ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
95.

Riittää, kun muistutetaan, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeus on esteenä kansallisille säännöksille, joista seuraa, että kansalliset tuomarit voivat joutua kurinpitomenettelyjen kohteeksi sen vuoksi, että he ovat esittäneet unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön. ( 37 ) Tämä tarkoittaa, että pelkkä mahdollisuus siitä, että asianomaisia kansallisia tuomareita vastaan voidaan ryhtyä kurinpitotoimiin sen vuoksi, että he ovat esittäneet tällaisen ennakkoratkaisupyynnön tai päättäneet pysyttää kyseisen pyynnön sen esittämisen jälkeen, on näet omiaan haittaamaan SEUT 267 artiklassa tarkoitetun mahdollisuuden tosiasiallista käyttämistä ja siinä tarkoitettujen tehtävien tosiasiallista hoitamista. ( 38 ) Lisäksi se, ettei tuomareiden osalta aloiteta kurinpitomenettelyjä tai ettei heille määrätä kurinpitoseuraamuksia sen vuoksi, että he ovat käyttäneet tällaista mahdollisuutta saattaa asia unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi, on heidän riippumattomuuteensa erottamattomasti sisältyvä tae. ( 39 )
60.

Sigman toisen valitusperusteen neljännellä osalla riitautetaan valituksenalaisen tuomion 155 kohta, jossa unionin yleinen tuomioistuin valituksenalaisen tuomion 147–154 kohdassa esittämänsä arvioinnin päätteeksi päätyi siihen johtopäätökseen, ettei asiassa ollut näytetty toteen, että riidanalaisesta toimenpiteestä johtuva etu olisi hyödyttänyt niitä yrityksiä, joihin se erilainen kohtelu, jota kyseisellä toimenpiteellä oli tarkoitus korjata, on kohdistunut, ja ettei kyseisen toimenpiteen ”neutraloivia vaikutuksia” siten ollut näytetty toteen. Valittaja katsoo, että kun kyseinen toimenpide ei ole johtanut tilanteen korjaantumiseen, verotuksen neutraalisuuden periaatetta on loukattu, koska näin vakiintuvat sellaiset tilanteet, joissa osuuksien hankintaa ulkomaisista yhtiöistä koskevat esteet tekevät liikearvon kuluksi kirjaamisen mahdottomaksi samoilla ehdoilla kuin ne, jotka koskevat kotimaassa asuvien yhtiöiden omistusosuuksien hankintaa. Yhdysvaltalaisten ja perulaisten yhtiöiden kanssa sulautumista koskevien esteiden olemassaolon osalta Sigma viittaa seikkoihin, joihin se vetosi jo unionin yleisessä tuomioistuimessa nostamassaan kanteessa. Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 154 kohdassa, ettei oikeudenkäyntiasiakirjoista ilmene, että Espanjan kuningaskunta olisi ”näyttänyt toteen, että yritykset, jotka aikovat toteuttaa rajatylittäviä sulautumisia ja jotka eivät voi tehdä sitä yritysten yhdistymisen tiellä olevien esteiden, erityisesti oikeudellisten esteiden vuoksi, hankkisivat sen sijaan omistusosuuksia ulkomailla asuvista yhtiöistä tai ainakin säilyttäisivät niistä jo hankkimansa omistusosuudet”, ja Sigma toteaa tästä, ettei riidanalaisessa päätöksessä esitetä tällaista kriteeriä ja että kyse on siis unionin yleisen tuomioistuimen taholta jälleen uudesta riidanalaisen päätöksen perustelujen korvaamisesta. Sigman johtopäätös on, että riidanalainen toimenpide on verojärjestelmän logiikan ja erityisesti verotuksen neutraalisuuden periaatteen nojalla perusteltu.
100.

Todettakoon ensinnäkin, että jotta karkottamispäätöksen vaikutukset lakkaisivat henkilön osalta ja tämä voisi saada uudelleen oikeuden oleskella vastaanottavassa jäsenvaltiossa, edellytetään, että hän on poistunut tämän jäsenvaltion alueelta ja päättänyt tosiasiallisesti oleskelunsa tässä maassa. Tässä tapauksessa viranomaisten pitäisi selvittää, onko henkilö tosiasiallisesti toteuttanut kaikki tarvittavat toimenpiteet osoittaakseen, että hän ei enää oleskele kyseisessä jäsenvaltiossa. Seuraavat seikat, jotka vaihtelevat kyseisen oleskelun laadun mukaan, voivat olla merkityksellisiä määritettäessä, onko oleskelu vastaanottavassa jäsenvaltiossa päättynyt tosiasiallisesti ja aidosti. Jos asianomainen henkilö esimerkiksi oleskeli vastaanottavassa jäsenvaltiossa oleskeluoikeusdirektiivin 6 artiklan perusteella ja hänet on karkotettu, koska hän ei enää täyttänyt tämän oikeuden säilymisen edellytyksiä tämän direktiivin 14 artiklan nojalla, näyttö, jolla tämän henkilön on osoitettava tosiasiallinen poistumisensa tältä alueelta, on näytön luonteen ja sen vuoksi helpompi esittää, että kyseisellä henkilöllä ei ole ollut aikaa integroitua vastaanottavaan jäsenvaltioon. Kuten unionin tuomioistuin on nimittäin jo todennut oikeuskäytännössään, unionin kansalaisen, joka käyttää hänelle oleskeluoikeusdirektiivin 6 artiklan 1 kohdassa myönnettyjä oikeuksia, tarkoituksena ei ole asettautua vastaanottavaan jäsenvaltioon tavalla, joka olisi omiaan kehittämään tai lujittamaan perhe-elämää viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa. ( 48 ) Jos asianomainen henkilö oleskeli vastaanottavassa jäsenvaltiossa kyseisen direktiivin 7 artiklan perusteella, asianomaisella henkilöllä oleva näyttövaatimus voi sitä vastoin olla suurempi. Tämän kansalaisen on esimerkiksi voitava osoittaa, että hän on pyytänyt itsensä poistamista väestörekisteristä, irtisanonut vuokrasopimuksen tai vesi- ja sähkösopimuksen tai tilannut muuton, lopettanut työvoimapalvelujen asiakkuuden tai luopunut muista suhteista, joita pysyvään oleskeluun liittyy. Todettakoon tässä yhteydessä, että vaikka se, miten pitkään asianomainen on ollut poissa vastaanottavan jäsenvaltion alueelta, ei voi olla ratkaiseva seikka sellaisenaan eikä erikseen tarkasteltuna, se voisi olla yksi merkityksellisistä seikoista, jotka kansallisten viranomaisten on otettava huomioon. On itsestään selvää, että pitkä poissaolo puoltaa oleskelun tosiasiallista ja aitoa päättymistä vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja siten karkottamispäätöksen oikeusvaikutusten lakkaamista.
14.

Direktiivin 2018/1673 3 artiklassa, jonka otsikkona on ”Rahanpesurikokset”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että seuraavat teot on säädetty rangaistaviksi rikoksiksi, kun teko on tahallinen: a) varojen muuntaminen tai siirtäminen tietoisena siitä, että kyseiset varat on saatu rikollisesta toiminnasta, tarkoituksena salata tai peittää varojen laiton alkuperä tai auttaa tällaisen toiminnan harjoittamiseen osallistuvaa henkilöä välttämään toimintansa oikeudellisia seuraamuksia; b) varojen todellisen luonteen, alkuperän, sijainnin, niistä määräämisen, niiden liikkeiden, niitä koskevien oikeuksien tai niiden omistuksen salaaminen tai peittely tietoisena siitä, että kyseiset varat on saatu rikollisesta toiminnasta; c) varojen hankkiminen, hallussa pitäminen tai käyttö tietoisena niiden vastaanottohetkellä siitä, että varat on saatu rikollisesta toiminnasta. 2. Jäsenvaltiot voivat toteuttaa tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että 1 kohdassa tarkoitetut teot on säädetty rangaistaviksi rikoksiksi, jos rikoksentekijä epäili tai hänen olisi pitänyt tietää, että varat on saatu rikollisesta toiminnasta. – – 5. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetut teot on säädetty rangaistaviksi rikoksiksi, kun niihin ovat syyllistyneet henkilöt, jotka toteuttivat rikollisen toiminnan, josta varat olivat peräisin, tai osallistuivat siihen.”
75.

Haluan korostaa tässä yhteydessä, että tällaisen syrjinnän olemassaolo ei voi vaikuttaa sen toimenpiteen, jossa osinkoja ja voitto-osuuksia kohdellaan eri tavalla, pätevyyteen. Syrjintä voi toki johtua säännöksen vaikutuksista. Nyt käsiteltävässä asiassa kuitenkaan se, että jaettuja tuloja on riidanalaisessa päätöksessä kohdeltu osinkoina, ei välttämättä johda päätelmään, että Suomen lainsäädäntö kokonaisuudessaan on luonteeltaan syrjivä. Tällainen syrjintä on kyseessä ainoastaan siitä syystä, että tuloverolaissa säädetään, että jos yhtiö ei täytä kyseisen lain 33 c §:n 1 ja 2 momentin mukaisia edellytyksiä, jaettua tuloa on pidettävä ansiotulona (joka on pääomatulosta erillinen tuloluokka). Näin ollen ainoastaan tuloverolain 33 c §:n 3 momentin on katsottava olevan ristiriidassa unionin oikeuden kanssa.
8.

Direktiivin 2008/115 15 artiklassa, jonka otsikko on ”Säilöönotto”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltiot voivat ottaa säilöön palauttamismenettelyjen kohteena olevan kolmannen maan kansalaisen palauttamisen valmistelemiseksi ja/tai henkilön poistamiseksi maasta vain, jos muita riittäviä mutta lievempiä keinoja ei voida soveltaa tehokkaasti tietyssä tapauksessa, erityisesti kun a) on olemassa pakenemisen vaara; tai b) asianomainen kolmannen maan kansalainen välttelee tai vaikeuttaa palauttamisen valmisteluja tai maastapoistamista. Säilöönoton on oltava mahdollisimman lyhytaikainen ja sitä saa jatkaa vain niin kauan kuin asianmukaisella ripeydellä hoidettavat maastapoistamisjärjestelyt ovat kesken. 2. Säilöönottomääräyksen antaa hallinto- tai oikeusviranomainen. Säilöönottomääräys on annettava kirjallisena ja siinä on mainittava ratkaisun tosiseikkoihin liittyvät ja oikeudelliset perusteet. Jos säilöönottomääräyksen antaa hallintoviranomainen, jäsenvaltion on a) joko säädettävä, että oikeusviranomainen tutkii viipymättä säilöönoton laillisuuden ja tekee siitä päätöksen mahdollisimman lyhyessä ajassa säilöönoton alkamisesta; b) tai annettava asianomaiselle kolmannen maan kansalaiselle oikeus panna vireille menettely, jossa oikeusviranomainen tutkii viipymättä hänen säilöönottonsa laillisuuden ja tekee siitä päätöksen mahdollisimman lyhyessä ajassa kyseisen menettelyn alkamisesta. Tässä tapauksessa jäsenvaltion on välittömästi ilmoitettava asianomaiselle kolmannen maan kansalaiselle mahdollisuudesta tällaisen menettelyn vireillepanoon. Asianomainen kolmannen maan kansalainen on vapautettava välittömästi, jos säilöönotto ei ole laillinen. 3. Joka tapauksessa säilöönottoa on tarkasteltava uudelleen kohtuullisin väliajoin joko asianomaisen kolmannen maan kansalaisen hakemuksesta tai viran puolesta. Jos säilöönoton kestoa jatketaan, uudelleen tarkastelut toteutetaan oikeusviranomaisen valvonnassa. 4. Kun käy ilmi, että kohtuullista mahdollisuutta maastapoistamisen toteuttamiseen ei enää ole oikeudellisten tai muiden näkökohtien vuoksi tai että 1 kohdassa säädetyt edellytykset eivät enää ole olemassa, säilöönotto ei ole enää perusteltua ja asian[om]ainen henkilö on vapautettava välittömästi. 5. Säilöönottoa on jatkettava niin kauan kuin 1 kohdassa säädetyt edellytykset ovat olemassa ja niin kauan kuin se on tarpeen onnistuneen maastapoistamisen varmistamiseksi. Kunkin jäsenvaltion on säädettävä rajoitetusta säilöönottoajasta, joka ei saa ylittää kuutta kuukautta. 6. Jäsenvaltiot eivät saa jatkaa 5 kohdassa tarkoitettua aikaa muutoin kuin kansallisen lainsäädännön mukaisesti rajoitetuksi ajaksi, joka ei ole pidempi kuin kaksitoista kuukautta, jos niiden kohtuullisista pyrkimyksistä huolimatta maastapoistaminen todennäköisesti kestää kauemmin siitä syystä, että a) asianomainen kolmannen maan kansalainen ei tee yhteistyötä; tai b) kolmansista maista hankittavat tarpeelliset asiakirjat viivästyvät.”
69.

Näin ollen pelkästään sillä, että kyseisen maksun määrä on huomattava, ei voida osoittaa, että se on itsessään suhteeton tai markkinoiden mahdollisimman vähäisen vääristymisen periaatteen vastainen. Koska kyseinen maksu vastaa täsmälleen yleispalvelun tarjoajalle aiheutuneita nettokustannuksia, joiden laskentaa komissio ei ole kyseenalaistanut, se on mielestäni rajattu siihen, mikä on tarpeen yleispalveluun liittyvien kustannusten korvaamista koskevan tavoitteen saavuttamiseksi, ja sillä voidaan minimoida taloudellisen rasitteen vaikutus.
34.

Näissä olosuhteissa Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden (Arnhem-Leeuwardenin muutoksenhakutuomioistuin, Alankomaat) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko niin, että aine tai aines, joka ei ole direktiivissä 2008/98 tarkoitettu sivutuote, ei määritelmän mukaan ole myöskään asetuksessa N:o 1069/2009 tarkoitettu eläimistä saatava sivutuote, jolloin tämä aine tai aines ei jää asetuksen N:o 1013/2006 soveltamisalan ulkopuolelle asetuksen N:o 1013/2006 1 artiklan 3 kohdan nojalla? Vai eikö ole poissuljettua, että aine tai aines kuuluu asetuksessa N:o 1069/2009 tarkoitettuun määritelmään ”eläimistä saatavat sivutuotteet”, vaikkei se täytä direktiivin 2008/98 5 artiklan 1 kohdan edellytyksiä, jolloin tämä aine tai aines ei yksiselitteisesti kuulu asetuksen N:o 1013/2006 soveltamisalaan? 2) Miten asetuksen N:o 1013/2006 1 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu siirto, johon sovelletaan asetuksen N:o 1774/2002 (josta on tullut asetus N:o 1069/2009) hyväksyntävaatimuksia, tulee ymmärtää: tarkoitetaanko sillä eläimistä saatavien sivutuotteiden kuljetusta (jäsenvaltiosta toiseen jäsenvaltioon) riippumatta siitä, mihin luokkaan kyseinen aines kuuluu? Vai tarkoitetaanko sillä asetuksen N:o 1069/2009 48 artiklassa (entinen asetuksen N:o 1774/2002 8 artikla) tarkoitettujen ainesten, eli ainoastaan tässä säännöksessä tarkoitettujen eläimistä saatavien sivutuotteiden tai johdettujen tuotteiden eli luokkaan 1 kuuluvan aineksen, luokkaan 2 kuuluvan aineksen ja tiettyjen niistä johdettujen tuotteiden, mukaan lukien luokkaan 3 kuuluvasta aineksesta johdetun käsitellyn eläinvalkuaisen, kuljetusta? 3) Jos asetuksen N:o 1013/2006 1 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä ja d alakohdassa tarkoitetun siirto, johon sovelletaan asetuksen N:o 1774/2002 (josta on tullut asetus N:o 1069/2009) hyväksyntävaatimuksia, tulee ymmärtää niin, että sillä tarkoitetaan eläimistä saatavien sivutuotteiden kuljetusta (jäsenvaltiosta toiseen jäsenvaltioon) riippumatta siitä, mihin luokkaan kyseiset ainekset kuuluvat, onko asetuksen N:o 1013/2006 1 artiklan 3 kohdan ensimmäistä virkettä ja d alakohtaa näin ollen tulkittava siten, että se koskee myös eläimistä saatavien sivutuotteiden ja muiden aineiden seosten siirtoja, ja jos vastaus on myöntävä, onko sillä merkitystä, mikä on eläimistä saatavien sivutuotteiden osuus seoksessa muihin aineisiin verrattuna? Vai lakkaako eläimistä saatava sivutuote olemasta asetuksessa N:o 1069/2009 tarkoitettu eläimistä saatava sivutuote ja tuleeko siitä asetuksessa N:o 1013/2006 tarkoitettua jätettä sen seurauksena, että siitä tehdään seos jonkin toisen aineen kanssa?”
44.

On nimittäin todettava, että vaikka tutkintavankeus voi olla sallittua Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 artiklan 1 kappaleen c kohdassa mainituista syistä, tämän artiklan 3 kappaleessa asetetaan ”tietty määrä menettelyllisiä takeita” ja määrätään erityisesti, ”että tutkintavankeuden keston on oltava kohtuullinen eli se ei siis ole rajoittamaton” ( 55 ). Se, että on edelleen todennäköisiä syitä epäillä pidätetyn henkilön syyllistyneen rikokseen, on vankeuden jatkamisen välttämätön edellytys, ( 56 ) mutta ”tietyn ajan” kuluttua se ei enää riitä. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen on tällöin todettava ensinnäkin, oikeuttavatko oikeusviranomaisten käyttämät muut perusteet edelleen vapaudenriiston, ja toiseksi siinä tapauksessa, että nämä perusteet osoittautuvat asiaankuuluviksi ja riittäviksi, sen on todettava, ovatko kansalliset viranomaiset noudattaneet asian käsittelyssä erityistä ripeyttä. ( 57 ) Viranomaisten on näytettävä vakuuttavasti toteen, että jokainen – vaikka kuinka lyhyt – vankeusjakso oli perusteltu. ( 58 ) Kun ne päättävät, onko henkilö vapautettava vai vangittava, niiden on tutkittava, eikö ole muita keinoja taata hänen saapumisensa oikeudenkäyntiin. ( 59 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on katsonut, että tällainen oikeuttamisperuste on olemassa, kun on olemassa pakenemisen, todistajien painostamisen, todistusaineiston vääristämisen, salaliiton tai yleiseen järjestykseen kohdistuvan häiriön uusimisen vaara tai kun on tarpeen suojella vapaudenriiston käsittävän toimenpiteen kohteena olevaa henkilöä. ( 60 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on katsonut myös, että ”olettama puoltaa aina vapauttamista – –. Syytettyä on tuomitsemiseensa saakka pidettävä syyttömänä, ja [Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 artiklan 3 kappaleella] on pääasiallisesti tarkoitus velvoittaa väliaikaiseen vapauttamiseen heti, kun vankeuden jatkaminen ei enää ole kohtuullista. – – Syytetyn vankeuden jatkamisen legitimiteettiä on kussakin tapauksessa arvioitava asian erityispiirteiden perusteella. Vankeuden jatkaminen voi olla tietyssä tapauksessa perusteltua vain, jos konkreettiset todisteet osoittavat, että on olemassa todellinen yleistä etua koskeva vaatimus, joka – syyttömyysolettaman tätä estämättä – on ensisijainen suhteessa – – sääntöön yksilönvapauden kunnioittamisesta” ( 61 ). Oikeusviranomaisten on tässä tarkoituksessa ”otettava asianmukaisesti huomioon syyttömyysolettaman periaate ja tutkittava kaikki seikat, jotka puhuvat sen puolesta tai sitä vastaan, että on olemassa edellä mainittu yleistä etua koskeva vaatimus, jonka vuoksi on perusteltua poiketa [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 5 artiklassa vahvistetusta säännöstä – –. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen on pääasiallisesti näissä päätöksissä esitettyjen perusteiden ja asianomaisen henkilön vaatimuksissaan esittämien toteen näytettyjen tosiseikkojen perusteella ratkaistava, onko [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] 5 artiklan 3 kappaletta rikottu” ( 62 ).
120.

Unionin tuomioistuimen tuomiossa OZ v. EKP tekemien toteamusten mukaisesti näin on mielestäni nyt käsiteltävässä asiassa. Unionin tuomioistuin on nimittäin huomauttanut mainitussa tuomiossa, että puolustautumisoikeuksien ja erityisesti oikeuden tulla kuulluksi loukkaaminen oikeuttaa kyseessä olevan menettelyn päätteeksi tehdyn päätöksen kumoamisen ainoastaan, jos menettelyn lopputulos olisi voinut olla toisenlainen ilman kyseistä sääntöjenvastaisuutta. ( 27 ) Unionin tuomioistuin on katsonut, että se, ettei työpaikkakiusaamisesta syytetyn henkilön ja eri todistajien lausumista ole toimitettu vähintään yhteenvetoa, vaikutti väistämättä sekä tutkintakomitean kertomuksen että kyseisessä asiassa annetun päätöksen sisältöön, minkä vuoksi kyseinen kertomus ja päätös olisivat kohtuudella voineet johtaa erilaiseen lopputulokseen. ( 28 )
9.

Direktiivin 12 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden lainsäädännössä on järjestettävä riittävä suoja jakautumiseen osallistuvien yhtiöiden niille velkojille, joiden saatavat ovat syntyneet ennen jakautumissuunnitelman julkaisemista, mutta eivät ole erääntyneet ennen sitä. 2. Tämän toteuttamiseksi jäsenvaltioiden on lainsäädännössään säädettävä ainakin, että tällaisilla velkojilla on oikeus saada riittävä vakuus [oikeammin: riittävät takeet], jos tällainen suoja on [jakautuvan yhtiön ja sen yhtiön, jolle velvoite siirtyy jakautumissuunnitelman ehtojen mukaisesti,] rahoitusaseman vuoksi tarpeen eikä heillä vielä ole tällaista vakuutta. 3. Jos sen yhtiön velkoja, jolle velvoite on siirretty jakautumissuunnitelman mukaisesti, ei ole saanut saatavalleen suoritusta, vastaanottavat yhtiöt vastaavat siitä yhteisvastuullisesti. Jäsenvaltiot voivat rajoittaa tämän vastuun kullekin yhtiölle jaettujen nettovarojen määrään muiden yhtiöiden kuin sen yhtiön osalta, jolle velvoite on siirretty. Jäsenvaltioiden ei kuitenkaan tarvitse soveltaa tätä kohtaa, jos jakaminen tapahtuu tuomioistuimen valvonnassa 23 artiklan mukaisesti ja sellainen pääluvun mukainen velkojien enemmistö tai johonkin velkojaryhmään kuuluvien velkojien enemmistö, joka edustaa kolmea neljäsosaa jakautuvan yhtiön velkojien tai jonkin velkojaryhmän saatavien arvosta, on sopinut luopuvansa yhteisvastuun vaatimisesta 23 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisessa kokouksessa. 4. Sovelletaan, mitä [kolmannen direktiivin] 13 artiklan 3 kohdassa säädetään. 5. Jakautumiseen osallistuvien yhtiöiden joukkovelkakirjojen haltijoihin sovelletaan 1–4 kohtaa, jollei velkakirjanhaltijoiden kokous, kun kansallisessa lainsäädännössä on säännökset tällaisesta kokouksesta, tai kukin velkakirjanhaltija erikseen hyväksy jakautumista, edellä sanotun kuitenkaan rajoittamatta tällaisten oikeuksien yhteistä käyttämistä koskevien säännösten soveltamista. 6. Jäsenvaltiot voivat säätää, että vastaanottavat yhtiöt vastaavat yhteisvastuullisesti jakautuvan yhtiön velvoitteista. Tällöin niiden ei tarvitse soveltaa edellisiä kohtia. 7. Jos jäsenvaltio yhdistää 1–5 kohdassa säädetyn velkojansuojajärjestelmän 6 kohdassa säädettyyn vastaanottavien yhtiöiden yhteisvastuuseen, se voi rajoittaa yhteisvastuun kullekin [yhtiölle] jaettujen nettovarojen määrään.”
3)

Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi ja jos jäsenvaltio voi soveltaa direktiivin [2003/86] 10 artiklan 2 kohdassa mainitun edellytyksen (henkilön on oltava ’pakolaisen huollettavana’) lisäksi muita edellytyksiä, tarkoittaako tämä sitä, että jäsenvaltiolla on oikeus säätää mitä tahansa sopiviksi katsomiaan edellytyksiä, [mainitun direktiivin] 4 artiklan 2 ja 3 kohdassa muille perheenjäsenille säädetyt edellytykset mukaan luettuina, vai voiko se soveltaa pelkästään direktiivin 4 artiklan 3 kohdassa mainittua edellytystä? Mihin tilanteeseen tässä tapauksessa viittaa direktiivin 4 artiklan 3 kohdassa mainittu edellytys ’objectively unable to provide for their own needs on account of their state of health’? Onko tätä edellytystä tulkittava siten, ettei kyseinen perheenjäsen voi itse huolehtia ’toimeentulostaan’, siten, ettei hän ’pysty’ huolehtimaan ’itsestään’, vai tarvittaessa jollakin muulla tavalla?”
43.

Kyseisen vapautuksen tavoitteena on välttää se, että ”tiettyjä palveluja suorittava henkilö olisi velvollinen suorittamaan kyseistä veroa, jos se on päätynyt toimimaan yhteistyössä muiden toimijoiden kanssa sellaisen yhteisen rakenteen kautta, joka on ottanut hoidettavakseen kyseisten palvelujen toteuttamiselle tarvittavia toimintoja”, ( 13 ) ja ”vapauttaa arvonlisäverosta tietyt yleishyödylliset toiminnat, jotta voidaan helpottaa tiettyjen palvelujen saamista ja tiettyjen tavaroiden toimittamista välttämällä lisäkulut, jotka niiden arvonlisäverollisuudesta aiheutuisivat”. ( 14 )
65.

Tästä seuraa, että on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä selvittää, onko jatkokäsittelyluvan epäämisestä tehtävät päätökset välttämättä perusteltava. Mikäli hovioikeutta ei koskisi tällainen velvollisuus, lupamenettely ei mielestäni sovi yhteen asetuksen N:o 44/2001 43 artiklan kanssa. Jos näet ilmenisi, että jatkokäsittelylupamenettely on otettu käyttöön kansallisessa muutoksenhakujärjestelmässä ilman, että asetuksella N:o 44/2001 käyttöön otetun järjestelmän erityispiirteitä on otettu huomioon, tämä seikka saattaisi johtaa tämän menettelyn mekaaniseen täytäntöönpanoon, mikä olisi vaikeaa yhteensovittaa asetuksen N:o 44/2001 vaatimusten kanssa.
98.

Ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa CMA väittää toiseksi, että vaatimus, jonka mukaan keskuslaitoksella on oltava luottolaitoksen asema, jotta EKP voisi harjoittaa konsolidoitua valvontaa, on seurausta asetuksen N:o 575/2013 10 artiklan 1 kohdan b alakohdasta. CMA katsoo, että koska tässä säännöksessä viitataan keskuslaitoksen vakavaraisuuteen ja maksuvalmiuteen, siinä edellytetään implisiittisesti mutta väistämättä, että keskuslaitoksella on luottolaitoksen asema. Unionin yleisen tuomioistuimen tästä säännöksestä tekemässä tulkinnassa ( 40 ) – jota CMA kuvaa tarkoitushakuiseksi ja yleistäväksi – sivuutetaan säännöksen sanamuoto, jossa nimenomaisesti säädetään, että keskuslaitoksen vakavaraisuutta ja maksuvalmiutta on valvottava.