ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

Kiintiöjärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä sokerialalla 20.2.2002 annetun komission asetuksen (EY) N:o 314/2002 6 artiklan 4 kohta, sellaisena kuin se on muutettuna 27.6.2003 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1140/2003, sekä sokerialan tuotantomaksumäärien ja lisämaksukertoimen vahvistamisesta markkinointivuodeksi 2001/2002 15.10.2002 annettu komission asetus (EY) N:o 1837/2002, tuotantomaksumäärien vahvistamisesta markkinointivuodeksi 2002/2003 sokerialalle 7.10.2003 annettu komission asetus (EY) N:o 1762/2003 ja sokerialan tuotantomaksumäärien vahvistamisesta markkinointivuodeksi 2003/2004 14.10.2004 annettu komission asetus (EY) N:o 1775/2004 ovat pätemättömiä sokerialan yhteisestä markkinajärjestelystä 19.6.2001 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1260/2001 15 artiklan kannalta arvioiden siltä osin kuin niissä ei säädetä tuotantomaksun laskemisen osalta siitä, että ”vietävässä ylijäämässä” jätetään huomiotta ne sokerin tuotantomäärät, jotka sisältyvät jalostettuihin tuotteisiin, jotka on viety ilman vientitukea.
7.

ErbStG:n 21 §:n 1 momentin ensimmäisen virkkeen ja 2 §:n 1 momentin 1 kohdan a alakohdan – siltä osin kuin sillä on tämän asian kannalta merkitystä – mukaan sellaisten saantojen kohdalla, joista on kannettu toisessa valtiossa ulkomaisesta omaisuudesta Saksan perintöveroa vastaava vero, on silloin, jos perinnönjättäjän asuinpaikka on hänen kuolinhetkellään ollut Saksassa, vähennettävä hakemuksesta Saksan perintöverosta ulkomainen vero siltä osin kuin ulkomainen omaisuus on myös Saksan perintöveron alaista, jollei asiassa ole sovellettava kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehtyä sopimusta. Jos omaisuuden saanto koostuu vain osaksi ulkomaisesta omaisuudesta, sen osalle tuleva Saksan perintöveron osan määrä on määritettävä ErbStG:n 21 §:n 1 momentin toisen virkkeen mukaan siten, että perintöveron alaiselle kokonaisomaisuudelle, perintöveron alainen ulkomainen omaisuus mukaan luettuna, tuleva perintövero jaetaan siinä suhteessa kuin perintöveron alainen ulkomainen omaisuus on perintöveron alaisesta kokonaisomaisuudesta.
55.

Hankalampaa on verrata veron vaikutusta kyseisten tuotteiden lopulliseen hintaan. Vaikeus johtuu lähinnä siitä, että asianosaiset ovat erimielisiä siitä, mitkä hinnat on otettava laskennan perustaksi. Komissio nojautuu Systembolagetin virallisiin tilastoihin, ja sen mielestä asianmukainen hintahaarukka, jossa toteutuu noin 79 prosenttia viininmyynnistä, on 41–70 SEK 75 cl:n pullolta (55–93 SEK litralta). Keskimääräinen kuluttajahinta alkoholipitoisuudeltaan 12,5 prosentin viinilitralta on 65,33 SEK, kun puolestaan keskimääräinen kuluttajahinta alkoholipitoisuudeltaan 5,2 prosentin olutlitralta on 30,33 SEK. Ruotsin hallitus sitä vastoin katsoo, että olisi asianmukaisempaa tarkastella alkoholipitoisuudeltaan 12,5 tilavuusprosentin viinilitran keskimääräistä myyntihintaa, joka on 69,58 SEK. ( 25 ) Kun otetaan laskentaperusteeksi komission toimittamat tiedot, valmistevero on 33,8 prosenttia lopullisesta hinnasta ja viinin perushinta (30,18 SEK/l) nousee noin 73 prosenttia sen jälkeen, kun valmistevero on kannettu, ja noin 116 prosenttia sen jälkeen kun arvonlisävero on kannettu. Mikäli otetaan sitä vastoin lähtökohdaksi Ruotsin hallituksen toimittamat tiedot, joissa viinin perushintana on 33,584 SEK litralta, nämä luvut ovat 31,7 prosenttia, 54,7 prosenttia ja 107 prosenttia. Komission toimittamien tietojen perusteella ( 26 ) valmistevero muodostaa oluen osalta noin 25,2 prosenttia lopullisesta hinnasta ja olutlitran perushinta (16,62 SEK) nousee 45,9 prosenttia valmisteveron kantamisen jälkeen ja 82,4 prosenttia arvonlisäveron kantamisen jälkeen, eikä Ruotsin kuningaskunta ole kiistänyt näiden tietojen oikeellisuutta. On itsestään selvää, että niiden viinien ryhmän sisällä, joista kannettava vero on 22,08 SEK litralta (alkoholitilavuus 8,5–15 tilavuusprosenttia), veron vaikutus hintojen rakenteeseen on prosentuaalisesti suurempi edullisempien ja alkoholipitoisuudeltaan alempien viinien osalta.
35.

On kuitenkin muistettava, kuten yhteisöjen tuomioistuin korostaa, että kaikkia tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaatteeseen tehtyjä poikkeuksia on tulkittava suppeasti. ( 19 ) Jokainen EY 30 artiklassa mainittu peruste on siis ymmärrettävä suppeassa merkityksessä, eikä tätä artiklaa voida laajentaa koskemaan muita tapauksia kuin niitä, jotka siinä on tyhjentävästi mainittu. Näin ollen kansallisten viranomaisten on pystyttävä osoittamaan ensinnäkin, että niiden lainsäädäntö on tarpeen EY 30 artiklassa määrättyjen tavoitteiden toteuttamiseksi, ja toiseksi, että tämä lainsäädäntö on oikeassa suhteessa kyseiseen tavoitteeseen. ( 20 )
20.

Tässä asetuksessa säädetään seuraavaa: ”1 artikla Aihe Tällä asetuksella vahvistetaan kullekin jäsenvaltiolle sekä kullekin asetuksen [N:o 1954/2003] 3 ja 6 artiklassa määritellylle alueelle ja kalastukselle vuosittaisen pyyntiponnistuksen enimmäistaso. 2 artikla Enimmäistasot 1. Vuosittaisen pyyntiponnistuksen enimmäistasot asetuksen [N:o 1954/2003] 3 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetuille alueille vahvistetaan lajiryhmittäin, alueittain, kalastuksittain ja jäsenvaltioittain tämän asetuksen liitteessä I. 2. Vuosittaisen pyyntiponnistuksen enimmäistasot asetuksen [N:o 1954/2003] 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle alueelle vahvistetaan lajiryhmittäin, alueittain, kalastuksittain ja jäsenvaltioittain tämän asetuksen liitteessä II. 3 artikla Alueen kautta kulkeminen 1. Kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että pyyntiponnistusten jakaminen alueittain, kuten se on määritelty asetuksen [N:o 1954/2003] 3 ja 6 artiklassa, ei johda siihen, että kalastukseen käytetään enemmän aikaa verrattuna viiteajanjakson aikana harjoitettuihin pyyntiponnistustasoihin. 2. Pyyntiponnistuksen vahvistamista sen seurauksena, että alus kulkee sellaisen alueen kautta, jolla kalastusta ei ole harjoitettu viiteajanjakson aikana, ei saa käyttää kalastamisen harjoittamiseen kyseisellä alueella. Kunkin jäsenvaltion on rekisteröitävä kyseisenlainen pyyntiponnistus erikseen. 4 artikla Menetelmät Kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että pyyntiponnistuksen rekisteröimisessä käytettävä menetelmä on sama, jota käytetään pyyntiponnistuksen tasojen arviointiin asetuksen [N:o 1954/2003] 3 ja 6 artiklan mukaisesti. 5 artikla Yhteensovittaminen muiden pyyntiponnistusrajoitusjärjestelmien kanssa Liitteissä I ja II vahvistetut vuosittaisen pyyntiponnistuksen enimmäistasot eivät rajoita elvytyssuunnitelmien mukaisesti vahvistettuja pyyntiponnistusrajoituksia eivätkä muita yhteisön lainsäädännön mukaisia hoitotoimenpiteitä edellyttäen, että vahvistettua alempaa pyyntiponnistustasoa noudatetaan. 6 artikla Voimaantulo Tämä asetus tulee voimaan kahdentenakymmenentenä päivänä sen jälkeen, kun se on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä. Tämä asetus on kaikilta osiltaan velvoittava, ja sitä sovelletaan sellaisenaan kaikissa jäsenvaltioissa.”
31.

Tanskan hallitus myöntää tähän liittyen, että direktiivin 5 artiklan 1 kohdan mukaan riittää, jos 95 prosenttia yhdeltä tietyltä uintialueelta otetuista näytteistä on yhdenmukaisia raja-arvojen kanssa. Kuitenkin jos näytteidenottojakso on viisi kuukautta, kuten on Tanskassa, ja jos jäsenvaltio ottaa kaksi näytettä kuukaudessa eli yhteensä direktiivin edellyttämät 10 näytettä, yksi ainoa näyte, joka ei ole arvojen mukainen, aiheuttaa sen, että koko uintialuetta on pidettävä saastuneena. Siinä tapauksessahan yhdenmukaisuutta osoittava luku putoaa todellakin 90 prosenttiin 5 artiklassa sallitun 95 prosentin sijaan.
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Jacobs 7 päivänä maaliskuuta 2002. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Luxemburgin suurherttuakunta. - Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen - Direktiivin 98/8/EY täytäntöönpanon laiminlyönti. - Asia C-372/01.



Oikeustapauskokoelma 2002 sivu I-04553



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1. Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio vaatii EY 226 artiklan nojalla yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Luxemburgin suurherttuakunta ei ole noudattanut biosidituotteiden markkinoille saattamisesta 16 päivänä helmikuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/8/EY mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.

2. Direktiivi koskee

a) biosidituotteiden hyväksymistä ja niiden markkinoille saattamista käyttöä varten jäsenvaltioissa,

b) vastavuoroista lupien hyväksymistä yhteisön alueella,

c) luettelon laatimista yhteisön tasolla niistä tehoaineista, joita voidaan käyttää biosidituotteissa.

3. Direktiivin 34 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 13.5.2000 ja niiden on toimitettava antamansa kansalliset säädökset ja määräykset kirjallisina komissiolle.

4. Koska komissio ei saanut Luxemburgin suurherttuakunnalta ilmoitusta täytäntöönpanotoimista, se nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen.

5. Luxemburgin suuherttuakunta toteaa puolustuksessaan, että Luxemburgin parlamentille on annettu esitys laista, jolla direktiivin olennaiset säännökset pannaan täytäntöön, ja esityksestä on pyydetty Conseil d'Etat'n lausunto. Esitys suurherttuan asetukseksi tulee täydentämään täytäntöönpanon yksityiskohdat.

6. Tästä seuraa, että komission vaatimus on hyväksyttävä.

Ratkaisuehdotus

7. Katson, että yhteisöjen tuomioistuimen tulisi

1) todeta, että Luxemburgin suurherttuakunta ei ole noudattanut biosidituotteiden markkinoille saattamisesta 16 päivänä helmikuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/8/EY mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä,

2) velvoittaa Luxemburgin suurherttuakunta korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Jacobs 25 päivänä lokakuuta 2001. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Grand-duché de Luxembourg. - Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen - Direktiivi 98/76/EY - Direktiivin määräajassa tapahtuvan täytäntöönpanon laiminlyönti. - Asia C-107/01.



Oikeustapauskokoelma 2001 sivu I-10357



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1 Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio vaatii sen toteamista, että Luxemburgin suurherttuakunta ei ole noudattanut maanteiden kansallisen ja kansainvälisen tavara- ja henkilöliikenteen harjoittajien ammattiin pääsystä sekä tutkintotodistusten, todistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen vastavuoroisesta tunnustamisesta sekä toimenpiteistä näiden liikenteenharjoittajien sijoittautumisvapauden tehokkaan käyttämisen edistämiseksi annetun direktiivin 96/26/EY muuttamisesta 1 päivänä lokakuuta 1998 annetun neuvoston direktiivin 98/76/EY(1) mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut tämän direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä tai koska se ei ainakaan ole ilmoittanut näistä toimenpiteistä komissiolle.

2 Direktiivin 98/76/EY 2 artiklan mukaan jäsenvaltioiden oli saatettava kyseisen direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 1.10.1999 ja niiden oli ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.

3 Luxemburg vastaa toteamalla, että maan hallitus on hyväksynyt lakiesityksen direktiivin täytäntöönpanemiseksi ja kaksi esitystä suurherttuan määräyksiksi ja toimittanut nämä sellaisille elimille, joita on perustuslain nojalla konsultoitava asiassa.

4 Koska näyttää siltä, että Luxemburg ei ole pannut direktiiviä täytäntöön, komission vaatimus on hyväksyttävä.

Ratkaisuehdotus

5 Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin

1) toteaa, että Luxemburgin suurherttuakunta ei ole noudattanut maanteiden kansallisen ja kansainvälisen tavara- ja henkilöliikenteen harjoittajien ammattiin pääsystä sekä tutkintotodistusten, todistusten ja muiden muodollista kelpoisuutta osoittavien asiakirjojen vastavuoroisesta tunnustamisesta sekä toimenpiteistä näiden liikenteenharjoittajien sijoittautumisvapauden tehokkaan käyttämisen edistämiseksi annetun direktiivin 96/26/EY muuttamisesta 1 päivänä lokakuuta 1998 annetun neuvoston direktiivin 98/76/EY mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut tämän direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä tai koska se ei ainakaan ole ilmoittanut näistä toimenpiteistä komissiolle

2) velvoittaa Luxemburgin suurherttuakunnan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

(1) - EYVL L 227, s. 17.
64.

Kuten olen korostanut, se, että edellä mainitussa direktiivissä ei ole direktiivin 76/207/ETY 5 artiklan 2 kohdan b alakohtaa vastaavia säännöksiä, johtuu mitä ilmeisimmin siitä, että direktiivissä 79/7/ETY viitataan sen sääntelykohteen vuoksi lähtökohtaisesti lainsäädännöllisiin järjestelmiin. Silloin kun järjestelmän sisältö on määritelty, sitä on täydennetty tai se on täytäntöönpantu kollektiivisella sopimuksella, kuten käsiteltävänä olevassa asiassa, edellä mainitun artiklan taustalla olevat perustelut ovat varsin hyödyllisiä. Asianomaiset ratkaisut on näin ollen pidettävä mielessä myös tässä tapauksessa mahdollisina keinoina turvata kyseisiin direktiiveihin kirjattujen periaatteiden täydellinen noudattaminen, mikä juuri on direktiivin 79/7/ETY tarkoitus. Yhteisöjen tuomioistuin on myös todennut tuomiossaan, jonka soveltamisala on yleinen, että ”kansallisella tuomioistuimella, jonka tehtävänä on toimivaltansa mukaisesti soveltaa yhteisön oikeuden säännöksiä, on velvollisuus turvata niiden täyden oikeusvaikutuksen toteutuminen jättämällä tarvittaessa omasta aloitteestaan soveltamatta jokaista niiden kanssa ristiriidassa olevaa kansallisen oikeuden säännöstä, ilman että sen tarvitsee vaatia tai odottaa niiden kumoamista lainsäädäntöteitse tai mitään muuta perustuslaillista menettelyä noudattaen”, ( 34 ) ja tämä koskee myös ”tapauksia, joissa yhteisön oikeuden vastainen säännös on osana työehtosopimusta”. ( 35 ) Yhteisöjen tuomioistuin on lisäksi katsonut nimenomaan direktiivin 79/7/ETY 4 artiklan 1 kohdassa säädetyn syrjintäkiellon osalta, että mainittua kieltoa sovelletaan myös työehtosopimuksiin, ( 36 ) koska ”se, että [asianomaisen jäsenvaltion] hallitus ei osallistu työehtosopimusneuvotteluihin, ei voi vapauttaa sitä velvollisuudesta toteuttaa täydentävästi tarpeen vaatimia lainsäädäntötoimia, joilla taataan yhteisön oikeuden asettamien vaatimusten noudattaminen”. ( 37 )
55.

Lisäksi on korostettava, että suklaa-tuotteisiin lisättäviä muita kasvirasvoja kutsutaan direktiivissä 2000/36 ”kaakaovoita vastaaviksi”. Tätä direktiiviä ei tosin voida soveltaa nyt esillä olevaan tapaukseen, kuten on jo todettu. Siinä annettua säännöstä voidaan kuitenkin pitää osoituksena siitä, että kasvirasvat, joista nyt esillä olevassa tapauksessa on kyse, voivat korvata kaakaovoi-ainesosan. Kuten edellä on esitetty, kaakaovoi on kuitenkin direktiivin 73/241/ETY mukaan suklaan olennainen ainesosa. Tämä voisi puoltaa sitä, että myös niitä vastaavia tuotteita, joilla — kaakaovoin välttämättömän vähimmäispitoisuuden lisäksi — kaakaovoi voidaan korvata, pidettäisiin suklaan olennaisina ainesosina, mistä seuraisi, että niiden lisääminen johtaisi väistämättä tuotteen olennaiseen muuttumiseen.
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus La Pergola 5 päivänä toukokuuta 1998. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Luxemburgin suurherttuakunta. - Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen - Direktiivien 94/15/EY ja 94/51/EY täytäntöönpanon laiminlyönti. - Asia C-339/97.



Oikeustapauskokoelma 1998 sivu I-04903



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1. Komissio on 30.9.1997 nostamallaan kanteella vaatinut yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Luxemburgin suurherttuakunta ei ole noudattanut

geneettisesti muunnettujen organismien tarkoituksellisesta levittämisestä ympäristöön annetun neuvoston direktiivin 90/220/ETY ensimmäisestä mukauttamisesta tekniikan kehitykseen 15 päivänä huhtikuuta 1994 annetun komission direktiivin 94/15/EY(1) ja geneettisesti muunnettujen mikro-organismien käytöstä suljetuissa oloissa annetun neuvoston direktiivin 90/219/ETY mukauttamisesta tekniikan kehitykseen 7 päivänä marraskuuta 1994 annetun komission direktiivin 94/51/EY(2) mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole toteuttanut säädetyissä määräajoissa kyseisten direktiivien noudattamisen edellyttämiä toimenpiteitä.

2. Vastaajajäsenvaltio on myöntänyt, että se ei ole vielä saattanut direktiivejä osaksi kansallista oikeusjärjestystään, mutta huomauttaa, että lainsäädäntömenettely näiden säädösten täytäntöönpanemiseksi on meneillään. Kuten komissio kuitenkin on perustellusti todennut, on arvioitaessa sitä, onko jäsenvaltio jättänyt noudattamatta jäsenyysvelvoitteitaan, huomioon otettava se päivämäärä, joka on määrätty perustellussa lausunnossa.(3) On kiistatonta, että tuona päivänä vastaajajäsenvaltio ei ollut antanut oikeussääntöjä kansallisen säännöstön saattamiseksi edellä mainittujen direktiivien mukaiseksi; näyttää siltä, että näitä oikeussääntöjä ei ole annettu myöskään tämän menettelyn kuluessa. Luxemburgin suurherttuakunta ei ole täyttänyt velvoitteitaan kyseisissä direktiiveissä säädetyissä määräajoissa.

3. Ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin hyväksyy kanteen ja velvoittaa vastaajajäsenvaltion korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

(1) - EYVL L 103, s. 20.

(2) - EYVL L 297, s. 29.

(3) - Ks. asia C-302/95, komissio v. Italia, tuomio 12.12.1996 (Kok. 1996, s. I-6765).
8.

Ensinnäkin on todettava, että mielestäni ei ole selvää, voidaanko ennakkoratkaisukysymys sellaisena, kuin se on asiassa esitetty, ottaa tutkittavaksi. Kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut, perustamissopimuksen 6 artiklassa ”määrätään”, että ”kaikkia yhteisön oikeuden soveltamisalaan kuuluvissa tilanteissa olevia henkilöitä on kohdeltava täysin yhdenvertaisesti jäsenvaltion omien kansalaisten kanssa” ( 1 ) (kursiivi kirjoittajan). Ennakkoratkaisukysymys on esitetty, koska siitä, että kanteen nostamisen yhteydessä vaaditaan Ruotsin lainsäädännössäsäädettyä vakuutta, aiheutuu haittaa muissa jäsenvaltioissa asuville luonnollisille henkilöille ja niissä sijaitseville oikeushenkilöille, ja siitä lisäksi aiheutuu, vaikkakin vain välillisesti, että kyseisiä oikeussubjekteja syrjitään, kun nämä käyttävät perustamissopimuksessa taattua vapautta eli tavaroiden vapaata liikkuvuutta. Riidanalaisesta vakuudesta seuraa näet, että ulkomaisten taloudellisten toimijoiden sellaisten saatavien perintä, jotka ovat peräisin tavaroiden vapaata liikkuvuutta käyttäen toteutetuista kaupoista ja liiketoimista, on hankalampaa. Juuri tästä seuraa, että perustamissopimuksessa ulkomaalaisille henkilöille täsmälleen samoilla ehdoilla kuin Ruotsin kansalaisillekin myönnetyn oikeuden käytössä esiintyy syrjintää, koska kyseisen oikeuden käyttöä vaikeutetaan. Sekä Helleenien hallitus että Ruotsin hallitus, jotka, kuten Irlannin hallituskin, ovat esittäneet huomautuksensa, arvioivat, että ennakkoratkaisukysymys on ymmärrettävä juuri näin. Myös komissio on samaa mieltä. On kiistatonta, että yhteisöjen tuomioistuin voi ratkaista tällaisen kysymyksen. Kysymyksen tutkittavaksi ottaminen on kuitenkin kyseenalaista, koska liiketoimi, johon kansallisessa tuomioistuimessa riitautettu saatava perustuu, tapahtui vuoden 1990 huhtikuun ja vuoden 1991 syyskuun välillä, jolloin Ruotsi ei vielä ollut Euroopan yhteisöjen jäsen. Tämä seikka huomioon ottaen ei siis voida olettaa, että kanne, jonka kantaja on nostanut ruotsalaisessa alioikeudessa periäkseen saatavansa, perustuisi sellaiseen oikeustoimeen tai sellaiseen oikeussuhteeseen, johon silloin, kun siihen ryhdyttiin tai se syntyi, sovellettiin yhteisön oikeuden määräyksiä ja säännöksiä sekä näin ollen periaatetta, johon ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevassa päätöksessä on viitattu, tai että kanne joka tapauksessa liittyisi tällaiseen oikeustoimeen tai oikeussuhteeseen. Yhteisöjen tuomioistuin on useasti todennut, ettei se voi ratkaista ennakkoratkaisukysymyksiä, jos yhteisön oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian ”tosiasialliseen” luonteeseen; se ei tietystikään voi ratkaista kysymystä, jos tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian kohteeseen. ( 2 )”Tosiasiallisuudella” tarkoitetaan tässä yhteydessä mielestäni myös yhteisön oikeussäännön ajallista sovellettavuutta.
2.

Asiaa koskevan, 6.10.1978 annetun presidentin asetuksen nro 627 (jäljempänä presidentin asetus) 1 pykälän 1—3 momentissa ja 2 pykälässä säädetään seuraavaa: ”1 artikla Kuljetettavien tavaroiden mukana on kuljetuksen aikana oltava kuljctusasiakirja — —, jonka lähettäjä on antanut ennen kuljetuksen alkamista — —. Asiakirja on päivättävä ja numeroitava juoksevasti, ja siinä on aina oltava seuraavat tiedot: a)— —,b)— —,c)— —,d)— —,e) Asiakirja on annettava kolmena kappaleena ja liikenteenharjoittajan tai tämän edustajan on allekirjoituksellaan kuitattava se, kun tavarat otetaan kuljetettavaksi. Lähettäjän on säilytettävä asiakirjan yksi kappale ja annettava kaksi muuta liikenteenharjoittajalle, jonka on vastaanottajan allekirjoituksen saatuaan säilytettävä asiakirjan toinen kappale ja annettava toinen tavaroiden mukana vastaanottajalle. 2 artikla Tullialueelle tuotavien tavaroiden osalta 1 pykälässä tarkoitetun asiakirjan korvaa lopullinen tuontitullausilmoitus tai muu tullausasiakirja, joka on tavaroiden saatteena, tai lasku, jonka ilmoittaja on allekirjoittanut ja jonka tulli on leimannut tuotaessa tavarat ensimmäisen kerran maan alueelle. Maasta vietävien tavaroiden saatteena on oltava vientitullausilmoitus tai lasku tai näiden puuttuessa 1 artiklassa tarkoitettu kuljetusasiakirja; viimeksi mainitussa tapauksessa liikenteenharjoittajan on palautettava lähettäjälle asiakirjan kappale, jonka ilmoittaja on allekirjoittanut ja jonka tulli on leimannut vietäessä tavarat tullialueelta.” Valtiovarainministeriön 5.1.1993 antamassa soveltamisohjeessa nro 2/58001 on seuraava täsmennys: ” — — yhteisön sisäisten rajojen avautumisen jälkeen [presidentin asetuksessa tarkoitettu] velvollisuus antaa kuljetettavia tavaroita koskeva kuljetusasiakirja koskee ainoastaan sisäisiä kuljetuksia, joiden lähtöja saapumispaikka on valtion alueella, sekä kuljetuksia kolmansiin maihin”.
72.

Mielestäni tälläkään seikalla ei ole merkitystä tässä asiassa, jossa kyse on korkeintaan erään jäsenvaltion sellaisen lainsäädäntöjärjestelmän erityispiirteistä, jonka tarkoituksena on vähentää irtisanomisista aiheutuvia sosiaalisia seurauksia. Näiden jo edellä käsittelemieni erityispiirteiden vuoksi komissio on mielestäni aiheellisesti päätynyt katsomaan, että kyseiset toimenpiteet ovat valtion tukea, vaikkakin ne voidaan sallia 92 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaisina. Tällaisella toteamuksella ei voi olla Ranskan väittämiä dramaattisia ja laajoja seurauksia.
1.

Ennakkoratkaisukysymykset – Tutkittavaksi ottaminen – Kysymykset, jotka on esitetty täsmentämättä riittävästi syitä, joiden perusteella vastaus ennakkoratkaisukysymyksiin on tarpeen – Pääasian ja ennakkoratkaisukysymyksissä tarkoitettujen unionin oikeussääntöjen välisen yhteyden puuttuminen – Tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvä puuttuminen (SEUT 267 artikla; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artikla; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 53 artiklan 2 kohta ja 94 artiklan c alakohta) (ks. 22–30 ja 36–40 kohta sekä tuomiolauselma)
102

Neljänneksi, siltä osin kuin on kyse oikeasuhteisuuden arvioinnista, valvottaessa unionin oikeuden säännösten laillisuutta yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kannalta – ja koska unionin lainsäätäjällä on henkilöstösääntöjen alalla laaja harkintavalta – on tarkastettava, kuten edellä tämän määräyksen 61 ja 91 kohdassa muistutettiin, onko henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 20 artiklassa, kun siinä asetetaan eloon jääneelle puolisolle, joka on solminut avioliiton virkamiehen kanssa sen jälkeen, kun tämän palvelussuhde on päättynyt, edellytys, jonka mukaan avioliiton on täytynyt kestää vähintään viisi vuotta, vaikka henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 18 artiklassa täksi vähimmäiskestoksi on säädetty ainoastaan vuosi siinä tapauksessa, että avioliitto on solmittu virkamiehen ollessa yhä palvelussuhteessa, tehty mielivaltainen tai selvästi epäasianmukainen erottelu tämän määräyksen edellisessä kohdassa mainittuun yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen nähden.