ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
102

Edellä todettujen seikkojen perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että puitepäätöksen 2002/584 1 artiklan 2 ja 3 kohtaa on tulkittava siten, että kun täytäntöönpanosta vastaavalla oikeusviranomaisella, jonka on päätettävä eurooppalaisen pidätysmääräyksen kohteena olevan henkilön luovuttamisesta, on tiedossaan seikkoja, jotka viittaavat pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion oikeuslaitoksen riippumattomuuteen liittyviin rakenteellisiin ja yleisiin puutteisiin erityisesti kyseisen oikeuslaitoksen jäsenten nimittämismenettelyssä, tämän viranomainen voi kieltäytyä luovuttamasta kyseistä henkilöä – vapaudenmenetyksen käsittävän rangaistuksen tai turvaamistoimenpiteen täytäntöönpanoa varten annetun eurooppalaisen pidätysmääräyksen yhteydessä ainoastaan, jos kyseinen viranomainen toteaa, että asian erityisissä olosuhteissa on olemassa painavia perusteita uskoa, että kun otetaan huomioon muun muassa mainitun henkilön esiin tuomat seikat, jotka koskevat hänen rikosasiansa käsitelleen tuomioistuimen ratkaisukokoonpanoa tai kaikkia muita tämän kokoonpanon riippumattomuuden ja puolueettomuuden arvioinnissa merkityksellisiä olosuhteita, perusoikeuskirjan 47 artiklan toisessa kohdassa vahvistettua kyseisen henkilön perusoikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa, joka on etukäteen laillisesti perustettu, on loukattu, ja – syytetoimenpiteitä varten annetun eurooppalaisen pidätysmääräyksen yhteydessä ainoastaan, jos sama viranomainen toteaa, että asian erityisissä olosuhteissa on olemassa painavia perusteita uskoa, että kun otetaan huomioon muun muassa asianomaisen henkilön esittämät tiedot, jotka koskevat hänen henkilökohtaista tilannettaan, sen rikoksen luonnetta, josta häntä syytetään, sitä tosiasiallista asiayhteyttä, johon kyseinen eurooppalainen pidätysmääräys liittyy, tai kaikkia muita kyseiseen henkilöön kohdistettavaa menettelyä todennäköisesti hoitavan ratkaisukokoonpanon riippumattomuuden ja puolueettomuuden arvioinnille merkityksellisiä seikkoja, on olemassa todellinen vaara siitä, että kyseisen henkilön tätä perusoikeutta loukataan.
10

Ihmisille tarkoitettujen lääkkeiden rinnakkaistuonnista sekä ihmisille ja eläimille tarkoitettujen lääkkeiden rinnakkaisjakelusta 19.4.2001 annetun kuninkaan päätöksen (koninklijk besluit van 19 april 2001 betreffende de parallelinvoer van geneesmiddelen voor menselijk gebruik en de parallelle distributie van geneesmiddelen voor menselijk en diergeneeskundig gebruik) (Belgisch Staatsblad 30.5.2001, s. 17954), sellaisena kuin se on muutettuna 21.1.2011 annetulla kuninkaan päätöksellä (Belgisch Staatsblad 9.2.2011, s. 9864), 3 §:n 2 momentin sanamuoto on seuraava: ”Poiketen siitä, mitä ihmisille ja eläimille tarkoitetuista lääkkeistä 14.12.2006 annetun kuninkaan päätöksen 4 §:n 1 momentin 1 kohdassa säädetään, voi henkilö, joka haluaa tuoda lääkettä rinnakkaistuontina, saada tätä tarkoitusta varten luvan sillä edellytyksellä, että kyseessä on lääke 1° jolla on alkuperäjäsenvaltiossa kyseisen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten myöntämä voimassa oleva lupa lääkkeen markkinoille saattamiseksi 2° jolle on olemassa vertailulääke 3° joka ei kaikilta osin ole samanlainen kuin vertailulääke mutta a) joka on vaikuttavien aineiden laadun ja määrän osalta koostumukseltaan vähintään samanlainen b) jolla on vähintään samat terapeuttiset käyttöaiheet c) jonka hoitovaikutus on vähintään vastaava d) jolla on vähintään sama lääkemuoto. Jos osoitetaan, että lääke, jolle on haettu rinnakkaistuontilupaa ja joka täyttää 1 momentin 3 kohdan a ja d alakohdan vaatimukset, on apuaineiden laadun ja määrän osalta koostumukseltaan sama ja se on valmistettu samalla menetelmällä, lääkkeen katsotaan täyttävän 1 kohdan 3 alakohdan c alakohdan vaatimukset. Jos liittovaltion virasto toteaa, ettei ole osoitettu, että 1 momentin 3 kohdan c alakohdassa mainittu edellytys täyttyy, se pyytää alkuperäjäsenvaltion toimivaltaisilta viranomaisilta tietoja, jotka ovat tarpeen sen arvioimiseksi, täyttyykö tämä edellytys. Ainakin yhdellä seuraavista tutkimuksista tai kokeista voidaan osoittaa, että 1 momentin 3 kohdan c alakohdassa mainittu edellytys täyttyy: 1° tutkimukset biologisesta samanarvoisuudesta 2° kliiniset kokeet 3° ihmisiä koskevat farmakodynaamiset tutkimukset 4° tutkimukset lääkkeen paikallisesta saatavuudesta 5° in vitro ‑liukenemistutkimukset. Jäljempänä 4 momentissa tarkoitetun kaltaiset käytetyt tutkimukset ja kokeet mukautetaan lääkkeen erityisominaisuuksiin.”
46

Asioissa C-518/20 ja C-727/20 esitettyihin kysymyksiin on vastattava edellä esitetyn perusteella, että direktiivin 2003/88 7 artiklaa ja perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan työntekijän oikeus palkalliseen vuosilomaan, joka on ansaittu sellaiselta viitejaksolta, jona kyseinen työntekijä on tosiasiallisesti työskennellyt ennen kuin hänen ansiokykynsä on täydellisesti alentunut tai hänestä on tullut työkyvytön sittemmin jatkuneen sairauden vuoksi, voi lakata joko kansallisessa oikeudessa sallitun, loman siirtämiselle varatun ajanjakson päättyessä tai myöhemmin myös silloin, kun työnantaja ei ole antanut työntekijälle hyvissä ajoin mahdollisuutta käyttää tätä oikeutta.
6

Direktiivin 2011/7 4 artiklan, jonka otsikko on ”Yritysten ja viranomaisten väliset kaupalliset toimet”, sanamuoto on seuraava: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaupallisissa toimissa, joissa velallinen on viranomainen, velkojalla on 3, 4 tai 6 kohdassa määritellyn ajan päätyttyä oikeus lakisääteiseen viivästyskorkoon ilman, että maksumuistutus on tarpeen, kun seuraavat edellytykset täyttyvät: a) velkoja on täyttänyt sopimukseen ja lakiin perustuvat velvoitteensa; ja b) velkoja ei ole saanut erääntynyttä määrää ajoissa, paitsi jos velallinen ei ole vastuussa viivästyksestä. – – 3. Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että kaupallisissa toimissa, joissa velallinen on viranomainen a) maksuaika ei ylitä mitään seuraavassa mainituista määräajoista: – – iv) mikäli laissa tai sopimuksessa määrätään hyväksymis- tai tarkistusmenettelystä, jolla tavaran tai palvelun sopimuksenmukaisuus on varmistettava, ja mikäli velallinen vastaanottaa laskun tai sitä vastaavan maksuvaatimuksen ennen tällaista hyväksymistä tai tarkistusta tai hyväksymis- tai tarkistuspäivänä, 30 kalenteripäivän kuluttua kyseisestä päivästä. – – 4. Jäsenvaltiot voivat pidentää 3 kohdan a alakohdassa tarkoitettuja määräaikoja enintään 60 kalenteripäivään, kun kyseessä ovat a) viranomaiset, jotka harjoittavat luonteeltaan teollista tai kaupallista taloudellista toimintaa tarjoamalla tavaroita tai palveluja markkinoilla ja joihin sovelletaan julkisina yrityksinä jäsenvaltioiden ja julkisten yritysten välisten taloudellisten suhteiden avoimuudesta sekä tiettyjen yritysten taloudellisen toiminnan avoimuudesta 16 päivänä marraskuuta 2006 annetussa komission direktiivissä 2006/111/EY [(EUVL 2006, L 318, s. 17)] säädettyjä avoimuusvaatimuksia; b) terveydenhuoltopalveluja tarjoavat julkiset tahot, jotka on asianmukaisesti hyväksytty tätä tarkoitusta varten. Jos jäsenvaltio päättää pidentää määräaikoja tämän kohdan mukaisesti, sen on toimitettava komissiolle kertomus tällaisesta pidennyksestä viimeistään 16 päivänä maaliskuuta 2018. – – 5. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että 3 kohdan a alakohdan iv alakohdassa tarkoitetun hyväksymis- tai tarkistusmenettelyn enimmäiskesto ei ylitä 30:tä kalenteripäivää tavaran tai palvelun vastaanottamispäivästä lukien, jollei sopimuksessa ja mahdollisissa tarjousasiakirjoissa nimenomaisesti toisin sovita ja edellyttäen, ettei se ole velkojan kannalta selvästi kohtuutonta 7 artiklassa tarkoitetulla tavalla. 6. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että sopimuksessa määrätty maksuaika ei ylitä 3 kohdassa säädettyjä määräaikoja, jollei sopimuksessa nimenomaisesti toisin sovita ja edellyttäen, että se on objektiivisesti perusteltua sopimuksen erityisluonteen tai ‑piirteiden vuoksi, ja että maksuaika ei missään tapauksessa ylitä 60:tä kalenteripäivää.”
79

Tässä yhteydessä on todettava, että direktiivin 2006/115 8 artiklan 3 kohdasta ilmenee, että yksinoikeuteen sallia tai kieltää yleisradio-organisaatioiden lähetysten välittäminen yleisölle voidaan vedota kolmansia vastaan vain, jos välittäminen tapahtuu paikoissa, joihin yleisöllä on pääsy pääsymaksua vastaan. Unionin tuomioistuin on kuitenkin todennut, että pääsymaksun maksamista koskeva edellytys ei täyty silloin, kun kyseinen viestintä on lisäpalvelu, joka sisältyy erotuksetta luonteeltaan erilaisen pääasiallisen palvelun, kuten hotellimajoituksen, hintaan (ks. vastaavasti tuomio 16.2.2017, Verwertungsgesellschaft Rundfunk, C-641/15, EU:C:2017:131, 23–26 kohta).
59

Kun edellä esitetyt näkökohdat otetaan huomioon, ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle on vastattava, että SEUT 63 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion verolainsäädännön säännökselle, jossa edellytykseksi sellaisista osingoista maksetun pääomatuloveron palauttamiselle, jotka perustuvat hajaomistusosuuksiin ja jotka on maksettu toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle yhtiölle, asetetaan näytön esittäminen siitä, ettei kyseistä veroa voida hyvittää mainitulle yhtiölle tai sen suorille tai välillisille osakkaille tai hyvitystä siirtää mainitun yhtiön tai sen suorien tai välillisten osakkaiden hyväksi ja ettei mainittu yhtiö voi vähentää sitä liiketoiminnan kuluna tai tulonhankkimismenona, kun taas tällaisesta edellytyksestä ei ole säädetty siltä osin kuin on kyse samanlaisia tuloja saavan maassa asuvan yhtiön maksaman pääomatuloveron palauttamisesta.
62

On todettava, että koska – kuten tämän tuomion 55 kohdasta ilmenee – asetuksen N:o 987/2009 44 artiklassa ei säädetä yksinomaisesti ulkomailla täyttyneiden lastenhoitokausien huomioon ottamista ja koska – kuten tämän tuomion 51 kohdasta ilmenee – tavoitteella varmistaa vapaan liikkuvuuden periaatteen, sellaisena kuin se on vahvistettu SEUT 21 artiklassa, noudattamisella on etusija myös asetuksen N:o 883/2004 ja asetuksen N:o 987/2009 yhteydessä, 19.7.2012 annetun tuomion Reichel-Albert (C‑522/10, EU:C:2012:475) ohjeita voidaan soveltaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa asetusta N:o 987/2009 sovelletaan ajallisesti mutta jossa asianomainen henkilö ei täytä kyseisen asetuksen 44 artiklan 2 kohdassa asetettua palkkatyössä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana toimimista koskevaa edellytystä sille, että vanhuuseläkkeen maksamisesta vastuussa oleva valtio ottaisi kyseisen eläkkeen myöntämiseksi huomioon hänen muissa jäsenvaltioissa täyttämänsä lastenhoitokaudet.
36

Komissio katsoo kolmanneksi, että – toisin kuin valituksenalaisesta tuomiosta ilmenee – 10.9.2015 annetun tuomion Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (C‑417/14 RX-II, EU:C:2015:588) 30–35 kohta eivät tue unionin yleisen tuomioistuimen tulkintaa henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta käsitteestä ”henkilöstösäännöissä tarkoitetut henkilöt”. Kyseisen tuomion 34 kohdassa unionin tuomioistuin totesi, että henkilö on henkilöstösäännöissä tarkoitettu henkilö, kun hän kuuluu niiden soveltamisalaan, joka määritellään henkilöstösääntöjen erityisissä säännöksissä, joissa muut henkilöt kuin virkamiehet mainitaan tietyn etuuden mahdollisina saajina, kuten henkilöstösääntöjen 73 artiklassa, jossa säädetään, että virkamiehen perheenjäsenet ovat tiettyjen etuuksien mahdollisia saajia virkamiehen kuoleman tapauksessa. Näin ollen unionin tuomioistuin on komission mukaan katsonut, että henkilöstösääntöjen 73 artikla on merkityksellinen määritettäessä, ovatko virkamiehen veljet ja sisaret henkilöstösäännöissä tarkoitettuja henkilöitä, ei siksi, että siinä ilmaistaan yhteys virkamiehen ja hänen perheensä välillä yleensä, vaan siksi, että sitä voidaan soveltaa virkamiehen tiettyihin perheenjäseniin hänen kuolemansa tapauksessa. Komissio katsoo, että koska edesmenneen virkamiehen veli ja sisar vetoavat kanteensa tueksi tämän viimeksi mainitun kuolemasta aiheutuneeseen henkiseen kärsimykseen, henkilöstösääntöjen 73 artikla on ainoa merkityksellinen säännös sen määrittämiseksi, ovatko he henkilöstösäännöissä tarkoitettuja henkilöitä vai eivät. Kyseisen artiklan mukaan he eivät kuitenkaan ole tällaisia henkilöitä.
4

Tämän direktiivin 4 artiklassa, jonka otsikko oli ”Aikaisempien oikeuksien etuoikeutta koskevat rekisteröinnin esteet ja mitättömyysperusteet”, säädettiin seuraavaa: ” 1. Tavaramerkkiä ei saa rekisteröidä tai, jos se on rekisteröity, se on julistettava mitättömäksi: a) jos se on sama kuin aikaisempi tavaramerkki ja jos tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkkiä haetaan tai tavaramerkki on rekisteröity, ovat samoja kuin tavarat tai palvelut, joita varten aikaisempaa tavaramerkkiä suojataan; b) jos sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi, samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, yleisön keskuudessa on sekaannusvaara, joka sisältää vaaran tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Edellä 1 kohdassa ’aikaisemmalla tavaramerkillä’ tarkoitetaan: a) seuraavia tavaramerkkejä, joiden rekisteröimiseksi hakemus on tehty ennen tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekopäivää, ottaen huomioon mahdolliset vaatimukset niiden etuoikeudesta: i) [EU-tavaramerkit]; ii) jäsenvaltiossa rekisteröidyt tavaramerkit sekä Belgian, Luxemburgin tai Alankomaiden osalta Beneluxin teollis- ja tekijänoikeuksien virastossa rekisteröidyt tavaramerkit; iii) tavaramerkit, joiden kansainvälinen rekisteröinti on voimassa jäsenvaltiossa; b) [EU-tavaramerkkejä], joilla – – on aiemmuus; c) hakemuksia a tai b alakohdassa tarkoitettujen tavaramerkkien rekisteröimiseksi, jos tavaramerkit rekisteröidään; – – 4. Jäsenvaltio voi lisäksi säätää, että tavaramerkkiä ei saa rekisteröidä tai, jos se on rekisteröity, että se on julistettava mitättömäksi, mikäli: a) tavaramerkki on sama tai samankaltainen kuin 2 kohdan mukaan aikaisempi kansallinen tavaramerkki ja se rekisteröitäisiin tai on rekisteröity sellaisia tavaroita tai palveluja varten, jotka eivät ole samankaltaisia kuin tavarat tai palvelut, joita varten aikaisempi tavaramerkki on rekisteröity, milloin aikaisempi tavaramerkki on kyseisessä jäsenvaltiossa laajalti tunnettu ja myöhemmän tavaramerkin aiheeton käyttö merkitsisi aikaisemman tavaramerkin erottuvuuden tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka olisi haitaksi aikaisemman tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle; b) oikeus rekisteröimättömään tavaramerkkiin taikka muuhun elinkeinotoiminnassa käytettyyn merkkiin on saatu ennen päivää, jona hakemus myöhemmän tavaramerkin rekisteröimiseksi on tehty tai jona myöhemmän tavaramerkin rekisteröintihakemukselle on vaadittu etuoikeutta, ja rekisteröimättömän tavaramerkin tai muun merkin haltijalla on oikeus kieltää myöhemmän tavaramerkin käyttäminen; c) aikaisemman tavaramerkin käyttö voidaan kieltää muun kuin 2 kohdassa tai tämän kohdan b alakohdassa tarkoitetun aikaisemman oikeuden nojalla ja erityisesti, jos kyseessä on: i) oikeus nimeen; ii) oikeus omaan kuvaan; iii) tekijänoikeus; iv) teollisoikeus; – –”
10

Kyseisellä kortilla sen haltija saa pääsyn rajoitetun ajan ja tiettyyn arvoon asti noin 60 kohteeseen, esimerkiksi nähtävyyksiin ja museoihin. Korttiin sisältyy myös kymmenkunta henkilökuljetuspalvelua, kuten ajeluja DSAB:n omilla Hop on Hop off ‑busseilla ja Hop on Hop off ‑veneillä sekä muiden järjestäjien kiertoajeluja. Osa näistä palveluista on arvonlisäveron alaisia 6–25 prosentin verokannan mukaan, kun taas toiset niistä on vapautettu verosta. Pääasiassa kyseessä olevan kortin haltija käyttää korttia sisäänpääsyn tai palvelun käytön maksamiseen eikä suorita mitään muuta maksua vaan pelkästään näyttää korttia erityiselle kortinlukijalle. DSAB:n kanssa tehdyn sopimuksen mukaan järjestäjä saa kyseiseltä yhtiöltä jokaisesta sisäänpääsystä tai käytöstä korvauksen, joka on tietty prosentti tavanomaisesta sisäänpääsy- tai käyttöhinnasta. Järjestäjä on velvollinen antamaan kortinhaltijalle ainoastaan yhden sisäänpääsyn. DSAB ei takaa kävijöiden vähimmäismäärää. Jos arvoraja saavutetaan, kortin voimassaolo päättyy.
62

Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 60 kohdassa, tässä tilanteessa on lähinnä tarkastettava, kuuluvatko pääasiassa kyseessä olevat kansalliset säännöt tietosuoja-asetuksen 80 artiklan 2 kohdassa kullekin jäsenvaltiolle annetun harkintavallan piiriin, ja tätä säännöstä on näin ollen tulkittava siten, että otetaan huomioon sen sanamuoto sekä kyseisen asetuksen rakenne ja tavoitteet.
67

Ensimmäiseen kysymykseen on kaiken edellä esitetyn perusteella vastattava, että direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa ja 7 artiklan 1 kohtaa, luettuina tehokkuusperiaatteen valossa, on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan riidan arvo, jonka perusteella lasketaan asian voittaneelle kuluttajalle sopimusehdon kohtuuttomuutta koskevan kanteen yhteydessä korvattavat oikeudenkäyntikulut, on määritettävä kannekirjelmässä, ja jos näin ei tapahdu, se vahvistetaan kyseisessä lainsäädännössä, eikä tätä tietoa voida muuttaa myöhemmin, edellyttäen, että oikeudenkäyntikulujen vahvistamisesta viime kädessä vastaava tuomari voi vapaasti määrittää riidan todellisen arvon kuluttajalle ja taata hänelle oikeuden kohtuulliseen korvaukseen, joka on oikeassa suhteessa kuluihin, jotka objektiivisesti väistämättä ovat aiheutuneet hänelle tällaisen kanteen nostamisesta.
31

Lisäksi on muistettava, että pannessaan täytäntöön unionin oikeutta jäsenvaltioiden on noudatettava suhteellisuusperiaatetta, joka on unionin oikeuden yleinen periaate, myös silloin, kun unionin lainsäädäntöä ei ole yhdenmukaistettu sovellettavien seuraamusten osalta (ks. vastaavasti tuomio 26.4.2017, Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, 59 kohta ja tuomio 27.1.2022, komissio v. Espanja (Tietojenantovelvollisuus verotuksessa), C‑788/19, EU:C:2022:55, 48 kohta). Kun jäsenvaltiot ottavat tällaisen täytäntöönpanon yhteydessä käyttöön seuraamuksia ja erityisesti rikosoikeudellisia seuraamuksia, niiden on noudatettava Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 49 artiklan 3 kohtaa, jonka mukaan rangaistus ei saa olla epäsuhteessa rikoksen vakavuuteen. Tämä suhteellisuusperiaate, josta direktiivin 2014/67 20 artiklassa vain muistutetaan, on luonteeltaan pakottava.
23

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arvonlisäveron soveltamisala määritellään arvonlisäverodirektiivin 9 artiklassa erittäin laajaksi (tuomio 21.4.2005, HE, C‑25/03, EU:C:2005:241, 40 kohta ja tuomio 13.6.2018, Polfarmex, C‑421/17, EU:C:2018:432, 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Toiminta katsotaan yleensä liiketoiminnaksi kyseisessä 9 artiklassa tarkoitetussa merkityksessä, jos se on jatkuvaluonteista ja jos se suoritetaan liiketoimen tekijän saamaa vastiketta vastaan (tuomio 13.6.2018, Polfarmex, C‑421/17, EU:C:2018:432, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Jotta voidaan lisäksi todeta, että liiketoimintaa harjoitetaan itsenäisesti, on selvitettävä, harjoittaako kyseinen henkilö toimintaansa omissa nimissään, omaan lukuunsa ja omalla vastuullaan ja kantaako hän toimintansa harjoittamiseen liittyvän taloudellisen riskin (tuomio 12.10.2016, Nigl ym., C‑340/15, EU:C:2016:764, 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Verovelvollisuutta on arvioitava yksinomaan arvonlisäverodirektiivin 9 artiklassa vahvistettujen kriteerien valossa (ks. vastaavasti tuomio 21.4.2005, HE, C‑25/03, EU:C:2005:241, 41 kohta).
24

ZKPO:n 202a §:n, jonka otsikko on ”Lähdeveron uudelleenlaskenta”, 1–4 momentissa, sellaisena kuin pykälä on voimassa 1.1.2010 lähtien, säädetään seuraavaa: ”(1) – – Ulkomaisella oikeushenkilöllä, jonka verotuksellinen asuinpaikka on Euroopan unionin jäsenvaltiossa tai Euroopan talousalueesta [2.5.1992] tehdyn sopimuksen [(EYVL 1994, L 1, s. 3)] osapuolena olevassa muussa valtiossa, on oikeus valita lähdeveron uudelleenlaskenta 12 §:n 2, 3, 5 ja 8 momentissa tarkoitettujen tulojen osalta. Jos ulkomainen henkilö valitsee lähdeveron uudelleenlaskennan, uudelleenlaskenta koskee kaikkia 12 §:n 2, 3, 5 ja 8 momentissa tarkoitettuja tuloja, jotka hän on saanut verovuoden aikana. (2) Jos ulkomainen henkilö valitsee lähdeveron uudelleenlaskennan saamiensa tulojen osalta, uudelleenlaskettu vero vastaa oikeushenkilöiltä kannettavaa veroa, joka näistä tuloista olisi pitänyt maksaa, jos kotimainen oikeushenkilö olisi saanut ne. Jos ulkomaiselle henkilölle on aiheutunut menoja, jotka liittyvät ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettuihin tuloihin, joista olisi pitänyt suorittaa menoja koskeva vero, jos ne olisivat aiheutuneet kotimaiselle oikeushenkilölle, uudelleenlasketun veron määrää korotetaan tällä verolla. (3) Jos 195 §:n 1 momentissa säädetyn lähdeveron määrä ylittää 2 momentin mukaisesti uudelleenlasketun veron määrän, erotus on palautettava 195 §:n 1 momentissa säädetyn lähdeveron siihen määrään saakka, jota ulkomainen henkilö ei voi vähentää asuinvaltiossaan suoritettavasta verosta. (4) Jos valitaan lähdeveron uudelleenlaskenta, siitä on ilmoitettava vuosittain jätettävässä veroilmoituksessa. Ulkomainen henkilö jättää veroilmoituksensa Teritorialna direktsia na Natsionalna agentsia za prihodite – Sofialle [(Bulgarian veroviraston Sofian kaupungin alueellinen yksikkö)] tulojen saamista seuraavan vuoden joulukuun 31 päivään mennessä.”