Asiat T-443/08 ja T-455/08

Freistaat Sachsen ym.

vastaan

Euroopan komissio

Valtiontuet – Tuki Leipzig/Hallen lentoaseman hyväksi – Uuden eteläisen kiitoradan rakentamiseen liittyvien investointien rahoitus – Päätös, jossa tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi – Kumoamiskanne – Oikeussuojan tarpeen puuttuminen – Tutkimatta jättäminen – Yrityksen käsite – Taloudellisen toiminnan käsite – Lentoasemien infrastruktuuri

Tuomion tiivistelmä

1. Kumoamiskanne – Oikeussuojan tarve – Valtiontuen edunsaajayrityksen nostama kanne komission päätöksestä, jossa tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi – Päätös ei ole tuensaajana olevalle yritykselle epäedullinen

(EY 87 artiklan 1 kohta, EY 88 artiklan 3 kohta sekä EY 230 ja EY 234 artikla)

2. Valtiontuki – Tukisuunnitelmat – Tuen myöntäminen EY 88 artiklan 3 kohdassa määrätyn kiellon vastaisesti – Komission myöhempi päätös, jossa tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi – Palauttamisvaatimusta käsittelevien kansallisten tuomioistuinten velvollisuudet

(EY 88 artiklan 3 kohta)

3. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Ne, joille ne on osoitettu – Yritykset – Käsite – Taloudellisen toiminnan harjoittaminen – Lentoaseman infrastruktuurien hallinnointi – Kiitoratojen rakentaminen tai laajentaminen – Kuuluminen taloudellisen toiminnan harjoittamiseen

4. Valtiontuki – Käsite – Oikeudellinen luonne – Tulkitseminen objektiivisin perustein – Komission mahdollisuus antaa suuntaviivoja – Suuntaviivoissa tarkoitetun lentoasema-alan taloudellisen aseman ja kilpailuaseman kehitys – Vaikutukset

(EY 87 artiklan 1 kohta)

5. Valtiontuki – Perustamissopimuksen määräykset – Soveltamisala – Yksityiset tai julkiset yritykset – Sovellettavuus julkisten investointien välineisiin

(EY 86 artiklan 2 kohta ja EY 87 artikla)

6. Valtiontuki – Käsite – Valtion varoista rahoitettu tuki – Mahdollisuus pitää julkista elintä samanaikaisesti valtiontuen antajana ja saajana

(EY 87 artiklan 1 kohta)

7. Valtiontuki – Olemassa olevat tuet ja uudet tuet – Yhteismarkkinoiden kehitys – Käsite – Taloudellisten ja oikeudellisten olosuhteiden muutos kyseisen toimenpiteen kohteena olevalla alalla

(EY 88 artikla; neuvoston asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdan v alakohta)

8. Valtiontuki – Perustamissopimuksessa komissiolle annettu asema – Tuomioistuinvalvonta

(EY 7 artiklan 1 kohdan toinen alakohta sekä EY 87 ja EY 88 artikla)

9. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Perustelut – Ristiriita – Vaikutukset – Komission päätös, jossa valtiontuki todetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi – Päätöksen päätösosassa ilmoitetun ja päätöksen perusteluissa ilmoitetun tuen määrän välinen ristiriita

(EY 253 artikla)

1. Luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön nostama kumoamiskanne voidaan ottaa tutkittavaksi ainoastaan sillä edellytyksellä, että kantajalla on tarve saada riitautettu toimi kumotuksi. Tämän tarpeen on oltava jo syntynyt ja edelleen olemassa, ja sitä on arvioitava sillä hetkellä, kun kanne on nostettu.

Se, että komission päätöksessä tuen todetaan soveltuvan yhteismarkkinoille eikä päätös siten lähtökohtaisesti ole tuensaajina oleville yrityksille epäedullinen, ei kuitenkaan yksinään vapauta unionin tuomioistuimia tutkimasta valtiontukia koskevissa asioissa, aiheutuuko komission arvioinnista sellaisia sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat koskea kyseisten yritysten etua.

Sillä seikalla, ettei komission päätös vastaa kantajien hallinnollisessa menettelyssä esittämää näkemystä, ei yksinään ole sellaisenaan mitään sellaisia sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voisivat koskea niiden etua, eikä siitä siten voi sellaisenaan johtua, että niillä olisi oikeussuojan tarve. Valtiontukien valvontamenettely on nimittäin sen systematiikka huomioon ottaen tuen myöntämisestä vastuussa olevaa jäsenvaltiota vastaan aloitettu menettely. Tuensaajina olevia yrityksiä ja tukia myöntäviä alueellisia yksiköitä sekä tuensaajien kilpailijoita pidetään tässä menettelyssä ainoastaan henkilöinä, joita asia koskee. Tällaisia kantajia ei myöskään missään tapauksessa ole jätetty täysin ilman tuomioistuimissa annettavaa tehokasta oikeussuojaa komission sellaista päätöstä vastaan, jossa pääomasijoitus on määritetty valtiontueksi. Vaikka nimittäin kumoamiskanne jätetään tutkimatta, mikään ei estä niitä ehdottamasta kansalliselle tuomioistuimelle sen käsitellessä kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevaa asiaa, jossa niihin mahdollisesti kohdistetaan vaatimuksia, jotka koskevat vastuuta niiden mitättömäksi väittämän pääomasijoituksen mitättömyyden seurauksista, että kyseinen tuomioistuin esittäisi EY 234 artiklan nojalla ennakkoratkaisupyynnön komission päätöksen pätevyydestä siltä osin kuin päätöksessä todetaan, että kyseinen toimenpide on valtiontukea.

Kantaja ei myöskään voi vedota tuleviin ja epävarmoihin tilanteisiin perustellakseen tarvettaan saada kumottua riidanalainen toimi. Se, että kantaja viittaa pääomasijoituksen väitetyn mitättömyyden ”mahdollisiin” yhtiöoikeudellisiin ja insolvenssioikeudellisiin seurauksiin eikä varmoihin seurauksiin, ei siten riitä oikeussuojan tarpeen tunnustamiseksi.

(ks. 46, 49, 50, 55, 58 ja 63 kohta)

2. Jos tuki on myönnetty EY 88 artiklan 3 kohdan viimeisen virkkeen vastaisesti, kansallinen tuomioistuin saattaa joutua toisen toiminnanharjoittajan vaatimuksesta ratkaisemaan kysymyksen myönnettyjen taloudellisten tukien täytäntöönpanotoimien pätevyydestä ja tukien takaisinperinnästä vielä sen jälkeenkin, kun komissio on tehnyt myönteisen päätöksen. Sellaisessa tapauksessa kansallisen tuomioistuimen on unionin oikeuden mukaan määrättävä asianmukaisista toimenpiteistä, joilla sääntöjenvastaisuuden vaikutukset voidaan tehokkaasti korjata, mutta unionin oikeudessa ei aseteta sille edes silloin, kun kyse ei ole poikkeuksellisista olosuhteista, velvollisuutta määrätä sääntöjenvastainen tuki perittäväksi takaisin kokonaisuudessaan. Samassa tapauksessa kansallisen tuomioistuimen on unionin oikeuden perusteella määrättävä tuensaaja maksamaan korkoa sääntöjenvastaisuuden ajalta. Kansallisen oikeutensa yhteydessä se voi tarvittaessa määrätä lisäksi sääntöjenvastaisen tuen takaisin perimisestä, tämän kuitenkaan rajoittamatta jäsenvaltion oikeutta toteuttaa kyseinen tuki uudestaan myöhemmin. Se saattaa samoin joutua hyväksymään vaatimuksia, jotka koskevat tuen sääntöjenvastaisuudesta aiheutuneiden vahinkojen korvaamista. Jos tuen sääntöjenvastaista toteuttamista näin ollen seuraa komission myönteinen päätös, unionin oikeus ei estä sitä, että tuensaaja voi yhtäältä vaatia tulevaisuudessa maksettavan tuen maksamista ja toisaalta pitää sille ennen myönteistä päätöstä myönnetyn tuen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta niitä johtopäätöksiä, jotka on tehtävä liian aikaisin maksetun tuen sääntöjenvastaisuudesta.

(ks. 60 kohta)

3. Kilpailuoikeudelliseen yrityksen käsitteeseen kuuluvat kaikki taloudellista toimintaa harjoittavat yksiköt riippumatta niiden oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta. Taloudellista toimintaa on kaikki toiminta, jossa tavaroita tai palveluja tarjotaan tietyillä markkinoilla.

Lentoaseman infrastruktuurien hallinnointi on taloudellista toimintaa erityisesti silloin, kun yritys tarjoaa lentoasemapalveluja sellaista palkkiota vastaan, joka kertyy muun muassa lentoasemamaksuista, joita on pidettävä vastikkeena lentoaseman toimiluvan haltijan suorittamista palveluista.

Se, että yritys pitää alueellista lentoasemaa eikä kansainvälistä lentoasemaa, ei voi kyseenalaistaa sitä, että sen harjoittama toiminta on taloudellista, sillä toiminta muodostuu palvelujen tarjoamisesta maksua vastaan alueellisten lentoasemapalvelujen markkinoilla.

Kiitoradan toiminta kuuluu osana lentoasemaa pitävän yrityksen taloudelliseen toimintaan erityisesti silloin, kun kiitorataa käytetään kaupallisiin tarkoituksiin.

Arvioitaessa sitä, onko kiitoradan laajentamisen julkiseen rahoitukseen liittyvä yrityksen toiminta taloudellista toimintaa, infrastruktuurin rakentamiseen tai laajentamiseen liittyvää toimintaa ei pidä erottaa sen myöhemmästä käyttämisestä, ja se seikka, onko rakennettavan infrastruktuurin myöhempi käyttö taloudellista toimintaa vai ei, ratkaisee välttämättä myös sen, millaista toimintaa laajentaminen on. Lasku- ja nousukiitoradat ovat nimittäin keskeisiä tekijöitä lentoaseman pitäjän harjoittamassa taloudellisessa toiminnassa. Lasku- ja nousukiitoratojen rakentaminen mahdollistaa siten lentoasemalle sen pääasiallisen taloudellisen toiminnan harjoittamisen taikka lisäkiitoradan rakentamisen tai olemassa olevan kiitoradan laajentamisen yhteydessä sen kehittämisen.

(ks. 88, 89 ja 93–96 kohta)

4. Kysymys siitä, onko tuki perustamissopimuksessa tarkoitettua valtiontukea, on ratkaistava objektiivisin perustein, jotka arvioidaan ajankohtana, jolloin komissio tekee päätöksensä. Vaikka komission valtiontukien alalla antamat puitteet ja tiedonannot sitovat sitä, näin on vain siinä määrin kuin näillä toimilla ei poiketa perustamissopimuksen määräysten moitteettomasta soveltamisesta, eikä näitä puitteita ja tiedonantoja voida tulkita tavalla, jolla supistettaisiin EY 87 ja EY 88 artiklan ulottuvuutta tai joka olisi ristiriidassa niillä tavoiteltujen päämäärien kanssa.

EY 87 ja EY 88 artiklan sekä Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen 61 artiklan soveltamista lentoliikenteen alan valtiontukiin koskevassa tiedonannossaan komissio on aikaisemmin katsonut infrastruktuurihankkeiden toteuttamisen lentoasema-alalla olevan yleispoliittinen toimenpide, jonka valvomiseen sillä ei ole ollut toimivaltaa perussopimuksen valtiontukisääntöjen nojalla.

Lentoasema-alalla on kuitenkin tapahtunut muutoksia, jotka koskevat erityisesti sen organisaatiota, taloudellista asemaa ja kilpailuasemaa. Lisäksi asiassa T-128/98, Aéroports de Paris vastaan komissio, 12.12.2000 annetusta ja asiassa C-82/01 P, Aéroports de Paris vastaan komissio, 24.10.2002 annetulla tuomiolla vahvistetusta tuomiosta ilmenevässä oikeuskäytännössä on vuodesta 2000 lähtien tunnustettu, että lentoasemien pitäjät harjoittavat lähtökohtaisesti EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua taloudellista toimintaa, joka kuuluu valtiontukisääntöjen soveltamisalaan, kuten asiassa T-196/04, Ryanair vastaan komissio, 17.12.2008 annetussa tuomiossa on vahvistettu. Näin ollen vuodesta 2000 alkaen ei enää ole ollut syytä jättää lentoasemia jo lähtökohtaisesti valtiontukisääntöjen soveltamisalan ulkopuolelle. Komission on lentoasema-alaa koskevaa päätöstä tehdessään otettava huomioon tämä kehitys ja tulkinta sekä se, mitä vaikutuksia niillä on EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisessa lentoaseman toimintaan liittyvän infrastruktuurin rahoittamiseen.

(ks. 103–106 kohta)

5. EY 87 artikla koskee kaikkia yksityisiä tai julkisia yrityksiä ja niiden kaikkea tuotannollista toimintaa, jollei EY 86 artiklan 2 kohdasta ja vain siitä muuta johdu. Se seikka, onko taloudellista toimintaa harjoittavalle elimelle annettu kansallisen oikeuden mukaan valtiosta erillinen oikeushenkilöllisyys, ei muuta sitä tosiseikkaa, että valtion ja kyseisen elimen välillä on olemassa taloudellisia suhteita, eikä näin ollen myöskään sitä, että kyseinen elin voi olla EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen saaja.

Siten ei voida hyväksyä sitä, että valtiontukia koskevat oikeussäännöt voitaisiin kiertää pelkästään luomalla sellaisia riippumattomia toimielimiä, joiden tehtävänä on tukien jakaminen, eikä myöskään sitä, että sellaisen julkisten investointien välineen perustaminen, jonka ainoana tehtävänä on lentoaseman julkisen infrastruktuurin hallinnointi ja käyttö, sellaisenaan voisi vapauttaa sen valtiontukisääntöjen soveltamisesta. On nimittäin tutkittava, harjoittaako kyseinen yksikkö taloudellista toimintaa, voidaanko se siten määrittää yritykseksi ja onko sille siirretty valtion varoja.

(ks. 128–130 kohta)

6. Määrittely tuen saajaksi ja määrittely tuen antajaksi eivät ole lähtökohtaisesti yhteensopimattomia. Julkinen yritys voi nimittäin olla valtiontuen saaja, jos kyseinen yritys toimii markkinoilla. Mikään ei kuitenkaan estä sitä, että kyseinen yritys voi erillisen toimenpiteen yhteydessä myös myöntää tukea. Valtiontuen voi siten myöntää suoraan valtio mutta myös sellaiset julkiset tai yksityiset elimet, jotka valtio perustaa tai nimeää tuen hallinnoimiseksi. Valtio voi nimittäin käyttämällä määräysvaltaansa julkisten yritysten suhteen ohjata niiden varojen käyttöä rahoittaakseen tarvittaessa muille yrityksille myönnettäviä erityisiä etuja.

(ks. 143 kohta)

7. Perustamissopimuksessa on otettu käyttöön eri menettelyt riippuen siitä, onko tuki voimassa olevaa tukea vai uutta tukea. Uudet tuet on ilmoitettava ennalta komissiolle EY 88 artiklan 3 kohdan mukaisesti, eikä niitä saa toteuttaa, ennen kuin menettelyssä on annettu lopullinen päätös, kun taas voimassa olevat tuet voidaan EY 88 artiklan 1 kohdan mukaisesti panna sääntöjenmukaisesti täytäntöön niin kauan kuin komissio ei ole todennut niitä yhteismarkkinoille soveltumattomiksi. Voimassa olevista tuista voidaan näin ollen tarvittaessa tehdä ainoastaan sellainen niiden yhteismarkkinoille soveltumattomuutta koskeva päätös, jolla on oikeusvaikutuksia tulevaisuudessa.

EY 88 artiklan soveltamista koskevan asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdan v alakohdan mukaan voimassa olevia tukia ovat tuet, ”joiden voidaan katsoa olevan voimassa olevia tukia, koska voidaan osoittaa, että ne käyttöönottohetkellä eivät vielä olleet tukia, mutta ovat muuttuneet myöhemmin sellaisiksi yhteismarkkinoiden kehityksen johdosta ilman, että jäsenvaltio olisi muuttanut niitä”. Tällä käsitteellä ”yhteismarkkinoiden kehitys” voidaan ymmärtää tarkoitettavan taloudellisten ja oikeudellisten olosuhteiden muutosta kyseisen toimenpiteen kohteena olevalla alalla. Tällainen muutos voi erityisesti olla seurausta alun perin kilpailulta suljettujen markkinoiden avaamisesta.

(ks. 187 ja 188 kohta)

8. EY 7 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa edellytetään, että kukin toimielin toimii sille perustamissopimuksella annettujen toimivaltuuksien rajoissa. Kun EY 88 artiklassa määrätään järjestelystä, jonka mukaan komissio seuraa tukia jatkuvasti ja valvoo niitä, tällä pyritään siihen, että tuen mahdollinen soveltumattomuus yhteismarkkinoille todetaan unionin yleisen tuomioistuimen ja unionin tuomioistuimen valvonnassa noudattamalla asianmukaista menettelyä, jonka toteuttamisesta vastaa komissio. EY 87 ja EY 88 artiklassa varataan siten komissiolle keskeinen asema tuen mahdollisen soveltumattomuuden toteamisessa.

(ks. 201 ja 202 kohta)

9. Päätöksen perusteluihin sisältyvä ristiriita merkitsee sellaista EY 253 artiklaan perustuvan velvoitteen noudattamatta jättämistä, joka voi vaikuttaa päätöksen pätevyyteen, jos näytetään toteen, että tämän ristiriidan vuoksi päätöksen adressaatti ei voi kokonaan tai osittain saada tietää päätöksen todellisia perusteluja ja että tämän vuoksi päätöksen päätösosalta puuttuu kokonaan tai osittain oikeudellinen perusta. Lisäksi ainoastaan päätöksen päätösosalla voi olla sitovia oikeusvaikutuksia.

Komission päätös, jossa valtiontuki todetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi, on ristiriitainen, jos päätöksessä yhtäältä myönnetään, että tietyt kustannukset, joita päätöksessä tutkittu pääomasijoitus koski, kuuluvat julkisten tehtävien piiriin ja ettei niitä siten voitu katsoa EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi, mutta komissio toisaalta kuitenkin katsoo, että pääomasijoituksen määrä kokonaisuudessaan oli valtiontukea.

Yhdessäkään unionin oikeuden säännöksessä ei tosin edellytetä, että komissio vahvistaisi palautettavan tuen tarkan määrän määrätessään yhteismarkkinoille soveltumattomaksi todetun tuen palauttamisesta. Riittää, että komission päätökseen sisältyy seikat, joiden avulla sen adressaatti voi itse määritellä tämän määrän ilman kohtuuttomia vaikeuksia. On kuitenkin katsottava, että jos komissio päättää mainita päätöksen päätösosassa EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen määrän, sen on ilmoitettava kyseisen tuen määrä oikein.

Komission lopullisen päätöksen päätösosassa EY 87 artiklassa tarkoitetuin tavoin yhteismarkkinoille soveltuvaksi todetun sääntöjenvastaisen tuen ilmoitetun määrän paikkansapitävyys on tärkeää vielä suuremmalla syyllä sen vuoksi, että se voi vaikuttaa niiden korkojen määrään, jotka tuensaaja saattaa joutua maksamaan sen vuoksi, että tuki on maksettu sille ennen komission siitä tekemää ratkaisua. Kansallinen tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi asia on mahdollisesti saatettu, on unionin oikeuden mukaan velvollinen määräämään, että tuensaaja maksaa korot sääntöjenvastaisuuden ajalta. Korkojen määrä riippuu erityisesti siitä, mikä on ollut itse tuen määrä. Kyseiset korot on nimittäin laskettava EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen koko määrän perusteella eikä vain yhteismarkkinoille soveltuvaksi todetun sääntöjenvastaisen tuen määrän perusteella.

(ks. 222, 223 ja 226–229 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kahdeksas jaosto)

24 päivänä maaliskuuta 2011 ( )

Valtiontuet – Tuki Leipzig/Hallen lentoaseman hyväksi – Uuden eteläisen kiitoradan rakentamiseen liittyvien investointien rahoitus – Päätös, jossa tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi – Kumoamiskanne – Oikeussuojan tarpeen puuttuminen – Tutkimatta jättäminen – Yrityksen käsite – Taloudellisen toiminnan käsite – Lentoasemien infrastruktuuri

Asioissa T‑443/08 ja T‑455/08,

Freistaat Sachsen (Saksa) ja

Land Sachsen-Anhalt (Saksa),

edustajanaan asianajaja U. Soltész,

kantajina asiassa T‑443/08,

sekä

Mitteldeutsche Flughafen AG, kotipaikka Leipzig (Saksa), ja

Flughafen Leipzig-Halle GmbH, kotipaikka Leipzig,

edustajanaan asianajaja M. Núñez-Müller,

kantajina asiassa T‑455/08,

joita tukevat

Saksan liittotasavalta, asiamiehinään M. Lumma ja B. Klein, ja

Arbeitsgemeinschaft Deutscher Verkehrsflughäfen eV (ADV), edustajanaan asianajaja L. Giesberts,

väliintulijoina,

vastaan

Euroopan komissio, asiamiehinään K. Gross, B. Martenczuk ja E. Righini,

vastaajana,

joissa vaaditaan osittain kumoamaan Saksan toimenpiteistä DHL:n ja Leipzig/Hallen lentoaseman hyväksi 23.7.2008 tehty komission päätös 2008/948/EY (EUVL L 346, s. 1),

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kahdeksas jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. E. Martins Ribeiro sekä tuomarit S. Papasavvas (esittelevä tuomari) ja A. Dittrich,

kirjaaja: hallintovirkamies C. Heeren,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 2.7.2010 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asian tausta

1 DHL-konserni (jäljempänä DHL) kuuluu johtaviin pakettien pikakuljetusalalla toimiviin konserneihin. Se on kokonaan Deutsche Post AG:n omistama.

2 Neuvoteltuaan useiden lentoasemien kanssa DHL päätti vuonna 2005 siirtää Euroopan lentorahtikeskuksensa Brysselistä (Belgia) Leipzig/Halleen (Saksa) vuodesta 2008 alkaen.

3 Leipzig/Hallen lentoaseman pitäjä on Flughafen Leipzig-Halle GmbH (jäljempänä FLH), joka on Mitteldeutsche Flughafen AG:n (jäljempänä MF) tytäryhtiö. MF omistaa 94 prosenttia FLH:sta. FLH:n muut osakkaat ovat Saksin osavaltio (5,5 %), Nordsachsenin piirikunta (0,25 %) ja Schkeuditzin kaupunki (0,25 %). MF:n osakkaat ovat Saksin osavaltio (76,64 %) ja Saksi-Anhaltin osavaltio (18,54 %) sekä Dresdenin (2,52 %), Hallen (0,2 %) ja Leipzigin (2,1 %) kaupungit. MF:llä ei ole yksityisiä osakkaita.

4 MF päätti 4.11.2004 rakentaa uuden eteläisen nousu- ja laskeutumiskiitoradan (jäljempänä eteläinen kiitorata). Kiitorata oli tarkoitus rahoittaa 350 miljoonan euron suuruisella pääomasijoituksella, jonka asianomaisen yhtiön julkisoikeudelliset osakkaat tekisivät joko MF:ään tai FLH:hon (jäljempänä pääomasijoitus).

5 FLH, MF ja DHL Hub Leipzig GmbH allekirjoittivat 21.9.2005 puitesopimuksen (jäljempänä puitesopimus). Puitesopimuksen mukaan FLH:n on rakennettava eteläinen kiitorata ja täytettävä eräitä muita sitoumuksia sopimuksen koko voimassaolon ajan. Tällaisia sitoumuksia ovat muun muassa eteläisen kiitoradan keskeytymättömän toiminnan takaaminen kaikkina vuorokaudenaikoina ja viikonpäivinä sekä sen takaaminen, että vähintään 90 prosenttia kaikista DHL:n toteuttamista tai sen lukuun toteutettavista lentokuljetuksista voidaan milloin tahansa tehdä tätä kiitorataa käyttämällä. Puitesopimuksessa vahvistetaan ehdot, joihin FLH ja MF sitoutuvat uuden rahtikeskuksen rakentamisen ja toiminnan aloittamisen sekä sen myöhemmän toiminnan osalta. Puitesopimus sisältää lisäksi toimintaehtoja, lentoasemamaksuja ja tonttien vuokrausta koskevia sopimuksia. Puitesopimuksessa määrätään uuden rahtikeskuksen käyttöönoton jälkeisistä takuista, että jollei FLH täytä puitesopimukseen sisältyviä käyttöehtoja rahtikeskuksen käyttöönoton jälkeen, FLH:n ja MF:n on korvattava DHL Hub Leipzigille kaikki sille aiheutuvat vahingot ja menetykset. Jos DHL Hub Leipzigin toiminta rajoittuu tuntuvasti, se voi myös irtisanoa sopimuksen ja vaatia vahingonkorvausta kaikista suorista ja välillisistä kustannuksista, joita aiheutuu toimintojen siirtämisestä toiselle lentoasemalle. Jos DHL Hub Leipzig joutuisi siirtymään toiselle lentoasemalle viranomaisten asettaman yölentokiellon vuoksi, FLH saattaisi näin ollen joutua korvaamaan sen vahingot.

6 Saksin osavaltio antoi 21.12.2005 FLH:n ja DHL Hub Leipzigin hyväksi takausilmoituksen. Sen tarkoituksena oli varmistaa puitesopimuksen voimassaoloaikana FLH:n taloudellinen elinkelpoisuus ja velvoittaa Saksin osavaltio maksamaan DHL Hub Leipzigille vahingonkorvausta, jollei Leipzig/Hallen lentoasemaa enää pystyttäisi käyttämään suunnitellusti.

7 Saksan liittotasavalta ilmoitti 5.4.2006 Euroopan komissiolle puitesopimuksesta ja takausilmoituksesta [EY 88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) 2 artiklan 1 kohdan mukaisesti.

8 Komissio pyysi 27.4.2006 lisätietoja, jotka Saksan viranomaiset toimittivat sille 24.7.2006.

9 Komission yksiköiden, FLH:n, MF:n ja DHL:n sekä Saksan viranomaisten kesken järjestettiin tapaamiset 26.7.2006 ja 21.8.2006.

10 Komissio ilmoitti 23.11.2006 päivätyllä kirjeellään Saksan liittotasavallalle päätöksestään aloittaa EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely. Se koski puitesopimusta, takausilmoitusta ja pääomasijoitusta. Tämä päätös sekä niille, joita asia koskee, osoitettu kehotus esittää huomautuksensa suunnitelluista tuista julkaistiin Euroopan unionin virallisessa lehdessä 2.3.2007 (EUVL C 48, s. 7).

11 Saksan liittotasavalta esitti huomautuksensa 23.2.2007. Komissio vastaanotti kolmansilta osapuolilta, joita asia koski, huomautuksia, jotka se toimitti Saksan viranomaisille 16.5.2007 päivätyllä kirjeellä, jossa se varasi näille mahdollisuuden vastata kuukauden kuluessa. Komissio vastaanotti Saksan viranomaisten huomautukset 13.6.2007 päivätyssä kirjeessä.

12 Saksan liittotasavallan pyynnöstä järjestettiin tapaamiset 18.6.2007 ja 25.9.2007. Näiden tapaamisten jälkeen Saksan viranomaiset toimittivat komissiolle lisätietoja 19.10.2007, 7.12.2007, 18.12.2007, 17.3.2008 ja 9.4.2008.

Riidanalainen päätös

13 Komissio teki 23.7.2008 päätöksen 2008/948/EY Saksan toimenpiteistä DHL:n ja Leipzig/Hallen lentoaseman hyväksi (EUVL L 346, s. 1; jäljempänä riidanalainen päätös).

14 Riidanalaisessa päätöksessä komissio katsoi pääomasijoituksesta, että 350 miljoonan euron suuruinen valtiontuki, jonka Saksan liittotasavalta aikoi myöntää FLH:lle eteläisen kiitoradan ja siihen liittyvän lentoasemainfrastruktuurin rakentamiseen, soveltui EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla yhteismarkkinoille.

15 Puitesopimuksesta ja takausilmoituksesta komissio katsoi, että yhtäältä puitesopimuksessa annetut rajoittamattomat takaukset ja toisaalta takausilmoitus olivat EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, koska Saksin osavaltio, MF ja FLH takasivat DHL:n liiketoimintariskejä ehdoin, joita markkinoilla tavanomaisin ehdoin toimiva yksityinen sijoittaja (jäljempänä yksityinen sijoittaja) ei olisi hyväksynyt. Koska DHL:lle oli jo myönnetty enimmäismäärä EY 87 artiklan 3 kohdan a alakohdan nojalla sallittua investointitukea, komissio katsoi, etteivät puitesopimuksen rajoittamattomat takaukset ja takausilmoitus soveltuneet yhteismarkkinoille.

16 Riidanalaisen päätöksen päätösosa kuuluu seuraavasti:

”1 artikla

Suuruudeltaan 350 miljoonan euron valtiontuki, jonka [Saksan liittotasavalta] aikoo myöntää uuden eteläisen kiitoradan ja siihen liittyvän lentoasemainfrastruktuurin rakentamiseen Leipzig/Hallen lentoasemalla, soveltuu [EY] 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla yhteismarkkinoille.

2 artikla

Valtiontuki, jonka [Saksan liittotasavalta] aikoo myöntää DHL:lle takausilmoituksen muodossa, ei sovellu yhteismarkkinoille. Tämän vuoksi tukea ei saa myöntää.

3 artikla

Valtiontuki, jonka [Saksan liittotasavalta] on myöntänyt DHL:lle rajoittamattomien takausten muodossa (puitesopimuksen 8 ja 9 jakson mukaisesti), ei sovellu yhteismarkkinoille. Nämä puitesopimuksessa määrätyt rajoittamattomat takaukset on sen vuoksi poistettava.

4 artikla

1. Saksan [liittotasavallan] on perittävä takaisin se osa 3 artiklassa tarkoitetusta tuesta, joka on jo asetettu DHL:n käyttöön (toisin sanoen takausmaksu 1 päivästä lokakuuta 2007 rajoittamattomien takausten poistamisajankohtaan asti).

– –”

Riidanalaisen päätöksen jälkeiset tosiseikat

17 MF:n ja FLH:n osakkaat tekivät 18.11.2008 ja 27.11.2008 eteläisen kiitoradan rahoittamista koskevia sopimuksia, joiden arvo oli 350 miljoonaa euroa.

18 Saksan viranomaiset ilmoittivat 23.12.2008 päivätyllä kirjeellä näistä sopimuksista komissiolle.

19 Tämä ilmoitus rekisteröitiin viitteellä N 665/2008.

20 Saksan viranomaisten kanssa käydyn kirjeenvaihdon ja niiden kanssa järjestetyn tapaamisen jälkeen komissio teki 30.9.2009 valtiontukea N 665/2008 (Saksa – Leipzig/Hallen lentoasema) koskevan päätöksen K(2009) 7185, jossa se totesi, ettei ilmoitettu toimenpide ole asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan c alakohdassa tarkoitettua uutta tukea. Komissio katsoi pääasiallisesti yhtäältä, että koska Saksan viranomaiset olivat vahvistaneet ilmoituksen koskevan samoja rahoitustoimenpiteitä, jotka oli hyväksytty riidanalaisella päätöksellä, ilmoitus koski kyseisen asetuksen 1 artiklan b alakohdan ii alakohdassa tarkoitettua hyväksyttyä tukea, ja toisaalta, ettei ilmoitus koskenut voimassa olevan tuen muuttamista saman asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.

Oikeudenkäyntimenettely

21 Kantajina olevat Freistaat Sachsen, Land Sachsen-Anhalt, MF ja FLH nostivat nyt käsiteltävät kanteet unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 6.10.2008 jätetyillä kannekirjelmillä.

22 Saksan liittotasavalta jätti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 28.1.2009 väliintulohakemukset, joissa se pyysi saada osallistua näihin oikeudenkäynteihin tukeakseen kantajien vaatimuksia.

23 Arbeitsgemeinschaft Deutscher Verkehrsflughäfen eV (ADV) jätti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 30.1.2009 väliintulohakemukset, joissa se pyysi saada osallistua näihin oikeudenkäynteihin tukeakseen kantajien vaatimuksia.

24 Kahdeksannen jaoston puheenjohtaja hyväksyi Saksan liittotasavallan ja ADV:n väliintulohakemukset 30.3.2009 antamillaan määräyksillä.

25 ADV toimitti väliintulokirjelmänsä 11.5.2009. Saksan liittotasavalta ei toimittanut väliintulokirjelmää asetetussa määräajassa.

26 Kantajat toimittivat huomautuksensa ADV:n väliintulokirjelmistä 26.5.2009 (asia T-455/08) ja 27.5.2009 (asia T-443/08).

27 Komissio toimitti väliintulokirjelmiä koskevat huomautuksensa 29.7.2009.

28 Osapuolia kuultuaan kahdeksannen jaoston puheenjohtaja yhdisti 24.6.2010 antamallaan määräyksellä nyt käsiteltävät asiat suullista käsittelyä varten.

29 Unionin yleinen tuomioistuin (kahdeksas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.

30 Istunnossa, joka pidettiin 2.7.2010 ja johon Saksan liittotasavalta ei osallistunut, kuultiin asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat sekä niiden vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin. Istunnossa ne esittivät myös Bundesgerichtshofin (Saksan liittovaltion ylin tuomioistuin) 4.4.2003 antaman tuomion, jonka unionin yleinen tuomioistuin päätti liittää oikeudenkäyntiasiakirjoihin.

31 Unionin yleinen tuomioistuin päätti asianosaisia tästä seikasta kuultuaan yhdistää käsiteltävät asiat tuomion antamista varten työjärjestyksen 50 artiklan mukaisesti.

Asianosaisten vaatimukset

32 Kantajat vaativat ADV:n tukemina, että unionin yleinen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen 1 artiklan siltä osin kuin komissio toteaa siinä yhtäältä, että pääomasijoitus on EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, ja toisaalta, että tämä valtiontuki on määrältään 350 miljoonaa euroa

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

33 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

34 Komissio vaatii ADV:n väliintulokirjelmiä koskevissa huomautuksissaan myös, että unionin yleinen tuomioistuin velvoittaa ADV:n korvaamaan väliintulosta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

Tutkittavaksi ottaminen

35 Komissio ei esitä virallisesti oikeudenkäyntiväitettä mutta katsoo, että asiassa T-443/08 nostettu kanne on jätettävä tutkimatta, koska riidanalainen päätös ei koske kyseisen asian kantajia erikseen eikä niillä ole oikeussuojan tarvetta, minkä kantajat kiistävät. Asianosaiset ovat tältä osin erimielisiä myös riidanalaisen päätöksen oikeusvaikutuksista.

36 Unionin yleinen tuomioistuin pitää tarkoituksenmukaisena käsitellä ensin kysymystä kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumisesta oikeussuojan tarpeen puuttumisen vuoksi.

Asianosaisten lausumat

37 Asian T-443/08 kantajat katsovat ensiksi riidanalaisen päätöksen oikeusvaikutuksista, että pääomasijoituksen määrittämisestä valtiontueksi seuraa Saksan oikeuden mukaan sen mitättömyys. Bundesgerichtshofin oikeuskäytännöstä nimittäin johtuu, että sopimus, jolla tuki myönnetään ennen siitä ilmoittamista, on EY 88 artiklan 3 kohdan kolmannen virkkeen rikkomisen vuoksi suoraan mitätön Saksan siviililain 134 §:n nojalla. Tämä mitättömyys ei voi korjautua jälkikäteen komission päätöksellä, jolla tuen todetaan soveltuvan yhteismarkkinoille, eikä mitättömän toimen vahvistamiseksi tehtävällä uudella sopimuksella. Toisin kuin komissio mainitsee, tämä mitättömyys ei myöskään poista riidanalaisen päätöksen tehokasta vaikutusta. Kyseisestä mitättömyydestä säätämisellä on nimittäin ennalta estävä ja siten etukäteinen vaikutus, joka tehostaa EY 88 artiklan 3 kohdassa määrättyä toteuttamiskieltoa.

38 Asian T-443/08 kantajat kuvaavat toiseksi seurauksia, joita pääomasijoituksen mitättömyydellä saattaisi olla erityisesti yhtiöoikeuden ja insolvenssioikeuden kannalta. Ne mainitsevat ensiksi, että jos riidanalainen päätös olisi saanut lainvoiman, FLH ja MF olisivat vaarassa joutua maksukyvyttömiksi. Pääomasijoituksen mitättömyys nimittäin merkitsisi suurten korkomäärien maksamista tuen myöntämisen ja riidanalaisen päätöksen väliseltä ajalta sekä vaatimusta 350 miljoonan euron suuruisen tuen palauttamisesta. Palautusvaatimus saattaisi johtaa FLH:n maksukyvyttömyyteen. Siltä osin kuin asiassa on kyse siitä, ettei unionin oikeudessa vaadita tuen palauttamista kokonaisuudessaan, asian T-443/08 kantajat huomauttavat, ettei sitä tällä perusteella myöskään kielletä unionin oikeudessa, koska jäsenvaltiot voivat täyttää unionin oikeuden mukaiset velvoitteensa myös niitä pidemmälle menevillä toimilla. FLH:n maksukyvyttömyys saattaisi aiheuttaa MF:n maksukyvyttömyyden, koska se on Saksan oikeuden mukaan velvollinen kattamaan tytäryhtiönsä vuotuisen pääomavajeen. MF:n maksukyvyttömyys voisi puolestaan aiheuttaa muiden tytäryhtiöiden maksukyvyttömyyden, koska MF:n ja sen tytäryhtiöiden välillä on tehty sopimuksia voittojen tarkkailusta ja siirtämisestä. Toiseksi asian T-443/08 kantajat korostavat, että FLH:n maksukyvyttömyys saattaisi johtaa Leipzig/Hallen lentoaseman toimiluvan menettämiseen. Saksan oikeuden mukaan toimilupa nimittäin peruutetaan, jos luvan myöntämisen edellytykset – joihin kuuluu toiminnanharjoittajan taloudellinen kannattavuus – eivät enää täyty. FLH:n maksukyvyttömyys merkitsisikin juuri sitä. Jos toimilupaa ei ole, lentoasemaa uhkaa sulkeminen, joka johtaa useiden työpaikkojen häviämiseen. Kolmanneksi asian T-443/08 kantajat viittaavat mahdollisiin vaikutuksiin, joita pääomasijoituksen mitättömyydellä voisi olla FLH:n ja MF:n aikaisempien vuosien tilinpäätösten oikeellisuuteen ja oikaisemiseen, sekä siihen, että näiden yhtiöiden liikkeenjohtajat ovat mahdollisesti laiminlyöneet velvollisuuden ilmoittaa yhtiöiden maksukyvyttömyydestä. Neljänneksi ne toteavat, että FLH:n ja MF:n liikkeenjohtajat olisivat Saksan oikeuden mukaan vaarassa joutua siviilioikeudelliseen vastuuseen yhtiön maksujen lakkaamisen tai ylivelkaisuuden vuoksi.

39 Tämän jälkeen asian T-443/08 kantajat vetoavat siihen, että niillä on tässä tapauksessa oikeussuojan tarve.

40 Ne vetoavat ensinnäkin siihen, että oikeussuojan tarve on olemassa silloin, kun komission päätöksessä ei ole hyväksytty hallinnolliseen menettelyyn osallistuneen henkilön vaatimuksia. Nyt käsiteltävässä tapauksessahan asian T-443/08 kantajat olivat hallinnollisessa menettelyssä vedonneet siihen, ettei infrastruktuurien rahoittaminen ole valtiontukea, kun sen sijaan komissio katsoo sen olevan sitä. Kantajien mukaan tuen hyväksyminen on eri asia kuin sen toteaminen, ettei tukea ole myönnetty. Sitä paitsi toimenpiteen määrittäminen EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi tueksi vaikuttaa asiaan, koska se antaa komissiolle laajan harkintavallan sen arvioimiseen, soveltuuko toimenpide yhteismarkkinoille EY 87 artiklan 3 kohdan mukaisesti, sekä tiettyjen ehtojen asettamiseen sen hyväksymiselle. Lopuksi se, että komissio kykenee toimenpiteen hyväksymisellä viemään asianomaiselta osapuolelta kaikki oikeussuojakeinot, ei vastaa perussopimusten mukaista oikeussuojakeinojen järjestelmää.

41 Toiseksi asian T-443/08 kantajat toteavat, että pääomasijoituksen määrittämisestä valtiontueksi aiheutuu niille huomattavia haitallisia seurauksia, jotka eivät ole korjattavissa muutoin kuin riidanalaisen päätöksen kumoamisella osittain.

42 Tässä yhteydessä ne vetoavat ensiksi siihen, että oikeuskäytännön mukaan toimenpiteen määrittäminen valtiontueksi on asianosaiselle epäedullinen toimi. Esimerkiksi toimenpiteen määrittämistä valtiontueksi koskevan päätöksen kumoamiseen voi sen vuoksi olla tarve siinäkin tapauksessa, että tuen on sittemmin todettu soveltuvan yhteismarkkinoille. Oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että oikeussuojan tarve voidaan tunnustaa silloin, kun komission päätöksestä näyttää ensi vaiheessa olevan etua mutta päätös osoittautuu myöhemmin epäedulliseksi siihen sisältymättömien seikkojen vuoksi. Nyt käsiteltävän tapauksen erityisluonne oikeuskäytännön tiukimpaan tulkintalinjaan verrattuna johtuu siitä, että Saksan oikeuden mukaiset pääomasijoitusta koskevan ilmoitusvelvollisuuden laiminlyönnin seuraukset ovat ennalta arvaamattomia (ks. edellä 38 kohta).

43 Asian T-443/08 kantajat vetoavat toiseksi siihen, että tuen määrästä on epätietoisuutta. Vaikka komissio nimittäin katsoo, että valtiontukisäännökset eivät koske 350 miljoonan euron pääomasijoituksen koko määrää, jos tietyt menot johtuvat julkisen palvelun tehtävästä, komissio ilmoittaa kuitenkin riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa, että 350 miljoonan euron suuruinen valtiontuki soveltuu yhteismarkkinoille. Kysymys siitä, mihin osaan tästä rahamäärästä valtiontukisäännöksiä ei sovelleta, jää näin ollen avoimeksi. Kansallisesta oikeudesta johtuvaa pääomasijoituksen mitättömyyttä ja sen seurauksia voidaan kuitenkin soveltaa vain siihen osaan, jonka katsotaan olevan valtiontukea. Jollei sitä mainita, asianomaiset eivät voi tietää, mihin rahamäärään EY 87 artiklaa sovelletaan ja kuinka laajat seuraukset sillä on. Asian T-443/08 kantajien mukaan tämä merkitsee suoraan riidanalaisesta päätöksestä aiheutuvaa oikeudellista epävarmuutta. Koska päätöksessä ei ole siitä mainintaa, asian T-443/08 kantajat eivät voi saada oikeudenkäyntiteitse täsmennetyksi siitä Saksan oikeuden mukaan aiheutuvia seurauksia, joten vain unionin yleisen tuomioistuimen tuomio antaa niille mahdollisuuden sittemmin menetellä voimassa olevien säännösten mukaisesti.

44 Komission väitteestä, jonka mukaan asian T-443/08 kantajien oikeutta ei ole loukattu, nämä huomauttavat, että pääomasijoituksen määrittämisestä valtiontueksi seuraa pääomatuen perusteena olevan sopimuksen mitättömyys siitä aiheutuvine haitallisine seurauksineen. Valtiontueksi määrittäminen on myös EY 88 artiklan 3 kohdan virheellistä soveltamista ja siten ”lainvastaisuus”. Kaiken lisäksi valtiontueksi määrittäminen vaikuttaa asian T-443/08 kantajien oikeudelliseen asemaan, koska näiden on ilmoitettava komissiolle myöhemmistä lentoasemainfrastruktuurin rahoitustoimistaan. Tästä määrittämisestä riippuu sitä paitsi myös se, sovelletaanko tällaisiin rahoitustoimiin EY:n perustamissopimuksen määräyksiä ja onko komissiolla EY 88 artiklan mukainen toimivalta. Lisäksi on yhtäältä niin, että toimenpiteisiin, jotka ovat valtiontukea, ja toimenpiteisiin, jotka eivät ole valtiontukea, sovelletaan eri sääntöjä. Toisaalta kaikista infrastruktuurin rahoituksen muutoksista on ilmoitettava, koska hyväksytyt tuet ovat voimassa olevaa tukea. Lopuksi tällä määrittämisellä on kielteisiä seurausvaikutuksia myös myöhempien tukien sallittavuuteen, kun otetaan huomioon siitä aiheutuva tukien kertyminen.

45 Komissio kiistää asian T-443/08 kantajien esittämän kuvauksen riidanalaisen päätöksen oikeusvaikutuksista ja katsoo, ettei niillä ole oikeussuojan tarvetta kanteen nostamiseen riidanalaisen päätöksen 1 artiklasta.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

46 On syytä muistuttaa, että luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön nostama kumoamiskanne voidaan ottaa tutkittavaksi ainoastaan sillä edellytyksellä, että kantajalla on tarve saada riitautettu toimi kumotuksi. Tämän tarpeen on oltava jo syntynyt ja edelleen olemassa, ja sitä on arvioitava sillä hetkellä, kun kanne on nostettu (asia T-141/03, Sniace v. komissio, tuomio 14.4.2005, Kok., s. II-1197, 25 kohta ja asia T-136/05, Salvat père & fils ym. v. komissio, tuomio 20.9.2007, Kok., s. II-4063, 34 kohta).

47 Nyt käsiteltävässä tapauksessa asian T-443/08 kantajat vaativat riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamista siltä osin kuin siinä todetaan yhtäältä se, että pääomasijoitus on EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, ja toisaalta se, että kyseinen tuki on määrältään 350 miljoonaa euroa.

48 Tässä yhteydessä on muistutettava, että kyseisen artiklan mukaan suuruudeltaan 350 miljoonan euron valtiontuki, jonka Saksan liittotasavalta aikoo myöntää eteläisen kiitoradan ja siihen liittyvän lentoasemainfrastruktuurin rakentamiseen Leipzig/Hallen lentoasemalla, soveltuu EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan nojalla yhteismarkkinoille.

49 Se, että riidanalaisessa päätöksessä tuen todetaan soveltuvan yhteismarkkinoille eikä päätös siten lähtökohtaisesti ole asian T-443/08 kantajille epäedullinen, ei kuitenkaan yksinään vapauta unionin tuomioistuimia tutkimasta, aiheutuuko komission arvioinnista sellaisia sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat koskea kyseisten kantajien etua (ks. vastaavasti asia T-212/00, Nuove Industrie Molisane v. komissio, tuomio 30.1.2002, Kok., s. II-347, 38 kohta ja edellä 46 kohdassa mainittu asia Salvat père & fils ym. v. komissio, tuomion 36 kohta).

50 Ensiksi on todettava, että asian T-443/08 kantajat vetoavat menettelyä koskeviin perusteluihin. Tässä tarkoituksessa ne ensinnäkin väittävät, ettei päätös ole niiden hallinnollisessa menettelyssä esittämien vaatimusten mukainen. Tästä on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valtiontukien valvontamenettely on sen systematiikka huomioon ottaen tuen myöntämisestä vastuussa olevaa jäsenvaltiota vastaan aloitettu menettely (yhdistetyt asiat C-74/00 P ja C-75/00 P, Falck ja Acciaierie di Bolzano v. komissio, tuomio 24.9.2002, Kok., s. I-7869, 81 kohta; ks. vastaavasti myös asia 234/84, Belgia v. komissio, tuomio 10.7.1986, Kok., s. 2263, Kok. Ep. VIII, s. 717, 29 kohta). Tuensaajana olevaa yritystä ja tukia myöntäviä alueellisia yksiköitä, kuten kantajia, sekä tuensaajien kilpailijoita pidetään tässä menettelyssä ainoastaan henkilöinä, joita asia koskee (ks. yhdistetyt asiat T-228/99 ja T-233/99, Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen v. komissio, tuomio 6.3.2003, Kok., s. II-435, 122 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), ja oikeuskäytännön mukaan niiden, joita asia koskee, tehtävänä on pääasiallisesti toimia komission tiedonlähteenä (em. yhdistetyt asiat Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen v. komissio, tuomion 125 kohta). Sillä seikalla, ettei riidanalainen päätös vastaa asian T-443/08 kantajien hallinnollisessa menettelyssä esittämää näkemystä, ei siten yksinään ole sellaisenaan mitään sellaisia sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voisivat koskea niiden etua. Siitä ei siten voi sellaisenaan johtua, että kantajilla olisi oikeussuojan tarve.

51 Kun toiseksi tarkastellaan asiassa esitettyä toteamusta siitä, että pääomasijoituksen määrittämisestä valtiontueksi seuraa asian T-443/08 kantajille velvollisuus ilmoittaa tulevista lentoasemainfrastruktuurin rahoitustoimista, on todettava, että lausuma on torjuttava. Velvollisuus valtiontukitoimenpiteistä ilmoittamiseen johtuu nimittäin suoraan EY:n perustamissopimuksesta ja erityisesti EY 88 artiklan 3 kohdasta eikä riidanalaisesta päätöksestä, jossa asianomaista yksittäistapausta koskevien seikkojen perusteella todetaan kyseisen toimenpiteen olevan valtiontukea.

52 Kun kolmanneksi tarkastellaan asiassa esitettyä toteamusta siitä, että valtiontueksi määrittäminen on antanut komissiolle mahdollisuuden käyttää sille valtiontukisäännöksissä annettua toimivaltaa ja tutkia kyseisen tuen soveltuvuus yhteismarkkinoille, on ensiksi todettava, ettei sillä seikalla, että komissio on katsottuaan kyseisen toimenpiteen olevan valtiontukea voinut tutkia sen soveltuvuutta yhteismarkkinoille, yksinään ole ratkaisevaa merkitystä tutkittaessa oikeussuojan tarvetta, sillä komissio on todennut ehdoitta, että kyseinen tuki soveltui yhteismarkkinoille, eikä tämä voi lähtökohtaisesti olla epäedullinen toimi, kuten edellä 49 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee.

53 Siltä osin kuin asian T-443/08 kantajien perustelut liittyvät voimassa olevia tukijärjestelmiä koskeviin säännöksiin ja niistä johtuviin velvollisuuksiin sekä erityisesti tukijärjestelmää koskevien vuosikertomusten esittämisvelvollisuuteen, perustelujen on todettava olevan asiaan vaikuttamattomia. Pääomasijoitus on nimittäin yksittäinen tuki eikä tukijärjestelmä, joten sitä ei sen hyväksymisen jälkeen voida pitää voimassa olevana tukijärjestelmänä. Voimassa oleviin tukijärjestelmiin liittyvillä säännöksillä ja niistä johtuvilla velvollisuuksilla ei siten ole merkitystä tässä tapauksessa.

54 Lopuksi on torjuttava perustelu, jonka mukaan valtiontueksi määrittäminen saattaisi vaikuttaa myöhempiin tukiin päällekkäisyyden estävän säännöksen soveltamisen vuoksi. Asian T-443/08 kantajat eivät nimittäin ole vedonneet mihinkään sellaiseen säännökseen, jossa lentoasemien infrastruktuurin osalta kiellettäisiin tukien kertyminen ajan kuluessa. Sitä paitsi EY 87 ja EY 88 artiklan sekä Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen 61 artiklan soveltamista lentoliikenteen alan valtiontukiin koskevaan komission tiedonantoon (EYVL 1994, C 350, s. 5; jäljempänä vuoden 1994 tiedonanto) eikä myöskään yhteisön suuntaviivoihin lentoasemien rahoittamisesta ja alueellisilta lentoasemilta liikennöivien lentoyhtiöiden toiminnan aloittamista koskevasta valtiontuesta (EUVL 2005, C 312, s. 1; jäljempänä vuoden 2005 suuntaviivat) ei sisälly säännöksiä, joissa olisi lentoasemainfrastruktuureja varten myönnettäviä valtiontukia koskeva päällekkäisyyden estävä sääntö.

55 Kun neljänneksi tarkastellaan asiassa esitettyä väitettä, jonka mukaan komissiolla ei voi olla oikeutta estää pääomasijoituksen hyväksymisellä asian T-443/08 kantajia nostamasta kannetta riitauttaakseen pääomasijoituksen määrittämisen valtiontueksi, on syytä muistuttaa, että unioni on oikeusunioni, jossa sen toimielimet ovat sellaisen valvonnan alaisia, jonka kohteena on niiden toimien yhteensopivuus EY:n perustamissopimuksen ja perusoikeudet sisältävien yleisten oikeusperiaatteiden kanssa. Näin ollen yksityisten oikeussubjektien on voitava saada tehokasta oikeussuojaa niille unionin oikeusjärjestyksen mukaan kuuluvien oikeuksien osalta, koska oikeus tällaiseen oikeussuojaan on yksi jäsenvaltioiden yhteisestä valtiosääntöperinteestä johtuvista yleisistä oikeusperiaatteista. Tämä oikeus on myös taattu Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun, ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen 6 ja 13 artiklassa (asia 222/84, Johnston, tuomio 15.5.1986, Kok., s. 1651, Kok. Ep. VIII, s. 621, 18 kohta; asia C-424/99, komissio v. Itävalta, tuomio 27.11.2001, Kok., s. I-9285, 45 kohta ja asia C-50/00 P, Unión de Pequeños Agricultores v. neuvosto, tuomio 25.7.2002, Kok., s. I-6677, 38 ja 39 kohta). Nyt käsiteltävässä tapauksessa asian T-443/08 kantajia ei kuitenkaan missään tapauksessa ole jätetty täysin ilman tehokasta oikeussuojaa tuomioistuimissa. Vaikka nimittäin käsiteltävä kanne jätetään tutkimatta, mikään ei estä niitä ehdottamasta kansalliselle tuomioistuimelle sen käsitellessä kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevaa asiaa, jossa niihin mahdollisesti kohdistetaan vaatimuksia, jotka koskevat vastuuta niiden mitättömäksi väittämän pääomasijoituksen mitättömyyden seurauksista, että kyseinen tuomioistuin esittäisi EY 234 artiklan nojalla ennakkoratkaisupyynnön riidanalaisen päätöksen pätevyydestä siltä osin kuin päätöksessä todetaan, että kyseinen toimenpide on valtiontukea (ks. vastaavasti edellä 46 kohdassa mainittu asia Sniace v. komissio, tuomion 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja että kyseinen tuki on määrältään 350 miljoonaa euroa.

56 Toiseksi asian T-443/08 kantajat viittaavat niihin tuntuviin kielteisiin seurauksiin, joita pääomasijoituksen määrittämisellä valtiontueksi olisi. Tässä ne tukeutuvat yhtäältä kyseisestä määrittämisestä aiheutuvien oikeudellisten seurausten ennakoimattomuuteen ja toisaalta tuen määrää koskevaan epätietoisuuteen.

57 Ensiksi on todettava, että kyseinen ennakoimattomuus ei voi luoda asian T-443/08 kantajille oikeussuojan tarvetta.

58 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kantaja ei nimittäin voi vedota tuleviin ja epävarmoihin tilanteisiin perustellakseen tarvettaan saada kumottua riidanalainen toimi (asia T-138/89, NBV ja NVB v. komissio, tuomio 17.9.1992, Kok., s. II-2181, 33 kohta; edellä 46 kohdassa mainittu asia Sniace v. komissio, tuomion 26 kohta ja edellä 46 kohdassa mainittu asia Salvat père & fils ym. v. komissio, tuomion 47 kohta).

59 Asian T-443/08 kantajat kuitenkin tyytyvät vain vetoamaan siihen, että lainvastaisia tukia koskevan Bundesgerichtshofin oikeuskäytännön mukaan pääomasijoituksen määrittämisestä valtiontueksi seuraa Saksan oikeudessa kyseisen pääomasijoituksen mitättömyys, jota ei voida korjata, sekä kuvaamaan sen ”mahdollisia” seurauksia. Ne eivät kuitenkaan esitä mitään sellaista, minkä perusteella voitaisiin katsoa, että väitetty mitättömyys ja sen väitetyt seuraukset aiheuttaisivat tässä tapauksessa oikeussuojan tarpeen, joka on oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla jo syntynyt ja edelleen olemassa.

60 Tässä yhteydessä on syytä muistuttaa aluksi vakiintuneesta oikeuskäytännöstä johtuvan, että jos tuki on myönnetty sen saajalle EY 88 artiklan 3 kohdan viimeisen virkkeen vastaisesti, kansallinen tuomioistuin saattaa joutua toisen toiminnanharjoittajan vaatimuksesta ratkaisemaan kysymyksen myönnettyjen taloudellisten tukien täytäntöönpanotoimien pätevyydestä ja tukien takaisinperinnästä vielä sen jälkeenkin, kun komissio on tehnyt myönteisen päätöksen. Asiassa C-199/06, CELF ja ministre de la Culture et de la Communication, 12.2.2008 annetusta tuomiosta (Kok., s. I-469, 46 kohta; jäljempänä asiassa CELF annettu tuomio) johtuu, että sellaisessa tapauksessa kansallisen tuomioistuimen on unionin oikeuden mukaan määrättävä asianmukaisista toimenpiteistä, joilla sääntöjenvastaisuuden vaikutukset voidaan tehokkaasti korjata, mutta että unionin oikeudessa ei aseteta sille edes silloin, kun kyse ei ole poikkeuksellisista olosuhteista, velvollisuutta määrätä sääntöjenvastainen tuki perittäväksi takaisin kokonaisuudessaan. Samassa tapauksessa kansallisen tuomioistuimen on unionin oikeuden perusteella määrättävä tuensaaja maksamaan korkoa sääntöjenvastaisuuden ajalta. Kansallisen oikeutensa yhteydessä se voi tarvittaessa määrätä lisäksi sääntöjenvastaisen tuen takaisin perimisestä, tämän kuitenkaan rajoittamatta jäsenvaltion oikeutta toteuttaa kyseinen tuki uudestaan myöhemmin. Se saattaa samoin joutua hyväksymään vaatimuksia, jotka koskevat tuen sääntöjenvastaisuudesta aiheutuneiden vahinkojen korvaamista. Jos tuen sääntöjenvastaista toteuttamista näin ollen seuraa komission myönteinen päätös, unionin oikeus ei estä sitä, että tuensaaja voi yhtäältä vaatia tulevaisuudessa maksettavan tuen maksamista ja toisaalta pitää ennen myönteistä päätöstä myönnetyn tuen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta niitä johtopäätöksiä, jotka on tehtävä liian aikaisin maksetun tuen sääntöjenvastaisuudesta asiassa CELF annetussa tuomiossa täsmennetyissä olosuhteissa (ks. asia C-384/07, Wienstrom, tuomio 18.12.2008, Kok., s. I-10393, 27–30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

61 Siltä osin kuin nyt käsiteltävässä tapauksessa on kyse yhtäältä pääomasijoituksen väitetystä mitättömyydestä pääomasijoituksen lainvastaisuuteen Saksan oikeuden mukaan liittyviin oikeusseurauksiin ei ole tarpeen ottaa kantaa, vaan asiassa on todettava, etteivät asian T-443/08 kantajat ole ilmoittaneet, millä muulla tavalla kuin tämän mitättömyyden väitettyjen seurausten vuoksi (ks. jäljempänä 62 kohta) mitättömyys voisi sellaisenaan vaikuttaa niiden etuun edellä 46 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.

62 Kun toisaalta tarkastellaan mitättömyyden väitettyjä seurauksia, asian T-443/08 kantajien perustelut on torjuttava. Vaikka niiden mainitsemat seuraukset nimittäin osoittautuisivat todellisiksi, ne eivät kohdistuisi suoraan kyseisiin kantajiin vaan vaikuttaisivat FLH:hon ja MF:ään. Kuten FLH ja MF ovat sitä paitsi ilmoittaneet vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen, nimenomaan ne – eivätkä asian T-443/08 kantajat – ovat joutuneet maksamaan pääomasijoituksen määrälle korkoa pääomasijoituksen myöntämisen ja riidanalaisen päätöksen väliseltä ajalta, ja tämä on ollut asiassa CELF annetun tuomion mukaista, kuten komissio on todennut 30.9.2009 tekemässään päätöksessä (ks. edellä 20 kohta). Toisaalta luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön nostaman kumoamiskanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä on, että kantaja osoittaa, että riidanalaisen toimenpiteen kumoaminen on hänen henkilökohtaisten etujensa mukaista (ks. asia T-78/98, Unione provinciale degli agricoltori di Firenze ym. v. komissio, määräys 29.4.1999, Kok., s. II-1377, 30 kohta). Mikään ei osoita, että se asian T-443/08 kantajien mainitsema seikka, että ne ovat FLH:n ja MF:n osakkaita ja osallistuvat näiden yhtiöiden johtajien valitsemiseen, perustaisi heille tuensaajan tarpeesta erillisen oman tarpeen vaatia riidanalaisen päätöksen kumoamista. Ellei henkilö voi vedota oikeussuojan tarpeeseen, joka olisi erillinen sellaisen yrityksen oikeussuojan tarpeesta, jota unionin säädös tai päätös koskee ja josta henkilö omistaa osuuden, tämä ei voi puolustaa etujaan tämän säädöksen osalta muutoin kuin käyttämällä oikeuksiaan tämän yrityksen, jolla on kanneoikeus, osuuden omistajana (asia T-597/97, Euromin v. neuvosto, tuomio 20.6.2000, Kok., s. II-2419, 50 kohta).

63 Ylimääräisenä perusteluna on joka tapauksessa todettava, että seuraukset, joihin asian T-443/08 kantajat ovat vedonneet, kohdistuvat tulevaisuuteen ja ovat oletuksenvaraisia ja epävarmoja, joten ne eivät voi perustaa kantajille oikeussuojan tarvetta edellä 58 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti. Aluksi on nimittäin todettava, että asian T-443/08 kantajat ovat kanteessaan viitanneet pääomasijoituksen väitetyn mitättömyyden ”mahdollisiin” yhtiöoikeudellisiin ja insolvenssioikeudellisiin seurauksiin eivätkä varmoihin seurauksiin. Ne toteavat ensinnäkin FLH:n maksukyvyttömyyden uhasta, että nyt kyseessä olevan tuen palauttaminen ”saattaisi aiheuttaa” kyseisen uhan ja sen seurauksena MF:n maksukyvyttömyyden uhan. Unionin yleisen tuomioistuimen niille esittämään kysymykseen kyseiset kantajat eivät kuitenkaan ole vastanneet, että jossain kansallisessa tuomioistuimessa olisi vireillä asia, joka koskisi kyseisen tuen palauttamista, jota unionin oikeudessa ei sitä paitsi edes vaadita, kuten edellä 60 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee. Asian T-443/08 kantajat eivät myöskään ole esittäneet mitään sellaista, mikä voisi osoittaa, että korkojen maksaminen tuen myöntämisen ja riidanalaisen päätöksen väliseltä ajalta voisi aiheuttaa FLH:lle tai MF:lle maksukyvyttömyyden uhan. Väite, jonka mukaan maksukyvyttömyydestä aiheutuisi Leipzig/Hallen lentoaseman toimiluvan menettämisen uhka, on puolestaan torjuttava, koska maksukyvyttömyyden uhkaa ei ole osoitettu. Kirjanpitoon liittyvistä seurauksista, joihin asiassa on viitattu, on sitten todettava kanteesta ilmenevän, ettei oikeudellinen tilanne ole Saksan oikeuden kannalta selvä oikeuskäytännön eikä oikeustieteenkään mukaan ja että asian T-443/08 kantajat viittaavat vain oletuksenvaraisiin eivätkä varmoihin tilanteisiin, ja tämä pätee myös maksuvelvollisuutta koskevan ilmoitusvelvollisuuden laiminlyöntiin (ks. edellä 38 kohta). Korvausvastuuseen liittyvistä seurauksista on lopuksi todettava, etteivät asian T-443/08 kantajat ole viitanneet mihinkään sellaiseen oikeudenkäyntiin, joka olisi pantu vireille kansallisessa tuomioistuimessa tähän liittyvien vaatimusten kohdistamiseksi FLH:hon, MF:ään tai niiden johtajiin.

64 Lopuksi on todettava, että valtiontukia koskevalla oikeuskäytännöllä, johon asian T-443/08 kantajat ovat vedonneet perustellakseen kanteidensa tutkittavaksi ottamisen, ei ole merkitystä nyt käsiteltävässä tapauksessa. Asiassa T-233/04, Alankomaat vastaan komissio, 10.4.2008 annettu tuomio (Kok., s. II-591) nimittäin koski jäsenvaltion nostamaa kannetta komission päätöksestä, jonka mukaan kyseisessä tapauksessa tarkasteltu toimenpide oli EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, jonka katsottiin soveltuvan yhteismarkkinoille EY 87 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Aluksi on kuitenkin huomautettava, että EY 230 artiklan toisessa kohdassa annetaan kaikille jäsenvaltioille oikeus nostaa komission päätösten laillisuuden riitauttamiseksi kumoamiskanne, eikä tämän oikeuden käyttäminen edellytä oikeussuojan tarpeen osoittamista, joten mainitussa tuomiossa on kyseessä eri tilanne kuin nyt käsiteltävässä tapauksessa. Toisin kuin asian T-443/08 kantajat ovat vastauksessaan väittäneet, kyseisestä tuomiosta ei myöskään seuraa, että toimenpiteen määrittäminen valtiontueksi riittäisi sinänsä osoittamaan oikeussuojan tarpeen olemassaolon silloin, kun jäsenvaltio on ilmoittanut komissiolle toimenpiteestä ja pyytänyt komissiota toteamaan, ettei toimenpide ole tukea. Toisin kuin nyt käsiteltävässä tapauksessa, edellä mainitussa asiassa Alankomaat vastaan komissio käsitelty toimenpide oli tukijärjestelmä, joten komission päätös merkitsi sitä, että voimassa olevaa tukea koskevia säännöksiä sovelletaan myöhemmin. Toisin kuin nyt käsiteltävässä tapauksessa, kyseisessä tuomiossa käsitellyllä toimenpiteen määrittämisellä tueksi oli seurauksia päällekkäisten tukien kieltämistä koskevien säännösten soveltamisessa.

65 Asiassa T-296/97, Alitalia vastaan komissio, 12.12.2000 annetusta tuomiosta (Kok., s. II-3871) on puolestaan huomautettava, että pääomasijoituksen määrittäminen valtiontueksi antoi komissiolle mahdollisuuden tutkia toimenpiteen soveltuvuuden yhteismarkkinoille, samoin kuin kyseisellä tuomiolla ratkaistussa asiassa. Toisin kuin mainitussa tuomiossa käsitellyssä tilanteessa, komissio on kuitenkin nyt käsiteltävässä tapauksessa sallinut pääomasijoituksen asettamatta sille minkäänlaisia ehtoja.

66 Asiassa T-301/01, Alitalia vastaan komissio, 9.7.2008 annetusta tuomiosta (Kok., s. II-1753) on riittävää todeta, että komission päätöksellä tuolloin kyseessä olleen toimenpiteen määrittämisestä valtiontueksi seurasi se, että kyseisen tuen kolmannen erän maksamiseen tarvittiin komission lupa. Näin ei ole nyt käsiteltävässä asiassa.

67 Kyseessä olevan tuen määrään liittyvästä epätietoisuudesta on toiseksi todettava, että koska tuen määrän vahvistaminen olisi saattanut vaikuttaa sääntöjenvastaisen tuen takaisinperintään tai koron maksamiseen, se olisi vaikuttanut FLH:n ja MF:n asemaan, koska takaisinperintä tai koron maksaminen olisi vaikuttanut vain niihin muttei suoraan asian T-443/08 kantajiin. Tämä epätietoisuus ei siten voi perustaa niille oikeussuojan tarvetta.

68 Kaikesta edellä todetusta seuraa, etteivät asian T-443/08 kantajat ole osoittaneet, että niillä olisi jo syntynyt ja edelleen olemassa oleva tarve nostaa kanne riidanalaisen päätöksen 1 artiklasta siltä osin kuin siinä lausutaan yhtäältä, että pääomasijoitus on EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, ja toisaalta, että kyseisen tuen määrä on 350 miljoonaa euroa.

69 Asiassa T-443/08 nostettu kanne on näin ollen jätettävä tutkimatta, eikä komission esittämää oikeudenkäyntiväitettä, jonka mukaan päätös ei koske kantajia suoraan, ole tarpeen tutkia.

Asiakysymys

70 Asiassa T-455/08 nostamansa kanteen tueksi kyseisen asian kantajat (jäljempänä kantajat) esittävät kahdeksan kanneperustetta, joiden pääsisällön mukaan ensimmäinen kanneperuste koskee EY 87 artiklan 1 kohdan virheellistä soveltamista, toinen kanneperuste sitä, ettei FLH voi olla valtiontuen saaja, kolmas kanneperuste sitä, että FLH:n määrittäminen samanaikaisesti valtiontukien antajaksi ja niiden saajaksi on mahdotonta, neljäs kanneperuste taannehtivuuskiellon, oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteiden sekä yhdenvertaisuusperiaatteen loukkaamista, viides kanneperuste sitä, että vuoden 2005 suuntaviivat ovat primaarioikeuden vastaisia, kuudes kanneperuste – joka on esitetty toissijaisesti – menettelyvirhettä, seitsemäs kanneperuste EY:n perustamissopimuksen mukaisen toimivallanjaon loukkaamista sekä kahdeksas kanneperuste sitä, että väitetyn tuen määrään liittyvät perustelut ovat ristiriitaiset ja riittämättömät.

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee EY 87 artiklan 1 kohdan virheellistä soveltamista

Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat

71 Kantajien mukaan komissio on menetellyt virheellisesti katsoessaan, että eteläisen kiitoradan rahoitus on valtiontukea.

72 Kantajat toteavat ensiksi, ettei EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua yrityksen käsitettä voida soveltaa alueellisiin lentoasemiin ainakaan lentoasemien infrastruktuurin rahoituksen osalta.

73 Lentoasemien infrastruktuurin rakentaminen ei nimittäin ensinnäkään ole taloudellista toimintaa vaan liikenne-, talous- ja aluepolitiikkaa. Tässä tapauksessa komissio on sitä paitsi myöntänyt, että eteläisen kiitoradan rakentamisella on ollut poliittinen merkitys (riidanalaisen päätöksen 261 ja 262 perustelukappale). Sitä paitsi 24.1.2007 päivätystä komission tiedonannosta ”Euroopan lentoasemien kapasiteettia, tehokkuutta ja turvallisuutta koskeva toimintasuunnitelma” (KOM(2006) 819 lopullinen) ilmenee, että lentoasemien kehittäminen on myös unionin etujen mukaista.

74 Toiseksi eteläisen kiitoradan rakentaminen ei ole taloudellista toimintaa, koska yksityinen sijoittaja ei harjoittaisi sellaista toimintaa. Investoinnilla ei nimittäin olisi minkäänlaisia tuotto-odotuksia, koska rakennuskustannuksia ei ole mahdollista siirtää lentoaseman käyttäjien maksettaviksi lentoasemamaksuina. Kantajien mukaan tämä mahdottomuus johtuu siitä, että lentoasemamaksuille tarvitaan Saksassa lentoaseman sijaintipaikan osavaltion lentoasemaviranomaisen hyväksyntä, eikä yksityisillä sijoittajilla ole mahdollisuutta vaikuttaa näiden maksujen määrään. Toiminnanharjoittaja ei siten voi vahvistaa maksun määrää vapaasti taloudellisten seikkojen perusteella, eikä maksun määrällä ole mitään yhteyttä investointikustannuksiin. Lentoasemien infrastruktuurin käyttäjien maksamat lentoasemamaksut eivät siten ole niiden rakentamisesta saatua vastiketta, kuten komissio virheellisesti antaa ymmärtää. Muihin kaupallisiin tarkoituksiin kuin ilmailutoimintaan käytettävien tilojen vuokraus ei puolestaan vaikuta asiaan, koska nyt käsiteltävä asia koskee eteläistä kiitorataa, jota käytetään pelkästään ilmailuun.

75 Kantajat toteavat, että katsoessaan, ettei toiminnan harjoittaminen olisi kannattavaa yksityiselle sijoittajalle, komissio samalla myöntää, että Leipzig/Hallen lentoaseman kaltaista alueellista lentoasemaa olisi mahdotonta rakentaa pelkästään yksityisen sijoitustoiminnan varassa eli että kyseinen toiminta ei ole taloudellista toimintaa vaan että kyseessä on rakennepoliittinen toimenpide. Tähän kantajat lisäävät, että rinnastaessaan erottelematta julkisen palvelun lentoasemat yksityisiin yrityksiin komissio jättää huomiotta niiden erityistehtävän, jolle on ominaista vähäinen taloudellinen liikkumavara. Niihin nimittäin kohdistuu ensinnäkin keskimääräistä suuremmat kiinteät laitteisto-, käyttö- ja henkilöstökustannukset. Lisäksi niiden liikkumavaraa kaventavat suuret kustannukset ja tiukat oikeudelliset ehdot. Lopuksi julkisen infrastruktuurin kustannukset kuuluisivat periaatteessa julkisyhteisön vastattaviksi, kuten komissio sitä paitsi on myöntänyt muun muassa satamien osalta. Komissio ei kuitenkaan voi kohdella satamia ja lentoasemia eri tavalla.

76 Kolmanneksi taloudellinen toiminta ei ole kantajien mukaan lentoasemien päätarkoitus, eikä siitä seikasta, että ne mahdollisesti toimivat kilpailutilanteessa, voida päätellä, että ne olisivat yrityksiä. Sitä paitsi komissio itse katsoo, että lentoaseman pitäjän eri toiminnot on eroteltava toisistaan (riidanalaisen päätöksen 178 perustelukappale), koska kaikki toiminnot eivät ole taloudellista toimintaa. Nyt käsiteltävässä tapauksessa investointi kohdistuu pelkästään infrastruktuuriin, tässä tapauksessa eteläiseen kiitorataan. Yksikään yksityinen sijoittaja ei silti olisi koskaan investoinut siihen. Komissio ei kuitenkaan ole ottanut tätä huomioon vaan on nojautunut kokonaisnäkemykseen lentoasemasta, jonka on suunniteltu toimivan yrityksen tapaan.

77 Tästä kantajat ovat lisäksi todenneet vastauksessaan, että lentoasemien infrastruktuurin rakentaminen ja tämän infrastruktuurin käyttäminen ovat kaksi erilaista toimintaa ja että komission on esitettävä kummankin toiminnan osalta positiivinen näyttö siitä, että kyse on taloudellisesta toiminnasta, ja että tämän erottelun pakollisuus on vahvistettu muun muassa asiassa T-196/04, Ryanair vastaan komissio, 17.12.2008 annetussa tuomiossa (Kok., s. II-3643). Nyt käsiteltävässä tapauksessa komissio ei ole tehnyt tätä erottelua, eikä sen päätelmä, jonka mukaan siitä, että eteläisen kiitoradan rakentaminen on taloudellista toimintaa, seuraisi, että myös lentoaseman toiminta olisi taloudellista toimintaa, osoita, että kyseinen rakennustyö olisi taloudellista toimintaa.

78 Komissio ei myöskään ole esittänyt minkäänlaista näyttöä siitä, että lentoasemien infrastruktuurin rakentaminen ja käyttäminen liittyisivät erottamattomasti toisiinsa. Tässä yhteydessä kantajat kiistävät perustelun, jonka mukaan rakentaminen on käyttämisen välttämätön edellytys, ja viittaavat siihen, että asiassa merkityksellinen kysymys koskee itse toimintojen eikä niiden luonteen eroteltavuutta. Perustelu on joka tapauksessa virheellinen, sillä on olemassa useita ennakkoedellytyksiä, joiden puuttuessa taloudellista toimintaa ei ole mahdollista harjoittaa mutta joiden täyttäminen ei automaattisesti johda siihen, että kyse olisi taloudellisesta toiminnasta. Tässä yhteydessä kantajat kiistävät komission väitteen, jonka mukaan tietyllä laitteistolla toimintaa harjoittavan on välttämättä rahoitettava sen rakentaminen, ja tukeutuvat konkreettisiin esimerkkeihin (museot, koulut tai julkiset yliopistot, moottoriteiden ravintolat). Kantajat toteavat seuraavaksi, että rakentaminen ja toiminta koskevat eri toimialoja ja eri toimijoita. Lisäksi ne vetoavat siihen, että infrastruktuurin rakentamisen, toiminnan ja käyttämisen erottaminen toisistaan on komission käytäntöön sisältyvä keskeinen periaate arvioitaessa julkisten viranomaisten antamaa infrastruktuurin rahoitusta valtiontukisääntöjen kannalta. Nyt käsiteltävässä tapauksessa tämän periaatteen soveltamisen edellytys täyttyykin, koska kaikilla mahdollisilla käyttäjillä on yhtäläinen ja syrjimätön pääsy eteläiselle kiitoradalle, joten jos kyseistä periaatetta sovelletaan, pääomasijoitus jäisi valtiontukisääntöjen ulkopuolelle. Lopuksi kantajat katsovat, että toimintojen erottelematta jättäminen saattaisi johtaa jäsenvaltioiden infrastruktuuripolitiikan yleiseen valvomiseen, koska komissio voisi valvoa infrastruktuurin rahoitusta valtiontukisääntöjen kannalta kaikilla toimialoilla. Tässä yhteydessä kantajat kiistävät väitteen, jonka mukaan se, että infrastruktuurin rakentamisen rahoittamista ei pidettäisi tukena, antaisi jäsenvaltioille mahdollisuuden perustaa jatkuvasti uusia kilpailijoita, ja toteavat, ettei väite vastaa todellisuutta, koska lentoaseman rakentaminen on poikkeuksellista.

79 Toiseksi kantajat korostavat, että yksityiset toimijat eivät huolehdi lentoasemien rakentamisesta. Euroopan unionissa ei siten ole ainoatakaan tapausta, jossa yksityiset sijoittajat olisivat itse rahoittaneet lentoaseman rakentamisen tai sen olennaisen laajennuksen. Ei myöskään ole sellaista päätöstä, jossa komissio olisi katsonut, että yksityistä sijoittajaa koskeva edellytys olisi täyttynyt. Sen sijaan komissio on Vallonian alueen ja Brussels South Charleroi Airport ‑lentoaseman Ryanair-lentoyhtiölle myöntämistä eduista lentoyhtiön aloittaessa toimintansa Charleroissa 12.2.2004 tekemässään päätöksessä 2004/393/EY (EUVL L 137, s. 1) tunnustanut, ettei Euroopassa ole ainoatakaan tapausta, jossa yksityinen lentoasema olisi luotu tyhjästä ilman rahoitusosuutta julkisista varoista. Lentoasemien infrastruktuurin rakentaminen kuuluu siten niihin toimintoihin, joita julkiset laitokset ovat aina harjoittaneet ja joita niiden on välttämättä harjoitettava. Toiminta ei ole taloudellista, koska vastaavia markkinoita ei ole.

80 Tässä yhteydessä kantajat toteavat ensinnäkin riidanalaisen päätöksen perustelujen 169 kohtaan sisältyvästä väitteestä, jonka mukaan eräät yksityiset sijoittajat ovat osoittaneet suurta kiinnostusta lentoasemien hankintaan, ettei komissio mainitse sitä, kohdistuuko tämä mielenkiinto alueellisiin vai suuriin lentoasemiin, eikä sitä, kohdistuuko hankkiminen jo olemassa oleviin lentoasemiin vai sellaisiin, joita ei ole vielä rakennettu. Komissio ei sitä paitsi esitä väitteidensä tueksi yhtäkään esimerkkiä. Se ei myöskään tee erottelua sen mukaan, onko kyseessä investointi lentoasemiin kokonaisuuksina vai investoinnit pelkästään liikenneinfrastruktuuriin sellaisenaan, vaikka ainoastaan viimeksi mainittu vaihtoehto on verrattavissa nyt käsiteltävään tapaukseen.

81 Toiseksi kantajat toteavat, ettei komissio ole esittänyt minkäänlaista näyttöä tukeakseen riidanalaisen päätöksen perustelujen 170 kohtaan sisältyvää väitettään, jonka mukaan julkisten viranomaisten asenteet yksityisten sijoittajien osallistumiseen lentoasemien kehittämiseen olisivat muuttuneet.

82 Kolmanneksi kantajat viittaavat päätökseen 2004/393 ja eräässä yliopistossa vuonna 2001 tehtyyn tutkimukseen ”Concurrence entre aéroports et application des règles en matière d’aides d’État” (Lentoasemien välinen kilpailu ja valtiontukisääntöjen soveltaminen, jäljempänä vuoden 2001 tutkimus) ja kiistävät niiden nojalla komission väitteen, jonka mukaan lentoasemat rakennettaisiin suureksi osaksi yksityisten varojen turvin. Väite olisi virheellinen siinäkin tapauksessa, että huomioon otettaisiin vain tilanne Saksassa. Ensinnäkin yksityiset yhteistyökumppanit nimittäin osallistuvat lentoasemien hankkimiseen, kansainvälisiä lentoyhteyksiä tarjoavat lentoasemat mukaan luettuina, vähemmistöosakkaina. Toiseksi on niin, että vaikka joitakin lentoasemia on osittain yksityistetty, yksityiset sijoittajat eivät kuitenkaan ole osallistuneet niiden rakentamiseen. Lisäksi yritykset harjoittaa alueellisten lentoasemien toimintaa yksityisesti ovat epäonnistuneet toistuvasti. Alueellisen lentoaseman rakentaminen yksityissektorin varassa ilman julkista tukea olisi siten Saksassa tosiasiallisesti mahdotonta.

83 Kantajat kiistävät neljänneksi, että komission mainitsemilla esimerkeillä yksityisten varojen turvin rakennetusta lentoasemien infrastruktuurista, nimittäin Ciudad Realin (Espanja) lentoasema, Heathrow’n (Yhdistynyt kuningaskunta) lentoaseman terminaali 5 sekä Wienin (Itävalta) lentoasema ja Frankfurt am Mainin (Saksa) lentoasema, olisi merkitystä nyt käsiteltävässä tapauksessa.

84 Kolmanneksi kantajat katsovat, että vuoden 2005 suuntaviivoihin ja riidanalaiseen päätökseen sisältyvä viittaus asiassa T-128/98, Aéroports de Paris vastaan komissio, 12.12.2000 annettuun tuomioon (Kok., s. II-3929), joka on pysytetty asiassa C-82/01 P, Aéroports de Paris vastaan komissio, 24.10.2002 annetulla tuomiolla (Kok., s. I-9297; jäljempänä ADP-oikeuskäytäntö), on asiaan vaikuttamaton. Ensinnäkään se ei nimittäin koske lentoasemien infrastruktuurin rakentamista vaan sen toimintaa. Se ei myöskään koske EY 87 artiklassa tarkoitetun yrityksen käsitteen tulkintaa vaan EY 82 artiklassa tarkoitetun määräävän markkina-aseman väärinkäyttämiskiellon rikkomista. Lopuksi on niin, että se koskee suuren kansainvälisen lentoaseman toimintaa, joka poikkeaa alueellisten lentoasemien – kuten Leipzig/Hallen lentoaseman – toiminnasta.

85 ADV yhtyy kantajien esittämiin huomautuksiin. Se vetoaa ensinnäkin siihen, ettei lentoasemien infrastruktuurin rakentaminen ole taloudellista toimintaa. Toiseksi ADV lausuu, ettei julkiselle vallalle kuuluvien tehtävien täyttämisen yhteydessä tapahtuvan infrastruktuurin rahoittamisen erottaminen infrastruktuurin käyttötoimintaan liittyvästä taloudellisesta toiminnasta ole ADP-oikeuskäytännön vastaista. Kolmanneksi ADV toteaa, että tämä toiminnallinen erottelu on tunnustettu oikeuskäytännössä ja komission ratkaisukäytännössä. Neljänneksi ADV katsoo, että yleistä etua koskevien hankkeiden julkisen rahoituksen on oltava edelleen mahdollista.

86 Komissio kiistää kantajien ja väliintulijan perustelut.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

87 On syytä huomauttaa, että jotta toimenpide voidaan määrittää EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi tueksi, kaikkien kyseisessä määräyksessä esitettyjen edellytysten on täytyttävä. Ensinnäkin kyseessä on oltava valtion toimenpide tai valtion varoilla toteutettu toimenpide. Toiseksi kyseisen toimenpiteen on oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kolmanneksi edellytetään, että toimenpiteellä annetaan sen kohteena olevalle jokin etu suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa. Neljänneksi toimenpiteen on vääristettävä tai uhattava vääristää kilpailua (ks. asia T-34/02, Le Levant 001 ym. v. komissio, tuomio 22.2.2006, Kok., s. II-267, 110 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

88 Yrityksen käsitteestä on syytä korostaa, että kilpailuoikeudelliseen yrityksen käsitteeseen kuuluvat kaikki taloudellista toimintaa harjoittavat yksiköt riippumatta niiden oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta (ks. asia C-222/04, Cassa di Risparmio di Firenze ym., tuomio 10.1.2006, Kok., s. I-289, 107 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; ks. myös asia C-205/03 P, FENIN v. komissio, tuomio 11.7.2006, Kok., s. I-6295, 25 kohta ja asia C-49/07, MOTOE, tuomio 1.7.2008, Kok., s. I-4863, 21 kohta).

89 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan taloudellista toimintaa on kaikki toiminta, jossa tavaroita tai palveluja tarjotaan tietyillä markkinoilla (ks. edellä 88 kohdassa mainittu asia Cassa di Risparmio di Firenze ym. v. komissio, tuomion 108 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; ks. myös edellä 88 kohdassa mainittu asia FENIN v. komissio, tuomion 25 kohta ja edellä 88 kohdassa mainittu asia MOTOE, tuomion 22 kohta).

90 On myös muistutettava, että EY:n perustamissopimuksessa määritelty valtiontuen käsite on oikeudellinen ja sitä on arvioitava objektiivisten seikkojen perusteella. Tämän takia unionin tuomioistuinten on lähtökohtaisesti valvottava kokonaisvaltaisesti sitä, kuuluuko jokin toimenpide EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, ottamalla huomioon niiden käsiteltävään asiaan liittyvät konkreettiset seikat samoin kuin sen, onko komission arvio tekninen tai monimutkainen. Tästä seuraa, että tuomioistuinten on tarkastettava, ovatko tosiseikat, joihin komissio vetoaa, aineellisesti paikkansapitäviä ja ovatko ne omiaan osoittamaan, että kaikki edellytykset, joiden perusteella toimenpidettä voidaan pitää EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna tukena, täyttyvät. Koska kyseessä on monitahoisen taloudellisen tilanteen arvioiminen, on myös muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tällaista arviointia edellyttävän komission toimenpiteen oikeudellisessa valvonnassa on rajoituttava tutkimaan sitä, että menettelyä ja perusteluvelvollisuutta koskevia sääntöjä on noudatettu, että riidanalaisen ratkaisun perustana olevat tosiseikat pitävät asiallisesti paikkansa, että näitä tosiseikkoja ei ole arvioitu ilmeisen virheellisesti ja että harkintavaltaa ei ole käytetty väärin (yhdistetyt asiat C-341/06 P ja C-342/06 P, Chronopost v. UFEX ym., tuomio 1.7.2008, Kok., s. I-4777, 141–143 kohta).

91 Koska valtiontuen käsitettä lisäksi sovelletaan objektiiviseen tilanteeseen, joka arvioidaan ajankohtana, jolloin komissio tekee päätöksensä, kyseisen tuomioistuinvalvonnan suorittamisessa on otettava huomioon tuona päivänä tehdyt arvioinnit (edellä 90 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Chronopost v. UFEX ym., tuomion 144 kohta).

92 Näiden periaatteiden valossa on tarkasteltava nyt käsiteltävää kanneperustetta, jossa kantajat väittävät pääasiallisesti, että komissio on menetellyt virheellisesti katsoessaan pääomasijoituksen olleen EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, sillä alueellisten lentoasemien infrastruktuurin laajentamisen yhteydessä lentoasemat eivät ole mainitussa määräyksessä tarkoitettuja yrityksiä, koska kyseinen toiminta ei ole taloudellista toimintaa.

93 Tästä on ensinnäkin todettava, että Leipzig/Hallen lentoaseman pitämisen yhteydessä FLH harjoittaa taloudellista toimintaa. Oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että lentoaseman hallinnointi on taloudellista toimintaa (ks. edellä 77 kohdassa mainittu asia Ryanair v. komissio, tuomion 88 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Nyt käsiteltävässä tapauksessa tämän seikan vahvistaa se, että FLH tarjoaa lentoasemapalveluja sellaista palkkiota vastaan, joka kertyy muun muassa lentoasemamaksuista, joita on pidettävä vastikkeena lentoaseman toimiluvan haltijan suorittamista palveluista (ks. vastaavasti edellä 77 kohdassa mainittu asia Ryanair v. komissio, tuomion 90 kohta). Se, että FLH pitää alueellista lentoasemaa eikä kansainvälistä lentoasemaa, ei voi kyseenalaistaa sitä, että sen harjoittama toiminta on taloudellista, sillä toiminta muodostuu palvelujen tarjoamisesta maksua vastaan alueellisten lentoasemapalvelujen markkinoilla. Tällaisten markkinoiden olemassaolon nyt käsiteltävässä tapauksessa osoittaa sitä paitsi se seikka, että Leipzig/Hallen lentoasema kilpaili muiden alueellisten lentoasemien ja erityisesti Vatryn (Ranska) alueellisen lentoaseman kanssa DHL:n Euroopan lentorahtikeskuksen asemapaikasta, kuten muun muassa riidanalaisen päätöksen kahdeksannesta perustelukappaleesta ilmenee. Kaiken lisäksi myös se lentoasema, josta oli kyse edellä 77 kohdassa mainitussa asiassa Ryanair vastaan komissio, oli alueellinen lentoasema. Edellä 89 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan FLH:n toiminta Leipzig/Hallen lentoaseman pitäjänä on kaikilla näillä perusteilla määritettävissä taloudelliseksi toiminnaksi.

94 Toiseksi on todettava, että eteläisen kiitoradan toiminta kuuluu tulevaisuudessa osana FLH:n taloudelliseen toimintaan. Kuten riidanalaisen päätöksen 177 perustelukappaleesta nimittäin ilmenee, eteläinen kiitorata on infrastruktuuria, jota FLH tulee käyttämään kaupallisiin tarkoituksiin, koska FLH ei aseta tätä kiitorataa käytettäväksi yleisen edun takia ilmaiseksi vaan vaatii maksuja sen käyttämisestä. Tästä on todettava, että lentoasemamaksuista tulee uuden eteläisen kiitoradan pääasiallinen tulonlähde, kuten komissio on maininnut riidanalaisen päätöksen 15 perustelukappaleessa. Kyseisen kiitoradan rakentaminen ja laajentaminen antavat siten FLH:lle mahdollisuuden lisätä kapasiteettiaan ja laajentaa taloudellista toimintaansa Leipzig/Hallen lentoaseman pitäjänä.

95 Kolmanneksi on katsottava, että arvioitaessa sitä, onko eteläisen kiitoradan laajentamisen julkiseen rahoitukseen liittyvä FLH:n toiminta taloudellista toimintaa, infrastruktuurin eli tässä tapauksessa eteläisen kiitoradan rakentamiseen tai laajentamiseen liittyvää toimintaa ei pidä erottaa sen myöhemmästä käyttämisestä, ja että se seikka, onko rakennettavan infrastruktuurin myöhempi käyttö taloudellista toimintaa vai ei, ratkaisee välttämättä myös sen, millaista toimintaa laajentaminen on (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 88 kohdassa mainittu asia FENIN v. komissio, tuomion 26 kohta).

96 Lasku- ja nousukiitoradat ovat nimittäin keskeisiä tekijöitä lentoaseman pitäjän harjoittamassa taloudellisessa toiminnassa. Lasku- ja nousukiitoratojen rakentaminen mahdollistaa siten lentoasemalle sen pääasiallisen taloudellisen toiminnan harjoittamisen tai olemassa olevan kiitoradan laajennuksen yhteydessä sen kehittämisen.

97 Kantajat ovat siten väärässä väittäessään, että siitä, että tietty toiminta on taloudellista toimintaa, voitaisiin päätellä jonkin toisen toiminnan olevan taloudellista toimintaa vain siinä tapauksessa, ettei näitä kahta toimintaa voida erottaa toisistaan eikä erotella, että molempien toimintojen harjoittajan on oltava sama taho, ja että komission on osoitettava näiden kahden edellytyksen täyttyvän. Tällaiselle perustelulle ei sitä paitsi ole saatavissa minkäänlaista nimenomaista tukea oikeuskäytännöstä.

98 Kaikki lentoaseman pitäjän harjoittamat toiminnot eivät tosin välttämättä ole taloudellista toimintaa. Julkiselle vallalle kuuluvien toimivaltuuksien käyttöön liittyvä toiminta ei nimittäin ole taloudellista toimintaa, johon olisi perusteltua soveltaa EY:n perustamissopimuksen kilpailusääntöjä (ks. edellä 88 kohdassa mainittu asia MOTOE, tuomion 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Toiminnan luokitteleminen julkiselle vallalle kuuluvien toimivaltuuksien käyttöön tai taloudelliseen toimintaan kuuluvaksi on siten tehtävä erikseen kaikkien yksikön harjoittamien toimintojen osalta (edellä 88 kohdassa mainittu asia MOTOE, tuomion 25 kohta).

99 Koska nyt käsiteltävässä tapauksessa eteläisen kiitoradan rakentaminen ja laajentaminen eivät, kun otetaan huomioon niiden luonne ja tarkoitus, kuitenkaan itsessään liity julkiselle vallalle kuuluvien toimivaltuuksien käyttöön eivätkä sitä paitsi kantajatkaan väitä toisin, komissio ei ole menetellyt virheellisesti siinä, ettei se FLH:n toimintaa taloudellisena toimintana arvioidessaan ole erottanut toisistaan yhtäältä eteläisen kiitoradan rakentamista ja laajentamista ja toisaalta sen käyttämistä. Väite, jonka mukaan komissio olisi riidanalaisen päätöksen 178 perustelukappaleessa myöntänyt olevan välttämätöntä erotella lentoaseman pitäjän eri toiminnot, on puolestaan torjuttava sen vuoksi, että komissio on kyseisessä perustelukappaleessa todellisuudessa vain muistuttanut edellä 98 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenevien periaatteiden pääsisällöstä.

100 Kaikesta edellä todetusta seuraa, että eteläisen kiitoradan toiminnan osalta FLH harjoittaa taloudellista toimintaa, josta ei voida erottaa kyseisen kiitoradan rakentamiseen liittyvää toimintaa. Siten on torjuttava väite, jonka mukaan lentoasemien infrastruktuurin laajentaminen ei olisi taloudellista toimintaa, koska tämän toiminnan merkitystä taloudellisena toimintana ei voida arvioida erillään infrastruktuurin käyttöön liittyvästä taloudellisesta toiminnasta.

101 Kantajat eivät ole esittäneet mitään sellaista, joka kumoaisi tämän päätelmän.

102 Ensiksi on torjuttava väite, jonka mukaan eteläisen kiitoradan rakentaminen tai laajentaminen olisi aluepolitiikkaa, talouspolitiikkaa ja liikennepolitiikkaa. Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä nimittäin johtuu yhtäältä, että EY 87 artiklan 1 kohdassa ei tehdä eroa valtioiden toimenpiteiden syiden tai tavoitteiden vaan niiden vaikutusten perusteella (asia 173/73, Italia v. komissio, tuomio 2.7.1974, Kok., s. 709, Kok. Ep. II, s. 323, 27 kohta; asia C-241/94, Ranska v. komissio, tuomio 26.9.1996, Kok., s. I-4551, 20 kohta ja yhdistetyt asiat T-304/04 ja T-316/04, Italia ja Wam v. komissio, tuomio 6.9.2006, 63 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa), ja toisaalta, että viranomaisten pääomasijoituksia on arvioitava yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen mukaan jättämällä kaikki yhteiskunnalliset sekä aluepoliittiset ja alakohtaiset näkökannat huomioon ottamatta (ks. asia T-20/03, Kahla/Thüringen Porzellan v. komissio, tuomio 24.9.2008, Kok., s. II-2305, 242 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Se, että komissio on myöntänyt eteläisen kiitoradan rakentamisen ja toiminnan olevan yleisen edun mukaista erityisesti alueellisen kehityksen kannalta, on sitä paitsi seikka, jonka komissio on ottanut huomioon arvioidessaan tuen soveltuvuutta yhteismarkkinoille, kuten riidanalaisen päätöksen 258–263 perustelukappaleesta ilmenee.

103 On tosin huomautettava, että komissio on, kuten vuoden 1994 tiedonannon 12 kohdasta ilmenee, aikaisemmin katsonut infrastruktuurihankkeiden toteuttamisen olevan yleispoliittinen toimenpide, jonka valvomiseen sillä ei ole ollut toimivaltaa EY:n perustamissopimuksen valtiontukisääntöjen nojalla.

104 On kuitenkin muistutettava yhtäältä, että kysymys siitä, onko tuki EY:n perustamissopimuksessa tarkoitettua valtiontukea, on ratkaistava objektiivisin perustein, jotka arvioidaan ajankohtana, jolloin komissio tekee päätöksensä (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-182/03 ja C-217/03, Belgia ja Forum 187 v. komissio, tuomio 22.6.2006, Kok., s. I-5479, 137 kohta ja edellä 90 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Chronopost v. UFEX ym., tuomion 95 kohta), ja toisaalta, että vaikka komission valtiontukien alalla antamat puitteet ja tiedonannot sitovat sitä, näin on vain siinä määrin kuin näillä toimilla ei poiketa EY:n perustamissopimuksen määräysten moitteettomasta soveltamisesta, eikä näitä puitteita ja tiedonantoja voida tulkita tavalla, jolla supistettaisiin EY 87 ja EY 88 artiklan ulottuvuutta tai joka olisi ristiriidassa niillä tavoiteltujen päämäärien kanssa (ks. yhdistetyt asiat C-75/05 P ja C-80/05 P, Saksa ym. v. Kronofrance, tuomio 11.9.2008, Kok., s. I-6619, 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

105 Lentoasema-alalla on kuitenkin tapahtunut riidanalaisen päätöksen 169–171 perustelukappaleessa mainittuja muutoksia, jotka koskevat erityisesti sen organisaatiota, taloudellista asemaa ja kilpailuasemaa. Lisäksi ADP-oikeuskäytännössä on vuodesta 2000 lähtien tunnustettu, että lentoasemien pitäjät harjoittavat lähtökohtaisesti EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua taloudellista toimintaa, joka kuuluu valtiontukisääntöjen soveltamisalaan, kuten edellä 77 kohdassa mainitussa asiassa Ryanair vastaan komissio annetussa tuomiossa on vahvistettu (tuomion 88 kohta).

106 Sen vuoksi komission on riidanalaista päätöstä tehdessään ollut otettava edellä 104 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella huomioon tämä kehitys ja tulkinta sekä se, mitä vaikutuksia niillä on EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisessa lentoaseman toimintaan liittyvän infrastruktuurin rahoittamiseen, ja luovuttava vuoden 1994 tiedonannon 12 kohdan soveltamisesta. Edellä todetun perusteella komissio ei ole siten menetellyt virheellisesti katsoessaan riidanalaisen päätöksen 174 perustelukappaleessa, että vuodesta 2000 alkaen ei enää ole ollut syytä jättää lentoasemia jo lähtökohtaisesti valtiontukisääntöjen soveltamisalan ulkopuolelle.

107 Tässä yhteydessä on syytä todeta lisäksi, että koska lentoaseman pitäjä ei ainoastaan toteuta erityisesti maankäyttö- tai liikennepolitiikkaan liittyviä tehtäviä vaan harjoittaa edellä todetuin tavoin myös taloudellista toimintaa, sen tulisi rahoittaa omilla varoillaan kustannukset rakennuksista, joihin sen taloudellinen toiminta perustuu. Sen vuoksi on torjuttava väite, jonka mukaan julkisesta infrastruktuurista johtuvien kustannusten olisi kuuluttava julkisyhteisön vastattaviksi. Sitä paitsi se seikka, että infrastruktuurin rahoittamiseen tarvitaan julkisia varoja, ei sinänsä vaikuta asiaan. Julkisen vallan toimenpide, jossa valtio suoraan tai välillisesti antaa yrityksen käyttöön pääomaa, voi nimittäin jäädä määrittelemättä valtiontueksi vain siinä tapauksessa, että toimenpide on toteutettu normaalien markkinaehtojen mukaisissa olosuhteissa.

108 Toiseksi on torjuttava myös kantajien perustelut, jotka koskevat lentoasemien infrastuktuurin rakentamisen ja sen toiminnan väitettyä eroteltavuutta.

109 Ensinnäkin kantajien vastauksessaan esittämästä väitteestä, jonka mukaan infrastruktuurin rakentamisen, toiminnan ja käyttämisen erotteleminen toisistaan olisi käytännössä noudatettu komission perusperiaate myös muilla aloilla kuin lentoasema-alalla ja että tämän erottelun soveltamisedellytykset täyttyisivät nyt käsiteltävässä tapauksessa, on todettava, että väite on torjuttava, koska tämän väitetyn perusperiaatteen toteuttamisen edellytys, sellaisena kuin kantajat ovat siihen viitanneet (ks. edellä 78 kohta), on nyt käsiteltävässä tapauksessa asiaan vaikuttamaton. Kuten komissio on nimittäin korostanut, se seikka, että kaikilla mahdollisilla käyttäjillä on yhdenvertainen ja syrjimätön mahdollisuus infrastruktuurin käyttämiseen, voi olla merkityksellinen seikka, jonka perusteella voidaan todeta, ettei kyseessä ole asianomaisen infrastruktuurin käyttäjille myönnetty tuki. Sitä vastoin tämän seikan perusteella ei voida määritellä, onko tämän infrastruktuurin julkinen rahoitus sen pitäjälle myönnettyä tukea, kuten tässä tapauksessa. Kaiken lisäksi ei ole edes tarpeen ottaa kantaa väitetyn käytännön olemassaoloon, koska joka tapauksessa on todettava, ettei käytäntö kuitenkaan voisi missään tapauksessa kyseenalaistaa edellä 100 kohdassa esitettyä toteamusta, jonka mukaan FLH harjoittaa taloudellista toimintaa, josta kyseisen kiitoradan rakentamiseen liittyvää toimintaa ei voida erottaa. Kun nimittäin valtiontuen käsite on oikeudellinen ja sitä on arvioitava objektiivisten seikkojen perusteella (ks. vastaavasti edellä 90 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Chronopost v. UFEX ym., tuomion 141 kohta), käsite ei voi riippua komission subjektiivisesta arvioinnista ja se on määriteltävä riippumatta kyseisen toimielimen aikaisemmasta käytännöstä.

110 Toiseksi kantajien esittämät konkreettiset esimerkit, kuten kahvilatoiminnan harjoittaminen museossa tai ravintolan pitäminen moottoritien varrella, eivät oikeuta katsomaan, että yhtäältä toimintaa ja toisaalta rakentamista olisi tarkasteltava erikseen. Niissä ei nimittäin eroteta toisistaan pääasiallista toimintaa ja siitä riippuvia oheistoimintoja. Museon pääasiallisena toimintana ei siten ole kahvilan pitäminen eikä moottoritien ylläpitäjän pääasiallisena toimintana ravintolan pitäminen tien varrella. Laskeutumiskiitoradan rakentamisen tarkoitus sen sijaan liittyy lentoaseman ensisijaiseen taloudelliseen toimintaan eli lentoasemapalvelujen tarjoamiseen.

111 Kolmanneksi väite, joka koskee sitä, että rakentaminen ja toiminta koskisivat eri toimijoita ja eri toimialoja, ei vaikuta siihen, että taloudellisen toiminnan harjoittamisen valmistelutoiminnan luonnetta on niiden keskinäisen yhteyden vuoksi arvioitava yhdessä kyseisen taloudellisen toiminnan luonteen kanssa, sillä kiitoradan rakentaminen ja laajentaminen ovat välttämättömiä edellytyksiä sen toiminnalle. Pääomasijoitukseen liittyvässä erityisessä asiayhteydessä ne yksiköt, joita asia koskee, ovat joka tapauksessa samat, koska eteläisen kiitoradan rakentamiseksi tehdyn kyseisen pääomasijoituksen saajat ovat MF ja FLH (joista jälkimmäinen on ensimmäisen omistuksessa), jotka myös ryhtyvät harjoittamaan sen toimintaa.

112 Neljänneksi väitteestä, jonka mukaan komissio ei olisi esittänyt näyttöä lentoasemien infrastruktuurin rakentamisen ja sen toiminnan erottelemattomuudesta, on todettava, että silloin, kun yrityksen toiminnan haaroihin ei liity julkiselle vallalle ominaisia erioikeuksia, komission ei tarvitse osoittaa, että yrityksen toimintojen kaikki haarat olisivat taloudellista toimintaa, kun nämä ovat osallisina yrityksen yleisessä taloudellisessa toiminnassa ja niiden välillä on keskinäinen yhteys. Sellaisessa tapauksessa komissio nimittäin voi tyytyä esittämään perustelut, joilla se katsoo yrityksen harjoittavan taloudellista toimintaa, ja ilmoittamaan ne syyt, joiden vuoksi se katsoo toiminnan kyseisten haarojen olevan osallisina tässä taloudellisessa toiminnassa.

113 Joka tapauksessa on todettava, että kun otetaan huomioon riidanalaisen päätöksen 169–171 perustelukappaleessa mainittu kehitys, komissio ilmoittaa 172 perustelukappaleessa, että lentoasemien rakentamista ja niiden toiminnan harjoittamista ei voida enää pitää hallintoviranomaisen tehtävänä, joka periaatteessa on valtiontukien valvonnan ulkopuolella. Seuraavaksi on todettava riidanalaisen päätöksen 177 perustelukappaleesta ilmenevän, että komissio on katsonut FLH:n olevan EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yritys sillä perusteella, että FLH harjoittaa kyseisen infrastruktuurin toimintaa kaupallisiin tarkoituksiin, minkä vuoksi kyseessä on kaupallisesti hyödynnettävä infrastruktuuri. Näin ollen on katsottava, että komissio on esittänyt riittävästi sellaisia seikkoja, joiden perusteella voidaan osoittaa eteläisen kiitoradan rakentamisen ja sen toiminnan harjoittamisen välinen yhteys määritettäessä pääomasijoitus valtiontueksi.

114 Kolmanneksi väitteistä, jotka koskevat sitä, etteivät yksityiset toimijat huolehdi lentoasemien rakentamisesta ja ettei eteläisen kiitoradan rakentaminen voi olla taloudellista toimintaa, koska yksityinen sijoittaja ei harjoittaisi sitä sen kannattamattomuuden vuoksi, on muistutettava, että – kuten edellä todetusta ilmenee – eteläisen kiitoradan laajentaminen on toimintaa, joka on suoraan liitettävissä lentoaseman infrastruktuurin toiminnan harjoittamiseen, joka on taloudellista toimintaa.

115 Kaiken lisäksi se, etteivät yksityiset toimijat huolehdi jostakin toiminnasta tai ettei se ole kannattavaa, eivät ole perusteita, jotka vaikuttaisivat sen arvioimiseen, onko kyseinen toiminta taloudellista toimintaa. Oikeuskäytännön mukaan (ks. edellä 89 kohta) toiminnan määrittäminen taloudelliseksi toiminnaksi ei nimittäin edellytä nimenomaisesti, että yksityiset toimijat harjoittaisivat kyseistä toimintaa, eikä sitä, että se olisi kannattavaa. Sama koskee sitä paitsi myös yritykseksi määrittämistä (ks. edellä 88 kohta).

116 Nämä väitteet on siten hylättävä tehottomina.

117 Neljänneksi väitteistä, joiden tarkoituksena on kyseenalaistaa ADP-oikeuskäytännön merkitys, on aluksi todettava, että yrityksen käsite ja taloudellisen toiminnan käsite ovat samat kaikilla kilpailuoikeuden osa-alueilla riippumatta siitä, kohdistuvatko asianomaiset säännökset yrityksiin vai jäsenvaltioihin, sillä kaikilla näillä säännöksillä pyritään samaan EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohdassa mainittuun tavoitteeseen eli järjestelmään, jolla taataan, ettei kilpailu sisämarkkinoilla vääristy. Edellä 88 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö koskee siten yrityksen käsitettä kilpailuoikeudessa erottelematta sitä, onko asiassa kyse yrityksiin vai jäsenvaltioihin kohdistuvista säännöksistä. Kuten sitä paitsi komissio on korostanut, unionin tuomioistuin on itse viitannut valtiontukien yhteydessä yrityksen käsitteeseen sellaisena kuin sitä sovelletaan kartelleihin (ks. tästä edellä 88 kohdassa mainittu asia Cassa di Risparmio di Firenze ym., tuomion 107 kohta). Se, että ADP-oikeuskäytäntö koskee EY 82 artiklan eikä EY 87 artiklan soveltamista, ei näin ollen vaikuta asiaan. Samalla perusteella on hylättävä kantajien väitteet, joiden tarkoitus on kiistää edellä 88 kohdassa mainitussa asiassa FENIN vastaan komissio annetun tuomion merkitys.

118 Vaikka ADP-oikeuskäytännössä oli tosin kyse suuresta kansallisesta lentoasemasta, kyseinen oikeuskäytäntö on kuitenkin vahvistettu edellä 77 kohdassa mainitussa asiassa Ryanair vastaan komissio annetussa tuomiossa, joka koski alueellista lentoasemaa.

119 Vaikka onkin todettava, ettei kyseinen oikeuskäytäntö koske infrastruktuurin rakentamista, tämä seikka ei kuitenkaan voi kyseenalaistaa edellä esitettyjä johtopäätöksiä, jotka perustuvat siihen, että lentoaseman hallinnointiin ja toiminnan harjoittamiseen kohdistuva toiminta liittyy erottamattomasti saman lentoaseman infrastruktuurin rakentamis- tai laajentamistoimintaan.

120 Kaikesta edellä todetusta seuraa, että komissio on menetellyt laillisesti katsoessaan pääomasijoituksen olleen EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.

121 Näin ollen ensimmäinen kanneperuste on hylättävä kokonaisuudessaan.

Toinen kanneperuste, joka koskee sitä, ettei FLH voi olla valtiontukien saajana

Asianosaisten lausumat

122 Kantajat väittävät, ettei FLH voi olla valtiontukien saajana, koska se on perustettu julkisten investointien välineeksi (single purpose vehicle, jäljempänä SPV). Ne vetoavat nimittäin siihen, että vaikka FLH on sen omistavista julkisista viranomaisista erillinen yksityisoikeudellinen oikeushenkilö, sen perustamisen ja olemassaolon ainoa tarkoitus on Leipzig/Hallen lentoaseman julkisen infrastruktuurin hallinnointi. FLH on näin ollen perustettu ainoastaan kyseisen lentoaseman pitämiseksi ja siinä tarvittavien toimintojen harjoittamiseksi. Sen on siksi katsottava olevan SPV. Kantajat kiistävät komission perustelun, jonka mukaan FLH hoitaisi useita eri tehtäviä, vetoamalla siihen, että komissio sivuuttaa sen seikan, että lentoaseman infrastruktuurin rakentamista on käsiteltävä eri asiana kuin sen toiminnan harjoittamista.

123 Kantajat huomauttavat, että komissio on valtiontukien alalla tunnustanut SPV:n perustamista koskevan periaatteen silloin, kun esimerkiksi omaisuudenhoitoyhtiössä on osakkaina vain julkisyhteisöjä. Kantajien mukaan julkiset viranomaiset perustavat tällaisia SPV:itä yhteen ainoaan tarkoitukseen, ja niille myönnetään riittävästi pääomaa niiden hallinnoimiseksi yleisen edun mukaisesti. Ne toimivat siten itsenäisesti suhteissaan kolmansiin osapuoliin mutta eivät suhteissaan niitä rahoittaviin julkisiin viranomaisiin. Tästä seuraa, että vaikka niiden käytettäväksi asetetaan julkista pääomaa, jota niiden on hoidettava, komissio ei määritä näitä yhtiöitä valtiontukien saajiksi. Kantajien mukaan FLH on samankaltaisessa asemassa kuin kyseiset yhtiöt, koska sen on annettava lentoaseman infrastruktuuri mahdollisten käyttäjien saataville avoimella ja syrjimättömällä tavalla. FLH ei toimi yrittäjänä kyseisen infrastruktuurin osalta, koska infrastruktuuria ei ole annettu sen vapaasti käytettäväksi vaan sen toiminnan harjoittamiseksi osakkaiden puolesta ja siten, että niiden ohjeita noudatetaan.

124 Näin ollen kantajat katsovat, että koska Saksin osavaltio yhtiökumppaneineen on päättänyt antaa FLH:n tehtäväksi eteläisen kiitoradan laajentamisen, niiden on täytynyt antaa sille tähän tarvittavat taloudelliset voimavarat. Osakkaana myös valtio on ollut siihen velvollinen Saksan oikeuden mukaan. Rahoitus, jonka valtio on antanut SPV:n omistajana ja joka on käytetty infrastruktuurin muutostöihin, ei ole EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea. Tämä arviointi on yhdenmukainen ADP-oikeuskäytännön kanssa, joka ei koske infrastruktuurin toimittamista lentoasemayhtiöille vaan lentoasemayhtiöiden toimintaa suhteessa kolmansiin osapuoliin. Joka tapauksessa on niin, että vaikka lentoasemaa pidettäisiin markkinaehtoisena toimijana suhteessa kolmansiin osapuoliin, tämä ei merkitse sitä, että infrastruktuurista huolehtivan yhtiön olisi katsottava olevan yritys myös suhteissaan omistajiinsa, jotka tässä tapauksessa ovat julkisia viranomaisia.

125 Kantajat väittävät lisäksi, että määräysvaltaa FLH:ssa koskevat tarkastelut osoittavat komission lähestymistavan virheellisyyden. FLH on nimittäin täydellisesti julkisten viranomaisten määräysvallassa. Jos viranomaiset itse olisivat sen sijaan rakentaneet lentoaseman ja hallinnoineet sitä, infrastruktuurin rahoitusta ei olisi pidetty valtiontukena vaan pelkästään hallinnon sisäisenä toimena, jolla julkisen palvelun tehtävä rahoitetaan. Kantajien mukaan näin on myös silloin, kun julkiset viranomaiset antavat tämän tehtävän itsenäiselle oikeushenkilölle, joka on perustettu ainoastaan tätä tarkoitusta varten, kuten tässä tapauksessa FLH. Tässä kantajat nojautuvat valtiontuesta NN 86/2001 (Irlanti – Aer Rianta) 5.10.2001 tehtyyn komission päätökseen K(2001) 2967.

126 Lopuksi kantajat toteavat, että komissio ylittää sille annetun toimivallan katsoessaan olevansa toimivaltainen valvomaan julkisten viranomaisten päättämiä toimenpiteitä. Kun nimittäin toimivaltaa ei ole annettu unionille, hallinnon järjestäminen kuuluu EY 5 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisesti edelleen jäsenvaltioiden toimivaltaan myös siltä osin, kuin siinä on kyse unionin oikeuden soveltamisesta. Jäsenvaltiot saavat näin ollen vapaasti päättää, kuuluuko niiden infrastruktuurin hallinnointi suoraan julkiselle viranomaiselle vai tarkoitusta varten perustetulle yritykselle. Kantajat katsovatkin, että jos tällaista yritystä pidettäisiin valtiontukien saajana, jäsenvaltioilta vietäisiin mahdollisuus perustaa yhtiöitä toiminnan harjoittamista varten. Näin ollen se vaikuttaisi jäsenvaltioiden hallintorakenteisiin, mikä ei kuulu komissiolle annettuun toimivaltaan.

127 Komissio kiistää kantajien väitteet.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

128 On jälleen huomautettava, että kilpailuoikeudelliseen yrityksen käsitteeseen kuuluvat kaikki taloudellista toimintaa harjoittavat yksiköt riippumatta niiden oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta (ks. edellä 88 kohdassa mainittu asia Cassa di Risparmio di Firenze ym., tuomion 107 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tässä yhteydessä on täsmennettävä, että EY 87 artikla koskee kaikkia yksityisiä tai julkisia yrityksiä ja niiden kaikkea tuotannollista toimintaa, jollei EY 86 artiklan 2 kohdasta ja vain siitä muuta johdu (asia C-387/92, Banco Exterior de España, tuomio 15.3.1994, Kok., s. I-877, 11 kohta).

129 On vielä todettava, että se seikka, onko taloudellista toimintaa harjoittavalle elimelle annettu kansallisen oikeuden mukaan valtiosta erillinen oikeushenkilöllisyys, ei muuta sitä tosiseikkaa, että valtion ja kyseisen elimen välillä on olemassa taloudellisia suhteita (ks. vastaavasti asia 118/85, komissio v. Italia, tuomio 16.6.1987, Kok., s. 2599, 10 ja 13 kohta), eikä näin ollen myöskään sitä, että kyseinen elin voi olla EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen saaja.

130 Näin ollen ei voida hyväksyä sitä, että valtiontukia koskevat oikeussäännöt voitaisiin kiertää pelkästään luomalla sellaisia riippumattomia toimielimiä, joiden tehtävänä on tukien jakaminen (asia C-482/99, Ranska v. komissio, tuomio 16.5.2002, Kok., s. I-4397, 23 kohta), eikä myöskään sitä, että SPV:n perustaminen sellaisenaan voisi vapauttaa sen valtiontukisääntöjen soveltamisesta. On nimittäin tutkittava, harjoittaako kyseinen yksikkö taloudellista toimintaa, voidaanko se siten määrittää yritykseksi ja onko sille siirretty valtion varoja (ks. vastaavasti em. asia Ranska v. komissio, tuomion 24 koh