ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 98/59 6 artiklaa, luettuna yhdessä sen 2 artiklan kanssa, on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle sääntelylle, jolla on otettu käyttöön menettelyt, joiden avulla sekä työntekijöiden edustajat että työntekijät kukin erikseen voivat valvoa direktiivissä säädettyjen velvoitteiden noudattamista, mutta jolla työntekijöiden erillistä kanneoikeutta rajoitetaan sen osalta, mihin seikkoihin he voivat vedota, ja jossa tämän kanneoikeuden käyttämiselle asetetaan se edellytys, että työntekijöiden edustajat ovat ensin esittäneet vastalauseensa työnantajalle ja että asianomainen työntekijä on ensin ilmoittanut työnantajalle riitauttavansa tiedottamis- ja kuulemismenettelyn noudattamisen.

Direktiivissä 98/59 ja erityisesti sen 2 artiklassa säädetty oikeus saada tietoja ja tulla kuulluksi on perustettu työntekijöille ryhmänä, ja se on luonteeltaan kollektiivinen. Tämän kollektiivisen oikeuden tarjoaman suojan taso, jota direktiivin 6 artiklassa edellytetään, on saavutettu silloin, kun sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä työntekijöiden edustajille on annettu kanneoikeus, jolle ei ole asetettu rajoituksia tai erityisiä edellytyksiä.

(ks. 42, 43 ja 45 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-7/08

Har Vaessen Douane Service BV

vastaan

Staatssecretaris van Financiën

(Hoge Raad der Nederlandenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Tuontitullittomuus — Asetus (ETY) N:o 918/83 — 27 artikla — Yksittäin tarkastettuna vähäarvoisten tavaroiden lähettäminen yhdistettynä lähetyksenä — Lähetykset suoraan kolmannesta valtiosta yhteisössä olevalle vastaanottajalle”

Julkisasiamies J. Kokottin ratkaisuehdotus 23.4.2009 I ‐ 5583

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 2.7.2009 I ‐ 5596

Tuomion tiivistelmä

Yhteinen tullitariffi – Tuontitullittomuus

(Neuvoston asetuksen N:o 918/83 27 artikla ja neuvoston asetus N:o 3357/91)

Yhteisön tullittomuusjärjestelmän luomisesta annetun asetuksen N:o 918/83, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 3357/91, 27 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että sellaisista tavaroista koostuville yhdistetyille lähetyksille, joiden yhteen laskettu todellinen kokonaisarvo ylittää 27 artiklassa säädetyn arvorajan mutta jotka ovat yksitellen tarkasteltuna vähäarvoisia, myönnetään tuontitullittomuus, jos jokainen yhdistetyn lähetyksen paketti on yksitellen osoitettu Euroopan yhteisössä olevalle vastaanottajalle.

Tullittomuuden myöntämisen suhteen ei nimittäin merkitystä ole sillä, että paketit, joiden yksittäinen arvo alittaa 27 artiklassa säädetyn arvorajan, esitetään tullille yhdistettynä niiden yhteisöön tapahtuvaa lähettämistä varten, koska jokaisen paketin vastaanottaja voidaan tunnistaa jo silloin, kun paketit lähtevät niiden lähetyspaikkana olevasta kolmannesta maasta. Merkitystä ei ole myöskään sillä, että näiden vastaanottajien sopimuspuoli on itse sijoittautunut Euroopan yhteisön alueelle, kun tavarat lähetetään suoraan kolmannesta maasta näille vastaanottajille. Tämän osalta yksistään sen seikan perusteella, että sopimuspuoli on sijoittautunut yhteisön alueelle, ei voida katsoa, että tavaralähetyksiin on sovellettu toista tullimenettelyä ennen tavaroiden vapaaseen liikkeeseen luovuttamista yhteisössä, mikä olisi sellainen tilanne, jossa ne voitaisiin jättää tullittomuuden ulkopuolelle tullittomuuden väärinkäyttämisen välttämiseksi.

(ks. 38, 42, 43 ja 49 kohta sekä tuomiolauselma)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan mukainen erityinen toimivaltasääntö sopimusta koskevassa asiassa vastaa läheisyystavoitteeseen ja se on perusteltu sillä, että sopimuksen ja sitä käsittelevän tuomioistuimen välillä on läheinen liittymä. Jos palvelujen suorittamispaikkoja on useita eri jäsenvaltioissa, läheisyys- ja ennustettavuustavoitteen valossa on selvitettävä paikka, jossa sopimuksen ja toimivaltaisen tuomioistuimen välinen liittymä on läheisin ja joka on erityisesti se, jossa pääasiallisen palvelujen suorituksen on tämän sopimuksen perusteella tapahduttava.

(ks. 32, 37 ja 38 kohta)
1)

Ranskan tasavalta ei ole noudattanut julkisia tavaranhankintoja ja rakennusurakoita koskeviin sopimuksiin liittyvien muutoksenhakumenettelyjen soveltamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 21.12.1989 annetun neuvoston direktiivin 89/665/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna annetulla neuvoston direktiivillä 92/50/ETY, ja vesi- ja energiahuollon, liikenteen ja teletoiminnan alalla toimivien yksiköiden hankintamenettelyjä koskevien yhteisön sääntöjen soveltamiseen liittyvien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta annetun neuvoston direktiivin 92/13/ETY mukaisia velvoitteitaan, kun se on antanut ja pitänyt voimassa uuden siviiliprosessilain (code de procédure civile), 1441 §:n 1 momentin, sellaisena kuin se on muutettuna tietyistä sellaisten julkisoikeudellisten tai yksityisten henkilöiden, joihin ei sovelleta julkisista hankinnoista annettua lakia, tekemistä hankintasopimuksista annetun määräyksen 4 §:ssä mainituista hankintasopimuksista annetun asetuksen nro 2005-130848 §:n 1 kohdalla, siltä osin kuin kyseisessä säännöksessä säädetään 10 päivän määräaika, jonka kuluessa asianomaisen hankintaviranomaisen tai hankintayksikön on annettava vastaus, ja kielletään kaikki sopimusta edeltävät välitoimet ennen kyseistä vastausta, ja siltä osin kuin mainittu määräaika ei keskeytä hankintapäätöksen ilmoittamisen niille tarjoajille, joiden tarjousta ei ole hyväksytty, ja asianomaisen hankintasopimuksen allekirjoittamisen välillä noudatettavan odotusajan kulumista.
Jäsenvaltiot eivät voi radio- ja telepäätelaitteista ja niiden vaatimustenmukaisuuden vastavuoroisesta tunnustamisesta annetun direktiivin 1999/5 nojalla vaatia henkilöä, joka saattaa radiolaitteen kansallisille markkinoille, toimittamaan vaatimustenmukaisuusvakuutusta, kun kyseisen laitteen tuottaja, jonka kotipaikka sijaitsee toisessa jäsenvaltiossa, on varustanut laitteen CE-merkinnällä ja laatinut vakuutuksen tämän tuotteen vaatimustenmukaisuudesta. Direktiivillä 1999/5 on nimittäin vahvistettu olettama siitä, että CE-merkinnällä varustetut laitteet ovat vaatimusten mukaisia. Merkintä osoittaa, että kyseiset laitteet ovat tämän direktiivin kaikkien säännösten mukaisia, mukaan lukien laitteiden vaatimustenmukaisuuden arviointia koskevat säännökset, sellaisina kuin niistä on säädetty tässä direktiivissä. Näin ollen CE-merkinnällä varustetut tuotteet voidaan saattaa markkinoille ilman että niitä pitäisi saattaa ennakkolupaa koskevaan menettelyyn tai mihinkään muuhunkaan menettelyyn, jonka tarkoituksena on lisätä niiden henkilöiden lukumäärää, joiden on varustettava tuote vaatimustenmukaisuutta koskevalla merkinnällä.

Yleisestä tuoteturvallisuudesta annettua direktiiviä 2001/95 ei sovelleta silloin kun kyse on sellaisten kysymysten arvioinnista, jotka liittyvät henkilön velvollisuuteen toimittaa vakuutus radiolaitteen vaatimustenmukaisuudesta. Siihen, onko jäsenvaltioilla valta tämän direktiivin nojalla asettaa radiolaitteiden myynnissä noudatettavaksi muita velvoitteita kuin vaatimuksenmukaisuusvakuutuksen esittäminen, todettakoon, että henkilö, joka myy tuotetta, voidaan katsoa tuottajaksi ainoastaan niiden edellytysten mukaisesti, jotka määritellään direktiivin 2 artiklan e alakohdassa, ja jakelijaksi ainoastaan niiden edellytysten mukaisesti, jotka määritellään sen 2 artiklan f alakohdassa. Tuottajaa ja jakelijaa voivat koskea vain ne velvoitteet, joista on kunkin osalta erikseen säädetty direktiivissä 2001/95.

Silloin kun kysymys on alasta, jolla lainsäädäntö on yhdenmukaistettu yhteisön tasolla, sitä koskevaa kansallista toimenpidettä on arvioitava suhteessa tähän yhdenmukaistamistoimenpiteeseen eikä suhteessa EY 28 ja EY 30 artiklaan. Jäsenvaltioiden on radio- ja telepäätelaitteista ja niiden vaatimustenmukaisuuden vastavuoroisesta tunnustamisesta annetun direktiivin 1999/5 alaan kuuluvissa kysymyksissä noudatettava sitä kokonaisuudessaan, eivätkä ne saa pitää voimassa sen kanssa ristiriidassa olevia kansallisia säännöksiä. Jos jäsenvaltio katsoo, että yhdenmukaistetun standardin mukaisuus ei varmista yhdenmukaisuutta direktiivissä 1999/5 säädettyjen olennaisten erityisvaatimusten kanssa, joita kyseisen standardin on tarkoitus koskea, jäsenvaltion on noudatettava tämän direktiivin 5 artiklassa tarkoitettua menettelyä. Rajoituksen tueksi jäsenvaltio voi kuitenkin vedota syihin, jotka jäävät direktiivillä 1999/5 yhdenmukaistetun alan ulkopuolelle. Tällaisessa tilanteessa se voi vedota ainoastaan EY 30 artiklassa määriteltyihin syihin tai yleiseen etuun perustuviin pakottaviin vaatimuksiin.

(ks. 46 kohta ja tuomiolauselman 3 kohta)
Kyseinen asetus onkin annettu EY 33 artiklan 1 kohdan c alakohdassa nimenomaisesti mainitun markkinoiden vakauttamistavoitteen vuoksi. Siinä säädetyn maksujärjestelmän tarkoituksena on maidontuotantoa rajoittamalla palauttaa tasapaino kysynnän ja tarjonnan välille maitomarkkinoilla, joille on tunnusomaista rakenteellinen ylijäämä, ja tämä järjestelmä liittyy siten yhtäältä maidontuotannon järkiperäisen kehittämisen asettamiin tavoitteisiin ja toisaalta, vakauttamalla maatalousväestön tuloja, kyseisen väestön kohtuullisen elintason säilyttämisen mukaisiin tavoitteisiin.

Vaikka olisikin niin, että maito- ja maitotuotealan maksun vahvistamisesta annetulla asetuksella N:o 1788/2003, jota sovelletaan erotuksetta kaikkiin niihin, joille viitemäärä on osoitettu, kohdeltaisiin pientuottajia todellisuudessa ankarammin kuin suurtuottajia, on todettava, että sitä, että yhteistä markkinajärjestelyä koskevalla toimenpiteellä voi olla tietyille tuottajille heidän tuotantosuuntansa tai paikallisten olosuhteiden vuoksi erilaisia vaikutuksia kuin muille, ei voida pitää syrjintänä, jos toimenpide perustuu objektiivisiin, yhteisen markkinajärjestelyn kokonaisvaltaisen toiminnan tarpeita vastaaviin arviointiperusteisiin. Tilanne on tämä maksujärjestelmän osalta, joka on rakennettu sillä tavoin, että kansalliset ja tilakohtaiset viitemäärät vahvistetaan sellaiselle tasolle, ettei niiden yhteismäärä ylitä kullekin jäsenvaltiolle taattua kokonaismäärää. Tästä seuraa, että koska kyse ei ole erilaisesta tilanteesta, tätä asetusta syrjintäkiellon periaatteeseen nähden tarkasteltaessa ei tule esille sellaisia seikkoja, jotka vaikuttaisivat sen pätevyyteen.

Asetus N:o 1788/2003, jonka päätarkoitus on maitomarkkinoiden vakauttaminen ja joka myötävaikuttaa osaltaan EY 33 artiklan 1 kohdan c alakohdassa nimenomaisesti mainittuun markkinoiden vakauttamispäämäärään, on myös EY 33 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa vahvistettujen tavoitteiden mukainen eikä näin ollen ilmeisen soveltumaton markkinoiden vakauttamistavoitteen saavuttamisen kannalta. Asetuksen tarkastelussa suhteellisuusperiaatteeseen nähden ei ole myöskään tullut esille sellaisia seikkoja, jotka vaikuttaisivat sen pätevyyteen.

(ks. 69, 70, 77 ja 81–83 kohta sekä tuomiolauselman 2 ja 3 kohta)
Asia C-18/08

Foselev Sud-Ouest SARL

vastaan

Administration des douanes et droits indirects

(tribunal d’instance de Bordeaux’n esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Moottoriajoneuvovero — Direktiivi 1999/62/EY — Verojen ja maksujen kantaminen raskailta tavaraliikenteen ajoneuvoilta tiettyjen infrastruktuurien käytöstä — 6 artiklan 2 kohdan b alakohta — Komission päätös hyväksyä vapautus verosta — Välittömän vaikutuksen puuttuminen”

Julkisasiamies J. Kokottin ratkaisuehdotus 25.9.2008 I ‐ 8747

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 20.11.2008 I ‐ 8754

Tuomion tiivistelmä

Liikenne – Maantiekuljetukset – Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Direktiivi 1999/62 – Verojen ja maksujen kantaminen raskailta tavaraliikenteen ajoneuvoilta tiettyjen infrastruktuurien käytöstä

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/62 6 artiklan 2 kohdan b alakohta; komission päätös 2005/449)

Yksityinen ei voi vedota verojen ja maksujen kantamisesta raskailta tavaraliikenteen ajoneuvoilta tiettyjen infrastruktuurien käytöstä annetun direktiivin 1999/62 6 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaisesti esitetystä Ranskan pyynnöstä soveltaa ajoneuvoveroa koskevaa poikkeusta annettuun päätökseen 2005/449 Ranskan tasavaltaa, jolle kyseinen päätös on osoitettu, vastaan saadakseen hyväkseen kyseisellä päätöksellä hyväksytyn vapautuksen päätöksen tiedoksi antamisesta tai julkaisemisesta lähtien.

Mainitun direktiivin 6 artiklan 2 kohdan b alakohdasta ilmenee, että jäsenvaltioilla on komission osallistumisesta huolimatta laaja harkintavalta sekä niiden mainitussa artiklassa säädetyn vapautuksen mahdollisuuden käyttämistä koskevan päätöksen että suunnitellun toimen sisällön osalta eikä komission tälle toimelle antamasta hyväksynnästä voi seurata minkäänlaista velvoitetta käyttää mainittua mahdollisuutta. Siten päätöksellä 2005/449 ei ole tarkoitus asettaa, eikä siitä seuraa, Ranskan tasavallalle velvoitetta myöntää hyväksymistä koskevan pyynnön yhteydessä suunniteltua vapautusta, vaan päätöksellä sallitaan kyseisen vapautuksen täytäntöönpano, jos jäsenvaltio sellaista haluaa.

Sillä, että päätöksessä 2005/449 ei aseteta ajankohtaa sen soveltamisen aloittamiselle ja että siinä vain asetetaan hyväksytylle vapautukselle 31.12.2009 päättyvä määräaika, ei ole merkitystä tämän päätöksen ulottuvuuden ja vaikutusten kannalta. Päätös 2005/449 on nimittäin EY 254 artiklan 3 kohdan mukaan tullut voimaan, kun se on annettu tiedoksi sille, jolle se on osoitettu, eli tässä tapauksessa Ranskan tasavallalle. Tällainen vaikutus on se, että se mahdollistaa vapautuksen, jota tässä tapauksessa ei ollut vielä myönnetty ja jonka täytäntöönpano edellyttää kansallista säädöstä, mutta ei suinkaan velvoita myöntämään vapautusta.

(ks. 15–19 kohta ja tuomiolauselma)
139

Tällä valitusperusteellaan Ruotsin kuningaskunta ja API väittävät lähtökohtaisesti, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut väärin asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan toista luetelmakohtaa, jossa säädetään tuomioistuinkäsittelyjen suojaa koskevasta poikkeuksesta, katsoessaan, että silloin, kun tutustumispyynnön kohteena ovat kirjelmät, jotka komissio on toimittanut unionin tuomioistuimille tuomioistuinmenettelyissä, jotka eivät vielä ole istuntovaiheessa, kyseisellä toimielimellä on oikeus evätä tietojen ilmaiseminen mainitun poikkeuksen perusteella ilman, että sillä on velvollisuutta tutkia konkreettisesti kunkin sellaisen asiakirjan sisältö, joka siltä on pyydetty tutustuttavaksi.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat HSBC Holdings plc (jäljempänä HSBC) ja Vidacos Nominees Ltd ja toisaalta Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs (Yhdistyneen kuningaskunnan veroviranomaiset), ja siinä on kyse stamp duty reserve tax -nimisen veron (jäljempänä SDRT) kantamisesta vuoden 1986 talousarviolain (Finance Act 1986, jäljempänä FA 1986) 96 §:n nojalla.
29

Ensinnäkin on täsmennettävä, että kuten tämän asian asiakirjoista ilmenee, ERGA OSE on julkinen yritys, jonka toiminnan tarkoituksena on ylläpitää verkkoa julkisten palvelujen tarjoamiseksi rautatiekuljetuspalvelujen alalla. Se on täten direktiivin 93/38 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja 2 kohdan c alakohdassa tarkoitettu hankintayksikkö. Lisäksi sen hankinnan, jota riidanalainen hankintailmoitus koskee, arvioitu arvo on 3240000 euroa, ja se ylittää siten huomattavasti tämän direktiivin 14 artiklan 1 kohdan c alakohdan i alakohdassa säädetyn kynnysarvon. Näin ollen kysymyksessä olevaa hankintaa koskevan sopimuksen tekomenettely kuuluu tämän direktiivin soveltamisalaan.
227

Schneider on tämän tuomion osalta hävinnyt pääosin asian, joten se on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan, jotka liittyvät ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käytyyn oikeudenkäyntiin ja tähän oikeudenkäyntiin, ja sen lisäksi se on velvoitettava korvaamaan komissiolle kaksi kolmannesta kuluista, jotka komissiolle on aiheutunut näistä oikeudenkäynneistä.
108

On palautettava mieleen, että direktiivin 93/119 3 artiklan, 5 artiklan 1 kohdan d alakohdan ja 6 artiklan 1 kohdan tarkoituksena on rajoittaa ihmisten käyttöön tarkoitettujen eläinten kiihtymistä, kipuja tai kärsimyksiä. Direktiivin 3 artiklassa säädetään erityisesti, että eläimiä tulee varjella ennen teurastusta ja sen jälkeen vältettävissä olevalta kärsimykseltä. Direktiivin 93/119 5 artiklan 1 kohdan d alakohdassa säädetään myös, että eläimistä on laskettava veri nopeasti ja tehokkaasti, ja 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, että eläinten tainnuttamisessa ja lopettamisessa käytettävät laitteet on huollettava ja niitä on käytettävä tehokkaasti.
55

Toisaalta on palautettava mieliin, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti valituksenalaisen tuomion 78 kohdassa tehnyt, että asetuksen N:o 40/94 51 artiklan 2 kohta perustuu tavaramerkin haltijan perusteltuun luottamukseen tavaramerkin rekisteröinnissä ja että tämän perustellun luottamuksen perusteella tavaramerkin haltija on voinut tehdä investointeja rekisteröinnin jälkeisenä aikana. On kuitenkin todettava, että rekisteröintihakemusta tehtäessä ei voida vedota tällaiseen perusteltuun luottamukseen tavaramerkin rekisteröinnissä.
8

Direktiivin 5 artiklassa, jonka otsikkona on ”Sopimattomien kaupallisten menettelyjen kieltäminen”, säädetään seuraavaa: ”1. Sopimattomat kaupalliset menettelyt ovat kiellettyjä. 2. Kaupallinen menettely on sopimaton, mikäli: a) se on huolellisen ammatinharjoittamisen vaatimusten vastainen; ja b) se vääristää olennaisesti tai on omiaan vääristämään olennaisesti menettelyn saavutettavissa tai kohteena olevan keskivertokuluttajan tai, kun kaupallinen menettely on suunnattu tietylle kuluttajaryhmälle, ryhmään kuuluvan keskivertohenkilön taloudellista käyttäytymistä tuotteeseen nähden. 3. Kaupallisia menettelyjä, jotka todennäköisesti vääristävät olennaisesti vain selkeästi tunnistettavissa olevan [sellaisen] kuluttajaryhmän taloudellista käyttäytymistä, joka on erityisen altis [menettelyn] tai sen perustana olevan tuotteen suhteen henkisen tai fyysisen vajavaisuutensa, ikänsä tai herkkäuskoisuutensa vuoksi tavalla, jonka elinkeinonharjoittajan voidaan kohtuudella odottaa ennakoivan, arvioidaan kyseiseen ryhmään kuuluvan keskivertohenkilön näkökulmasta. Tällä ei rajoiteta yleisiä ja lainmukaisia mainontakäytäntöjä, joiden mukaisesti voidaan esittää liioittelevia väitteitä tai väitteitä, joita ei ole tarkoitus ymmärtää kirjaimellisesti. 4. Sopimattomia ovat erityisesti kaupalliset menettelyt, jotka ovat: a) harhaanjohtavia 6 ja 7 artiklassa esitetyn mukaisesti; tai b) aggressiivisia 8 ja 9 artiklassa esitetyn mukaisesti. 5. Liitteessä I on luettelo niistä kaupallisista menettelyistä, joita pidetään kaikissa olosuhteissa sopimattomina. Samaa luetteloa on sovellettava kaikissa jäsenvaltioissa ja sitä voidaan muuttaa ainoastaan muuttamalla tätä direktiiviä.”
28

College valitti tästä tuomiosta Raad van Stateen. Tämä tuomioistuin on todennut, että tiedonsaantioikeutta koskevassa tämän direktiivin 12 artiklassa ei aseteta mitään määräaikaa, jossa tätä oikeutta on voitava käyttää. Sen mukaan tässä artiklassa ei kuitenkaan välttämättä kielletä kansallista lainsäätäjää rajoittamasta ajallisesti rekisteröidyn oikeutta saada tietoja vastaanottajista, joille hänen henkilötietojaan on luovutettu, mutta se on epävarma tästä asiasta.
22

Tämän osalta on lisäksi todettava, että yhteisöjen tuomioistuin on jo viitannut komission 23.7.1996 antamaan kertomukseen direktiivin 17 artiklan soveltamisesta (KOM(96) 364 lopullinen). Tässä kertomuksessa on yksityiskohtaisia tietoja hyvityksen varsinaisesta laskemisesta, ja kertomuksen tarkoituksena on helpottaa kyseisen 17 artiklan yhtenäisempää tulkintaa (ks. em. asia Honyvem Informazioni Commerciali, tuomion 35 kohta). Kyseisessä kertomuksessa esitetäänkin erilaisia seikkoja, jotka on otettava huomioon arvioitaessa kohtuullisuutta käytännössä, ja tietyt näistä seikoista saattavat puoltaa korkeampaa hyvitystä.
27

On kiistatonta, että harkintavalta, joka toimivaltaisilla viranomaisilla on asianmukaisen tasapainon määrittämisessä sananvapauden ja edellä mainittujen tavoitteiden välillä, on erilainen kunkin sellaisen päämäärän osalta, jonka perusteella kyseistä oikeutta voidaan rajoittaa, ja se riippuu kyseessä olevan toiminnan luonteesta. Silloin kun sananvapauden käyttö ei liity yleisen edun mukaiseen mielipiteiden vaihtoon ja kun se lisäksi tapahtuu yhteydessä, jossa jäsenvaltioilla on tiettyä harkintavaltaa, valvonta rajoittuu sen tutkimiseen, onko vapauden rajoittaminen kohtuullista ja oikeasuhteista. Näin on sananvapauden käyttämisen osalta kaupallisissa yhteyksissä, erityisesti niin monitahoisella ja vaihtelevalla alalla kuin mainonta (ks. em. asia Karner, tuomion 51 kohta).
19

HS-järjestelmän nimikettä 8471 koskevat selitykset kuuluvat seuraavasti: ”I.– Automaattiset tietojenkäsittelykoneet ja niiden yksiköt – – D.– Erikseen tullattavaksi ilmoitetut yksiköt – – [Osayksikköihin] kuuluvat muun muassa automaattisten tietojenkäsittelykoneiden näyttöyksiköt, jotka näyttävät käsiteltävän tiedon graafisessa muodossa. Ne poikkeavat nimikkeen 8528 videomonitoreista ja televisiovastaanottimista monella tavalla, erityisesti seuraavilla: 1) Automaattisten tietojenkäsittelykoneiden näyttöyksiköt pystyvät vastaanottamaan ainoastaan automaattisten tietojenkäsittelylaitteiden keskusyksiköistä tulevia signaaleja, joten ne eivät pysty toistamaan värikuvaa yhdistetystä videosignaalista, jonka aaltomuoto on television lähetysnormien mukainen (NTSC, SECAM, PAL, D-MAC jne.). Näyttöyksiköt on varustettu tietojenkäsittelyjärjestelmille tyypillisillä liittimillä (esim. RS-232-liitännällä, DIN- tai SUB-D-liittimillä) eikä niissä ole audiopiiriä. Niitä ohjataan erityisillä näytönohjaimilla (esim. mustavalko- tai grafiikkaohjelmilla), jotka on rakennettu sisään automaattisen tietojenkäsittelykoneen keskusyksikköön. 2) Näille näyttöyksiköille on ominaista alhainen sähkömagneettinen säteily. Näytön merkkiväli on vähintään 0,41 mm silloin, kun erottelukyky on keskitasoa, ja se pienenee erottelukyvyn kasvaessa. 3) Tähän nimikkeeseen kuuluvissa näyttöyksiköissä käytetään pienempiä kuvapisteitä (pixel) ja tiukempia konvergenssinormeja kuin nimikkeeseen 8528 kuuluvissa videomonitoreissa ja televisiovastaanottimissa, jotta pienet mutta tarkkaan määritellyt kuvat pystytään toistamaan tarkemmin. (Konvergenssi on elektronitykin/-tykkien kyky aktivoida yksittäinen piste katodisädeputken pinnalla siten, että viereiset pisteet eivät aktivoidu.) 4) Näiden näyttöyksiköiden videotaajuuskaista (kaistanleveys), joka ilmoittaa, kuinka monta pistettä voidaan lähettää sekunnissa kuvan muodostamiseksi, on yleensä 15 MHz, mutta nimikkeen 8528 videomonitorien kaistanleveys on yleensä enintään 6 MHz. Näyttöyksikköjen vaakapyyhkäisytaajuus vaihtelee eri malleissa sovellettujen normien mukaan, mutta yleensä se vaihtelee 15 kHz:stä yli 155 kHz:iin. Monissa malleissa pystytään käyttämään useita vaakapyyhkäisytaajuuksia. Nimikkeeseen 8528 kuuluvien videomonitorien vaakapyyhkäisytaajuus on vakio, tavallisesti 15,6 tai 15,7 kHz käytetystä televisionormista riippuen. Automaattisten tietojenkäsittelykoneiden näyttöyksiköt eivät myöskään ole yhdenmukaisia kansallisten tai kansainvälisten televisiolähetyksissä käytettyjen taajuusnormien eivätkä suljetun piirin televisiojärjestelmän taajuusnormien kanssa. 5) Tämän nimikkeen näyttöyksiköissä on usein kallistus- ja kääntömekanismi, häikäisemätön kuvaruudun pinta, välkkymätön näyttö ja muita ergonomisia ominaisuuksia, jotka tekevät pitkäaikaisen työskentelyn näyttöyksikön ääressä helpommaksi. – –”