ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SEUT 267 artiklan perusteella ennakkoratkaisumenettely edellyttää, että kansallisessa tuomioistuimessa todella on vireillä riita-asia, jossa tämän on annettava ratkaisu, jossa otetaan huomioon ennakkoratkaisutuomio. Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ilmoittaa unionin tuomioistuimelle, että asia, jota se käsittelee, on edelleen vireillä, tällainen ilmoitus kansalliselta tuomioistuimelta sitoo unionin tuomioistuinta eivätkä pääasian asianosaiset lähtökohtaisesti voi kyseenalaistaa sitä.

Jos ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevaan päätökseen on haettu muutosta, ennakkoratkaisukysymyksen merkityksellisyyden ja tarpeellisuuden arviointi kuuluu lisäksi SEUT 267 artiklan mukaisesti lähtökohtaisesti ainoastaan sen tuomioistuimen toimivaltaan, joka tekee ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevan päätöksen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta unionin tuomioistuimen suorittamaa rajoitettua tarkistusta. Näin ollen kyseisen ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen tehtävänä on tehdä johtopäätökset ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevasta päätöksestä tehdyn valituksen yhteydessä mahdollisesti annetusta ratkaisusta ja erityisesti ratkaista, onko sen ennakkoratkaisupyyntö pysytettävä taikka onko sitä muutettava tai onko se peruutettava. Tästä johtuu, että unionin tuomioistuimen on myös selvyyden ja oikeusvarmuuden nimissä pidättäydyttävä päätöksessä, jolla ennakkoratkaisua pyydetään ja jonka on saatava aikaan vaikutuksensa, jos sen tehnyt tuomioistuin ei ole peruuttanut tai muuttanut sitä, koska ainoastaan tämä viimeksi mainittu tuomioistuin voi päättää tällaisesta peruuttamisesta tai muuttamisesta. Vain, jos muutoksenhakutuomioistuin päättäisi sovellettavia kansallisia menettelysäännöksiä noudattaen kumota ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ratkaisun kieltäytyä ottamasta huomioon pääasian kantajan hakemuksen peruuttamista ja määrätä kansallisen tuomioistuimen ennakkoratkaisupyynnön peruutettavaksi, unionin tuomioistuin voisi – kuultuaan tarvittaessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen huomautukset asiasta – ajatella tekevänsä kyseisestä ratkaisusta päätelmänsä mahdollisesti poistaakseen asian unionin tuomioistuimen rekisteristä.

(ks. 28 ja 30–33 kohta)
SEUT 49 artiklaa ei ole mahdollista soveltaa toimintoihin, jotka eivät liity mitenkään unionin oikeudessa tarkoitettuihin tilanteisiin ja joihin liittyvät kaikki merkitykselliset seikat rajoittuvat yhden ainoan jäsenvaltion alueelle. Vastaus unionin oikeuden perustavaa laatua olevia vapauksia koskeviin kysymyksiin voi kuitenkin täysin jäsenvaltion sisäisessäkin tilanteessa olla ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle hyödyllinen erityisesti tilanteessa, jossa sillä on kansallisen oikeuden nojalla velvollisuus myöntää omille kansalaisilleen samat oikeudet kuin jonkin muun jäsenvaltion kansalaisella olisi unionin oikeuden perusteella samanlaisessa tilanteessa.

Muun jäsenvaltion kansalainen, joka on samassa tilanteessa kuin sellainen jäsenvaltion oma kansalainen, joka on jo sijoittautunut kyseiseen jäsenvaltioon ja jolla on lupa harjoittaa autonvuokrausta kuljettajineen koskevaa toimintaa tietystä kunnasta käsin, ja joka ei aio sijoittautua muualle vaan vaatii ainoastaan sille jo myönnetyssä luvassa olevien tiettyjen edellytysten poistamista, harjoittaisi jo oletettavasti kiinteästi ja pysyvästi taloudellista toimintaa kyseisen jäsenvaltion alueella sijaitsevasta toimipaikasta käsin. Näissä olosuhteissa sijoittautumisvapautta koskevan SEUT 49 artiklan tulkinnalla ei ole merkitystä.

(ks. 43–47 ja 49–51 kohta sekä tuomiolauselma)
Kaupallinen menettely on luokiteltava sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla annetun direktiivin 2005/29 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”harhaanjohtavaksi”, jos kyseinen menettely yhtäältä sisältää virheellistä tietoa tai jos se on omiaan harhauttamaan keskivertokuluttajaa ja toisaalta on omiaan saamaan kuluttajan tekemään kaupallisen ratkaisun, jota hän ei muuten olisi tehnyt.

Koska direktiivin 2005/29 6 artiklassa tarkoitetut harhaanjohtavat kaupalliset menettelyt muodostavat saman direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen sopimattomien kaupallisten menettelyjen erityisryhmän, niiden on väistämättä täytettävä koko tällaisen sopimattomuuden tunnusmerkistö ja näin ollen osatekijä, joka koskee menettelyn kykyä vääristää olennaisesti kuluttajan taloudellista käyttäytymistä.

(ks. 30 ja 38 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa edellytetään, että niillä korkea-asteen oppilaitoksilla, joihin alueen myöntämää ja muun muassa Euroopan sosiaalirahaston rahoittamaa opintotukea hakevat opiskelijat haluavat ilmoittautua, on kymmenen vuoden mittainen kokemus, silloin kun kyse on muista oppilaitoksista kuin kansallisessa lainsäädännössä tunnustetuista yliopistoista tai muista kuin sellaisista oppilaitoksista, joiden järjestämät master-ohjelmat on hyväksytty.

Tällaisella lainsäädännöllä, jossa kymmenen vuoden kokemusta koskeva vaatimus kohdistetaan ainoastaan sellaisiin oppilaitoksiin, joiden master-ohjelmia ei ole hyväksytty, kyetään näet saamaan varmuus – ilman että tätä olisi pidettävä kohtuuttomana – siitä, että niillä on niin pitkä kokemus, että niiden tarjoamaa opetusta voidaan ilman minkäänlaista viranomaisvalvontaa tai hyväksymismenettelyä pitää yhtä lailla laadukkaana kuin kansallisessa lainsäädännössä tunnustettujen yliopistojen tai sellaisten korkea-asteen oppilaitosten opetusta, joiden master-ohjelmat on hyväksytty.

(ks. 28 ja 30 kohta sekä tuomiolauselma)
Unionin tuomioistuimissa käytäviä menettelyitä koskevista säännöistä ja erityisesti Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklasta ja unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että lähtökohtaisesti asianosaiset määrittävät ja rajaavat oikeudenkäynnin eivätkä unionin tuomioistuimet voi ratkaista asiaa ultra petita. Vaikka eräät perusteet voidaan ottaa huomioon – tai ne jopa on otettava huomioon – viran puolesta, kuten kumoamiskanteen kohteena olevan päätöksen puuttuvat tai puutteelliset perustelut, sillä tällainen seikka on osa olennaisia muotomääräyksiä, unionin tuomioistuimet voivat sitä vastoin tutkia päätöksen aineellista laillisuutta koskevan perusteen, jossa on kyse perussopimusten tai perussopimusten soveltamista koskevan oikeussäännön rikkomisesta SEUT 263 artiklassa tarkoitetulla tavalla ainoastaan, jos kantaja on siihen vedonnut.

Näin ollen viran puolesta ei voida ottaa esiin oikeudellista perustetta, joka perustuu EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomiseen sillä perusteella, ettei kyseessä oleva toimenpide johdu valtiosta.

Tästä seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin teki antamassaan tuomiossa oikeudellisen virheen tutkiessaan omasta aloitteestaan oikeudellisen perusteen, jonka mukaan jäsenvaltioiden myöntämät vapautukset alumiinioksidin valmistuksessa polttoaineena käytetyn raskaan polttoöljyn valmisteverosta eivät johdu jäsenvaltioista vaan unionista ja jonka mukaan ne eivät tästä syystä ole EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea.

(ks. 27–29 ja 36 kohta)
Aina ei vaadita, että direktiivin säännökset olisi samanmuotoisina toistettava nimenomaisella erityisellä säännöksellä, vaan aina direktiivin sisällön mukaan sen täytäntöön panemiseksi voi riittää yleinen oikeustila. Erityisesti yleisten valtiosääntöoikeudellisten tai hallinto-oikeudellisten periaatteiden olemassaolo voi tehdä tarpeettomaksi täytäntöönpanon toteuttamisen erityisin lainsäädäntötoimin tai asetuksin, kuitenkin sillä edellytyksellä, että nämä periaatteet takaavat sen, että kansalliset viranomaiset soveltavat tosiasiallisesti direktiiviä kaikilta osin, ja että tilanteessa, jossa direktiivin asianomaisen säännöksen tarkoituksena on luoda oikeuksia yksityisille, näihin periaatteisiin perustuva oikeudellinen tilanne on riittävän täsmällinen ja selvä ja että ne, joiden eduista on kysymys, pystyvät täysimääräisesti selvittämään oikeutensa ja tarvittaessa vetoamaan niihin kansallisissa tuomioistuimissa.

(ks. 26–28 kohta)
Kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä annetun direktiivin 2004/83 10 artiklan 1 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että rikoslainsäädännön, joka koskee erityisesti homoseksuaalisia henkilöitä, olemassaolon perusteella voidaan todeta, että näitä henkilöitä on pidettävä erityisenä yhteiskunnallisena ryhmänä.

Direktiivin 10 artiklan 1 kohdan – jossa määritellään se, mitä pidetään erityisenä yhteiskunnallisena ryhmänä, johon kuuluminen voi johtaa todelliseen pelkoon joutua vainotuksi – mukaan erityisesti kahden kumulatiivisen edellytyksen on täytyttävä. Yhtäältä ryhmän jäsenten on jaettava jokin luontainen ominaisuus tai heillä on oltava yhteinen tausta, jota ei voida muuttaa, tai heille on oltava yhteistä sellainen ominaisuus tai usko, joka on niin keskeinen osa identiteettiä, ettei heitä pitäisi vaatia luopumaan siitä. Toisaalta ryhmällä on oltava selvästi erottuva identiteetti asianomaisessa kolmannessa maassa, koska ympäröivä yhteiskunta mieltää sen erilaiseksi.

Näistä edellytyksistä ensimmäisen osalta on selvää, että henkilön sukupuolinen suuntautuminen on sellainen ominaisuus, joka on niin keskeinen osa hänen identiteettiään, ettei häntä pitäisi vaatia luopumaan siitä. Tällainen tulkinta saa tukea direktiivin 2004/83 10 artiklan 1 kohdan d alakohdan toisesta alakohdasta, josta ilmenee, että alkuperämaan olojen mukaan tietty yhteiskunnallinen ryhmä voi olla ryhmä, jonka yhteisenä ominaisuutena on sukupuolinen suuntautuminen. Jälkimmäisen edellytyksen mukaan ryhmällä, jonka jäsenillä on sama sukupuolinen suuntautuminen, on oltava kyseessä olevassa alkuperämaassa selvästi erottuva identiteetti, koska ympäröivä yhteiskunta mieltää sen erilaiseksi.

(ks. 44–47 ja 49 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Sopimuspuolten tahdon autonomian periaatteen, joka on sopimusvelvoitteisiin sovellettavaa lakia koskevan, 19.6.1980 tehdyn Rooman yleissopimuksen perusta ja joka on toistettu sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista annetussa asetuksessa N:o 593/2008, täysimääräisen vaikutuksen varmistamiseksi on Rooman yleissopimuksen 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti noudatettava valintaa, jonka nämä osapuolet ovat vapaasti tehneet niiden väliseen sopimussuhteeseen sovellettavasta laista, joten asianomaisen jäsenvaltion lainsäädännössä tarkoitettujen kansainvälisesti pakottavien säännösten olemassaoloa koskevaa poikkeusta, sellaisena kuin siitä määrätään tämän yleissopimuksen 7 artiklan 2 kohdassa, on tulkittava suppeasti.

Tästä on todettava, että se, että luonnehtii kansallisia säännöksiä kansainvälisesti pakottaviksi säännöksiksi, koskee jäsenvaltioiden säännöksiä, joiden noudattamista on pidetty olennaisen tärkeänä kyseisen jäsenvaltion poliittisen, sosiaalisen tai taloudellisen järjestelmän turvaamiseksi, että niiden noudattamista vaaditaan kaikilta tämän jäsenvaltion alueella olevilta henkilöiltä tai kaikkien sen alueeseen kohdistuvien oikeussuhteiden osalta. Kun siis kansallinen tuomioistuin arvioi sen kansallisen lain kansainvälisesti pakottavan säännöksen luonnetta, jolla se aikoo korvata sopimuspuolten nimenomaisesti valitseman lain, sen on otettava huomioon paitsi tämän lain tarkka sanamuoto myös lain yleinen rakenne ja kaikki olosuhteet, joissa laki on hyväksytty, voidakseen niiden perusteella päätellä, että laki on luonteeltaan pakottava siltä osin kuin käy ilmi, että kansallinen lainsäätäjä on antanut kyseisen lain suojellakseen kyseessä olevan jäsenvaltion olennaisena pitämää etua.

(ks. 47, 49 ja 50 kohta)
Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 2 kohdan mukaan sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit) voi jättää huomioimatta tosiseikat, joihin osapuolet eivät ole vedonneet, tai todisteet, joita ne eivät ole esittäneet ajoissa. Tämän säännöksen sanamuodosta seuraa, että pääsäännön mukaan – ja ellei erikseen ole toisin säädetty – asian osapuolet voivat esittää tosiseikkoja ja todisteita niiden määräaikojen päättymisen jälkeen, jotka niiden esittämiselle on asetettu asetuksen N:o 40/94 säännösten nojalla, eikä SMHV:tä ole millään tavoin kielletty ottamasta huomioon tosiseikkoja tai todisteita, joihin on vedottu tai jotka on esitetty tällä tavalla liian myöhään. Tässä säännöksessä tarkennetaan, että SMHV ”voi” tällaisessa tapauksessa päättää olla ottamatta huomioon tällaisia todisteita, ja annetaan näin virastolle laaja harkintavalta päättää perustellen tältä osin päätöksensä, onko ne otettava huomioon vai ei.

Vaikka asetuksen N:o 40/94 täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 2868/95 50 säännön ensimmäisessä alakohdassa säädetään periaatteesta, jonka mukaan valitusmenettelyssä sovelletaan soveltuvin osin säännöksiä, jotka koskevat menettelyä valituksenalaisen päätöksen tehneellä osastolla, saman säännöksen kolmas alakohta on erityissääntö, jolla poiketaan tästä periaatteesta. Tämä erityissääntö koskee nimenomaisesti väiteosaston päätöksestä tehtyyn valitukseen sovellettavaa menettelyä, ja siinä täsmennetään säännöstö, jonka mukaisesti valituslautakunnassa tutkitaan sellaiset tosiseikat ja todisteet, jotka on esitetty ensimmäisessä asteessa asetettujen määräaikojen päätyttyä. Asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmatta alakohtaa on näin ollen sovellettava juuri tähän väiteosaston päätöksestä tehtyä valitusta koskevan menettelyn osaan sen sijaan, että sovellettaisiin väiteosaston menettelyyn liittyviä säännöksiä, joihin kuuluu asetuksen N:o 2868/95 20 säännön 1 kohta.

Asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmannen alakohdan mukaan on niin, että kun valitus kohdistuu väiteosaston tekemään päätökseen, valituslautakunta rajaa valituksen tutkimisen niihin tosiseikkoihin ja todisteisiin, jotka on esitetty väiteosaston asettamassa määräajassa, ellei valituslautakunta katso, että olisi otettava huomioon uusia tai täydentäviä tosiseikkoja ja todisteita asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Asetuksessa N:o 2868/95 siis säädetään nimenomaisesti, että valituslautakunnalla on väiteosaston päätöksestä tehtyä valitusta käsitellessään asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmannesta alakohdasta ja asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 2 kohdasta johtuva harkintavalta sen päättämiseksi, onko uudet tai täydentävät tosiseikat ja todisteet, joita ei ole esitetty väiteosaston asettamassa määräajassa, otettava huomioon vai ei.

(ks. 21–23, 28, 29, 31 ja 32 kohta)
Sähköisiä viestintäverkkoja ja -palveluja koskevista valtuutuksista annetun direktiivin 2002/20/EY 12 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka nojalla sähköistä viestintäpalvelua tai -verkkoa tarjoavien yritysten on maksettava maksu, jolla on tarkoitus kattaa kansalliselle sääntelyviranomaiselle aiheutuneet kaikki sellaiset kustannukset, joita ei rahoiteta valtion varoista, ja jonka suuruus määritetään näiden yritysten tulojen perusteella, edellyttäen, että tällä maksulla on tarkoitus kattaa yksinomaan tämän artiklan 1 kohdan a alakohdassa mainituista toiminnoista aiheutuvat kustannukset, että tämän maksun nojalla saadut kokonaistulot eivät ylitä näistä toiminnoista aiheutuneita kokonaiskustannuksia ja että tämä maksu määrätään yrityksille puolueettomalla, avoimella ja oikeasuhtaisella tavalla, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava.

(ks. 43 kohta ja tuomiolauselma)
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuvin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen N:o 1408/71 1 artiklan u kohdan i alakohtaa ja 4 artiklan 1 kohdan h alakohtaa on tulkittava siten, että vanhempainraha, joka myönnetään laissa määritellyn aseman perusteella täysin tapauskohtaisesta tarveharkinnasta riippumatta, on katsottava mainitussa asetuksessa tarkoitetuksi perhe-etuudeksi.

Tällaista vanhempainrahaa ei voida ensinnäkään pitää SEUT 157 artiklassa tarkoitettuna palkkana, koska työntekijä on tilanteessa, jossa on kyse työnteon keskeytymisestä työsuhteessa ja koska ei myöskään käy ilmi, että vanhempainrahan maksajana olisi edes välillisesti työnantaja itse.

Toiseksi kyseessä ei ole myöskään korvaava tulo, joka olisi sukua työttömyysetuuksille, koska henkilö, joka saa pääasiassa kyseessä olevan kaltaista vanhempainrahaa, ei ole menettänyt työpaikkaansa vaan on halunnut keskeyttää työnteon työsuhteessa.

Kolmanneksi perhe-etuuksien tarkoituksena on tukea sosiaalisesti perheensä elatuksesta vastaavia työntekijöitä siten, että yhteiskunta osallistuu näihin kustannuksiin. Tässä yhteydessä N:o 1408/71 1 artiklan u alakohdan i alakohdassa käytetyllä perhekustannusten korvaamisen käsitteellä tarkoitetaan muun muassa avustusta, joka annetaan julkisista varoista perheen menoihin lasten elatuksesta aiheutuvien kustannusten keventämiseksi. Kun kyse on avustuksista, joita työntekijöille maksetaan tietyin edellytyksin työuran keskeytymisestä vanhempainvapaan puitteissa, tämäntyyppinen etuus, joka vastaa vanhempainrahaa, on rinnastettava perhe-etuuteen.

(ks. 41–44, 49, 51–55 ja 58–60 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Televiestintäala – Sähköiset viestintäverkot ja -palvelut – Valtuutus – Direktiivi 2002/20 – Valmisteveroksi kutsuttu vero, jota sovelletaan matkapuhelinpalveluja tarjoaviin operaattoreihin – Veron suuruus vastaa prosenttiosuutta näiden palvelujen käyttäjiltä perityistä maksuista – Kansallisen tuomioistuimen on tutkittava tällaisen veron sallittavuuden edellytykset

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/20 12 artikla)

Tiivistelmä

Sähköisiä viestintäverkkoja ja -palveluja koskevista valtuutuksista annetun direktiivin 2002/20 12 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka nojalla matkapuhelinpalveluja tarjoavien operaattoreiden on maksettava valmisteveroksi kutsuttu vero, joka vastaa tiettyä prosenttiosuutta maksuista, jotka operaattorit perivät näiden palvelujen käyttäjiltä, mikäli veron osalta maksuvelvollisuuden aiheuttava tapahtuma ei liity sähköisen viestinnän markkinoille pääsyyn oikeuttavaan yleisvaltuutukseen vaan operaattoreiden tarjoamien matkapuhelinpalvelujen käyttöön ja mikäli veron lopullinen maksaja on näiden palvelujen käyttäjä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava.

(ks. 29 kohta ja tuomiolauselma)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annettua direktiiviä 2006/112 on tulkittava siten, että kyseisessä direktiivissä tarkoitettu tavaroiden luovutuksen käsite ja tällaisen luovutuksen tosiasiallisen toteutumisen todistaminen eivät ole arvonlisäveron vähennysoikeuden käytön yhteydessä sidoksissa siihen, millä tavalla omistusoikeus kyseisiin tavaroihin on hankittu. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on todistelua koskevien kansallisten sääntöjen mukaisesti arvioida kokonaisvaltaisesti sen käsiteltäväksi saatetun asian kaikkia osatekijöitä ja olosuhteita sen ratkaisemiseksi, ovatko tavaroiden luovutukset tosiasiallisesti toteutuneet ja – jos näin on – voidaanko vähennysoikeutta käyttää kyseisten luovutusten perusteella.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 242 artiklaa on tulkittava siten, että siinä ei velvoiteta verovelvollisia, jotka eivät ole maataloustuottajia, merkitsemään suorittamiensa tavaroiden luovutusten kohdetta kirjanpitoonsa, kun kyse on eläimistä, eikä todistamaan, että kyseiset eläimet ovat olleet määräysvallassa kansainvälisen tilinpäätösstandardin IAS 41 ”Maatalous” mukaisesti.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 226 artiklan 6 alakohtaa on tulkittava siten, että siinä ei velvoiteta verovelvollista, joka suorittaa tavaroiden luovutuksia, jotka koskevat nautaeläinten tunnistus- ja rekisteröintijärjestelmän käyttöönottamisesta sekä naudanlihan ja naudanlihatuotteiden pakollisesta merkitsemisestä ja asetuksen N:o 820/97 kumoamisesta annetulla asetuksella N:o 1760/2000, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1791/2006, käyttöön otetun tunnistus- ja rekisteröintijärjestelmän piiriin kuuluvia eläimiä, mainitsemaan kyseisten eläinten korvamerkkejä kyseisiä luovutuksia koskevissa laskuissa.

(ks. 54 kohta ja tuomiolauselman 3 kohta)
Periaatetta, jonka mukaan jäsenvaltion on palautettava unionin oikeuden vastaisesti kantamansa verot, on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että kyseinen jäsenvaltio kieltäytyy palauttamasta sellaista arvonlisäveron osaa, jonka vähentäminen oli estetty unionin oikeuden vastaisella kansallisella toimenpiteellä, sillä perusteella, että tätä veron osaa on tuettu verovelvolliselle myönnetyllä tuella, joka oli Euroopan unionin ja kyseisen valtion rahoittama, edellyttäen, että arvonlisäveron vähennysoikeuden epäämisestä aiheutunut taloudellinen rasitus on kokonaisuudessaan poistettu, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava.

Kansallisen tuomioistuimen on tässä suhteessa muun muassa tutkittava, olisiko pääasian valittajalle myönnetty pienempi tuki, jos sitä ei olisi estetty käyttämästä vähennysoikeuttaan. Tästä seuraa, että arvonlisäveron vähennyskiellosta aiheutuvan taloudellisen rasituksen poistamiseksi sen palautuksen määrän, jota verovelvollinen voi vaatia, on vastattava yhtäältä sen arvonlisäveron määrän, jota se ei ollut kyseisen kansallisen lainsäädännön vuoksi voinut vähentää, ja toisaalta sen verovelvolliselle myönnetyn tuen määrän, joka ylittää määrän, joka sille olisi myönnetty, jos sitä ei olisi estetty käyttämästä vähennysoikeuttaan, välistä erotusta.

(ks. 32, 33 ja 35 kohta sekä tuomiolauselma)
Yleisten viestintäverkkojen ja sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajan saatavien luovutuksensaajan oletetaan toimivan palvelujen tarjoajan vastuulla henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla annetun direktiivin 2002/58 (sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi) 6 artiklan 5 kohdassa tarkoitetulla tavalla silloin, kun luovutuksensaaja toimii pelkästään palvelujen tarjoajan ohjeiden mukaisesti ja tämän valvonnassa liikennetietoja käsiteltäessä. Palvelujen tarjoajan ja luovutuksensaajan välillä tehdyssä sopimuksessa on erityisesti oltava määräykset, joilla voidaan taata se, että luovutuksensaaja käsittelee liikennetietoja laillisesti, ja joiden nojalla palvelujen tarjoaja voi milloin hyvänsä varmistautua siitä, että mainittu luovutuksensaaja noudattaa kyseisiä määräyksiä.

Koska direktiivin 2002/58 6 artiklan 2 ja 5 kohdassa on poikkeus kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa säädettyyn viestinnän luottamuksellisuuteen, sitä on näet tulkittava suppeasti. Mainitun 6 artiklan 5 kohdan tavoitteena on lisäksi taata se, että saatavien perimisen ulkoistaminen ei vaikuta käyttäjän hyväksi vahvistetun henkilötietojen suojan tasoon, koska ulkoistaminen on rajoitettu palvelujen tarjoajan ”vastuulla” toimiviin henkilöihin.

(23, 26 ja 30 kohta sekä tuomiolauselma)
16

Siltä osin kuin kyse on kulujärjestelmästä ja erityisemmin kansallisen tuomioistuimen mahdollisuudesta antaa ”kulusuojamääräyksiä”, jotka mahdollistavat mahdollisesti maksettavaksi tulevien kulujen määrän rajoittamisen jo menettelyn varhaisessa vaiheessa, komissio katsoo, että huolimatta Court of Appealin asiassa R (Corner House Research) v. Secretary of State for Trade & Industry ([2005] 1 WLR 2600) antamassa tuomiossa vahvistetuista arviointiperusteista oikeuskäytäntö Englannissa ja Walesissa on edelleen ristiriitaista ja luo oikeudellista epävarmuutta. Tuomioistuimet antavat lisäksi harvoin näitä määräyksiä. Court of Appealin asiassa R (Garner) v. Elmbridge Borough Council and others 29.7.2010 antama tuomio ([2010] Civ 1006), joka on kuitenkin annettu edellä 9 kohdassa mainitussa perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päätyttyä, edustaa komission mukaan suotuisaa kehitystä, mutta on vielä riittämätön. Mahdollisesti toteutetut kulurajoitukset asetetaan näet käytännössä hyvin korkealle tasolle ja ne aiheuttavat liitännäisiä riitoja, jotka ovat omiaan korottamaan oikeusriidan kokonaiskustannuksia.