Asia C‑327/15

TDC A/S

vastaan

Teleklagenævnet

ja

Erhvervs- og Vækstministeriet

(Østre Landsretin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Sähköiset viestintäverkot ja -palvelut – Direktiivi 2002/22/EY – Yleispalvelu – 12 ja 13 artikla – Yleispalveluvelvollisuuksien kustannusten laskeminen – 32 artikla – Pakollisten lisäpalveluiden kustannusten korvaaminen – Välitön oikeusvaikutus – SEUT 107 artiklan 1 kohta ja SEUT 108 artiklan 3 kohta – Tanskassa ja Grönlannissa hoidetut meriturvallisuus- ja meripelastuspalvelut – Kansallinen säännöstö – Pakollisten lisäpalveluiden kustannusten korvaamista koskevan vaatimuksen esittäminen – Kolmen kuukauden määräaika – Vastaavuusperiaate ja tehokkuusperiaate

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 21.12.2016

Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet–Direktiivit–Välitön oikeusvaikutus–Seuraukset–Mahdollisuus vedota yksityistä oikeussubjektia vastaan prosessuaalisia määräaikoja koskeviin kansallisiin oikeussääntöihin, ennen kuin direktiivi on asianmukaisesti pantu täytäntöön–Hyväksyttävyys–Edellytykset

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen–Sähköiset viestintäverkot ja -palvelut–Yleispalvelu ja käyttäjien oikeudet–Direktiivi 2002/22–Yleispalveluvelvollisuuksien kustannusten laskeminen ja rahoitus–Pakollisten lisäpalveluiden kustannusten korvaaminen–Kansallista säännöstöä, jonka mukaan rajoitetaan oikeutta korvaukseen kustannuksista, joita on pidettävä kohtuuttomana rasitteena palveluntarjoajayritykselle, ei voida hyväksyä

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen–Sähköiset viestintäverkot ja -palvelut–Yleispalvelu ja käyttäjien oikeudet–Direktiivi 2002/22–Yleispalveluvelvollisuuksien kustannusten laskeminen ja rahoitus–Pakollisten lisäpalveluiden kustannusten korvaaminen–Kansallista säännöstöä, jonka mukaan oikeutta korvaukseen ei ole, jos yleispalveluvelvollisuuksista syntyy ylijäämää, joka on suurempi kuin pakollisten lisäpalvelujen tarjoamiseen liittyvä alijäämä, ei voida hyväksyä

Yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla annetun direktiivin 2002/22 säännöksiä ja etenkin sen 32 artiklaa on tulkittava niin, että ne ovat esteenä sellaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään sellaisesta pakollisten lisäpalvelujen tarjoamisen korvausjärjestelmästä, jonka mukaan yrityksellä ei ole oikeutta saada jäsenvaltiolta korvausta pakollisen lisäpalvelun tarjoamisen nettokustannuksista silloin, kun muista palveluista, jotka kuuluvat yrityksen yleispalveluvelvollisuuksiin, kyseiselle yritykselle kertyvä ylijäämä on suurempi kuin pakollisen lisäpalvelun tarjoamisesta sille aiheutunut alijäämä. Yleispalvelun tarjoajaksi nimetylle yritykselle mahdollisesti maksettavan korvauksen kannalta on nimittäin erotettava toisistaan yleispalveluvelvollisuuksien nettokustannukset ja sellaisten pakollisten lisäpalvelujen nettokustannukset, joihin ei sovelleta kyseisen direktiivin II lukua. Näin ollen yhtäältä yleispalveluun ja toisaalta pakollisiin lisäpalveluihin liittyvät direktiivissä 2002/22 säädetyt korvausjärjestelmät ovat riippumattomia toisistaan ja kustakin tällaisesta palvelusta aiheutuneista nettokustannuksista on tällöin pidettävä erikseen kirjaa siten, että voidaan taata, etteivät yleispalvelun yhteydessä saadut tulot tule huomioon otetuiksi pakollisen lisäpalvelun nettokustannuksia koskevassa laskelmassa eivätkä vaikuta viimeksi mainitun palvelun tarjoamisen perusteella maksettavan korvauksen myöntämiseen. Erillisen kirjanpidon vaatimus sekä edistää yleispalveluvelvollisuuksien rahoitusprosessin avoimuutta että auttaa takaamaan sen, että yleispalvelun kustannukset katetaan kilpailun kannalta puolueettomalla tavalla. Tällaisella vaatimuksella taataan myös – direktiivin 2002/22 johdanto-osan 18 perustelukappaleen mukaisesti –, että yleispalvelun ja pakollisten lisäpalvelujen rahoituksen yhteydessä noudatetaan valtiontukia koskevia unionin sääntöjä. Jäsenvaltioiden SEUT 106 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun, kuten yleispalvelu ja pakollinen lisäpalvelu, tarjoamisesta myöntämien korvausten osalta on nimittäin noudatettava unionin lainsäätäjän SEUT 107 ja SEUT 108 artiklassa vahvistamia sääntöjä. Lisäksi kirjanpidon erillisyyttä koskevan velvollisuuden noudattamisen ansiosta voidaan välttyä siltä, että yrityksen yleispalveluvelvollisuuksien yhteydessä saamat tulot otettaisiin huomioon kaksi kertaa – yhtäältä yleispalveluvelvollisuudesta aiheutuvien nettokustannusten ja näin ollen niiden johdosta maksettavan korvauksen laskennassa ja toisaalta pakollisesta lisäpalvelusta aiheutuvien nettokustannusten ja näin ollen pakollisen lisäpalvelun tarjoamisen perusteella myönnettävän korvauksen laskennassa. Tällainen käytäntö merkitsee nimittäin sitä, että pakollisen lisäpalvelun tarjoava yritys joutuu kantamaan kyseisen palvelun kustannukset, mikä on vastoin direktiivin 2002/22 32 artiklan sanamuotoa. (ks. 47–51, 54 ja 56 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla annettua direktiiviä 2002/22 on tulkittava niin, että se on esteenä sellaiselle kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan pakollisten lisäpalvelujen tarjoajaksi nimetyllä yrityksellä on oikeus saada korvausta jäsenvaltiolta kyseisten palvelujen tarjoamisen nettokustannuksista vain siinä tapauksessa, että mainitut kustannukset ovat kyseiselle yritykselle kohtuuton rasite. Mainitunlaisessa kansallisessa säännöstössä ei nimittäin suljeta pois sitä, että kyseisen yrityksen on itse vastattava kaikista mainittujen palvelujen kustannuksista tai osasta kyseisiä kustannuksia. Näin ollen se, että jäsenvaltio asettaa maksamansa korvauksen edellytykseksi sen, että pakollisten lisäpalvelujen tarjoamisen nettokustannus on nimetylle yritykselle kohtuuton rasite, on direktiivin 2002/22 32 artiklan vastaista. (ks. 62, 63 ja 65 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)

Yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla annettua direktiiviä 2002/22 on tulkittava niin, että se on esteenä sellaiselle kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan yleispalveluvelvollisuuden täyttäjäksi nimetylle yritykselle aiheutuneet nettokustannukset saadaan kaikkien kyseisen palvelun tarjoamiseen liittyvien tulojen ja kaikkien siitä aiheutuneiden kustannusten välisenä erotuksena, mukaan lukien tulot ja kustannukset, jotka yritykselle olisivat aiheutuneet myös siinä tapauksessa, ettei se olisi ollut yleispalvelun tarjoaja. Direktiivin 2002/22 12 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan a ja b alakohdan sekä sen liitteessä IV olevan A kohdan toisen alakohdan säännösten mukaan yleispalvelun tarjoamisen nettokustannukset vastaavat niiden nettokustannusten erotusta, jotka nimetylle yritykselle aiheutuvat, kun se tarjoaa yleispalvelua ja kun se ei tarjoa tätä palvelua. Näin ollen yleispalvelun tarjoamisen nettokustannus ei voi ilmetä mainitun palvelun tarjoamisesta saatavien kaikkien tulojen ja kaikkien kustannusten erotuksesta. (ks. 71 ja 72 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)

Sillä, että yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla annetun direktiivin 2002/22 32 artiklassa tarkoitetun pakollisen lisäpalvelun tarjoamisesta vastaava yritys tarjoaa kyseistä palvelua Tanskan alueen lisäksi myös Grönlannin alueella, ei ole vaikutusta mainitun direktiivin säännösten tulkintaan. Grönlanti nimittäin sisältyy SEUT-sopimuksen liitteessä II olevaan merentakaisten maiden ja alueiden luetteloon ja näin ollen SEUT 204 artiklan mukaan siihen sovelletaan SEUT 198–203 artiklassa määriteltyä assosiaatiota koskevaa erityissääntelyä, ellei perussopimusten liitteenä olevaan Grönlantia koskevista erityisjärjestelyistä annettuun pöytäkirjaan (N:o 34) sisältyvistä Grönlantia koskevista erityismääräyksistä muuta johdu. Siitä, että unionin ja mainittujen merentakaisten maiden ja alueiden välillä on assosiaatiota koskeva erityissääntely, seuraa, että SEUT-sopimuksen yleisiä määräyksiä eli sellaisia määräyksiä, jotka eivät sisälly kyseisen sopimuksen neljänteen osaan, ei sovelleta kyseisiin merentakaisiin maihin ja alueisiin ilman nimenomaista viittausta. Direktiivin 2002/22 oikeusperustana on SEUT 114 artikla eikä SEUT 114 artiklaan viitata SEUT-sopimuksen neljännessä osassa eikä mainitun perussopimuksen osan nojalla merentakaisten maiden ja alueiden assosiaatiosta Euroopan yhteisöön tehdyssä päätöksessä 2001/822. Näin ollen direktiivin 2002/22 säännöksiä ei sovelleta Grönlantiin. (ks. 75–80 ja 82 kohta sekä tuomiolauselman 4 kohta)

Yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla annetun direktiivin 2002/22 32 artiklaa on tulkittava niin, että sillä on välitön oikeusvaikutus siltä osin kuin siinä kielletään jäsenvaltioita asettamasta pakollisten lisäpalvelujen tarjoamiseen liittyviä kaikkia kustannuksia tai osaa niistä sen yrityksen kannettavaksi, joka vastaa kyseisen palvelun tarjoamisesta. (ks. 87 kohta ja tuomiolauselman 5 kohta)

Vilpittömän yhteistyön periaatetta, vastaavuusperiaatetta ja tehokkuusperiaatetta on tulkittava niin, että ne eivät ole esteenä säännöstölle, jossa yleispalvelusta vastaavalle toimijalle asetetaan kolmen kuukauden määräaika edellisen tilikauden alijäämää koskevien korvausvaatimusten esittämiselle ja kyseinen määräaika alkaa kulua siitä, kun mainitulle toimijalle asetettu määräaika vuosikertomuksen toimittamiselle toimivaltaiselle kansalliselle viranomaiselle päättyy, kunhan mainittu määräaika ei ole epäedullisempi kuin määräaika, josta kansallisessa oikeudessa säädetään vastaavan vaatimuksen osalta, ja kunhan se ei ole omiaan tekemään yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen alalla annetulla direktiivillä 2002/22 yrityksille annettujen oikeuksien käyttämisestä käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa, minkä tarkastaminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä. Tältä osin kaikkia sellaisia tapauksia, joissa on kyse siitä, tekeekö kansallinen menettelysääntö unionin oikeuden soveltamisen mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, on tarkasteltava siten, että huomioon otetaan tämän säännön merkitys koko menettelyssä, sen kulku sekä sen erityispiirteet eri kansallisissa elimissä. Tässä yhteydessä on otettava huomioon tapauksen mukaan muun muassa puolustautumisoikeuksien suojaaminen, oikeusvarmuuden periaate ja menettelyn moitteeton kulku. Preklusiivisten määräaikojen asettaminen täyttää lähtökohtaisesti tehokkuuden vaatimuksen, koska siinä sovelletaan oikeusvarmuuden perusperiaatetta, joka suojaa sekä asianomaista että kyseistä hallintoa. Tällaiset määräajat eivät nimittäin lähtökohtaisesti ole sellaisia, että niillä tehtäisiin unionin oikeusjärjestyksessä annettujen oikeuksien käyttäminen käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi. Jäsenvaltioiden asiana on kuitenkin määrittää niiden kansallisten säännöstöjen osalta, jotka kuuluvat unionin oikeuden soveltamisalaan, määräajat, niin että huomioon otetaan muun muassa tehtävien päätösten merkitys asianomaiselle, menettelyjen monimutkaisuus ja sovellettava lainsäädäntö, niiden henkilöiden määrä, joita asia voi koskea, ja muut asiaan vaikuttavat julkiset tai yksityiset edut. Tämän edellytyksen rajoissa jäsenvaltiot voivat määrätä pidempiä tai lyhyempiä määräaikoja. (ks. 97, 98 ja 107 kohta sekä tuomiolauselman 6 kohta)