Tämä tapaus on erotettava yhteisön tavaramerkkiä koskevaan hakemukseen sisältyvän tavaroiden tai palveluiden luettelon sellaisesta rajoittamisesta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, jolla pyritään muuttamaan kokonaan tai osittain mainittujen tavaroiden tai palveluiden kuvausta. Mainitussa tapauksessa ei voida sulkea pois sitä, että tällainen muutos vaikuttaa jonkin SMHV:n elimen hallinnollisen menettelyn aikana suorittamaan tavaramerkkiä koskevaan tutkintaan. Näin ollen tällaisen muutoksen hyväksyminen silloin, kun asia on käsiteltävänä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, merkitsisi työjärjestyksen 135 artiklan 4 kohdassa kiellettyä riidan kohteen muuttamista asian käsittelyn aikana.

Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 73 artiklan ensimmäisen virkkeen mukaan sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) päätökset on perusteltava. Oikeuskäytännön mukaan tällä velvollisuudella on sama ulottuvuus kuin EY 253 artiklassa vahvistetulla velvollisuudella, ja sen tavoitteena on yhtäältä antaa asianomaisille tieto toteutettujen toimenpiteiden perusteluista, jotta ne voisivat puolustaa oikeuksiaan, ja antaa yhteisöjen tuomioistuimille mahdollisuus valvoa päätöksen laillisuutta. Samasta oikeuskäytännöstä ilmenee, että tutkittaessa sitä, täyttävätkö päätöksen perustelut nämä vaatimukset, on päätöksen sanamuodon lisäksi otettava huomioon myös asiayhteys ja kaikki kyseistä alaa koskevat oikeussäännöt.

Yhteisön tavaramerkin alalla sovellettavien oikeussääntöjen osalta sitä, voidaanko merkki rekisteröidä yhteisön tavaramerkiksi, on arvioitava yksinomaan asetuksen N:o 40/94, sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuimet sitä tulkitsevat, perusteella. Kansallisten viranomaisten ja tuomioistuinten ratkaisut ja itse SMHV:n päätöskäytäntö ovat pelkästään tekijöitä, jotka olematta ratkaisevia voidaan ottaa huomioon arvioitaessa sitä, voidaanko merkki rekisteröidä yhteisön tavaramerkiksi. Kun SMHV hylkää merkin rekisteröinnin yhteisön tavaramerkiksi, sen on siten perustellakseen päätöksensä ilmoitettava ehdoton tai suhteellinen hylkäysperuste, jonka nojalla se hylkää rekisteröinnin, sekä säännös, johon tämä peruste perustuu, ja esitettävä tosiseikat, joita se on pitänyt toteen näytettynä ja joiden perusteella se katsoo, että säännös, johon se on vedonnut, tulee sovellettavaksi. Tällaiset perustelut riittävät periaatteessa täyttämään mainitut edellytykset.

Ne olosuhteet, joissa päätös tehdään ja joille on erityisesti ominaista päätöksen tekijän ja kyseisen asianosaisen välinen vuorovaikutus, voivat tosin tietyissä tilanteissa lisätä perusteluvelvollisuutta. Ei ole näin ollen mahdotonta, että tietyissä tapauksissa väitteet, jotka yksi SMHV:ssa käydyn menettelyn osapuolista on esittänyt, mukaan lukien väitteet, jotka perustuvat kansalliseen tai SMHV:n ratkaisuun samankaltaisessa asiassa, edellyttävät erityistä vastausta, joka ylittää nämä vaatimukset. Ei kuitenkaan voida vaatia valituslautakuntia toimittamaan selvitystä, jossa seurattaisiin tyhjentävästi ja kohta kohdalta kaikkia asianosaisten esittämiä päätelmiä. Perustelut voivat siten olla implisiittisiä, kunhan asianosaiset saavat niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi valituslautakunnan päätös on tehty, ja toimivaltaisella tuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se kykenee harjoittamaan laillisuusvalvontaansa. Tästä seuraa, että SMHV:lla ei ole pääsääntöisesti velvollisuutta esittää päätöksessään erityistä vastausta jokaiseen väitteeseen, joka koskee sen omien elimien tai kansallisten elimien tai tuomioistuinten antamia määrätynlaisia ratkaisuja samankaltaisissa asioissa, jos SMHV:n konkreettisessa asiassa tekemän päätöksen perusteluista ilmenee ainakin implisiittisesti, mutta selvästi ja yksiselitteisesti syyt, joiden vuoksi näillä muilla ratkaisuilla ei ole merkitystä tai niitä ei oteta huomioon SMHV:n arvioinnissa.

(ks. 43–46 ja 53–56 kohta)