Asia T-299/08

Elf Aquitaine SA

vastaan

Euroopan komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Natriumkloraattimarkkinat – Päätös, jolla todetaan EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen – Kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuuseen joutuminen – Puolustautumisoikeudet – Perusteluvelvollisuus – Rangaistusten ja seuraamusten yksilökohtaisen määräämisen periaate – Nulla poena sine lege -periaate – Syyttömyysolettama – Hyvän hallinnon periaate – Oikeusvarmuuden periaate – Harkintavallan väärinkäyttö – Sakot – Raskauttava seikka – Ehkäisevä vaikutus – Lieventävä seikka – Yhteistyö hallinnollisessa menettelyssä – Merkittävä lisäarvo

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Kilpailusääntöjen rikkominen – Vastuuseen joutuminen – Emoyhtiö ja tytäryhtiöt – Taloudellinen kokonaisuus – Arviointiperusteet

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

2. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Väitetiedoksianto – Välttämätön sisältö – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Ulottuvuus

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla ja 27 artiklan 1 kohta)

3. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Kilpailusääntöjen rikkominen – Vastuuseen joutuminen – Emoyhtiö ja tytäryhtiöt – Taloudellinen kokonaisuus – Arviointiperusteet

(EY 81 artiklan 1 kohta)

4. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Kilpailusääntöjen rikkominen – Vastuuseen joutuminen – Emoyhtiö ja tytäryhtiöt – Taloudellinen kokonaisuus

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

5. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Kilpailusääntöjen rikkominen – Vastuuseen joutuminen – Emoyhtiö ja tytäryhtiöt – Taloudellinen kokonaisuus – Arviointiperusteet

(EY 81 artiklan 1 kohta)

6. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Perustelut – Perusteluvelvollisuuden laajuus – Kilpailusääntöjen soveltamisesta tehty päätös – Useita adressaatteja koskeva päätös – Tarve esittää riittävät perustelut etenkin sen yksikön osalta, jonka on kannettava vastuu kilpailusääntöjen rikkomisesta

(EY 81 artiklan 1 kohta ja EY 253 artikla)

7. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Pätevyysolettama – Komission päätös, jolla tytäryhtiön tekemä kilpailusääntöjen rikkominen luetaan emoyhtiön syyksi

(EY 249 artikla)

8. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Varoittavuus

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 2006/C 210/02 25 ja 30 kohta)

9. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Sakon määräämättä jättäminen tai alentaminen vastikkeena epäillyn yrityksen yhteistyöstä – Sellaisen menettelyn välttämättömyys, joka on helpottanut komission toteamusta kilpailusääntöjen rikkomisesta

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 18 artikla ja 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 2002/C 45/03 20 ja 21 kohta sekä 23 kohdan b alakohta)

10. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Komission harkintavalta – Tuomioistuinvalvonta – Unionin tuomioistuinten täysi harkintavalta

(EY 229 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 31 artikla)

1. Emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä toiminnasta erityisesti silloin, kun siitä huolimatta, että tytäryhtiö on erillinen oikeussubjekti, se ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita, kun otetaan erityisesti huomioon taloudelliset, organisatoriset ja oikeudelliset yhteydet näiden kahden oikeudellisen yksikön välillä. Näin on siksi, että tällaisessa tapauksessa emoyhtiö ja tytäryhtiö kuuluvat samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat näin ollen yhden ainoan yrityksen, mikä mahdollistaa sen, että komissio voi osoittaa sakkojen määräämispäätöksen emoyhtiölle ilman, että sillä olisi velvollisuutta osoittaa tämän emoyhtiön itse osallistuneen rikkomiseen.

Sellaisessa erityistapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa kokonaan tytäryhtiönsä, joka on rikkonut kilpailusääntöjä, yhtäältä kyseinen emoyhtiö voi vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiön käyttäytymiseen ja toisaalta on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan kyseinen emoyhtiö todella vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiönsä käyttäytymiseen.

Näissä olosuhteissa riittää, että komissio osoittaa, että emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiön, voidakseen olettaa, että emoyhtiö vaikuttaa ratkaisevasti tämän liiketoimintapolitiikkaan. Tämän perusteella komissio voi katsoa, että emoyhtiö on yhteisvastuussa tytäryhtiölleen määrätyn sakon maksamisesta, ellei emoyhtiö, jonka asiana on kumota tämä olettama, esitä riittäviä todisteita sen osoittamiseksi, että tytäryhtiö toimii itsenäisesti markkinoilla.

Komission ei näet tarvitse esittää lisäseikkoja kyseisen olettaman, jonka mukaan emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa, vahvistamiseksi. Vaikka edeltävässä komission päätöskäytännössä olisikin lisäseikoilla vahvistettu ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama, tällainen toteamus ei voi horjuttaa päätelmää, jonka mukaan komissio saa olettaa, että emoyhtiöllä oli ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiössä pelkästään sillä perusteella, että se omisti tytäryhtiön osakepääoman lähes kokonaan.

(ks. 49–52 ja 59 kohta)

2. Puolustautumisoikeuksien noudattaminen edellyttää, että yritys, jota epäillään kilpailusääntöjen rikkomisesta, saa komissiossa käytävän hallinnollisen menettelyn kuluessa ilmaista asianmukaisesti näkemyksensä esiin tuotujen tosiseikkojen ja olosuhteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksestä sekä niistä asiakirjoista, joita komissio on käyttänyt perustamissopimuksen rikkomista koskevan väitteensä tukena.

Asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 1 kohdassa säädetään siitä, että osapuolille on lähetettävä väitetiedoksianto, jossa on esitettävä selkeästi kaikki ne olennaiset seikat, joihin komissio menettelyn tässä vaiheessa perustaa näkemyksensä, jotta ne, joita asia koskee, voisivat tosiasiallisesti saada tiedon, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen, ja jotta ne pystyvät tehokkaasti puolustautumaan, ennen kuin komissio tekee lopullisen päätöksen.

Tällainen väitetiedoksianto on yhteisön oikeuden perusperiaatteen, joka edellyttää puolustautumisoikeuksien kunnioittamista kaikissa menettelyissä, soveltamista koskeva menettelyllinen tae. Kyseisen periaatteen mukaan komission yritykselle, jolle se aikoo määrätä seuraamuksen kilpailusääntöjen rikkomisesta, osoittamaan väitetiedoksiantoon on sisällytettävä tätä yritystä vastaan esitetyt olennaiset seikat, kuten tosiseikat, joista yritystä moititaan, niiden oikeudellinen luonnehdinta ja todistusaineisto, johon komissio tukeutuu, jotta tämä yritys voisi esittää hyödyllisesti väitteensä ja perustelunsa sitä vastaan käydyssä hallinnollisessa menettelyssä.

Väitetiedoksiannossa on erityisesti yksiselitteisesti täsmennettävä se oikeushenkilö, jolle sakot mahdollisesti määrätään, se on osoitettava tälle oikeushenkilölle ja siinä on ilmaistava, missä ominaisuudessa kyseistä henkilöä syytetään väitetyistä tosiseikoista. Asianomaiselle yritykselle ilmoitetaan näet juuri väitetiedoksiannossa kaikista niistä olennaisista seikoista, joihin komissio menettelyn tässä vaiheessa perustaa näkemyksensä. Tästä seuraa, että asianomainen yritys voi vasta tämän tiedoksiannon lähettämisen jälkeen täysimääräisesti käyttää puolustautumisoikeuksiaan.

Kun komissio ilmoittaa väitetiedoksiannossa emoyhtiölle aikovansa ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman perusteella asettaa sen vastuuseen sen tytäryhtiön tekemistä rikkomisista, sillä seikalla, ettei komissio toteuttanut kyseistä yhtiötä koskevia tutkintatoimia ennen väitetiedoksiannon toimittamista tälle, ei loukata kyseisen yrityksen puolustautumisoikeuksia. Kyseiselle yhtiölle on annettu sekä vastaukseksi kyseiseen väitetiedoksiantoon esittämissään huomautuksissa että kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan toimittamassa suullisessa kuulemisessa mahdollisuus esittää tehokkaasti kantansa hallinnollisen menettelyn aikana komission väitetiedoksiannossa esiin tuotujen tosiseikkojen ja olosuhteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksestä.

(ks. 134–140 kohta)

3. Rangaistusten ja seuraamusten yksilökohtaisen määräämisen periaatteen mukaan luonnolliselle henkilölle tai oikeushenkilölle voidaan määrätä seuraamus vain teoista, joihin sen itsensä katsotaan syyllistyneen. Tätä periaatetta sovelletaan kaikissa hallinnollisissa menettelyissä, jotka saattavat johtaa seuraamusten määräämiseen kilpailusääntöjen nojalla.

Tämä periaate on kuitenkin sovitettava yhteen EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen käsitteen kanssa. Kun siis yritys rikkoo kilpailusääntöjä, sen asiana on yksilöllisen vastuun periaatteen mukaisesti vastata kyseisestä rikkomisesta.

Kyse ei ole yllytyksestä rikkomiseen emoyhtiön ja sen tytäryhtiön välillä eikä varsinkaan edellisen syyllistymisestä kyseiseen rikkomiseen vaan siitä, että ne muodostavat EY 81 artiklassa tarkoitetun yhden ainoan yrityksen, mikä antaa komissiolle toimivallan osoittaa päätös, jossa määrätään sakkoja, konsernin emoyhtiölle.

Tästä seuraa, ettei komissio loukkaa rangaistusten ja seuraamusten yksilökohtaisen määräämisen periaatetta asettamalla emoyhtiön vastuuseen rikkomisesta, jonka sen oletetaan tehneen itse, kun otetaan huomioon ne taloudelliset ja oikeudelliset yhteydet, joita sillä oli tytäryhtiöönsä ja joiden kautta se pystyi määrittämään viimeksi mainitun käyttäytymistä markkinoilla.

(ks. 178–181 kohta)

4. Nullum crimen, nulla poena sine lege -periaate edellyttää, että laissa määritellään selvästi rikokset ja niistä määrättävät rangaistukset. Tämä edellytys täyttyy, kun yksityinen oikeussubjekti voi tietää kyseessä olevan säännöksen tai määräyksen sanamuodon ja tarvittaessa tuomioistuinten siitä tekemän tulkinnan perusteella, mitkä toimet tai laiminlyönnit synnyttävät sen rikosoikeudellisen vastuun.

Komissio voi asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla päätöksellään määrätä yrityksille sakon, jos ne rikkovat erityisesti EY 81 artiklan määräyksiä. Koska emoyhtiön ja tytäryhtiön katsottiin muodostavan EY 81 artiklassa tarkoitetun yhden yrityksen, komissio voi määrätä tämän yrityksen muodostaville oikeushenkilöille sakon ilman, että se loukkasi nullum crimen, nulla poena sin lege -periaatetta.

(ks. 187–189 kohta)

5. Yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavoin eikä erilaisia tilanteita kohdella samalla tavoin, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella.

Kun komissio tekee päätöksen, jolla emoyhtiölle määrätään sakko sen tytäryhtiön tekemästä kilpailusääntöjen rikkomisesta soveltamalla olettamaa, jonka mukaan emoyhtiöllä on ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiössä sen perusteella, että se omistaa viimeksi mainitun osakepääoman lähes kokonaan, sillä on laaja harkintavalta, kun se päättää, onko emoyhtiö asetettava vastuuseen rikkomisesta.

Koska siis komissiolla on mahdollisuus muttei velvollisuutta asettaa emoyhtiö vastuuseen rikkomisesta, jos edellytykset tällaiselle vastuun kohdentamiselle ovat täyttyneet, pelkästään se seikka, ettei komissio ole todennut emoyhtiön vastuuta toisessa asiassa, ei velvoita sitä tekemään samanlaista arviointia riidanalaisessa päätöksessä. Unionin tuomioistuimet kuitenkin valvovat vastuun tällaista kohdentamista, ja niiden on varmistettava, että edellytykset tällaiselle vastuun kohdentamiselle täyttyvät.

(ks. 196–198 kohta)

6. EY 253 artiklan mukainen perusteluvelvollisuus määräytyy kyseessä olevan toimenpiteen luonteen mukaan, ja perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen tehneen unionin toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, koska tutkittaessa sitä, täyttävätkö päätöksen perustelut EY 253 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon päätöksen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt.

Jos EY 81 artiklan soveltamispäätös koskee useaa adressaattia ja vastuun kohdentaminen kilpailusääntöjen rikkomisesta aiheuttaa ongelmia, päätöksessä on oltava riittävät perustelut kunkin adressaatin osalta, erityisesti niiden osalta, joiden on päätöksen sanamuodon mukaan kannettava vastuu kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomisesta. Tästä seuraa, että komission päätöstä on rikkomiseen syyllistyneiden tytäryhtiöiden emoyhtiöiden kannalta perusteltu riittävästi vain, jos siinä on yksityiskohtainen selvitys niistä syistä, joiden vuoksi on perusteltua, että näiden yhtiöiden katsotaan olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta.

(ks. 216 ja 217 kohta)

7. Komission päätöksiä koskee laillisuusolettama, ja ne tuottavat oikeusvaikutuksia niin kauan kuin niitä ei ole kumottu tai peruutettu. Komissiolla ei myöskään ole velvollisuutta keskeyttää yhtiötä vastaan kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi käytävää menettelyä, kunnes unionin yleinen tuomioistuin ratkaisee kanteen, jonka sama yhtiö on nostanut sille muista kilpailunsääntöjen rikkomisista määrättyjä seuraamuksia koskevasta päätöksestä. Mikään oikeussääntö ei vaadi komissiota lykkäämään päätöksentekoa muita seikkoja koskevissa asioissa.

(ks. 241 kohta)

8. Kun komissio käyttää toimivaltaansa määrätä sakkoja EY 81 artiklaa rikkoneille yrityksille, luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön, joka johti yritystä silloin, kun kilpailusääntöjä rikottiin, on lähtökohtaisesti vastattava kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaikka toinen henkilö vastasi yrityksen toiminnan harjoittamisesta silloin, kun päätös, jossa kilpailusääntöjen rikkominen todettiin, tehtiin. Jotta komission EY 81 artiklan nojalla tekemiä päätöksiä voitaisiin soveltaa ja jotta ne voitaisiin panna täytäntöön, ne on osoitettava yksiköille, jotka ovat oikeussubjekteja. Kun komissio tekee EY 81 artiklan 1 kohdan nojalla päätöksen, sen on yksilöitävä se luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö taikka luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt, joiden voidaan katsoa olevan vastuussa kyseisen yrityksen menettelystä ja joille voidaan tällä perusteella määrätä seuraamuksia, ja se osoittaa päätöksen tälle henkilölle tai näille henkilöille.

Komission hyväksymillä sakkojen laskennassa noudatettavilla suuntaviivoilla taataan yritysten oikeusvarmuus, koska niissä määritetään menetelmä, jonka komissio on asettanut itselleen sakkojen määrän vahvistamiseksi. Hallinto ei voi yksittäistapauksessa poiketa niistä, jollei se esitä siihen syitä, jotka ovat sopusoinnussa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa.

Kun kyse on kahdesta yrityksestä eli emo- ja tytäryhtiöstä, jotka muodostivat rikkomisen tapahtuma-aikaan EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen, joka ei kuitenkaan enää ollut olemassa ajankohtana, jona niille sakon määräävä päätös tehtiin, komissiolla on oikeus asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla määrätä näille kahdelle yritykselle, joiden on vastattava kyseisestä rikkomisesta, yhteisvastuullinen sakko ja toisaalta määrätä asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien suuntaviivojen 30 kohdan perusteella sakon perusmäärän korottamisesta ainoastaan emoyhtiön osalta, sillä riidanalaisen päätöksen tekemisen ajankohtana muiden seuraamusten kohteena olleiden yksiköiden liikevaihtoa selvästi suuremman liikevaihtonsa takia se kykenee helpommin irrottamaan sakkonsa maksamiseen tarvittavat varat.

Tässä suhteessa se, että sakko, joka ehkäisevän vaikutuksen varmistamiseksi on määrätty yksin emoyhtiölle, on laskettu kyseiselle kahdelle yhtiölle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon perusmäärän perusteella, joka sisältää jo ehkäisevää vaikutusta varten tehdyn erityisen korotuksen, ei voi olla epäoikeudenmukaista.

Kahdelle yhtiölle yhteisvastuullisesti määrätty sakko vastaa nimittäin sakon perusmäärää, johon komissio on suuntaviivojen 25 kohdan mukaisesti lisännyt tytäryhtiön myynnin arvosta lasketun tietyn prosenttiosuuden ”estääkseen yrityksiä osallistumasta hintojen vahvistamisesta, markkinaosuuksista ja tuotantorajoituksista tehtäviin horisontaalisiin sopimuksiin”.

Sitä vastoin ainoastaan emoyhtiölle määrätyllä sakolla, jonka perusmäärää on huomattavasti korotettu, on suuntaviivojen 30 kohdan mukaisesti tarkoitus varmistaa, ”että sakoilla on riittävä pelotevaikutus” yrityksille, joiden muusta kuin rikkomiseen liittyvien tavaroiden ja palvelujen myynnistä saama liikevaihto on huomattavan suuri.

Näin ollen yhtäältä perusmäärän laskennassa suuntaviivojen 25 kohdan mukaisesti huomioon otetulla korotetulla määrällä ja toisaalta samojen suuntaviivojen 30 kohdan mukaisesti emoyhtiölle määrätyllä erityisellä korotuksella pyritään kahteen erilliseen ehkäisevää vaikutusta koskevaan tavoitteeseen, jotka komissio voi perustellusti ottaa huomioon sakon määrittelyssä.

(ks. 250–253, 255, 256, 288 ja 289 kohta)

9. Komissiolla on sakkojen laskentatavassa laaja harkintavalta, ja se voi ottaa tässä yhteydessä huomioon lukuisia tekijöitä, joihin kuuluu kyseessä olevien yritysten yhteistyö komission yksiköiden toteuttaman tutkimuksen aikana. Komission on tässä yhteydessä suoritettava tosiseikkoja koskevia monimutkaisia arvioita, kuten arvioita, jotka koskevat mainittujen yritysten yhteistyötä. Kun kyse on kartellin jäsenten tekemän yhteistyön arvioinnista, ainoastaan komission tekemä ilmeinen arviointivirhe voi olla arvostelun kohteena, koska komissiolla on laaja harkintavalta, kun se arvioi yrityksen yhteistyön laatua ja hyödyllisyyttä muun muassa suhteessa muiden yritysten myötävaikutukseen asian selvittämisessä.

Vaikka komission on perusteltava ne syyt, joiden nojalla se katsoo, että yritysten sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun tiedonannon puitteissa toimittamat seikat merkitsevät myötävaikutusta, joka oikeuttaa tai ei oikeuta määrättävän sakon alentamiseen, on sitä vastoin yritysten, jotka haluavat riitauttaa komission tältä osin tekemän päätöksen, tehtävänä osoittaa, että komissio ei olisi ilman tällaisia yritysten vapaaehtoisesti toimittamia tietoja voinut näyttää toteen kilpailusääntöjen rikkomisen olennaista osaa ja siis tehdä päätöstä, jossa määrätään sakkoja.

Sakkojen alentaminen kilpailulainsäädännön rikkomiseen osallistuneiden yritysten komission kanssa tekemän yhteistyön vuoksi perustuu näkemykseen siitä, että tällainen yhteistyö helpottaa komission tehtävää sen pyrkiessä toteamaan rikkomisen olemassaolon ja – tarvittaessa – saamaan sen loppumaan. Kun alennuksen olemassaolon syy otetaan huomioon, komissio ei voi sivuuttaa annettujen tietojen hyödyllisyyttä, jota on välttämättä tarkasteltava suhteessa sen hallussa jo oleviin todisteisiin.

Kun yritys yhteistyön puitteissa pelkästään vahvistaa – epätäsmällisemmin eikä yhtä nimenomaisesti – tietyt sellaisista tiedoista, jotka jokin toinen yritys on jo toimittanut ollakseen yhteistyössä komission kanssa, sen yhteistyön asteen – vaikka siitä saattaa olla komissiolle tiettyä hyötyä – ei voida katsoa olevan rinnastettavissa nämä tiedot ensimmäisenä toimittaneen yrityksen yhteistyön asteeseen. Lausunto, jossa pelkästään tietyssä määrin vahvistetaan komissiolla jo oleva lausunto, ei nimittäin merkittävästi helpota komission tehtävää. Siten sen vuoksi ei olisi perusteltua alentaa sakkoa yhteistyön perusteella. Sakkoa ei myöskään voida alentaa sen perusteella, että yritys on tehnyt asian tutkinnassa yhteistyötä, silloin, kun kyseinen yhteistyö ei ole mennyt pidemmälle kuin yritykselle asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan nojalla kuuluvista velvollisuuksista seuraa.

(ks. 340–344 kohta)

10. Unionin tuomioistuinten komission kilpailuasioissa tekemiin päätöksiin kohdistamasta valvonnasta on muistutettava, että unionin yleiselle tuomioistuimelle asetuksen N:o 1/2003 31 artiklassa EY 229 artiklan mukaisesti annettu täysi harkintavalta, joka merkitsee enemmän kuin pelkkää laillisuusvalvontaa, jota harjoitettaessa voidaan vain hylätä kumoamiskanne tai kumota kanteen kohteena oleva toimi, merkitsee sitä, että tämä tuomioistuin voi muuttaa riidanalaista toimea jopa silloin, kun sitä ei kumota, ja ottaa huomioon kaikki tosiseikat muuttaakseen esimerkiksi sakon määrää.

(ks. 379 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)

17 päivänä toukokuuta 2011 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Natriumkloraattimarkkinat – Päätös, jolla todetaan EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen – Kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuuseen joutuminen – Puolustautumisoikeudet – Perusteluvelvollisuus – Rangaistusten ja seuraamusten yksilökohtaisen määräämisen periaate – Nulla poena sine lege -periaate – Syyttömyysolettama – Hyvän hallinnon periaate – Oikeusvarmuuden periaate – Harkintavallan väärinkäyttö – Sakot – Raskauttava seikka – Ehkäisevä vaikutus – Lieventävä seikka – Yhteistyö hallinnollisessa menettelyssä – Merkittävä lisäarvo

Asiassa T‑299/08,

Elf Aquitaine SA, kotipaikka Courbevoie (Ranska), edustajinaan asianajajat É. Morgan de Rivery ja S. Thibault-Liger,

kantajana,

vastaan

Euroopan komissio, asiamiehinään X. Lewis, É. Gippini Fournier ja R. Sauer,

vastaajana,

jossa vaaditaan ensisijaisesti [EY] 81 artiklan ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/38.695 – Natriumkloraatti) 11.6.2008 tehdyn komission päätöksen K(2008) 2626 lopullinen kumoamista siltä osin kuin se koskee kantajaa ja toissijaisesti tälle yhtiölle kyseisellä päätöksellä määrättyjen sakkojen kumoamista tai alentamista,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja I. Pelikánová sekä tuomarit K. Jürimäe (esittelevä tuomari) ja S. Soldevila Fragoso,

kirjaaja: hallintovirkamies C. Kristensen,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 2.6.2010 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asian tausta

1 Euroopan komissio on [EY] 81 artiklan ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/38.695 – Natriumkloraatti) 11.6.2008 tekemässään päätöksessä K(2008) 2626 lopullinen (jäljempänä riidanalainen päätös) määrännyt seuraamuksia muiden yritysten ohella kantajalle eli Elf Aquitane SA:lle, joka oli vuoteen 2006 saakka Arkema Francen (aiemmin Atochem SA, sitten Elf Atochem SA ja tämän jälkeen Atofina SA ja Arkema SA) emoyhtiö, koska ne osallistuivat ETA-alueen natriumkloraattimarkkinoita koskeviin sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin ajanjaksolla, joka oli kantajan ja Arkema Francen tapauksessa 11.5.1995–9.2.2000 (riidanalaisen päätöksen 12–15 perustelukappale ja 1 artikla).

2 Natriumkloraatti on voimakas hapetin, jota valmistetaan natriumkloridin vesiliuoksesta elektrolyysin avulla kloraattikennossa. Natriumkloraattia voidaan valmistaa joko kiteisessä muodossa tai liuoksena. Sitä käytetään eniten klooridioksidin valmistuksessa; klooridioksidia puolestaan käytetään sellun valkaisuun paperi- ja selluteollisuudessa. Muita, huomattavasti vähäisempiä käyttötarkoituksia ovat juomaveden puhdistus, tekstiilien valkaisu, rikkakasvien torjunta-aineet ja uraanin jalostus (riidanalaisen päätöksen toinen perustelukappale).

3 Tärkeimpiä kilpailijoita ETA:n natriumkloraattimarkkinoilla olivat vuonna 1999 seuraavat yritykset: ensinnäkin EKA Chemicals AB (jäljempänä EKA), jonka osakepääoma kuului kokonaan Akzo Nobel ‑konsernille ja jonka osuus natriumkloraattimarkkinoista oli 49 prosenttia; Finnish Chemicals Oy, jonka osakepääoma kuului välillisesti ja kokonaan Erikem Luxembourg SA:lle (jäljempänä ELSA) ja jonka osuus natriumkloraattimarkkinoista oli 30 prosenttia; Arkema France, jonka osakepääomasta 97,55 prosenttia kuului kantajalle vuosina 1992–2000 ja jonka osuus natriumkloraattimarkkinoista oli 9 prosenttia; Aragonesas Industrias y Energia SAU (jäljempänä Aragonesas), jonka osakepääoma kuului kokonaan tai suurimmaksi osaksi suoraan tai välillisesti Uralita SA:lle vuosina 1992–2000 ja jolla oli Solvay SA/NV:n tavoin 5 prosentin osuus natriumkloraattimarkkinoista; muiden valmistajien osuus näistä markkinoista oli yhteensä 2 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 13, 14, 25–30, 42 ja 46 perustelukappale).

4 EKA jätti 28.3.2003 sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa 19.2.2002 annetun komission tiedonannon (EYVL C 45, s. 3; jäljempänä vuoden 2002 yhteistyötiedonanto) perusteella komissiolle natriumkloraattimarkkinoiden kartellia (jäljempänä kartelli) koskevan hakemuksen sakoista vapauttamiseksi. EKA esitti hakemuksensa tueksi asiakirjatodisteita ja suullisen lausunnon (riidanalaisen päätöksen 54 ja 55 perustelukappale).

5 Komissio myönsi 30.9.2003 tekemällään päätöksellä EKA:lle ehdollisen vapautuksen sakoista vuoden 2002 yhteistyötiedonannon 15 kohdan mukaisesti (riidanalaisen päätöksen 55 perustelukappale).

6 Komissio lähetti 10.9.2004 Finnish Chemicalsille, Arkema Francelle ja Aragonesasille tietopyynnöt [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 18 artiklan 2 kohdan mukaisesti (riidanalaisen päätöksen 56 perustelukappale).

7 Kantaja esitti edellä 6 kohdassa mainittuun komission tietopyyntöön 18.10.2004 antamassaan vastauksessa vuoden 2002 yhteistyötiedonantoon perustuvan hakemuksen (riidanalaisen päätöksen 57 perustelukappale).

8 Finnish Chemicals jätti 29.10.2004 komissiolle vuoden 2002 yhteistyötiedonantoon perustuvan hakemuksen ja antoi sille suullisesti kartelliin liittyviä tietoja. Finnish Chemicals vahvisti tämän hakemuksen 2.11.2004 päivätyssä kirjeessään ja toimitti samanaikaisesti asiakirjatodisteita, jotka koskivat sen osallistumista kyseessä olevaan rikkomiseen (riidanalaisen päätöksen 58 perustelukappale).

9 Komissio esitti 4.11.2004 alkaen asetuksen N:o 1/2003 18 artiklan 2 kohdan mukaisia tietopyyntöjä muun muassa Arkema Francelle, Aragonesasille, EKA:lle ja Finnish Chemicalsille. Se myös tapasi kahden viimeksi mainitun yrityksen edustajia. Kantajalle komissio esitti ensimmäisen kerran tietopyynnön 11.4.2008 (riidanalaisen päätöksen 59–65 perustelukappale).

10 Komissio ilmoitti 11.7.2007 päivätyssä kirjeessään Arkema Francelle aikovansa hylätä sen vuoden 2002 yhteistyötiedonannon perusteella tekemän hakemuksen (riidanalaisen päätöksen 563 perustelukappale).

11 Samana päivänä päivätyssä kirjeessään komissio ilmoitti myös Finnish Chemicalsille aikovansa myöntää sille 30–50 prosentin alennuksen sille määrätystä sakosta vuoden 2002 yhteistyötiedonannon mukaisesti (riidanalaisen päätöksen 583 perustelukappale).

12 Komissio antoi 27.7.2007 väitetiedoksiannon, joka oli kantajan lisäksi osoitettu EKA:lle, Akzo Nobel NV:lle, Finnish Chemicalsille, ELSA:lle, Arkema Francelle, Aragonesasille ja Uralitalle. Ne vastasivat siihen asetetussa määräajassa (riidanalaisen päätöksen 66 ja 67 perustelukappale).

13 Muun muassa Arkema France ja kantaja käyttivät 20.11.2007 oikeuttaan kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan toimittamaan suulliseen kuulemiseen (riidanalaisen päätöksen 68 perustelukappale).

14 Komissio teki 11.6.2008 riidanalaisen päätöksen, joka annettiin kantajalle tiedoksi 16.6.2008.

15 Riidanalaisessa päätöksessä komissio toteaa lähinnä, että Arkema France, EKA, Finnish Chemicals ja Aragonesas loivat natriumkloraattimarkkinoiden vakiinnuttamisstrategian lopullisena tavoitteenaan jakaa natriumkloraatin myyntimäärät keskenään, koordinoida asiakkaiden suuntaan harjoitettavaa hinnoittelupolitiikkaa ja siten maksimoida voittonsa. Komission mukaan kartellin toiminta perustui kilpailijoiden väliseen tiiviiseen yhteydenpitoon kahden- tai monenvälisissä kokouksissa ja puhelinkeskusteluissa muttei noudattanut tiettyä kaavaa. Komission mukaan kartellijärjestelyt toteutettiin EKA:n ja Finnish Chemicalsin osalta 21.9.1994 alkaen, Arkema Francen osalta 17.5.1995 alkaen, Aragonesasin osalta 16.12.1996 alkaen ja ELSA:n osalta 13.2.1997 alkaen. Nämä järjestelyt kestivät komission mukaan 9.2.2000 saakka ainakin Arkema Francen, EKA:n, Finnish Chemicalsin ja Aragonesasin osalta (riidanalaisen päätöksen 69–71 perustelukappale).

16 Komissio toteaa erityisesti kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä Arkema Francen toiminnasta, että riidanalaisessa päätöksessä esitetyt tosiseikat osoittavat tämän osallistuneen suoraan kyseisiin kilpailunvastaisiin toimiin. Komissio toteaa myös, että kantaja omisti koko rikkomisen ajan yli 97 prosenttia Arkema Francen osakepääomasta. Tästä syystä komission mukaan voidaan perustellusti uskoa, että Arkema Francen oli noudatettava emoyhtiönsä määrittelemää toimintalinjaa ja että se ei siis voinut toimia itsenäisesti. Näin ollen komissio päättelee, että kantajalla voidaan olettaa olleen ratkaiseva vaikutusvalta Arkema Franceen, minkä komission luettelemat lisäseikat vahvistavat (riidanalaisen päätöksen 384 ja 386 perustelukappale).

17 Komissio on käyttänyt erityisesti Arkema Francelle ja kantajalle määrätyn sakon määrän laskentaperusteena asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettuja suuntaviivoja (EUVL 2006, C 210, s. 2; jäljempänä suuntaviivat) (riidanalaisen päätöksen 498 perustelukappale).

18 Aluksi komissio toteaa, että Arkema Francelle määrätyn sakon perusmäärän laskemiseksi on otettava huomioon määrä, joka vastaa 19:ää prosenttia niiden tuotteiden myynnin arvosta, joihin kartelli on vaikuttanut. Koska Arkema France on osallistunut rikkomiseen vähintään neljän vuoden ja kahdeksan kuukauden ajan, komissio katsoo yhtäältä, että tämä määrä on kerrottava viidellä rikkomisen keston huomioon ottamiseksi. Jotta kyseisiä yrityksiä ja erityisesti Arkema Francea estettäisiin osallistumasta horisontaalisiin hintasopimuksiin, komissio pitää toisaalta välttämättömänä lisätä sakon määrää summalla, joka vastaa 19:ää prosenttia edellä mainitun myynnin arvosta. Komissio katsoo tämän perusteella, että kantajalle ja Arkema Francelle on määrättävä yhteisvastuullisesti 22 700 000 euron sakko (riidanalaisen päätöksen 510 ja 521–523 perustelukappale).

19 Sakon perusmäärään tehtävien mukautusten yhteydessä komissio mainitsee lisäksi raskauttavana seikkana, että se on riidanalaisen päätöksen tekopäivänä jo määrännyt Arkema Francelle seuraamuksia kolmessa päätöksessä, joissa tämän katsottiin olevan vastuussa aiemmasta kartellitoiminnasta. Yhtäältä komissio katsoo lähinnä, että Arkema Francelle määrätyn sakon perusmäärää on perusteltua korottaa 90 prosenttia rikkomisen uusimisen vuoksi. Toisaalta komissio ei tuo esiin Arkema Francen eikä kantajan hyväksi mitään lieventäviä seikkoja, jotka oikeuttaisivat sakkojen määrän alentamisen. Komissio katsoo erityisesti, että kun kaikki asian tosiseikat otetaan huomioon, ”mikään poikkeuksellinen seikka” ei oikeuta myöntämään Arkema Francelle sakosta alennusta, joka ei kuulu vuoden 2002 yhteistyötiedonannon soveltamisalaan (riidanalaisen päätöksen 525, 526, 538 ja 544 perustelukappale).

20 Komissio toteaa vielä lähinnä, että kun otetaan huomioon, että kantajan muiden kuin rikkomiseen liittyvien tuotteiden myynnistä saama liikevaihto on erityisen merkittävä ja ylittää absoluuttisesti mitattuna selvästi muiden kyseessä olevien yritysten liikevaihdon, kantajalle määrätyn sakon perusmäärää on korotettava 70 prosenttia, jotta varmistettaisiin sakkojen riittävä ehkäisevä vaikutus (riidanalaisen päätöksen 545, 548 ja 559 perustelukappale).

21 Lisäksi komissio toteaa, että Arkema Francelle ja erityisesti kantajalle määrättävät sakot ovat alle 10 prosenttia kummankin yrityksen vuoden 2007 kokonaisliikevaihdosta ja että sakot, joita niille voitiin määrätä ennen vuoden 2002 yhteistyötiedonannon soveltamista, ovat Arkema Francen osalta 43 130 000 euroa ja kantajan osalta 38 590 000 euroa (riidanalaisen päätöksen 551 ja 552 perustelukappale).

22 Komissio katsoo vielä, ettei Arkema Francen sakkoja pidä alentaa vuoden 2002 yhteistyötiedonannon perusteella, koska sen komissiolle toimittamilla tiedoilla ei ollut tiedonannon 21 kohdassa tarkoitettua merkittävää lisäarvoa. Sitä vastoin komissio katsoo, että Finnish Chemicals on toimittanut sille todisteita, joilla on tiedonannon 21 kohdassa tarkoitettua merkittävää lisäarvoa. Näin ollen komissio myöntää sille 50 prosentin alennuksen sakosta, joka sille muussa tapauksessa olisi määrätty (riidanalaisen päätöksen 580, 588 ja 591 perustelukappale).

23 Riidanalaisen päätöksen päätösosan 1 ja 2 artiklassa todetaan seuraavaa:

”1 artikla

Seuraavat yritykset ovat rikkoneet EY 81 artiklaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa osallistumalla esitettyinä ajankohtina sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen tarkoituksenaan jakaa myyntimäärät, sopia hinnoista, vaihtaa arkaluonteisia kaupallisia tietoja hinnoista ja myyntimääristä sekä valvoa kilpailunvastaisten järjestelyjen toteuttamista natriumkloraatin ETA-markkinoilla:

a) [EKA], 21.9.1994–9.2.2000;

b) Akzo Nobel – –, 21.9.1994–9.2.2000;

c) Finnish Chemicals – –, 21.9.1994–9.2.2000;

d) [ELSA], 13.2.1997–9.2.2000;

e) Arkema France, 17.5.1995–9.2.2000;

f) [kantaja], 17.5.1995–9.2.2000;

g) Aragonesas – –, 16.12.1996–9.2.2000;

h) Uralita – –, 16.12.1996–9.2.2000.

2 artikla

Edellä 1 artiklassa mainitusta rikkomisesta määrätään seuraavat sakot:

a) EKA – – ja Akzo Nobel – –, yhteisvastuullisesti: 0 EUR;

b) Finnish Chemicals – –: 10 150 000 EUR, josta yhteisvastuullisesti ELSA:n kanssa (joka on selvitystilassa): 50 900 EUR;

c) Arkema France – – ja [kantaja], yhteisvastuullisesti: 22 700 000 EUR;

d) Arkema France – –: 20 430 000 EUR;

e) [kantaja]: 15 890 000 EUR;

f) Aragonesas – – ja Uralita – – yhteisvastuullisesti: 9 900 000 EUR.

– –”

24 Riidanalaisen päätöksen päätösosan 3 artiklassa komissio määrää päätöksen 1 artiklassa tarkoitetut yritykset yhtäältä lopettamaan kyseessä olevan rikkomisen, jos sitä ei ole vielä lopetettu, ja toisaalta pidättymään vastedes harjoittamasta päätöksen 1 artiklassa kuvatun kaltaista toimintaa ja toteuttamasta toimenpiteitä, joilla on samanlaisia tai vastaavia tavoitteita tai vaikutuksia.

25 Riidanalaisen päätöksen päätösosan 4 artiklassa luetellaan yritykset, joille päätös on osoitettu; nämä ovat samat kuin päätöksen 1 artiklassa tarkoitetut yritykset.

Menettely ja asianosaisten vaatimukset

26 Kantaja nosti käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 1.8.2008 toimittamallaan kannekirjelmällä.

27 Unionin yleinen tuomioistuin (toinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn. Unionin yleinen tuomioistuin esitti kantajalle ja komissiolle tiettyjä kysymyksiä. Se pyysi lisäksi komissiota toimittamaan tiettyjä asiakirjoja. Asianosaiset vastasivat kysymyksiin asetetussa määräajassa, mutta komissio kieltäytyi toimittamasta jäljennöstä EKA:n suullisesta hakemuksesta sakoista vapauttamiseksi.

28 Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen suullisiin kysymyksiin kuultiin 2.6.2010 pidetyssä istunnossa.

29 Unionin yleinen tuomioistuin yhtäältä määräsi asiassa T-299/08, Elf Aquitaine vastaan komissio, 11.6.2010 antamallaan määräyksellä (ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa) komissiota toimittamaan jäljennöksen sakoista vapauttamista koskevasta EKA:n suullisesta hakemuksesta ja toisaalta antoi kantajan asianajajille luvan tutustua kyseiseen asiakirjaan unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamossa. Komissio toimitti asiakirjan asetetussa määräajassa, ja kantajan asianajajat tutustuivat siihen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamossa. Kantaja vastasi unionin yleisen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen, että vaikka se ei voinut vahvistaa kyseisen asiakirjan identtisyyttä sen asiakirjan kanssa, johon se oli saanut tutustua komission hallinnollisessa menettelyssä, sillä ei ollut mitään syytä epäillä, ettei kyseessä ole sama asiakirja.

30 Suullinen käsittely päätettiin 16.7.2010.

31 Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– ensisijaisesti kumoaa EY 230 artiklan nojalla riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin se koskee kantajaa

– toissijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen 2 artiklan c ja e alakohdassa sille määrätyt sakot tai alentaa niitä EY 229 artiklan nojalla

– velvoittaa joka tapauksessa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

32 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

1. Ensisijainen vaatimus, joka koskee riidanalaisen päätöksen kumoamista

33 Kantaja esittää kymmenen kanneperustetta, joilla se tukee vaatimustaan kumota riidanalaisen päätöksen sitä koskevat osat. Ensimmäisen perusteen mukaan komissio on rikkonut sääntöjä, jotka koskevat kilpailusääntöjen rikkomista koskevan vastuun kohdentamista silloin, kun kyse on konsernista. Toisen perusteen mukaan komissio on rikkonut kuutta perusperiaatetta, kun se asetti kantajan vastuuseen kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta. Kolmannen perusteen mukaan kantajan esittämiä aihetodisteita on vääristelty. Neljännen perusteen mukaan riidanalaisen päätöksen perustelut ovat ristiriitaiset. Viidennen perusteen mukaan hyvän hallinnon periaatetta on loukattu. Kuudennen perusteen mukaan oikeusvarmuuden periaatetta on loukattu. Seitsemännen perusteen mukaan komissio on käyttänyt harkintavaltaansa väärin. Kahdeksannen perusteen mukaan kantajalle henkilökohtaisesti määrätty sakko on perusteeton. Yhdeksännen perusteen mukaan Arkema Francelle ja kantajalle yhteisvastuullisesti määrätyn sakon laskennassa ei ole noudatettu sakon laskentaa määrittäviä periaatteita ja sääntöjä. Kymmenennen perusteen mukaan vuoden 2002 yhteistyötiedonantoa ei ole noudatettu.

Ensimmäinen peruste, jonka mukaan on rikottu rikkomista koskevan vastuun kohdentamisesta konsernissa annettuja sääntöjä

34 Kantajan ensimmäinen peruste, jonka mukaan komissio on riidanalaisessa päätöksessään rikkonut sääntöjä, jotka koskevat kilpailusääntöjen rikkomista koskevan vastuun kohdentamista konsernissa, jakautuu viiteen osaan.

Ensimmäinen osa, jonka mukaan komissio on tehnyt oikeudellisen virheen asettaessaan kantajan vastuuseen kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta

– Asianosaisten lausumat

35 Kantaja väittää lähinnä, että komissio on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan riidanalaisen päätöksen 369 perustelukappaleessa, ettei sillä ollut velvollisuutta esittää seikkoja, jotka vahvistaisivat olettaman, jonka mukaan koko tytäryhtiönsä osakepääoman omistavalla emoyhtiöllä on ratkaiseva vaikutusvalta tähän tytäryhtiöönsä (jäljempänä ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama).

36 Runsaasta oikeuskäytännöstä ja komission aiemmasta päätöskäytännöstä käy kantajan mukaan ensinnäkin ilmi, että komission on vahvistettava ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama konkreettisin seikoin, jotka näyttävät tällaisen vaikutusvallan toteen. Näistä seikoista on kantajan mukaan käytävä ilmi, että emoyhtiö osallistui rikkomiseen, se oli tietoinen rikkomisesta tai sillä oli konsernin sisäisen rakenteen vuoksi käytännön mahdollisuus vaikuttaa tytäryhtiönsä liiketoimintapolitiikkaan. Kantaja väittää erityisesti, että komissio on lähes neljänkymmenen vuoden ajan ennen [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/E-1/37.773 – MCAA) 19.1.2005 tehtyä päätöstä K(2004) 4876 lopullinen (EUVL 2006, L 353, s. 12; jäljempänä MCAA-päätös) ottanut konkreettiset seikat huomioon ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman vahvistamisessa. Kantaja väittää lisäksi, että komissio on [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/C.39181 – Kynttilävahat) 1.10.2008 tehdyn päätöksen (EUVL C 295, s. 17; jäljempänä kynttilävahoja koskeva päätös) 574 perustelukappaleessa myöntänyt, ettei se ennen vuotta 2005 asettanut emoyhtiöitä vastuuseen rikkomisesta esittämättä kyseisen olettaman vahvistavia konkreettisia seikkoja.

37 Kantaja huomauttaa toiseksi, ettei komissio ole [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/E-2/37.857 – Orgaaniset peroksidit) 10.12.2003 tekemässään päätöksessä (EUVL 2005, L 110, s. 44; jäljempänä orgaanisia peroksideja koskeva päätös) asettanut kantajaa vastuuseen päätöksessä määrättyjen seuraamusten perustana olleesta rikkomisesta, koska Arkema France toimi markkinoilla täysin itsenäisesti.

38 Kantaja väittää kolmanneksi lähinnä, että oikeuskäytäntö, joka koskee julkisen yrityksen toteuttaman toimen katsomista valtiosta johtuvaksi valtiontukilainsäädännössä, tukee komission velvollisuutta esittää lisäseikkoja ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman vahvistamiseksi EY 81 artiklan soveltamisen yhteydessä. Kantaja viittaa tässä yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-482/99, Ranska vastaan komissio, 16.5.2002 antamaan tuomioon (Kok., s. I‑4397) ja yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T‑442/03, SIC vastaan komissio, 26.6.2008 antamaan tuomioon (Kok., s. II‑1161). Kantaja katsoo, että EY 295 artiklan mukaan yksityistä osakkeenomistajaa ei voida yhdenvertaisen kohtelun periaatteen perusteella kohdella huonommin kuin julkista osakkeenomistajaa.

39 Neljänneksi kantaja väittää, että komission riidanalaisen päätöksen 369 perustelukappaleessa esittämä arviointi, jonka mukaan komission tehtävänä ei ole vahvistaa ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa sellaisten lisäseikkojen perusteella, jotka osoittavat tytäryhtiön toimivan emoyhtiön valvonnassa, on ristiriidassa sellaisten useimmissa unionin jäsenvaltioissa, kuten Belgiassa, Italiassa, Ranskassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa, sekä Yhdysvalloissa annettujen ratkaisujen kanssa, joilla on ollut kiistaton vaikutus yhteisön kilpailulainsäädäntöön. Kantaja esittää yhtäältä, että kaikissa jäsenvaltioissa kansalliset kilpailuviranomaiset tukeutuvat aihetodisteiden kokonaisuuteen, joilla pyritään osoittamaan tytäryhtiön itsenäinen toiminta sen emoyhtiöön nähden. Toisaalta kun otetaan huomioon kilpailun alalla komission ja kilpailuviranomaisten välisissä suhteissa sovellettava tiiviimmän yhteistyön mekanismi, komission on kantajan mukaan otettava huomioon näiden viranomaisten tekemät ratkaisut, vaikka ne eivät sido sitä.

40 Komissio kiistää kantajan väitteet.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

41 Aluksi on syytä tuoda esiin, että komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 369–372 perustelukappaleissa ensin oikeuskäytäntöön, joka koskee emoyhtiön asettamista vastuuseen tytäryhtiönsä rikkomista merkitsevästä toiminnasta, ja toteaa sitten 386 ja 387 perustelukappaleessa seuraavaa:

”(386) [Kantaja] omisti koko rikkomisen ajan yli 97 prosenttia [Arkema Francen] osakepääomasta. Kun otetaan huomioon, että vastaavissa tilanteissa voidaan perustellusti uskoa, että tytäryhtiön on noudatettava emoyhtiönsä määrittelemään toimintalinjaa (ja että se ei voi siis toimia itsenäisesti) ja että emoyhtiöllä ei ole mitään esteitä määritellessään tytäryhtiönsä toimintalinjaa, [kantajalla] voidaan olettaa olleen ratkaiseva vaikutusvalta [Arkema Franceen]. Myös muut seikat vahvistavat olettaman, jonka mukaan [kantajan] vaikutusvalta on ollut hyvin ratkaiseva. Ensinnäkin [kantaja] nimitti kaikki [Arkema Francen] hallituksen jäsenet. [P] oli vuosina 1994–1999 samanaikaisesti [Arkema Francen] ja [kantajan] johtoryhmän jäsen sekä [Arkema Francen] hallituksen jäsen. [I] oli [Arkema Francen] hallituksen jäsen vuosina 1994–1998 ja [kantajan] johtoryhmän jäsen vuosina 1994–1997. [W] istui [Arkema Francen] hallituksessa vuosina 1994–1999, ja hänet nimitettiin [kantajan] johtoryhmään vuonna 1999. Myös monet muut henkilöt, kuten [D] (vuosina 1994–2000) ja [R] (vuosina 1994–1997) ovat olleet samanaikaisesti [Arkema Francen] ja [kantajan] hallituksen jäseniä. Kun otetaan huomioon henkilöstön monenlainen päällekkäisyys [Arkema Francen] johtavissa ja valvovissa elimissä, joiden jäsenet (johtavien elinten osalta) nimitti ja oletettavasti myös tarvittaessa erotti [kantaja], on selvää, että kantajalla oli tiedossa kaikki [Arkema Francen] tekemät päätökset ja että se saattoi vaikuttaa niihin milloin tahansa. Tytäryhtiöllä ei myöskään ollut muita merkittäviä osakkeenomistajia, jotka olisivat voineet vaikuttaa sen liiketoimintapolitiikkaan.

(387) Kun otetaan huomioon olettama, joka seuraa siitä, että [kantaja] omisti rikkomisen ajankohtana osuuden (yli 97 prosenttia) [Arkema Francesta], ja näiden yhtiöiden organisatorisista yhteyksistä, komissio katsoo, että [kantajalla] on ollut ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiönsä [Arkema Francen] käyttäytymiseen.”

42 Komissio lisäksi hylkää riidanalaisen päätöksen 396–415 perustelukappaleessa väitteet, joita Arkema France ja kantaja esittivät väitetiedoksiantoon vastaukseksi antamissaan huomautuksissa ja joilla ne pyrkivät kiistämään sen, että kantaja asetetaan vastuuseen kyseisestä rikkomisesta.

43 Edellä 41 ja 42 kohdassa esitetyistä riidanalaisen päätöksen perusteluista käy näin ollen ilmi, että komissio on asettanut kantajan vastuuseen kyseisestä rikkomisesta sen olettaman perusteella, että yli 97 prosenttia tytäryhtiönsä osakepääomasta omistavalla emoyhtiöllä on ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiöönsä. Komissio katsoi lisäksi, että sen riidanalaisessa päätöksessä esittämät lisäseikat vahvistivat tämän olettaman ja ettei olettamaa voitu kumota väitteillä, joita Arkema France ja kantaja esittivät väitetiedoksiantoon vastaukseksi antamissaan huomautuksissa.

44 Tämän perusteella on tutkittava, onko komissio tehnyt kantajan väitteen mukaisesti oikeudellisen virheen, kun se päätteli, että kantaja voidaan asettaa vastuuseen kyseisestä rikkomisesta pelkästään sillä perusteella, että se omistaa yli 97 prosenttia Arkema Francen osakepääomasta.

45 Yhteisöjen tuomioistuin muistutti asiassa C-97/08, Akzo Nobel ym. vastaan komissio 10.9.2009 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I-8237, 54 kohta), että yhteisön kilpailuoikeus koskee yritysten toimintaa (ks. yhdistetyt asiat C‑204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I‑123, 59 kohta) ja että yrityksen käsitteellä tarkoitetaan jokaista yksikköä, joka harjoittaa taloudellista toimintaa, riippumatta yksikön oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta (yhdistetyt asiat C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I-5425, 112 kohta; asia C-222/04, Cassa di Risparmio di Firenze ym., tuomio 10.1.2006, Kok., s. I‑289, 107 kohta ja asia C-205/03 P, FENIN v. komissio, tuomio 11.7.2006, Kok., s. I‑6295, 25 kohta).

46 Unionin tuomioistuin on myös täsmentänyt, että yrityksen käsitteellä on tässä samassa asiayhteydessä katsottava tarkoitettavan taloudellista kokonaisuutta, vaikka oikeudellisesti tämän taloudellisen kokonaisuuden muodostaakin useampi kuin yksi luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö (ks. edellä 45 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym., tuomion 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

47 Kun tällainen taloudellinen yksikkö rikkoo kilpailusääntöjä, sen asiana on yksilöllisen vastuun periaatteen mukaisesti vastata kyseisestä rikkomisesta (ks. edellä 45 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

48 Yhteisön kilpailuoikeuden rikkominen on luettava yksiselitteisesti sen oikeushenkilön syyksi, jolle sakot mahdollisesti määrätään, ja väitetiedoksianto on osoitettava tälle oikeushenkilölle. On myös tärkeää, että väitetiedoksiannossa ilmaistaan, missä ominaisuudessa oikeushenkilöä syytetään väitetyistä rikkomisista (ks. edellä 45 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

49 Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä toiminnasta erityisesti silloin, kun siitä huolimatta, että tytäryhtiö on erillinen oikeussubjekti, se ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita, kun otetaan erityisesti huomioon taloudelliset, organisatoriset ja oikeudelliset yhteydet näiden kahden oikeudellisen yksikön välillä (ks. edellä 45 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

50 Näin on siksi, että tällaisessa tapauksessa emoyhtiö ja tytäryhtiö kuuluvat samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat näin ollen yhden ainoan tämän tuomion 45 ja 46 kohdassa viitatussa oikeuskäytännössä tarkoitetun yrityksen. Siten se, että emo- ja tytäryhtiö muodostavat yhden EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen, mahdollistaa sen, että komissio voi osoittaa sakkojen määräämispäätöksen emoyhtiölle ilman, että sillä olisi velvollisuutta osoittaa tämän emoyhtiön itse osallistuneen rikkomiseen (ks. edellä 45 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

51 Sellaisessa erityistapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa kokonaan tytäryhtiönsä, joka on rikkonut unionin kilpailusääntöjä, yhtäältä kyseinen emoyhtiö voi vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiön käyttäytymiseen ja toisaalta on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan kyseinen emoyhtiö todella vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiönsä käyttäytymiseen (ks. edellä 45 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

52 Näissä olosuhteissa riittää, että komissio osoittaa, että emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiön, voidakseen olettaa, että emoyhtiö vaikuttaa ratkaisevasti tämän liiketoimintapolitiikkaan. Tämän perusteella komissio voi katsoa, että emoyhtiö on yhteisvastuussa tytäryhtiölleen määrätyn sakon maksamisesta, ellei tämä emoyhtiö, jonka asiana on kumota tämä olettama, esitä riittäviä todisteita sen osoittamiseksi, että tytäryhtiö toimii itsenäisesti markkinoilla (ks. edellä 45 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

53 Vaikka pitää paikkansa, että yhteisöjen tuomioistuin on asiassa C‑286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags vastaan komissio, 16.11.2000 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I‑9925, 28 ja 29 kohta) maininnut sen ohella, että emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiönsä, muita seikkoja, joihin kuuluu esimerkiksi se, että emoyhtiön vaikutusta tytäryhtiönsä liiketoimintapolitiikkaan ei kiistetä, sekä kahden yhtiön yhteinen edustus hallinnollisessa menettelyssä, on kuitenkin niin, että yhteisöjen tuomioistuin mainitsi kyseiset seikat yksinomaan tarkoituksenaan esittää kaikki seikat, joihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli perustanut päättelynsä, eikä asettaakseen kyseessä olevan olettaman soveltamisen edellytykseksi sitä, että esitetään muita todisteita siitä, että emoyhtiöllä on tosiasiallisesti ollut vaikutusta (ks. edellä 45 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

54 Kaikista näistä toteamuksista seuraa, että kun emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiönsä, on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan tällä emoyhtiöllä on ratkaiseva vaikutus tytäryhtiönsä käyttäytymiseen (ks. edellä 45 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

55 Unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy lisäksi ilmi, että kun emoyhtiö omistaa lähes täysin tytäryhtiönsä, voidaan kohtuudella päätellä, että tämä tytäryhtiö ei päätä itsenäisesti käyttäytymisestään markkinoilla ja että se muodostaa näin ollen emoyhtiönsä kanssa EY 81 artiklassa tarkoitetun saman yrityksen (ks. vastaavasti asia T‑203/01, Michelin v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok., s. II‑4071, 290 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

56 Käsiteltävässä asiassa on todettava yhtäältä, että – kuten komissio riidanalaisen päätöksensä 386 perustelukappaleessa toteaa – kantaja ei kiistä omistaneensa tosiseikkojen tapahtuma-aikaan Arkema Francen osakepääomasta yli 97 prosenttia, tarkkaan ottaen 97,55 prosenttia, mikä käy ilmi riidanalaisen päätöksen 13 perustelukappaleesta. Vaikka toisaalta kantaja väittää, ettei ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa voida vahvistaa sillä perusteella, ettei Arkema Francen osakepääoma ollut muiden osakkeenomistajien kuin kantajan hallussa, kantaja ei kuitenkaan esitä väitteitä, joilla se kyseenalaistaisi komission riidanalaisen päätöksen 396 perustelukappaleessa tekemän arvioinnin, jonka mukaan se, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiönsä osakepääoman lähes kokonaan, on verrattavissa koko osakepääoman omistamiseen, koska lähtökohtaisesti ”vähemmistöosakkailla ei tällaisessa tapauksessa ole erityisoikeuksia vaan pelkkä taloudellinen intressi tytäryhtiönsä liiketoimintaan”.

57 Tämän vuoksi komissio oli oikeassa olettaessaan riidanalaisessa päätöksessään edellä 45–55 kohdassa esitetyn oikeuskäytännön mukaisesti, että kantajalla oli ratkaiseva vaikutusvalta Arkema Franceen, koska se omisti tämän osakepääoman lähes kokonaan.

58 Kantaja ei ole esittänyt mitään väitettä, joka kumoaisi tämän päätelmän.

59 Ensinnäkin on hylättävä perusteettomina väitteet, joiden mukaan sekä oikeuskäytännöstä että MCAA-päätöstä edeltävästä komission päätöskäytännöstä käy ilmi, että komission on vahvistettava ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama konkreettisten seikkojen perusteella. Kuten edeltävistä 45–55 kohdasta käy ilmi, yhteisöjen tuomioistuin muistutti asiassa Akzo Nobel ym. vastaan komissio antamassaan tuomiossa (edellä 45 kohta) vakiintuneen oikeuskäytännön perusteella, ettei komission tarvitse esittää lisäseikkoja kyseisen olettaman vahvistamiseksi. Vaikka MCAA-päätöstä edeltävässä komission päätöskäytännössä ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama vahvistettiin lisäseikkojen avulla, kuten komissio on todennut kynttilävahoja koskevassa päätöksessään, tällainen toteamus ei myöskään voi horjuttaa edellä 57 kohdassa esitettyä päätelmää, jonka mukaan komissio oli oikeassa olettaessaan riidanalaisessa päätöksessään, että kantajalla oli ratkaiseva vaikutusvalta Arkema Franceen pelkästään sillä perusteella, että se omisti Arkema Francen osakepääoman lähes kokonaan.

60 Toiseksi on hylättävä perusteettomana väite, jonka mukaan komissio on tehnyt oikeudellisen virheen asettaessaan kantajan vastuuseen kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta, vaikka se ei ole kohdentanut vastuuta vastaavasti orgaanisia peroksideja koskevassa päätöksessään. Ensinnäkin siltä osin kuin komissio asetti riidanalaisessa päätöksessään kantajan vastuuseen kyseisestä rikkomisesta EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun yrityksen käsitteen täsmällisen tulkinnan perusteella, kuten edeltävistä 45–55 kohdasta käy ilmi, pelkästään se seikka, että komissio ei ole kohdentanut vastuuta tällä tavalla aikaisemmassa, Arkema Francelle määrättyjä seuraamuksia koskevassa päätöksessään, ei voi tässä yhteydessä horjuttaa riidanalaisen päätöksen legitiimiyttä. Koska toiseksi komissiolla on mahdollisuus muttei velvollisuutta asettaa emoyhtiö vastuuseen rikkomisesta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C‑125/07 P, C‑133/07 P ja C‑135/07 P, Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomio 24.9.2009, Kok., s. I‑8681, 82 kohta ja yhdistetyt asiat T‑259/02–T‑264/02 ja T‑271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomio 14.12.2006, Kok., s. II‑5169, 331 kohta), pelkästään se seikka, ettei komissio ole tehnyt niin orgaanisia peroksideja koskevassa päätöksessään, ei velvoita komissiota tekemään samanlaista arviointia myöhemmissä päätöksissään (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio (ns. PVC II), tuomio 20.4.1999 (Kok., s. II‑931, 990 kohta).

61 Kolmanneksi on hylättävä tehottomana kantajan esittämä väite, jonka mukaan edellä 38 kohdassa mainitussa asiassa Ranska vastaan komissio annettu tuomio (50–52, 55 ja 56 kohta) ja edellä 38 kohdassa mainitussa asiassa SIC vastaan komissio (94, 95, 98, 99, 101–105 ja 107 kohta) annettu tuomio näyttävät vahvistavan, että komission on esitettävä lisäseikkoja vahvistaakseen ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman, jonka perusteella se soveltaa EY 81 artiklaa. Tuomioiden kyseiset kohdat, joissa käsiteltiin kysymystä siitä, johtuuko julkisen yrityksen toteuttama toimenpide valtiosta ja voidaanko tällaista toimenpidettä siten pitää EY 87 artiklassa tarkoitettuna valtiontukena, eivät itse asiassa liity edellytyksiin, joiden mukaisesti emoyhtiö voidaan asettaa vastuuseen EY 81 rikkomisesta, eivätkä estä ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman soveltamista EY 81 artiklan rikkomisen yhteydessä, minkä lainmukaisuuden unionin tuomioistuimet ovat nimenomaisesti tunnustaneet, kuten edellä 45–55 kohdassa esitetystä oikeuskäytännöstä käy ilmi.

62 Neljänneksi on hylättävä tehottomana väite, jonka mukaan useiden Euroopan unionin jäsenvaltioiden ja Yhdysvaltojen oikeuskäytäntö edellyttää, että emoyhtiön tytäryhtiöönsä käyttämä ratkaiseva vaikutusvalta on vahvistettava konkreettisten seikkojen perusteella. Sen lisäksi, ettei kyseisten valtioiden oikeuskäytäntö sido komissiota eikä riidanalaisen päätöksen laillisuutta pidä tutkia niiden muodostamassa oikeudellisessa kehyksessä, ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama ei missään tapauksessa ole vastoin yhteisön oikeutta sillä perusteella, ettei tätä olettamaa tunnusteta näiden valtioiden oikeuskäytännössä, vaikka se näytettäisiinkin toteen.

63 Edellä esitettyjen toteamusten perusteella kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä osittain perusteettomana ja osittain tehottomana.

Toinen osa, joka koskee yhtiöiden oikeudellisen ja taloudellisen autonomian periaatteen loukkaamista

– Asianosaisten lausumat

64 Kantaja väittää, että – kuten MCAA-päätöstä edeltäneessä komission päätöskäytännössä vahvistettiin – kun ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman vahvistamiseksi ei ole esitetty lisäseikkoja, jotka osoittavat emoyhtiön osallistuneen tytäryhtiönsä toimintaan rikkomisen kohteena olleilla markkinoilla, kyseinen olettama on ristiriidassa oikeushenkilön autonomian periaatteen kanssa, sillä sen perusteella emoyhtiö on automaattisesti vastuussa tytäryhtiöidensä rikkomisista.

65 Kantaja väittää ensinnäkin, että ainoastaan asianmukaisesti perustellusta syystä voidaan oikeushenkilön taloudellisen autonomian periaatteesta poiketa ja todeta emoyhtiön kuuluvan tytäryhtiönsä kanssa läheisesti yhteen EY 81 artiklassa tarkoitetulla tavalla. Ainoastaan tällaisessa poikkeustapauksessa emoyhtiö voidaan kantajan mukaan asettaa vastuuseen sen tytäryhtiön tekemästä rikkomisesta ja velvoittaa maksamaan yhteisvastuullisesti sakko, joka on määrätty kyseiselle tytäryhtiölle, mutta sille ei voida määrätä henkilökohtaista sakkoa.

66 Kantaja huomauttaa, että Euroopan unionin jäsenvaltioiden yhtiöoikeus sisältää oikeushenkilöiden taloudellisen autonomian periaatteen, joka pätee myös tytäryhtiöihin, joiden koko osakepääoman niiden emoyhtiö omistaa. Tämä periaate johtuu kantajan mukaan oikeushenkilön ominaisuuksista, ja sen mukaisesti kullakin yhtiöllä on täysi oikeushenkilöllisyys ja omat varat, ja kukin yhtiö vastaa täysimääräisesti omista toimistaan, myös markkinoilla toteuttamiensa taloudellisten toimien seurauksista. Kantaja täsmentää tässä yhteydessä, että oikeuskäytännössä on tunnustettu tytäryhtiön taloudellisen autonomian periaate, joka johtuu tytäryhtiön oikeudellisesta autonomiasta. Tämä periaate on kantajan mukaan myös keskeinen perusta modernien talouksien asianmukaiselle toiminnalle. Kantaja katsoo näin ollen, että kantajalla ja Arkema Francella, jotka ovat kaksi erillistä oikeushenkilöä, on kummallakin oma oikeudellinen ja taloudellinen autonomia.

67 Kantaja väittää toiseksi, että tytäryhtiön taloudellisen autonomian periaate ilmentää käytännössä tytäryhtiön oikeushenkilöllisyyden kaikkien oikeudellisten ominaisuuksien käyttöä. Yhtäältä Euroopan unionin useimpien jäsenvaltioiden oikeuden analyysi osoittaa kantajan mukaan, että oikeushenkilön autonomian periaate on osa keskeistä oikeudellista perustaa, johon näiden yhteiskuntien rakenne nojaa, ja että tästä periaatteesta voidaan poiketa ainoastaan poikkeuksellisissa olosuhteissa, kuten kansallisista oikeuskäytännöistä käy ilmi. Kantaja väittää toisaalta, että komissio ei voi kilpailulainsäädäntöä soveltaessaan jättää huomiotta unionin jäsenvaltioiden tuomioistuinten oikeuskäytäntöä, sillä muutoin se vaarantaisi eri kilpailulainsäädäntöjen tarvittavan lähentymisen eurooppalaisissa ja kansainvälisissä kilpailuverkostoissa.

68 Komissio kiistää kantajan väitteet.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

69 Kantaja väittää lähinnä, että asettaessaan kantajan vastuuseen kyseisestä rikkomisesta komissio on loukannut yritysten oikeudellisen ja taloudellisen autonomian periaatteita.

70 Yritysten oikeudellisen ja taloudellisen autonomian periaatteiden ulottuvuudesta tai edes jälkimmäisen periaatteen olemassaolosta ei ole tarpeen lausua, sillä riittää kun todetaan, etteivät ne missään tapauksessa merkitse sitä, että yhtiö, jonka osakepääoma on kokonaan tai lähes kokonaan toisen yhtiön omistuksessa, toimisi väistämättä autonomisesti markkinoilla ainoastaan sillä perusteella, että sillä on oikeuskelpoisuus ja omat varat. Tällainen oletus jättäisi nimittäin kokonaan huomiotta ne monet todelliset mahdollisuudet, joilla emoyhtiö voi käytännössä vaikuttaa virallisesti tai epävirallisesti kokonaan tai lähes kokonaan omistamansa tytäryhtiön käyttäytymiseen.

71 Komissio ei näin ollen ole loukannut väitettyjä oikeudellisen ja taloudellisen autonomian periaatteita, joihin kantaja käsiteltävässä asiassa vetoaa.

72 Kantajan esittämät väitteet eivät voi menestyä. Ensinnäkin väitteet, joiden mukaan ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama olisi vastoin joissakin unionin jäsenvaltioissa sovellettavaa oikeutta, on hylättävä perusteettomia edellä 62 esitetyistä syistä eli erityisesti siksi, ettei näiden valtioiden oikeus muodosta merkityksellistä oikeudellista kehystä riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuden arvioinnille. Toiseksi kantajan väitteestä, jonka mukaan asettaessaan kantajan vastuuseen kyseisestä rikkomisesta komissio on rikkonut unionin jäsenvaltioissa sovellettavaa yhtiöoikeutta ja siten toissijaisuusperiaatetta, on syytä todeta, että kun taloudellinen yksikkö rikkoo kilpailusääntöjä, sen on EY 81 artiklan 1 kohdan mukaisesti vastattava tästä rikkomisesta, josta komissio voi määrätä sille seuraamuksia asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla.

73 Edellä esitetyn perusteella ensimmäisen perusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.

Kolmas osa, jonka mukaan komissio on tehnyt virheen, koska sen riidanalaisessa päätöksessä esittämillä seikoilla ei vahvisteta ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa

– Asianosaisten lausumat

74 Kantaja väittää lähinnä, että komissio on tehnyt oikeudellisen virheen ja ilmeisiä arviointivirheitä katsoessaan, että riidanalaisen päätöksen 386 perustelukappaleessa (ks. edellä 41 kohta) esitetyt kolme lisäseikkaa vahvistavat ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman. Kantaja väittää tässä yhteydessä pääasiallisesti, ettei kyseistä olettamaa vahvista se, että kantaja on nimittänyt tytäryhtiönsä hallituksen jäsenet tai että Arkema Francen johtoryhmän tai hallituksen viisi jäsentä kuuluvat myös kantajan johtoryhmään tai hallitukseen.

75 Komissio kiistää kantajan väitteet.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

76 Edellä 52–55 kohdassa esitetyn oikeuskäytännön mukaan komissiolla ei ole velvollisuutta esittää lisäseikkoja vahvistaakseen ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman, jonka se voi perustellusti esittää, kun emoyhtiö omistaa tytäryhtiönsä osakepääoman kokonaan tai lähes kokonaan, mutta kantajan, jolle kuuluu kyseisen olettaman kumoaminen, on sen sijaan näytettävä riittävällä tavalla toteen, että sen tytäryhtiö käyttäytyy itsenäisesti markkinoilla.

77 Vaikka näin ollen katsottaisiin kantajan väitteen mukaisesti, että komissio olisi riidanalaisen päätöksensä 386 perustelukappaleessa virheellisesti käyttänyt perustana seikkoja, joilla ei voida vahvistaa ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa, tällainen virhe ei missään tapauksessa voisi kyseenalaistaa sitä seikkaa, että komissio saattoi perustellusti olettaa kantajan ratkaisevan vaikutusvallan tytäryhtiöönsä pelkästään sen perusteella, että kantaja omisti tytäryhtiönsä osakepääoman lähes kokonaan.

78 Ensimmäisen perusteen kolmas osa on näin ollen hylättävä tehottomana, eikä kantajan väitteitä, joilla pyritään lähinnä kyseenalaistamaan niiden seikkojen merkityksellisyys, joita komissio on esittänyt riidanalaisessa päätöksessään ratkaisevaa toimivaltaa koskevan olettaman vahvistamiseksi, ole tarpeen tutkia.

Neljäs osa, jonka mukaan komissio on virheellisesti katsonut, ettei kantaja ole esittänyt aihetodisteita ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman kumoamiseksi

– Asianosaisten lausumat

79 Kantaja väittää lähinnä komission katsoneen virheellisesti, ettei kantaja ole esittänyt aihetodisteita, joilla se olisi kumonnut ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman ja joilla se olisi näyttänyt toteen Arkema Francen itsenäisen toiminnan markkinoilla ja sen, ettei kantaja puuttunut tytäryhtiönsä liiketoimintapolitiikkaan. Kantaja täsmentää, että toisin kuin komissio väittää, kantajan esittämillä aihetodisteilla näytetään toteen muitakin seikkoja kuin se, ettei kantaja ole osallistunut kartelliin ja ettei se ollut tietoinen siitä.

80 Kantaja väittää ensiksi näyttäneensä johdonmukaisen aihetodisteiden kokonaisuuden avulla toteen, että Arkema France toimi markkinoilla itsenäisesti.

81 Kantaja muistuttaa ensinnäkin, kuten se on huomauttanut ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisen osan yhteydessä (ks. edellä 37 kohta), että komissio on orgaanisia peroksideja koskevassa päätöksessään todennut Arkema Francen toimineen markkinoilla itsenäisesti. Kantaja väittää lisäksi, että komissio ei ole 3.5.2006 tekemässään vetyperoksidia koskevassa päätöksessä (asia COMP/F/38.620) (EUVL L 353, s. 54; jäljempänä vetyperoksidia koskeva päätös) missään vaiheessa pyrkinyt vahvistamaan ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa konkreettisten seikkojen avulla, koska se katsoi, ettei ollut mitään seikkoja, jotka olisivat voineet vahvistaa tämän olettaman. Koska lisäksi natriumkloraatti kuuluu samaan tuoteryhmään kuin orgaanisia peroksideja koskevassa päätöksessä ja vetoperoksidia koskevassa päätöksessä tarkoitetut tuotteet ja koska natriumkloraattia hallinnoitiin Elf Aquitane -konsernissa täsmälleen samalla tavoin kuin näissä kahdessa päätöksessä tarkoitettuja tuotteita, komissio ei voi käsiteltävässä asiassa perustellusti väittää, että kantaja vaikutti Arkema Francen kaupalliseen strategiaan.

82 Kantaja väittää toiseksi, että Arkema France kuului konserniin, jonka hallinto oli hajautettu sen tytäryhtiöihin ja että kantaja toimi tämän vuoksi konsernin johdossa ainoastaan holdingyhtiönä, jolla ei ole operatiivista toimintaa ja joka ei puuttunut tytäryhtiöidensä operatiiviseen johtamiseen. Komission ei olisi tästä syystä pitänyt asettaa kantajaa vastuuseen kyseisestä rikkomisesta, sillä samasta syystä se ei asettanut emoyhtiötä vastuuseen [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/C.38.238 – Espanjan raakatupakka-ala) 20.10.2004 tekemässään päätöksessä (EUVL 2007, L 102, s. 14; jäljempänä Espanjan raakatupakka-alaa koskeva päätös).

83 Kantaja väittää kolmanneksi, että Arkema France on määritellyt kaupallisen strategiansa aina itsenäisesti.

84 Toisin kuin komissio toteaa väitetiedoksiantonsa 324 kohdassa ja kuten komissio on myöntänyt kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan toimittamassa suullisessa kuuntelussa, kantaja ei ole koskaan hyväksynyt tai vahvistanut Arkema Francen toimintoja koskevia suunnitelmia tai talousarvioita, jotka liittyisivät erityisesti natriumkloraattiin. Arkema Francella oli kantajan mukaan tosiseikkojen tapahtuma-aikaan käytössään kaikki tarvittavat organisatoriset, oikeudelliset ja taloudelliset välineet ja resurssit natriumkloraattia koskevien toimintojen kaupallisen strategian määrittelemiseksi ja näiden toimintojen hallinnoimiseksi.

85 Kantaja esittää useita väitteitä, joilla se pyrkii osoittamaan Arkema Francen itsenäisen toiminnan markkinoilla. Kantajan mukaan Arkema Francella oli ensinnäkin täydet valtuudet tehdä sopimuksia ilman emoyhtiön ennakkohyväksyntää, minkä ansiosta se saattoi johtaa liiketoimintapolitiikkaansa täysin itsenäisesti. Lisäksi Arkema France määritteli aina vapaasti, mitä tuotteita tai palveluita se tarjosi natriumkloraattimarkkinoilla, eikä kantaja koskaan antanut tytäryhtiölleen ohjeita tai määräyksiä tytäryhtiön tuotannosta, hinnoittelukäytännöstä tai tuotannonaloista. Arkema France saattoi kantajan mukaan vapaasti, ilman emoyhtiön puuttumista, määritellä myyntitavoitteensa ja kokonaiskatteet, koska kantajan henkilöstöllä ei ollut valmiuksia osallistua tämänkaltaiseen päätöksentekoon. Kantaja ei myöskään koskaan toiminut samoilla markkinoilla, joilla sen tytäryhtiö toimi, ei edes niiden alku- tai loppupäässä. Kantaja tuo lopuksi esiin, että Arkema France toimi natriumkloraattimarkkinoilla omissa nimissään ja omaan lukuunsa eikä kantajan edustajana tai kaupallisena edustajana.

86 Kantaja väittää neljänneksi, että Arkema France oli taloudellisesti täysin itsenäinen. Tämä käy ilmi edellä 81–85 kohdassa esitetyistä huomautuksista ja siitä, että Arkema Francen natriumkloraattia koskeva toiminta oli riidanalaisten tosiseikkojen tapahtuma-aikaan hyvin vähäistä koko konsernissa. Kantaja toteaa lisäksi, että sen Arkema Franceen kohdistama rahoituksellinen valvonta oli luonteeltaan hyvin yleistä eikä se siten voinut kohdistua natriumkloraattiin liittyviin toimintoihin.

87 Kantaja väittää viidenneksi, ettei Arkema France tiedottanut sille markkinatoiminnastaan ja että toimittaessaan sille kirjanpitotiedot Arkema France noudatti ainoastaan sovellettavien kirjanpitosääntöjen ja rahoitussääntelyn mukaisia holdingyhtiön velvollisuuksia. Kirjanpitotietojen toimittaminen tapahtui kantajan mukaan näin ollen hyvin yleisellä tasolla eikä se koskenut Arkema Francen liiketoimintapolitiikkaa.

88 Kantaja huomauttaa kuudenneksi yhtäältä, että edellä 81–87 kohdassa esitettyjen huomautusten perusteella komission olisi pitänyt todeta, ettei Arkema France toiminut emoyhtiönsä ohjeiden mukaisesti. Kantaja katsoo toisaalta, että sekä oikeuskäytännöstä ja komission päätöskäytännöstä käy ilmi, että todisteet, joita kantaja esitti ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman kumoamiseksi, ovat ratkaisevia näytettäessä toteen, että kantajan tytäryhtiö on itsenäinen. Hylätessään kantajan sille esittämät todisteet komissio on kantajan mukaan tosiasiallisesti kieltänyt tällaisen todistustavan kyseisen olettaman kumoamiseksi.

89 Kantaja huomauttaa toiseksi, että komissio on riidanalaisen päätöksen 370 perustelukappaleessa virheellisesti hylännyt kantajan vastuuvapautta koskevat todisteet, jotka perustuvat siihen, ettei kantaja ole osallistunut tytäryhtiönsä rikkomiseen eikä se ollut tietoinen kyseisestä rikkomisesta, vaikka komissio on riidanalisessa päätöksessään nimenomaisesti myöntänyt, ettei kantaja ole missään vaiheessa osallistunut suoraan tai välillisesti kyseiseen rikkomiseen. Komissio ja unionin tuomioistuimet ovat pitäneet rikkomiseen osallistumista tai tietoa rikkomisesta ratkaisevana seikkana asetettaessa emoyhtiötä vastuuseen rikkomisesta.

90 Kantaja väittää kolmanneksi, että komissio on katsonut riidanalaisen päätöksensä 403 perustelukappaleessa virheellisesti, ettei se, ettei kantaja toiminut ETA-alueen natriumkloraattimarkkinoilla edes näiden markkinoiden alku- tai loppupäässä, osoittanut kantajan itsenäisyyttä. Kantajan mukaan tällainen näkemys on ristiriidassa asiassa T-30/05, Prym ja Prym Consumer vastaan komissio, 12.9.2007 annettuun tuomioon (ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa) perustuvan oikeuskäytännön kanssa.

91 Komissio kiistää kantajan väitteet.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

92 Kantaja väittää lähinnä esittäneensä aihetodisteet, jotka näyttävät toteen Arkema Francen itsenäisen toiminnan natriumkloraattimarkkinoilla ja sen, ettei kantaja puuttunut tytäryhtiönsä liiketoimintapolitiikkaan.

93 On syytä palauttaa mieliin yhtäältä, kuten erityisesti edellä 52–55 kohdassa esitetystä oikeuskäytännöstä käy ilmi, että kun komissio asettaa emoyhtiön vastuuseen rikkomisesta ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman perusteella, emoyhtiön, jolle kuuluu kyseisen olettaman kumoaminen, on näytettävä riittävällä tavalla toteen, että sen tytäryhtiö käyttäytyy itsenäisesti markkinoilla. Tytäryhtiönsä itsenäisyyden osoittamiseksi ja siten kyseisen olettaman kumoamiseksi emoyhtiön on esitettävä kaikki sellaiset sen ja tytäryhtiön organisatorisia, taloudellisia ja oikeudellisia suhteita koskevat seikat, joilla voidaan osoittaa, ettei se muodosta tytäryhtiönsä kanssa yhtä taloudellista yksikköä.

94 Pääasiassa on näin ollen syytä tutkia, onko komissio ollut oikeassa katsoessaan, ettei kantajan esittämien aihetodisteiden perusteella voida päätellä Arkema Francen toimivan markkinoilla itsenäisesti ja kumota ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaa olettamaa.

95 Ensinnäkin on hylättävä perusteettomana kantajan väite, jonka mukaan komission orgaanisia peroksideja koskevassa päätöksessä ja vetyperoksidia koskevassa päätöksessä omaksuma näkemys osoittaa, että Arkema France toimi markkinoilla itsenäisesti. Aluksi on syytä yhtäältä huomauttaa kantajan tulkitsevan näitä päätöksiä virheellisesti, sillä komissio ei ole todennut niissä, että Arkema France toimisi itsenäisesti erityisesti natriumkloraattimarkkinoilla tai yleisemmin muilla markkinoilla, joilla se piti tuotteita kaupan. Orgaanisia peroksideja koskevan päätöksen 1 artiklasta käy erityisesti ilmi, että komissio määräsi päätöksessään ainoastaan seuraamuksia Arkema Francelle (tuohon aikaan Atofina), eikä se lausunut siitä, oliko kantaja asetettava vastuuseen kyseisestä rikkomisesta. On syytä todeta toisaalta, että komissio totesi vetoperoksidia koskevassa päätöksessään ja erityisesti sen 427 perustelukappaleessa lähinnä, että kantaja oli asetettava vastuuseen kyseisen päätöksen kohteena olleesta rikkomisesta. Kummankaan mainitun päätöksen perusteella ei näin ollen voida päätellä komission katsoneen, että Arkema France toimi käsiteltävän asian kaltaisissa olosuhteissa markkinoilla itsenäisesti.

96 Kun otetaan lisäksi huomioon, kuten edellä 60 kohdassa on todettu, että komissiolla on mahdollisuus muttei velvollisuutta asettaa emoyhtiö vastuuseen rikkomisesta ja että komissio on käsiteltävässä asiassa asettanut kantajan vastuuseen kyseisestä rikkomisesta EY 81 artiklan täsmällisen tulkinnan perusteella, mahdollinen toteamus, jonka mukaan komissio olisi aiemmissa asioissa joko katsonut, ettei vastaava vastuuseen asettaminen ole tarpeen, tai vahvistanut ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman lisäseikkojen avulla, ei kuitenkaan käsiteltävässä asiassa tue päätelmää siitä, että komissio olisi tehnyt oikeudellisen virheen asettaessaan kantajan vastuuseen kyseisestä rikkomisesta.

97 Toiseksi on hylättävä perusteettomina myös kantajan väitteet, joiden mukaan Elf Aquitane -konsernin hajautettu hallinto ja se, että kantaja toimi ainoastaan ”holdingyhtiönä, jolla ei ole operatiivista toimintaa”, osoittaisivat Arkema Francen itsenäisyyden, eikä komission olisi näin ollen pitänyt asettaa kantajaa vastuuseen rikkomisesta, mitä se ei tehnyt myöskään Espanjan raakatupakka-alaa koskevassa päätöksessä kyseessä olleen emoyhtiön tapauksessa.

98 Aluksi on huomautettava yhtäältä, että väitettä, jonka mukaan kantaja on ”holdingyhtiö, jolla ei ole operatiivista toimintaa”, ei tue mikään konkreettinen seikka, joka osoittaisi, ettei emoyhtiö käyttänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöönsä. Kuten toisaalta edellä 60 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä käy ilmi, se, että komissio ei ole Espanjan raakatupakka-alaa koskevassa päätöksessään asettanut emoyhtiötä vastuuseen rikkomisesta, ei millään tavalla vaikuta toteamukseen, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä edellytykset tällaiselle vastuuseen asettamiselle täyttyivät.

99 Kun lisäksi kyse on konsernista, holdingilla tarkoitetaan joka tapauksessa yhtiötä, jonka tarkoituksena on koota yhteen osakkuudet eri yhtiöissä ja jonka tehtäviin kuuluu varmistaa niiden johdon yhtenäisyys. Näin ollen ei voida sulkea pois sitä, että kantajalla olisi ollut ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiönsä käyttäytymiseen erityisesti, kun se koordinoi Elf Aquitane ‑konsernin rahoitusinvestointeja. Kantajan eri toimintojen sisäinen jako hajautetun hallinnon periaatteiden mukaisesti eri yksiköihin tai osastoihin on tavallista sen kaltaisissa yritysryhmittymissä, jonka johdossa kantaja on. Tämä väite ei näin ollen voi kumota olettamaa, jonka mukaan kantaja ja Arkema France muodostivat EY 81 artiklassa tarkoitetun yhden yrityksen.

100 Kolmanneksi on hylättävä perusteettomina myös kantajan väitteet, joiden mukaan Arkema France on aina määritellyt itsenäisesti kaupallisen strategiansa natriumkloraattimarkkinoilla, eikä kantaja ole koskaan hyväksynyt tai vahvistanut Arkema Francen toimintoja koskevia suunnitelmia tai talousarvioita, jotka liittyisivät erityisesti natriumkloraattiin, ja Arkema Francella on ollut pääasiallisesti käytössään valmiudet toimia markkinoilla itsenäisesti, ja joiden mukaan Arkema France oli taloudellisesti riippumaton, sillä kantajan tytäryhtiöönsä kohdistama valvonta oli hyvin yleisluonteista.

101 Sen lisäksi, etteivät mitkään konkreettiset seikat tue kantajan väitteitä, on aivan aluksi huomautettava, että se seikka, ettei kantaja ole koskaan hyväksynyt tai vahvistanut Arkema Francen toimintoja koskevia suunnitelmia tai talousarvioita, ei tarkoita, ettei se voisi muuttaa tai hylätä niitä tai valvoa niiden soveltamista.

102 Ei voida myöskään sulkea pois sitä, ettei kantaja olisi vaikuttanut ratkaisevasti tytäryhtiönsä käyttäytymiseen koordinoidessaan erityisesti Elf Aquitane ‑konsernin rahoitusinvestointeja.

103 Lisäksi kantaja valvoi tytäryhtiönsä tärkeimpiä sitoumuksia, kuten se esitti välitiedoksiantoon antamassaan vastauksessa (ks. vastauksen s. 71) ja kuten riidanalaisen päätöksen 392 perustelukappaleesta käy ilmi, mikä tukee komission päätelmää siitä, ettei kyseinen tytäryhtiö ollut itsenäinen suhteessa kantajaan.

104 Neljänneksi on hylättävä perusteettomana kantajan väite, jonka mukaan Arkema France ei tiedottanut kantajalle toiminnastaan markkinoilla ja raportoi sille kirjanpidostaan ainoastaan hyvin yleisellä tasolla Ranskan oikeuden ja yhtiöjärjestysten mukaisesti. Tätä väitettä tue mikään konkreettinen seikka, minkä lisäksi on pantava merkille, että edellä 103 kohdassa esitetty kantajan toteamus, jonka mukaan se valvoi tytäryhtiönsä tärkeimpiä sitoumuksia, vaikuttaa olevan ristiriidassa mainitun väitteen kanssa.

105 Siltä osin kuin kantaja väittää, ettei se ole missään vaiheessa osallistunut rikkomiseen tai ollut siitä tietoinen, ettei se toiminut natriumkloraattimarkkinoilla edes sen alku- tai loppupäässä ja että kyseisten markkinoiden merkitys oli sille vähäinen, on viidenneksi todettava, ettei Arkema Francen itsenäisyyttä voida näyttää toteen tällaisten seikkojen avulla. Aivan aluksi on muistutettava, että kuten oikeuskäytännössä todetaan, perusteena sille, että komissio voi määrätä päätöksellään tietyn konsernin emoyhtiölle sakkoa, ei ole se, että emoyhtiö olisi yllyttänyt tytäryhtiötään kilpailusääntöjen rikkomiseen, eikä varsinkaan se, että emoyhtiö on osallistunut kyseiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen, vaan se, että ne muodostavat edellä tarkoitetulla tavalla yhden ainoan yrityksen, millä perusteella komissio voi osoittaa sakkojen määräämistä koskevan päätöksen konsernin emoyhtiölle (edellä 55 kohdassa mainittu asia Michelin v. komissio, tuomion 290 kohta). Mitään päätelmiä ei voida myöskään tehdä sen seikan perusteella, että kantaja ja Arkema France toimivat eri markkinoilla ja että natriumkloraattimarkkinoiden merkitys oli kantajalle vähäinen. On nimittäin katsottava, että sen kaltaisessa konsernissa, jonka johdossa kantaja oli, tehtävien jakaminen on tavanomainen ilmiö, joka ei kumoa olettamaa, jonka mukaan kantaja ja Arkema France muodostivat yhden ainoan EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen. Nämä väitteet on siten hylättävä tehottomina.

106 Kuudenneksi on hylättävä perusteettomana kantajan väite, jonka mukaan komissio on tosiasiassa estänyt sitä kumoamasta ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman, kun se on katsonut, ettei Arkema Francen itsenäisyyttä voitu osoittaa kantajan esittämien aihetodisteiden avulla. Sen lisäksi, ettei komissio ole riidanalaisessa päätöksessään evännyt kantajalta oikeutta esittää aihetodisteita ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman kumoamiseksi, komissio on kantajan sille esittämät todisteet tutkittuaan todennut perustellusti, kuten edeltä 95–105 kohdassa esitetyistä toteamuksista käy ilmi, ettei kyseistä olettamaa voida kumota mainittujen todisteiden avulla.

107 Edellä esitetyn perusteella voidaan päätellä komission katsoneen aivan oikein, ettei kantaja ole esittänyt todisteita, joilla voitaisiin kumota ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama.

108 Ensimmäisen perusteen neljäs osa on näin ollen hylättävä osittain perusteettomana ja osittain tehottomana.

Viides osa, jonka mukaan ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevasta olettamasta on tehty olettama, jota ei voida kumota

– Asianosaisten lausumat

109 Kantaja väittää, että hylätessään sen esittämät aihetodisteet komissio on muuttanut ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman, joka pitäisi olla kumottavissa, kumoamattomaksi olettamaksi.

110 Kantaja väittää ensinnäkin, että kumottavissa olevan olettaman muuttaminen kumoamattomaksi olettamaksi loukkaa syyttömyysolettaman periaatetta. Olettaman muuttaminen johtaa kantajan mukaan ylivoimaiseen näyttövelvollisuuteen (probatio diabolica) eli vaatimukseen negatiivisesta todistustaakasta joka on oikeuskäytännössä kielletty. Kantaja täsmensi istunnossa, että tällainen olettama on vastoin syyttömyysolettaman periaatetta, joka on vahvistettu yhtäältä Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetussa yleissopimuksessa ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus), sellaisena kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on sitä tulkinnut asiassa Salabiaku vastaan Ranska, 7.10.1988 antamassaan tuomiossa (A-sarja nro 141-A, 28 kohta), ja toisaalta 7.12.2000 Nizzassa julistetussa Euroopan unionin perusoikeuskirjassa (EYVL C 364, s. 1), jolla on SEUT 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla sama oikeudellinen arvo kuin perussopimuksilla. Vastauksissaan unionin yleisen tuomioistuimen istunnossa esittämiin kysymyksiin kantaja täsmensi katsovansa, että edellä 45 kohdassa mainitussa asiassa Akzo Nobel ym. vastaan komissio annettu tuomio on ristiriidassa edellä mainittujen määräysten kanssa.

111 Kantaja väittää toiseksi, että komissio on tehnyt riidanalaisessa päätöksessään esittämästään ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevasta olettamasta mahdottoman kumota.

112 Riidanalaisen päätöksen 396 ja 412 perustelukappaleesta käy ensinnäkin kantajan mukaan ilmi, että komissio tunnustaa ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman kumoamisen olevan käytännössä lähes mahdotonta, sillä se toteaa erityisesti, että ”tämä olettama käy toteen lähes kaikissa tapauksissa”.

113 Komissio on kantajan mukaan toiseksi kieltäytynyt ottamasta huomioon todisteita, jotka kantaja on esittänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman kumoamiseksi, vaikka komissio itse voisi tällaisiin todisteisiin vetoamalla vahvistaa kyseisen olettaman.

114 Riidanalaisen päätöksen 401 perustelukappaleen lopusta käy kantajan mukaan kolmanneksi ilmi, että komissio on virheellisesti katsonut, että emoyhtiö voidaan asettaa vastuuseen rikkomisesta riippumatta siitä, onko se puuttunut tytäryhtiönsä toimintaan, onko se antanut tytäryhtiönsä toimia vapaasti tai onko se ollut tietoinen tytäryhtiönsä tekemistä rikkomisista.

115 Kantaja katsoo neljänneksi, ettei komissio ole tehnyt asianmukaisia päätelmiä kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan toimittamassa suullisessa kuulemisessa myöntämästään tulkintavirheestä, jossa se sekoitti Elf Atochemin ja kantajan keskenään huomautuksissa, jotka Arkema France esitti 18.10.2004 vastauksena komission sille 10.9.2004 esittämään tietopyyntöön.

116 Kantaja väittää viidenneksi, ettei komissio ole riidanalaisessa päätöksessään esittänyt konkreettisia seikkoja, jotka tukisivat olettamaa kantajan ratkaisevasta vaikutusvallasta Arkema Francen kaupalliseen johtamiseen, vaan pelkkiä perusteettomia väitteitä, jotka synnyttävät uusia olettamia ja otaksumia, joita komissio ei ole missään vaiheessa näyttänyt toteen.

117 Kantajan väittää kuudenneksi, että koska komissio on hylännyt kantajan esittämän aihetodisteiden kokonaisuuden, se vaatii negatiivisten asiakirjatodisteiden esittämistä siitä, ettei emoyhtiö ole puuttunut tytäryhtiönsä liiketoimintapolitiikkaan.

118 Komissio kiistää kantajan väitteet.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

119 Kantaja väittää lähinnä, että hylätessään sen esittämät todisteet komissio on tehnyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevasta olettamasta kumoamattoman. Kantajan mukaan kumoamaton olettama on kielletty Euroopan ihmisoikeussopimuksen, Euroopan unionin perusoikeuskirjan sekä Euroopan unionin tuomioistuinten ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella.

120 Tästä on syytä huomauttaa, että edellä 52 kohdassa esitetyn oikeuskäytännön mukaan kantajalla ei ole velvollisuutta esittää todisteita siitä, ettei se puuttunut tytäryhtiönsä hallintoon, vaan kantajan on ainoastaan näytettävä riittävällä tavalla toteen, että sen tytäryhtiö toimi itsenäisesti kyseisillä markkinoilla.

121 Se, ettei kantaja ole käsiteltävässä asiassa esittänyt todisteita, joilla voitaisiin kumota ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama, kuten ensimmäisen perusteen neljännen osan tarkastelusta (ks. edellä 95–106 kohta) käy ilmi, ei merkitse, ettei mainittua olettamaa voitaisi missään tapauksessa kumota.

122 Tästä syystä on ensinnäkin hylättävä tehottomana edellä 110 kohdassa esitetty kantajan väite, jonka mukaan ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama, jonka komissio on esittänyt riidanalaisessa päätöksessään ja jonka lainmukaisuuden unionin tuomioistuin on tunnustanut edellä 45 kohdassa mainitussa asiassa Akzo Nobel ym. vastaan komissio antamassaan tuomiossa, on vastoin syyttömyysolettamaa koskevaa periaatetta yhtäältä sellaisena kuin se on tunnustettu Euroopan unionin perusoikeuskirjassa ja toisaalta sellaisena kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ja unionin tuomioistuimet ovat sitä tulkinneet. Perusteettomina on hylättävä myös edellä 111–117 kohdassa esitetyt väitteet, jotka koskevat lähinnä sitä, että komissio katsoi virheellisesti kantajan esittämien todisteiden osoittavan, ettei tällä ollut ratkaisevaa vaikutusvaltaa Arkema Franceen, sillä – kuten ensimmäisen perusteen neljännen osan tarkastelussa (ks. edellä 95–106 kohta) todettiin – komissio asetti kantajan vastuuseen rikkomisesta siksi, ettei käsiteltävässä asiassa voitu minkään kantajan esittämän seikan perusteella päätellä Arkema Francen toimivan markkinoilla itsenäisesti.

123 Näin ollen ensimmäisen perusteen viides osa on hylättävä osittain perusteettomana ja osittain tehottomana, ja ensimmäinen peruste on siten hylättävä kokonaisuudessaan.

Toinen peruste, joka koskee kuuden perusperiaatteen loukkaamista asetettaessa kantaja vastuuseen kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta

124 Kantaja väittää lähinnä, että komissio on loukannut kuutta perusperiaatetta, kun se on asettanut kantajan vastuuseen Arkema Francen rikkomista merkitsevästä toiminnasta. Käsiteltävänä oleva väite jakautuu kuuteen osaan.

Ensimmäinen osa, joka koskee kantajan puolustautumisoikeuksien loukkaamista

– Asianosaisten lausumat

125 Kantaja katsoo, että sen puolustautumisoikeuksia on loukattu ennen väitetiedoksiannon antamista ja sen jälkeen.

126 Kantaja väittää ensiksi, että komission riidanalaisen päätöksen 406 perustelukappaleessa tekemä arviointi, jonka mukaan komissiolla ei ollut velvollisuutta noudattaa erityistä huolellisuutta kantajan suhteen ennen väitetiedoksiannon antamista, on vastoin asiassa C-194/99, Thyssen Stahl vastaan komissio, 2.10.2003 annettuun tuomioon (Kok., s. I‑10921) ja asiassa C-105/04 P, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied vastaan komissio, 21.9.2006 annettuun tuomioon (Kok., s. I‑8725) perustuvaa oikeuskäytäntöä. Kantaja katsoo nimittäin, että komission olisi pitänyt käyttää tutkintavaltuuksiaan ennen väitetiedoksiannon antamista hankkiakseen todisteita kantajan ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman vahvistamiseksi sen sijaan, että se tyytyi Arkema Francen esittämiin todisteisiin. Istunnossa kantaja täsmensi, että tällainen velvollisuus johtuu myös asiassa T-99/04, AC-Treuhand vastaan komissio, 8.7.2008 annetusta tuomiosta (Kok., s. II‑1501) ja SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan mukaisista menettelyissä sovellettavista komission käytännesäännöistä (jäljempänä käytännesäännöt), jotka olivat istunnon ajankohtana saatavilla komission Internet-sivuilta.

127 Koska lisäksi kantajaan ei kohdistettu tutkintatoimia, siltä evättiin oikeus selittää ennen väitetiedoksiannon antamista Elf Aquitane -konsernin toimintatapaa, sen yhteyksiä Arkema Franceen ja sen täysin passiivista roolia Arkema Francen natriumkloraattitoimintojen johtamisessa. Kantajalla ei myöskään ollut mahdollisuutta varmentaa Arkema Francen esittämien tietojen tai niiden tietojen oikeellisuutta, joita Arkema France oli vaatinut käsiteltäviksi luottamuksellisina, kuten kantajan liikevaihto, jonka Arkema France oli esittänyt komissiolle vastaukseksi sen esittämään tietopyyntöön.

128 Koska lisäksi tutkinta kohdistui Arkema Francen Elf Aquitane -konsernista 18.5.2006 tapahtuneen irtautumisen jälkeiseen aikaan, komissio ei kantajan mukaan ole voinut saada täydellisiä vastauksia kysymyksiinsä Arkema Francelta. Kantaja on näin ollen mielestään menettänyt mahdollisuuden yhtäältä muuttaa sitä vastaan esitettyjä väitteitä osoittamalla jo tutkintavaiheessa, ettei sitä voida asettaa vastuuseen Arkema Francen tekemästä rikkomisesta, ja toisaalta estää kahden erillisen sakon määräämistä. Kantaja täsmensi istunnossa, että koska se sai väitetiedoksiannon ajankohtana, jona Arkema France ei enää kuulunut Elf Aquitane -konserniin, ja koska tutkinnan aloittamisesta oli tuolloin ehtinyt kulua jo neljä vuotta, sillä ei ollut enää hallussaan todisteita, joiden avulla se olisi pystynyt tehokkaasti puolustautumaan mainitun tiedoksiannon antamisen ajankohtana.

129 Kantaja katsoo lisäksi, että sen heikentynyttä puolustautumiskykyä haittasi entisestään komission MCAA-päätöksessä, [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/F/38.64 – Metakrylaatit) tehdyssä päätöksessä K(2006) lopullinen (EUVL 2006, L 322, s. 20; jäljempänä metakrylaatteja koskeva päätös), vetyperoksidia koskevassa päätöksessä ja riidanalaisessa päätöksessä vahvistama epäjohdonmukainen ja ristiriitainen kanta.

130 Kantaja huomautti istunnossa lisäksi yhtäältä, että yhteisöjen tuomioistuin on tunnustanut kilpailuasioissa määrättävien sakkojen rikosoikeudellisen luonteen asiassa C-199/92 P, Hüls vastaan komissio, 8.7.1999 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I‑4287), asiassa C-266/06 P, Evonik Degussa vastaan komissio, 22.5.2008 antamassaan tuomiossa (ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa) ja asiassa C-45/08, Spector Photo Group ja Van Raemdonck, 23.12.2009 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I-12073), ja toisaalta, että 1.12.2009 voimaan tullutta Euroopan unionin perusoikeuskirjaa oli sovellettava välittömästi unionin yleisessä tuomioistuimessa vireillä oleviin asioihin. Kantaja väittää tässä yhteydessä, että sen perusoikeuksia on loukattu, kun komissio on virheellisesti katsonut, että ”perusoikeuksista on nautittava yrityksen, eikä erikseen kunkin oikeudellisen henkilön”.

131 Kantaja väittää toiseksi, että riidanalaisen päätöksen 402–406 perustelukappaleista käy ilmi, että vastoin oikeuskäytännössä asetettuja vaatimuksia komissio ei ole tutkinut huolellisesti kaikkia todisteita, jotka kantaja on esittänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman kumoamiseksi, koska se on hylännyt nämä aihetodisteet esittämällä perusteettomia väitteitä sekä puhtaasti teoreettisia olettamia ja otaksumia, jotka eivät vastanneet Elf Aquitane -konsernin tosiasiallista toimintaa tosiseikkojen tapahtuma-aikaan.

132 Komissio kiistää kantajan väitteet.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

133 Kantaja väittää, että komissio on loukannut sen puolustautumisoikeuksia yhtäältä siksi, ettei se ole toteuttanut kantajaa koskevia tutkintatoimia ennen kuin se antoi tälle väitetiedoksiannon, ja toisaalta siksi, ettei se ole väitetiedoksiannon antamisen jälkeen tutkinut huolellisesti aihetodisteita, jotka kantaja on esittänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman kumoamiseksi.

134 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien noudattaminen edellyttää myös sitä, että asianomainen yritys saa hallinnollisen menettelyn kuluessa ilmaista asianmukaisesti näkemyksensä esiin tuotujen tosiseikkojen ja olosuhteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksestä sekä niistä asiakirjoista, joita komissio on käyttänyt perustamissopimuksen rikkomista koskevan väitteensä tukena (yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 10 kohta ja asia C-310/93 P, BPB Industries ja British Gypsum v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok., s. I-865, 21 kohta).

135 Asetuksella N:o 1/2003 kumottiin ja korvattiin 6.2.1962 annettu perustamissopimuksen [EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus N:o 17 (EYVL 1962, 13, s. 204), ja edeltäjänsä tapaan sen 27 artiklan 1 kohdassa säädetään siitä, että osapuolille on lähetettävä väitetiedoksianto, jossa on esitettävä selkeästi kaikki ne olennaiset seikat, joihin komissio menettelyn tässä vaiheessa perustaa näkemyksensä (edellä 45 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 67 kohta), jotta ne, joita asia koskee, voisivat tosiasiallisesti saada tiedon, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen, ja jotta ne pystyvät tehokkaasti puolustautumaan, ennen kuin komissio tekee lopullisen päätöksen. Tällainen väitetiedoksianto on yhteisön oikeuden perusperiaatteen, joka edellyttää puolustautumisoikeuksien kunnioittamista kaikissa menettelyissä, soveltamista koskeva menettelyllinen tae (yhdistetyt asiat C‑322/07 P, C‑327/07 P ja C‑338/07 P, Papierfabrik August Koehler ym. v. komissio, tuomio 3.9.2009, Kok., s. I‑7191, 35 kohta).

136 Tämän periaatteen mukaan komission yritykselle, jolle se aikoo määrätä seuraamuksen kilpailusääntöjen rikkomisesta, osoittamaan väitetiedoksiantoon on sisällytettävä tätä yritystä vastaan esitetyt olennaiset seikat, kuten tosiseikat, joista yritystä moititaan, niiden oikeudellinen luonnehdinta ja todistusaineisto, johon komissio tukeutuu, jotta tämä yritys voisi esittää hyödyllisesti väitteensä ja perustelunsa sitä vastaan käydyssä hallinnollisessa menettelyssä (ks. edellä 135 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Papierfabrik August Koehler ym. v. komissio, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

137 Väitetiedoksiannossa on erityisesti yksiselitteisesti täsmennettävä se oikeushenkilö, jolle sakot mahdollisesti määrätään, se on osoitettava tälle oikeushenkilölle ja siinä on ilmaistava, missä ominaisuudessa yritystä syytetään väitetyistä tosiseikoista (ks. vastaavasti edellä 135 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Papierfabrik August Koehler ym. v. komissio, tuomion 37 ja 38 kohta).

138 Asianomaiselle yritykselle ilmoitetaan juuri väitetiedoksiannossa kaikista niistä olennaisista seikoista, joihin komissio menettelyn tässä vaiheessa perustaa näkemyksensä. Tästä seuraa, että asianomainen yritys voi vasta tämän tiedoksiannon lähettämisen jälkeen täysimääräisesti käyttää puolustautumisoikeuksiaan (ks. asia C‑407/04 P, Dalmine v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I‑829, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja edellä 126 kohdassa mainittu asia AC‑Treuhand v. komissio, tuomion 48 kohta).

139 Kantajan ensimmäisestä väitteestä, jonka mukaan komissio on loukannut kantajan puolustautumisoikeuksia, kun se ei ole toteuttanut kantajaa koskevia tutkintatoimia ennen väitetiedoksiannon antamista, on syytä huomauttaa, että vaikka asianosaiset eivät ole esittäneet väitetiedoksiantoa unionin yleiselle tuomioistuimelle, kantajan väitetiedoksiantoon 27.9.2007 antamassa vastauksessa esittämistä huomautuksista käy kiistatta ilmi, että komissio on ilmoittanut kantajalle aikovansa asettaa tämän vastuuseen Arkema Francen kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevan olettaman perusteella. Kantaja on näin ollen ollut tietoinen sitä vastaan väitetiedoksiannossa esitetyistä väitteistä ja sillä oli mahdollisuus vastata ja se vastasikin kirjallisesti tähän tiedoksiantoon. Kantaja ei myöskään kiistä sitä, että sille annettiin mahdollisuus esittää ja se tosiasiassa esittikin väitetiedoksiantoa koskevia huomautuksia kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan toimittamassa suullisessa kuulemisessa.

140 Se seikka, ettei komissio toteuttanut kantajaa koskevia tutkintatoimia ennen väitetiedoksiannon toimittamista tälle tai se, kuten kantaja myös huomauttaa, onko komissio aiemmissa päätöksissään asettanut kantajan vastuuseen muista tytäryhtiönsä tekemistä rikkomisista, ei horjuta päätelmää siitä, että komissio voi tiedottaa kantajalle sitä vastaan esittämistään väitteistä ensimmäisen kerran väitetiedoksiannossa. Kantajalle on tosiasiassa annettu sekä vastaukseksi kyseiseen väitetiedoksiantoon esittämissään huomautuksissa että kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan toimittamassa suullisessa kuulemisessa mahdollisuus esittää tehokkaasti kantansa hallinnollisen menettelyn aikana komission väitetiedoksiannossa esiin tuotujen tosiseikkojen ja olosuhteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksestä.

141 Komissio ei näin ollen ole loukannut kantajan puolustautumisoikeuksia, kun se ei toteuttanut kantajaa koskevia tutkintatoimia ennen kuin se toimitti tälle väitetiedoksiannon.

142 Kantajan muut väitteet eivät muuta tätä päätelmää.

143 Ensinnäkin on hylättävä perusteettomana kantajan istunnossa esittämä väite, jonka mukaan komissio on loukannut unionin oikeuskäytännössä ja Euroopan unionin perusoikeuskirjassa taattuja kantajan perusoikeuksia katsoessaan virheellisesti, että perusoikeuksista on nautittava yrityksen eikä erikseen kunkin oikeudellisen henkilön. Sen lisäksi, ettei riidanalaisesta päätöksestä eikä komission asiakirjoista käy ilmi, että se olisi esittänyt tällaisen näkemyksen, on syytä panna merkille, että kuten riidanalaisen päätöksen 66 perustelukappaleesta ja sen päätösosan 4 artiklasta käy ilmi, komissio on osoittanut väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen kantajalle ja Arkema Francelle kummallekin erikseen, minkä perusteella komissio noudatti kummankin yhtiön puolustautumisoikeuksia tässä hallinnollisessa menettelyssä ja sen jälkeen.

144 Toiseksi on hylättävä perusteettomana väite, jonka mukaan edellä 126 kohdassa esitetystä oikeuskäytännöstä käy ilmi, että komissio on käsiteltävässä asiassa virheellisesti katsonut, ettei sillä ollut velvollisuutta noudattaa erityistä huolellisuutta kantajan suhteen ennen väitetiedoksiannon antamista.

145 Unionin tuomioistuin on edellä 126 kohdassa mainitussa asiassa Thyssen Stahl vastaan komissio antamansa tuomion 31 kohdassa ensinnäkin todennut, että komissio on loukannut yhtiön puolustautumisoikeuksia, jos on olemassa mahdollisuus, että komission säännöstenvastaisen toiminnan vuoksi sen toteuttama hallinnol