ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Asia C-489/10

Łukasz Marcin Bonda

(Sąd Najwyższyn esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Yhteinen maatalouspolitiikka — Yhtenäisen pinta-alatuen järjestelmä — Asetus (EY) N:o 1973/2004 — 138 artiklan 1 kohta — Tuen piiristä pois sulkeminen virheellisesti ilmoitetun pinta-alan perusteella — Kysymys siitä, onko kyseinen seuraamus luokiteltava hallinnolliseksi vai rikosoikeudelliseksi seuraamukseksi — Rikosoikeudellisten seuraamusten kumuloitumisen kieltoa koskeva sääntö — Ne bis in idem -periaate”

Tuomion tiivistelmä

Maatalous – Yhteinen maatalouspolitiikka – Suorat tukijärjestelmät – Yhteiset säännöt – Yhtenäisen pinta-alatuen järjestelmä – Virheellisesti ilmoitettu pinta-ala

(Komission asetuksen N:o 1973/2004 138 artiklan 1 kohta)

Asetuksen N:o 1782/2003 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä, jotka koskevat mainitun asetuksen IV ja IV a osastossa säädettyjä tukijärjestelmiä sekä kesannoidun maan käyttöä raaka-aineiden tuottamiseen, annetun asetuksen N:o 1973/2004 138 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että kyseisen säännöksen toisessa ja kolmannessa alakohdassa säädetyt toimenpiteet, joilla viljelijä suljetaan pois tuen piiristä siltä vuodelta, jolta hän on tehnyt totuudenvastaisen ilmoituksen tukeen oikeuttavasta pinta-alasta, ja joilla vähennetään ilmoitetun pinta-alan ja määritetyn pinta-alan erotusta vastaava määrä tuista, jotka viljelijälle voitaisiin myöntää seuraavilta kolmelta kalenterivuodelta, eivät ole rikosoikeudellisia seuraamuksia.

(ks. 46 kohta ja tuomiolauselma)

Asia C-489/10

Łukasz Marcin Bonda

(Sąd Najwyższyn esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Yhteinen maatalouspolitiikka — Yhtenäisen pinta-alatuen järjestelmä — Asetus (EY) N:o 1973/2004 — 138 artiklan 1 kohta — Tuen piiristä pois sulkeminen virheellisesti ilmoitetun pinta-alan perusteella — Kysymys siitä, onko kyseinen seuraamus luokiteltava hallinnolliseksi vai rikosoikeudelliseksi seuraamukseksi — Rikosoikeudellisten seuraamusten kumuloitumisen kieltoa koskeva sääntö — Ne bis in idem -periaate”

Tuomion tiivistelmä

Maatalous — Yhteinen maatalouspolitiikka — Suorat tukijärjestelmät — Yhteiset säännöt — Yhtenäisen pinta-alatuen järjestelmä — Virheellisesti ilmoitettu pinta-ala

(Komission asetuksen N:o 1973/2004 138 artiklan 1 kohta)

Asetuksen N:o 1782/2003 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä, jotka koskevat mainitun asetuksen IV ja IV a osastossa säädettyjä tukijärjestelmiä sekä kesannoidun maan käyttöä raaka-aineiden tuottamiseen, annetun asetuksen N:o 1973/2004 138 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että kyseisen säännöksen toisessa ja kolmannessa alakohdassa säädetyt toimenpiteet, joilla viljelijä suljetaan pois tuen piiristä siltä vuodelta, jolta hän on tehnyt totuudenvastaisen ilmoituksen tukeen oikeuttavasta pinta-alasta, ja joilla vähennetään ilmoitetun pinta-alan ja määritetyn pinta-alan erotusta vastaava määrä tuista, jotka viljelijälle voitaisiin myöntää seuraavilta kolmelta kalenterivuodelta, eivät ole rikosoikeudellisia seuraamuksia.

(ks. 46 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-414/10

Véleclair SA

vastaan

Ministre du Budget, des Comptes publics et de la Réforme de l’État

(Conseil d’État’n (Ranska) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Arvonlisävero — Kuudes direktiivi — 17 artiklan 2 kohdan b alakohta — Kolmannesta maasta tuodun tuotteen verotus — Kansallinen lainsäädäntö — Tuonnin arvonlisäveron vähennysoikeus — Edellytys — Veronmaksuvelvollisen tosiasiallisesti maksama arvonlisävero”

Tuomion tiivistelmä

Verotus — Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen — Liikevaihtoverot — Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä — Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen — Vähennysoikeuden syntyminen ja laajuus

(Neuvoston direktiivin 77/388 17 artiklan 2 kohdan b alakohta)

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 17 artiklan 2 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, ettei jäsenvaltio voi sen nojalla asettaa tuonnin arvonlisäveroa koskevan vähennysoikeuden edellytykseksi sitä, että veronmaksuvelvollinen on ensin tosiasiallisesti maksanut mainitun veron, kun veronmaksuvelvollinen on samalla vähennysoikeuden haltija.

(ks. 35 kohta ja tuomiolauselma)

Asia C-414/10

Véleclair SA

vastaan

Ministre du Budget, des Comptes publics et de la Réforme de l’État

(Conseil d’État’n (Ranska) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Arvonlisävero — Kuudes direktiivi — 17 artiklan 2 kohdan b alakohta — Kolmannesta maasta tuodun tuotteen verotus — Kansallinen lainsäädäntö — Tuonnin arvonlisäveron vähennysoikeus — Edellytys — Veronmaksuvelvollisen tosiasiallisesti maksama arvonlisävero”

Tuomion tiivistelmä

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen – Vähennysoikeuden syntyminen ja laajuus

(Neuvoston direktiivin 77/388 17 artiklan 2 kohdan b alakohta)

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 17 artiklan 2 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, ettei jäsenvaltio voi sen nojalla asettaa tuonnin arvonlisäveroa koskevan vähennysoikeuden edellytykseksi sitä, että veronmaksuvelvollinen on ensin tosiasiallisesti maksanut mainitun veron, kun veronmaksuvelvollinen on samalla vähennysoikeuden haltija.

(ks. 35 kohta ja tuomiolauselma)
Silloin, kun kyse on lainvastaisesta oikeudellisesta toimesta, sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntyminen edellyttää tiettyjen edellytysten täyttymistä, joihin kuuluu sellaisen oikeussäännön riittävän ilmeinen rikkominen, jolla on tarkoitus antaa yksityisille oikeuksia.

Vaikka tässä yhteydessä unionin eri toimielinten välisen toimivallan jakoa koskevan järjestelmän, jonka tarkoituksena on taata perussopimuksissa tarkoitettu toimielinten välinen tasapaino eikä yksityisten suojaaminen, noudattamatta jättäminen ei sinällään voi riittää synnyttämään unionin vastuuta asianomaisiin taloudellisiin toimijoihin nähden, asia on kuitenkin toisin, jos unionin toimenpidettä ei ole toteutettu pelkästään toimielinten välisen toimivallan jaon vastaisesti vaan sen aineellisten säännösten osalta myös yksityisiä suojaavan ylemmäntasoisen oikeussäännön vastaisesti.

Unionin yleinen tuomioistuin on siis tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on todennut, että se, että komissio rikkoi lääkevalmisteita koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä annettuun direktiiviin 75/319 perustuvia komission ja jäsenvaltioiden välisen toimivallan jakoa koskevia sääntöjä, ei voi johtaa sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntymiseen sen vuoksi, että kyseisillä säännöillä ei ole tarkoitus antaa yksityisille oikeuksia, ottamatta huomioon oikeuskäytäntöä, jonka mukaan tällainen rikkominen voi johtaa kyseisen vastuun syntymiseen silloin, kun siihen liittyy sellaisen aineellisen säännöksen rikkominen, jolla on tällainen tarkoitus.

(ks. 80–82 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Yhtenäinen lainsäädäntö – Teollisoikeudet ja kaupalliset oikeudet – Patenttioikeus – Lääkkeiden lisäsuojatodistus – Myöntämisedellytys – Tuote, jota suojaa voimassa oleva peruspatentti

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 469/2009 3 artiklan b, c ja d alakohta sekä 4 ja 5 artikla)

Tiivistelmä

Lääkkeiden lisäsuojatodistuksesta annetun asetuksen N:o 469/2009 3 artiklan b alakohtaa on tulkittava siten, ettei se estä jäsenvaltion toimivaltaista patenttivirastoa myöntämästä lisäsuojatodistusta peruspatentin, johon on vedottu, vaatimuksissa mainitulle vaikuttavalle aineelle, kun lääke, jonka myyntilupa esitetään lisäsuojatodistusta koskevan hakemuksen tueksi, ei sisällä pelkästään tätä vaikuttavaa ainetta vaan myös muita vaikuttavia aineita, sillä varauksella, että myös muut kyseisessä artiklassa säädetyt edellytykset täyttyvät.

Jos uudenlaista vaikuttavaa ainetta tai uudenlaista vaikuttavien aineiden yhdistelmää koskevan tällaisen peruspatentin haltijalle ei saisi myöntää lisäsuojatodistusta sillä perusteella, että siinä lääkkeen kaupallisessa versiossa, jolla kyseinen vaikuttava aine tai yhdistelmä saatettiin markkinoille ensimmäistä kertaa, mainittua vaikuttavaa ainetta tai yhdistelmää on lääkkeessä muiden sellaisten vaikuttavien aineiden tai yhdistelmien rinnalla, joilla pyritään muihin hoidollisiin tavoitteisiin ja joita suojaa tai joita ei suojaa jokin toinen voimassa oleva peruspatentti, mainitun asetuksen perustavoite eli riittävän suojan varmistaminen farmasian alan tutkimuksen kannustamiseksi ja kansanterveyden jatkuvan parantamisen edistäminen ratkaisevasti saattaisi näet vaarantua.

Myyntiluvan lääkkeenä kattamaan tuotteeseen liittyen myönnetty lisäsuojatodistus antaa asetuksen N:o 469/2009 5 artiklan mukaan patentin voimassaoloajan päättyessä samat oikeudet, jotka peruspatentti antoi kyseiseen tuotteeseen nähden, peruspatentin antaman suojan rajoissa, sellaisina kuin ne on vahvistettu kyseisen asetuksen 4 artiklassa. Jos patentin haltija saattoi siis patentin voimassaoloaikana vastustaa patenttinsa perusteella tuotteensa kaikkea käyttöä tai tiettyjä käyttömuotoja tällaisesta tuotteesta muodostuvan tai sitä sisältävän lääkkeen muodossa, samalle tuotteelle myönnetty lisäsuojatodistus antaa hänelle samat oikeudet kaikkiin sellaisiin tuotteen käyttötarkoituksiin lääkkeenä, jotka on hyväksytty ennen todistuksen voimassaoloajan päättymistä.

Tällaisessa tilanteessa kuitenkin yhtäältä saman asetuksen 3 artiklan d alakohdassa tarkoitettuna ensimmäisenä lupana saattaa kyseinen ”tuote” lääkkeenä markkinoille voidaan pitää ainoastaan myyntilupaa, joka vastaa ensimmäistä unionin markkinoille saatettua lääkettä, jonka vaikuttaviin aineisiin hakemuksen kohteena oleva vaikuttava aine kuuluu.

Kun tuotetta toisaalta suojaa patentti mainitun asetuksen 3 artiklan c alakohdan perusteella, tätä peruspatenttia kohti voidaan antaa vain yksi todistus.

(ks. 28 ja 32–35 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-405/10

Rikosoikeudenkäynti, jossa vastaajana on

QB

(Amtsgericht Bruchsalin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ympäristönsuojelu – Asetukset (EY) N:o 1013/2006 ja (EY) N:o 1418/2007 – Jätteiden siirtojen valvonta – Kielto viedä käytettyjä katalysaattoreita Libanoniin

Tuomion tiivistelmä

Ympäristö – Jätteet – Jätteiden siirrot – Jätteiden vienti hyödynnettäväksi – Vienti maihin, joihin ei sovelleta OECD:n päätöstä jätteiden maan rajan ylittävien siirtojen valvonnasta

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1013/2006 36 artiklan 1 kohdan f alakohta ja 37 artikla; komission asetus N:o 1418/2007)

Jätteiden siirrosta annetun asetuksen N:o 1013/2006 36 artiklan 1 kohdan f alakohdan ja 37 artiklan säännöksiä, luettuina yhdessä asetuksen N:o 1013/2006 liitteessä III tai IIIA lueteltujen tietyntyyppisten jätteiden viennistä hyödynnettäväksi maihin, joihin ei sovelleta OECD:n päätöstä jätteiden maan rajan ylittävien siirtojen valvonnasta, annetun asetuksen N:o 1418/2007, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 740/2008, säännösten kanssa, on tulkittava siten, että hyödynnettäviksi tarkoitettujen jätteiden, joiden koodina on asetuksen N:o 1013/2006 liitteessä V olevan 1 osan luettelossa B mainittu B1120, vienti Euroopan unionista Libanoniin on kielletty.

Kuten kyseisen koodin maininta otsikon ”Libanon” alla asetuksen N:o 1418/2007 liitteen sarakkeessa a osoittaa, Libanonin viranomaiset ilmoittivat virallisesti komissiolle sen asetuksen N:o 1013/2006 37 artiklan 1 kohdan nojalla lähettämään tiedusteluun antamassaan vastauksessa, että tällaisten jätteiden siirto unionista Libanoniin niiden hyödyntämiseksi kyseisessä kolmannessa maassa oli kielletty.

Tätä tulkintaa, joka on ainoa unionin säännöstön tavoitteiden mukainen tulkinta nyt käsiteltävässä asiassa, ei voi asettaa kyseenalaiseksi se, että luokka B1120 mainitaan Libanonin osalta myös asetuksen N:o 1418/2007 liitteen sarakkeessa d.

Kysymys siitä, ovatko nyt kyseessä olevat unionin oikeuden säännökset näissä olosuhteissa riittävän selkeitä, jotta ne voivat muodostaa kansallisen rikosoikeuden mukaisen tunnusmerkistön nullum crimen, nulla poena sine lege -periaatteen mukaisesti, joka on erityisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdassa ilmaistu unionin yleinen oikeusperiaate, jota jäsenvaltioiden on noudatettava silloin, kun ne säätävät rangaistuksen seuraamukseksi unionin oikeuden säännösten ja määräysten rikkomisesta, kuuluu kansallisen tuomioistuimen harkintavallan piiriin.

(ks. 35, 38, 41 ja 47–49 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Kansainväliset sopimukset – Henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehty EY:n ja Sveitsin sopimus – Yhdenvertainen kohtelu – Itsenäiseksi ammatinharjoittajaksi ryhtyminen ja itsenäisenä ammatinharjoittajana toimiminen – Itsenäistä ammattia harjoittavat rajatyöntekijät

(Henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehdyn EY:n ja Sveitsin sopimuksen liitteessä I olevan 15 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

Henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehdyn Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden sekä Sveitsin valaliiton sopimuksen liitteessä I olevan 15 artiklan 1 kohdassa vahvistettu yhdenvertaisen kohtelun periaate on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa säädetään jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen mahdollisuudesta vastustaa maanvuokrasopimusta, joka koskee tämän jäsenvaltion tietyllä alueella sijaitsevaa maa-aluetta ja joka on tehty tässä jäsenvaltiossa asuvan henkilön ja toisen sopimuspuolen alueella asuvan rajatyöntekijän välillä, sillä perusteella, että vuokratulla kiinteistöllä tuotetaan maataloustuotteita, jotka on tarkoitettu vietäviksi tullivapaasti unionin sisämarkkinoiden ulkopuolelle, mikä johtaa kilpailun vääristymiseen, jos kyseisen lainsäädännön soveltaminen vaikuttaa huomattavasti suurempaan määrään toisen sopimuspuolen kansalaisia kuin sen jäsenvaltion kansalaisia, jonka alueella tätä lainsäädäntöä sovelletaan. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa, toteutuuko viimeksi mainittu seikka sen käsiteltävänä olevassa asiassa.

(ks. 36 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Ennakkoratkaisukysymykset – Unionin tuomioistuimen toimivalta – Rajat – Yleisluonteiset tai hypoteettiset kysymykset – Unionin tuomioistuimen suorittama oman toimivaltansa tutkiminen – Luonteeltaan hypoteettinen ennakkoratkaisukysymys – Tutkimatta jättäminen

(SEUT 267 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1782/2003 42 artikla)

Tiivistelmä

SEUT 267 artiklalla luotu menettely on unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisen yhteistyön väline, jonka avulla unionin tuomioistuin esittää kansallisille tuomioistuimille ne unionin oikeuden tulkintaan liittyvät seikat, joita nämä tarvitsevat ratkaistakseen käsiteltävikseen saatetut asiat.

Tässä yhteistyössä olettamana on, että unionin oikeuteen liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkinnalla ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos ongelma on hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen hyödyllisen vastauksen antamiseksi sille esitettyihin kysymyksiin. Ennakkoratkaisumenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on nimittäin myötävaikuttaa lainkäyttöön jäsenvaltioissa eikä antaa neuvoa-antavia lausuntoja yleisluonteisista tai hypoteettisista kysymyksistä.

Ennakkoratkaisupyyntö, joka koskee yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä annetun asetuksen N:o 1782/2003 42 artiklan 3 kohdan tulkintaa ja joka on esitetty asiassa, joka koskee kannetta kansallisen oikeuden säädöksen, jolla on tarkoitus luoda kansallinen perussäännöstö, jota sovelletaan tiettyihin mainitun asetuksen mukaisiin tukijärjestelmiin, kumoamiseksi, on jätettävä hypoteettisuutensa vuoksi tutkimatta, kun tällainen säädös on kumottu ja kun kansallinen tuomioistuin ei ole esittänyt unionin tuomioistuimelle seikkoja, joiden perusteella voidaan ymmärtää, mikä tosiasiallinen ja konkreettinen merkitys pyynnöllä kuitenkin on kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevassa asiassa.

(ks. 16–18, 23 ja 25 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Yhteinen tullitariffi – Tullinimikkeet – Muottiin puristetusta muovista valmistetut tekokynnet ja tekokynsiä sisältävät sarjat

(Neuvoston asetuksen N:o 2658/87 liite I; komission asetuksen N:o 1417/2007 liite)

Tiivistelmä

Tiettyjen tavaroiden luokittelusta yhdistettyyn nimikkeistöön annettu asetus N:o 1417/2007 on pätevä siltä osin kuin siinä luokitellaan tekokynnet ja siten kyseisen asetuksen liitteessä kuvatut tekokynsisarjat tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1549/2006, liitteessä I olevan yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 3926 90 97.

(ks. 51 ja 52 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Tuomioistuimen toimivalta ja tuomioiden täytäntöönpano siviili- ja kauppaoikeuden alalla – Asetus N:o 44/2011 – Erityinen toimivalta – 5 artiklan 1 alakohdan b alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettu toimivalta sopimusta koskevassa asiassa

(Neuvoston asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan b alakohdan ensimmäinen luetelmakohta)

Tiivistelmä

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan b alakohdan ensimmäistä luetelmakohtaa on tulkittava siten, että paikkakunta, jolla tavarat sopimuksen mukaan toimitettiin tai oli toimitettava, on määriteltävä kuljetuskaupassa tämän sopimuksen sopimusmääräysten perusteella.

Sen tutkimiseksi, onko tämä toimituspaikka määritetty sopimuksen mukaan, kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, on otettava huomioon kaikki kyseisen sopimuksen merkitykselliset ehdot ja lausekkeet, jotka ovat senlaatuisia, että tämä paikka voidaan selvästi määrittää niiden avulla; näihin kuuluvat kansainvälisen kauppakamarin laatimien Incoterms-toimituslausekkeiden (international commercial terms), sellaisina kuin ne ovat vuonna 2000 julkaistussa versiossa, kaltaiset yleisesti tunnustetut ja kansainvälisessä kauppatavassa vahvistetut ehdot ja lausekkeet.

Jos toimituspaikkaa ei voida määritellä tällä perusteella ilman, että viitataan sopimukseen sovellettavaan aineelliseen oikeuteen, tämä paikkakunta on se, jolla tavarat fyysisesti luovutettiin, minkä perusteella ostaja on saanut tai ostajan olisi pitänyt saada tosiasiallinen määräysvalta näihin tavaroihin myyntitoimen lopullisessa määränpäässä.

(ks. 26 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Liikenne – Maantieliikenne – Ajokortti – Direktiivi 91/439 – Ajokorttien vastavuoroinen tunnustaminen – Se, että vastaanottava jäsenvaltio kieltäytyy tunnustamasta toisen jäsenvaltion myöntämää ajokorttia – Kieltäytyminen perustuu pelkästään siihen, että haltijalla ei ollut asuinpaikkaa toisen jäsenvaltion alueella ajokorttia myönnettäessä

(Neuvoston direktiivin 91/439, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2008/65, 1 artiklan 2 kohta, 7 artiklan 1 kohdan b alakohta ja 8 artiklan 2 ja 4 kohta)

Tiivistelmä

Yhteisön ajokortista annetun direktiivin 91/439, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2008/65, 1 artiklan 2 kohtaa, 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja 8 artiklan 2 ja 4 kohtaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sille, että vastaanottava jäsenvaltio kieltäytyy tunnustamasta alueellaan toisen jäsenvaltion myöntämää ajokorttia, jos tähän ajokorttiin merkittyjen tietojen perusteella todetaan, että kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädettyä vakinaista asuinpaikkaa koskevaa edellytystä ei ole noudatettu. Sillä, että vastaanottava jäsenvaltio ei ole kohdistanut tähän ajokortin haltijaan kyseisen direktiivin 8 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua toimenpidettä, ei ole merkitystä tältä osin.

Direktiivissä 91/439 ei tehdä eroa ajokorttia hakeneen henkilön asuinpaikkaedellytyksen osalta niiden tapausten, joissa ajokortti myönnetään henkilölle ensimmäisen kerran, ja niiden tapausten, joissa ajokortti myönnetään aiemman ajo-oikeuden peruuttamisen jälkeen, välillä. Ajokortin myöntäminen riippuu näissä molemmissa tapauksissa siitä, että henkilöllä on vakinainen asuinpaikka ajokortin antavan jäsenvaltion alueella tai hän voi näyttää toteen, että hän on opiskellut siellä vähintään 6 kuukautta.

Asuinpaikkaedellytys on erityisen tärkeä myös silloin, kun ajokortti myönnetään ensimmäisen kerran. Jos kyseistä edellytystä ei nimittäin täytetä tällaisessa tapauksessa, ajokortin myöntävän jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on vaikeaa, ellei mahdotonta tarkastaa, onko muita direktiivissä 91/439 säädettyjä edellytyksiä noudatettu. Jos niiden noudattamista ei tarkasteta, on mahdollista, että niin myönnetyn ajokortin haltijalla ei ole esimerkiksi ajamiseen vaadittavia tietoja ja taitoja ja että hän on näin ollen vaaraksi liikenneturvallisuudelle. Lisäksi tällä kyseenalaistettaisiin direktiivin 7 artiklan 5 kohdassa oleva periaate, jonka mukaan henkilöllä voi olla vain yhden jäsenvaltion antama ajokortti.

(ks. 29–31 ja 33 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Sosiaalipolitiikka – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Joukkovähentämiset – Direktiivi 98/59 – Soveltamisala

(Neuvoston direktiivin 98/59 1–3 artikla)

2. Sosiaalipolitiikka – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Joukkovähentämiset – Direktiivi 98/59 – Velvollisuus tiedottaa työntekijöille ja kuulla heitä – Ilmoittamisvelvollisuus toimivaltaiselle viranomaiselle – Työnantajan velvollisuudet – Yrityksen purkamisesta ja selvitystilaan asettamisesta tehty päätös

(Neuvoston direktiivin 98/59 2 ja 3 artikla)

Tiivistelmä

1. Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 98/59 1–3 artiklaa on tulkittava siten, että niitä sovelletaan työnantajana olevan yrityksen toiminnan päättymiseen, joka johtuu tuomioistuimen päätöksestä, jossa määrätään yrityksen purkamisesta ja selvitystilaan asettamisesta maksukyvyttömyyden perusteella, vaikka kansallisen lainsäädännön mukaan työntekijöiden työsopimukset päättyvät välittömästi tällaisessa toiminnan päättymistapauksessa.

(ks. 49 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

2. Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 98/59 2 ja 3 artiklasta seuraavat velvollisuudet on täytettävä siihen päivään asti, jona purettavaksi määrätty ja selvitystilaan asetettu yritys lakkaa lopullisesti olemasta oikeushenkilö. Kyseisen yrityksen johdon on täytettävä näiden artiklojen nojalla työnantajalle kuuluvat velvollisuudet silloin, kun se jää paikoilleen, vaikkakin yrityksen johtamisessa rajatuin valtuuksin, tai yrityksen selvitysmiehen on täytettävä ne silloin, kun selvitysmies on ottanut kokonaan vastattavakseen kyseisen yrityksen johtamisesta.

Jos sellaista henkilöä, joka vastaa direktiivistä 98/59 johtuvien velvollisuuksien täyttämisestä, ei ole, kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tulkita kansallista oikeutta niin pitkälle kuin mahdollista direktiivin 98/59 sanamuodon ja tavoitteiden valossa, jotta sen 2 ja 3 artiklassa olevia velvollisuuksia noudatetaan ja ne pannaan täytäntöön.

(ks. 57 ja 58 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)