ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
8

Kyseisessä artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Kansallisten sääntelyviranomaisten on [sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) [(EYVL L 108, s. 33; jäljempänä puitedirektiivi)] 8 artiklassa säädettyihin tavoitteisiin pyrkiessään edistettävä tämän direktiivin säännösten mukaisia riittäviä käyttöoikeuksia ja yhteenliittämistä sekä palvelujen yhteentoimivuutta ja tarvittaessa varmistettava ne täyttäen tehtävänsä tavalla, joka edistää tehokkuutta ja kestävää kilpailua ja antaa mahdollisimman suuren hyödyn loppukäyttäjille. Kansallisten sääntelyviranomaisten on, tämän kuitenkaan rajoittamatta toimenpiteitä, joita voidaan 8 artiklan nojalla toteuttaa sellaisten yritysten osalta, joilla on huomattava markkinavoima, voitava erityisesti: a) jos se on välttämätöntä päästä päähän -liitettävyyden varmistamiseksi, asettaa velvollisuuksia yrityksille, joiden määräämisvallassa ovat yhteydet loppukäyttäjiin, mukaan lukien perustelluissa tapauksissa velvollisuus liittää verkkonsa yhteen, mikäli tätä ei ole vielä tehty, b) jos se on välttämätöntä sen varmistamiseksi, että jäsenvaltion määrittelemät digitaaliset radio- ja televisiolähetykset saatetaan loppukäyttäjän saataville, asettaa operaattoreille velvollisuus tarjota käyttöoikeutta muihin liitteessä I olevassa II osassa tarkoitettuihin toimintoihin oikeudenmukaisin, kohtuullisin ja syrjimättömin ehdoin. 2. Asettaessaan operaattorille velvollisuuden tarjota käyttöoikeus 12 artiklan mukaisesti kansalliset sääntelyviranomaiset voivat, jos se on verkon normaalin toimivuuden varmistamiseksi tarpeen, asettaa yhteisön lainsäädännön mukaisesti teknisiä tai käyttöä koskevia ehtoja tällaisen käyttöoikeuden tarjoajalle ja/tai käyttöoikeuden saajalle. Ehtojen, joissa viitataan erityisten teknisten standardien tai eritelmien täytäntöönpanoon, on oltava direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) 17 artiklan mukaisia. 3. Edellä 1 ja 2 kohdassa säädetyn mukaisesti asetettavien velvollisuuksien ja ehtojen on oltava puolueettomia, avoimia, oikeasuhteisia ja syrjimättömiä, ja ne on pantava täytäntöön [puitedirektiivin] 6 ja 7 artiklassa tarkoitetun menettelyn mukaisesti. 4. Käyttöoikeuksien ja yhteenliittämisen osalta jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansallisella sääntelyviranomaisella on toimivalta puuttua asiaan joko omasta aloitteestaan, mikäli tämä on perusteltua tai, jos yritykset eivät pääse keskenään sopimukseen, jommankumman asianomaisen osapuolen pyynnöstä [puitedirektiivin] 8 artiklan sisältämien tavoitteiden turvaamiseksi sekä tämän direktiivin säännösten ja [puitedirektiivin] 6, 7, 20 ja 21 artiklassa tarkoitettujen menettelyjen mukaisesti.”
21

Ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa esittämissään suullisissa lausumissa Katz on katsonut, että se, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kieltäytynyt kuulemasta todistajana uhria, joka on myös syytteen ajaja, on vastoin oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin ja asianosaisten prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaatteita, jotka vahvistetaan Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetussa ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyssä yleissopimuksessa (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus). Katz on väittänyt lisäksi, että hänelle aiheutui jo esitutkinnassa vahinkoa siitä, että esitutkintaviranomainen ei noudattanut velvollisuuttaan selvittää tosiseikat, kun juuri se, että laissa on säädetty asianomistajan toissijaisesta syyteoikeudesta, antaa mahdollisuuden korjata tällainen tilanne, jotta henkilökohtaisesti paikalle tulevan uhrin todistajanlausunnon ansiosta voitaisiin selvittää totuus ja uhri voisi saada korvausta vahingostaan. Katzin mukaan päinvastaisessa tapauksessa uhri on syytettyyn nähden epäedullisemmassa asemassa.
31

Kun nämä seikat otetaan huomioon ja jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voitaisiin antaa pääasioiden ratkaisun kannalta hyödyllinen vastaus, ennakkoratkaisukysymykset on ymmärrettävä siten, että niissä kysytään ensinnäkin, että kun kansallisen tuomioistuimen ratkaistavana on Euroopan parlamentin jäsentä vastaan tämän ilmaisemien mielipiteiden perusteella vireille pantu vahingonkorvausasia eikä kyseinen tuomioistuin ole saanut mitään tietoa pyynnöstä, jonka tämä jäsen on esittänyt koskemattomuutensa puolustamiseksi Euroopan parlamentille, voiko kyseinen tuomioistuin lausua asiassa ilmenevien seikkojen perusteella siitä, onko kyse pöytäkirjan 9 artiklassa määrätystä koskemattomuudesta; ennakkoratkaisukysymyksissä on katsottava kysyttävän toiseksi, että kun kansallinen tuomioistuin saa tiedon siitä, että sama jäsen on esittänyt kyseisen pyynnön Euroopan parlamentille, onko tämän tuomioistuimen odotettava Euroopan parlamentin päätöstä ennen kuin se jatkaa jäsentä vastaan vireille pantua oikeudenkäyntiä; ja ennakkoratkaisukysymyksissä on tulkittava kysyttävän kolmanneksi, että kun kansallinen tuomioistuin toteaa, että kyse on mainitusta koskemattomuudesta, onko sen pyydettävä koskemattomuuden pidättämistä voidakseen jatkaa oikeudenkäyntiä. Koska näihin kysymyksiin annettava vastaus perustuu samoihin näkökohtiin, kysymykset on käsiteltävä yhdessä.
138

Saman työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota sovelletaan sen 118 artiklan nojalla valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska valittaja on vaatinut komission velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan kummassakin oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Caffaro Srl (jäljempänä Caffaro), joka on velkoja, ja italialainen viranomainen Azienda Unità Sanitaria Locale RM/C (jäljempänä Azienda), joka on velallinen, ja joka koskee pakkotäytäntöönpanoa, joka on toimitettu ulosmittaamalla jäljempänä mainitun saatavia Banca di Roma SpA:lta (jäljempänä Banca di Roma), joka on kolmas osapuoli, jonka kautta ulosmittaus on tapahtunut.
67

Kuten neuvosto on nimittäin aiheellisesti todennut, eläkejärjestelmä, jonka tarkoituksena on ostovoiman vastaavuus, on vain yksi niistä keinoista, joilla on mahdollista taata yhdenvertaisen kohtelun periaate. Mainittua periaatetta noudattaa myös järjestelmä, jonka mukaan eläkeläiset saavat vastaavin maksuin nimellisarvoltaan saman eläkkeen, mikä sitä paitsi on yleensä tilanne jäsenvaltioissa ja muissa kansainvälisissä järjestöissä olemassa olevissa eläkejärjestelmissä, kuten komissio on todennut.
5

Direktiivin 5 artiklan, jonka otsikko on ”Tavaramerkkiin kuuluvat oikeudet”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on yksinoikeus tavaramerkkiin. Tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa: a) merkkiä, joka on sama kuin tavaramerkki ja samoja tavaroita tai palveluja varten kuin ne tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkki on rekisteröity; b) merkkiä, joka sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran, joka sisältää myös vaaran merkin ja tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Jäsenvaltio voi myös säätää, että haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan elinkeinotoiminnassa käyttämästä merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin tavaramerkki, vaikka tavarat tai palvelut, joita varten merkki on, eivät ole samankaltaisia kuin ne, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, milloin viimeksi mainittu tavaramerkki on laajalti tunnettu tässä jäsenvaltiossa ja merkin aiheeton käyttö merkitsee tavaramerkin erottuvuuden tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka on haitaksi tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle.”
—

henkilöillä, joiden kanssa on tehty vierasta kieltä äidinkielenään puhuvan lehtorin sopimus, ja henkilöillä, joiden sopimus on päättynyt, on oikeus etusijaan työhönotossa, ja he säilyttävät lain nro 236/95 4 §:n 3 momentin nojalla aikaisemmissa työsuhteissaan saavuttamansa oikeudet, ellei sopimuksen uudistamatta jättäminen johdu henkilön epäpätevyydestä tai toimen lakkauttamisesta.
Asia C-444/07

MG Probud Gdynia sp. z o.o.:ta

vastaan aloitettu maksukyvyttömyysmenettely

(Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańskun esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa — Asetus (EY) N:o 1346/2000 — Maksukyvyttömyysmenettelyt — Jäsenvaltion kieltäytyminen tunnustamasta toisen jäsenvaltion toimivaltaisen tuomioistuimen tekemää päätöstä maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisesta sekä tämän maksukyvyttömyysmenettelyn kulkuun ja päättämiseen liittyviä päätöksiä”

Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 21.1.2010 I ‐ 419

Tuomion tiivistelmä

Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Maksukyvyttömyysmenettelyt – Asetus (EY) N:o 1346/2000 – Jäsenvaltion tuomioistuimen maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisesta tekemän päätöksen tunnustaminen – Päätös maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisesta

(Neuvoston asetuksen N:o 1346/2000 3, 4, 5, 10, 16, 17, 25 ja 26 artikla)

Maksukyvyttömyysmenettelyistä annettua asetusta N:o 1346/2000 on tulkittava siten, että kun maksukyvyttömyyttä koskeva päämenettely on aloitettu jäsenvaltiossa, jossa yrityksen päätoimipaikka on, toisen jäsenvaltion, jossa kyseinen yritys tekee sivuliikkeensä välityksellä rakennustöitä ja jossa ei ole aloitettu maksukyvyttömyyttä koskevaa sekundäärimenettelyä, toimivaltaisilla viranomaisilla on velvollisuus tunnustaa ja panna täytäntöön kaikki tähän päämenettelyyn liittyvät päätökset, ellei asetuksen 25 artiklan 3 kohdassa ja 26 artiklassa mainituista tunnustamisesta kieltäytymistä koskevista perusteista muuta johdu, eikä niillä ole siten oikeutta määrätä kyseisen toisen jäsenvaltion lainsäädännön perusteella velallisen, jota koskeva maksukyvyttömyysmenettely on aloitettu, mainitun toisen jäsenvaltion alueella sijaitsevaa omaisuutta koskevista täytäntöönpanotoimista, jos sitä ei sallita aloittamisvaltion lainsäädännössä ja jos mainitun asetuksen 5–10 artiklan soveltamisen edellytykset eivät täyty.

Tällä varauksella, ja kun otetaan huomioon kaikille päämenettelyille annettava universaali ulottuvuus, on todettava, että velallisen kaikki, mukaan lukien toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevat, varat kuuluvat ensimmäisessä jäsenvaltiossa aloitettuun maksukyvyttömyysmenettelyyn, ja maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisen lisäksi myös sen kulku ja päättäminen määräytyvät aloittamisvaltion lain mukaan. Näin ollen kyseisellä lailla säännellään muissa jäsenvaltioissa sijaitsevan omaisuuden asemaa sekä maksukyvyttömyysmenettelyn vaikutuksia toimenpiteisiin, joiden kohteena tämä omaisuus voi olla.

(ks. 43, 46 ja 47 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-520/07 P

Euroopan yhteisöjen komissio

vastaan

MTU Friedrichshafen GmbH

”Muutoksenhaku — Rakenneuudistustuet — Päätös, jolla määrätään yhteismarkkinoille soveltumattoman tuen takaisin perimisestä — Asetuksen (EY) N:o 659/1999 13 artiklan 1 kohta — Yhteisvastuu”

Julkisasiamies V. Trstenjakin ratkaisuehdotus 19.2.2009 I ‐ 8557

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 17.9.2009 I ‐ 8573

Tuomion tiivistelmä

Valtiontuki – Komission päätös, jolla valtiontuki todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi ja määrätään palauttamaan se – Komission mahdollisuus tehdä päätös saatavilla olevien tietojen perusteella

(EY 88 artiklan 2 kohta; neuvoston asetuksen N:o 659/1999 13 artiklan 1 kohta ja 14 artiklan 1 kohta)

EY 88 artiklan soveltamista koskevan asetuksen N:o 659/1999 13 artiklan 1 kohdassa valtuutetaan komissio, mikäli se huomaa, että tukia on myönnetty tai muutettu ilman, että niistä on ilmoitettu, tekemään päätös näiden tukien yhteismarkkinoille soveltuvuudesta tai soveltumattomuudesta niiden tietojen perusteella, jotka sillä on käytössään, mikäli jäsenvaltio, joka ei täytä yhteistyövelvoitettaan, ei ole toimittanut tietoja, jotka komissio on velvoittanut sen toimittamaan. Tällaisella päätöksellä voidaan lisäksi tarvittaessa kyseisen asetuksen 14 artiklan edellytysten mukaisesti vaatia jo maksetun tuen takaisin perimistä.

Tätä komissiolle annettua mahdollisuutta ei voida kuitenkaan tulkita niin, että kyseisellä toimielimellä ei olisi velvollisuutta perustaa päätöksiään tietyssä määrin luotettaviin ja yhdenmukaisiin seikkoihin, jotka tukevat sen tekemiä johtopäätöksiä. Komission on ainakin varmistettava, että vaikka sen käytettävissä olevat tiedot olisivat epätäydellisiä ja epäyhtenäisiä, ne muodostavat riittävän perustan sille, että komissio voi katsoa yrityksen saaneen valtiontukea merkitsevän edun.

Tällaiset huomiot pätevät sitä suuremmalla syyllä, kun komissio määrää tuen takaisin perimisestä tuensaajalta, ja tällaisen takaisin maksamisen tavoitteena on erityisesti poistaa kilpailun vääristymä, joka on aiheutunut tietystä kilpailuedusta, ja saattaa tilanne tuen myöntämistä edeltävää aikaa vastaavaksi.

Komissio ei voi näin ollen olettaa, että yritys on saanut valtiontukea merkitsevän edun, ainoastaan sellaisen kielteisen oletuksen perusteella, joka perustuu siihen, että ei ole tietoja, joiden perusteella voitaisiin tehdä päinvastainen päätelmä, kun tällaisen edun olemassaoloa osoittavia seikkoja ei ole ollut.

(ks. 54–58 kohta)
Yhdyskuntajätevesien käsittelystä annetun direktiivin 91/271, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/15, 5 artiklan 2 kohdasta käy ilmi, että kaikki yli 10000 asukasvastineluvun taajamien yhdyskuntajätevedet, jotka virtaavat haavoittumiselle alttiille alueille, on käsiteltävä kyseisen direktiivin 4 artiklassa säädettyä tehokkaammin viimeistään 31.12.1998 alkaen. Tältä osin on merkityksetöntä, virtaavatko yhdyskuntajätevedet haavoittumiselle alttiille alueelle suoraan vai välillisesti. Tämä vastaa EY 174 artiklan 2 kohdassa määritettyä yhteisön ympäristöpolitiikan korkeaa suojelutasoa.

(ks. 29 ja 30 kohta)
Asia C-428/07

The Queen, Mark Horvathin hakemuksesta,

vastaan

Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs

(High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Divisionin (Administrative Court) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Yhteinen maatalouspolitiikka — Suorat tukijärjestelmät — Asetus (EY) N:o 1782/2003 — 5 artikla ja liite IV — Maatalouden ja ympäristön kannalta hyvän kunnon vähimmäisvaatimukset — Kulkuväylien ylläpito — Täytäntöönpano jäsenvaltiossa — Toimivaltuuksien siirto jäsenvaltion alueellisille viranomaisille — Yhteisön oikeuden vastainen syrjintä”

Julkisasiamies V. Trstenjakin ratkaisuehdotus 3.2.2009 I ‐ 6357

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 16.7.2009 I ‐ 6393

Tuomion tiivistelmä

Maatalous – Yhteinen maatalouspolitiikka – Suorat tukijärjestelmät – Yhteiset säännöt (Neuvoston asetuksen N:o 1782/2003 5 artikla ja liite IV) Maatalous – Yhteinen maatalouspolitiikka – Suorat tukijärjestelmät – Yhteiset säännöt (Neuvoston asetuksen N:o 1782/2003 5 artikla ja liite IV)
Asetuksen N:o 1968/2006 tarkoituksena on kuitenkin tukea kahden jäsenvaltion perustaman sellaisen kansainvälisen järjestön toimia, jonka tavoitteena on taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden vahvistaminen. Kuten EY 2 artiklasta ja EY 3 artiklan 1 kohdan k alakohdasta ilmenee, taloudellisen ja sosiaalisen yhteenkuuluvuuden lujittaminen on yhteisön tavoite, josta on määrätty sen lisäksi, mitä määrätään perustamissopimuksen XVII osastossa. Lisäksi sanotun asetuksen tarkoitus liittyy yhteismarkkinoihin, koska asetuksella pyritään parantamaan kahden jäsenvaltion epäsuotuisien alueiden taloudellista tilannetta ja näin ollen yhteismarkkinoiden toimintaa.

EY 231 artiklan toisen kohdan mukaan yhteisöjen tuomioistuin voi tarpeelliseksi katsoessaan todeta, miltä osin kumotun asetuksen vaikutuksia on pidettävä pysyvinä.

Yhteisön rahoitustuesta Irlannin kansainväliselle rahastolle (2007–2010) annetun asetuksen N:o 1968/2006 kumoamisella ilman, että sen vaikutuksia pysytetään voimassa, saattaisi olla kielteisiä seurauksia erityisesti suunnitelluille ja käynnissä oleville toimille ja hankkeille, joille on myönnetty rahoitustukea, ja se voisi aiheuttaa haitallista epävarmuutta toimille, jotka rahasto on rahoittanut tai joita se on rahoittamassa.

Tässä tilanteessa on olemassa tärkeitä oikeusvarmuutta koskevia syitä, jotka oikeuttavat sen, että yhteisöjen tuomioistuin käyttää sille EY 231 artiklan toisessa kohdassa annettua toimivaltaa ja toteaa, miltä osin kumotun asetuksen vaikutuksia on pidettävä pysyvinä. Sen vuoksi on syytä määrätä, ettei asetuksen N:o 1968/2006 kumoaminen vaikuta sen perusteella ennen tämän tuomion julistamista suoritettujen maksujen eikä tehtyjen sellaisten maksusitoumusten pätevyyteen ja että asetuksen N:o 1968/2006 vaikutukset pysytetään siihen asti, kunnes asianmukaisen oikeusperustan nojalla kohtuullisessa ajassa annettu uusi asetus tulee voimaan.

(ks. 72, 74 ja 75 kohta)
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin tämä direktiivi on muutettuna direktiivillä 91/680, 21 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että arvonlisäveroa on maksettava tämän säännöksen mukaan sille jäsenvaltiolle, jonka arvonlisävero on mainittu laskussa tai laskuna toimivassa asiakirjassa, vaikka kyseessä olevaa liiketoimea ei verotettaisi tässä jäsenvaltiossa. Päinvastoin kuin siinä tapauksessa, että verovelka syntyy mahdollisesti kyseisen liiketoimen arvonlisäverollisuuden takia, laskun perusteena olevien palveluiden suorituspaikalla ei ole merkitystä kuudennen direktiivin 21 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetyn sellaisen verovelan syntymisen kannalta, joka on maksettava yksinomaan sillä perusteella, että arvonlisävero on mainittu laskussa.

Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa kaikkien merkityksellisten seikkojen perusteella, minkä jäsenvaltion arvonlisäveroa kyseisessä laskussa mainittu arvonlisävero vastaa. Tämän osalta merkityksellisiä voivat muun muassa olla laskussa mainittu verokanta, valuutta, jona maksettava summa on ilmoitettu suoritettavaksi, kieli, jolla lasku on laadittu, kyseessä olevan laskun sisältö ja asiayhteys, laskun laatijan ja suoritettujen palvelujen vastaanottajan sijoittautumispaikat ja näiden molempien menettely.

(ks. 27 ja 33 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Direktiivin soveltamisalaan on katsottava kuuluvan sellaisten kansallisen säännösten ohella, joiden nimenomaisena tavoitteena on mainitun direktiivin täytäntöönpano, kyseisen direktiivin voimaantulopäivästä lukien myös sellaiset aikaisemmat kansalliset säännökset, joilla voidaan varmistaa kansallisen oikeuden yhdenmukaisuus direktiivin kanssa.

Tämä pidättäytymisvelvollisuus sitoo asianomaisten jäsenvaltioiden kaikkia viranomaisia, kansalliset tuomioistuimet mukaan lukien. Jäsenvaltioiden tuomioistuinten on näin ollen direktiivin voimaantuloajankohdasta lähtien pidättäydyttävä niin pitkälti kuin mahdollista tulkitsemasta kansallista oikeutta tavalla, joka uhkaa täytäntöönpanolle varatun määräajan jälkeen vakavasti vaarantaa tässä direktiivissä säädetyn tavoitteen saavuttamisen.

Direktiivin täytäntöönpanolle varatun määräajan kuluessa jäsenvaltioiden, joille direktiivi on osoitettu, on pidättäydyttävä antamasta säännöksiä, jotka ovat omiaan vakavasti vaarantamaan tässä direktiivissä säädetyn tavoitteen saavuttamisen.

Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja direktiivien 84/450, 97/7, 98/27 ja 2002/65 sekä asetuksen N:o 2006/2004 muuttamisesta annettua direktiiviä 2005/29 on tulkittava siten, että sen vastainen on kansallinen lainsäädäntö, jossa muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta ja yksittäistapauksen konkreettisia olosuhteita huomioon ottamatta – siis yleisesti ja ennalta estävästi – kielletään kaikki myyjän kuluttajalle tekemät yhdistetyt tarjoukset.

Tässä lainsäädännössä säädetään näet yhdistettyjä tarjouksia koskevasta periaatteellisesta kiellosta, vaikka tällaisia menettelyjä ei mainita direktiivin liitteessä I, jossa luetellaan tyhjentävästi ne kaupalliset menettelyt, jotka ovat kiellettyjä kaikissa olosuhteissa ja joita ei näin ollen pidä arvioida tapauskohtaisesti. Tällä tavoin toimiva lainsäädäntö on direktiivin 4 artiklan sisällön vastainen, sillä tässä artiklassa kielletään nimenomaisesti jäsenvaltioita pitämästä voimassa tai toteuttamasta tiukempia kansallisia toimenpiteitä silloinkaan, kun näillä toimenpiteillä pyritään saavuttamaan korkeammantasoinen kuluttajansuoja.

(ks. 60, 61, 63 ja 68 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-553/07

College van burgemeester en wethouders van Rotterdam

vastaan

E. E. Rijkeboer

(Raad van Staten esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Yksilöiden suojelu henkilötietojen käsittelyssä — Direktiivi 95/46/EY — Yksityisyyden suoja — Tietojen poistaminen — Tiedonsaantioikeus ja oikeus saada tietoja henkilötietojen vastaajanottajista — Tiedonsaantioikeuden käyttämisen määräaika”

Julkisasiamies D. Ruiz-Jarabo Colomerin ratkaisuehdotus 22.12.2008 I ‐ 3891

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 7.5.2009 I ‐ 3919

Tuomion tiivistelmä

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Yksilöiden suojelu henkilötietojen käsittelyssä – Direktiivi 95/46

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 95/46 12 artiklan a alakohta)

Yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta annetun direktiivin 95/46 1 artiklan 1 kohdassa ilmaistu oikeus yksityisyyden kunnioittamiseen edellyttää, että rekisteröity voi varmistua hänen henkilötietojensa käsittelyn paikkansapitävyydestä ja laillisuudesta, eli erityisesti siitä, että häntä koskevat perustiedot ovat paikkansapitäviä ja että ne on annettu sallituille vastaanottajille. Kuten direktiivin johdanto-osan 41 perustelukappaleessa on mainittu, rekisteröidyllä on oltava oikeus tutustua itseään koskeviin käsiteltäviin tietoihin voidakseen suorittaa tarpeelliset tarkastukset.

Direktiivin 95/46 12 artiklan a alakohdassa velvoitetaan jäsenvaltiot säätämään paitsi nykyisyyteen myös menneeseen aikaan kohdistuvasta, vastaanottajia tai vastaanottajaryhmiä sekä luovutettujen tietojen sisältöä koskevasta tiedonsaantioikeudesta. Jäsenvaltioiden tehtävänä on asettaa määräaika näiden tietojen säilyttämiselle ja säätää niitä koskevasta vastaavasta tiedonsaantioikeudesta, joilla saavutetaan oikea tasapaino yhtäältä intressin, joka rekisteröidyllä on yksityiselämänsä suojaamiseen muun muassa direktiivissä säädettyjen puuttumis- ja oikeussuojakeinojen avulla, ja toisaalta sen taakan välillä, jota näiden tietojen säilyttämisvelvollisuus merkitsee rekisterinpitäjälle.

Säännöstöllä, jolla henkilötietojen vastaanottajia tai vastaanottajaryhmiä sekä luovutettujen tietojen sisältöä koskevien tietojen säilyttäminen rajoitetaan yhteen vuoteen ja jolla rajoitetaan vastaavasti näitä tietoja koskevaa tiedonsaantioikeutta, vaikka perustietoja säilytetään paljon pidempään, ei voida saavuttaa kyseessä olevan intressin ja velvollisuuden oikeaa tasapainoa, ellei osoiteta, että näiden tietojen pidempi säilyttäminen olisi liiallinen taakka rekisterinpitäjälle. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on suorittaa tarpeelliset tutkimukset.

(ks. 49 ja 70 kohta sekä tuomiolauselma)