106

Tältä osin on asianmukaista aloittaa palauttamalla mieliin se asiayhteys, jossa Raad van Staten vuoden 1995 tuomio ja rechtbankin päätös annettiin, sekä niiden sisältö ja ulottuvuus sellaisina kuin määritetty asiassa Sison annetun tuomion 46–70 kohdassa: ”46 Oikeudenkäyntiaineistosta ilmenee, että kantaja, joka on Filippiinien kansalainen, on asunut Alankomaissa vuodesta 1987 lähtien. Sen jälkeen, kun Filippiinien hallitus oli vuoden 1988 syyskuussa peruuttanut hänen passinsa, hän teki uuden hakemuksen pakolaisasemansa tunnustamiseksi ja oleskeluluvan saamiseksi Alankomaissa humanitäärisistä syistä. Tämä hakemus hylättiin oikeusasioiden valtiosihteerin (jäljempänä valtiosihteeri) 13.7.1990 tekemällä päätöksellä Geneven yleissopimuksen 1 artiklan F kappaleen perusteella – – 47 Koska valtiosihteeri hylkäsi implisiittisesti kantajan kyseistä päätöstä koskevan oikaisupyynnön, kantaja valitti kyseisestä implisiittisestä hylkäävästä päätöksestä Raad van Stateen (Alankomaiden korkein hallinto-oikeus). 48 Raad van State kumosi mainitun implisiittisen hylkäävän päätöksen 17.12.1992 antamallaan tuomiolla (jäljempänä Raad van Staten vuoden 1992 tuomio). Kyseinen tuomioistuin katsoi pääasiallisesti, ettei valtiosihteeri ollut osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, mitkä kantajan oletetut toimet olivat saaneet valtiosihteerin päättelemään, että kantajaan oli sovellettava Geneven yleissopimuksen 1 artiklan F kappaletta. Tässä yhteydessä Raad van State korosti, että ne asiakirjat, jotka valtiosihteeri oli antanut luottamuksellisesti tiedoksi tuomioistuimelle, eivät tältä osin tarjonneet riittävää selvyyttä. Koska tätä selvyyden puutetta ei ollut kyseisten asiakirjojen luottamuksellisuus huomioon ottaen mahdollista korjata asianosaisten kontradiktorisella kuulemisella, Raad van State katsoi, että niiltä osin kuin kyseisten asiakirjojen sisältämät tiedot eivät olleet selviä, niitä ei voinut tulkita kantajan kannalta epäedullisesti. 49 Valtiosihteeri hylkäsi 26.3.1993 tekemällään päätöksellä uudelleen kantajan oikaisuvaatimuksen, joka koski 13.7.1990 tehtyä päätöstä. Tämä hylkäävä päätös oli perusteltu ensisijaisesti Geneven yleissopimuksen 1 artiklan F kappaleella ja toissijaisesti Vreemdelingenwetin (Alankomaiden ulkomaalaislaki) 15 §:n 2 momentilla ottaen huomioon Alankomaiden valtion pakottavat intressit, eli Alankomaiden integriteetti ja uskottavuus itsenäisenä valtiona, erityisesti niiltä osin kuin on kyse sen velvollisuuksista muihin valtioihin nähden. 50 Kantajan valituksen perusteella Raad van State kumosi valtiosihteerin 26.3.1993 tekemän päätöksen 21.2.1995 antamallaan tuomiolla (jäljempänä Raad van Staten vuoden 1995 tuomio). 51 Raad van State totesi kyseisessä tuomiossa, että valtiosihteeri oli perustellut päätöksensä tukeutuen seuraaviin arviointia koskeviin seikkoihin — Binnenlandse Veiligheidsdienstin (Alankomaiden sisäinen turvallisuuspalvelu; jäljempänä BVD) 3.3.1993 päivättyyn kirjeeseen, josta ilmeni yhtäältä, että kantaja oli Filippiinien kommunistipuolueen (jäljempänä CPP) vallassa oleva puheenjohtaja ja johtaja, ja toisaalta, että CPP:n aseellinen siipi NPA oli CPP:n keskuskomitean ja siten kantajan alaisuudessa — BVD:n esittämiin havaintoihin, joiden mukaan yhtäältä kantaja tosiasiallisesti johti NPA:ta ja toisaalta NPA – ja siten myös kantaja – olivat vastuussa suuresta määrästä terroritekoja Filippiineillä. 52 Raad van State nosti esille joitakin tällaisia terroritekoja koskevia esimerkkejä, jotka valtiosihteeri oli esittänyt 26.3.1993 päivätyssä päätöksessään: — 40 asukkaan (enimmäkseen puolustuskyvyttömiä naisia ja lapsia) murhaaminen Digosin kylässä Mindanaon saarella (Filippiinit) 25.6.1989 — 14 henkilön, joista 6 lapsia, teloittaminen ampumalla Dipalogin kylässä (Filippiinit) vuoden 1989 elokuussa — neljän asukkaan teloittaminen Delmonten kylässä (Filippiinit) 16.10.1991. 53 Raad van State totesi vielä, että valtiosihteeri oli viitannut sellaisiin puhdistuksiin, joita vuonna 1985 suoritettiin CPP:n ja NPA:n riveissä ja joiden kuluessa noin 800 kyseisten järjestöjen jäsenen arvioidaan tulleen tapetuksi ilman oikeudenkäyntiä. 54 Raad van State totesi lopuksi, että valtiosihteerin mukaan BVD oli todennut myös, että CPP ja NPA pitivät yllä yhteyksiä terroristijärjestöihin kaikkialla maailmassa ja että kantajan ja kyseisten järjestöjen edustajien välisiä henkilökohtaisia yhteyksiä oli myös havaittu. 55 Raad van State sai tässä yhteydessä erityistä menettelyä noudattaen tietoonsa tiettyjä valtiosihteerin aineistoon sisältyneitä luottamuksellisia seikkoja sekä ’operatiivisia tietoja’, joihin BVD:n valtiosihteerille 3.3.1993 lähettämä kirje (edellä 51 kohta) perustui. 56 Edellä mainittuihin seikkoihin tukeutuen Raad van State lausui seuraavaksi seuraavaa: ’[Raad van State] katsoo edellä mainittujen seikkojen perusteella riittävästi toteen näytetyksi, että [kantaja] oli [26.3.1993 tehdyn] päätöksen tekemisen aikaan CPP:n puheenjohtaja ja johtaja. Oikeudenkäyntiasiakirjat oikeuttavat lisäksi sellaisen päätelmän, että NPA on alistettu CPP:n keskuskomitealle, ja sellaisen päätelmän, että [26.3.1993 tehdyn] päätöksen tekemisen aikaan [kantaja] ainakin yritti tosiasiallisesti johtaa NPA:ta Alankomaista käsin. [Raad van State] katsoo myös riittävästi toteen näytetyksi jo pelkästään julkisten lähteiden, kuten Amnesty Internationalin kertomusten, perusteella, että NPA on vastuussa suuresta määrästä terroritekoja Filippiineillä. Oikeudenkäyntiaineisto tarjoaa myös tosiseikastoa koskevan perustan päätelmälle, jonka mukaan [kantaja] on ainakin yrittänyt johtaa mainittua toimintaa, josta NPA oli vastuussa Filippiineillä. Esitetystä aineistosta ilmenee myös, että on olemassa tosiseikastoa koskeva perusta [valtiosihteerin] sellaisen päätelmän oikeuttamiseksi, jonka mukaan CPP [ja] NPA pitävät yllä yhteyksiä terroristijärjestöihin kaikkialla maailmassa ja jonka mukaan [kantajan] ja tällaisten järjestöjen edustajien välillä on ollut henkilökohtaisia yhteyksiä. Kyseinen aineisto ei kuitenkaan tarjoa riittävää tosiseikastoa koskevaa perustaa sellaisen päätelmän oikeuttamiseksi, jonka mukaan [kantaja] on johtanut kyseisiä operaatioita ja on niistä vastuussa siinä määrin, että voitaisiin katsoa, että [kantaja] on todella syyllistynyt [Geneven yleissopimuksen 1 artiklan F kappaleessa] tarkoitettuihin törkeisiin rikoksiin. Tältä osin [Raad van State] on nimenomaisesti ottanut huomioon sen, että – kuten [Raad van State] totesi jo 17.12.1992 antamassaan tuomiossa – [Geneven] yleissopimuksen 1 artiklan F kappaletta on tulkittava suppeasti. [Raad van State] katsoo näin ollen, että [valtiosihteeri] ei voinut edellä mainitun aineiston perusteella hyväksyä sitä, että [kantajalta] olisi evättävä [Geneven] yleissopimuksen tarjoama suoja.’ 57 Raad van State katsoi sitä paitsi, että kantajalla oli päteviä syitä pelätä joutuvansa vainotuksi, jos hänet palautettaisiin Filippiineille, ja että häntä oli näin ollen pidettävä Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kappaleen 2 kohdassa tarkoitettuna pakolaisena. 58 Raad van State tutki näin ollen niiden perustelujen asianmukaisuutta, jotka valtiosihteeri oli esittänyt toissijaisesti kieltääkseen kantajan pääsyn Alankomaihin yleistä etua koskevien syiden perusteella Vreemdelingenwetin 15 §:n toisen momentin nojalla. 59 Raad van State totesi tältä osin muun muassa seuraavaa: ’Vaikka [Raad van State] myöntää sen edun merkityksen, johon [valtiosihteeri] on vedonnut, ottaen huomioon muun muassa ne tiedot, jotka hän on esittänyt [kantajan] ja terroristijärjestöjen edustajien välisistä henkilökohtaisista yhteyksistä, tällä ei voida perustella vetoamista Vreemdelingenwetin 15 §:n toiseen momenttiin, ellei ole takeita siitä, että [kantaja] päästetään johonkin toiseen maahan kuin Filippiineille. Mainitun vetoamisen estää se, että tällaista kieltäytymistä päästää kantajaa maahan on pidettävä ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen 3 artiklan vastaisena.’ 60 Tämän tuomion jälkeen valtiosihteeri hylkäsi 4.6.1996 tekemällään päätöksellä uudelleen kantajan esittämän, valtiosihteerin 13.7.1990 tekemää päätöstä koskevan oikaisupyynnön. Valtiosihteeri määräsi kantajan poistumaan Alankomaista, mutta päätti samalla, ettei tätä karkotettaisi Filippiineille niin kauan kuin oli hyviä syitä pelätä, että kantajaan kohdistuisi Geneven yleissopimuksessa tarkoitettua vainoa tai että häntä kohdeltaisiin tavalla, joka olisi yhteensopimaton ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen (Euroopan ihmisoikeussopimus) kanssa. 61 [Rechtbank] hylkäsi 11.9.1997 tekemällään päätöksellä perusteettomana valituksen, jonka kantaja oli tehnyt mainitusta valtiosihteerin 4.6.1996 tekemästä päätöksestä. 62 Rechtbankissa käydyssä oikeudenkäynnissä kaikki ne asiakirjat, jotka koskivat niitä tutkimuksia, joita BVD kohdisti kantajan toimintaan Alankomaissa, ja muun muassa kyseisen palvelun valtiosihteerille 3.3.1993 lähettämä kirje (edellä 51 kohta) ja ne operatiiviset tiedot, joihin kyseinen kirje perustui, annettiin luottamuksellisesti tiedoksi rechtbankille. Rechtbankin presidentti tutustui mainittuihin asiakirjoihin erityistä menettelyä noudattaen. Presidentin laatiman kertomuksen perusteella rechtbank päätti, että oli oikeutettua rajoittaa kyseisten asiakirjojen tiedoksi antamista kantajalle. Kantajan annettua tähän laissa edellytetyn luvan rechtbank otti kuitenkin asiakirjojen sisällön huomioon ratkaistessaan oikeusriitaa. 63 Rechtbank arvioi tämän jälkeen sitä, voitiinko se päätös, joka sen vaadittiin kumoavan, vahvistaa oikeudellisesti niiltä osin kuin siinä kieltäydyttiin hyväksymästä kantajaa pakolaiseksi ja myöntämästä tälle oleskelulupaa. 64 Niiden tosiseikkojen osalta, jotka se aikoi ottaa päätöksensä perustaksi, rechtbank viittasi Raad van Staten vuoden 1995 tuomioon. 65 Rechtbank katsoi kyseisen tuomion perusteella, että oli katsottava oikeudellisesti selvitetyksi, ettei kantajaa vastaan voinut vedota Geneven yleissopimuksen 1 artiklan F kappaleeseen ja että tällä oli perusteltuja pelkoja joutumisesta kyseisen yleissopimuksen 1 artiklan A kappaleessa ja Vreemdelingenwetin 15 §:ssä tarkoitetun vainon kohteeksi ja että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artikla oli esteenä sille, että kantaja karkotettaisiin suoraan tai välillisesti alkuperämaahansa. 66 Rechtbank tutki seuraavaksi, tarjosiko Raad van Staten vuoden 1995 tuomio valtiosihteerille mahdollisuuden evätä kantajan päästämisen maahan pakolaisena Vreemdelingenwetin 15 §:n 2 momentin mukaisesti, jonka mukaan ’maahanpääsy voidaan evätä ainoastaan yleiseen etuun liittyvistä vakavista syistä, jos kyseinen epääminen merkitsisi sitä, että ulkomaalainen joutuu välittömästi siirtymään ensimmäisessä momentissa tarkoitettuun maahan’, vaikka valtiosihteeri ei ollut onnistunut varmistamaan sitä, että kantaja päästettäisiin johonkin muuhun maahan kuin Filippiineille. 67 Rechtbank lainasi tältä osin laajalti Raad van Staten vuoden 1995 tuomion sitä kohtaa, joka on toistettu edellä 59 kohdassa. 68 Rechtbank lausui tämän jälkeen siitä, oliko valtiosihteeri käyttänyt käsiteltävänä olevassa asiassa perustellusti valtaansa poiketa säännöstä, jonka mukaan ulkomaalainen päästetään tavanomaisesti pakolaisena Alankomaihin silloin, kun hän on osoittanut, että on olemassa perusteltu pelko joutumisesta Geneven yleissopimuksen 1 artiklan A kappaleessa tarkoitetun vainon kohteeksi eikä ole olemassa mitään muuta maata, joka päästäisi hänet maahan turvapaikanhakijana. Nämä olosuhteet vastasivat rechtbankin näkemyksen mukaan käsiteltävänä olevan asian olosuhteita. Rechtbank totesi tältä osin seuraavaa: ’Rechtbank katsoo, ettei voida väittää, että [valtiosihteeri] olisi käyttänyt kyseistä valtaa kohtuullisella tavalla [kantajan] osalta, kun otetaan huomioon myös [Raad van Staten] tunnustama ”Alankomaiden valtion olennainen etu, eli Alankomaiden integriteetti ja uskottavuus itsenäisenä valtiona, erityisesti niiltä osin kuin on kyse sen velvollisuuksista muihin valtioihin nähden”. Niillä tosiseikoilla, joihin [Raad van State] on perustanut kyseisen arviointinsa, on myös rechtbankille ratkaiseva merkitys. Ei ole voitu todeta, että [valtiosihteerin] olisi pitänyt antaa kyseisille tosiseikoille muu merkityssisältö [käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevan] päätöksen tekemisen ajankohtana. [Kantajan] huomautukset, jotka koskevat poliittisen tilanteen muuttumista Filippiineillä ja hänen osaansa Filippiinien viranomaisten ja [CPP:n] välisissä neuvotteluissa eivät muuta tältä osin mitään, kun otetaan huomioon, että tärkeät perusteet perustuvat muihin tosiseikkoihin, kuten [Raad van Staten] tuomiosta ilmenee.’ 69 Rechtbank hylkäsi näin ollen perusteettomana valituksen, jonka kantaja oli tehnyt päätöksestä evätä hänen pääsynsä pakolaisena Alankomaihin. 70 Rechtbank hylkäsi perusteettomana myös kantajan tekemän valituksen siitä, ettei hänelle myönnetty oleskelulupaa. Rechtbank lausui erityisesti siitä, oliko valtiosihteeri tehnyt päätöksensä kohtuullisen intressipunninnan jälkeen, ja viittasi tältä osin edellä 68 kohdassa esitettyyn päätelmäänsä ja totesi lisäksi, että valtiosihteeri oli lainmukaisesti antanut vähemmän painoarvoa niille intresseille, joihin kantaja oli tältä osin vedonnut.”