Vaikka direktiivin 2009/73 mistään säännöksestä ei seuraa, että maakaasun toimitushinnan pitäisi määräytyä yksinomaan tarjonnan ja kysynnän mukaan, tämä vaatimus johtuu nimittäin itse kyseisen direktiivin tavoitteesta ja sen yleisestä rakenteesta; direktiivin tavoitteena on toteuttaa sellaiset täysin ja tosiasiassa avoimet ja kilpailuun perustuvat sisämarkkinat maakaasualalla, joilla kaikki kuluttajat voivat vapaasti valita toimittajansa ja kaikki toimittajat voivat tarjota vapaasti tuotteitaan asiakkailleen. Tässä yhteydessä viranomaisten toimenpiteisiin perustuva tariffien määrittäminen vaikuttaa väistämättä kilpailuun, ja lainsäädäntö, jolla velvoitetaan tarjoamaan maakaasua markkinoilla tiettyyn hintaan, on täten vastoin direktiivin 2009/73 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen avointen ja kilpailuun perustuvien maakaasualan markkinoiden toteuttamisen tavoitetta. Lisäksi sillä, että yritykset, joita säännellyt tariffit koskevat, voivat myös vapaasti määrittää tarjouksensa markkinoilla, ei voida asettaa kyseenalaiseksi toteamusta, jonka mukaan kyseessä olevalla valtion toimenpiteellä vaikutetaan kilpailuun. Nimittäin se, että markkinoilla on olemassa kaksi segmenttiä eli segmentti, jossa hinnat vahvistetaan kilpailun ulkopuolella, ja segmentti, jossa hinnat määräytyvät markkinavoimien mukaan, ei ole yhteensopivaa avointen ja kilpailuun perustuvien maakaasun sisämarkkinoiden luomisen kanssa.

Maakaasun sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä annetun direktiivin 2009/73 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion toimenpide, jolla tietyt toimittajat, joihin kuuluu vakiintunut toimittaja, velvoitetaan tarjoamaan loppukäyttäjälle maakaasutoimituksia säännellyillä tariffeilla, on jo luonteensa puolesta esteenä tässä säännöksessä tarkoitetulle kilpailuun perustuvien maakaasualan markkinoiden toteutumiselle, ja tämä este on olemassa, vaikka tämä toimenpide ei ole esteenä sille, että kaikki markkinoilla olevat toimittajat tekevät kilpailevia tarjouksia näitä tariffeja alemmilla hinnoilla.

Se, että valtio puuttuu maakaasutoimituksista loppukäyttäjältä perittävien hintojen vahvistamiseen, voidaan hyväksyä maakaasun sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä annetun direktiivin 2009/73 yhteydessä kolmen edellytyksen täyttyessä. Ensinnäkin tällä toimenpiteellä on pyrittävä yleisen taloudellisen edun mukaiseen tavoitteeseen, toiseksi sen on oltava suhteellisuusperiaatteen mukainen, ja kolmanneksi siinä on määrättävä selkeästi määriteltyjä, avoimia, syrjimättömiä ja todennettavia julkisen palvelun velvoitteita ja sillä on turvattava se, että unionin kaasualan yritykset voivat tarjota kuluttajille palvelujaan tasapuolisesti.

Ensimmäisen edellytyksen, joka koskee yleisen taloudellisen edun olemassaoloa, tulkinta on mukautettava siihen uuteen tilanteeseen, joka on seurausta Lissabonin sopimuksen – johon kuuluvat SEUT 106 artiklan lisäksi SEUT 14 artikla, EU‑sopimukseen, sellaisena kuin se on Lissabonin sopimukseen perustuvassa muodossa, ja EUT‑sopimukseen liitetty pöytäkirja N:o 26 yleistä etua koskevista palveluista ja Euroopan unionin perusoikeuskirja, jolle on annettu sama oikeudellinen arvo kuin perussopimuksilla on, sekä etenkin perusoikeuskirjan 36 artikla, joka koskee mahdollisuutta käyttää yleistä taloudellista etua koskevia palveluja – voimaantulosta. Jäsenvaltioilla on siis oikeus unionin oikeutta noudattaen päättää yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujensa laajuudesta ja organisaatiosta. Ne voivat ottaa huomioon erityisesti kansallisen politiikkansa tavoitteet. Harkitessaan direktiivin 2009/73 mukaisesti, onko kaasualalla toimiville yrityksille asetettava yleisen taloudellisen edun nimissä julkisen palvelun velvoitteita, jäsenvaltioiden on tältä osin sovitettava yhteen direktiivillä 2009/73 tavoiteltu vapauttaminen ja muut tällä direktiivillä tavoitellut päämäärät. Direktiivin 2009/73 3 artiklan 2 kohdassa ei tässä yhteydessä luetella tyhjentävästi toimia, jotka voivat olla julkisen palvelun velvoitteiden kohteena, joten jäsenvaltiot voivat edelleen unionin oikeutta noudattaen vapaasti määrittää ne yleiseen taloudelliseen etuun liittyvät tavoitteet, joihin ne haluavat pyrkiä asettamalla julkisen palvelun velvoitteita. Näiden velvoitteiden tavoitteena on kuitenkin aina oltava yhden tai useamman yleiseen taloudelliseen etuun liittyvän tavoitteen toteuttaminen.

Tästä seuraa, että direktiivin 2009/73 3 artiklan 2 kohtaa, luettuna SEUT 14 ja SEUT 16 artiklan sekä EU‑sopimukseen, sellaisena kuin se on Lissabonin sopimukseen perustuvassa muodossa, ja EUT‑sopimukseen liitetyn yleistä etua koskevista palveluista tehdyn pöytäkirjan (N:o 26) valossa, on tulkittava siten, että jäsenvaltiot voivat sen nojalla arvioida, onko kaasualalla toimiville yrityksille yleisen taloudellisen edun nimissä asetettava maakaasun toimitushintoja koskevia julkisen palvelun velvoitteita muun muassa toimitusvarmuuden ja alueellisen yhteenkuuluvuuden varmistamiseksi, edellyttäen yhtäältä, että kaikki kyseisen direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa mainitut edellytykset ja erityisesti tällaisten velvoitteiden syrjimättömyyttä koskeva edellytys täyttyvät, ja toisaalta, että näiden velvoitteiden asettamisessa noudatetaan suhteellisuusperiaatetta.

(ks. 36, 37, 40, 44, 45, 50 ja 73 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)