Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa kansallisessa lainsäädännössä sallitaan tiettyjen eläinlääkkeiden vähittäismyynti- ja käyttötoiminnan harjoittaminen vain eläinlääkäreille ja se sisältää siten direktiivin 2006/123 15 artiklan 2 kohdan d alakohdassa tarkoitettujen vaatimusten kaltaisen vaatimuksen. Tällaisen vaatimuksen on siten täytettävä kyseisen direktiivin 15 artiklan 3 kohdassa mainitut kolme ehtoa eli syrjimättömyyden, välttämättömyyden ja oikeasuhteisuuden vaatimukset pakottavan yleisen edun toteuttamiseen nähden. Kolmannen ehdon toisesta tekijästä eli siitä, että kyseessä oleva vaatimus ei saa ylittää sitä, mikä on tarpeen mainitun tavoitteen saavuttamiseksi, on muistutettava, että kansanterveyden suojelu kuuluu EU-sopimuksella suojattujen oikeushyvien ja intressien ensi sijalle ja että jäsenvaltiot päättävät itse siitä tasosta, jolla ne aikovat suojella kansanterveyttä, ja siitä tavasta, jolla kyseinen taso on saavutettava. Koska tämä taso voi vaihdella jäsenvaltiosta toiseen, jäsenvaltioille on tältä osin myönnettävä harkintavaltaa (ks. vastaavasti tuomio 11.9.2008, komissio v. Saksa, C-141/07 , EU:C:2008:492 , 51 kohta).

Direktiivin 2006/123 15 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa vaaditaan, että eläinlääkkeiden vähittäismyyntiä harjoittavien laitosten pääoma on yksinomaan yhden tai useamman eläinlääkärin omistuksessa.

Eläinlääkärit, jotka omistavat eläinlääkkeiden vähittäismyyntiä harjoittavan laitoksen pääoman, ovat toisin kuin talouden toimijat, jotka eivät ole eläinlääkäreitä, sellaisten ammattieettisten sääntöjen sitomia, joiden tarkoituksena on lieventää tätä etujen tavoittelua niin, että heidän voittojen saamiseen liittyvän intressinsä vastapainona voi olla heille kuuluva vastuu, koska lainsäädännön tai ammattieettisten sääntöjen mahdollinen rikkominen horjuttaa paitsi heidän investointinsa arvoa myös heidän oman ammattinsa harjoittamista (ks. analogisesti tuomio 19.5.2009, Apothekenkammer des Saarlandes ym., C-171/07 ja C-172/07, EU:C:2009:316, 37 kohta). Kuten tämän tuomion 82 kohdassa mainitusta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, on niin, että vaikka jäsenvaltio voi legitiimisti estää sen, että muilla talouden toimijoilla kuin eläinlääkäreillä voi olla ratkaisevaa vaikutusvaltaa eläinlääkkeiden vähittäismyyntiä harjoittavien laitosten hallinnointiin, tämän tuomion samassa kohdassa esiin tuotu tavoite ei voi oikeuttaa sitä, että nämä toimijat eivät voi omistaa mainittujen laitosten pääomaa, koska ei ole suljettu pois, että eläinlääkärit voivat harjoittaa näiden laitosten tehokasta valvontaa silloinkin, jos mainittujen laitosten pääoma ei ole kokonaisuudessaan heidän omistuksessaan siltä osin kuin se, että tämän pääoman rajoitettu osuus on muiden kuin eläinlääkärien omistuksessa, ei välttämättä estä tällaista valvontaa. Näin ollen pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen lainsäädäntö ylittää sen, mikä on välttämätöntä sen tavoitteen saavuttamiseksi.

Tällaista näkemystä ei horjuta päätelmä, joka ilmenee 19.5.2009 annetusta tuomiosta komissio v. Italia (C-531/06, EU:C:2009:315), jossa unionin tuomioistuin katsoi sijoittautumisvapauden ja pääomien vapaan liikkuvuuden kanssa yhteensoveltuvaksi kansallisen lainsäädännön, joka oli esteenä paitsi sille, että muut kuin proviisorit omistavat apteekkien hoitoyhtiöistä sellaisia merkittäviä osakkuuksia, jotka antavat heille selvän vaikutusvallan näiden yhtiöiden päätöksiin, myös sille, että muista jäsenvaltioista peräisin olevat muut sijoittajat kuin proviisorit hankkivat näistä yhtiöistä pienempiä osakkuuksia, jotka eivät anna näille sellaista vaikutusvaltaa. Kuten tämän tuomion 62 kohdasta ilmenee, on niin, että vaikka ihmisten käyttöön tarkoitettujen lääkkeiden alalla vallitsevia päätelmiä voidaan periaatteessa soveltaa eläinlääkkeiden kaupan alalla, jäsenvaltioille myönnetty harkintavalta sen varmistamiseksi, että eläinlääkehuolto on laadukasta ja että tällaisia lääkkeitä myyvissä laitoksissa toimivat eläinlääkärit ovat riippumattomia, on rajoitetumpaa kuin se harkintavalta, joka jäsenvaltioilla on ihmisten terveyteen läheisemmin liittyvillä tietyillä muilla aloilla, eikä se siten voi ulottua siihen, että suljetaan kokonaan pois se, että tällaisten laitosten pääomaa on muiden kuin eläinlääkäreiden omistuksessa.

(ks. 84 ja 86–89 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)