Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus La Pergola 1 päivänä kesäkuuta 1999. - Deutsche Post AG vastaan Gesellschaft für Zahlungssysteme mbH GZS) (C-147/97) ja Citicorp Kartenservice GmbH (C-148/97). - Ennakkoratkaisupyyntö: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Saksa. - Julkinen yritys - Postipalvelut - Sähköinen edelleenpostitus. - Yhdistetyt asiat C-147/97 ja C-148/97.



Oikeustapauskokoelma 2000 sivu I-00825



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

I Ennakkoratkaisukysymykset sekä sovellettavat oikeussäännöt ja asioiden tosiseikat

1 Oberlandesgericht Frankfurt am Main on 25.3.1997 tekemillään päätöksillä, jotka ovat saapuneet yhteisöjen tuomioistuimeen 17.4.1997, pyytänyt tulkintaperusteita voidakseen arvioida, onko sellainen kansallinen toimenpide perustamissopimuksen mukainen, jolla kansalliselle postilaitokselle annetaan oikeus vaatia kotimaan postimaksuja ulkomailta tulevien kirjelähetysten jakelusta tai kieltäytyä suorittamasta palvelua, kun kirjeet on laadittu ns. ABA-luokan sähköisen edelleenpostituksen (non-physical remailing) avulla.(1) Kansallisen tuomioistuimen esittämät ennakkoratkaisukysymykset ovat seuraavat:

A) Asioissa C-147/97 ja C-148/97:

"1) Onko EY:n perustamissopimuksen 90 artiklaa (josta on tullut EY 86 artikla) tulkittava niin, että siltä osin kuin 14.12.1989 tehtyjen Maailman postiliiton yleissopimusten ratifiointia koskevassa kansallisessa laissa annetaan jäsenvaltion A postilaitokselle oikeus vaatia kotimaan postimaksut jäsenvaltiossa B postitettujen kirjelähetysten jakelusta tai oikeus kieltäytyä jakamasta kirjelähetyksiä, jos kotimaan postimaksuja ei ole maksettu, kun jäsenvaltiossa A sijaitseva yritys laatii kirjeiden sisällön ja toimittaa sen sähköisenä tiedonsiirtona jäsenvaltiossa B sijaitsevalle yritykselle, jotta tämä tulostaa kirjeet, valmistaa ne lähetettäviksi ja jättää ne paikalliseen postilaitokseen postitettaviksi, kyseinen laki merkitsee valtion toimenpidettä, jolla toteutetaan EY:n perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdan vastaisesti EY:n perustamissopimuksen 86 artiklan (josta on tullut EY 82 artikla) määräysten kanssa ristiriitainen toimenpide, jota EY:n perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdan mukainen poikkeus ei koske?

2) Onko EY:n perustamissopimuksen 30 artiklaa (josta on muutettuna tullut EY 28 artikla) ja sitä seuraavia artikloja ja 59 artiklaa (josta on muutettuna tullut EY 49 artikla) ja sitä seuraavia artikloja tulkittava niin, että jäsenvaltion A postilaitoksen oikeus vaatia kotimaan postimaksuja jäsenvaltiossa B postitetun kirjelähetyksen jakelusta tai oikeus kieltäytyä jakamasta kirjelähetyksiä, jos kotimaan postimaksuja ei ole maksettu, on vastoin tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatetta, kun jäsenvaltiossa A sijaitseva yritys laatii kirjeiden sisällön ja toimittaa sen sähköisenä tiedonsiirtona jäsenvaltiossa B sijaitsevalle yritykselle, jotta tämä tulostaa kirjeet, valmistaa ne lähetettäviksi ja jättää ne paikalliseen postilaitokseen postitettaviksi?

3) Jos edellä oleviin ennakkoratkaisukysymyksiin vastattaessa katsotaan, että yhteisön oikeutta on rikottu jo pelkästään sillä perusteella, että jäsenvaltion A postilaitos perii jäsenvaltiossa B maksettujen postimaksujen lisäksi tai Maailman postiliiton yleissopimuksen ja/tai CEPT-sopimuksen mukaisesti perittyjen päätemaksujen lisäksi kotimaan postimaksuja tai voi painostaa niiden maksamiseen kieltäytymällä postin jakelusta:

Onko EY:n perustamissopimuksen 5 artiklan toista kohtaa (josta on tullut EY 10 artiklan toinen kohta) tulkittava niin, että 14.12.1989 tehtyjen Maailman postiliiton yleissopimusten ratifiointia koskevaa jäsenvaltion A lakia ei voida soveltaa lainkaan tai että sitä ei voida soveltaa vain siltä osin kuin jäsenvaltiossa B maksettujen postimaksujen lisäksi ja/tai Maailman postiliiton yleissopimuksen tai CEPT-sopimuksen mukaisesti perittyjen päätemaksujen lisäksi voidaan vaatia kotimaan postimaksujen maksamista tai voidaan painostaa niiden maksamiseen kieltäytymällä postin jakelusta?"

B) Pelkästään asiassa C-148/97:

"4) Muuttuuko ennakkoratkaisukysymyksiin 1-3 annettava vastaus sen vuoksi, että jäsenvaltioon B sijoittautunut yritys, joka vastaa kirjeiden tulostamisesta, lähetettäväksi valmistamisesta ja niiden jättämisestä paikalliseen postilaitokseen, on konsernisuhteessa jäsenvaltiossa A sijaitsevaan, lähetyksen sisällön määrittävän yrityksen kanssa?

5) Riippuuko ennakkoratkaisukysymyksiin 1-3 annettava vastaus siitä, toimiiko jäsenvaltioon B sijoittautunut yritys, joka vastaa kirjeiden tulostamisesta, lähetettäväksi valmistamisesta ja niiden jättämisestä paikalliseen postilaitokseen, vain jäsenvaltiossa A sijaitsevassa, lähetyksen sisällön määrittävän yrityksen lukuun vai lisäksi useampien muiden samankaltaisten toimeksiantajien lukuun?"

2 Kansallisen tuomioistuimen kummassakin pääasiassa esille tuomien kysymysten osittaisen yhtäläisyyden vuoksi asioihin sovellettavat oikeussäännöt ja niiden tosiseikat ovat olennaisilta osiltaan samat. Asian C-147/97 vastaaja Gesellschaft für Zahlungssysteme mbH (GZS) (jäljempänä GZS) on merkittävin Saksan liittotasavallassa myönnetyillä Eurocard-luottokorteilla tehtyjä kauppoja koskevien tietojen käsittelystä vastaava yritys. GZS, jonka osakkaat ovat edellä mainittuja luottokortteja lisenssillä myöntäviä luottolaitoksia, laatii noin 7 miljoonalle kyseisen kortin haltijalle ja luottokorttijärjestelmään liittyneille yrityksille kuukausittaiset tiliotteet, jotka lähetetään kirjepostina. Kesäkuusta 1995 GZS on siirtänyt tiliotteiden laatimista varten tarvittavat tiedot sähköisesti Tanskaan sijoittautuneelle palveluyritykselle. Siellä tiliotteet kootaan, tulostetaan, pannaan kuoriin ja jätetään sen jälkeen Tanskan postille, joka toimittaa ne Deutsche Post AG:lle (jäljempänä DP) edelleen kuljetettaviksi Saksassa ja jaettaviksi siellä asuville vastaanottajille. Tanskan postilaitos perii Saksassa asuville vastaanottajille lähetetyistä kirjeistä Tanskassa voimassa olevan tavanomaisen ulkomaan postimaksun, joka on Saksassa voimassa olevaa kotimaan postimaksua pienempi, ja maksaa kantajalle Maailman postiliiton (Union postale universelle, jäljempänä UPU) yleissopimuksessa vahvistetut päätemaksut.

3 Asian C-148/97 vastaaja Citicorp Kartenservice GmbH (jäljempänä CKG) on Citibank-konserniin kuuluva yritys, joka hoitaa Citibank Privatkunden AG:n myöntämiä Citibank-Visa-luottokortteja ja Diners Deutschland GmbH:n myöntämiä Diners-luottokortteja. CKG toteaa, että 30.6.1995 saakka Saksassa myönnettyjen korttien käyttäjien luottokorttitilien hyvityksiä ja veloituksia koskevat tiedot käsiteltiin yhtiön laskentakeskuksessa Frankfurtissa. Käsitellyt tiedot siirrettiin sähköisesti Alankomaissa sijaitsevalle yritykselle Citicorp European Service Center BV:lle (jäljempänä CESC) luottokorttitileihin liittyvien tiliotteiden, vahvistusten ja tositteiden laatimista sekä maksu- ja hyvitysmääräysten antamista varten. Nämä asiakirjat tulostettiin vakiokirjeinä, pantiin kirjekuoriin ja frankeerattiin postitusta varten.(2) Tietoja ei 1.7.1995 lähtien enää käsitellä eri maissa sijaitsevissa yrityksissä, vaan keskitetysti koko maailman osalta. Vastaajan mukaan tiedot sopimusyritysten liiketoimista, Saksassa myönnettyjen luottokorttien käyttöön liittyvistä rahamääristä ja haltijoiden luottotilanteesta syötetään tietokoneeseen CKG:n omassa tietojenkäsittelykeskuksessa Frankfurtissa ja välitetään sen jälkeen satelliitilla Citibankin maailmanlaajuisesti toimivalle tietojenkäsittelykeskukselle Etelä-Dakotaan Yhdysvaltoihin. Vastaavat veloitukset ja hyvitykset kirjataan siellä luottokortin haltijan tilille. Käsitellyt tiedot välitetään tämän jälkeen CESC:lle, joka tulostaa ja lähettää kirjeet edellä kuvatulla tavalla. Saksassa asuville vastaanottajille osoitetuista lähetyksistä Alankomaiden postilaitos perii kotimaan taulukkohinnan mukaisen ulkomaan postimaksun, eli noin 0,55 Saksan markkaa (DEM), ja maksaa kantajalle päätemaksua 0,37-0,40 DEM vakiokirjeeltä.

4 Kantaja on yksityinen yritys, jonka pääoma kokonaisuudessaan on Saksan valtion omistuksessa, ja sillä on lakisääteinen monopoliasema Saksassa tuotettavien postipalvelujen osalta, joihin kuuluu mm. saapuvan ulkomaanpostin jakelu.(3) Kantaja nosti nyt käsiteltävinä olevien asioiden perustana olevat kaksi kannetta hakeakseen muutosta Landgericht Frankfurt am Mainin 8.5.1996 antamiin tuomioihin. Näillä tuomioilla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli hylännyt DP:n vuonna 1995 nostamat kanteet, joilla tämä vaati, että GZS ja CKG suorittaisivat 1 DEM:n suuruisen kotimaan postimaksun jokaisesta Tanskassa ja Alankomaissa postitetusta kirjeestä, jonka DP toimittaa Saksan alueella asuville vastaanottajille. Tämän osalta kantaja vetoaa Maailman postiliiton yleissopimuksen 25 artiklan 3 kohtaan (ks. jäljempänä 5 kohta), joka on saatettu osaksi Saksan oikeusjärjestystä 31.8.1992 annetulla Maailman postiliiton 14.12.1989 allekirjoitettuja yleissopimuksia koskevalla lailla(4) tarkasteltuna yhdessä postilain 9 §:n kanssa.

5 Maailman postiliiton yleissopimus (jäljempänä yleissopimus), jonka Yhdistyneet Kansakunnat hyväksyi vuonna 1964 ja johon kaikki yhteisön jäsenvaltiot ovat liittyneet, on postilaitosten välisten suhteiden maailmanlaajuinen viitekehys.(5) Yleissopimuksen perusperiaatteisiin kuuluu (ks. sen 1 artikla) jäsenmaiden postilaitosten velvollisuus kuljettaa ja jakaa muiden postilaitosten välittämät ulkomaan kirjelähetykset omalla alueellaan asuville vastaanottajille nopeinta tietä, jota se käyttää kotimaan postia varten. Postilähetysten vastavuoroisen vaihdon varmistamiseksi UPU:n perussopimuksen hyväksyneet maat (ks. edellä alaviite 5) muodostavat yhtenäisen postialueen, jolla taataan kauttakulkuoikeus. Yleissopimuksen edellä mainitussa 25 artiklassa (ulkomaan kirjelähetykset) määrätään kuitenkin edellä mainitusta 1 artiklasta poiketen seuraavaa:

"1. Mikään jäsenmaa ei ole velvollinen kuljettamaan eikä jakamaan vastaanottajille kirjelähetyksiä, joita ketkä tahansa sen alueella vakinaisesti asuvat lähettäjät jättävät postiin tai postituttavat vieraassa maassa hyötyäkseen siellä sovellettavista alemmista maksuista. Sama koskee tällaisia suurina määrinä postitettavia lähetyksiä, suoritetaanpa tällaiset postitukset sitten alemmista maksuista hyötymistarkoituksessa tai ei.

2. Pykälä 1 soveltuu erotuksetta joko lähettäjän asumassa maassa valmistettuihin tai rajan yli kuljetettuihin tai vieraassa maassa valmistettuihin lähetyksiin.

3. Asianomaisella postilaitoksella on oikeus joko palauttaa lähetykset lähtömaahan tai periä niistä kotimaan maksut. Jos lähettäjä kieltäytyy maksamasta näitä maksuja, voi postilaitos käsitellä lähetyksiä kotimaan lainsäädännön mukaisesti.

4. Mikään jäsenmaa ei ole velvollinen hyväksymään, kuljettamaan eikä jakamaan vastaanottajille kirjelähetyksiä, joita ketkä tahansa lähettäjät ovat postittaneet tai postituttaneet suurina määrinä muussa kuin siinä maassa, missä niiden kotipaikka on. Asianomaisilla postilaitoksilla on oikeus palauttaa tällaiset lähetykset lähtömaahan tai antaa ne lähettäjille maksamatta takaisin suoritettua maksua."(6)

6 DP:n mukaan pääasiassa kyseessä olevia kirjelähetyksiä on pidettävä Saksassa asuvien lähettäjien ulkomailla postittamina. Kirjeisiin (ei kuitenkaan lähetettyihin kirjekuoriin eikä niiden läpinäkyviin ikkunoihin) on nimittäin merkitty yhteystiedoiksi mahdollisia kysymyksiä varten Saksassa sijaitsevia yrityksiä. Saksan oikeuskäytännössä muodostuneen määritelmän mukaan, johon ennakkoratkaisua pyytävä tuomioistuin vetoaa, on lähettäjänä kuitenkin pidettävä sitä, joka valistuneen vastaanottajan kirjeestä saaman yleisvaikutelman perusteella näyttää kääntyvän tämän vastaanottajan puoleen välittömänä ja omana aikomuksenaan viestin välittäminen. Lisäksi molemmat vastaajana olevat yhtiöt ovat kuljettaneet kirjelähetyksiä Tanskasta ja Alankomaista vain hyötyäkseen eri maiden kansallisten postilaitosten postimaksujen eroista ja niin ollen kiertääkseen kantajan postimonopolin Saksan alueella. Koska tulostuksen ja kirjekuoriin panon arvo tosiseikkojen tapahtuma-aikana oli enintään 0,05 DEM kirjeeltä ja DP:lle CEPT-järjestelmän perusteella suoritettavat päätemaksut olivat 0,36 DEM kirjeeltä (ks. jäljempänä 8 kohta), saavutettiin edelleenpostituksella lajittelu-, kuljetus-, erilliskäsittely- ja jakelukustannusten säästöä enemmän kuin 0,55 DEM kirjeeltä. Jakaakseen keskenään näin säästetyt rahamäärät toisaalta Tanskan postilaitos ja GZS ja toisaalta Alankomaiden postilaitos ja CKG sopivat alennusten myöntämisestä.

7 Tässä vaiheessa haluan lyhyesti viipyä päätemaksun käsitteessä, joka tuodaan esiin ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen kolmannessa kysymyksessä. UPU:n perustamisvuodesta 1874 vallinneen periaatteen mukaan kukin kansallinen postilaitos vastasi itse alueelleen saapuvien ulkomaan kirjelähetysten lajittelu- ja jakelukuluista laskuttamatta niistä alkuperämaan postilaitosta, koska lähtökohtana pidettiin, että jokainen postilähetys johtaa vastauslähetykseen. Aikojen kuluessa markkinatilanne on kuitenkin kumonnut tämän saapuvan ja lähtevän postin tasapainon perusteen. Siksi UPU:n jäsenvaltiot ottivat käyttöön vuonna 1969 kirjelähetysten lajin ja painon mukaan määräytyvän vastavuoroisen kiinteiden tasausmaksujen järjestelmän. Järjestelmä ei kuitenkaan kuvastanut asianmukaisesti yksittäisten postilaitosten kustannusrakennetta eikä niiden tuottaman jakelupalvelun taloudellista arvoa. Järjestelmässä ei myöskään ilmeisesti huomioitu todellisia toimituskustannuksia (on esimerkiksi halvempaa jakaa yksi kilon painoinen postilähetys kuin viisikymmentä kahdenkymmenen gramman kirjettä). Siksi tietyt yhteisön ja kolmansien maiden kansalliset postilaitokset tekivät sopimuksen päätemaksujen uudesta laskentatavasta Bernissä vuonna 1987 (jäljempänä CEPT-sopimus). CEPT-sopimuksen perusteella päätemaksut saapuvan ulkomaanpostin jakelupalvelusta, jotka lähettäjämaan kansallisen postilaitoksen on maksettava vastaanottajamaan kansalliselle postilaitokselle, nousivat huomattavasti aikaisempaan järjestelmään verrattuna, ja ne muodostuivat lähetystä kohti laskettavan yhtenäisen osan (0,147 SDR(7) vuonna 1993) ja jaettujen kirjelähetysten kilomäärästä laskettavan osan (1,491 SDR vuonna 1993) summasta. Vuonna 1993 Euroopan komission yksiköt aloittivat CEPT:n järjestelmää koskevan tutkimusmenettelyn perustamissopimuksen kilpailusääntöjen oletetusta rikkomisesta.(8)

8 Uusi Reims I -sopimukseksi kutsuttu sopimus päätemaksuista (yleispalveluista vastaavien kansallisten postilaitosten välisten valtion rajat ylittävien kirjelähetysten korvausjärjestelmä)(9) tuli voimaan 1.1.1996 - siis riidan tosiseikkojen tapahtuma-ajan jälkeen - ja sillä oli tarkoitus korvata CEPT-järjestelmä. Reims I -sopimuksessa, jonka on allekirjoittanut 16 kansallista postilaitosta, joista 14 on yhteisön jäsenvaltioista, ja johon Alankomaiden oikeussäännöt perustuvat, määrätään pääasiassa järjestelmästä, jonka mukaan vastaanottajamaan postihallinto saa jokaisesta saapuvasta kirjelähetyksestä alkuperämaan postihallinnolta kiinteän prosenttiosuuden omista kotimaan postimaksuistaan.(10) Reims I -sopimuksen voimassaolo lakkasi siihen sisältyvän nimenomaisen määräyksen nojalla 30.9.1997, koska Espanjan kansallinen postilaitos Correos y Telégrafos ei allekirjoittanut sitä. Sopimuksen uusi versio, Reims II, tuli voimaan 1.10.1997. Sen osapuolina on tällä hetkellä 16 kansallista postilaitosta, joista 14 on yhteisön jäsenvaltioista. Alankomaiden kansallinen postilaitos PTT Post BV ei ole allekirjoittanut Reims II -sopimusta, vaikka se allekirjoitti Reims I -sopimuksen, ja ilmoitti lisäksi ettei se ole halukas käymään minkäänlaisia neuvotteluja.(11) Äskettäin julkaisemassaan tiedoksiannossa komissio ilmoitti aikomuksestaan suhtautua myönteisesti Reims II -sopimukseen sellaisena kuin se on muutettuna samojen sopimuspuolten (Itävallan, Belgian, Irlannin ja Espanjan postilaitoksia lukuun ottamatta) syyskuussa 1998 allekirjoittamalla lisäsopimuksella, joka tuli voimaan 1.10.1998.(12)

Ollakseni perusteellinen totean vielä, että yhteisön postipalvelujen sisämarkkinoiden kehittämistä ja palvelun laadun parantamista koskevista yhteisistä säännöistä 15 päivänä joulukuuta 1997 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 97/67/EY(13) säädetään, että jäsenvaltioiden on ulkomaanpostin yleispalvelujen tarjoamisen takaamiseksi kannustettava palvelun tarjoajia pitämään huolta siitä, että niiden tekemissä päätemaksuja koskevissa sopimuksissa noudatetaan seuraavia periaatteita: i) päätemaksut on vahvistettava suhteessa saapuvan ulkomaanpostin käsittely- ja jakelukustannuksiin, ii) maksujen suuruuden on oltava yhteydessä tuotetun palvelun laatuun ja iii) päätemaksujen on oltava julkisia ja syrjimättömiä (ks. 13 artikla). Mainitussa säännöksessä vahvistetaan mielestäni tätä erityisalaa koskeva hyvän yhteistyön yleinen periaate, joka velvoittaa jäsenvaltioita toteuttamaan kaikki tarvittavat toimenpiteet yhteisön oikeuden vaikutuksen ja tehokkuuden varmistamiseksi (ks. perustamissopimuksen 5 artikla) ja ohjaa jäsenvaltioiden ja yhteisön toimielinten välisten suhteiden koko alaa perustamissopimuksella perustettua "oikeusyhteisöä" koskevissa asioissa. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella edellä mainittu 5 artikla on nimittäin myös kansallisten hallintoelinten välisen "horisontaalisen" yhteistyön oikeudellinen perusta.(14)

9 Postilaitokset ovat myös tehneet kahdenvälisiä sopimuksia soveltuvien päätemaksujen määräämisestä. Tuore esimerkki tästä on sopimus, jonka osapuolina ovat kilpailutilanteessa toimiva Ruotsin kansallinen postilaitos Sweden Post ja yksityinen yritys TNT Post Group, jolla on lakisääteinen yksinoikeus jakaa kirjelähetyksiä (laissa säädettyjen paino- ja hintarajoitusten rajoissa) Alankomaiden alueella. Tässä sopimuksessa määrätään, että yleissopimuksen 25 artiklan soveltaminen lopetetaan välittömästi ja että päätemaksuja korotetaan asteittain (15 prosentilla vuosittain) 70 prosenttiin kummankin maan kotimaan taulukkomaksuista siirtymäkauden loppuun mennessä (31.12.2003), jos sopimuksessa palvelun laadulle asetetut tavoitteet saavutetaan. Komission 18.9.1998 tekemän päätöksen nojalla sopimukseen ei sovelleta yhteisön kilpailusääntöjä.(15)

10 On yleisesti tunnustettua, että päätemaksut nykyään vahvistetaan niin alhaiselle tasolle, etteivät kansalliset postilaitokset pysty kattamaan kirjelähetysten lajittelusta ja jakamisesta aiheutuneita kuluja. Tällaisen tilanteen katsotaan yleensä johtuvan siitä, että korkeampien maksujen käyttöönottoa vastustetaan niissä kehitysmaissa, joiden kotimaan taulukkomaksut ovat yleissopimuksessa vahvistettuja päätemaksuja halvemmat. Tämä selitys ei ilmeisesti kuitenkaan päde päätemaksuihin, jotka vahvistetaan Euroopan postilaitosten monenvälisillä tai kahdenvälisillä sopimuksilla (ks. edellä 8 ja 9 kohta). Sitä paitsi katson, että jo ulkomaan postipalvelujen korvauksen käsite, joka periaatteessa on yhtenäinen ja sama kaikille sen perustana olevan sopimuksen osapuolina oleville postilaitoksille, sopii huonosti yhteen yleispalvelujen tarjoajien kussakin vastaanottajamaassa tosiasiallisesti kantamien maksujen ja voimassa olevien taulukkomaksujen tason huomattavien erojen kanssa.

Kantaja arvioi oman tappionsa saapuvan ulkomaanpostin jakamisesta olevan yksikköä kohti noin 0,40 DEM. DP:n arvion mukaan tosiasialliset jakelukulut ovat 0,80 DEM 20 gramman vakiokirjettä kohti. Näiden kulujen kattamiseksi kantajalla olisi yleissopimuksen mukaan oikeus kantaa päätemaksuina 0,16 DEM vakiokirjettä kohti (tai 0,18 DEM, jos tietystä jäsenmaasta tulevien kirjelähetysten kokonaismäärä ylittää 150 tonnia vuodessa). Päätemaksua korotettiin tämän jälkeen CEPT-sopimuksella 0,36 DEM:aan vakiokirjeeltä. DP:n mukaan säästetään saapuvan ulkomaanpostin osalta ainoastaan kirjeiden vastaanotosta postitoimistoissa tai kotimaan postiverkoston vastaanottopisteissä syntyvät kustannukset. Sitä vastoin palvelut ovat jopa kalliimmat kuin kotimaan postin osalta, koska i) ulkomailta tulevien kirjelähetysten kuljetuksessa maantieteelliset välimatkat ovat pitemmät (kun taas suuri osa kotimaan postista jaetaan saman kaupungin tai taajaman alueella taikka saman postitoimiston jakelualueella), ii) kirjeiden osoitteet kirjoitetaan käsin (tai ainakin muodossa, joka ei ole koneellisesti luettava) ja iii) postinumerot ovat usein virheelliset tai puuttuvat kokonaan. Kirjelähetysten jakelu on lisäksi DP:n mukaan erittäin työvaltainen vaihe, jonka kustannukset määräytyvät pääasiallisesti kansallisen postilaitoksen henkilökunnan palkkatason mukaan. Kantaja toteaa siksi, että on väärin katsoa korkeiden kotimaan taulukkomaksujen johtuvan palvelun tuottavan kansallisen postilaitoksen tehottomuudesta.

11 Toisaalta UPU:n, CEPT:n ja Reims-sopimusten puitteissa vahvistetut erilaiset päätemaksujärjestelmät eivät kuitenkaan vaikuta kansallisten postilaitosten yleissopimuksen 25 artiklan mukaisiin oikeuksiin (ks. edellä 12 kohta). Yleissopimuksessa ei myöskään määrätä, että kansallinen postilaitos olisi velvollinen vähentämään mahdollisesti jo kannettuja päätemaksuja edellä mainitun 25 artiklan 3 kohdan mukaan vaadituista kotimaan postimaksuista. DP ilmoitti kuitenkin 17.4.1997 antamallaan lehdistötiedotteella (joka vahvistettiin suullisessa käsittelyssä) aikovansa yksipuolisesti toimia tällä tavalla.

12 Tähän saakka esittämilläni tosiseikoilla olen pyrkinyt selvittämään, että edelleenpostituksen perustana (ks. edellä alaviite 1) on yleensä toisaalta (koti- ja ulkomaan) kirjelähetyksistä UPU:n eri jäsenvaltioissa kannettavien maksujen erot ja toisaalta kansallisten postilaitosten vahvistamien päätemaksujen suhteellisen alhainen taso. Edelleenpostituspalveluja tarjoavat postilaitokset pyrkivät muun muassa käyttämään hyväkseen näitä hinnaneroja ehdottamalla liikeyrityksille, että ne jättäisivät kirjelähetyksensä niille postilaitoksille, jotka tarjoavat parhaan hinta/laatu-suhteen tiettyä vastaanottajamaata ajatellen.

II Tapauksen oikeudellinen tarkastelu

13 Kansallisen tuomioistuimen kaksi ensimmäistä kysymystä koskee pääkohdiltaan sitä, onko jäsenvaltion yleissopimuksen ja (muun muassa) sen 25 artiklan voimaansaattamiseksi antama laki sellainen asianomaisen jäsenvaltion toteuttama tai voimassa pitämä, julkisia yrityksiä taikka erityisoikeuksien tai yksinoikeuksien haltijoita koskeva toimenpide, joka on ristiriidassa tavaroiden vapaata liikkuvuutta, palvelujen tarjoamisen vapautta ja kilpailua koskevien yhteisön oikeussääntöjen kanssa perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Ensimmäisen kysymyksen loppuosassa kansallinen tuomioistuin pyytää lisäksi yhteisöjen tuomioistuinta tulkitsemaan perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohtaa saadakseen asianmukaiset suuntaviivat kysymykseen, onko katsottava, etteivät perustamissopimuksen määräykset koske riidanalaisen toimenpiteen kohteena olevaa kansallista postihallintoa, jos kyseisessä määräyksessä vahvistetut edellytykset täyttyvät. Kuten yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntö osoittaa, yksityiset saavat vedota kansallisissa tuomioistuimissa suoraan perustamissopimuksen 90 artiklan 1 ja 2 kohtaan, jos voidaan näyttää toteen, että on rikottu perustamissopimuksen muita säännöksiä, joilla on välitön oikeusvaikutus.(16)

Ovatko vastaajat käyttäneet väärin perustamissopimuksessa taattuja vapauksia niin, ettei kansallisen tuomioistuimen esittämiä perustamissopimuksen määräyksiä voida soveltaa vastaajien tilanteeseen?

14 Tutkin aluksi yhden sellaisen DP:n väitteen aiheellisuutta, jota pidän muihin väitteisiin nähden ensisijaisena ja painavana. Kantaja väittää - komission tukemana - että kotimaan postimaksuja on ehdottomasti sovellettava muista jäsenvaltioista Saksassa asuville vastaanottajille osoitettuihin postilähetyksiin, joiden sisällön määrittää viime kädessä saksalainen taloudellinen toimija, joka on yrityksen tai sopimuksen välityksellä suhteessa varsinaiseen lähettäjään. Näin ollen vastaajat, samoin kuin heidän sopimuskumppaninsa sekä Tanskan ja Alankomaiden postilaitokset, eivät voi vedota perustamissopimuksen asiaa koskevien määräysten tarjoamaan suojaan, koska riidanalaiset liiketoimet, joiden tavoitteena on kiertää DP:n lakisääteinen monopoliasema, ovat luonteeltaan petolliset. Erityisesti kantaja katsoo, että vaikka CKG kuuluu monikansalliseen yrityskonserniin, olivat postimaksuista saadut säästöt ilmeisenä syynä siihen, että se siirsi "saksalaisten" kirjeiden tulostus- ja lähetystoiminnan Alankomaihin. DP ehdottaa, että nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on sovellettava asian Binsbergen(17) oikeuskäytäntöä, jonka mukaan yhteisön oikeussääntöjen edunsaajat eivät voi vedota niihin asiattomalla ja petollisella tavalla, ja niin ollen jäsenvaltiolta ei voida evätä oikeutta ryhtyä toimenpiteisiin sen estämiseksi, että jotkut sen kansalaiset pyrkivät välttämään kansallisen lainsäädännön soveltamista perustamissopimuksen tarjoamien mahdollisuuksien avulla. Perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdan ja 86 artiklan väitetyn rikkomisen osalta, DP katsoo, että määräävässä asemassa olevan yrityksen pyrkimys puolustautua kolmansien petollista toimintaa vastaan ei sulje pois sitä, että sen tällaisen toiminnan johdosta toteuttamat toimenpiteet saattavat olla luonteeltaan määräävän aseman väärinkäyttöä.

15 Asiassa Centros äskettäin laatimassani ratkaisuehdotuksessa totesin, ja korostan sitä vielä tässä, että "lakia voidaan katsoa rikotun vain, kun on täysin selvää, että säännöstä, jota oletetaan rikotun, voidaan soveltaa riidanalaiseen oikeudelliseen tilanteeseen. Jos tapahtuneeksi väitetty rikkominen kohdistuu kansallisen oikeuden säännökseen, on varmistettava, että kansallinen säännös, sellaisena kuin sitä haluttaisiin soveltaa kyseiseen tapaukseen, on yhteisön oikeuden mukainen ja että tuomioistuin näin ollen voi soveltaa sitä".(18) Juuri tältä osin DP:n perusteluihin sisältyy kuitenkin mielestäni kehäpäätelmä. Kantaja käyttää ilmeisesti lähtökohtanaan seuraavaa perustetta: saksalaisten oikeushenkilöiden yritystoiminta, joka pääasiallisesti kohdistuu Saksan markkinoille, ei voi muodostua toiseen jäsenvaltioon tosiasiallisesti sijoittautuneiden kolmansien tuottamista ulkoistetuista palveluista, vaikka ne rajoittuisivat kyseessä olevan tuotteen tai palvelun tuotantoprosessin yhteen ainoaan osaan. Tällaisen näkemyksen mukaan perustamissopimuksessa asianomaiselle taattu vapaus valita kansallisten oikeusjärjestysten tarjoamista sopimus- ja yritysoikeudellisista välineistä tarkoituksiinsa parhaiten soveltuva ei missään tapauksessa saa johtaa siihen, että Saksan kotimaan postimaksuja ei voida soveltaa sellaisiin lähetyksiin, joista nyt käsiteltävässä asiassa on kyse. En kuitenkaan ymmärrä, miten tällaista näkemystä voidaan perustella Euroopan yhdentymiskehityksen tässä vaiheessa, jota leimaa sisämarkkinoiden lähes täydellinen toteutuminen henkilöiden ja pääomien vapaan liikkuvuuden kansallisten esteiden poistamisen ansiosta [ks. EY:n perustamissopimuksen 3 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 3 artikla) c alakohta]. Kun sijoittautumisvapautta (johon CKG:n osakas ja palvelujen tarjoaja CESC vetoaa) ja palvelujen tarjoamisen vapautta (johon sekä vastaajat(19) että heidän sopimuskumppaninsa vetoavat) käytetään perustamissopimuksen mukaisesti, ei tällaisen valinnan tekevän asianomaisen henkilön yksilöllisiä näkökohtia ja vaikuttimia mielestäni oteta huomioon, eikä tuomioistuin siten voi tutkia niitä.(20) Mainitut periaatteet, jotka yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut edellä mainitussa asiassa Centros, jonka mukaan EY:n perustamissopimuksen 52 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 43 artikla) ja 58 artiklan (josta on tullut EY 48 artikla) vastaista on, että jäsenvaltio kieltäytyy rekisteröimästä sellaisen yhtiön sivuliikettä, joka on perustettu sen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, jossa yhtiöllä on kotipaikka mutta jossa se ei harjoita liiketoimintaa. Mainitussa asiassa sivuliikkeen perustaminen toiseen jäsenvaltioon mahdollisti sen, että yhtiö voi harjoittaa toimintaansa kokonaan kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa, eikä siinä jäsenvaltiossa, johon itse yhtiö on perustettu. Lopputuloksena tässä tapauksessa oli, että pelkästään sivuliikettä varten valittuun jäsenvaltioon vältyttiin perustamasta toisenlaista yhtiötä, jonka osalta on noudatettava asianomaisen jäsenvaltion vähimmäisyhtiöpääoman maksamista koskevia määräyksiä, jotka ovat ankarammat kuin emoyhtiön sijoittautumisvaltion vastaavat määräykset. Tämä lopputulos on lainmukainen, koska se on perusteltu perustamissopimuksen sijoittautumisvapauden nojalla.(21)

Tarkastelkaamme nyt käsiteltävänä olevaa asiaa. Asiakirja-aineiston perusteella lähtökohtana ei voida pitää, toisin kuin DP ja komissio ovat katsoneet, että keskittäessään laskutuksensa (tietojenkäsittelyn ja tulostuksen) ja muiden kirjeiden lähettämisen "hallinnoimiensa" luottokorttien käyttäjille, vastaajat olisivat toimineet järjenvastaisesti tai juonitellen vain saadakseen itselleen muiden vahingoksi etuja, jotka ovat laittomia ja yhteisön sijoittautumisvapautta ja palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien yhteisön oikeussääntöjen tavoitteiden vastaisia.(22) Pääasioiden perustana olevat oikeudelliset tilanteet kuuluvat niin ollen Oberlandesgerichtin esiintuomien perustamissopimuksen määräysten soveltamisalaan. Huomautan vielä sivumennen, että tähän saakka esittämieni toteamusten perusteella kansallisen tuomioistuimen asiaa C-148/97 koskevassa neljännessä ja viidennessä kysymyksessään esittämät olosuhteet (ks. edellä 1 kohta) eivät vaikuta vastauksiin, joita olen antamassa kolmeen ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen.

Voidaanko perustamissopimusta soveltaa nyt käsiteltävänä olevaan asiaan, vaikka riidan kohteena oleva kansallinen toimenpide on toteutettu kansainvälisen sopimuksen voimaansaattamiseksi?

16 On toisaalta kiistatonta - eikä ole sattuma, että tätä kysymystä ei edes mainita ennakkoratkaisupyynnössä - että vaikka on näytetty toteen, että riidanalainen toimenpide on kansallisen tuomioistuimen mainitsemien oikeussääntöjen vastainen siten kuin vastaajina olevat yritykset esittävät, ei tätä oikeudenvastaisuutta voida pitää oikaistuna vain sen perusteella, että Saksan lainsäätäjä on antanut riidanalaiset määräykset sellaisen kansainvälisen sopimuksen nojalla, johon kaikki jäsenvaltiot tällä hetkellä ovat liittyneet, riippumatta siitä, onko sopimus tehty ennen perustamissopimusta vai sen jälkeen (ks. edellä alaviite 5). Yleissopimuksen 25 artiklassa ei myöskään aseteta jäsenvaltioille mitään velvoitteita.(23) Siinä määrätään vain kansallisten postilaitosten oikeudesta palauttaa kyseisen määräyksen mukaiset lähetykset lähtömaahan tai vaatia niistä kotimaan maksut (ja jos lähettäjä kieltäytyy maksamasta, voi postilaitos käsitellä lähetyksiä kotimaan lainsäädäntönsä mukaisesti).

Onko DP:tä pidettävä yrityksenä, jolla on perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja oikeuksia?

17 Samoin on mielestäni selvää, että riidanalainen toimenpide kuuluu perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, kun otetaan huomioon yksinoikeudet omaavan postilaitoksen kaksi luonnetta. Itse asiassa DP:stä voidaan käyttää joko määritelmää "julkinen yritys"(24) tai "yritys, jolle jäsenvaltio myöntää yksinoikeuksia".(25) Mainitsemani kilpailusääntöihin kuuluvan perustamissopimuksen määräyksen mukaan jäsenvaltiot eivät toteuta eivätkä pidä voimassa mitään toimenpidettä, joka koskee näitä yrityksiä ja joka on ristiriidassa yhteisön oikeussääntöjen kanssa, etenkin (mutta ei kuitenkaan yksinomaan) EY:n perustamissopimuksen 6 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 12 artikla) ja EY:n perustamissopimuksen 85-94 artiklan (kilpailua koskevat yhteiset säännöt) määräysten kanssa. Näin ollen pitäydyn kansallisen tuomioistuimen ennakkoratkaisukysymyksissään noudattamassa järjestyksessä. Tarkastelen aluksi, onko yleissopimuksen (ja myös sen 25 artiklan) voimaansaattamiseksi toteutettu Saksan lainsäädännön kaltainen kansallinen toimenpide ristiriidassa määräävän aseman väärinkäyttöä koskevan kiellon kanssa.

Vastaus ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen ensimmäiseen osaan (perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohta ja 86 artikla)

18 Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee ennen kaikkea, että DP:n kaltaista yritystä, jolla on yhteismarkkinoiden olennaista osaa koskeva lakisääteinen monopoliasema, on pidettävä yrityksenä, jolla on perustamissopimuksen 86 artiklan mukainen määräävä asema. Jäsenvaltion alue, jolle monopoli ulottuu, voi lisäksi muodostaa merkittävän osan yhteismarkkinoita.(26) Yhteisöjen tuomioistuin on lisäksi vahvistanut sellaisen periaatteen, että vaikka pelkkä määräävän markkina-aseman aikaansaaminen yksinoikeuksia myöntämällä perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ei itsessään ole 86 artiklan vastaista, jäsenvaltio rikkoo näillä kahdella määräyksellä voimaansaatettuja kieltoja vain, jos määräävässä asemassa oleva yritys pelkästään sille myönnettyjä yksinoikeuksia hyödyntämällä tulee käyttäneeksi väärin määräävää markkina-asemaansa.(27)

19 Perustamissopimuksen 86 artiklan mukaan väärinkäyttöä on muun muassa, jos määräävässä asemassa oleva yritys kieltäytyy tarjoamasta palvelujaan jokaiselle, joka niitä pyytää,(28) jos yritys soveltaa erilaisia ehtoja samankaltaisiin suorituksiin(29) ja jos tällainen toiminta vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kyseessä on tosin toiminta, jota ei todennäköisesti voida moittia kilpailuoikeuden kannalta, jos sitä harjoittaa muu kuin määräävässä asemassa oleva yritys. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan määräävässä asemassa olevilla yrityksillä on kuitenkin erityinen vastuu tehokkaan ja vääristymättömän kilpailun säilyttämisestä yhteismarkkinoilla.(30) Mainittuja periaatteita on syytä soveltaa nyt käsiteltävänä olevaan asiaan. Vastaajina olevat yhtiöt, joita DP pitää ulkomailla postitettujen kirjelähetysten "varsinaisina lähettäjinä" (ks. edellä 6 kohta), joutuvat kuitenkin kantamaan suuremman kokonaiskustannuksen - vaihtoehtona kirjelähetysten jakelusta kieltäytymiselle - kuin Saksassa suoraan kotimaahan osoitetuista kirjeistä. Tämä kustannus muodostuu i) vastaanottajajäsenvaltion kotimaan postimaksusta ja ii) lähettäjäjäsenvaltion ulkomaan postimaksusta, josta päätemaksuja vastaava osa joka tapauksessa maksetaan ensin mainitun valtion kansalliselle postilaitokselle. Edelleen asiaa koskevat oikeussäännöt merkitsevät näkemykseni mukaan vastaajien kaltaisessa tilanteessa oleville yrityksille vielä lisää eriarvoista kohtelua verrattuna niihin, jotka lähettävät kyseisestä jäsenvaltiosta siellä lähetettäviksi valmistettuja ja postitettuja kirjelähetyksiä, mutta eivät kuitenkaan Saksassa vakituisesti asuvien lähettäjien ohjeiden mukaan ja niiden lukuun. DP:llä ei nimittäin yleissopimuksen perusteella ole oikeutta kantaa terminaalimaksujen lisäksi omia kotimaan postimaksujaan kirjelähetysten jakamisen ja luovuttamisen kattamiseksi.(31) Oberlandesgerichtin mukaan tällainen näkemys edellyttää myös, että perustamissopimuksen 86 artiklassa kansallinen tuomioistuin velvoitetaan määräävässä asemassa olevan yrityksen vaatimaa kokonaissummaa laskiessaan ottamaan myös huomioon päätemaksut, joiden maksamisesta eivät kuitenkaan vastaa syrjinnän kohteena olevat lähettäjät suoraan, vaan ulkomaiset postilaitokset tanskalaisten ja alankomaalaisten palvelujen tarjoajien niille maksamien ulkomaan maksujen osittaisten siirtojen kautta. Perustamissopimuksen 86 artiklan toisen kohdan c alakohdan mukaan kiellon sovellettavuus määräytyisi toisin sanoen sen mukaan, voidaanko GZS:ää ja CKG:tä - jotka tosiasiallisesti ostavat kokonaispalvelun, joka muodostuu kyseisten palvelujen tarjoajien niiden lukuun ulkomaille postittamien kirjelähetysten jakamisesta - luonnehtia "kauppakumppaneiksi", joihin DP:llä on kauppasuhde. Näissä vastaväitteissä ei ilmeisesti kuitenkaan ole otettu asianmukaisesti huomioon sitä, että perustamissopimuksen 86 artiklan toisessa kohdassa mainitut toiminnat ovat pelkkiä esimerkkejä. Määräävässä asemassa oleva yritys voi siksi rikkoa kyseisessä määräyksessä asetettua kieltoa myös, jos se käyttää määräävää markkina-asemaansa muunlaisessa toiminnassa kuin tässä on otettu huomioon.(32) Näin ollen se, että riidanalainen toimenpide koskee postihallinnon ja ulkomailla postitetun kirjelähetyksen "virtuaalisen" lähettäjän välistä julkisoikeudellista suhdetta, ja että siihen ei liity minkäänlaista kansallisen postilaitoksen ja seuraamuksen kohteen välistä suoraa sopimus- tai kauppasuhdetta, ei näkemykseni mukaan riitä sulkemaan sitä mainitun kiellon soveltamisalan ulkopuolelle. Yhteisön kilpailusääntöjen mukaan kirjelähetyksen sisällön viime kädessä määräävän henkilön henkilöllisyydellä (GZS ja CKG tai niiden sopimuskumppanit) ei saa olla mitään merkitystä perusteltaessa sitä, että DP kieltäytyy tarjoamasta palvelua tai sen kannalta, että kummassakin edellä mainitussa tapauksessa asetetaan kyseenalaiseksi niiden palvelujen samankaltainen luonne, joihin DP soveltaa erilaisia sopimusehtoja.

20 Näkemykseni mukaan ei myöskään ole mitään epäilystä siitä, että tässä esitetyn kaltainen toimenpide olisi omiaan vaikuttamaan merkittävästi yhteisön sisäiseen kauppaan.(33) Toimenpiteestä seuraa nimittäin, että yksinoikeuksia omaava yritys määrää seuraamuksia (kotimaiselle) yritykselle juuri siksi, että tätä pidetään sellaisten postilähetysten tosiasiallisena lähettäjänä, jotka paikalliset palveluyritykset ovat tulostaneet ja postittaneet toisessa jäsenvaltiossa ja jotka kyseisen valtion kansallinen postilaitos sen jälkeen kuljettaa maan rajojen ulkopuolelle. Jäsenvaltioiden väliseen kauppaan kohdistuvan "tuntuvan" vaikutuksen osalta DP itse huomauttaa vielä, että yli 20 prosenttia sen vakiokirjeiden jakamiseen liittyvästä toiminnasta muodostuu sellaisten säännöllisten, kooltaan yhdenmukaisten lähetysten toimittamisesta, joita ei tarvitse allekirjoittaa käsin ja jotka voidaan laatia koneellisesti, ja että kysymys yleissopimuksen 25 artiklan sovellettavuudesta siten ainakin mahdollisesti koskee erittäin suurta määrää ulkomaan kirjelähetyksiä.

21 Näin ollen on syytä tutkia yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä vahvistettujen periaatteiden mukaisesti (ks. edellä 18 kohta), ovatko määräävässä asemassa olevan yrityksen yksinoikeudet omiaan johtamaan tilanteeseen, jossa yritys tulee syyllistyneeksi kansallisen tuomioistuimen mainitsemiin väärinkäytöksiin. Jotta voidaan näyttää toteen (vaikka vain liitännäisesti), että asianomainen jäsenvaltio on rikkonut perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohtaa ja 86 artiklaa, on edellä mainitun väärinkäytöksen siten oltava riidanalaisen kansallisen toimenpiteen välitön seuraus. Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa Saksan voimaansaattamislaissa ei tosin säädetä yleissopimuksen 25 artiklan mukaisesti kansallisen postilaitoksen velvollisuudesta, vaan sen oikeudesta palauttaa lähetykset lähtömaahan tai periä niistä kotimaan maksut. Kuitenkin on vaikea ymmärtää, miksi monopoliasemassa oleva postihallinto, joka yksinoikeutenaan olevan palvelun osalta ei ole kaupallisessa kilpailutilanteessa, luopuisi oikeudestaan kokonaan tai osittain, kun sillä on selkeä ja objektiivinen kaupallinen kannustin vaatia kirjelähetyksen lähettäjältä määrätyillä edellytyksillä voimassa olevan lainsäädännön sallimaa korkeampaa hintaa. Tällaisen luopumisen puhtaasti teoreettinen luonne ilmeneekin juuri pääasioiden tosiseikoista. Päätelmä olisi mielestäni ollut samanlainen, vaikka kansallinen tuomioistuin ei olisi todennut Saksan postimonopolin käyttäneen asemaansa millään tavalla väärin.(34) Tämän perusteella on katsottava, että yleissopimuksen voimaansaattamislain nojalla annettujen kaltaiset oikeussäännöt ovat sellaisenaan ristiriidassa perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdan kanssa tarkasteltuna yhdessä sen 86 artiklan kanssa.

Vastaus toiseen ennakkoratkaisukysymykseen (perustamissopimuksen 30 artikla ja 59 artikla sekä 90 artiklan 1 kohta)

22 Jos yhteisöjen tuomioistuin katsoo voivansa yhtyä ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen antamaani vastaukseen, sen ei ole tarpeen tutkia toista kysymystä, joka koskee Saksassa yleissopimuksen voimaansaattamiseksi annetun lain kaltaisen kansallisen toimenpiteen mahdollista ristiriitaa perustamissopimuksen 30 artiklan ja 59 artiklan kanssa (luettuina yhdessä sen 90 artiklan 1 kohdan kanssa). Siksi tarkastelen tätä kysymystä vain pikaisesti. Ennen kaikkea nyt käsiteltävänä oleva asia ei kuulu tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien yhteisön oikeussääntöjen soveltamisalaan. Yhteisöjen tuomioistuimen perustamissopimuksen 30 artiklan tulkinnassa määrittelemän tavaroiden käsitteen mukaan jäsenvaltioiden välistä kauppaa rajoittavien kansallisten toimenpiteiden kielto koskee tavaroita, jotka voidaan arvioida rahassa ja jotka voidaan kuljettaa rajan yli myytäviksi tai muun sallitun liiketoimen vuoksi, kaupan luonteesta riippumatta.(35) Tässä kyseessä olevat postilähetykset eivät sellaisenaan ole myynnin tai muun liiketoimen kohteena. Siksi ei voida puhua liiketoimesta sellaisten tavaroiden osalta, jotka ovat palvelun kohteena ja joihin palvelu liittyy, mutta jotka kuitenkin ovat erotettavissa palvelusta sekä käsitteellisesti että taloudellisesti, eikä myöskään pääliiketoimesta, johon liittyy toinen puhtaasti liitännäinen ja täydentävä liiketoimi.(36) Tässä tapauksessa ainoa ajateltavissa oleva liiketoimi on lähetysmaan kansallisen postilaitoksen lähettäjälle tarjoama kirjepostin kansainvälinen kuljetuspalvelu voimassa olevaa postimaksua vastaan.(37)

Kansallinen tuomioistuin pyytää lisäksi yhteisöjen tuomioistuimelta suuntaviivoja perustamissopimuksen 59 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen tulkintaa varten. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy ennen kaikkea ilmi, että yhdenvertaista kohtelua koskevat määräykset eivät pelkästään estä ilmeistä syrjintää, joka perustuu palvelun tarjoajan kansallisuuteen (tai kotipaikkaan, kun kyseessä on yritys), tai siihen, että tämä on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon kuin siihen, jossa palvelu on määrä toteuttaa, vaan myös kaikki syrjinnän peitellyt muodot, jotka muita erottelevia perusteita soveltamalla käytännössä johtavat samaan lopputulokseen.(38) Syrjiviä kansallisia oikeussääntöjä voidaan pitää yhteisön oikeuden mukaisina vain, jos ne täyttävät jonkin EY:n perustamissopimuksen 55 artiklassa [josta on tullut EY 45 artikla; toiminta, "joka jatkuvasti tai tilapäisesti liittyy julkisen vallan käyttöön (kyseisessä jäsenvaltiossa)"] ja EY:n perustamissopimuksen 56 artiklassa (josta on muutettuna tullut EY 46 artikla; "yleisen järjestyksen tai turvallisuuden taikka kansanterveyden perusteella") nimenomaisesti mainituista tunnusmerkeistä, joihin viitataan EY:n perustamissopimuksen 66 artiklassa (josta on tullut EY 55 artikla).(39) Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa Oberlandesgericht toi esiin muiden jäsenvaltioiden postilaitosten tarjoamien palvelujen mahdolliseen välilliseen rajoittamiseen liittyvän ongelman: DP:n jälkeenpäin kantama kotimaan postimaksu voi johtaa väheneviin kirjelähetysten virtoihin Tanskasta ja Alankomaista Saksaan.(40) Vastaajat puolestaan esittivät, että Saksan postilaitoksen yleissopimuksen 25 artiklan soveltaminen loukkaa myös kirjelähetysten valmistamis- ja postituspalvelujen muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden tarjoajien - kuten nyt käsiteltävänä olevassa asiassa CESC:n ja GZS:n tanskalaisen kauppakumppanin(41) - vapautta ylläpitää kauppasuhteita Saksassa oleviin asiakkaisiin. Nämä huomautukset ovat mielestäni asianmukaiset ja merkitykselliset. Toisin kuin DP on esittänyt, perustamissopimuksen 59 artiklan vastaisia ovat nimittäin sellaiset kansalliset toimenpiteet, joilla pyritään rajoittamaan kansainvälisten palvelujen tuottamista vähentämällä niiden taloudellista kannattavuutta, estämättä niitä kuitenkaan kokonaan.(42) Korostan vielä, että riidanalainen toimenpide koskee vain ulkomailla (tämän asian osalta muissa jäsenvaltioissa) postitettujen kirjelähetysten jakelua. Pyrkimys säilyttää taloudellinen tasapaino, jotta yleinen palveluvelvollisuus voidaan täyttää yksinoikeutena olevien palvelujen tarjonnassa, johon DP vetoaa, on luonteeltaan taloudellinen eikä sillä voida perustella kyseessä olevaa toimenpidettä perustamissopimuksen 55 tai 56 artiklan nojalla (ks. edellä alaviite 39). Toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on näin ollen syytä vastata myöntävästi siltä osin kuin se koskee palvelujen tarjoamisen vapautta: riidanalainen kansallinen lainsäädäntö on perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdan ja 59 artiklan vastainen syrjivä toimenpide siltä osin kuin sen vaikutus on vahingollinen yhteisössä toimiville ulkomaisille palvelun tarjoajille. Tarkastelen jäljempänä kysymystä siitä, voiko DP:n asemassa oleva yritys nyt käsiteltävänä olevassa asiassa vallitsevien kaltaisissa olosuhteissa vedota perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdan poikkeukseen (ks. jäljempänä 24-30 kohta).

Onko DP:n yksipuolisesti omaksumalla sitoumuksella vähentää päätemaksut täydestä kotimaan postimaksusta merkitystä riidanalaista kansallista toimenpidettä arvioitaessa?

23 Tähänastiset johtopäätökseni (ks. edellä 21 ja 22 kohta) eivät ole ristiriidassa sen kanssa, että DP on yksipuolisesti ja yleissopimuksen määräyksistä riippumatta sitoutunut vähentämään - joko tulevaisuudessa tai takautuvasti pääasioiden yhteydessä - päätemaksujen määrän (jonka sen jäsenvaltion kansallinen postilaitos, josta kirjelähetykset ovat lähtöisin, jo on maksanut sille) täydestä kotimaan postimaksusta, jonka se vaatii lähettäjältä yleissopimuksen 25 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa. Yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään tulkitsemaan perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohtaa, 86 artiklaa ja 59 artiklaa, ja oikeusvarmuussyistä yhteisöjen tuomioistuimen on otettava huomioon seikat, joista kansallinen lainsäätäjä abstraktisesti ja yleisesti lainsäädäntönsä rajoissa on säätänyt, eikä niinkään sitä millä tavalla pääasiassa asianosaisena oleva edunsaajayritys tosiasiallisesti ja mahdollisesti voi soveltaa kansallisia oikeussääntöjä. Jos näin on, ei kolmatta vaihtoehtoa ole: joko yhteisöjen tuomioistuin päättää, että perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdan mukaista poikkeusta voidaan soveltaa nyt käsiteltävänä olevassa asiassa (ks. jäljempänä 24-30 kohta), jolloin yleissopimuksen kansallista voimaansaattamislakia sovelletaan edelleen 25 artiklan kaikkiin määräyksiin (jolloin DP:llä tietysti edelleen on oikeus yksipuolisesti luopua osasta vaatimuksiaan), tai sitten yhteisöjen tuomioistuin tekee sellaisen ratkaisun, että poikkeuksen soveltamisedellytykset eivät tässä tapauksessa täyty, jolloin kansallinen tuomioistuin on velvollinen jättämään soveltamatta riidanalaisia määräyksiä (kuten esitän jäljempänä kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelun yhteydessä; ks. jäljempänä 31 kohta).

Vastaus ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen toiseen osaan (perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohta)

24 DP väittää toissijaisesti, että perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu poikkeus koskee sen asemassa olevaa yritystä, jos katsottaisiin, että perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdan määräyksiä yhdessä 86 artiklan kanssa - tai, lisäisin vielä, 59 artiklan kanssa - on rikottu. Kantajan mukaan edellä mainittujen oikeussääntöjen soveltaminen estää sitä hoitamasta Saksan valtion sille uskomaa erityistehtävää. Sitä vastoin kansallinen tuomioistuin ei ilmeisestikään katso, että kantaja yleispalvelujen ylläpitämiseksi sosiaalisesti hyväksyttävään hintaan olisi riippuvainen nyt käsiteltävinä olevissa asioissa vaatimastaan oikeudesta periä kotimaan postimaksu päätemaksun lisäksi. Tämän näkemyksen perusteluksi kansallinen tuomioistuin esittää, että kantajan kokonaistulot saapuvan ulkomaanpostin jakelusta ovat suuremmat kuin tavallisten kotimaan kirjelähetysten jakelusta ja kuljetuksesta, vaikka siihen liittyvät kulut eivät ole suuremmat. Lisäksi kansallinen tuomioistuin toteaa, että kotimaan postimaksujen on kansallisen oikeuden mukaan määrältään täytettävä koko alueen kattavien, nykyaikaisten ja taloudellisten postipalvelujen tavoitteen asettamat edellytykset.(43) Näin ollen lähtökohtana on pidettävä, että tasattujen postimaksujen on määrältään oltava riittävät, jotta DP voi täyttää yleishyödyllisen tehtävänsä hyväksyttävin taloudellisin edellytyksin. Lopuksi kansallinen tuomioistuin huomauttaa, että kantajalle sähköisestä edelleenpostituksesta aiheutuneet tulonmenetykset eivät tähän mennessä ole johtaneet postimaksujen korotuksiin, mutta DP voi kuitenkin tasata tulevat tappiot sopimalla korkeammista päätemaksuista, jotka vastaavat todellisia kustannuksia, kuten Reims-sopimuksen osalta jo on tehty.

25 Kuten yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut asiassa Corbeau, kirjelähetysten keräys, kuljetus ja jakelu ovat yleishyödyllisiä palveluja.(44) DP on vuorostaan viranomaisilta saamansa toimeksiannon perusteella velvollinen tuottamaan näitä palveluja kaikille käyttäjille kaikkialla Saksan alueella yhdenmukaisia postimaksuja vastaan ja laadullisesti samoilla edellytyksillä, kunkin yksittäisen toimenpiteen erityisistä olosuhteista ja taloudellisesta kannattavuudesta riippumatta (ks. edellä alaviite 3 sekä sitä vastaava tekstin osa).(45) Näin ollen on syytä tutkia, täyttyvätkö nyt käsiteltävänä olevassa asiassa perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun poikkeuksen sovellettavuuden kaksi edellytystä, eli i) kansalliselle postilaitokselle uskotun erityistehtävän hoitaminen on oikeudellisesti tai tosiasiallisesti mahdotonta, jos (nyt käsiteltävänä olevassa asiassa palvelujen tarjoamista ja kilpailun vapautta koskevia) yhteisön oikeussääntöjä sovelletaan riidanalaiseen toimenpiteeseen(46) ja ii) perustamissopimuksen asiaa koskevien määräysten noudattamatta jättäminen ei estä kaupan kehitystä yhteisön etujen vastaisesti, mikä näkemykseni mukaan on tässä määriteltävä jäsenvaltioiden välisen taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden edistämiseksi toteuttamalla postialan sisämarkkinat.(47) Toisin sanoen on ratkaistava - jolloin todistustaakka on ehdottomasti sillä, joka vetoaa kyseessä olevaan poikkeukseen,(48) eli nyt käsiteltävänä olevassa asiassa kantajalla - ovatko yleissopimuksen 25 artiklan voimaansaattamiseksi Saksassa toteutetulla kansallisella toimenpiteellä annetut oikeudet tarpeen, jotta DP voi taloudellisesti hyväksyttävin edellytyksin(49) hoitaa erityistä velvollisuuttaan tuottaa yleispalvelujen soveltamisalaan kuuluvia palveluja. Poikkeuksen sovellettavuutta sitä vastoin ei koske edellytys, että kyseessä olevan yrityksen olemassaolo, eli sen rahoitustasapaino tai taloudellinen kannattavuus olisi uhattu.(50)

26 Postipalvelujen osalta "yleispalveluvelvollisuuden" käsite perustuu ilmeisesti kohtuullisuusperiaatteeseen, eli ajatukseen, että on valtion asia mahdollisuuksiensa rajoissa tarjota kaikille kansalaisilleen samat mahdollisuudet ja elinehdot, joihin kuuluu myös ihmisten välisten viestintäkeinojen saatavuus sosiaalisen yhteenkuuluvuuden edistämiseksi.(51) Monopoliasemassa oleva yritys, jota yleispalveluvelvollisuus koskee, on näin ollen yleensä velvollinen noudattamaan yhdenmukaisia maksuja kirjelähetysten toimittamisesta kaikissa maan alueeseen kuuluvissa maantieteellisissä piireissä, vaikka palvelun kustannukset saattavat vaihdella huomattavasti eri alueilla lähtö- ja tulopaikan tai tietyn segmentin etäisyyksien ja liikennetiheyden mukaan.(52) Useissa maissa kansallisella postilaitoksella on kuitenkin oikeus noudattaa hintapolitiikkaa, jossa erottelu tietyssä määrin perustuu muihin tekijöihin (kuten esimerkiksi lähetysten painoon ja käsittelyn ja jakelun nopeuteen).

27 Huomautuksissaan DP viittaa kustannuksiin, joita kansallisille postilaitoksille tavallisesti aiheutuu yleispalveluvelvollisuudesta. Tähän on todettava muun muassa, että postin kuljettaminen kaukaisiin tai harvaan asuttuihin kohteisiin on tappiollista yhtenäistä hintaa sovellettaessa, mutta tasattua yhtenäistä maksua vastaan tuotetuista palveluista saadut voitot kattavat nämä tappiot(53) sellaisten alueiden (tai toimintojen) osalta, joiden palveleminen on halvempaa. Yleispalveluvelvollisuuden täyttämisestä aiheutuvat kustannukset määräytyvät valtion kansalliselle postilaitokselle asettamien erityisvaatimusten mukaan erityisesti laadun vähimmäisvaatimusten osalta, jotka sen on täytettävä (yleispalvelun nopeus, säännöllisyys ja luotettavuus).(54) Toisaalta kansallisen postilaitoksen yksinoikeudeksi määrätyn sellaisen palveluvalikoiman, joka määräytyy painon ja/tai hinnan mukaan, mahdollistamisen välttämättömyys taloudellisesti tasapainoisin edellytyksin tukee markkinoiden asteittaisen ja hallitun vapautumisen nykyvaiheessa useiden kansalliselle postilaitokselle yksinoikeudella varattujen, paino- ja hintarajoihin perustuvien palvelujen ylläpitämistä lähes kaikissa jäsenvaltioissa.(55) Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut asiassa Corbeau antamassaan tuomiossa, jäsenvaltion postimonopolilleen asettama yleispalveluvelvollisuus edellyttää asiakkaiden ja määränpään välisen ristikkäisen tuen mahdollisuutta ja oikeuttaa näin ollen rajoittamaan yksityisten yrittäjien kilpailua taloudellisesti kannattavilla aloilla. Vapailla markkinoilla alalle tulevilla uusilla kilpailijoilla on nimittäin taipumus "kuoria kermat" (cream-skimming), eli keskittyä yleispalveluihin kuuluvien toimintojen taloudellisesti kannattaviin alueisiin. Näillä osamarkkinoilla yksityisillä yrityksillä on mahdollisuus tarjota edullisempia hintoja kuin kansallisilla postilaitoksilla silloinkin, kun niiden toiminta ei ole yhtä tehokasta, jos palvelun tuotannosta niille aiheutuneet kustannukset ovat pienemmät kuin kansallisen postilaitoksen noudattama yhtenäinen hinnasto. Tämä perustuu yksinkertaisesti siihen, että kansallisesta postilaitoksesta poiketen kilpailijoiden ei tarvitse käyttää kannattavilla toimialoilla saamiaan tuottoja kannattamattomien alojen tappioiden kattamiseen kokonaan tai osittain.(56) Postihallinnon toiminnan suurempien tai pienempien osien siirtäminen uusille markkinatoimijoille vähentää vuorostaan postihallinnon yleispalveluvelvollisuuden täyttämiseksi käytättävissä olevien sisäisten varojen virtaa.(57)

28 Tosin on ymmärrettävää, että kantaja valittaa siitä, että sen voitot toiminnasta, joka laissa on nimenomaisesti varattu kantajalle vastikkeeksi yleispalveluvelvollisuuden hoitamisesta, ovat odotettuja tai todennäköisiä voittoja pienemmät. Yhdyn myös DP:n väitteeseen, jonka mukaan Reims II -sopimuksella, jota ei kuitenkaan ajallisesti voida soveltaa nyt käsiteltävänä olevassa asiassa (ks. edellä 8 kohta), ei pyritä tulevaisuudessakaan ratkaisemaan ongelmaa, joka syntyy siitä, että päätemaksut eivät kata todellisia jakelukustannuksia, koska Alankomaiden kansallinen postilaitos ei ole liittynyt sopimukseen. On kuitenkin ilmeistä, että jos DP joka tapauksessa voi täyttää yleispalvelujen tuottamista koskevat erityiset velvollisuutensa hyväksyttävin taloudellisin edellytyksin, ei yleissopimuksen 25 artiklan voimaansaattamiseksi Saksassa toteutetun kansallisen toimenpiteen perusteella myönnettyjä oikeuksia voida pitää välttämättöminä perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla (ks. edellä 25 kohta).

29 Asiassa Corbeau tarkastellun kaltaisissa tapauksissa yleispalveluvelvollisuuden alaisen kansallisen postilaitoksen taloudellisen ja rahoituksellisen tasapainon järkkyminen on seurausta siitä, että kolmansien osapuolten toimenpiteet - joihin kansallinen postilaitos vastaa toiminnalla, joka olisi vastoin perustamissopimusta, jos sitä voitaisiin soveltaa - kohdistuvat nimenomaan kannattaville toimialoille, eli sellaisille osamarkkinoille, joilla postimonopolin pitäisi yleispalveluvelvollisuuden järjestelmän mukaan tuottaa toiminnan rahoittamiseen kannattamattomilla osamarkkinoilla tarvittavaa voittoa. Toisin kuin asiassa Corbeau, nyt käsiteltävänä olevassa asiassa riidanalaisen toimenpiteen tarkoitus ei ole rajoittaa tai estää kansallisen postilaitoksen kilpailijoiden mahdollista "kerman kuorimista" varattujen toimintojen kannattavilla osilla, eikä myöskään sillä tavalla varmistaa asianomaisen jäsenvaltion postin yleispalveluja. Saksassa yleisen palveluvelvollisuuden alainen yritys DP ei vetoa yleissopimuksen 25 artiklan voimaansaattamiseksi toteutettuun kansalliseen toimenpiteeseen suojatakseen omia yksinoikeuksiaan kyseisille osamarkkinoille pyrkivien kilpailijoiden taistelutoimia vastaan, eikä DP myöskään väitä, että nimenomaan saapuva ulkomaanposti kuuluu varattujen palvelujen joukossa niihin kannattaviin aloihin, joista se saa tehtävänsä suorittamiseen tarvittavat sisäiset varat.

Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa yleispalveluvelvollisuuden alainen yritys puolustaa ennemminkin oman taloudellisen tuloksensa tasoa, ottaen huomioon yleissopimuksen päätemaksuja koskevien määräysten mahdolliset kielteiset vaikutukset. DP on muuten ollut osallisena näiden sopimusmääräysten laatimisessa ja niitä koskevassa päätöksenteossa yhdessä muiden kansallisten postilaitosten kanssa. Siksi DP vetoaa oikeuteensa kieltäytyä tarjoamasta yhtä sille varattua palvelua (muista jäsenvaltioista saapuva ulkomaanposti) tai asettaa tämän palvelun tuottamisen edellytykseksi toiseen varattuun palveluun (kotimaan posti) sovellettavan hinnan maksamisen lähetysmaassa jo suoritettujen maksujen lisäksi. Kantaja perustelee tätä vaatimusta esittämällä, että muissa jäsenvaltioissa postitettujen ulkomaanlähetysten jakelukulut ovat suuremmat kuin vastaavat tulot (päätemaksut) ja että sähköisen edelleenpostitusjärjestelmän vuoksi suuri - ja tulevaisuudessa vielä kasvava - määrä toimintoja, joista sen pitäisi saada kotimaan postin yhtenäisen hinnaston mukainen maksu, korvataan pelkillä päätemaksuilla. Sisäisten varojen virrat, jotka kantajalla on käytettävissään voidakseen täyttää yleispalveluvelvollisuutensa, ovat tällä tavoin peruuttamattomasti ehtyneet, kuten kantaja toteaa.(58)

30 Voidakseen menestyksellisesti vedota perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohdan poikkeusmääräykseen DP:n on Oberlandesgerichtissä vireillä olevissa riita-asioissa esitettävä luotettava määrällinen arvio toiminnasta, johon muuten sovelletaan tasattuja kotimaan postimaksuja, jotka - mainitun jakelukustannusten (jotka vaikuttavat kotimaan postimaksuihin) ja päätemaksujen välisen epätasapainon vuoksi - helposti kuluvat sähköisen edelleenpostituksen kohteena olevan saapuvan ulkomaanpostin hoitamiseen. Kantajan on lisäksi sisäisten kustannusten(59) asianmukaisen laskentatavan ja markkinoita koskevien puolueettomien ja luotettavien tietojen perusteella esitettävä arvio tämän johdosta aiheutuvista oletetuista tulonmenetyksistä,(60) ja lisäksi kantajan on näytettävä toteen, ettei se pysty hankkimaan näitä varoja tuottamalla muita sille yksinoikeudella varattuja palveluja. Sen arvioimiseksi, vaarantaako perustamissopimuksen määräysten soveltaminen DP:n asemassa olevan yrityksen mahdollisuuden taata postin yleispalvelut taloudellisesti tasapainoisilla edellytyksillä, käytetään vertailuperusteena voittoja, jotka ovat toteutuneet yleispalvelun kannattavilla toiminta-alueilla tasattua yhtenäistä hinnastoa soveltaen. DP on perusteluissaan ilmeisesti kuitenkin käyttänyt lähtökohtanaan päinvastaista perustetta, jonka mukaan jokainen varattuun alueeseen kuuluva palvelu on voitava tuottaa taloudellisesti tasapainoisilla edellytyksillä. Olen jo edellä huomauttanut (ks. 27 kohta), että postin yleispalvelujen tuottamista koskevan velvollisuuden noudattaminen tasapainoisin edellytyksin liittyy erottamattomasti kannattavien ja kannattamattomien, tietysti varattuihin palveluihin sisältyvien, toimintojen välisen ristikkäisen tuen mahdollisuuteen.(61) DP:n on näin ollen saatava kansallinen tuomioistuin vakuuttuneeksi siitä, että jollei se voi soveltaa yleissopimuksen 25 artiklaa riidanalaisiin postilähetyksiin, se ei pysty kattamaan saapuvan ulkomaanpostin osamarkkinoilla mahdollisesti toteutuvia tappioita, joihin on lisättävä yleispalveluvelvollisuuden piiriin kuuluvilla muilla aloilla syntyvät mahdolliset tappiot, voitoilla, jotka toteutuvat yleispalveluun kuuluvilla taloudellisesti kannattavilla aloilla, joilla sille joko on tai ei ole varattu yksinoikeutta.

Sen varmistamiseksi, että suhteellisuusperiaatetta noudatetaan - millä pyritään aloilla, joilla jäsenvaltioilla edelleen on harkintavalta, yleisen edun vuoksi velvoittamaan viranomaisia valitsemaan perustamissopimuksessa taattuja perusvapauksia ja yleisesti yksityisille yhteisön oikeudessa annettuja yksilöllisiä oikeuksia mahdollisimman vähän rajoittavat toimenpiteet, menetelmät ja seuraamukset(62) (ks. edellä alaviitteet 16 ja 17) - kansallinen tuomioistuin ei kuitenkaan voi soveltaa perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohtaa, jos osoittautuu, että DP voi varmistaa taloudellisesti tasapainoisin edellytyksin postin yleispalvelut Saksassa muilla vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä kuin ne, joilla se voi palauttaa riidanalaiset kirjelähetykset lähtöpaikkaan tai soveltaa niihin kotimaan postimaksuja.(63) Vaikka voitaisiinkin yhtyä kantajan näkemykseen, jonka mukaan kansallisen toimenpiteen tarpeellisuuden arvioinnin perustana on oltava vaatimus, että saapuvan ulkomaanpostin käsittelypalvelu erikseen tarkasteltuna on tuotettava tulevan ja lähtevän postin välisillä tasapainoisilla edellytyksillä, on tältä osin kuitenkin todettava, että täyden kotimaan postimaksun periminen sellaisista postilähetyksistä, joista tässä asiassa on kyse, olisi joka tapauksessa suhteetonta, sillä on riittävää, että DP:n kaltainen yritys vaatii "virtuaaliselta" lähettäjältä maksun, joka on samansuuruinen kuin palvelusta tosiasiallisesti toteennäytettyjen kustannusten ja perittyjen päätemaksujen välinen ero.

Vastaus kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen

31 Kolmannella ennakkoratkaisukysymyksellä yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään täsmentämään, mitkä olisivat oikeusvaikutukset siinä tapauksessa, että kansallinen tuomioistuin päättää, että riidanalainen toimenpide on kahdessa ensimmäisessä kysymyksessä esitettyjen perustamissopimuksen määräysten vastainen. Tältä osin on riittävää viitata yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan kansallinen tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu sen toimivallan rajoissa, on velvollinen soveltamaan yhteisön oikeutta kokonaisuudessaan ja suojaamaan yhteisön oikeudessa yksityisille annettuja oikeuksia silloinkin, kun kansallisessa lainsäädännössä on mahdollisia ristiriitaisia oikeussääntöjä, riippumatta siitä onko nämä oikeussäännöt annettu aikaisemmin vai myöhemmin kuin kyseinen yhteisön oikeussääntö.(64) Tässä riidanalaisena olevan kaltainen toimenpide ei voi millään tavalla vaikuttaa nyt käsiteltävänä olevan asian ratkaisuun, ellei perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohtaa voida soveltaa - poiketen 90 artiklan 1 kohdan sekä 86 ja 59 artiklan määräyksistä, joilla on välitön oikeusvaikutus - DP:n asemassa olevaan yritykseen.

Kansallisen tuomioistuimen lähtökohtana käsiteltävänä olevassa kysymyksessä on kuitenkin ollut toisenlainen tulkinta oikeussäännöistä, joiden suhteen sen on hoidettava valvontatehtäväänsä: riidanalainen toimenpide oikeuttaa periaatteessa DP:n vaatimaan täyden postimaksun tai muussa tapauksessa jättämään kirjelähetykset jakamatta, ja jos edunsaajayritys tosiasiallisesti maksaisi takaisin päätemaksut tai lähettäjäjäsenvaltiossa jo maksetut postimaksut, tällainen toiminta liittyisi myös kyseiseen toimenpiteeseen ja kuuluisi samaan soveltamisalaan kuin riidanalainen oikeussääntö. Tällaiseen näkökulmaan ei kuitenkaan voida yhtyä, koska sillä ei ole perustetta perustamissopimuksen 5 artiklan 2 kohdassa eikä perustamissopimuksen muissakaan määräyksissä. Jos kansallisen lainsäädännön "suojakilpi" putoaa, kysymystä yksinoikeuksia omaavan yrityksen sellaisen toiminnan kilpailuoikeudellisesta lainmukaisuudesta, jossa toisessa jäsenvaltiossa postitettujen lähetysten jakelun edellytykseksi asetetaan erilaisten maksujen suorittaminen niiden lisäksi, jotka lähettäjä on jo maksanut lähettäjäjäsenvaltiossa, on tarkasteltava yksinomaan perustamissopimuksen 86 artiklan perusteella,(65) ja riippumatta siitä peritäänkö kotimaan postimaksu täysimääräisenä asianomaiselta kansalliselta postilaitokselta vai vähennetäänkö siitä jo perityt päätemaksut. Mutta tämä kysymys ei kuulu lainkaan nyt käsiteltävinä olevien ennakkoratkaisukysymysten piiriin.

Vastaus asian C-148/97 (ennakkoratkaisupyyntö) neljänteen ja viidenteen kysymykseen

32 Oberlandesgerichtin yksinomaan asiassa C-148/97 esittämien kahden viimeisen ennakkoratkaisukysymyksen osalta katson, että niihin on vastattava kieltävästi edellä mainitsemistani syistä (ks. 15 kohta).

III Ratkaisuehdotus

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Oberlandesgerichtin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:

A Asiat C-147/97 ja C-148/97

1) Perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohtaa (josta on tullut EY 86 artiklan 1 kohta) tarkasteltuna yhdessä perustamissopimuksen 59 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 49 artikla) ja perustamissopimuksen 86 artiklan (josta on tullut EY 82 artikla) kanssa on tulkittava siten, että se estää 14 päivänä joulukuuta 1989 tehtyjen Maailman postiliiton yleissopimusten ratifiointia koskevan sellaisen kansallisen lain soveltamisen, jolla yritykselle, jolla on yksinoikeus tuottaa postipalveluja jäsenvaltiossa A, annetaan oikeus vaatia kotimaan postimaksuja jäsenvaltiossa B postitettujen kirjelähetysten jakelusta tai oikeus kieltäytyä jakamasta kirjelähetyksiä, jos kotimaan postimaksuja ei ole maksettu, kun jäsenvaltiossa A sijaitseva yritys laatii kirjelähetysten sisällön ja toimittaa sen sähköisenä tiedonsiirtona jäsenvaltiossa B sijaitsevalle yritykselle, jotta tämä tulostaa kirjeet, valmistaa ne lähetettäviksi ja jättää ne paikalliseen postilaitokseen postitettaviksi. Kansallisen tuomioistuimen on näin ollen jätettävä tämä kansallinen laki kokonaisuudessaan soveltamatta.

2) Perustamissopimuksen 90 artiklan 2 kohtaa (josta on tullut EY 86 artiklan 2 kohta) on tulkittava siten, että se ei oikeuta yksinoikeuksia omaavaa yritystä, joka vastaa postin yleispalveluista jäsenvaltion A alueella, vetoamaan pääasioissa kyseessä olevan kaltaiseen kansalliseen toimenpiteeseen vaatiakseen kotimaan postimaksuja jäsenvaltiosta B postitettujen kirjelähetysten jakelusta tai kieltäytyäkseen jakelusta, jos kotimaan postimaksuja ei ole maksettu, kun jäsenvaltiossa A sijaitseva yritys laatii kirjelähetysten sisällön ja toimittaa sen sähköisenä tiedonsiirtona jäsenvaltiossa B sijaitsevalle yritykselle, jotta tämä tulostaa kirjeet, valmistaa ne lähetettäviksi ja jättää ne paikalliseen postilaitokseen postitettaviksi, paitsi silloin, kun postin yleispalveluista jäsenvaltion A alueella vastaava yritys esittää selkeään, yksityiskohtaiseen ja tarkistettavissa olevaan sisäiseen kirjanpitoon ja puolueettomiin ja luotettaviin markkinatietoihin perustuvaa näyttöä siitä, että i) perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdan sekä 59 ja 86 artiklan soveltaminen riidanalaiseen kansalliseen toimenpiteeseen estäisi postin yleispalvelujen tarjoamisen taloudellisesti tasapainoisilla edellytyksillä, ja ii) tätä tavoitetta ei voida saavuttaa muilla vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä.

B Pelkästään asia C-148/97

3) Sillä ei ole vaikutusta edellä esitettyihin 1 ja 2 kohdan ratkaisuihin, että jäsenvaltiossa B sijaitseva yritys, joka vastaa kirjeiden tulostamisesta, lähetettäviksi valmistamisesta ja niiden jättämisestä paikalliseen postilaitokseen postitettaviksi, on konsernisuhteessa jäsenvaltiossa A sijaitsevan, kirjelähetyksen sisällön laativan yrityksen kanssa. Samoin jos yritykset eivät ole konsernisuhteessa keskenään, ei sillä ole vaikutusta, harjoittaako jäsenvaltiossa B sijaitseva yritys toimintaansa yksinomaan jäsenvaltiossa A sijaitsevan yrityksen lukuun vai lisäksi useampien muiden samankaltaisia toimeksiantoja tarjoavien yritysten lukuun.

(1) - Edelleenpostituspalvelut luokitellaan yleensä kolmeen ryhmään:

- "ABC-edelleenpostitus", jossa yksityiset yritykset kuljettavat valtiosta A peräisin olevat kirjelähetykset valtioon B ja toimittavat ne valtion B postijärjestelmään, josta ne lähetetään edelleen perinteisen kansainvälisen postijärjestelmän välityksellä valtioon C, jossa kirjelähetysten lopulliset vastaanottajat asuvat.

- "ABB-edelleenpostitus", jossa yksityiset yritykset kuljettavat valtiosta A peräisin olevat kirjelähetykset valtioon B ja toimittavat ne valtion B postijärjestelmään jaettaviksi tässä valtiossa asuville lopullisille vastaanottajille.

- "ABA-edelleenpostitus", jossa yksityiset yritykset kuljettavat valtiosta A peräisin olevat kirjelähetykset valtioon B ja toimittavat ne valtion B postijärjestelmään, josta ne lähetetään edelleen perinteisen kansainvälisen postijärjestelmän välityksellä valtioon A, jossa kirjelähetysten lopulliset vastaanottajat asuvat.

Näiden kolmen edelleenpostituslajin lisäksi on vielä ns. "sähköinen edelleenpostitus". Tässä edelleenpostituslajissa tietyt valtiosta A peräisin olevat tiedot välitetään sähköisesti valtioon B, jossa tiedot joko sellaisenaan tai käsittelyn jälkeen tulostetaan paperille ja kuljetetaan sen jälkeen valtioon B tai C ja toimitetaan valtion B tai C postijärjestelmään, josta ne lähetetään edelleen perinteisen kansainvälisen postijärjestelmän välityksellä valtioon A, B tai C, jossa kirjelähetyksen lopullinen vastaanottaja asuu. Vaikka sähköistä edelleenpostitusta käytännössä sovelletaan laajasti, sen käsite on, kuten vastaajat ovat huomauttaneet, teknisesti epätäsmällinen, koska mitään konkreettisesti valtion rajoja kahdesti ylittävää esinettä ei ole, vaan on vain yksi ainoa vastaanottajavaltiosta välitettyjen tietojen perusteella ulkomailla tuotettu esine.

(2) - Kirjeet, joiden lähettäjätiedoissa oli merkintä: "Citicorp European Service Center, P.O.Box 5411, 6802 EK Arnhem, The Netherlands" tai "Citicorp European Service Center BV, P.O. Box 5200, 7570 GE Oldenzaal, The Netherlands", toimitettiin tämän jälkeen Alankomaiden postilaitokselle, joka luovutti ne DP:lle Saksassa asuville vastaanottajille toimitettaviksi. CKG:n esittämien kirjallisten huomautusten mukaan CESC:n tietojen vastaanotto-, käsittely-, tulostus- ja postituskeskukseen on liittynyt vastaajan lisäksi myös Citibank-konserniin kuuluvia yrityksiä ja sivuliikeverkostoja Ranskassa, Belgiassa, Espanjassa, Portugalissa ja Kreikassa. Näihin liittynee vielä yrityksiä muista Euroopan maista, kun luottokorttien haltijoiden määrä näissä valtioissa kasvaa riittävän suureksi. CESC:n palveluksessa on tällä hetkellä 22 työntekijää, ja se tuottaa vuosittain 42 miljoonaa yhteisön alueella asuville vastaanottajille osoitettua kirjettä.

(3) - 3.7.1989 annetun Gesetz über das Postwesenin (jäljempänä postilaki) 2 §:n mukaan yksityisten välillä lähetettävien kirjallisten ja muiden tietojen vastikkeellista kuljetusta harjoittavien yritysten perustamis- ja toimintaoikeudet varataan yhtiölle, joka tulee Deutsche Bundespost Postdienstin tilalle [julkisoikeudellinen yritys, josta sen vuodeksi 2000 suunniteltua yksityistämistä silmälläpitäen muodostettiin Deutsche Post AG -niminen osakeyhtiö 14.9.1994 annetun Gesetz zur Neuordnung des Postwesens und der Telekommunikationin (laki posti- ja telepalvelujen uudelleenjärjestelystä, BGBl I, s. 2325, jäljempänä PTNeuOG) 2 §:n 1 momentin nojalla]. PTNeuOG:n 7 §:n mukaan, jossa viitataan Gesetz über die Regulierung der Telekommunikation und des Postwesens (laki posti- ja telepalvelujen sääntelystä, BGBl 1994 I, s. 2371, jäljempänä PTRegG), DP:tä koskee yleinen palveluvelvollisuus: jokaisella on nimittäin oikeus käyttää niitä postipalveluja, jotka eivät ole vapautettuja edellä mainitun postilain 2 §:n poikkeuksen nojalla. DP:llä on 1.1.1998 lähtien yksinoikeus jakaa i) enintään 200 grammaa painavat kirjeet ja osoitteelliset tavaraluettelot, joiden toimituskulut eivät ole suuremmat kuin viisi kertaa 31.12.1997 voimaan tullut perusmaksu, ja ii) kirjelähetyksinä toimitettavat suoramainokset, joiden paino on enintään 50 grammaa ja kokonaismäärä vähemmän kuin 50 kappaletta. Näiden yksinoikeuksien voimassaolo päättyy 1.1.2003 (ks. 22.12.1997 annetun Postgesetzin 51 §, BGBl I, s. 3294).

(4) - BGBl II, s. 749.

(5) - Yleissopimuksen ensimmäinen versio on vuodelta 1874. Nykyistä 25 artiklaa (ks. jäljempänä tekstissä) vastaava määräys otettiin ensimmäisen kerran vuoden 1924 yleissopimukseen (ks. päättöpöytäkirjan IV artikla). UPU on 1.7.1948 lähtien ollut YK:n erityisjärjestö, jolla on seuraavat tehtävät: varmistaa postipalvelujen järjestäminen ja kehittäminen, edistää kansojen välisten viestintäyhteyksien kehitystä näiden palvelujen tehokkaalla toiminnalla, ottaa osaa kulttuurilliseen, sosiaaliseen ja taloudelliseen yhteistyöhön sekä osallistua teknisen tuen antamiseen jäsenmaiden (joiden nykyinen lukumäärä on 189) pyynnöstä. UPU:n perussopimus (johon sisältyy sekä yleisohjesääntöjä ja erityissääntöjä että yleissopimus) on diplomaattinen sopimus, joka kunkin jäsenmaan toimivaltaisten viranomaisten on ratifioitava. Perussopimus on hyväksytty vuonna 1964 Wienissä pidetyssä XV maailman postiliiton kongressissa, se tuli voimaan 1.1.1966 ja sitä on muutettu Tokion (1969), Lausannen (1974), Hampurin (1984), Washingtonin (1989) ja Soulin (1994) kongresseissa. Nyt käsiteltävänä olevaan asiaan sovellettava yleisohjesäännön versio on vuodelta 1989, eli se on viimeinen, jonka Saksan liittotasavalta oli ratifioinut asiaan liittyvien tosiseikkojen tapahtuma-aikaan mennessä. Huomautan lisäksi, että UPU:n yhteyteen on perustettu Euroopan posti- ja telehallintojen yleiskokous (Conférence européenne des administrations des postes et télécommunications, jäljempänä CEPT).

(6) - (Alaviite koskee vain ratkaisuehdotuksen alkuperäistä italiankielistä tekstiä.)

(7) - Special Drawing Rights (erityisnosto-oikeudet) on Kansainvälisen valuuttarahaston käyttämä tärkeimmät valuutat sisältävän korin perusteella määriteltävä laskentayksikkö. Vuonna 1997 SDR:n arvo oli 0,824 ecua.

(8) - Komissio aloitti International Express Carrier Conferencen (IECC) kantelun johdosta (6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17, perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus, mukaisen) menettelyn nro IV/32.791, joka johti kolmeen erilliseen toimenpiteeseen. Komissio ilmoitti 17.2.1995 IECC:lle, tiettyjen pikalähetys- ja edelleenpostituspalveluja tarjoavien yritysten etuja valvovalle järjestölle, lopullisesta päätöksestään, jolla se hylkäsi IECC:n kantelun EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan (josta on tullut EY 81 artikla, kilpailua rajoittavia sopimuksia, päätöksiä tai yhdenmukaistettuja menettelytapoja koskeva kielto) soveltamisesta CEPT-sopimukseen. Komissio ilmoitti 6.4.1995 tekemällään päätöksellä IECC:lle hylänneensä kantelun osan, joka koski tiettyjen kansallisten postilaitosten soveltamaa järjestelmää, jolla kansalliset postimarkkinat pyritään jakamaan keskeyttämällä "perinteisen (kaupallisen tai ei-kaupallisen) ABA-edelleenpostituksen, sähköisen edelleenpostituksen ja tavanomaisen ulkomaanpostin kulku" yleissopimuksen 23 artiklan (nykyisen 25 artiklan) nojalla. Komissio vahvisti, että kaupallisella ABA-edelleenpostituksella kierretään julkisten postilaitosten lakisääteinen monopoliasema, sillä se estää vastaanottajamaan kansallista postilaitosta kattamasta kirjelähetysten jakelusta aiheutuneita kulujaan, koska päätemaksut eivät perustu palvelun todellisiin kustannuksiin, ja komissio päätti, että tämäntyyppisen edelleenpostituksen kulun keskeyttämistä ei näissä erityisissä olosuhteissa voida pitää perustamissopimuksen 86 artiklassa tarkoitettuna väärinkäyttönä. Komissio teki 14.8.1995 lopullisen päätöksen, jolla se hylkäsi IECC:n kantelun siltä osin kuin se koski tiettyjen julkisten postilaitosten ABC-edelleenpostituksen kulun keskeyttämistä. Komissio ilmoitti Reims I -sopimuksen (ks. jäljempänä 8 kohta) osapuolina oleville kansallisille postilaitoksille 20.2.1997 päiväämällään kirjeellä (jota DP on lainannut yhteisöjen tuomioistuimelle esittämissään kirjallisissa huomautuksissa), etteivät nämä muussa tapauksessa kuin jos komissio päättää antaa puuttumattomuustodistuksen tai yksittäispoikkeuksen EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisen osalta, saa pitää mahdollisina vaihtoehtoina CEPT:n päätemaksujärjestelmän ylläpitämistä tai paluuta sellaiseen järjestelmään tai UPU:n järjestelmään, joka liittyi vielä kiinteämmin saapuvan ulkomaanpostin jakelupalvelun todellisiin kustannuksiin. Huomautan lopuksi, että komission 6.4.1995 tekemä edellä mainittu IECC:tä koskeva päätös (ks. edellä) on kumottu yhdistetyissä asioissa T-133/95 ja T-204/95, IECC v. komissio, 16.9.1998 annetulla tuomiolla (Kok. 1998, s. II-3645, tuomiolauselman 2 kohta ja perustelujen 94-106 kohta) siltä osin kuin se koskee perinteisen kaupallisen ABA-edelleenpostituksen keskeyttämisen laillisuuden arviointia.

(9) - Sopimuksen lopullinen versio allekirjoitettiin ja se ilmoitettiin komissiolle edellä mainitun asetuksen N:o 17 mukaisesti joulukuussa 1995 puuttumattomuustodistuksen tai yksittäispoikkeuksen saamiseksi [ks. komission tiedonanto postilaitosten välisestä päätemaksuja koskevasta sopimuksesta (Reims), EYVL 1996, C 42, s.7].

(10) - Kyseisenä ajankohtana voimassa olleisiin CEPT:n postimaksuihin perustuvaa prosenttimäärää oli tarkoitus korottaa asteittain siirtymäkauden aikana (1.1.1997 alkaen enintään viisi vuotta) siten, että se loppuvaiheessa nousee 80 prosenttiin kotimaan taulukkohinnoista, jos tietyt edellytykset täyttyvät palvelun laadun osalta. Reims I -sopimuksen mukainen menetelmä perustuu päätemaksujen neljään vuosittaiseen prosenttimääräiseen kiinteään korotukseen (15 tai 20 prosenttia) laskettuna korkeimmasta jo käytössä olevasta tasosta. Jos 80:aa prosenttia kotimaan maksuista vastaavaa tasoa ei vielä ole saavutettu siirtymäkauden päätyttyä, päätemaksut nostetaan kertakorotuksella 80 prosenttiin (ks. edellä alaviitteessä 9 mainittu komission tiedonanto, s. 7 ja 9).

(11) - Ks. komission tiedonanto postilaitosten välisen päätemaksuja koskevan sopimuksen (Reims II) uudesta tiedoksiannosta (EYVL 1998, C 53, s. 3).

(12) - Ks. komission tiedonanto postilaitosten välillä tehdyn päätemaksuja koskevan sopimuksen tiedoksiantamisesta (EYVL 1998, C 371, s. 7). Reims II -sopimuksen mukaan päätemaksujen korotukset voidaan porrastaa tasaisemmin neljän vuoden siirtymäkauden aikana, jotta vältyttäisiin suorittamasta 31.12.2001 erittäin suurta mukautusta 80 prosenttiin kotimaan postimaksuista vahvistetun lopullisen tason saavuttamiseksi (ks. edellä alaviite 10). CEPT:n nyt voimassa olevista maksutaulukoista laskettuna kotimaan taulukkomaksuja on korotettu 55 prosenttiin vuonna 1998, ja niitä korotetaan 65 prosenttiin vuonna 1999 ja 70 prosenttiin vuonna 2000. Vuonna 1998 toteutettujen muutosten johdosta korotuksia ei kuitenkaan tehdä silloin, kun kansallisen postilaitoksen tarjoaman palvelun taso on laskenut alle sopimuksessa nimenomaisesti vahvistetun tavoitteen. Tällainen tason lasku on voitava näyttää toteen vertaamalla asianomaisen kansallisen postilaitoksen kyseessä olevana vuonna toteutunutta keskimääräistä tulosta edellisten vuosien keskimääräiseen tulokseen, alkaen vuodesta 1997. Kuten jo Reims I -sopimuksessa määrättiin, sopimuspuolet sitoutuivat olemaan soveltamatta yleissopimuksen 25 artiklaa keskinäisissä suhteissaan siirtymäkauden loputtua.

(13) - EYVL 1998, L 15, s. 14. Direktiivin 13 artiklan mukaan tekstissä mainittujen periaatteiden voimaansaattaminen voi käsittää "siirtymäjärjestelyjä, joiden tarkoituksena on välttää haitalliset postimarkkinoiden häiriöt tai talouden toimijoihin kohdistuvat epäsuotuisat seuraukset, edellyttäen, että lähtömaan ja vastaanottajamaan toimijat ovat keskenään sopineet asiasta; tällaiset järjestelyt on kuitenkin rajoitettava vain näiden tavoitteiden saavuttamiseksi tarvittavaan vähimmäismäärään" (kursivointi tässä). Määräaika direktiivin 97/67/EY täytäntöönpanemiseksi jäsenvaltioissa päättyi 10.2.1999 (ks. 24 artikla).

(14) - Ks. soveltuvin osin asia C-251/89, Athanasopoulos ym., tuomio 11.6.1991 (Kok. 1991, s. I-2797, 57 kohta; komissio ja jäsenvaltio, jonka alueella sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71 (EYVL L 149, s. 2) mukaista lisäetuutta pyytävä henkilö asuu, velvoitetaan hyvään yhteistyöhön muiden asetuksen mukaisten velvoitteiden täyttymisestä vastaavien jäsenvaltioiden viranomaisten kanssa).

(15) - Ks. Agence Europe, nro 7316, 7.10.1998, s. 14.

(16) - Ks. esim. asia C-260/89, ERT, tuomio 18.6.1991 (Kok. 1991, s. I-2925, 34 kohta) ja asia C-179/90, Merci convenzionali Porto di Genova, tuomio 10.12.1991 (Kok. 1991, s. I-5889, 23 kohta).

(17) - Ks. asia 33/74, Van Binsbergen, tuomio 3.12.1974 (Kok. 1974, s. 1299, 13 kohta; Kok. Ep. II, s. 385), jonka mukaan jäsenvaltiolta ei myöskään voida evätä oikeutta ryhtyä toimenpiteisiin sen estämiseksi, että palvelujen tarjoamisen vapauteen vetoaisi sellainen toisessa jäsenvaltiossa oleva toimija, joka kohdistaa koko toimintansa tai sen pääosan tämän valtion alueeseen, välttääkseen ne ammatilliset menettelytapasäännöt, joita häneen sovellettaisiin, jos hän olisi sijoittautunut ensiksi mainitun valtion alueelle. Tällä tuomiolla yhteisöjen tuomioistuin vahvisti myös perustamissopimuksen 59 artiklan välittömän oikeusvaikutuksen.

(18) - Ks. asiassa C-212/97, Centros, 16.7.1998 esittämäni ratkaisuehdotuksen 20 kohta (tuomio 9.3.1999, Kok. 1999, s. I-1459)

(19) - Kansainvälisen palvelun vastaanottajina (ks. soveltuvin osin yhdistetyt asiat 286/82 ja 26/83, Luisi ja Carbone, tuomio 31.1.1984, Kok. 1984, s. 377, 16 kohta).

(20) - Ks. soveltuvin osin asia 53/81, Levin, tuomio 23.3.1982 (Kok. 1982, s. 1035, 20-22 kohta; Kok. Ep. VI, s. 351), jonka mukaan ne syyt, jotka ovat mahdollisesti kannustaneet työntekijää hakemaan työtä toisessa jäsenvaltiossa ovat merkityksettömiä, eikä niitä oteta huomioon työntekijän maahantulo- ja oleskeluoikeudesta päätettäessä, jos työntekijä tekee tai aikoo tehdä todellista ja aitoa palkkatyötä toisessa jäsenvaltiossa ja hänellä sen perusteella on EY:n perustamissopimuksen 48 artiklan 3 kohdassa (josta on muutettuna tullut EY 39 artiklan 3 kohta) ja johdetun oikeuden soveltuvissa oikeussäännöissä taatut oikeudet.

(21) - Ks. em. asia Centros. Yhteisöjen tuomioistuin vahvisti epäsuorasti, että Tanskan viranomaisten tässä asiassa edustama kanta - jonka mukaan rajavastuuyhtiöiden perustamisen yhteydessä maksettavaa vähimmäispääomaa koskevia kansallisia määräyksiä on ehdottomasti noudatettava - oli yhteisön oikeuden vastainen, koska se perustui olettamukseen, jonka mukaan pääasiallisesti Tanskan markkinoille suunnattu Tanskan kansalaisten harjoittama yritystoiminta on ehdottomasti suoritettava yrityksen kotimaassa sijaitsevasta päätoimipaikasta käsin. Yhteisöjen tuomioistuin viittasi edellä mainittuun asian Binsbergen oikeuskäytäntöön (ks. edellä alaviite 17) ja totesi seuraavaa: "Vaikka kansalliset tuomioistuimet voivat tällaisissa tilanteissa tapauskohtaisesti objektiivisten seikkojen perusteella ottaa huomioon sen, että asianomainen henkilö on käyttänyt oikeuttaan väärin tai menetellyt vilpillisesti, jättääkseen tarvittaessa soveltamatta häneen yhteisön oikeuden niitä säännöksiä ja määräyksiä, joihin asiassa on vedottu, kansallisten tuomioistuinten on tällaista menettelyä arvioidessaan otettava huomioon myös kyseisillä yhteisön säännöksillä ja määräyksillä tavoitellut päämäärät. Kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävänä olevan asian osalta on todettava, että kansalliset säännökset, joiden soveltamiselta kyseessä olevat henkilöt yrittävät välttyä, koskevat yhtiön perustamista eivätkä jonkin ammattitoiminnan harjoittamista. Sijoittautumisvapautta koskevilla perustamissopimuksen määräyksillä taas pyritään siihen, että jonkin jäsenvaltion lainsäädännön mukaan perustetut yhtiöt, joiden sääntömääräinen kotipaikka, keskushallinto tai päätoimipaikka on yhteisön alueella, voivat harjoittaa toimintaansa toisissa jäsenvaltioissa kauppaedustajan liikkeen, sivuliikkeen ja tytäryhtiön välityksellä. Tässä tilanteessa sitä, että jäsenvaltion kansalainen, joka haluaa perustaa yhtiön, tekee sen siinä jäsenvaltiossa, jossa yhtiöitä koskevat oikeussäännöt ovat tämän kansalaisen mielestä lievimmät, ja perustaa toisiin jäsenvaltioihin sivuliikkeitä, ei sinänsä voida pitää sijoittautumisoikeuden väärinkäyttönä. Oikeus perustaa yhtiö jonkin jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti ja perustaa sivuliikkeitä toisiin jäsenvaltioihin sisältyy perustamissopimuksessa taatun sijoittautumisvapauden käyttöön yhtenäismarkkinoilla" (25-27 kohta, viittauksia ei ole toistettu, kursivointi tässä). Yhteisöjen tuomioistuin täsmensi myös, että sen tulkinta perustamissopimuksen 52 ja 58 artiklasta ei estä sitä, että asianomaisen jäsenvaltion viranomaiset voivat ryhtyä toimenpiteisiin petosten estämiseksi tai sanktioimiseksi joko itse yhtiötä kohtaan ja tarpeen vaatiessa yhteistyössä sen jäsenvaltion kanssa, jossa yhtiö on perustettu, tai niitä osakkaita kohtaan, joiden on osoitettu yhtiön perustamisella yrittävän todellisuudessa välttää velvoitteitaan kyseessä olevaan jäsenvaltioon sijoittautuneita yksityisiä tai julkisia velkojia kohtaan.

(22) - Näin on esimerkiksi silloin, kun palvelujen tuottaja harjoittaa yhdessä jäsenvaltiossa yritystoimintaa, joka kokonaan tai pääosin kohdistuu sen jäsenvaltion alueelle, josta yritys on lähtöisin, välttääkseen ammatilliset menettelytapasäännöt, joita siihen sovellettaisiin, jos se olisi sijoittautunut mainitun jäsenvaltion alueelle (ks. asia C-148/91, Veronica Omroep Organisatie, tuomio 3.2.1993, Kok. 1993, s. I-487, 9-14 kohta ja asia C-23/93, TV10, tuomio 5.10.1994, Kok. 1994, s. I-4795, 18-26 kohta, kansallisista yleisradiotoiminnan harjoittajista, jotka ovat sijoittautuneet muuhun jäsenvaltioon kuin siihen, johon ohjelmat kohdistetaan, voidakseen väärinkäytöksellä välttää niille viimeksi mainitun valtion sisäisen oikeusjärjestyksen nojalla kuuluvat ohjelmien sisältöä koskevat voimassa olevat velvoitteet).

(23) - Ks. esim. asia 10/61, komissio v. Italia, tuomio 27.2.1962 (Kok. 1962, s. 1, ja erityisesti s. 21). Ks. myös asia C-324/93, Evans Medical ja Macfarlan Smith, tuomio 28.3.1995 (Kok. 1995, s. I-563, 23, 32 ja 33 kohta), jossa yhteisöjen tuomioistuin vahvisti, että EY:n perustamissopimuksen 234 artiklaa (josta on muutettuna tullut EY 307 artikla) voidaan soveltaa ainoastaan silloin, kun ennen perustamissopimusta tehdyssä kansainvälisessä sopimuksessa asetetaan jäsenvaltiolle sellainen velvollisuus, joka on ristiriidassa perustamissopimuksen kanssa. Kun siis tällaisessa sopimuksessa "sallitaan, että jäsenvaltio ryhtyy sellaisiin toimenpiteisiin, jotka näyttävät olevan yhteisöoikeuden vastaisia, kuitenkaan velvoittamatta jäsenvaltiota niiden suorittamiseen, jäsenvaltion on pidättäydyttävä sellaisista toimenpiteistä". Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ei yhteisön sisäisissä suhteissa kuitenkaan voida vedota sellaiseen sopimukseen, joka on tehty ennen perustamissopimuksen voimaantuloa tai jäsenvaltion yhteisöön liittymistä, kun kyse ei ole kolmansien valtioiden oikeuksista (ks. yhdistetyt asiat C-241/91 P ja C-242/91 P, RTE ja ITP v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. I-743, 84 kohta).

(24) - Ks. yhdistetyt asiat 188/80-190/80, Ranska, Italia ja Yhdistynyt kuningaskunta v. komissio, tuomio 6.7.1982 (Kok. 1982, s. 2545, 24-26 kohta ja erityisesti 25 kohta; Kok. Ep. VI, s. 479), jossa yhteisöjen tuomioistuin hyväksyi jäsenvaltioiden ja julkisten yritysten välisten taloudellisten suhteiden avoimuudesta 25 päivänä kesäkuuta 1980 annetun komission direktiivin 80/723/ETY (EYVL L 195, s. 35, sellaisena kuin se on myöhemmin muutettuna) 2 artiklaan sisältyvän julkisen yrityksen määritelmän, jonka mukaan sillä tarkoitetaan "kaikkia yrityksiä, joiden suhteen julkiset viranomaiset käyttävät suoraan tai välillisesti määräysvaltaa. Tällaista määräysvaltaa oletetaan käytettävän - - jos julkisilla viranomaisilla on suoraan tai välillisesti enemmistö pääomasta, äänimäärän enemmistö tai mahdollisuus asettaa enemmän kuin puolet kyseisen yrityksen hallinto-, johto- tai valvontaelimen jäsenistä". Muistutan, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan "yrityksen" käsitteeseen sisältyy erityisesti kilpailuoikeuden alalla kaikki taloudellista toimintaa harjoittavat toimijat, niiden oikeudellisesta asemasta ja rahoitusjärjestelmästä riippumatta.

(25) - Ks. edellä alaviite 3 ja siihen liittyvä tekstiosuus sekä asia C-320/91, Corbeau, tuomio 19.5.1993 (Kok. 1993, s. I-2533, 8 kohta; toimijaa, jolle on myönnetty kirjelähetysten keräämistä, kuljetusta ja jakelua koskeva yksinoikeus, on pidettävä yrityksenä, jolle kyseinen jäsenvaltio on myöntänyt perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja yksinoikeuksia).

(26) - Ks. esim. edellä alaviitteessä 16 mainittu asia ERT, tuomion 31 kohta.

(27) - Ks. esim. asia C-41/90, Höfner ja Elser, tuomio 23.4.1991 (Kok. 1991, s. I-1979, 29 kohta); edellä alaviitteessä 16 mainittu asia ERT, tuomion 37 kohta; edellä alaviitteessä 16 mainittu asia Merci convenzionali Porto di Genova, tuomion 17 kohta; asia C-323/93, Centre d'insémination de la Crespelle, tuomio 5.10.1994 (Kok. 1994, s. I-5077, 18 kohta); asia C-163/96, Raso ym., tuomio 12.2.1998 (Kok. 1998, s. I-533, 27 kohta) ja asia C-266/96, Corsica Ferries France, tuomio 18.6.1998 (Kok. 1998, s. I-3949, 40 kohta).

(28) - Ks. esim. asia 7/82, GVL v. komissio, tuomio 2.3.1983 (Kok. 1983, s. 483, 56 kohta), jonka mukaan se, että tosiasiallisessa monopoliasemassa oleva yritys kieltäytyy tarjoamasta palvelujaan kaikille sellaisille niitä mahdollisesti tarvitseville, jotka eivät kuulu johonkin tiettyyn ryhmään, jonka tämä yritys on määritellyt kansalaisuuden tai kotipaikan perusteella, on perustamissopimuksen 86 artiklan vastaista.

(29) - Ks. soveltuvin osin asia 27/76, United Brands v. komissio, tuomio 14.2.1978 (Kok. 1978, s. 207, 233 ja 234 kohta; Kok. Ep. IV, s. 9) ja asia T-229/94, Deutsche Bahn v. komissio, tuomio 21.10.1997 (Kok. 1997, s. II-1689, 78 kohta). Ks. myös asia 41/83, Italia v. komissio, tuomio 20.3.1985 (Kok. 1985, s. 873), jossa yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi kumoamiskanteen, jonka Italian tasavalta oli nostanut 10.12.1982 tehtyä komission päätöstä N:o 82/861/ETY (IV/29.877 - British Communications) vastaan, joka koskee ETY:n perustamissopimuksen 86 artiklan mukaista menettelyä British Telecommunicationsia (jäljempänä BT) vastaan (EYVL L 360, s. 36). Tällä päätöksellä komissio vahvisti, että BT, jolla silloin oli telejärjestelmää koskeva lakisääteinen monopoliasema, oli käyttänyt väärin määräävää asemaansa antamalla tiettyjä määräyksiä yritystoimintaansa liittyen. Päätöksellä hylättiin muun muassa käyttäjille asetettu kielto vaatia maksua teleksillä välitettyjen sanomien edelleenlähettämisestä kolmansien lukuun, kun ne ovat peräisin Yhdistyneen kuningaskunnan ulkopuolelta ja lähetetään Yhdistyneen kuningaskunnan ulkopuolelle, jotta lähettäjä voisi välittää sanoman halvemmalla kuin jos hän olisi lähettänyt sen suoraan. Komission mukaan tällainen kielto on perustamissopimuksen 86 artiklan vastainen, koska i) kiellolla rajoitetaan sanomanvälitysyritysten toimintaa muissa jäsenvaltioissa sijaitsevien asiakkaiden haitaksi, ii) kiellolla sovelletaan erilaisia ehtoja sanomanvälitysyritysten tarjoamiin samankaltaisiin suorituksiin siltä osin, kuin palvelujen tarjoaminen jatkossa sidotaan ehtoon, jonka mukaan BT:lle saapuvien Yhdistyneen kuningaskunnan ulkopuolelle edelleenlähetettävien sanomien on oltava peräisin Yhdistyneestä kuningaskunnasta tai niiden on oltava niin kalliita, että voidaan taata, etteivät ne tule lähettäjälle halvemmiksi kuin jos ne olisi lähetetty suoraan, mikä saattaisi yritykset epäedulliseen kilpailuasemaan verrattuna muissa jäsenvaltioissa sijaitseviin viranomaisiin ja kansallisiin yrityksiin, joihin ei sovelleta tällaisia sääntöjä, ja iii) kiellolla sidotaan puhelimen ja teleksin käyttö siihen, että yritykset hyväksyvät velvoitteen periä sellaisia maksuja, joilla ei ole mitään yhteyttä tarjottujen telepalvelujen luonteeseen ja laatuun, vaan perustuvat pikemminkin BT:n pyrkimykseen suojella muiden kansallisten telehallintoviranomaisten tuloja.

(30) - Ks. asia 322/81, Michelin v. komissio, tuomio 9.11.1983 (Kok. 1983, s. 3461, 57 kohta).

(31) - Esittämäni johtopäätös ei tietenkään sulje pois muita näkökohtia, joiden perusteella riidan kohteena oleva toimenpide on ristiriidassa perustamissopimuksen 86 artiklan kanssa. Oberlandesgericht on korostanut, että DP ilmeisesti valtuutetaan tällä toimenpiteellä välillisesti vaatimaan lähettäjältä maksuja, jotka ovat kohtuuttomia suoritetun palvelun taloudelliseen arvoon nähden (ks. perustamissopimuksen 86 artiklan toisen kohdan a alakohta). Kantajalla on näet oikeus vaatia täyden kotimaan postimaksun suorittamista, vaikka i) saapuvien ulkomaan kirjelähetysten jakelukustannukset todennäköisesti ovat kotimaan postin jakelukustannuksia pienemmät ja ii) sen jäsenvaltion kansallinen postilaitos, jossa riidanalainen kirjelähetys on postitettu, on maksanut DP:lle voimassa olevissa sopimuksissa määrätyt päätemaksut sen jälkeen, kun se on perinyt palvelun käyttäjältä ulkomaan lähetyksistä kannettavan postimaksun. Tämän jälkeen kansallinen tuomioistuin esitti epäröiden, että kyseessä oleva toimenpide on ristiriidassa sellaista väärinkäyttöä koskevan kiellon kanssa, joka perustuu teknisen kehityksen rajoittamiseen palvelun käyttäjän vahingoksi (ks. perustamissopimuksen 90 artiklan 1 kohta ja 86 artiklan toisen kohdan b alakohta). Sisällöltään jo vahvistettujen kirjeiden tulostamiseen perustuvien palvelujen tarjoaminen - kuten GZS:n ja CKG:n sopimuskumppaneiden tarjoamat palvelut, joiden tuottaminen on mahdollista yksinomaan nykyaikaisen tieto- ja tietojenkäsittelytekniikan ansiosta - saattaisi tulla kannattamattomaksi, jos palvelun saajalta peritään alkuperämaan ulkomaan postimaksun lisäksi vastaanottajajäsenvaltion kotimaan postimaksu.

(32) - Ks. esim. asia 6/72, Continental Can, tuomio 21.2.1973 (Kok. 1973, s. 215; Kok. Ep. II, s. 89).

(33) - On muistettava, että perustamissopimuksen 86 artiklassa ei edellytetä, että väärinkäytön tuntuvaa vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan tarvitsisi näyttää toteen. Tämän määräyksen rikkomiseksi on sitä vastoin riittävää, että useiden objektiivisten tosiasiallisten ja oikeudellisten seikkojen perusteella on kohtuullisesti ennakoitavissa, että kyseessä oleva toiminta voi vaikuttaa suoraan tai välillisesti, tosiasiallisesti tai mahdollisesti jäsenvaltioiden välisiin kauppavirtoihin sellaisella tavalla, että se haittaisi jäsenvaltioiden välisten yhtenäismarkkinoiden tavoitteiden toteutumista (edellä alaviitteessä 30 mainittu asia Michelin v. komissio, tuomion 104 kohta ja asia C-250/92, DLG, tuomio 15.12.1994, Kok. 1994, s. I-5641, tuomiolauselman 4 kohta).

(34) - Ks. esim. edellä alaviitteessä 27 mainittu asia Raso ym., tuomion 31 kohta.

(35) - Ks. asia 7/68, komissio v. Italia, tuomio 10.12.1968 (Kok. 1968, s. 617; Kok. Ep. I, s. 355), asia C-2/90, komissio v. Belgia, tuomio 9.7.1992 (Kok. 1992, s. I-4331, 26 kohta) ja edellä alaviitteessä 23 mainittu asia Evans Medical ja Macfarlan Smith, tuomion 20 kohta.

(36) - Kuten esimerkiksi öljyn, varaosien ja muiden tavaroiden toimitus ajoneuvojen huollon yhteydessä (ks. asia C-55/93, Van Schaik, tuomio 5.10.1994, Kok. 1994, s. I-4837, 14 kohta).

(37) - Ks. asia C-275/92, Schindler, tuomio 24.3.1994 (Kok. 1994, s. I-1039), jossa yhteisöjen tuomioistuin ei hyväksynyt näkemystä, jonka mukaan pääasian vastaajien harjoittaman arpajaistoiminnan kohde on perustamissopimuksen 30 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa tarkoitettu "tavara". Yhteisöjen tuomioistuin totesi, että mainosmateriaalin, tilauslomakkeiden ja arpalippujen maahantuonti ja jakelu toisessa jäsenvaltiossa toimivan järjestäjän lukuun ei ole itsenäinen päämäärä, vaan "arpajaisten järjestämiseen tai toimintaan liittyvä konkreettinen yksityiskohta eikä sitä voida tarkastella suhteessa perustamissopimukseen arpajaisista riippumattomana, joiden kiinteä osa se on". Yhteisöjen tuomioistuin katsoi siten, että Gerhard ja Jörg Schindlerin toiminta liittyi palvelujen tarjoamiseen ja kuului perustamissopimuksen 59 artiklan soveltamisalaan (tuomion 21-30 kohta ja erityisesti 22 kohta).

(38) - Ks. esim. asia C-360/89, komissio v. Italia, tuomio 3.6.1992 (Kok. 1992, s. I-3401, 11 kohta). Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan perustamissopimuksen (mainitussa asiassa sen 48 ja 52 artiklan) vastaisia ovat sellaiset kansalliset toimenpiteet, jotka eivät ole syrjiviä mutta jotka kuitenkin voivat estää yhteisön kansalaisia (tai yrityksiä) käyttämästä yhteisön oikeudessa taattuja perusvapauksia tai saada heidät luopumaan niiden käytöstä (ks. esim. asia C-19/92, Kraus, tuomio 31.3.1993 (Kok. 1993, s. I-1663, 32 kohta). Syrjimätöntä rajoittavaa toimenpidettä voidaan yhteisön yhdenmukaistamistoimenpiteiden puuttuessa perustella myös yleiseen etuun liittyvillä velvoittavilla vaatimuksilla, jos tällaisia vaatimuksia ei ole vielä turvattu oikeussäännöillä, joita sovelletaan palvelujen tarjoajiin jäsenvaltiossa, johon ne ovat sijoittautuneet, ja jos perustamissopimuksen 59 artiklassa taattua vapautta rajoittava toimenpide on välttämätön ja oikeasuhtainen [ks. esim. julkisasiamies La Pergolan asiassa C-124/97, Läärä ym., tuomio 21.9.1999, Kok. 1999, s. I-6067, esittämän ratkaisuehdotuksen 31 kohta].

(39) - Ks. esim. asia 352/85, Bond van Adverteerders ym., tuomio 26.4.1988 (Kok. 1988, s. 2085, 32 ja 33 kohta). Koska perustamissopimuksen 56 artiklaan sisältyy poikkeus perustamissopimuksen perusperiaatteesta, sitä on tulkittava suppeasti. Sen soveltaminen edellyttää näin ollen todellista ja riittävän vakavaa uhkaa, joka kohdistuu yhteisön perustavanlaatuiseen etuun (ks. esim. asia C-114/97, komissio v. Espanja, tuomio 29.10.1998, Kok. 1998, s. I-6717, 46 kohta). Siksi ei edelleenkään tule kysymykseen, että tähän määräykseen voitaisiin vedota, kun pyritään taloudellisiin tavoitteisiin (ks. esim. edellä mainitussa asiassa Bond van Adverteerders ym. annetun tuomion 34 kohta). Lisäksi kyseisten etujen suojaamista varten voidaan toteuttaa vain sellaisia toimenpiteitä, jotka ovat ehdottoman välttämättömiä ja suhteellisuusperiaatteen mukaisia (ks. esim. yhdistetyt asiat 115/81 ja 116/81, Adoui ja Cornuaille, tuomio 18.5.1982, Kok. 1982, s. 1665, 9 kohta; Kok. Ep. VI, s. 443 ja edellä mainittu asia Bond van Adverteerders ym., tuomion 36 kohta).

(40) - Kansallinen tuomioistuin on todennut, että Tanskan ja Alankomaiden postilaitosten Saksaan osoitettujen kirjelähetysten tosiasiallisille lähettäjille tarjoamien palvelujen kansainvälisen luonteen edellytys täyttyy nyt käsiteltävänä olevassa asiassa. On nimittäin kiistatonta, että nämä postilaitokset eivät toimita kirjelähetyksiä pelkästään rajalle, vaan ne kuljetetaan niiden vastuulla ja kustannuksella Saksan alueella sijaitseviin saapuvaa postia käsitteleviin toimistoihin (Hampuri ja Oberhausen). Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen 59 artiklaa voidaan soveltaa paitsi silloin, kun palvelujen tarjoaja ja vastaanottaja ovat sijoittautuneet eri jäsenvaltioihin, myös kaikissa niissä tapauksissa, joissa palvelujen tarjoaja tarjoaa palvelujaan jossakin muussa jäsenvaltiossa kuin siinä jäsenvaltiossa, jonne hän on sijoittautunut, riippumatta siitä, mihin palvelujen vastaanottajat ovat sijoittautuneet (ks. asia C-398/95, SETTG, tuomio 5.6.1997, Kok. 1997, s. I-3091, 8 kohta).

(41) - Kuten CKG totesi, asiassa C-148/97 riidanalaisten palvelujen alankomaisen tarjoajan CESC:n konsernisuhteesta kantajaan ei seuraa, ettei siihen enää voida soveltaa perustamissopimuksen määräyksiä palvelujen tarjoamisen vapaudesta. Perustamissopimuksen 59 artiklaa voidaan myös soveltaa palveluihin, joita palveluyritys tarjoaa toisessa jäsenvaltiossa oleville asiakkaille siirtymättä itse pois sijoittautumisjäsenvaltiostaan [ks. asia C-384/93, Alpine Investments, tuomio 10.5.1995 (Kok. 1995, s. I-1141, 21 ja 22 kohta)].

(42) - Ks. esim. asia C-76/90, Säger, tuomio 25