Asia T-38/02

Groupe Danone

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Sakot – Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat – Yhteistyötiedonanto

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 25.10.2005

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Oikeus tutustua asiakirjoihin – Kohde – Puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen ulottuvuus – Syyllisyyttä osoittavat seikat – Sellaisten todisteiden jättäminen huomiotta, joita ei ole annettu tiedoksi

(EY 81 artiklan 1 kohta)

2. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Oikeus tutustua asiakirjoihin – Asiakirjat, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon – Asiakirjat, joita asianomaiset voivat käyttää puolustuksessaan – Asianomaisten velvollisuus esittää pyyntö saada tutustua näihin asiakirjoihin

3. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Väitetiedoksianto – Välttämätön sisältö

(Neuvoston asetus N:o 17)

4. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Puolustautumisoikeudet – Tuomioistuinvalvonta – Yhteisöjen tuomioistuinten täysi harkintavalta

(EY 229 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 17 artikla)

5. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus – Raskauttavat asianhaarat – Komissiolla ei ole velvollisuutta pitäytyä aikaisemmassa päätöskäytännössään

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

6. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Oikeus tutustua asiakirjoihin – Ulottuvuus – Kolmannen osapuolen suullisesti esittämät, syyllisyyttä osoittavat seikat – Velvollisuus antaa asianomaiselle yritykselle tilaisuus tutustua niihin laatimalla tarvittaessa kirjallinen asiakirja

7. Kilpailu – Sakot – Määrä – Sakkojen määrän asianmukaisuus – Tuomioistuinvalvonta – Seikat, jotka yhteisöjen tuomioistuimet voivat ottaa huomioon – Sellaisten tietojen huomioon ottaminen, joita ei mainita päätöksessä, jolla sakot määrätään, ja joita ei tarvitse mainita päätöksen perusteluissa

(EY 229, EY 230 ja EY 253 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 17 artikla)

8. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Perustelut – Perusteluvelvollisuuden laajuus – Päätös, jolla määrätään sakkoja – Niiden arvioinnissa huomioon otettujen seikkojen ilmoittaminen riittävällä tavalla, joiden avulla komissio on määrittänyt rikkomisen vakavuuden ja keston

(EY 253 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan toinen alakohta; komission tiedonannot 96/C 207/04 ja 98/C 9/03)

9. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Markkinoiden rajaamisen kohde – Sen selvittäminen, onko jäsenvaltioiden väliseen kauppaan vaikutettu

(EY 81 artiklan 1 kohta)

10. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Rikkomiset – Sakot – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakkojen yleisen suuruusluokan nostaminen – Sallittavuus – Edellytykset

(Neuvoston asetus N:o 17)

11. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Komission antamissa suuntaviivoissa määritelty laskentatapa – Komissiolla oleva velvollisuus toimia niiden mukaan – Seuraukset – Velvollisuus perustella suuntaviivoista poikkeamiset

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

12. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Rikkomiset, joita pidetään erittäin vakavina pelkästään luonteensa perustella – Niiden vaikutuksen tai maantieteellisen laajuuden määritteleminen ei ole tarpeellista

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus – Asianomaisen yrityksen kokonaisliikevaihdon ja liikevaihdon sen osan huomioon ottaminen, joka kertyy kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevien tavaroiden myynnistä – Rajat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

14. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Osallistuminen kilpailunvastaisiin yritysten välisiin kokouksiin – Seikka, jonka perusteella voidaan katsoa, mikäli yritys ei ole irtisanoutunut kokouksissa tehdyistä päätöksistä, että yritys osallistuu kokouksista johtuvaan kartelliin – Osallistuminen, jonka on väitetty tapahtuneen pakotettuna – Seikka, jolla ei voida perustella sitä, ettei yritys ole käyttänyt hyväksi mahdollisuutta tehdä ilmoitusta toimivaltaisille viranomaisille

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 3 artikla)

15. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus, johon on sidoksissa rikkomista estävän vaikutuksen tavoittelu

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

16. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen ja joka on tehty komission sellaisen toisen päätöksen jälkeen, joka koskee samaa yritystä – Kahden päätöksen kohteena olevien kilpailusääntöjen rikkomisten erilaisuus – Ne bis in idem -periaatetta ei ole loukattu

17. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus – Arviointi kyseessä olevan myynnin absoluuttisen arvon kannalta, mikä voidaan hyväksyä

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

18. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Näyttö, joka on esitettävä – Tarvittava todistusvoiman aste

(EY 81 artiklan 1 kohta)

19. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Perusoikeudet – Syyttömyysolettama – Soveltaminen kilpailusääntöjä koskevaan menettelyyn

20. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus ja kesto – Useat yritykset rikkovat kilpailusääntöjä – Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta on arvioitava yrityskohtaisesti

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

21. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus – Raskauttavat asianhaarat – Yritys uhkaa toista yritystä kostotoimenpiteillä

22. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Muiden kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneiden yritysten lausuntojen käyttäminen todistuskeinoina – Sallittavuus – Edellytykset

(EY 81 ja EY 82 artikla)

23. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Komissio antaa suuntaviivoja – Sellaisen laskentatavan käyttämisen laillisuus, jossa otetaan huomioon rikkomisen itsensä vakavuus ja kesto ja jossa noudatetaan kunkin yrityksen liikevaihtoon suhteutettua enimmäismäärää

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

24. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus – Raskauttavat asianhaarat – Uusimisen käsite

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

25. Kilpailu – Sakot – Vanhentumisaikaa ei ole asetettu, mikä sulkee pois oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamisen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla; komission tiedonanto 98/C 9/03)

26. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus – Lieventävät asianhaarat – Sopimuksen tosiasiallinen soveltamatta jättäminen – Jokaisen yrityksen omaan toimintaan perustuva arviointi

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

27. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus – Lieventävät asianhaarat – Se, että kartellin toteuttamista ei valvota, ei ole lieventävä asianhaara

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

28. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus – Lieventävät asianhaarat – Asianomaisen yrityksen taloudellinen tilanne ei ole lieventävä asianhaara

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

29. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Sakon määräämättä jättäminen tai sen määrän alentaminen vastineena kyseessä olevan yrityksen yhteistyöstä – Toiminnan on oltava sellaista, että komissio on sen vuoksi voinut todeta kilpailusääntöjen rikkomisen helpommin – Sellaisia tietoja ei oteta huomioon, jotka koskevat toimia, joiden osalta yritys ei voi joutua maksamaan sakkoa asetuksen N:o 17 perusteella

(Neuvoston asetuksen N:o 17 11 artiklan 4 ja 5 kohta ja 15 artikla; komission tiedonanto 96/C 207/04)

30. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Yrityksen asenne hallinnollisessa menettelyssä – Sen arvioiminen, kuinka paljon kukin kartelliin osallistunut yritys on tehnyt yhteistyötä – Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattaminen – Yhteistyön asteet, jotka eivät ole rinnastettavissa toisiinsa, minkä perusteella erilainen kohtelu on perusteltua

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 96/C 207/04)

31. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Sakon määräämättä jättäminen tai sen määrän alentaminen vastineena kyseessä olevan yrityksen harjoittamasta yhteistyöstä – Sakon määrän alentaminen tosiseikkojen kiistämättä jättämisen perusteella – Edellytykset

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 96/C 207/04 D 2 kohta)

1. Kilpailuasioissa oikeudella tutustua asiakirjoihin on erityisesti tarkoitus mahdollistaa se, että väitetiedoksiannon saaneet oikeussubjektit saavat tietoonsa komission asiakirjavihkoon sisältyvän selvitysaineiston, jotta ne voisivat asianmukaisella tavalla ilmaista tämän selvityksen perusteella näkemyksensä päätelmistä, jotka komissio on tehnyt väitetiedoksiannossaan. Oikeus tutustua asiakirjoihin kuuluu näin ollen menettelyllisiin takeisiin, joiden tarkoituksena on puolustautumisoikeuksien suojeleminen ja erityisesti sen varmistaminen, että oikeutta tulla kuulluksi voidaan tosiasiallisesti käyttää.

Komissiolla on siis velvollisuus antaa EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamista koskevassa menettelyssä mukana oleville yrityksille kaikki tutkimuksen aikana kokoamansa asianosaisen syyllisyyttä ja syyttömyyttä osoittavat asiakirjat muiden yritysten liikesalaisuuksia sisältäviä, toimielimen sisäisiä ja muita luottamuksellisia tietoja sisältäviä asiakirjoja lukuun ottamatta.

Jos käy ilmi, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä perustanut kantansa syyllisyyttä osoittaviin asiakirjoihin, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon ja joita ei ole annettu tiedoksi kantajalle, kyseiset asiakirjat on hylättävä todisteina.

(ks. 33–35 ja 65 kohta)

2. Kilpailuasiaa koskevan hallinnollisen menettelyn yhteydessä on niin, että kun asiakirjat, joihin olisi voinut sisältyä syyttömyyttä osoittavaa näyttöä, sisältyvät komission tutkinta-aineistoon, puolustautumisoikeuksien loukkaamisen mahdollinen toteaminen ei riipu tavasta, jolla asianomainen yritys on toiminut hallinnollisen menettelyn aikana, eikä siitä, oliko tämä yritys velvollinen pyytämään, että komissio antaa sen tutustua asiakirja-aineistoonsa tai että tämä toimittaa sille tietyt asiakirjat.

Sitä vastoin sellaisten asiakirjojen osalta, joihin olisi voinut sisältyä syyttömyyttä osoittavaa näyttöä ja jotka eivät sisälly komission tutkinta-aineistoon, asianomainen yritys on velvollinen esittämään toimielimelle nimenomaisen pyynnön saada tutustua näihin asiakirjoihin, koska siinä tapauksessa, ettei kantaja tee näin hallinnollisen menettelyn aikana, se menettää tältä osin oikeutensa lopullisesta päätöksestä mahdollisesti nostettavan kumoamiskanteen yhteydessä.

(ks. 36, 37, 42 ja 79 kohta)

3. Silloin kun komissio ilmoittaa väitetiedoksiannossaan nimenomaisesti, että se aikoo tutkia, onko yrityksille määrättävä sakkoja, ja kun se myös mainitsee ne tärkeimmät tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka voivat johtaa sakon määräämiseen, kuten oletetun rikkomisen vakavuuden ja keston sekä sen, että kilpailusääntöjä on rikottu tahallaan tai tuottamuksesta, se täyttää velvoitteensa kunnioittaa yritysten oikeutta tulla kuulluiksi. Näin toimimalla se antaa yrityksille tiedot, jotka ovat tarpeen, jotta ne voivat puolustautua paitsi sitä vastaan, että niiden vahvistetaan rikkoneen kilpailusääntöjä, myös sakkojen määräämistä vastaan.

(ks. 50 kohta)

4. Siltä osin kuin on kysymys kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi määrättävien sakkojen suuruuden määräämisestä, asianomaisten yritysten puolustautumisoikeudet turvataan komission käsittelyssä sillä, että yritykset voivat esittää huomautuksia rikkomisen kestosta, vakavuudesta ja kilpailunvastaisuuden ennakoitavuudesta. Yrityksillä on sakon suuruuden määräämisen osalta lisäksi yksi menettelyllinen lisätae, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on asetuksen N:o 17 17 artiklan mukaan EY 229 artiklassa tarkoitettu täysi harkintavalta tutkiessaan kanteet päätöksistä, joilla komissio on määrännyt sakon, joten se voi poistaa määrätyn sakon taikka alentaa tai korottaa sitä. Täyteen harkintavaltaan perustuvaa valvontaa harjoittaessaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on arvioitava, onko määrätyn sakon määrä oikeassa suhteessa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuteen ja kestoon, ja punnittava keskenään kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta ja niitä seikkoja, joihin yritys vetoaa.

(ks. 51 ja 136 kohta)

5. Pelkästään se seikka, että komissio on aiemmassa päätöskäytännössään katsonut, että tiettyjä tekijöitä ei pidetä raskauttavina olosuhteina sakon suuruutta määrättäessä, ei merkitse, että komission olisi arvioitava kysymystä samalla tavalla myöhemmässä päätöksessä. Toisaalta jollekin yritykselle toisen asian yhteydessä annettu mahdollisuus lausua siitä, että sitä aiotaan pitää rikkomisen uusijana, ei millään tavalla merkitse, että komissio olisi velvollinen toimimaan samalla tavalla kaikissa tapauksissa tai että asianomaista yritystä olisi estetty käyttämästä täysimääräisesti oikeuttaan tulla kuulluksi, jollei sille anneta tällaista mahdollisuutta.

(ks. 57, 153 ja 395 kohta)

6. Komissiolla ei ole mitään yleistä velvollisuutta laatia pöytäkirjoja keskusteluista, joita se on perustamissopimuksen kilpailusääntöjen soveltamisen yhteydessä käynyt vain joidenkin kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuvien yritysten kanssa pitäessään kokouksia näiden kanssa.

Se, ettei tällaista velvollisuutta ole, ei kuitenkaan vapauta komissiota niistä velvollisuuksista, joita sillä on asiakirja-aineistoon tutustumista koskevan oikeuden alalla. Ei nimittäin voida hyväksyä, että puolustautumisoikeuksia loukattaisiin turvautumalla käytäntöön, jonka mukaan kolmansiin pidetään yhteyttä suullisesti. Jos komissio siten aikoo päätöksessään käyttää toisen osapuolen sille suullisesti esittämää, syyllisyyttä osoittavaa todistetta, sen on annettava asianomaiselle yritykselle tilaisuus tutustua siihen, jotta tämä voisi asianmukaisella tavalla ilmaista näkemyksensä päätelmistä, jotka komissio on tehnyt tämän todisteen perusteella. Komission on tarvittaessa laadittava tässä tarkoituksessa asiakirja, joka sisällytetään sen asiakirja-aineistoon.

(ks. 66 ja 67 kohta)

7. Kun on kyse sellaisista päätöksistä nostetuista kanteista, joissa komissio on määrännyt yrityksille sakkoja kilpailusääntöjen rikkomisesta, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kahdella tapaa toimivaltainen. Yhtäältä sen tehtävänä on tutkia päätösten laillisuus EY 230 artiklan nojalla. Tällöin sen on muun muassa tutkittava, onko EY 253 artiklassa asetettua perusteluvelvollisuutta, jonka laiminlyöminen johtaa päätöksen kumoamiseen, noudatettu. Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on toimivalta EY 229 artiklassa ja asetuksen N:o 17 17 artiklassa sille annetun täyden harkintavallan nojalla arvioida, onko sakkojen suuruus asianmukainen. Tämä arviointi saattaa edellyttää sellaisten lisätietojen esittämistä ja huomioon ottamista, joita EY 253 artiklassa määrätty perusteluvelvollisuus ei sinänsä edellytä mainitsemaan riidanalaisessa päätöksessä.

(ks. 95 kohta)

8. Perusteluvelvollisuuden laajuus yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon laskennan osalta on määritettävä siten, että otetaan huomioon asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan toinen alakohta, jonka mukaan ”sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto”. Tästä perusteluvelvollisuudesta muodostuvan olennaisen muotomääräyksen vaatimukset täyttyvät, jos komissio ilmoittaa päätöksessään ne arvioinnissa huomioon ottamansa seikat, joiden avulla se on määrittänyt rikkomisen vakavuuden ja keston. Lisäksi asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettaviin suuntaviivoihin samoin kuin kartelleja koskevissa asioissa annettuun yhteistyötiedonantoon sisältyy ohjeellisia sääntöjä arviointiperusteista, jotka komissio ottaa huomioon kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta ja kestoa määrittäessään. Perusteluvelvollisuudesta muodostuvan olennaisen muotomääräyksen vaatimukset täyttyvät näin ollen, jos komissio ilmoittaa päätöksessään suuntaviivojensa ja mahdollisesti yhteistyötiedonantonsa mukaiset arviointiperusteet, joiden avulla se on määrittänyt rikkomisen vakavuuden ja keston sakon määrän laskemista varten.

(ks. 97 kohta)

9. EY 81 artiklan 1 kohtaa sovellettaessa relevantit markkinat on määriteltävä sen selvittämiseksi, onko sopimus omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja onko sen tarkoituksena estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai seuraako siitä, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla. Tästä syystä komissiolla on velvollisuus rajata relevantit markkinat EY 81 artiklan 1 kohdan mukaisesti tehtävässä päätöksessä ainoastaan, jos ilman tällaista rajausta ei ole mahdollista päätellä, onko kyseinen sopimus, yritysten yhteenliittymän päätös tai yhdenmukaistettu menettelytapa omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja onko sen tarkoituksena estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai seuraako siitä, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla.

(ks. 99 kohta)

10. Komissiolla on asetusta N:o 17 soveltaessaan harkintavaltaa sakkojen määrän vahvistamisessa, jotta se voisi ohjata yritysten toimintaa niin, että ne noudattaisivat kilpailusääntöjä.

Se, että komissio on aikaisemmin määrännyt tietyntasoisia sakkoja tietyntyyppisistä rikkomisista, ei myöskään voi estää sitä korottamasta tätä tasoa asetuksessa N:o 17 säädetyissä rajoissa, jos tämä on välttämätöntä yhteisön kilpailupolitiikan toteuttamiseksi. Yhteisön kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen edellyttää päinvastoin sitä, että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi.

(ks. 134, 135, 154, 395, 407 ja 415 kohta)

11. Kun komissio on hyväksynyt asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavia suuntaviivoja, joilla pyritään perustamissopimusta noudattaen täsmentämään ne arviointiperusteet, joita se aikoo soveltaa harkintavaltaansa käyttäessään, tästä seuraa, että se rajoittaa itse tätä harkintavaltaansa, koska sen on toimittava niiden viitteellisten sääntöjen mukaan, jotka se on itselleen asettanut. Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuutta todetessaan komission on siis vastedes pakko ottaa useiden seikkojen joukosta huomioon ne, jotka mainitaan suuntaviivoissa, jollei se esitä selviä perusteluja, joiden vuoksi niistä on perusteltua tilanteen mukaan poiketa tietyn kohdan osalta.

(ks. 138 kohta)

12. Komissio on asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavissa suuntaviivoissa todennut, että erittäin vakavina rikkomisina pidetään useimmiten hintakartelleja tai markkinoiden jakamista horisontaalisin rajoituksin tai muita menettelyjä, jotka vaikuttavat sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan. Tästä ohjeellisesta kuvauksesta seuraa, että sopimuksia tai yhdenmukaistettuja menettelytapoja, joilla pyritään erityisesti hintojen vahvistamiseen ja asiakkaiden jakamiseen, voidaan pelkästään luonteensa perusteella pitää erittäin vakavina rikkomisina ilman, että tällaista käyttäytymistä olisi tarpeen luonnehtia jollakin erityisellä vaikutuksella tai maantieteellisellä laajuudella. Tätä päätelmää tukee se seikka, että vaikka niiden rikkomisten, joita lähtökohtaisesti pidetään vakavina, ohjeellisessa kuvauksessa mainitaan, että kysymys on samantyyppisistä rikkomisista kuin ne, jotka määritellään vakavaa vähäisemmiksi, mutta että niitä ”sovelletaan kuitenkin ankarammin, [ja ne] vaikuttavat markkinoihin laajemmin ja voivat vaikuttaa suureen osaan yhteismarkkinoista”, erittäin vakavien rikkomisten ohjeellisessa kuvauksessa ei sitä vastoin mainita mitään sellaista vaatimusta, että rikkomisen olisi vaikutettava tai aiheutettava seurauksia jollakin erityisellä maantieteellisellä alueella.

(ks. 150 ja 151 kohta)

13. Rikkomisen vakavuuden arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin voivat tapauksen mukaan kuulua kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevien tavaroiden määrä ja arvo, yrityksen koko ja taloudellinen valta ja siten myös se vaikutusvalta, jota yritys on voinut käyttää markkinoilla. Tästä seuraa yhtäältä, että sakon suuruuden määrittämiseksi on sallittua ottaa huomioon yhtä hyvin yrityksen kokonaisliikevaihto, joka osoittaa – vaikkakin vain likimääräisesti ja epätäydellisesti – yrityksen kokoa ja taloudellista valtaa, kuin se osa liikevaihdosta, joka kertyy kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevien tavaroiden myynnistä ja joka on näin ollen omiaan osoittamaan rikkomisen laajuutta. Tästä seuraa toisaalta, ettei kummallekaan näistä luvuista pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton verrattuna muihin arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin, ja että sakon asianmukaisen määrän vahvistaminen ei näin ollen voi olla pelkän kokonaisliikevaihtoon perustuvan laskelman tulos.

(ks. 158 ja 367 kohta)

14. Silloin, kun on näytetty toteen, että yritys on osallistunut selvästi kilpailunvastaisiin yritysten välisiin kokouksiin, yrityksen on esitettävä selvitys siitä, että se ei osallistunut kyseisiin kokouksiin rajoittaakseen kilpailua, osoittamalla ilmoittaneensa kilpailijoilleen, että se osallistui näihin kokouksiin eri tarkoituksessa kuin ne. Jollei irtisanoutumisesta ole tällaista näyttöä, kyseisiin kokouksiin osallistumisen – vaikka passiivisenkin – perusteella voidaan katsoa, että yritys osallistuu kokouksista johtuvaan kartelliin. Myöskään se, että yritys ei noudata näissä kokouksissa sovittua, ei poista siltä sen täyttä vastuuta kartelliin osallistumisesta. Yritys, joka osallistuu tällaisiin kokouksiin, ei voi vedota siihen, että se olisi osallistunut toimintaan muiden, taloudellisesti mahdollisesti vahvempien yritysten pakottamana. Yritys olisi nimittäin voinut ilmoittaa siihen kohdistetun painostuksen toimivaltaisille viranomaisille sekä tehdä komissiolle asetuksen N:o 17 3 artiklan mukaisen kantelun sen sijaan, että se on osallistunut kyseiseen toimintaan.

(ks. 164, 245 ja 423 kohta)

15. Se, että kilpailusääntöjen rikkomisesta määrätyillä sakoilla tavoitellaan rikkomista estävää vaikutusta, on olennainen osa rikkomisen vakavuuden perusteella toteutettavaa sakkojen määrien vaihtelemista, koska sillä pyritään estämään se, että laskentamenetelmä johtaisi sakkojen määriin, jotka eivät tiettyjen yritysten osalta saavuta asianmukaista tasoa, joka varmistaisi, että sakolla on riittävä rikkomista estävä vaikutus.

(ks. 170 kohta)

16. Ne bis in idem ‑periaate, joka vahvistetaan myös ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa, on yhteisön oikeuden yleinen periaate, jonka noudattamisen tuomioistuimet varmistavat.

Yhteisön kilpailuoikeuteen liittyvissä asioissa tämä periaate estää komissiota toteamasta yritystä uudelleen syylliseksi tai ryhtymästä sitä vastaan uudelleen toimenpiteisiin sellaisen kilpailua rajoittavan käyttäytymisen johdosta, josta yritykselle on jo määrätty seuraamus tai jonka osalta sellaisella aiemmalla komission päätöksellä, johon ei enää voida hakea muutosta, on jo todettu, että se ei ole vastuussa siitä. Ne bis in idem -periaatteen soveltaminen edellyttää kolmen edellytyksen täyttymistä: tosiseikkojen, sääntöjen rikkojan ja suojellun oikeudellisen intressin on oltava samat.

(ks. 184 ja 185 kohta)

17. Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus ei voi riippua pelkästään rikkomisen maantieteellisestä laajuudesta eikä siitä, mikä on rikkomisen kohteena olevan myynnin osuus koko Euroopan unionin myynnistä. Myös kyseessä olevan myynnin absoluuttinen arvo nimittäin on edellä mainituista arviointiperusteista riippumatta relevantti kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta osoittava seikka, koska se ilmentää tarkasti niiden liiketoimien taloudellista merkitystä, jotka rikkomisella on tarkoitus siirtää tavanomaisen kilpailun ulkopuolelle.

(ks. 191 kohta)

18. Siltä osin kuin on kysymys EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen toteen näyttämisestä, komission on esitettävä selvitys niistä kilpailusääntöjen rikkomisista, jotka se on katsonut tapahtuneeksi, ja oikeudellisesti riittävä näyttö kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavista seikoista. Jos tuomioistuimella on epäilyjä, niiden on hyödytettävä yritystä, jolle päätös, jossa rikkominen on todettu, on osoitettu. Erityisesti käsitellessään kumoamiskannetta päätöksestä, jossa määrätään sakko, tuomioistuin ei siis saa katsoa, että komissio on näyttänyt kyseisen rikkomisen toteen oikeudellisesti riittävällä tavalla, jos sillä on tämän seikan osalta vielä epäilyjä.

Komission on esitettävä täsmällisiä ja yhtäpitäviä todisteita, joiden perusteella voidaan vakuuttua siitä, että kilpailusääntöjä on rikottu.

On kuitenkin korostettava, että kaikkien komission esittämien todisteiden ei tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että aihetodisteet, joihin komissio vetoaa, kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna vastaavat tätä vaatimusta.

(ks. 215, 217 ja 218 kohta)

19. Syyttömyysolettaman periaate, sellaisena kuin se ilmenee erityisesti ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 2 kohdasta, on yksi perusoikeuksista, joita yhteisöjen tuomioistuimen – myös Euroopan yhtenäisasiakirjan johdanto-osassa ja Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 6 artiklan 2 kohdassa sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetun – oikeuskäytännön mukaan suojataan yhteisön oikeusjärjestyksessä. Kun otetaan huomioon kyseisten rikkomisten luonne sekä niihin liittyvien seuraamusten luonne ja ankaruus, syyttömyysolettaman periaatetta sovelletaan erityisesti yrityksiä koskevien kilpailusääntöjen rikkomista koskeviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen.

(ks. 216 kohta)

20. Usean yrityksen rikottua kilpailusääntöjä on sakkojen suuruutta määrättäessä tutkittava kunkin yrityksen osuuden suhteellinen vakavuus, mikä edellyttää erityisesti sitä, että on määritettävä kunkin yrityksen osuus rikkomisessa sen ajan osalta, jona se osallistui siihen.

Tämä päätelmä on johdonmukainen seuraus rangaistusten ja seuraamusten yksilöllisyyden periaatteesta, jonka nojalla yritykselle voidaan määrätä seuraamus vain seikoista, joista sitä itseään moititaan, ja jota sovelletaan kaikissa hallinnollisissa menettelyissä, jotka saattavat johtaa seuraamusten määräämiseen yhteisön kilpailusääntöjen nojalla.

(ks. 277 ja 278 kohta)

21. Se, että kartelliin osallistuva yritys pakottaa toisen kyseiseen kartelliin osallistuvan yrityksen laajentamaan kartellin alaa uhkaamalla tätä kostotoimenpiteillä siinä tapauksessa, että tämä kieltäytyy, voidaan ottaa huomioon raskauttavana olosuhteena. Tällainen käyttäytyminen nimittäin pahentaa suoraan kartellin aiheuttamia vahinkoja, ja tällä tavalla käyttäytyvän yrityksen on tästä syystä kannettava erityinen vastuu.

(ks. 281 kohta)

22. Missään yhteisön oikeuden säännöksessä tai määräyksessä tai millään yhteisön oikeuden yleisellä periaatteella ei kielletä komissiota tukeutumasta jotakin yritystä vastaan lausuntoihin, joita toiset kilpailusääntöjen rikkomisesta moititut yritykset ovat antaneet. Muutoin todistustaakka, joka komissiolla on EY 81 ja EY 82 artiklan vastaisten menettelyjen osalta, olisi mahdoton täyttää ja yhteensoveltumaton näiden määräysten moitteetonta soveltamista koskevan valvontatehtävän kanssa, joka on EY:n perustamissopimuksessa annettu komissiolle. Kartelliin osallistumisesta syytetyn yrityksen antamaa lausuntoa, jonka paikkansapitävyyden useat kartelliin osallistumisesta syytetyistä yrityksistä kiistävät, ei kuitenkaan voida pitää riittävänä näyttönä riidanalaisista tosiseikoista, jollei sen tueksi esitetä muita todisteita. Kun kartellissa on vain kaksi osapuolta, se, että toinen osapuoli kiistää toisen osapuolen lausunnon sisällön, on riittävä, jotta voidaan vaatia, että lausunnon tueksi on esitettävä muita todisteita. Näin on etenkin silloin, kun lausunnolla pyritään lieventämään sen yrityksen vastuuta, jonka nimissä se on annettu, ja kun siinä korostetaan toisen yrityksen vastuuta.

Lisäksi kun on kyse asiakirjasta, josta väitetään käyvän ilmi, että toinen yritys esitti uhkauksen toiselle yritykselle, ja jonka todistusarvon ensin mainittu yritys kiistää, asiakirjan todistusarvon arvioimiseksi on ensiksi tarkastettava, miten todennäköistä on, että asiakirjaan sisältyvät tiedot pitävät paikkansa. Tällöin on otettava huomioon erityisesti asiakirjan alkuperä, laatimisolosuhteet ja vastaanottaja sekä pohdittava, vaikuttaako se sisällöltään järkevältä ja luotettavalta.

(ks. 285 ja 286 kohta)

23. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavissa suuntaviivoissa esitetyn menetelmän mukaan sakkojen määrä lasketaan edelleenkin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa mainittujen kahden arviointiperusteen eli rikkomisen vakavuuden ja keston mukaisesti ja laskennassa noudatetaan kunkin yrityksen liikevaihtoon suhteutettua enimmäismäärää, josta säädetään samassa säännöksessä.

Suuntaviivojen ei näin ollen voida katsoa ulottuvan kyseisessä säännöksessä määritellyn seuraamuksia koskevan oikeudellisen kehyksen ulkopuolelle.

(ks. 343 ja 344 kohta)

24. Kun komissio arvioi kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta sakon suuruuden määrittämistä varten, sen on otettava huomioon paitsi asian erityisolosuhteet myös rikkomisen asiayhteys ja huolehdittava siitä, että sen toimenpiteellä on rikkomista estävä vaikutus erityisesti sellaisten kilpailusääntöjen rikkomisen muotojen osalta, jotka ovat erityisen haitallisia yhteisön tavoitteiden toteuttamisen kannalta.

Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta selvitettäessä on tältä osin otettava huomioon mahdollinen rikkomisen uusiminen. Rikkomisten estämisen kannalta katsottuna uusiminen on nimittäin seikka, jonka perusteella on perusteltua korottaa sakon perusmäärää merkittävästi. Se on nimittäin todiste siitä, että aiemmin määrätyn seuraamuksen rikkomista estävä vaikutus ei ole ollut riittävä.

Lisäksi uusiminen on siitä huolimatta, että se liittyy rikkomiseen syyllistyneen omaan ominaispiirteeseen eli sen alttiuteen syyllistyä tällaisiin rikkomisiin, sellainen tekijä, joka nimenomaan ja jopa tästä syystä osoittaa erittäin hyvin kyseessä olevan käyttäytymisen vakavuutta ja siten tarvetta korottaa seuraamuksen tasoa tehokkaan rikkomista estävän vaikutuksen saavuttamiseksi.

Uusimisen käsite, sellaisena kuin se esiintyy joissakin kansallisissa oikeusjärjestyksissä, edellyttää, että henkilö on syyllistynyt uusiin rikkomisiin sen jälkeen, kun hänelle on määrätty seuraamus vastaavanlaisista rikkomisista.

Kun otetaan huomioon tavoite, johon uusimisen käsitteellä pyritään, tämä käsite ei kuitenkaan välttämättä edellytä sen toteamista, että on olemassa aikaisempi rahamääräinen seuraamus, vaan pelkästään sen toteamista, että on olemassa aikaisempi rikkominen. Uusimisen huomioon ottaminen nimittäin merkitsee määrätyn rikkomisen osalta, että rikkomisen tunnusmerkistön muodostaviin tosiseikkoihin syyllistyneelle yritykselle määrätään ankarampi seuraamus, koska osoittautuu, ettei se, että sen on aikaisemmin todettu rikkoneen kilpailusääntöjä, ole riittänyt estämään kilpailusääntöjen rikkomisen toistumista. Tältä osin on todettava, että uusimisen kannalta ratkaiseva tekijä ei ole aikaisempi seuraamuksen määrääminen vaan se, että kilpailusääntöjä rikkoneen on aikaisemmin todettu syyllistyneen rikkomiseen.

(ks. 347–349, 362 ja 363 kohta)

25. Vanhentumisaika voi toimia oikeusvarmuuden turvaajana ja sen noudattamatta jättäminen voi olla tämän oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista vain, jos tällainen vanhentumisaika on vahvistettu etukäteen; sen toteamisen osalta, milloin yrityksen voidaan katsoa uusineen rikkomisen, ei säädetä tällaisesta vanhentumisajasta sen enempää asetuksen N:o 17 15 artiklassa, joka muodostaa oikeudellisen kehyksen seuraamuksille, joita komissio voi määrätä yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta, kuin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavissa suuntaviivoissakaan.

(ks. 352 ja 353 kohta)

26. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien suuntaviivojen 3 kohdassa tarkoitetut lieventävät olosuhteet perustuvat kaikki kunkin yrityksen omaan käyttäytymiseen.

Tästä seuraa, että arvioitaessa lieventäviä olosuhteita, muun muassa sopimusten soveltamatta jättämistä koskevaa lieventävää olosuhdetta, huomioon ei ole otettava vaikutuksia, joita aiheutuu rikkomisesta kokonaisuutena, sillä nämä on otettava huomioon punnittaessa rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin, jotta voitaisiin arvioida rikkomisen vakavuutta (suuntaviivojen 1 A kohdan ensimmäinen alakohta), vaan huomioon on otettava kunkin yrityksen oma käyttäytyminen sen tutkimiseksi, mikä on kunkin yrityksen osuuden suhteellinen vakavuus.

(ks. 383 ja 384 kohta)

27. Se, ettei kartellin täytäntöönpanon valvomiseksi ole toteutettu toimenpiteitä, ei voi sellaisenaan olla lieventävä olosuhde.

(ks. 393 kohta)

28. Komissiolla ei voi olla velvollisuutta ottaa yrityksen taloudellisia vaikeuksia huomioon yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon suuruutta määrätessään, sillä tämä merkitsisi perusteettoman kilpailuedun antamista niille yrityksille, jotka ovat vähiten sopeutuneita markkinatilanteeseen.

(ks. 413 kohta)

29. Sakon alentaminen hallinnollisessa menettelyssä harjoitetun yhteistyön vuoksi on perusteltua vain, jos komissio on yrityksen käyttäytymisen vuoksi voinut todeta kilpailusääntöjen rikkomisen helpommin ja tarpeen vaatiessa saada sen loppumaan.

Tältä osin sakkoa ei voida alentaa sen perusteella, että yritys on tehnyt tutkimuksen osalta yhteistyötä, silloin kun kyseinen yhteistyö ei ole mennyt pitemmälle kuin mitä yritykselle asetuksen N:o 17 11 artiklan 4 ja 5 kohdan nojalla kuuluvista velvollisuuksista on seurannut. Sitä vastoin silloin, kun yritys toimittaa asetuksen N:o 17 11 artiklaan perustuvaan tietojensaantipyyntöön antamassaan vastauksessa tietoja, jotka menevät huomattavasti pitemmälle kuin sellaiset tiedot, joita komissio voi kyseisen artiklan nojalla vaatia, kyseisen yrityksen sakkoa voidaan alentaa.

Myöskään se, että komission tutkiessa kartellia yritys antaa sille tietoja toimista, joiden osalta yritys ei missään tapauksessa olisi joutunut maksamaan sakkoa asetuksen N:o 17 perusteella, ei ole kartelleja koskevissa asioissa annetun yhteistyötiedonannon eikä etenkään sen D kohdan soveltamisalaan kuuluvaa yhteistyötä.

(ks. 449, 451, 452 ja 471 kohta)

30. Komissio ei saa kiellettyä kartellia koskevan hallinnollisen menettelyn yhteydessä yritysten tarjoamaa yhteistyötä arvioidessaan jättää huomiotta yhteisön oikeuden yleisiin periaatteisiin kuuluvaa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, jota loukataan, jos toisiinsa rinnastettavia tapauksia kohdellaan eri tavalla tai jos erilaisia tapauksia kohdellaan samalla tavalla, ellei tällaista kohtelua voida objektiivisesti perustella.

Tältä osin yritysten harjoittaman yhteistyön asteen arviointi ei saa riippua puhtaasti sattumanvaraisista tekijöistä. Kyseessä olevien yritysten erilaisen kohtelun on siis perustuttava siihen, etteivät niiden harjoittaman yhteistyön asteet ole rinnastettavissa toisiinsa muun muassa sen takia, että on toimitettu erilaisia tietoja tai tietoja on toimitettu hallinnollisen menettelyn eri vaiheissa tai tilanteissa, jotka eivät ole olleet samankaltaisia.

Lisäksi kun yritys yhteistyön rajoissa pelkästään vahvistaa – epätäsmällisemmin eikä yhtä nimenomaisesti – eräät sellaisista tiedoista, jotka jokin toinen yritys on jo toimittanut yhteistyön rajoissa, sen yhteistyön asteen – vaikka siitä saattaa olla komissiolle tiettyä hyötyä – ei voida katsoa olevan rinnastettavissa nämä tiedot ensimmäisenä toimittaneen yrityksen yhteistyön asteeseen. Lausunto, jossa pelkästään tietyssä määrin vahvistetaan komissiolla jo oleva lausunto, ei nimittäin helpota komission tehtävää merkittävästi eikä siten siinä määrin, että sen vuoksi olisi perusteltua alentaa sakkoa yhteistyön perusteella.

(ks. 453–455 kohta)

31. Jotta yritys voisi saada tosiseikkojen kiistämättä jättämisen perusteella alennuksen sakkoon kartelleja koskevissa asioissa annetun yhteistyötiedonannon D 2 kohdan toisen luetelmakohdan mukaisesti, sen on väitetiedoksiannosta tiedon saatuaan ilmoitettava komissiolle nimenomaisesti, ettei se aio kiistää tosiseikkojen paikkansapitävyyttä.

Ei kuitenkaan riitä, että yritys yleisesti ilmoittaa yhteistyötiedonannon mukaisesti jättävänsä kiistämättä väitetyt tosiseikat, jos tällaisesta ilmoituksesta ei ole käsiteltävänä olevan asian olosuhteissa komissiolle mitään hyötyä. Jotta yritys voisi saada sakkoon alennuksen hallinnollisen menettelyn aikana harjoittamansa yhteistyön perusteella, sen on käyttäytymisellään helpotettava komission tehtävää eli yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisten toteamista ja niistä rankaisemista.

(ks. 504 ja 505 kohta)

YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)

25 päivänä lokakuuta 2005 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Sakot – Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat – Yhteistyötiedonanto

Asiassa T‑38/02,

Groupe Danone, kotipaikka Pariisi (Ranska), edustajinaan asianajajat A. Winckler ja M. Waha,

kantajana,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään A. Bouquet ja W. Wils, prosessiosoite Luxemburgissa,

vastaajana,

jossa kantaja vaatii kumoamaan EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia IV/37.614/F3 PO/Interbrew ja Alken-Maes) 5 päivänä joulukuuta 2001 tehdyn komission päätöksen 2003/569/EY (EUVL 2003, L 200, s. 1) ja toissijaisesti alentamaan sille tämän päätöksen 2 artiklassa määrättyä sakkoa,

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Vilaras sekä tuomarit E. Martins Ribeiro ja K. Jürimäe,

kirjaaja: hallintovirkamies J. Plingers,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 8.12.2004 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asiaa koskevat oikeussäännöt

1 Neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus), joka on annettu 6 päivänä helmikuuta 1962 (EYVL 1962, 17, s. 204), 15 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka on vähintään 1 000 ja enintään 1 000 000 [euroa] taikka tätä suurempi mutta enintään 10 prosenttia kunkin rikkomukseen osallisen yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:

a) rikkovat perustamissopimuksen [81] artiklan 1 kohtaa tai [82] artiklaa; taikka

b) rikkovat jotakin [asetuksen] 8 artiklan 1 kohdan nojalla määrättyä velvoitetta.

Sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto.”

2 Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavissa suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) vahvistetaan kyseisten sakkojen laskutapa, ”joka pohjautuu perusmäärään, jota korotetaan raskauttavien olosuhteiden perusteella ja alennetaan lieventävien olosuhteiden perusteella” (suuntaviivojen johdanto-osan toinen kappale). Suuntaviivoissa todetaan edelleen, että ”perusmäärä määritetään rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella. Ne ovat ainoat asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa vahvistetut perusteet” (suuntaviivojen 1 kohta).

3 Sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetussa komission tiedonannossa (EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto) ”määritellään ne edellytykset, joilla komission kanssa kartelleja koskevissa tutkimuksissa yhteistyössä olevat yritykset voidaan vapauttaa sakoista tai niille muussa tapauksessa määrättyjä sakkoja lievennetään” (tiedonannon A 3 kohta).

4 Yhteistyötiedonannon D kohdassa todetaan seuraavaa:

”D. Sakon määrän merkittävä alentaminen

1. Jos yritys tarjoutuu yhteistyöhön ilman, että kaikki edellä B tai C kohdassa esitetyt edellytykset täyttyvät, yritykselle voidaan myöntää 10–50 prosenttia alennusta siihen sakkojen määrään, mikä sille olisi määrätty ilman yhteistyötä.

2. Näin voidaan menetellä erityisesti, jos:

– yritys toimittaa komissiolle ennen vastalauseiden tiedoksi antamista tietoja, asiakirjoja tai muita todisteita, jotka auttavat rikkomuksen todistamisessa

– saatuaan tiedon vastalauseista yritys ilmoittaa komissiolle, että se ei kiistä niiden seikkojen olemassaoloa, joihin komission esittämät syytökset perustuvat.”

Tosiseikat

5 Tosiseikkojen tapahtuma-aikaan Interbrew NV (jäljempänä Interbrew) oli Belgian olutmarkkinoiden suurin toimija ja Brouwerijen Alken-Maes NV (jäljempänä Alken-Maes) toiseksi suurin. Alken-Maes kuului tytäryhtiönä Danone SA ‑konserniin (jäljempänä kantaja), joka toimi myös Ranskan olutmarkkinoilla toisen tytäryhtiönsä Brasseries Kronenbourg SA:n (jäljempänä Kronenbourg) kautta. Kantaja lopetti toiminnan olutalalla vuonna 2000.

6 Komissio aloitti vuonna 1999 asianumerolla IV/37.614/F3 tutkimuksen selvittääkseen, oliko Belgian panimoalalla rikottu yhteisön kilpailusääntöjä.

7 Komissio aloitti 29.9.2000 menettelyn kyseisessä asiassa ja antoi kantajaa sekä Interbrew’tä, Alken-Maesia, NV Brouwerij Haachtia (jäljempänä Haacht) ja NV Brouwerij Martensia (jäljempänä Martens) koskevat väitetiedoksiannot. Kantajan osalta aloitettu menettely ja sille osoitettu väitetiedoksianto koskivat pelkästään sen oletettua osallisuutta niin sanottuun Interbrew’n ja Alken-Maesin kartelliin, joka koski Belgian olutmarkkinoita.

8 Komissio teki 5.12.2001 EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia IV/37.614/F3 PO/Interbrew ja Alken-Maes) päätöksen 2003/569/EY (EUVL 2003, L 200, s. 1), joka koskee kantajaa sekä Interbrew’tä, Alken-Maesia, Haachtia ja Martensia (jäljempänä riidanalainen päätös).

9 Riidanalaisessa päätöksessä todetaan kaksi erillistä kilpailusääntöjen rikkomista eli yhtäältä Belgiassa myytyä olutta koskeva monimutkainen sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuus (jäljempänä Interbrew’n ja Alken-Maesin kartelli) ja toisaalta yhdenmukaistetut menettelytavat jakelijoiden tuotemerkeillä myydyn oluen alalla. Riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että kantaja, Interbrew ja Alken-Maes ovat osallistuneet ensiksi mainittuun rikkomiseen, kun taas jälkimmäiseen ovat osallistuneet Interbrew, Alken-Maes, Haacht ja Martens.

10 Vaikka kantaja oli tosiseikkojen tapahtuma-aikaan Alken-Maesin emoyhtiö, päätöksessä katsotaan sen syyllistyneen vain yhteen rikkomiseen. Päätöksessä nimittäin otetaan huomioon kantajan aktiivinen osuus Interbrew’n ja Alken-Maesin kartellissa ja katsotaan kantajan olevan vastuussa sekä omasta osallistumisestaan kyseiseen kartelliin että Alken-Maesin osallistumisesta siihen. Sitä vastoin komissio on katsonut, ettei kantajan voitu katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä osallistumisesta jakelijoiden tuotemerkeillä myydyn oluen alalla noudatettuun yhdenmukaistettuun menettelytapaan, koska se ei ollut itse osallistunut tähän kartelliin.

11 Rikkominen, johon kantajan katsotaan syyllistyneen, muodostuu siitä, että se on osallistunut sekä suoraan että tytäryhtiönsä Alken-Maesin välityksellä monimutkaiseen sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen, joka koski yleistä sopimusta aggressiivisista kilpailutoimenpiteistä pidättymisestä, vähittäiskaupan hintoja ja myynninedistämistoimia, hotelli‑, ravintola‑ ja kahvila-alan (jäljempänä hotelli‑ ja ravintola‑ala) asiakaskunnan jakamista, niin sanotut kansalliset asiakkaat mukaan lukien, hotelli‑ ja ravintola‑alan investointien ja mainonnan rajoittamista, hotelli‑ ja ravintola-alalla ja vähittäiskaupassa sovellettavaa uutta tariffirakennetta sekä hotelli‑ ja ravintola-alan ja vähittäiskaupan myyntiä koskevaa tietojen vaihtoa.

12 Riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että edellä mainittu rikkominen alkoi 28.1.1993 ja päättyi 28.1.1998.

13 Koska komissio katsoi tiettyjen seikkojen perusteella, että rikkominen oli loppunut, se ei pitänyt tarpeellisena velvoittaa kyseisiä yrityksiä lopettamaan rikkomista asetuksen N:o 17 3 artiklan nojalla.

14 Sitä vastoin komissio katsoi, että Interbrew’lle ja kantajalle oli määrättävä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla sakko sen johdosta, että ne olivat osallistuneet Interbrew’n ja Alken-Maesin kartelliin.

15 Komissio on riidanalaisessa päätöksessä todennut tältä osin, että kaikki Interbrew’n ja Alken-Maesin kartelliin osallistuneet olivat rikkoneet kilpailuoikeutta tahallisesti.

16 Laskiessaan määrättävien sakkojen määriä komissio on riidanalaisessa päätöksessä noudattanut suuntaviivoissa määriteltyä laskutapaa sekä yhteistyötiedonantoa.

17 Riidanalaisen päätöksen päätösosassa määrätään seuraavaa:

”1 artikla

[Interbrew], [Alken-Maes] ja [kantaja] ovat rikkoneet [EY] 81 artiklan 1 kohtaa osallistumalla monimutkaiseen sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen, joka koski yleistä sopimusta aggressiivisista kilpailutoimenpiteistä pidättymisestä, vähittäiskaupan hintoja ja myynninedistämistoimia, hotelli‑ ja ravintola-alan asiakaskunnan jakamista (sekä perinteisellä hotelli‑ ja ravintola-alalla että kansallisten asiakkaiden osalta), investointien ja mainonnan rajoittamista hotelli‑ ja ravintola-alalla, hotelli‑ ja ravintola-alalla ja vähittäiskaupassa sovellettavaa uutta tariffirakennetta sekä hotelli‑ ja ravintola-alan ja vähittäiskaupan myyntiä koskevaa tietojen vaihtoa 28 päivän tammikuuta 1993 ja 28 päivän tammikuuta 1998 välisenä aikana.

2 artikla

[Interbrew’lle] ja [kantajalle] määrätään seuraavat sakot 1 artiklassa todetuista rikkomisista:

a) [Interbrew]: 45,675 miljoonan euron suuruinen sakko.

b) [Kantaja]: 44,043 miljoonan euron suuruinen sakko.

– – ”

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset

18 Kantaja nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 22.2.2002 toimittamallaan kannekirjelmällä.

19 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (viides jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kehotti työjärjestyksensä 64 artiklan nojalla asianosaisia esittämään tiettyjä asiakirjoja ja vastaamaan kirjallisiin kysymyksiin. Asianosaiset noudattivat näitä kehotuksia asetetussa määräajassa.

20 Kantaja pyysi 30.11.2004 päivätyllä kirjeellään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta ensinnäkin liittämään asiakirja-aineistoon EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/C.37.750/B2 – Brasseries Kronenbourg, Brasseries Heineken) 29 päivänä syyskuuta 2004 tehdyn komission päätöksen, joka on annettu tiedoksi numerolla K(2004) 3597 lopullinen (jäljempänä Kronenbourg/Heineken‑päätös), ja toiseksi esittämään työjärjestyksen 64 artiklan 4 kohdan mukaisena prosessinjohtotoimenpiteenä komissiolle kehotuksen lausua ennen istuntoa tai sen aikana tuloksista, joita tämä on saanut tutkimuksessaan, joka koskee Interbrew’llä Belgian olutmarkkinoilla olevan määräävän aseman mahdollista väärinkäyttöä.

21 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin teki 3.12.2004 päätöksen, jossa se ensinnäkin liitti edellä mainitun kirjeen asiakirja-aineistoon ja ilmoitti komissiolle, että tätä kehotetaan istunnossa esittämään huomautuksensa kantajan pyynnöstä, jonka mukaan Kronenbourg/Heineken‑päätös on liitettävä asiakirja-aineistoon. Toiseksi päätöksessä hylättiin prosessinjohtotoimenpidettä koskeva pyyntö, jonka mukaan komission on lausuttava sen tutkimuksensa tuloksista, joka koskee Interbrew’llä Belgian olutmarkkinoilla olevan määräävän aseman mahdollista väärinkäyttöä.

22 Asianosaisten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 8.12.2004 pidetyssä julkisessa istunnossa. Komissio ilmoitti istunnossa, ettei se vastusta kantajan pyyntöä Kronenbourg/Heineken‑päätöksen liittämisestä asiakirja-aineistoon, ja tämä toteutettiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätöksellä.

23 Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen EY 230 artiklan nojalla ja toissijaisesti alentaa päätöksen 2 artiklassa määrättyä sakkoa EY 229 artiklan nojalla sekä

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

24 Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– hylkää kanteen ja

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

25 Kantaja vetoaa kanteensa tueksi kahdeksaan kanneperusteeseen. Kahdella ensisijaisella kanneperusteella pyritään riidanalaisen päätöksen kumoamiseen, ja ne koskevat puolustautumisoikeuksien ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista (ensimmäinen kanneperuste) sekä perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä (toinen kanneperuste). Kuudella muulla kanneperusteella, jotka on esitetty toissijaisesti, pyritään määrätyn sakon alentamiseen. Ne koskevat sakon perusmäärää vahvistettaessa tapahtunutta rikkomisen vakavuuden virheellistä arviointia suhteellisuusperiaatteen, yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja ne bis in idem ‑periaatteen vastaisesti (kolmas kanneperuste), rikkomisen keston virheellistä arviointia (neljäs arviointiperuste), Intrebrew’hun kohdistetusta pakosta muodostuvan raskauttavan olosuhteen perusteettomuutta (viides kanneperuste), rikkomisen uusimisesta muodostuvan raskauttavan olosuhteen perusteetonta huomioon ottamista kantajan osalta (kuudes kanneperuste), sovellettavien lieventävien olosuhteiden riittämätöntä huomioon ottamista (seitsemäs kanneperuste) ja kantajan yhteistyön laajuuden virheellistä arviointia yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja yhteistyötiedonannon vastaisesti (kahdeksas kanneperuste).

A Riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevat vaatimukset

1. Puolustautumisoikeuksien ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista koskeva kanneperuste

26 Kanneperusteessa on kolme osaa. Ensimmäisessä osassa kantaja väittää, ettei sille ole annettu tilaisuutta tutkia asiayhteyttä, jossa eräs komission raskauttavana todisteena pitämä asiakirja oli laadittu. Toisessa osassa kantaja huomauttaa, ettei komissio ole ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä antanut sen tutustua sakon laskennassa huomioon otettuihin seikkoihin. Lopuksi kolmannessa osassa kantaja väittää, että sillä, ettei komission ja Interbrew’n välisistä kokouksista ole asiakirja-aineistoa, sekä sillä, että komissio on kieltäytynyt antamasta kantajalle tiedoksi Interbrew’n vastausta väitetiedoksiantoon, loukataan paitsi puolustautumisoikeuksia myös hyvän hallinnon periaatetta.

a) Kanneperusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan kantajalle ei ole annettu tilaisuutta tutkia asiayhteyttä, jossa eräs komission raskauttavana todisteena pitämä asiakirja oli laadittu

Asianosaisten lausumat

27 Kantaja vaatii, että riidanalainen päätös on kumottava siitä syystä, ettei kantajalle ole annettu tilaisuutta kommentoida ja riitauttaa erään sellaisen asiakirjan otetta, jonka komissio oli alun perin kopioinut Heineken NV:n (jäljempänä Heineken) tiloissa tehdessään tähän tutkimukseen liittyvää tutkimusta Alankomaissa (jäljempänä Heineken‑asiakirja). Kantajan mukaan komissio on vedonnut tähän asiakirjaan riidanalaisen päätöksen 55 perustelukappaleessa tueksi päätelmälle, jonka mukaan kantaja on pakottanut Interbrew’tä uhkaamalla sitä kostotoimilla Ranskan markkinoilla saadakseen sen laajentamaan kartellin alaa. Muut seikat, jotka on otettu huomioon tämän päätelmän tueksi ja jotka mainitaan riidanalaisen päätöksen 54 perustelukappaleessa, ovat pelkästään Interbrew’n yksipuolisia lausumia.

28 Kantaja myöntää, että Heineken‑asiakirja mainitaan väitetiedoksiannossa ja että se on saanut tiedon siitä saadessaan tutustua asiakirja-aineistoon. Komissio on riidanalaisessa päätöksessä kuitenkin vain maininnut paikan ja olosuhteet, joissa Heineken‑asiakirja on saatu, ja pitänyt tätä asiakirjaa todistusvoimaisena muita muotovaatimuksia huomioon ottamatta, eikä se ole antanut kantajalle tilaisuutta tutkia asiayhteyttä, jossa asiakirja on laadittu.

29 Kantajan mukaan se ei siis ole saanut tutustua tätä asiakirjaa edeltäneisiin tai sitä seuranneisiin kirjeisiin tai sisäisiin muistioihin, koska ne eivät kuulu asiakirja-aineistoon. Asiakirja-aineistoon ei ole kantajan tätä koskevasta pyynnöstä huolimatta liitetty mitään tähän asiakirjaan liittyvää asiakirjatodistetta, joka on saatettu hankkia Alankomaissa toteutetussa tutkimuksessa. Asiakirja-aineistoon ei ole liitetty myöskään Heinekenin ja Interbrew’n mahdollisia kommentteja kyseisen asiakirjan merkityksestä. Komission ja Heinekenin kirjeenvaihto, joka koskee Heineken‑asiakirjan luottamuksellisuutta ja jonka komissio on antanut tiedoksi, ei myöskään sisällä mitään lisätietoja eikä osoita, että komissiolla olisi itsellään ollut tiedossa tämän asiakirjan tulkitsemiseen tarvittavat seikat.

30 Kantaja esittää tältä osin kaksi vaihtoehtoista väitettä. On joko niin, että nämä tulkintaan liittyvät seikat olivat olemassa mutta niitä ei ole liitetty asiakirja-aineistoon ja asiakirja-aineistoon tutustuminen on toteutettu sääntöjenvastaisesti puolustautumisoikeuksia loukaten, tai niin, että näitä seikkoja ei ollut olemassa ja komission oli sen perusteella, että se on velvollinen tutkimaan myös syyttömyyttä osoittavat seikat, todennettava Heineken‑asiakirjaan sisältyvien tietojen todennäköisyys selvittämällä, millaisessa asiayhteydessä asiakirja oli laadittu.

31 Kantaja väittää, että jos se olisi tiennyt, kuka Heineken‑asiakirjan oli tehnyt ja missä asiayhteydessä se oli laadittu, hallinnollinen menettely olisi joka tapauksessa voinut johtaa eri tulokseen, koska kantaja olisi mahdollisesti pystynyt osoittamaan, ettei asiakirja ollut aito tai todenperäinen. Tällaisessa tapauksessa Interbrew’n omat lausunnot eivät olisi voineet riittää näyttämään toteen pakkoa, jota siihen on väitetty kohdistetun. Kantaja katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksia on siis loukattu (yhdistetyt asiat T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok. 2000, s. II‑491, 247 kohta).

32 Komissio huomauttaa, että kantaja on saanut tutustua Heineken‑asiakirjaan, jonka ”asiayhteyden” se on voinut saada täysin selville, eikä kantaja sitä paitsi ole hallinnollisen menettelyn kuluessa missään vaiheessa väittänyt, että sen puolustautumisoikeuksia olisi loukattu. Komission mukaan Heineken‑asiakirja ei missään tapauksessa ollut ainoa todiste siitä, että kantaja uhkaili Interbrew’tä.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

33 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kilpailuasioissa oikeudella tutustua asiakirjoihin on erityisesti tarkoitus mahdollistaa se, että väitetiedoksiannon saaneet oikeussubjektit saavat tietoonsa komission asiakirjavihkoon sisältyvän selvitysaineiston, jotta ne voisivat asianmukaisella tavalla ilmaista tämän selvityksen perusteella näkemyksensä päätelmistä, jotka komissio on tehnyt väitetiedoksiannossaan (ks. yhdistetyt asiat T‑191/98 ja T‑212/98–T‑214/98, Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok. 2003, s. II‑3275, 334 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Oikeus tutustua asiakirjoihin kuuluu näin ollen menettelyllisiin takeisiin, joiden tarkoituksena on puolustautumisoikeuksien suojeleminen ja erityisesti sen varmistaminen, että oikeutta tulla kuulluksi voidaan tosiasiallisesti käyttää (ks. em. yhdistetyt asiat Atlantic Container Line ym. v. komissio).

34 Komissiolla on siis velvollisuus antaa EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamista koskevassa menettelyssä mukana oleville yrityksille kaikki tutkimuksen aikana kokoamansa asianosaisen syyllisyyttä ja syyttömyyttä osoittavat asiakirjat muiden yritysten liikesalaisuuksia sisältäviä, toimielimen sisäisiä ja muita luottamuksellisia tietoja sisältäviä asiakirjoja lukuun ottamatta (ks. edellä 33 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomion 335 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

35 Jos käy ilmi, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä perustanut kantansa syyllisyyttä osoittaviin asiakirjoihin, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon ja joita ei ole annettu tiedoksi kantajalle, kyseiset asiakirjat on hylättävä todisteina (ks. vastaavasti asia 107/82, AEG v. komissio, tuomio 25.10.1983, Kok. 1983, s. 3151, Kok. Ep. VII, s. 281, 24–30 kohta; edellä 31 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 382 kohta ja edellä 33 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomion 338 kohta).

36 Asiakirjojen, joihin olisi voinut sisältyä syyttömyyttä osoittavaa näyttöä, osalta on todettava, että kun kyseiset asiakirjat sisältyvät komission tutkinta-aineistoon, puolustautumisoikeuksien loukkaamisen mahdollinen toteaminen ei riipu tavasta, jolla asianomainen yritys on toiminut hallinnollisen menettelyn aikana, eikä siitä, oliko tämä yritys velvollinen pyytämään, että komissio antaa sen tutustua asiakirja-aineistoonsa tai että tämä toimittaa sille tietyt asiakirjat (asia T‑30/91, Solvay v. komissio, tuomio 29.6.1995, Kok. 1995, s. II‑1775, 96 kohta ja edellä 33 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomion 340 kohta).

37 Sitä vastoin sellaisten asiakirjojen osalta, joihin olisi voinut sisältyä syyttömyyttä osoittavaa näyttöä ja jotka eivät sisälly komission tutkinta-aineistoon, kantaja on velvollinen esittämään toimielimelle nimenomaisen pyynnön saada tutustua näihin asiakirjoihin, koska siinä tapauksessa, ettei kantaja tee näin hallinnollisen menettelyn aikana, se menettää tältä osin oikeutensa lopullisesta päätöksestä mahdollisesti nostettavan kumoamiskanteen yhteydessä (edellä 31 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 383 kohta ja edellä 33 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomion 340 kohta).

38 Kantajan väitteiden paikkansapitävyyttä on tutkittava näiden periaatteiden valossa.

39 Aluksi on todettava, ettei ole lainkaan kiistetty, että Heineken‑asiakirja tuli alun perin komission haltuun sellaisessa tarkastuksessa, jonka komissio suoritti asetuksen N:o 17 14 artiklan 3 kohdan nojalla Heinekenin toimitiloissa Alankomaissa 22. ja 23.3.2000 nyt käsiteltävänä olevasta asiasta erillisen asian yhteydessä. Komissio on nyt käsiteltävänä olevaa asiaa koskevassa hallinnollisessa menettelyssä myöhemmin eli 14.4.2000 vaatinut Heinekeniltä tietojensaantipyynnöllä asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaisesti uuden kopion asiakirjasta, joka liitettiin asiakirja-aineistoon.

40 On myös syytä todeta kantajan myöntävän, että Heineken‑asiakirjaa lainataan väitetiedoksiannossa ja että se on saanut tiedon tästä asiakirjasta päästessään tutustumaan asiakirja-aineistoon hallinnollisen menettelyn aikana. Siltä osin kuin on kysymys nimenomaisesti tästä asiakirjasta, kantaja on siis pystynyt käyttämään tehokkaasti oikeuttaan tulla kuulluksi.

41 Kantaja väittää kuitenkin, ettei se ole saanut tutustua mahdollisiin kirjeisiin tai sisäisiin muistioihin, jotka ovat saattaneet edeltää tai seurata Heineken‑asiakirjan laatimista ja joihin saattoi sisältyä syyttömyyttä osoittavia seikkoja.

42 Kantajan väitettä, jonka mukaan komissio ei ole antanut tällaisia kirjeitä tai sisäisiä muistioita, joita sillä oli hallussaan, tiedoksi kantajalle, ei voida hyväksyä. On nimittäin muistutettava, että oikeuskäytännön mukaan kantaja voi vedota puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen vain, jos se on hallinnollisen menettelyn aikana esittänyt komissiolle nimenomaisen pyynnön saada tutustua kyseisiin asiakirjoihin (ks. edellä 37 kohta).

43 Kantaja ei kuitenkaan ole esittänyt tällaista pyyntöä. Yhtäältä kantaja nimittäin on väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa todennut Heineken‑asiakirjan osalta pelkästään, että ”tämän asiakirjan todistusvoima on epäilyttävä [ja että väitetiedoksiannossa] tai asiakirjassa ei ole mitään sellaista seikkaa, jonka perusteella [kantaja] voisi tunnistaa sen tekijän tai tarkastella sen asiayhteyttä”. Tätä toteamusta ei voida pitää nimenomaisena pyyntönä saada tutustua kyseisiin kirjeisiin tai sisäisiin muistioihin. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen istunnossa tältä osin esittämään kysymykseen vastatessaan kantaja on sitä paitsi vahvistanut, että sen hallinnollisessa menettelyssä esittämä pyyntö saada tutustua asiakirja-aineistoon oli luonteeltaan yleinen. Toisaalta kantaja on 24. ja 28.1.2002 päivätyissä kirjeissään tyytynyt esittämään toisen, hyvin yleisluonteisesti muotoillun asiakirja-aineistoon tutustumista koskevan pyynnön, jossa ei ole mitään nimenomaista viittausta kyseisiin asiakirjoihin ja joka on joka tapauksessa tehty hallinnollisen menettelyn päättymisen jälkeen.

44 Kantajan väitteestä, jonka mukaan siinä tapauksessa, ettei komission hallussa ollut mitään kirjettä tai sisäistä muistiota, joka olisi edeltänyt tai seurannut Heineken‑asiakirjan laatimista, komissio on laiminlyönyt puolueettomuusvelvoitteensa jättäessään varmistumatta kyseisen asiakirjan sisällön todenperäisyydestä, riittää, kun todetaan, ettei tämä väite koske puolustautumisoikeuksiin liittyvää ongelmanasettelua. Kantaja nimittäin pyytää, että ratkaistaisiin, onko komissio riittävissä määrin näyttänyt toteen sen, mitä se aikoi todistaa erityisesti Heineken‑asiakirjalla, ja – jos mainittu asiakirja oli tarpeen tämän näytön esittämiseksi – onko asiakirjassa esitettyjen toteamusten todenperäisyys näytetty toteen riittävissä määrin. Kantaja siis kyseenalaistaa Heineken‑asiakirjan todistusvoiman, mutta tällä seikalla ei ole merkitystä tutkittaessa nyt käsiteltävänä olevaa kanneperustetta, joka koskee puolustautumisoikeuksien loukkaamista (ks. vastaavasti asia T‑37/91, ICI v. komissio, tuomio 29.6.1995, Kok. 1995, s. II‑1901, 72 kohta), vaan sitä tarkastellaan jäljempänä 260, 261, 271–273 ja 284–290 kohdassa.

45 Kanneperusteen ensimmäinen osa on siis hylättävä.

b) Kanneperusteen toinen osa, jonka mukaan komissio ei ole ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä antanut kantajan tutustua sakon laskennassa huomioon otettuihin seikkoihin

Asianosaisten lausumat

46 Kantajan mukaan sen puolustautumisoikeuksia on loukattu, koska komissio ei ole missään vaiheessa antanut kantajalle mahdollisuutta tutustua seikkoihin, joita se aikoi käyttää sakon suuruutta määrätessään, eikä mahdollisuutta kommentoida näitä seikkoja. Komissio on väitetiedoksiannossa pelkästään esittänyt muutaman rivin pituisen yhteenvedon suuntaviivoissa suositellusta laskentatavasta, eikä tässä tiedoksiannossa ole mitään sellaista, minkä perusteella kantaja olisi voinut ennakoida sen erityisen epäedullisen kohtelun, jota komissio sovelsi siihen, ja tästä johtuvan epäyhdenvertaisen kohtelun, jonka kohteeksi kantaja joutui Interbrew’hun verrattuna.

47 Kantaja toteaa erityisesti, ettei väitetiedoksiannossa ollut mitään, mikä olisi osoittanut sille, että komissio aikoi katsoa kantajan uusineen rikkomisen, sillä tämä raskauttava olosuhde on otettu komission päätöskäytännössä huomioon vain satunnaisesti. Kantajan mukaan komissio on vuonna 2001 useaan kertaan todennut rikkomisia uusineiden yritysten syyllistyneen kilpailusääntöjen rikkomisiin, mutta se ei kuitenkaan ole sakon suuruutta määrätessään vedonnut tähän raskauttavaan olosuhteeseen niiden osalta. Näin on toimittu F. Hoffmann-La Roche AG:n (jäljempänä Hoffmann-La Roche) osalta EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA‑sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/E‑1/37.512 – Vitamiinit) 21 päivänä marraskuuta 2001 tehdyssä komission päätöksessä 2003/2/EY (EYVL 2003, L 6, s. 1; jäljempänä vitamiinipäätös) ja EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA‑sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta (Asia COMP/E‑1/36.604 – Sitruunahappo) 5 päivänä joulukuuta 2001 tehdyssä komission päätöksessä 2002/742/EY (EYVL 2002, L 239, s. 18; jäljempänä sitruunahappopäätös) ja Stora Kopparbergs Bergslags AB:n (jäljempänä Stora) osalta – vaikkakin päätös on osoitettu sille eri nimellä – asiassa, joka johti EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA‑sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/E‑1/36.212 – Itsejäljentävä paperi) 20 päivänä joulukuuta 2001 tehtyyn komission päätökseen 2004/337/EY (EUVL 2004, L 115, s. 1; jäljempänä itsejäljentävää paperia koskeva päätös), tai vielä Volkswagen AG:n (jäljempänä Volkswagen) osalta EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan soveltamisesta (Asia COMP/F‑2/36.693 – Volkswagen) 29 päivänä kesäkuuta 2001 tehdyssä komission päätöksessä 2001/711/EY (EYVL L 262, s. 14; jäljempänä Volkswagen II ‑päätös). Kantajan mukaan tämä erilainen kohtelu ei kuitenkaan ole perusteltua.

48 Kantaja toteaa, että tällaisen maininnan poisjättäminen on sitäkin vahingollisempaa, kun asiassa, joka johti EY:n perustamissopimuksen 82 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/E‑2/36.041/PO – Michelin) 20 päivänä kesäkuuta 2001 tehtyyn komission päätökseen 2002/405/EY (EYVL 2002, L 143, s. 1; jäljempänä Michelin II ‑päätös), jossa komissio samoin otti uusimisen huomioon raskauttavana olosuhteena, kyseessä olleelle yritykselle oli ennen päätöksen tekemistä annettu tilaisuus esittää lausumansa tästä seikasta.

49 Komissio väittää, että sillä on harkintavaltaa sakon määrää vahvistaessaan ja että se on maininnut väitetiedoksiannossa kaikki seikat, jotka se aikoi ottaa tässä tarkoituksessa huomioon, mukaan lukien perusteluvelvollisuuden edellyttämät seikat. Komissio katsoo, ettei se ollut tämän lisäksi velvollinen mainitsemaan, että se aikoi ottaa uusimisen huomioon raskauttavana olosuhteena. Komission mukaan kantaja ei missään tapauksessa voinut olla tietämätön siitä, että suuntaviivoissa uusiminen mainitaan nimenomaisesti raskauttavana olosuhteena, eikä siitä, että kantajan oli jo kahdesti todettu syyllistyneen kilpailusääntöjen rikkomiseen.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

50 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun komissio ilmoittaa väitetiedoksiannossaan nimenomaisesti, että se aikoo tutkia, onko yrityksille määrättävä sakkoja, ja kun se myös mainitsee ne tärkeimmät tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka voivat johtaa sakon määräämiseen, kuten oletetun rikkomisen vakavuuden ja keston sekä sen, että kilpailusääntöjä on rikottu tahallaan tai tuottamuksesta, se täyttää velvoitteensa kunnioittaa yritysten oikeutta tulla kuulluiksi. Näin toimimalla se antaa yrityksille tiedot, jotka ovat tarpeen, jotta ne voivat puolustautua paitsi sitä vastaan, että niiden vahvistetaan rikkoneen kilpailusääntöjä, myös sakkojen määräämistä vastaan (yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok. 1983, s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 21 kohta ja asia T‑31/99, ABB Asea Brown Boveri v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1881, 78 kohta).

51 Siltä osin kuin on kysymys sakkojen suuruuden määräämisestä, asianomaisten yritysten puolustautumisoikeudet turvataan komission käsittelyssä sillä, että yritykset voivat esittää huomautuksia rikkomisen kestosta, vakavuudesta ja kilpailunvastaisuuden ennakoitavuudesta. Yrityksillä on sakon suuruuden määräämisen osalta lisäksi yksi menettelyllinen lisätae, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on asetuksen N:o 17 17 artiklan nojalla täysi harkintavalta, ja se voi erityisesti poistaa sakon tai alentaa sitä (asia T‑83/91, Tetra Pak v. komissio, tuomio 6.10.1994, Kok. 1994, s. II‑755, Kok. Ep. XVI, s. II‑1, 235 kohta ja vastaavasti edellä 50 kohdassa mainittu asia ABB Asea Brown Boveri v. komissio, tuomion 79 kohta).

52 Nyt esillä olevassa asiassa on todettava ensinnäkin, että komissio on väitetiedoksiannon 213 kohdassa todennut niiden tosiseikkojen osalta, joista yrityksiä arvosteltiin, aikovansa määrätä sakkoja yrityksille, joille väitetiedoksianto on osoitettu, muun muassa kantajalle. Komissio on väitetiedoksiannon 214 kohdassa todennut lisäksi, että sen on määrättävien sakon suuruuden määrittämiseksi otettava huomioon kaikki asian olosuhteet ja erityisesti rikkomisen vakavuus ja kesto. Komissio on väitetiedoksiannon 216 kohdassa lisäksi todennut, että se ottaa tässä tiedoksiannossa esiin tuoduista tosiseikoista huomioon erityisesti sen, että kyseessä olevilla yhteisjärjestelyillä rikottiin EY 81 artiklan 1 kohtaa tahallisesti.

53 Komissio on samassa 216 kohdassa todennut myös, että markkinoiden jakamista ja hintojen vahvistamista koskevat sopimukset, sellaisina kuin niitä on kuvailtu väitetiedoksiannossa, edustivat jo luonteensa puolesta kaikkein vakavinta EY 81 artiklan 1 kohtaan kohdistuvien rikkomisten tyyppiä. Komissio on väitetiedoksiannon 215 kohdassa täsmentänyt, että se ottaa rikkomisen vakavuutta arvioidessaan huomioon rikkomisen luonteen, sen todellisen vaikutuksen markkinoihin silloin, kun tämä on mitattavissa, sekä relevanttien maantieteellisten markkinoiden laajuuden. Komissio on väitetiedoksiannon 216 kohdassa lisäksi todennut, että se määrittää kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen osuuden ottaen huomioon muiden tekijöiden ohella osuuden, joka kullakin on ollut kyseessä olleissa salaisissa sopimuksissa, ja sen, kuinka kauan kukin on osallistunut rikkomiseen.

54 Komissio on myös täsmentänyt väitetiedoksiannon 217 kohdassa, että kullekin yritykselle määrättävän sakon suuruus heijastaa mahdollisia raskauttavia tai lieventäviä olosuhteita ja että komissio soveltaa yhteistyötiedonantoa, kun siihen on aihetta. Komissio on 218 kohdassa lopuksi todennut, että se aikoo vahvistaa sakkojen määrän tasolle, joka takaa, että niillä on rikkomista estävä vaikutus.

55 Edellä todetusta seuraa, että komissio on edellä mainitun oikeuskäytännön mukaisesti tuonut väitetiedoksiannossaan (213–218 kohta) nimenomaisesti esiin aikomuksensa määrätä sakkoja yrityksille, joille tiedoksianto on osoitettu, ja ne tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka se ottaa huomioon kantajalle määrättävän sakon määrää laskiessaan, joten kantajan oikeutta tulla kuulluksi on tältä osin noudatettu.

56 Toiseksi on siltä osin kuin on kysymys tarkemmin uusimisesta muodostuvasta raskauttavasta olosuhteesta, joka on otettu kantajan osalta huomioon, todettava yhtäältä, että suuntaviivoissa mainitaan esimerkkinä raskauttavasta olosuhteesta saman yrityksen syyllistyminen uudelleen samanlaatuiseen rikkomiseen, ja toisaalta, että komissio on väitetiedoksiannossa todennut, että se ottaa huomioon kullakin yrityksellä kyseisissä salaisissa sopimuksissa olleen osuuden ja että sakon määrä heijastaa mahdollisia raskauttavia tai lieventäviä olosuhteita. Kantaja ei siis voinut olla tietämätön siitä, että komissio otti tämän raskauttavan olosuhteen huomioon katsoessaan, että sen soveltamisedellytykset täyttyivät.

57 Kolmanneksi on erityisesti sen väitteen osalta, jonka mukaan kantajaa on syrjitty verrattuna muihin rikkomiseen uudelleen syyllistyneisiin yrityksiin, joiden osalta tätä raskauttavaa olosuhdetta ei ole otettu huomioon, korostettava, ettei pelkästään se seikka, että komissio on aiemmassa päätöskäytännössään katsonut, että tiettyjä tekijöitä ei pidetä raskauttavina olosuhteina sakon suuruutta määrättäessä, merkitse, että komission olisi arvioitava kysymystä samalla tavalla myöhemmässä päätöksessä (ks. vastaavasti erityisesti asia T‑7/89, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio 17.12.1991, Kok. 1991, s. II‑1711, Kok. Ep. XI, s. II‑79, 357 kohta; asia T‑347/94, Mayr-Melnhof v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II‑1751, 368 kohta ja asia T‑23/99, LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1705, 234 ja 337 kohta). Toisaalta on todettava, että kuten edellä 56 kohdassa esitetyistä näkökohdista ilmenee, jollekin yritykselle toisen asian yhteydessä annettu mahdollisuus lausua siitä, että sitä aiotaan pitää rikkomisen uusijana, ei millään tavalla merkitse, että komissio olisi velvollinen toimimaan samalla tavalla kaikissa tapauksissa tai että kantajaa olisi estetty käyttämästä täysimääräisesti oikeuttaan tulla kuulluksi, jollei sille anneta tällaista mahdollisuutta.

58 Kanneperusteen toinen osa on näissä olosuhteissa hylättävä.

c) Kanneperusteen kolmas osa, joka koskee sitä, ettei komission ja Interbrew’n välisistä kokouksista ole asiakirja-aineistoa, sekä sitä, että komissio on kieltäytynyt antamasta kantajalle tiedoksi Interbrew’n vastausta väitetiedoksiantoon

Asianosaisten lausumat

59 Kantaja väittää yhtäältä, ettei sen enempää väitetiedoksiannossa kuin riidanalaisessa päätöksessäkään ole sellaisia tarkkoja tietoja, joiden perusteella kantaja voisi arvioida komission virkamiesten ja Interbrew’n edustajien välisten, riidanalaisen päätöksen 34 perustelukappaleessa mainittujen kokousten sisältöä ja ulottuvuutta. Komission asiakirja-aineistoon ei ole myöskään liitetty yhtään pöytäkirjaa näistä kokouksista, joita ei tässä tapauksessa ollut saatettu kantajan tietoon ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä. Toisaalta komissio on kantajan mukaan loukannut tämän puolustautumisoikeuksia sekä hyvän hallinnon periaatetta, kun se on 7.2.2002 päivätyllä kirjeellään evännyt kantajalta oikeuden tutustua Interbrew’n väitetiedoksiantoon antamaan vastaukseen.

60 Kantaja katsoo ensinnäkin, ettei sille ole annettu tilaisuutta varmistua Interbrew’n edellä mainituissa kokouksissa mahdollisesti esittämien toteamusten paikkansapitävyydestä ja tarpeen vaatiessa riitauttaa niitä, vaikka niillä on saattanut olla huomattava vaikutus siihen, miten komissio on arvioinut asiassa merkityksellisiä tosiseikkoja ja tutkimuksen kohteena olevien yritysten yhteistyötä.

61 Tältä osin kantaja väittää erityisesti, että komission asenne Interbrew’hun on ollut kautta linjan hyväntahtoinen vastakohtana sille ankaruudelle, jota komissio on osoittanut kantajaa kohtaan. Kantajan mukaan kyseisten epämuodollisten kokousten sisältö saattaa siten selittää sen, ettei menettelyn aikana ole viitattu Interbrew’n määräävään markkina-asemaan, vaikka tämä oli syynä tutkimukseen. Asiakirja-aineisto ei myöskään tue riidanalaisessa päätöksessä olevaa mainintaa M. L. B:n (Alken‑Maes) ja M. A. B:n (Interbrew) välillä 9.12.1996 käydystä puhelinkeskustelusta. Sama koskee sellaisen 5.5.1994 pidetyn Interbrew’n sisäisen kokouksen selostettua sisältöä, jossa Interbrew’n toimitusjohtaja (M. M.) olisi esitellyt suunnitelman, jonka väitetään olevan kantajan vaatimusten mukainen ja jonka mukaan Interbrew’n oli siirrettävä 500 000 hehtolitran oluentoimituskiintiö Alken‑Maesille.

62 Toiseksi kantaja väittää, ettei se ole saanut tutustua Interbrew’n väitetiedoksiantoon antamaan vastaukseen, koska komissio on evännyt tämän tutustumisoikeuden. Kantaja nimittäin on 24. ja 28.1.2002 päivätyillä kirjeillään nimenomaisesti pyytänyt komissiolta mahdollisuutta tutustua asiakirja-aineistoon uudestaan, erityisesti mahdollisuutta tutustua Interbrew’n väitetiedoksiantoon antamaan vastaukseen, minkä komissio on evännyt 7.2.2002 päivätyllä kirjeellään.

63 Komissio toteaa, että kantaja tiesi epämuodollisten kokousten olemassaolosta, eikä se ole hallinnollisen menettelyn aikana missään vaiheessa pyytänyt saada tutustua näiden kokousten mahdollisiin pöytäkirjoihin, joita ei sitä paitsi ole olemassa ja jotka olisivat joka tapauksessa olleet hyödyttömiä. Komission mukaan kaikki riidanalaiseen päätökseen sisältyvät tosiseikat perustuvat asiakirja-aineistossa oleviin asiakirjoihin, eikä kantaja ole missään vaiheessa kiistänyt, etteikö se olisi saanut tutustua asiakirja-aineistoon. Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi 30 päivänä toukokuuta 2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1049/2001 (EYVL L 145, s. 43) perusteella tehty hakemus saada tutustua asiakirjoihin on komission mukaan peruutettu.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

64 Ensinnäkin siltä osin kuin on kysymys epämuodollisista kokouksista osapuolten kanssa, on todettava, ettei sen enempää kantaja kuin komissiokaan kiistä kirjelmissään sitä tosiseikkaa, ettei tällaisista kokouksista ole laadittu pöytäkirjoja. Ensimmäisen kanneperusteen tällä osalla, joka koskee näitä kokouksia, väitetään näin ollen, että komissio on velvollinen laatimaan tällaisia pöytäkirjoja ja mahdollistamaan osapuolten tutustumisen niihin, jotta se kunnioittaisi asiakirjoihin tutustumista koskevaa oikeutta kilpailuasioissa.

65 Tältä osin on todettava, että edellä 33 ja 34 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan kilpailuasioissa oikeudella tutustua asiakirjoihin on tarkoitus mahdollistaa se, että väitetiedoksiannon saaneet oikeussubjektit saavat tietoonsa komission asiakirjavihkoon sisältyvän selvitysaineiston, jotta oikeutta tulla kuulluksi voitaisiin käyttää asianmukaisesti. Komissiolla on siis velvollisuus antaa asianomaisille yrityksille kaikki tutkimuksen aikana kokoamansa asianosaisen syyllisyyttä tai syyttömyyttä osoittavat asiakirjat muiden yritysten liikesalaisuuksia sisältäviä, komission sisäisiä ja muita luottamuksellisia tietoja sisältäviä asiakirjoja lukuun ottamatta.

66 Oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, ettei komissiolla sitä vastoin ole mitään yleistä velvollisuutta laatia pöytäkirjoja keskusteluista, joita se on perustamissopimuksen kilpailusääntöjen soveltamisen yhteydessä käynyt muiden osapuolten kanssa pitäessään kokouksia näiden kanssa (ks. vastaavasti edellä 33 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomion 351 kohta).

67 Se, ettei tällaista velvollisuutta ole, ei kuitenkaan vapauta komissiota niistä velvollisuuksista, joita sillä on asiakirja-aineistoon tutustumista koskevan oikeuden alalla. Ei nimittäin voida hyväksyä, että puolustautumisoikeuksia loukattaisiin turvautumalla käytäntöön, jonka mukaan kolmansiin pidetään yhteyttä suullisesti. Jos komissio siten aikoo päätöksessään käyttää toisen osapuolen sille suullisesti esittämää, syyllisyyttä osoittavaa todistetta, sen on annettava asianomaiselle yritykselle tilaisuus tutustua siihen, jotta tämä voisi asianmukaisella tavalla ilmaista näkemyksensä päätelmistä, jotka komissio on tehnyt tämän todisteen perusteella. Komission on tarvittaessa laadittava tässä tarkoituksessa asiakirja, joka sisällytetään sen asiakirja-aineistoon (ks. vastaavasti edellä 33 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomion 352 kohta).

68 Nyt esillä olevassa asiassa on todettava, että kahta konkreettista väitettä lukuun ottamatta kantajan argumentaatio muodostuu siitä, että se väittää yleisluonteisesti ensinnäkin, että epämuodollisilla kokouksilla on voinut olla huomattava vaikutus tosiseikkojen ja tutkimuksen kohteena olevien yritysten yhteistyön arviointiin, ja seuraavaksi, että komissio on menettelyn aikana suhtautunut Interbrew’hun kautta linjan hyväntahtoisesti vastakohtana sille ankaruudelle, jolla kantajaa arvioidaan riidanalaisessa päätöksessä, ja lopuksi, että jos epämuodollisissa kokouksissa esitetyt tiedot olivat hyödyllisiä Interbrew’lle, ne ovat väistämättä vaikuttaneet sen asemaan.

69 Tällä yleisluonteisella argumentaatiolla, jossa ei täsmennetä, millä tavoin ne syyllisyyttä osoittavat seikat, jotka komissio on riidanalaisessa päätöksessä ottanut huomioon, perustuvat epämuodollisissa kokouksissa kerrottuihin seikkoihin, ei voida näyttää puolustautumisoikeuksien loukkaamista toteen, vaan tätä on tutkittava kuhunkin yksittäistapaukseen liittyvien erityisten olosuhteiden perusteella (ks. vastaavasti edellä 36 kohdassa mainittu asia Solvay v. komissio, tuomion 60 kohta). Kuten edellä 33 kohdassa on todettu, kilpailuasioissa oikeus tutustua asiakirjoihin myönnetään ainoastaan sen vuoksi, että kyseessä olevat yritykset voisivat asianmukaisella tavalla ilmaista näkemyksensä päätelmistä, jotka komissio on tehnyt väitetiedoksiannossaan. Koska kantaja ei kuitenkaan ole kahta jäljempänä tutkittavaa konkreettista väitettä lukuun ottamatta maininnut yhtäkään väitetiedoksiannossa ja sitten riidanalaisessa päätöksessä esitettyä väitettä, joka perustuisi epämuodollisissa kokouksissa suullisesti kerrottuihin seikkoihin, joihin kantajalla ei olisi ollut tilaisuutta tutustua, se ei voi väittää komission loukanneen puolustautumisoikeuksia tältä osin (ks. vastaavasti edellä 33 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomion 353 ja 354 kohta).

70 Niiden edellä mainittujen kahden konkreettisen väitteen osalta, joiden mukaan riidanalaisessa päätöksessä olevien viittausten, jotka koskevat 9.12.1996 käytyä puhelinkeskustelua ja 5.5.1994 pidetyn sisäisen kokouksen sisältöä, lähteenä voi olla vain epämuodollisten kokousten sisältö, on tutkittava, perustuvatko kyseiset tosiseikat asiakirja-aineistoon sisältyviin täsmällisiin seikkoihin.

71 Siltä osin kuin on ensinnäkin kysymys 9.12.1996 käydystä puhelinkeskustelusta, joka mainitaan riidanalaisen päätöksen 91 perustelukappaleessa, on todettava, että väitetiedoksiannon 93 kohdassa mainitaan, että ”19.9. [pidetyn] kokouksen jälkeen M. L. B. (Alken‑Maes) keskusteli 9.12.1996 M. A. B:n (Interbrew) kanssa puhelimitse”. Tähän virkkeeseen liittyy alaviite 116, jossa todetaan seuraavaa: ”Alken‑Maesin 7.3.2000 päivätty kirje ja sen liitteet 42 ja 44 ([komission asiakirjavihon sivut] 7884, 8513 ja 8528–8530), joissa on viittauksia seuraaviin asiakirjoihin: Alken‑Maesin tiloissa suoritettu tarkastus, asiakirja AvW19 ([komission asiakirjavihon sivut] 150–153) ja asiakirja MV17 ([komission asiakirjavihon sivut] 532–541).” Samat viitteet ovat riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 123, joka liittyy 91 perustelukappaleeseen.

72 Komissio on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen, jossa sitä on pyydetty täsmentämään, mitkä seikat saivat sen päättelemään, että M. L. B. (Alken‑Maes) ja M. A. B. (Interbrew) olivat käyneet 9.12.1996 Interbrew’n hinnastoa koskeneen puhelinkeskustelun, antamassaan vastauksessa todennut päätyneensä tähän käsitykseen komission asiakirjavihon sivun 8513 perusteella; kyseessä on Alken‑Maesin komissiolle 7.3.2000 osoittaman kirjeen liitteen 42 viimeinen sivu.

73 Tämän asiakirjan, joka muodostuu M. L. B:n (Alken‑Maes) käsinkirjoitetuista muistiinpanoista, analyysi osoittaa, että vaikka siinä ei mainita mitään 9.12.1996 käytyä puhelinkeskustelua, siinä on sitä vastoin useita merkintöjä, jotka on selvästi tehty sen jälkeen, kun asiakirja oli alun perin laadittu, ja jotka ilmeisesti ovat vastauksia alun perin laadittuihin kysymyksiin, jotka ovat koskeneet Interbrew’n hintaehtoja. Kolmessa näistä merkinnöistä on päivämäärä ”(9/12/96)” ja kahdessa näistä lyhenne ”IB” (Interbrew) ja yhdessä lisäksi nimikirjaimet M. A. B. (Interbrew).

74 On ensinnäkin katsottava, että maininta, jonka mukaan Interbrew’n ja Alken‑Maesin välillä oli 9.12.1996 ollut Alken‑Maesin hintaehtoja koskenut yhteydenotto, todellakin on väitetiedoksiannossa ja että sen yhteydenoton olemassaoloa, johon komissio viittaa, osoittaa asiakirja, joka sisältyy asiakirja-aineistoon ja johon kantaja on voinut tutustua, koska sen entinen tytäryhtiö Alken‑Maes oli itse toimittanut sen komissiolle. Kuulluksituloa koskevan oikeuden käyttämisen kannalta on merkityksetöntä, tapahtuiko yhteydenotto puhelimitse vai ei, koska siitä huolimatta, että on valitettavaa, ettei komission tätä koskevan toteamuksen tueksi ole esitetty näyttöä, kantajan oikeus tulla kuulluksi koskee yhteydenoton olemassaoloa ja tarpeen vaatiessa sen sisältöä mutta ei sitä, tapahtuiko yhteydenotto puhelimitse, koska tällä seikalla ei ole merkitystä ratkaistaessa, rikottiinko yhteydenotolla kilpailusääntöjä.

75 Siltä osin kuin on seuraavaksi kysymys riidanalaisen päätöksen 53 kohdassa olevasta toteamuksesta eli siitä, että ”suunnitelma”, jonka Interbrew’n toimitusjohtaja esitteli 5.5.1994 pidetyssä sisäisessä kokouksessa, oli ”Danonen/Kronenbourgin vaatimusten mukainen” ja että toisin sanoen ”Interbrew’n oli luovutettava Alken‑Maesille 500 000 hehtolitran toimituskiintiö (erityisesti vähittäiskaupassa)”, on todettava, että väitetiedoksiannon 55 kohdassa mainitaan, että ”Interbrew’n tiloissa käydyissä sisäisissä keskusteluissa [M. M.] esitteli seuraavan suunnitelman, joka on Danonen/Kronenbourgin vaatimusten mukainen. Interbrew’n on luovutettava Alken‑Maesille 500 000 hehtolitran toimituskiintiö (erityisesti vähittäiskaupassa)” ja että jos ”Interbrew ei suostuisi tähän vaatimukseen, Ranskan Interbrew tuhottaisiin yhteistyössä Heinekenin kanssa, ja Belgian Interbrew’tä vastaan käytäisiin erittäin alhaisilla hinnoilla”. Tätä seuraavassa 56 kohdassa täsmennetään, että ”Kronenbourgin esittämää suunnitelmaa tarkasteltiin 5.5.1994 pidetyssä Interbrew’n sisäisessä kokouksessa”. Väitetiedoksiannon 55 kohdassa on kaksi alaviitettä eli alaviitteet 35 ja 36, joissa viitataan 28.2.2000 päivättyyn Interbrew’n kirjeeseen ja sen liitteeseen 18 (komission asiakirjavihon sivu 7683). Samat asiakirjaviitteet ovat riidanalaisen päätöksen 53 perustelukappaleessa.

76 Tältä osin on todettava, että Interbrew’n 28.2.2000 päivätyn kirjeen liitteessä 18, joka on Interbrew’n M. C:n lausunto, on sivulla 2 seuraava virke:

”[M. M:n] aloitteesta keskustelimme sisäisessä kokouksessa (5.5.1994) Kronenbourgin vaatimasta suunnitelmasta. Lyhyesti sanottuna KRO kiristi ITW:tä siirtämään 500 000 [hehtolitran] toimituskiintiön AM:lle (erityisesti elintarvikeliiketoiminnan alalla). Muussa tapauksessa ne tuhoaisivat yhdessä Heinekenin kanssa Ranskan ITW:n ja kävisivät Belgian ITW:tä vastaan erittäin alhaisilla hinnoilla.”

77 On siis todettava, että riidanalaisen päätöksen 53 perustelukappaleeseen ja väitetiedoksiannon 55 ja 56 kohtaan sisältyvä toteamus vastaa asiasisällöltään Interbrew’n sellaisen kirjallisesti esittämän tiedon sisältöä, joka sisältyy asiakirja-aineistoon ja johon kantaja on tämän perusteella päässyt tutustumaan. Kantaja ei siis voi vedota siihen, ettei se ole riidanalaisen päätöksen 53 perustelukappaleessa esitetyn toteamuksen osalta voinut käyttää tehokkaasti oikeuttaan tulla kuulluksi.

78 Edellä todetusta seuraa yhtäältä, että toteamukset, joita on väitetty esitetyn Interbrew’n kanssa pidetyissä epämuodollisissa kokouksissa, sisältyivät väitetiedoksiantoon, ja toisaalta, että ne joka tapauksessa perustuivat asiakirjoihin, joihin kantaja on saanut tutustua, siltä osin kuin ne olivat välttämättömiä sen toteen näyttämiseksi, että EY 81 artiklan 1 kohtaa oli rikottu. On siis katsottava, että kantaja on pystynyt asianmukaisella tavalla ilmaisemaan näkemyksensä näistä toteamuksista ja että sen oikeutta tulla kuulluksi on kunnioitettu.

79 Toiseksi on siltä osin kuin on kysymys väitteestä, jonka mukaan kantajalta on puolustautumisoikeuksia loukaten evätty oikeus saada tutustua asiakirjoihin, jotka on liitetty asiakirjavihkoon sen jälkeen, kun kantaja oli saanut tutustua tähän 5.10.2002, ja joihin kuuluu erityisesti Interbrew’n vastaus väitetiedoksiantoon, siltä osin kuin tämä olisi voinut sisältää syyttömyyttä osoittavia seikkoja, riittää, kun muistutetaan, että pyyntö saada tutustua asiakirjavihon lisäasiakirjoihin on esitetty 24. ja 28.1.2002 päivätyillä kirjeillä hallinnollisen menettelyn päättymisen jälkeen. Se, ettei kantaja esitä tällaista pyyntöä hallinnollisen menettelyn aikana, merkitsee, että se menettää tältä osin oikeutensa myöhemmin nostettavan kumoamiskanteen yhteydessä (edellä 31 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomion 383 kohta). Tämä väite on siis hylättävä.

80 Asetuksen N:o 1049/2001 perusteella 4.3.2002 esitetystä hakemuksesta saada tutustua asiakirjoihin riittää, kun todetaan, että tämän asetuksen 7 artiklan 2 kohdassa säädetään, että ”jos hakemus hylätään kokonaan tai osittain, hakija voi viidentoista työpäivän kuluessa siitä, kun hän on vastaanottanut toimielimen vastauksen, tehdä uudistet[un] hakemu[ksen] ja pyytää toimielintä tarkistamaan kantaansa”. Sen johdosta, että komissio oli 26.3.2002 kieltäytynyt hyväksymästä kantajan hakemusta asiakirjoihin tutustumisesta, on kuitenkin todettava, että koska kantaja ei tehnyt uudistettua hakemusta säädetyssä määräajassa, kuten se on istunnossa vahvistanut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksen johdosta, se on peruuttanut 4.3.2002 tekemänsä hakemuksen.

81 Tästä seuraa, että kanneperusteen kolmas osa on hylättävä samoin kuin näin ollen koko kanneperuste.

2. Perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä koskeva kanneperuste

a) Asianosaisten lausumat

82 Kantajan mukaan riidanalaista päätöstä on perusteltu puutteellisesti, koska se ei yhtäältä sisällä mitään relevanttien markkinoiden määritelmää, vaikka kyseessä on kaiken kilpailunvastaiseen käyttäytymiseen kohdistuvan arvioinnin välttämätön ennakkoedellytys, ja koska siinä toisaalta sakon määrän laskemisen osalta tyydytään pelkästään viittaamaan suuntaviivoihin ilmoittamatta kantajalle määrätyn sakon suuruuden määrittämisessä käytettyjen arviointiperusteiden tarkkaa merkitystä.

83 Kantaja toteaa siten ensinnäkin, että riidanalaista päätöstä on perusteltu puutteellisesti, koska se ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytännössä (yhdistetyt asiat T‑68/89, T‑77/89 ja T‑78/89, SIV ym. v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, s. II‑1403, Kok. Ep. XII, s. II‑287, 159 kohta; ns. tasolasitapaus) asetetun vaatimuksen vastaisesti ei perustu kyseisessä asiassa relevanttien markkinoiden asianmukaiseen määritelmään vaan pelkästään ”Belgian olutmarkkinoiden” olemassaoloa koskevaan toteamukseen. Komissio on tehnyt virheen, kun se ei ole analysoinut relevantin markkinan tai relevanttien markkinoiden tarkkaa maantieteellistä laajuutta eikä panimoalan eri tuotteiden mahdollista korvaavuutta. Se, että komissio on puolustuksessaan korvannut ilmaisun ”Belgian olutmarkkinat” ilmaisulla ”Belgian olutala”, ei ole vastaus kantajan väitteeseen, jonka mukaan markkinoiden määritelmä oli nyt esillä olevassa asiassa erottamaton osa rikkomisen määritelmää. Tapaa, jolla mainitut maantieteelliset markkinat eli Belgian ja Ranskan markkinat on määritelty, on riidanalaisessa päätöksessä selvitetty puutteellisesti.

84 Kantajan mukaan komissio on lisäksi ottanut huomioon Ranskan markkinoihin liittyviä tosiseikkoja ilman, että olisi pidetty tarpeellisena analysoida niiden merkitystä näiden markkinoiden erityispiirteiden valossa. Komissio tukeutuu erityisesti väitteeseen Ranskan markkinoilla toteutettavien kostotoimenpiteiden uhasta, jonka kantajan väitetään kohdistaneen Interbrew’hun, vaikka tällaisen kilpailua rajoittavan käyttäytymisen olemassaolo voitaisiin näyttää toteen vasta sen jälkeen, kun on todettu, että kantajalla on tiettyä valtaa oikein määritellyillä markkinoilla.

85 Nyt esillä olevassa asiassa tietyillä seikoilla, joihin on tukeuduttu riidanalaisen päätöksen kohteena olevaa rikkomista todettaessa, muun muassa 11.5.1994 pidetyllä kokouksella, 6.7.1994 käydyllä puhelinkeskustelulla ja 17.4.1997 pidetyllä kokouksella, oli komission mukaan laajempi kohde kuin Belgia. Ranskan ja Belgian välinen vuorovaikutus ja se, että käyttäytyminen oli molemmissa maissa samanlaista, olivat komission mukaan olleet rikkomisen tärkeitä osatekijöitä erityisesti väitetyn uhan osalta.

86 Kantaja toteaa tältä osin, että komission valinta, että samanlaisia piirteitä sisältäviä käyttäytymismuotoja käsitellään erillisissä puitteissa, poikkeaa sen aikaisemmasta käytännöstä, jonka mukaan erilaiset kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevät käyttäytymiset todetaan yhdessä päätöksessä, jos niiden välillä on jokin yhteys sen johdosta, että kartellin osapuolet ovat samat, kartellin mekanismit ovat eri maissa samankaltaiset tai eri alueiden tai tuotteiden välillä on vuorovaikutusta (ks. esim. EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamismenettelystä (Asia IV/34.279/F3 – ADALAT) 10 päivänä tammikuuta 1996 tehty komission päätös 96/478/EY (EYVL L 201, s. 1; jäljempänä ADALAT‑päätös) sekä vitamiinipäätös ja itsejäljentävää paperia koskeva päätös).

87 Kantajan mukaan valinta, että tehdään useita päätöksiä, asettaa sen kuitenkin oikeudellisen epävarmuuden tilanteeseen ja mahdollistaa sen, että komissio voi sakon perusmääriä ja mahdollisesti korotuskertoimia toistuvasti soveltamalla paisuttaa tietyn tosiseikkojen kokonaisuuden osalta määrättyjen sakkojen kokonaismäärää keinotekoisesti ilman, että asianomaisilla yrityksillä olisi ollut mahdollisuutta ymmärtää, millä tavoin käyttäytymiset olivat erillisiä ja mistä syystä ne olivat eri rikkomisia.

88 Toiseksi kantaja toteaa, että riidanalaista päätöstä on perusteltu puutteellisesti myös sakon määrän laskemisen osalta. Komissio on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa ja loukannut oikeusvarmuuden periaatetta, koska se on riidanalaisen päätöksen 294 perustelukappaleessa pelkästään viitannut suuntaviivoissa määriteltyyn laskutapaan, vaikka suuntaviivojen tarkoituksena on ”varmistaa komission päätösten avoimuus ja objektiivisuus suhteessa yrityksiin kuin myös yhteisöjen tuomioistuimeen”.

89 Koska sakon määrän perustelu pohjautuu laskutapaan, jossa käytetään numeromääräistä lähtökohtaa, johon tehdään korjauksia, on olennaisen tärkeää, että komissio täsmentää sakon määrää laskettaessa huomioon otettavien arviointiperusteiden merkityksen riittävän yksityiskohtaisesti, jotta se saavuttaisi perusteluvelvollisuudelle asetetun tavoitteen eli mahdollistaisi sen, että kantaja pystyy arvioimaan sakon määrän vahvistamisen johdonmukaisuutta ja lainmukaisuutta voidakseen puolustaa oikeuksiaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ja yhteisöjen tuomioistuin pystyvät käyttämään valvontatoimivaltaansa ja että kaikki ne, joita asia koskee, pystyvät saamaan selville edellytykset, joilla komissio soveltaa EY:n perustamissopimusta.

90 Kantaja toteaa, että vaikka komissio ei ole velvollinen noudattamaan matemaattista kaavaa, riidanalaisessa päätöksessä ei ole nyt esillä olevassa asiassa esitetty sen enempää yksityiskohtaista selvitystä siitä, miten määrätty sakko on laskettu, kuin niiden arviointiperusteiden tarkkaa merkitystä, joita on ilmoitettu käytetyn sakon suuruuden määräämisessä. Muissa kartelleja koskeneissa päätöksissä, kuten vitamiinipäätöksessä ja itsejäljentävää paperia koskevassa päätöksessä, noudatetusta menettelystä poiketen sitä, että on valittu mielivaltaisesti kiinteä 25 miljoonan euron määrä, ja sitä, kuinka laajasti sakolla tavoitellaan riidanalaisen päätöksen 305 perustelukappaleessa mainittua rikkomista estävää vaikutusta, ei ole osoitettu perustelluksi lukumääräisillä arviointiperusteilla. Kantajan mukaan myös se, ettei relevantteja markkinoita ole määritelty asianmukaisella tavalla, osoittaa, että sakon määrän laskemista on perusteltu puutteellisesti, koska suuntaviivojen mukaan perusmäärän valinta on sidoksissa näkökohtiin, jotka koskevat relevanttien maantieteellisten markkinoiden kokoa, kartellin vaikutusta näihin markkinoihin ja näiltä markkinoilta kertynyttä liikevaihtoa.

91 Kantaja toteaa erityisesti, että komissio on kantajan osalta huomioon otettujen kahden raskauttavan seikan eli Interbrew’hun kohdistetun pakon ja rikkomisen uusimisen perusteella soveltanut vain yhtä sakon korotusprosenttia, joka oli 50, ilmoittamatta kunkin huomioon otetun raskauttavan olosuhteen omaa merkitystä. Koska sakon määrän laskemisessa käytettyjen eri arviointiperusteiden oman merkityksen osalta ei ole esitetty tarkempaa selvitystä, kantaja ei ole pystynyt arvioimaan, missä suhteessa määrättyä sakkoa olisi alennettava.

92 Tämä selvien ja merkityksellisten tietojen puuttuminen on kantajan mielestä sitäkin anteeksiantamattomampaa, kun komissio myöntää, että sen yksiköt ovat laatineet asiakirjoja sakon määrän laskemista koskevia sisäisiä keskusteluja ja neuvotteluja varten ja että näihin asiakirjoihin ei ole päässyt tutustumaan. Kantajan mukaan tämä seikka viittaa siihen, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä ottanut huomioon muitakin seikkoja kuin ne, joihin kantaja on saanut tutustua, kuitenkaan mainitsematta näitä päätöksessä.

93 Kantaja tähdentää vielä erityisemmin sitä, ettei komissio ole perustellut riittävästi rikkomisen uusimisesta muodostuvaa raskauttavaa olosuhdetta, joka on kantajan osalta otettu huomioon. Tämä perustelujen puutteellisuus on erityisen haitallista kantajan kannalta, koska komissio ei uusimisen perusteella korota sakon määrää järjestelmällisesti, vaan sen päätöskäytännössä voidaan havaita epäröintiä sen osalta, mikä osuus ja merkitys uusimiselle on annettava sakon suuruutta määrättäessä, eikä suuntaviivojen hyväksyminen ole riittänyt poistamaan tästä aiheutuvaa epävarmuutta.

94 Komissio kiistää kantajan väitteet ja perustelut.

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

95 Kun on kyse sellaisista päätöksistä nostetuista kanteista, joissa komissio on määrännyt yrityksille sakkoja kilpailusääntöjen rikkomisesta, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kahdella tapaa toimivaltainen. Yhtäältä sen tehtävänä on tutkia päätösten laillisuus EY 230 artiklan nojalla. Tällöin sen on muun muassa tutkittava, onko EY 253 artiklassa asetettua perusteluvelvollisuutta, jonka laiminlyöminen johtaa päätöksen kumoamiseen, noudatettu. Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on toimivalta EY 229 artiklassa ja asetuksen N:o 17 17 artiklassa sille annetun täyden harkintavallan nojalla arvioida, onko sakkojen suuruus asianmukainen. Tämä arviointi saattaa edellyttää sellaisten lisätietojen esittämistä ja huomioon ottamista, joita EY 253 artiklassa määrätty perusteluvelvollisuus ei sinänsä edellytä mainitsemaan riidanalaisessa päätöksessä (asia C‑248/98 P, KNP BT v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok. 2000, s. I‑9641, 38–40 kohta ja asia T‑220/00, Cheil Jedang v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok. 2003, s. II‑2473, 215 kohta).

96 Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on perusteluvelvollisuuden noudattamisen valvonnan osalta todettu, että EY 253 artiklassa edellytetyistä perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen tehneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja siten, että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. Perusteluvaatimusta on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille päätös on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, koska tutkittaessa, ovatko toimenpiteen perustelut EY 253 artiklan mukaisia, on otettava huomioon paitsi toimenpiteen sanamuoto myös sen asiayhteys ja kaikki as