ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18/EY 47 artiklan 2 kohtaa ja 48 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa evätään tarjouspyyntömenettelyyn osallistuvalta talouden toimijalta mahdollisuus korvata avustava yritys, joka on menettänyt vaaditun pätevyyden sen jälkeen, kun talouden toimija on jättänyt tarjouksensa, mikä johtaa kyseisen toimijan automaattiseen poissulkemiseen.

Käsiteltävänä olevassa pääasiassa – kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 47 kohdassa todennut – se, että ennalta-arvaamattomasti ainoastaan yhdelle yritysryhmittymälle annettaisiin mahdollisuus korvata siihen kuuluva ulkopuolinen yritys, joka on menettänyt pätevyyden, jota vaaditaan poissulkemisen uhalla, merkitsisi tarjouksen ja itse yritysryhmittymän identiteetin merkittävää muutosta. Tällainen tarjouksen muutos velvoittaisi hankintaviranomaisen toteuttaman uusia tarkastuksia ja antaisi kilpailuetua kyseiselle yritysryhmittymälle, joka voisi pyrkiä optimoimaan tarjoustaan, jotta se menestyisi paremmin kuin kyseisen ryhmittymän kilpailijoiden tarjoukset kyseessä olevassa julkista hankintaa koskevan sopimuksen tekomenettelyssä. Tällainen tilanne olisi vastoin yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, joka edellyttää, että tarjoajilla on samat mahdollisuudet tarjousehtojensa laatimisessa, ja merkitsee sitä, että kyseisiä tarjouksia koskevat samat edellytykset kaikkien tarjoajien osalta, ja se merkitsisi julkisia hankintoja koskevaan menettelyyn osallistuvien yritysten välisen terveen ja tehokkaan kilpailun vääristymistä.

(ks. 39, 40 ja 42 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 168 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että verovelvollisella on oikeus vähentää aikaisemmassa vaihdannan vaiheessa maksettu, kolmannen henkilön omistaman kiinteistön rakentamisesta tai kunnostamisesta koostuvaan palvelujen suoritukseen liittyvä arvonlisävero, jos tämä kolmas henkilö saa kyseisten palvelujen lopputuloksen hyväkseen vastikkeetta ja jos palveluja käyttävät sekä kyseinen verovelvollinen että kyseinen kolmas henkilö liiketoiminnoissaan, jos mainitut palvelut eivät ylitä sitä, mikä on tarpeen sen mahdollistamiseksi, että mainittu verovelvollinen suorittaa myöhemmässä vaihdannan vaiheessa verollisia liiketoimia, ja jos palvelujen kustannukset sisältyvät kyseisten liiketoimien hintaan.

(ks. 36, 37 ja 40 kohta sekä tuomiolauselma)
Ympäristövastuusta ympäristövahinkojen ehkäisemisen ja korjaamisen osalta 21.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/35/EY säännöksiä, luettuna yhdessä SEUT 191 ja SEUT 193 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että mikäli pääasiassa kyseessä oleva tilanne kuuluu direktiivin 2004/35 soveltamisalaan, mikä on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana selvittää, ne eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa yksilöidään kiinteistöillä, joilla lainvastainen pilaantuminen on aiheutettu, toimivien toiminnanharjoittajien lisäksi toinen tällaisesta ympäristövahingosta solidaarisessa vastuussa olevien henkilöiden ryhmä eli mainittujen kiinteistöjen omistajat, ilman, että on osoitettava, että mainittujen omistajien toiminnan ja todetun vahingon välillä on syy-yhteys, kunhan tämä lainsäädäntö on yhteensopiva unionin oikeuden yleisten periaatteiden ja EU-sopimuksen ja EUT-sopimuksen merkityksellisten määräysten sekä unionin johdetun oikeuden toimien kanssa.

(ks. 63 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla otetaan verkossa pelattavien onnenpelien järjestämistä varten käyttöön konsessio- ja toimilupajärjestelmä, kun kyseisessä lainsäädännössä on muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneita toimijoita syrjiviä sääntöjä tai kun siinä säädetään säännöistä, jotka ovat syrjimättömiä mutta joita sovelletaan muuten kuin avoimesti tai jotka pannaan täytäntöön siten, että tiettyjen muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden tarjoajien ehdokkuus estetään tai sitä vaikeutetaan.

Ensimmäiseksi on todettava 25.6.2014 voimassa olleen kaltaisesta kansallisesta säännöstöstä, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen jäsenvaltion sääntö, jonka mukaan luotettavien onnenpelipalvelujen tarjoajien on pitänyt harjoittaa onnenpelien järjestämistä koskevaa toimintaa kyseisen jäsenvaltion alueella vähintään kymmenen vuoden ajan, merkitsee kansalaisuuteen perustuvaa erilaista kohtelua, koska sillä asetetaan muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet onnenpelipalvelujen tarjoajat huonompaan asemaan suhteessa asianomaisiin kotimaisiin palvelujen tarjoajiin, jotka voivat täyttää mainitun edellytyksen helpommin. Tällaisen erilaisen kohtelun oikeuttamiseksi ei ole riittävää vain vedota yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen.

Toiseksi on todettava 29.8.2014 voimassa olleen kaltaisesta kansallisesta säännöstöstä, että velvollisuus, jonka mukaan onnenpelien järjestämistä koskevaa toimintaa on pitänyt harjoittaa jäsenvaltion alueella kolmen vuoden ajan, ei merkitse etua vastaanottavaan jäsenvaltioon sijoittautuneiden toimijoiden hyväksi ja se voisi olla perusteltavissa yleiseen etuun liittyvällä tavoitteella. Kyseessä olevia sääntöjä on kuitenkin sovellettava avoimesti kaikkiin tarjoajiin. Kyseistä vaatimusta ei täytä pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen säännöstö, jossa vahvistettuja edellytyksiä, joilla talousministeri käyttää toimivaltaansa tällaisessa menettelyssä, ja teknisiä edellytyksiä, jotka onnenpelipalvelujen tarjoajien on täytettävä jättäessään tarjouksensa, ei ollut määritelty riittävän täsmällisesti.

(ks. 44–48 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Yksityisoikeudellisen oikeushenkilön on esitettävä selvitys siitä, että se on oikeudellisesti olemassa, liittämällä kannekirjelmäänsä tästä olemassaolosta todistus, kuten kaupparekisterin tai yhdistysrekisterin ote tai muu virallinen asiakirja. Tätä vaatimusta sovelletaan myös oikeushenkilöihin, jotka nostavat kumoamiskanteen sellaisesta unionin toimesta, jolla niihin kohdistetaan rajoittavia toimenpiteitä. Täten, vaikka henkilöllä, joka on kirjattu rajoittavien toimenpiteiden kohteena olevien henkilöiden luetteloon, on katsottava olevan vähintään muu kuin aineellinen intressi saada tämä kirjaaminen kumotuksi, kun otetaan huomioon sen maineelle aiheutuvat seuraukset, myös sen jälkeen, kun sen nimi on poistettu kyseisestä luettelosta, tämä edellyttää kuitenkin yksityisoikeudellisen oikeushenkilön tapauksessa vielä sitä, että joko se on oikeudellisesti olemassa unionin yleisen tuomioistuimen tuomion antopäivänä tai kanteen ovat nostaneet sen oikeudenomistajat.

(Ks. 32 ja 36–38 kohta)
Jäsenvaltioiden itsenäisiä kauppaedustajia koskevan lainsäädännön yhteensovittamisesta 18.12.1986 annetun neuvoston direktiivin 86/653/ETY 11 artiklan 1 kohdan ensimmäistä luetelmakohtaa on tulkittava siten, että siinä ei tarkoiteta pelkästään päämiehen ja kolmannen henkilön välillä tehdyn sopimuksen täyttämättä jättämistä kokonaisuudessaan vaan myös kyseisen sopimuksen osittaista täyttämättä jättämistä, kuten mainitussa sopimuksessa määrättyjen liiketoimien määrän tai keston noudattamatta jättämistä.

Direktiivin 86/653 11 artiklan 2 ja 3 kohtaa on tulkittava siten, että kauppaedustussopimuksen sellainen lauseke, jonka perusteella kauppaedustaja on velvollinen palauttamaan suhteellisen osuuden provisiostaan, jos päämiehen ja kolmannen henkilön välillä tehty sopimus jätetään osittain täyttämättä, ei ole 11 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu ”poikkeus kauppaedustajan vahingoksi”, jos palautusvelvollisuuden kohteena oleva provision osa on oikeassa suhteessa mainitun sopimuksen täyttämättä jättämisen laajuuteen ja edellyttäen, että tämä täyttämättä jättäminen ei johdu päämiehen syyksi luettavasta seikasta.
1)

Slovenian tasavalta ei ole noudattanut jätteistä ja tiettyjen direktiivien kumoamisesta 19.11.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/98/EY 5 artiklan 3 kohdan d alakohdan, 12 ja 13 artiklan sekä 36 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, kun se on sallinut Lovrenc na Dravskem poljun kunnassa (Slovenia) sijaitsevalla sorakuopalla ympäristölle ja ihmisten terveydelle aiheutuvan pysyvän ja jatkuvan vaaran, joka on johtunut siitä, että suuria määriä käytöstä poistettuja renkaita on varastoitu epäasianmukaisesti, renkaat ovat sekoittuneet muiden jätteiden kanssa ja niiden kaatopaikalle sijoittamisessa ei ole noudatettu kaatopaikoista 26.4.1999 annetun neuvoston direktiivin 1999/31/EY säännöksiä.
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) 44/2001 27 artiklan 1 kohtaa ja 30 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että vireilläolovaikutustilanteessa ajankohtaa, jona on aloitettu menettely selvittämistoimen toteuttamiseksi ennen oikeudenkäyntiä, ei voida pitää ajankohtana, jona asian mainitussa 30 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetulla tavalla ”katsotaan olevan vireillä” tuomioistuimessa, jonka on ratkaistava pääasian kanne, joka on nostettu samassa jäsenvaltiossa kyseisen selvittämistoimen tuloksen perusteella.

(ks. 36 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-4/16

J. D.

vastaan

Prezes Urzędu Regulacji Energetyki

(Sąd Apelacyjny w Warszawie Wydział Cywilnyn esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Ympäristö – Direktiivi 2009/28/EY – 2 artiklan toisen kohdan a alakohta – Uusiutuvista lähteistä peräisin oleva energia – Vesivoima – Käsite – Toisen laitoksen vesistöön johtamien jätevesien alueella sijaitsevan pienen vesivoimalaitoksen tuottama sähkö

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 2.3.2017

Ympäristö – Uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käytön edistäminen – Direktiivi 2009/28 – Uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käsite – Toisen laitoksen vesistöön johtamien prosessijätevesien alueella sijaitsevan vesivoimalaitoksen tuottama sähkö – Kuuluminen soveltamisalaan

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/28 2 artiklan toisen kohdan a alakohta)

Uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käytön edistämisestä sekä direktiivien 2001/77/EY ja 2003/30/EY muuttamisesta ja myöhemmästä kumoamisesta 23. huhtikuuta 2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/28/EY 2 artiklan toisen kohdan a alakohtaan sisältyvää uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käsitettä on tulkittava siten, että siihen sisältyy toisen laitoksen, joka on aikaisemmin ottanut veden omaan käyttöönsä, vesistöön johtamien prosessijätevesien alueella sijaitsevan pienen vesivoimalaitoksen, joka ei ole pumppuvoimalaitos eikä sekalaitos, tuottama sähkö.

Kuten julkisasiamies on lähinnä todennut ratkaisuehdotuksensa 36–38 kohdassa, näistä seikoista seuraa, että direktiivin 2009/28 2 artiklan toisen kohdan a alakohdassa tarkoitettuna uusiutuvista lähteistä peräisin olevana energiana pidetään kaikkea vesivoimalla tuotettua sähköä siitä riippumatta, onko se tuotettu luonnollisista vesivirtauksista vai keinotekoisista vesivirtauksista saadulla vesivoimalla, muttei kuitenkaan pumppuvoimalaitoksissa aiemmin ylämäkeen pumpatun veden avulla tuotettua sähköä. Säännösten kiertämisen estämiseksi on kuitenkin välttämätöntä, että vesivirtauksen alkupäässä harjoitetun toiminnan, josta keinotekoinen vesivirtaus aiheutuu, ainoana tarkoituksena ei saa olla tämän vesivirtauksen aikaansaaminen sen käyttämiseksi sähkön tuottamiseen vesivirtauksen loppupäässä. Direktiivissä 2009/28 tarkoitetun uusiutuvista lähteistä peräisin olevalla vesivoimalla tuotetun sähkön käsitteen piiriin ei siten kuulu erityisesti keinotekoisista vesivirtauksista saatua vesivoimaa käyttäen tuotettu sähkö silloin, kun keinotekoinen vesivirtaus on aiheutettu pumppaamalla sen alkupäässä yksinomaan sähkön tuottamiseksi tämän virtauksen loppupäässä.

(ks. 31, 36 ja 38 kohta sekä tuomiolauselma)
99

Tästä on muistutettava, että sopimussuhteen ulkopuolisen EUIPO:n vastuun syntyminen edellyttää unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kaikkien seuraavien edellytysten täyttymistä: EUIPO:n toiminta on lainvastaista, vahinko on tosiasiassa syntynyt ja väitetyn toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (ks. vastaavasti tuomio 10.7.2014, Nikolaou v. tilintarkastustuomioistuin, C-220/13 P, EU:C:2014:2057, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Samoin unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että jotta sopimussuhteen ulkopuolinen unionin vastuu voi syntyä, vahingon on oltava todellinen ja varma ja vahingon on seurattava riittävän välittömästi toimielinten lainvastaisesta menettelystä (tuomio 30.5.2017, Safa Nicu Sepahan v. neuvosto,C-45/15 P, EU:C:2017:402, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
23

Näissä olosuhteissa Tribunale di Varese on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Voidaanko Euroopan unionin oikeutta ja erityisesti SEU 4 artiklan 3 kohtaa, SEUT 325 artiklaa ja [arvonlisävero]direktiiviä, joissa jäsenvaltioille asetetaan rinnastamisvelvoite seuraamuspolitiikan osalta, tulkita yhdessä tarkasteltuina siten, että ne ovat esteenä sellaisen kansallisen säännöksen antamiselle, jolla arvonlisäveron maksamatta jättämisestä määrättävä rikosoikeudellinen seuraamus edellyttää korkeamman rahallisen alarajan ylittämistä kuin välittömän veron luonteisen tuloveron maksamatta jättämisen osalta määrättävä seuraamus? 2) Voidaanko Euroopan unionin oikeutta ja erityisesti SEU 4 artiklan 3 kohtaa, SEUT 325 artiklaa ja [arvonlisävero]direktiiviä, jotka velvoittavat jäsenvaltiot suojaamaan Euroopan unionin taloudellisia etuja tehokkain, varoittavin ja oikeasuhteisin seuraamuksin, yhdessä tarkasteltuina tulkita siten, että ne ovat esteenä sellaisen kansallisen säännöksen antamiselle, jonka nojalla syytettyä (oli tämä sitten johtaja, laillinen edustaja, verotukseen liittyviä toimia suorittamaan valtuutettu henkilö tai laittomaan tekoon osallinen) ei rankaista, mikäli hänen edustamansa oikeushenkilö on suorittanut arvonlisäveron ja siihen liittyvät hallinnolliset seuraamusmaksut myöhässä, huolimatta siitä, että verotarkastus on jo suoritettu ja rikosoikeudellinen menettely on aloitettu, asia on siirretty tuomioistuimeen ja on vahvistettu, että syytetty on asianmukaisesti kutsuttu kuultavaksi rikosoikeudenkäynnissä, kunhan pääkäsittelyä ei ole vielä julistettu aloitetuksi, sellaisessa järjestelmässä, jossa mainitulle johtajalle, lailliselle edustajalle tai heidän valtuuttamalleen henkilölle ja laittomaan tekoon osalliselle ei aseteta mitään muuta, edes hallinnollista, seuraamusta? 3) Onko [taloudellisten etujen suojaamista koskevan] yleissopimuksen 1 artiklassa esitettyä petoksen käsitettä tulkittava siten, että se kattaa myös arvonlisäveron maksamatta jättämisen tai sen maksamisen vain osittain tai myöhässä ja onko jäsenvaltiolla näin ollen mainitun yleissopimuksen 2 artiklan nojalla velvollisuus säätää arvonlisäveron laiminlyödystä, osittain suoritetusta tai myöhästyneestä maksusta vankeusrangaistus, mikäli verosumma ylittää 50000 euron rajan? Mikäli vastaus on kieltävä, on kysyttävä, onko SEUT 325 artiklan määräystä, joka velvoittaa jäsenvaltiot säätämään varoittavia, oikeasuhteisia ja tehokkaita seuraamuksia, myös rikosoikeudellisia rangaistuksia, tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle kansallisen lainsäädännön säännökselle, jolla oikeushenkilöiden johtajat ja lailliset edustajat tai heidän valtuuttamansa henkilöt ja laittomaan tekoon osalliset vapautetaan rikosoikeudellisesta ja hallinnollisesta vastuusta, joka aiheutuisi arvonlisäveron maksamatta jättämisestä tai sen maksamisesta vain osittain tai myöhässä, vaikka kyseessä olevat summat ylittävät petostapauksissa asetetun 50000 euron alarajan kolmin- tai viisinkertaisesti.”
41

Mainitussa määräyksessä esitetään neljä edellytystä. Ensinnäkin kyseessä on oltava valtion toimenpide tai valtion varoilla toteutettu toimenpide. Kyseisen toimenpiteen on toiseksi oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kolmanneksi toimenpiteellä on annettava etua sille, joka on toimenpiteen kohteena. Neljänneksi toimenpiteen on vääristettävä tai uhattava vääristää kilpailua (ks. tuomio 24.7.2003, Altmark Trans ja Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, 75 kohta; tuomio 17.7.2008, Essent Netwerk Noord ym., C‑206/06, EU:C:2008:413, 64 kohta ja tuomio 19.12.2013, Association Vent De Colère! ym., C‑262/12, EU:C:2013:851,15 kohta).
60

Koska Itävallan tasavalta on vaatinut, että Saksan liittotasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja Saksan liittotasavalta on hävinnyt asian, Saksan liittotasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
45

Tämä tulkinta saa tukea myös kyseisen direktiivin IX osaston, joka on otsikoitu ”Vapautukset”, rakenteesta. Direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan f alakohta ei nimittäin ole direktiivin IX osaston 1 luvussa, jonka otsikko on ”Yleiset säännökset”, vaan kyseisen osaston 2 luvussa. Lisäksi kyseisessä osastossa on erotettu toisistaan 2 luku, jonka otsikko on ”Tiettyjen yleishyödyllisten toimintojen vapautukset”, ja 3 luku, jonka otsikko on ”Muiden toimintojen vapautukset”, mikä osoittaa, että 2 luvun sääntöjä, jotka koskevat tiettyjä yleishyödyllisiä toimintoja, ei voida soveltaa muihin, 3 luvussa tarkoitettuihin toimintoihin.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Konrad Erzberger ja TUI AG, jonka kotipaikka on Saksassa ja jonka osakas Erzberger on, ja jossa on kyse tämän yhtiön hallintoneuvoston kokoonpanosta erityisesti siltä osin kuin on kyse äänioikeudesta ja oikeudesta asettua ehdolle tässä hallintoneuvostossa järjestettävissä työntekijöiden edustajien vaaleissa.
63

Unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että jotta vero voidaan luonnehtia emo-tytäryhtiödirektiivin 5 artiklassa tarkoitetuksi lähdeveroksi, kolmen kumulatiivisen edellytyksen on täytyttävä. Ensimmäiseksi vero on perittävä siinä valtiossa, jossa osingot on jaettu, ja verotettavana tapahtumana on oltava osingon tai arvopapereista koituvan tuoton maksaminen, toiseksi kyseisen veron määräytymisperusteen on oltava arvopapereista koituva tuotto ja kolmanneksi verovelvollisena on oltava näiden arvopapereiden haltija (ks. analogisesti tuomio 24.6.2010, P. Ferrero e C. ja General Beverage Europe, C-338/08 ja C-339/08, EU:C:2010:364, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
97

Direktiivin 2001/83 johdanto-osan 19 perustelukappale ja 110 artikla liittyvät tosin solidaarisuuskäsitykseen. On nimittäin niin, että kaikki verenluovuttajat toimivat – koska he eivät saa verenluovutuksestaan maksua – kaikkien henkilöiden edun mukaisesti ja jakavat heidän kanssaan samat intressit mahdollistamalla yhdessä muun muassa suojautumisen verestä tai plasmasta peräisin olevien lääkkeiden riittämättömyyden riskeiltä. Pääasiassa kyseessä oleva ensisijaisen hankinnan periaate on kuitenkin selvästi vastoin kyseistä unionin omavaraisuuden päämäärän taustalla olevaa käsitystä siltä osin kuin sillä suljetaan pois taloudelliset toimijat, jotka haluavat tuoda Sloveniaan plasmasta peräisin olevia lääkkeitä, jotka nekin ovat peräisin vapaaehtoisista ja maksuttomista muissa jäsenvaltioissa kerätyistä verenluovutuksista. On siis niin, että siltä osin kuin yhtäältä verenluovuttajien vaikuttimet ovat muissa jäsenvaltioissa samat kuin Sloveniassa ja siltä osin kuin toisaalta jäsenvaltioiden kaikkien verenluovuttajien välillä on objektiivisesti toisiaan lähellä olevia intressejä kyseisistä vapaaehtoisista ja maksuttomista verenluovutuksista tulevaan ihmisvereen ja ‑plasmaan perustuvien valmisteiden tuotannon ja käytön osalta, ei ole mitään syytä katsoa, kuten Slovenian hallitus väittää, että vain puhtaasti kansalliseen solidaarisuuskäsitykseen perustuvilla edellytyksillä voi olla Sloveniassa hyvin merkittävä vaikutus kerättyyn ihmisveren ja veren komponenttien määrään ja siis kyseisistä verenluovutuksista peräisin olevien verivalmisteiden määrään.
57

Näin ei ole nyt käsiteltävässä asiassa. On nimittäin niin, että kolmannen ja neljännen kysymyksen yhteys pääasian tosiseikkoihin on osoitettu, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on täsmentänyt vastauksessaan selvityspyyntöön, jonka unionin tuomioistuin on esittänyt työjärjestyksensä 101 artiklan nojalla, että vastaus näihin kysymyksiin on välttämätön, jotta se voi lausua pääasian kantajan vaatimuksista; pääasian kantaja on nimittäin vaatinut ennakkoratkaisua pyytänyttä tuomioistuinta erityisesti toteamaan, että tekijänoikeudella suojattujen teosten katsominen suoratoistona laittomasta lähteestä ei ole direktiivin 2001/29 5 artiklassa tarkoitettua laillista käyttöä.
27

Pääasian osalta on kiistatonta, että siltä osin kuin on kyse mainituista edellytyksistä ensimmäisestä, College on julkisoikeudellinen laitos, jolla on opetuksellinen päämäärä ja joka on oikeutettu vapautukseen direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan i alakohdan perusteella.
31

Henkilön, joka on saattanut asian oikeusasiamiehen tutkittavaksi, mahdollisuudesta saattaa unioni vastuuseen sen tavan perusteella, jolla mainittua kantelua on käsitelty, yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, että on viitattava sen vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan oikeus korvaukseen tunnustetaan silloin, kun kolme edellytystä täyttyy eli kun rikotun oikeusnormin tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille, kun rikkominen on riittävän ilmeinen ja kun vahinko, joka on aiheutunut henkilölle, jonka oikeuksia on loukattu, on välittömässä syy-yhteydessä toimeen ryhtynyttä tahoa koskeneen velvoitteen laiminlyöntiin. Toisen edellytyksen osalta yhteisöjen tuomioistuin on samassa asiayhteydessä myös muistuttanut, että ratkaiseva peruste unionin oikeuden rikkomisen luokittelemiseksi riittävän ilmeiseksi on käsiteltävänä olevan tapauksen kaltaisissa olosuhteissa unionin asianomaisen toimielimen tai laitoksen harkintavallalle asetettujen rajojen selvä ja vakava ylittäminen (tuomio 23.3.2004, oikeusasiamies v. Lamberts, C‑234/02 P, EU:C:2004:174, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
3

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY (EYVL 1977, L 145, s. 1; jäljempänä kuudes direktiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 19.1.2001 annetulla neuvoston direktiivillä 2001/4/EY (EYVL 2001, L 22, s. 17), 12 artiklan 3 kohdan a alakohdassa säädettiin seuraavaa: ”Kunkin jäsenvaltion on vahvistettava arvonlisäveron yleinen verokanta prosenttiosuutena veron perusteesta, ja sen on oltava sama tavaroiden luovutusten ja palvelujen suoritusten osalta. Tämän prosenttiosuuden on 1 päivästä tammikuuta 200131 päivään joulukuuta 2005 oltava vähintään 15 prosenttia. – – Jäsenvaltiot voivat lisäksi soveltaa joko yhtä tai kahta alennettua verokantaa. Nämä verokannat on määrättävä vähintään 5 prosentin suuruisena prosenttiosuutena veron perusteesta, ja niitä sovelletaan ainoastaan niihin ryhmiin kuuluvien tavaroiden luovutuksiin ja palveluiden suorituksiin, jotka on lueteltu liitteessä H.”