Direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”sopimuksen pääkohde” piiriin kuuluvien sopimusehtojen on nimittäin ymmärrettävä olevan niitä, joilla vahvistetaan sopimuksen olennaiset suoritukset ja jotka sellaisenaan määrittävät sopimusta. Sitä vastoin sellaiset ehdot, jotka ovat luonteeltaan liitännäisiä sopimussuhteen keskeisen sisällön määrittäviin ehtoihin nähden, eivät voi kuulua kyseisen käsitteen ”sopimuksen pääkohde” piiriin. Direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan sanamuodosta käy myös ilmi, että sellaisten ehtojen, joiden mahdollista kohtuuttomuutta ei voida arvioida, toisen ryhmän soveltamisala on rajoitettu, koska se koskee vain sovitun hinnan tai korvauksen asianmukaisuutta suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin, ja tämä pois sulkeminen selittyy sillä, ettei ole olemassa mitään asteikkoa tai oikeudellista arviointiperustetta, jonka puitteissa ja perusteella tämän asianmukaisuuden valvonta olisi mahdollista.

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että ilmaisut sopimuksen pääkohde ja hinnan tai korvauksen asianmukaisuus suhteessa vastineena toimitettaviin palveluihin ja tavaroihin eivät lähtökohtaisesti kata elinkeinonharjoittajan ja kuluttajien välisissä luottosopimuksissa olevia sentyyppisiä ehtoja, joissa yhtäältä sallitaan tietyin edellytyksin se, että luotonantaja muuttaa yksipuolisesti korkokantaa, ja toisaalta määrätään luotonantajan perimästä ”riskipalkkiosta”. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on kuitenkin tarkistaa tämä kyseisten sopimusehtojen luokittelu kyseisten sopimusten luonteen, systematiikan ja ehtojen sekä sopimusehtojen oikeudellisen ja tosiasiallisen asiayhteyden perusteella.

Jos ehto kuuluu sopimuksen pääkohteen piiriin tai jos se on riitautettu hinnan tai korvauksen asianmukaisuuden osalta, on kuitenkin niin, että tämän ehdon mahdollista kohtuuttomuutta on arvioitava, jos on todettava – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on myös tarkistaa –, että sitä ei ole laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi.

Tässä yhteydessä kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdassa ja 5 artiklassa asetettu sopimusehtojen avoimuuden vaatimus ei voi rajoittua ainoastaan sopimusehtojen muodolliseen ja kieliopilliseen ymmärrettävyyteen.

Erityisesti direktiivin 93/13 3 ja 5 artiklasta ja kyseisen direktiivin liitteen 1 kohdan j ja l alakohdasta ja 2 kohdan b ja d alakohdasta ilmenee, että avoimuuden vaatimuksen noudattamiseksi olennaisen tärkeää on se, ilmoitetaanko luottosopimuksessa avoimesti korkokannan muuttamista koskevan menettelyn perusteet ja erityispiirteet sekä kyseisen ehdon suhde muihin luotonantajalle maksettavaa korvausta koskeviin ehtoihin siten, että valistuneella kuluttajalla on mahdollisuus täsmällisten ja helppotajuisten perusteiden nojalla ennakoida, minkälaisia taloudellisia seurauksia siitä hänelle aiheutuu.

Kansallisen tuomioistuimen on tutkittava tätä kysymystä kaikkien olennaisten tosiseikkojen, joihin kuuluvat luotonantajan luottosopimusta koskevien neuvottelujen yhteydessä antamat ilmoitukset ja tiedot, perusteella ja siten, että se ottaa huomioon tarkkaavaisuuden tason, jota voidaan odottaa tavanomaisesti valistuneelta ja kohtuullisen tarkkaavaiselta ja huolelliselta keskivertokuluttajalta.

(ks. 72–75 kohta)