Asia C‑392/13

Andrés Rabal Cañas

vastaan

Nexea Gestión Documental SA

ja

Fondo de Garantía Salarial

(Juzgado de lo Social de Barcelonan esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Sosiaalipolitiikka — Joukkovähentämiset — Direktiivi 98/59/EY — Yrityksen käsite — Irtisanottavien työntekijöiden määrän laskentamenetelmät”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 13.5.2015

Unionin tuomioistuimen perussäännössä ja työjärjestyksessä ei määrätä asianosaisten tai ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mahdollisuudesta esittää huomautuksia vastauksena julkisasiamiehen ratkaisuehdotukseen. Työjärjestyksen 101 artiklassa määrätään lisäksi, että vain unionin tuomioistuin voi pyytää ennakkoratkaisua pyytäneeltä tuomioistuimelta selvennyksiä. (ks. 32 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 36–38 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 42–51 kohta)

Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jolla otetaan käyttöön ainoana viiteyksikkönä yrityksen sijasta yrityskokonaisuus, jos tämän kriteerin soveltamisella estetään samaisen direktiivin 2–4 artiklassa säädetty tiedonanto- ja neuvottelumenettely, vaikka kyseessä olevat irtisanomiset olisi pitänyt luokitella ”joukkovähentämisiksi” mainitun direktiivin 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa olevan määritelmän kannalta siinä tapauksessa, että viiteyksikkönä olisi käytetty yritystä. Yrityksen käsitteen korvaamista yrityskokonaisuuden käsitteellä voidaan pitää työntekijöiden kannalta edullisena vain sillä edellytyksellä, että kyse on lisäyksestä ja ettei se merkitse työntekijöille myönnetystä suojasta luopumista tai sen alentamista tilanteessa, jossa direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdassa ”joukkovähentämiseksi” luokittelemisen edellyttämä määrä irtisanomisia olisi täyttynyt ottamalla huomioon yrityksen käsite. Täsmällisemmin ilmaistuna kansallista säännöstöä voidaan pitää direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohdan i alakohdan mukaisena vain, jos siinä säädetään mainitun direktiivin 2–4 artiklasta aiheutuvien tiedottamis- ja neuvotteluvelvoitteiden soveltamisesta ainakin tilanteissa, joissa irtisanominen koskee 10 työntekijää yrityksissä, joissa tavallisesti on enemmän kuin 20 mutta vähemmän kuin 100 työntekijää. Tämä velvoite on riippumaton kansallisesta oikeudesta aiheutuvista lisävaatimuksista, joita asetetaan yrityksille, joissa tavallisesti on vähemmän kuin 100 työntekijää. (ks. 52–54 ja 57 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen toteamiseksi, että mainitussa säännöksessä tarkoitettuja ”joukkovähentämisiä” on toteutettu, huomioon ei ole otettava sellaisten työsopimusten yksittäisiä päättymisiä, jotka on tehty määräajaksi tai tiettyä tehtävää varten, kun nämä työsopimusten päättymiset tapahtuvat työsopimuksen voimassaolon päättyessä tai kyseisen tehtävän tultua suoritetuksi. Määräaikaisten tai tiettyä tehtävää varten tehtyjen työsopimusten yksittäisten päättämisten sulkeminen direktiivin 98/59 soveltamisalan ulkopuolelle ilmenee selvästi kyseisen direktiivin sanamuodosta ja systematiikasta. Tällaiset sopimukset eivät nimittäin pääty työnantajan aloitteesta vaan niissä olevan lausekkeen tai sovellettavan lain nojalla sinä päivänä, jolloin niiden voimassaolo päättyy tai tehtävä, jota varten ne on tehty, tulee suoritetuksi. Näin ollen direktiivin 98/59 2–4 artiklassa säädettyjen menettelyjen noudattaminen olisi turhaa. Erityisesti tavoitetta vähentämisten välttämisestä, niiden määrän alentamisesta tai niiden seurausten pienentämisestä ei voitaisi mitenkään saavuttaa irtisanomisissa, jotka johtuvat näistä sopimusten päättymisistä. (ks. 62, 63 ja 67 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)