ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Jätteiden siirrosta annetun asetuksen N:o 1013/2006, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 255/2013, 2 artiklan 35 alakohdan g alakohdan iii alakohtaa on tulkittava siten, että mainitun asetuksen liitteessä III tarkoitettujen kaltaisten, hyödynnettäväksi aiottujen jätteiden siirtoa on pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla laittomana, kun kyseistä siirtoa koskevassa saman asetuksen liitteessä VII tarkoitetussa asiakirjassa on esitetty virheellisiä tai ristiriitaisia tietoja maahantuojasta/vastaanottajasta, hyödyntämislaitoksesta ja asianomaisista maista/valtioista, riippumatta siitä, onko kyseiset tiedot ilmoitettu asianmukaisesti muissa toimivaltaisten viranomaisten käyttöön annetuissa asiakirjoissa, siitä, onko kyseisiä viranomaisia ollut tarkoitus harhauttaa, ja siitä, ovatko mainitut viranomaiset soveltaneet tuon saman asetuksen 24 artiklassa säädettyjä menettelyjä.

Jos asetuksen N:o 1013/2006 liitteessä VII tarkoitetussa asiakirjassa on tämän tyyppinen virheellinen tai ristiriitainen tieto, toimivaltaisille viranomaisille kuuluvia valvonta- ja tarkastustehtäviä ei näet voitaisi varmistaa mainitun asetuksen mukaisesti, koska viranomaiset eivät voisi siitä syystä, ettei niille ole ilmoitettu asianmukaisesti kyseessä olevan siirron yksityiskohdista, varmistaa kyseisen siirron osalta tarkoituksenmukaista jäljittämistä ympäristövahinkojen ja ihmisten terveyttä haittaavien toimintojen välttämiseksi. Tässä yhteydessä siitä, että tiedot, jotka kyseisessä liitteessä VII tarkoitetussa asiakirjassa on mainittava, on esitetty muissa asiakirjoissa, on huomautettava, että tällainen asiakirja on vahvistettu erityissäännöstöllä, ja sillä pyritään toteuttamaan jätteiden siirtoja koskevalle lainsäädännölle ominaiset päämäärät, kun taas muilla asiakirjoilla, kuten kansainvälisellä autorahtikirjalla tai kauppalaskulla ei ole kyseistä tavoitetta. Samoin riippumatta siitä, onko virhe on tehty tahallisesti kyseisessä asiakirjassa, on kuitenkin niin, että silloin kun se johtaa ristiriitaan, se velvoittaa asianomaisten jäsenvaltioiden valvontaviranomaiset suorittamaan muita tarkastuksia, joiden johdosta siirron välitön valvonta pelkästään asetuksen N:o 1013/2006 liitteen VII perusteella on mahdotonta, vaikka näitä kumpaakin virhetyyppiä on ainakin rikkomisen luonnehtimisen vaiheessa tarkasteltava samalla tavalla. Siitä, ettei kyseisen asetuksen 24 artiklassa säädettyjä menettelyjä ole sovellettu, on lopuksi huomautettava, ettei mainitussa artiklassa eikä tuon asetuksen missään muussakaan säännöksessä todeta, että kyseiset menettelyt ja laittoman siirron määritelmä liittyisivät toisiinsa, joten sillä, ettei mainittuja menettelyä ole sovellettu, ei voi olla vaikutusta asianomaisen siirron luonnehtimiseen kyseisen asetuksen 2 artiklan 35 alakohdassa tarkoitetuksi laittomaksi siirroksi.

(ks. 36, 42 ja 45–47 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Pääoman hankinnasta suoritettavista välillisistä veroista annetun direktiivin 69/335, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 85/303, 2, 4, 10 ja 11 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jolla on otettu käyttöön yhteissijoitusyrityksiltä kannettava vuotuinen vero ja jonka mukaan kyseistä veroa kannetaan ulkomaisilta yhteissijoitusyrityksiltä, jotka myyvät osuuksiaan mainitussa jäsenvaltiossa.

Tällainen vuotuinen vero ei nimittäin vastaa yhtäkään niistä liiketoimista, joista on direktiivin 69/335 4 artiklan perusteella kannettava pääoman hankintavero ja joille on ominaista pääomien tai varojen siirto pääomayhtiölle siinä jäsenvaltiossa, joka kantaa veron, tai jotka johtavat yhtiöiden pääoman tai varojen tosiasialliseen lisääntymiseen, mistä ei selvästikään ole kyse niiden tietyssä jäsenvaltiossa myytyjen nettomäärien kohdalla, joihin kyseistä veroa sovelletaan. Kyseinen vero ei myöskään kuulu direktiivin 69/335 10 artiklassa kiellettyihin veroihin, koska yhtäältä se ei vastaa yhtäkään mainitun direktiivin 4 artiklassa, johon saman direktiivin 10 artiklan a ja b alakohdassa viitattiin, luetelluista verotettavista toimista, eikä sillä toisaalta ole minkäänlaista yhteyttä saman direktiivin 10 artiklan c alakohdassa tarkoitettuihin rekisteröintiin tai muihinkaan toiminnan harjoittamisen edellyttämiin muodollisuuksiin. Kyseinen vero ei myöskään vastaa mitään saman direktiivin 11 artiklassa tarkoitettua toimea. Yhteissijoitusyrityksiltä kannettava vuotuinen vero ei näin ollen kuulu direktiivin 69/335 soveltamisalaan. Viimeksi mainittu ei tästä syystä ole esteenä sille, että ulkomaisilta yhteissijoitusyrityksiltä kannetaan tällainen vero.

(ks. 25–27 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että tilanteessa, jossa vahinko sattui osakeoptiosopimuksen laadinnan yhteydessä tapahtuneen virheen vuoksi, mikä johti siihen, että kyseisten osakkeiden myyntihinta moninkertaistui, paikkakuntana, missä vahinko sattui, ei voida muiden liittymien puuttuessa pitää jäsenvaltiossa sijaitsevaa paikkakuntaa, missä vahinko ilmeni, kun vahinko muodostuu yksinomaan taloudellisesta tappiosta, joka ilmenee suoraan kantajan pankkitilillä ja on välitön seuraus toisessa jäsenvaltiossa tapahtuneesta oikeudenvastaisesta menettelystä.

Puhdasta taloudellista vahinkoa, joka ilmenee suoraan kantajan pankkitilillä, ei näet voida sellaisenaan pitää asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohdan kannalta merkityksellisenä liittymänä. Ainoastaan siinä tilanteessa, että myös muut asian erityisolosuhteet yhdessä ovat perusteena puhtaan taloudellisen vahingon ilmenemispaikan tuomioistuimen toimivallalle, saattaisi olla perusteltua sallia kantajan nostavan mainitussa tuomioistuimessa kanteen tällaisen vahingon perusteella.

(ks. 38–40 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-316/15

Timothy Martin Hemming ym.

vastaan

Westminster City Council

(Supreme Court of the United Kingdomin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö — Palvelujen tarjoamisen vapaus — Direktiivi 2006/123/EY — 13 artiklan 2 kohta — Lupamenettelyt — Lupamenettelyistä mahdollisesti aiheutuvien kulujen käsite

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 16.11.2016

Sijoittautumisvapaus – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Palvelut sisämarkkinoilla – Direktiivi 2006/123 – Lupajärjestelmä – Maksun maksamista koskeva vaatimus – Maksun osaa, joka vastaa kyseisen lupajärjestelmän hallinnoinnista ja täytäntöönpanosta aiheutuvia kustannuksia, ei voida hyväksyä – Sillä, että tämä osa voidaan palauttaa siinä tapauksessa, että lupahakemus hylätään, ei ole merkitystä)

Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 13 artiklan 2 kohta

Palveluista sisämarkkinoilla annetun direktiivin 2006/123 13 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että luvan myöntämistä ja uudistamista koskevaa hakemusta jätettäessä vaaditaan maksamaan maksu, jonka yksi osa vastaa kyseisen lupajärjestelmän hallinnoinnista ja täytäntöönpanosta aiheutuvia kustannuksia, vaikka tämä osa voidaan palauttaa siinä tapauksessa, että hakemus hylätään.

Sillä, voidaanko hakijan maksettavana oleva maksu palauttaa siinä tapauksessa, että hänen toimilupahakemuksena hylätään, ei ole merkitystä sen varmistamisen kannalta, onko kyse edellä mainitun direktiivin 13 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista kuluista. Velvollisuus maksaa maksu on nimittäin taloudellinen velvollisuus ja siten kulu, jonka hakijan on suoritettava hakemuksensa tutkittavaksi ottamiseksi, riippumatta siitä, että maksun määrä voidaan palauttaa myöhemmin siinä tapauksessa, että hakemus hylätään.

Jotta kulut olisivat tämän direktiivin 13 artiklan 2 kohdan mukaisia, niiden on tämän säännöksen sanamuodon mukaan oltava kohtuullisia ja oikeasuhteisia lupamenettelyjen kustannuksiin nähden eivätkä ne saa ylittää menettelyistä aiheutuvia kustannuksia. Korvausluonteisten maksujen suuruutta määritettäessä jäsenvaltiolla on oikeus ottaa huomioon paitsi ne aineelliset ja palkkakustannukset, jotka liittyvät välittömästi niiden toimien toteuttamiseen, joiden vastikkeeksi maksut on tarkoitettu, myös se osuus toimivaltaisen viranomaisen yleiskuluista, joka voidaan kohdistaa näihin toimiin.

Huomioon otettaviin kuluihin ei saa sisältyä kyseisen viranomaisen yleiseen valvontatoimintaan liittyviä kuluja kun otetaan huomioon ensinnäkin se, että direktiivin 2006/123 artiklan kohta koskee pelkästään menettelyistä aiheutuvia kustannuksia ja toiseksi se, että direktiivin tavoitteena toiseksi on edistää palvelutoiminnan aloittamista. Hallinnointi- ja täytäntöönpanokustannusten – muun muassa kyseisen lupajärjestelmän piirissä tapahtuvan luvattoman toiminnan havaitsemiseen ja henkilöiden vastuuseensaattamiseen liittyvät kustannukset mukaan lukien – esirahoittamista koskeva vaatimus ei nimittäin palvele tätä tavoitetta.

(ks. 28, 29, 31 ja 34 kohta sekä tuomiolauselma)
Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 2011/92 liitteessä I olevan 7 kohdan c alakohtaa ei voida tulkita niin, että tämä säännös koskee sellaista tien kunnostamishanketta, joka tosin koskee alle 10 kilometrin pituista tieosuutta mutta merkitsee vähintään nelikaistaisen tien laajentamista tai kunnostamista.

Direktiivin 2011/92 liitteessä I olevan 7 kohdan c alakohdasta ilmenee nimittäin selvästi, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena on ollut rajata jäsenvaltioiden velvollisuus järjestelmälliseen ympäristövaikutusten arviointiin koskemaan ainoastaan tiettyjä tien kunnostamishankkeita, jotka koskevat huomattavan pituista eli tässä tapauksessa vähintään yli 10 kilometrin pituista tieosuutta. Vaikka direktiivin 2011/92 soveltamisala on laaja ja myös sen kohde on hyvin laaja, unionin lainsäätäjän selvästi ilmaisemaa tahtoa ei kuitenkaan voida vääristää kyseisen direktiivin teleologisella tulkinnalla.

(ks. 22, 23 ja 26 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta annetun direktiivin 2000/35 2 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että luonnollista henkilöä, jolla on lupa harjoittaa itsenäistä elinkeinotoimintaa, on pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna yrityksenä ja että hänen suorittamaansa toimea on pidettävä tässä samassa säännöksessä tarkoitettuna kaupallisena toimena, jos kyseinen toimi – vaikkei se liittyisikään mainitussa luvassa tarkoitettuun toimintaan – liittyy jäsennellyllä ja jatkuvalla tavalla harjoitettavaan itsenäiseen taloudelliseen toimintaan tai ammattitoimintaan, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kaikki kyseistä yksittäistapausta koskevat seikat huomioon ottaen tarkistettava.

Tästä seuraa, ettei se, että henkilö suorittaa taloudelliseen toimintaan liittyvän toimen, esimerkiksi vuokraa esineen kolmannelle, riitä siihen, että tämä toimi kuuluisi käsitteen yritys alaan ja että sitä pidettäisiin kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetuin tavoin kaupallisena. Lisäksi vaaditaan, että kyseinen henkilö toimii organisaationa tällaista itsenäistä toimintaa tai ammattitoimintaa harjoittaessaan. Kyseinen vaatimus edellyttää sitä, että kyseinen henkilö, kansallisen oikeuden mukaisesta muodosta ja oikeudellisesta asemasta riippumatta, harjoittaa kyseistä toimintaa jäsennellyllä ja jatkuvalla tavalla, joten kyseinen toiminta ei siis voi rajoittua yksittäiseen ja erilliseen suoritukseen, ja sitä, että asianomainen toimi liittyy mainittuun toimintaan. Direktiivin 2000/35 2 artiklan 1 alakohdasta ei sitä vastoin seuraa, että kyseisen toiminnan olisi välttämättä oltava asianomaisen henkilön pääasiallista taloudellista toimintaa tai ammattitoimintaa taikka että sen olisi liityttävä kyseiseen toimintaan. Toisaalta se, pidetäänkö henkilöä kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna yrityksenä, ei voi riippua siitä, ovatko toimivaltaiset kansalliset viranomaiset myöntäneet luvan asianomaisen toiminnan harjoittamiseen.

Vaikka se seikka, että asianomainen henkilö on suorittanut toimen siinä toiminnassaan, johon hänelle on myönnetty lupa, voidaan muiden seikkojen ohella ottaa huomioon tarkistettaessa, onko kyseinen henkilö toiminut direktiivin 2000/35 2 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettuna ”yrityksenä”, tämä seikka ei voi olla ratkaiseva. Muita huomioon otettavissa olevia seikkoja ovat erityisesti se, että kyseinen henkilö toimii kauppa- tai ammattinimellään, ja se, että suoritetusta toimesta laaditaan lasku.

(ks. 33–36, 40, 42 ja 44 kohta sekä, tuomiolauselma 1)
Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Asianomaisten tavaroiden tai palvelujen samankaltaisuus – Tavaroiden tai palvelujen toisiaan täydentävä luonne – Itsenäinen peruste – Perusteluvelvollisuus

(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)
20

Valtiovarainministeri on kiistänyt kyseisen näkemyksen muun muassa sillä perusteella, että pääasiassa kyseessä oleva lainsäädäntö on unionin oikeuden sääntöjen mukainen. Valtiovarainministerin mukaan se, ettei Damixa Armaturen ollut voinut vähentää maksamiaan korkoja verotettavasta tulostaan, on johtunut Saksassa sovellettavista verosäännöksistä. Se on myös katsonut, että pääasiassa kyseessä oleva verotuksellinen haitta johtuu siitä, että Tanskan kuningaskunta ja Saksan liittotasavalta ovat käyttäneet verotusvaltaansa samanaikaisesti.
6

Saman direktiivin 12 artiklassa, joka koskee tilanteita, joissa lupajärjestelmällä pyritään mahdollistamaan vähäisten luonnonvarojen käyttämistä edellyttävä taloudellinen toiminta, säädetään seuraavaa: ”1. Kun yhteen toimintaan saatavilla olevien lupien määrä on rajattu luonnonvarojen vähäisyyden tai käytettävien teknisten valmiuksien vuoksi, jäsenvaltioiden on sovellettava mahdollisten ehdokkaiden valintaan menettelyä, jolla varmistetaan tasapuolisuuden ja avoimuuden noudattaminen, erityisesti saattamalla menettelyn aloittaminen, toteuttaminen ja päättäminen riittävän laajalti tiedoksi. 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa lupa on myönnettävä sopivaksi määräajaksi eikä sitä voida uusia automaattisesti, eikä palveluntarjoajaa, jonka lupa on päättynyt, tai henkilöitä, joilla on kyseiseen palveluntarjoajaan erityisiä siteitä, saa millään muullakaan tavalla suosia. 3. Jollei 1 kohdasta tai 9 ja 10 artiklasta muuta johdu, jäsenvaltiot voivat valintamenettelyjään vahvistaessaan ottaa huomioon kansanterveyttä, sosiaalipolitiikan tavoitteita, työntekijöiden tai itsenäisten ammatinharjoittajien terveyttä ja turvallisuutta, ympäristönsuojelua ja kulttuuriperinnön säilyttämistä koskevia näkökohtia sekä muita yleisen edun mukaisia pakottavia syitä [unionin] oikeuden mukaisesti.”
7

Vahvistamisasetuksen 2 artiklan otsikko on ”Julkiset interventiohinnat”, ja siinä säädetään seuraavaa: ”1. Julkisen intervention hinnan tason: a) on tavallisen vehnän, durumvehnän, ohran, maissin, paddy- eli raakariisin ja rasvattoman maitojauheen osalta vastattava [yhteistä markkinajärjestelyä koskevan asetuksen] 7 artiklassa vahvistettua vastaavaa viitekynnystä, kun kyse on kiinteään hintaan tapahtuvista ostoista, eikä se saa ylittää vastaavaa viitekynnystä, kun kyse on tarjouskilpailulla tapahtuvista ostoista; b) on voin osalta vastattava 90:tä prosenttia [yhteistä markkinajärjestelyä koskevan asetuksen] 7 artiklassa vahvistetusta viitekynnyksestä, kun kyse on kiinteään hintaan tapahtuvista ostoista, eikä se saa ylittää 90:tä prosenttia kyseisestä viitekynnyksestä, kun kyse on tarjouskilpailulla tapahtuvista ostoista; c) on naudan- ja vasikanlihan osalta vastattava enintään [yhteistä markkinajärjestelyä koskevan asetuksen] 13 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettua tasoa. 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettuja tavallisen vehnän, durumvehnän, ohran, maissin, paddy- eli raakariisin julkisen intervention hintoja mukautetaan nostamalla tai laskemalla niitä näiden tuotteiden keskeisiin laatuvaatimuksiin perustuvien hintojen pohjalta. 3. Komissio antaa täytäntöönpanosäädöksiä, joilla määritetään tämän artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen tuotteiden julkisen intervention hinnan korotukset ja alennukset kyseisessä kohdassa vahvistetuin edellytyksin. Nämä täytäntöönpanosäädökset hyväksytään 15 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua tarkastelumenettelyä noudattaen.”
36

Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että kuudennen direktiivin 17 artiklan 5 kohtaa on tulkittava siten, että tapauksessa, jossa rakennusta käytetään myöhemmässä vaihdannan vaiheessa sekä tiettyjen vähennykseen oikeuttavien liiketoimien että vähennykseen oikeuttamattomien liiketoimien suorittamiseen, jäsenvaltioiden ei tarvitse määrätä, että tavarat ja palvelut, joita on käytetty aikaisemmassa vaihdannan vaiheessa kyseisen rakennuksen rakentamiseen, hankkimiseen, käyttöön, ylläpitoon tai huoltoon, on kohdennettava aluksi näihin eri liiketoimiin, jos tällainen kohdentaminen on vaikeasti toteutettavissa, jotta myöhemmin vain vähennysoikeus, joka on myönnettävä niistä tavaroista ja palveluista, joita on käytetty samanaikaisesti sekä tiettyjen vähennykseen oikeuttavien liiketoimien että vähennykseen oikeuttamattomien muiden liiketoimien toteuttamiseen, määritetään käyttämällä liikevaihtoon perustuvaa jakoperustetta tai vaihtoehtoisesti pinta-alaan perustuvaa jakoperustetta sillä edellytyksellä, että tällä jälkimmäisellä menetelmällä taataan vähennyksen suhdeluvun tarkempi määrittäminen.
23

On muistettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen määrittämään asian tosiseikaston ja arvioimaan sitä ja lähtökohtaisesti arvioimaan sitä selvitystä, johon se on asian tosiseikastoa määrittäessään tukeutunut. Silloin, kun tämä selvitys on saatu asianmukaisesti ja todistustaakkaa sekä asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä ja yleisiä oikeusperiaatteita on noudatettu, ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn selvityksen näyttöarvoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että unionin yleiselle tuomioistuimelle esitetty selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tämä arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin (tuomio 20.1.2016, Toshiba Corporation v. komissio, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, 40 kohta). Sen, että selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmettävä toimitetusta aineistosta selvästi ilman, että tosiseikastoa ja selvitystä on tarpeen ryhtyä arvioimaan uudelleen (tuomio 28.1.2016, Éditions Odile Jacob v. komissio, C‑514/14 P, EU:C:2016:55, 73 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
99

Tässä tapauksessa on todettava, että unionin lainsäätäjä on huolehtinut siitä, että sellaisten tupakkatuotteiden markkinoille saattamista koskevan kiellon, joissa on jokin tunnusomainen maku, epäedullisia taloudellisia ja yhteiskunnallisia seurauksia on lievennetty.
13

Hoge Raad der Nederlanden (Alankomaiden ylin tuomioistuin) muistuttaa, että alankomaiden oikeuden asiaan sovellettavien työntekijän irtisanomissuojaa koskevien säännösten nojalla työnantaja voi päättää työntekijän työsuhteen lähinnä kahdella tavalla, nimittäin joko vaatimalla osapuolia sitovan sopimuksen purkamista tuomioistuimessa tai irtisanomalla sopimuksen sen jälkeen, kun se on saanut sosiaalivakuutuslaitokselta irtisanomisluvan. Jälkimmäisessä tapauksessa irtisanomislupaan liittyvässä menettelyssä on noudatettava työsuhteita koskevan erityispäätöksen säännöksiä, joilla on tärkeä tehtävä toimia takeena perusteettomia irtisanomisia vastaan ja julkisen hallinnon välineenä, jolla ei suojata pelkästään työmarkkinoilla olevia heikkoja ryhmiä vaan myös torjutaan sosiaaliturvan väärinkäyttöä.
20

Kysymyksillään, jotka on syytä käsitellä yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 93/13 7 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan tuomioistuimen, jossa on vireillä kuluttajan nostama yksittäistapausta koskeva kanne, jossa vaaditaan tämän kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välillä tehtyyn sopimukseen sisältyvän ehdon toteamista kohtuuttomaksi, on automaattisesti lykättävä tällaisen kanteen käsittelyä, kunnes kuluttajajärjestön saman artiklan 2 kohdan nojalla nostama kanne, jossa vaaditaan erityisesti kieltämään yksittäistapausta koskevan kanteen kohteena olevaan verrattavien ehtojen käyttö samantyyppisissä sopimuksissa, on ratkaistu lainvoimaisella tuomiolla.
9

Direktiivin 2006/123 IV luvun otsikko on ”Palvelujen vapaa liikkuvuus”. Se sisältää 1 jakson, jonka otsikko on ”Palvelujen tarjoamisen vapaus ja siihen liittyvät poikkeukset” ja jossa on kyseisen direktiivin 16 artikla, jonka otsikko on ”Palvelujen tarjoamisen vapaus” ja jossa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on kunnioitettava palveluntarjoajien oikeutta tarjota palvelujaan muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, johon he ovat sijoittautuneet. Jäsenvaltion, jossa palvelu tarjotaan, on varmistettava, että palvelutoiminta voidaan aloittaa ja sitä voidaan harjoittaa jäsenvaltion alueella vapaasti. Jäsenvaltiot eivät saa asettaa palvelutoiminnan aloittamisen tai harjoittamisen ehdoksi alueellaan vaatimuksia, jotka eivät ole seuraavien periaatteiden mukaisia: a) syrjimättömyys: vaatimus ei saa olla suoraan tai välillisesti syrjivä kansalaisuuden taikka oikeushenkilöiden tapauksessa sijoittautumisjäsenvaltion suhteen; b) välttämättömyys: vaatimus on perusteltava yleiseen järjestykseen tai yleiseen turvallisuuteen taikka kansanterveyden tai ympäristön suojeluun liittyvin syin; c) oikeasuhteisuus: vaatimuksen on oltava omiaan takaamaan tavoitellun päämäärän saavuttaminen, eikä se saa ylittää sitä, mikä on välttämätöntä tavoitteen saavuttamiseksi. 2. Jäsenvaltiot eivät voi rajoittaa sellaisen palveluntarjoajan vapautta tarjota palveluja, joka on sijoittautunut toiseen jäsenvaltioon, asettamalla seuraavia vaatimuksia: a) palveluntarjoajalle asetettu velvoite toimipaikasta kyseisen jäsenvaltion alueella; – – 3. Jäsenvaltiota, johon palveluntarjoaja siirtyy, ei estetä asettamasta palvelutoiminnan harjoittamista koskevia vaatimuksia, jotka ovat perusteltuja yleisen järjestyksen, yleisen turvallisuuden, kansanterveyden tai ympäristönsuojelun perusteella ja 1 kohdan mukaisesti. – – – –”
93

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Toshiba on hävinnyt asian ja komissio on vaatinut tämän yhtiön velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut, Toshiba on velvoitettava korvaamaan nyt käsiteltävään valitukseen liittyvät oikeudenkäyntikulut.