Asia C‑522/14

Sparkasse Allgäu

vastaan

Finanzamt Kempten

(Bundesfinanzhofin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Sijoittautumisvapaus — SEUT 49 artikla — Jäsenvaltion sääntely, jonka mukaan luottolaitosten on annettava veroviranomaisille tietoja kuolleiden asiakkaidensa varoista perintöveron kantamista varten — Kyseisen sääntelyn soveltaminen sellaisessa toisessa jäsenvaltiossa sijaitseviin sivuliikkeisiin, jossa pankkisalaisuus kieltää periaatteessa tällaisten tietojen toimittamisen”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 14.4.2016

Sijoittautumisvapaus – Verolainsäädäntö – Rajoitukset – Kansallinen sääntely, jonka mukaan luottolaitosten on annettava veroviranomaisille tietoja kuolleiden asiakkaidensa niistä varalliseristä, joita säilytetään tai hoidetaan kyseisten luottolaitosten toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevissa sivuliikkeissä – Sellaisen pankkisalaisuuden, jonka rikkomisesta on säädetty rangaistus, asettaminen toisessa jäsenvaltiossa – Tietojenantovelvollisuuden sallittavuus

(SEUT 49 artikla)

SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sellaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan luottolaitosten, joiden kotipaikka on kyseisessä jäsenvaltiossa, on ilmoitettava kansallisille viranomaisille ne varallisuuserät, joita säilytetään tai hoidetaan niiden toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevissa epäitsenäisissä sivuliikkeissä, näiden varallisuuserien omistajan, joka asui ensimmäisessä jäsenvaltiossa, kuoltua, kun kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa ei ole vastaavaa ilmoitusvelvollisuutta ja luottolaitoksia koskee siellä pankkisalaisuus, jonka rikkomisesta on säädetty rangaistus.

Ensinnäkin tällaisesta velvollisuudesta mahdollisesti aiheutuvat epäedulliset seuraukset johtuvat siitä, että kaksi jäsenvaltiota käyttää samanaikaisesti toimivaltaansa säännellä yhtäältä sitä, miten pankit ja muut luottolaitokset noudattavat pankkisalaisuutta asiakkaisiinsa nähden, ja toisaalta verovalvontaa, jolloin sivuliikkeen jäsenvaltio on säätänyt pankkisalaisuuden säilyttämisestä kaikkiin, myös veroviranomaisiin nähden, kun taas kotipaikkajäsenvaltiossa pankkisalaisuuden säilyttämistä ei voida asettaa verovalvonnan tehokkuuden varmistamista koskevan vaatimuksen edelle, joten kyseisessä säännöksessä asetetaan velvollisuus toimittaa kyseisen säännöksen kattamissa tilanteissa veroviranomaisille tietoja ilman, että kyseisen tilin haltija olisi antanut siihen suostumuksensa.

Toiseksi jäsenvaltiolla on tilanteessa, jossa verovalvonnan tarpeita varten suoritettavaa tietojenvaihtoa koskevia yhdenmukaistamistoimia ei ole toteutettu, vapaus asettaa kotimaisille luottolaitoksille niiden ulkomailla toimivien sivuliikkeiden osalta sellainen tietojenantovelvollisuus, jolla on määrä varmistaa verovalvonnan tehokkuus, kunhan näissä sivuliikkeissä suoritettavia toimia ei kohdella syrjivästi niiden kotimaisissa sivuliikkeissä suoritettaviin toimiin verrattuina. Sijoittautumisvapautta ei voida nimittäin ymmärtää siten, että jäsenvaltio olisi pakotettu laatimaan verosääntönsä ja erityisesti pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen ilmoittamisvelvollisuuden jonkin toisen jäsenvaltion verosäännöt huomioon ottaen varmistaakseen kaikissa tilanteissa sen, että kaikki kansallisista lainsäädännöistä johtuvat eroavuudet poistuvat.

((ks. 25, 26, 29, 31 ja 32 kohta sekä tuomiolauselma)