Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 11 artikla)

2. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen

3. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Väitetiedoksianto – Oikeus tutustua asiakirjoihin – Tarkoitus – ­Puolustautumisoikeuksien ja oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden kunnioittaminen

4. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Todistuskeinot

5. Kumoamiskanne – Kohde – Päätöksen perustelut eivät sisälly kanteen kohteeseen poikkeuksia lukuun ottamatta

(EY 230 artikla)

6. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kilpailua rajoittava vaikutus – Arviointiperusteet

(EY 81 artiklan 1 kohta)

7. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Määräävä markkina-asema – Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan – Arviointiperusteet

(EY 81 ja EY 82 artikla)

8. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Harkintavallan väärinkäyttö – Käsite

(EY 220 artikla ja EY 230 artikla)

9. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohta)

10. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohdan kuudes alakohta)

11. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Enimmäismäärä

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

12. Muutoksenhaku – Yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Lieventävät seikat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

Tiivistelmä

1. Komissiolla on käyttäessään sille yhteisön kilpailusääntöjen noudattamista varten annettua toimivaltaa oikeus velvoittaa – tarvittaessa päätöksellä – yritys toimittamaan kaikki tarvittavat tiedot tämän yrityksen tiedossa mahdollisesti olevista seikoista, mutta se ei voi vaatia yritystä antamaan sellaisia vastauksia, joiden seurauksena sen olisi myönnettävä sellainen kilpailusääntöjen rikkominen, josta komission on hankittava selvitys.

Jos kysymykset, joihin yrityksen on vastattava, eivät kuitenkaan edellytä rikkomisen tunnustamista, yritys ei voi tehokkaasti vedota siihen, että komissio ei voi pakottaa sitä myöntämään osallisuuttaan kilpailusääntöjen rikkomiseen.

(ks. 34 ja 35 kohta)

2. Kilpailuasioissa puolustautumisoikeuksien noudattaminen edellyttää sitä, että asianomainen yritys saa hallinnollisen menettelyn kuluessa ilmaista asianmukaisesti näkemyksensä esiin tuotujen tosiseikkojen ja olosuhteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksestä sekä niistä asiakirjoista, joita komissio on käyttänyt rikkomista koskevan väitteensä tukena.

Tulkinta, jonka mukaan puolustautumisoikeuksia ei kuitenkaan ole kunnioitettu juuri sen vuoksi, että kyseisten asiakirjojen alkuperä on tuntematon ja että komissio ei ole osoittanut niiden luotettavuutta, saattaisi vaarantaa asian selvittämisen silloin, kun kysymyksessä on yhteisön kilpailuoikeuden rikkomisen toteen näyttäminen.

Yhteisön kilpailuoikeudellisissa asioissa asian selvittämiselle on luonteenomaista, että tarkasteltavina olevat asiakirjat sisältävät usein liikesalaisuuksia tai muita tietoja, joita ei saa paljastaa tai joiden paljastaminen on sallittua vain merkittävin rajoituksin.

Näissä olosuhteissa puolustautumisoikeuksia ei ole tulkittava siten, että asiakirjoja, joihin sisältyy raskauttavia todisteita, on automaattisesti jätettävä todisteina huomioon ottamatta, kun tiettyjen tietojen on jäätävä salaisiksi. Tämä salassapito voi koskea myös asiakirjojen laatijoiden ja asiakirjat komissiolle toimittaneiden henkilöllisyyttä.

(ks. 44 ja 46–48 kohta)

3. Kilpailua koskevassa hallintomenettelyssä yhtäältä juuri väitetiedoksiannon lähettäminen ja toisaalta se, että väitetiedoksiannon adressaatilla on oikeus tutustua asiakirja-aineistoon, jotta se voi saada tietoonsa, mitä todisteita komission asiakirja-aineistoon sisältyy, turvaavat kysymyksessä olevan yrityksen puolustautumisoikeudet ja oikeuden oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin.

Asianomaiselle yritykselle ilmoitetaan juuri väitetiedoksiannossa kaikista niistä olennaisista seikoista, joihin komissio menettelyn tässä vaiheessa perustaa näkemyksensä. Tästä seuraa, että asianomainen yritys voi vasta tämän tiedoksiannon lähettämisen jälkeen täysimääräisesti käyttää puolustautumisoikeuksiaan.

Jos edellä mainitut oikeudet ulotettaisiin koskemaan väitetiedoksiannon lähettämistä edeltävää aikaa, komission tutkinnan tehokkuus vaarantuisi, sillä yritys saisi jo komission tutkimuksen ensimmäisessä vaiheessa tietoonsa, mitä tietoja komissiolla jo oli, ja siten mitä tietoja siltä oli vielä mahdollista salata.

Näin ollen silloin, kun ei ole olemassa seikkoja, jotka osoittaisivat, että sillä, että komissio ei ilmoittanut kysymyksessä olevalle yritykselle tutkintavaiheessa, että sillä oli hallussaan tietyistä paikallisella tasolla tehdyistä tutkimuksista laaditut kuulustelupöytäkirjat, olisi voinut olla vaikutusta yrityksen myöhempiin mahdollisuuksiin puolustautua siinä hallinnollisen menettelyn vaiheessa, joka alkoi väitetiedoksiannon lähettämisellä, kysymys ei voi olla siitä, että olisi loukattu puolustautumisoikeuksia tai oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, jonka Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on tunnustanut Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kohdan nojalla.

(ks. 54 ja 58–61 kohta)

4. Kysymys sen laillisuudesta, että kansallinen syyttäjäviranomainen tai toimivaltainen kilpailuviranomainen lähettää komissiolle kansallisen rikosoikeuden nojalla saatuja tietoja, kuuluu kansallisen oikeuden alaan, ja yhteisöjen tuomioistuimet eivät ole toimivaltaisia valvomaan kansallisen viranomaisen toimenpiteen laillisuutta kansallisen oikeuden kannalta.

Koska yhteisön oikeudessa vallitsee vapaan todistusharkinnan periaate ja koska ainoa merkityksellinen peruste arvioitaessa esitettyjä todisteita on niiden luotettavuus, tilanteessa, jossa kansallinen tuomioistuin ei ole todennut pöytäkirjojen luovuttamista komissiolle lainvastaiseksi, ei ole katsottava, että nämä asiakirjat olisivat todisteita, joita ei voida hyväksyä ja joita ei voida ottaa asiakirja-aineistoon.

(ks. 62 ja 63 kohta)

5. Ei ole olemassa oikeussääntöä, jonka mukaan se, jolle päätös on osoitettu, voi EY 230 artiklan mukaisella kumoamiskanteella riitauttaa päätöksen jotkin perustelut, elleivät nämä perustelut luo sitovia oikeusvaikutuksia, jotka ovat omiaan vaikuttamaan hänen etuihinsa. Lähtökohtaisesti päätöksen perustelut eivät tuota tällaisia vaikutuksia.

Kun valittaja itse on luokitellut riitauttamaansa päätökseen sisältyvät toteamukset ylimääräisiksi perusteluiksi, se ei voi missään tapauksessa väittää, että riidanalainen päätös olisi ollut sisällöltään olennaisesti erilainen ilman näitä toteamuksia, eikä näin ollen saada päätöstä kumotuksi.

(ks. 69 ja 70 kohta)

6. Sopimuksen konkreettisia seurauksia ei tarvitse ottaa huomioon EY 81 artiklan 1 kohtaa sovellettaessa, jos ilmenee, että sopimuksen tarkoituksena on rajoittaa, estää tai vääristää kilpailua. Siltä osin kuin erityisesti on kyse kilpailua rajoittavista sopimuksista, jotka ovat kilpailevien yritysten kokousten aiheena, EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu rikkominen on kysymyksessä, kun kokousten tarkoituksena on rajoittaa, estää tai vääristää kilpailua ja kun niissä näin pyritään keinotekoisesti järjestämään markkinoiden toimintaa.

(ks. 84 kohta)

7. EY 81 ja EY 82 artiklassa mainitun, vaikutuksia jäsenvaltioiden väliseen kauppaan koskevan edellytyksen tulkinnan ja soveltamisen tulee perustua tämän edellytyksen tarkoitukseen eli yhteisön oikeuden ja jäsenvaltioiden oikeuden soveltamisalan keskinäiseen rajaamiseen kilpailuoikeuden alalla. Yhteisön oikeus käsittää näin ollen kaikki yhteistoimintajärjestelyt ja menettelyt, jotka voivat vaarantaa jäsenvaltioiden välisen vapaan kaupan siten, että jäsenvaltioiden välisten sisämarkkinatavoitteiden toteutumista haitataan, erityisesti eristämällä kansalliset markkinat taikka muuttamalla yhtenäismarkkinoiden kilpailurakennetta.

Jotta päätös, sopimus tai menettelytapa on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, on oltava nähtävissä riittävällä todennäköisyydellä ja kaikkien asiaan vaikuttavien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, että niillä voi tosiasiallisesti tai mahdollisesti olla suoraa tai välillistä vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan tavalla, joka voisi haitata jäsenvaltioiden välisten yhtenäismarkkinoiden toteuttamista. Tämän lisäksi vaaditaan, ettei tämä vaikutus ole vähäistä.

Tältä osin kansallisten markkinoiden jakaminen yhteisössä on omiaan vaikuttamaan merkittävästi jäsenvaltioiden välisiin kauppavirtoihin.

(ks. 89–91 kohta)

8. Kysymys on harkintavallan väärinkäytöstä, jos toimielin käyttää toimivaltaansa yksinomaan tai ainakin olennaisilta osin muiden kuin esitettyjen päämäärien saavuttamiseksi tai perustamissopimuksessa asian käsittelyjärjestykseksi erityisesti määrätyn menettelyn välttämiseksi.

Jos ei ole olemassa mitään seikkoja, jotka tukisivat sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi käyttänyt toimivaltaansa muussa kuin EY 220 artiklassa mainitussa tarkoituksessa eli sen varmistamiseksi, että perustamissopimusta tulkittaessa ja sovellettaessa noudatetaan lakia, sitä ei voida moittia tällaisesta menettelystä.

(ks. 99 ja 100 kohta)

9. Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten asian ominaispiirteiden, asiayhteyden ja sakkojen ennalta ehkäisevän vaikutuksen perusteella, ja näin on, vaikka huomioon otettavista arviointiperusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavissa suuntaviivoissa.

Tekijöitä, jotka voivat vaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuuden arviointiin, ovat kunkin yrityksen käyttäytyminen, kunkin yrityksen osuus yhteistoimintajärjestelyn luomisessa, se hyöty, jonka ne ovat saaneet näistä menettelytavoista, yritysten koko, kyseisten tavaroiden arvo sekä se vaara, joka tällaisista kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuu yhteisön tavoitteiden toteuttamiselle.

Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan mukaan sakkoa määritettäessä ”rikkomuksen vakavuuden arvioinnissa on otettava huomioon sen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja laajuus asian kannalta merkityksellisillä maantieteellisillä markkinoilla”.

Kyseessä olevien markkinoiden koko on vain yksi merkityksellisistä tekijöistä arvioitaessa rikkomisen vakavuutta ja vahvistettaessa sakon määrää.

Komissiolla on laaja harkintavalta ja sakkojen määrän laskennasta annettujen suuntaviivojen mukainen laskentamenetelmä sisältää erilaisia joustomahdollisuuksia.

Yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä on kuitenkin tarkistaa, onko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin arvioinut asianmukaisesti komissiolla olevan harkintavallan käyttöä.

(ks. 129–134 kohta)

10. Kuten asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan kuudennessa alakohdassa todetaan, komissio ei ole määrittäessään sakkojen määrää kulloisenkin rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella velvollinen laskemaan sakon määrää kyseessä olevien yritysten liikevaihtoon perustuvien määrien pohjalta. Komissio saa ottaa huomioon kyseessä olevan yrityksen liikevaihdon, mutta tälle luvulle ei pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton muihin arviointiperusteisiin nähden.

Komissio on siis säilyttänyt tietyn harkintavallan siihen mahdollisuuteen nähden, että se vaihtelee sakkojen määrää yritysten koon mukaan. Se ei näin ollen ole määrittäessään sakkoja velvollinen tapauksissa, joissa sakkoja määrätään useille yrityksille samasta rikkomisesta, varmistamaan, että kunkin yrityksen osalta lasketut sakkojen lopulliset määrät heijastavat yritysten välisiä eroavaisuuksia näiden kokonaisliikevaihdon osalta.

Tämä ratkaisu on sitäkin oikeaan osuvampi, koska kaikki riidanalaisen päätöksen adressaatteina olevat yritykset olivat suuryrityksiä, minkä vuoksi komissio voi olla tekemättä eroa sakkojen määrien välillä.

(ks. 141–145 kohta)

11. Sakon lopullisen määrän, toisin kuin sakon perusmäärän, on noudatettava asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua 10 prosentin ylärajaa.

(ks. 146 kohta)

12. Vaikka silloin, kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päättää täyttä harkintavaltaansa käyttäen yrityksille yhteisön oikeuden rikkomisen vuoksi maksettavaksi määrättyjen sakkojen suuruudesta, yhteisöjen tuomioistuin ei voi valituksen yhteydessä korvata kohtuullisuussyistä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen harkintaa omallaan, tämän harkintavallan käyttäminen ei kuitenkaan saa johtaa siihen, että yrityksiä, jotka ovat olleet osallisina EY 81 artiklan 1 kohdan vastaisessa sopimuksessa tai yhdenmukaistetussa menettelytavassa, kohdellaan eri tavalla sakkojen suuruudesta päätettäessä.

Valituksessa on kuitenkin ilmoitettava ne oikeudelliset perusteet ja perustelut, joihin erityisesti vedotaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista koskevan valitusperusteen tueksi, uhalla, että kyseistä perustetta ei muuten oteta tutkittavaksi.

(ks. 152 ja 153 kohta)

13. Jos kysymyksessä oleva rikkominen oli päättynyt tai ainakin päättymäisillään, kun komissio ryhtyi tarkastuksiin, tätä päättymistä ei voida pitää li eventävänä seikkana sakon määrän vahvistamisessa.

(ks. 160 kohta)