JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

VERICA TRSTENJAK

8 päivänä syyskuuta 2011 ( 1 )

Asia C-282/10

Maribel Dominguez

vastaan

Centre informatique du Centre Ouest Atlantique

vastaan

Préfet de la région Centre

(Cour de cassationin (Ranska) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohta — Sosiaaliset perusoikeudet — Yleiset oikeusperiaatteet — Direktiivien horisontaalinen oikeusvaikutus — Direktiivin 2003/88/EY 7 artikla — Työolot ja työehdot — Työajan järjestäminen — Oikeus palkalliseen vuosilomaan — Lomaoikeuden syntyminen työntekijän poissaolon luonteesta ja kestosta riippumatta — Kansallinen säännös, jonka mukaan tämän loman myöntäminen riippuu tosiasiallisesta vähimmäistyöajasta viitevuoden aikana — Kansallisen tuomioistuimen velvollisuus jättää soveltamatta unionin oikeuden vastaisia kansallisia säännöksiä”

Sisällys

I Johdanto II Asiaa koskevat oikeussäännöt A Unionin säännöstö 1. Euroopan unionin perusoikeuskirja 2. Direktiivi 2003/88/EY B Kansallinen säännöstö III Tosiseikat, pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset IV Oikeudenkäyntimenettely unionin tuomioistuimessa V Asianosaisten ja muiden osapuolten keskeiset lausumat A Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys B Toinen ennakkoratkaisukysymys C Kolmas ennakkoratkaisukysymys VI Oikeudellinen arviointi A Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys B Toinen ennakkoratkaisukysymys 1. Yleistä a) Keskeiset oikeudelliset seikat b) Yksityisten välisen oikeusriidan olemassaolo 2. Kansallisen tuomioistuimen asema yksityisten välisessä oikeusriidassa a) Direktiivien sovellettavuutta koskevat unionin oikeuden rajat b) Mahdolliset vaihtoehtoiset lähestymistavat i) Perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa vahvistetun perusoikeuden välitön sovellettavuus – Perusoikeuskirjan sovellettavuus – Kuuluminen perusoikeuksiin – Kolmansiin kohdistuvan vaikutuksen puuttuminen – Päätelmä ii) Mahdollisen yleisen oikeusperiaatteen välitön sovellettavuus – Vuosilomaa koskevan oikeuden asema unionin oikeusjärjestyksessä – Yleisen oikeusperiaatteen sovellettavuus yksityisten välillä – Päätelmä iii) Yleisen oikeusperiaatteen soveltaminen sellaisena kuin se on konkretisoituna direktiivillä 2003/88 – Unionin tuomioistuimen lähestymistapa asiassa Kücükdeveci annetussa tuomiossa – Kyseisen lähestymistavan sovellettavuus vuosilomaa koskevaan oikeuteen – Päätelmä c) Loppupäätelmä 3. Toissijainen jäsenvaltion vastuu unionin oikeuden rikkomisen vuoksi 4. Päätelmä C Kolmas ennakkoratkaisukysymys VII Ratkaisuehdotus

I Johdanto

1. Tässä SEUT 267 artiklan mukaisessa ennakkoratkaisumenettelyssä Ranskan Cour de cassation (jäljempänä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin) esittää unionin tuomioistuimelle kolme kysymystä, jotka koskevat tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY ( 2 ) 7 artiklan tulkintaa.

2. Ennakkoratkaisupyyntö perustuu oikeusriitaan, jossa kantajana on Maribel Dominguez (jäljempänä pääasian kantaja) ja vastaajana hänen työnantajansa Centre Informatique du Centre Ouest Atlantique (jäljempänä pääasian vastaaja) ja jossa on kyse siitä, onko viimeksi mainittu ja missä määrin velvollinen maksamaan rahallisen korvauksen vuosilomasta, jota pääasian kantaja ei tapaturman vuoksi voinut pitää. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tässä yhteydessä tärkeä selvitystä kaipaava näkökohta on se, miten kyseisen loman pituus on laskettava, ja käsiteltävän asian erityispiirteenä on se, että asiaa koskevan kansallisen oikeuden mukaan vuosilomaa koskeva oikeus ensinnäkin edellyttää, että työntekijä on työskennellyt vähimmäismäärän päiviä, eikä kaikenlaista tapaturmasta johtuvaa poissaoloa työpaikalta toiseksi lasketa työajaksi.

3. Lomaoikeuden olemassaoloa ja sen tarkkaa laajuutta ei kuitenkaan voida todeta, ennen kuin on selvitetty, voidaanko edellä mainittujen kansallisten säännösten ylipäätään katsoa olevan sopusoinnussa direktiivin 2003/88 7 artiklan kanssa ja voiko pääasian kantaja vedota suoraan kyseiseen direktiiviin vastaajaa vastaan. Käsiteltävässä asiassa tulee esiin yhtäältä oikeudellisia kysymyksiä, joihin unionin tuomioistuin on antanut yksiselitteisen vastauksen, joten se voi lähtökohtaisesti viitata asiaa koskeviin tuomioihin. Toisaalta unionin tuomioistuinta pyydetään lausumaan siitä, miten palkallista vuosilomaa koskeva oikeus on sijoitettava unionin oikeusjärjestyksen normihierarkiaan ja voiko työtekijä vedota siihen suoraan myös työnantajaansa vastaan.

4. Tätä tarkoitusta varten on tutkittava neljää erilaista lähestymistapaa, joilla työntekijää on tarkoitus auttaa käyttämään oikeuksiaan työnantajaan nähden. Ensin on tutkittava direktiivien horisontaalisen oikeusvaikutuksen mahdollisuutta. Tämän jälkeen on tarkasteltava Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan välitöntä sovellettavuutta ottaen huomioon, että perusoikeuskirjasta on tullut oikeudellisesti sitova. Yhtenä vaihtoehtona on tutkittava, voidaanko mahdollista yleistä oikeusperiaatetta, jonka mukaan työntekijällä on oikeus vuosilomaan, soveltaa välittömästi. Lopuksi tarkastellaan, missä määrin voidaan soveltaa unionin tuomioistuimen asiassa Kücükdeveci antamassaan tuomiossa ( 3 ) kehittämää lähestymistapaa. Tässä yhteydessä selvitetään yksityiskohtaisesti tämän lähestymistavan etuja ja haittoja. Nyt käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuimella on tilaisuus tarkastella kyseistä lähestymistapaa dogmaattiselta kannalta, jotta sitä voidaan tarvittaessa täsmentää.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin säännöstö ( 4 )

1. Euroopan unionin perusoikeuskirja

5. Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) IV lukuun (”Yhteisvastuu”) sisältyvässä 31 artiklassa vahvistetaan jokaisen työntekijän oikeus ”oikeudenmukaisiin ja kohtuullisiin työoloihin ja työehtoihin”. Perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa määrätään seuraavaa: ”Jokaisella työntekijällä on oikeus enimmäistyöajan rajoitukseen sekä päivittäisiin ja viikoittaisiin lepojaksoihin ja palkalliseen vuosilomakauteen.”

6. Perusoikeuskirjan VII lukuun (”Yleiset määräykset”) sisältyvässä 51 artiklassa määritetään perusoikeuskirjan soveltamisala. Sen 51 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa: ”Tämän perusoikeuskirjan määräykset koskevat unionin toimielimiä ja laitoksia toissijaisuusperiaatteen mukaisesti sekä jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun ne soveltavat unionin oikeutta. Tämän vuoksi ne kunnioittavat tämän perusoikeuskirjan mukaisia oikeuksia, noudattavat sen sisältämiä periaatteita ja edistävät niiden soveltamista kukin toimivaltuuksiensa mukaisesti.”

2. Direktiivi 2003/88

7. Direktiivin 2003/88 1 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Tarkoitus ja soveltamisala 1. Tässä direktiivissä vahvistetaan turvallisuutta ja terveyttä koskevat vähimmäisvaatimukset työajan järjestämistä varten. 2. Tämä direktiivi koskee: a) – – vuosilomaa – – – –”

8. Kyseisen direktiivin 7 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Vuosiloma 1. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että jokainen työntekijä saa vähintään neljän viikon palkallisen vuosiloman tällaisen loman saamiselle ja myöntämiselle kansallisessa lainsäädännössä ja/tai käytännössä vahvistettujen edellytysten mukaisesti. 2. Palkallisen vuosiloman vähimmäisaikaa ei saa korvata rahalla, paitsi kun työsuhde päättyy.”

9. Direktiivin 2003/88 17 artiklan nojalla jäsenvaltiot voivat poiketa tietyistä direktiivin säännöksistä. Sen 7 artiklasta ei voida poiketa.

B Kansallinen säännöstö

10. Pääasiassa sovellettavassa työoikeuskoodeksin (code du travail) L. 223-2 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa: ”Työntekijällä, joka viitevuoden aikana osoittaa olleensa saman työnantajan palveluksessa ajan, joka vastaa vähintään yhtä tosiasiallista työskentelykuukautta, on oikeus lomaan, jonka pituus on kaksi ja puoli työpäivää työskentelykuukautta kohden niin, että myönnettävän loman kokonaiskesto ei ylitä 30:tä työpäivää.”

11. Uuden työoikeuskoodeksin L. 3141-3 §:ssä, sellaisena kuin se on muutettuna 20.8.2008 annetulla lailla, säädetään seuraavaa: ”Työntekijällä, joka osoittaa työskennelleensä saman työnantajan palveluksessa ajan, joka vastaa vähintään kymmentä tosiasiallista työpäivää, on oikeus kahden ja puolen työpäivän pituiseen lomaan työskentelykuukautta kohden. Loman kokonaiskesto ei saa ylittää 30:tä työpäivää.”

12. Kyseessä olevana aikana sovellettavan työoikeuskoodeksin L. 223-4 §:ssä säädetään seuraavaa: ”Loman pituutta määritettäessä tosiasialliseen työskentelykuukauteen rinnastettavia ovat neljää viikkoa tai 24:ää päivää vastaavat työskentelykaudet. Palkalliset loma-ajat, tämän koodeksin L.212-5-1 §:ssä ja maaseutulain (code rural) L.713-9 §:ssä säädetyt korvaavat lepoajat, L.122-25–L.122-30 §:ssä säädetyt raskaana olevien naisten lepoajat, työajan lyhennyksenä saadut lepopäivät ja enintään yhden vuoden keskeytymättömät ajanjaksot, joiden aikana työsopimuksen soveltaminen keskeytyy työtapaturman tai ammattitaudin johdosta, katsotaan tosiasiallisiksi työskentelykausiksi. (Loman pituuden määrittelemiseksi tosiasiallisiksi työskentelykausiksi katsotaan myös ajanjaksot, joiden aikana palkattu työntekijä tai oppisopimuksella työskentelevä henkilö millä tahansa perusteella suorittaa asevelvollisuuttaan tai on kutsuttu sitä suorittamaan).”

13. Työoikeuskoodeksin nykyisessä L.3141-5 §:ssä puolestaan säädetään seuraavaa: ”Tosiasiallisiksi työskentelykausiksi loman pituuden määrittämiseksi katsotaan 1) palkalliset loma-ajanjaksot 2) äitiys- ja isyyslomat, adoptiolomat ja vanhempainlomat 3) tämän koodeksin L.3121-26 §:ssä ja maaseutulain L.713-9 §:ssä säädetyt pakolliset korvaavat lepoajat 4) työajan lyhennyksenä saadut lepopäivät 5) enintään yhden vuoden keskeytymättömät ajanjaksot, joina työsopimuksen soveltaminen on keskeytynyt työtapaturman tai ammattitaudin johdosta 6) ajanjaksot, joiden aikana palkattu työntekijä millä tahansa perusteella suorittaa asevelvollisuuttaan tai on kutsuttu sitä suorittamaan.”

14. Sosiaaliturvalaitosten henkilöstöön sovellettavan kansallisen työehtosopimuksen liitteenä olevan malliohjesäännön XIV §:n 4 momentissa määrätään, että oikeutta vuosilomaan ei ole vuonna, johon kohdistuvat sairaudesta tai pitkäaikaisesta sairaudesta aiheutuneet poissaolot, jotka ovat johtaneet vähintään 12 kuukauden yhtäjaksoiseen työn keskeytymiseen, poissaolot pakollisen asepalvelun vuoksi sekä työehtosopimuksen 410, 44 ja 46 §:ssä määrätyt palkattomat lomat; oikeus vuosilomaan syntyy uudelleen työhönpaluupäivänä, jolloin loman pituus vahvistetaan suhteessa tosiasialliseen työskentelyaikaan, josta ei vielä ole myönnetty vuosilomaa.

III Tosiseikat, pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset

15. Pääasian kantaja on työskennellyt 10.1.1987 lähtien pääasian vastaajan palveluksessa sosiaaliturvalaitosten henkilöstöön sovellettavan työehtosopimuksen mukaisesti.

16. Pääasian kantajalle tapahtui 3.11.2005 kodin ja työpaikan välillä työmatkatapaturma. Hän oli kyseisen tapaturman vuoksi sairauslomalla 3.11.2005–7.1.2007.

17. Pääasian kantaja palasi työhönsä 8.1.2007 ja teki ensin puolipäivätyötä ja 8.2.2007 lähtien kokopäivätyötä. Hänen paluunsa jälkeen pääasian vastaaja ilmoitti hänen poissaolonsa aikana vastaajan laskelmien mukaan kertyneiden lomapäivien määrän. Pääasian kantaja vastusti laskelmaa ja vaati tältä ajalta 22,5 palkallista vuosilomapäivää tai toissijaisesti 1971,39 euron suuruisen korvauksen.

18. Pääasian kantaja saattoi asian ensin Conseil de prud’hommes de Limogesin käsiteltäväksi, joka hylkäsi vaatimukset 15.1.2008 tekemällään päätöksellä. Hän valitti päätöksestä Cour d’appel de Limogesiin. Valitus kuitenkin hylättiin 16.9.2008 annetulla tuomiolla, jossa Cour d’appel muun muassa totesi, että pääasian vastaaja oli työnantajana soveltanut oikein asiaa koskevia työoikeuden säännöksiä ja katsonut perustellusti, ettei lomaoikeutta ollut syntynyt, koska pääasian kantaja oli ollut työmatkatapaturman vuoksi poissa yli 12 kuukautta eikä ollut sinä aikana työskennellyt tosiasiallisesti. Cour d’appel totesi lisäksi, ettei pääasian kantaja voi vedota työtapaturman yhteydessä sovellettaviin työoikeuden säännöksiin.

19. Pääasian kantaja teki tuomiosta Cour de cassationiin valituksen, jossa hän ensinnäkin väittää, että työmatkatapaturma on rinnastettava työtapaturmaan, minkä vuoksi hänen on voitava hyötyä samasta järjestelmästä. Toiseksi hän toteaa, että palkallista lomaa laskettaessa työmatkatapaturmaa seurannut työsopimuksen keskeytymisaika on rinnastettava tosiasialliseen työskentelyaikaan.

20. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää laajalti lainatun unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella epäilyjä, jotka koskevat sekä asiaa koskevien kansallisten työoikeuden säännösten yhteensoveltuvuutta että kansallisen tuomioistuimen velvollisuutta jättää soveltamatta unionin oikeuden vastaisia kansallisia säännöksiä.

21. Tässä tilanteessa Cour de cassation on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko direktiivin 2003/88 – – 7 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansallisille säännöksille tai käytännöille, joiden mukaan palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden edellytyksenä on vähintään kymmenen päivän (tai yhden kuukauden) tosiasiallinen työskentely viitekaudella? 2) Jos vastaus edelliseen kysymykseen on myönteinen, onko kansallisen tuomioistuimen, jonka ratkaistavana on yksityisten välinen riita, jätettävä direktiivin 2003/88 – – 7 artiklan nojalla, jossa vahvistetaan erityinen velvollisuus työnantajalle antamalla oikeus palkalliseen lomaan työntekijälle, joka on poissa työstä terveydellisistä syistä vähintään yhden vuoden, soveltamatta sellaista vastakkaista kansallista säännöstä, jonka mukaan palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden edellytyksenä on vähintään kymmenen päivän tosiasiallinen työskentely viitevuoden aikana? 3) Siltä osin kuin direktiivin 2003/88 – – 7 artiklassa ei tehdä eroa työntekijöiden välillä sen mukaan, johtuuko heidän poissaolonsa työstä viitekaudella työtapaturmasta, ammattitaudista, työmatkatapaturmasta vai työstä johtumattomasta sairaudesta, onko työntekijöillä kyseisen artiklan nojalla oikeus palkalliseen lomaan, jonka pituus on sama riippumatta heidän terveydellisistä syistään johtuvan poissaolonsa alkuperästä, vai täytyykö kyseistä artiklaa tulkita niin, että se ei ole esteenä sille, että palkallisen loman pituus voi olla erilainen työntekijän poissaolon syyn perusteella, koska kansallisessa laissa säädetään tietyin edellytyksin direktiivissä [2003/88] säädettyä vähintään neljän viikon lomaa pidemmästä palkallisesta vuosilomasta?”

IV Oikeudenkäyntimenettely unionin tuomioistuimessa

22. Ennakkoratkaisupyyntö, joka on päivätty 2.6.2010, saapui unionin tuomioistuimen kirjaamoon 7.6.2010.

23. Pääasian asianosaiset, Ranskan, Tanskan ja Alankomaiden hallitukset sekä Euroopan komissio ovat esittäneet kirjallisia huomautuksia Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklassa mainitussa määräajassa.

24. Pääasian asianosaisten edustajat sekä Ranskan, Tanskan ja Alankomaiden hallitusten ja komission asiamiehet esittivät suullisia huomautuksia 17.5.2011 pidetyssä istunnossa.

V Asianosaisten ja muiden osapuolten keskeiset lausumat

A Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys

25. Kaikki pääasian asianosaiset ja muut osapuolet ovat yhtä mieltä siitä, että ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen voidaan vastata unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön, ennen kaikkea asiassa BECTU ( 5 ) ja yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff ym. ( 6 ) annettujen tuomioiden, perusteella. Niiden mukaan kyseiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastaavasti vastattava, että direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansallisille säännöksille tai käytännöille, joiden mukaan palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden edellytyksenä on vähintään kymmenen päivän (tai yhden kuukauden) tosiasiallinen työskentely viitekaudella.

B Toinen ennakkoratkaisukysymys

26. Sekä asianosaisten ja muiden osapuolten perustelut että niiden tähän ennakkoratkaisukysymykseen ehdottamat vastaukset poikkeavat huomattavasti toisistaan.

27. Pääasian kantaja viittaa asiassa Simmenthal ( 7 ) ja yhdistetyissä asioissa Melki ( 8 ) annettuihin tuomioihin ja toteaa, etteivät asiassa BECTU annetussa tuomiossa esitetyt toteamukset estä direktiivin 2003/88 7 artiklan välitöntä sovellettavuutta. Hänen mielestään kansallisella tuomioistuimella on siinä mielessä yksinkertainen tilanne, että sen on jätettävä soveltamatta sellaisia kansallisia säännöksiä, joiden mukaan palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden käyttö edellyttää unionin oikeuden kanssa ristiriitaisen edellytyksen täyttämistä.

28. Pääasian vastaaja vetoaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemaan oikeuskäytäntöön ja tekee sen perusteella päinvastaisen päätelmän. Sen mukaan kyseisessä oikeuskäytännössä kehitettyjen periaatteiden mukaan kansallinen tuomioistuin ei voi jättää soveltamatta kansallista säännöstä yksityisten välisessä oikeusriidassa sillä perusteella, että se on ristiriidassa direktiivin kanssa. Tällainen menettely nimittäin vastaisi contra legem -tulkintaa. Pääasian vastaaja katsoo, että kun otetaan huomioon itse direktiivin määritelmä, jonka mukaan sillä annetaan jäsenvaltioille ohjeita ja eikä siitä johdu kansalaisille välittömiä velvoitteita, ei vakiintunutta oikeuskäytäntöä ole syytä muuttaa, sillä muuten direktiivien ja asetusten välinen ero poistuisi.

29. Ranskan ja Alankomaiden hallitukset menevät oikeuskäytäntöä analysoidessaan vielä hieman pitemmälle.

30. Ranskan hallitus esimerkiksi palauttaa mieleen paitsi Cour de cassationin mainitseman oikeuskäytännön myös asioissa Mangold ( 9 ) ja Kücükdeveci ( 10 ) annetut tuomiot. Kyseisissä tuomioissa unionin tuomioistuin on Ranskan hallituksen mukaan kehittänyt edelleen oikeuskäytäntöään, joka koskee kansallisen tuomioistuimen asemaa unionin oikeuden vastaisten kansallisten säännösten tapauksessa. Ranskan hallituksen mukaan tuomioista ilmenee, että kansallisen säännöksen ollessa ristiriidassa unionin oikeuden yleisen oikeusperiaatteen kanssa kansallisen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta kansallista säännöstä. Ranskan hallitus huomauttaa tässä yhteydessä, että oikeutta palkalliseen vuosilomaan on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan pidettävä ”unionin sosiaalioikeuden periaatteena, jolla on erityinen merkitys”, mutta että unionin tuomioistuin ei ole vielä tunnustanut sitä unionin oikeuden yleiseksi oikeusperiaatteeksi, kuten esimerkiksi ikään perustuvan syrjinnän kieltoa. Näin ollen edellä mainittua oikeuskäytäntöä ei voida Ranskan hallituksen mukaan laajentaa koskemaan oikeutta palkalliseen vuosilomaan.

31. Ranskan hallituksen mukaan toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on näin ollen vastattava, että jos direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohta on esteenä kansalliselle säännökselle, jonka mukaan palkallisen vuosilomaoikeuden edellytyksenä on vähintään kymmenen päivän (tai yhden kuukauden) työskentely viitevuoden aikana, tuomioistuin, jonka ratkaistavana on yksityisten välinen riita, ei voi direktiivin kyseisen säännöksen nojalla jättää soveltamatta kansallista säännöstä.

32. Alankomaiden hallitus esittää toteamuksia ainoastaan tästä ennakkoratkaisukysymyksestä. Se katsoo, että Cour de cassationin mainitseman unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tuomioistuin, jonka ratkaistavana on yksityisten välinen riita, ei ole velvollinen jättämään soveltamatta direktiivin säännöksen kanssa ristiriidassa olevaa kansallista säännöstä. Kansallisen tuomioistuimen on sen sijaan tulkittava ja sovellettava kansallista oikeutta direktiivin mukaisesti.

33. Alankomaiden hallituksen mukaan asiassa Kücükdeveci annetusta tuomiosta ja siitä, että oikeutta vuosilomaan on pidetty ”unionin sosiaalioikeuden periaatteena, jolla on erityinen merkitys”, ei voida päätellä muuta, etenkään kun kyseinen periaate ei ole yleinen oikeusperiaate.

34. Ranskan ja Alankomaiden hallitukset päättelevät, ettei unionin tuomioistuimen asiassa Kücükdeveci antamassaan tuomiossa esittämiä toteamuksia sovelleta käsiteltävässä asiassa, mutta komission mielestä ei ole mitään syytä sulkea analogisen soveltamisen mahdollisuutta pois pääasiassa.

35. Komission mukaan toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että kansallinen tuomioistuin on toimivaltansa rajoissa velvollinen varmistamaan yksityiselle annettavan oikeussuojan ja unionin oikeuden täyden tehokkuuden, missä yhteydessä se voi tarvittaessa jättää soveltamatta kaikkia kansallisia säännöksiä, jotka ovat ristiriidassa palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden kanssa.

C Kolmas ennakkoratkaisukysymys

36. Pääasian kantajan mukaan tähän ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että direktiivin 2003/88 7 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä palkallisen loman pituuden vaihtelulle työntekijän poissaolon syyn mukaan. Kyseisessä direktiivin säännöksessä sen sijaan säädetään, että työntekijöillä on oikeus samanpituiseen palkalliseen lomaan poissaolonsa syystä riippumatta.

37. Pääasian vastaaja esittää päinvastaisen näkemyksen. Sen mukaan direktiivin 2003/88 7 artikla ei ole esteenä sille, että säännökset, joissa määritetään palkallisen vuosiloman pituus, ovat poissaoloajan tosiasialliseen työssäoloaikaan rinnastamisen osalta edullisempia sairauden tai työtapaturman vuoksi poissa oleville työntekijöille kuin niille työntekijöille, jotka eivät ole poissa työtapaturman vuoksi.

38. Ranskan hallitus päättelee edellä mainitusta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, että direktiivin 2003/88 7 artiklaa on tulkittava siten, että palkallisen vuosiloman pituus voi vaihdella työntekijän poissaolon syyn mukaan, jos kyseisessä direktiivin säännöksessä säädetty vähintään neljän viikon pituinen loma on varmistettu.

39. Komissio toteaa, ettei ennakkoratkaisupyynnöstä käy yksiselitteisesti ilmi, mihin kansallisen oikeuden tilanteeseen kolmas ennakkoratkaisukysymys perustuu, mutta se ehdottaa, että siihen vastataan Ranskan hallituksen ehdottamalla tavalla.

VI Oikeudellinen arviointi

A Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys

40. Ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, voiko jäsenvaltio direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohdan nojalla asettaa palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden edellytykseksi kansallisessa oikeudessa tarkemmin määritellyn vähimmäistyöajan, joka oli Ranskan oikeuden mukaan alun perin yksi kuukausi mutta on lakimuutoksen jälkeen nykyään enää kymmenen päivää.

41. Tämän ennakkoratkaisukysymyksen vastaus voidaan johtaa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, erityisesti asiassa BECTU ja yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff ym. annetuista tuomioista. Tästä syystä on suositeltavaa palauttaa mieleen unionin tuomioistuimen kulloinkin esittämät merkitykselliset toteamukset ja tarkastella niiden sovellettavuutta pääasiaan.

42. Kuten unionin tuomioistuin on todennut vakiintuneessa oikeuskäytännössään, oikeutta palkalliseen vuosilomaan on pidettävä unionin sosiaalioikeuden periaatteena, jolla on erityinen merkitys ja josta ei voi poiketa ja jonka toimivaltaiset kansalliset viranomaiset voivat panna täytäntöön ainoastaan direktiivissä 2003/88 nimenomaisesti määritellyissä rajoissa. ( 11 ) Vahvistamalla oikeuden palkalliseen vuosilomaan johdetussa oikeudessa unionin lainsäätäjä halusi varmistaa, että työntekijä saa kaikissa jäsenvaltioissa tosiasiallisen lepoajan ”hänen turvallisuutensa ja terveytensä suojelemiseksi”. ( 12 ) Kuten unionin tuomioistuin on selvittänyt oikeuskäytännössään, palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden tarkoituksena on mahdollistaa se, että työntekijä voi levätä ja että hänellä on lepo- ja vapaa-aikaa. ( 13 )

43. Etenkin siksi, että tätä periaatetta pidetään unionin oikeusjärjestyksessä erittäin merkityksellisenä, edellä mainitussa asiassa BECTU annetun tuomion 52 kohdassa todettiin, että direktiivin 93/104/EY 7 artiklan 1 kohdassa – joka on sanamuodoltaan identtinen sen korvanneen direktiiviin 2003/88 sisältyvän 7 artiklan 1 kohdan kanssa – ”estetään jäsenvaltioita rajoittamasta yksipuolisesti kaikille työntekijöille myönnettyä, palkallista vuosilomaa koskevaa oikeutta siten, että jäsenvaltiot soveltavat kyseisen oikeuden syntymistä koskevaa sellaista edellytystä, jonka vuoksi tietyt työntekijät jäävät mainitun oikeuden ulkopuolelle”.

44. Saman tuomion 53 kohdassa todettiin lisäksi, että ”jäsenvaltiot voivat kansallisessa lainsäädännössään säätää palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden käyttämiseen ja täytäntöönpanoon liittyvistä edellytyksistä täsmentämällä ne konkreettiset olosuhteet, joissa työntekijät voivat käyttää mainittua oikeutta, joka heille syntyy koko työskentelyajan perusteella, mutta ne eivät voi asettaa minkäänlaisia edellytyksiä kyseisen suoraan direktiivistä 93/104/EY johtuvan oikeuden syntymiselle”.

45. Edellä mainitun tuomion 55 kohdassa yhteisöjen tuomioistuin totesi edelleen, että jäsenvaltioiden säännösten voimaan saattamiseksi toteuttamiin toimenpiteisiin voi toki sisältyä tiettyjä eroja palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden käyttämiseen liittyvien edellytysten osalta, sillä direktiivissä säädetään ainoastaan yhteisön tasolla tapahtuvaa yhdenmukaistamista koskevista vähimmäisvaatimuksista työajan järjestämisen osalta ja jätetään tarvittavien yksityiskohtaisten täytäntöönpano- ja soveltamissääntöjen vahvistaminen jäsenvaltioiden tehtäväksi. Yhteisöjen tuomioistuin painotti tässä yhteydessä, että ”kyseisessä direktiivissä ei sallita sitä, että jäsenvaltiot estävät kaikille työntekijöille nimenomaisesti myönnetyn oikeuden syntymisen”.

46. Edellä esitettyä oikeuskäytäntöä on tulkittava siten, että unionin tuomioistuin lähtökohtaisesti tunnustaa jäsenvaltioiden toimivallan vahvistaa niin kutsuttuja yksityiskohtaisia täytäntöönpanosääntöjä, joilla ne voivat säännellä yksityiskohtaisesti tiettyjä vuosilomaa koskevan oikeuden käyttöön liittyviä seikkoja, esimerkiksi sitä, miten työntekijät voivat käyttää sitä lomaa, johon heillä on oikeus työsuhteensa ensimmäisten viikkojen kuluessa. Jäsenvaltioiden sääntelytoimivalta rajoittuu kuitenkin siihen, kun valittu sääntely vaikuttaa palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden tosiasiallisuuteen siten, ettei sillä enää taata lomaoikeuden tarkoituksen saavuttamista. Tämä pätee esimerkiksi kansalliseen säännökseen, jossa ei määritetä sitä, ”miten” lomaoikeutta käytetään, vaan se, ”voidaanko” sitä käyttää.

47. Pääasiassa on selvästikin kyseessä tällainen säännös, kuten Ranskan hallitus on itsekin myöntänyt, etenkin kun lomaoikeuden syntyminen edellyttää, että työntekijä työskentelee vähintään yhden kuukauden (sovellettaessa sittemmin muutetun työoikeuskoodeksin L. 223-2 §:n 1 momenttia) tai kymmenen päivää (sovellettaessa nykyisen työoikeuskoodeksin L. 3141-3 §:ää). Kuten Ranskan hallitus on kirjallisissa huomautuksissaan yksityiskohtaisesti perustellut, vähintään kymmenen päivän työskentelyn edellyttäminen voidaan perustella vuosiloman pituuden laskentaa koskevilla yksityiskohtaisilla säännöillä. Vuosiloma vastaa tiettyä määrää työpäiviä siten, että yksi lomapäivä vastaa tämän laskentamenetelmän mukaan kymmentä työpäivää.

48. Kuten Ranskan hallitus on myöntänyt, viittaus siihen, että vuosiloma on laskettava tarkasti yksittäisessä tapauksessa, ei kuitenkaan muuta sitä, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan ei voida poiketa säännöstä, jonka mukaan palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden toteutumista ei saa estää yksittäisten jäsenvaltioiden toimenpiteillä niiden pannessa sitä täytäntöön. Tässä yhteydessä on syytä huomauttaa, että asiassa BECTU annettu tuomio koski samankaltaista tilannetta kuin nyt käsiteltävä asia, joten siinä kehitettyjä oikeuskäytäntöperiaatteita voidaan soveltaa suoraan pääasiaan. Asiassa BECTU yhteisöjen tuomioistuimelta nimittäin tiedusteltiin, sallitaanko direktiivin 93/104 7 artiklan 1 kohdassa se, että jäsenvaltio antaa kansallista lainsäädäntöä, jonka mukaan työntekijä saa oikeuden palkalliseen vuosilomaan vasta sen jälkeen, kun hän on ollut saman työnantajan palveluksessa 13 viikon pituisen vähimmäisajan. Koska yhteisöjen tuomioistuin vastasi tähän kysymykseen nimenomaan kieltävästi, riidanalaisen Ranskan säännöksen ei voida nähdäkseni katsoa olevan sopusoinnussa direktiivin 2003/88 kanssa.

49. Tässä ennakkoratkaisumenettelyssä on selvitettävä myös pääasiassa esiin otettu oikeudellinen kysymys, johon pääasian vastaaja kirjallisissa huomautuksissaan ( 14 ) perustellusti viittasi, nimittäin se, voiko oikeus palkalliseen vuosilomaan syntyä myös aikana, jona työntekijä on ollut poissa sairauden vuoksi. Tämä oikeudellinen kysymys on selvitettävä siitä syystä, että sen perusteella viime kädessä määräytyy, kuuluuko pääasian kantajalle ylipäätään tältä ajalta lomaoikeuksia vai voidaanko häntä vastaan vedota poissaoloon työstä.

50. Oikeuskäytännöstä saadaan hyödyllisiä viitteitä myös tähän kysymykseen vastattaessa. Erityisen hyödylliseksi osoittautuu yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff ym. annettu tuomio, jonka 39 kohdassa ensinnäkin todettiin, että direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa säädetty oikeus palkalliseen vuosilomaan koskee ”jokaista työntekijää”. Merkityksellisinä on pidettävä tässä yhteydessä myös kyseisen tuomion 40 kohdassa esitettyjä toteamuksia, joiden mukaan ”direktiivissä 2003/88 ei tämän viimeksi mainitun oikeuden osalta eroteta millään tavoin työntekijöitä, jotka ovat poissa työstä lyhyt- tai pitkäkestoisen sairausloman vuoksi lomavuoden aikana, työntekijöistä, jotka ovat tosiasiallisesti työskennelleet kyseisen vuoden aikana”.

51. Yhteisöjen tuomioistuin teki tästä mainitun tuomion 41 kohdassa nähdäkseni myös tässä ennakkoratkaisumenettelyssä tärkeän päätelmän, sillä se totesi, että ”kun kyse on asianmukaisesti määrätystä sairauslomasta, jäsenvaltio ei voi asettaa palkallista vuosilomaa koskevalle oikeudelle, joka jo direktiivin 2003/88 mukaankin kuuluu kaikille työntekijöille, edellytystä, jonka mukaan työntekijän on ollut tosiasiallisesti työskenneltävä kyseisen valtion määräämän lomavuoden aikana”.

52. Edellä esitettyä oikeuskäytäntöä on näin ollen tulkittava siten, ettei sairaudesta johtuva työntekijän poissaolo viitevuoden aikana ole esteenä hänen palkallista vuosilomaa koskevan oikeutensa syntymiselle, jos hän oli asianmukaisesti määrätyllä sairauslomalla. Oikeudelliselta kannalta tämä tarkoittaa, että työstäpoissaolot, jotka johtuvat asianomaisen työntekijän määräämisvallasta riippumattomasta syystä, kuten sairaudesta, on laskettava työssäoloajaksi. Näin todetaan myös palkallisista vuosilomista 24.6.1970 tehdyn ILO:n yleissopimuksen nro 132 (muutettu versio) 5 artiklan 4 kohdassa, johon unionin tuomioistuimen esittämät vuosiloman ja sairausloman välistä suhdetta koskevat pohdinnat perustuvat.

53. Kokoavasti on todettava, että riidanalainen säännös on ristiriidassa direktiivin 2003/88 kanssa. Tämän päätelmän tekee myös Ranskan hallitus, joka totesi kirjallisissa huomautuksissaan pyrkivänsä siihen, että työoikeuskoodeksin L. 3141-3 §:ää muutetaan. ( 15 ) Ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansallisille säännöksille tai käytännöille, joiden mukaan palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden edellytyksenä on vähintään kymmenen päivän (tai yhden kuukauden) tosiasiallinen työskentely viitekaudella.

B Toinen ennakkoratkaisukysymys

1. Yleistä

a) Keskeiset oikeudelliset seikat

54. Toinen ennakkoratkaisukysymys on esitetty nimenomaisesti ainoastaan siltä varalta, että riidanalaisen kansallisen säännöksen todetaan – kuten edellä – olevan ristiriidassa unionin oikeuden kanssa. Kuten ennakkoratkaisupyynnössä nimenomaan tästä ennakkoratkaisukysymyksestä esitetyistä toteamuksista voidaan päätellä, ( 16 ) ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, asetetaanko sille direktiivin 2003/88 7 artiklassa unionin oikeuteen perustuva velvoite jättää soveltamatta riidanalaista kansallista säännöstä yksityisten välisessä oikeusriidassa.

55. Tähän kysymykseen vastaaminen edellyttää joitakin toteamuksia kahdesta keskeisestä toisiinsa liittyvästä oikeudellisesta seikasta. Ensinnäkin on kyse unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesta kansallisten tuomioistuinten asemasta unionin oikeutta sovellettaessa. Toiseksi on tarkasteltava unionin oikeusjärjestyksessä vuosilomaoikeudelle annettua merkitystä ja tämän oikeuden toteutettavuutta.

b) Yksityisten välisen oikeusriidan olemassaolo

56. Ennen näiden ennakkoratkaisukysymyksen keskeisten seikkojen tarkastelua haluan täydellisyyden vuoksi huomauttaa, että pääasiassa on mielestäni kiistatta vastakkain kaksi yksityishenkilöä.

57. Ensin on muistutettava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan ainoastaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana on määrittää niiden kysymysten kohde, jotka se aikoo esittää. Yksinomaan kansallisten tuomioistuinten, joissa asia on vireillä ja jotka vastaavat annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. ( 17 )

58. Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selvästikin katsoo ennakkoratkaisupyynnössään, että kyseessä on yksityisten välinen oikeusriita, tai ei ainakaan nimenomaisesti tutki, kuuluuko pääasian vastaaja mahdollisesti Ranskan valtioon julkishallinnon osana, tämä arviointi sitoo myös unionin tuomioistuinta.

59. Unionin tuomioistuin voi kuitenkin poikkeuksellisesti arvioida syitä, joiden vuoksi kansallinen tuomioistuin on esittänyt tietyn ennakkoratkaisukysymyksen. Näin on oikeuskäytännön mukaan silloin, kun ennakkoratkaisupyynnöllä pyritään todellisuudessa saamaan unionin tuomioistuimelta ratkaisu keinotekoisen riidan avulla taikka neuvoa-antava lausunto yleisluonteisista tai hypoteettisista kysymyksistä, tai kun pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä oikeusriidan tosiseikkoihin tai kohteeseen taikka unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin. ( 18 )

60. Nämä edellytykset eivät kuitenkaan täyty käsiteltävässä asiassa. Asianosaisten ja muiden osapuolten istunnossa esittämien selventävien huomautusten mukaan pääasiassa on kyse työoikeudellisesta sopimuksesta johtuvasta oikeusriidasta, jossa pääasian vastaaja on pääasian kantajan kanssa vastakkain yksityishenkilönä eikä missään tapauksessa julkisia tehtäviä hoitavana viranomaisena. Nämä toteamukset vahvistavat lopulta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen arvioinnin.

2. Kansallisen tuomioistuimen asema yksityisten välisessä oikeusriidassa

a) Direktiivien sovellettavuutta koskevat unionin oikeuden rajat

61. Kansallisen tuomioistuimen tehtävästä silloin, kun sen on ratkaistava yksityisten välinen oikeusriita, jossa ilmenee, että kyseinen kansallinen lainsäädäntö on unionin oikeuden vastainen, unionin tuomioistuin on todennut, että kansallisten tuomioistuinten asiana on turvata unionin oikeuden oikeussääntöihin perustuva yksityisten oikeussuoja ja taata mainittujen säännösten täysi vaikutus. ( 19 ) Yksityisten oikeussubjektien välisissä oikeusriidoissa on kuitenkin tärkeä rajoitus, sillä oikeuskäytännön mukaan direktiivillä ei sellaisenaan voida luoda velvoitteita yksityiselle oikeussubjektille eikä siihen näin ollen sellaisenaan voida vedota tällaista henkilöä vastaan. ( 20 )

62. Unionin tuomioistuimen mukaan tästä seuraa, että edes sellaista direktiivin säännöstä, joka on selkeä, täsmällinen ja ehdoton ja jolla pyritään myöntämään yksityisille oikeussubjekteille oikeuksia ja asettamaan heille velvollisuuksia, ei voida soveltaa sellaisenaan yksityisten oikeussubjektien välisessä oikeusriidassa. Unionin tuomioistuin perustelee näkemystään sillä, että unionilla olisi muuten toimivalta asettaa välittömin oikeusvaikutuksin velvoitteita yksityisille oikeussubjekteille, vaikka sillä itse asiassa on tämä toimivalta ainoastaan silloin, kun sillä on toimivalta antaa asetuksia. ( 21 ) Tässä näkemyksessä kunnioitetaan direktiivin ominaisluonnetta, sillä direktiivi aiheuttaa määritelmänsä mukaan velvoitteita suoraan ainoastaan jäsenvaltioille, joille se on SEUT 288 artiklan kolmannen kohdan mukaisesti osoitettu, ja siinä voidaan asettaa velvoitteita yksityisille oikeussubjekteille ainoastaan kansallisten täytäntöönpanotoimenpiteiden välityksellä.

63. Tätä oikeuskäytäntöä on syytä noudattaa. Näin ollen on hylättävä myös horisontaalisia suhteita ajatellen useaan otteeseen ehdotettu ( 22 ) eron tekeminen direktiivien myönteisen ja kielteisen välittömän oikeusvaikutuksen välillä. Tämän näkemyksen mukaan direktiiveistä, joita ei ole saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä, ei voi aiheutua yksityiselle suoraan velvoitteita muita yksityisiä oikeussubjekteja kohtaan, mutta direktiivien vastaista kansallista oikeutta – noudattamalla unionin oikeuden ensisijaisen sovellettavuuden periaatetta – on jätettävä soveltamatta myös yksityisten välisissä oikeusriidoissa. Tätä vastaan todetaan perustellusti, että tällainen lähestymistapa olisi haitallinen oikeusvarmuuden kannalta. ( 23 ) Direktiivin vastaisen kansallisen oikeussäännön normatiivisesta asiayhteydestä riippuen sen soveltamatta jättäminen voi nimittäin johtaa yksityisten oikeussubjektien velvoitteiden laajentumiseen; tämä taas riippuu – unionin oikeuden näkökulmasta – pikemminkin sattumanvaraisista tekijöistä, esimerkiksi siitä, sisältyykö kansalliseen oikeuteen jokin toinen (velvoitteita aiheuttava) säännös, johon voidaan vedota jätettäessä soveltamatta direktiivien vastaista oikeutta.

64. Tämän oikeuskäytännön mukaan pääasian kantaja ei siis voisi vedota direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohtaan vaatiessaan, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin jättää soveltamatta unionin oikeuden vastaista kansallista säännöstä.

65. Unionin tuomioistuin on kuitenkin kompensoinut tätä direktiivien välittömän horisontaalisen oikeusvaikutuksen puuttumista korostamalla, että on olemassa vaihtoehtoisia ratkaisuja, joilla pystytään täyttämään sellaisen yksityisen oikeussubjektin vaatimukset, joka katsoo kärsineensä siitä, että direktiiviä ei ole pantu täytäntöön tai että se on pantu täytäntöön virheellisesti. Tässä on kyse yhtäältä mahdollisuudesta tulkita kansallista oikeutta direktiivien mukaisesti ja toisaalta unionin oikeuteen perustuvaa jäsenvaltion vastuuta koskevien periaatteiden soveltamisesta unionin oikeuden rikkomisen vuoksi.

66. Unionin tuomioistuin on perustellut direktiivin mukaista tulkintatapaa kaikilla jäsenvaltioiden viranomaisilla, myös tuomioistuimilla toimivaltansa rajoissa, olevalla velvoitteella saavuttaa direktiivissä säädetty tulos sekä toteuttaa kaikki yleis- tai erityistoimenpiteet, jotka ovat aiheellisia tämän velvoitteen täyttämisen varmistamiseksi. ( 24 ) Sovellettaessa kansallista lainsäädäntöä sitä on näin ollen tulkittava kaikin käytettävissä olevin tulkintatavoin mahdollisimman pitkälle direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti, jotta direktiivissä tarkoitettu tulos saavutettaisiin ja SEUT 288 artiklan kolmatta kohtaa noudatettaisiin. ( 25 ) Yhdistetyissä asioissa Pfeiffer ym. annetussa tuomiossa ( 26 ) selvitettiin, miten kansallisen tuomioistuimen on meneteltävä yksityisten välisessä oikeusriidassa. Mikäli kansallisessa oikeudessa, siinä hyväksyttyjen tulkintatapojen mukaan, sallitaan eräissä tilanteissa joko kansallisen oikeuden säännöksen sellainen tulkinta, että ristiriita kansallisen oikeuden jonkin toisen säännöksen kanssa voidaan välttää, tai se, että ensin mainitun säännöksen soveltamisalaa rajoitetaan soveltamalla sitä ainoastaan siinä määrin kuin se on yhteensopiva mainitun toisen säännöksen kanssa, kansallisella tuomioistuimella on velvollisuus soveltaa näitä samoja tulkintatapoja pyrkiäkseen saavuttamaan direktiivillä tavoitellun lopputuloksen.

67. Kuten unionin tuomioistuin on useasti todennut, velvollisuutta tulkita kansallista oikeutta direktiivin mukaisesti rajoittavat kuitenkin esimerkiksi oikeusvarmuuden periaatteen kaltaiset yleiset oikeusperiaatteet niin, ettei se voi olla perusteena kansallisen oikeuden contra legem -tulkinnalle. ( 27 )

68. Ennakkoratkaisupyynnöstä ei käy nimenomaisesti ilmi, voidaanko kansallista oikeutta ylipäätään tulkita direktiivin mukaisesti. Ennakkoratkaisupyynnön kokonaisarvioinnin perusteella voidaan kuitenkin päätellä, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ainoana vaihtoehtona oli jättää soveltamatta riidanalaista säännöstä, jotta se voi päätyä direktiivin mukaiseen tulkintaan. Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt ennakkoratkaisupyynnössään tätä tulkintatapaa koskevan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön, voidaan olettaa, ettei direktiivin mukainen tulkinta ole mahdollinen pääasiassa ilman kansallisen oikeuden contra legem -tulkintaa.

b) Mahdolliset vaihtoehtoiset lähestymistavat

69. On siis tutkittava, voisiko kansallinen tuomioistuin kuitenkin tietyin edellytyksin jättää soveltamatta riidanalaista säännöstä yksityisten välisessä suhteessa. Tässä yhteydessä voidaan nähdäkseni soveltaa kolmea erilaista lähestymistapaa, ja selvitän niitä jäljempänä yksityiskohtaisesti ja tarkastelen niiden toteutettavuutta.

70. Aluksi on tutkittava, voidaanko perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa vahvistettua perusoikeutta soveltaa välittömästi. ( 28 ) Tämän jälkeen on analysoitava, voidaanko oikeutta palkalliseen vuosilomaan pitää unionin oikeuden yleisenä oikeusperiaatteena ja soveltaa välittömästi yksityisten oikeussubjektien välisessä suhteessa. ( 29 ) Lopuksi on tarkasteltava kriittisesti unionin tuomioistuimen asiassa Kücükdeveci annetussa tuomiossa noudattamaa lähestymistapaa, jotta voidaan arvioida sen sovellettavuutta nyt käsiteltävään asiaan. ( 30 )

i) Perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa vahvistetun perusoikeuden välitön sovellettavuus

71. Kuten edellä todettiin, ensimmäinen lähestymistapa voisi olla perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa vahvistetun palkallista vuosilomaa koskevan perusoikeuden välitön soveltaminen.

– Perusoikeuskirjan sovellettavuus

72. Vaikka perusoikeuskirja olikin alkujaan luonteeltaan lähinnä toteava siinä mielessä, että siinä ilmaistiin unionin sitoutuminen perusoikeuksien kunnioittamiseen, perusoikeuskirja sai Lissabonin sopimuksen voimaan tullessa 1.12.2009 SEU 6 artiklan 1 kohdan nojalla unionin oikeusjärjestyksessä lopullisesti saman oikeudellisen arvon kuin perussopimukset. ( 31 ) Tästä seuraa, että unionin toimielinten antamia työajan järjestämistä koskevia säädöksiä on perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa vahvistetun perusoikeuksien kunnioittamiseen sitoutumisen vuoksi arvioitava nykyisin kyseisen määräyksen perusteella. Määräys sitoo myös jäsenvaltioita unionin oikeuden täytäntöönpanossa. ( 32 )

73. Koska pääasian tosiseikat tapahtuivat vuosina 2005–2007 eli aikana, jona perusoikeuskirja ei ollut tullut vielä voimaan, sitä ei voida tarkkaan ottaen soveltaa ratione temporis käsiteltävän asian tosiseikkoihin. Tällöin jätettäisiin kuitenkin huomiotta, että unionin tuomioistuimet ovat antaneet perusoikeuskirjalle huomattavan merkityksen unionin oikeuden tulkinnassa jo kauan ennen sen muodollista sisällyttämistä unionin oikeusjärjestykseen. ( 33 ) Perusoikeuskirjan käyttöä tulkintaohjeena ei voida kiistää, etenkin kun siinä vahvistetaan oikeuksia, jotka on vahvistettu useissa oikeusvälineissä ja jotka pohjautuvat jäsenvaltioiden yhteiseen valtiosääntöperinteeseen, minkä vuoksi niitä voidaan pitää viime kädessä eurooppalaisen arvojärjestyksen ilmentymänä.

74. Perusoikeuskirjan voimaantulon jälkeen sen sitovuutta tulkinnassa ei ole kiistetty, minkä vahvistaa erityisesti se, että unionin tuomioistuin sisällytti sen oikeudelliseen päättelyynsä pohdintoihinsa asiassa Kücükdeveci antamansa tuomion 22 kohdassa, vaikka se ei ilmiselvästi ollutkaan ajallisesti sovellettavissa. ( 34 ) Näin ollen vaikuttaa asianmukaiselta ottaa asiaa koskevat perusoikeuskirjan määräykset lähtökohdaksi myös nyt käsiteltävässä asiassa tulkittaessa kaikkia muita unionin oikeuden, myös yleisten oikeusperiaatteiden ja johdetun oikeuden, sääntöjä. On vältettävä erityisesti sellaista sääntöjen tulkintaa, joka voisi olla ristiriidassa perusoikeuskirjan arvojen kanssa.

– Kuuluminen perusoikeuksiin

75. Perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa vahvistetun palkallista vuosilomaa koskevan työntekijöiden oikeuden pitämisestä sosiaalisena perusoikeutena ei nähdäkseni aiheudu erityisiä vaikeuksia. Kuten totesin yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff ym. esittämässäni ratkaisuehdotuksessa, ( 35 ) tämän oikeuden sisällyttäminen perusoikeuskirjaan vahvistaa sen kuulumisen perusoikeuksiin. Yhdyn julkisasiamies Tizzanon näkemykseen, sillä hän totesi näin jo asiassa BECTU esittämässään ratkaisuehdotuksessa. ( 36 ) Tätä näkemystä kannatetaan ymmärtääkseni myös merkittävässä osassa oikeuskirjallisuutta, ( 37 ) jossa esitetään vastaavanlaisia puoltavia näkemyksiä. Niissä tukeudutaan lähinnä kyseisen perusoikeuksia koskevan määräyksen sanamuotoon ja oikeudelliseen rakenteeseen.

76. Jo kyseisen määräyksen sanamuodosta voidaan nimittäin päätellä, että oikeus palkalliseen vuosilomaan on tarkoitettu ”perusoikeudeksi”, jolloin voidaan heti todeta, ettei se kuulu perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa mainittuihin ”periaatteisiin”, joista ei aiheudu välittömiä subjektiivisia oikeuksia, vaan sen adressaattien on konkretisoitava sitä toimivaltuuksiensa rajoissa. Perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa nimittäin määrätään, että ”jokaisella työntekijällä on oikeus enimmäistyöajan rajoitukseen sekä päivittäisiin ja viikoittaisiin lepojaksoihin ja palkalliseen vuosilomakauteen”. Siitä ilmenee selvästi tämän takauksen ihmisoikeuden luonteisuus, etenkin kun kyseissä artiklassa on etusijalla ihmisarvo työelämässä. ( 38 ) Kyseinen määräys eroaa näin selvästi muista perusoikeuskirjan IV luvun (”Yhteisvastuu”) määräyksistä, jotka on muotoiltu pikemminkin objektiivisoikeudelliseksi takuuksi siten, että niissä myönnetyt oikeudet ”tunnustetaan” tai että niitä ”kunnioitetaan”. Näistä erilaisista muotoiluista ilmenee porrastettu suojan taso oikeushyvän mukaan. ( 39 )

77. Tämän porrastetun suojajärjestelmän mukaisesti määräyksissä, joihin sisältyy ainoastaan ”periaatteita” ja jotka perusoikeuskirjan 52 artiklan 5 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaisesti ennen kaikkea sitovat tältä osin lainsäätäjää täytäntöönpanossa, usein myös vahvistetaan, että suoja myönnetään ainoastaan ”unionin oikeuden sekä kansallisten lainsäädäntöjen ja käytäntöjen mukaisesti”. ( 40 ) Tällaisten periaatteiden olennaisena ominaisuutena nimittäin on, että niiden soveltaminen edellyttää usein täytäntöönpanotoimien hyväksymistä ja että nämä toimet voidaan toteuttaa ainoastaan noudattamalla perussopimuksen mukaista toimivallanjakoa ja toissijaisuusperiaatetta. ( 41 ) Se, että periaatteiden voimaantulo edellyttää unionin ja sen jäsenvaltioiden lainsäädännöllisiä, organisatorisia ja käytännön toimia, ilmenee myös niihin sovellettavasta perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdan toiseen virkkeeseen sisältyvästä kohdasta ”edistävät niiden soveltamista”.

78. Tämä ei kuitenkaan päde perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaan, joka perustuu tältä osin yksilölliseen vaatimukseen. Sillä, että perusoikeuskirjan 31 artiklan 1 kohta, jossa mainitaan työntekijän ”oikeus sellaisiin työoloihin, jotka ovat hänen terveytensä, turvallisuutensa ja ihmisarvonsa mukaisia”, on muotoiltu varsin abstraktisti ja että sitä on täsmennettävä 2 kohdassa, ei voida perustella koko kyseisen määräyksen pitämistä perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna ”periaatteena”, etenkään kun perusoikeuksia koskevat määräykset saatetaan lähtökohtaisesti muotoilla varsin abstraktisti erityisesti siksi, että poliittiset ja yhteiskunnalliset muutokset voidaan ottaa huomioon. ( 42 ) Tämä pätee erityisesti sosiaalisiin oikeuksiin, joita on usein täsmennettävä erityisesti siksi, että oikeuksien toteutuminen voi niistä aiheutuvien kustannusten vuoksi riippua viime kädessä valtion tosiasiallisista taloudellisista mahdollisuuksista. ( 43 )

79. Systemaattinen tulkinta ei johda muunlaiseen tulokseen. Myös perusoikeuskirjan 28 ja 29 artiklassa todetaan, että perusoikeuksien haltijoilla on ”oikeus”, jolloin molemmissa artikloissa myönnetään subjektiivisia oikeuksia. ( 44 ) Perusoikeuskirjan 31 artiklassa olevien määräysten läheisyyden, niiden sisällöllisen yhteyden ja rakenteellisen samankaltaisuuden vuoksi myös perusoikeuskirjan 31 artiklassa on oletettava olevan kyseessä subjektiivinen oikeus.

– Kolmansiin kohdistuvan vaikutuksen puuttuminen

Perusoikeuskirjan mukainen perusoikeuksien suojaamisjärjestelmä

80. Perusoikeuskirjan 31 artiklan sanamuodon perusteella voitaisiin ensi näkemältä katsoa, että kyseisestä määräyksestä aiheutuu vaikutuksia kolmansiin ( 45 ) ja että sitä voidaan soveltaavälittömästi työntekijän ja työnantajan väliseen suhteeseen. Näin ollen myös yksityishenkilöt olisivat teoriassa velvollisia takaamaan oikeudenmukaiset ja kohtuulliset työolot ja työehdot. Perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan perusoikeuskirjan määräykset koskevat ”unionin toimielimiä ja laitoksia sekä jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun ne soveltavat unionin oikeutta”. Perusoikeuskirjan 52 artiklan 2 kohdassa määrätään lisäksi, että ”tässä perusoikeuskirjassa tunnustettuja oikeuksia, jotka perustuvat yhteisöjen perustamissopimuksiin tai Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen, sovelletaan kyseisissä sopimuksissa määriteltyjen edellytysten ja rajoitusten mukaisesti”. Näistä määräyksistä voidaan nähdäkseni päätellä, että perusoikeuksien adressaattien joukkoa rajoitetaan tarkoituksellisesti, mikä puolestaan antaa viitteitä unionin lainsäätäjän tavoitteena olleesta perusoikeuksien antaman suojan luonteesta.

81. Tämän perusteella perusoikeuskirjan 31 artiklassa taattujen oikeuksien soveltamisalaan voidaan puuttua vain, jos unioni tai jäsenvaltiot eivät tarjoa työntekijöilleen oikeudenmukaisia ja kohtuullisia työoloja ja työehtoja tai jos ne eivät anna säädöksiä perusoikeuskirjan 31 artiklassa mainittujen oikeuksien takaamiseksi, vaikka niillä on siihen tarvittava toimivalta. ( 46 ) Kyseisessä määräyksessä myönnetään näin ollen yksityiselle subjektiivinen oikeus, joka on lähinnä se, että unionilla ja sen jäsenvaltioilla on velvollisuus suojella häntä.

82. Perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen yksiselitteisen sanamuodon perusteella jäsenvaltioiden toiminta voisi heikentää perusoikeutta ainoastaan unionin oikeuden soveltamisen yhteydessä, esimerkiksi niiden saattaessa direktiivejä osaksi kansallista oikeutta. ( 47 ) Kyseisessä määräyksessä vahvistetaan tarkalleen ottaen se, että perusoikeudet sitovat jäsenvaltioita niiden soveltaessa unionin oikeutta, mikä tunnustetaan myös unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä. ( 48 ) Tässä yhteydessä on kuitenkin otettava huomioon, että perusoikeuksien noudattamiseen velvollisilla on täytäntöönpanossa huomattava harkintavalta, koska perusoikeuskirjan 31 artiklassa edellytetään suojaa koskevana perusoikeutena nimenomaan soveltamissääntöjen käyttöönottoa. ( 49 )

83. Koska perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä ensinnäkin selvästikin vahvistetaan, ketkä ovat velvollisia noudattamaan perusoikeuksia, ja koska toiseksi perusoikeuskirjan 31 artiklasta johtuvan perusoikeuden tehtävän arviointi sääntelyn tavoitteen perusteella rajoittuu unionin ja jäsenvaltioiden suojeluvelvoitteeseen, on oletettava, ettei kyseisestä perusoikeudesta aiheudu välittömiävelvoitteita yksityishenkilöille. ( 50 ) Lisäperusteluna sille, ettei perusoikeuksista aiheudu yleisesti välittömiä vaikutuksia kolmansiin, voidaan lisäksi todeta, etteivät yksityishenkilöt voi myöskään noudattaa perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa säädettyä lakia koskevaa rajoitusta (”tässä perusoikeuskirjassa tunnustettujen oikeuksien ja vapauksien käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla”). Tämä perusoikeuksiin puuttumista koskeva oikeusvaltiollinen vaatimus voi luonnollisesti koskea ainoastaan unionia ja sen jäsenvaltioita valtiollisina eliminä. Yksityishenkilöille voidaan näin ollen asettaa sitovia velvoitteita enintään välillisesti suojeluvelvoitteen täytäntöönpanosäädösten kautta. ( 51 ) Perusoikeuksien mukaista tulkintaa sovelletaan lisäksi myös yksityisoikeudellisissa määräyksissä. Tällä ei ole kuitenkaan merkitystä käsiteltävässä asiassa. Merkityksellinen on sen sijaan toteamus, jonka mukaan perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa vahvistettua perusoikeutta palkalliseen vuosilomaan ei sovelleta välittömästi yksityisten välisissä asioissa.

Euroopan ihmisoikeussopimuksen mukainen perusoikeuksien suojajärjestelmä

84. Ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyssä yleissopimuksessa (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) määrätty perusoikeuksien suojajärjestelmä osoittaa, ettei yksityishenkilöiden tarvitse välttämättä sitoutua noudattamaan välittömästi perusoikeuksia, jotta niin kutsutuissa horisontaalisissa suhteissa voidaan taata asianmukainen perusoikeuksien suoja, vaan että riittää, kun yksityishenkilö voi vedota lainsäätäjän suojeluvelvoitteeseen, jotta yksityisiä voidaan estää heikentämästä perusoikeuksia.

85. Euroopan ihmisoikeussopimuksessa ei määrätä perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaan verrattavissa olevasta oikeudesta vuosilomaan, mutta on otettava huomioon, että perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan ja 53 artiklan nojalla Euroopan ihmisoikeussopimukseen sisältyvä perusoikeuksien suojan taso on merkityksellinen unionin oikeusjärjestyksessä. Kyseisiä määräyksiä on nimittäin tulkittava niiden merkityksen ja tavoitteen perusteella siten, että perusoikeuskirjassa taattu perusoikeuksien suojan taso ei saa alittaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen vähimmäisvaatimuksia. ( 52 ) Tästä syystä myös SEU 6 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä virkkeessä määrättyä unionin tulevaa Euroopan ihmisoikeussopimukseen liittymistä ajatellen näyttää kuitenkin olevan välttämätöntä ottaa huomioon koko Euroopan laajuisen perusoikeuksien suojajärjestelmän tarjoamat ratkaisut.

86. Tästä on todettava, ettei mihinkään Euroopan ihmisoikeussopimuksessa annettuun perusoikeuden takeeseen sisälly seikkoja, jotka puoltaisivat kolmansiin kohdistuvaa vaikutusta, vaikka jotkin määräykset saattavatkin viitata siihen. ( 53 ) Kolmansiin kohdistuva vaikutus olisi myös prosessuaalisista syistä lähes mahdoton, koska valituksia, jotka koskevat yksityisten tekemiä Euroopan ihmisoikeussopimuksessa vahvistettujen takeiden loukkauksia, ei lähtökohtaisesti voida Euroopan ihmisoikeussopimuksen 35 artiklan nojalla ottaa tutkittavaksi henkilöllisen soveltamisalan perusteella. ( 54 ) Perusoikeudet suojataan yksityisten välisessä suhteessa sen sijaan siten, että valtiolla on suojeluvelvoite, joka sen on täytettävä toteuttamalla positiivisia toimenpiteitä (niin sanotut positiiviset velvoitteet). Tämän mallin mukaan valtion tehtävänä on puolustaa perusoikeuden haltijaa (uhria) yksityisten (häiriön aiheuttajien) tekemiltä loukkauksilta, ( 55 ) missä yhteydessä sillä on tietty harkintavalta keinojen valinnassa. Euroopan ihmisoikeussopimuksessa edellytetään, että laissa asetetaan perusoikeuden suojaamiseksi kieltoja, joiden rikkomisesta seuraa rangaistus, ainoastaan erityistapauksissa, kuten Euroopan ihmisoikeussopimuksen 2 artiklassa tarkoitetussa elämän suojaamisessa yksityisten tekemiltä loukkauksilta. Valtio noudattaa suojeluvelvoitettaan säätämällä ja panemalla täytäntöön lakeja siten, että se esimerkiksi varmistaa yksityisoikeudessa Euroopan ihmisoikeussopimuksen mukaisen etujen tasapainon, suojelee perusoikeuksien haltijoita riittävästi rikosoikeuden keinoin yksityisten tekemiltä loukkauksilta tai sääntelee naapuruussuhteisiin sovellettavaan oikeuteen liittyviä asioita asianmukaisesti hallinto-oikeudessa. ( 56 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin toteaa sitovasti kyseisen suojeluvelvoitteen noudattamatta jättämisen asianomaista valtiota vastaan annetussa tuomiossa. ( 57 ) Koska yksityishenkilöillä ei ole asianosaiskelpoisuutta toimia vastaajana, tällaisessa tuomiossa ei kuitenkaan aseteta vastuuseen häiriön aiheuttajaa, jonka syyksi perusoikeuden loukkaus voidaan lopulta katsoa.

87. Tämä lyhyt yleiskatsaus osoittaa jo, että yksityisten sitoutuminen perusoikeuksien kunnioittamiseen on tarpeetonta suojeluvelvoitekäsityksessä, johon Euroopan ihmisoikeussopimuksen mukainen perusoikeuksien suojaamisjärjestelmä perustuu, koska se tarjoaa asianmukaisia ratkaisuja oikeuskysymyksiin, joista yleensä keskustellaan kolmansiin kohdistuvan vaikutuksen yhteydessä. ( 58 ) Näin ollen ei voida väittää, että perusoikeuksien suojan taso olisi unionissa Euroopan ihmisoikeussopimuksen tasoa alhaisempi, jos perusoikeuskirjassa vahvistettujen perusoikeuksien välitön vaikutus kiellettäisiin horisontaalisissa suhteissa.

– Päätelmä

88. Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei voi perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan perusteella jättää yksityisten välisessä oikeusriidassa soveltamatta unionin oikeuden vastaista kansallista oikeutta, jota ei voida tulkita direktiivin mukaisesti.

ii) Mahdollisen yleisen oikeusperiaatteen välitön sovellettavuus

89. Toinen lähestymistapa voisi olla se, että yksityisten välisessä suhteessa sovelletaan mahdollista unionin oikeuden yleistä oikeusperiaatetta, jonka mukaan työntekijällä on oikeus palkalliseen vuosilomaan.

90. Tällainen lähestymistapa edellyttäisi kuitenkin kahden perusluonteisen kysymyksen selvittämistä. Ensinnäkin olisi tutkittava, onko palkallista vuosilomaa koskevalla oikeudella ylipäätään yleisen oikeusperiaatteen asema unionin oikeusjärjestyksessä. Toiseksi täytyisi selvittää, voidaanko kyseistä yleistä oikeusperiaatetta soveltaa myös yksityisten välisessä suhteessa.

– Vuosilomaa koskevan oikeuden asema unionin oikeusjärjestyksessä

Yleisen oikeusperiaatteen käsite

91. Johdantona ensimmäisen kysymyksen tarkasteluun on selvitettävä lyhyesti yleisten oikeusperiaatteiden käsitettä ja tehtävää unionin oikeudessa.

92. Unionin yleiset oikeusperiaatteet ovat erityisasemassa unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä. Yleisen oikeusperiaatteen käsite on kuitenkin edelleen kiistanalainen. ( 59 ) Terminologia on epäyhtenäistä sekä oikeuskirjallisuudessa että oikeuskäytännössä. Osittain erot koskevat ainoastaan sananvalintaa, esimerkiksi, kun unionin tuomioistuin ja julkisasiamiehet viittaavat ”yleisesti tunnustettuun oikeussääntöön”, ( 60 )”yleisesti tunnustettuun oikeusperiaatteeseen”, ( 61 )”perustavanlaatuisiin oikeusperiaatteisiin”, ( 62 )”perusperiaatteeseen”, ( 63 ) yksinkertaisesti ”periaatteeseen”, ( 64 )”oikeussääntöön” ( 65 ) tai ”unionin oikeuden perusperiaatteisiin kuuluvaan yleiseen yhdenvertaisuusperiaatteeseen”. ( 66 )

93. Yksimielisyys vallitsee kuitenkin siitä, että yleiset oikeusperiaatteet ovat oikeuskäytännössä hyvin merkityksellisiä aukkojen täyttäjinä ja tulkintaohjeina. ( 67 ) Tämä johtuu varsinkin siitä, että unionin oikeusjärjestys on kehittyvä oikeusjärjestys, jonka on yhdentymiskehitykseen liittyvän avoimuutensa vuoksi välttämättä oltava vaillinainen ja tulkinnanvarainen. Tämän perusteella ilmeisesti myös unionin tuomioistuin on luopunut yleisten oikeusperiaatteiden täsmällisestä luokittelusta säilyttääkseen joustavuutensa, jota se tarvitsee voidakseen ratkaista esille tulevat asiakysymykset terminologisista eroista riippumatta. ( 68 ) Yleiset oikeusperiaatteet ovat merkityksellisiä myös unionin säädösten laillisuuden ja pätevyyden arviointiperusteina ( 69 ) sekä perustana tuomioistuimille oikeuden luomisessa. ( 70 )

94. Yhden oikeuskirjallisuudessa esiintyvän määritelmän mukaan yleisiin oikeusperiaatteisiin kuuluvat ne unionin kirjoittamattoman primaarioikeuden perusnormit, jotka sisältyvät luonnostaan Euroopan unionin oikeusjärjestykseen tai ovat yhteisiä jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille. ( 71 ) Periaatteessa voidaan erottaa toisistaan unionin oikeuden yleiset oikeusperiaatteet suppeassa merkityksessä – siis oikeusperiaatteet, jotka kehitetään yksinomaan perussopimusten hengen ja järjestelmän perusteella ja jotka koskevat unionin oikeuden erityisiä ongelmia – ja ne yleiset oikeusperiaatteet, jotka ovat yhteisiä jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille ja perustuslaillisille järjestelmille. ( 72 ) Ensin mainittu yleisten oikeusperiaatteiden ryhmä voidaan johtaa suoraan unionin primaarioikeudesta, kun taas toisen ryhmän määrittelemiseksi unionin tuomioistuin käyttää lähinnä kriittisesti arvioivaa oikeusvertailua, ( 73 ) jonka yhteydessä ei kuitenkaan sovelleta pienimmän yhteisen nimittäjän menetelmää. Tällöin ei myöskään pidetä välttämättömänä, että tällä tavoin kehitetyt oikeusperiaatteet konkreettisessa muodossa esiintyisivät unionin tasolla aina samanaikaisesti kaikissa keskenään vertailluissa oikeusjärjestyksissä. ( 74 )

95. Yleisille oikeusperiaatteille on ominaista se, että niissä konkretisoidaan unionin ja sen jäsenvaltioiden perustavanlaatuisia periaatteita, mikä selittää niiden aseman primaarioikeutena unionin oikeusjärjestyksen normihierarkiassa. ( 75 ) Erityisen merkittäviä ovat varsinkin unionin tuomioistuinten tämän yleisnimityksen rajoissa kehittämä ja turvaama perusoikeuksien suoja suppeassa merkityksessä sekä sellaisten perusoikeuksiin rinnastettavien menettelyllisten oikeuksien laatiminen, jotka yleisinä oikeusvaltion periaatteina on nostettu unionin perustuslakiin kuuluviksi. ( 76 ) Yleisiin oikeusperiaatteisiin kuuluvat näin ollen myös sellaiset periaatteet, jotka liittyvät läheisesti SEU 2 artiklassa tarkoitettuihin vapauden, demokratian, ihmisoikeuksien ja perusvapauksien kunnioittamisen sekä oikeusvaltion kaltaisiin Euroopan unionin perusperiaatteisiin ja jotka voidaan johtaa näistä perusperiaatteista. Jos jäsenvaltio loukkaa niitä, tämä voi johtaa SEU 7 artiklassa tarkoitetun seuraamusjärjestelmän soveltamiseen.

96. Unionin oikeuden yleisinä oikeusperiaatteina on tunnustettu esimerkiksi tärkeitä oikeusvaltion periaatteita, kuten suhteellisuusperiaate, ( 77 ) oikeudellinen selkeys ( 78 ) tai yksityisen oikeussubjektin oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan. ( 79 ) Tähän ryhmään kuuluvat myös monet hyvän hallinnon yleiset periaatteet, kuten luottamuksensuojan periaate, ( 80 ) ne bis in idem -periaate, ( 81 ) oikeus tulla kuulluksi, ( 82 ) myös antamalla mahdollisuus esittää huomautuksia epäedullisesti vaikuttavien toimenpiteiden tapauksessa, ( 83 ) säädöksiä koskeva perusteluvelvollisuus ( 84 ) ja virallisperiaate. ( 85 ) Niihin kuuluu myös vetoaminen ”ylivoimaisiin esteisiin”. ( 86 ) On kuitenkin olemassa myös periaatteita, jotka eivät ole vieraita sopimusoikeudelle, esimerkiksi yleinen pacta sunt servanda -oikeusperiaate ( 87 ) tai myös clausula rebus sic stantibus -periaate. ( 88 )

97. Hyvinvointivaltion suuntaan viittaavat esimerkiksi yhteisvastuullisuuden periaatteen tunnustaminen ( 89 ) ja viranomaisen huolenpitovelvoite työntekijöitään kohtaan. ( 90 ) Euroopan unionin sisäisten suhteiden federalistiset piirteet on tunnustettu muun muassa korostamalla toistuvasti jäsenvaltioiden välisen yhteistyön periaatetta ja niiden yhteistyövelvoitteita suhteessa unioniin. Unionin tuomioistuin onkin EY 10 artiklan nojalla kehittänyt yhteisön keskinäisen lojaliteettiperiaatteen. ( 91 ) Lisäksi unionin tuomioistuin on tunnustanut kannattavansa demokratian periaatetta esimerkiksi todetessaan, että parlamentin on saatava osallistua tosiasiallisesti unionin lainsäädäntömenettelyyn perustamissopimuksessa määrättyjen menettelyjen mukaisesti. ( 92 )

98. Niihin unionin perusoikeuksiin, jotka unionin tuomioistuin on tunnustanut edellä mainitun arvioivan oikeusvertailun avulla ja ottaen huomioon kansainväliset ja eurooppalaiset ihmisoikeussopimukset, kuuluvat liberaaleille ja demokraattisille yhteisöille ominaiset perus- ja ihmisoikeudet, kuten mielipiteenvapaus ( 93 ) ja yhdistymisvapaus. ( 94 ) Niihin kuuluvat myös välittömästi perussopimuksista johtuvat perusperiaatteet, kuten kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää koskeva kielto ( 95 ) ja sukupuoleen perustuvaa syrjintää koskeva kielto. ( 96 )

Oikeus palkalliseen vuosilomaan Euroopan unionissa

99. On epäselvää, täyttääkö oikeus palkalliseen vuosilomaan oikeuskäytännössä yleiselle oikeusperiaatteelle asetetut vaatimukset. Tämä edellyttäisi, että tällainen oikeus unionin työoikeuden alalla olisi edellä mainittujen esimerkkien tapaan niin perustavanlaatuisen tärkeä, että se on ilmaistu lukuisissa unionin primaarioikeuden tai johdetun oikeuden säännöissä.

100. Muina lähteinä on otettava huomioon ihmisoikeuksien ja työntekijöiden oikeuksien suojaamiseksi tehdyt lukuisat kansainväliset sopimukset, joihin unionin jäsenvaltiot ovat liittyneet.

101. Myös jäsenvaltioiden oikeutta on tutkittava. Unionin tuomioistuimen usein soveltaman oikeusvertailevan lähestymistavan avulla voitaisiin nimittäin selvittää, onko kyseisellä oikeudella valtiosääntöperinteiden ( 97 ) tai ainakin kansallisen työoikeuden keskeisten säännösten perusteella erityisen merkittävä asema kansallisissa oikeusjärjestyksissä.

– Unionin oikeussäännöt

102. Tarkasteltaessa asian kannalta merkityksellisiä unionin oikeussääntöjä jäljempänä voidaan viitata edellä esitettyihin toteamuksiin palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden luokittelusta perusoikeudeksi. Kuten jo todettiin, kyseisen oikeuden kodifiointi perusoikeuskirjan 31 artiklan 1 kohdassa vahvistaa sen erityisen merkittävän aseman unionin oikeusjärjestyksessä. Tässä yhteydessä on muistutettava, että kuten perusoikeuskirjan johdannon viidennessä perustelukappaleessa todetaan, ”perusoikeuskirjassa vahvistetaan – – oikeudet, jotka perustuvat erityisesti jäsenvaltioille yhteisiin valtiosääntöperinteisiin ja kansainvälisiin velvoitteisiin, – – ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamista koskevaan eurooppalaiseen yleissopimukseen, yhteisön ja Euroopan neuvoston hyväksymiin sosiaalisiin peruskirjoihin sekä Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöön”. Toisin sanoen perusoikeuskirjassa vahvistetaan Euroopan unionissa nykyään noudatettavat perusoikeudet.

103. Vaikka on selvää, että direktiivin 93/104 7 artiklan 1 kohtaa – direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohtaa edeltänyttä säännöstä – on käytetty mallina perusoikeuskirjan 31 artiklan 1 kohdan muotoilussa, tästä ei pidä päätellä, että oikeus palkalliseen vähimmäisvuosilomaan vahvistettiin vasta työaikadirektiivissä. Kyseisen oikeuden on nimittäin myönnetyn lomajakson kestosta riippumatta katsottu jo kauan kuuluvan kansainvälisessä oikeudessa tunnustettuihin sosiaalisiin perusoikeuksiin.

– Kansainväliset määräykset

104. Kansainvälisellä tasolla tämä perusoikeus mainitaan esimerkiksi ihmisoikeuksien yleismaailmallisen julistuksen ( 98 ) 24 artiklassa, jonka mukaan jokaisella on ”oikeus lepoon ja vapaa-aikaan, työajan järkevään rajoittamiseen sekä määräaikaisiin palkallisiin lomiin”. Se tunnustetaan myös Euroopan neuvoston sosiaalisen peruskirjan ( 99 ) 2 artiklan 3 kohdassa sekä taloudellisia, sosiaalisia ja sivistyksellisiä oikeuksia koskevan kansainvälisen yleissopimuksen ( 100 ) 7 artiklan d kohdassa jokaisen ihmisen oikeutena oikeudenmukaisiin ja suotuisiin työoloihin. Myös työntekijöiden sosiaalisia perusoikeuksia koskevan yhteisön peruskirjan 8 kohdassa vahvistetaan jokaisen työntekijän oikeus palkalliseen vuosilomaan. ( 101 ) Viimeksi mainittu on siinä mielessä merkityksellinen, että sillä on tärkeä merkitys unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön lähteenä. Siinä tulevat nimittäin esiin jäsenvaltioiden yhteiset näkemykset ja perinteet, ja sitä pidetään sellaisten perusperiaatteiden julistuksena, joita unioni ja sen jäsenvaltiot haluavat noudattaa. ( 102 ) Yhdistyneiden Kansakuntien erityisjärjestönä toimiva Kansainvälinen työjärjestö (ILO) on tähän mennessä käsitellyt oikeutta palkalliseen vähimmäisvuosilomaan kahdessa monenkeskisessä yleissopimuksessa, joista 30.6.1973 voimaan tulleella yleissopimuksella nro 132 ( 103 ) muutettiin siihen asti voimassa ollutta yleissopimusta nro 52. ( 104 ) Niihin sisältyy sopimusvaltioita koskevia pakottavia määräyksiä tämän sosiaalisen perusoikeuden toteuttamisesta niiden kansallisissa oikeusjärjestyksissä.

105. Nämä monenlaiset kansainväliset asiakirjat kuitenkin eroavat toisistaan sekä sisältönsä että normatiivisen ulottuvuutensa osalta, sillä toiset niistä ovat kansainvälisiä sopimuksia ja toiset puolestaan ainoastaan juhlallisia julistuksia ilman oikeudellisesti sitovia vaikutuksia. ( 105 ) Myös niiden henkilölliset soveltamisalat eroavat toisistaan, minkä vuoksi etuun oikeutettujen henkilöiden ryhmät eivät suinkaan ole yhteneviä. Lisäksi allekirjoittajavaltioille, joille nämä asiakirjat on osoitettu, on annettu laaja täytäntöönpanoa koskeva liikkumavara, joten etuun oikeutetut yksilöt eivät voi vedota tähän oikeuteen suoraan. ( 106 ) On silti tyypillistä, että kaikissa näissä kansainvälisissä asiakirjoissa oikeuden palkalliseen lomaan katsotaan yksiselitteisesti kuuluvan työntekijöiden perusoikeuksiin.

– Jäsenvaltioiden oikeusjärjestykset

106. Sosiaaliset oikeudet ilmenevät hyvin eri tavoin valtiosääntöoikeudessa. Useiden, mutta ei kaikkien jäsenvaltioiden perustuslakeihin sisältyy esimerkiksi työoloja koskevia takeita, jotka käsittävät työntekijöiden oikeuden lepoon.

107. Esimerkiksi Luxemburgin perustuslain 11 §:n 5 momentissa ja Espanjan perustuslain 40 §:n 2 momentissa säädetään, että valtiolla on velvollisuus luoda terveelliset työolot ja varmistaa työntekijöille lepo tai huolehtia levonsaannista. ( 107 ) Paljon yksityiskohtaisempi säännös, joka vastaa perusoikeuskirjan 31 artiklan sanamuotoa paremmin, sisältyy Italian perustuslain 36 §:ään, jossa muun muassa säädetään oikeudesta viikoittaiseen lepopäivään ja palkalliseen vuosilomaan. Portugalin perustuslaki näyttää olleen yksi perusoikeuskirjan määräysten esikuvista, sillä sen 59 §:n 1 momentin d kohdassa säädetään oikeudesta lepoon ja vapaa-aikaan, päivittäisestä enimmäistyöajasta, viikoittaisesta lepojaksosta ja säännöllisestä palkallisesta lomasta. ( 108 ) On kuitenkin todettava, että kyseisissä perustuslaeissa yksityiskohtaisesti ja subjektiivisesti muotoiltuja sosiaalisia perusoikeuksia pidetään yleisesti ainoastaan valtion tehtävinä eikä oikeuksina, joihin voidaan vedota suoraan. ( 109 )

108. Useimmissa Euroopan unionin vanhoissa jäsenvaltioissa oikeus palkalliseen vähimmäisvuosilomaan perustuu sen sijaan laintasoisiin sääntelyihin, jotka heijastavat asian kannalta merkityksellisiä johdetun oikeuden eli direktiivien säännöksiä siltä osin kuin kyseessä on unionin oikeuden soveltamisala. Esimerkkinä voidaan mainita Saksan oikeus, jossa valtion tavoitteena on perustuslain 20 §:n 1 momentin mukaan ”sosiaalivaltion periaate”, josta voidaan johtaa useita sosiaalisia vähimmäisvaatimuksia mutta jossa vuosiloman sääntely jätetään kuitenkin lainsäätäjän tehtäväksi. ( 110 ) Tästä huolimatta Saksan osavaltioiden perustuslakeihin sisältyy useita sosiaalisia takeita ja periaatteita, joiden mukaan osavaltion lainsäätäjä on muun muassa velvollinen myös vahvistamaan riittävän palkallisen loman. ( 111 )

109. Uudet jäsenvaltiot Kyprosta lukuun ottamatta ovat sitä vastoin kodifioineet kyseisen oikeuden varsin yksityiskohtaisesti. Esimerkkeinä voidaan mainita Slovakian perustuslain 36 §:n f kohta, Puolan perustuslain 66 §:n 2 momentti, Unkarin perustuslain 70/B §:n 4 momentti, Latvian perustuslain 107 §, Romanian perustuslain 41 §:n 2 momentti, Bulgarian perustuslain 48 §:n 5 momentti, Maltan perustuslain 13 §:n 2 momentti sekä Liettuan perustuslain 49 §:n 1 momentti, joissa taataan nimenomaisesti palkallinen vähimmäisvuosiloma. Työolot tuodaan esille yleisellä tasolla Slovenian (66 §), Tšekin (28 §) ja Viron (29 §:n 4 momentti) perustuslaeissa. ( 112 )

– Loppupäätelmät

110. Palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden merkitys on jo pitkään tunnustettu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sitä on pidettävä ”unionin sosiaalioikeuden periaatteena, jolla on erityinen merkitys” ja josta ei voida poiketa ja jonka toimivaltaiset kansalliset viranomaiset voivat panna täytäntöön ainoastaan direktiivissä 2003/88 itsessään nimenomaisesti ilmaistuissa rajoissa. Unionin tuomioistuin ei ole kuitenkaan todennut toistaiseksi selvästi, onko kyseessä unionin oikeuden yleinen oikeusperiaate. Yksiselitteistä luokittelua vaikeuttaa lisäksi se, ettei oikeuskäytännössä käytetä yhdenmukaista terminologiaa tällaisten yleisten oikeusperiaatteiden kuvaamisessa. ( 113 )

111. Edellä esitetty vertailevan oikeustieteen tutkimus kuitenkin osoittaa, että unionin ja sen jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksiin sisältyy ajatus, jonka mukaan työntekijällä olisi oltava oikeus säännölliseen lepoon. Jo sen perusteella, että tällä ajatuksella on sekä unionissa ( 114 ) että useassa jäsenvaltiossa perustuslaintasoinen asema, ( 115 ) voidaan katsoa, että kyseisellä oikeudella on erityisen merkittävä asema, jonka vuoksi sitä voidaan pitää unionin oikeuden yleisenä periaatteena.

112. Tässä yhteydessä ei haittaa, etteivät kaikki jäsenvaltiot anna sille oikeusjärjestyksessään perustuslaintasoista asemaa, ( 116 ) koska sitä pidetään joka tapauksessa kansallisen oikeuden ydinosana siitä riippumatta, onko kyse yksityis- vai julkisoikeudellisista työsuhteista, mikä tunnustetaan myös unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä. ( 117 ) Koska oikeus vuosilomaan ei rajoitu tiettyyn oikeuden osa-alueeseen vaan koskee useita aloja, toisin sanoen useita sekä työ- että virkamiesoikeuden piiriin kuuluvia ammattialoja kaikissa jäsenvaltioissa, oikeudella vuosilomaan on yleisille oikeusperiaatteille ominainen yleispätevyys, joka erottaa ne erityisistä oikeussäännöistä. ( 118 ) Näin on myös unionin lainsäädännössä, sillä kuten osoitin viimeksi asiassa C-155/10, Williams ym. esittämässäni ratkaisuehdotuksessa, ( 119 ) omia lomaoikeutta koskevia säännöksiä on myös sellaisissa työajan järjestämistä koskevissa direktiiveissä, joihin sisältyy yksittäisten ammattialojen erityispiirteiden vuoksi alakohtaisia säännöksiä ( 120 ) ja joita voidaan tältä osin pitää lex specialis -säädöksinä suhteessa direktiivin 2003/88 säännöksiin.

113. Oikeus palkalliseen vuosilomaan on lisäksi sisällöltään riittävän täsmällinen, mitä pidetään yleensä yleiseksi oikeusperiaatteeksi tunnustamisen edellytyksenä. ( 121 ) Tämän vahvistaa yhtäältä vertaaminen joihinkin oikeuskäytännössä tunnustettuihin oikeusperiaatteisiin, kuten jo mainittuihin ”demokratian” tai ”yhteisvastuullisuuden” periaatteisiin, joille on ominaista abstraktius. Toisaalta tämän osoittaa oikeuden tavoitteen selkeys. Huolimatta siitä, että oikeus vuosilomaan edellyttää lainsäätäjän toimintaa, kyseisen oikeuden tavoitteena on lähinnä vapauttaa työntekijä väliaikaisesti sopimukseen perustuvasta työskentelyvelvollisuudesta. Koska kyseinen oikeus täyttää joka tapauksessa sisällön täsmällisyyttä koskevat vähimmäisvaatimukset, se täyttää myös yleisenä oikeusperiaatteena pitämisen edellytykset.

114. Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava, että on useita syitä, joiden perusteella oikeudelle vuosilomaan voidaan antaa yleisen oikeusperiaatteen asema unionin oikeusjärjestyksessä.

– Yleisen oikeusperiaatteen sovellettavuus yksityisten välillä

115. Lisäksi on selvitettävä, voitaisiinko kyseistä yleistä oikeusperiaatetta soveltaa myös yksityisten välisessä suhteessa.

Välittömän sovellettavuuden lähtökohtainen mahdollisuus

116. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä on tunnustettu, että yksityiset voivat vedota yleisiin oikeusperiaatteisiin suhteessa valtioon. ( 122 ) Unionin tuomioistuin ei sen sijaan ole toistaiseksi lausunut nimenomaisesti siitä periaatteellisesta kysymyksestä, voidaanko perusoikeuksia yleisinä oikeusperiaatteina ylipäätään soveltaa välittömästi yksityisten välisessä suhteessa.

117. Tähän kysymykseen on kiinnitettävä erityistä huomiota nimenomaan yksilön perusoikeuksien suojan merkityksen vuoksi. Yleisten oikeusperiaatteiden alkuperän ja tavoitteen perusteella voitaisiin nimittäin yhtäältä väittää, että niillä pyritään lähinnä suojelemaan yksityisiä julkisen vallan toimenpiteitä vastaan, mistä seuraisi, ettei niitä voida soveltaa välittömästi yksityisten välisissä suhteissa. Toisaalta voitaisiin katsoa, ettei perinteinen vastakkainasettelu julkinen/yksityinen ole enää ajankohtainen nykyaikaisessa valtiossa. Voidaan todellakin kuvitella tapauksia, joissa perusoikeuksien suojelu vaikuttaa yhtä tarpeelliselta yksityisiä laitoksia kuin viranomaisia vastaan, mistä seuraa, että perusoikeuksien suojan epääminen voitaisiin rinnastaa perusoikeuksien loukkaukseen. ( 123 )

118. Tällainen tilanne olisi esimerkiksi käsiteltävän asian kaltaisissa työsuhteissa, etenkin kun työsuhteelle – siitä riippumatta, sovelletaanko siihen yksittäisessä tapauksessa yksityis- vai julkisoikeutta – on yleensä ominaista epäsymmetrinen valtasuhde työnantajan ja työntekijän välillä. ( 124 ) Koska usein on kuitenkin sattumaa, onko työnantaja yksityisoikeudellinen subjekti vai julkinen viranomainen, ( 125 ) olisi vaikea perustella, miksi perusoikeuksien suojassa olisi tehtävä ero tapauksen mukaan.

119. Erityisesti tehokkaan vaikutuksen periaate unionin oikeudessa ja unionin oikeusjärjestyksen yhtenäisyys puoltaisivat yksityishenkilöiden velvollisuutta noudattaa perusoikeuksia yleisinä oikeusperiaatteina. Perusoikeuksien vaikutus kolmansiin voisi lisätä joillakin aloilla unionin oikeuden tehokuutta. Koska perusoikeudet sitovat jäsenvaltioita, ne voivat soveltaa unionin oikeutta ainoastaan perusoikeuksien mukaisesti, mutta yksityiset voisivat vaarantaa unionin oikeuden käytännön tehokkuuden oikeussuhteissaan, jos ne saisivat loukata perusoikeuksia unionin oikeuden määrittelemillä aloilla. Tämä vaarantaisi unionin oikeuden yhtenäisyyden. ( 126 )

120. Tähänastisen oikeuskäytännön tarkastelu osoittaa, että unionin tuomioistuin on omaksunut perusteluissaan samansuuntaisia lähestymistapoja.

121. Yleisten oikeusperiaatteiden välitöntä sovellettavuutta yksityisten välisessä suhteessa puoltavia seikkoja voidaan johtaa esimerkiksi asiassa Defrenne annetusta tuomiosta, ( 127 ) jossa todettiin, että ETY:n perustamissopimuksen 119 artiklassa (josta on tullut SEUT 157 artikla) vahvistetusta periaatteesta johtuu miesten ja naisten samapalkkaisuutta koskeva oikeus, johon voidaan vedota kansallisissa tuomioistuimissa samalla tavoin julkisia ja yksityisiä työnantajia vastaan.

122. Tällaisia seikkoja voidaan johtaa myös perusvapauksien soveltamista yksityisiin koskevasta oikeuskäytännöstä, esimerkiksi asiassa Walrave annetusta tuomiosta, ( 128 ) jossa katsottiin, ettei ETY:n perustamissopimuksen 7, 48 ja 59 artiklassa (joista on tullut SEUT 18, SEUT 45 ja SEUT 56 artikla) määrättyä kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoa sovelleta ainoastaan julkisten viranomaisten toimintaan, vaan sitä sovelletaan myös muunlaisiin – kyseisessä tapauksessa urheilujärjestön – oikeussääntöihin, joiden tarkoituksena on kollektiivisesti säännellä palkkatyötä ja palvelujen tarjoamista. Tätä ratkaisua perusteltiin sillä, että henkilöiden vapaata liikkuvuutta ja palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien esteiden poistaminen vaarannettaisiin, jos viranomaisperäisten esteiden poistamisen vaikutus tehtäisiin tyhjäksi esteillä, jotka perustuvat muiden kuin julkisoikeudellisten yhdistysten tai laitosten oikeudellisen itsemääräämisvallan käyttöön. Koska eri jäsenvaltioissa työehtoja säännellään joko laeilla tai asetuksilla taikka yksityisten henkilöiden tekemillä sopimuksilla tai muilla oikeustoimilla, kyseisten kieltojen rajoittaminen koskemaan julkisten viranomaisten antamia säädöksiä voisi aiheuttaa sen, että näitä kieltoja sovellettaisiin eri tavalla. ( 129 ) Myöhemmin asiassa Bosman annetussa tuomiossa ( 130 ) todettiin, että työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevia primaarioikeuden määräyksiä sovelletaan myös kansainvälisten jalkapalloliittojen FIFA:n (Fédération Internationale de Football Association) ja UEFA:n (Fédération Européenne des Associations de Football) siirtomääräyksiin.

123. Toisaalta on epäselvää, voidaanko asioissa Walrave ja Bosman annetuista tuomioista ilman muuta päätellä, että yleisten oikeusperiaatteiden muodossa olevia perusoikeuksia voidaan yleisesti soveltaa välittömästi yksityisten välisessä suhteessa, etenkin kun molemmissa asioissa oli kyse perusoikeuksien sovellettavuudesta yksityisiin organisaatioihin, joilla on tietyssä mielessä sääntelyvaltaa ja siksi lähes julkisoikeudellinen luonne. Näin ollen voitaisiin olettaa, että yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisu oli kyseisissä asioissa perusteltu erityisten olosuhteiden vuoksi. Tämän näkemyksen mukaan edellä mainittua ratkaisua ei voitaisi soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa, koska pääasian vastaaja ei todennäköisesti ole tällainen yksityinen organisaatio, jolla on sääntelyvaltaa.

124. Yleisten oikeusperiaatteiden välitöntä sovellettavuutta yksityisten välisessä suhteessa puoltaa myös asiassa Angonese annettu tuomio, joka koski työn saantia yksityisestä pankista ja jossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että ”[SEUT 45] artiklan määräystä, jonka mukaan kansalaisuuteen perustuva syrjintä on kielletty, sovelletaan – – yksityishenkilöihin”. ( 131 )

125. Tässä yhteydessä on mainittava myös asiassa Kücükdeveci annettu tuomio, ( 132 ) jossa unionin tuomioistuin sovelsi yksityisten väliseen työsuhteeseen ikään perustuvan syrjinnän kiellon periaatetta, jonka asema yleisenä oikeusperiaatteena unionin oikeusjärjestyksessä tunnustettiin ensimmäisen kerran asiassa Mangold annetussa tuomiossa. ( 133 ) Tästä on huomautettava, että unionin tuomioistuin on perustellut yleisen oikeusperiaatteen välitöntä sovellettavuutta lähestymistavalla, jota on etenkin sen innovatiivisen luonteen vuoksi tarkasteltava lähemmin dogmaattiselta kannalta. Jo tässä yhteydessä on näin ollen viitattava jäljempänä esittämiini toteamuksiin, ( 134 ) joissa tarkastelen kyseistä lähestymistapaa erikseen yksityiskohtaisesti.

126. Kokoavasti voidaan todeta, ettei oikeuskäytännön mukaan voida lähtökohtaisesti sulkea pois yleisten oikeusperiaatteiden muodossa olevien perusoikeuksien välitöntä sovellettavuutta yksityisten välisessä suhteessa. ( 135 )

Perusoikeuskirjan määräysten kanssa ristiriidassa olevan lähestymistavan mahdollisuus

127. Perusoikeuskirjan voimaantulon jälkeen oikeus palkalliseen vuosilomaan on perustunut perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaan. Unionin tuomioistuimen mahdollisesti edellä esitettyjen toteamusten perusteella kehittämä yleinen oikeusperiaate, jossa taataan lähinnä sama oikeus, voisi kuitenkin olla edelleen itsenäisesti olemassa, koska SEU 6 artiklan 1 ja 3 kohdassa mainitaan nimenomaisesti ja rinnakkain perusoikeuskirja ja yleisistä oikeusperiaatteista johtuvat perusoikeudet. ( 136 ) Kyseisistä määräyksistä voidaan päätellä, että perusoikeuskirjasta johtuvat oikeudet ja yleisistä oikeusperiaatteista johtuvat oikeudet ovat keskenään samanarvoisia. ( 137 ) Näin ollen niitä voidaan soveltaa myös kumulatiivisesti, joten yksityinen voi vedota kattavampaan takeeseen. Näiden oikeuksien pitäisi olla sisällöltään kuitenkin pitkälti vastaavia, sillä – kuten perusoikeuskirjan johdannosta ilmenee – perusoikeuskirjassa vahvistetaan yhtäältä oikeudet, jotka johtuvat unionin tuomioistuimen käyttämistä oikeudellisista tiedonlähteistä, ja toisaalta perusoikeuskirja antaa viitteitä jäsenvaltioiden yhteisten valtiosääntöperinteiden sisällöstä. Ei kuitenkaan voida sulkea pois, että yleisistä oikeusperiaatteista johtuvat ja edelleen kehitettävät perusoikeudet antavat laajemman suojan kuin perusoikeuskirjasta johtuvat perusoikeudet. ( 138 )

128. Siltä osin kuin jäljempänä on oletettava, että perusoikeuskirjasta ja yleisistä oikeusperiaatteista johtuvia perusoikeuksia sovelletaan rinnakkain unionin oikeusjärjestyksessä, on huomautettava, että jos oikeusperiaatetta, jossa taataan oikeus vuosilomaan, sovelletaan välittömästi, ristiriita on mahdollinen ainakin yksityisten välisessä oikeusriidassa. Kuten jo todettiin, perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdan ensimmäistä virkettä on tulkittava siten, ettei perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa vahvistettua perusoikeutta palkalliseen vuosilomaan sovelleta välittömästi yksityisten välillä. Jos yksityiset voisivat samanaikaisesti vedota yleiseen oikeusperiaatteeseen, tällöin kuitenkin kierrettäisiin unionin lainsäätäjän perusoikeuskirjassa määräämää rajoitusta, joka koskee perusoikeuksien noudattamiseen velvollisia.

129. Johdonmukaista perusoikeuksien suojaa koskeva vaatimus kuitenkin edellyttää, että molempia perusoikeuksia tulkitaan mahdollisimman yhdenmukaisesti. ( 139 ) Koska yleisistä oikeusperiaatteista johtuvat perusoikeudet ja ennen kaikkea niitä koskeva unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö on perusoikeuskirjan johdannon viidennen kohdan mukaan sisällytettävä perusoikeuskirjasta johtuvien perusoikeuksien tulkintaan, näiden kahden perusoikeuksien luokan välillä ei saa olla sisällöllistä ristiriitaa. Niitä on sen sijaan tulkittava yhdenmukaisesti aina, kun perusoikeuskirjasta johtuva perusoikeus mahdollistaa sen. ( 140 )

130. Käsiteltävässä asiassa yhdenmukainen tulkinta ei olisi mahdollinen, jos yleistä oikeusperiaatetta sovellettaisiin välittömästi työntekijän ja työnantajan välisessä suhteessa. Unionin lainsäätäjän päätös taata perusoikeuksien suoja ainoastaan välillisesti – pääasiassa perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa – asettamalla unionille ja sen jäsenvaltioille suojeluvelvoite heikentyisi, jos kirjoittamattomien yleisten oikeusperiaatteiden kautta lopulta kuitenkin mahdollistettaisiin kolmansiin kohdistuva vaikutus, mukaan luettuna oikeus vaatia kansallista tuomioistuinta jättämään soveltamatta unionin oikeuden vastaista kansallista oikeutta myös yksityisten välisessä suhteessa. Jotta ristiriitainen lähestymistapa voitaisiin välttää, olisi katsottava, ettei yleistä oikeusperiaatetta voida soveltaa välittömästi. ( 141 )

131. On kuitenkin painotettava, että nämä toteamukset pätevät ainoastaan siltä osin kuin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdasta johtuvassa perusoikeudessa ja yleisestä oikeusperiaatteesta johtuvassa perusoikeudessa on kyse samasta perusoikeudesta tai perusoikeuksista, jotka tarjoavat yhtä laajan suojan. Kuten alussa todettiin, ei voida kuitenkaan sulkea pois, että yleisistä oikeusperiaatteista johtuvat ja edelleen kehitettävät perusoikeudet antavat laajemman suojan kuin perusoikeuskirjasta johtuvat perusoikeudet. Tällaisessa tapauksessa ristiriita perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen kanssa voisi poistua tietyissä olosuhteissa.

132. Jäljempänä esitettävät toteamukset pätevät vain, jos unionin tuomioistuin katsoo, ettei vuosiloman myöntämistä koskevan yleisen oikeusperiaatteen lähtökohtainen soveltaminen yksityisten välisessä suhteessa ole ristiriidassa perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen kanssa.

Sovellettavuus palkallista vuosilomaa koskevaan oikeuteen

133. Koska yleisten oikeusperiaatteiden muodossa olevien perusoikeuksien välitöntä sovellettavuutta yksityisten välisessä suhteessa ei voida lähtökohtaisesti sulkea pois, seuraavaksi on tutkittava, täyttyvätkö sen edellytykset.

– Subjektiivisen oikeuden myöntäminen

134. Jotta edellytykset täyttyisivät, käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan vuosilomaa koskevan oikeuden tavoitteena olisi ensinnäkin oltava subjektiivisten oikeuksien myöntäminen. Kuten jo todettiin, yleisestä oikeusperiaatteesta johtuu subjektiivinen oikeus, jonka perusteella työntekijällä on työnantajaan nähden oikeus lähinnä väliaikaiseen vapauttamiseen sopimukseen perustuvasta työskentelyvelvollisuudesta, jotta hän saa asianmukaisen lepoajan. Näin ollen välittömän sovellettavuuden ensimmäinen edellytys täyttyy.

– Sisällön ehdottomuus ja riittävä täsmällisyys

135. Yleisen oikeusperiaatteen on lisäksi oltava sisällöltään ehdoton ja riittävän täsmällinen, jotta yksityinen voi vedota siihen työnantajaa vastaan. Oikeussääntö on sisällöltään ehdoton, jos sitä voidaan soveltaa poikkeuksetta ja ehdoitta ja jos se ei edellytä mitään jäsenvaltioiden tai unionin toimielinten toimenpiteitä. ( 142 ) Oikeussääntö on riittävän täsmällinen, jos siinä asetettu velvoite on sanamuodoltaan yksiselitteinen ( 143 ) eli oikeudellisesti täydellinen ja jos kaikki tuomioistuimet voivat soveltaa sitä sellaisenaan. ( 144 )

136. On epävarmaa, täyttääkö oikeus vuosilomaan edellä mainitut edellytykset, etenkin kun on epäselvää, miten laajan suojan yleinen oikeusperiaate tosiasiallisesti tarjoaa. Koska sen laajuutta ei voida määrittää etukäteen yksiselitteisesti ja tyhjentävästi, kussakin yksittäisessä tapauksessa on tutkittava, vaikuttaako jokin unionin ja/tai sen jäsenvaltioiden toimenpide suojan soveltamisalaan. Tämä tehtävä kuuluu unionin tuomioistuimelle, jota pyydetään tulkitsemaan unionin oikeuden yleisiä oikeusperiaatteita. ( 145 )

137. Jotta yleinen oikeusperiaate on riittävän täsmällinen, sen on katettava useita palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden näkökohtia, joita lainsäätäjän olisi kuitenkin järkevää itse säännellä, jotta ajan vaatimukset voidaan ottaa asianmukaisesti ja joustavasti huomioon. Nämä sääntelyä tarvitsevat näkökohdat koskevat esimerkiksi ensinnäkin myönnettävien lomapäivien määrää, jonka yhteydessä herää muun muassa kysymys siitä, tarkoitetaanko tarkkaa määrää vai pikemminkin päivien vähimmäismäärää. Jotta yleistä oikeusperiaatetta voitaisiin soveltaa välittömästi työnantajaa vastaan, siinä olisi myös määritettävä, miten lomapäivien on jakauduttava vuodessa, jotta vuosiloma voi täyttää lepotehtävänsä. Lisäksi yleisessä oikeusperiaatteessa olisi otettava huomioon kunkin taloudenalan erityispiirteet siten, että siihen sisältyy tarvittaessa yksittäisiä toiminta-aloja koskevia alakohtaisia määräyksiä.

138. On selvää, ettei tämä ole mahdollista. Ensinnäkään ei nimittäin voi olla olemassa niin kattavaa yleistä oikeusperiaatetta, jossa ei samalla kyseenalaistettaisi sen käsitteellistä erottamista erityisistä oikeussäännöistä. ( 146 ) Toiseksi on otettava huomioon, että tällaisten yksityiskohtien sääntely kuuluu lainsäätäjän yksinomaiseen toimivaltaan. Nimenomaan tästä syystä myös vuosilomaa koskevan oikeuden nimenomaisesti perusoikeudeksi tunnustavien jäsenvaltioiden perustuslaeissa soveltamista koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen vahvistaminen jätetään kansallisen lainsäätäjän tehtäväksi. Samanlainen tilanne on unionissa tarkasteltaessa perusoikeuskirjan 31 artiklan ja direktiivin 2003/88 välistä suhdetta.

139. Unionin lainsäädäntövaltaa käyttävät perussopimusten nojalla neuvosto ja Euroopan parlamentti yhdessä. Sääntelyvaltuuksia, jotka niillä on lainsäätäjinä oltava unionin sosiaalioikeuteen kuuluvan loma-oikeuden alalla, on joka tapauksessa noudatettava. Tätä edellyttävät edellä mainittujen käytännön syiden lisäksi myös unionin sisäinen toimielinten välinen tasapaino. Viimeksi mainittu ei perustu valtio-oikeudelliseen vallan kolmijaon periaatteeseen vaan pikemminkin tehtävienjaon periaatteeseen, jonka mukaan unionin tehtävistä huolehtivat ne toimielimet, joilla on perussopimusten perusteella niihin parhaat edellytykset. Toisin kuin vallan kolmijaon periaatteella, joka palvelee yksilön suojan turvaamista hillitsemällä valtiovaltaa, unionin oikeuteen sisältyvällä tehtävienjaon periaatteella pyritään saavuttamaan unionin tavoitteet tehokkaasti. ( 147 )

140. Kuten totesin asiassa C-101/08, Audiolux, esittämässäni ratkaisuehdotuksessa, unionin tuomioistuin on SEU 12 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna unionin toimielimenä myös osa tätä toimielinten välistä tasapainoa. ( 148 ) Tämä tarkoittaa, että unionin lainkäyttöelimenä, jonka tulee varmistaa lain noudattaminen perustamissopimusta tulkittaessa ja sovellettaessa toimivaltansa rajoissa, se kunnioittaa neuvoston ja parlamentin toimivaltaa lainsäädäntötoiminnan alalla. ( 149 ) Tämä edellyttää välttämättä, että unionin tuomioistuin yhtäältä jättää unionin lainsäätäjän hoidettavaksi tälle perussopimuksissa annetun lainsäädäntötehtävän työajan järjestämisen alalla ja toisaalta vastedeskin huolehtii tarvittavasta pidättyvyydestä kehittäessään unionin oikeuden yleisiä oikeusperiaatteita, jotka voivat mahdollisesti olla lainsäätäjän tavoitteiden vastaisia.

141. Työntekijän oikeuden vuosilomaan sisältävän yleisen oikeusperiaatteen välitön sovellettavuus työnantajaa vastaan edellyttäisi näin ollen ensinnäkin, että unionin tuomioistuin antaa sille tulkinnan kautta riittävän täsmällisen normatiivisen sisällön, jolloin se kuitenkin tarvittavien oikeussääntöjen suuren määrän vuoksi lopulta käyttäisi tavallisesti unionin lainsäätäjälle kuuluvia valtuuksia. Koska tämä ei ole edellä mainituista syistä sallittua, on katsottava, ettei kyseessä olevaa yleistä oikeusperiaatetta ainakaan sellaisenaan voida pitää sisällöltään ehdottomana, vaan lainsäätäjän on säädettävä siitä laissa.

142. Kyseinen yleinen oikeusperiaate ei näin ollen täytä edellytyksiä, jotta sitä voitaisiin soveltaa välittömästi yksityisten välisessä suhteessa.

– Päätelmä

143. Edellä esitetystä seuraa, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi yleisen oikeusperiaatteen perusteella jättää yksityisten välisessä oikeusriidassa soveltamatta unionin oikeuden vastaista kansallista oikeutta, jota ei voida tulkita direktiivin mukaisesti.

iii) Yleisen oikeusperiaatteen soveltaminen sellaisena kuin se on konkretisoituna direktiivillä 2003/88

144. Yksi mahdollinen lähestymistapa olisi se, että edellä mainittua yleistä oikeusperiaatetta sovelletaan sellaisena kuin se on konkretisoituna direktiivillä 2003/88. ( 150 )

– Unionin tuomioistuimen lähestymistapa asiassa Kücükdeveci annetussa tuomiossa

145. Asiassa Kücükdeveci antamassaan tuomiossa, johon jotkin asianosaiset ja muut osapuolet ovat viitanneet huomautuksissaan, unionin tuomioistuin sovelsi samanlaista lähestymistapaa ja totesi, että jokainen kansallinen tuomioistuin on velvollinen toteuttamaan ikään perustuvan syrjinnän kiellon periaatteen, sellaisena kuin se on konkretisoituna yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetulla direktiivillä 2000/78, ( 151 ) jättämällä tarvittaessa soveltamatta kaikkia kyseisen periaatteen kanssa mahdollisesti ristiriidassa olevia kansallisen lainsäädännön säännöksiä. ( 152 )

146. Tällä toteamuksella unionin tuomioistuin ulotti niin sanottuihin horisontaalisiin suhteisiin periaatteen, jonka mukaan unionin oikeutta sovelletaan ensisijaisesti kansalliseen oikeuteen nähden. ( 153 ) Tämä lähestymistapa on sopusoinnussa direktiivien horisontaalisen välittömän vaikutuksen puuttumista koskevan tähänastisen oikeuskäytännön kanssa ( 154 ) siltä osin kuin unionin tuomioistuin ei ole katsonut, että direktiiviä 2000/78 on tarkoitus soveltaa yksityisten välisessä suhteessa vaan ainoastaan että siinä konkretisoitu ikään perustuvan syrjinnän kiellon periaate, joka – kuten jo asiassa Mangold annetussa tuomiossa ( 155 ) todettiin – on yleisen yhdenvertaisuusperiaatteen nimenomaisena sovelluksena unionin oikeuden yleinen periaate. ( 156 ) Unionin tuomioistuimen asiassa Kücükdeveci antamassaan tuomiossa soveltama lähestymistapa perustuu lähinnä ajatukseen siitä, että ikään perustuvan syrjinnän kiellon kaltainen yleinen periaate on yksilön oikeussuojan turvaamiseksi ja unionin oikeuden tehokkuuden takaamiseksi toteutettava johdonmukaisesti myös kansallisella tasolla. ( 157 ) Dogmaattiselta kannalta tällaisessa lähestymistavassa kehitetään edelleen asiassa Mangold vahvistettua oikeuskäytäntöä.

147. Unionin tuomioistuin selvästikin katsoo, että ikään perustuvan syrjinnän kiellon periaatteen, sellaisena kuin se on konkretisoituna direktiivillä 2000/78, välitön sovellettavuus tulee yksityisten välisessä suhteessa kuitenkin kyseeseen vasta sitten, kun tietyt edellytykset täyttyvät. Pääasiassa olisi ensinnäkin oltava kyseessä ikään perustuva erilainen kohtelu, jota ei voida perustella asiallisin syin, mikä on selvitettävä direktiivin 2000/78 soveltamisedellytysten perusteella. ( 158 ) Toiseksi kansallisen lainsäädännön on käsitettävä jokin direktiivissä säännelty ala. ( 159 )

– Kyseisen lähestymistavan sovellettavuus vuosilomaa koskevaan oikeuteen

Soveltamisedellytykset

148. Kyseisen lähestymistavan soveltaminen vastaavasti pääasiassa, jotta kansallisella tuomioistuimella olisi toimivalta jättää tarvittaessa soveltamatta unionin vastaista kansallista oikeutta, edellyttäisi muun muassa, että oikeudella palkalliseen vuosilomaan olisi unionin oikeusjärjestyksessä yleisen oikeusperiaatteen asema johdettuun oikeuteen sisältyvän direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohtaan kodifioinnin lisäksi, mitä edellä esitetyt perustelut jo tukevat. ( 160 )

149. Lisäksi edellytettäisiin työsuhteen olemassaoloa, mikä selvästikin täyttyy pääasiassa. Lopuksi lomaan täytyisi olla oikeus direktiivissä säädettyjen edellytysten mukaisesti. Viimeksi mainitulla edellytyksellä varmistetaan, ettei tätä yleistä oikeusperiaatetta sovelleta rajoituksetta vaan ainoastaan siltä osin kuin kyseessä oleva kansallinen säännöstö kuuluu direktiivin 2003/88 soveltamisalaan. Tämäkin edellytys täyttyy pääasiassa, koska riidanalaisen säännöstön kohteena on edellytys, jonka kansallinen lainsäätäjä on asettanut vuosiloman saamiselle. ( 161 )

150. Jotta yleinen oikeusperiaate voidaan ottaa käyttöön ja asettaa vastakkain kansallisen oikeuden kanssa, kyseessä on oltava direktiivissä vahvistetun lomaoikeuden loukkaaminen. Tämän edellytyksen todettiin täyttyvän jo ensimmäisen ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelun yhteydessä. ( 162 )

151. Yleisen oikeusperiaatteen, sellaisena kuin se on konkretisoituna direktiivillä 2003/88, muodossa olevan vuosilomaa koskevan oikeuden välittömälle soveltamiselle asetetut muodolliset edellytykset täyttyisivät lähtökohtaisesti. On kuitenkin järkevää pohtia tällaisen lähestymistavan etuja ja haittoja, ennen kuin sen mahdollisuutta ylipäätään pohditaan käsiteltävässä asiassa. ( 163 )

Lähestymistavan edut ja haitat

152. Tämän lähestymistavan etuna on, että tällöin poistuvat jo mainitut puutteet, jotka estäisivät yleisen oikeusperiaatteen välittömän soveltamisen sellaisenaan. ( 164 ) Tämä pätee etenkin ”riittävän täsmällisyyden” edellytykseen. Koska yleinen oikeusperiaate konkretisoidaan direktiivillä, siitä tulee sisällöltään täsmällinen, mitä välitön sovellettavuus edellyttää.

153. Kyseisen lähestymistavan dogmaattisesta oikeellisuudesta on kuitenkin esitettävä epäilyjä, joita selvitän jäljempänä.

– Oikeuslähteiden sekoittumisen vaara

154. Epäilyni koskevat ensinnäkin sitä, että unionin oikeusjärjestyksessä eri asemassa olevat oikeuslähteet saattavat sekoittua epäasianmukaisesti, mikä johtuu yleisten oikeusperiaatteiden ja direktiivien soveltamisesta yhdessä.

155. Objektiivisesti tarkasteltuna kyseinen lähestymistapa perustuu lähinnä siihen oletukseen, että yleisen oikeusperiaatteen sisällön on tultava esiin direktiivin sisällössä, minkä vuoksi sitä ei ole lähtökohtaisesti tarpeen määrittää erikseen tulkinnan avulla. Viime kädessä oletetaan pelkästään, että yleisen oikeusperiaatteen antamalla suojalla on pitkälti sama soveltamisala kuin sen direktiivin säännöksellä, jossa oikeusperiaate saa konkreettisen muodon. ( 165 )

156. Tämän lähestymistavan huonona puolena kuitenkin on, että siinä jätetään täysin avoimeksi, miten laaja yleisen oikeusperiaatteen antama suoja tosiasiallisesti on ja sisältyykö direktiiviin mahdollisesti pitemmälle meneviä säännöksiä, joita tämä suoja ei lainkaan kata. ( 166 ) Lähestymistavan perustana olevassa oletuksessa ei oteta huomioon, ettei direktiivin ja primaarioikeuden sisällön yhdenmukaisuus ole missään tapauksessa pakollista vaan tosiasiallisesti poikkeuksellista, koska johdettuun oikeuteen sisältyy yleensä pitemmälle meneviä säännöksiä. ( 167 ) Tämä on siinä mielessä ongelmallista, että kyseessä olevaa lähestymistapaa ei voitaisi soveltaa tällaisessa tapauksessa. Jos tämän lähestymistavan tavoitteena on tosiasiallisesti yleisen oikeusperiaatteen soveltaminen, kuten unionin tuomioistuin toteaa, dogmaattiselta kannalta olisi oikein määrittää ensin sen sisältö itsenäis