Näin ollen ei siis voida katsoa, että pääasiassa kyseessä oleva säännöstö olisi syrjivä puitesopimuksessa tarkoitetulla tavalla sen perusteella, minkä tyyppisestä työstä on kyse, eikä sillä näin ollen loukata direktiivissä 2006/54 tarkoitettua miesten ja naisten yhtäläisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.

Toisaalta on katsottava, että kaksijakoisen mallin, jolla pyritään ottamaan huomion mainitun ylärajan alapuolelle jäävien ja sen ylittävien palkan osien erilainen vakuutusturvan tarve, tavoitetta voidaan pitää puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohdassa tarkoitettuna asiallisena syynä, joka oikeuttaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen erilaisen kohtelun.

Yhtäältä on todettava, että lakisääteisessä eläkevakuutuksessa ei ole aukkoa niiden työntekijöiden eläke-etuuksien osalta, joiden eläkkeeseen oikeuttavat tulot jäävät osa-aikaisen työn vuoksi yleensä vakuutusmaksujen laskennassa sovellettavan ylärajan alapuolelle, koska kaikki heidän tulonsa otetaan huomioon lakisääteisessä vakuutuksessa.

Tämän osalta on muistettava, että työntekijän työuransa aikana tekemän työn tosiasiallisen keston huomioon ottaminen on objektiivinen kriteeri, johon ei liity minkäänlaista syrjintää ja jonka nojalla hänen eläkeoikeuksiaan voidaan suhteellisesti pienentää (ks. vastaavasti tuomio 23.10.2003, Schönheit ja Becker, C-4/02 ja C-5/02 , EU:C:2003:583 , 91 kohta).

Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE), julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) ja Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY) tekemästä osa-aikatyötä koskevasta puitesopimuksesta 15.12.1997 annetun neuvoston direktiivin 97/81/EY, sellaisena kuin se on muutettuna, liitteenä olevan, 6.6.1997 tehdyn osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 ja 2 kohtaa ja miesten ja naisten yhtäläisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa 5.7.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/54/EY 4 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa yrityskohtaisen lisäeläkkeen määrää laskettaessa toisistaan erotetaan palkkatulo, joka jää lakisääteisten eläkevakuutusmaksujen laskennassa sovelletun ylärajan alapuolelle, ja palkkatulo, joka ylittää tämän rajan, ja jossa osa-aikatyöstä saatua palkkatuloa ei käsitellä siten, että laskettaisiin ensin vastaavasta työstä kokoaikaisena maksettava palkka, määritettäisiin tämän jälkeen vakuutusmaksujen laskennassa sovellettavan ylärajan ala- ja yläpuolelle jäävät osuudet ja sovellettaisiin lopuksi tätä suhdetta osa-aikaisesta työstä saatavaan pienempään palkkatuloon.

Kyseisen puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 ja 2 kohtaa sekä direktiivin 2006/54 4 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa naispuolisen työntekijän, joka on työskennellyt sekä kokoaikaisesti että osa-aikaisesti, yrityskohtaisen lisäeläkkeen määrän laskemista varten määritetään työsuhteen kokonaispituuteen sovellettava yhtenäinen työskentelyaste, siltä osin kuin tällä vanhuuseläkkeen laskentamenetelmällä ei rikota pro rata temporis- sääntöä. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, onko tilanne tämä.

Puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 ja 2 kohdan mukaisesti on määritettävä, kohdellaanko osa-aikaisia työntekijöitä epäedullisemmin kuin vastaavia kokoaikaisia työntekijöitä siksi, että huomioon otettavia työskentelyvuosia varten määritetään yhtenäinen työskentelyaste.

Osa-aikaisen työskentelyasteen vahvistaminen vaikuttaa menetelmältä, jonka avulla osa-aikaisen työntekijän tekemä työ voitaisiin ottaa kokonaan huomioon. Osa-aikaisia työntekijöitä koskevan laskelman osalta ei kuitenkaan voida lähteä siitä olettamuksesta, että nämä olisivat työskennelleet tämän koko jakson ajan kokoaikaisesti.

(ks. 42, 43 ja 47 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)