ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Asia C-556/16

Lutz GmbH

vastaan

Hauptzollamt Hannover

(Finanzgericht Hamburgin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Asetus (ETY) N:o 2658/87 – Tulliliitto – Yhteinen tullitariffi – Tariffiluokittelu – Yhdistetty nimikkeistö – Tullinimikkeet – Alanimike 6212 20 00 (Housuliivit) – Selittävät huomautukset yhdistettyyn nimikkeistöön – Harmonoidun järjestelmän selitykset

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (yhdeksäs jaosto) 19.10.2017

Tulliliitto – Yhteinen tullitariffi – Tullinimikkeet – Alushousut, joille on ominaista vähäinen leveyssuuntainen joustavuus ja joissa ei ole tämän suuntaisesti sisällytettyjä joustamattomia osia – Luokittelu yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 6212 20 00 – Edellytykset

(Neuvoston asetuksen N:o 2658/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 927/2012, liite I)

Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna 9.10.2012 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 927/2012, olevaa yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että alushousut, joille on ominaista vähäinen leveyssuuntainen joustavuus ja joissa ei kuitenkaan ole tämän suuntaisesti sisällytettyjä joustamattomia osia, voidaan luokitella yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 6212 20 00, jos tarkastelu osoittaa, että niiden leveyssuuntainen joustavuus on huomattavan vähäistä ihmiskehon tukemiseksi, jotta vaikutuksena olisi siluetin kaventuminen.

(ks. 54 kohta ja tuomiolauselma)
4.

EU-tavaramerkki–EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen–Suhteelliset hylkäysperusteet–Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten–Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä–Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 95–97 kohta)
Asia C-368/16

Assens Havn

vastaan

Navigators Management (UK) Limited

(Højesteretin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Asetus (EY) N:o 44/2001 – Toimivalta vakuutusasioissa – Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään tietyin edellytyksin vahingonkärsineen oikeudesta nostaa kanne suoraan onnettomuudesta vastuussa olevan vakuutuksenantajaa vastaan – Vakuutuksenantajan ja vahingonaiheuttajan välinen oikeuspaikkalauseke

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kahdeksas jaosto) 13.7.2017

Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Tuomioistuimen toimivalta ja tuomioiden täytäntöönpano siviili- ja kauppaoikeuden alalla – Asetus N:o 44/2001 – Toimivalta vakuutusasioissa – Vakuutuksenantajan ja vahingonaiheuttajan välinen oikeuspaikkalauseke – Vahingonkärsinyt, jolla on oikeus nostaa kanne suoraan vakuutuksenantajaa vastaan, ei voi vedota mainittuun lausekkeeseen

(Neuvoston asetuksen N:o 44/2001 13 ja 14 artikla)

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 13 artiklan 5 alakohtaa, kun sitä tarkastellaan yhdessä kyseisen asetuksen 14 artiklan 2 alakohdan a alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että vahingonaiheuttajan vakuutuksenantajan ja vahingonaiheuttajan välinen oikeuspaikkalauseke ei sido vahingonkärsinyttä, jolla on oikeus nostaa kanne suoraan hänen kärsimänsä vahingon aiheuttaneen osapuolen vakuutuksenantajaa vastaan.

Se, että asetuksen N:o 44/2001 13 ja 14 artiklan säännöksiin yhdessä perustuvien oikeuspaikkalausekkeiden sitova vaikutus ulotetaan koskemaan vahingonkärsineitä, voisi näet vaarantaa kyseisen asetuksen II luvun 3 jaksolla tavoitellun päämäärän, jona on taloudellisesti heikomman ja oikeudellisesti vähemmän kokeneen osapuolen suojelu (ks. vastaavasti tuomio 17.9.2009, Vorarlberger Gebietskrankenkasse, C‑347/08, EU:C:2009:561, 40 kohta).

(ks. 40 ja 41 kohta sekä tuomiolauselma)
Ylimmän oikeusasteen tuomioistuimen eräiden syyttömyysolettamaan liittyvien näkökohtien ja läsnäoloa oikeudenkäynnissä koskevan oikeuden lujittamisesta rikosoikeudellisissa menettelyissä annetun direktiivin 2016/343 täytäntöönpanolle varatun määräajan alkuvaiheessa antama lausunto, jonka mukaan kansallisilla tuomioistuimilla, jotka ovat toimivaltaisia ratkaisemaan muutoksenhaun tutkintavankeudesta tehdystä päätöksestä, on oikeus päättää, onko rikosprosessin oikeudenkäyntivaiheessa syytetyn pitäminen edelleen tutkintavankeudessa saatettava sellaisen tuomioistuinvalvonnan piiriin, joka koskee myös sitä, onko todennäköisiä syitä olettaa, että syytetty on tehnyt rikoksen, josta häntä syytetään, ei ole omiaan vakavasti vaarantamaan kyseisen direktiivin täytäntöönpanolle varatun määräajan päättymisen jälkeen mainitussa direktiivissä säädettyjen tavoitteiden toteuttamista.

Mainitussa lausunnossa – jossa todetaan, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen määräykset ja kansallisen rikosprosessioikeuden säännökset, joiden mukaan menettelyn oikeudenkäyntivaiheen aikana ja tutkintavankeuteen kohdistuvassa tuomioistuinvalvonnassa ei saa selvittää, onko todennäköisiä syitä olettaa, että rikoksesta epäilty on tehnyt rikoksen, ovat keskenään ristiriidassa – ei näet velvoiteta kansallisia tuomioistuimia, joiden käsiteltäväksi on saatettu muutoksenhaku tutkintavankeuden jatkamista koskevista toimenpiteistä, antamaan rikosprosessin oikeudenkäyntivaiheessa tiettyä päätöstä. Mainitun lausunnon mukaan kyseisillä tuomioistuimilla on sitä vastoin vapaus soveltaa joko mainitun ihmisoikeussopimuksen määräyksiä, sellaisina kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on niitä tulkinnut, tai kansallisen rikosprosessioikeuden säännöksiä.

(ks. 34 ja 36 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteisön viisumisäännöstön laatimisesta annetun asetuksen N:o 810/2009 (viisumisäännöstö), sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 610/2013, 1 artiklaa on tulkittava siten, että alueellisesti rajoitettua viisumia koskeva hakemus, jonka kolmannen maan kansalainen on tehnyt viisumisäännöstön 25 artiklan nojalla humanitaarisista syistä kohdejäsenvaltion edustustolle kolmannen maan alueella voidakseen tehdä heti kyseiseen jäsenvaltioon saavuttuaan kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen ja sitten oleskella tässä jäsenvaltiossa yli 90 päivää 180 päivän jakson aikana, ei kuulu viisumisäännöstön soveltamisalaan vaan unionin oikeuden nykytilassa yksinomaan kansallisen oikeuden soveltamisalaan.

Lisäksi on syytä todeta, että viisumisäännöstö on laadittu koskemaan viisumien myöntämistä jäsenvaltioiden alueella oleskeluun enintään 90 päivän ajaksi minkä hyvänsä 180 päivän jakson aikana ja että päinvastainen johtopäätös merkitsisi sitä vastoin kolmansien maiden kansalaisten oikeuttamista tekemään viisumisäännöstön nojalla viisumihakemuksia, joiden tarkoituksena on kansainvälisen suojelun saaminen heidän itse valitsemassaan jäsenvaltiossa, mikä on vastoin asetuksella N:o 604/2013 perustetun järjestelmän yleistä rakennetta.

On vielä huomautettava, että tällainen päinvastainen johtopäätös merkitsisi sitä, että jäsenvaltiot olisivat viisumisäännöstön nojalla velvollisia tosiasiallisesti sallimaan sen, että kolmansien maiden kansalaiset esittävät kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen jäsenvaltioiden edustustoissa, jotka sijaitsevat kolmannen maan alueella. Viisumisäännöstön tarkoituksena ei ole yhdenmukaistaa kansainvälistä suojelua koskevia jäsenvaltioiden säännöstöjä, minkä lisäksi on todettava, että SEUT 78 artiklan nojalla annetuissa unionin säädöksissä, joilla säännellään kansainvälistä suojelua koskeviin hakemuksiin sovellettavia menettelyjä, ei säädetä tällaisesta velvollisuudesta vaan niissä päinvastoin jätetään niiden soveltamisalan ulkopuolelle jäsenvaltioiden edustustoissa tehdyt hakemukset. Direktiivin 2013/32 3 artiklan 1 ja 2 kohdasta ilmenee siten, että direktiiviä sovelletaan kaikkiin jäsenvaltioiden alueella, myös niiden rajoilla, aluevesillä tai kauttakulkualueilla, tehtyihin kansainvälistä suojelua koskeviin hakemuksiin mutta ei jäsenvaltioiden edustustoille esitettyihin diplomaattista suojelua tai alueellista turvapaikkaa koskeviin pyyntöihin. Asetuksen N:o 604/2013 1 ja 3 artiklasta ilmenee samoin, että asetuksessa velvoitetaan jäsenvaltiot ainoastaan käsittelemään jäsenvaltion alueella tai rajalla tai kauttakulkualueella tehdyt kansainvälistä suojelua koskevat hakemukset ja että kyseisessä asetuksessa säädettyjä menettelyjä sovelletaan ainoastaan tällaisiin kansainvälistä suojelua koskeviin hakemuksiin.

(ks. 48, 49 ja 51 kohta sekä tuomiolauselma)
Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2002/584, sellaisena kuin se on muutettuna puitepäätöksellä 2009/299, 26 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että yhdeksän tuntia yössä kestävän kotiarestin, johon liittyy kyseisen henkilön valvonta sähköisellä valvontapannalla ja velvollisuus ilmoittautua päivittäin tai useamman kerran viikossa poliisilaitoksella tiettyyn kellonaikaan sekä kielto hakea ulkomaille matkustamisen mahdollistavia asiakirjoja, kaltaiset toimenpiteet – kun otetaan huomioon näiden toimenpiteiden muodostaman kokonaisuuden luonne, kesto, vaikutukset ja toteuttamistapa – eivät lähtökohtaisesti ole siinä määrin pakottavia, että ne merkitsisivät vaikutukseltaan vankeuteen rinnastettavaa vapaudenmenetystä ja että niitä siten voitaisiin pitää tässä säännöksessä tarkoitettuna säilöönottona, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin varmistettava.

Pannessaan täytäntöön puitepäätöksen 2002/584 26 artiklan 1 kohdan eurooppalaisen pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion oikeusviranomaisen on tutkittava, onko henkilöön täytäntöönpanojäsenvaltiossa kohdistetut toimenpiteet rinnastettava vapaudenmenetykseen ja onko niitä näin ollen pidettävä kyseisen 26 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna säilöönottona. Jos kyseinen oikeusviranomainen päätyy tässä tutkinnassaan siihen, että asianlaita on näin, mainitun 26 artiklan 1 kohdan mukaan on olemassa velvollisuus vähentää eurooppalaisen pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa suoritettavan vapaudenmenetyksen kokonaiskestosta koko se ajanjakso, jonka ajan näitä toimenpiteitä on sovellettu.

(ks. 40, 44, 46, 47, 53–55 ja 57 kohta sekä tuomiolauselma)
22

Tässä tilanteessa Administratīvā apgabaltiesa on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Voiko kyseessä olla direktiivin [2006/112] 132 artiklan 1 kohdan f alakohdassa tarkoitettu riippumaton yhteenliittymä, kun sen jäsenet ovat sijoittautuneet Euroopan unionin eri jäsenvaltioihin, joissa edellä mainittu direktiivin säännös on pantu täytäntöön erilaisin edellytyksin, jotka eivät ole keskenään yhteensopivia? 2) Voiko jäsenvaltio rajoittaa verovelvollisen oikeutta soveltaa direktiivin [2006/112] 132 artiklan 1 kohdan f alakohdassa säädettyä vapautusta, kun verovelvollinen on täyttänyt kaikki edellytykset vapautuksen soveltamiselle omassa jäsenvaltiossaan mutta kyseinen säännös on pantu täytäntöön yhteenliittymän muiden jäsenten jäsenvaltioiden kansallisessa lainsäädännössä sellaisin rajoituksin, jotka koskevat muiden jäsenvaltioiden verovelvollisten mahdollisuutta soveltaa omassa jäsenvaltiossaan vastaavaa arvonlisäveron vapautusta? 3) Onko sallittua soveltaa direktiivin [2006/112] 132 artiklan 1 kohdan f alakohdassa säädettyä vapautusta palveluihin palvelujen vastaanottajan jäsenvaltiossa, kun tämä vastaanottaja on arvonlisäverovelvollinen ja kun palvelujen suorittaja, joka on arvonlisäverovelvollinen, on soveltanut toisessa jäsenvaltiossa arvonlisäveroa yleisen järjestelmän mukaisesti eli katsonut, että arvonlisävero näistä palveluista oli direktiivin [2006/112] 196 artiklan mukaisesti maksettava niiden vastaanottajan jäsenvaltiossa? 4) Onko direktiivin [2006/112] 132 artiklan 1 kohdan f alakohdan käsitteellä ’riippumaton yhteenliittymä’ tulkittava tarkoitettavan erillistä oikeushenkilöä, jonka olemassaolo on osoitettava erityisellä riippumattoman yhteenliittymän perustamista koskevalla sopimuksella? Jos tähän kysymykseen vastataan niin, ettei riippumattoman yhteenliittymän ole välttämättä oltava erillinen yhteisö, onko katsottava, että riippumaton yhteenliittymä on myös sellainen toisiinsa sidoksissa olevien yritysten ryhmä, jossa nämä yritykset tavanomaisen liiketoimintansa yhteydessä tarjoavat toinen toisilleen tukipalveluja liiketoimiaan varten, ja voidaanko tällaisen yhteenliittymän olemassaolo osoittaa niiden välisillä palvelusopimuksilla tai siirtohintoja koskevilla asiakirjoilla? 5) Voiko jäsenvaltio rajoittaa verovelvollisen oikeutta soveltaa direktiivin [2006/112] 132 artiklan 1 kohdan f alakohdassa säädettyä arvonlisäveron vapautusta, kun verovelvollinen on perinyt liiketoimista lisän siten kuin sen sijoittautumisjäsenvaltion välitöntä verotusta koskevassa lainsäädännössä edellytetään? 6) Voidaanko direktiivin [2006/112] 132 artiklan 1 kohdan f alakohdassa säädettyä vapautusta soveltaa palveluihin, joita vastaanotetaan kolmansista maista? Toisin sanoen: voiko direktiivin [2006/112] edellä mainitussa säännöksessä tarkoitetun riippumattoman yhteenliittymän jäsen, joka suorittaa yhteenliittymän sisällä palveluja sen muille jäsenille, olla verovelvollinen kolmannessa maassa?”
108

Neljänneksi siltä osin kuin kyse on Belgian kuningaskunnan väitteestä, jonka mukaan myös siinä tapauksessa, että asianomainen henkilö kuuluu jo todistuksen antaneen laitoksen jäsenvaltion sosiaaliturvan alaan, Belgian sosiaaliturvaan alaan kuuluminen ei johda kahden sosiaaliturvan piiriin kuulumiseen, koska asetuksen N:o 987/2009 6 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään, että tilanteessa, jossa kaksi jäsenvaltiota on eri mieltä sovellettavan lainsäädännön määrittämisestä, asianomaiseen henkilöön on sovellettava tilapäisesti sen jäsenvaltion lainsäädäntöä, jossa henkilö tosiasiallisesti toimii palkkatyössä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana, on todettava, että tällainen tulkinta tekisi kyseisen asetuksen 5 artiklan 2–4 kohdan tyhjäksi. Kun käsillä on kyseisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan mukaisesti laadittu asiakirja, saman artiklan 2–4 kohdassa säädettyä menettelyä on sovellettava tilanteessa, jossa eri jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset ovat eri mieltä tästä asiakirjasta, koska asetuksen N:o 987/2009 6 artiklan soveltaminen on tällaisessa tilanteessa suljettu pois.
6

REACH-asetuksen 18 artiklassa, jonka otsikko on ”Kuljetettavien erotettujen välituotteiden rekisteröinti”, säädetään seuraavaa: ”1. Valmistajan, joka valmistaa, tai maahantuojan, joka tuo maahan kuljetettavaa erotettua välituotetta vähintään yhden tonnin vuodessa, on toimitettava kemikaalivirastolle rekisteröinti kuljetettavasta erotetusta välituotteesta. 2. Kuljetettavaa erotettua välituotetta koskevan rekisteröinnin on sisällettävä kaikki seuraavat tiedot: a) valmistajan tai maahantuojan tunnistetiedot siten kuin liitteessä VI olevassa 1 jaksossa täsmennetään; b) välituotteen tunnistetiedot siten kuin liitteessä VI olevan 2 jakson 2.1–2.3.4 kohdassa täsmennetään; c) välituotteen luokitus siten kuin liitteessä VI olevassa 4 jaksossa täsmennetään; d) saatavilla olevat tiedot välituotteen fysikaalis-kemiallisista, ihmisten terveyteen tai ympäristöön vaikuttavista ominaisuuksista. Jos saatavilla on täydellinen tutkimusraportti, on toimitettava tutkimustiivistelmä; e) käytön lyhyt yleinen kuvaus siten kuin liitteessä VI olevan 3 jakson 3.5 kohdassa täsmennetään; f) tiedot sovelletuista ja käyttäjälle suositelluista riskinhallintatoimenpiteistä 4 kohdan mukaisesti. – – 3. Sellaisen kuljetettavan erotetun välituotteen rekisteröinnin, jota kuljetetaan enemmän kuin 1000 tonnia vuodessa valmistajaa tai maahantuojaa kohti, on sisällettävä liitteessä VII täsmennetyt tiedot 2 kohdan mukaisesti edellytettyjen tietojen lisäksi. Näiden tietojen tuottamiseen sovelletaan 13 artiklaa. 4. Edellä 2 ja 3 kohtaa sovelletaan ainoastaan sellaisiin kuljetettaviin erotettuihin välituotteisiin, joiden osalta valmistaja tai maahantuoja varmistuu itse tai vakuuttaa, että hän on saanut käyttäjältä vahvistuksen siitä, että toisen (toisten) aineen (aineiden) synteesi kyseisestä välituotteesta tapahtuu muilla tuotantopaikoilla seuraavien tarkasti valvottujen ehtojen mukaisesti: a) aine on tiukasti eristettävä teknisin keinoin koko sen elinkaaren aikana, mukaan luettuna valmistus, puhdistus, laitteiden puhtaanapito ja kunnossapito, näytteenotto, analyysit, laitteiden tai astioiden täyttö ja tyhjennys, jätteiden käsittely tai puhdistus sekä varastointi; b) käytetään menettelytapa- ja valvontatekniikoita päästöjen ja mahdollisen niistä seuraavan altistumisen minimoimiseksi; c) ainoastaan asianmukaisesti koulutettu ja luvan saanut henkilökunta voi käsitellä ainetta; d) puhtaanapidon ja kunnossapidon yhteydessä on sovellettava erityismenettelyjä, kuten huuhtelua ja pesua, ennen kuin järjestelmä avataan ja siihen mennään sisälle; e) onnettomuustapauksissa ja kun syntyy jätettä, on käytettävä menettelyjä ja/tai valvontatekniikoita päästöjen ja niistä aiheutuvan altistumisen minimoimiseen puhdistuksen tai puhtaanapidon ja kunnossapidon aikana; f) aineen käsittelyyn liittyvät menettelytavat on dokumentoitava tarkasti, ja tuotantopaikan toiminnasta vastaavan on valvottava niitä tiukasti. Jos ensimmäisessä alakohdassa luetellut vaatimukset eivät täyty, rekisteröinnin on sisällettävä 10 artiklassa täsmennetyt tiedot.”
SEUT 101 artiklaa, luettuna yhdessä tiettyjen kilpailusääntöjen soveltamisesta maataloustuotteiden tuotantoon ja kauppaan 4.4.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 26 2 artiklan, hedelmä- ja vihannesalan yhteisestä markkinajärjestelystä 28.10.1996 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2200/96 11 artiklan 1 kohdan, tiettyjen kilpailusääntöjen soveltamisesta maataloustuotteiden tuotantoon ja kauppaan 24.7.2006 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1184/2006, sellaisena kuin se on muutettuna 22.10.2007 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1234/2007, 2 artiklan, hedelmä- ja vihannesalan erityissäännöistä sekä direktiivien 2001/112/EY ja 2001/113/EY, asetusten (ETY) N:o 827/68, (EY) N:o 2200/96, (EY) N:o 2201/96, (EY) N:o 2826/2000, (EY) N:o 1782/2003 ja (EY) N:o 318/2006 muuttamisesta ja asetuksen (EY) N:o 2202/96 kumoamisesta 26.9.2007 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1182/2007 3 artiklan 1 kohdan sekä asetuksen N:o 1234/2007, sellaisena kuin se on muutettuna 25.5.2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 491/2009, 122 artiklan ensimmäisen kohdan ja 175 ja 176 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että
1

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 17.6.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 592/2008 (EUVL 2008, L 177, s. 1) (jäljempänä asetus N:o 1408/71), 13 artiklan 2 kohdan a alakohdan ja 14 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohdan tulkintaa.
61

Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Ferriere Nord on voittanut asian muutoksenhakumenettelyssä ja sen unionin yleisessä tuomioistuimessa nostama kanne on hyväksytty, Ferriere Nordin vaatimusten mukaisesti komission on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan ja se on velvoitettava korvaamaan Ferriere Nordin oikeudenkäyntikulut sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että muutoksenhakuasteessa.
Oikeussuojakeinojen parantamisesta rajat ylittävissä riita-asioissa vahvistamalla oikeusapuun kyseisissä riita-asioissa liittyvät yhteiset vähimmäisvaatimukset 27.1.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/8/EY 3, 8 ja 12 artiklaa on yhdessä luettuina tulkittava siten, että jäsenvaltion, jossa oikeudenkäynti pidetään ja jossa luonnollinen henkilö, jolla on koti- tai asuinpaikka toisessa jäsenvaltiossa, on esittänyt rajat ylittävää riita-asiaa koskevan oikeusapuhakemuksen, myöntämä oikeusapu kattaa myös kulut, jotka tämä henkilö on maksanut tämän hakemuksen käsittelemiseksi tarvittavien asiakirjojen kääntämisestä.
6

Mainitun direktiivin 21 artiklassa, jonka otsikko on ”Velvollisuus toteuttaa toimeksiannot asiakkaan kannalta mahdollisimman edullisin ehdoin”, 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on edellytettävä, että sijoituspalveluyritykset toteuttavat kaikki kohtuulliset toimet päästäkseen toimeksiantoja toteuttaessaan asiakkaidensa kannalta parhaimpaan mahdolliseen tulokseen ottaen huomioon hinnan, kustannukset, nopeuden, liiketoimen toteuttamisen ja selvityksen todennäköisyyden, suuruuden, luonteen ja muut toimeksiannon toteuttamisen kannalta olennaiset seikat. Jos asiakas on kuitenkin antanut erityisen ohjeen toimeksiannon toteuttamisesta, sijoituspalveluyrityksen on toteutettava se kyseisen ohjeen mukaisesti. 2. Jäsenvaltioiden on velvoitettava sijoituspalveluyritykset laatimaan ja ottamaan käyttöön toimivat järjestelyt 1 kohdan vaatimusten täyttämiseksi. Jäsenvaltioiden on erityisesti edellytettävä, että sijoituspalveluyritykset laativat ja ottavat käyttöön toimeksiantojen toteuttamispolitiikan, jotta sijoituspalveluyritykset voivat saavuttaa asiakkaidensa toimeksiantojen osalta parhaan mahdollisen tuloksen 1 kohdan säännösten mukaisesti. 3. Toimeksiantojen toteuttamispolitiikkaan on sisällyttävä kunkin rahoitusvälinetyypin osalta tiedot niistä paikoista, joissa sijoituspalveluyritys toteuttaa asiakkaidensa toimeksiantoja, sekä toteuttamispaikan valintaan vaikuttavista tekijöistä. – –”