ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
85.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Kúrian esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Maksettaessa osinkoja rahastoyhtiön johtoon kuuluville työntekijöille, jotka samanaikaisesti omistavat suoraan tai välillisesti kyseisen yhtiön osuuksia, on noudatettava direktiivin 2009/65/EY 14 b artiklaan ja direktiivin 2011/61/EU 13 artiklaan ja liitteeseen II sisältyviä moitteetonta palkka- ja palkkiopolitiikkaa koskevia säännöksiä, jos osinkojen maksaminen voi johtaa näiden säännösten kiertämiseen. Tämä edellyttää, että osinko-oikeuden laajuus on riippuvainen hoidettujen rahastojen arvonkehityksestä siinä määrin, että näin luodaan samankaltaisia kannustimia kuin palkan ja palkkioiden kiinteillä ja muuttuvilla osilla ja rahastoyhtiö toimii siten ainoastaan maksajana. Tällaisessa tapauksessa säännöksiä kierretään, jos rahastoyhtiön osuus hoidettujen rahastojen voitoista on puolestaan palkkaa ja palkkioita koskevien säännösten vastainen. Näin on silloin, jos tämän osuuden konkreettinen muoto edistää liiallista riskinottoa. Sama pätee, jos käytössä ei ole mekanismeja, joilla luotuihin kannustimiin liittyvät intressit voidaan saattaa asianmukaiseen tasapainoon rahastoyhtiön, sen hoitamien rahastojen ja niiden sijoittajien pitemmän aikavälin intressien kanssa. Kansallisen tuomioistuimen tehtävä on todeta tämä yksittäistapauksen kaikkien olosuhteiden kokonaisarvioinnin perusteella.
59.

Perustellakseen näkemystään, jonka mukaan direktiiviä 2000/78 ei sovelleta työntekijäjärjestön puheenjohtajan valintaan, FH on väittänyt istunnossa, että kyseistä direktiiviä on tulkittava ammatillisesta järjestäytymisvapaudesta ja ammatillisen järjestäytymisoikeuden suojelusta 9.7.1948 tehdyn Kansainvälisen työjärjestön (ILO) yleissopimuksen nro 87 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti ja että kyseisen kohdan mukaan ammattiyhdistyksillä on oikeus valita vapaasti edustajansa. ( 40 ) Väitteessään FH kuitenkin sivuuttaa sen, että kyseinen direktiivi on unionin oikeudessa ilmaus työhön ja ammattiin liittyvän syrjinnän kieltämistä koskevasta yleisestä periaatteesta, joka on suojattu toisessa ILO:n yleissopimuksessa eli työmarkkinoilla ja ammatin harjoittamisen yhteydessä tapahtuvasta syrjinnästä 20.6.1951 tehdyssä yleissopimuksessa nro 111, joka mainitaan kyseisen direktiivin johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa. Näiden kahden yleissopimuksen olemassaolo on osoitus siitä, että ammattiyhdistysten vapaus valita edustajansa on sovitettava yhteen työhön ja ammattiin liittyvän syrjinnän kiellon kanssa.
33.

Kuten olen jo todennut, asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden epäämistä ei voida oikeuttaa pelkästään sillä, että kyseinen unionin toimielin väittää, että pyydetty asiakirja kuuluu asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan. Unionin toimielimen on lähtökohtaisesti selitettävä asianmukaisesti, millä tavoin asiakirjoihin tutustuminen voisi konkreettisesti ja tosiasiallisesti vahingoittaa etua, jota suojataan kyseisellä säännöksellä. Unionin tuomioistuin on kuitenkin myös myöntänyt, että toimielin voi käyttää asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden epäämisen perusteluina yleisiä olettamia. Yleistä olettamaa voidaan soveltaa asiakirjaluokkiin, koska samankaltaiset yleisluonteiset toteamukset saattavat olla sovellettavissa luonteeltaan samanlaisia asiakirjoja koskeviin tiedonsaantipyyntöihin. ( 23 ) Lisäksi on niin, että koska yleiset olettamat ovat poikkeus kyseisen unionin toimielimen konkreettista ja asiakirjakohtaista tutkimista koskevasta velvollisuudesta sekä yleisemmin periaatteesta, jonka mukaan yleisöllä on oltava mahdollisimman laaja oikeus tutustua unionin toimielinten hallussa oleviin asiakirjoihin, niitä on tulkittava ja sovellettava suppeasti. ( 24 )
61.

Muistutan ensinnäkin, että asetuksen N:o 261/2004 3 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla pääasiassa kyseessä oleva lento kuuluu kyseisen asetuksen soveltamisalaan, koska pääasian kantajat aloittivat matkansa jäsenvaltiossa eli Belgiassa sijaitsevalta lentoasemalta. Juuri tämä peruste synnyttää läheisen liittymän unionin alueeseen. Näin ollen se seikka, että oikeus korvaukseen on käsiteltävässä asiassa syntynyt sellaisen viivästymisen johdosta, joka on ilmennyt kokonaisuudessaan kolmannen maan alueella, ei muuta millään tavoin tätä liittymää unionin alueeseen. Kuten tämän ratkaisuehdotuksen 36 ja 37 kohdassa on todettu, suoraan toisiinsa liittyvistä lennoista muodostuvat lentomatkat, jotka alkavat jäsenvaltiossa sijaitsevalta lentoasemalta ja joiden määräpaikkana on kolmannen maan lentoasema, muodostavat kokonaisuuden, joka voitaisiin rinnastaa samalla reitillä suoritettavaan suoraan lentoon. Unionin tuomioistuin on vastaavasti todennut, että ”jos – – lentoa, joka tapahtui kokonaan unionin ulkopuolella, on pidettävä erillisenä kuljetustoimena, se ei kuulu asetuksen N:o 261/2004 soveltamisalaan. Jos – – kuljetusta on sen sijaan pidettävä kokonaisuutena, jonka lähtöpaikka on jäsenvaltiossa, kyseistä asetusta sovelletaan”. ( 26 )
83.

Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Juzgado de Primera Instancia no 49 de Barcelonan esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa, luettuina yhdessä tehokkuusperiaatteen kanssa, on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään sopimusehdon kohtuuttomuutta koskevaan menettelyyn liittyvien oikeudenkäyntikulujen vahvistamisen yhteydessä ylärajasta, jota sovelletaan asianajajan palkkioihin, joista asian voittaneen kuluttajan on mahdollista saada korvaus elinkeinonharjoittajalta, joka on velvoitettu korvaamaan oikeudenkäyntikulut, edellyttäen, että kyseinen yläraja antaa kuluttajalle mahdollisuuden saada tällä perusteella kohtuullinen ja oikeasuhteinen korvaus suhteessa kuluihin, jotka objektiivisesti väistämättä aiheutuvat hänelle tällaisen kanteen nostamisesta. 2) Direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa, luettuina yhdessä tehokkuusperiaatteen kanssa, on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan vaatimusten arvo, jonka perusteella lasketaan asian voittaneelle kuluttajalle korvattavat oikeudenkäyntikulut, on määritettävä kannekirjelmässä eikä tätä tietoa voida muuttaa myöhemmin, ja jossa vahvistetaan tiettyjen vaatimusten osalta kyseiselle arvolle viitteellinen määrä, edellyttäen, etteivät nämä säännökset tee kyseiseen direktiiviin perustuvien oikeuksien käyttämisestä kuluttajalle mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa. Tässä yhteydessä asian ratkaisevan tuomioistuimen on tutkittava tarvittaessa viran puolesta, että kuluttajan kannekirjelmässään ilmoittama arvo vastaa vaatimuksen todellista taloudellista intressiä kuluttajalle.
9.

YVA-direktiivin 6 artikla sisältää yleisön osallistumista koskevat olennaiset säännökset: ”1. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että niille ympäristöasioista vastaaville viranomaisille, joita hanke todennäköisesti koskee, annetaan mahdollisuus ilmaista kantansa hankkeen toteuttajan toimittamien tietojen ja lupahakemuksen osalta. – – 2. Yleisölle on ilmoitettava – – varhaisessa vaiheessa ja viimeistään heti, kun tiedot voidaan kohtuudella antaa: a) lupahakemus; b) tieto siitä, että hankkeeseen sovelletaan ympäristövaikutusten arviointimenettelyä ja, tarvittaessa, että siihen sovelletaan 7 artiklaa; c) yksityiskohtaiset tiedot toimivaltaisista viranomaisista, jotka vastaavat päätöksenteosta, joilta voi saada asiaa koskevia tietoja ja joille huomautukset tai kysymykset voidaan esittää, sekä yksityiskohtaiset tiedot määräajoista huomautusten tai kysymysten esittämiselle; d) mahdollisten päätösten luonne tai päätösluonnos, jos sellainen on; e) ilmoitus 5 artiklan mukaisesti saadun tiedon saatavilla olosta; f) milloin, missä ja miten asiaa koskevat tiedot annetaan saataville; g) yksityiskohtaiset tiedot menettelyistä tämän artiklan 5 kohdan mukaista yleisön osallistumista varten. 3. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että yleisön, jota asia koskee, saataville annetaan kohtuullisessa määräajassa: a) kaikki 5 artiklan mukaisesti saadut tiedot; b) kansallisen lainsäädännön mukaisesti tärkeimmät toimivaltaiselle viranomaiselle tai toimivaltaisille viranomaisille annetut selvitykset ja ohjeet, kun yleisölle, jota asia koskee, tiedotetaan asiasta tämän artiklan 2 kohdan mukaisesti; c) [ympäristötietodirektiivin ( 6 )] säännösten mukaisesti muut kuin tämän artiklan 2 kohdassa tarkoitetut tiedot, jotka ovat merkityksellisiä päätöksen kannalta tämän direktiivin 8 artiklan mukaisesti ja jotka annetaan saataville vasta, kun yleisölle, jota asia koskee, on ilmoitettu tämän artiklan 2 kohdan mukaisesti. 4. Yleisölle, jota asia koskee, on annettava ajoissa ja tehokkaalla tavalla mahdollisuus osallistua 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuihin ympäristöä koskeviin päätöksentekomenettelyihin ja sillä on tätä tarkoitusta varten oltava oikeus esittää toimivaltaiselle viranomaiselle tai toimivaltaisille viranomaisille huomautuksensa ja mielipiteensä, ennen kuin lupahakemuksesta päätetään, vaihtoehtojen ollessa vielä avoinna. 5. – –”
a)

laskettaessa veroa sovittujen vastikkeiden perusteella (16 §:n 1 momentin ensimmäinen virke) sen ilmoituskauden päätyttyä, jonka aikana kyseinen suorite on toteutettu. Tämä koskee myös suoritteiden osia. Niistä on kyse, jos taloudellisesti jaettavissa olevan suoritteen tiettyjä osia koskeva vastike sovitaan erikseen. Jos vastike tai osa siitä otetaan vastaan ennen kuin suorite tai sen osa on toteutettu, verosaatava syntyy tältä osin sen ilmoituskauden, jonka aikana vastike tai osavastike on otettu vastaan, päättyessä
63.

Koska syyte vastaajia vastaan nostettiin vuonna 2000 ja ratkaisu tästä syytteestä on määrä antaa pääasian oikeudenkäynnissä vasta tulevaisuudessa, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on mahdollisesti taipuvainen katsomaan, että kaikkien tällä välin toteutettujen oikeudellisten toimien, jotka ovat merkityksellisiä menettelyn lopputuloksen kannalta, on oltava direktiivin 2012/13 vaatimusten mukaisia. Yleisen armahduksen kumoaminen olisi tällainen oikeudellinen toimi.
17.

Tältä osin riittää, kun totean, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa käyttöön otetussa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos siis esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimella on lähtökohtaisesti velvollisuus vastata niihin. Tästä seuraa, että unionin oikeutta koskevilla kysymyksillä oletetaan olevan merkitystä asian ratkaisemisen kannalta. Unionin tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vain, jos on ilmeistä, että unionin oikeuden tulkitsemisella, jota kansallinen tuomioistuin on pyytänyt, ei ole mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin. ( 4 )
78.

Unionin tuomioistuin ei ole vielä selventänyt ilmaisujen ”aiheettomasti” (tai ”keinotekoisesti”) merkitystä direktiivin 2014/24 18 artiklan asiayhteydessä. Jonkinlaista ohjeistusta näiden käsitteiden tulkintaa varten voidaan kuitenkin saada yhdenvertaisen kohtelun periaatteesta ja suhteellisuusperiaatteesta. Vaikka yhdenvertaisen kohtelun käsite ja ”ei-keinotekoisesti kavennetun kilpailun” käsite ovat selvästi erillisiä, jonkin/joidenkin talouden toimijan/toimijoiden ”suosiminen” tai ”saattamiseen epäedulliseen asemaan” johonkin toiseen tai johonkin toisiin nähden merkitsee erilaista kohtelua. On hankalaa ajatella ”suosimista” tai ”saattamista epäedulliseen asemaan”, joka on ”aiheetonta” ja samaan aikaan ”objektiivisesti perusteltavissa” tai päinvastoin, joten vaikuttaisi siltä, että näiden kahden erillisen käsitteen on oltava jossain määrin päällekkäisiä. Samoin, siltä osin kuin kyseessä on kilpailun keinotekoisen kaventamisen ja oikeasuhteisuuden välinen suhde, on hankalaa ajatella sellaista jonkin/joidenkin talouden toimijan/toimijoiden suosimista tai saattamista epäedulliseen asemaan johonkin toiseen tai joihinkin toisiin nähden, jolla ”aiheellisesti” mennään pidemmälle kuin on tarpeen hyväksyttyjen tavoitteiden saavuttamiseksi. Kilpailun keinotekoinen kaventaminen näyttäisi siis myös olevan jossain määrin päällekkäinen suhteellisuusperiaatteen loukkaamisen kanssa.
75.

Myös unionin tuomioistuin on tunnustanut nämä vaikeudet. Se on kehittänyt sääntöjä, joissa kuvataan hakijan ja asianomaisen valtion velvollisuuksia näytön keräämisessä. Unionin tuomioistuin on todennut, että hakija on yleensä velvollinen esittämään kaikki hakemustaan tukevat perustelut. Asianomaisen jäsenvaltion on kuitenkin toimittava yhteistyössä hakijan kanssa sitä määritettäessä, mitä seikkoja on pidettävä hakemuksen kannalta olennaisina. Kuten unionin tuomioistuin huomautti: ”Tämä jäsenvaltiolle kuuluvaa yhteistyötä koskeva vaatimus merkitsee näin ollen käytännössä sitä, että jos kansainvälistä suojelua hakevan toimittamat tiedot ovat mistä tahansa syystä puutteellisia, vanhentuneita tai epäolennaisia, jäsenvaltion on tässä menettelyvaiheessa toimittava aktiivisesti yhteistyössä hakijan kanssa kaikkien hakemusta tukevien tietojen kokoamiseksi. Saattaa hyvinkin olla, että jäsenvaltiolla on hakijaa paremmat mahdollisuudet saada tieto tietyntyyppisistä asiakirjoista.” ( 60 ) Tämä osoittaa, että näytön etsiminen on hakijan ja jäsenvaltion yhteinen velvollisuus.
100.

Toiseksi nämä kaksi instrumenttia vahvistavat myös, että jotta ne bis in idem ‑periaatteen estävä vaikutus syntyy, on oltava lopullinen ratkaisu siitä, että kyseistä periaatetta todella sovelletaan nimenomaisessa tapauksessa. Unionin lainsäätäjä on itse asiassa noudattanut samankaltaista lähestymistapaa eurooppalaisen tutkintamääräyksen täytäntöönpanoon nähden. Direktiivin 2014/41 johdanto-osan 17 perustelukappaleen mukaan jäsenvaltion viranomaiset voivat kieltäytyä eurooppalaisen tutkintamääräyksen täytäntöönpanosta, jos sen täytäntöönpano olisi ne bis in idem ‑periaatteen vastaista. Siinä todetaan kuitenkin, että “koska eurooppalaisen tutkintamääräyksen perustana oleva menettely on luonteeltaan alustava, sen täytäntöönpanosta ei saisi kieltäytyä, jos sen tarkoituksena on selvittää mahdollinen ristiriita ne bis in idem ‑periaatteen kanssa”. ( 52 )On ilmeistä, että eurooppalainen tutkintamääräys ei ole yhtä rajoittava kuin toimenpide, jolla rajoitetaan kansalaisen liikkumisvapautta, mutta voidaan katsoa, että sen taustalla oleva periaatetta voidaan soveltaa tilanteisiin, joita säännellään Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 ja 57 artiklalla. Samoin puitepäätöksen 2002/584 3 artiklan 2 alakohdan mukaan ne bis in idem ‑periaate on yksi eurooppalaisen pidätysmääräyksen ehdottomista kieltäytymisperusteista. On kuitenkin niin, että niin kauan kuin täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen ei ole tehnyt päätöstä eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta, mukaan lukien puitepäätöksen 3 artiklan 2 alakohdan mahdollisesta soveltamisesta, asianomainen henkilö voidaan sen 11 ja 12 artiklan nojalla ottaa kiinni ja pitää säilössä. ( 53 )
110.

Ensinnäkin on otettava huomioon kansalliset säännöt, jotka koskevat oikeutta tutustua tuomioistuinten asiakirja-aineistoihin. Minun tehtäväni ei ole ottaa kantaa näihin sääntöihin, mutta on todettu, että lainkäytön avoimuus on Irlannin lainsäädännön (perustuslain) periaate. ( 53 ) On totta, kuten väliintulijat käsiteltävässä asiassa selittivät, että Irlannin oikeuskäytäntö voi olla epäyhtenäistä sen kysymyksen osalta, missä määrin kolmannet voivat pyytää oikeutta tutustua asiakirjoihin tässä menettelyssä. Tämä on kuitenkin kansallista lainsäädäntöä koskeva asia, jonka ratkaiseminen kuuluu yksinomaan Irlannin tuomioistuimille. Unionin oikeuden näkökulmasta tämä asia on tuskin tekijä, joka on otettava huomioon direktiiviä 2003/4 tulkittaessa.
2)

Käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltainen ravintovalmennus on direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettu verosta vapautettu lääketieteelliseen hoitoon liittyvä palvelu ainoastaan, jos sillä on terapeuttinen tarkoitus. Tämän tutkiminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä.
110.

On kuitenkin todettava, että yhtenäistuomion antamiseen liittyvässä menettelyssä silloin, kun rangaistuksen täytäntöönpano siirretään toiseen jäsenvaltioon mainitun puitepäätöksen säännösten mukaisesti, on noudatettava periaatetta ”[täytäntöönpanovaltion toimivaltaisen] viranomaisen lähtökohtaisesta velvollisuudesta tunnustaa sille lähetetty tuomio ja panna täytäntöön rangaistus, jonka kesto ja luonne vastaavat tuomion antaneessa valtiossa annetussa tuomiossa määrättyjä”. ( 39 ) Ainoastaan edellä mainitun puitepäätöksen 8 artiklan 2–4 kohdassa säädetyissä tiukoissa rajoissa voidaan yhtenäistuomion antamiseen liittyvän menettelyn kohteena olevan alkuperäisen rangaistuksen kestoa tai luonnetta tarvittaessa mukauttaa. Tältä osin totean, että vaikkei se olekaan yhtenäistuomion antamiseen liittyvän menettelyn tarkoituksena, on mahdollista, että toisessa jäsenvaltiossa määrätyn alkuperäisen rangaistuksen kestoa tai luonnetta on mukautettava mainitun puitepäätöksen 8 artiklan 2–4 kohdan mukaisesti ennen yhtenäistuomion antamista, jotta rangaistus voitaisiin panna tehokkaasti täytäntöön täytäntöönpanovaltiossa. Kun tilanne on se, mukautettu rangaistus on sitten yhtenäistuomion antamiseen liittyvän menettelyn päätteeksi pantava täytäntöön yhteisen rangaistuksen puitteissa yhdellä kerralla ja samanaikaisesti toisen rangaistuksen kanssa.
77.

Ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Finanzgericht Baden-Württembergin ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annettua neuvoston direktiiviä 2006/112/EY on tulkittava siten, että se ei ole esteenä jäsenvaltion sääntelylle, jonka mukaan lämmön toimitus asunnonomistajien yhteisöiltä asuntojen omistajille on vapautettu arvonlisäverosta, siltä osin kuin asunnonomistajien yhteisön lämmön toimittamisesta saamassa korvauksessa otetaan huomioon ainoastaan maksut ja kulut, jotka ovat aiheutuneet lämmön toimittamisesta kiinteistön yhteisille alueille. Käänteisesti direktiiviä 2006/112 on tulkittava siten, että se on esteenä samalle jäsenvaltion sääntelylle, siltä osin kuin asunnonomistajien yhteisön lämmön toimittamisesta saamassa korvauksessa otetaan huomioon, kokonaan tai osittain, lämmön toimittaminen kiinteistön erikseen omistettuihin osiin. Kansallisen tuomioistuimen asia on varmistaa, missä olosuhteissa lämmön toimittamisesta suoritetaan korvaus pääasiassa.
48.

Kuten unionin tuomioistuin vahvisti asetuksen N:o 110/2008 16 artiklan osalta, ( 49 ) asetusten N:o 510/2006 ja N:o 1151/2012 13 artiklan 1 kohta ( 50 ) sisältää asteittaisen kiellettyjen menettelyjen luettelon, jonka mukaan 16 artiklan c alakohta on erotettava sitä edeltävistä a ja b alakohdasta. ( 51 ) Kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen 32–34 kohdassa muistutin, unionin tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus lausua asetuksen N:o 110/2008 16 artiklan a, b ja c alakohdan välisistä suhteista. Se ei sitä vastoin ole vielä koskaan tulkinnut kyseisen artiklan d alakohtaa eikä myöskään asetusten N:o 510/2006 ja N:o 1151/2012 13 artiklan 1 kohdan d alakohtaa tai muita laatujärjestelmiä koskevien asetusten vastaavia säännöksiä.
70.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Bundesgerichtshofin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Toimivallasta, sovellettavasta laista, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta sekä yhteistyöstä elatusvelvoitteita koskevissa asioissa 18.12.2008 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 4/2009 3 artiklan b alakohtaa on tulkittava siten, että julkisyhteisö, joka on maksanut elatusvelkojalle sosiaalihuoltoetuuksia ja jolle elatusta koskeva oikeus on suoraan lain nojalla siirtynyt, voi vedota tähän oikeuteen suhteessa elatusvelvolliseen takautumiskanteella sen jäsenvaltion tuomioistuimessa, jossa velkojalla on asuinpaikka.
123.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Lietuvos Aukščiausiasis Teismasin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Toimivallasta, sovellettavasta laista, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta ja virallisten asiakirjojen hyväksymisestä ja täytäntöönpanosta perintöasioissa sekä eurooppalaisen perintötodistuksen käyttöönotosta 4.7.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 650/2012 4 artiklaa ja sen muita perittävän asuinpaikkaa koskevia säännöksiä on tulkittava siten, että asuinpaikkoja voi olla vain yksi. 2) Silloin, kun perittävän asuinpaikka on yhdessä valtiossa ja muut perimyksen kannalta merkitykselliset seikat sijoittuvat yhteen tai useampaan toiseen valtioon, kyseessä on rajat ylittävä perintöasia, johon on siten sovellettava asetusta N:o 650/2012. 3) Asetuksen N:o 650/2012 3 artiklan 2 kohtaa ja 4 artiklaa on tulkittava siten, että notaari, jota ei voida pitää kyseisissä säännöksissä tarkoitettuna ”tuomioistuimena”, ei ole velvollinen noudattamaan mainitussa asetuksessa vahvistettuja toimivaltasääntöjä. 4) Asetuksen N:o 650/2012 3 artiklan 1 kohdan i alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaista perimysoikeuksista annettua kansallista todistusta, jonka notaari antaa asianomaisen pyynnöstä virallisen mallin mukaisesti ja tarkastettuaan todistuksessa mainittujen tosiseikkojen ja ilmoitusten paikkansapitävyyden, on pidettävä virallisena asiakirjana ja että sillä on vastaava todistusvoima muissa jäsenvaltioissa. 5) Asetuksen N:o 650/2012 22 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että jos perittävä ei ole tehnyt lainvalintaa nimenomaisesti kuolemanvaraismääräyksessä annetulla ilmoituksella, sen on käytävä ilmi yksinomaan kyseisen määräyksen ehdoista. 6) Asetuksen N:o 650/2012 83 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että silloin, kun ennen 17.8.2015 tehdyssä testamenttimääräyksessä ei ole tehty lainvalintaa tai jos se ei käy ilmi kyseisen määräyksen ehdoista, perimykseen on sovellettava perittävän kansallista lakia, jonka mukaan mainittu testamenttimääräys on pätevä, ja tarvitsematta selvittää, oliko kyseinen laki tosiasiallisesti valittu. 7) Asetuksen N:o 650/2012 7 artiklan c alakohtaa on tulkittava siten, että asianomaisen menettelyn ulkopuolella tekemä ilmoitus, jonka mukaan hän hyväksyy tuomioistuimen toimivallan muiden osapuolten jo vireille panemassa menettelyssä, vastaa kyseisen tuomioistuimen toimivallan nimenomaista hyväksymistä, jos tuomioistuinvaltion prosessioikeudessa asetetut ajalliset ja muodolliset edellytykset täyttyvät.
54.

Tyhjentävyyden nimissä mainitsen vielä siitä, että direktiivin 2003/88 17 artiklan 3 kohdan c alakohdan iii alakohdassa säädetään, että 4 artiklasta voidaan poiketa muun muassa kun kyse on palo- ja väestönsuojelupalveluista. Koska pääasian kohteena on kysymys siitä, katsotaanko XR:n pitämät tauot direktiivissä tarkoitetulla tavalla työajaksi vai lepoajaksi, tätä säännöstä ei kuitenkaan ole tarpeen ottaa huomioon, eikä – korostan – siihen ole ennakkoratkaisupyynnössä viitattu. Unionin tuomioistuin on katsonut, että direktiivin 2003/88 17 artiklan 3 kohdan c alakohdan iii alakohta ei anna jäsenvaltioille mahdollisuutta poiketa tiettyjen työntekijäryhmien osalta direktiivin 2 artiklasta, jossa on määritelty muun muassa työajan ja lepoajan käsitteet. ( 33 )