JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

YVES BOT

13 päivänä tammikuuta 2011 ( )

Asia C‑388/09

Joao Filipe da Silva Martins

vastaan

Bank Betriebskrankenkasse – Pflegekasse

(Bundessozialgerichtin (Saksa) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Sosiaaliturva – Asetus (ETY) N:o 1408/71 – Sairausetuudet – Entinen siirtotyöläinen, joka on saanut työskentelyvaltiossa oikeuden hoitoavustukseen pakollisen vakuutuksen perusteella – Paluu kotivaltioon – Hoidon tarpeen riskiä ei ole katettu kotivaltiossa – Mahdollisuus pysyä valinnaisesti vakuutettuna aiemman työskentelyvaltion hoitovakuutusjärjestelmässä ja saada hoitoavustus kotivaltioon





1. Käsiteltävänä oleva ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71( ) 9 artiklan 1 kohdan, 15 artiklan ja 28 artiklan 1 kohdan b alakohdan tulkintaa.

2. Ennakkoratkaisupyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Portugalin kansalainen Joao Filipe da Silva Martins ja Bank Betriebskrankenkasse – Pflegekasse (sairauskassa – hoitoavustuskassa, jäljempänä BBKK) ja joka koskee jälkimmäisen päätöstä, jolla ensin mainitulta on evätty oikeus pysyttää valinnainen jatkuva vakuutus Saksan hoitovakuutuksessa ja jolla on kieltäydytty maksamasta hänelle vastaavaa hoitoavustusta siitä alkaen, kun hän palasi Portugaliin pysyvästi.

3. Ennakkoratkaisupyynnössä pyydetään unionin tuomioistuinta lausumaan tällaisen vakuutuksen pysyttämisestä, kun asianomainen henkilö on sittemmin pakollisesti vakuutettu Portugalin sosiaaliturvajärjestelmässä mutta ei ole tämän perusteella vakuutettu hoidon tarpeen varalta Portugalissa. Ennakkoratkaisupyynnössä pyydetään unionin tuomioistuinta samaten lausumaan uudelleen siitä, voidaanko tällainen hoitoavustus viedä muuhun jäsenvaltioon kuin vakuutusvaltioon.

4. Tässä ratkaisuehdotuksessa todetaan, että asetuksen N:o 1408/71 9 artiklan 1 kohdassa ja 15 artiklan 1 kohdassa asetetut periaatteet huomioon ottaen da Silva Martins voi käsitykseni mukaan pysyttää valinnaisen jatkuvan vakuutuksen Saksan hoitovakuutuksessa, vaikka hän samaan aikaan on myös pakollisesti vakuutettu Portugalin sosiaaliturvajärjestelmässä, koska jälkimmäisessä järjestelmässä ei kateta hoidon tarpeen riskiä. Lisäksi katson asiassa Molenaar 5.3.1998 annettu tuomio( ) ja asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 1 kohdan b alakohta huomioon ottaen, että da Silva Martinsin on sen perusteella, että hän on valinnaisesti jatkuvasti vakuutettu Saksan hoitovakuutusjärjestelmässä, voitava edelleen saada hoitoavustus, jonka maksuja hän on maksanut säännöllisesti 1.1.1995 lukien.

I Asiaa koskevat unionin oikeussäännöt

A Ikääntyneiden henkilöiden hoidosta vastaaminen

5. Terveydenhuollossa ja sosiaalialalla saavutettu edistys sekä yleinen eliniänodotteen kasvu merkitsevät, että on yhä enemmän ikääntyneitä henkilöitä, jotka vähitellen menettävät itsenäisen toimintakykynsä ja tarvitsevat muiden henkilöiden antamaa hoitoa, jotta he pystyisivät selviytymään jokapäiväisistä perustoimistaan (nousemaan ylös, kävelemään, pukeutumaan, huolehtimaan puhtaudestaan ja ravinnostaan tai vastaamaan hoidostaan). Ikääntyneiden hoito on tähän saakka yleensä ollut epämuodollisesti perheenjäsenten vastuulla.

6. Asetus N:o 1408/71 ei sisällä hoidon tarpeen kattavien etuuksien yhteensovittamista koskevia erityissääntöjä. Siitä, kuka vastaa hoitoa tarvitsevista henkilöistä, ei nimittäin keskusteltu vuonna 1971, ja tietojeni mukaan yhdessäkään jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmässä ei vakuuteta tämän riskin varalta. Koska kyseisen asetuksen muuttamismenettely edellyttää Euroopan unionin neuvoston yksimielisyyttä, neuvosto ei ole ottanut nimenomaisesti huomioon, että eräissä jäsenvaltioissa on otettu käyttöön tällaisia uusia sosiaalietuuksien muotoja, jotka eivät vastaa asetuksesta ilmeneviä sosiaaliturvan perinteisiä aloja. Euroopan parlamentti on tämän sääntelyaukon vuoksi pelännyt, että käytännössä näitä etuuksia ei voida viedä työntekijän asuinvaltioon.( ) Samalla tavoin Euroopan komissio on 12.3.1997 antamassaan tiedonannossa Moderniser et améliorer la protection sociale dans l’Union européenne( ) viitannut siihen, että asetuksessa N:o 1408/71 säädetty yhteensovittamisjärjestelmä ”on vaarassa vanhentua ja menettää yhteyden tiettyjen kehityssuuntausten kanssa”, ja huomauttanut, ettei uudentyyppisiä etuuksia, kuten hoidon tarpeessa olevalle vanhusväestölle tarkoitettuja etuuksia, voida helposti sovittaa tämän, sosiaaliturvan perinteisiin aloihin perustuvan asetuksen oikeudellisiin käsitteisiin.( )

7. Unionin tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi oli asiassa Molenaar saatettu useita ennakkoratkaisukysymyksiä Saksan hoitoavustuksen maastaviennistä ja asiassa Jauch( ) Itävallan huoltoavustuksen maastaviennistä, sisällytti hoidon tarvetta koskevan riskin kattamiseksi annettavat etuudet asetuksen N:o 1408/71 aineelliseen soveltamisalaan luokittelemalla nämä etuudet asetuksen 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetuiksi sairausetuuksiksi. Unionin tuomioistuimen mukaan tällaisilla etuuksilla ”pyritään ennen kaikkea täydentämään sairausvakuutusetuuksia, joita käsitellään hallinnollisesti yhdessä, ja parantamaan tällä tavoin hoidon tarpeessa olevien henkilöiden terveydentilaa ja elämän laatua”.( )

8. On odotettava, kunnes asetus (EY) N:o 883/2004( ) tulee voimaan 1.5.2010, ennen kuin tästä kysymyksestä annetaan lopulta erityissääntö, joka ei heijasta pelkästään unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä vaan myös kaikkia niitä erityispiirteitä, joita liittyy hoidon tarvetta koskevasta riskistä vastaamiseen. Kyseistä asetusta ei kuitenkaan sovelleta nyt käsiteltävänä olevaan asiaan, ja ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen unionin tuomioistuimelle esittämää kysymystä on siis tarkasteltava pelkästään asetuksen N:o 1408/71 säännösten perusteella.

B Asiassa merkitykselliset asetuksen N:o 1408/71 säännökset

9. Asetuksen N:o 1408/71 antaminen on perustunut EY 42 artiklaan, jonka mukaan neuvosto ”toteuttaa – – sellaiset sosiaaliturvan alan toimenpiteet, jotka ovat tarpeen työntekijöiden vapaan liikkuvuuden toteuttamiseksi, erityisesti ottamalla käyttöön järjestelmän, joka turvaa siirtotyöläisille – – sen, että – – etuudet maksetaan jäsenvaltioiden alueella asuville”.

10. Asetuksen N:o 1408/71 toisessa ja neljännessä perustelukappaleessa todetuin tavoin asetuksen tarkoituksena on turvata työntekijöiden ja itsenäisten ammatinharjoittajien vapaa liikkuvuus Euroopan unionissa niin, että samalla kunnioitetaan sosiaaliturva-alan kansallisten lainsäädäntöjen ominaispiirteitä. Kuten asetuksen viidennestä, kuudennesta ja kymmenennestä perustelukappaleesta ilmenee, tämän tarkoituksen toteuttamiseksi asetuksessa vahvistetaan periaatteeksi työntekijöiden yhdenvertainen kohtelu erilaisten kansallisten lainsäädäntöjen osalta ja asetuksella pyritään takaamaan parhaalla mahdollisella tavalla jäsenvaltion alueella toimivien kaikkien työntekijöiden ja ammatinharjoittajien yhdenvertainen kohtelu sekä estämään se, että työntekijöille ja ammatinharjoittajille, jotka käyttävät oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, aiheutuu haittaa. Tapaukseen sovellettavien kansallisten lainsäädäntöjen päällekkäisyyden ja tästä aiheutuvien ongelmien välttämiseksi asetuksen N:o 1408/71 kahdeksannessa perustelukappaleessa täsmennetään, että asetuksen säännöksillä pyritään siihen, että asianomaiset henkilöt saatetaan lähtökohtaisesti yhden jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmän alaisuuteen.

11. Asetuksen yleiset säännökset sisältyvät sen I osaston 1–12 artiklaan.

12. Asetuksen 2 artiklan 1 kohdan mukaan asetusta sovelletaan ”palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja opiskelijoihin, jotka kuuluvat tai ovat kuuluneet yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön piiriin ja jotka ovat jäsenvaltion kansalaisia”. Tässä tapauksessa ei ole kiistetty, että da Silva Martins kuuluu asetuksen N:o 1408/71 henkilölliseen soveltamisalaan, koska unionin tuomioistuin on toistuvasti katsonut, että asetuksen 2 artiklan 1 kohdan käsitteellä ”työntekijä” tarkoitetaan myös eläkkeellä olevia työntekijöitä.( )

13. Asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan asetusta sovelletaan kaikkeen lainsäädäntöön, joka koskee sosiaaliturvan aloja, jotka koskevat sairaus- ja äitiysetuuksia. Tässä tapauksessa ei ole kiistetty myöskään sitä, että Saksan hoitovakuutusjärjestelmässä annetut etuudet ovat kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja ”sairausetuuksia” ja erityisesti sairausvakuutuksen ”rahaetuuksia”, joita tarkoitetaan muun muassa asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 1 kohdan b alakohdassa.( )

14. Siltä osin kuin on kysymys vapaaehtoisesta tai valinnaisesta jatkuvasta vakuutuksesta asetuksen 9 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Jäsenvaltion säännöksiä, joiden mukaan vapaaehtoisen tai valinnaisen jatkuvan vakuutuksen edellytyksenä on asuminen tämän valtion alueella, ei sovelleta henkilöihin, jotka asuvat toisen jäsenvaltion alueella, edellyttäen, että he ovat joskus heidän ollessaan aiemmin työelämässä olleet palkattuina työntekijöinä tai itsenäisinä ammatinharjoittajina ensiksi mainitun valtion lainsäädännön alaisia.”

15. Asetuksen 12 artiklassa kielletään antamasta tai pysyttämästä oikeutta useisiin samanlaisiin etuuksiin yhden ja saman pakollisen vakuutuskauden perusteella lukuun ottamatta eräitä poikkeuksia, joilla ei ole merkitystä pääasian kannalta.

16. Tämän jälkeen asetuksen N:o 1408/71 II osaston säännöksissä määritetään, mitä lainsäädäntöä yhteisön alueella liikkuviin työntekijöihin ja ammatinharjoittajiin sovelletaan. Nämä säännökset ovat asetuksen 13–17 artiklassa.

17. Asetuksen 13 artiklan 1 kohdan mukaan henkilöt, joihin asetusta sovelletaan, ovat vain yhden jäsenvaltion lainsäädännön alaisia. Henkilöt, joihin jäsenvaltion lainsäädäntöä lakataan soveltamasta, kuuluvat kyseisen artiklan 2 kohdan f alakohdan mukaan sen jäsenvaltion lainsäädännön piiriin, jonka alueella he asuvat.

18. Asetuksen N:o 1408/71 15 artiklassa, jonka otsikkona on ”Vapaaehtoista tai valinnaista jatkuvaa vakuutusta koskevat säännöt”, säädetään seuraavaa:

”1. Edellä 13–14 d artiklaa ei sovelleta vapaaehtoiseen vakuutukseen tai valinnaiseen jatkuvaan vakuutukseen, jollei jonkin 4 artiklassa tarkoitetun alan osalta jossakin jäsenvaltiossa ole ainoastaan vapaaehtoinen vakuutusjärjestelmä.

2. Jos kahden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön soveltamisesta seuraa vakuutuksen päällekkäisyys:

– pakollisen vakuutusjärjestelmän ja yhden tai useamman vapaaehtoisen tai valinnaisen jatkuvan vakuutusjärjestelmän välillä, se, jonka etua asia koskee, kuuluu yksinomaan pakolliseen vakuutusjärjestelmään, tai,

– kahden tai useamman vapaaehtoisen tai valinnaisen jatkuvan vakuutusjärjestelmän välillä, se, jonka etua asia koskee, voi liittyä vain vapaaehtoiseen tai valinnaiseen jatkuvaan vakuutusjärjestelmään, jonka hän on valinnut.

– –”

19. Sairausetuuksia, joihin hoidon tarpeen riskin kattavat etuudet kuuluvat, koskevat erityissäännökset sisältyvät asetuksen N:o 1408/71 III osaston 18–36 artiklaan.

20. Yhteensovittamissäännöt, jotka koskevat sairausetuuksia sellaisten eläkeläisten osalta, joilla on oikeus eläkkeisiin useamman jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, sisältyvät asetuksen 27 ja 28 artiklaan. Kyseisissä säännöksissä asetetaan ”lainvalintasääntö”, jonka avulla voidaan ratkaista esimerkiksi kahta vanhuuseläkettä saavien eläkeläisten osalta, mikä laitos vastaa etuuksien suorittamisesta ja mitä lainsäädäntöä on sovellettava.

21. Asetuksen 27 artikla koskee tapausta, jossa oikeus etuuksiin on asuinjäsenvaltiossa. Siinä säädetään seuraavaa:

”Eläkeläinen, jolla on oikeus eläkkeisiin kahden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, joista yhden jäsenvaltion alueella hän asuu, ja jolla on oikeus etuuksiin viimeksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännön mukaan ottaen tarvittaessa huomioon 18 artiklan säännökset ja liitteen VI määräykset, saa yhdessä perheenjäsentensä kanssa tällaiset etuudet asuinpaikan laitoksesta ja tämän laitoksen kustannuksella, niin kuin se, jonka etua asia koskee, olisi eläkeläinen, jonka eläke maksettaisiin yksinomaan viimeksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännön mukaan.”

22. Asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 1 kohdan b alakohta koskee puolestaan tapausta, jossa oikeutta rahaetuuksiin ei ole asuinjäsenvaltiossa. Tässä säännöksessä säädetään seuraavaa:

”Eläkeläinen, jolla on oikeus eläkkeeseen yhden jäsenvaltion lainsäädännön mukaan tai eläkkeeseen kahden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön mukaan ja jolla ei ole oikeutta etuuksiin sen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, jonka alueella hän asuu, saa siitä huolimatta sellaiset etuudet itselleen ja perheenjäsenilleen sikäli kuin hänellä olisi, ottaen tarvittaessa huomioon 18 artiklan säännökset ja liitteen VI määräykset, ollut oikeus niihin sen jäsenvaltion tai ainakin yhden eläkkeiden suhteen toimivaltaisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, jos hän asui sellaisen valtion alueella. Etuudet annetaan seuraavien edellytysten mukaan:

– –

b) rahaetuudet annetaan tarvittaessa 2 kohdan sääntöjen mukaisesti määrätystä toimivaltaisesta laitoksesta sen soveltaman lainsäädännön mukaisesti. Kuitenkin toimivaltaisen laitoksen ja asuinpaikan laitoksen välisellä sopimuksella tällaiset etuudet voidaan antaa viimeksi mainitusta laitoksesta ensiksi mainitun puolesta toimivaltaisen valtion lainsäädännön mukaisesti.”

II Saksan lainsäädäntö

A Hoitoavustus

23. Hoitovakuutus otettiin Saksassa käyttöön 1.1.1995 alkaen Pflegeversicherungsgesetzillä (hoitovakuutuslaki), josta tuli Sozialgesetzbuchin (sosiaaliturvalaki) XI osasto (jäljempänä SGB XI).

24. Vakuutuksen tarkoituksena on kattaa kustannukset, jotka aiheutuvat vakuutettujen henkilöiden hoidon tarpeesta eli heidän tarpeestaan turvautua pysyvästi ja suuressa määrin muiden henkilöiden apuun, jotta he suoriutuisivat jokapäiväisistä toiminnoista (henkilökohtaisesta hygieniasta, ravinnosta, liikkumisesta, asunnosta huolehtimisesta jne.). Järjestelmä sisältää erilaisia toimenpiteitä hoitoa tarvitsevien henkilöiden hyväksi, erityisesti luontoissuorituksina annettavasta avusta muodostuvia etuuksia (Pflegesachleistung), joista säädetään SGB:n XI osan 36 §:ssä ja joita kantaja oli voinut saada ennen Portugaliin siirtymistään, sekä henkilön itsensä maksaman hoidon osalta hoitoavustusta (Pflegegeld, jäljempänä hoitoavustus), josta säädetään SGB:n XI osan 37 §:ssä( ) ja jota da Silva Martinsille oli maksettu 1.1.2002 alkaen.

25. Hoitoavustuksella mahdollistetaan se, että hoitoa tarvitsevat henkilöt voivat saada kuukausittaisen hoitoavustuksen, jos he hankkivat tarvitsemansa hoidon ja avun itse. Edunsaaja voi käyttää avustuksen vapaasti ja siten myös sellaisten palvelujen maksamiseen, joita hoitovakuutus ei kata tai joiden suorittajat eivät kuulu sovittujen palvelujen piiriin.

26. Hoidon tarpeen arvioi sairausvakuutuksen lääketieteellinen yksikkö, joka on kehittänyt neljän indikaattorin (henkilökohtainen hygienia, ravitsemus, liikkuminen ja kodinhoitoapu) perusteella kolme hoidon tarpeen tasoa. Hoitoavustuksen määrä riippuu hoidon tarpeen tasosta. Tosiseikkojen tapahtuma-aikaan hoitoavustuksen määrä oli 205 euroa ensimmäisellä hoitotasolla, jolle kuuluvat henkilöt, jotka tarvitsevat vähintään kerran päivässä apua henkilökohtaisen hoidon, ravitsemuksen tai liikkumisen osalta.

27. Kaikkien sairausvakuutuksessa vapaaehtoisesti tai pakollisesti vakuutettujen on maksettava hoitovakuutusjärjestelmän maksu.( ) Kuten Saksan hallitus on istunnossa todennut, oikeus hoitoavustukseen edellyttää, että vähimmäisvakuutusaika, joka oli aikaisemmin viisi vuotta ja nykyään kaksi vuotta, täyttyy. Kun tämä edellytys on täyttynyt, avustuksen määrä ei riipu siitä, kuinka pitkään maksuja on maksettu.

B Valinnaisen jatkuvan vakuutuksen pysyttämistä koskevat edellytykset

28. SGB:n XI osan 26 §:ssä, jonka teksti on esitetty Saksan hallituksen huomautuksissa, säädetään seuraavaa:

”1) Henkilöt, joiden osalta 20 tai 21 §:n mukainen pakollinen vakuutus on päättynyt ja jotka ovat vakuutuksen päättymistä edeltäneiden viiden vuoden aikana olleet vakuutettuja vähintään 24 kuukautta tai välittömästi ennen vakuutuksen päättymistä vähintään 12 kuukautta, voivat hakemuksesta pysyttää jatkuvan hoitovakuutuksen, jos he eivät kuulu 23 §:n 1 momentin mukaisen pakollisen vakuutuksen piiriin. – – Hakemus on – – tehtävä toimivaltaiselle hoitovakuutuskassalle kolmen kuukauden kuluessa vakuutuksen päättymisestä – –

2) Henkilöt, joiden osalta pakollinen vakuutus päättyy sen vuoksi, että heidän asuinpaikkansa tai vakinainen oleskelupaikkansa on siirtynyt ulkomaille, voivat pyytää vakuutuksensa jatkumista.”

C Avustuksen saamista koskevan oikeuden pysyttämisen edellytykset

29. SGB:n XI osan 34 §:n 1 momentin 1 kohdassa( ) puolestaan säädetään, että oikeus etuuksiin keskeytyy

– siksi aikaa, kun vakuutettu oleskelee ulkomailla. Jos tilapäinen ulkomailla oleskelu kestää enintään kuusi viikkoa kalenterivuodessa, hoitoavustus säilyy SGB:n XI osan 37 §:n mukaisesti tai suhteellisena SGB:n XI osan 38 §:n mukaisesti

– jos vakuutettu saa suoraan Bundesversorgungsgesetzin (sodan uhrien huollosta annettu liittovaltion laki) 35 §:n perusteella tai sellaisen lain perusteella, jossa säädetään edellä mainitun liittovaltion lain analogisesta soveltamisesta, hoidon tarpeesta johtuvia vahingonkorvausetuuksia, jotka maksetaan lakisääteisestä tapaturmavakuutuksesta tai julkisista kassoista pakollisen tapaturmavakuutuksen tai tapaturmahuollon perusteella. Näin on myös silloin, kun vastaavia etuuksia maksetaan ulkomailla tai hallitustenvälisestä taikka ylikansallisesta laitoksesta.

III Tosiseikat

30. Da Silva Martins, joka on tällä hetkellä 75-vuotias, työskenteli Portugalissa, ennen kuin hän asettui asumaan Saksaan ja työskenteli siellä. Hän maksoi tämän perusteella maksuja Saksan hoitovakuutukseen siitä lähtien, kun tämä otettiin käyttöön 1.1.1995.

31. Da Silva Martins on saanut syyskuusta 1996 lukien vanhuuseläkettä noin 700 euroa. Tällaisen eläkkeen saajana da Silva Martins tuli Krankenversicherung der Rentnerin (eläkkeensaajien sairausvakuutuskassa) pakollisen hoitovakuutuksen piiriin.( ) Da Silva Martins on toukokuusta 2000 lukien saanut myös Portugalin viranomaisten maksamaa vanhuuseläkettä noin 150 euroa.

32. BBKK myönsi elokuusta 2001 lukien da Silva Martinsille ensimmäisen hoitotason mukaisia luontoisetuuksia. Koska da Silva Martins oleskeli joulukuusta 2001 lähtien Portugalissa, minkä aluksi ilmoitettiin olevan tilapäistä, BBKK myönsi hänelle 1.1.2002 lukien kuukausittaista hoitoavustusta 205 euroa ja maksoi sitä 31.12.2002 saakka.

33. Kun BBKK sai tietoonsa, että da Silva Martins oli ilmoittanut muuttaneensa Saksasta pysyvästi 31.7.2002 lukien, BBKK irtisanoi 5.2.2003 tekemällään päätöksellä da Silva Martinsin vakuutuksen 31.7.2002 alkaen ja vaati 12.2.2003 tekemällään päätöksellä häntä palauttamaan elo-joulukuulta 2002 maksetut hoitoavustukset, joiden määrä oli 1 025 euroa. BBKK hylkäsi 4.2.2004 tekemällään päätöksellä da Silva Martinsin oikaisuvaatimuksen perusteettomana.

34. Sozialgericht Frankfurt am Main hyväksyi tästä päätöksestä nostetun kanteen. Se kumosi riidanalaiset päätökset ja totesi, että da Silva Martins oli valinnaisen jatkuvan vakuutuksen perusteella vielä vakuutettu BBKK:ssa, jonka oli tämän vuoksi edelleen myönnettävä hänelle hoitoavustusta 1.1.2003 jälkeenkin. Hessisches Landessozialgericht hylkäsi 13.9.2007 antamallaan tuomiolla BBKK:n valituksen, siltä osin kuin tämä koski hoitoavustusten palauttamista. Muilta osin tämä tuomioistuin sitä vastoin muutti Sozialgericht Frankfurt am Mainin tuomiota ja hylkäsi da Silva Martinsin kanteen sillä perusteella, ettei valinnaista jatkuvaa vakuutusta ei SGB:n XI osan 26 §:n 1 momentin mukaan ollut olemassa, koska tältä osin edellytettyä hakemusta ei ollut tehty säädetyssä määräajassa.

35. Da Silva Martins teki tämän jälkeen Revision-valituksen Bundessozialgerichtiin vedoten siihen, että EY 18, EY 39 ja EY 42 artiklaa sekä asetuksen N:o 1408/71 19, 27 ja 28 artiklaa on rikottu. Da Silva Martins väittää, että hoitovakuutuksen etuudet on voitava viedä toiseen jäsenvaltioon erityisesti silloin, kun näiden etuuksien antama turva on rahoitettu vakuutetun omilla maksuilla eikä kotijäsenvaltiossa eli Portugalin tasavallassa ole vastaavia etuuksia.

IV Ennakkoratkaisukysymys

36. Revision-valitus koskee sitä, säilyykö da Silva Martinsin valinnainen jatkuva vakuutus Saksan hoitovakuutuksessa 1.8.2002 lukien, ja hoitoavustuksen myöntämistä 1.1.2003 lukien.( )

37. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin nimittäin tähdentää, että SGB:n XI osan 26 §:n mukaan da Silva Martinsilla pitäisi olla oikeus pysyttää valinnainen jatkuva vakuutus Saksan hoitovakuutuksessa 31.7.2002 jälkeen, vaikka hän ei voi enää olla pakollisesti vakuutettu Saksan sairausvakuutuskassassa, koska hän on muuttanut Saksasta pysyvästi. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa kuitenkin, että asetuksessa N:o 1408/71 ja erityisesti sen 15 artiklan 2 kohdassa säädetyt lainvalintasäännöt näyttävät olevan esteenä tällaisen vakuutuksen pysyttämiselle. Se huomauttaa lisäksi, että SGB:n XI osan 34 §:n 1 momentin 1 kohdan mukaan oikeus hoitoavustukseen keskeytyy siksi aikaa, kun edunsaaja oleskelee pysyvästi ulkomailla.

38. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo tämän vuoksi, että sen käsiteltävänä olevan riita-asian ratkaisu riippuu EY 39 ja EY 42 artiklan sekä asetuksen N:o 1408/71 27 ja/tai 28 artiklan tulkinnasta.

39. Jos nyt käsiteltävää asiaa on tutkittava asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan perusteella, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, pitäisikö tätä säännöstä silloin tulkita niin, että sen mukaan kantaja voi Portugalissa saada Saksan hoitoavustusta. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin nimittäin toteaa, että Portugalin sosiaaliturvajärjestelmässä ei ole säädetty hoitoavustuksista. Lisäksi sen mukaan da Silva Martins on saanut oikeuden Saksan hoitoavustukseen vuodesta 1995 lähtien maksamiensa vakuutusmaksujen perusteella. Lopuksi se korostaa, että yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainituissa asioissa Molenaar ja Jauch antamat tuomiot ovat esteenä sille, että jäsenvaltion lainsäädännössä asetettaisiin tämän avustuksen saamista koskevan oikeuden edellytykseksi, että hoidon tarpeessa oleva henkilö asuu tässä valtiossa.

40. Jos tätä asiaa on sitä vastoin tutkittava asetuksen N:o 1408/71 27 artiklan perusteella, on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuin mukaan pidettävä riittävänä, että kantaja saa yleisesti sairausvakuutusetuuksia Portugalissa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy tällöin, onko – kuten BBKK väittää – tätä säännöstä tulkittava niin, että sen mukaan da Silva Martins ei saa Saksan hoitoavustusta, koska hän voi vaatia vain Portugalin lainsäädännön mukaisia etuuksia. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tämä kanta olisi liian ankara, koska sen johdosta siirtotyöläinen menettäisi oikeuksia, joita hän on rahoittanut omilla maksuillaan, mikä olisi ristiriidassa EY 42 artiklassa tavoitellun päämäärän kanssa. Lisäksi tämä kanta johtaisi siihen, että yhden vanhuuseläkkeen saajaa, joka voi viedä Saksan hoitoavustuksen maasta, ja da Silva Martinsin kaltaista kahden vanhuuseläkkeen saajaa, kohdeltaisiin eri tavalla.

41. Bundessozialgericht on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:

”Onko siirtotyöläisten vapaata liikkuvuutta ja sosiaaliturvaa koskevien Euroopan yhteisön primaarioikeuden ja johdetun oikeuden säännösten ja määräysten (erityisesti EY 39 ja EY 42 artikla ja asetuksen N:o 1408/71 27 ja 28 artikla) kanssa yhteensoveltuvaa, että entinen työntekijä, joka saa eläkettä sekä entisestä työskentelyvaltiostaan että kotivaltiostaan ja joka on hoidon tarpeen vuoksi saanut entisessä työskentelyvaltiossaan oikeuden hoitoavustukseen, menettää tämän oikeuden kotivaltioonsa palattuaan?”

42. Kirjallisia ja suullisia huomautuksia ovat esittäneet pääasian asianosaiset ja Tšekin, Saksan, Portugalin ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset sekä Euroopan komissio.

V Asian tarkastelu

43. Pääasian oikeudenkäynti koskee sellaisen hoitoavustusta koskevan oikeuden pysyttämistä, jonka entinen siirtotyöläinen on saanut sen perusteella, että on ollut pakollisesti vakuutettu Saksan hoitovakuutusjärjestelmässä.

44. Kysymys on varsinaisesti siitä, onko työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevia EY 39 ja EY 42 artiklaa sekä asetuksen N:o 1408/71 27 ja 28 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä tämän oikeuden pysyttämiselle Saksan hoitovakuutusjärjestelmän valinnaisen jatkuvan vakuutuksen yhteydessä, kun asianomainen henkilö, joka on muuttanut asumaan Portugaliin ja saa kyseisen valtion maksamaa vanhuuseläkettä, on vastedes pakollisesti vakuutettu Portugalin sosiaaliturvajärjestelmässä.

45. Se, miten tähän kysymykseen vastataan, riippuu ensinnäkin siitä, kattaako Portugalin sosiaaliturvajärjestelmä todella senkaltaisen hoidon, jota da Silva Martins tarvitsee.

46. Eräistä unionin tuomioistuimelle toimitetuista tiedoista ilmenee, että hoitoa tarvitsevat eläkeläiset, työkyvyttömät tai jälkeenjääneet voivat Portugalissa saada eläkkeen lisäosan, jonka määrä riippuu hoidon tarpeen tasosta. Portugalin lainsäädäntöä tarkasteltaessa nimittäin ilmenee, että asetuksella nro 265/99( ) on otettu 1.8.1999 lukien käyttöön hoitolisä (complemento por dependência). Asetuksen nro 265/99 1 §:n 2 momentin ja 2 §:n mukaan tämä lisä on rahaetuus, joka voidaan myöntää hoitoa tarvitseville vanhuuseläkkeen, työkyvyttömyyseläkkeen ja perhe-eläkkeen saajille.

47. Hoidon tarpeen arvioi lääketieteellinen lautakunta, joka on osa työkyvyttömyyden toteamisesta vastaavaa sosiaaliturvalaitoksen järjestelmää. Edellä mainitun asetuksen 7 §:n 1 momentin a alakohdan mukaan hoitolisän määrä riippuu siitä, kumpaan kahdesta hoitotasosta asianomaiset henkilöt kuuluvat, ja se on prosenttiosuus maksuihin perustumattoman järjestelmän sosiaalieläkkeen määrästä, joka vahvistetaan laissa. Ensimmäiselle hoitotasolle kuuluvat henkilöt, jotka eivät pysty itsenäisesti suoriutumaan päivittäisistä välttämättömistä toimista. Hoitolisän määräksi on vahvistettu 50 prosenttia sosiaalieläkkeen määrästä. Toiselle hoitotasolle kuuluvat henkilöt, jotka ensimmäisen hoitotason mukaisen hoidon tarpeen lisäksi ovat vuoteenomia tai kärsivät vakavasta dementiasta. Hoitolisä on tällöin 90 prosenttia sosiaalieläkkeen määrästä. Lisä maksetaan kuukausittain, ja toimivaltaiset viranomaiset maksavat edellä mainitun asetuksen 8 §:n nojalla heinä- ja joulukuussa ylimääräisen maksun. Hoitolisän saaminen ei ilmeisesti edellytä vähimmäisvakuutusaikaa, eikä sille ole asetettu ikävaatimusta.( )

48. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee ennakkoratkaisupyynnössään kuitenkin, ettei da Silva Martins saa Portugalissa hoitoavustusta. Se toteaa, ettei sosiaaliturvajärjestelmässä säädetä tällaisesta etuudesta, vaan hoidon tarpeessa olevien henkilöiden tuet ovat enintään luontoisetuuksia, joita annetaan sosiaalialan toimien tai sairausvakuutusjärjestelmän yhteydessä (hoitolaitokseen sijoittaminen). Portugalin hallitus ei ole kirjallisissa huomautuksissaan esittänyt selvitystä tästä lainsäädännöstä. Se on todennut, ettei ole olemassa erityisiä – sen enempää luontoisetuuksien kuin rahaetuuksien muodossa annettavia – etuuksia, joilla Portugalissa katettaisiin hoidon tarpeen riski, minkä se on vahvistanut vastatessaan unionin tuomioistuimen sille istunnossa esittämään kysymykseen.

49. Tämän vuoksi jätän huomiotta, millä tavalla ja missä laajuudessa hoidon tarpeen riski katetaan Portugalissa. Ei ole myöskään tiedossa, voiko da Silva Martins Portugalin lainsäädännön mukaan saada tällaisia etuuksia. On vielä todettava, ettei asiakirja-aineistossa ole mitään, mikä osoittaisi, että hän olisi hakenut hoitolisää Portugalin sosiaaliturvajärjestelmästä tai että hän saisi senkaltaisia luontoisetuuksia, joita ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kuvailee suppeasti.

50. Tässä tilanteessa ja koska yksinomaan kansallinen tuomioistuin on toimivaltainen arvioimaan sen käsiteltäväksi saatetun riita-asian tosiseikkoja,( ) tarkastelen ennakkoratkaisukysymystä pitäen lähtökohtana olettamaa, johon Bundessozialgericht ja Portugalin hallitus tukeutuvat ja jonka mukaan da Silva Martins ei tällä hetkellä saa Portugalin sosiaaliturvajärjestelmässä suojaa hoidon tarpeen riskin varalta.

51. Tämän olettaman perusteella voidaan ensinnäkin ratkaista, kumpi kahdesta jäsenvaltiosta – Saksan liittotasavalta vai Portugalin tasavalta – on lähtökohtaisesti toimivaltainen vastaamaan hoidon tarpeen riskistä da Silva Martinsin osalta.

52. Tässä tarkoituksessa on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toteamin tavoin tarpeen viitata asetuksen N:o 1408/71 27 ja 28 artiklassa tarkoitettuihin yhteensovittamissääntöihin. Nämä säännökset koskevat nimenomaisesti sellaisten henkilöiden tilannetta, jotka saavat vanhuuseläkettä useiden jäsenvaltioiden lainsäädännön perusteella. Niiden perusteella voidaan ratkaista, kumpi näistä kahdesta jäsenvaltiosta on toimivaltainen maksamaan sairausetuuksia.

53. Tässä tapauksessa katson, että kysymystä on tarkasteltava asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 1 kohdan b alakohdassa asetettujen sääntöjen perusteella, toisin kuin BBKK sekä Tšekin ja Saksan hallitukset väittävät.

54. Käytettävissä olevien tietojen perusteella asetuksen N:o 1408/71 27 artiklaa ei nimittäin voida soveltaa nyt käsiteltävään asiaan. Tämä säännös koskee nimenomaisesti tilannetta, jossa eläkeläisellä, jolla on oikeus eläkkeeseen kahden jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, joista yhden jäsenvaltion alueella hän asuu, on oikeus sairausetuuksiin viimeksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännön mukaan. Vaikka da Silva Martinsilla todellakin on ”oikeus sairausetuuksiin” Portugalissa, koska hänet on vakuutettu sairausvakuutuksen alan perinteisten riskien varalta, häntä ei käytettävissä olevien tietojen mukaan kuitenkaan ole vakuutettu hoidon tarvetta koskevan erityisen riskin varalta, koska tässä järjestelmässä ei ilmeisesti ole säädetty tämän riskin kattamisesta. Tämän vuoksi minun on vaikea katsoa, että da Silva Martinsilla olisi asetuksen N:o 1408/71 27 artiklassa tarkoitetuin tavoin oikeus kyseiseen etuuteen jäsenvaltiossa, jossa hän asuu.

55. Asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 1 kohdan b alakohta sitä vastoin koskee tilannetta, jossa henkilöllä ei ole oikeutta etuuksiin asuinvaltiossa. Kyseisen säännöksen perustella silloin, kun eläkeläinen, jolla on oikeus eläkkeeseen kahden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön mukaan, asuu jäsenvaltiossa, jossa hänellä ei ole oikeutta etuuksiin, hän saa siitä huolimatta jonkin eläkettä maksavan jäsenvaltion antamat rahaetuudet, sikäli kuin hänellä olisi ollut oikeus niihin jonkin tällaisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan. Tässä tapauksessa on kiistatonta, että da Silva Martins täyttää Saksan lainsäädännössä asetetut edellytykset hoitoavustuksen saamiseen, koska BBKK on maksanut hänelle tätä etuutta joulukuusta 2001. Näin ollen ja kyseisen asetuksen 28 artiklan 1 kohdan b alakohdassa asetettujen yhteensovittamissääntöjen mukaisesti katson, että da Silva Martinsilla on siis periaatteessa oikeus siihen, että tämä avustus maksetaan Portugaliin, koska hän ei saa tällaisia etuuksia tässä valtiossa.

56. Kun periaate on asetettu, on seuraavaksi tutkittava, ovatko – kuten kansallinen tuomioistuin väittää – asetuksen N:o 1408/71 15 artiklan 2 kohdassa säädetyt lainvalintasäännöt kuitenkin esteenä sille, että da Silva Martins pysyy Saksan hoitovakuutuksen piirissä valinnaisen jatkuvan vakuutuksen perusteella, kun hän on pakollisesti vakuutettu Portugalin sosiaaliturvajärjestelmässä.( )

57. Mielestäni näin ei ole, kun otetaan huomioon asetuksen N:o 1408/71 9 artiklan 1 kohdassa ja 15 artiklan 1 kohdassa asetetut periaatteet.

58. Pitää paikkansa, että asetuksen N:o 1408/71 kahdeksannen perustelukappaleen mukaan asetuksella pyritään siihen, että asianomaiset saatetaan lähtökohtaisesti yhden jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmän alaisuuteen, jotta vältettäisiin tapaukseen soveltuvien kansallisten lainsäädäntöjen päällekkäisyys ja erityisesti tästä aiheutuvat ongelmat. Tämä periaate ilmaistaan asetuksen N:o 1408/71 13 artiklan 1 kohdassa, jossa säädetään, että henkilö, johon tätä asetusta sovelletaan, on vain yhden jäsenvaltion lainsäädännön alainen.( )

59. Kyseisen asetuksen 9 artiklan 1 kohdassa ja 15 artiklan 1 kohdassa säädetään kuitenkin poikkeuksesta, siltä osin kuin on kysymys vapaaehtoisesta tai valinnaisesta jatkuvasta vakuutuksesta.

60. Asetuksen N:o 1408/71 9 artikla on ”Yleiset säännöt” -nimisessä I osastossa. Artiklan otsikko on ”Vapaaehtoinen tai valinnainen jatkuva vakuutus”. Artiklaa sovelletaan nyt käsiteltävään asiaan, koska se kattaa kaikki vakuutustyypit, joihin sisältyy vapaaehtoinen tekijä,( ) kuten SGB:n XI osan 26 §:n 2 momentissa säädettyyn valinnaiseen jatkuvaan vakuutukseen.

61. Asetuksen N:o 1408/71 9 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltion säännöksiä, joiden mukaan vapaaehtoisen tai valinnaisen jatkuvan vakuutuksen edellytyksenä on asuminen tämän valtion alueella, ei sovelleta henkilöihin, jotka asuvat toisen jäsenvaltion alueella ja ovat joskus heidän ollessaan työelämässä olleet palkattuina työntekijöinä tai itsenäisinä ammatinharjoittajina ensiksi mainitun valtion lainsäädännön alaisia. Ymmärrän tämän säännöksen perusteella, että da Silva Martinsin kaltainen työntekijä, joka on työuransa aikana ollut jäsenvaltion lainsäädännön alainen, voi siis hakeutua valinnaisen jatkuvan vakuutuksen piiriin tässä valtiossa, vaikka hän on tällä hetkellä toisen jäsenvaltion lainsäädännön alainen.

62. Käsitykseni mukaan asetuksen N:o 1408/71 15 artiklan 1 kohdan säännökset vahvistavat tämän periaatteen. Tämä artikla sisältyy ”Sovellettava lainsäädäntö” -nimiseen asetuksen II osastoon. Artiklan otsikko on ”Vapaaehtoista tai valinnaista jatkuvaa vakuutusta koskevat säännöt”.

63. Tämän säännöksen mukaan ”13 – – artiklaa [jossa asetetaan periaate, jonka mukaan työntekijä on vain yhden jäsenvaltion lainsäädännön alainen] ei sovelleta vapaaehtoiseen vakuutukseen tai valinnaiseen jatkuvaan vakuutukseen”, lukuun ottamatta erästä poikkeusta, jolla ei mielestäni ole merkitystä pääasian kannalta. Asetuksen N:o 1408/71 15 artiklan 1 kohdasta ilmenee käsittääkseni, että vaikka työntekijä kuuluu pakollisesti työskentelyvaltionsa tai asuinvaltionsa sosiaaliturvalainsäädännön alaisuuteen, hän voi kuulua toisen jäsenvaltion lainsäädännön alaisuuteen vapaaehtoisen tai valinnaisen jatkuvan vakuutuksen osalta.

64. Kansallinen tuomioistuin kylläkin viittaa ennakkoratkaisupyynnössään tämän asetuksen 15 artiklan 2 kohtaan. Muistutan, että tässä säädetään, että jos kahden jäsenvaltion lainsäädännön soveltamisesta seuraa vakuutuksen päällekkäisyys pakollisen vakuutusjärjestelmän ja vapaaehtoisen tai valinnaisen jatkuvan vakuutusjärjestelmän välillä, sen, jonka etua asia koskee, on kuuluttava yksinomaan pakolliseen vakuutusjärjestelmään. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tämä säännös saattaa siis olla esteenä sille, että asianomainen henkilö voisi pysyä valinnaisesti vakuutettuna Saksan hoitovakuutusjärjestelmässä.

65. En yhdy tähän pelkoon, koska asetuksen N:o 1408/71 15 artiklan 2 kohtaa ei mielestäni voida soveltaa nyt käsiteltävään asiaan. Katson nimittäin, että kun tämä säännös luetaan asetuksen kahdeksannen perustelukappaleen ja 12 artiklan valossa, sillä pyritään välttämään, että henkilö joutuisi saman riskin osalta maksamaan vakuutusmaksuja kahteen kertaan kahteen eri sosiaaliturvajärjestelmään, toiseen pakollisesti ja toiseen valinnaisesti, ja että hän voisi tällä tavoin saada päällekkäin samanluonteisia etuuksia. Jos tässä tapauksessa osoittautuu, ettei da Silva Martins tosiasiallisesti ole vakuutettu hoidon tarpeen varalta Portugalin pakollisessa vakuutusjärjestelmässä, ei ole vaarana, että törmätään tällaisiin vaikeuksiin. Se, että hän on valinnaisesti vakuutettu Saksan hoitovakuutusjärjestelmässä, pelkästään tuo hänelle lisäetuja sellaisen riskin varalta, joiden osalta hän ei ole samaan aikaan vakuutettu Portugalissa.

66. Tämän vuoksi katson, että asetuksen N:o 1408/71 9 artiklan 1 kohdassa ja 15 artiklan 1 kohdassa asetettujen periaatteiden mukaan da Silva Martins voi senkaltaisissa olosuhteissa, joista on kysymys pääasiassa, pysyä valinnaisesti vakuutettuna Saksan hoitovakuutuksessa, vaikka hän on samaan aikaan myös pakollisesti vakuutettu Portugalin sosiaaliturvajärjestelmässä.

67. Tämän vakuutuksen, jonka vähimmäismaksu on 16,61 euroa vuonna 2010,( ) pitäisi siis antaa asianomaiselle oikeus hoitoavustukseen. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kuitenkin pohtii, onko tällaista avustusta mahdollista viedä Portugaliin, koska SGB:n XI osan 34 §:n 1 momentin 1 kohdan mukaan avustuksen maksaminen keskeytetään, siksi aikaa, kun edunsaaja oleskelee vakinaisesti ulkomailla.

68. Saksan hallitus nimittäin väittää, että vaikka da Silva Martins täyttää muodollisesti SGB:n XI osan 26 §:n 2 momentin mukaisen valinnaisen vakuutuksen edellytykset, hän ei voi saada tätä avustusta Portugaliin. Kyseisessä säännöksessä sallitaan pelkästään se, että henkilö voi pysyä sosiaaliturvajärjestelmän piirissä, ja siten mahdollistetaan se, että ulkomailla tilapäisesti oleskelevat henkilöt pystyvät täyttämään SGB:n XI osan 33 §:n 2 momentissa asetetun vakuutusajan kestoa koskevan edellytyksen. Lisäksi Saksan hallitus on vastauksena unionin tuomioistuimen sille istunnossa esittämään kysymykseen todennut, että alueperiaate rajoittaa SGB:n XI osan 26 §:n 2 momentin sovellettavuutta, koska Saksan liittotasavalta on ainoa valtio, jossa tällaisia etuuksia voidaan saavuttaa. Saksan hallitus on tällöin viitannut SGB:n XI osan 34 §:n 1 momentin 1 kohtaan, jossa säädetään nimenomaisesti, että oikeus etuuksiin keskeytyy siksi aikaa, kun vakuutettu oleskelee ulkomailla.

69. Jälkimmäistä säännöstä luettaessa on kuitenkin otettava huomioon edellä mainitussa asiassa Molenaar annettu tuomio ja se, miten yhteisöjen tuomioistuin on tässä tapauksessa tulkinnut asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 1 kohdan b alakohtaa.( )

70. Tähän tuomioon johtaneessa asiassa oli kyse Saksassa työskennelleiden mutta Ranskassa asuneiden Molenaarin puolisoiden tilanteesta. Molemmilla puolisoilla oli vapaaehtoinen sairausvakuutus Saksassa, ja he olivat da Silva Martinsin tavoin vakuutettuja Saksan hoitovakuutusjärjestelmässä 1.1.1995 alkaen. Toimivaltainen sosiaaliturvakassa oli kuitenkin ilmoittanut heille, etteivät he SGB:n XI osan 34 §:n 1 momentin 1 kohdan mukaan voineet vaatia hoitovakuutukseen perustuvia etuuksia niin kauan kuin he asuivat Ranskassa.

71. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi tuomiossaan, että tällaisella säännöksellä, jossa kielletään hoitovakuutuksen rahaetuuksien suorittaminen jäsenvaltioon, jossa siirtotyöläinen asuu, sivuutetaan asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 1 kohdan b alakohta niiden eläkkeensaajien osalta, joihin sovelletaan muun jäsenvaltion kuin asuinvaltion lainsäädäntöä.

72. Kuten edellä on todettu, tämän säännöksen mukaan henkilön, joka saa vanhuuseläkettä kahden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön mukaan ja täyttää edellytykset, jotka on jossakin näistä valtioista säädetty rahaetuuksia koskevan oikeuden saamiselle, on saatava nämä etuudet jäsenvaltiossa, jossa hän asuu, vaikka viimeksi mainitun valtion lainsäädännössä ei säädetä tämäntyyppisistä etuuksista. Tällaisessa tapauksessa rahaetuudet annetaan toimivaltaisen valtion laitoksesta tämän valtion lainsäädännössä säädetyin edellytyksin. Etuudet voidaan kuitenkin maksaa myös asuinpaikan laitoksesta toimivaltaisen valtion puolesta ja sen lainsäädännön mukaisesti.

73. Kuten edellä mainitussa asiassa Molenaar annetusta tuomiosta ilmenee, Saksan hoitoavustuksen maksamisen edellytyksenä ei siis voi olla, että vakuutettu asuu vakuutuspaikan jäsenvaltiossa. Hoitoavustus on voitava viedä jäsenvaltioon, jossa edunsaaja asuu. Koska da Silva Martins on saanut SGB:n XI osan 37 §:n mukaista hoitoavustusta 1.1.2002 lukien, mikään ei näin ollen ole esteenä sille, että hän voi edelleen saada tällaista avustusta sen jälkeen, kun hän on palannut Portugaliin pysyvästi. Tässä yhteydessä on todettava, että tällainen mahdollisuus viedä etuus maasta ei näytä aiheuttavan erityisiä käytännön vaikeuksia, koska Saksan viranomaiset ovat hyväksyneet avustuksen maksamisen sinä aikana, kun da Silva Martins oleskeli Portugalissa tilapäisesti 1.1.–31.12.2002.

74. Kaikki nämä seikat huomioon ottaen katson, että da Silva Martins voi siis pysyä valinnaisesti vakuutettuna Saksan hoitovakuutuksessa asetuksen N:o 1408/71 9 artiklan 1 kohdan ja 15 artiklan 1 kohdan perusteella ja saada tästä vakuutuksesta maksettavan hoitoavustuksen kyseisen asetuksen 28 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaisesti.

75. Mielestäni tämä päätelmä on väistämätön, kun otetaan huomioon tavoitteet, joihin unionin lainsäätäjä aikoo pyrkiä tällä alalla.

76. Muistutan, että asetuksen N:o 1408/71 säännöksiä on tulkittava niiden tavoitteiden valossa, joihin EY 39 ja EY 42 artiklalla pyritään. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan se, että siirtotyöläiset käyttävät oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, edellyttää, ettei heitä aseteta epäedullisempaan asemaan verrattuna työntekijöihin, jotka harjoittavat kaikkea toimintaansa yhdessä jäsenvaltiossa.( ) Asetuksella N:o 1408/71 pyritään siis siihen, ettei työntekijöitä, jotka ulottavat toimintansa yhden jäsenvaltion rajojen ulkopuolelle, aseteta huonompaan asemaan, ja sillä on tarkoitus turvata kertyneiden tai kertyvien oikeuksien ja etujen säilyminen. Unionin tuomioistuimen mukaan tämä tarkoittaa, että liikkumisvapautta koskevan oikeuden käyttäminen ei saa yksinkertaisesti johtaa siihen, että sosiaalimaksuja maksetaan vastikkeettomasti.( ) Tämä merkitsee, että sosiaaliturvaetuuksien, joita siirtotyöläisille taataan jäsenvaltion lainsäädännössä, määrä ei saa pienentyä, eikä siirtotyöläisiltä saa viedä näitä etuuksia, etenkään silloin, kun nämä edut ovat vastiketta heidän maksamistaan maksuista.( )

77. Hoidon tarpeessa olevien ikääntyneiden henkilöiden osalta katson, että näihin tavoitteisiin pyrkiminen on aivan erityisen tärkeää. Kuten Euroopan unionin perusoikeuskirjan 25 artiklassa tällä hetkellä todetaan, ikääntyneillä henkilöillä on nimittäin oikeus ihmisarvoiseen ja itsenäiseen elämään. Sen, että tätä itsenäisyyttä kunnioitetaan niiden ikääntyneiden henkilöiden osalta, jotka menettävät itsenäisen toimintakykynsä, on mielestäni ilmettävä mahdollisimman suurena valinnanmahdollisuutena heidän elämäntavassaan ja heille annettavassa hoidossa.( ) Vaikka monet näistä henkilöistä päättävät palata kotimaahansa ollakseen lähellä perhettään ja saadakseen heiltä tukea, sillä, että he menettäisivät oikeudet, jotka he ovat sääntöjenmukaisesti voineet saavuttaa työuransa aikana, ei pidä estää heidän liikkumistaan sen lisäksi, miten heidän vammansa ja joskus vaikea elämäntilanteensa estää sitä.

78. Kun nämä tavoitteet otetaan huomioon, en voi hyväksyä kantaa, jonka mukaan da Silva Martins ei voisi sen enempää pysyä vakuutettuna Saksan hoitovakuutuksessa kuin saada hoitoavustusta Portugaliin.

79. Tämä johtaisi yhtäältä siihen, että asianomainen olisi maksanut sosiaalivakuutusmaksuja vastikkeettomasti. Da Silva Martins on nimittäin maksanut Saksan hoitovakuutuksen maksuja 1.1.1995 lukien, ennen kuin hän saattoi elokuusta 2001 alkaen saada ensimmäistä kertaa hoitonsa katettua (luontoisetuuden muodossa), koska oikeus etuuksiin edellytti alun perin, että viiden vuoden vähimmäisvakuutusaika oli täyttynyt.

80. Toisaalta tämä asettaisi da Silva Martinsin epäedullisempaan asemaan verrattuna samalla tavoin hoidon tarpeessa olevaan työntekijään, joka ei ole käyttänyt liikkumisvapauttaan. Ennakkoratkaisupyynnöstä nimittäin ilmenee, että henkilö, jonka koko työura on toteutunut Saksassa ja joka saa pelkästään Saksan vanhuuseläkettä, pysyy pakollisesti vakuutettuna Saksan hoitovakuutuksessa ja saa vastaavaa hoitoavustusta, vaikka hän olisi siirtynyt pois Saksasta.( ) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää siis, että häntä kohdellaan ikään kuin hän asuisi edelleen maan alueella. Koska da Silva Martins on – vaikkakin hyvin vähäisessä määrin – työskennellyt Portugalissa, hänellä ei ole oikeutta sen enempää tähän etuuteen kuin johonkin toiseen samanlaiseen korvaukseen Portugalissa, joten häneltä evätään välttämätön korvaus.

81. On ilmeistä, että tällaiset seuraukset uhkaavat johtaa siihen, että hänellä on houkutus tai jopa pakko jäädä Saksaan, mikä rajoittaa hänen oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ja siten lisää edelleen hänen hoidon tarvettaan.

82. Kun otetaan huomioon kaikki nämä seikat, katson, että EY 39 ja EY 42 artiklaa sekä asetuksen N:o 1408/71 9 artiklan 1 kohtaa ja 15 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että entinen siirtotyöläinen, joka on pakollisesti vakuutettu asuinvaltionsa sosiaaliturvajärjestelmässä, voi silloin, kun tämä vakuutus ei kata hoidon tarpeen riskiä, pysyttää samaan aikaan valinnaisen jatkuvan vakuutuksensa sen jäsenvaltion hoitovakuutusjärjestelmässä, jossa hän aiemmin työskenteli. Edellä mainitussa asiassa Molenaar annetun tuomion ja asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan tällaisen valinnaisen jatkuvan vakuutuksen perusteella maksettu hoitoavustus on maksettava asianomaiselle henkilölle jäsenvaltioon, jossa hän asuu.

VI Ratkaisuehdotus

83. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Bundessozialgerichtin ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:

1) EY 39 ja EY 42 artiklaa sekä sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna 5.6.2001 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1386/2001, 9 artiklan 1 kohtaa ja 15 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että entinen siirtotyöläinen, joka on pakollisesti vakuutettu asuinvaltionsa sosiaaliturvajärjestelmässä, voi silloin, kun tämä vakuutus ei kata hoidon tarpeen riskiä, pysyttää samaan aikaan valinnaisen jatkuvan vakuutuksensa sen jäsenvaltion hoitovakuutusjärjestelmässä, jossa hän aiemmin työskenteli.

2) Edellä mainitussa asiassa C-160/96, Molenaar, 5.3.1998 annetun tuomion ja asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1386/2001, 28 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan tällaisen valinnaisen jatkuvan vakuutuksen perusteella maksettu hoitoavustus on maksettava asianomaiselle henkilölle jäsenvaltioon, jossa hän asuu.