Asia T-155/94

Climax Paper Converters Ltd

vastaan

Euroopan unionin neuvosto

”Polkumyyntitullit — Valtiojohtoisen kaupankäynnin maat — Yksilöllinen kohtelu — Yhtenäinen polkumyyntimarginaali”

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (laajennettu neljäs jaosto) 18 päivänä syyskuuta 1996 antama tuomio II-877

Tuomion tiivistelmä

Vaikka asetukset, joilla otetaan käyttöön polkumyyntitulli, ovat luonteeltaan ja soveltamisalaltaan normatiivisia, ne voivat koskea suoraan ja erikseen niitä tuottajia ja viejiä, joita syytetään polkumyynnistä. Yleensä asetukset, joilla otetaan käyttöön polkumyyntitulleja, ovat omiaan koskemaan erikseen niitä yrityksiä, jotka pystyvät osoittamaan, että ne on yksilöity komission tai neuvoston asetuksissa tai että alustavat toimenpiteet koskevat niitä. Lisäksi on niin, että asetuksen on katsottava koskevan näitä samoja yrityksiä suoraan, koska asetuksessa ei jätetä kansallisille viranomaisille mitään harkintavaltaa, sillä nämä viranomaiset panevat asetuksen täytäntöön täysin automaattisesti ja täytäntöönpano tapahtuu välittävien kansallisten säännösten asemesta pelkästään yhteisön lainsäädännön nojalla.

Käytäntö, jonka seurauksena otetaan käyttöön koko maata koskeva yhtenäinen polkumyyntitulli, ei ole polkumyynnin vastaisen perusasetuksen (ETY) N:o 2423/88 sanamuodon, tavoitteen eikä hengen vastainen, jos tällainen käytäntö on yhteisön kannalta tarpeellinen polkumyynniltä suojautumiseksi ja polkumyynnin vastaisten toimenpiteiden kiertämisen välttämiseksi. Polkumyynnin vastaisessa perusasetuksessa ei itse asiassa ole ainoatakaan säännöstä, jossa kiellettäisiin ottamasta käyttöön yhtenäistä polkumyyntitullia valtiojohtoisen kaupankäynnin maiden osalta. Asetuksen 13 artiklan 2 kohdan mukaan polkumyynnin vastaisissa asetuksissa ”yksilöidään erityisesti käyttöön otettavan tullin määrä ja laji, kyseinen tuote, alkuperä- tai viejämaa, toimittajan nimi, jos mahdollista, sekä ne syyt, joihin asetukset perustuvat”; vaikka kyseisen säännöksen rakenteesta ja tavoitteesta ilmenee, että velvollisuus yksilöidä tavarantoimittajan nimi edellyttää periaatteessa velvollisuutta vahvistaa jokaisen tavarantoimittajan osalta erityinen polkumyyntitulli, lainsäätäjä on kuitenkin nimenomaisesti rajannut tämän täsmentämisvelvollisuuden koskemaan vain tapauksia, joissa se on mahdollista. Jokaisen tavarantoimittajan nimeä ei kuitenkaan ole mahdollista yksilöidä, jos polkumyyntitullien kiertämisen välttämiseksi on tarpeen ottaa käyttöön koko maata koskeva yhtenäinen polkumyyntitulli; tämä on tarpeen siinä tapauksessa, että yhteisön toimielimet eivät valtiojohtoisen kaupankäynnin maiden osalta ole asianomaisten viejien tilannetta tarkasteltuaan vakuuttuneita siitä, että kyseiset viejät toimivat valtiosta riippumattomasti. Polkumyynnin vastaisen perusasetuksen tavoitteena on muun muassa yhteisön suojaaminen polkumyynnillä tapahtuvalta tuonnilta. Asetuksen hengen osalta on todettava, että vaikka asetuksen eri säännöksistä ilmenee, että normaaliarvo ja vientihinnat on tavallisesti vahvistettava yksilöllisesti viejäkohtaisesti, tämä ei kuitenkaan merkitse sitä, että yhteisön toimielinten velvollisuutena olisi tehdä näin jokaisessa tapauksessa tai että niiden velvollisuutena olisi ottaa käyttöön kutakin viejää koskeva yksilöllinen polkumyyntitulli. Asetuksen henki jättää yhteisöjen toimielimille laajan harkintavallan, koska asianomaisten viejien yksilöllinen kohtelu on asianmukaisin ratkaisu, Tämä ilmenee muun muassa 2 artiklan 14 kohdan b alakohdasta ja 13 artiklan 2 kohdasta, joiden perusteella yhteisön toimielimet voivat vahvistaa polkumyyntimarginaalin painotetun keskiarvon ja siis yhtenäisen polkumyyntimarginaalin koko maalle samoin kuin ottaa käyttöön yhtenäisen polkumyyntitullin tämän maan osalta.

Sen ratkaiseminen, toimiiko valtiojohtoisen kaupankäynnin maassa toimiva viejä riittävän riippumattomasti suhteessa kyseiseen valtioon, jotta sitä kohdeltaisiin polkumyynnin vastaisessa menettelyssä yksilöllisesti, edellyttää sellaisten monitahoisten tosiseikkojen arviointia, jotka ovat luonteeltaan samalla sekä taloudellisia, poliittisia että oikeudellisia. Tältä osin samoin kuin monitahoisten taloudellisten kysymysten osalta toimielimillä on laaja harkintavalta, kun ne arvioivat valtiojohtoisen kaupankäynnin maata koskevia poliittisia ja oikeudellisia tosiseikkoja; tämän harkintavallan tuomioistuimessa tapahtuvan valvonnan on rajoituttava sen varmistamiseen, että menettelysääntöjä on noudatettu, että riidanalaisen valinnan tekemisen perusteena olevat seikat ovat aineellisesti paikkansapitäviä, ettei näiden tosiseikkojen arvioinnissa ole tehty ilmeistä arviointivirhettä ja ettei harkintavaltaa ole käytetty väärin. Toisaalta on niin, että vaikka jokainen taloudellinen toimija, jolle on toimielimen toiminnan vuoksi syntynyt perusteltuja odotuksia, voi vedota luottamuksensuojan periaatteeseen, se ei kuitenkaan voi perustellusti luottaa sellaisen olemassa olevan tilanteen säilyttämiseen, jota voidaan muuttaa yhteisöjen toimielinten harkintavallan rajoissa. Näin ollen yrityksellä ei voi olla perusteltua luottamusta siihen, etteivät yhteisöjen toimielimet muuta yksilöllistä kohtelua koskevaa käytäntöänsä, jos kokemus osoittaa, että tällainen muutos on tarpeen tyydyttävän ratkaisun löytämiseksi valtiojohtoisen kaupankäynnin maissa toimivien viejien syyksi luettavien polkumyyntimenettelyjen aiheuttamiin ongelmiin.

Puolustautumisoikeuksia on noudatettu silloin, kun asianomaisella yrityksellä on hallinnollisessa menettelyssä ollut mahdollisuus esittää näkemyksensä esitettyjen tosiseikkojen ja olosuhteiden tosiasiallisuudesta sekä paikkansapitävyydestä.