ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
41

Kaiken edellä esitetyn perusteella on esitettyyn kysymykseen vastattava, että direktiivin 2002/83 35 ja 36 artiklaa on tulkittava siten, että niitä sovelletaan myös vakuutuksenottajaan, joka ei ole kuluttaja, ja ne eivät ole esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan henkivakuutussopimuksen peruuttamisoikeuden käyttämiselle asetettu määräaika alkaa kulua päivästä, jona kyseinen sopimus on tehty, vaikka vakuutuksen peruuttamiseen käytettävissä olevaa aikaa ja peruuttamisoikeuden käyttämistä koskevissa vakuutusyrityksen vakuutuksenottajalle toimittamissa tiedoissa mainitaan muotovaatimuksia, joita kyseiseen sopimukseen sovellettavassa kansallisessa oikeudessa ei tosiasiallisesti edellytetä, sillä edellytyksellä, etteivät tällaiset tiedot epää vakuutuksenottajilta mahdollisuutta käyttää peruuttamisoikeuttaan edellytyksin, jotka ovat pääasiallisesti samat kuin ne, jotka olisivat vallinneet, jos tiedot olisivat olleet oikeita. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sellaisen kokonaisarvioinnin perusteella, jossa otetaan huomioon muun muassa kansallisen lainsäädännön asiayhteys ja pääasian tosiseikat, mukaan lukien se, onko vakuutuksenottaja kuluttaja, onko vakuutuksenottajalle annetuissa tiedoissa ollut virhe evännyt vakuutuksenottajalta tällaisen mahdollisuuden.
29

Unionin tuomioistuin on todennut erityisesti korvausoikeudesta silloin, kun on kyse lentomatkasta, johon kuuluu jatkolentoja, että asetuksen N:o 261/2004 7 artiklaa on tulkittava siten, että korvausta on maksettava matkustajalle, joka saapuu lopulliseen määräpaikkaansa vähintään kolme tuntia aikataulun mukaista saapumisaikaa myöhemmin (ks. vastaavasti tuomio 26.2.2013, Folkerts, C‑11/11, EU:C:2013:106, 47 kohta).
50

Nimittäin päivällä, jolloin palkka on maksettu asianomaiselle, ei ole mitään vaikutusta sen tavoitteen saavuttamiseen, joka on varmistaa, että asianomaisen saamissa etuuksissa huomioidaan mahdollisimman suuressa määrin työehdot, jotka hänellä on ollut viimeisimmän työpaikan jäsenvaltion lainsäädännön alaisuudessa, ja etenkin palkka. Sitä vastoin se, että asetuksen N:o 883/2004 62 artiklan 1 kohdassa taattu oikeus asetetaan riippumaan palkan laskemis- ja maksupäivästä, on omiaan rajoittamaan työntekijöiden vapaata liikkuvuutta unionissa.
21

Tästä seuraa, että palvelu suoritetaan kuudennen direktiivin 2 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetulla tavalla ”vastiketta vastaan” ja se on siten veronalainen vain, jos suorittajan ja suorituksen vastaanottajan välillä on oikeussuhde, johon liittyvät suoritukset ovat vastavuoroisia, ja palvelun suorittajan saama korvaus on todellinen vastasuoritus vastaanottajan saamasta palvelusta. Näin on, jos suoritetun palvelun ja saadun vastasuorituksen välillä on suora yhteys (ks. vastaavasti tuomio 22.6.2016, Český rozhlas, C-11/15, EU:C:2016:470, 21 ja 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; tuomio 22.11.2018, MEO – Serviços de Comunicações e Multimédia, C-295/17, EU:C:2018:942, 39 kohta ja tuomio 3.7.2019, UniCredit Leasing, C-242/18, EU:C:2019:558, 69 kohta).
18

Tribunal de première instance de Liège on näin ollen päättänyt lykätä asian ratkaisua ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Onko [vuoden 1992 tuloverolain, sellaisena kuin se oli voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtumahetkellä] 38 §:n 1 momentin 4 kohta SEUT 45 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen (työntekijöiden vapaan liikkuvuuden periaate) ja SEUT 56 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen (palvelujen tarjoamisen vapauden periaate) vastainen siksi, että sen mukaan vammaisavustukset vapautetaan verosta vain, jos ne maksaa Belgian valtiokonttori eli Belgian valtio Belgian lainsäädännön nojalla, jolloin Belgiassa asuvia veronmaksajia kohdellaan syrjivästi eri tavalla sen mukaan, saavatko he Belgian valtion maksamia vammaisavustuksia, jotka on vapautettu verosta, vai sellaisia jonkin toisen Euroopan unionin jäsenvaltion maksamia avustuksia, jotka on tarkoitettu korvaamaan vammasta aiheutuva ansionmenetys ja joita ei ole vapautettu verosta?”
5.

Kumoamiskanne – Luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt – Suoraan ja erikseen luonnollisia henkilöitä tai oikeushenkilöitä koskevat toimet – Yksityistä suoraan koskeva toimi – Arviointiperusteet – Komission asetus, jolla on uusittu tehoaineen hyväksyntä asetuksen N:o 1107/2009 nojalla – Kanne, jonka on nostanut vehnäntuottajien ja kuluttajien sekä niiden yhteisiä etuja ajavien yhdistysten muodostama yhdistys – Toimi ei koske kantajaa suoraan – Tutkimatta jättäminen (SEUT 263 artiklan neljäs kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus N:o 1107/2009; komission asetukset N:o 540/2011 ja N:o 2017/2324; neuvoston direktiivin 91/414 liite I) (ks. 51, 53, 54 ja 56–58 kohta)
71

Kaikki edellä esitetty huomioon ottaen esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että direktiivin 2004/25 4 ja 17 artiklaa, luettuina unionin oikeudessa taattujen puolustautumisoikeuksien – erityisesti oikeuden tulla kuulluksi – sekä perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklan valossa, on tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion käytännölle, jonka mukaan päätöksellä, jossa todetaan kyseisen direktiivin rikkominen ja josta on tullut lainvoimainen, on sitova vaikutus kyseisen direktiivin säännösten rikkomisesta määrättävää, luonteeltaan rikosoikeudellista hallinnollista seuraamusta koskevassa myöhemmässä menettelyssä, jos kyseisen menettelyn osapuolet eivät ole rikkomisen toteamista koskevan aiemman menettelyn aikana voineet käyttää täysimääräisesti puolustautumisoikeuksia – erityisesti oikeutta tulla kuulluksi – eivätkä vedota vaikenemisoikeuteen tai syyttömyysolettamaan niiden tosiseikkojen osalta, joita myöhemmin käytetään syytteen tukena, tai jos he eivät voi käyttää oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tällaista päätöstä vastaan tuomioistuimessa, jolla on toimivalta ratkaista asia sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta.
73

Toiseksi riidanalaisen asetuksen toisesta perustelukappaleesta ilmenee, että ensimmäisen oikeusasteen kantajat mainitaan kyseisessä asetuksessa nimeltä unionin tuottajina, jotka ovat esittäneet välivaiheen tarkastelua koskevan pyynnön. Suurin osa niistä on sitä paitsi nimetty jo menettelyn aikaisimmassa vaiheessa, kuten asetuksen N:o 1259/2005 ensimmäisestä ja kahdeksannesta perustelukappaleesta ilmenee. Lisäksi on todettava, että – kuten viimeksi mainitun asetuksen 1.2 kohdasta ilmenee – nämä osapuolet on luokiteltu ”menettelyn osapuoliksi” tai ”asianomaisiksi osapuoliksi”. Tältä osin on muistutettava, että perusasetuksen 6 artiklan 5 kohdan mukaan tällaisia osapuolia voidaan niiden pyynnöstä kuulla, jos ne osoittavat, että ne ovat osapuolia, joita asia koskee ja joihin menettelyn lopputuloksella saattaa olla vaikutusta, ja että on erityisiä syitä, joiden vuoksi niitä pitäisi kuulla. Koska esillä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen kantajia on kuultu riidanalaisen asetuksen antamiseen johtaneessa hallinnollisessa menettelyssä, kuten tämän tuomion 71 kohdassa on korostettu, niitä on pidetty osapuolina, joihin menettelyn lopputuloksella saattaa olla vaikutusta.
100

Tältä osin on huomautettava, että – kuten ensimmäisen valitusperusteen kolmannen osan tutkinnasta ilmenee – muun muassa perusoikeuskirjan 37 artiklassa, SEUT 11 artiklassa ja SEUT 194 artiklan 1 kohdassa ilmaistua ympäristön säilyttämistä ja sen tilan parantamista koskevaa vaatimusta sekä unionin oikeuden ympäristösääntöjä on tarkoitus soveltaa ydinenergia-alalla. Tästä seuraa, että kun komissio tarkastaa, täyttääkö kyseiselle alalle kuuluvaan taloudelliseen toimintaan myönnetty valtiontuki SEUT 107 artiklan 3 kohdan c alakohdassa asetetun ensimmäisen edellytyksen, joka on palautettu mieleen tämän tuomion 19 kohdassa, sen on – kuten tämän tuomion 44 ja 45 kohdassa on todettu – tarkastettava, ettei mainitulla toiminnalla rikota unionin oikeuden ympäristösääntöjä. Jos komissio toteaa, että näitä sääntöjä on rikottu, sen on todettava asiaa sen enempää tutkimatta, että mainittu tuki ei sovellu sisämarkkinoille.
9

Kyseisten puitteiden samaan jaksoon kuuluvassa 44 kohdassa täsmennetään seuraavaa: ”Jos yritys harjoittaa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen tuottamisen lisäksi muuta toimintaa, sisäisessä kirjanpidossa on eriteltävä yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen ja muiden palvelujen tuottamisesta syntyneet menot ja tulot – –. Silloin kun yritys on vastuussa useiden yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen tuottamisesta joko sen vuoksi, että palveluilla on eri toimeksiantaja tai että palvelujen luonne on erilainen, yrityksen sisäisellä kirjanpidolla on voitava varmistaa, onko näiden eri palvelujen yhteydessä maksettu liiallisia korvauksia.”
3

Direktiivin 2001/83 johdanto-osan 2–4, 14, 45–47, 50 ja 51 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”(2) Lääkkeiden tuotantoa, jakelua ja käyttöä koskevien säännösten ensisijaisena tarkoituksena on oltava kansanterveyden turvaaminen. (3) Tämä päämäärä on kuitenkin saavutettava keinoilla, jotka eivät estä lääketeollisuuden tai lääkekaupan kehittymistä yhteisössä. (4) Lääkkeitä koskevien kansallisten säännösten väliset erot, lukuun ottamatta elintarvikkeisiin, eläinten rehuihin tai hygieniatuotteisiin kuuluvia aineita tai aineiden seoksia koskevia säännöksiä, muodostavat esteen yhteisön sisäiselle lääkekaupalle. Tällaiset erot vaikuttavat suoraan sisämarkkinoiden toimintaan. – – (14) Tämä direktiivi on tärkeä askel kohti lääkkeiden vapaata liikkuvuutta koskevan tavoitteen saavuttamista. Uudet toimenpiteet voivat kuitenkin osoittautua lääkkeiden vapaata liikkumista koskevien jäljellä olevien esteiden poistamisen kannalta välttämättömiksi, ottaen huomioon erityisesti edellä mainitussa lääkevalmistekomiteassa saatu kokemus. – – (45) Ilman lääkemääräystä saatavien lääkkeiden liiallinen ja harkitsematon yleinen mainonta voisi vaikuttaa kansanterveyteen. Tämän mainonnan, silloin kun se on sallittua, olisi sen vuoksi täytettävä tietyt olennaiset edellytykset, jotka olisi määriteltävä. (46) Lisäksi ilmaisnäytteiden yleinen jakelu myynnin edistämiseksi on kiellettävä. (47) Lääkkeiden mainostaminen henkilöille, joilla on oikeus määrätä tai luovuttaa niitä, vaikuttaa osaltaan tällaisten henkilöiden saatavilla oleviin tietoihin. Tämän mainonnan olisi kuitenkin oltava tarkkojen edellytysten ja tehokkaan valvonnan alaista, miltä osin voidaan viitata erityisesti Euroopan neuvostossa tehtyyn työhön. – – (50) Lääkkeiden määräämiseen oikeutettujen henkilöiden on voitava suorittaa nämä tehtävät puolueettomasti, ilman että heihin vaikutetaan suorin tai välillisin taloudellisin kannustimin. (51) Tietyin rajoitetuin edellytyksin olisi voitava toimittaa lääkkeiden ilmaisnäytteitä henkilöille, joilla on oikeus määrätä tai luovuttaa lääkkeitä, niin että he voisivat tutustua uusiin lääkkeisiin ja hankkia kokemusta niiden käytöstä.”
32

Kuten unionin yleinen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen määräyksen 36 kohdassa, on kuitenkin niin, että sellaisen sopimuksen tapauksessa, joka on tehty kantajan ja jonkin toimielimen välillä, unionin tuomioistuinten käsiteltäväksi voidaan saattaa kanne SEUT 263 artiklan nojalla vain, jos riidanalaisella toimella on tarkoitus olla sitovia oikeusvaikutuksia, jotka jäävät asianosaisten välisen sopimussuhteen ulkopuolelle ja edellyttävät sopimuspuolena olevalle toimielimelle sen hallintoviranomaisen asemassa myönnetyn julkisen vallan valtaoikeuksien käyttämistä (tuomio 9.9.2015, Lito Maieftiko Gynaikologiko kai Cheirourgiko Kentro v. komissio, C‑506/13 P, EU:C:2015:562, 20 kohta ja tuomio 28.2.2019, Alfamicro v. komissio, C‑14/18 P, EU:C:2019:159, 50 kohta).
60

Esitettyyn kysymykseen on kaiken edellä mainitun perusteella vastattava, että asetuksen N:o 44/2001 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että vahingonkorvauskanne, joka on nostettu sellaisia yksityisoikeudellisia oikeushenkilöitä vastaan, jotka harjoittavat alusten luokitusta ja todistuskirjojen antamista koskevaa toimintaa kolmannen valtion lukuun ja sen siirtämän toimivallan perusteella, kuuluu kyseisessä säännöksessä olevan siviili- ja kauppaoikeudellisen asian käsitteen alaan ja näin ollen kyseisen asetuksen soveltamisalaan, jos kyseistä toimintaa ei harjoiteta unionin oikeudessa tarkoitettujen julkisen vallan oikeuksien perusteella, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava. Lainkäytöllistä koskemattomuutta koskeva kansainvälisen tapaoikeuden periaate ei ole esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, käyttää mainitussa asetuksessa säädettyä lainkäyttövaltaa tällaista kannetta koskevassa oikeusriidassa, jos kyseinen tuomioistuin toteaa, etteivät tällaiset laitokset ole käyttäneet kansainvälisessä oikeudessa tarkoitettuja julkisen vallan oikeuksia.
72

Kuten ISE on väittänyt ilman, että Kölnin kaupunki olisi tätä kiistänyt unionin tuomioistuimessa pidetyssä istunnossa, tämän ohjelmiston mukauttaminen on erittäin monimutkainen prosessi, jonka taloudellinen arvo on selvästi suurempi kuin perusohjelmiston alkuperäisen hankinnan arvo. ISE:n mukaan Kölnin kaupunki on jo tässä vaiheessa arvioinut kyseisen ohjelmiston mukauttamisesta aiheutuneiksi kustannuksiksi kaksi miljoonaa euroa, kun taas Berliinin osavaltio on julkaissut ennakkoilmoituksen Euroopan unionin virallisessa lehdessä IGNIS Plus ‑ohjelmiston kehittämiseksi 3,5 miljoonalla eurolla. ISE:n mukaan taloudellinen intressi ei näin ollen liity perusohjelmiston hankkimiseen tai myymiseen vaan myöhempään vaiheeseen eli tämän ohjelmiston mukauttamiseen, ylläpitoon, jonka kustannukset ovat 100000 euroa vuodessa, ja kehittämiseen.
26

Käsiteltävässä tapauksessa on huomattava, ettei asetuksen nro 95/2012 5 §:ssä ole säännöksiä juuri tietystä iästä. Julkishallinnon tutkimus- ja konsultointitehtävien täyttämiseksi julkaistussa kiinnostuksenilmaisupyynnössä oleva rajaus koskee kaikkia eläkkeellä olevia henkilöitä, vaikka ikä, jonka saavutettuaan henkilöt ovat voineet saada oikeuden vanhuuseläkkeeseen, ei ole sama kaikkien näiden henkilöiden osalta, vaan sijoittuu Italian hallituksen istunnossa esittämien huomautusten mukaan 60 ja 75 ikävuoden välille. Pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä on viittauksella eläkkeellä oloon kuitenkin otettu käyttöön välillisesti ikään perustuva arviointiperuste, koska vanhuuseläkkeen saaminen edellyttää, että henkilölle on kertynyt tietty määrä työskentelyvuosia ja että hän on saavuttanut tietyn iän.
65

Ensimmäiseen kysymykseen on edellä esitetyn perusteella vastattava, että direktiiviä 2000/78 on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan asianajajayhdistyksellä, jonka sääntömääräisenä tarkoituksena on puolustaa tuomioistuimessa muun muassa henkilöitä, joilla on tietty sukupuolinen suuntautuminen, ja edistää tämän henkilöryhmän kulttuuria ja oikeuksien kunnioittamista, on tämän tavoitteen vuoksi ja riippumatta siitä, tavoitteleeko yhdistys voittoa, automaattisesti oikeus nostaa kanne kyseisen direktiivin mukaisten velvoitteiden täyttämiseksi ja mahdollisesti oikeus korvaukseen siinä tapauksessa, että mainitussa direktiivissä tarkoitettua mainittuun henkilöryhmään kohdistuvaa syrjintää merkitseviä tosiseikkoja ilmenee eikä vahingonkärsijää voida yksilöidä.
2)

Asetuksen N:o 883/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 988/2009, 5 artiklaa on tulkittava siten, että – Ranskan sosiaaliturvalain (code de la sécurité sociale) L. 541-1 §:ssä säädettyä vammaisen lapsen hoitotukea ja Saksan sosiaalilain (Sozialgesetzbuch) kahdeksannen osan 35a §:ssä säädettyä henkisesti vammaisten lasten ja nuorten sopeutumistukea ei voida pitää mainitun 5 artiklan a alakohdassa tarkoitettuina vastaavina etuuksina; – samaisen 5 artiklan b alakohdassa vahvistettua tosiseikkojen rinnastamista koskevaa periaatetta sovelletaan pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa. Ranskan toimivaltaisten viranomaisten on siis ratkaistava, onko käsiteltävässä asiassa osoitettu asetuksen N:o 883/2004 5 artiklan b alakohdassa vaaditun tosiseikan tapahtuminen. Tässä yhteydessä kyseisten viranomaisten on otettava huomioon Saksassa tapahtuneet samankaltaiset tosiseikat ikään kuin ne olisivat tapahtuneet niiden omalla alueella.
Julkisista hankinnoista vuonna 2003 annetun lain 307 §:ssä säädetään seuraavaa:

”(1) Hankintayksiköllä on velvollisuus laatia erityissäännöksessä säädetyn mallin mukaisesti ilmoitus sopimuksen muutoksesta sekä sopimuksen täytäntöönpanosta ja julkaista se Közbeszerzési Értesítő ‑lehdessä [julkisia hankintoja koskeva lehti]. Tämä ilmoitus on tehtävä viimeistään 15 arkipäivän kuluessa siitä, kun sopimusta muutettiin, tai siitä, kun sopimuspuolet panivat sopimuksen täytäntöön. Jos sopimus on tehty yli vuodeksi tai toistaiseksi, on laadittava vuosittain sopimuksen tekopäivästä lukien ilmoitus sopimuksen osittaisesta täytäntöönpanosta. Sopimuksen täytäntöönpanoa koskevan ilmoitusvelvollisuuden yhteydessä – jos täytäntöönpano tapahtuu muuna kuin sovittuna ajankohtana – on ilmoitettava erityisesti sopimuksen täytäntöönpanopäivä, jonka hankintayksikkö on hyväksynyt, sekä vastasuorituksen suorituspäivä. Sopimuspuolen, joka on tehnyt sopimuksen tarjoajana, on ilmoitettava ilmoituksessa, hyväksyykö se siinä ilmoitetut seikat.

– –

(3) Julkisten hankintojen lautakunnan puheenjohtajan on tehtävä aloite menettelyn käynnistämisestä viran puolesta [välityslautakunnassa], jos on todennäköistä, että sopimuksen muutos tehtiin 303 §:n vastaisesti tai että sopimus on pantu täytäntöön 304 tai 305 §:n vastaisesti.”
24

Lisäksi silloin, kun kansallinen tuomioistuin on todennut viran puolesta, että tätä velvollisuutta on laiminlyöty, sen on odottamatta, että kuluttaja esittää tätä koskevan vaatimuksen, tehtävä kaikki päätelmät, jotka tällaisesta rikkomisesta kansallisen oikeuden mukaan seuraavat, edellyttäen, että kontradiktorista periaatetta noudatetaan ja että siinä säädetyt seuraamukset ovat direktiivin 2008/48 23 artiklan vaatimusten mukaisia, sellaisina kuin unionin tuomioistuin on niitä tulkinnut (ks. vastaavasti tuomio 21.4.2016, Radlinger ja Radlingerová, C‑377/14, EU:C:2016:283, 71, 73 ja 74 kohta). Tältä osin on muistutettava, että kyseisen direktiivin 23 artiklassa säädetään yhtäältä, että saman direktiivin 8 artiklan mukaisesti annettujen kansallisten säännösten rikkomiseen sovellettavat seuraamukset on määriteltävä siten, että seuraamukset ovat tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia, ja toisaalta, että jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että niitä sovelletaan. Mainituista seuraamuksista päättäminen on näissä rajoissa jätetty jäsenvaltioiden harkintaan (ks. vastaavasti tuomio 27.3.2014, LCL Le Crédit Lyonnais, C‑565/12, EU:C:2014:190, 43 kohta).
10

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää, että näillä säännöksillä on laajennettu pörssiliiketoimista kannettavan veron (jäljempänä pörssiliiketoimivero) soveltamisalaa; tätä veroa on maksettava liiketoimista, joista on sovittu tai jotka on toteutettu Belgiassa ja jotka koskevat belgialaisia tai ulkomaisia julkisia varoja, jos liiketoimi on suoritettu ammattimaisen välittäjän avulla. Sama tuomioistuin täsmentää, että mainittujen säännösten nojalla nämä liiketoimet eivät enää ole ainoat, joista on maksettava kyseistä veroa, koska se koskee myös liiketoimia, jotka ”katsotaan” liiketoimiksi, joista on sovittu tai jotka on toteutettu Belgiassa, joten mainittu vero on maksettava myös, kun Belgiassa asuva toimeksiantaja – eli ”luonnollinen henkilö, jonka vakituinen asuinpaikka on Belgiassa” tai ”oikeushenkilö sen Belgiassa sijaitsevan kotipaikan tai toimipaikan lukuun” – antaa osto- tai myyntimääräyksen ulkomailla asuvalla ammattimaiselle välittäjälle. Mainittu tuomioistuin lisää, että viimeksi mainitussa tapauksessa ammattimaisen välittäjän sijaan toimeksiantaja on velvollinen maksamaan pörssiliiketoimiveron, koska ulkomailla asuvia ammattimaisia välittäjiä ei voida velvoittaa noudattamaan Belgian verosäännöksiä. Toimeksiantaja on velvollinen ilmoittamaan ja maksamaan tämän veron kyseessä olevaa liiketoimea seuraavan kahden kuukauden kuluessa, ellei hän voi osoittaa, että välittäjä taikka sen vastuussa oleva edustaja on jo maksanut veron.
2

Tämä pyyntö on esitetty oikeusriidassa, jossa vastakkain ovat yhtäältä Stanleyparma Sas di Cantarelli Pietro & C. ja Stanleybet Malta Ltd ja toisaalta l’Agenzia delle Dogane e dei Monopoli UM Emilia Romagna – SOT Parma (tulli- ja valtionmonopolilaitos, Emilia Romagnan alueen monopolivirasto, Parman toimipaikka, Italia) (jäljempänä ADM) ja joka koskee viimeksi mainitun tekemän sellaisen päätöksen lainmukaisuutta, joka koskee ensisijaisesti Stanleyparman kaltaisten tiedonsiirtokeskusten (Centri di Trasmissione di Dati) ja toissijaisesti myös yhteisvastuullisen velallisen asemassa olevan Stanleybet Maltan velvollisuutta maksaa Italiassa vedonlyönneistä kannettavaa yhtenäisveroa (jäljempänä yhtenäisvero).
29

EKP katsoo, että se ei ole velvollinen selittämään, miksi EKP:n neuvoston kokousten pöytäkirjoihin sisältyvien tietojen ilmaiseminen voisi konkreettisesti ja tosiasiallisesti vahingoittaa EKP:n neuvoston asioiden käsittelyn luottamuksellisuuteen liittyvää yleistä etua. EKP:n mukaan on tosin selvää, että sillä on yleinen velvollisuus perustella päätöksensä. Se on näin ollen velvollinen selittämään, että tietyt siltä tutustuttavaksi pyydetyistä tiedoista sisältyvät näihin pöytäkirjoihin ja kuuluvat siten edellä mainitun pöytäkirjan 10.4 artiklan ja päätöksen 2004/258 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan piiriin. Kyseisen pöytäkirjan 10.4 artiklassa on kuitenkin vahvistettu luottamuksellisuutta koskeva olettama, jonka mukaan pöytäkirjoihin sisältyvien tietojen ilmaiseminen vaarantaisi EKP:n päätöksenteon riippumattomuuden ja tehokkuuden.
Euroopan meri- ja kalatalousrahastosta ja neuvoston asetusten (EY) N:o 2328/2003, (EY) N:o 861/2006, (EY) N:o 1198/2006 ja (EY) N:o 791/2007 sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1255/2011 kumoamisesta 15.5.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 508/2014 (EUVL 2014, L 149, s. 1) 128 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Kumotaan asetukset (EY) N:o 2328/2003, (EY) N:o 861/2006, (EY) N:o 1198/2006, (EY) N:o 791/2007 ja (EU) N:o 1255/2011 sekä asetuksen (EY) N:o 1224/2009 103 artikla 1 päivästä tammikuuta 2014 alkaen sanotun kuitenkaan rajoittamatta 129 artiklan 2 kohdan säännösten soveltamista.”
7

Asetuksen N:o 883/2004 III osastoon on sijoitettu sen 9 luku, jonka otsikko on ”Erityiset maksuihin perustumattomat rahaetuudet”. Luvussa on vain yksi artikla, asetuksen 70 artikla, jonka otsikko on ”Yleisiä säännöksiä” ja jonka 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Tätä artiklaa sovelletaan erityisiin maksuihin perustumattomiin rahaetuuksiin, jotka myönnetään sellaisen lainsäädännön perusteella, jossa sen henkilöllisen soveltamisalan, tavoitteiden ja/tai myöntämisedellytysten takia on piirteitä sekä 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta sosiaaliturvalainsäädännöstä että sosiaalihuollosta. 2. Tässä luvussa ’erityisillä maksuihin perustumattomilla rahaetuuksilla’ tarkoitetaan etuuksia, a) joilla on tarkoitus antaa joko i) lisä-, korvaavaa tai täydentävää turvaa 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin sosiaaliturvan aloihin kuuluvien riskien varalta ja joilla varmistetaan asianomaisille henkilöille vähimmäistoimeentulo ottaen huomioon kyseisen jäsenvaltion taloudellinen ja sosiaalinen tilanne, tai ii) yksinomaan vammaisten erityissuojelua ja jotka liittyvät läheisesti henkilön sosiaaliseen ympäristöön kyseisessä jäsenvaltiossa; ja b) jotka rahoitetaan yksinomaan yleisten julkisten menojen kattamiseen tarkoitetuilla pakollisilla veroilla ja joiden myöntämis- ja laskemisedellytykset eivät ole riippuvaisia etuudensaajan maksuista. Maksuihin perustuvan etuuden lisänä myönnettyjä etuuksia ei kuitenkaan yksin tästä syystä ole pidettävä maksuihin perustuvina etuuksina, ja c) jotka on mainittu liitteessä X.”