ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3)

Onko Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklaa tulkittava siten, että kun — yksityinen, jolle pyynnön vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen on määrännyt rahamääräisen hallinnollisen seuraamuksen sellaisen hallinnollisen määräyksen noudattamatta jättämisestä, jossa hänet velvoitetaan toimittamaan tietoja direktiivin 2011/16 mukaisen kansallisten veroviranomaisten välisen tietojenvaihdon yhteydessä ja joka itsessään ei ole muutoksenhakukelpoinen pyynnön vastaanottavan jäsenvaltion kansallisessa oikeudessa, on rahamääräistä seuraamusta koskevassa kanteessaan liitännäisesti kiistänyt kyseisen määräyksen sääntöjenmukaisuuden, ja kun — hän on saanut direktiivin 2011/16 20 artiklan 2 kohdan mukaiset vähimmäistiedot tietoonsa vasta mainitusta seuraamuksesta nostamansa kanteen perusteella vireille pannussa oikeudenkäynnissä, hänelle on häntä koskevan tietojenantamismääräyksen pätevyyden liitännäisen lainvoimaisen tunnustamisen ja häntä koskevan sakonvahvistamispäätöksen pätevyyden lainvoimaisen tunnustamisen jälkeen myönnettävä lykkäävä määräaika sakon maksamiseen, jotta hän voisi noudattaa tietojenantamismääräystä saatuaan näin tietoonsa toimivaltaisen tuomioistuimen lainvoimaisesti vahvistamaan ennalta arvioituun olennaisuuteen liittyviä seikkoja?
3)

Onko palauttamisdirektiivin 6 artiklan 4 kohtaa tulkittava siten, että jos ilman huoltajaa matkustava alaikäinen ei noudata paluuvelvoitettaan eikä jäsenvaltio suorita mitään konkreettisia toimia maasta poistamiseen ryhtymiseksi, paluuvelvoitetta on lykättävä ja näin ollen laillinen oleskelu on sallittava? Onko palauttamisdirektiivin 8 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että palauttamispäätöksen antamista ilman huoltajaa matkustavalle alaikäiselle suorittamatta tämän jälkeen maastapoistamistoimia ennen kuin kyseinen ilman huoltajaa matkustava alaikäinen täyttää 18 vuotta on pidettävä vilpittömän yhteistyön periaatteen ja yhteisön sisäistä lojaliteettia koskevan periaatteen vastaisena?
—

Työjärjestyksen 73 artiklan 1 kohta on kumottu unionin yleisen tuomioistuimen 11.7.2018 antamalla päätöksellä, ja tämä muutos on tullut voimaan 1.12.2018 (kaksi päivää kannekirjelmän jättämisen jälkeen). Edullisemman säännön soveltaminen on kuitenkin yleinen perusperiaate länsimaisten oikeusjärjestysten seuraamuksia koskevissa säännöstöissä.
Valitus, jonka Boudewijn Schokker on tehnyt 15.4.2019 unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-817/17, Schokker v. EASA 8.2.2019 antamasta tuomiosta

(asia C-310/19 P)

(2019/C 255/25)

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Asianosaiset

Valittaja: Boudewijn Schokker (edustajat: T. Martin ja S. Orlandi, avocats)

Muu osapuoli: Euroopan lentoturvallisuusvirasto (EASA)

Vaatimukset

— Asiassa T-817/17, Schokker v. EASA 8.2.2019 annettu määräys on kumottava

— Asia on palautettava unionin yleiseen tuomioistuimeen

— Oikeudenkäyntikuluista on päätettävä myöhemmin.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin on ensinnäkin tehnyt oikeudellisen virheen hylätessään kanteen syystä, jonka se on ottanut huomioon viran puolesta ja jonka se on katsonut virheellisesti olevan ”ilmeinen”. Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ei ole noudattanut työjärjestyksensä 126 artiklaa ja se on loukannut valittajan puolustautumisoikeuksia.

Toiseksi valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on katsonut, ettei ollut tarpeen tutkia riidanalaisen työtarjouksen peruuttamisen syitä, koska työtarjous voitiin joka tapauksessa peruuttaa milloin tahansa ilman ehtoja.
—

toteamaan, että Tšekin tasavalta ei ole noudattanut rakennusten energiatehokkuudesta 19.5.2010 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2010/31/EU (1) 13 artiklan 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole varmistanut, että rakennuksissa, joiden kokonaishyötypinta-ala on yli 500 m2 ja joille on annettu energiatehokkuustodistus kyseisen direktiivin 12 artiklan 1 kohdan mukaisesti ja jotka ovat yleisön toistuvien käyntien kohteena, energiatehokkuustodistus on asetettava nähtäville
Ennakkoratkaisupyyntö, jonka High Court of Justice, Chancery Division (Yhdistynyt kuningaskunta) on esittänyt 20.3.2019 — Eli Lilly and Company Ltd v. Genentech Inc.

(asia C-239/19)

(2019/C 172/26)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

High Court of Justice, Chancery Division

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Eli Lilly and Company Ltd

Vastaaja: Genentech Inc.

Ennakkoratkaisukysymys

Onko lisäsuojatodistusasetus (1) esteenä sille, että lisäsuojatodistus myönnetään peruspatentin haltijalle sellaisen tuotteen osalta, jota koskeva myyntilupa on myönnetty kolmannelle osapuolelle, ilman tämän osapuolen suostumusta?

(1) Lääkkeiden lisäsuojatodistuksesta 6.5.2009 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 469/2009 (EUVL 2009, L 152, s. 1).
C 148/30

Kanne 22.2.2019 — Euroopan komissio v. Itävallan tasavalta

(asia C-161/19)

(2019/C 148/28)

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamiehet: C. Hermes ja M. Noll-Ehlers)

Vastaaja: Itävallan tasavalta

Vaatimukset

Kantaja vaatii unionin tuomioistuinta

— toteamaan, että Itävallan tasavalta on jättänyt noudattamatta luonnonvaraisten lintujen suojelusta 30.11.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/147/EY (1) 7 artiklan 4 kohdan mukaisia velvoitteitaan, sillä se on sallinut lehtokurpan kevätmetsästyksen Ala-Itävallan osavaltiossa

— Itävallan tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Esillä oleva kanne koskee sitä, että Ala-Itävallassa on sallittu lehtokurpan (Scolopax rusticola) kevätmetsästys. Lehtokurppauroksia saadaan kaataa Ala-Itävallassa ajalla 1.3.–15.4. soidinmenojen aikaan, ja lehtokurppien kaatojen enimmäismäärä saa olla enintään 1410 yksilöä (helmikuusta 2017 lukien 759 yksilöä).

Komission mukaan kyseisellä lainsäädännössä rikotaan direktiivin 2009/147 7 artiklan 4 kohdan mukaista kevätmetsästyksen kieltoa.

Itävallan tasavalta väittää, että lainsäädäntö kuuluu direktiivin 2009/147 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisen poikkeussäännöksen soveltamisalaan. Kyseisen säännöksen mukaan jäsenvaltiot voivat, jollei muuta tyydyttävää ratkaisua ole, poiketa muun muassa direktiivin 7 artiklan 4 kohdasta salliakseen tiukasti valvotuissa oloissa ja valikoivasti tiettyjen lintujen pienien määrien pyydystämisen, hallussa pitämisen tai muuten asiallisen hyötykäytön. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltioiden tehtävänä on osoittaa poikkeuksen soveltamisen edellytysten täyttyminen.

Komission käsityksen mukaan Itävallan tasavalta ei ole osoittanut, ettei direktiivin 9 artiklan 1 kohdan johdantovirkkeessä tarkoitettua muuta tyydyttävää ratkaisua ole, eikä esittänyt, että kaatojen sallittu enimmäismäärä täyttäisi direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan vaatimuksen ”pienestä määrästä”. Syysmetsästys vaikuttaisi tyydyttävältä vaihtoehdolta, sillä lehtokurppaa esiintyy myös syksyllä vähäistä suuremmassa määrin Ala-Itävallan metsästysmailla. Itävallan tasavalta ei ole esittänyt vakuuttavaa selvitystä väitteelleen siitä, että kevätmetsästys on lehtokurppakannan säilyvyyden kannalta parempi kuin syysmetsästys. Lisäksi laskelma ”pienestä määrästä” on virheellinen, sillä Itävallan viranomaiset ovat tukeutuneet virheelliseen viitekantaan.

(1) EUVL 2010, L 20, s. 7.
—

On todettava, että 1. Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta ei ole noudattanut neuvoston päätöksen 2014/335 (1) 2 ja 8 artiklan, neuvoston päätöksen 2007/436 (2) 2 ja 8 artiklan, neuvoston asetuksen 609/2014 (3) 2, 6, 9, 10, 12 ja 13 artiklan, neuvoston asetuksen 1150/2000 (4) 2, 6, 9, 10, 11 ja 17 artiklan, neuvoston asetuksen 1553/89 (5) 2 artiklan, neuvoston asetuksen 952/2013 (6) 105 artiklan 3 kohdan ja neuvoston asetuksen 2913/92 (7) 220 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole ottanut kirjanpitoon paikkansapitäviä tullimaksujen määriä eikä asettanut käyttöön perinteisten omien varojen ja ALV-perusteisten omien varojen paikkansapitävää määrää siltä osin kuin kyse on tietystä tekstiilien ja jalkineiden tuonnista Kiinan kansantasavallasta; tämä on seuraus siitä, ettei se ole noudattanut Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 4 artiklan 3 kohdan, Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 325 artiklan ja 310 artiklan 6 kohdan, asetuksen 952/2013 3 ja 46 artiklan, neuvoston asetuksen 2913/92 13 artiklan, komission asetuksen 2454/93 (8) 248 artiklan 1 kohdan, komission täytäntöönpanoasetuksen 2015/2447 (9) 244 artiklan sekä neuvoston direktiivin 2006/112/EY (10) 2 artiklan 1 kohdan b ja d alakohdan, 83 ja 85–87 artiklan ja 143 artiklan 1 kohdan d alakohdan ja 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan; Vastaavat perinteisten omien varojen menetykset, jotka on asetettava unionin talousarvion käyttöön (miinus kantokulut), ovat seuraavat: — 496 025 324,30 euroa vuonna 2017 (11.10.2017 mukaan luettuna); — 646 809 443,80 euroa vuonna 2016; — 535 290 329,16 euroa vuonna 2015; — 480 098 912,45 euroa vuonna 2014; — 325 230 822,55 euroa vuonna 2013; — 173 404 943,81 euroa vuonna 2012; — 22 777 312,79 euroa vuonna 2011. 2. Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta ei ole noudattanut Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 4 artiklan 3 kohdan ja neuvoston asetuksen 608/2014 (11) 2 artiklan 2 kohdan ja 3 kohdan d alakohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole toimittanut kattavia komission yksiköiden vaatimia tietoja, jotka ovat tarpeen perinteisten omien varojen menetysten määrän vahvistamiseksi, ja koska se ei ole esittänyt pyydettyä Yhdistyneen kuningaskunnan vero- ja tulliviranomaisen (Her Majesty’s Revenue and Customs) oikeudellisen osaston tekemän oikeudellisen arvioinnin sisältöä tai sen päätöksen perusteluja, joka johti vahvistettujen tullivelkojen peruuttamiseen; ja
Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Yhdistynyt kuningaskunta) on esittänyt 15.3.2019 — Blackrock Investment Management (UK) Limited v. Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(asia C-231/19)

(2019/C 172/24)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Blackrock Investment Management (UK) Limited

Vastapuoli: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Ennakkoratkaisukysymykset

Onko neuvoston direktiivin 2006/112/EY (1) 135 artiklan 1 kohdan g alakohtaa tulkittava siten, että jos kolmas osapuoli suorittaa yhtenä kokonaisuutena pidettävän kyseisessä artiklassa tarkoitettujen hallinnointipalvelujen suorituksen rahastonhoitajalle ja jos kyseinen rahastonhoitaja käyttää näitä palveluja sekä erityisten sijoitusrahastojen että sellaisten muiden rahastojen, jotka eivät ole erityisiä sijoitusrahastoja, hallinnoinnissa:

a) onko tähän yhtenä kokonaisuutena pidettävään suoritukseen sovellettava yhtä verokantaa? Jos on, miten tämä yksi verokanta on määritettävä? Vai

b) onko kyseisestä yhtenä kokonaisuutena pidettävästä suorituksesta suoritettava vastike jaettava suhteellisesti hallinnointipalvelujen käytön mukaan (esimerkiksi käyttämällä perusteena hallinnoitavien erityisten sijoitusrahastojen tai muiden kuin erityisten sijoitusrahastojen varojen määriä) siten, että osa tästä yhdestä suorituksesta vapautetaan verosta ja osasta kannetaan veroa?

(1) Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annettu neuvoston direktiivi 2006/112/EY (EUVL 2006, L 347, s. 1).
2)

Mikäli unionin tuomioistuin toteaisi, että komission päätöstä on tulkittava siten, että siinä todetaan myös työntekijän sosiaaliturvamaksujen kevennykset yhteismarkkinoille soveltumattomiksi, onko yrityksen katsottava hyötyneen kaikista näistä kevennyksistä vai ainoastaan osasta niistä? Miten tämä osa on viimeksi mainitussa tapauksessa arvioitava? Onko jäsenvaltion määrättävä kyseiset palkansaajat maksamaan takaisin tuen koko osa, josta he ovat hyötyneet, vai osa siitä?
—

valtiontuesta SA.33961 (2012/C) (ex 2012/NN) 23.7.2014 annetun komission päätöksen (EU) 2016/633 (1) 1, 4, 5 ja 6 artikla on kumottava tai vaihtoehtoisesti asia on palautettava unionin yleiselle tuomioistuimelle uudelleen käsittelyä varten, ja joka tapauksessa
1)

Onko Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY (1) (jäljempänä kansalaisuusdirektiivi) 17 artiklan 1 kohdan a alakohtaa tulkittava siten, että työntekijöiden, jotka lopettaessaan työskentelynsä ovat saavuttaneet työskentelyjäsenvaltion lainsäädännössä säädetyn vanhuuseläkkeeseen oikeuttavan iän, on täytynyt työskennellä vähintään viimeksi kuluneet 12 kuukautta ja asua työskentelyjäsenvaltiossa yhtäjaksoisesti yli kolme vuotta, jotta he voivat saada pysyvän oleskeluoikeuden ennen viiden vuoden ajanjakson päättymistä?
Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu on esittänyt 27.7.2018 – Mennica Wrocławska sp. z o.o. v. Dyrektor Izby Administracji Skarbowej we Wrocławiu

(asia C-491/18)

(2020/C 19/07)

Oikeudenkäyntikieli: puola

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Wojewódzki Sąd Administracyjny we Wrocławiu

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Mennica Wrocławska sp. z o.o.

Vastapuoli: Dyrektor Izby Administracji Skarbowej we Wrocławiu

Unionin tuomioistuin (kymmenes jaosto) on 13.12.2018 antamallaan määräyksellä todennut, että yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 13.7.2010 annetulla neuvoston direktiivillä 2010/45/EU, 168 artiklan a alakohtaa, 178 artiklan a alakohtaa ja 226 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että kansalliset veroviranomaiset epäävät verovelvolliselta oikeuden vähentää maksettu tai maksettava arvonlisävero pelkästään sen vuoksi, että laskuissa on yksilöity virheellisesti kyseisten liiketoimien kohteena olevat tavarat, vaikka verovelvollinen on esittänyt – ennen kuin veroviranomaiset ovat tehneet sitä koskevan verotuspäätöksen – veroviranomaisille liiketoimien tosiasiallisen kohteen määrittämiseksi tarpeelliset asiakirjat ja selvitykset
2)

Onko SEU 2 artiklaa, luettuna yhdessä SEU 4 artiklan 3 kohdan kolmannen virkkeen ja SEU 6 artiklan 1 kohdan kanssa, luettuna yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 15 artiklan 1 kohdan ja 20 artiklan kanssa, luettuna yhdessä 21 artiklan 1 kohdan ja 52 artiklan 1 kohdan kanssa, luettuna yhdessä neuvoston direktiivin 2000/78/EY 2 artiklan 1 kohdan, 2 kohdan a alakohdan ja 3 artiklan 1 kohdan a alakohdan kanssa, ja SEUT 267 artiklan kolmatta kohtaa tulkittava siten, että oikeusvaltion periaatetta, yhdenvertaisen kohtelun periaatetta sekä periaatetta, joka koskee yhdenvertaista pääsyä samoin edellytyksin julkishallinnon palvelukseen eli Sąd Najwyższyn tuomarin virkaa koskevaan tehtävään, loukataan, — – kun kyseisen tuomioistuimen tuomarin virkaan nimitystä koskevissa yksittäistapauksissa on olemassa oikeus valittaa toimivaltaiseen tuomioistuimeen, ja ensimmäisessä kysymyksessä kuvatun, ratkaisun lopullisuutta koskevan säännön vuoksi nimittäminen avoimeen Sąd Najwyższyn tuomarin virkaan voi tapahtua ilman, että toimivaltainen tuomioistuin valvoo kyseisen valintamenettelyn kulkua — vaikka valvontamenettely on pantu vireille — ja samanaikaisesti tämän valvonnan suorittamisen puuttuminen — loukkaamalla oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin — loukkaa yhdenvertaista oikeutta päästä julkishallinnon palvelukseen eikä siten vastaa yleistä etua koskeviin tavoitteisiin, ja eikö se, että jäsenvaltion sen elimen kokoonpano, joka valvoo tuomioistuinten ja tuomareiden riippumattomuutta (kansallinen tuomarineuvosto) ja joka käsittelee Sąd Najwyższyn tuomarin viran hoitamista koskevaa menettelyä, on muodostettu siten, että lainsäädäntövalta valitsee tuomiovallan edustajat tässä elimessä, loukkaa toimielinten välisen tasapainon periaatetta?
3)

Onko unionin oikeus, erityisesti direktiivin 2000/78/EY (1) 9 artikla, esteenä säännöstölle, jossa evätään oikeus ikään perustuvaa palkkasyrjintää koskevaan korvaukseen kahden kuukauden kuluttua, jos — määräaika alkaa kulua 8.9.2011 annetun tuomion C-297/10 ja C 298/10 (Hennigs ja Mai, EU:C:2011:560) julistamisesta, vaikka asianomaiseen henkilöön ei sovelleta liittovaltion työntekijöiden työehtosopimusta, vaan hänen henkilökohtainen tilanteensa vastaa 9.9.2015 annettua tuomiota C-20/13 (Unland, EU:C:2015:561) — kyseessä olevat virkamiehet ja tuomarit (työntekijät) voivat saada tiedon edellä mainitusta tuomiosta vain yleisistä julkisista lähteistä — työnantajat ovat kiistäneet mainitun tuomion antamisen jälkeen sen sovellettavuuden virkamiehiin ja samalla kiistäneet ikään perustuvan syrjinnän, ja samalla tämä oikeudellinen näkemys on ainakin osittain viestitetty ulospäin — ensimmäisen asteen hallintotuomioistuinten oikeuskäytännössä on mainitun määräajan sisällä ja myös sen päätyttyä aina 19.6.2014 annettujen tuomioiden C-501/12-C-506/12, C-540/12 ja C-541/12 (Specht, EU:C:2014:2005) julistamiseen asti pääsääntöisesti kiistetty ikään perustuvan syrjinnän olemassaolo — kyseisenä aikana ei ollut olemassa ylimpien oikeusasteiden oikeuskäytäntöä ja ensimmäinen ylimmän oikeusasteen ratkaisu annettiin vasta asiassa Specht annetun tuomion antamisen jälkeen — virkamiesten tai tuomarien palvelussuhteissa (työsuhde) preklusiivisia määräaikoja sovelletaan vain tiettyjen kulujen korvaamiseen eivätkä nämä määräajat ole kuutta kuukautta lyhyempiä — palkkasaatavia koskeviin vaatimuksiin (työstä maksettu vastike) sovelletaan kolmen vuoden vanhentumisaikaa, joka alkaa sen vuoden päätyttyä, jona saatava on erääntynyt maksettavaksi ja vaatimuksen esittäjä on tietoinen tai hänen pitäisi olla tietoinen saatavaa koskevasta oikeudestaan; muutoin sovelletaan 10 vuoden vanhentumisaikaa — kansallisia palkkasaatavia koskevat vaatimukset (työstä maksettu vastike), joita ei ole vahvistettu lakisääteisesti, on esitettävä lyhyessä ajassa eli sen budjettivuoden aikana, jota ne koskevat?
2)

Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko SEUT 49 ja SEUT 54 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion samalle lainsäädännölle, joka liittyy tästä lainsäädännöstä johtuvaan yhteisverotusjärjestelmään ja erityisesti tiukkaan erotteluun vertikaalisen (ylimmän yhtiön ja sen suorien tai epäsuorien tytäryhtiöiden välillä) ja horisontaalisen (ylimmän yhtiön, joka jää yhteisverotuksen rajojen ulkopuolelle, kahden tai useamman kotimaisen tytäryhtiön välillä) yhteisverotusjärjestelmän välillä ja siihen perustuvaan velvoitteeseen päättää olemassa oleva vertikaalinen yhteisverotus, ennen kuin on mahdollista perustaa horisontaalisesti yhteisverotettava konserni, — jos aikaisemmin oli otettu käyttöön vertikaalinen yhteisverotus kyseisessä jäsenvaltiossa asuvan kansallisen tason ylimmän yhtiön, johon yhteisverotettavat tulot yhdistetään (ja joka on samaan aikaan välissä oleva tytäryhtiö jossain toisessa jäsenvaltiossa asuvaan ylimpään emoyhtiöön nähden), ja tämän ylimmän yhtiön kotimaisten tytäryhtiöiden välillä, koska kyseisen jäsenvaltion lainsäädännössä hyväksyttiin vain vertikaalinen yhteisverotus, jotta voidaan käyttää tätä järjestelmää siitä huolimatta, että ylimmän emoyhtiön kotipaikka on jossain toisessa jäsenvaltiossa, — jos kyseisen jäsenvaltion ylimmän yhtiön, johon yhteisverotettavat tulot yhdistetään, sisaryhtiöiltä (jotka ovat siis kyseisen ylimmän yhtiön tavoin jossain toisessa jäsenvaltiossa asuvan ylimmän emoyhtiön tytäryhtiöitä) evätään mahdollisuus liittyä olemassa olevaan yhteisverotettavaan konserniin sillä perusteella, että vertikaalinen ja horisontaalinen yhteisverotusjärjestelmä eivät ole keskenään yhteensopivia, ja — jos kyseisten sisaryhtiöiden sisällyttäminen konsernin yhtiöiden tulosten konsolidoinnin piiriin merkitsisi olemassa olevan vertikaalisen yhteisverotuksen poistamista – mistä seuraisi kielteisiä verotuksellisia vaikutuksia, koska ei noudatettaisi kansallisen lainsäädännön mukaista yhteisverotuksen vähimmäiskestoa – ja uuden horisontaalisen yhteisverotuksen käyttöönottoa, vaikka kotimainen yhtiö, johon yhteisverotettavat tulot yhdistetään (ja jonka tasolla yhteisverotettavien yhtiöiden tulokset konsolidoidaan) pysyisi samana?
1)

Yleinen tuomioistuin teki valituksenalaisessa tuomiossa virheen soveltaessaan asetuksen N:o 207/2009 (1) 76 artiklan 1 kohtaa (josta on tullut asetuksen 2017/1001 (2) 95 artiklan 1 kohta) ja asetuksen N:o 207/2009 65 artiklaa (josta on tullut asetuksen 2017/1001 72 artikla), kun se totesi, ettei valittajan argumentteja, jotka koskivat aikaisemman tavaramerkin heikkoa erottamiskykyä väitemenettelyssä, voinut ottaa tutkittavaksi, koska ne esitettiin ensimmäistä kertaa yleisessä tuomioistuimessa (valituksenalaisen tuomion 87–90 kohta). a. Yleisen tuomioistuimen on tutkittava tosiseikat ja argumentit, vaikka ne esitetään ensimmäistä kertaa yleisessä tuomioistuimessa, jos EUIPO:n valituslautakunnan olisi pitänyt ottaa ne huomioon viran puolesta. b. Tavaramerkin osa on tunnettu käsite EU-kielenkäytössä ja näin ollen viraston pitäisi tutkia se viran puolesta. Yleisen tuomioistuimen on näin ollen tutkittava sitä koskevat argumentit perusteellisesti ja tutkittava tältä osin myös ensimmäistä kertaa yleisessä tuomioistuimessa esitetyt argumentit. c. Kantajalla on yleisessä tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä oikeus riitauttaa EUIPO:n valituslautakunnan tekemä arvio yleisesti tunnetuista tosiseikoista, myös esittämällä uusia argumentteja ja näyttöä näiden argumenttien tueksi yleisessä tuomioistuimessa. d. Koska yleinen tuomioistuin ei ole arvioinut niitä tosiseikkoja ja argumentteja, jotka viraston olisi pitänyt viran puolesta ottaa huomioon (mukaan lukien yleisesti tunnetut tosiseikat, jotka koskevat väitemenettelyn kohteena olevien tavaramerkkien merkitystä), se on rikkonut yleisiä menettelysääntöjä ja tullut virheelliseen johtopäätökseen arvioidessaan valituslautakunnassa vireillä olevaa asiaa.
—

Fumus persecutionis Oikeusviranomaiset eivät millään tavoin valvo sitä, onko yhdistys luonteeltaan puolue vai ei, ja unionin tuomioistuimen olisi otettava tämä huomioon vain lukemalla 29.7.1881 annettu laki. Unionin yleinen tuomioistuin pystyi tarkistamaan Bureau National de Vigilance contre l’Antisémitismen tiedotteesta, että kyseinen yhdistys, joka vaatii Front Nationalin hajottamista ja on siis Jean-François Jalkhin poliittinen vastustaja, on luonteeltaan puolue. Tapauksessa on valittajan mukaan kyseessä fumus persecutionis.
—

asia on ratkaistava lopullisesti hyväksymällä valittajan ensimmäisessä oikeusasteessa esittämät vaatimukset eli kumoamalla 31.7.2014 annetun päätöksen 2014/512/PESC (1) 1 artikla, 31.7.2014 annetun asetuksen (EU) N:o 833/2014 (2) 5 artikla, 8.9.2014 annetun päätöksen 2014/659/PESC (3) mukainen uusi 1 artikla ja 8.9.2014 annetun asetuksen (EU) N:o 960/2014 (4) mukainen uusi 5 artikla niiltä osin kuin ne koskevat VEB:tä ja poistamalla sen nimi mainittujen säännösten liitteistä, joissa se mainitaan
2)

Ovatko direktiivin 2006/112/EY 146 artiklan 1 kohdan a ja b alakohta ja 131 artikla sekä kulutuspaikassa kannettavan veron ja verotuksen neutraalisuuden ja suhteellisuuden periaatteet esteenä kansalliselle käytännölle, jonka mukaan tavaroiden luovutuksen ei katsota tapahtuneen, kun tavarat on riidattomasti viety Euroopan unionista mutta kansalliset viranomaiset ovat tavaroiden viennin jälkeen todenneet soveltamassaan menettelyssä, että tosiasiallinen vastaanottaja ei ole sama kuin vastaanottaja, jonka verovelvollinen on ilmoittanut laatimassaan ja luovutusta todentavassa laskussa, vaan tavarat on luovutettu toiselle vastaanottajalle, jonka henkilöllisyys ei ole viranomaisten tiedossa, minkä johdosta viranomaiset ovat kieltäytyneet soveltamasta verovapautusta ja siihen liittyvää verovähennysoikeutta (Puolan nollaverokanta) tähän liiketoimeen?