirektiivin I soveltamisalan ulkopuolisen liiketoiminnan yhteydessä edellyttäen, ettei tämä neuvonta ole maksullista. Vakuutusedustaja, joka saa palkkion yksinomaan pääomavakuutuksen ottajalta tai vakuutusyhtiöltä, sopisi tähän tilanteeseen ja jäisi rahoitusmarkkinadirektiivin I soveltamisalan ulkopuolelle.

102. Neljänneksi rahoitusmarkkinadirektiiviä I ei voida katsoa voitavan soveltaa pääomavakuutussopimuksiin pelkästään sillä perusteella, että näiden sopimusten sijoituselementti voisi sisältyä johonkin rahoitusmarkkinadirektiivin I liitteessä I olevassa C osassa tarkoitettuun rahoitusvälineeseen. Tämä sisältyminen riippuu kustakin pääomavakuutussopimuksen tyypistä ja valitusta rahoitusvälineestä, joka ei välttämättä ole sisällytettävissä kyseiseen osaan. ( 33 )

103. Viidenneksi ja viimeiseksi on todettava, että myöskään tarve parempaan kuluttajan (vakuutuksenottajan/sijoittajan) suojaan ei oikeuta pääomavakuutusten välityksen saattamista rahoitusmarkkinadirektiivin I sääntelyn piiriin, vaikka kyseisessä direktiivissä asetetaan sijoituspalveluyrityksille enemmän vaatimuksia ja vahvistetaan tiukemmat sijoittajansuojaa koskevat säännökset (19–24 artikla) kuin direktiivissä 2002/92.

104. Kuten edellä on jo todettu, rahoitusvälineiden osalta asiakkaiden kantama suurempi taloudellinen riski puoltaa parempaa suojaa kuin vakuutuksenottajien tapauksessa edellytetään. Direktiivin 2002/92 12 artiklassa annetaan kuitenkin myös viimeksi mainituille, silloin kun kyse on pääomavakuutuksista, niiden erityisiin riskeihin asianmukaisesti soveltuva suojan taso. ( 34 ) Olisi suhteetonta edellyttää vakuutusedustajien noudattavan kaikkia rahoitusmarkkinasääntöjä tässä asiassa. Vaikka direktiivissä 2016/97 lisätään pääomavakuutusten ottajien suojaa ja vastaavasti heitä neuvovien vakuutusedustajien velvollisuuksia, siinä ei uloteta näihin viimeksi mainittuihin kaikkia vaatimuksia, jotka rahoitusmarkkinadirektiivissä II asetetaan sijoitusneuvontaan toimiluvan saaneille yhtiöille.

105. Yhteenvetona katson, että esillä olevassa asiassa kyseessä olevan kaltaisesta pääomavakuutusten välityksestä säädetään direktiivissä 2002/92 eikä rahoitusmarkkinadirektiivissä I.

V. Ratkaisuehdotus

106. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Högsta domstolenin esittämiin kysymyksiin seuraavasti: 1) Vakuutusedustuksesta 9.12.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/92/EY 2 artiklan 3 alakohta kattaa sellaisen vakuutusedustajan toiminnan, jolla on tämän toiminnan harjoittamiseen vaadittava toimilupa ja joka toteuttaa eri asiakkaita varten vakuutussopimuksen tekemiseen liittyviä alustavia toimia, vaikka hänellä olisi petollinen tarkoitus, ja riippumatta siitä, mikä subjektiivinen käsitys asiakkailla on hänen toiminnastaan. 2) Jos pääasioiden oikeusriidoissa kyseessä olevia sopimuksia voidaan pitää pääomavakuutuksia, sijoitussidonnaisia vakuutuksia tai vakuutusmuotoisia sijoitustuotteita koskevina sopimuksina, minkä selvittäminen kuuluu ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, tällaisen sopimuksen tekevää henkilöä neuvova vakuutusedustaja harjoittaa direktiivissä 2002/92 säädettyä toimintaa eikä rahoitusvälineiden markkinoista sekä neuvoston direktiivien 85/611/ETY ja 93/6/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/12/EY muuttamisesta ja neuvoston direktiivin 93/22/ETY kumoamisesta 21.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/39/EY soveltamisalaan kuuluvaa sijoitusneuvontaa.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: espanja.

( 2 ) Kansallisen numeroinnin mukaan kyseessä on valitus T 25-16.

( 3 ) Kansallisen numeroinnin mukaan kyseessä on valitus T 2761-15.

( 4 ) Markkinoilla käytetään tavanomaisesti englanninkielistä ilmaisua ”unit linked” kyseisistä sopimuksista, joissa vakuutuksenottaja sijoittaa henkivakuutukseen nimeämällä konkreettiset sijoituskohteet, jotka ovat vakuutusyhtiön omistuksessa ja joihin vakuutukseen sijoitetut varat kohdennetaan.

( 5 ) Vakuutusedustuksesta 9.12.2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EYVL 2003, L 9, s. 3).

( 6 ) Vakuutusten tarjoamisesta 20.1.2016 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (uudelleenlaadittu) (EUVL 2016, L 26, s. 19).

( 7 ) Rahoitusvälineiden markkinoista sekä neuvoston direktiivien 85/611/ETY ja 93/6/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/12/EY muuttamisesta ja neuvoston direktiivin 93/22/ETY kumoamisesta 21.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2004, L 145, s. 1; jäljempänä rahoitusmarkkinadirektiivi I).

( 8 ) Rahoitusvälineiden markkinoista sekä direktiivin 2002/92/EY ja direktiivin 2011/61/EU muuttamisesta 15.5.2014 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2014, L 173, s. 349; jäljempänä rahoitusmarkkinadirektiivi II).

( 9 ) Vähittäismarkkinoille tarkoitettuja paketoituja ja vakuutusmuotoisia sijoitustuotteita (PRIIP-tuotteita) koskevista avaintietoasiakirjoista 26.11.2014 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EUVL 2014, L 352, s. 1; oikaisu EUVL 2015, L 60, s. 70). Sen voimaantuloa on lykätty 1 päivään tammikuuta 2018 asetuksen N:o 1286/2014 muuttamisesta 14.12.2016 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) 2016/2340 (EUVL 2016, L 354, s. 35).

( 10 ) Laki 2005:405 vastaa direktiiviä 2002/92 siltä osin kuin kyse on vakuutusedustuksen käsitteestä.

( 11 ) Mattsson arvosteli EWMG:tä ennen kaikkea siitä, että kyseinen yhtiö ei ollut pääomavakuutuksen ottamisen yhteydessä ilmoittanut hänelle sijoitustodistukseen liittyvästä korkeasta riskistä eikä ollut neuvonut häntä luopumaan investoinnista vaan oli sen sijaan antanut tiettyjä virheellisiä tietoja.

( 12 ) Arvopaperimarkkinoista annettu laki (2007:528) (lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden) ja kuluttajille annettavasta rahoitusneuvonnasta annettu laki (2003:862) (lagen (2003:862) om finansiell rådgivning till konsumenter).

( 13 ) Sopimusta ei tarvitse tehdä alustavien toimien jälkeen, sillä kaiken vakuutusedustuksen ei välttämättä täydy johtaa myöhemmin vakuutussopimuksen tekemiseen.

( 14 ) Pääasian asianosaiset selittävät, että Connecta, joka on Ruotsin vakuutusedustajien yhdistyksen jäsen, markkinoi pääomavakuutustaan mainostamalla sitä verkkosivuillaan ja tiedotustilaisuuksissa (joita Rytterborg ja muut tämän yhtiön työntekijät järjestivät) iäkkäille ihmisille, joille kerrottiin tämän vakuutuksen eduista. Monet sopimuksen tehneistä olivat jo Connectan asiakkaita.

( 15 ) Ks. tuomio 17.10.2013, EEAE ym. (C‑555/11, EU:C:2013:668, 27 ja 30 kohta).

( 16 ) Tuomio 1.3.2012, González Alonso (C‑166/11, EU:C:2012:119, 29 kohta). Henkivakuutusdirektiivi, johon tuomiossa viitataan, on henkivakuutuksesta 5.11.2002 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/83/EY (EYVL 2002, L 345, s. 1).

( 17 ) Konkreettisesti se käsitti ”henkivakuutuksen vastineena kuukausittaisista vakuutusmaksuista, jotka on tarkoitettu sijoitettaviksi vakiotuottoisiin sijoituksiin, vaihtuvatuottoisiin sijoituksiin ja sijoitustuotteisiin, joiden taloudellisen riskin kantaa vakuutuksenottaja” (tuomio 1.3.2012, González Alonso, C‑166/11, EU:C:2012:119, 28 kohta).

( 18 ) Huomattakoon, että direktiivin 2002/92 4 artiklan 3 kohdassa edellytetään, että vakuutus kattaa vakuutusedustajan ammatillisesta virheestä aiheutuvan korvausvastuun.

( 19 ) Ensi arviolta ei välttämättä vaikuta siltä, että kyseisissä sopimuksissa juuri vakuutuksenottaja kantaisi taloudellisen riskin, mutta näin kuitenkin on. Vakuutusmuotoisten sijoitustuotteiden ”turvallisuus” voi todellisuudessa olla hyvin vähäinen, jos tällä luonnehdinnalla viitataan tavanomaiseen merkitykseen sen varmuudesta tai riskittömyydestä.

( 20 ) Espanjan Tribunal Supremon (ylin tuomioistuin) 12.1.2015 antamalla tuomiolla (ES:TS:2015:254) kumottiin tahdonmuodostuksen puutteellisuuden vuoksi vakuutuksenantajalta C otetut kaksi ”useampaa strategiaa käyttäen toteutettua sijoitussidonnaista” henkivakuutusta, joita pankki S:n konttorit olivat myyneet vakuutusedustajina. Kyseisessä asiassa vakuutusmaksu sijoitettiin kokonaisuudessaan tämän pankin johtamaan konserniin kokonaan kuuluvan sijoitusyrityksen hallinnoimaan rahastokoriin. Rahastot menettivät arvonsa ns. Madoff-tapauksen vuoksi, ja vakuutuksenottajat menettivät sijoituksensa (pankki tarjosi heille korvausta etuoikeutettujen osakkeiden muodossa). Pankki S tarjosi tuotetta, jossa asiakkaan varat kohdennettiin pankin oman yhtiön sijoitusrahastoihin, ja tämä yhtiö oli verotuksellisista syistä tehnyt sopimuksen vakuutuksenantajan C kanssa siitä, että sijoitus toteutetaan sijoitussidonnaisen henkivakuutuksen kautta.

( 21 ) Komissio arvioi vuonna 2012 epätarkoituksenmukaisten sijoitussidonnaisten henkivakuutustuotteiden myynnistä kuluttajille mahdollisesti aiheutuvan haitan olevan jopa 1,1 biljoonaa euroa koko unionissa. Ks. komission yksilöiden valmisteluasiakirja, tiivistelmä vaikutusten arvioinnista, oheisasiakirja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviin vakuutusedustuksesta, SWD (2012) 192 final, 3.7.2012, s. 4.

( 22 ) Ks. sen toisinto edellä 22 kohdassa. Näiden tuotteiden määritelmän ulkopuolelle jätetään nimenomaisesti vahinkovakuutukset, perinteiset henkivakuutukset, joihin ei liity rahoituselementtiä, lisäeläkejärjestelmät ja yksilölliset eläketuotteet.

( 23 ) Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 23 kohta.

( 24 ) Se tunnetaan yleisesti PRIIP-asetuksena (englanninkieliset alkukirjaimet vastaavat ilmaisua Packaged Retail and Insurance-based Investment Products).

( 25 ) Ks. sen toisinto edellä 15 kohdassa. Direktiivissä 2016/97 puhutaan vakuutusten tarjoamisesta vakuutusedustuksen sijaan, koska se sisältää vakuutusedustuksen lisäksi muita tapoja vakuutusten tarjoamiseen uusien teknologioiden perusteella.

( 26 ) Käsite ”vakuutusmuotoinen sijoitustuote” määritellään sen 2 artiklan 1 kohdan 17 alakohdassa, jossa toistetaan sanatarkasti rahoitusmarkkinadirektiivillä II direktiiviin 2002/92 lisätyt ilmaisut samoin kuin siinä säädetyt poikkeukset.

( 27 ) Länsförsäkringar näyttää kirjallisten huomautustensa 3.3 kohdassa yhtyvän tähän näkemykseen. Se myöntää, että direktiiviin 2016/97 sisältyvän määritelmän valossa vakuutusmuotoisten sijoitustuotteiden säännöt olisivat olleet sovellettavissa tässä asiassa, jos kyseinen direktiivi olisi ollut voimassa direktiivin 2002/92 sijaan.

( 28 ) Rahoituspalveluja markkinoivien tai rahoitusneuvontaa antavien sijoituspalveluyritysten valvonta on tiukempaa, koska niiden toiminnan kohteena oleviin rahoitusvälineisiin liittyy kuluttajille suurempia riskejä, joita on vaikeampi ymmärtää. Sen sijaan vakuutusedustajien vakuutusedustustoiminnan valvonta on vähäisempää, koska myös asiakkaiden omaisuuteen kohdistuva riski on vähäisempi.

( 29 ) Sijoituspalveluyritysten ja luottolaitosten omien varojen riittävyydestä 14.6.2006 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (uudelleenlaadittu teksti) (EUVL 2006, L 177, s. 201). Sen 8 artiklassa, joka oli voimassa tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, säädetään, että jos sijoituspalveluyritys rekisteröidään myös vakuutusedustajaksi, sen on täytettävä direktiivin 2002/92 4 artiklan 3 kohdassa vahvistettu edellytys (ammatillinen vastuuvakuutus) ja lisäksi sillä on oltava a) 25000 euron perustamispääoma; tai b) koko unionin alueen kattava ammatillinen vastuuvakuutus tai ammattitoimintaan liittyvästä huolimattomuudesta aiheutuvan korvausvastuun varalta muu vastaava vakuus, jonka määrä on vähintään 500000 euroa korvausvaatimusta kohden ja 750000 euroa kaikkia yhden vuoden aikana esitettyjä korvausvaatimuksia kohden; tai c) perustamispääoman ja ammatillisen vastuuvakuutuksen yhdistelmä siinä muodossa, että tuloksena on a ja b alakohdassa esitettyjä määriä vastaava katetaso.

Direktiivi 2006/49 on kumottu oikeudesta harjoittaa luottolaitostoimintaa ja luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvalvonnasta, direktiivin 2002/87/EY muuttamisesta sekä direktiivien 2006/48/EY ja 2006/49 kumoamisesta 26.6.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2013/36/EU (EUVL 2013, L 176, s. 338), mutta 8 artiklan sisältö on toistettu uuden direktiivin 31 artiklan 2 kohdassa.

( 30 ) Kursivointi tässä.

( 31 ) Kursivointi tässä.

( 32 ) Jos vakuutusedustaja harjoittaa pääasiallisena toimintanaan sijoitusneuvontaa, kansallisten hallinnollisten valvontaviranomaisten pitäisi edellyttää tältä vakuutusedustajalta rahoitusmarkkinadirektiivissä I tarkoitettua sijoituspalveluyrityksiltä vaadittavaa toimilupaa.

( 33 ) Se, että rahoitusmarkkinadirektiivin I liitteessä I olevassa C osassa luetelluissa rahoitusvälineissä ei mainita ”vakuutusmuotoisia sijoitustuotteita”, ei merkitse sitä, että pääomavakuutuksen yhteydessä markkinoitu rahoitustuote ei voisi kuulua johonkin tämän luettelon luokista, kuten ”siirtokelpoisiin arvopapereihin” tai ”yhteissijoitusyritysten osuuksiin”.

( 34 ) Näihin vakuutuksiin liittyvä riski on alan tietojen perusteella yleensä vähäisempi kuin rahoitusmarkkinadirektiivin I rahoitusvälineisiin liittyvä riski. Ks. Insurance Europe, Complexity and comprehension for insurance-based investment products (IBIPs), Position Paper COB-PRI-17-002, 13.6.2017.