Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Ruiz-Jarabo Colomer 11 päivänä tammikuuta 1996. - Inasti (Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants) vastaan Hans Kemmler. - Ennakkoratkaisupyyntö: Tribunal du travail de Tournai - Belgia. - Sijoittautumisvapaus - Sosiaaliturva des travailleurs indépendants exerçant dans deux Etats membres. - Asia C-53/95.



Oikeustapauskokoelma 1996 sivu I-00703



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1 Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa Tribunal du travail de Tournai (Belgia) on esittänyt ennakkoratkaisukysymyksen ETY:n perustamissopimuksen henkilöiden ja palvelujen vapaata liikkuvuutta koskevien määräysten tulkinnasta voidakseen arvioida tosiseikkoja, jotka toteutuivat ennen sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheisiinsä annetun asetuksen (ETY) N:o 1408/81 laajentamisesta itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 12 päivänä toukokuuta 1981 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1390/81(1) (jäljempänä asetus N:o 1390/81) 1.7.1982 tapahtunutta voimaantuloa.

2 Pääasiaan vaikuttaneet tosiseikat voidaan esittää seuraavasti: Vastaajana oleva Kemmler on saksalainen asianajaja, jolla oli kotipaikka Saksassa, ja hän harjoitti ammattiaan siellä; samalla hän asui Belgiassa ja oli asianajajayhdistyksen jäsen Brysselissä, jossa hän myös harjoitti tätä ammattia eräässä asianajotoimistossa muiden toimiston osakkaiden kanssa. Esitettyjen asiakirjojen mukaan Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (jäljempänä Inasti), joka on pääasian kantajana, vaatii Kemmleriltä 331 271 Belgian frangin (BEF) suuruisen summan maksamista vuoden 1981 ja vuoden 1982 kahden ensimmäisen neljänneksen erääntyneinä ja maksamattomina maksuina. Vastaaja kieltäytyy suorittamasta mainittuja maksuja vedoten siihen, että hän kuului kyseisinä ajanjaksoina Saksan lakisääteiseen itsenäisiä ammatinharjoittajia koskevaan sosiaaliaturvajärjestelmään, minkä hän näyttää toteen.

3 Voidakseen ratkaista tämän asian kansallinen tuomioistuin on esittänyt seuraavan kysymyksen:

"Onko perustamissopimuksen 48, 51, 52 ja 59 artiklaa tulkittava niin, että jäsenvaltio (tässä tapauksessa Belgia) ei voinut ennen 1.7.1982 asettaa velvollisuutta suorittaa maksuja Belgian itsenäisiä ammatinharjoittajia koskevaan sosiaaliturvajärjestelmään toisen jäsenvaltion (tässä tapauksessa entinen Saksan liittotasavalta) kansalaisille, jotka toimivat itsenäisinä ammatinharjoittajina sen alueella, silloin kun he harjoittivat samaa itsenäistä ammattia entisessä Saksan liittotasavallassa, jossa heillä oli kotipaikka ja jonka lakisääteiseen sosiaaliturvajärjestelmään he kuuluivat, varsinkaan, silloin kun he eivät tämän velvollisuuden perusteella saisi mitään lisäturvaa?"

4 Kansallinen tuomioistuin haluaa toisin sanoen tietää, onko jäsenvaltio voinut ennen mainittua päivämäärää velvoittaa toisen jäsenvaltion kansalaisen, joka harjoittaa kummassakin jäsenvaltiossa samaa itsenäistä ammattitoimintaa, maksamaan sen itsenäisiä ammatinharjoittajia koskevaan sosiaaliturvajärjestelmään maksuja, ottaen huomioon, että kyseinen henkilö kuului jo vastaavaan sosiaaliturvajärjestelmään toisessa jäsenvaltiossa, jossa hänellä oli kotipaikka, ja että maksamalla maksuja toiseen sosiaaliturvajärjestelmään hän ei saa mitään lisäturvaa.

5 Vain komissio on esittänyt huomautuksensa tässä asiassa. Se huomauttaa ensinnäkin, että asetuksen N:o 1390/81 2 artiklassa ei luoda minkäänlaista oikeutta, joka koskisi asetuksen 1.7.1982 tapahtunutta voimaantuloa edeltävää ajanjaksoa. Koska pääasiaan liittyviä maksuvaatimuksia koskevat ajanjaksot edeltävät tätä päivämäärää, komissio on sitä mieltä, että tätä asetusta ei voida soveltaa ja että tämän ennakkoratkaisukysymyksen ratkaisemiseksi on turvauduttava perustamissopimuksen määräyksiin, erityisesti 52 artiklaan, koska Kemmler oli toiminut itsenäisenä ammatinharjoittajana sekä Saksassa että Belgiassa.

6 Komissio toteaa lisäksi, että on olemassa perustamissopimuksen 52 artiklaa koskevaa yhteisöjen tuomioistuimen vakiintunutta oikeuskäytäntöä, joka soveltuu tämän kysymyksen ratkaisemiseen, erityisesti tuomiot asioissa Stanton(2) ja Wolf(3), ja se ehdottaa, että kansalliselle tuomioistuimelle vastattaisiin, että perustamissopimuksen 52 artiklan mukaan ei ole sallittua, että jäsenvaltio velvoittaa henkilöt, jotka harjoittavat samanlaista ammattitoimintaa toisessa jäsenvaltiossa, jossa heillä on kotipaikka ja jonka sosiaaliturvajärjestelmään he kuuluvat, maksamaan maksuja sen omaan itsenäisiä ammatinharjoittajia koskevaan sosiaaliturvajärjestelmään, silloin kun he eivät saa tämän velvoitteen perusteella mitään lisäturvaa.

7 Asetuksessa N:o 1390/81 laajennettiin sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä 14 päivänä kesäkuuta 1971 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 1408/71(4) (jäljempänä asetus N:o 1408/71) olevat tietyt periaatteet koskemaan itsenäisiä ammatinharjoittajia; näitä periaatteita oli siihen asti sovellettu ainoastaan palkattuihin työntekijöihin. Yksi näistä periaatteista on se, että työntekijä kuuluu yhden jäsenvaltion lainsäädännön alaan sosiaaliturva-asioissa.

8 Kemmlerin tilanteeseen soveltuu asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1390/81 14 a artiklan 2 kohta, jossa säädetään seuraavaa:

"Tavallisesti kahden tai useamman jäsenvaltion alueella toimiva itsenäinen ammatinharjoittaja on sen jäsenvaltion lainsäädännön alainen, jonka alueella hän asuu, jos hän harjoittaa osaa toiminnastaan tämän jäsenvaltion alueella - - ."

9 Asetuksesta N:o 1390/81 ei aiheudu sen 2 artiklan säännöksen mukaisesti mitään oikeuksia sen voimaantuloa edeltävien ajanjaksojen osalta. Koska se tuli voimaan 1.7.1982, toisin sanoen sitä ajanjaksoa seuraavana päivänä, jolta Inasti vaatii maksuja, sen säännöksiä ei voida soveltaa pääasiassa, joka tämän vuoksi on ratkaistava pelkästään perustamissopimusten määräysten perusteella.

10 Ottaen huomioon ennakkoratkaisukysymyksen esittäneen tuomioistuimen sekä komission selvitykset siitä tosiseikasta, että Kemmlerin tilanteeseen ei voida soveltaa perustamissopimuksen 48 ja 51 artiklaa, joissa viitataan työntekijöiden vapaaseen liikkuvuuteen, eikä myöskään 59 artiklaa, joka koskee palvelujen tarjoamisen vapautta, vaan on sovellettava 52 artiklaa, jossa määrätään sijoittautumisoikeudesta seuraavasti:

"Jäljempänä olevien määräysten mukaisesti siirtymäkauden aikana poistetaan asteittain rajoitukset, jotka koskevat jäsenvaltion kansalaisen vapautta sijoittautua toisen jäsenvaltion alueelle. Asteittain poistetaan myös rajoitukset, jotka estävät jäsenvaltion alueelle sijoittautuneita jäsenvaltion kansalaisia perustamasta kauppaedustajan liikkeitä, sivuliikkeitä ja tytäryhtiöitä.

Jollei pääomia koskevan luvun määräyksistä muuta johdu, sijoittautumisvapauteen kuuluu oikeus ryhtyä harjoittamaan ja harjoittaa itsenäistä ammattia sekä oikeus perustaa ja johtaa yrityksiä, erityisesti 58 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettuja yhtiöitä, niillä edellytyksillä, jotka sijoittautumisvaltion lainsäädännön mukaan koskevat sen kansalaisia."

11 Yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut asiassa Klopp(5) antamassaan tuomiossa, että "sijoittautumisvapaus ei rajoitu oikeuteen perustaa yksi ainoa yritys yhteisön alueelle - - (vaan) se merkitsee myös mahdollisuutta perustaa useampi kuin yksi toimipiste ja jatkaa sen toimintaa yhteisössä ammatillisia sääntöjä noudattaen".

12 Yhteisöjen tuomioistuin antoi vuonna 1988 tuomiot asioissa Stanton(6) ja Wolf(7). Seikat, joiden vuoksi belgialaiset tuomioistuimet esittivät silloinkin ennakkoratkaisukysymykset, olivat nyt esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen liittyvien seikkojen kaltaisia. Sekä aiemmin esitetyt että nyt esitetyt kysymykset koskevat saman kansallisen säännöksen soveltamista, nimittäin itsenäisten ammatinharjoittajien sosiaalisesta säännöstöstä 27.7.1967 annetun kuninkaallisen asetuksen nro 38 3 pykälän 1 momenttia. Tämän pykälän 1 momentin mukaan kaikkien niiden luonnollisten henkilöiden, jotka harjoittavat Belgiassa ammattitoimintaa ilman työsopimusta on suoritettava maksuja sosiaaliturvajärjestelmään. Lyhyesti sanottuna, maksamisvelvollisuuden aiheuttava seikka on ammattitoiminnan harjoittaminen eikä työntekijän asuinpaikka.

13 Näissä oikeudenkäynneissä Belgian viranomaiset vaativat sosiaaliturvamaksujen maksamista itsenäisten ammatinharjoittajien järjestelmään Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaiselta, joka oli työssä Yhdistyneessä kuningaskunnassa, ja kahdelta Saksan kansalaiselta, jotka olivat työssä Saksassa ja jotka hoitivat samanaikaisesti toimitusjohtajan tointa belgialaisissa yhtiöissä, joten heitä pidettiin itsenäisinä ammatinharjoittajina Belgiassa. Ajanjaksot, joihin maksuvaatimus kohdistui, edelsivät myös näissä tapauksissa asetuksen N:o 1390/81 voimaantuloa. Ainoa ero näiden tapausten ja Kemmlerin asian välillä on siinä, että viimeksi mainitun toisessa jäsenvaltiossa eli Saksassa harjoittama toiminta oli itsenäistä ammattitoimintaa.

14 Esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen vastaamiseksi tutkin ensinnäkin sitä, loukataanko kansallisessa lainsäädännössä perustamissopimuksen 52 artiklan toisessa kohdassa vahvistettua muiden jäsenvaltioiden kansalaisten yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, siltä osin kuin on kyse oikeudesta ryhtyä harjoittamaan itsenäistä ammattia; toiseksi tutkin sitä, voidaanko kansallisessa lainsäädännössä rajoittaa sijoittautumisvapautta ja jos voidaan, lopuksi sitä, voidaanko rajoittamista pitää perusteltuna.

15 Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen osalta olen sitä mieltä, että samoin kuin edellä mainituissa asioissa Stanton ja Wolf, tätä kansallista lainsäädäntöä sovelletaan erottelematta kaikkiin Belgiassa ammattitoimintaa harjoittaviin itsenäisiin ammatinharjoittajiin, eikä siinä syrjitä edes välillisesti ketään kansalaisuuden perusteella. Toisaalta maksamisvelvollisuus perustuu ainoastaan siihen seikkaan, että tässä maassa harjoitetaan itsenäistä ammattitoimintaa, ja toisaalta tällainen säännös ei voi vaikuttaa yksinomaan tai pääasiallisesti toisten jäsenvaltioiden kansalaisiin.

16 Toiseksi on muistettava, kuten yhteisöjen tuomioistuin on mainituissa asioissa Stanton(8) ja Wolf(9) antamissaan tuomioisssa muistuttanut, että " - - perustamissopimuksen 52 artiklan toisessa kohdassa määrätään siitä, että on poistettava kaikki rajoitukset, jotka koskevat jäsenvaltion kansalaisten sijoittautumisvapautta toisen jäsenvaltion alueelle, ja että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti - - kyseessä on yhteisön oikeuden välittömästi sovellettava määräys - - ". Yhteisöjen tuomioistuin päättelee tästä, että jäsenvaltioilla on velvollisuus noudattaa tätä määräystä myös silloin, kun - kuten näissä asioissa ja Kemmlerin tilanteessa - jäsenvaltiot ovat edelleen toimivaltaisia säätämään asiasta, koska itsenäisten ammatinharjoittajien sosiaalista asemaa koskevat yhteisön oikeussäännökset puuttuvat.

17 On muistettava myös, että "kaikkien perustamissopimuksen henkilöiden vapaata liikkuvuutta koskevien määräysten tarkoituksena on helpottaa yhteisön kansalaisten mahdollisuuksia harjoittaa mitä tahansa ammattitoimintaa koko yhteisön alueella ja niiden vastainen on sellainen kansallinen lainsäädäntö, jonka perusteella nämä kansalaiset voisivat joutua epäedulliseen asemaan, jos he laajentaisivat toimintaansa yhden jäsenvaltion alueen ulkopuolelle".(10)

18 Tämän oikeuskäytännön perusteella ei ole epäilystäkään siitä, että jäsenvaltion edellä kuvaillun kaltaisella lainsäädännöllä, jossa velvoitetaan kaikki ne, jotka harjoittavat itsenäistä ammattitoimintaa kyseisen valtion alueella, suorittamaan maksuja sen itsenäisiä ammatinharjoittajia koskevaan järjestelmään vapauttamatta tämän maksun suorittamisesta henkilöä, joka harjoittaa itsenäistä ammattitoimintaa myös toisen jäsenvaltion alueella ja joka jo suorittaa maksuja tämän jäsenvaltion vastaavaan sosiaaliturvajärjestelmään, on haitallisia vaikutuksia niille, jotka Kemmlerin tavoin harjoittavat ammattitoimintaa viimeksi mainitun jäsenvaltion ulkopuolella.

19 Kuten tunnettua, " - - perustamissopimuksen perusperiaatetta, henkilöiden vapaata liikkuvuutta, voidaan rajoittaa vain sellaisilla oikeussäännöillä, joita voidaan perustella yleisellä edulla ja joita sovelletaan kaikkiin henkilöihin tai yrityksiin, jotka harjoittavat tällaista toimintaa kyseisen jäsenvaltion alueella siltä osin kuin kyseistä etua ei jo suojella sellaisilla oikeussäännöillä, jotka koskevat yhteisön kansalaista siinä jäsenvaltiossa, jonne tämä on sijoittautunut".(11) On siis tarkasteltava sitä, onko jo Saksaan maksuja suorittaneen Kemmlerin tapauksessa pakottavia yleiseen etuun liittyviä syitä, joiden nojalla voitaisiin perustella velvollisuutta suorittaa maksuja myös Belgiaan.

20 Katson, että jos oletetaan, että on olemassa jäsenvaltion yleinen etu, joka koskee sitä, että työntekijät, jotka harjoittavat itsenäistä ammattitoimintaa sen alueella, kuuluisivat sen sosiaaliturvajärjestelmän alaan, kysymyksessä täytyisi olla sen välttäminen, että nämä henkilöt jäisivät vaille sosiaaliturvaa, kun tietyt sosiaaliturvaan oikeuttavat vakuutustapahtumat toteutuvat. Koska Kemmler kuului samaan aikaan jo toisen jäsenvaltion vastaavaan sosiaaliturvajärjestelmään, on katsottava, että hänen tapauksessaan Belgian oikeusnormin soveltamista ei voida perustella yleiseen etuun liittyvillä syillä.

21 Haluaisin kuitenkin lisätä, että riidanalaisen kansallisen säännöksen soveltaminen pääasian vastaajaan olisi hänelle veronluonteinen maksu, koska hän ei sen perusteella saa mitään lisäturvaa.

22 Tästä johtuu, että esitetyn kaltaisen kansallisen säännöksen soveltaminen samanlaisessa tilanteessa kuin Kemmler olevaan toisen jäsenvaltion kansalaiseen on perusteeton sijoittautumisvapauden rajoitus, koska sillä vaikeutetaan ammattitoiminnan harjoittamista yhden jäsenvaltion ulkopuolella, ja se on siis perustamissopimuksen 52 artiklan vastainen.

Ratkaisuehdotus

23 Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaisi Tribunal du travail de Tournain esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:

"ETY:n perustamissopimuksen 52 artiklaa on tulkittava niin, että siinä kielletään jäsenvaltiota velvoittamasta toisen jäsenvaltion kansalaista, joka harjoittaa samanaikaisesti samaa itsenäistä ammattitoimintaa kummassakin jäsenvaltiossa, suorittamaan maksuja sen itsenäisiä ammatinharjoittajia koskevaan sosiaaliturvajärjestelmään, jos se, jota asia koskee, näyttää toteen, että hän on samana ajanjaksona kuulunut vastaavan sosiaaliturvajärjestelmään toisessa jäsenvaltiossa, jossa hänellä oli kotipaikka, ja että hän ei saa mitään lisäturvaa suorittamalla maksuja toiseen sosiaaliturvajärjestelmään."

(1) - EYVL L 143, s. 1.

(2) - Asia 143/87, Stanton, tuomio 7.7.1988 (Kok. 1988, s. 3877).

(3) - Yhdistetyt asiat 154/87 ja 155/87, Wolf ym., tuomio 7.7.1988 (Kok. 1988, s. 3897).

(4) - EYVL L 149, s. 2.

(5) - Asia 107/83, Klopp, tuomio 12.7.1984 (Kok. 1984, s. 2971, 19 kohta).

(6) - Ks. edellä alaviitteessä 2 mainittu asia Stanton.

(7) - Ks. edellä alaviitteessä 3 mainittu asia Wolf ym.

(8) - Ks. edellä alaviitteessä 2 mainittu asia Stanton, tuomion 10 kohta.

(9) - Ks. edellä alaviitteessä 3 mainittu asia Wolf ym., tuomion 10 kohta.

(10) - Ks. edellä alaviitteissä 2 ja 3 mainitut asiat Stanton ja Wolf, tuomioiden 13 kohta.

(11) - Asia C-106/91, Ramrath, tuomio 20.5.1992 (Kok. 1992, s. I-3351, 29 kohta).