JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

NILS WAHL

4 päivänä lokakuuta 2018 ( 1 )

Asia C‑587/17 P

Belgian kuningaskunta

vastaan

Euroopan komissio

Muutoksenhaku – Yhteinen maatalouspolitiikka – Asetus (EY) N:o 1290/2005 – Yhteisen maatalouspolitiikan rahoitus – Euroopan maatalouden tukirahasto (maataloustukirahasto) – 9 ja 32 artikla – Jäsenvaltioiden velvoitteet – Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle jätetyt menot – Perusteettomasti maksettujen vientitukien palauttaminen – Tarve käyttää kaikki kansalliset oikeussuojakeinot – Ennakkoratkaisupyynnön esittämättä jättäminen – Jäsenvaltion syyksi luettava laiminlyönti – Arviointiperusteet

1. Tässä valituksessa Belgian kuningaskunta vaatii unionin tuomioistuinta kumoamaan 20.7.2017 annetun tuomion Belgia v. komissio, ( 2 ) jossa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi sen nostaman kanteen, jossa vaadittiin kumoamaan komission täytäntöönpanopäätös (EU) 2016/417 ( 3 ) siltä osin kuin siinä jätettiin Belgian kuningaskunta Euroopan maatalouden tukirahastosta myönnettävän rahoituksen ulkopuolelle 9601619 euron osalta.

2. Käsiteltävä valitus antaa unionin tuomioistuimelle tilaisuuden selventää sen jäsenvaltioiden velvoitteen laajuutta, joka koskee perusteettomaksi maksettujen määrien takaisinperintää maataloustukirahaston yhteydessä. Unionin tuomioistuimen on etenkin ratkaistava, oliko unionin yleinen tuomioistuin oikeassa katsoessaan, että käsiteltävän asian kaltaisissa olosuhteissa toimivaltaisten Belgian viranomaisten päätös olla käyttämättä kaikkia kansallisia oikeussuojakeinoja pyrkiessään perimään takaisin perusteettomasti maksetut vientituet merkitsee neuvoston asetuksen (EY) N:o 1290/2005 ( 4 ) 32 artiklan 8 kohdan a alakohdassa tarkoitettua Belgian kuningaskunnan syyksi luettavaa laiminlyöntiä.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

3. Asetuksessa N:o 1290/2005 vahvistetaan yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksen kehys.

4. Sen johdanto-osan 25 perustelukappaleen mukaan jäsenvaltioiden olisi toteutettava toimenpiteitä varmistuakseen siitä, että rahoitetut toimet pannaan asianmukaisesti täytäntöön. Jäsenvaltioiden on myös estettävä tuensaajien tekemät väärinkäytökset ja käsiteltävä ne tehokkaasti.

5. Johdanto-osan 26 perustelukappaleessa todetaan, että eräissä jäsenvaltion suorittamaa laiminlyöntiä koskevissa tapauksissa koko määrä olisi perittävä asianomaiselta jäsenvaltiolta. Samassa perustelukappaleessa kuitenkin selvennetään, että taloudellinen taakka olisi voitava jakaa tasapuolisesti unionin ja jäsenvaltion kesken, sanotun kuitenkaan rajoittamatta jäsenvaltioille niiden sisäisistä menettelyistä johtuvien velvollisuuksien noudattamista.

6. Johdanto-osan 27 perustelukappaleen mukaan jäsenvaltioiden takaisinperintämenettelyt voivat myöhästyttää perusteettomasti maksettujen määrien takaisinperintää usealla vuodella ilman takeita sen onnistumisesta. Näistä menettelyistä johtuvat kustannukset voivat lisäksi olla suhteettomat toteutettuihin tai toteutettavissa oleviin takaisinperimisiin verrattuina.

7. Asetuksen N:o 1290/2005 3 artiklassa säädetään muun muassa seuraavaa: ”1. Maataloustukirahastosta rahoitetaan jäsenvaltioiden ja [Euroopan unionin] välisellä yhteistyöllä seuraavat [unionin] lainsäädännön mukaisesti toteutuneet menot: a) kolmansiin maihin vietävien maataloustuotteiden vientituet; – –”

8. Asetuksen N:o 1290/2005 9 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on a) annettava yhteisen maatalouspolitiikan yhteydessä kaikki tarvittavat lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset sekä toteutettava muut tarvittavat toimenpiteet [Euroopan unionin] taloudellisten etujen tehokkaan suojan varmistamiseksi ja erityisesti i) maataloustukirahastosta ja maaseuturahastosta rahoitettavien toimien tosiasiallisen toteuttamisen ja niiden säännönmukaisuuden varmistamiseksi, ii) väärinkäytösten ehkäisemiseksi ja käsittelemiseksi, iii) väärinkäytösten tai laiminlyöntien vuoksi menetettyjen varojen takaisin perimiseksi; – –”

9. Asetuksen 31 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos komissio toteaa, että 3 artiklan 1 kohdassa ja 4 artiklassa tarkoitettuja menoja ei ole toteutettu [unionin] sääntöjen mukaisesti, se päättää [unionin] rahoituksen ulkopuolelle jätettävistä määristä 41 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen.”

10. Asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan sanamuoto on seuraava: ”– – 5. Jos takaisinperintää ei toteuteta neljän vuoden kuluessa ensimmäisen asteen hallinnollisen tai oikeudellisen päätöksen tekemisestä tai kahdeksan vuoden kuluessa, jos takaisinperintää käsitellään kansallisessa tuomioistuimessa, takaisinperinnän toteuttamatta jättämisestä aiheutuvista taloudellisista seurauksista vastaavat 50-prosenttisesti kyseinen jäsenvaltio ja 50-prosenttisesti [unionin] talousarvio. Asianomaisen jäsenvaltion on ilmoitettava 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetussa yhteenvedossa erikseen määrät, joita ei ole peritty takaisin tämän kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetyssä määräajassa. Takaisinperinnän toteuttamatta jättämisestä johtuvan taloudellisen taakan jakautuminen ensimmäisen alakohdan mukaisesti ei rajoita asianomaisen jäsenvaltion velvollisuutta jatkaa takaisinperintämenettelyä tämän asetuksen 9 artiklan 1 kohdan soveltamiseksi. Näin takaisin perityistä määristä palautetaan maataloustukirahastolle 50 prosenttia tämän artiklan 2 kohdassa säädetyn pidätyksen soveltamisen jälkeen. Jos takaisinperintämenettelyssä todetaan lopullisella hallinnollisella tai oikeudellisella päätöksellä, että väärinkäytöstä ei ole tapahtunut, asianomainen jäsenvaltio ilmoittaa sille ensimmäisen alakohdan mukaisesti aiheutuneen taloudellisen taakan maataloustukirahastolle menona. – – 6. Jäsenvaltiot voivat asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa jättää takaisinperinnän suorittamatta. Tällainen päätös voidaan tehdä vain jos a) takaisinperinnästä aiheutuneet ja ennakoitavat kustannukset ovat yhteensä suuremmat kuin takaisin perittävä määrä; b) takaisinperintä osoittautuu mahdottomaksi velallisen tai väärinkäytöksestä oikeudellisesti vastuussa olevien henkilöiden maksukyvyttömyyden vuoksi, joka on todettu ja hyväksytty asianomaisen jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön mukaisesti. – – 8. Komissio voi 31 artiklan 3 kohdassa säädettyä menettelyä noudatettuaan päättää jättää [unionin] rahoituksen ulkopuolelle [unionin] talousarviosta vastattaviksi aiheutuneet määrät, jos a) se katsoo tämän artiklan 5 ja 6 kohdan nojalla, että väärinkäytökset ja takaisinperinnän toteuttamatta jättäminen johtuvat jäsenvaltion hallinnon, viranomaisen tai elimen tekemistä väärinkäytöksistä tai laiminlyönneistä; – –”

II Asian tausta

A Vilpillisesti saadut vientituet (1992–1993)

11. Vuonna 1992 Générale Sucrière, jonka oikeudet siirtyivät myöhemmin Saint-Louis Sucrelle seuraannon perusteella, myi yhteensä 24000 tonnia sokeria Metelmannille ja Sucre Exportille. Myyntisopimusten mukaan sokeri oli tarkoitus viedä Euroopan unionista.

12. Metelmann ja Sucre Export myivät 6000 tonnia sokeria edelleen Proud Tradingille ja Shawline Offshorelle kahden välittäjän avustuksella. Myös näissä sopimuksissa todettiin, että sokeri oli tarkoitus viedä (nykyisen) Euroopan unionin ulkopuoliseen kolmanteen maahan ja että se oli määrä kuljettaa laivalla Euroopan unionin alueelta viipymättä lastaamisen jälkeen.

13. Saint-Louis Sucre antoi yhtäältä Belgian Bunkeringille ja toisaalta Stevedoring et Manufertille (jäljempänä Manuport Services) toimeksiannon laatia asiaa koskevat asiakirjat ja vastaanottaa sokerin ja lastata sen laivoihin.

14. Sokeri, joka oli tarkoitus kuljettaa Antwerpenin (Belgia) satamasta Uzbekistaniin, lastattiin 20.1.–29.3.1993.

15. Manuport Services laati asiaa koskevat asiakirjat ja toimitti ne yhdessä vienti-ilmoitusten kanssa toimivaltaiselle viranomaiselle, joka on Bureau d’intervention et de restitution belge (Belgian interventio- ja tukivirasto, jäljempänä BIRB). Asiakirjojen perusteella BIRB maksoi Saint-Louis Sucrelle ennakkomaksun vientituesta, johon Saint-Louis Sucre oli oikeutettu. Loput maksusta suoritettiin, kun Saint-Louis Sucre oli esittänyt todisteet siitä, että sokeri oli poistunut (nykyiseltä) Euroopan unionin tullialueelta.

16. Maksun suorittamisen jälkeen ilmeni, että Metelmannin ja Sucre Exportin Proud Tradingille ja Shawline Offshorelle myymiä 6 000:ta tonnia sokeria ei ollutkaan Antwerpenin satamasta lähdön jälkeen kuljetettu alkuperäiseen määräpaikkaan, vaan sokeri oli vilpillisesti jälleentuotu Euroopan unioniin väärien asiakirjojen perusteella. Saint-Louis Sucre ilmoitti tästä oma-aloitteisesti BIRB:lle.

B Rikosoikeudenkäynti (1994–2004)

17. Sokerin jälleentuonnin paljastumisen jälkeen aloitettiin rikosoikeudenkäynti kahta henkilöä vastaan, jotka olivat toimineet välittäjinä yhtäältä Metelmannin ja Sucre Exportin ja toisaalta Shawline Offshoren ja Proud Tradingin välillä.

18. Hof van Beroep Antwerpen (Antwerpenin ylioikeus, Belgia) tuomitsi 22.10.2003 antamallaan tuomiolla nämä kaksi henkilöä petoksesta, asiakirjojen väärentämisestä ja väärien asiakirjojen käyttämisestä.

19. BIRB, Saint-Louis Sucre, Metelmann, Sucre Export ja Manuport Services esittivät tässä oikeudenkäynnissä vahingonkorvausvaatimuksen, ja niille myönnettiin korvauksena näiden kahden henkilön aiheuttamasta vahingosta tilapäisesti 1 sentti.

C Takaisinperintää koskeva siviilioikeudenkäynti (1994–1997 ja 1997–2012)

20. Saatuaan tiedon vilpillisestä viennistä BIRB vaati 16.3.1994 Saint-Louis Sucrea palauttamaan sille maksetun vientituen. BIRB:n mukaan Saint-Louis Sucre oli jälleentuonut sokerin, josta oli aiemmin tehty vienti-ilmoitus ja jonka vienti oli näytetty toteen tietyillä asiakirjoilla (T5-lomake), väärien asiakirjojen (T2E-lomake) perusteella.

21. Saint-Louis Sucre kiisti vaatimuksen ja väitti, ettei se ollut vastuussa sääntöjenvastaisuudesta.

22. Saint-Louis Sucre suostui kuitenkin maksamaan tilapäisesti BIRB:n vaatiman määrän estääkseen koron kertymisen. Maksettu määrä vastasi BIRB:n vaatimaa määrää ja sille 19.4.1994 ja 16.5.1997 väliseltä ajalta kertynyttä korkoa.

23. Vastaanotettuaan Saint-Louis Sucren maksun Belgian kuningaskunta maksoi määrän, joka vastasi 80:tä prosenttia Saint-Louis Sucrelta saadusta määrästä, maataloustukirahastoon ja pidätti loput 20 prosenttia neuvoston asetuksen (ETY) N:o 595/91 mukaisesti. ( 5 )

24. Saint-Louis Sucre nosti 18.6.1997 tribunal de première instance de Bruxellesissa (Brysselin alioikeus, Belgia) kanteen, jossa se vaati BIRB:lle maksetun määrän palauttamista korkoineen ja muiden kulujen korvaamista.

25. Kyseinen tuomioistuin määräsi 20.3.2008 antamallaan tuomiolla BIRB:n maksamaan vaaditun määrän takaisin Saint-Louis Sucrelle.

26. BIRB valitti tästä tuomiosta cour d’appel de Bruxellesiin (Brysselin ylioikeus, Belgia). BIRB pyysi kyseistä tuomioistuinta esittämään unionin tuomioistuimelle kolme ennakkoratkaisukysymystä. Cour d’appel de Bruxelles kuitenkin pysytti 3.5.2012 antamassaan tuomiossa tribunal de première instance de Bruxellesin antaman tuomion ja määräsi BIRB:n maksamaan Saint-Louis Sucrelle 10114003,39 euroa, mikä vastaa 5133087,54 euron summaa ja sille 1.6.1997 lähtien kertyneitä korkoja sekä muita kuluja. Mainittu tuomioistuin ei pitänyt ennakkoratkaisukysymysten esittämistä unionin tuomioistuimelle tarpeellisena.

27. Cour d’appel de Bruxellesin tuomion antamisen jälkeen BIRB pyysi lausuntoa asianajajalta, jolla on valtuudet toimia Cour de cassationissa (ylin tuomioistuin, Belgia), koska Belgian lainsäädännön mukaan asianosainen ei voi valittaa Cour de cassationiin, ellei se ole ensin saanut tällaista lausuntoa.

28. Tutkittuaan perusteellisesti asiakirja-aineistoa ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä asianajaja, jolla on valtuudet toimia Cour de cassationissa, antoi lausuntonsa, jonka mukaan BIRB:n Cour de cassationiin tekemällä valituksella ei olisi mahdollisuuksia menestyä.

29. Saatuaan kyseisen lausunnon BIRB päätti olla valittamatta cour d’appel de Bruxellesin tuomiosta. BIRB maksoi näin ollen määrän, joka se oli määrätty maksamaan Saint-Louis Sucrelle.

D Maataloustukirahastolta veloitettu määrä (2012–2016)

30. Cour d’appel de Bruxellesin tuomion jälkeen BIRB ilmoitti komissiolle aikomuksestaan veloittaa määrä, jonka se oli velvollinen maksamaan Saint-Louis Sucrelle, maataloustukirahastolta, kuten se myöhemmin tekikin. Tämän seurauksena BIRB:n vuoden 2012 vuosikertomukseen sisältyi positiivinen oikaisu, jonka määrä oli 9601619,85 euroa.

31. Määrä merkittiin unionin kirjanpitoon varainhoitovuonna 2012 ja maksettiin Belgian kuningaskunnalle. ( 6 )

E Hallinnollinen menettely komissiossa (2013–2016)

32. Kyseisen maksun jälkeen komissio käynnisti niin sanotun sääntöjenmukaisuuden tarkastamismenettelyn, jossa komissio voi varmistaa, onko jäsenvaltio käyttänyt sen käyttöön annettuja varoja asianmukaisesti. ( 7 ) Komissio katsoi, ettei kyseistä määrää voitu veloittaa maataloustukirahastolta kahdesta syystä: ensinnäkään kaikkia mahdollisia oikeussuojakeinoja ei ollut käytetty, koska BIRB ei ollut tehnyt valitusta Cour de cassationiin, ja toiseksi komissio kiisti korkojen perimisen vuoden 1997 jälkeen.

33. BIRB kiisti tämän arvioinnin 23.5.2013 päivätyssä kirjeessään asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 5 kohdan neljännen alakohdan perusteella. Se myös huomautti yhtäältä, ettei Cour de cassationiin tehtävä valitus olisi välttämättä ja automaattisesti johtanut SEUT 267 artiklan mukaisen ennakkoratkaisupyynnön esittämiseen, ja toisaalta, että asianajajan, jolla on valtuudet toimia Cour de cassationissa, roolin vuoksi sillä ei ollut muuta vaihtoehtoa kuin luopua valituksen tekemisestä.

34. BIRB:n ja komission jatkuvien erimielisyyksien vuoksi niiden välillä järjestettiin 13.10.2014 kahdenvälinen tapaaminen.

35. Tapaamisen jälkeen Belgian kuningaskunta toimitti 17.10.2014 ja 21.1.2015 päivätyillä kirjeillä lisätietoja viennistä ja sokerin vilpillistä vientiä koskevista eri menettelyistä.

36. Komission asetuksen (EY) N:o 885/2006 ( 8 ) 10 ja 11 artiklaan perustuvassa 12.6.2015 antamassaan tiedoksiannossa komissio toisti kantansa, jonka mukaan kaikkia kansallisia oikeussuojakeinoja ei ollut käytetty määrän takaisin perimiseksi. Tiedoksiannosta ilmeni, ettei BIRB olisi asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdan a alakohdan nojalla oikeutettu veloittamaan varoja maataloustukirahastolta. Näin ollen 9601619 euron määrä jätettäisiin Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle.

37. Komissio antoi 22.2.2016 laaditun yhteenvedon perusteella riidanalaisen päätöksen, jossa jätettiin edellä mainittu määrä Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle Belgian kuningaskunnan osalta. Päätös annettiin tiedoksi Belgian kuningaskunnalle 18.3.2016.

III Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa

38. Belgian kuningaskunta nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 30.5.2016 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin riidanalaisen päätöksen kumoamista.

39. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisella tuomiolla kanteen kokonaisuudessaan.

IV Menettely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset

40. Valituksessaan Belgian kuningaskunta vaatii, että unionin tuomioistuin – kumoaa valituksenalaisen tuomion kokonaisuudessaan – kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin sillä jätetään Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle 9601619 euron suuruinen määrä (alamomentti 6701) – velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut tässä asiassa ja unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä.

41. Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

42. Molemmat asianosaiset esittivät suulliset lausumansa 27.6.2018 pidetyssä istunnossa.

V Asian tarkastelu

43. Belgian kuningaskunta esittää valituksessaan yhden ainoan valitusperusteen, jossa se väittää, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi valituksenalaisessa tuomiossa virheellisesti asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdan a alakohtaa.

44. Ainoan valitusperusteensa ensimmäisessä osassa Belgian kuningaskunta väittää, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti, etteivät Belgian viranomaiset olleet käyttäneet kaikkia kansallisia oikeussuojakeinoja, koska ne eivät olleet tehneet valitusta Cour de cassationiin. ( 9 ) Valittajan mukaan unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt ottaa huomioon Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö määrittäessään, oliko kaikki kansalliset oikeussuojakeinot käytetty.

45. Ainoan valitusperusteensa toisessa osassa Belgian kuningaskunta väittää, että unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti, että Belgian kuningaskunta oli laiminlyönyt kyseisten määrien takaisinperinnän, koska se ei ollut tehnyt valitusta Cour de cassationiin. ( 10 )

46. Komissio katsoo, että valitusperusteen ensimmäinen osa on jätettävä tutkimatta, koska se koskee seikkaa, jota ei ole esitetty unionin yleisessä tuomioistuimessa. Ainoan valitusperusteen molemmat osat ovat komission mukaan joka tapauksessa perusteettomia.

47. Ennen kuin tarkastelen tässä valituksessa esitettyä ainoaa valitusperustetta, selitän lyhyesti käsiteltävän asian (oikeudellisen) taustan.

A Johdanto: jäsenvaltioiden rooli asetuksessa N:o 1290/2005 käyttöön otetussa järjestelmässä ja nyt käsiteltävä asia

48. Kaksi maatalousrahastoa, maataloustukirahasto ja maaseuturahasto, perustettiin asetuksella N:o 1290/2005 korvaamaan Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahasto (EMOTR), jolla alun perin rahoitettiin yhteistä maatalouspolitiikkaa (jäljempänä YMP). ( 11 ) Maataloustukirahasto ja maaseuturahasto saavat rahoituksensa unionin talousarviosta, ja aivan kuten niiden edeltäjälläkin, niillä rahoitetaan YMP:tä yleensä ja maaseudun kehittämistä erityisesti. ( 12 )

49. Tarkemmin sanoen maataloustukirahasto otettiin käyttöön, jotta voitaisiin rahoittaa muun muassa kolmansiin maihin vietävistä maataloustuotteista (kuten käsiteltävässä asiassa sokerista) maksettavia vientitukia. ( 13 ) Maataloustukirahastoa hallinnoivat yhteisesti Euroopan unioni ja jäsenvaltiot, joskin jäsenvaltioilla on tältä osin erityisen ratkaiseva asema. Ne ovat vastuussa maksujen suorittamisesta, maksujen perimisestä ja perusteettomasti suoritettujen maksujen takaisinperinnästä maataloustukirahaston yhteydessä. Jäsenvaltiot hoitavat näitä täytäntöönpanoon liittyviä tehtäviä itsenäisesti.

50. Kun otetaan huomioon jäsenvaltioiden keskeinen asema asetuksella N:o 1290/2005 perustetussa järjestelmässä, jäsenvaltioilla on kyseisessä asetuksessa säädetty nimenomainen velvollisuus suojata unionin taloudellisia etuja. ( 14 ) Asetuksen N:o 1290/2005 9 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan jäsenvaltioiden on annettava kaikki tarvittavat lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset sekä toteutettava muut tarvittavat toimenpiteet unionin taloudellisten etujen tehokkaan suojan varmistamiseksi.

51. Tämän 9 artiklan 1 kohdassa säädetyn yleisen velvollisuuden lisäksi asetuksessa N:o 1290/2005 säädetään myös erityisistä mekanismeista, joilla pyritään kannustamaan perimään maataloustukirahastosta perusteettomasti maksetut määrät takaisin ripeästi ja tehokkaasti. Asetuksen 32 artiklan 5 kohdassa otettiin käyttöön mekanismi, jossa – jos takaisinperintää ei toteuteta neljän vuoden kuluessa ensimmäisen asteen hallinnollisen tai oikeudellisen päätöksen tekemisestä tai kahdeksan vuoden kuluessa, jos takaisinperintää käsitellään kansallisessa tuomioistuimessa – takaisinperinnän toteuttamatta jättämisestä aiheutuvista taloudellisista seurauksista vastaavat 50-prosenttisesti kyseinen jäsenvaltio ja 50-prosenttisesti unionin talousarvio. Lisäksi asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdan mukaan komissio voi tarvittaessa päättää jättää tietyt tuet unionin rahoituksen ulkopuolelle. Näin tapahtuu esimerkiksi silloin, jos komissio katsoo, että jäsenvaltio tai sen viranomaiset ovat laiminlyöneet väärinkäytösten vuoksi menetettyjen määrien takaisinperinnän.

52. Näiden mekanismien tarpeellisuutta voivat selittää asetuksella N:o 1290/2005 käyttöön otetun rahoitusjärjestelmän logiikkaan liittyvät, toisiinsa sidoksissa olevat tekijät.

53. On syytä muistaa, että maksut, joita jäsenvaltiot suorittavat maataloustukirahaston yhteydessä asiaa koskevan unionin lainsäädännön mukaisesti, maksetaan pääsääntöisesti unionin talousarviosta. Edellä mainitut mekanismit ovat siten poikkeuksia pääsääntöön, joka koskee jäsenvaltioille YMP:n yhteydessä aiheutuneiden menojen rahoittamista unionin varoista. Kuten edellä on todettu, koska jäsenvaltiot toimivat Euroopan unionin puolesta, on asianmukaista, että Euroopan unioni vastaa lähtökohtaisesti yksityisten toiminnasta aiheutuvista menetyksistä, jos jäsenvaltiot ovat tehneet kaiken mahdollisen varmistaakseen, että YMP:stä rahoitetut toimet toteutetaan tosiasiallisesti ja pannaan täytäntöön oikein väärinkäytösten estämiseksi ja käsittelemiseksi sekä menetettyjen määrien perimiseksi takaisin. ( 15 ) Jotta kuitenkin varmistetaan, ettei kannusteta toimimattomuuteen, nämä mekanismit ovat osa toimia, joilla taataan se, että jäsenvaltiot ryhtyvät asianmukaisiin toimiin torjuakseen petoksia, jotka ovat toistuva ongelma maataloustukien yhteydessä, ja pyrkivät täysimääräisesti perimään takaisin perusteettomasti maksetut määrät. ( 16 )

54. Riidanalaisessa päätöksessä, jonka unionin yleinen tuomioistuin pysytti valituksenalaisessa tuomiossa, komissio vetosi asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohtaan jättääkseen kyseessä olevat määrät Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle. Käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimen on siten ratkaistava, oliko unionin yleinen tuomioistuin oikeassa katsoessaan yhtäältä, että kun Belgian kuningaskunta ei valittanut 3.5.2012 annetusta tuomiosta, jolla i) pysytettiin ensimmäisessä oikeusasteessa BIRB:tä vastaan annettu tuomio ja ii) evättiin BIRB:n pyyntö ennakkoratkaisupyynnön esittämisestä unionin tuomioistuimelle komission asetuksen (ETY) N:o 3665/87 ( 17 ) tulkinnasta) Cour de cassationiin, se ei ryhtynyt kaikkiin käytettävissään oleviin toimiin eikä siten toiminut riittävän huolellisesti kyseessä olevien määrien takaisinperinnässä, ja toisaalta, että takaisinperinnän toteuttamatta jättäminen johtui näin ollen kyseisen jäsenvaltion syyksi luettavasta laiminlyönnistä. ( 18 )

55. Tältä osin asiakirja-aineistosta ilmenee, että voidakseen tehdä valituksen Cour de cassationiin valittajan on ensin pyydettävä lausuntoa asianajajalta, jolla on valtuudet toimia kyseisessä tuomioistuimessa. Asianajaja arvioi tällöin mahdollisuutta tehdä oikeuskysymyksiin rajoittuva valitus Cour de cassationiin.

56. Käsiteltävässä asiassa sen jälkeen, kun tuomio oli annettu 3.5.2012, BIRB pyysi sovellettavien menettelysääntöjen mukaisesti lausuntoa asianajalta, jolla on valtuudet toimia kyseisessä tuomioistuimessa. Tutkittuaan asiakirja-aineistoa asianajaja, jolta BIRB oli pyytänyt lausuntoa, katsoi, etteivät 3.5.2012 annetun tuomion riitauttamisen menestymismahdollisuudet olleet merkittävät. BIRB noudatti tätä neuvoa eikä valittanut tuomiosta Cour de cassationiin.

57. Kun pidetään mielessä nämä erityiset tosiseikat, Belgian kuningaskunnan tekemän valituksen yhteydessä tulee esille pohjimmiltaan kysymys siitä, voiko päätös olla valittamatta yksin merkitä kyseisen jäsenvaltion syyksi luettavaa laiminlyöntiä. Tarkemmin sanoen: miten pitkälle jäsenvaltion on mentävä periäkseen menetetyt määrät takaisin?

58. Tässä valituksessa unionin tuomioistuimen on siten määritettävä perusteet, joiden perusteella on arvioitava, onko jäsenvaltio syyllistynyt laiminlyönteihin periessään takaisin väärinkäytösten vuoksi menetettyjä varoja. Jotta unionin taloudellisia etuja voidaan suojata riittävästi, on nimittäin saatettava asianmukaiseen tasapainoon yhtäältä vaatimus toteuttaa kaikki tarvittavat toimenpiteet menetettyjen varojen perimiseksi takaisin ja toisaalta tarve välttää se, että jäsenvaltiot ryhtyvät tarpeettomiin ja kalliisiin oikeustoimiin. ( 19 )

B Ainoan valitusperusteen ensimmäinen osa: tutkittavaksi ottamista koskevan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön merkityksellisyys

1. Asianosaisten lausumat

59. Ainoan valitusperusteensa ensimmäisessä osassa Belgian kuningaskunta väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, koska se ei soveltanut Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöä arvioidessaan, olivatko Belgian viranomaiset syyllistyneet laiminlyönteihin, kun ne eivät käyttäneet kaikkia mahdollisia kansallisia oikeussuojakeinoja. ( 20 )

60. Belgian kuningaskunta väittää etenkin, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on tunnustanut oikeuskäytännössään asianajajan, jolla on valtuudet toimia Cour de cassationissa, erityisen ja pakottavan roolin: kyseisen oikeuskäytännön mukaan kantajan voidaan katsoa tehneen kaiken mahdollisen kaikkien kansallisten oikeussuojakeinojen käyttämiseksi myös silloin, jos kantaja ei ollut valittanut mainittuun tuomioistuimeen, jos valituksen tekeminen olisi ollut vastoin asianajajan, jolla on valtuudet toimia Cour de cassationissa, kielteistä lausuntoa.

61. Komissio väittää, että ainoan valitusperusteen ensimmäinen osa on jätettävä tutkimatta, koska Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöä koskevaa perustetta ei esitetty unionin yleisessä tuomioistuimessa. Komissio katsoo, että ainoan valitusperusteen ensimmäinen osa on joka tapauksessa perusteeton, koska Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö ei pohjimmiltaan ole merkityksellinen tässä yhteydessä.

62. Tarkastelen aluksi lyhyesti komission esille tuomaa kysymystä tutkittavaksi ottamisen edellytyksistä ennen kuin tutkin ainoan valitusperusteen ensimmäisen osan asiakysymystä.

2. Arviointi

63. Unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisessa tuomiossa, että on epätavallista mutta mahdollista, että kantaja tekee valituksen Cour de cassationiin asianajajan, jolla on valtuudet toimia kyseisessä tuomioistuimessa, kielteisestä lausunnosta huolimatta. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi tämän perusteella, etteivät Belgian viranomaiset olleet käyttäneet kaikkia kansallisia oikeussuojakeinoja eikä Belgia siten ollut toiminut riittävän huolellisesti. ( 21 )

a) Tutkittavaksi ottaminen: uusia perusteluja voidaan esittää, kunhan riidan kohde säilyy samana

64. Kun tarkastellaan ainoan valitusperusteen ensimmäisen osan tutkittavaksi ottamista, on aluksi syytä muistuttaa, ettei muutoksenhakuvaiheessa voida yleensä esittää uusia perusteita. ( 22 )

65. Belgian kuningaskunta väitti unionin yleisessä tuomioistuimessa käyttäneensä kaikki mahdolliset kansalliset oikeussuojakeinot. Unionin yleisessä tuomioistuimessa kyseinen jäsenvaltio selitti seikkaperäisesti, miksi yhtäältä Cour de cassationissa käsiteltävää valitusta ei voitaisi pitää kolmantena (aineellisen) oikeudenkäytön asteena ja toisaalta miksi oli käytännössä mahdotonta tehdä menestyksekkäästi valitusta kyseiseen tuomioistuimeen, jos asianajaja, jolta on pyydetty lausuntoa, oli antanut kielteisen lausunnon Cour de cassationiin tehtävän valituksen menestymismahdollisuuksista. Belgian kuningaskunta ei kuitenkaan nimenomaisesti väittänyt, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt soveltaa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöä sen toteamiseksi, että se oli käyttänyt kaikki mahdolliset kansalliset oikeussuojakeinot ja ettei se ollut syyllistynyt laiminlyönteihin periessään takaisin menetettyjä määriä.

66. Näin ollen on totta, kuten komissio huomauttaa, ettei Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön merkityksellisyyttä asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdan a alakohdan tulkinnassa tarkasteltu ensimmäisessä oikeusasteessa.

67. Unionin tuomioistuin ei kuitenkaan sovella tiukkoja vaatimuksia uusien perustelujen tutkittavaksi ottamiseen. Ratkaisevaa on pikemminkin se, ettei ensimmäisen oikeusasteen oikeudenkäynnin kohde muutu muutoksenhaussa.

68. Tarkemmin ottaen, kuten unionin tuomioistuin on todennut, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklasta ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 113 artiklan 2 kohdasta, kun niitä luetaan yhdessä, ilmenee, että valittaja voi vedota valituksessa mihin tahansa asian kannalta merkitykselliseen perusteluun, kunhan valituksella ei muuteta oikeudenkäynnin kohdetta siitä, millainen se oli unionin yleisessä tuomioistuimessa. ( 23 )

69. Toisin kuin komission tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumista koskevassa väitteessä esitetään, ei ole välttämätöntä, että jokaista perustelua, johon vedotaan valituksen yhteydessä, on ensin käsitelty ensimmäisessä oikeusasteessa. Unionin tuomioistuin on sen sijaan tältä osin korostanut, että tämänkaltaista rajoitusta perusteluille, joita valittaja voi esittää valituksessa, ei voida hyväksyä. Näin on siksi, että muutoksenhakumenettelyn tarkoituksesta jäisi muutoin merkittävä osa toteutumatta. ( 24 )

70. Ainoan valitusperusteen ensimmäisellä osalla ei muuteta oikeudenkäynnin kohdetta siitä, millainen se oli unionin yleisessä tuomioistuimessa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön merkityksellisyyttä koskevalla perustelulla pyritään pikemminkin riitauttamaan tapa, jolla unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi ja sovelsi asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdan a alakohtaa.

71. Komission väite ainoan valitusperusteen ensimmäisen osan tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumisesta on näin ollen hylättävä.

b) Asiakysymys: tutkittavaksi ottamista koskeva Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö ei ole merkityksellinen käsiteltävässä asiassa

72. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö, johon Belgian kuningaskunta viittaa, koskee Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen käsiteltäväksi saatettujen asioiden tutkittavaksi ottamista. Ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamisesta tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 35 artiklan 1 kohdan mukaan Euroopan ihmisoikeustuomioistuin voi ottaa asian käsiteltäväkseen vasta, kun muutoksenhakija on turvautunut kaikkiin (säännöllisiin) kansallisiin oikeussuojakeinoihin. ( 25 )

73. On tietenkin niin, että kuten Belgian kuningaskunta huomautti, perusoikeudet, sellaisina kuin ne taataan Euroopan ihmisoikeussopimuksessa, ovat yleisinä periaatteina osa unionin oikeutta. ( 26 ) Samoin on niin, että Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 52 artiklan 3 kohdassa määrätään, että siltä osin kuin perusoikeuskirjan oikeudet vastaavat Euroopan ihmisoikeussopimuksessa taattuja oikeuksia, niiden merkitys ja ulottuvuus ovat samat kuin mainitussa sopimuksessa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö on siten otettava tarvittaessa huomioon tulkittaessa unionin oikeuden säännöksiä ja määräyksiä ja etenkin perusoikeuskirjan vastaavia määräyksiä.

74. Kuten edellä jo todettiin, Belgian kuningaskunnan mainitsema oikeuskäytäntö ei kuitenkaan koske perusoikeuskirjaan sisältyviä oikeuksia tai laajemmin Euroopan ihmisoikeussopimuksessa vahvistettujen oikeuksien ja vapauksien suojaa: se koskee vaatimusta, jonka mukaan kantajan on täytynyt käyttää kaikki kansalliset oikeussuojakeinot ennen kuin se voi saattaa asian Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen käsiteltäväksi.

75. Tällä vaatimuksella ei ole mitään tekemistä sen asetuksen N:o 1290/2005 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa asetetun vaatimuksen kanssa, että jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet väärinkäytösten vuoksi menetettyjen varojen takaisinperinnän varmistamiseksi. Sillä ei myöskään ole mitään tekemistä sen kanssa, miten laiminlyönnin käsite olisi ymmärrettävä asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdan a alakohdan tulkinnan yhteydessä.

76. Vaatimuksella, jonka mukaan kantajan on täytynyt käyttää kaikki kansalliset oikeussuojakeinot, pyritään varmistamaan, että rikkominen voidaan poistaa kansallisissa tuomioistuimissa ennen kuin asia saatetaan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen käsiteltäväksi. ( 27 ) Vaatimuksella, jonka mukaan on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet menetettyjen määrien takaisin perimiseksi, pyritään sitä vastoin varmistamaan, että unionin varoja suojataan asianmukaisesti ja ettei perusteettomia maksuja tehdä.

77. On näin ollen vaikea hyväksyä sitä, että unionin yleisen tuomioistuimen voitaisiin katsoa tehneen oikeudellisen virheen, kun se ei ottanut Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöä huomioon tulkitessaan asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdan a alakohtaa, jolla pyritään pohjimmiltaan suojaamaan Euroopan unionin taloudellisia etuja.

78. Mikä vieläkin tärkeämpää, vaikka asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdan a alakohtaa olisi tulkittava kyseisen oikeuskäytännön valossa, se voisi toimia tältä osin ohjenuorana vain rajoitetusti.

79. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä ei ole viitteitä siitä, ettei kantajien edellytetä yleisesti tekevän oikeuskysymyksiin rajoittuvaa valitusta Cour de cassationiin. Näin on siitä huolimatta, että joissain tietyissä tilanteissa Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ei ole jättänyt valitusta tutkimatta siitä huolimatta, ettei valitusta Cour de cassationiin ollut tehty. ( 28 ) Kuten Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on itse selittänyt, kaikkien oikeussuojakeinojen käyttämistä koskevaa sääntöä on pikemminkin sovellettava joustavasti liiallista kaavamaisuutta välttäen. On tärkeää huomata, että määritettäessä, onko kyseistä sääntöä noudatettu, on otettava asianmukaisesti huomioon kunkin yksittäistapauksen erityiset olosuhteet. ( 29 )

80. Näistä syistä katson, että ainoan valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.

C Ainoan valitusperusteen toinen osa: vaatimus perusteettomasti maksettujen maksujen takaisinperinnässä noudatettavasta huolellisuudesta

1. 1. Asianosaisten lausumat

81. Ainoan valitusperusteensa toisessa osassa Belgian kuningaskunta väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnista ( 30 ) poiketen se on osoittanut tarvittavaa huolellisuutta perusteettomasti maksetun määrän takaisinperinnässä. Belgian kuningaskunnan mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei arvioinut oikein Belgian viranomaisten toimintaa, kun kyse on päätöksestä olla valittamatta 3.5.2012 annetusta tuomiosta Cour de cassationiin: vaikka valituksen tekeminen oli teoreettisesti mahdollista, Belgian viranomaisten oli käytännössä mahdotonta tehdä niin menestyksekkäästi. Belgian kuningaskunta moittii myös unionin yleistä tuomioistuinta siitä, ettei se tarkastellut asianmukaisesti asianajajan, jolla on valtuudet toimia Cour de cassationissa, roolia Belgian oikeusjärjestelmässä. Belgian kuningaskunta katsoo, että Belgian viranomaiset noudattivat riittävää huolellisuutta, vaikka viranomaiset eivät tehneetkään valitusta, koska olisi kohtuutonta ja tehotonta edellyttää valitusten järjestelmällistä tekemistä, vaikka ne on tuomittu epäonnistumaan.

82. Komissio puolestaan väittää, että Belgian kuningaskunnan väitteet ovat ristiriitaisia: valituksen tekeminen oli joko mahdotonta tai mahdollista, mutta se ei voi loogisesti olla molempia yhtä aikaa. Komissio väittää lisäksi, ettei jäsenvaltioiden pitäisi antaa vaarantaa SEUT 267 artiklassa määrätyn menettelyn tehokkuutta vetoamalla kansallisiin menettelysääntöihin ja etenkin jäsenvaltioiden ylimpien tuomioistuinten velvollisuuteen esittää ennakkoratkaisupyyntöjä unionin tuomioistuimelle.

2. 2. Asian tarkastelu

83. Valituksenalaisessa tuomiossa unionin yleinen tuomioistuin huomautti aluksi, että sen määrittämiseksi, oliko komissio ollut oikeassa katsoessaan, että kyseisten määrien takaisinperinnän toteuttamatta jättäminen johtui asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdan a alakohdassa tarkoitetusta BIRB:n syyksi luettavasta laiminlyönnistä , oli tarpeen arvioida, merkitsikö asian olosuhteet huomioon ottaen päätös olla valittamatta 3.5.2012 annetusta tuomiosta kyseisessä säännöksessä tarkoitettua BIRB:n syyksi luettavaa väärinkäytöstä tai laiminlyöntiä.

84. Unionin yleinen tuomioistuin esitti tältä osin useita toteamuksia.

85. Se ensinnäkin totesi, että valituksen tekeminen Cour de cassationiin on mahdollista asianajajan, jolla on valtuudet toimia mainitussa tuomioistuimessa, antamasta kielteisestä lausunnosta huolimatta, vaikka näin tehdäänkin ainoastaan poikkeustapauksissa. ( 31 ) Toiseksi, kun Belgian kuningaskunta ei tehnyt valitusta, se esti Cour de cassationia esittämästä ennakkoratkaisupyyntöä asetuksen N:o 1290/2005 asiaa koskevien säännösten tulkinnasta – pyyntö, jonka cour d’appel de Bruxelles epäsi. ( 32 )

86. Näiden näkökohtien perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että kun Belgian kuningaskunta ei valittanut 3.5.2012 annetusta tuomiosta Cour de cassationiin, se ei ryhtynyt kaikkiin käytettävissään oleviin toimenpiteisiin ja että se ei näin ollen noudattanut riittävää huolellisuutta kyseisten määrien takaisinperinnässä. Tämän perusteella unionin yleinen tuomioistuin päätteli, että kyseisten määrien takaisinperinnän toteuttamatta jättäminen johtui Belgian kuningaskunnan laiminlyönneistä. ( 33 )

87. Unionin yleinen tuomioistuin omaksui valituksenalaisessa tuomiossa tiukan lähestymistavan asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdan a alakohdan mukaisten kyseisen jäsenvaltion syyksi luettavien laiminlyöntien osoittamiseen. Tämä johtuu siitä, että arvioimatta yksityiskohtaisesti tarkasteltavan tapauksen erityispiirteitä se päätteli siitä, ettei BIRB ollut tehnyt valitusta Cour de cassationiin (olosuhteissa, joissa tällaisen valituksen tekeminen ei ollut mahdotonta), BIRB:n syyllistyneen laiminlyönteihin kyseisten määrien takaisinperinnässä.

88. Seuraavaksi selitän ensin, miksi jäsenvaltiot voivat huomattavan vapaasti valita toimenpiteet, jotka olisi toteutettava Euroopan unionin taloudellisten etujen suojaamiseksi. Toisessa vaiheessa selitän, miksi jäsenvaltion syyksi luettavan laiminlyönnin määrittämisen on perustuttava tarkasteltavan tapauksen yksityiskohtaiseen arviointiin.

a) Jäsenvaltiot voivat vapaasti valita Euroopan unionin taloudellisten etujen suojaamiseen parhaiten soveltuvat toimenpiteet

89. Kuten edellä selitettiin, jäsenvaltioilla on asetukseen N:o 1290/2005 perustuva laaja velvollisuus suojata Euroopan unionin taloudellisia etuja. Tämä ilmenee erityisesti kyseisen asetuksen 9 artiklan 1 kohdan a alakohdasta, jossa asetetun vaatimuksen mukaan jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet Euroopan unionin taloudellisten etujen tehokkaan suojan varmistamiseksi. Unionin tuomioistuin on oikeuskäytännössään todennut, että tämä vaatimus on jäsenvaltioille nykyisin SEU 4 artiklan 3 kohdassa asetetun vilpitöntä yhteistyötä koskevan yleisen velvollisuuden erityinen ilmaus. ( 34 )

90. Kuten unionin tuomioistuin on korostanut, kansalliset viranomaiset voivat perusteettomasti maksettuja määriä takaisin periessään valita eri toimenpiteistä ne, jotka ne katsovat tarkoituksenmukaisiksi Euroopan unionin taloudellisten etujen suojaamiseksi. ( 35 ) Tämä vastaa sitä itsenäistä roolia, joka jäsenvaltioilla on hoitaessaan maataloustukirahaston mukaisia tehtäviä. Se vastaa myös asetuksen N:o 1290/2005 9 artiklan 1 kohdan a alakohdan sanamuotoa: ”tarvittavien” toimenpiteiden toteuttaminen nimittäin tarkoittaa, että jäsenvaltion on käytettävä harkintaa valitessaan asianomaiseen tilanteeseen parhaiten soveltuvat toimenpiteet.

91. Vapaus, joka jäsenvaltioilla siten on takaisinperinnän yhteydessä, selittyy yhtäältä sillä, että toimenpiteet, joita on toteutettava perusteettomasti maksettujen määrien perimiseksi takaisin, voivat vaihdella suurestikin. Tämä on varmastikin syy siihen, miksi asetukseen N:o 1290/2005 ei sisälly yksityiskohtaisia säännöksiä takaisinperintään liittyvistä toimenpiteistä, joita jäsenvaltioiden on toteutettava.

92. Toisaalta, mikä on ehkä vieläkin tärkeämpää, tämä vapaus selittyy sillä keskeisellä asemalla, joka jäsenvaltioilla on asetuksella N:o 1290/2005 perustetussa järjestelmässä. Kuten edellä viitattiin, asetuksen N:o 1290/2005 muodostamassa kehyksessä jäsenvaltiot toimivat EU:n maatalouden rahoitusjärjestelmän etulinjassa. Ensinnäkin jäsenvaltioiden hyväksytyt maksajavirastot vastaavat maksujen suorittamisesta tuensaajille ja näiden tukikelpoisuuden tarkastamisesta. Komissio korvaa jäsenvaltioille näin aiheutuvat menot myöhemmin unionin talousarviosta. ( 36 ) Toiseksi jäsenvaltioiden on näin ollen myös tarkastettava, että tuki maksetaan asianmukaisesti, sekä ehkäistävä ja käsiteltävä väärinkäytöksiä ja perittävä takaisin väärinkäytösten tai laiminlyöntien vuoksi menetetyt varat alueellaan. Tässä mielessä unionin rahoituksen käytön valvonta on ”ulkoistettu” unionin toimielimiltä kansallisille viranomaisille. ( 37 )

93. Maantieteellisen läheisyyden ja julkisten varojen moitteettoman hoidon näkökulmasta kansallisilla viranomaisilla on varmasti parhaat edellytykset tehdä tarvittavia tarkastuksia, käsitellä väärinkäytöksiä ja tapauksen mukaan toteuttaa toimenpiteitä väärinkäytösten vuoksi menetettyjen varojen perimiseksi takaisin. Nimenomaisesti perusteettomasti suoritettujen maksujen takaisinperinnän yhteydessä kansallisilla viranomaisilla on myös oletettavasti parhaat edellytykset arvioida, millä toimenpiteillä todennäköisimmin saavutetaan toivottu lopputulos.

94. On kuitenkin syytä tähdentää, että jäsenvaltioille jäänyttä vapautta rajoittaa vilpittömän yhteistyön velvoite, joka edellyttää, että jäsenvaltiot toimitvat huolellisesti koko takaisinperintämenettelyn ajan. ( 38 ) Kuten unionin yleinen tuomioistuin mielestäni perustellusti totesi valituksenalaisessa tuomiossa, tämä velvollisuus tarkoittaa, että jäsenvaltioiden on pyrittävä täysimääräisesti ja ripeästi perimään kyseiset määrät takaisin käyttämällä kaikkia käytettävissä olevia keinoja Euroopan unionin taloudellisten etujen suojaamista koskevan tavoitteen saavuttamiseksi. ( 39 ) Muussa tapauksessa jäsenvaltion on katsottava laiminlyöneen yleisen huolellisuusvelvollisuutensa.

95. Seuraako tästä velvollisuudesta kuitenkin, että on olemassa yleinen vaatimus, jonka mukaan jäsenvaltion on käytettävä kaikki kansalliset oikeussuojakeinot pyrkiessään perimään takaisin perusteettomasti maksetut vientituet?

96. Unionin yleinen tuomioistuin vaikuttaa katsovan näin. Valituksenalaisessa tuomiossa se lähinnä totesi, että koska Belgian kuningaskunta oli päättänyt olla tekemättä valitusta Cour de cassationiin (vaikka se olisi voinut tehdä niin) ja koska näin ollen Cour de cassationin oli mahdotonta esittää ennakkoratkaisukysymyksiä unionin tuomioistuimelle, Belgian kuningaskunta ei ollut käyttänyt kaikkia käytettävissään olevia keinoja kyseisten määrien takaisinperinnässä ja että näin ollen takaisinperinnän toteuttamatta jättäminen johtui kyseisen jäsenvaltion syyksi luettavasta laiminlyönnistä.

97. Kuten jäljempänä nähdään, unionin yleinen tuomioistuin tuli tähän tulokseen tutkimatta asianmukaisesti kyseisen tapauksen olosuhteita. Tällaisen arvioinnin puuttuminen merkitsee nähdäkseni oikeudellista virhettä, jonka vuoksi unionin tuomioistuimen olisi kumottava valituksenalainen tuomio.

b) Jäsenvaltion syyksi luettavan laiminlyönnin määrittämisen on perustuttava tapauksen erityisten olosuhteiden arviointiin

98. Aluksi voi olla hyödyllistä verrata jäsenvaltion velvollisuutta periä takaisin lainvastainen valtiontuki koskevaa valituksenalaisessa tuomiossa omaksuttua lähestymistapaa ja unionin tuomioistuimen lähestymistapaa: myös valtiontukien yhteydessä jäsenvaltioiden on toteutettava ”kaikki tarvittavat toimenpiteet” lainvastaisen valtiontuen perimiseksi takaisin tuensaajilta. Se, ettei lainvastaista valtiontukea peritä takaisin, voi olla perusteltua vain, jos takaisinperintä ei ollut mahdollista ”täydellisen mahdottomuuden” vuoksi; unionin tuomioistuin on tulkinnut tätä käsitettä tiukasti. ( 40 )

99. Valtiontukien yhteydessä tämä tiukka lähestymistapa ei selity ainoastaan sillä, että jäsenvaltio itse on aiheuttanut lainvastaisen tilanteen myöntämällä tukea SEUT 107 artiklan 1 kohdan vastaisesti. Se selittyy myös tarpeella poistaa lainvastaisesti myönnetystä tuesta mahdollisesti aiheutuva kilpailun vääristyminen.

100. Myös nyt tarkasteltavassa tapauksessa tällaisella tiukalla lähestymistavalla velvollisuuteen periä takaisin perusteettomasti maksetut määrät voi olla tiettyjä etuja. Erityisesti se, että jäsenvaltioiden edellytettäisiin järjestelmällisesti käyttävän kaikkia (säännöllisiä) kansallisia oikeussuojakeinoja, erityisesti lisäisi varmastikin ennakoitavuutta ja siten vähentäisi komission ja jäsenvaltioiden välisiä riita-asioita.

101. Kuten edellä selitettiin, asetuksella N:o 1290/2005 perustetussa järjestelmässä annetaan kuitenkin jäsenvaltioille huomattava vapaus valita perusteettomasti maksettujen määrien takaisin perimiseen parhaiten soveltuvat toimenpiteet. Toimenpiteet, joita Euroopan unionin taloudellisten etujen suojaamiseksi on toteutettava, voivat nimittäin vaihdella tapauksen mukaan. Tässä suhteessa ja erityisesti ottaen huomioon, että jäsenvaltiot voivat kohdata hyvin erilaisia tilanteita takaisinperintämenettelyissä, tiukan lähestymistavan haitat ovat mielestäni sen edellä mainittuja etuja suurempia.

102. Jäsenvaltion kanne on esimerkiksi voitu hyväksyä osittain alemmassa oikeusasteessa. Tällaisessa tilanteessa uusi valitus, jos sellaisen tekemistä edellytettäisiin järjestelmällisesti, voi vaarantaa menetettyjen määrien (ainakin osittaisen) takaisinperinnän. Siten kaikkien käytettävissä olevien oikeussuojakeinojen käyttäminen ei aina välttämättä ole tarkoituksenmukaisin menettelytapa Euroopan unionin taloudellisten etujen näkökulmasta.

103. Jäsenvaltion syyksi luettavasta laiminlyönnistä johtuva takaisinperinnän toteuttamatta jättäminen voi itse asiassa tapahtua monissa erilaisissa tilanteissa. Tämä selittää sen, miksi komissio painotti nimenomaisesti istunnossa, että sen näkemyksen mukaan asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdan a alakohtaa ei pitäisi tulkita siten, että siinä edellytetään yleisesti ja ottamatta asianmukaisesti huomioon tapauksen olosuhteita, että jäsenvaltion viranomaisten on järjestelmällisesti käytettävä kaikki käytettävissä olevat kansalliset oikeussuojakeinot. Komissio pikemminkin tähdensi, että juuri käsiteltävän asian nimenomaisissa olosuhteissa BIRB:n päätös olla valittamatta 3.5.2012 annetusta tuomiosta Cour de cassationiin merkitsee kyseisessä säännöksessä tarkoitettua Belgian kuningaskunnan syyksi luettavaa laiminlyöntiä.

104. Olen samaa mieltä komission kanssa siitä, että on mahdotonta määrittää abstraktisti, onko asetuksen N:o 1290/2005 mukaisessa perusteettomasti maksettujen määrien takaisinperinnässä ilmennyt toimimatta jättäminen, joka merkitsee jäsenvaltion maataloustukirahastoon liittyvien velvollisuuksien laiminlyöntiä. Tästä syystä asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdan a alakohdassa tarkoitettujen laiminlyöntien toteamiseksi on nähdäkseni välttämätöntä arvioida kaikkia merkityksellisiä olosuhteita.

105. Tällaisiin olosuhteisiin voivat kuulua käytettävissä olevat ja toteutetut takaisinperintätoimenpiteet, eri oikeusasteiden menettelyjen lopputulos, takaisinperintämenettelyyn liittyvät kustannukset, takaisinperintämenettelyn onnistumismahdollisuudet ja takaisin perittävien määrien suuruus suhteessa uuden valituksen tekemiseen liittyviin kuluihin.

106. Huomautan tältä osin, että siltä osin kuin asiakirja-aineistosta on pääteltävissä, riidanalainen päätös (jonka kumoamista Belgian kuningaskunta vaati unionin yleisessä tuomioistuimessa) perustui siihen komission toteamukseen, että BIRB oli syyllistynyt laiminlyönteihin, koska se ei ollut tehnyt valitusta Cour de cassationiin käsiteltävän asian olosuhteissa.

107. Vaikuttaa nimittäin siltä, että olosuhteissa, joissa takaisinperintätoimia on toteutettu, sen määrittäminen, voidaanko päätöstä olla valittamatta ylempään oikeusasteeseen pitää laiminlyöntiä merkitsevänä toimimatta jättämisenä, ei suinkaan ole pelkkä yksinkertainen laskutoimitus. Se edellyttää sen sijaan useiden merkityksellisten olosuhteiden tarkastelua. Näin on etenkin sen vapauden vuoksi, joka jäsenvaltioilla edelleen on valitessaan perusteettomasti maksettujen määrien takaisinperintään parhaiten soveltuvat toimenpiteet asetuksen N:o 1290/2005 nojalla, johon ei sisälly yksityiskohtaisia säännöksiä sääntöjenvastaisten maksujen takaisinperinnästä. Toisin sanoen oletusta laiminlyönneistä ei voida tehdä yksinkertaisesti siitä syystä, ettei valitusta Cour de cassationiin ole tehty. Päätös olla tekemättä uutta valitusta vuosia kestäneiden tuloksettomien oikeudenkäyntien jälkeen eroaa nähdäkseni suuresti esimerkiksi päätöksestä olla toteuttamatta lainkaan takaisinperintätoimenpiteitä tai siitä, ettei tehdä asiaa koskevissa alakohtaisissa säännöksissä edellytettyjä hakijoiden tukikelpoisuuden tarkastuksia – nämä toimimatta jättämiset todennäköisesti merkitsisivät maataloustukirahastoon liittyvien jäsenvaltioiden velvollisuuksien laiminlyöntiä.

108. Vaikka unionin yleinen tuomioistuin aluksi tunnusti asian tosiseikkojen arvioinnin tarpeellisuuden, ( 41 ) se ei tarkastellut useita merkityksellisiä kysymyksiä.

109. Se ei etenkään tarkastellut laiminlyönnin toteamisen yhteydessä seuraavia seikkoja: 1) sitä, että Saint-Louis Sucre oli menestyksekkäästi kiistänyt BIRB:n esittämän väitteen kahdessa oikeusasteessa; 2) BIRB:n oikeuskysymyksiin rajoittuvan valituksen menestymismahdollisuuksia, kun otetaan erityisesti huomioon asianajajan, jolla on valtuudet toimia Cour de cassationissa, keskeinen asema kyseisen tuomioistuimen menettelyssä; 3) niiden kysymysten merkityksellisyyttä, jotka BIRB pyysi cour d’appel de Bruxellesia esittämään ennakkoratkaisukysymyksinä unionin tuomioistuimelle, syitä siihen, miksi mainittu tuomioistuin ei esittänyt ennakkoratkaisupyyntöä, ja asianajajan, jolla on valtuudet toimia Cour de cassationissa, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä myöhemmin tekemää analyysia ( 42 ) ja 4) takaisin perittävän määrän suuruutta suhteessa uuden valituksen tekemisestä aiheutuviin kuluihin, mukaan lukien korot, jotka tulevat maksettaviksi siinä tapauksessa, että valitus hylätään viimeisessä oikeusasteessa.

110. Tästä pääsenkin SEUT 267 artiklassa määrätyn ennakkoratkaisumenettelyn tehokkuuteen, johon komissio painokkaasti vetosi ja jonka unionin yleinen tuomioistuin vahvisti valituksenalaisessa tuomiossa. ( 43 )

111. Komissio katsoo, että Cour de cassationin oli käytännössä mahdotonta esittää ennakkoratkaisupyyntöä unionin tuomioistuimelle, koska Belgian kuningaskunta ei valittanut 3.5.2012 annetusta tuomiosta kyseiseen tuomioistuimeen. BIRB:n menettely siten vaaransi SEUT 267 artiklassa määrätyn menettelyn tehokkuuden. Komissio ymmärtääkseni katsoo, että jo pelkästään tämä seikka riitti laiminlyöntien toteamiseen käsiteltävässä asiassa. Unionin yleinen tuomioistuin vaikuttaa yhtyvän tähän näkemykseen. ( 44 )

112. On tietenkin niin, ettei Cour de cassation voi esittää ennakkoratkaisupyyntöä asian kannalta merkityksellisten unionin oikeuteen liittyvien kysymysten tulkinnasta, ellei valitusta mainittuun tuomioistuimeen ylipäätään tehdä. Tämä seikka ei mielestäni kuitenkaan poista tarvetta arvioida kaikkia merkityksellisiä olosuhteita sen määrittämiseksi, merkitseekö kyseessä olevien kansallisten viranomaisten menettely ja käsiteltävässä asiassa nimenomaisesti BIRB:n päätös olla tekemättä valitusta sen jälkeen, kun asianajaja, jolla on valtuudet toimia Cour de cassationissa ja jolta BIRB oli pyytänyt lausuntoa, antoi asiasta kielteisen lausunnon, laiminlyöntiä.

113. Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevien tietojen perusteella – kun pidetään mielessä asian erityiset olosuhteet – ei ole selvää, että jos BIRB olisi tehnyt valituksen, Cour de cassation olisi esittänyt ennakkoratkaisukysymyksiä unionin tuomioistuimelle. Mikä vieläkin tärkeämpää, näiden tietojen perusteella ei ole mahdollista arvioida, missä määrin tällaisen ennakkoratkaisupyynnön esittämisellä olisi ollut vaikutusta asian lopputulokseen. ( 45 )

114. On totta, että jäsenvaltioilla ja laajemmin jäsenvaltioiden viranomaisilla on eittämättä erityinen vastuu sen varmistamisesta, etteivät ne estä toimillaan SEUT 267 artiklalla käyttöön otetun järjestelmän asianmukaista toimintaa. On kuitenkin tähdennettävä, että komissio voi jättää asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdan a alakohdan nojalla määriä Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle vain, jos on tapahtunut jäsenvaltion hallinnon, viranomaisen tai elimen syyksi luettavia väärinkäytöksiä tai laiminlyöntejä.

115. Kyseisen säännöksen soveltaminen edellyttää siten sen toteamista, että jäsenvaltion viranomaiset ovat syyllistyneet laiminlyönteihin (tai väärinkäytöksiin). Edellisessä kohdassa mainitusta jäsenvaltioiden erityisestä vastuusta ja SEUT 267 artiklan perustavasta roolista unionin oikeusjärjestelmässä huolimatta katson, ettei laiminlyöntejä voida todeta abstraktisti sellaisen olettaman perusteella, että jos valitus olisi tehty, Cour de cassation viimeisenä oikeusasteena olisi esittänyt ennakkoratkaisupyynnön unionin tuomioistuimelle. Toisin sanoen: vaikka unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä voi olla tai olla olematta oikea, sitä, ovatko jäsenvaltion viranomaiset syyllistyneet laiminlyönteihin, ei voida määrittää ottamatta asianmukaisesti huomioon asian erityisiä olosuhteita. Näihin olosuhteisiin kuuluvat syyt, jotka saivat BIRB:n, joka on kansallisen menettelyn asianosainen, luopumaan valituksen tekemisestä.

116. Kuten edellä jo todettiin, tällaista arviointia ei tehdä valituksenalaisessa tuomiossa.

117. Esitän vielä yhden huomautuksen valituksenalaisessa tuomiossa asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdan a alakohdasta esitetystä tulkinnasta. Vaikka tätä seikkaa ei tuotukaan nimenomaisesti esille käsiteltävässä valituksessa, huomautan, että todettuaan, ettei Belgian kuningaskunta ollut toiminut riittävän huolellisesti, unionin yleinen tuomioistuin yksinkertaisesti oletti, että takaisinperinnän toteuttamatta jättäminen oli seurausta Belgian kuningaskunnan syyksi luettavasta laiminlyönnistä.

118. On syytä korostaa, että asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdan a alakohdan mukaan takaisinperinnän toteuttamatta jättämisen täytyy johtua laiminlyönneistä. Näin ollen vaikuttaa siltä, että takaisinperinnän toteuttamatta jättämisen ja laiminlyöntien välillä ei voida olettaa olevan yhteys, vaan tällainen yhteys on todettava asianmukaisesti tapauksen olosuhteiden arvioinnin perusteella – arvioinnin, jota unionin yleinen tuomioistuin ei tehnyt.

119. Tämän perusteella katson, että koska valituksenalaisessa tuomiossa laiminlyönneistä tehty arviointi on puutteellinen, unionin yleisen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan kyseisten määrien takaisinperinnän toteuttamatta jättäminen johtui asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdassa tarkoitetusta BIRB:n ja siten Belgian kuningaskunnan syyksi luettavasta laiminlyönnistä, on oikeudellisesti virheellinen. Ainoan valitusperusteen toinen osa on näin ollen hyväksyttävä.

VI Arvioinnin seuraukset

120. Olen edellä todennut, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen katsoessaan, että takaisinperinnän toteuttamatta jättäminen johtui asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdassa tarkoitetusta BIRB:n ja siten Belgian kuningaskunnan syyksi luettavasta laiminlyönnistä. Näin on siksi, että se ei perustanut laiminlyöntejä koskevaa toteamusta tarkasteltavan tapauksen erityisten olosuhteiden asianmukaiseen arviointiin.

121. Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan unionin tuomioistuin kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun, jos muutoksenhaku todetaan aiheelliseksi. Jos asia on ratkaisukelpoinen, unionin tuomioistuin voi itse ratkaista asian lopullisesti. Se voi myös palauttaa asian unionin yleiselle tuomioistuimelle.

122. Olen edellä todennut, että ainoan valitusperusteen toinen osa on hyväksyttävä. Valituksenalainen tuomio on näin ollen kumottava.

123. Kun otetaan huomioon unionin yleisen tuomioistuimen tekemän virheen luonne, asia ei mielestäni ole ratkaisukelpoinen. Tämä johtuu siitä, että asiakysymyksen ratkaiseminen edellyttäisi, että unionin tuomioistuin tutkii kaikki merkitykselliset olosuhteet voidakseen arvioida sitä, merkitsikö päätös olla valittamatta 3.5.2012 annetusta tuomiosta Cour de cassationiin Belgian kuningaskunnan syyksi luettavaa laiminlyöntiä. Tähän liittyisi tosiseikkojen arviointia, johon unionin yleisellä tuomioistuimella on paremmat edellytykset.

124. Näin ollen ehdotan, että unionin tuomioistuin palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen uudelleen tutkimista varten.

VII Ratkaisuehdotus

125. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin – kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen 20.7.2017 antaman tuomion Belgia v. komissio, T-287/16 – palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen – määrää, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: englanti.

( 2 ) T-287/16, ei julkaistu, EU:T:2017:531 (jäljempänä valituksenalainen tuomio).

( 3 ) Euroopan maatalouden tukirahastosta (maataloustukirahasto) ja Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastosta (maaseuturahasto) maksettavien jäsenvaltioiden tiettyjen menojen jättämisestä Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle 17.3.2016 annettu päätös (EUVL 2016, L 75, s. 16; jäljempänä riidanalainen päätös).

( 4 ) Yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta 21.6.2005 annettu asetus (EUVL 2005, L 209, s. 1). Kyseinen asetus ei ole enää voimassa. Se korvattiin yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta, hallinnoinnista ja seurannasta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 352/78, (EY) N:o 165/94, (EY) N:o 2799/98, (EY) N:o 814/2000, (EY) N:o 1290/2005 ja (EY) N:o 485/2008 kumoamisesta 17.12.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1306/2013 (EUVL 2013, L 347, s. 549).

( 5 ) Yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksen yhteydessä aiheettomasti maksettuja määriä koskevista sääntöjenvastaisuuksista ja näiden määrien takaisinperimisestä sekä tiedotusjärjestelmän luomisesta tällä alalla ja asetuksen (ETY) N:o 283/72 kumoamisesta 4.3.1991 annettu asetus (EYVL 1991, L 67, s. 11).

( 6 ) Belgian ja Saksan eräiden maksajavirastojen tilien tarkastamisesta ja hyväksymisestä siltä osin kuin kyse on Euroopan maatalouden tukirahastosta (maataloustukirahasto) rahoitetuista varainhoitovuoden 2012 menoista 17.3.2016 annettu komission täytäntöönpanopäätös C(2016)1543 final (Commission Implementing Decision C(2016)1543 final of 17 March 2016 on the clearance of the accounts of certain paying agencies in Belgium and Germany as regards expenditure financed by the European Agricultural Guarantee Fund (EAGF) for the 2012 financial year).

( 7 ) Viite CEB/2013/003BE.

( 8 ) Asetuksen N:o 1290/2005 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 21.6.2006 annettu asetus (EUVL 2006, L 171, s. 90).

( 9 ) Valituksenalaisen tuomion 56 kohta.

( 10 ) Valituksenalaisen tuomion 55–57 ja 62 kohta.

( 11 ) Asetus N:o 25 yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta (EYVL, suomenk. erityispainos, alue 3, nide 1, s. 28).

( 12 ) Asetuksen N:o 1290/2005 johdanto-osan ensimmäinen ja toinen perustelukappale.

( 13 ) Asetuksen N:o 1290/2005 3 artiklan 1 kohdan a alakohta.

( 14 ) Ks. erityisesti asetuksen N:o 1290/2005 johdanto-osan 25 perustelukappale.

( 15 ) Yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta 21.4.1970 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 729/70 (EYVL, suomenk. erityispainos: luku 03, nide 003, s. 23) 8 artiklan 2 kohdan, joka oli asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 8 kohdan a alakohdan edeltäjä, soveltamisalan tarkastelusta ks. julkisasiamies Capotortin ratkaisuehdotus Alankomaat v. komissio, 11/76, EU:C:1978:220, s. 290–.

( 16 ) Tähän alaan liittyvistä petoksista ja takaisinperintäasteesta, jota voidaan vielä parantaa, ks. tilintarkastustuomioistuimen erityiskertomus nro 3/2004 yhteiseen maatalouspolitiikkaan liittyvien sääntöjenvastaisten maksujen takaisinperinnästä sekä komission vastaukset (EUVL 2004, C 269, s. 1), erityisesti s. 4–9 ja tilintarkastustuomioistuimen lausunto nro 1/2005 ehdotuksesta neuvoston asetukseksi yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta (KOM(2004) 489 lopullinen, 14. heinäkuuta 2004) (EUVL 2005, C 121, s. 1), s. 6 ja 7.

( 17 ) Maataloustuotteiden vientitukien järjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 27.11.1987 annettu asetus (EYVL 1987, L 351, s. 1).

( 18 ) Valituksenalaisen tuomion 62 kohta.

( 19 ) Ks. asetuksen N:o 1290/2005 johdanto-osan 25–27 perustelukappale.

( 20 ) Valituksenalaisen tuomion 56 kohta.

( 21 ) Valituksenalaisen tuomion 56 kohta.

( 22 ) Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 127 artiklan 1 kohdassa määrätään, että asian käsittelyn kuluessa ei saa vedota uuteen perusteeseen, ellei se perustu asian käsittelyn aikana ilmenneisiin oikeudellisiin seikkoihin ja tosiseikkoihin. Ks. myös tuomio 21.9.2010, Ruotsi ym. v. API ja komissio, C‑514/07 P, C‑528/07 P ja C‑532/07 P, EU:C:2010:541, 126 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

( 23 ) Tuomio 18.1.2007, PKK ja KNK v. neuvosto, C‑229/05 P, EU:C:2007:32, 66 kohta.

( 24 ) Idem.

( 25 ) Tämän määräyksen perusteista ks. esim. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 26.10.2000, Kudła v. Puola [GC], CE:ECHR:2000:1026JUD003021096, 152 kohta.

( 26 ) Ks. SEU 6 artiklan 3 kohta. Ks. myös 18.12.2014 annettu unionin tuomioistuimen lausunto 2/13 (Euroopan unionin liittyminen Euroopan ihmisoikeussopimukseen), EU:C:2014:2454, 179 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

( 27 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 28.7.1999, Selmouni v. Ranska, CE:ECHR:1999:0728JUD002580394, 74 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

( 28 ) Ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 5.3.2013, Chapman v. Belgia, CE:ECHR:2013:0305DEC003961906, 32 kohta ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 6.11.1980, Van Oosterwijck v. Belgia, CE:ECHR:1980:1106JUD000765476, 36–40 kohta.

( 29 ) Ks. erityisesti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 18.12.1996, Aksoy v. Turkki, CE:ECHR:1996:1218JUD002198793, 52 ja 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

( 30 ) Valituksenalaisen tuomion 55–57 ja 62 kohta.

( 31 ) Valituksenalaisen tuomion 56 kohta.

( 32 ) Valituksenalaisen tuomion 57 kohta.

( 33 ) Valituksenalaisen tuomion 62 kohta.

( 34 ) Tuomio 11.10.1990, Italia v. komissio, C-34/89, EU:C:1990:353, 12 kohta; tuomio 21.2.1991, Saksa v. komissio, C-28/89, EU:C:1991:67, 31 kohta ja tuomio 21.1.1999, Saksa v. komissio, C-54/95, EU:C:1999:11, 66 kohta.

( 35 ) Tuomio 21.1.1999, Saksa v. komissio, C-54/95, EU:C:1999:11, 96 kohta.

( 36 ) Asetuksen N:o 1290/2005 johdanto-osan yhdeksäs ja kymmenes perustelukappale.

( 37 ) Ks. https://ec.europa.eu/agriculture/fin/clearance/factsheet_en.pdf (vierailtu 4.9.2018).

( 38 ) Ks. edellä alaviitteessä 34 mainittu oikeuskäytäntö.

( 39 ) Valituksenalaisen tuomion 61 kohta.

( 40 ) Ks. esim. tuomio 26.6.2003, komissio v. Espanja, C-404/00, EU:C:2003:373, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

( 41 ) Valituksenalaisen tuomion 55 kohta.

( 42 ) Asiakirja-aineistosta ilmenee, että asianajaja, jolla on valtuudet toimia Cour de cassationissa ja jolta BIRB oli pyytänyt lausuntoa, oli analysoinut unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä huomattavan seikkaperäisesti lausunnossaan.

( 43 ) Valituksenalaisen tuomion 57 ja 59 kohta.

( 44 ) Valituksenalaisen tuomion 57, 59 ja 62 kohta.

( 45 ) Tältä osin on tietysti otettava huomioon periaate, joka vahvistetaan tuomion 4.6.2002, Lyckeskog, C-99/00, EU:C:2002:329, 18 kohdassa. Kansallisella ylimmänasteisella tuomioistuimella voi siten tietyissä tapauksissa olla velvollisuus esittää ennakkoratkaisupyyntö jo harkitessaan valitusluvan myöntämistä.