ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2005/29/EY (sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi) on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännökselle, johon sisältyy yleinen kielto tarjota myyntiin tai myydä tuotteita tappiollisesti ja jossa säädetään mahdollisuudesta poiketa kyseisestä kiellosta perusteilla, joita ei ole kyseisessä direktiivissä.

Tässä yhteydessä on mainittava unionin tuomioistuimen todenneen, että koska sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskevalla direktiivillä yhdenmukaistetaan täysin säännöt, jotka koskevat elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiä sopimattomia kaupallisia menettelyjä, jäsenvaltiot eivät voi toteuttaa, kuten direktiivin 4 artiklassa nimenomaisesti säädetään, mainitussa direktiivissä säädettyjä toimenpiteitä rajoittavampia toimenpiteitä edes silloin, kun ne haluavat saavuttaa korkeammantasoisen kuluttajansuojan (ks. vastaavasti tuomio 14.1.2010, Plus Warenhandelsgesellschaft, C-304/08, EU:C:2010:12, 41 kohta ja määräys 30.6.2011, Wamo, C-288/10, EU:C:2011:443, 33 kohta).

(ks. 39 ja 43 kohta sekä tuomiolauselma)
Vaikka maatalouden yhteisestä markkinajärjestelystä ja tiettyjä maataloustuotteita koskevista erityissäännöksistä annetussa asetuksessa N:o 1234/2007 (yhteisiä markkinajärjestelyjä koskeva asetus) perustettu suojajärjestelmä ei tosin ole samanlainen kuin maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden maantieteellisten merkintöjen ja alkuperänimitysten suojasta annetussa asetuksessa N:o 510/2006 säädetty järjestelmä, näillä kahdella järjestelmällä on olennaisesti sama luonne, koska niiden tavoitteet ja ominaisuudet vastaavat toisiaan. Tältä osin asetuksen N:o 1234/2007 tavoitteet vastaavat asetuksessa N:o 510/2006 mainittuja tavoitteita siltä osin kuin asetuksen N:o 510/2006 nojalla rekisteröity maantieteellinen merkintä antaa kuluttajille takuun sillä varustettujen tuotteiden laadusta.

Lisäksi asetuksessa N:o 1234/2007 säädetyn suojajärjestelmän ominaisuudet vastaavat asetuksessa N:o 510/2006 säädetyn suojajärjestelmän omaisuuksia. Ensiksi on todettava, että asetuksen N:o 1234/2007 mukainen alkuperänimitysten ja maantieteellisten merkintöjen rekisteröintimenettely perustuu toimivallan jakoon kyseisen jäsenvaltion ja komission välillä, sillä komissio voi tehdä nimityksen rekisteröintiä koskevan päätöksen ainoastaan, jos kyseinen jäsenvaltio on tehnyt sille tätä koskevan hakemuksen, ja jäsenvaltio voi tehdä mainitunlaisen hakemuksen ainoastaan, kun se on varmistanut, että hakemus on perusteltu. Toiseksi olemassa olevia maantieteellisiä nimityksiä koskevat siirtymäsäännökset osoittavat, että viinialan yhteisestä markkinajärjestelystä annetuissa asetuksissa N:o 1234/2007 ja N:o 479/2008 säädetyllä suojajärjestelmällä on tyhjentävä vaikutus.

Tästä seuraa, että asetuksen N:o 1234/2007 nojalla suojattujen alkuperänimitysten osalta tämä asetus sisältää yhtenäisen ja yksinomaisen suojajärjestelmän, minkä vuoksi Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston valituslautakunnan ei pitänyt soveltaa asianomaisia kansallisen oikeuden sääntöjä, joiden nojalla mainitut alkuperänimitykset oli kirjattu E-Bacchus-tietokantaan. Asetus N:o 1234/2007 on siis esteenä tämän asetuksen nojalla suojattujen maantieteellisten merkintöjen kansallisen suojajärjestelmän soveltamiselle.

(ks. 76, 80, 85, 86, 91, 96 ja 103 kohta)
Työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 12.3.2001 annetun neuvoston direktiivin 2001/23/EY 1 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitetun käsitteen ”yrityksen tai liikkeen luovutus” alaan kuuluu tilanne, jossa toimeksiantaja on irtisanonut yrityksen kanssa tehdyn valvonta- ja vartiointipalvelujen suorittamista sen laitoksissa koskevan sopimuksen ja tämän jälkeen tehnyt kyseisen palvelun suorittamiseksi uuden sopimuksen toisen yrityksen, joka kieltäytyy ottamasta ensimmäisen työntekijöitä palvelukseensa, kanssa, kun toinen yritys on ottanut käyttöön kyseisen palvelun suorittamiseksi välttämättömät laitteistot.

Direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännökselle, jossa säädetään, ettei kyseisen 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun käsitteen ”yrityksen tai liikkeen luovutus” alaan kuulu tilanne, jossa toimija menettää asiakkaan sen johdosta, että toinen toimija valitaan palveluja koskevan hankintasopimuksen sopimuspuoleksi.

Tältä osin unionin tuomioistuin on jo todennut, että pelkästään se seikka, että yritys menettää toimeksiannon kilpailijalle, ei yksinään voi osoittaa, että kyseessä olisi direktiivissä 2001/23 tarkoitettu yrityksen tai liikkeen luovutus (tuomio 11.3.1997, Süzen, C-13/95, EU:C:1997:141, 16 kohta). Kansallinen säännös, jossa kyseisen käsitteen soveltamisalasta suljetaan yleisesti pois tilanne, jossa toimija menettää asiakkaan sen johdosta, että toinen yritys valitaan hankintasopimuksen sopimuspuoleksi, ei anna kuitenkaan mahdollisuutta ottaa huomioon kaikkia kyseessä olevaa liiketoimea luonnehtivia seikkoja.

(Ks. 34, 36 ja 38 kohta ja tuomiolauselman 1 ja 2 kohta)
Asia C-193/16

E

vastaan

Subdelegación de Gobierno en Álava

(Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunal Superior de Justicia del País Vasco)

Ennakkoratkaisupyyntö – Unionin kansalaisuus – Vapaata liikkumista ja oleskelua jäsenvaltioiden alueella koskeva oikeus – Direktiivi 2004/38/EY – 27 artiklan 2 kohdan toinen alakohta – Maahantulo- ja oleskeluoikeuden rajoittaminen yleiseen järjestykseen tai yleiseen turvallisuuteen taikka kansanterveyteen liittyvistä syistä – Yleiseen järjestykseen tai yleiseen turvallisuuteen liittyviin syihin perustuva karkottaminen – Käyttäytyminen, joka muodostaa todellisen, välittömän ja riittävän vakavan uhkan, joka vaikuttaa johonkin yhteiskunnan olennaiseen etuun – Todellinen ja välitön uhka – Käsite – Unionin kansalainen, joka oleskelee vastaanottojäsenvaltiossa, jossa hän suorittaa vankeusrangaistusta, johon hänet on tuomittu toistuvista alaikäisten seksuaalista hyväksikäyttöä koskevista rikoksista

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 13.7.2017

Unionin kansalaisuus – Oikeus liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella – Direktiivi 2004/38 – Maahantulo- ja oleskeluoikeuden rajoittaminen yleiseen järjestykseen tai yleiseen turvallisuuteen taikka kansanterveyteen liittyvistä syistä – Käyttäytyminen, joka muodostaa todellisen, välittömän ja riittävän vakavan uhkan, joka vaikuttaa johonkin yhteiskunnan olennaiseen etuun – Todellisen ja välittömän uhan käsite – Henkilö, joka on karkottamispäätöksen tekemisen ajankohtana suljettuna vankilaan ja hänen vapautumisensa ei ole lähitulevaisuudessa näköpiirissä – Kuuluminen käsitteen alaan

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38 27 artiklan 2 kohdan toinen alakohta)

Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 27 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että se, että henkilö on karkottamispäätöksen tekemisen ajankohtana suljettuna vankilaan ja hänen vapautumisensa ei ole lähitulevaisuudessa näköpiirissä, ei sulje pois sitä, että hänen käyttäytymisensä muodostaa mahdollisesti todellisen ja välittömän uhkan, joka vaikuttaa johonkin vastaanottavan jäsenvaltion yhteiskunnan olennaiseen etuun.

(ks. 27 kohta ja tuomiolauselma)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 148 artiklan d alakohtaa on tulkittava siten, että lastin nosto alukseen ja pois aluksesta ovat palvelujen suorituksia, jotka suoraan palvelevat kyseisen direktiivin 148 artiklan a alakohdassa tarkoitettujen merialusten lastin välittömiä tarpeita.

Tässä yhteydessä on mainittava, että direktiivin 2006/112 148 artiklan c alakohdassa, johon mainitussa 148 artiklan d alakohdassa nimenomaisesti viitataan, vapautetaan tämän d alakohdan tavoin arvonlisäverosta kansainväliseen meriliikenteeseen liittyviä palveluja ja siinä viitataan kyseisten palvelujen yksilöimiseksi samoihin aluksiin kuin saman artiklan a alakohdassa. Koska kyseiset kaksi säännöstä ovat samankaltaisia ja toisiaan täydentäviä, käsitettä ”merialusten tai niiden lastin välittömät tarpeet” on tulkittava siten, että apuna käytetään mainitun direktiivin 148 artiklan c alakohdan säännösten systematiikkaa.

On mainittava, että direktiivin 2006/112 148 artiklan c alakohdassa vapautetaan arvonlisäverosta muun muassa vuokraus, korjaus ja huolto silloin, kun ne kohdistuvat kyseisen artiklan a alakohdassa tarkoitetuissa merialuksissa käytettävään varustukseen. Olennaisilta osin voidaan todeta, että kyseisessä 148 artiklan c alakohdassa säädetään näin ollen palvelujen suorituksen ja kyseisen aluksen käyttämisen välistä yhteyttä koskevasta edellytyksestä (ks. vastaavasti tuomio 4.7.1985, Berkholz, 168/84, EU:C:1985:299, 21 kohta).

Lastin nostopalvelut täyttävät kyseisen edellytyksen. Lastin kuljetus on nimittäin tavanomainen avomeriliikenteeseen käytettävän aluksen käyttämismuoto. Jotta lasti voidaan kuljettaa ja jotta alusta voidaan käyttää tällaiseen tarkoitukseen, mainittu lasti on lastattava kyseiseen alukseen lähtösatamassa ja purettava määränpääsatamassa.

(ks. 22–24 ja 26 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-36/16

Minister Finansów

vastaan

Posnania Investment SA

(Naczelny Sąd Administracyjnyn esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Verotus – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Direktiivi 2006/112/EY – 2 artiklan 1 kohdan a alakohta – 14 artiklan 1 kohta – Verolliset liiketoimet – Vastikkeellisen tavaroiden luovutuksen käsite – Verovelan suorittamiseksi tehtävä kiinteistön luovutus valtiolle tai alueelliselle yhteisölle – Tällaisen luovutuksen jääminen mainitun käsitteen ulkopuolelle

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 11.5.2017

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Tavaroiden luovutus – Käsite – Vastikkeellisen tavaroiden luovutuksen käsite – Verovelan suorittamiseksi tehtävä kiinteistön luovutus valtiolle tai alueelliselle yhteisölle ei kuulu käsitteen alaan

(Neuvoston direktiivin 2006/112 2 artiklan 1 kohdan a alakohta ja 14 artiklan 1 kohta)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 2 artiklan 1 kohdan a alakohtaa ja 14 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että arvonlisäverovelvollisen tekemä kiinteistön omistusoikeuden sellainen siirto jäsenvaltion tai tällaisen valtion alueellisen yhteisön veronsaajalle, joka – kuten pääasiassa kyseessä oleva siirto – tehdään suorituksena maksamattomista veroista, ei merkitse arvonlisäveron piiriin kuuluvaa vastikkeellista tavaroiden luovutusta.

Siltä osin kuin on neljänneksi sellaisen liiketoimen vastikkeellisuudesta, jolla kiinteistön omistusoikeus siirretään julkisyhteisölle – tässä tapauksessa tontti kunnalle – suorituksena maksamattomista veroista, on todettava, että tavaroiden luovutus on arvonlisäverodirektiivin 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla ”vastikkeellinen” ainoastaan sillä edellytyksellä, että luovuttajan ja ostajan välillä on oikeussuhde, johon liittyvät suoritukset ovat vastavuoroisia, ja luovuttajan saama korvaus on todellinen vastasuoritus luovutetusta tavarasta (tuomio 27.4.1999, Kuwait Petroleum, C-48/97, EU:C:1999:203, 26 kohta ja tuomio 21.11.2013, Dixons Retail, C-494/12, EU:C:2013:758, 32 kohta).

Verovelvollisen, joka on verovelan velallinen, maksuvelvollisuus verohallintoon, joka on kyseisen velan velkoja, nähden on kuitenkin luonteeltaan yksipuolinen, koska se, että kyseinen verovelvollinen maksaa veron, merkitsee ainoastaan sen laillista vapautumista kyseisestä velasta, vaikka se toteuttaakin sen – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – luovuttamalla maksuna kiinteistön.

Vero merkitsee nimittäin pakollista maksua, jonka julkinen valta viranomaisvaltaa käyttäen kohdistaa verotusvaltaansa kuuluvien henkilöiden varoihin. Kyseinen maksu on tarkoitettu osoitettavaksi julkisten talousarvioiden välityksellä yleishyödyllisiin tarkoituksiin. Tällainen maksu ei, riippumatta siitä, koskeeko se rahasummaa tai – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – aineellista omaisuutta, johda viranomaisen taholta minkäänlaiseen suoritukseen eikä näin ollen verovelvollisen taholta minkäänlaiseen vastasuoritukseen.

(ks. 31, 33, 34 ja 42 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 32 artiklan 1 kohdan e alakohdan i alakohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettuun käsitteeseen ”kuljetuskustannukset” sisältyy huolitsijan maahantuojalta laskuttama lisämaksu, joka vastaa voittomarginaalia ja kyseisen huolitsijan kuluja sen palvelusta Euroopan unionin tullialueelle tuotujen tavaroiden kuljetuksen järjestämisessä.

Kuten Alankomaiden hallitus ja Euroopan komissio väittävät, yhtäältä 6.6.1990 annetun tuomion Unifert (C 11/89, EU:C:1990:237) 30 kohdasta käy ilmi, ja erityisesti yhteisöjen tuomioistuimen käyttämistä ilmaisuista ”kaikki”, ”pää- ja sivu-”, että käsitettä ”kuljetuskustannukset” on tulkittava laajasti. Toisaalta määräävä peruste kustannusten määrittämiseksi tullikoodeksin 32 artiklan 1 kohdan e alakohdan i alakohdassa tarkoitetuiksi ”kuljetuskustannuksiksi” on se, että nämä liittyvät tavaroiden siirtämiseen unionin tullialueelle riippumatta siitä kysymyksestä, ovatko kyseiset kustannukset ominaisia tai tarpeellisia kyseisten tavaroiden tosiasialliselle kuljetukselle.

Näin ollen mainitussa säännöksessä tarkoitetut ”kuljetuskustannukset” eivät välttämättä rajoitu rahdin kuljettajien, jotka suorittavat itse maahan tuotujen tavaroiden kuljetuksen, laskuttamiin summiin. Muiden palveluntarjoajien, kuten huolitsijan, laskuttamat summat voivat olla tällaisia kustannuksia, jos ne liittyvät tavaroiden siirtämiseen unionin tullialueelle.

(ks. 25, 26 ja 31 kohta sekä tuomiolauselma)
Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston (maaseuturahaston) tuesta maaseudun kehittämiseen 20.9.2005 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1698/2005 42 artiklan 1 kohdan ensimmäistä virkettä on tulkittava siten, että silloin, kun Natura 2000 -tukikelpoinen metsäala on osittain valtion ja osittain yksityisen omistuksessa, kyseiselle yksityiselle maksettavan tuen määrää laskettaessa on otettava huomioon valtion tästä alasta omistaman osan pinta-alan ja asianomaisen yksityisen tästä alasta omistaman osan pinta-alan välinen suhde.

Se seikka, että osa tietyn Natura 2000 -metsätilan metsäpalstasta ei kuulu Natura 2000 -tuen soveltamisalaan sen vuoksi, että se on valtion omistuksessa, ei kuitenkaan poista tarvetta korvata kyseisissä direktiiveissä säädettyjen vaatimusten täytäntöönpanosta johtuvia käyttörajoituksia, jotka koskevat tämän yksityiselle kuuluvan metsätilan palstoja.

Näin ollen sellaisen Natura 2000 -alueeksi määritetyn metsäalan, joka on samanaikaisesti sekä valtion omistuksessa että yksityisen omistuksessa, sulkemisella täysin asetuksen N:o 1698/2005 42 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen soveltamisalan ulkopuolelle väistämättä poistettaisiin Natura 2000 -tukijärjestelmän korvaamistarkoitus.

(ks. 27–28 ja 36 kohta sekä tuomiolauselma)
135

Tältä osin kyseinen jäsenvaltio on todennut neuvoston rikkoneen delegoidun päätöksen 2012/678 14 artiklan 2 kohtaa, jonka mukaan sakko on laskettava sellaisen viitemäärän perusteella, joka on viisi prosenttia ”vääristelyn vaikutuksesta joko – – alijäämään tai velkaan, sen mukaan kumman kohdalla vaikutus on suurempi, – – ilmoituksen kattamina vuosina”. Espanjan kuningaskunnan mielestä nimittäin kyseistä ilmausta on tulkittava siten, että neuvoston on ensin laskettava tietojen vääristelyn vaikutus alijäämään kunakin ilmoituksen kattamana vuotena, jota tällainen vääristely koskee, sitten määritettävä vuosi, jona kyseinen vaikutus on suurin, ja lopuksi vahvistettava viitemäärä pelkästään tämän vaikutuksen perusteella. Nyt käsiteltävässä asiassa tällaisen tulkinnan olisi pitänyt johtaa siihen, että neuvosto vahvistaa viitemäärän tukeutuen Espanjan kuningaskunnan ilmoittamatta jättämiin menoihin vain vuodelta 2011 (näiden menojen määrä on 862 miljoonaa euroa). Espanjan kuningaskunta kuitenkin väittää, että kyseinen toimielin vahvisti viitemäärän tukeutuen ilmoittamatta jätettyihin menoihin kaikilta 30.3.2012 päivätyn ilmoituksen kattamilta vuosilta, joita kyseinen vääristely koskee, eli vuosilta 2008–2011 (kyseisten menojen määrä on noin 1,9 miljardia euroa). Niinpä se pitää perusteltuna, että unionin tuomioistuin oikaisee tämän virheen alentamalla viitemäärän 43,1 miljoonaan euroon (94,65 miljoonan euron asemesta) ja siis sakon määrän 8,62 miljoonaan euroon (18,93 miljoonan euron asemesta).
105

Edellä todetun perusteella asiassa C-109/16 esitetyn ensimmäisen kysymyksen ensimmäiseen osaan on vastattava, että direktiivin 97/9 2 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että tilanteessa, jossa saatavat kuuluvat sekä direktiivissä 94/19 säädettyjen talletusten vakuusjärjestelmien että direktiivissä 97/9 säädettyjen sijoittajien korvausjärjestelmien alaan ja jossa kansallinen lainsäätäjä ei ole säätänyt tällaisten saatavien osoittamisesta jommankumman direktiivin mukaisen järjestelmän alaan, tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, ei voi tämän säännöksen perusteella itse päättää siitä, kumpaan järjestelmään näiden saatavien haltijat voivat tukeutua. Tällaisessa tilanteessa saatavien haltijoiden on itse valittava, kummasta järjestelmästä, joista on kansallisessa lainsäädännössä säädetty näiden kahden direktiivin täytäntöön panemiseksi, ne haluavat korvauksen.
5

Asetuksen N:o 207/2009 42 artiklan, jonka otsikko on ”Väitteen tutkiminen”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Väitteen tehneen aikaisemman [EU-tavaramerkin] haltijan on hakijan pyynnöstä toimitettava todisteet siitä, että [EU-tavaramerkin] hakemis- tai etuoikeuspäivää edeltäneiden viiden vuoden aikana aikaisempaa [EU-tavaramerkkiä] on tosiasiallisesti käytetty unionissa niiden tavaroiden tai palvelujen osalta, joita varten se on rekisteröity ja joihin väite perustuu, tai että on olemassa perustellut syyt käyttämättä jättämiseen, jos tähän päivään mennessä aikaisempi [EU-tavaramerkki] on ollut rekisteröitynä vähintään viisi vuotta. Jos tällaisia todisteita ei esitetä, väite hylätään. Jos aikaisempaa [EU-tavaramerkkiä] on käytetty ainoastaan joidenkin sellaisten tavaroiden tai palvelujen osalta, joita varten se on rekisteröity, sitä pidetään väitteen tutkimisessa rekisteröitynä ainoastaan näiden tavaroiden tai palvelujen osalta.”
2

TV2/Danmark on vuonna 1986 perustettu tanskalainen yleisradioyhtiö. Se oli aluksi oikeudelliselta muodoltaan itsenäinen valtionyritys, mutta se muutettiin kirjanpidollisin ja verotuksellisin vaikutuksin 1.1.2003 alkaen osakeyhtiöksi. TV2/Danmark on toinen julkinen televisioasema Tanskassa, kun taas ensimmäinen on Danmarks Radio.
72

Siltä osin kuin valittaja riitauttaa erityisesti unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 43 kohdassa esittämän toteamuksen, jonka mukaan kyseessä oleva ehdotettu eurooppalainen kansalaisaloite antaisi jäsenvaltiolle, jolla on suuria rahoitusvaikeuksia, toimivallan ”päättää yksipuolisesti” siitä, ettei se maksa velkaansa lainkaan tai osittain takaisin, on korostettava, että valittaja on vasta nyt käsiteltävän valituksen yhteydessä lausunut, että tällaisen jäsenvaltion mahdollisuudelle vedota hätätilaan voitaisiin asettaa edellytyksiä, jotka komissio vahvistaa. Kuten tämän tuomion 53 kohdassa on korostettu, tällaista lausumaa ei voida kuitenkaan ottaa huomioon arvioitaessa sen arvioinnin oikeellisuutta, jonka unionin yleinen tuomioistuin on esittänyt valituksenalaisen tuomion 43 kohdassa.
62

Tältä osin on riittävää todeta, että yhtäältä mainitut maantieteelliset merkinnät ja toisaalta EU-yhteisömerkit, joita ovat sellaiset merkit tai merkinnät, joita voidaan kaupassa käyttää tarkoittamaan tavaroiden tai palvelujen maantieteellistä alkuperää, ovat merkkejä, joihin sovelletaan toisistaan poikkeavia oikeudellisia säännöstöjä ja joilla on keskenään erilaiset tavoitteet. EU-tavaramerkki on asetuksen N:o 207/2009 4 artiklan mukaisesti merkki, jolla voidaan erottaa tavaroiden tai palvelujen kaupallinen alkuperä, kun taas maantieteellinen merkintä on asetuksen N:o 1151/2012 5 artiklan 2 kohdan mukaisesti nimi, jolla yksilöidään se, että tietty tuote, jonka laatu, maine tai muu ominaispiirre juontuu pääosin sen maantieteellisestä alkuperästä ja jonka tuotantovaiheista ainakin yksi tapahtuu rajatulla maantieteellisellä alueella, on peräisin tältä tietyltä maantieteelliseltä alueelta.
6

Kyseisen direktiivin 9 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltiot voivat ottaa yleispalvelun piiriin kuulumattomia palveluja varten käyttöön yleisvaltuutuksia, siinä laajuudessa kuin se on tarpeen olennaisten vaatimusten noudattamisen takaamiseksi. 2. Jäsenvaltiot voivat ottaa yleispalvelun piiriin kuuluvia palveluja varten käyttöön valtuutusmenettelyjä, yksittäiset toimiluvat mukaan lukien, siinä laajuudessa kuin se on tarpeen olennaisten vaatimusten noudattamisen takaamiseksi ja yleispalvelun tarjoamisen turvaamiseksi. Valtuutusten myöntämisen ehdoksi voidaan — määrätä yleispalveluvelvoitteita, — tarvittaessa ja jos se on perusteltua asettaa kyseisten palvelujen laatua, saatavuutta ja tehokkuutta koskevia vaatimuksia, — tarvittaessa määrätä velvoite maksaa tukiosuus 7 artiklassa tarkoitettuihin rahoitusjärjestelmiin, jos yleispalvelun tarjoaminen aiheuttaa nettokustannuksia ja kohtuuttoman rasituksen 4 artiklan mukaisesti nimetylle yleispalvelun tarjoajalle tai tarjoajille, — tarvittaessa määrätä velvoite maksaa tukiosuus 22 artiklassa tarkoitettuihin kansallisten sääntelyviranomaisten toimintakustannuksiin, — tarvittaessa velvoittaa tai määrätä noudattamaan kansallisessa lainsäädännössä säädettyjä työehtoja. Ensimmäisessä luetelmakohdassa ja 3 artiklassa tarkoitettuja velvoitteita ja vaatimuksia voidaan asettaa vain nimetyille yleispalvelun tarjoajille. Lukuun ottamatta yrityksiä, jotka on nimetty yleispalvelun tarjoajiksi 4 artiklan mukaisesti, valtuutukset eivät saa — olla määrällisesti rajoitettuja, — edellyttää sekä yleispalveluvelvoitteita että velvollisuutta maksaa tukiosuus kustannustenjakomekanismiin samojen yleispalvelun osatekijöiden tai valtion alueen osien osalta, — johtaa rinnakkaisiin ehtoihin, jotka ovat sovellettavissa yrityksiin muun kuin alakohtaisen kansallisen lainsäädännön perusteella, — asettaa muita teknisiä tai toiminnallisia ehtoja kuin sellaisia, jotka ovat tarpeen tämän direktiivin mukaisten velvoitteiden täyttämiseksi. 3. Edellä 1 ja 2 kohdassa tarkoitettujen menettelyjen, velvoitteiden ja vaatimusten on oltava avoimia, saatavilla, syrjimättömiä, oikeasuhteisia, täsmällisiä ja yksiselitteisiä, ne on julkistettava etukäteen ja niiden on perustuttava objektiivisiin perusteisiin. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että perusteet, joilla valtuutus on kokonaan tai osittain evätty tai peruttu, saatetaan hakijan tietoon, ja niiden on luotava muutoksenhakumenettely.”