ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Kuudennessa direktiivissä säädetyt vapautukset – Direktiivin 13 artiklan B kohdan d alakohdan 3 alakohdassa tarkoitettu pankkitoiminta

(Neuvoston direktiivin 77/388 13 artiklan B kohdan d alakohdan 3 alakohta)

Tiivistelmä

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 13 artiklan B kohdan d alakohdan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että tässä säännöksessä tarkoitetun arvonlisäverovapautuksen alaan ei kuulu sellaisen palvelun suorittaminen, joka koostuu lähinnä kolmannen osapuolen pankille esitetystä pyynnöstä siirtää suoraveloitusjärjestelmän välityksellä summa – joka kolmannen osapuolen on maksettava palvelujen suorittajan asiakkaalle – palvelujen suorittajan tilille, saatuja summia koskevan selvityksen lähettämisestä asiakkaalle, yhteydenotosta kolmanteen osapuoleen, jolta palvelujen suorittaja ei ole saanut maksua, ja lopuksi palvelujen suorittajan pankille annetusta kehotuksesta siirtää saadut maksut, josta on vähennetty palvelujen suorittajan saama korvaus, asiakkaan pankkitilille.

Tällainen palvelu ei näet kuulu 13 artiklan B kohdan d alakohdan 3 alakohdassa tarkoitetun käsitteen ”saamisten periminen” alaan, eikä se siis sisälly vapautuksia koskevaan luetteloon, koska palvelun tarkoituksena on, että palvelujen suorittajan asiakkaat saavat maksun rahasummista, jotka kolmannet ovat velvollisia maksamaan heille, ja sen tarkoituksena on näin ollen maksunsaanti velasta. Ottamalla tehtäväkseen saamisten perinnän niiden haltijoiden lukuun palvelujen suorittaja vapauttaa asiakkaansa tehtävästä, joka niiden olisi velkojina itse hoidettava ilman palvelujen suorittajan apua ja joka koostuu määräyksestä siirtää niille maksettavat rahasummat suoraveloitusjärjestelmän välityksellä.

(ks. 28, 32, 33 ja 36 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Sosiaalipolitiikka – Mies- ja naispuoliset työntekijät – Mahdollisuudet työhön ja työsuhteen ehdot – Yhdenvertainen kohtelu

(Neuvoston direktiivin 76/207 2 artiklan 1, 3 ja 4 kohta sekä 5 artikla)

Tiivistelmä

Miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta mahdollisuuksissa työhön, ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työoloissa annetun direktiivin 76/207 2 artiklan 1, 3 ja 4 kohtaa sekä 5 artiklaa on tulkittava niin, että niiden kanssa on ristiriidassa kansallinen toimenpide, jolla säädetään, että naispuoliset työntekijät, jotka ovat äitejä ja palkatun työntekijän asemassa, voivat saada erilaisten yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti myönnettävän vapaan lapsensa syntymää seuraavien yhdeksän kuukauden aikana, kun taas miespuoliset työntekijät, jotka ovat lapsen isiä ja samassa asemassa, voivat saada kyseisen vapaan vain, kun myös lapsen äiti on palkatun työntekijän asemassa.

Koska vapaan voi käyttää joko palkattuna työntekijänä työskentelevä isä tai palkattuna työntekijänä työskentelevä äiti, mikä merkitsee sitä, että lapsen ruokinnasta ja hänen hoitamisestaan voi vastata yhtä hyvin isä kuin äiti, tällainen vapaa näytetään siis myönnettävän työntekijöille lapsen vanhempina. Sen ei siten voida katsoa mahdollistavan naisen biologisen tilan suojelua raskauden jälkeen tai äidin ja lapsen välisen erityissuhteen suojelua. Kyseessä olevan vapaan epääminen palkatun työntekijän asemassa olevilta isiltä ainoastaan sillä perusteella, ettei lapsen äidillä ole kyseistä asemaa, saattaisi johtaa siihen, että nainen, joka on itsenäinen ammatinharjoittaja, katsoisi olevansa pakotettu rajoittamaan ammatillista toimintaansa ja kantamaan yksin lapsensa syntymästä johtuvan vastuun ilman, että hän voisi saada lapsen isältä apua. Näin ollen tällaista toimenpidettä ei voida pitää sellaisena, että sen avulla direktiivin 76/207 2 artiklan 4 kohdassa tarkoitetulla tavalla poistetaan tai vähennetään eriarvoisuutta, jota voi esiintyä naisilla sosiaalisen elämän todellisissa tilanteissa, eikä sellaisena, että sen tarkoituksena on johtaa aineelliseen eikä muodolliseen tasa-arvoon vähentämällä sosiaalisessa elämässä mahdollisesti esiintyvää eriarvoisuutta ja siten ehkäistä tai hyvittää ammattiuraan liittyviä haittoja SEUT 157 artiklan 4 kohdan mukaisesti.

(ks. 31 ja 37–39 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Yhteisön tavaramerkki – Kolmansien huomautukset ja väite – Väitteen tueksi esitettävät seikat, todisteet ja perustelut – Todisteet aikaisemman tavaramerkin rekisteröinnin uudistamisesta

(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 42 artiklan 3 kohta; komission asetuksen N:o 2868/95 1 artikla sekä 16, 19 ja 20 sääntö)

Tiivistelmä

Vaikka asetuksen N:o 40/94 täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 2868/95 16 ja 20 säännöstä, sellaisina kuin ne olivat ennen muutosasetuksen N:o 1041/2005 antamista ja kun niitä luetaan yhdessä, seuraa, että sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit) voi pyytää todisteita aikaisemman tavaramerkin rekisteröinnin uudistamisesta silloin, kun kyseisen tavaramerkin voimassaolo päättyy väitteen tekopäivän jälkeen, näistä säännöksistä ei kuitenkaan seuraa, että väitteentekijällä olisi velvollisuus toimittaa tällainen todiste pyytämättä.

Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 42 artiklan 3 kohdassa ja asetuksen N:o 2868/95 16 säännön 1 ja 3 kohdassa sekä 20 säännön 2 kohdassa ei nimittäin täsmennetä, mitkä ovat ne seikat, todisteet ja perustelut, jotka on esitettävä väitteen tueksi asetuksen N:o 40/94 42 artiklan 3 kohdan nojalla asetetussa määräajassa. Näissä säännöksissä ei ole etenkään minkäänlaista mainintaa siitä, että väitteentekijän olisi toimitettava pyytämättä ja kyseisessä määräajassa todiste sen aikaisemman tavaramerkin, johon on vedottu, rekisteröinnin uudistamisesta, jos uudistamisen on toteuduttava väitteen tekopäivän jälkeen.

Vaikka asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 2 ja 4 kohdan säännöksissä asetetaankin tietyin rajoituksin väitteentekijälle nimenomainen velvollisuus toimittaa todiste aikaisemman tavaramerkin rekisteröinnin uudistamisesta asetuksen N:o 40/94 42 artiklan 3 kohdassa tarkoitetussa määräajassa, niissä täsmennetään tältä osin viimeksi mainitun säännöksen yleistä sääntöä, jonka tarkoituksena on lisätä virastossa väitemenettelyihin osallistuvien osapuolten oikeusvarmuutta. Tässä tilanteessa ei voida soveltaa taannehtivasti asetuksessa N:o 2868/95 säädettyjä uusia sääntöjä.

(ks. 57, 58, 68 ja 69 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Tulliliitto – Tullivelan syntyminen ja kantaminen – Tullien määrän ilmoittaminen velalliselle kolmen kuukauden määräajassa tullivelan syntymispäivästä lukien

(Neuvoston asetuksen N:o 2913/92 221 artiklan 3 ja 4 kohta)

Tiivistelmä

Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2700/2000, 221 artiklan 3 ja 4 kohtaa on tulkittava niin, ettei niiden kanssa ole ristiriidassa sellainen kansallinen lainsäädäntö, jonka nojalla tullivelan vanhentumisaika alkaa kulua päivästä, jolloin rikosoikeudellisessa menettelyssä tehty päätös tai annettu tuomio on tullut lainvoimaiseksi, jos tullien maksamatta jääminen johtuu rangaistavasta teosta.

Tullikoodeksin 221 artiklan 4 kohdassa ei ensinnäkään itsessään säädetä mistään vanhentumisajasta eikä sovellettavan vanhentumisajan keskeytymisen tai katkeamisen syistä. Toiseksi on todettava, että kun tullikoodeksin 221 artiklan 4 kohdassa on ainoastaan maininta ”jos voimassa olevat säännökset sen sallivat”, siinä viitataan kansalliseen oikeuteen tullivelan vanhentumisjärjestelmän osalta, jos tullivelka johtuu teosta, joka sen suorittamishetkellä voi johtaa rikosoikeudenkäyntiin.

(ks. 33–36 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Liikenne – Tieliikenne – Sosiaalilainsäädäntö – Muut työskentelyajat kuin ajoaika – Lepoaika

(Neuvoston asetuksen N:o 3820/85 1 artiklan 5 kohta sekä 8 artiklan 3 ja 6 kohta; neuvoston asetuksen N:o 3821/85 15 artikla)

2. Liikenne – Tieliikenne – Sosiaalilainsäädäntö – Muut työskentelyajat kuin ajoaika – Lepoaika

(Neuvoston asetuksen N:o 3820/85 1 artiklan 5 kohta sekä 8 artiklan 7 kohta; neuvoston asetuksen N:o 3821/85 15 artikla)

Tiivistelmä

1. Kun luonnehditaan tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun asetuksen N:o 3820/85 ja tieliikenteen valvontalaitteista annetun asetuksen N:o 3821/85 säännösten mukaisesti aikaa, joka kuljettajalta kuluu siirtymiseen kotipaikastaan valvontalaitteella varustetun ajoneuvon haltuunottopaikalle, asiassa C-297/99, Skills Motor Coaches ym. annetun tuomion 21 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa mainittu ilmaisu ”toimipaikka” on määriteltävä paikaksi, josta käsin kuljettaja konkreettisesti työskentelee, eli kuljetusyrityksen tiloiksi, joista hän säännöllisesti lähtee hoitamaan työtehtäviään ja joihin hän palaa työtehtäviensä hoitamisen jälkeen tavanomaisten työtehtäviensä hoitamisen puitteissa, jollei työnantaja ole antanut erityisiä ohjeita.

(ks. 20 ja 31 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. Sillä, siirtyykö kyseinen kuljettaja itse paikkaan, jossa hän ottaa haltuunsa valvontalaitteella varustetun ajoneuvon, vai kuljettaako joku toinen henkilö hänet tähän paikkaan ei ole merkitystä sen kannalta, onko siirtymiseen kuluva aika tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun asetuksen N:o 3820/85 1 artiklan 5 kohdassa tarkoitettua lepoaikaa.

Kyseisen asetuksen 8 artiklan 7 kohdassa säädetään yhtäältä siitä, että kuljettaja voi viettää vuorokautisen lepoajan ajoneuvossa, jos siinä on makuusija ja jos ajoneuvo on pysäköitynä. Toisaalta liikenneturvallisuutta koskevan tavoitteen vastaista olisi tehdä ero sillä perusteella, onko sen ajoneuvon kuljettaja, jolla ajetaan valvontalaitteella varustetun ajoneuvon haltuunottopaikalle, sama kuin kuljettaja, joka kuljettaa kyseistä ajoneuvoa haltuunottopaikalle saapumisen jälkeen. Kuljettajan väsymystila, joka voi vaarantaa tämän tavoitteen, voi johtua sekä ajoneuvon ajamisesta että siirtymiseen liittyvistä olosuhteista.

(ks. 33–35 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Asia C-88/09

Graphic Procédé

vastaan

Ministère du Budget, des Comptes publics et de la Fonction publique

(Conseil d’État’n (Ranska) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Verotus — Kuudes arvonlisäverodirektiivi — Monistustoiminta — Tavaroiden luovutuksen ja palvelujen suorituksen käsitteet — Erotteluperusteet”

Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 11.2.2010 I ‐ 1051

Tuomion tiivistelmä

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Tavaroiden luovutuksen käsite

(Neuvoston direktiivin 77/388 5 artiklan 1 kohta ja 6 artiklan 1 kohta)

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 5 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että monistustoiminta vastaa tavaroiden luovutuksen omaispiirteitä siltä osin kuin se rajoittuu pelkkään asiakirjojen kopioimiseen tallennemateriaaleille, koska kopioita koskeva määräysvalta siirtyy alkuperäiskappaleesta kopiot tilanneelle asiakkaalle. Tällainen toiminta on kuitenkin katsottava kuudennen direktiivin 77/388 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi palvelujen suoritukseksi, jos asiassa ilmenee, että siihen liittyy täydentäviä palveluja, joiden merkitys voi olla sen perusteella, miten tärkeitä ne ovat niiden vastaanottajalle, miten paljon aikaa niiden suorittamiseen kuluu, minkälaista käsittelyä alkuperäiskappaleet vaativat ja mikä näiden palvelujen osuus on kokonaiskustannuksista, hallitseva suhteessa tavaran luovuttamisen käsittävään liiketoimeen siten, että nämä palvelut muodostavat niiden vastaanottajan kannalta tavoitteen sinänsä.

(ks. 33 kohta ja tuomiolauselma)
9

Saman direktiivin 9 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaikki niiden alueella sijaitsevat ammatillisia lisäeläkkeitä tarjoavat laitokset noudattavat tiettyjä toimintaehtoja ja että muun muassa toimivaltainen valvonnasta vastaava viranomainen on kirjannut laitoksen kansalliseen rekisteriin tai laitos on hyväksytty, että laitosta johtavat hyvämaineiset henkilöt, jotka itse täyttävät ammattipätevyyttä ja kokemusta koskevat edellytykset tai joiden palveluksessa on tarvittavan ammattipätevyyden ja kokemuksen omaavia henkilöitä ja että kyseisiä laitoksia varten on olemassa asianmukaiset säännöt. Saman artiklan 5 kohdassa säädetään, että kun kyse on rajat ylittävästä toiminnasta, laitokselta edellytetään kotijäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen ennakolta myöntämää lupaa.
5

Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18/EY (EUVL L 134, s. 114) 41 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Hankintaviranomaisten on ilmoitettava ehdokkaille ja tarjoajille mahdollisimman nopeasti päätökset, jotka koskevat puitejärjestelystä sopimista, hankintasopimuksen tekemistä tai dynaamiseen järjestelmään hyväksymistä, mukaan lukien seikat, joiden perusteella se on päättänyt olla sopimatta puitejärjestelystä, tekemättä tarjouskilpailun kohteena ollutta sopimusta ja aloittaa menettelyn uudelleen tai panna täytäntöön dynaaminen hankintajärjestelmä. Nämä tiedot on pyydettäessä annettava kirjallisesti. 2. Hankintaviranomaisen on asianomaisen osapuolen pyynnöstä ilmoitettava mahdollisimman nopeasti — jokaiselle hylätylle ehdokkaalle seikat, joiden perusteella asianomaisen ehdokkuus on hylätty — jokaiselle hylätylle tarjoajalle seikat, joiden perusteella asianomaisen tarjous on hylätty, sekä 23 artiklan 4 ja 5 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa seikat, joiden perusteella hankintaviranomainen on päättänyt, että vastaavuutta ei ole, tai että rakennusurakat, tavarantoimitukset tai palvelut eivät täytä suorituskykyä koskevia tai toiminnallisia vaatimuksia — jokaiselle hyväksyttävän tarjouksen tehneelle valitun tarjouksen ominaisuudet ja suhteelliset edut sekä sopimuspuoleksi valitun tarjoajan nimi tai puitejärjestelyn osapuolet. Tähän kuluva aika ei missään tapauksessa saa ylittää 15 päivää asiaa koskevan kirjallisen pyynnön vastaanottamisesta.”
Toisaalta direktiivin 85/374 3 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että kun turvallisuudeltaan väitetysti puutteellisen tuotteen johdosta vahinkoa kärsinyt ei ole kohtuudella voinut selvittää kyseisen tuotteen valmistajan henkilöllisyyttä ennen kuin hän käytti oikeuksiaan tuotteen toimittajaan nähden, tätä toimittajaa on pidettävä valmistajana erityisesti direktiivin 11 artiklan soveltamiseksi, mikäli se ei ole ilmoittanut vahinkoa kärsineelle omasta aloitteestaan ja viipymättä valmistajan henkilöllisyyttä tai sitä, keneltä se itse hankki tuotteen, mistä kansallisen tuomioistuimen on varmistuttava kyseessä olevan tapauksen olosuhteet huomioon ottaen.
7

Tämän direktiivin 45 artiklan, jonka otsikkona on ”Ehdokkaan tai tarjoajan henkilökohtainen asema”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Hankintamenettelystä voidaan sulkea pois taloudellinen toimija, joka a) on konkurssissa tai purkumenettelyn kohteena tai keskeyttänyt liiketoimintansa tai jonka asioita hallinnoi tuomioistuin tai joka on sopinut järjestelystä velkojien kanssa taikka on muun vastaavan kansalliseen lainsäädäntöön ja kansallisiin määräyksiin perustuvan menettelyn alainen; b) on asianosaisena oikeudenkäynnissä, jonka tarkoituksena on konkurssiin asettaminen, purkaminen tai tuomioistuimen hallinnointi tai akordikäsittely, taikka muussa vastaavassa kansalliseen lainsäädäntöön ja kansallisiin määräyksiin perustuvassa oikeudenkäyntimenettelyssä; c) on saanut ammattinsa harjoittamiseen liittyvästä lainvastaisesta teosta tuomion, joka on tullut maan lainsäädännön mukaisesti lainvoimaiseksi; d) on ammattitoiminnassaan syyllistynyt vakavaan virheeseen, jonka hankintaviranomaiset voivat näyttää toteen; e) on laiminlyönyt velvollisuutensa suorittaa sen maan, johon taloudellinen toimija on sijoittautunut, tai sen maan, jossa hankintaviranomainen on, lainsäädännön mukaisia sosiaaliturvamaksuja; f) on laiminlyönyt velvollisuutensa maksaa sijoittautumismaansa tai hankintaviranomaisen maan lainsäädännön mukaisia veroja; g) on tämän luvun soveltamiseksi vaadittavia tietoja ilmoittaessaan vakavalla tavalla syyllistynyt väärien tietojen antamiseen tai laiminlyönyt vaadittavien tietojen antamisen. Jäsenvaltioiden on määritettävä kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti ja yhteisön lainsäädännön huomioon ottaen edellytykset, joiden mukaan tätä kohtaa sovelletaan.”
27

Ensinnäkin sen asiayhteyden osalta on palautettava mieliin, että kuudennen direktiivin 19 artikla on sen XI osastossa, joka koskee vähennysjärjestelmää. Direktiivin 17 artiklan 2 kohdassa vahvistetulla vähennysoikeudella, joka koskee arvonlisäveroa, joka on maksettu tavaroista tai palveluista, jotka verovelvollinen käyttää arvonlisäverollisiin liiketoimiinsa, on pyritty kokonaan poistamaan maksettavasta tai maksetusta arvonlisäverosta yrittäjälle aiheutuva rasitus sen koko taloudellisessa toiminnassa. Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä takaa näin ollen kaiken taloudellisen toiminnan verorasituksen täydellisen neutraalisuuden edellyttäen, että kyseinen toiminta itsessään on lähtökohtaisesti arvonlisäverollista (ks. mm. asia C-435/05, Investrand, tuomio 8.2.2007, Kok., s. I-1315, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
7

Tulojen, menojen uudelleenluokittelujen sekä sosiaali- ja kehityspolitiikan alaa koskevista eri säännöksistä 11.5.2006 annetussa Sardinian alueen laissa nro 4, sellaisena kuin se on muutettuna alueen vuosittaisen ja useampivuotisen talousarvion laatimista koskevista säännöksistä – vuoden 2007 finanssilaki – annetun Sardinian alueen lain nro 2 3 §:n 3 momentilla (jäljempänä alueellinen laki nro 4/2006), on 4 §, jonka otsikkona on ”Matkailutarkoituksessa tapahtuvista ilma-alusten laskeutumisista ja huvialusten kiinnittymisistä kannettava alueellinen vero” ja jonka sanamuoto on seuraava: ”1. Matkailutarkoituksessa tapahtuvista ilma-alusten laskeutumisista ja huvialusten kiinnittymisistä kannetaan vuodesta 2006 lähtien alueellinen vero. 2. Vero kannetaan seuraavissa tapauksissa: a) meri- ja lentoliikennekoodeksin 743 §:ssä ja sitä seuraavissa pykälissä tarkoitettujen yleisilmailun ilma-alusten, joita käytetään yksityiseen matkustajaliikenteeseen, laskeutumisista alueen lentokentille kesäkuun 1 päivän ja syyskuun 30 päivän välisenä aikana; b) 18.7.2005 annetussa asetuksessa (decreto legislativo) (huviveneilylaki) nro 171 tarkoitettujen huvialusten tai muiden huviveneilyyn käytettävien, tämän asetuksen 3 §:n b kohdassa tarkoitettujen yhdenmukaistettujen EN/ISO/DIS 8666 -standardien mukaisesti mitattujen, yli 14 metriä pitkien alusten kiinnittymisistä alueella sijaitseviin satamiin, maihinnousupaikkoihin ja kiinnityspaikkoihin sekä Sardinian rannikon aluevesillä sijaitseviin, laitteistoilla varustettuihin kiinnityspaikkoihin kesäkuun 1 päivän ja syyskuun 30 päivän välisenä aikana. 3. Verovelvollinen on luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jonka verotuksellinen kotipaikka on alueen ulkopuolella ja joka harjoittaa toimintaa ilma-aluksella meri- ja lentoliikennelain 874 §:ssä ja sitä seuraavissa pykälissä tarkoitetuin tavoin tai joka harjoittaa toimintaa huvialuksella meri- ja lentoliikennelain 265 §:ssä ja sitä seuraavissa pykälissä tarkoitetuin tavoin. 4. Tämän pykälän 2 momentin a kohdan mukainen alueellinen vero maksetaan jokaisesta laskeutumisesta ja 2 momentin b kohdassa tarkoitettu vero maksetaan vuosittain. – – 6. Verosta vapaita ovat a) alukset, jotka kiinnittyvät osallistuakseen urheilutapahtumiin, perinne- ja luokkaveneiden kokoontumisiin ja – myös muussa kuin kilpailutarkoituksessa järjestettäviin – purjehdustapahtumiin, joista järjestäjät ovat etukäteen ilmoittaneet merenkulkuviranomaiselle; tehty ilmoitus on ennen rantautumista annettava tiedoksi ARASE:lle [Agenzia della Regione autonoma della Sardegna per le entrate]; b) huvialukset, jotka pysyvät koko vuoden alueen satamissa; c) huoltopysähdykset huollon edellyttämän ajan osalta. Verovapautuksen syiden toteennäyttämisen yksityiskohdista määrätään ARASE:n erityismääräyksellä. 7. Vero maksetaan a) 2 momentin a kohdassa tarkoitettujen ilma-alusten osalta laskeutumisen yhteydessä; b) 24 tunnin kuluessa huvialuksen saapumisesta Sardinian rannikon satamaan, maihinnousupaikkaan, kiinnittymispaikkaan tai kiinnittymisalueelle; ARASE:n määräyksessä määrättävällä tavalla. – –”
3

Direktiivin 89/104 5 artiklan 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on yksinoikeus tavaramerkkiin. Tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa: a) merkkiä, joka on sama kuin tavaramerkki ja samoja tavaroita tai palveluja varten kuin ne tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkki on rekisteröity; b) merkkiä, joka sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran, joka sisältää myös vaaran merkin ja tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Jäsenvaltio voi myös säätää, että haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan elinkeinotoiminnassa käyttämästä merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin tavaramerkki, vaikka tavarat tai palvelut, joita varten merkki on, eivät ole samankaltaisia kuin ne, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, milloin viimeksi mainittu tavaramerkki on laajalti tunnettu tässä jäsenvaltiossa ja merkin aiheeton käyttö merkitsee tavaramerkin erottuvuuden tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka on haitaksi tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle. 3. Edellä 1 ja 2 kohdassa säädetyin edellytyksin voidaan kieltää muun muassa: a) merkin paneminen tavaroihin tai niiden päällyksiin; b) tavaroiden tarjoaminen tai liikkeelle laskeminen tai niiden varastoiminen tällaista tarkoitusta varten merkkiä käyttäen taikka palvelujen tarjoaminen tai suorittaminen merkkiä käyttäen; c) tavaroiden maahantuonti tai maastavienti merkkiä käyttäen; d) merkin käyttäminen liikeasiakirjoissa ja mainonnassa.”
3)

Jos ensimmäisen kysymyksen a, b, ja c kohtaan on annettava kieltävä vastaus: Onko [kuudennen direktiivin] 13 artiklan B kohdan c alakohtaa tulkittava siten, että vastiketta vastaan tapahtuva henkijälleenvakuutussopimuksen siirto on tavaran luovutus ja että [kuudennen direktiivin] 13 artiklan B kohdan c alakohdan soveltamisen yhteydessä ei ole tehtävä eroa sen mukaan, sijaitseeko verosta vapautettujen toimintojen harjoittamispaikka tavaran luovuttamisjäsenvaltiossa vai jossakin muussa jäsenvaltiossa?”
17

Siltä osin kuin kyse on tarpeesta taata kuluttajansuoja Espanjassa vahvistettujen sääntöjen mukaisesti, komission kanta on, että on mahdotonta pätevästi väittää tämän suojan olevan uhattuna siksi, että kyseisiä arpajaisia järjestävät muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet yksiköt. Nimittäin sen lisäksi, että kyseinen toiminta on jo säänneltyä kussakin jäsenvaltiossa, on olemassa valvontamenettelyjä, joilla voidaan taata tämä suoja ja jotka ovat yhteisön oikeuden mukaisia.
10

Lain nro 507/1993 58 §:n 1 momentissa säädetään tältä osin seuraavaa: ”Niiltä osin kuin on kyse sisäisen kiinteän yhdyskuntajätteen käsittelyä koskevasta palvelusta, joka suoritetaan monopolina taajamissa, kuntien osissa tai sellaisissa asuinkeskittymissä, jotka mahdollisesti ulottuvat haja-asutusalueille, kuntien on otettava käyttöön vuotuinen [jäte]taksa, josta on laadittava asianmukainen säännöstö ja jota on sovellettava tariffiperusteisesti seuraavissa säännöksissä lueteltujen määräysten ja perusteiden mukaisesti.”