ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

EU-tavaramerkki–Kolmansien huomautukset ja väite–Väitteen tueksi esitetyt tosiseikat, todisteet ja huomautukset–Todisteet asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun aikaisemman oikeuden hankkimisesta sekä sen antaman suojan laajuudesta ja voimassaolon jatkumisesta–Seikat, joilla on tarkoitus osoittaa sovellettavan kansallisen lain sisältö–Kohde–Virallisesta lähteestä peräisin olevaa lainsäädäntötekstiä ei tarvitse toimittaa (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohta; komission asetuksen N:o 2868/95 1 artiklan 19 säännön 2 kohdan a, b ja d alakohta) (ks. 40, 41, 57 ja 58 kohta)
Ilmanlaatusuunnitelmia voidaan laatia yksinomaan sellaisen tasapainon perusteella, joka vallitsee pilaantumisriskin vähentämisen tavoitteen ja olemassa olevien erilaisten julkisten ja yksityisten intressien välillä. Se, että jäsenvaltio ylittää PM10-hiukkaspitoisuuksiin sovellettavat raja-arvot, ei näin ollen yksinään riitä siihen, että kyseisen jäsenvaltion katsottaisiin jättäneen noudattamatta ilmanlaadusta ja sen parantamisesta annetun direktiivin 2008/50 23 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaisia velvoitteitaan.

Mainitusta säännöksestä ilmenee, että vaikka jäsenvaltioilla on tiettyä toimintamarginaalia toteutettavien toimenpiteiden määrittämisessä, kyseisten toimenpiteiden on kuitenkin mahdollistettava se, että ajanjakso, jona raja-arvot ylitetään, jää mahdollisimman lyhyeksi. Tässä tilanteessa on selvitettävä tapauskohtaisen analyysin perusteella, ovatko asianomaisen jäsenvaltion laatimat suunnitelmat direktiivin 2008/50 23 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaisia.

(ks. 93–96 kohta)
SEU 19 artiklan 3 kohdan b alakohdassa ja SEUT 267 artiklan ensimmäisen kohdan b alakohdassa määrätään tältä osin, että unionin tuomioistuimella on toimivalta antaa ennakkoratkaisu unionin oikeuden tulkinnasta ja unionin toimielinten toimien pätevyydestä. Näistä määräyksistä seuraa, että unionin tuomioistuimella on toimivalta antaa ennakkoratkaisu unionin toimielinten toimien tulkinnasta ja pätevyydestä ilman poikkeuksia (tuomio 13.12.1989, Grimaldi, C‑322/88, EU:C:1989:646, 8 kohta ja tuomio 13.6.2017, Florescu ym., C‑258/14, EU:C:2017:448, 30 kohta). Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että unionin perussopimusten määräysten nojalla tekemät kansainväliset sopimukset ovat unionin osalta unionin toimielinten toimia (tuomio 16.6.1998, Racke,C‑162/96, EU:C:1998:293, 41 kohta ja tuomio 25.2.2010, Brita,C‑386/08, EU:C:2010:91, 39 kohta).

Unionin tuomioistuimella on siis sekä kumoamiskanteen että ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä toimivalta arvioida, onko unionin tekemä kansainvälinen sopimus yhteensoveltuva perussopimusten kanssa (ks. vastaavasti lausunto 1/75 (OECD-järjestely – Paikalliskustannusten standardi) 11.11.1975, EU:C:1975:145, s. 1361) ja niiden kansainvälisen oikeuden sääntöjen kanssa, jotka perussopimusten mukaan sitovat unionia. On vielä todettava, että sen lisäksi, että unionin tekemät kansainväliset sopimukset sitovat SEUT 216 artiklan 2 kohdan mukaan unionin toimielimiä, ne sitovat myös kyseisten sopimusten osapuolina olevia kolmansia valtioita. On siis katsottava, että tilanteessa, jossa – kuten nyt käsiteltävässä tapauksessa – unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu ennakkoratkaisupyyntö, joka koskee unionin tekemän kansainvälisen sopimuksen pätevyyttä, kyseisen pyynnön on ymmärrettävä kohdistuvan toimeen, jolla unioni on tehnyt kyseisen kansainvälisen sopimuksen (ks. analogisesti tuomio 9.8.1994, Ranska v. komissio,C‑327/91, EU:C:1994:305, 17 kohta ja tuomio 3.9.2008, Kadi ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja komissio, C‑402/05 P ja C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 286 ja 289 kohta).

Kun otetaan huomioon tämän tuomion 46 ja 47 kohdassa mainitut unionin velvoitteet, pätevyyden valvonta, jota unionin tuomioistuin voi joutua harjoittamaan tällaisessa asiayhteydessä, voi kuitenkin koskea kyseisen toimen laillisuutta kyseessä olevan kansainvälisen sopimuksen sisällönkin perusteella (ks. vastaavasti tuomio 3.9.2008, Kadi ja Al Barakaat International Foundation v. neuvosto ja komissio, C‑402/05 P ja C‑415/05 P, EU:C:2008:461, 289 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

(ks. 43–45 ja 48–51 kohta)
Muutoksenhaku–Valitusperusteet–Tosiseikkojen ja selvitysaineiston virheellinen arviointi–Tutkimatta jättäminen–Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu tosiseikkojen ja selvitysaineiston arviointi, paitsi jos niitä on vääristetty–Selvitysaineiston vääristämistä koskeva valitusperuste–Seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti, ja tähän vääristämiseen johtaneet analyysivirheet on osoitettava–Selvitysaineiston vääristämisen on käytävä selvästi ilmi asiakirja-aineistosta

(SEUT 256 artiklan 1 kohdan toinen alakohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohta)
Unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt oikeudellista virhettä tutkiessaan sen kumoamiskanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, joka on nostettu Kiinan kansantasavallasta peräisin olevien tai sieltä lähetettyjen kiteisestä piistä valmistettujen aurinkosähkömoduulien ja niiden keskeisten komponenttien (kennot) tuontia koskevan lopullisen tasoitustullin käyttöönotosta annetun täytäntöönpanoasetuksen N:o 1239/2013 2 artiklasta, kun se totesi, ettei kyseistä artiklaa voida erottaa tämän asetuksen muista säännöksistä.

Koska unionin toimen osittainen kumoaminen on mahdollista vain silloin, kun osat, joiden kumoamista on vaadittu, ovat sellaisia, että ne voidaan erottaa toimen muista osista, tämä edellytys ei täyty, jos toimen osittaisella kumoamisella muutetaan sen pääsisältöä.

Täytäntöönpanoasetuksen N:o 1239/2013 1 ja 2 artiklan sisältämistä säännöksistä seuraa, että 2 artiklassa säädetään vähimmäistuontihintoja koskevan sitoumuksen avulla poikkeuksesta 1 artiklan nojalla asetettujen tasoitustullien maksamiseen tietyn vuotuisen tuontimäärän rajoissa. Unionin lainsäätäjä otti tällä asetuksella käyttöön kaupan suojatoimia, jotka muodostavat kokonaisuuden tai ”paketin”. Kyseisessä asetuksessa määrätään siis kahdesta erillisestä ja toisiaan täydentävästä toimenpiteestä, joilla pyritään yhteiseen päämäärään eli kyseisiä tuotteita koskevien kiinalaisten tukien unionin teollisuudelle aiheuttaman vahingollisen vaikutuksen poistamiseen tämän teollisuuden etuja suojaten.

Koska täytäntöönpanoasetus N:o 1239/2013 perustuu mahdollisuuteen soveltaa näitä erilaisia toimenpiteitä vaihtoehtoisesti, kiinalaiset vientiä harjoittavat tuottajat voivat vedota kyseisen asetuksen 2 artiklassa tarkoitettuun komission hyväksymään vähimmäistuontihintoja koskevaan sitoumukseen ja siten välttyä siltä, että niiden tuotteille määrätään kyseisen asetuksen 1 artiklassa tarkoitettu arvotulli. Tämän 2 artiklan kumoaminen poistaisi tällaisen mahdollisuuden ja hävittäisi vaihtoehdon, jonka unionin lainsäätäjä halusi riidanalaista asetusta antaessaan tarjota kiinalaisille vientiä harjoittaville tuottajille. Kun otetaan huomioon näiden kahdentyyppisten kaupan suojatoimien taloudellisten vaikutusten erot, tällainen kumoaminen vaikuttaisi riidanalaisen asetuksen pääsisältöön.

Vähimmäistuontihintoja koskevaa sitoumusta on sovellettu suurimpaan osaan tapauksia täytäntöönpanoasetuksen N:o 1239/2013 antamisesta lähtien. Tätä sitoumusta on siis tarkoitus soveltaa pääasiallisesti täytäntöönpanoasetuksen kohteena olevan Kiinasta peräisin olevan tuonnin osalta. Näissä olosuhteissa kyseisen sitoumuksen kumoaminen vaikuttaisi väistämättä tämän asetuksen pääsisältöön.

(ks. 38, 42, 46, 52, 55 ja 57 kohta)
SEUT 267 artiklan kolmatta kohtaa on tulkittava siten, että kansallisella tuomioistuimella, jonka päätöksiin ei saada hakea muutosta, on lähtökohtaisesti velvollisuus esittää ennakkoratkaisupyyntö unionin oikeuden tulkinnasta, vaikka kyseisen jäsenvaltion perustuslakituomioistuin on saman kansallisen oikeudenkäynnin yhteydessä arvioinut kansallisten säännösten perustuslainmukaisuutta sellaisten viitenormien kannalta, joiden sisältö vastaa unionin oikeuden normeja.

Edellä lausutusta seuraa, että unionin oikeuden tehokkuus olisi uhattuna ja SEUT 267 artiklan tehokas vaikutus heikentyisi, jos kansallinen tuomioistuin ei sen vuoksi, että on olemassa perustuslainmukaisuuden valvontaa koskeva menettely, saisi saattaa unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi ennakkoratkaisukysymyksiä ja soveltaa välittömästi unionin oikeutta tavalla, joka on unionin tuomioistuimen ratkaisun tai oikeuskäytännön mukainen (ks. vastaavasti tuomio 4.6.2015, Kernkraftwerke Lippe-Ems, C-5/14, EU:C:2015:354, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Vaikka lisäksi onkin totta, että SEUT 267 artiklalla käyttöön otettu menettely on unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisen yhteistyön väline, jonka avulla unionin tuomioistuin esittää kansallisille tuomioistuimille ne unionin oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joita nämä tarvitsevat ratkaistakseen niiden käsiteltäviksi saatetut asiat, on kuitenkin niin, että silloin, kun kansallisen tuomioistuimen päätökseen ei kansallisen lainsäädännön mukaan saada hakea muutosta, viimeksi mainitulla on lähtökohtaisesti velvollisuus saattaa asia unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi SEUT 267 artiklan kolmannen kohdan mukaisesti, kun sille on esitetty unionin oikeuden tulkintaa koskeva kysymys (ks. tuomio 9.9.2015, Ferreira da Silva e Brito ym., C-160/14, EU:C:2015:565, 37 kohta).

(ks. 23, 24 ja 26 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Mainitun asetuksen 9 artiklan 1 kohdan sanamuodosta käy ilmi, että tämän artiklan perusteella tehdyllä päätöksellä on erityisesti sellainen vaikutus, että yritysten esittämät sitoumukset, joilla voidaan poistaa komission ennakkoarvioinnissaan määrittämät kilpailuun liittyvät huolenaiheet, tulevat velvoittaviksi. On todettava, että tällaisessa päätöksessä ei vahvisteta, että huolenaiheiden kohteena ollut käytäntö on sopusoinnussa SEUT 101 artiklan kanssa. Näin ollen asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan 1 kohdan perusteella tehty päätös ei voi synnyttää perusteltua luottamusta kyseisille yrityksille siitä, että niiden markkinakäyttäytyminen on SEUT 101 artiklan mukaista.

[SEUT 101] ja [SEUT 102] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 16 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että Euroopan komission saman asetuksen 9 artiklan 1 kohdan mukaisesti tietyistä yritysten välisistä sopimuksista tekemä sitoumuksia koskeva päätös ei ole esteenä sille, että kansalliset tuomioistuimet tutkivat, ovatko nämä sopimukset kilpailusääntöjen mukaisia, ja tilanteen mukaan toteavat sopimukset pätemättömiksi SEUT 101 artiklan 2 kohdan nojalla. Lisäksi asetuksen N:o 1/2003 johdanto-osan 13 ja 22 perustelukappaleessa, luettuina yhdessä, todetaan nimenomaisesti, että sitoumuksia koskevat päätökset eivät vaikuta jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten ja tuomioistuinten valtuuksiin päättää tapauksesta eivätkä jäsenvaltioiden tuomioistuinten ja kilpailuviranomaisten toimivaltaan soveltaa SEUT 101 ja SEUT 102 artiklaa.

Kansalliset tuomioistuimet eivät silti voi jättää huomiotta tämäntyyppisiä päätöksiä. Tällaiset toimet ovat nimittäin joka tapauksessa luonteeltaan päätöksiä. Lisäksi SEU 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu vilpittömän yhteistyön periaate ja unionin kilpailuoikeuden tehokkaan ja yhtenäisen soveltamisen tavoite edellyttävät, että kansallinen tuomioistuin ottaa huomioon komission ennakkoarvioinnin ja pitää sitä viitteenä tai alustavana todisteena kyseessä olevan sopimuksen kilpailunvastaisuudesta SEUT 101 artiklan 1 kohdan kannalta. Koska komissio voi asetuksen N:o 1/2003 9 artiklan 1 kohdan, luettuna saman asetuksen johdanto-osan 13 perustelukappaleen valossa, mukaan toteuttaa pelkän ennakkoarvioinnin kilpailutilanteesta ja jättää vahvistamatta sittemmin tämän artiklan perusteella tekemässään sitoumuksia koskevassa päätöksessä, onko kilpailusääntöjä rikottu tai rikotaanko niitä vielä, ei voida sulkea pois sitä, että kansallinen tuomioistuin toteaa, että käytäntö, jota sitoumuksia koskeva päätös koskee, on SEUT 101 artiklan vastainen, ja näin ollen vahvistaa, toisin kuin komissio, että tätä artiklaa on rikottu.

(ks. 26, 27, 29 ja 30 kohta sekä tuomiolauselma)
Lääkkeiden lisäsuojatodistuksesta 6.5.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 469/2009 18 artiklaa, kun sitä luetaan kasvinsuojeluaineiden lisäsuojatodistuksen käyttöön ottamisesta 23.7.1996 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1610/96 17 artiklan 2 kohdan valossa, on tulkittava siten, että ensimmäisen markkinoille saattamista koskevan luvan päivämäärä – sellaisena kuin se mainitaan lisäsuojatodistusta koskevassa hakemuksessa –, jonka perusteella tällaisen todistuksen myöntämisen osalta toimivaltainen kansallinen viranomainen on laskenut kyseisen todistuksen voimassaoloajan, on väärä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa se on johtanut mainitun todistuksen voimassaoloajan laskentatapaan, joka ei ole asetuksen N:o 469/2009 13 artiklan 1 kohdassa, sellaisena kuin sitä on tulkittu unionin tuomioistuimen myöhemmässä tuomiossa, säädetyn mukainen.

Unionin tuomioistuin on näet todennut 6.10.2015 antamansa tuomion Seattle Genetics (C 471/14, EU:C:2015:659) 40 kohdassa, että asetuksen N:o 469/2009 13 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettu ”ensimmäisen [unionissa] myönnetyn myyntiluvan myöntämispäivä” on päivä, jona myyntilupapäätös annetaan tiedoksi sen adressaatille. Näin ollen tulkinta, jonka unionin tuomioistuin on omaksunut 6.10.2015 antamassaan tuomiossa Seattle Genetics (C 471/14, EU:C:2015:659) asetuksen N:o 469/2009 13 artiklan 1 kohdassa olevasta käsitteestä ”ensimmäisen [unionissa] myönnetyn myyntiluvan myöntämispäivä”, selventää ja täsmentää kyseisen oikeussäännön merkitystä ja ulottuvuutta niin, että kyseisestä tulkinnasta ilmenee, miten tätä oikeussääntöä täytyy tai olisi täytynyt tulkita ja soveltaa sen voimaantulosta lähtien.

(ks. 40, 42 ja 44 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 20.1.2004 annetulla neuvoston direktiivillä 2004/7/EY, 17 ja 27 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle, tämän direktiivin 27 artiklan nojalla sallitulle direktiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdasta poikkeavalle toimenpiteelle, joka on hyväksytty luvan antamisesta Yhdistyneelle kuningaskunnalle soveltaa tiettyihin luovutuksiin rekisteröitymättömille jälleenmyyjille jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388/ETY 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdasta poikkeavaa toimenpidettä 24.5.1989 tehdyllä neuvoston päätöksellä 89/534/ETY ja jonka nojalla suoramyyntiä harjoittavan yrityksen arvonlisäveron peruste on myytävien tuotteiden käypä markkina-arvo lopullisessa kulutusvaiheessa, kun nämä tuotteet myydään arvonlisäverovelvolliseksi rekisteröitymättömien jälleenmyyjien välityksellä, vaikka tässä poikkeavassa toimenpiteessä ei oteta millään tavalla huomioon ostoihin sisältyvää arvonlisäveroa, joka koskee näiden jälleenmyyjien kyseiseltä yritykseltä ostamia esittelytuotteita.

(ks. 43 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Tiiviimmän yhteistyön toteuttamisesta avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla 20.12.2010 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 1259/2010 1 artiklaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen avioero, joka perustuu toisen aviopuolison uskonnollisessa tuomioistuimessa antamaan yksipuoliseen ilmoitukseen, ei kuulu kyseisen asetuksen asialliseen soveltamisalaan.

Ensimmäiseksi on todettava asetuksen N:o 1259/2010 1 artiklan sanamuodosta, että kyseisen artiklan 1 kohdassa vain todetaan, että asetusta sovelletaan määrättäessä avio- ja asumuseroon sovellettavaa lakia. Mainitun artiklan sanamuodossa ei siis ole mitään siinä tarkoitetun avioeron käsitteen määrittelemisen kannalta hyödyllistä seikkaa.

Siitä asiayhteydestä, johon asetuksen N:o 1259/2010 1 artikla kuuluu, on toiseksi huomautettava aluksi, ettei kyseisen asetuksen missään muussa säännöksessä esitetä asetuksessa tarkoitetun avioeron käsitteen määritelmää. Vaikka on totta, ettei yksityisiä avioeroja suljeta nimenomaisesti asetuksen N:o 1259/2010 soveltamisalan ulkopuolelle, kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 60 kohdassa huomauttanut, useisiin kyseisen asetuksen säännöksiin, kuten mainitun asetuksen 1 artiklan 2 kohtaan, 5 artiklan 2 ja 3 kohtaan, 8 artiklaan, 13 artiklaan ja 18 artiklan 2 kohtaan, sisältyvät viittaukset ”tuomioistuimen” toteuttamiin toimiin ja ”menettelyn” olemassaoloon korostavat sitä, että asetus koskee yksinomaan avioeroja, jotka on julistettu valtiollisen tuomioistuimen tai viranomaisen toimesta tai sen valvonnassa. Lopuksi on todettava, että asetuksen N:o 1259/2010 johdanto-osan kymmenennen perustelukappaleen mukaan asetuksen asiallisen soveltamisalan ja säännösten olisi oltava johdonmukaisia asetuksen N:o 2201/2003 kanssa.

Kolmanneksi on todettava asetuksella N:o 1259/2010 tavoitellusta päämäärästä, että kyseisellä asetuksella toteutetaan, kuten sen otsikosta ilmenee, tiiviimpi yhteistyö osallistuvien jäsenvaltioiden välillä avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla. Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 65 kohdassa huomauttanut, kyseistä asetusta annettaessa tällaiseen tiiviimpään yhteistyöhön osallistuvien jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä ainoastaan julkiset elimet saattoivat tehdä tällä alalla oikeudellisesti sitovia päätöksiä. Vaikka tältä osin on totta, että useat jäsenvaltiot ovat asetuksen N:o 1259/2010 antamisen jälkeen ottaneet oikeusjärjestyksissään käyttöön mahdollisuuden julistaa avioeroja ilman valtion viranomaisen toteuttamia toimia, yksityisten avioerojen sisällyttäminen kyseisen asetuksen soveltamisalaan edellyttäisi kuitenkin – kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 66 kohdassa huomauttanut – yksin unionin lainsäätäjän toimivaltaan kuuluvia mukautuksia.

Asetukseen N:o 2201/2003 sisältyvän avioeron käsitteen määritelmän valossa siis asetuksella N:o 1259/2010 tavoitelluista päämääristä ilmenee, että asetuksen piiriin kuuluvat vain valtiollisen tuomioistuimen tai viranomaisen toimesta tai sen valvonnassa julistetut avioerot.

(ks. 37–40, 44, 45 ja 47–49 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 299 artiklaa sekä rakennerahastojen päämääristä ja tehokkuudesta ja niiden toiminnan yhteensovittamisesta keskenään sekä Euroopan investointipankin toiminnan ja muiden rahoitusvälineiden kanssa 24.6.1988 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o 2052/88, asetuksen N:o 2052/88 soveltamista koskevista säännöksistä rakennerahastojen toiminnan yhteensovittamisen osalta toisaalta keskenään ja toisaalta Euroopan investointipankin toiminnan ja muiden rahoitusvälineiden kanssa 19.12.1988 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o 4253/88 ja asetuksen N:o 2052/88 soveltamista koskevista säännöksistä Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston ohjausosaston osalta 19.12.1988 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o 4256/88 on tulkittava siten, että niissä ei määritetä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa henkilöitä, joita vastaan täytäntöönpanoa voidaan hakea maksettujen summien palauttamisesta tehdyn Euroopan komission päätöksen, joka on täytäntöönpanoperuste, nojalla. Kyseiset henkilöt on määritettävä kansallisessa oikeudessa, kunhan vastaavuus- ja tehokkuusperiaatetta noudatetaan.

Tältä osin on palautettava mieleen, että SEUT 299 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan Euroopan unionin neuvoston, komission tai Euroopan keskuspankin toimi, jossa määrätään maksuvelvollisuus muulle kuin valtiolle, on täytäntöönpanokelpoinen. Kyseisestä määräyksestä seuraa, että mainittu toimi voidaan panna täytäntöön siinä tarkoitettua henkilöä vastaan, joka ei ole valtio. Saman SEUT 299 artiklan toisesta ja kolmannesta kohdasta ilmenee kansallisten täytäntöönpanosääntöjen osalta, että kyseisiä sääntöjä sovelletaan täytäntöönpanotapaan eikä siihen, ketä tuo täytäntöönpano saattaa koskea. Näin ollen on niin, että koska unioni ei ole antanut oikeussääntöjä, joissa yksilöidään mainitut henkilöt ja joiden avulla voidaan määrittää etenkin, voidaanko täytäntöönpanoa hakea muuta henkilöä kuin sitä vastaan, jolle komission päätös on osoitettu, kunkin jäsenvaltion asiana on sisäisessä oikeusjärjestyksessään määrittää henkilöt, joita vastaan pakkotäytäntöönpanoa voidaan hakea, kunhan kansalliset säännöt eivät ole epäedullisempia kuin samankaltaisia kansallisen oikeuden piiriin kuuluvia tilanteita koskevat kansalliset säännöt (vastaavuusperiaate), eivätkä ne ole sellaisia, että unionin oikeudessa annettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate) (ks. vastaavasti tuomio 12.2.2015, Baczó ja Vizsnyiczai, C‑567/13, EU:C:2015:88, 41 ja 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

(ks. 28–31 ja 35 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Oikeusvoimavaikutus ulottuu sitä paitsi ainoastaan niihin tosiseikka- ja oikeuskysymyksiin, jotka on tuomioistuinratkaisulla tosiasiallisesti tai väistämättä ratkaistu.

Vaikka mahdolliset epävarmuudet unionin tuomioistuimen tuomion ulottuvuudesta olisivat lopullisesti hälvenneet vasta toisessa unionin tuomioistuimen tuomiossa esitettyjen selvennysten seurauksena, ensin mainitulla tuomiolla on katsottava olleen antamisestaan lähtien jälkimmäisessä tuomiossa täsmennetyn kaltainen ulottuvuus.

Toimen pätevyyttä koskevien unionin tuomioistuimen ratkaisujen oikeusvoiman vuoksi kyseisillä ratkaisuilla on täysimääräinen vaikutus huolimatta mahdollisista tulkintaeroista, joita ne saattavat synnyttää.

Oikeus vedota luottamuksensuojan periaatteeseen on jokaisella yksityisellä, jolle unionin toimielin on antamalla hänelle täsmällisiä vakuutteluita synnyttänyt perusteltuja odotuksia. Tällaisia vakuutteluja ovat riippumatta siitä muodosta, jossa ne on annettu tiedoksi, täsmälliset, ehdottomat ja yhtäpitävät tiedot. Sen sijaan kukaan ei voi vedota tämän periaatteen loukkaamiseen, jollei mainittuja vakuutteluja ole annettu.

Vaikka katsottaisiin, että tuomioistuinratkaisu voi itsessään antaa oikeuden kyseisessä oikeuskäytännössä tarkoitettuihin perusteltuihin odotuksiin, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön sisältöä koskevia täsmällisiä vakuutteluja ei voida johtaa määräyksestä, jolla unionin yleinen tuomioistuin toteaa mainitun oikeuskäytännön perusteella, että lausunnon antaminen raukeaa.

(ks. 39 ja 40 kohta)
1.

Muutoksenhaku–Valitusperusteet–Tosiseikkojen ja selvitysaineiston virheellinen arviointi–Tutkimatta jättäminen–Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu tosiseikkojen ja selvitysaineiston arviointi, paitsi jos ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla–Valitusperuste, joka koskee tosiseikkojen ottamista huomioon vääristyneellä tavalla–Seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti, ja tähän vääristämiseen johtaneet analyysivirheet on osoitettava (SEUT 256 artikla; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohta) (ks. 43 kohta)