Itävallan tasavallan ja Saksan liittotasavallan välillä kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tulo- ja varallisuusverotuksen alalla tehdyn sopimuksen (Abkommen zwischen der Republik Österreich und der Bundesrepublik Deutschland zur Vermeidung der Doppelbesteuerung auf dem Gebiet der Steuern vom Einkommen und vom Vermögen) 11 artiklan 2 kappaleessa käytettyä käsitettä ”saamiset, joihin liittyy oikeus osuuteen voitosta” on tulkittava siten, että se ei kata sellaisia arvopapereita, joiden liikkeeseenlaskuehdot voidaan tiivistää seuraavasti: arvopaperit oikeuttavat vuosittaiseen suoritukseen, jonka määrä vastaa kiinteää prosenttiosuutta niiden nimellisarvosta; mikäli vuosittainen suoritus voi tuottaa kirjanpidollista tappiota, sen määrää pienennetään vastaavassa suhteessa; arvopaperit oikeuttavat voimassaoloaikanaan kuitenkin maksamattomien määrien maksamiseen myöhempinä vuosina siltä osin kuin tämä jälkikäteismaksu ei tuota kirjanpidollista tappiota; vuotuissuoritusten maksaminen ja niiden maksaminen jälkikäteissuorituksena ovat etusijalla rahastosiirtoihin ja takaajille suoritettaviin maksuihin nähden; arvopapereita vastaan liikkeeseenlaskijan käyttöön asetettujen pääomien määrä maksetaan takaisin arvopaperien nimellisarvon suuruisena; jos takaisinmaksusaatavan maksamisesta aiheutuisi kirjanpidollista tappiota, maksun määrää kuitenkin alennetaan vastaavasti. Myös tällöin ero arvopaperin nimellisarvoon korvataan myöhempinä vuosina siltä osin kuin se ei aiheuta kirjanpidollista tappiota; arvopaperit eivät oikeuta osuuteen liikkeeseenlaskijayhtiön likvidoinnista saatavista tuotoista ja liikkeeseenlaskijalla on irtisanomisoikeus, mikäli kyseisiin arvopapereihin ei enää liity verovähennysoikeutta.

Kyseisiä arvopapereita on pidettävä erityislaatuisina joukkovelkakirjoina. Niiden liikkeeseenlaskuehdoista ilmenee, että mainituille arvopapereille maksetaan korkoa, jonka määrä vastaa kiinteää prosenttiosuutta niiden nimellisarvosta. Niiden erityispiirre on kuitenkin se, että maksettavan koron määrää alennetaan tai korkoa ei makseta lainkaan, jos tällaisen maksun suorittaminen aiheuttaa liikkeeseenlaskijayhtiölle tappiollisen tilivuoden, minkä jälkeen se maksetaan jälkikäteissuorituksena silloin, kun yhtiö on taas voitollinen, sillä edellytyksellä, ettei jälkikäteissuorituksesta aiheudu tappiota.

Siltä osin kuin on ensinnäkin kyse sanojen ”oikeus osuuteen voitoista” tavallisesta merkityksestä, sekä tavallisessa kielenkäytössä että yleisimmin hyväksytyissä laskentatoimen normeissa viitataan merkitykseen, joka lähtökohtaisesti tarkoittaa tilannetta, jossa tietty taho saa hyväkseen osuuden yrityksen vuotuisen toiminnan positiivisista tuloksista.

Ilmaisu ”oikeus osuuteen voitoista” yhdistyy lisäksi tavanomaisesti muuttuvuuteen ja ennustettavuuden puutteeseen, joka on ominaista riskejä sisältävän taloudellisen toiminnan vuosittaiselle tulokselle. Oikeus osuuteen tilikauden voitoista merkitsee tavallisesti myös oikeutta saada tietty sellainen määrittelemätön määrä tilikauden alussa, jonka määrä voi vaihdella tilikaudesta toiseen ja jonka suuruus voi olla myös nolla.

Ilmaisu ”saamiset, joihin liittyy oikeus osuuteen voitosta” viittaa näin ollen rahoitustuotteisiin, joiden tuotot vaihtelevat ainakin osittain velallisen vuosituottojen määrän mukaan.

Tällaisen tulkinnan vahvistaa niiden määräysten, joihin käsiteltävänä olevan riidan keskiössä oleva käsite ”saamiset, joihin liittyy oikeus osuuteen voitosta” sisältyy, asiayhteyden ja tavoitteiden mukainen tarkastelu.

Asiayhteyden osalta on seuraavaksi todettava, että mainittu käsite esiintyy Itävallan ja Saksan välisen verosopimuksen 11 artiklan 2 kappaleessa ennen esimerkkiluetteloa, jossa mainitaan kolmentyyppiset rahoitustuotteet, joiden yhteinen ominaispiirre on se, että niiden tuoton on tarkoitus vaihdella liikkeeseenlaskijan vuosituottojen mukaan.

Siltä osin kuin on lopuksi kyse niiden määräysten tavoitteesta, joihin ilmaisu ”saamiset, joihin liittyy oikeus osuuteen voitosta” sisältyy, on todettava, että Itävallan ja Saksan välisen verosopimuksen 11 artiklan 2 kappale on poikkeus verotusvallan jakamista sopimusvaltioiden välillä koskevasta periaatteesta, joka ilmaistaan kyseisen sopimuksen 11 artiklan 1 kappaleessa, jonka mukaan korkoja verotetaan lähtökohtaisesti ainoastaan niiden saajan koti- tai asuinvaltiossa. Kyseinen poikkeusmääräys mahdollistaa sen, että korko, joka saadaan saamisesta, johon liittyy oikeus osuuteen voitosta, voidaan verottaa ”myös” siinä sopimusvaltiossa, josta se kertyy. Koron saajan koti- tai asuinvaltion on tässä tilanteessa poistettava kaksinkertainen verotus hyvittämällä vero, joka on jo kannettu lähteellä, kyseisen saamisen haltijan muista veroista.

Kun otetaan huomioon Itävallan ja Saksan välisen verosopimuksen yleinen rakenne ja tavoite eli se, että pyritään mahdollisuuksien mukaan välttämään oikeudellinen kaksinkertainen verotus kahden sopimusvaltion välisissä rajatylittävissä tilanteissa, perustetta, jonka mukaan verotusvallan osalta sovitusta jaosta voidaan poiketa, eli osuutta voitoista koskevan oikeuden olemassaoloa, on tulkittava suppeasti siten kuin edellä esitetään.

Mainitun sopimuksen 11 artiklan 2 kappaleessa olevan ilmaisun ”oikeus osuuteen voitosta” laaja tulkinta olisi nimittäin omiaan kaventamaan kyseisen sopimuksen 11 artiklan 1 kappaleen ulottuvuutta; viimeksi mainitussa määräyksessä vältetään kaksinkertainen verotus tekemällä tiukka toimivallanjako korkojen verotuksen osalta, kun taas mainitun 11 artiklan 2 kappaleen soveltaminen merkitsee sellaista kaksinkertaista verotusta, jonka sisämarkkinoiden asianmukaisen toiminnan kannalta haitallisia vaikutuksia ainoastaan lievennetään saman sopimuksen 23 artiklan 1 kappaleen b kohdassa ja 2 kappaleen b kohdassa määrätyllä hyvitysmenetelmällä.

(ks. 12, 32, 40–44, 48–50 ja 54 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)