ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
EU-sopimukseen ja EUT-sopimukseen liitetyn siirtymämääräyksistä tehdyn pöytäkirjan (N:o 36) 9 artiklan on tulkittava merkitsevän, että EU-sopimuksen nojalla sääntöjenmukaisesti ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa annettuun toimeen sisältyvän säännöksen, jossa vahvistetaan muiden toimenpiteiden antamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, oikeusvaikutukset säilyvät niin kauan kuin tätä tointa ei kumota lainsäädäntömenettelyssä tai tuomioistuimessa taikka muuteta, ja se mahdollistaa näiden toimenpiteiden antamisen siinä määritellyn menettelyn mukaisesti. Tästä seuraa, että Lissabonin sopimuksen voimaantulo ei sellaisenaan estä entisen ”kolmannen pilarin” alaan kuuluvien toimien, kuten rajatylittävän yhteistyön tehostamisesta erityisesti terrorismin ja rajatylittävän rikollisuuden torjumiseksi tehdyn päätöksen 2008/615 25 artiklassa määritellyssä menettelyssä tehtyjen päätösten, antamista. Näin ollen väite, jonka mukaan tällaisten toimien on välttämättä perustuttava SEUT 82 artiklan 1 kohdan d alakohtaan ja SEUT 87 artiklan 2 kohdan a alakohtaan, ei voi menestyä.

(ks. 43 ja 44 kohta)
SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely on välttämätön silloin, kun komissio kohtaa vakavia vaikeuksia arvioidessaan tuen soveltuvuutta sisämarkkinoille. Komissio voi siis pysyttäytyä EY 108 artiklan 3 kohdassa tarkoitetussa alustavan tutkinnan vaiheessa ja tehdä tuen hyväksyvän päätöksen vain, jos se on menettelyn päättyessä vakuuttunut tuen soveltuvuudesta sisämarkkinoille. Jos komissio on sitä vastoin alustavassa tutkinnassa tullut toisenlaiseen tulokseen tai ei ole kyennyt ratkaisemaan kaikkia tuen soveltuvuutta sisämarkkinoille koskevaan arviointiin liittyviä vaikeuksia, sillä on velvollisuus hankkia kaikki tarpeelliset selvitykset ja aloittaa tätä varten SEUT 108 artiklan 2 kohdan mukainen menettely.

SEUT 108 artiklan 3 kohdan tarkoituksen ja komissiolle kuuluvan hyvää hallintoa koskevan velvollisuuden mukaisesti komissio voi erityisesti aloittaa keskustelut tuen ilmoittaneen valtion tai kolmansien kanssa ratkaistakseen mahdollisesti ilmenneet vaikeudet alustavan tutkinnan kuluessa. Tämä mahdollisuus merkitsee sitä, että komission on voitava muuttaa kantaansa aloittamiensa keskustelujen tulosten mukaan, eikä tämän muuttamisen lähtökohtaisesti ole tulkittava osoittavan vakavien vaikeuksien olemassaoloa. Komissio voi täten laillisesti tehdä [SEUT 108 artiklan] soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 2 kohdan perusteella päätöksen, jossa se samalla, kun se toteaa, ettei kyse ole valtiontuesta, ilmoittaa ottaneensa huomioon jäsenvaltion antamat sitoumukset. Sitä seikkaa, että komissio on alustavan tutkinnan kuluessa ja ennen näitä sitoumuksia koskevia neuvotteluja arvioinut, että kyseessä olevalla toimenpiteellä myönnettiin tuensaajalle etu, ei täten voida pitää vakavina vaikeuksina, jotka edellyttävät muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista.

(ks. 30 ja 35–37 kohta)
Lääkinnällisistä laitteista 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/42/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 29.9.2003 annetulla parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1882/2003, liitteen II säännöksiä, luettuna tämän direktiivin 11 artiklan 1 ja 10 kohdan ja 16 artiklan 6 kohdan valossa, on tulkittava siten, että ilmoitetulla laitoksella ei ole yleistä velvollisuutta tehdä yllätyskäyntejä, tarkastaa tuotteita ja/tai tarkastaa valmistajan kaupallisia asiakirjoja. Jos kuitenkin on aihetta epäillä, ettei lääkinnällinen laite mahdollisesti ole direktiivin 93/42, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1882/2003, vaatimusten mukainen, tämän laitoksen on ryhdyttävä kaikkiin tarpeellisiin toimenpiteisiin täyttääkseen tämän direktiivin 16 artiklan 6 kohdan ja direktiivin liitteessä II olevien 3.2, 3.3, 4.1–4.3 ja 5.1 kohdan mukaiset velvollisuutensa.

Direktiiviä 93/42, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1882/2003, on tulkittava siten, että ilmoitetun laitoksen toiminnan tarkoituksena EY-vaatimustenmukaisuusvakuutusta koskevassa menettelyssä on suojella lääkinnällisten laitteiden lopullisia vastaanottajia. Edellytykset, joilla tämän laitoksen direktiivin mukaisten velvollisuuksien tuottamuksellinen laiminlyönti mainitussa menettelyssä voi aiheuttaa sen vastuun näihin lopullisiin vastaanottajiin nähden, kuuluvat kansallisen oikeuden piiriin edellyttäen, että vastaavuus- ja tehokkuusperiaatetta noudatetaan.

Tässä yhteydessä on aluksi muistutettava, että unionin tuomioistuin on jo katsonut, ettei siitä, että direktiivissä asetetaan tietyille laitoksille valvontaa koskevia velvollisuuksia, ja siitä, että kyseisen direktiivin tavoitteisiin kuuluu vahinkoa kärsineiden henkilöiden suojaaminen, väistämättä seuraa, että mainitulla direktiivillä pyrittäisiin antamaan näille henkilöille oikeuksia siinä tapauksessa, että laitokset laiminlyövät velvollisuutensa, ja että näin on erityisesti silloin, kun tässä direktiivissä ei ole ainoatakaan nimenomaista säännöstä, jossa annettaisiin tällaisia oikeuksia. On myös todettava, että kun direktiivissä 93/42 ei mainita lainkaan ilmoitettujen laitosten vahingonkorvausvastuun syntymisen edellytyksiä, ei voida katsoa, että tämän direktiivin tarkoituksena on säädellä edellytyksiä, joilla lääkinnällisten laitteiden lopulliset vastaanottajat voivat mahdollisesti saada korvauksen siitä, että nämä laitokset ovat tuottamuksellisesti laiminlyöneet velvollisuutensa.

(ks. 55 ja 56 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista annettua asetusta N:o 593/2008 (Rooma I) ja sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavasta laista asetusta N:o 864/2007 (Rooma II) on tulkittava siten, että kuluttajien etujen suojaamista tarkoittavista kieltokanteista annetussa direktiivissä 2009/22 tarkoitettuun kieltokanteeseen, joka koskee tiettyyn jäsenvaltioon sijoittautuneen yrityksen, joka tekee sähköisessä kaupankäynnissä sopimuksia muissa jäsenvaltioissa – ja erityisesti tuomioistuinvaltiossa – asuvien kuluttajien kanssa, käyttämiä väitetysti lainvastaisia sopimusehtoja, sovellettava laki on määritettävä Rooma II -asetuksen 6 artiklan 1 kohdan mukaan, kun taas tietyn sopimusehdon arviointiin sovellettava laki on aina määritettävä Rooma I -asetuksen nojalla, olipa kyse yksittäistapausta koskevasta kanteesta tai ryhmäkanteesta, sanotun rajoittamatta kyseisten asetusten 1 artiklan 3 kohdan soveltamista.

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että elinkeinonharjoittajan yleisiin sopimusehtoihin sisältyvä ehto, josta ei ole neuvoteltu erikseen ja jonka mukaan kuluttajan kanssa sähköisessä kaupankäynnissä tehtyyn sopimukseen sovelletaan sen jäsenvaltion lakia, jossa tällä elinkeinonharjoittajalla on kotipaikka, on kohtuuton, jos sillä johdetaan kuluttajaa harhaan antamalla hänelle vaikutelma, jonka mukaan sopimukseen sovelletaan ainoastaan kyseisen jäsenvaltion lakia, ilmoittamatta hänelle siitä, että hänellä on sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista annetun asetuksen N:o 593/2008 (Rooma I) 6 artiklan 2 kohdan nojalla oikeus vedota myös hänelle sellaisen lain pakottavin säännöksin annettuun suojaan, jota olisi tämän ehdon puuttuessa sovellettu, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava kaikkien asian kannalta merkityksellisten olosuhteiden perusteella.

(ks. 71 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Asia C‑267/15

Gemeente Woerden

vastaan

Staatssecretaris van Financiën

(Hoge Raad der Nederlandenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Arvonlisävero — Ostoihin sisältyvä vero — Vähennys”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kymmenes jaosto) 22.6.2016

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen – Vähennysoikeuden syntyminen ja laajuus – Verovelvollinen, joka on rakennuttanut rakennuksen ja myynyt rakennuksen sen rakennuskustannuksia alempaan hintaan – Oikeus vähentää arvonlisävero kokonaisuudessaan – Sillä, että hankkija on luovuttanut mainitusta rakennuksesta osan kolmannen käyttöön vastikkeetta, ei ole merkitystä

(Neuvoston direktiivi 2006/112)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annettua direktiiviä 2006/112 on tulkittava siten, että tilanteessa, jossa verovelvollinen on rakennuttanut rakennuksen ja myynyt rakennuksen sen rakennuskustannuksia alempaan hintaan, mainitulla verovelvollisella on oikeus vähentää kyseisen rakennuksen rakentamisesta maksettu arvonlisävero kokonaisuudessaan eikä ainoastaan osittain eli mainitun rakennuksen niiden osien, joita rakennuksen hankkija käyttää liiketoiminnassa, osuuden mukaisesti. Sillä, että kyseinen hankkija luovuttaa asianomaisesta rakennuksesta osan kolmannen käyttöön vastikkeetta, ei ole tältä osin merkitystä.

(ks. 42 kohta ja tuomiolauselma)
Maanteiden tavara- ja henkilöliikenteeseen tarkoitettujen tiettyjen ajoneuvojen kuljettajien perustason ammattipätevyydestä ja jatkokoulutuksesta annetun direktiivin 2003/59 4 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan tässä artiklassa säädetyn maanteiden tavara- ja henkilöliikenteeseen tarkoitettujen tiettyjen ajoneuvojen kuljettajien perustason ammattipätevyyden hankkimista koskevan vapautuksen saamisen edellytyksenä on 35 tunnin jatkokoulutus tällaisessa kuljettajan tehtävässä työskentelemiseksi.

Direktiivillä 2003/59 nimittäin toteutetaan maanteiden tavara- ja henkilöliikenteeseen tarkoitettujen tiettyjen ajoneuvojen kuljettajien perustason ammattipätevyyttä ja jatkokoulutusta koskevien kansallisten säännösten vähimmäistason yhdenmukaistaminen. Vähimmäistason yhdenmukaistaminen ei estä jäsenvaltioita pitämästä voimassa tai ottamasta käyttöön tiukempia toimenpiteitä, kunhan tällaiset toimenpiteet eivät ole omiaan vakavasti vaarantamaan kyseessä olevassa direktiivissä säädetyn tavoitteen toteuttamista. Tällaista vaikutusta ei ole vaatimuksella, jonka mukaan kuljettajan ammattitaitoa osoittavan todistuksen (CAP-todistus) myöntämisen ennakkoedellytyksenä on osallistuminen 35 tunnin jatkokoulutuskurssille direktiivissä 2003/59 säädetyn sen vaatimuksen lisäksi, että kuljettajalla on oltava tiettyihin luokkiin kuuluva ajokortti. Tällä vaatimuksella osaltaan edistetään kuljettajien ammattitaidon turvaamista sekä liikenneturvallisuuden ja kuljettajien turvallisuuden parantamista, jotka ovat direktiivin 2003/59 johdanto-osan neljännessä ja viidennessä perustelukappaleessa mainittuja tavoitteita. Tällaisella lisävaatimuksella ei myöskään voida katsoa ylitettävän sitä, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi. Sen ei myöskään voida katsoa loukkaavan kuljettajien saavutettuja oikeuksia yhtäältä siksi, että direktiivillä 2003/59 kumotun ja korvatun direktiivin 76/914 1 artiklan 3 kohdassa säädettiin kaikkien jäsenvaltioiden mahdollisuudesta vaatia CAP-todistuksen saamiseksi tämän aikaisemman direktiivin liitteessä tarkoitettua koulutusta laajempi koulutus, ja toisaalta siksi, että jo ennen direktiivin 2003/59 saattamista osaksi kansallista oikeusjärjestystä asianomaisesta kansallisesta säännöstöstä seurasi, ettei asianmukainen ajokortti sellaisenaan riittänyt kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluneiden ajoneuvojen kuljettamiseen ja että näiden kuljettajien oli täydennettävä ajotaitoaan vuotuisilla koulutuksilla. Tällainen lisävaatimus ei myöskään ole Euroopan unionin perusoikeuskirjan 15 artiklan vastainen.

(ks. 39, 43, 45–47 ja 50–52 kohta sekä tuomiolauselma)
Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohtaa on sovellettava niin, ettei se vaikuta vuokraus- ja lainausoikeuksista sekä tietyistä tekijänoikeuden lähioikeuksista henkisen omaisuuden alalla annetun direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdan soveltamiseen. Tältä osin ei ole mitään perustetta katsoa, että unionin lainsäätäjä olisi halunnut antaa yleisölle välittämisen käsitteelle eri merkityksen kyseisten direktiivien asiayhteydessä. Kyseisillä direktiiveillä suojattujen oikeuksien erilaisuudella ei nimittäin voida peitellä sitä tosiasiaa, että mainittujen direktiivien sanamuotojen mukaan kyseisten oikeuksien perustana oleva tapahtuma on sama, toisin sanoen suojattujen teosten välittäminen yleisölle.

Tästä seuraa, että asiaan, jossa on väitetty, että televisiolähetysten levittäminen kuntoutuskeskuksen toiminnanharjoittajan tiloihinsa asentamien televisiovastaanotinten välityksellä vaikuttaa tekijänoikeuksiin ja monien tahojen, joita asia koskee, suojattuihin oikeuksiin, etenkin säveltäjien, sanoittajien ja musiikinkustantajien mutta myös esittäjien, äänitteiden tuottajien sekä kirjallisten teosten tekijöiden ja kustantajien oikeuksiin, on sovellettava sekä direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohtaa että direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohtaa ja että kyseisissä kahdessa säännöksessä olevalle käsitteelle ”yleisölle välittäminen” on annettava sama merkitys. Näin ollen sitä, onko mainittu tilanne yleisölle välittämistä, on arvioitava sekä direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdan että direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdan nojalla ja samojen arviointiperusteiden mukaan, jotta muun muassa vältetään ristiriitaiset ja keskenään yhteensopimattomat tulkinnat, jotka vaihtelevat sovellettavan säännöksen mukaan.

(ks. 27 ja 31–34 kohta sekä tuomiolauselma)
Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18 47 ja 48 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa sallitaan taloudellisen toimijan tukeutuvan yhden tai useamman kolmannen yksikön voimavaroihin – näiden pankeilta saamat lausunnot mukaan lukien – täyttääkseen tarjouspyyntömenettelyyn osallistumisen vähimmäisvaatimukset, jotka kyseinen toimija täyttää vain osittain.

Direktiivissä 2004/18 sallitaan tältä osin useampien taloudellisten toimijoiden voimavarojen yhdistäminen hankintaviranomaisen vahvistamien soveltuvuutta koskevien vähimmäisvaatimusten täyttämiseksi, kunhan hankintaviranomaiselle osoitetaan, että ehdokkaalla tai tarjoajalla, joka tukeutuu yhden tai useamman muun yksikön voimavaroihin, on tosiasiallisesti käytettävinään näiden muiden yksikköjen resurssit, jotka ovat tarpeen kyseisen hankintasopimuksen täyttämiseksi. Vaikka ei voida sulkea pois sitä, että on olemassa sellaisia rakennusurakoita, joiden erityispiirteet edellyttävät tiettyjä voimavaroja, joita ei ole mahdollista saavuttaa kokoamalla yhteen useamman toimijan vajaat voimavarat, hankintaviranomainen voisi kuitenkin perustellusti vaatia, että yksi ainoa taloudellinen toimittaja täyttää asianomaista soveltuvuutta koskevat vähimmäisehdot tai ne täytetään turvautumalla rajattuun määrään taloudellisia toimijoita, kun kyseinen vaatimus liittyy suoraan hankintasopimuksen kohteeseen ja on oikeassa suhteessa siihen nähden. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on kuitenkin tarkistaa, onko kyseessä olevaa hankintasopimusta koskevissa tarjouspyynnössä ja tarjouspyyntöasiakirjoissa mainittu nimenomaisesti, että kyseisen hankintasopimuksen kohteena olevien suoritusten erityispiirteiden johdosta yhden ainoan taloudellisen toimijan on täytettävä soveltuvuutta koskevat vähimmäisehdot.

(ks. 26, 28–30 ja 34 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
1)

Ranskan tasavalta ei ole noudattanut yhdyskuntajätevesien käsittelystä 21.5.1991 annetun neuvoston direktiivin 91/271/ETY, sellaisena kuin tämä on muutettuna 22.10.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1137/2008, 4 artiklan 1 ja 3 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole varmistanut kaikkien yhdyskuntajätevesien biologista tai vastaavaa käsittelyä Goyaven, Bastelican, Morne-à-l’Eaun, Aiguilles-Château-Ville Vieillen, Borgo-Nordin, Isolan, Plombières-les-Bainsin, Saint-Cérén, Vinceyn, Etueffontin eikä Volxin ja Villeneuven taajamista peräisin olevalle yhdyskuntajätevedelle eli ei millekään päästöille taajamista, joiden asukasvastineluku on 10 000–15 000, tai joiden asukasvastineluku on 2 000–10 000 ja joiden jätevedet johdetaan sisävesiin tai suistoihin.
Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetun direktiivin 2000/78 3 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että verotusjärjestelmä, jossa säädetään, että henkilön ilmoittamien ammatillisen koulutuksen kustannusten verotuksellinen kohtelu on erilaista hänen ikänsä perusteella, kuuluu tämän direktiivin aineelliseen soveltamisalaan siltä osin kuin sillä on tarkoitus tukea nuorten pääsyä koulutukseen.

Tällaisen järjestelmän voidaan katsoa koskevan direktiivin 2000/78 3 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua ammatilliseen koulutukseen pääsyä.

Lisäksi mainitun direktiivin 16 artiklan a alakohdan – jonka nojalla jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaiset lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset kumotaan – valossa 3 artiklan 1 kohdan b alakohta on ymmärrettävä siten, että siinä tarkoitetaan myös verosäännöstä, jonka säätämisen tarkoituksena on tukea nuorten koulutukseen pääsyä ja sillä tavoin heidän tilannettaan työmarkkinoilla.

(ks. 20–22 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Unionin tuomioistuimen tuomio (kuudes jaosto) 3.3.2016 –

Teva Pharma ja Teva Pharmaceuticals Europe vastaan EMA

(asia C-138/15 P) ( 1 )

”Muutoksenhaku — Harvinaislääkkeet — Asetus (EY) N:o 141/2000 — Asetus (EY) N:o 847/2000 — Harvinaislääke imatinib melisaatin geneerisen version markkinoille saattamista koskevan lupahakemuksen hylkääminen”

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen — Lainsäädännön yhdenmukaisuus — Ihmisille tarkoitetut lääkkeet — Harvinaislääkkeet — Lääkkeet, jotka ovat samankaltaisia kuin myyntiluvan jo saanut harvinaislääke ja joilla on sama terapeuttinen käyttöaihe — Markkinoille saattaminen — Kaupallisen yksinoikeuden laajuus (Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 141/2000 3 artiklan 1 kohta ja 8 artiklan 1 — 3 kohta; komission asetus N:o 847/2000) (ks. 31–33, 38 ja 39 kohta)

Ratkaisu

1) Valitus hylätään.

2) TEVA Pharma BV ja Teva Pharmaceuticals Europe BV vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan Euroopan lääkeviraston (EMA) oikeudenkäyntikulut.

3) Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

( 1 ) EUVL C 190, 8.6.2015
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteeseen I, sellaisena kuin se on muutettuna annetulla asetuksella N:o 1214/2007, sisältyvää yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevien valodiodilamppujen kaltaiset tavarat kuuluvat yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 8543, jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen sen tiedossa olevien kaikkien tosiseikkojen perusteella suorittamasta arvioinnista muuta johdu.

(ks. 59 kohta sekä tuomiolauselma)
90

Tältä osin on syytä todeta, että vaatimuksella, jonka mukaan luovutuksensaajana olevan yhtiön kotipaikan ja tosiasiallisen johdon on sijaittava Portugalin alueella, pyritään siten viime kädessä varmistamaan Portugalin valtion mahdollisuus kyseessä olevien arvonnousujen tosiasialliseen verottamiseen. Kuten tämän tuomion 87 ja 88 kohdassa on kuitenkin todettu, tällä tavoitteella ei voida perustella luonnollisten henkilöiden erilaista kohtelua sen mukaan, siirtävätkö he kyseisen varallisuuden kokonaisuudessaan yhtiölle, jonka kotipaikka ja tosiasiallinen johto sijaitsevat Portugalin tasavallan alueella, vai yhtiölle, jonka kotipaikka tai tosiasiallinen johto sijaitsee muun valtion alueella, koska tällainen tavoite voidaan turvata ilman, että eron tekeminen täysin jäsenvaltion sisäisen tilanteen ja rajat ylittävän tilanteen välillä olisi tarpeen. Tämän tuomion kyseisissä kohdissa mainituista syistä CIRS:n 38 §:n 1 momentin a kohdasta seuraava sijoittautumisvapauden rajoitus ei siten ole oikeassa suhteessa kyseiseen tavoitteeseen.
Direktiivin 2006/112 178 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansalliset veroviranomaiset voisivat evätä oikeuden arvonlisäverovähennykseen yksistään siitä syystä, että verovelvollisella on hallussaan lasku, joka ei täytä kyseisen direktiivin 226 artiklan 6 ja 7 alakohdassa asetettuja edellytyksiä, kun kyseisillä viranomaisilla on käytössään kaikki tarvittavat tiedot sen tarkistamiseksi, että vähennysoikeuden käyttämistä koskevat aineelliset edellytykset täyttyvät.
Toiseen kysymykseen on siten vastattava, että asetuksen N:o 1083/2006 98 artiklaa, luettuna yhdessä tämän asetuksen 2 artiklan 7 alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että se, että hankintaviranomainen on määrännyt direktiivin 2004/18 vastaisesti unionin rahoitustukea saavan julkisen rakennusurakan yhteydessä, että hankintasopimuksen sopimuspuoleksi valittavan on toteutettava omin resurssein vähintään 25 prosenttia tästä urakasta, on mainitun 2 artiklan 7 alakohdassa tarkoitettu sääntöjenvastaisuus, joka oikeuttaa tarpeen soveltaa mainittuun 98 artiklaan perustuvaa rahoitusoikaisua siltä osin kuin ei voida sulkea pois mahdollisuutta siitä, että tällä laiminlyönnillä on ollut vaikutusta kyseisen rahaston talousarvioon. Tämän oikaisun määrä on määritettävä ottamalla huomioon kaikki ne konkreettiset seikat, jotka ovat merkityksellisiä mainitun asetuksen 98 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa mainittuihin perusteisiin nähden, eli todetun sääntöjenvastaisuuden luonne, sen vakavuus ja siitä kyseiselle rahastolle aiheutunut taloudellinen tappio.
29

Jälkimmäisen tilanteen osalta on muistutettava, että hankintasopimuksen osatekijöiden muuttamisen siten, että sen kohdetta pienennetään, seurauksena voi olla se, että se on useamman taloudellisen toimijan saatavilla. Sikäli kun hankintasopimuksen alkuperäinen laajuus on ollut sellainen, että ainoastaan tietyt yritykset saattoivat esittää hakemuksensa tai jättää tarjouksensa, mainitun hankintasopimuksen suuruuden supistuminen on omiaan tekemään sen mielenkiintoiseksi myös pienemmille taloudellisille toimijoille. Koska tietyn hankintasopimuksen osalta asetettujen soveltuvuutta koskevien vähimmäisedellytysten on liityttävä direktiivin 2004/18 44 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan mukaan suoraan hankintasopimuksen kohteeseen ja oltava oikeassa suhteessa siihen nähden, sen kohteen supistaminen on omiaan aiheuttamaan sen, että hakijoille tai tarjoajille asetetut soveltuvuutta koskevat vaatimukset pienevät suhteellisesti.
18

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa kysymyksillään, jotka on tutkittava yhdessä, pääasiallisesti selvittää, onko SEUT 110 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä yhtäältä sille, että jäsenvaltio ottaa käyttöön moottoriajoneuvoveron, joka kannetaan käytettyinä maahantuoduista ajoneuvoista, kun nämä rekisteröidään ensimmäistä kertaa kyseisessä jäsenvaltiossa, ja kyseisessä jäsenvaltiossa jo rekisteröidyistä ajoneuvoista, kun näiden omistusoikeuden ensimmäinen siirto kirjataan kyseisessä jäsenvaltiossa, ja toisaalta sille, että tämä jäsenvaltio vapauttaa kyseisestä verosta jo rekisteröidyt ajoneuvot, joista on maksettu aikaisemmin voimassa ollut vero, jota ei ole palautettu, kun näiden ajoneuvojen arvoon sisältyvä viimeksi mainitusta verosta jäljellä oleva määrä on uuden veron määrää pienempi.
Todettakoon erityisesti työntekijöiden asemasta annetun lain 34 §:n 8 momentista, jonka soveltamisesta pääasiassa on kyse, niin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on painottanut ja edellä 31 kohdassa on todettu, että mainittu kansallinen tuomioistuin on 16.3.2016 antamassaan määräyksessä, johon viitattiin tämän tuomion 49 kohdassa, todennut, että kyseisessä kansallisessa säännöksessä, jonka osalta Espanjan hallitus on esittänyt, että sen ansiosta tarkistetun puitesopimuksen 6 lausekkeen 1 kohtaa ei tarvinnut erikseen saattaa osaksi kansallista oikeutta, ei edellytetä siinä perustetun oikeuden käyttämiseltä sitä, että työhön on palattu vanhempainvapaalta, mikä on ymmärrettävää silloin, kun vanhempainvapaa on otettu osa-aikaisena.