Yhteisöjen tuomioistuimen yhteisön oikeuden säännölle ennakkoratkaisukysymystä ratkaistessaan antamalla tulkinnalla ainoastaan selvennetään ja täsmennetään tietyn oikeussäännön merkitystä ja ulottuvuutta niin, että yhteisöjen tuomioistuimen tulkinnasta ilmenee, miten tätä oikeussääntöä täytyy tai olisi täytynyt tulkita ja soveltaa sen voimaantulosta lähtien. Tästä seuraa, että näin tulkittua sääntöä voidaan ja että sitä pitää soveltaa myös oikeussuhteisiin, jotka ovat syntyneet ja jotka on perustettu ennen kyseistä tuomiota. Yhteisöjen tuomioistuin voi vain poikkeustapauksissa, yhteisön oikeusjärjestykseen erottamattomasti kuuluvaa yleistä oikeusvarmuuden periaatetta soveltaen, ryhtyä rajoittamaan kaikilla asianomaisilla henkilöillä olevaa mahdollisuutta vedota yhteisöjen tuomioistuimen tulkitsemaan oikeussääntöön vilpittömässä mielessä perustettujen oikeussuhteiden pätevyyden kyseenalaistamiseksi. Tällainen rajoitus voidaan tehdä ainoastaan siinä samassa tuomiossa, jossa annetaan pyydetty tulkintaratkaisu. Näitä perusteluja, jotka ovat peräisin oikeuskäytännöstä, joka koskee erityisesti kansallisen tuomioistuimen velvollisuutta soveltaa yhteisön oikeutta, sovelletaan mutatis mutandis yhteisöjen toimielimiin, kun niiden on vuorostaan pantava toimeen ne yhteisön oikeuden säännökset, joita yhteisöjen tuomioistuin on sittemmin tulkinnut.

Vaikka jäsenvaltiolla onkin laaja harkintavalta, kun se määrittelee, mitä palveluja se pitää yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvinä, tämä ei vapauta sitä huolehtimasta siitä, että – kun se vetoaa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tehtävän olemassaoloon ja sen suojelun välttämättömyyteen – tuo tehtävä täyttää sellaiset tietyt vähimmäisedellytykset, jotka ovat yhteisiä kaikille perustamissopimuksessa tarkoitetuille yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tehtäville, eikä näyttämästä toteen, että nämä perusteet täyttyvät kyseessä olevassa asiassa. Tällaisia edellytyksiä ovat muun muassa viranomaisten toimenpide, jolla kyseisille toimijoille annetaan tällainen tehtävä, ja tuon tehtävän yleisluonteisuus ja velvoittavuus. Jos jäsenvaltio ei näytä toteen, että nämä perusteet täyttyvät, tai jos se ei noudata niitä, kyseessä saattaa sitä vastoin olla ilmeinen arviointivirhe, josta komissiolla on velvollisuus määrätä seuraamus sillä uhalla, että muutoin se itse tekee ilmeisen virheen. Jäsenvaltion on ilmoitettava ne syyt, joiden vuoksi se katsoo, että kyseistä palvelua voidaan erityispiirteidensä vuoksi pitää yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvänä palveluna ja että se voidaan erottaa muista taloudellisista toiminnoista. Jollei tällaisia perusteluja esitetä, yhteisöjen toimielinten ei ole mahdollista edes marginaalisesti harjoittaa valvontaa, joka kohdistuu siihen, onko jäsenvaltio tehnyt ilmeisen virheen harkintavaltaansa käyttäessään.

Yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tehtävän olemassaolon myöntäminen ei sitä vastoin välttämättä edellytä sitä, että tuota tehtävää hoitavalle toimijalle myönnettäisiin yksinoikeus tai erityisoikeus sen suorittamiseen. EY 86 artiklan 1 ja 2 kohtaa yhdessä luettaessa havaitaan, että toimijalle myönnetty erityisoikeus tai yksinoikeus on syytä erottaa tähän oikeuteen mahdollisesti liitetystä yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tehtävästä. Toimijalle myönnetty erityisoikeus tai yksinoikeus on vain mahdollisesti perusteltu väline, jonka avulla tuo toimija voi suorittaa yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tehtävän. Näin ollen toteamus, joka perustuu yleishyödyllisistä palveluista annetun tiedonannon 14 ja 15 kohtaan ja jonka mukaan yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tehtävän antamiseen voi myös liittyä monille tai jopa kaikille samoilla markkinoilla toimiville toimijoille asetettu velvollisuus, ei ole ilmeisen virheellinen. Tässä tapauksessa ei voida vaatia, että kyseinen tehtävä annettaisiin toimenpiteellä tai yksittäisellä valtuutuksella erikseen jokaiselle näiden velvoitteiden piiriin kuuluvalle toimijalle.

Yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen tarjoamisen on määritelmän mukaan oltava yleisen tai julkisen edun mukaista. Yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvät palvelut eroavat tällä perusteella muun muassa yksityisen tarpeen mukaisista palveluista, vaikkakin yksityinen tarve voi olla enemmän tai vähemmän yhteinen tai valtio on voinut tunnustaa sen perustelluksi tai hyödylliseksi. Lisäksi yleinen tai julkinen etu ei ole saanut aiheutua pelkästä tarpeesta asettaa kyseisille markkinoille tiettyjä sääntöjä tai tarpeesta asettaa kyseisten toimijoiden kaupallisen toiminnan edellytykseksi valtion antama lupa. Pelkästään sillä, että kansallinen lainsäätäjä yleisen edun, laajasti ymmärrettynä, vuoksi antaa lupiin, toimintaan tai valvontaan liittyviä sääntöjä, jotka koskevat kaikkia jonkin alan toimijoita, ei lähtökohtaisesti luoda yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tehtävää.

Yhteisön oikeudesta ei johdu, että kyseisen palvelun on oltava yleispalvelu sanan suppeassa merkityksessä, jotta sitä voitaisiin pitää yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvänä palveluna. Yhteisön oikeudessa tarkoitettu yleispalvelun käsite ei tarkoita sitä, että kyseisen palvelun on vastattava koko väestön yhteiseen tarpeeseen tai että sitä on tarjottava koko maan alueella. Vaikka nämä ominaispiirteet vastaavat jäsenvaltioissa laajimmin levinnyttä klassista yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvien palvelujen tyyppiä, tämä ei tee mahdottomaksi sitä, että olemassa olisi muuntyyppisiä yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja, jotka nekin ovat laillisia ja jotka jäsenvaltiot voivat pätevästi valita luotaviksi harkintavaltaansa käyttäessään. Näin ollen se seikka, että yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun velvoitteiden soveltamisalaa on alueellisesti tai aineellisesti rajoitettu tai että kyseiset palvelut hyödyttävät vain suhteellisen rajoitettua käyttäjäryhmää, ei välttämättä aseta kyseenalaiseksi yhteisön oikeudessa tarkoitettua yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tehtävän yleisluonnetta. Yleisyyttä koskeva peruste ei edellytä myöskään, että kyseinen palvelu olisi ilmainen tai että sitä tarjottaisiin taloudellista kannattavuutta huomioon ottamatta, eikä sen yleisyyteen vaikuta myöskään se, ettei tarjotun palvelun hintaa ole säännelty eikä sille ole asetettu ylärajaa. Se, että tietyillä mahdollisilla käyttäjillä ei ole taloudellisia mahdollisuuksia nauttia tästä palvelusta, ei tee tyhjäksi sen yleisyyttä, jos kyseistä palvelua tarjotaan yhdenmukaisin ja syrjimättömin hinnoin sekä samoin laatuedellytyksin kaikille asiakkaille.

Kyseisen palvelun velvoittavuus on yhteisön oikeudessa tarkoitetun yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tehtävän olemassaolon olennainen edellytys. Tämä velvoittavuus on ymmärrettävä siten, että yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tehtävää viranomaistoimen nojalla suorittavilla toimijoilla on lähtökohtaisesti velvollisuus tarjota kyseistä palvelua markkinoilla noudattaen niitä yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun velvoitteita, joilla tuon palvelun tarjoamista säännellään. Tällaista tehtävää suorittavan toimijan näkökulmasta tämä velvoittavuus – joka sinänsä on kaupan vapauden ja vapaan kilpailun periaatteen vastainen – voi erityisesti silloin, kun yksinoikeus tai erityisoikeus on myönnetty, tarkoittaa velvollisuutta harjoittaa tiettyä kaupallista toimintaa siihen liittyvistä kustannuksista riippumatta. Tällaisessa tilanteessa tuo velvollisuus on vastiketta yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tehtävän suojelusta ja siihen tuon tehtävän myöntämistoimella liitetystä markkina-asemasta. Jos yksinoikeutta tai erityisoikeutta ei ole, tämän tehtävän velvoittavuus voi aiheutua kyseiselle toimijalle viranomaistoimella asetetusta velvollisuudesta tarjota tiettyjä palveluja kaikille niitä pyytäville kansalaisille.

Yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tehtävän velvoittavuuden edellytyksenä ei kuitenkaan ole se, että viranomaiset asettavat kyseiselle toimijalle velvollisuuden tarjota palvelu, jonka sisältö on ennalta selvästi määrätty. Tämän tehtävän velvoittavuudella ei nimittäin suljeta pois sitä, että toimijalla on tietty liikkumavara markkinoilla myös niiden palvelujen sisällön ja hintojen vahvistamisen suhteen, joita se aikoo tarjota. Näin ollen toimijoille on taattu tietty vähimmäistoimintavapaus ja näin vähimmäiskilpailuvapaus kyseisten palvelujen laadun ja sisällön osalta, mikä on omiaan rajoittamaan yhteisön etujen mukaisesti sellaisten kilpailunrajoitusten ulottuvuutta, joita yleensä aiheutuu yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tehtävän antamisesta, ilman että tällä vaikutettaisiin viimeksi mainitun tavoitteisiin.

Tästä seuraa, että jos yksinoikeutta tai erityisoikeutta ei ole, jotta palvelua voitaisiin pitää velvoittavana, riittää, että tällaista tehtävää suorittavalle toimijalle on asetettu velvollisuus tämän palvelun tarjoamiseen jokaiselle sitä pyytävälle käyttäjälle. Toisin sanoen palvelun velvoittavuus ja näin ollen yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tehtävän olemassaolo on näytetty toteen, jos palvelun tarjoajalla on velvollisuus tehdä sopimus muuttumattomin sopimusehdoin eikä se voi olla tekemättä sopimusta toisen sopimuspuolen kanssa. Tämän viimeksi mainitun seikan nojalla yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun tehtävään kuuluva palvelu voidaan erottaa kaikista muista markkinoilla tarjottavista palveluista ja kaikesta muusta täysin vapaasti harjoitettavasta toiminnasta.

(ks. 186–190, 202 ja 203 kohta)