91.

Edellä esitetyn perusteella katson, että unionin tuomioistuimen olisi vastattava Gerechtshof Arnhem-Leeuwarden esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Tilanteessa, jossa ostaja on nostanut vahingonkorvauskanteen myyjää vastaan kansallisen lain säännösten nojalla, joita sovelletaan muun muassa kuluttajasopimuksiin, mutta ei ole nimenomaisesti väittänyt olevansa kuluttaja, kansallisen menettelysäännön nojalla ei voida kieltää kansallista tuomioistuinta tutkimasta, onko kyseinen henkilö todella kuluttaja kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista 25.5.1999 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 1999/44 tarkoitetulla tavalla, ja näin ollen soveltamasta kansallista kuluttajansuojalainsäädäntöä tulkiten sitä direktiivin 1999/44 mukaisesti. Tämä vaatimus edellyttää kuitenkin, että kansallisella tuomioistuimella on käytössään tämän tehtävän suorittamiseksi tarpeelliset oikeudelliset seikat ja tosiseikat joko siten, että nämä seikat kuuluvat jo asiakirja-aineistoon, tai koska kansallinen tuomioistuin voi saada ne käyttöönsä kansallisten menettelysääntöjen nojalla. Kansallinen tuomioistuin ei voi ylittää asianosaisten määrittelemää riidan kohdetta. Sama tutkimisvelvollisuus ex officio ja samat edellytykset koskevat muutoksenhakua, jossa i) ainakin yksi asianosaisista on vedonnut kansallisen lain säännöksiin, joilla direktiivi 1999/44 pantiin (ainakin osittain) täytäntöön, ja ii) jos asianosaisena on kuluttaja, hän voi hyötyä näiden säännösten mukaisesta tehostetusta suojasta. Se, onko kuluttajaa avustanut asianajaja, ei muuta tätä päätelmää. Tehokkuusperiaate edellyttää 5 artiklan 3 kohdan arviointia ex officio, jos kansallisella tuomioistuimella on tarvittavat oikeudelliset ja tosiseikkoja koskevat tiedot käytettävissään eikä asianosaisten määrittelemä riidan kohde muutu. Siltä osin kuin 5 artiklan 3 kohta sisältää samankaltaisia piirteitä kuin ne, joilla voidaan luonnehtia kansallisen lain mukaisia ordre public -perusteita, vastaavuusperiaate saattaa myös edellyttää, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen tuomioistuin soveltaa viran puolesta kansallisen lain säännöstä, jolla 5 artiklan 3 kohta on pantu täytäntöön. Direktiivissä 1999/44 ei rajoiteta jäsenvaltioiden toimivaltaa säätää ja soveltaa todistelua koskevia sääntöjä direktiivin 1999/44 5 artiklan 2 kohdan vaatimuksen osalta, jonka mukaan kuluttajan on ilmoitettava myyjälle virheestä, kunhan kansallisessa laissa i) ei aseteta kahta kuukautta lyhyempää määräaikaa ii) eikä sääntöjä, jotka muuttavat direktiivin 1999/44 5 artiklan mukaisten velvollisuuksien sisältöä, eivätkä iii) sovellettavat säännöt muuten ole jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvien oikeussuojakeinojen osalta sovellettavia sääntöjä epäedullisempia eikä niitä ole muotoiltu siten, että unionin oikeuden mukaisten oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa. Direktiivin 1999/44 5 artiklan 3 kohdassa käännetään osittain todistustaakkaa kuluttajan hyväksi, jonka ei tarvitse osoittaa, että virhe oli jo olemassa tavaran luovutushetkellä, kunhan noudatetaan määräaikaa. Kuluttajan on kuitenkin yhä yksilöitävä, ettei luovutettu tavara vastaa sitä, mitä hän saattoi kohtuudella edellyttää saavansa sopimuksen ja 2 artiklan 2 kohdassa lueteltujen tietojen perusteella. Kuluttajan ei kuitenkaan tarvitse osoittaa, että sopimuksenvastaisuus on myyjän syytä.