ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Kolmansien maiden kansalaisille jäsenvaltion alueella oleskelua ja työskentelyä varten myönnettävää yhdistelmälupaa koskevasta yhden hakemuksen menettelystä sekä jäsenvaltiossa laillisesti oleskelevien kolmansista maista tulleiden työntekijöiden yhtäläisistä oikeuksista 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/98/EU 12 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka nojalla kolmannen maan kansalainen, jolla on tämän direktiivin 2 artiklan c alakohdassa tarkoitettu yhdistelmälupa, ei voi saada perheille, joissa on vähintään kolme alaikäistä lasta, myönnettävän tuen kaltaista tukea, joka on otettu käyttöön julkisten varojen käytöstä vakauden ja kehityksen turvaamiseksi koskevista toimenpiteistä 23.12.1998 annetulla lailla nro 448 (legge n. 448 – Misure di finanza pubblica per la stabilizzazione e lo sviluppo).
13

A on hakenut kyseiseen päätökseen muutosta korkeimmalta hallinto-oikeudelta (Suomi) perusteenaan se, että päätöksessä on sovellettu virheellisesti direktiivin 2006/112 148 artiklan d alakohtaa, jota on tulkittava siten, että lastin nostopalvelujen kaltaiset palvelut, jotka luonteensa perusteella suoritetaan aluksen ja sen lastin välittömiä tarpeita varten, on vapautettava arvonlisäverosta riippumatta siitä, kuka kyseiset palvelut myy tai ostaa.
35

Lisäksi SEUT 297 artiklan 2 kohdan kolmannesta alakohdasta ilmenee, että toimista, jotka on julkaistava virallisessa lehdessä, poiketen muun muassa päätökset, joille on osoitettu vastaanottaja, on annettava tiedoksi niille, joille ne on osoitettu, ja ne tulevat voimaan, kun ne on täten annettu tiedoksi.
37

Näin ollen on katsottava, että puitepäätöksen 2002/584 26 artiklan 1 kohdassa oleva säilöönoton käsite on unionin oikeuden itsenäinen käsite, jota on tulkittava itsenäisesti ja yhtenäisesti unionin alueella, ja tässä tulkinnassa on otettava huomioon säännöksen sanamuoto ja asiayhteys ja kyseisellä lainsäädännöllä tavoiteltu päämäärä (ks. vastaavasti tuomio 29.10.2015, Saudaçor, C-174/14, EU:C:2015:733, 52 kohta).
51

Toiseen kysymykseen on edellä esitetyin perustein vastattava, että jäsenvaltioiden on varmistettava asetuksen N:o 4/2009 41 artiklan 1 kohdassa säädetyn oikeuden täysimääräinen tehokkuus muuttamalla tarvittaessa menettelysääntöjään. Joka tapauksessa kansallisen tuomioistuimen on sovellettava kyseisen 41 artiklan 1 kohdan säännöksiä jättämällä tarvittaessa soveltamatta sen kanssa ristiriidassa olevia kansallisen oikeuden säännöksiä ja näin ollen sallittava elatusvelkojan tekevän hakemuksensa suoraan täytäntöönpanevan jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle, vaikkei kansallisessa oikeudessa niin säädetä.
Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta rikkovat SEUT 101 artiklan tai SEUT 102 artiklan määräyksiä. Komission toimivalta määrätä sakkoja rikkomistapauksessa ja antaa tätä koskevia päätöksiä sisältää välttämättä toimivallan vahvistaa, että kilpailusääntöjä on rikottu. Tämän osalta on todettava, että se, että rikkominen on lakannut, ei mitenkään vaikuta komission toimivaltaan määrätä seuraamuksia asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan nojalla. Tästä seuraa, että se, että komissio käyttää toimivaltaansa määrätä sakko, antaa sille implisiittisen toimivallan todeta rikkominen ilman, että sen olisi osoitettava oikeutettu etu kyseisen toteamuksen tekemiseen edes tilanteessa, jossa rikkominen on tapahtunut menneisyydessä.

Asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan on lisäksi niin, että jos komissio toteaa, että SEUT 101 tai SEUT 102 artiklan määräyksiä rikotaan, se voi päätöksellä määrätä asianomaiset yritykset ja yritysten yhteenliittymät lopettamaan todetun rikkomisen. Se, että komissio käyttää toimivaltaansa määrätä rikkomisen päättämisestä kyseisen säännöksen mukaisesti, merkitsee siis väistämättä toimivaltaa todeta kyseinen rikkominen eikä näin ollen myöskään velvoita komissiota osoittamaan, että sillä on oikeutettu etu tehdä tämä.

(ks. 57–59 kohta)
Sen osalta, minkä täsmällisen ajankohdan mukaan vertailu tuontijäsenvaltiossa ja vientivaltioissa voimassa olevien suojan tasojen välillä tehdään, on todettava, että tuomion 42 kohdassa mainituissa määräyksissä esiintyvän ilmaisun ”on hakenut” käyttämisestä seuraa, että kyse on suojan hakemisen ajankohdasta.

Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan liitteessä IV olevan 2 kohdan, Bulgarian tasavallan ja Romanian liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan liitteessä V olevan 1 kohdan ja Kroatian tasavallan liittymisehdoista sekä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen, Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen ja Euroopan atomienergiayhteisön perustamissopimuksen mukautuksista tehdyn asiakirjan liitteessä IV olevan 1 kohdan mukaisia erityisjärjestelyjä on tulkittava siten, että niitä sovelletaan lastenlääkkeistä sekä asetuksen (ETY) N:o 1768/92, direktiivin 2001/20/EY, direktiivin 2001/83/EY ja asetuksen (EY) N:o 726/2004 muuttamisesta 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1901/2006 36 artiklan 1 kohdassa säädettyyn voimassaoloajan jatkamiseen.

(ks. 73 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Yhteisestä kalastuspolitiikasta, neuvoston asetusten (EY) N:o 1954/2003 ja (EY) N:o 1224/2009 muuttamisesta sekä neuvoston asetusten (EY) N:o 2371/2002 ja (EY) N:o 639/2004 ja neuvoston päätöksen 2004/585/EY kumoamisesta 11.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1380/2013 16 artiklan 6 kohtaa ja 17 artiklaa sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 16 ja 20 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jolla jäsenvaltio ottaa käyttöön kalastusmahdollisuuksien jakomenetelmän, joka saattaa johtaa – vaikka se perustuukin avoimeen ja puolueettomaan jakoperusteeseen – sen lipun alla purjehtivia kalastusaluksia käyttävien toimijoiden epäyhdenvertaiseen kohteluun, jos mainitulla menetelmällä tavoitellaan unionin tunnustamaa yhtä tai useampaa yleistä etua ja jos se noudattaa suhteellisuusperiaatetta.

Koska pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella kansallisella lainsäädännöllä tavoitellaan yhteisen kalastuspolitiikan tavoitteita – sellaisina kuin ne on vahvistettu asetuksessa N:o 1380/2013 –, on todettava, että se täyttää perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun unionin tunnustaman yleisen edun mukaisen tavoitteen. Siitä, voidaanko pääasiassa kyseessä olevalla kansallisella lainsäädännöllä saavuttaa ne yleisen edun mukaiset tavoitteet, joihin sillä pyritään, on todettava, että tässä lainsäädännössä voidaan siinä säädetyn kalastusmahdollisuuksien jakomenetelmän avulla erityisesti välttää se, että meren elollisia luonnonvaroja käytetään liikaa ja että niiden uusiutuminen häiriintyy tai estyy. Näin ollen tällaisella lainsäädännöllä voidaan taata asetuksen N:o 1380/2013 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut ekologisesti kestävät kalastustoimet.

Sen kysymyksen osalta, aiheutetaanko tällä menetelmällä perusoikeuskirjan 16 ja 20 artiklassa vahvistetuille vapauksille rajoituksia, jotka ylittävät sen, mikä on tarpeen pääasiassa kyseessä olevalla kansallisella lainsäädännöllä tavoiteltujen päämäärien saavuttamiseksi, ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee ensinnäkin, että aikaisempaa osuutta voidaan suurentaa tai pienentää tietyillä perusteilla, jotka liittyvät erityisesti ympäristöön tai edistävät paikallistalouden kehitystä. Vakiintuneella toimijalla ei voi olla yksin yli 40:tä prosenttia Liettuan tasavallalle jaetuista tietyn kalalajin kalastusmahdollisuuksista. Lopuksi on tämän tuomion 38 kohdan tavoin todettava, että kalastusmahdollisuuksien osuus, jota ei ole ensisijaisesti annettu vakiintuneille toimijoille ja jonka on oltava vähintään 5 prosenttia Liettuan tasavallalle myönnetyistä kalastusmahdollisuuksista, jaetaan huutokaupalla muille toimijoille, joilla on Liettuan lipun alla purjehtiva kalastusalus. Näin ollen pääasiassa kyseessä oleva kalastusmahdollisuuksien jakomenetelmä ei johda pelkästään kalastusmahdollisuuksien varaamiseen yksin vakiintuneille toimijoille niiden vastaavien aikaisempien osuuksien perusteella, vaan myös mahdollistaa näiden osuuksien painottamisen tiettyjen puolueettomien seikkojen perusteella.

(ks. 44, 47, 48, 51–54 ja 56 kohta ja tuomiolauselma)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 7 artiklaa on tulkittava siten, että se ei lähtökohtaisesti ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään pääasiassa kyseessä olevan kaltaisista menettelyllisistä erityisvaatimuksista niiden kuluttajien kanteille, jotka ovat tehneet valuuttamääräisen lainasopimuksen, johon sisältyy ehto, jossa määrätään lainattavien varojen luovuttamiseen sovellettavan vaihtokurssin ja lainan takaisinmaksuun sovellettavan vaihtokurssin välisestä erotuksesta, ja/tai ehto, jossa määrätään lainanantajan yksipuolisesta oikeudesta muuttaa sopimusta mahdollistamalla korkotason, kulujen tai palkkioiden korottaminen, kunhan tällaiseen sopimukseen sisältyvien ehtojen kohtuuttomaksi toteamisen avulla voidaan palauttaa se oikeudellinen ja tosiasiallinen tilanne, jossa kuluttaja olisi ollut, ellei mainittuja kohtuuttomia ehtoja olisi ollut.

Vaikka unionin tuomioistuin on siten jo rajannut monessa suhteessa ja direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan ja 7 artiklan 1 kohdan vaatimukset huomioon ottaen tapaa, jolla kansallisen tuomioistuimen on taattava kuluttajien direktiiviin 93 /13 perustuvien oikeuksien suojaaminen, on kuitenkin todettava, ettei unionin oikeudessa lähtökohtaisesti ole yhdenmukaistettu sopimusehtojen väitetyn kohtuuttomuuden tutkimiseen sovellettavia menettelyjä ja että tällaiset menettelyt kuuluvat siten kunkin jäsenvaltion sisäiseen oikeusjärjestykseen, kunhan ne eivät kuitenkaan ole epäedullisempia kuin samankaltaisia kansallisen oikeuden piiriin kuuluvia tilanteita koskevat säännöt (vastaavuusperiaate) ja kunhan niissä säädetään tehokkaasta oikeussuojasta, sellaisena kuin siitä määrätään perusoikeuskirjan 47 artiklassa (ks. vastaavasti tuomio 14.4.2016, Sales Sinués ja Drame Ba, C-381/14 ja C-385/14, EU:C:2016:252, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

(ks. tuomion 35 ja 55 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-554/16

EP Agrarhandel GmbH

vastaan

Bundesminister für Land-, Forst-, Umwelt und Wasserwirtschaft

(Verwaltungsgerichtshofin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Yhteinen maatalouspolitiikka – Asetus (EY) N:o 73/2009 – Viljelijöiden tuki – Emolehmäpalkkiot – 117 artiklan toinen kohta – Tietojen toimittaminen – Päätös 2001/672/EY, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2010/300/EU – Nautojen siirtäminen vuoristoalueen kesälaitumille – 2 artiklan 4 kohta – Siirrosta ilmoittamisen määräaika – Laskeminen – Myöhässä tehdyt ilmoitukset – Edellytys sille, että viljelijälle voidaan maksaa palkkioita – Lähettämisestä aiheutuneen viivästyksen huomioon ottaminen

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 7.6.2018

Maatalous – Yhteinen maatalouspolitiikka – Tiettyjä tukijärjestelmiä koskeva yhdennetty hallinto- ja valvontajärjestelmä – Nautaeläinten tunnistus- ja rekisteröintijärjestelmä ja naudanlihatuotteiden merkitseminen – Sellaisten nautaeläinten paikanvaihdot, joita on tarkoitus laiduntaa kesällä eri paikoilla vuoristoseuduilla. – Velvollisuus laatia luettelo kyseessä olevista nautaeläimistä – Toimivaltaiselle kansalliselle viranomaiselle annettavien ilmoitusten määräaika – Sellaista kansallista säännöstöä, jossa edellytetään, että ilmoitus on saapunut toimivaltaiselle viranomaiselle asetetussa määräajassa, ei voida hyväksyä

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus N:o 1760/2000; komission päätöksen 2001/672, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2010/300, 2 artiklan 4 kohta)

Vuoristoalueilla kesälaitumille vietävien nautaeläinten siirtoihin sovellettavista erityissäännöistä 20.8.2001 tehdyn komission päätöksen 2001/672/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 25.5.2010 tehdyllä komission päätöksellä 2010/300/EU, 2 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännökselle, jonka mukaan kesälaitumelle siirtämisen ilmoittamisen määräajan noudattamisen kannalta ratkaisevana pidetään kyseisen ilmoituksen saapumispäivää.

Näin ollen asetuksen N:o 1760/2000 ja päätöksen 2001/672 asiayhteys ja tavoite eivät ole esteenä sille, että pääasiassa kyseessä olevalla määräajalla katsotaan tarkoitettavan lähettämistä koskevaa määräaikaa, mistä seuraa, että ilmoitettavat tiedot saattavat saapua jäsenvaltion toimivaltaiselle viranomaiselle vasta muutaman päivän asetetun määräajan jälkeen.

(ks. 45 ja 46 kohta sekä tuomiolauselma)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annettua neuvoston direktiiviä 93/13/ETY on tulkittava siten, että kansallisen tuomioistuimen, joka antaa asiassa yksipuolisen ratkaisun ja jolla on kansallisten prosessisääntöjen mukaan toimivalta tutkia viran puolesta, onko vaatimuksen perusteena oleva sopimusehto ristiriidassa oikeusjärjestyksen perusteisiin kuuluvien kansallisten säännösten kanssa, on tutkittava viran puolesta, kuuluuko kyseisen sopimusehdon sisältävä sopimus mainitun direktiivin soveltamisalaan ja onko sopimusehto mahdollisesti kohtuuton.

Unionin tuomioistuin on lisäksi katsonut, että kun otetaan huomioon sen yleisen edun luonne ja merkityksellisyys, johon mainitussa direktiivissä kuluttajille taattu suojelu perustuu, direktiivin 6 artiklan on katsottava olevan sellaisia kansallisia sääntöjä vastaava normi, jotka kuuluvat kansallisen oikeusjärjestyksen perusteisiin. On katsottava, että kyseinen luonnehdinta koskee kaikkia direktiivin säännöksiä, jotka ovat välttämättömiä mainitulla 6 artiklalla tavoitellun päämäärän toteuttamiseksi (tuomio 30.5.2013, Asbeek Brusse ja de Man Garabito, C-488/11, EU:C:2013:341, 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Tästä seuraa, että silloin, kun kansallinen tuomioistuin on kansallisten menettelysääntöjen mukaan toimivaltainen tutkimaan viran puolesta, onko vaatimus ristiriidassa oikeusjärjestyksen perusteisiin kuuluvien kansallisten sääntöjen kanssa – mikä on ennakkoratkaisupyynnössä esitettyjen tietojen mukaan tilanne Belgian tuomioistuinjärjestelmässä, kun tuomioistuin antaa asiassa yksipuolisen ratkaisun –, sen on myös käytettävä tuota toimivaltaa arvioidakseen viran puolesta ja direktiivissä 93/13 vahvistettujen arviointiperusteiden kannalta, kuuluvatko vaatimuksen perusteena oleva riidanalainen sopimusehto ja sopimus, johon se sisältyy, direktiivin soveltamisalaan ja onko kyseinen sopimusehto mahdollisesti kohtuuton (ks. analogisesti tuomio 30.5.2013, Asbeek Brusse ja de Man Garabito, C-488/11, EU:C:2013:341, 45 kohta).

(ks. 35–37 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
SEUT 63 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasioissa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan tässä jäsenvaltiossa asuvan yhtiön ulkomaiselle yhteissijoitusyritykselle jakamista osingoista pidätetään lähdevero, kun taas tässä samassa jäsenvaltiossa asuvalle yhteissijoitusyritykselle jaetut osingot on vapautettu tällaisesta lähdeverosta edellyttäen, että tämä yritys jakaa osakkailleen voittoa tietyn vähimmäismäärän tai määrittää teknisen vähimmäisvoitonjaon ja pidättää osakkailtaan veroa tästä tosiasiallisesta tai fiktiivisestä vähimmäisvoitonjaosta.

(ks. 87 kohta ja tuomiolauselma)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 13.7.2010 annetulla neuvoston direktiivillä 2010/45/EU, 141 artiklan c alakohtaa on tulkittava siten, että siinä säädetty edellytys täyttyy, kun verovelvollinen on sijoittautunut sen jäsenvaltion alueelle, josta tavarat lähetetään tai kuljetetaan, ja sille on annettu arvonlisäverotunniste tuossa jäsenvaltiossa mutta kyseinen verovelvollinen käyttää konkreettisessa yhteisöhankinnassa toisen jäsenvaltion antamaa arvonlisäverotunnistetta.

(ks. 43 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-533/16

Volkswagen AG

vastaan

Finančné riaditeľstvo Slovenskej republiky

(Ennakkoratkaisupyyntö – Najvyšší súd Slovenskej republiky)

Ennakkoratkaisupyyntö – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Direktiivi 2006/112/EY – 167–171 artikla – Arvonlisäveron vähennysoikeus – Palautusjäsenvaltioon sijoittautumattomien verovelvollisten oikeus arvonlisäveron palauttamiseen – 178 artiklan a alakohta – Arvonlisäveron vähennysoikeuden käyttämistä koskevat yksityiskohtaiset säännöt – Direktiivi 2008/9/EY – Arvonlisäveron palauttamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt – Preklusiivinen määräaika – Verotuksen neutraalisuuden periaate – Arvonlisäveron maksaminen ja laskuttaminen useita vuosia kyseessä olevan tavaroiden luovutuksen jälkeen – Palautuksensaantioikeuden epääminen tavaroiden luovutusajankohdasta alkaneen preklusiivisen määräajan päättymisen takia

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 21.3.2018

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen – Vähennysoikeuden käyttöä koskevat yksityiskohtaiset säännöt – Veron vähentämistä tai palauttamista koskevat hakemukset – Sen, että lasku esitetään useita vuosia tavaroiden luovutuksen jälkeen, ajalliset vaikutukset – Preklusiivinen määräaika – Mainitun määräajan laskeminen tavaroiden luovutuspäivästä alkaen – Palautuksensaantioikeutta ei voida evätä sillä perusteella, että mainittu preklusiivinen määräaika on päättynyt ennen palautushakemuksen esittämistä

Unionin oikeutta on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa arvonlisävero on laskutettu verovelvolliselta ja jossa tämä on maksanut sen useita vuosia kyseessä olevan tavaroiden luovutuksen jälkeen, oikeus arvonlisäveron palautukseen evätään sillä perusteella, että mainitun lainsäädännön mukainen preklusiivinen määräaika kyseisen oikeuden käyttämiselle oli alkanut kulua luovutuspäivästä ja oli päättynyt ennen palautushakemuksen esittämistä.

(ks. 51 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-463/16

Stadion Amsterdam CV

vastaan

Staatssecretaris van Financiën

(Hoge Raad der Nederlandenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Verotus – Arvonlisävero – Direktiivi 77/388/ETY – 12 artiklan 3 kohdan a alakohdan kolmas alakohta – Alennettu arvonlisäverokanta – Liitteessä H oleva 7 ryhmä – Yksi ainoa suoritus, joka muodostuu kahdesta erillisestä osatekijästä – Alennetun arvonlisäverokannan soveltaminen valikoivasti toiseen näistä osatekijöistä – ”World of Ajax” ‑niminen tutustumiskierros – Vierailu AFC Ajaxin museossa

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (yhdeksäs jaosto) 18.1.2018

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Jäsenvaltioiden mahdollisuus soveltaa alennettua verokantaa tiettyihin tavaroiden luovutuksiin ja palvelujen suorituksiin – Yksi ainoa suoritus, joka muodostuu kahdesta erillisestä osatekijästä, joista toinen on pääasiallinen ja toinen liitännäinen – Osatekijät, joihin sovellettaisiin eri arvonlisäverokantoja, jos ne tarjottaisiin erillisinä palveluina – Velvollisuus soveltaa yhtä ainoaa verokantaa, joka määritetään pääasiallisen osatekijän perusteella – Mahdollisuus yksilöidä kutakin erillistä osatekijää vastaava hinta – Vaikutuksettomuus

(Neuvoston direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2001/4, 12 artiklan 3 kohdan a alakohta)

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annettua kuudetta neuvoston direktiiviä 77/388/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 19.1.2001 annetulla neuvoston direktiivillä 2001/4/EY, on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta yhdestä ainoasta suorituksesta, joka muodostuu kahdesta erillisestä osatekijästä, joista toinen on pääasiallinen ja toinen liitännäinen ja joihin sovellettaisiin eri arvonlisäverokantoja, jos ne tarjottaisiin erillisinä palveluina, on kannettava vero tähän yhteen ainoaan suoritukseen sovellettavan, sen pääasiallisen osatekijän perusteella määritettävän yhden ainoan arvonlisäverokannan mukaan, ja näin on myös silloin, kun kuluttajan tästä suorituksesta maksaman kokonaishinnan muodostavien molempien osatekijöiden hinta voidaan yksilöidä.

(ks. 36 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-529/16

Hamamatsu Photonics Deutschland GmbH

vastaan

Hauptzollamt München

(Finanzgericht Münchenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Yhteinen tullitariffi – Tullikoodeksi – 29 artikla – Tullausarvon määrittäminen – Keskenään etuyhteydessä olevien yhtiöiden väliset rajat ylittävät liiketoimet – Siirtohinnoittelun ennakkosopimus – Sovittu siirtohinta, joka muodostuu aluksi laskuun merkitystä määrästä ja kiinteämääräisestä oikaisusta, joka on tehty tilikauden päättymisen jälkeen

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 20.12.2017

Tulliliitto – Yhteinen tullitariffi – Tullausarvo – Kauppa-arvo – Määrittäminen – Kauppa-arvo, joka muodostuu aluksi laskuun merkitystä määrästä ja kiinteämääräisestä oikaisusta, joka on tehty tilikauden päättymisen jälkeen – Soveltamisalan ulkopuolelle jääminen

(Neuvoston asetuksen N:o 2913/92 28–31 artikla)

Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna 19.12.1996 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 82/97, 28–31 artiklaa on tulkittava siten, että niiden perusteella ei ole mahdollista hyväksyä tullausarvoksi sovittua kauppa-arvoa, joka muodostuu osittain alun perin laskuun merkitystä ja ilmoitetusta määrästä ja osittain tilikauden päättymisen jälkeen tehdystä kiinteämääräisestä korjauksesta, ilman että tilikauden päättyessä on mahdollista tietää, tehdäänkö korjaus ylös- vai alaspäin.

(ks. 35 kohta ja tuomiolauselma)
SEUT 49 artiklaa ja ammattipätevyyden tunnustamisesta 7.9.2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/36/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 20.11.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2013/55/EU, 4 artiklan 1 kohtaa ja 13 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jossa säädetään, että hammasteknikon toimintoja on harjoitettava yhteistyössä hammaslääkärin kanssa, siltä osin kuin tätä vaatimusta sovelletaan mainitun säännöstön mukaisesti erikoishammasteknikoihin, jotka ovat hankkineet ammatillisen pätevyytensä toisessa jäsenvaltiossa ja haluavat harjoittaa ammattiaan ensin mainitussa jäsenvaltiossa.

Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sen arvioimiseksi, noudattavatko jäsenvaltiot suhteellisuusperiaatetta kansanterveyden alalla, on otettava huomioon, että ihmisten terveyden ja hengen suojaaminen on EUT-sopimuksessa suojelluista oikeushyvistä ja intresseistä tärkein ja että jäsenvaltioiden asiana on päättää siitä tasosta, jolla ne aikovat suojella kansanterveyttä, ja siitä tavasta, jolla kyseinen taso on saavutettava. Koska tämä taso voi vaihdella jäsenvaltiosta toiseen, jäsenvaltioille on tältä osin myönnettävä harkintavaltaa (ks. vastaavasti tuomio 19.10.2016, Deutsche Parkinson Vereinigung, C-148/15, EU:C:2016:776, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Kun otetaan huomioon potilaan terveydelle aiheutuva riski, joka liittyy kaikkiin tämän tuomion 57 kohdassa tarkoitettuihin toimintoihin, kansanterveyden suojelun tavoitteen tärkeys sekä se tämän tuomion 60 kohdassa esiin tuotu harkintavalta, joka jäsenvaltioilla on tämän tavoitteen täytäntöönpanossa, on todettava, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 26–30 kohdassa, että hammaslääkärin pakollisen valvonnan vaatimus on omiaan takaamaan kyseisen tavoitteen saavuttamisen eikä se ylitä sitä, mikä on tätä varten tarpeen.

(ks. 60, 62 ja 63 kohta sekä tuomiolauselma)