ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Yhteisön tullikoodeksista annetun N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna annetulla asetuksella N:o 82/97, 217 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että koska tässä artiklassa ei säädetä tässä säännöksessä tarkoitettua käytännössä tapahtuvaa tileihin kirjaamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä, siinä jätetään jäsenvaltioiden tehtäväksi määrittää yksityiskohtaiset säännöt, joiden mukaisesti tullivelasta johtuvien tullien määrät käytännössä kirjataan tileihin, ilman, että ne olisivat velvollisia määräämään kansallisessa lainsäädännössään tileihin kirjaamisen suorittamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä, ja tämä tileihin kirjaaminen on toteutettava siten, että taataan se, että toimivaltaiset tulliviranomaiset kirjaavat tullivelasta johtuvien tuonti- tai vientitullien tarkan määrän tilikirjoihin tai muulle vastaavalle tietovälineelle, muun muassa sen mahdollistamiseksi, että kyseisten määrien kirjaaminen tileihin voidaan varmasti todeta myös velallisen kannalta..

Tullikoodeksin 221 artiklan 1 kohdan mukaan on nimittäin niin, että ennen kuin kannettavien tullien määrä annetaan tiedoksi, asianomaisen jäsenvaltion tulliviranomaisten on pitänyt kirjata se tileihin, ja jos kyseistä määrää ei ole kirjattu tileihin tullikoodeksin 217 artiklan 1 kohdan mukaisella tavalla, nämä viranomaiset eivät voi kantaa sitä, mutta niillä kuitenkin säilyy oikeus antaa sama määrä uudestaan tiedoksi, jolloin niiden on noudatettava tullikoodeksin 221 artiklan 1 kohdassa säädettyjä edellytyksiä ja vanhentumista koskevia oikeussääntöjä, jotka olivat voimassa tullivelan syntymishetkellä.

(ks. 23, 24, 27, 29 ja 30 kohta sekä tuomiolauselma)
Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18 44 artiklan 2 kohtaa ja 47 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että hankintaviranomainen saa asettaa taloudellisten ja rahoitusta koskevien voimavarojen vähimmäisehdon viittaamalla yhteen tai useampaan yksittäiseen tase-erään, kunhan kyseiset tase-erät ovat objektiivisesti omiaan antamaan tietoja taloudellisen toimijan kyseisistä voimavaroista ja kunhan tämä ehto sopeutetaan kyseisen hankintasopimuksen arvoon siten, että se on objektiivisesti positiivinen viite riittävästä taloudellisesta ja rahoituksellisesta perustasta sille, että kyseisen hankintasopimuksen täytäntöönpano voidaan saattaa asianmukaisesti päätökseen, menemättä kuitenkaan pidemmälle kuin tässä suhteessa kohtuullisesti on tarpeen. Taloudellisten ja rahoitusta koskevien voimavarojen vähimmäisehtoa koskevaa vaatimusta ei lähtökohtaisesti saada sivuuttaa vain siitä syystä, että kyseinen ehto koskee tase-erää, joka voi olla erilainen eri jäsenvaltioiden lainsäädännöissä.

(ks. 32 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
EY 49 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jossa myönnetään paikallisviranomaisille laaja harkintavalta sallimalla niiden evätä pelikasinon, pelisalin tai bingohallin avaamista koskeva lupa ”valtion ja kyseisen hallinnollisen alueen asukkaiden eduille aiheutuvan olennaisen haitan” johdosta, kunhan säännöstön tarkoituksena todella on rajoittaa pelitilaisuuksia ja tämän alan toimintaa johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla tai taata yleinen järjestys ja kunhan toimivaltaisilla viranomaisilla olevaa harkintavaltaa käytetään sillä tavoin avoimesti, että lupamenettelyjen puolueettomuutta voidaan valvoa, mistä varmistuminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävänä.

(ks. 48 kohta ja tuomiolauselma)
MON 810 -maissilajikkeiden kaltaisten muuntogeenisten organismien viljelyn osalta ei voida edellyttää kansallista lupamenettelyä silloin, kun kyseisten lajikkeiden käyttö ja kaupan pitäminen on sallittu muuntogeenisistä elintarvikkeista ja rehuista annetun asetuksen N:o 1829/2003 20 artiklan nojalla ja kun ne on hyväksytty viljelykasvilajien yleisestä lajikeluettelosta annetussa direktiivissä 2002/53, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1829/2003, tarkoitettuun viljelykasvilajien yleiseen lajikeluetteloon.

Sekä asetuksen N:o 1829/2003 että direktiivin 2002/53 tarkoituksena on nimittäin sallia muuntogeenisten organismien vapaa käyttö ja markkinoille saattaminen koko unionin alueella, kun ne on sallittu kyseisen asetuksen mukaisesti ja kun ne on merkitty mainitun direktiivin nojalla yleiseen lajikeluetteloon. Lisäksi asetuksen N:o 1829/2003 johdanto-osan 9, 33 ja 34 perustelukappaleen sekä direktiivin 2002/53 4 artiklan 4 ja 5 kohdan ja 7 artiklan 4 kohdan perusteella terveyden- ja ympäristönsuojelu kuuluvat edellytyksiin, jotka kyseisissä säädöksissä on asetettu yhtäältä luvan myöntämiselle ja toisaalta yleiseen lajikeluetteloon merkitsemiselle.

(ks. 65, 66 ja 76 kohta sekä tuomiolauselma)
Tilanteessa, jossa asianomainen aiempi oikeus on tavaramerkkioikeus, .eu-aluetunnuksen perustamista ja käyttöä koskevista yleisistä toimintasäännöistä ja rekisteröintiä koskevista periaatteista annetun asetuksen N:o 874/2004 12 artiklan 2 kohdan kolmatta alakohtaa on tulkittava niin, että termi ”aiempien oikeuksien käyttölupien saajat” ei tarkoita henkilöä, jolle kyseisen tavaramerkin haltija on vain antanut luvan rekisteröidä omissa nimissään, mutta kyseisen tavaramerkin haltijan lukuun, verkkotunnuksen, joka on sama tai samankaltainen kuin mainittu tavaramerkki, niin, ettei kyseisellä henkilöllä kuitenkaan ole oikeutta käyttää mainittua tavaramerkkiä kaupallisesti sen tehtävien mukaisesti.

Silloin kun aiempi oikeus on tavaramerkkioikeus, mainittu säännös koskee nimittäin lisenssisopimuksia, joissa tavaramerkin haltija antaa käyttöluvan saajalle lisenssisopimuksen ehdoilla määrätyissä rajoissa oikeuden käyttää kyseistä tavaramerkkiä tarkoituksiin, jotka kuuluvat mainitun tavaramerkin antaman yksinoikeuden alaan. Sopimus, jolla tavaramerkin haltijan sopimuskumppani velvoittautuu maksua vastaan ryhtymään kohtuullisiin toimiin .eu-verkkotunnuksen hakemiseksi ja rekisteröimiseksi, muistuttaa pikemminkin palvelusopimusta, jonka mukaan mainittu osapuoli harjoittaa määrättyä toimintaa maksua vastaan.

(ks. 47, 49 ja 53 kohta sekä tuomiolauselma)
Palkanlisän kaltainen etuus, joka maksetaan ikääntyneen työntekijän osa-aikatyötä koskevaan järjestelmään kuuluville työntekijöille suoritettavan palkan täydennyksenä, kuuluu palkkauksen osana SEUT 45 artiklan määräysten ja työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella annetun asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 4 kohdan, jossa täsmennetään ja pannaan täytäntöön tiettyjä oikeuksia, joita siirtotyöläisillä on SEUT 45 artiklan perusteella, säännösten aineelliseen soveltamisalaan riippumatta siitä, että ikääntyneiden henkilöiden osa-aikatyötä koskevan kansallisen lainsäädännön mukaan palkanlisä rahoitetaan osittain julkisista varoista työnantajalle suoritettavana korvauksena.

SEUT 45 artikla ja työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella annetun asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 4 kohta ovat esteenä kollektiivisten ja yksilöä koskevien sopimusten määräyksille, joiden mukaan työnantajan ikääntyneen henkilön osa-aikatyötä koskevan järjestelmän yhteydessä maksama palkanlisä on laskettava siten, että työskentelyjäsenvaltiossa maksettava ansiotulovero vähennetään fiktiivisesti palkanlisän laskentapohjaa määritettäessä, vaikka kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehdyn verosopimuksen mukaan työntekijöille, jotka eivät asu työskentelyjäsenvaltiossa, maksetusta palkasta tai siihen rinnastuvasta korvauksesta kannetaan vero heidän asuinjäsenvaltiossaan. Mainitun 7 artiklan 4 kohdan mukaan tällaiset määräykset ovat mitättömiä. SEUT 45 artiklassa tai asetuksen N:o 1612/68 säännöksissä jätetään jäsenvaltioille tai työmarkkinaosapuolille vapaus valita ratkaisunsa kyseisten säännösten ja määräysten tavoitteen toteuttamiseen soveltuvista erilaisista ratkaisuista.

Kansallisen oikeuden säännöstä, jollei se ole objektiivisesti perusteltu ja oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään, on nimittäin pidettävä välillisesti syrjivänä, jos sen vaikutukset kohdistuvat sen ominaislaadun vuoksi enemmän siirtotyöläisiin kuin kotimaisiin työntekijöihin ja jos säännöksellä saatetaan sen vuoksi kohdella ensiksi mainittuja huonommin.

(ks. 41 ja 54 kohta sekä tuomiolauselma)
42

Asiakirja-aineistoon sisältyvien tietojen mukaan Puolan rautatieverkko on erittäin tiheä, huonokuntoinen ja pääosin kannattamaton. Rataverkon itsenäinen hallinnointi on lisäksi alkanut vasta äskettäin, ja ensimmäinen valtion avustus on myönnetty vuonna 2006. Vaikka Puolan valtio on samana aikana myöntänyt toistuvasti rahoitusta rataverkon haltijalle, tämän tulot ovat samalla vähentyneet, mikä johtuu osaksi Euroopan unionia koettelevasta vakavasta talouskriisistä. Puolan valtion laatiman rahoitussuunnitelman mukaan budjettitasapaino oli kuitenkin tarkoitus saavuttaa vuonna 2012.
49

Tällaisen tulkinnan taustalla olevista näkökohdista ilmenee lisäksi, että on merkityksetöntä, onko neuvoston päätöksen kohteena olevassa tuessa kyse voimassa olevasta tuesta vai uudesta tuesta. On nimittäin huomattava, että – kuten oikeuskäytännöstä ilmenee – komission päätöksen tehokkuus vaarantuu paitsi silloin, kun neuvosto tekee päätöksen, jossa se toteaa sisämarkkinoille soveltuvaksi tuen, joka on sama kuin se, josta komissio jo on lausunut, myös silloin, kun neuvoston päätöksen kohteena oleva tuki on tukea, jonka tarkoituksena on korvata sisämarkkinoille soveltumattomaksi todetun lainvastaisen tuen saajille takaisinmaksut, joihin heidät on komission päätöksen nojalla velvoitettu. Tällaisissa olosuhteissa jälkimmäinen tuki on niin erottamattomasti yhteydessä tukeen, jonka komissio on aikaisemmin todennut sisämarkkinoille soveltumattomaksi, että on pitkälti keinotekoista pyrkiä erottamaan nämä tuet toisistaan SEUT 108 artiklan 2 kohtaa sovellettaessa (ks. vastaavasti em. asia komissio v. neuvosto, tuomio 29.6.2004, 45 ja 46 kohta).
12

Vw 2000:n 21 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa: ”– – direktiivin 2003/109 – – 8 artiklan toisen kohdan mukaisesti hakemus 20 §:ssä tarkoitetun toistaiseksi voimassa olevan oleskeluluvan myöntämiseksi tai muuttamiseksi voidaan hylätä vain, jos a. ulkomaalainen ei ole oleskellut laillisesti ja yhtäjaksoisesti viittä vuotta välittömästi ennen hakemusta [kyseisessä] 8 artiklassa tarkoitetulla tavalla b. ulkomaalaisella on a kohdassa tarkoitettuna ajanjaksona ollut joko luonteeltaan tilapäinen oleskeluoikeus tai tarkoituksella rajoitettu oleskeluoikeus tai oleskeluoikeus palvelujen tarjoajan työntekijänä rajat ylittävien palvelujen yhteydessä tai rajat ylittävien palvelujen tarjoajana c. ulkomaalainen on a kohdassa tarkoitettuna ajanjaksona oleskellut vähintään kuusi peräkkäistä kuukautta tai yhteensä vähintään kymmenen kuukautta Alankomaiden ulkopuolella d. ulkomaalaisella ei ole itsenäisesti ja pysyvästi riittävää toimeentuloa yksin tai yhdessä sen perheenjäsenen kanssa, jonka luona hän oleskelee e. ulkomaalainen on tuomittu lainvoimaisella tuomiolla rikoksesta, josta hän voi saada vähintään kolmen vuoden vankeusrangaistuksen, tai häneen on kohdistettu rikoslain (Wetboek van Strafrecht) 37 a §:ssä tarkoitettu toimenpide f. ulkomaalainen on vaaraksi kansalliselle turvallisuudelle g. ulkomaalaisella ei ole riittävää sairausvakuutusta itselleen ja huollettavinaan oleville perheenjäsenille h. ulkomaalainen on antanut virheellisiä tietoja tai on jättänyt ilmoittamatta tietoja, joiden seurauksena luvan myöntämistä, muuttamista tai sen voimassaolon jatkamista koskeva hakemus olisi hylätty i. ulkomaalainen oleskelee maassa laillisesti 8 §:n c tai d kohdassa tarkoitetulla tavalla tai odottaa 28 tai 33 §:ssä tarkoitettua lopullista päätöstä oleskeluluvan myöntämisestä tai sen voimassaoloajan jatkamisesta tai j. ulkomaalaisella on tai on ollut erityinen etuoikeusasema viiden vuoden aikana välittömästi ennen hakemusta k. ulkomaalainen ei ole läpäissyt kotouttamislain (Wet inburgering) 13 §:ssä tarkoitettua kotoutumiskoetta.”
6

ISF:n yhteydessä säädettiin veron enimmäismäärän laskentatavasta, joka on kuvattu CGI:n 885 V bis §:ssä. Kyseisessä pykälässä säädettiin seuraavaa: ”Verovelvollisen, jonka verotuksellinen kotipaikka on Ranskassa, [ISF:stä] vähennetään erotus, joka syntyy vähennettäessä tämän veron ja kaikista Ranskassa ja ulkomailla maksettavien edellisen vuoden tuloverojen – laskettuna ennen veronhyvitysten ja niiden pidätysten, jotka eivät ole lopullisia, vähentämistä – kokonaismäärästä 85 prosenttia määrästä, joka saadaan laskemalla yhteen edellisen vuoden nettotulot, joista on vähennetty tulonhankkimismenot ja ne tuloluokkakohtaiset alijäämien vähennykset, joiden vähentäminen sallitaan [CGI:n] 156 §:ssä, ne tuloverosta vapaat tulot, jotka on mainittuna vuonna saatu Ranskasta tai Ranskan ulkopuolelta, ja lopullisen pidätyksen piiriin kuuluvat tulot. Tämä vähennys ei voi ylittää 50:tä prosenttia 885 V §:n mukaisen maksun määrästä tai vaihtoehtoisesti veronalaisesta varallisuudesta 885 U §:ssä säädetyn asteikon kolmannen luokan ylärajalla kannettavan veron määrää, jos tämä on edellistä suurempi. Arvonnousuja laskettaessa ei oteta huomioon tässä laissa säädettyjä alarajoja, vähennyksiä eikä alennuksia. Jos 1 momenttia sovellettaessa tulovero on kohdistunut sellaisten henkilöiden tuloihin, joiden varallisuus ei kuulu verovelvollisen [ISF:n] piiriin, veroa alennetaan näiden henkilöiden tulojen suhteessa kokonaistuloihin.”
12

Saksan sosiaaliturvalain (Sozialgesetzbuch) VI osan (jäljempänä SGB VI) 56 §:ssä, jonka otsikko on ”Lastenhoitokaudet”, säädetään seuraavaa: ”1) Lastenhoitokausia ovat lapsen kolmen ensimmäisen elinvuoden aikana lapsen hoitoon käytetyt kaudet. Lastenhoitokausi hyvitetään yhden vanhemman (I osan 56 §:n 1 momentin ensimmäisen virkkeen 3 kohta ja 3 momentin 2 ja 3 kohta) osalta, jos 1. lastenhoitokauden on katsottava kuuluvan tälle vanhemmalle 2. lasta on hoidettu Saksan liittotasavallan alueella tai hoito on rinnastettavissa siellä tapahtuneeseen lastenhoitoon 3. kauden hyvittämistä ei ole suljettu pois kyseisen vanhemman osalta. – – 3) Lasta on hoidettu Saksan liittotasavallan alueella, jos lasta hoitanut vanhempi on asunut siellä vakituisesti lapsen kanssa. Lapsen hoitoon Saksan liittotasavallan alueella rinnastetaan tilanne, jossa lasta hoitanut vanhempi on asunut lapsen kanssa vakituisesti ulkomailla ja hänelle on kertynyt lapsen hoidon aikana tai lapsen syntymää välittömästi edeltäneenä aikana pakollisista vakuutusmaksuista maksukausia sen perusteella, että hän on ollut siellä palkkatyössä tai toiminut itsenäisenä ammatinharjoittajana. Jos puolisot tai rekisteröidyn parisuhteen osapuolet asuvat yhdessä ulkomailla, tätä sovelletaan myös silloin, kun lasta hoitaneen vanhemman puolisolle tai rekisteröidyn parisuhteen osapuolelle on kertynyt pakollisista vakuutusmaksuista tällaisia maksukausia, tai ei ole kertynyt niitä yksinomaan siitä syystä, että hän kuului 5 §:n 1 ja 4 momentissa tarkoitettuihin henkilöihin tai oli vapautettu pakollisesta vakuutuksesta. – –”
4)

Direktiivin 2003/88 7 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansallisen oikeuden säännökselle, jossa vuosiloman siirtämiselle varatulla yhdeksän kuukauden ajanjaksolla, jonka päättyessä oikeus palkalliseen vuosilomaan lakkaa, rajoitetaan eläkkeelle siirtyvän virkamiehen oikeutta siihen, että lomakorvaukset kertyvät hänelle kumulatiivisesti palkallisesta vuosilomasta, joka häneltä on jäänyt pitämättä työkyvyttömyyden takia.
2)

Asetuksen (ETY) N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 2700/2000, 236 artiklan 2 kohdan kolmatta alakohtaa on tulkittava siten, että sen mukaan kansalliset viranomaiset eivät voi palauttaa viran puolesta unionin asetuksen nojalla kannettuja polkumyyntitulleja sillä perusteella, että riitojenratkaisuelin on todennut, ettei asetus ole Maailman kauppajärjestön (WTO) perustamisesta tehdyn sopimuksen, joka on allekirjoitettu Marrakeshissä 15.4.1994 ja hyväksytty Uruguayn kierroksen monenvälisissä kauppaneuvotteluissa (1986–1994) laadittujen sopimusten tekemisestä Euroopan yhteisön puolesta yhteisön toimivaltaan kuuluvissa asioissa 22.12.1994 tehdyllä neuvoston päätöksellä 94/800/EY, liitteessä 1 A olevan vuoden 1994 tullitariffeja ja kauppaa koskevan yleissopimuksen VI artiklan soveltamisesta tehdyn sopimuksen mukainen.
Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18/EY 55 artiklaa on tulkittava siten, että siinä edellytetään, että kansallisessa lainsäädännössä on julkisista hankinnoista annetun lain nro 25/2006, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa, 42 §:n 3 momentin kaltainen säännös, jossa olennaisilta osin säädetään, että jos ehdokkaan tarjous on poikkeuksellisen alhainen, hankintaviranomainen pyytää kirjallisesti ehdokasta täsmentämään hintaehdotustaan. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida kaikkien sille esitetyn asiavihkon osien valossa, onko täsmennyspyyntö mahdollistanut sen, että kyseinen ehdokas on voinut täsmentää riittävällä tavalla tarjouksensa pääkohtia.
16

Oberster Gerichtshof, jonka käsiteltäväksi on saatettu Revision-valitus, pohtii käsiteltävässä asiassa sitä, millä edellytyksillä internetsivustolla, jolla käytetään maantieteellistä aluetunnusta ”.de”, olevan itävaltalaista tavaramerkkiä Wintersteiger käyttäen tehdyn mainoksen perusteella voidaan katsoa, että itävaltalaiset tuomioistuimet ovat toimivaltaisia tutkimaan itävaltalaisen tavaramerkin käyttöä koskevan kieltokanteen asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohdan nojalla. Tässä tilanteessa Oberster Gerichtshof päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [asetuksen N:o 44/2001] 5 artiklan 3 alakohdan ilmausta ’paikkakun[ta], missä vahinko sattui tai saattaa sattua’, tulkittava siinä tapauksessa, että toisessa jäsenvaltiossa asuva henkilö on väitetysti loukannut tuomioistuinvaltiossa rekisteröityä tavaramerkkiä käyttämällä tämän tavaramerkin kanssa identtistä AdWord-avainsanaa internetin hakukoneessa, jonka palveluja tarjotaan internetsivustoilla, joilla käytetään erilaisia maantieteellisiä aluetunnuksia, siten, että a) tuomioistuin on toimivaltainen vain siinä tapauksessa, että avainsanaa käytetään sillä hakukoneen internetsivustolla, jonka aluetunnus on sama kuin tuomioistuinvaltion tunnus b) tuomioistuin on toimivaltainen jo sen vuoksi, että hakukoneen internetsivustolla, jolla avainsanaa käytetään, voidaan vierailla tuomioistuinvaltiosta käsin c) tuomioistuimen toimivalta riippuu siitä, täyttyvätkö internetsivustolla vierailua koskevan mahdollisuuden lisäksi myös jotkin muut edellytykset? 2) Jos [ensimmäisen kysymyksen c kohtaan] vastataan myöntävästi: Mitä kriteerejä on käytettävä sen määrittämisessä, onko tuomioistuin toimivaltainen [asetuksen N:o 44/2001] 5 artiklan 3 alakohdan nojalla, jos tuomioistuinvaltiossa rekisteröityä tavaramerkkiä käytetään AdWord-avainsanana hakukoneen internetsivustolla, jonka maantieteellinen aluetunnus on muu kuin tuomioistuinvaltion tunnus?”
14

Henkilöiden oikeuttamisesta osallistumaan tieliikenteeseen 18.8.1998 annetun asetuksen (Verordnung über die Zulassung von Personen zum Straßenverkehr eli ajokorttiasetus, Fahrerlaubnis-Verordnung, FeV; BGBl. 1998 I, s. 2214) 28 §:n 1, 4 ja 5 momentissa, sellaisina kuin ne olivat voimassa 15.1.2009 asti, säädettiin seuraavaa: ”(1) Voimassa olevan [Euroopan unionin] tai [Euroopan talousalueen (ETA)] ajokortin haltijoilla, joiden 7 §:n 1 tai 2 momentissa tarkoitettu varsinainen asuinpaikka on Saksan liittotasavallassa, on 2–4 momentissa säädetyin rajoituksin oikeus kuljettaa moottoriajoneuvoja Saksassa ajokorttinsa kelpoisuuden rajoissa. Ulkomaiseen ajokorttiin sisältyviä ehtoja tai rajoituksia on noudatettava myös Saksassa. Ajo-oikeuteen sovelletaan tämän asetuksen säännöksiä, jollei erikseen toisin säädetä. – – (4) Edellä 1 momentissa tarkoitettua oikeutta ei ole [unionin tai ETA:n] ajokortin haltijoilla, 1. joilla on vain ajon harjoitteluun oikeuttava tai muu tilapäisesti myönnetty ajokortti, 2. joiden varsinainen asuinpaikka on ollut sen myöntämisajankohtana Saksassa, paitsi milloin asianomainen henkilö on hankkinut ajokortin oleskellessaan [sen myöntäneessä valtiossa] vähintään kuusi kuukautta 7 §:n 2 momentissa tarkoitettuna opiskelijana tai koululaisena, 3. joiden ajo-oikeus Saksassa on peruutettu tuomioistuimen väliaikaisella määräyksellä tai lainvoimaisella ratkaisulla taikka hallintoviranomaisen tekemällä välittömästi täytäntöön pantavalla tai lainvoimaisella päätöksellä taikka joiden ajokorttihakemus on lainvoimaisesti hylätty tai joiden ajo-oikeus on jätetty peruuttamatta vain siksi, että he ovat itse sittemmin luopuneet ajo-oikeudesta, 4. joille ei tuomioistuimen lainvoimaisen ratkaisun perusteella saada myöntää ajo-oikeutta, eikä 5. heille Saksassa, ajokortin myöntäneessä valtiossa tai siinä valtiossa, jossa heillä on varsinainen asuinpaikka, määrätyn ajokiellon voimassaoloaikana eikä myöskään silloin, kun heidän ajokorttinsa on takavarikoitu, otettu pois tai otettu viranomaisen haltuun rikosprosessilain (Strafprozeßordnung) 94 §:n nojalla. (5) Oikeus käyttää Saksassa [unionin tai ETA:n] ajokorttia 4 momentin 3 tai 4 kohdassa tarkoitetun päätöksen jälkeen myönnetään hakemuksesta, kun ajo-oikeuden peruuttamisen tai ajokiellon peruste on lakannut. Tällöin sovelletaan vastaavasti 20 §:n 1 ja 3 momenttia.”
Yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94, sellaisena kuin se on muutettuna 27.10.2003 annetulla asetuksella (EY) N:o 1992/2003, 27 artiklaa on tulkittava siten, ettei siinä sallita sitä, että huomioon otettaisiin sisämarkkinoiden harmonisointivirastolle (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) tehdyn yhteisön tavaramerkkiä koskevan hakemuksen jättämispäivän lisäksi myöskin tämän hakemuksen tuntien ja minuuttien tarkkuudella ilmoitettu jättämisaika päätettäessä, onko tämä tavaramerkki aikaisempi kuin sellainen kansallinen tavaramerkki, jonka rekisteröintihakemus on jätetty samana päivänä, kun tämän jälkimmäisen tavaramerkin rekisteröintiin sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaan hakemuksen tuntien ja minuuttien tarkkuudella ilmoitettu jättämisaika on tässä suhteessa merkityksellinen.
35

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on kuitenkin niin, että koska unioni ei ole antanut säännöksiä tällä alalla, kunkin jäsenvaltion asiana on sisäisessä oikeusjärjestyksessään muun muassa määrittää toimivaltaiset viranomaiset ja antaa menettelysäännöt, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet, kuitenkin siten, että nämä menettelysäännöt eivät saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia luonteeltaan jäsenvaltion sisäisiä oikeussuojakeinoja (vastaavuusperiaate), eivätkä sellaisia, että unionin oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate) (ks. mm. asia C-228/96, Aprile, tuomio 17.11.1998, Kok., s. I-7141, 18 kohta ja asia C-472/08, Alstom Power Hydro, tuomio 21.1.2010, Kok., s. I-623, 17 kohta).
15

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee myös, että kuudennen direktiivin voimaantulon jälkeen on annettu tietty määrä muutossäännöksiä, joilla on muutettu liikevaihtoveroasetuksen 15 §:n 1 momenttia. Yhtäältä edellä mainittua kiinteää prosenttilukua on muutettu useaan otteeseen, ja toisaalta määrää, johon kiinteää prosenttilukua sovelletaan, on korotettu. Näillä mainittuun asetukseen tehdyillä muutoksilla on sen mukaan yleisesti ollut verovelvollisen kannalta kielteinen vaikutus yrityksen liikeomaisuuteen kuuluvan ajoneuvon yksityiskäytön perusteella huomioon otettavan määrän ja siten arvonlisäverovähennyksen määrän osalta.