ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että jäsenvaltioon sijoittautunut taloudellinen toimija voi vedota tämän jäsenvaltion tuomioistuimissa siihen, että mainittuihin artikloihin perustuvaa avoimuusvelvoitetta on rikottu tehtäessä sopimus, jolla yksi tai useampi kyseisen jäsenvaltion julkinen yksikkö on joko antanut samaan jäsenvaltioon sijoittautuneelle taloudelliselle toimijalle palvelukonsession, johon liittyy varma rajat ylittävä intressi, tai antanut taloudelliselle toimijalle yksinoikeuden harjoittaa taloudellista toimintaa, johon liittyy tällainen intressi.

SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että pyrkimyksellä olla rikkomatta kaapeliverkkojen käyttöön liittyviä tiettyjä oikeuksia, jotka julkiset yksiköt ovat antaneet jo olemassa olevalla sopimuksella taloudelliselle toimijalle, ei voida oikeuttaa sitä, että kyseistä sopimusta laajennettaisiin unionin oikeuden vastaisesti siten, että annetaan suoraan palvelukonsessio tai yksinoikeus harjoittaa toimintaa tilanteessa, jossa niihin liittyy varma rajat ylittävä intressi, vaikka tarkoituksena olisi ratkaista riita, joka kyseisten osapuolten välillä on syntynyt sopimuksen ulottuvuudesta täysin niiden tahdosta riippumattomista syistä. Lisäksi taloudelliset syyt, kuten pyrkimys välttää taloudellisen toiminnan arvon aleneminen, eivät ole sellaisia yleistä etua koskevia pakottavia syitä, joilla voidaan oikeuttaa se, että annetaan suoraan kyseistä toimintaa koskeva palvelukonsessio tai yksinoikeus harjoittaa kyseistä toimintaa tilanteessa, jossa niihin liittyy varma rajat ylittävä intressi, kyseisissä artikloissa vahvistetuista yhdenvertaisen kohtelun ja syrjintäkiellon periaatteista poiketen.

Se seikka, että sopimuksen tekeminen olisi kuluttajien edun mukaista, koska muutoin kuluttajille ei tarjottaisi interaktiivisia televisiopalveluja, ei eroa varsinaisesti kyseisen toiminnan arvon alenemista koskevasta perusteesta vaan päinvastoin liittyy siihen läheisesti. Näin ollen olosuhteet, jotka eivät voi olla erikseen tarkasteltuina yleistä etua koskevia pakottavia syitä, eivät voi olla tällaisia syitä pelkästään siksi, että niitä tarkastellaan yhdessä.

Vaikka oikeusvarmuuden periaate, joka on unionin oikeuden yleinen periaate, on omiaan oikeuttamaan sen, että sopimuksen oikeusvaikutuksia kunnioitetaan, myös – sikäli kuin kyseinen periaate tätä edellyttää – tapauksessa, jossa sopimus on tehty ennen kuin unionin tuomioistuin on lausunut primaarioikeuden seurauksista tämäntyyppisiin sopimuksiin, jotka osoittautuvat myöhemmin tiettyjen tällaisten seurausten vastaisiksi, mainittuun periaatteeseen ei voida kuitenkaan vedota, jotta sopimusta voitaisiin laajentaa yhdenvertaisen kohtelun ja syrjintäkiellon periaatteiden sekä niihin perustuvan avoimuusvelvoitteen vastaisesti.

(ks. 40 ja 42–44 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Kuten näistä säännöksistä käy ilmi, direktiivillä 2001/24 perustetussa järjestelmässä kotijäsenvaltion toteuttamat tervehdyttämis- ja likvidaatiotoimenpiteet tunnustetaan lisäksi ilman eri muodollisuuksia. Erityisesti on huomattava, ettei direktiivissä aseteta tervehdyttämis- ja likvidaatiotoimenpiteiden tunnustamisen edellytykseksi mahdollisuutta hakea niihin muutosta. Vastaavasti direktiivin 3 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan mukaan on niin, ettei vastaanottava jäsenvaltio voi myöskään asettaa tunnustamiselle tällaista ehtoa, josta mahdollisesti säädettäisiin sen kansallisessa lainsäädännössä.

Luottolaitosten tervehdyttämisestä ja likvidaatiosta annetun direktiivin 2001/24 3 ja 9 artiklaa on tulkittava siten, että lainsäätäjän toteuttamia tervehdyttämis- ja likvidaatiotoimenpiteitä, joilla moratorioon asetetut luottolaitokset siirretään järjestelmään, jolla on tiettyjä likvidaatiomenettelyyn liittyviä vaikutuksia, on pidettävä näissä direktiivin 2001/24 artikloissa tarkoitettujen hallinnollisten tai oikeusviranomaisten toteuttamina toimenpiteinä, kun näiden muodoltaan siirtymäsäännöksinä toteutettujen toimenpiteiden vaikutukset toteutuvat ainoastaan tuomioistuinratkaisuilla, joilla luottolaitos asetetaan moratorioon.

Luottolaitosten tervehdyttämisestä ja likvidaatiosta annetun direktiivin 2001/24 32 artiklaa on tulkittava siten, että se ei estä sitä, että rahalaitoksia koskeva kansallinen säännös, jolla kiellettiin tuomioistuinmenettelyiden vireillepano rahalaitoksia vastaan tai keskeytettiin tällaiset menettelyt heti rahalaitoksen moratorioon asettamisesta alkaen, vaikuttaa turvaamistoimenpiteisiin, jotka on toteutettu jossakin muussa jäsenvaltiossa ennen moratorioon asettamista. Tämä säännös on näin poikkeus pääsäännöstä, jonka mukaan tervehdyttämis- ja likvidaatiotoimenpiteiden vaikutuksista säädetään kotijäsenvaltion lainsäädännössä, ja sitä on tulkittava suppeasti.

Direktiivin 2001/24 32 artiklan ulottuvuutta valottaa sen johdanto-osan 30 perustelukappale, jossa toisistaan erotetaan vireillä olevat oikeudenkäynnit ja yksittäiset pakkotäytäntöönpanotoimenpiteet. Tervehdyttämistoimenpiteiden ja likvidaatiomenettelyjen vaikutuksiin sovellettavan lainsäädännön määrittämisen osalta toisistaan on siis pidettävä erillään vireillä olevat oikeudenkäynnit ja niihin perustuvat yksittäiset pakkotäytäntöönpanotoimenpiteet, koska viimeksi mainitut kuuluvat direktiivissä 2001/24 vahvistetun pääsäännön mukaan kotijäsenvaltion lainsäädännön alaan. ”Vireillä oleva oikeudenkäynti” -käsite kattaa siis ainoastaan pääasiaratkaisuun johtavat menettelyt.

Toimenpiteitä, joilla luottolaitokselta viedään oikeus määrätä vapaasti osasta varallisuuttaan niin kauan kuin sen ja sen yksittäisen velkojan väliseen oikeusriitaan saadaan pääasian ratkaisu, on pidettävä yksittäisinä pakkotäytäntöönpanotoimenpiteinä. Tästä seuraa, etteivät mainitut turvaamistoimenpiteet kuulu direktiivin 2001/24 32 artiklan vaan lex concursusina olevan kotijäsenvaltion lainsäädännön soveltamisalaan.

(ks. 52–54, 56 ja 58 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Assosiaation kehittämisestä Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisestä assosiaatiosta tehdyllä sopimuksella perustetun assosiaationeuvoston tekemän päätöksen N:o 1/80 13 artiklaa on tulkittava siten, että kun vastaanottavan jäsenvaltion toimenpiteellä pyritään määrittelemään Turkin kansalaisten aseman säännönmukaisuuden arviointiperusteet vahvistamalla tai muuttamalla niitä aineellisia ja/tai muodollisia edellytyksiä, jotka koskevat kyseisten kansalaisten tuloa sen alueelle, siellä oleskelua ja tarvittaessa siellä työskentelyä, ja kun nuo edellytykset merkitsevät uutta rajoitusta turkkilaisten työntekijöiden vapaan liikkuvuuden käyttämiselle kyseisessä artiklassa ilmaistussa standstill-lausekkeessa tarkoitetulla tavalla, tuota lauseketta ei voida jättää soveltamatta pelkästään sen perusteella, että toimenpiteellä on tarkoituksena ehkäistä laitonta maahantuloa ja oleskelua ennen oleskeluluvan hakemista.

Vaikka toimenpiteet, joita voidaan toteuttaa niiden Turkin kansalaisten osalta, joiden asema on sääntöjenvastainen, voivat koskea tällaisen sääntöjenvastaisuuden vaikutuksia ilman, että toimenpiteet kuuluisivat päätöksen N:o 1/80 13 artiklassa vahvistetun standstill-lausekkeen soveltamisalaan, niillä ei kuitenkaan saa pyrkiä määrittelemään sääntöjenvastaisuutta itseään. Tällainen rajoitus, jonka tavoitteena tai vaikutuksena on se, että Turkin kansalaisen työntekijöiden vapaan liikkuvuuden käyttämiselle jäsenvaltion alueella asetetaan sellaisia edellytyksiä, jotka ovat rajoittavampia kuin ne, joita sovellettiin päätöksen N:o 1/80 tullessa voimaan, on kielletty paitsi, jos se kuuluu kyseisen päätöksen 14 artiklassa tarkoitettujen rajoitusten alaan tai se on perusteltavissa yleistä etua koskevalla pakottavalla syyllä. Tässä yhteydessä on todettava, että vaikka laittoman maahantulon ja oleskelun ehkäisemiseen liittyvä päämäärä on yleistä etua koskeva pakottava syy, on myös tärkeää, että kyseisellä toimenpiteellä voidaan taata tuon päämäärän toteutuminen eikä sillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen sen saavuttamiseksi.

(ks. 36, 38 ja 40–42 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 72/166 3 artiklan 1 kohtaa, moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun toisen direktiivin 84/5, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2005/14, 1 artiklan 1 ja 2 kohtaa ja moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun kolmannen direktiivin 90/232 1 artiklan ensimmäistä kohtaa on tulkittava siten, että liikenneonnettomuudessa kuolleiden uhrien läheisten aineettomat vahingot on korvattava moottoriajoneuvon käyttöön liittyvän vastuun varalta otetusta pakollisesta vakuutuksesta, jos tällaisesta korvaamisesta vakuutetun vahingonkorvausvastuun perusteella on säädetty pääasiaan sovellettavassa kansallisessa oikeudessa.

Kun otetaan huomioon toisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdan ja kolmannen direktiivin 1 artiklan ensimmäisen kohdan eri kieliversiot sekä edellä mainituilla kolmella direktiivillä oleva suojelutavoite, on katsottava, että käsitteen ”henkilövahingot” piiriin kuuluvat kaikki henkilön koskemattomuuden loukkaamisesta aiheutuvat haitat, joihin kuuluvat sekä ruumiilliset että henkiset kärsimykset, jos niiden korvaamisesta vakuutetun vahingonkorvausvastuun perusteella on säädetty oikeusriitaan sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä.

Siitä, ketkä voivat vaatia korvausta tällaisista aineettomista vahingoista, on todettava, että direktiivin 72/166 perusteella taattavan suojan on ulotuttava kaikkiin henkilöihin, joilla on kansallisen vahingonkorvausoikeuden perusteella oikeus korvaukseen moottoriajoneuvojen aiheuttamista vahingoista.

Niinpä jäsenvaltioiden on taattava, että niiden kansallisen vahingonkorvausoikeuden mukaan liikenneonnettomuuksien uhrien perheenjäsenille korvattava aineeton vahinko korvataan pakollisesta vakuutuksesta toisen direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa säädettyjä vähimmäismääriä noudattaen.

(ks. 47, 51, 55 ja 59 kohta sekä tuomiolauselma)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että sen sopimusvaltion tuomioistuinten yksinomainen toimivalta, jossa kiinteistö sijaitsee, ei koske kaikkia esineoikeutta kiinteään omaisuuteen koskevia kanteita vaan ainoastaan kanteita, jotka kuuluvat tämän yleissopimuksen soveltamisalaan ja joilla pyritään vahvistamaan kiinteän omaisuuden laajuus ja koostumus, omistus- ja hallintaoikeus taikka muut kiinteään omaisuuteen kohdistuvat esineoikeudet sekä turvaamaan näiden oikeuksien haltijoille heidän oikeusasemansa perusteella syntyneet oikeudet.

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annettua asetusta N:o 44/2001 ja erityisesti sen 22 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, ettei sitä sovelleta hakemusasiaan, jonka jäsenvaltion kansalainen, jonka toimintakelpoisuutta on joiltain osin rajoitettu sen seurauksena, kun hänelle on tämän jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti määrätty edunvalvoja, on pannut vireille toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa saadakseen luvan myydä omistamansa osan kiinteistöstä, joka sijaitsee tämän toisen jäsenvaltion alueella, koska tällainen menettely koskee tämän asetuksen 1 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettua luonnollisten henkilöiden oikeuskelpoisuutta tai oikeustoimikelpoisuutta, joka ei kuulu asetuksen aineelliseen soveltamisalaan.

Tältä osin hakemus, jonka on tehnyt henkilö, jolle on määrätty edunvalvoja, ja joka koskee lupaa vallita henkilön omistamaa kiinteistöä, on hakemus, joka liittyy suoraan asetuksen N:o 44/2001 1 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettuun asianomaisen luonnollisen henkilön oikeustoimikelpoisuuteen. Tarve saada tuomioistuimen lupa oikeustoimiin, jotka koskevat sellaisten henkilöiden omistamia kiinteistöjä, joille on määrätty edunvalvoja, on suoraa seurausta näiden henkilöiden oikeustoimikelpoisuuden rajoittamisesta sellaisella suojatoimenpiteellä, jolla heitä suojellaan tällaisten toimien tekemistä varten.

Lisäksi sitä erityistä ominaisuutta, että henkilön, jolle on määrätty edunvalvoja, tuomioistuimelta hakema myyntilupa koskee hänen omistamaansa kiinteistöä, ei voida pitää ratkaisevana, jotta oikeudenkäynnin voidaan katsoa koskevan asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettua esineoikeutta kiinteään omaisuuteen. Tällaisella menettelyllä ei nimittäin pyritä vahvistamaan kiinteistön laajuutta, koostumusta tai sen omistus- tai hallintaoikeutta eikä myöskään turvaamaan henkilölle, jolle on määrätty edunvalvoja, kyseisen kiinteistön omistajana tämän oikeusaseman perusteella syntyneitä oikeuksia. Sitä vastoin tällaisen menettelyn ainoa tarkoitus on määritellä, onko henkilön, jonka toimintakelpoisuutta on joiltain osin rajoitettu, etujen mukaista, että hän luovuttaa omistamansa kiinteistön, eikä siinä aseteta sellaisenaan kyseenalaiseksi esineoikeutta, joka tällä viimeksi mainitulla henkilöllä on tähän omaisuuteen.

(ks. 26, 28, 30 ja 31 kohta sekä tuomiolauselma)
Asetuksen N:o 1698/2005 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä maaseudun kehittämisen tukitoimenpiteitä koskevien tarkastusmenettelyjen ja täydentävien ehtojen täytäntöönpanon osalta annetun asetuksen N:o 65/2011 4 artiklan 8 kohtaa on tulkittava siten, että objektiivisen osatekijän ja subjektiivisen osatekijän olemassaolo kuuluvat sen soveltamisedellytyksiin. Kun kyse on ensiksi mainitusta osatekijästä, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tarkastella niitä käsiteltävään asiaan liittyviä objektiivisia olosuhteita, joiden perusteella voidaan katsoa, että Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston (maaseuturahaston) tukijärjestelmällä tavoiteltua päämäärää ei voida saavuttaa. Kun kyse on toiseksi mainitusta osatekijästä, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tarkastella niitä objektiivisia todisteita, joiden perusteella voidaan katsoa, että kun maaseuturahaston tukijärjestelmästä myönnettävän tuen hakija on luonut keinotekoisesti tuen saamiseen vaaditut edellytykset, sen tarkoituksena on ollut yksinomaan saada kyseisen järjestelmän tavoitteiden vastaista hyötyä. Tässä yhteydessä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi perustaa arvionsa samankaltaisiin investointihankkeisiin osallistuvien henkilöiden välisten oikeudellisten, taloudellisten ja/tai henkilöllisten yhteyksien kaltaisten tekijöiden lisäksi myös seikkoihin, jotka osoittavat, että kyseessä on näiden henkilöiden välinen tarkoituksellinen koordinointi.

Lisäksi kyseisen tuomioistuimen on otettava etenkin huomioon mikroyrityksen, jonka perustaminen ja kehittäminen ovat asetuksen N:o 1698/2005 52 artiklassa tarkoitetun tuen tarkoituksena, määritelmä, sellaisena kuin se ilmenee mikroyritysten sekä pienten ja keskisuurten yritysten määritelmästä annetun komission suosituksen 2003/361 liitteessä olevan 2 artiklan 3 kohdasta.

(ks. 38 ja 43 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Kun on kyse polkumyyntitullin tarkastelumenettelyssä käytettävästä laskumenetelmästä, polkumyynnin vastaisen perusasetuksen N:o 384/96, joka on korvattu asetuksella N:o 1225/2009, 11 artiklan 9 kohdassa säädettyä poikkeusta, jonka johdosta toimielimet saavat soveltaa tarkastelumenettelyssä alkuperäisessä tutkimuksessa sovelletusta menetelmästä poikkeavaa menetelmää silloin, jos olosuhteet ovat muuttuneet, on välttämätöntä tulkita suppeasti, koska poikkeamaa ja poikkeusta yleisestä säännöstä on tulkittava suppeasti. Todistustaakka tällaisen muutoksen olemassaolosta kuuluu toimielimille, joiden on osoitettava olosuhteiden muuttuminen, jotta ne voivat käyttää tarkastelututkimuksessa alkuperäisessä tutkimuksessa sovelletusta menetelmästä poikkeavaa menetelmää. Kuitenkin polkumyynnin vastaisen perusasetuksen 11 artiklan 9 kohdassa tarkoitetun tällaisen olosuhteiden muuttumisen poikkeusluonteen takia suppean tulkinnan vaatimus ei mahdollista sitä, että toimielimet voisivat tulkita ja soveltaa kyseistä säännöstä sen sanamuodon ja tarkoituksen vastaisesti. Erityisesti on todettava, että sovelletun menetelmän on oltava perusasetuksen 2 artiklan mukainen.

(17– 19 kohta)
Audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoamista koskevien jäsenvaltioiden tiettyjen lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2010/13/EU 4 artiklan 1 kohtaa, yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, ettei niiden vastaisena ole lähtökohtaisesti pidettävä kansallista lainsäädäntöä, jossa säädetään sellaisista televisiomainontalähetysten enimmäisajoista, jotka ovat maksutelevisiotoiminnan harjoittajien osalta lyhyemmät kuin maksuttoman televisiolähetystoiminnan harjoittajien osalta, kunhan suhteellisuusperiaatetta noudatetaan, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava.

Tältä osin sellaisiin sääntöihin liittyvillä periaatteilla ja tavoitteilla, jotka koskevat televisiomainonnan lähetysaikoja ja joista säädetään audiovisuaalisten mediapalvelujen tarjoamista koskevissa direktiiveissä, pyritään saamaan aikaan tasapainoinen suoja yhtäältä televisiolähetystoiminnan harjoittajien ja mainostajien taloudellisten intressien ja toisaalta oikeuksien haltijoiden, eli tekijöiden ja muiden luovaan työhön osallistuneiden henkilöiden, ja kuluttajien, joita ovat televisionkatsojat, intressien välillä. Mainittujen intressien välinen tasapainoinen sauoja on kuitenkin erilainen sen mukaan, lähettävätkö televisiolähetystoiminnan harjoittajat ohjelmansa maksua vastaan vai eivät, kun otetaan huomioon, että ensiksi mainitut saavat tuloja televisionkatsojien tekemien tilaussopimusten perusteella, kun taas viimeksi mainituilla ei ole tällaista suoraa tulonlähdettä vaan ne joutuvat rahoittamaan toimintansa televisiomainonnasta perimillään maksuilla tai tukeutumalla muihin rahoituslähteisiin. Lisäksi televisionkatsojien tilanteet ovat objektiivisesti katsoen erilaisia, koska toisin kuin maksuttoman televisiolähetystoiminnan harjoittajan lähetysten katsojat, televisionkatsojat, jotka ovat tehneet tilaussopimuksen maksutelevisiotoiminnan harjoittajan kanssa, ovat suorassa kaupallisessa suhteessa televisiotoiminnan harjoittajaan nähden ja he suorittavat maksun voidakseen nauttia televisio-ohjelmista.

Siltä osin kuin on lopuksi kyse SEUT 56 artiklassa määrätystä palvelujen tarjoamisen vapaudesta, kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö voi merkitä mainittuun vapauteen kohdistuvaa rajoitusta. Kuluttajien suojeleminen liialliselta kaupalliselta mainonnalta on kuitenkin yleiseen etuun liittyvä pakottava syy, jonka takia palvelujen tarjoamisen vapauden rajoittaminen voi olla perusteltua, kunhan tällaisen rajoituksen soveltamisella voidaan taata kyseessä olevan tavoitteen toteuttaminen eikä sillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.

(ks. 18–20, 22, 24 ja 26 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Ennakkoratkaisukysymykset – Yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta – Rajat – Kysymys, joka on esitetty riita-asiassa, johon liittyvät tosiseikat sijoittuvat yhden ainoan jäsenvaltion alueelle – Toimivalta sen valossa, että unionin oikeussääntöä mahdollisesti sovelletaan kyseiseen riita-asiaan kansallisessa oikeudessa asetetun syrjinnän kiellon vuoksi

(SEUT 267 artikla)

2. Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Arkkitehdit – Tutkintotodistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen tunnustaminen – Tehtävät, jotka kohdistuvat taiteellisesti arvokkaisiin kiinteistöihin – Vastaanottavan jäsenvaltion sääntelyä, jolla henkilöiltä, joilla on jonkin muun valtion myöntämä tutkintonimike, joka oikeuttaa toimimaan arkkitehtuurin alan tehtävissä ja joka on mainittu direktiivin 85/384 11 artiklassa, edellytetään ammatillisen erityispätevyyden toteamiseksi järjestettävää koetta kulttuuriomaisuuteen liittyvissä kysymyksissä, ei voida hyväksyä

(Neuvoston direktiivin 85/384 10 ja 11 artikla)

Tiivistelmä

1. Ks. tuomion teksti.

(ks. 34 ja 35 kohta)

2. Tutkintotodistusten, todistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen vastavuoroisesta tunnustamisesta arkkitehtuurin alalla sekä toimenpiteistä sijoittautumisoikeuden ja palvelujen tarjoamisen vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamiseksi annetun direktiivin 85/384 10 ja 11 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan henkilöt, joilla on jonkin muun kuin vastaanottavan jäsenvaltion myöntämä tutkintonimike, joka oikeuttaa toimimaan arkkitehtuurin alan tehtävissä ja joka on nimenomaisesti mainittu direktiivin 11 artiklassa, voivat suorittaa viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa tehtäviä, jotka kohdistuvat taiteellisesti arvokkaisiin kiinteistöihin, ainoastaan siinä tapauksessa, että he osoittavat tarvittaessa ammatillisen pätevyyden toteamiseksi järjestettävällä kokeella omaavansa erityispätevyyden kulttuuriomaisuuteen liittyvissä kysymyksissä.

(ks. 52 kohta ja tuomiolauselma)
Henkilöiden liikkumista rajojen yli koskevasta yhteisön säännöstöstä (Schengenin rajasäännöstö) annetun asetuksen N:o 562/2006 13 artiklan 3 kohdassa asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus säätää muutoksenhakukeinoista vain maahanpääsyn epääviä päätöksiä varten eikä rajavartijoiden päätöksen tekemisen yhteydessä väitetysti tekemiä rikkomisia varten.

Jos kansallinen tuomioistuin kuitenkin katsoo sen käsiteltävänä olevan asian olosuhteiden valossa, että asianomaisen henkilön tilanne kuuluu unionin oikeuden soveltamisalaan perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, sen on määriteltävä, loukataanko perusoikeuskirjan 47 artiklassa tunnustettuja oikeuksia sillä, että tältä henkilöltä evätään oikeus esittää vaatimuksensa tuomioistuimelle. Kyseisen asetuksen 6 artiklassa tarkoitetulla tavalla tehtäviään hoitavilla rajavartijoilla on muun muassa velvollisuus kunnioittaa ihmisarvoa täysin. Jäsenvaltioiden tehtävänä on ottaa kansallisissa oikeusjärjestyksissään käyttöön asianmukaiset muutoksenhakukeinot varmistaakseen perusoikeuskirjan 47 artiklan mukaisesti sellaisten henkilöiden suojan, jotka vetoavat asetuksen N:o 562/2006 6 artiklassa heille myönnettyihin oikeuksiin. Jos tämä tuomioistuin sitä vastoin katsoo, että mainittu tilanne ei kuulu unionin oikeuden soveltamisalaan, sen on tutkittava tätä tilannetta kansallisen lainsäädännön valossa ottamalla huomioon myös Euroopan ihmisoikeussopimuksen, jonka sopimuspuolia kaikki jäsenvaltiot ovat.

(ks. 39–42 kohta ja tuomiolauselma)
95

Sillä, että LPN pyysi oikeutta tutustua mainittuihin asiakirjoihin täydentääkseen komissiolla padon rakentamishankkeesta, joka on kyseisen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn aiheena, olevia tietoja ja siis osallistuakseen aktiivisesti tähän menettelyyn, ei osoiteta asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun ”ylivoimaisen yleisen edun” olemassaoloa (ks. vastaavasti em. asia komissio v. Technische Glaswerke Ilmenau, tuomion 70 kohta; em. asia komissio v. Éditions Odile Jacob, tuomion 145 ja 146 kohta sekä em. asia komissio v. Agrofert Holding, tuomion 85 ja 86 kohta), vaikka LPN valtiosta riippumattomana järjestönä toimiikin sääntömääräisen tavoitteensa mukaisesti, joka on ympäristönsuojelu.