ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30.

Tässä tilanteessa Helsingin hovioikeus on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko Suomen juomapakkausverojärjestelmän [ts. ao. lain], jossa kannetaan juomapakkausveroa, jos pakkaus ei kuulu palautusjärjestelmään, sallittavuus tutkittava suhteessa SEUT 110 artiklaan SEUT 34 artiklan asemesta? Kysymyksessä olevan palautusjärjestelmän tulee olla panttiin perustuva järjestelmä, jossa juomien pakkaaja tai maahantuoja yksin tai jätelaissa tai Ahvenanmaan maakuntaa koskevassa vastaavassa lainsäädännössä tarkoitetulla tavalla on huolehtinut juomapakkausten uudelleen täytöstä tai kierrätyksestä siten, että pakkaus täytetään uudelleen tai pakkaus hyödynnetään raaka-aineena? 2) Jos vastaus ensimmäiseen kysymykseen on myönteinen, onko sanottu järjestelmä direktiivin [94/62] 1 artiklan 1 kohdan, 7 artiklan ja 15 artiklan mukainen, kun otetaan huomioon myös SEUT 110 artikla? 3) Jos vastaus ensimmäiseen kysymykseen on kielteinen, onko sanottu järjestelmä direktiivin [94/62] 1 artiklan 1 kohdan, 7 artiklan ja 15 artiklan mukainen, kun otetaan huomioon myös SEUT 34 artikla? 4) Jos vastaus kolmanteen kysymykseen on kielteinen, onko Suomen juomapakkausverojärjestelmää [ts. ao. lakia] pidettävä SEUT 36 artiklan nojalla sallittuna? 5) Voidaanko katsoa, että vaatimus, jonka mukaan alkoholijuomia kaupallisessa tai muussa elinkeinotarkoituksessa käyttävä tarvitsee maahan tuotavan alkoholijuoman osalta toimintaansa erillisen vähittäismyyntiluvan tilanteessa, jossa suomalainen ostaja on internetin kautta tai muutoin etämyyntiteitse ostanut toisessa jäsenvaltiossa toimivalta myyjältä alkoholijuomia, jotka myyjä kuljettaa Suomeen, koskee monopolin olemassaoloa tai että se on osa monopolin toimintaa ja että SEUT 34 artiklan määräykset eivät näin ollen estä sitä, vaan sitä on arvioitava SEUT 37 artiklan valossa? 6) Jos viidenteen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko lupavaatimus SEUT 37 artiklassa määrättyjen kaupallisia valtion monopoleja koskevien edellytysten mukainen? 7) Jos vastaus viidenteen kysymykseen on kielteinen ja asiaan on sovellettava SEUT 34 artiklaa, onko Suomen järjestelmä, jonka mukaan tilattaessa internetin kautta tai muutoin etämyyntiteitse alkoholijuomia ulkomailta juomien maahantuonti omaan käyttöön on sallittua vain, jos tilaaja itse tai myyjästä erillinen taho on kuljettanut alkoholijuomat [kyseiseen jäsenvaltioon] ja jonka mukaan muutoin maahantuontiin vaaditaan alkoholilain mukainen lupa, 34 artiklan vastainen määrällinen rajoitus tai [vaikutukseltaan] vastaava toimenpide? 8) Jos vastaus seitsemänteen kysymykseen on myönteinen, voidaanko järjestelmän katsoa olevan oikeutettu ja oikeasuhtainen ihmisten terveyden ja elämän suojelemiseksi?”
67.

Tästä virheestä ei kuitenkaan seuraa, että ensimmäinen valitusperuste olisi perusteltu. Valittajien väite, jonka mukaan niillä oli oikeus kuulemiseen suljetuin ovin, on yhtä virheellinen ja hylättiin perustellusti ensimmäisessä oikeusasteessa. Kuten jäljempänä nähdään, sama pätee tämän valitusperusteen muihin väitteisiin, jotka ovat yhtä perusteettomia, kuten muutkin valitusperusteet. Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu, että vaikka unionin yleisen tuomioistuimen tuomion perustelut olisivat joltain osin unionin oikeuden vastaisia, valitus on hylättävä, jos tuomiolauselman tueksi on esitetty sellaisia muita oikeudellisia perusteluita, että siitä ilmenevä lopputulos on perusteltu. ( 32 )
59.

Toiseksi asiakirja-aineistosta ilmenee myös, että Espanjan oikeusjärjestyksessä asianajajan ja lakimiehen käyttäminen on tarpeen, jotta ulosmittauksesta tehtyä päätöstä voitaisiin vastustaa. ( 46 ) Komissio korostaa kuitenkin, että suurimmassa osassa kiinnitetyn kiinteistön ulosmittauksia täytäntöönpanosta määrätään ilman että ulosmittausvelalliset ovat läsnä istunnossa tai vastustavat sitä. Asianosaisten heikko taloudellinen tilanne, ulosmittauksen vastustamisen vaikeus ja ulosmittausmenettelyn kustannukset ovat kuluttajien etujen vastaisia seikkoja, joten he yleensä luopuvat ryhtymästä tähän menettelyyn. ( 47 ) Tässä yhteydessä vaikuttaa kiistattomalta, että yleensä asianomaiset kuluttajat olivat voimakkaasti alttiina sille riskille, että he eivät voisi vastustaa kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausta. Tämä riski liittyy mielestäni joko kustannuksiin, jotka saattavat mahdollisesti saada kuluttajan luopumaan vastustamisesta (velvollisuus käyttää asianajajaa ja lakimiestä), tai siihen, että nämä kuluttajat eivät tunne oikeuksiaan, koska he eivät ole tienneet lain nro 1/2013 ja neljännen siirtymäsäännöksen julkaisemisesta, ( 48 ) tai jos he ovat tienneet siitä, he ovat saaneet tiedon myöhään eli sen jälkeen, kun erityinen määräaika on jo alkanut.
18.

Muutetun kaivoslain 20 §:n 3 momentissa säädetään ensisijaisesti, että esiintymiin, jotka on otettu käyttöön 1.1.1998 ja 31.12.2007 välisenä aikana, sovelletaan kaivosmaksun maksukantaa, jonka suuruus on 30 prosenttia tuotetun määrän arvosta, että maakaasuesiintymiin, jotka on otettu käyttöön ennen 1.1.1998, sovelletaan kaivoslain aikana käytössä ollutta matemaattista kaavaa ja maksun 30 prosentin vähimmäiskantaa, ja että esiintymiin, jotka on otettu käyttöön 1.1.2008 jälkeen, sovelletaan eriytettyjä maksuja tuotetun raakaöljyn tai maakaasun määrän mukaan eli että maksukannan suuruus on 12 prosenttia, kun vuosituotanto on alle 300000000 m3 maakaasua tai 50 kilotonnia (kt) raakaöljyä, 20 prosenttia, kun tuotanto on 300000 000–500 000 000 m3 maakaasua tai 50–200 kt raakaöljyä, ja 30 prosenttia, kun tuotanto on enemmän kuin 500000000 m3 maakaasua tai 200 kt raakaöljyä. Lopuksi kaikkien esiintymien kaivosmaksuun sovelletaan niiden käyttöönottopäivästä riippumatta 3 prosentin lisämaksua, jos raakaöljyn Brent-hinta on korkeampi kuin 80 Yhdysvaltain dollaria (USD), tai 6 prosentin lisämaksua, jos se on korkeampi kuin 90 USD.
86.

Vaikka onkin varmasti niin, että tähän voisi liittyä – kuten komissio huomauttaa – riski siitä, että lyhyen aikavälin (poliittiset tai taloudelliset) näkökohdat veisivät voiton kestävyyteen liittyvistä pitkän aikavälin näkökohdista, kumpikaan kantajista ei ole osoittanut, että tällainen riski on toteutunut käsiteltävissä asioissa. ( 23 ) Kaikki asianosaiset ja väliintulijat vaikuttavat päinvastoin olevan tyytyväisiä riidanalaisen asetuksen säännösten aineelliseen sisältöön. On lisäksi huomautettava, ettei neuvosto toimi yksin SEUT 43 artiklan 3 kohdan nojallakaan: komissiolla on aloiteoikeus, ja sen on määrä esittää ehdotus mainitun määräyksen nojalla hyväksyttäviksi toimenpiteiksi. Tässä mielessä väitteet, joiden mukaan neuvosto saattaisi riehaantua ja ilman parlamentin osallistumista päätöksentekomenettelyyn YKP:n tavoitteet jätettäisiin huomiotta, edellyttävät sitä, että tällaisissa tilanteissa myös komissio riehaantuisi neuvoston tavoin.
27.

Unionin tuomioistuimen presidentti hyväksyi Saksan ja ‐ 3.3.2015 tehdyillä päätöksillä ‐ European Crop Protection Associationin, CropLife Internationalin, CropLife America, Inc:n, National Association of Manufacturers of the United States of American ja American Chemistry Council, Inc:n, European Chemical Industry Councilin sekä European Crop Care Associationin komissiota tukeviksi väliintulijoiksi. Ne ovat osallistuneet asian käsittelyyn kirjallisesti ja Saksaa lukuun ottamatta myös suullisesti.
142.

Asetettuihin kriteereihin ( 69 ) ei kuulu pelkkä toteamus siitä, että osapuoli on mahdollistanut varainsiirtoja (kuten Bank Mellatista todettiin päätöslauselmassa 1929) tai että osapuolen toimintaa on suositeltavaa tarkkailla (kuten Bank Saderatista – joka ei ehkä ole sama yhteisö kuin Bank Saderat Iran – todettiin päätöslauselmassa 1803), kun sen varojen ja taloudellisten resurssien jäädyttämisestä ei ole varsinaisesti määrätty päätöslauselmassa tai päätöslauselman nojalla. Niihin ei myöskään kuulu pelkästään se, että osapuolella on mahdollisuus osallistua tai että se todennäköisesti osallistuu esitetyn kaltaiseen toimintaan, vaan ainoastaan ja nimenomaisesti se, että sen on todettu osallistuvan tällaiseen toimintaan. Unionin oikeudessa asetettuihin kriteereihin, joiden perusteella osapuoli merkitään niiden tahojen luetteloon, joiden varat ja taloudelliset resurssit on tarkoitus jäädyttää, ei myöskään kuulu pelkkä epäilys tai edes perusteltu epäilys siitä, että tarkemmat kriteerit täyttyvät. Viimeksi mainittu kanta voi toki vaikuttaa poikkeavan tietyllä tapaa päätöslauselman 1929 21 kohdasta, jonka mukaan varojen ja taloudellisten resurssien jäädyttäminen on yksi toimintatapa silloin, kun valtiolla on ”tietoja, joiden nojalla on perusteltua syytä olettaa, että nämä – – varat tai resurssit voisivat edistää Iranin ydinaseiden levittämistä edistävän ydinenergia-alan toimintaa – –”. ( 70 ) Tästä huolimatta edellytetään tietoja, joihin tämä toimintatapa perustuu. Samassa kohdassa esitetty toinen toimintapa tällaisessa tapauksessa on varainsiirtojen tarkempi valvonta, ja neuvosto noudatti tätä vaihtoehtoa. ( 71 )
51.

Asetuksen N:o 45/2001 kohdalla yhteen sovittamisen tarve ei johdu ainoastaan järjestelmään perustuvasta vaatimuksesta, joka yleisesti johtuu siitä, että yhteen asiakirjaan on sovellettava samalla kertaa erilaisia tutustumisoikeutta koskevia säännöksiä. Kyse ei ole vain siitä, että kun useita asiakirjoihin tutustumista koskevia säännöstöjä voidaan mahdollisesti soveltaa, on välttämätöntä saada aikaan järjestelmällinen yhdistetty tulkinta niistä kaikista, jotta päästään kullakin säännöstöllä suojeltujen etujen kannalta tyydyttävään ratkaisuun. Tällaista järjestelmällistä yhdistettyä tulkintaa edellytetään nimenomaisesti asiakirjoihin tutustumista koskevista muista oikeussäännöistä poiketen asetuksessa N:o 1049/2001, jonka 4 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetään, että ”toimielimet eivät anna tutustuttavaksi asiakirjaa, jonka sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaisi: – – b) yksityiselämän ja yksilön koskemattomuuden suojaa, erityisesti yhteisön lainsäädännön mukaista henkilötietojen suojaa”. Tämän perusteella unionin tuomioistuin on päätellyt, että ”silloin, kun asetukseen N:o 1049/2001 perustuvalla hakemuksella pyydetään oikeutta tutustua henkilötietoja sisältävään asiakirjaan, asetuksen N:o 45/2001 säännökset tulevat kaikilta osin sovellettaviksi, myös sen 8 ja 18 artikla”, ( 16 ) jolloin ”erityinen ja rajoittava tulkinta – – asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 1 kohdan b alakohdasta ei vastaa tasapainoa, jonka luominen kyseisten kahden asetuksen välille oli unionin lainsäätäjän tarkoituksena”. ( 17 )
3.

Valittaja, joka on kreikkalainen yritys, sai Euroopan komissiolta useita maksusuorituksia kolmen hankkeen (Ontology enabled E-Gov Service Configuration (ONTOGOV), Fostering self-adaptive e-government service improvement using semantic technologies (FIT) ja Risk Assessment for Customs in Western Balkans (RACWeb)) toteuttamista varten.
16.

Verovelvollisen oikeudesta vähentää tavaroiden tai palveluiden ostoihinsa (jäljempänä ostotoimet) sisältyvä arvonlisävero säädetään verokauden 2006 osalta kuudennen direktiivin 17 artiklan 1 kohdassa ja 2 kohdassa, sellaisena kuin se on muutettuna 28 f artiklan 1 kohdalla, seuraavaa: ”1. Vähennysoikeus syntyy, kun vähennyskelpoista veroa koskeva verosaatava syntyy. 2. Jos tavaroita ja palveluja käytetään verovelvollisen verollisiin liiketoimiin, verovelvollinen saa vähentää verosta, jonka [hän] on velvollinen maksamaan: a) arvonlisäver[on], joka on maan alueella maksettu tai maksettava tavaroista tai palveluista, jotka toinen verovelvollinen on toimittanut tai toimittaa hänelle; b) maan alueelle tuoduista tavaroista maksettavan tai maksetun arvonlisäveron; c) – – d) arvonlisäveron, joka on maksettava 28 a artiklan 1 kohdan a alakohdan perusteella. 3. Jäsenvaltioiden on myös myönnettävä verovelvolliselle 2 kohdassa tarkoitettu arvonlisäveron vähennys tai palautus, jos tavaroita tai palveluja käytetään seuraaviin tarkoituksiin: – – b) verovelvollisen – – 15 artiklan – – sekä 28 c artiklan A ja C kohdan perusteella vapautettuihin liiketoimiin; – –”
16.

Kuudennen direktiivin 17 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan, sellaisena kuin se on muutettuna 28 f artiklan 1 kohdalla, jokaisella verovelvollisella on muun muassa oikeus vähentää ”arvonlisävero, joka on maan alueella maksettu – – tavaroista tai palveluista, jotka toinen verovelvollinen on toimittanut – – hänelle”(aikaisemmassa vaihdannan vaiheessa toteutetut liiketoimet), ”jos tavaroita ja palveluja käytetään verovelvollisen verollisiin liiketoimiin” (myöhemmässä vaihdannan vaiheessa toteutetut liiketoimet).
67.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Neuvoston asetuksen (EY) N:o 834/2007 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä luonnonmukaisen tuotannon, merkintöjen ja valvonnan osalta 5.9.2008 annetun komission asetuksen (EY) N:o 889/2008 27 artiklan 1 kohdan f alakohtaa on tulkittava siten, että siinä mainittujen aineiden käyttö on lakisääteistä ainoastaan silloin, kun sitä elintarviketta koskevassa unionin oikeuden tai sen mukaisen kansallisen oikeuden säännöksessä, johon kyseisiä aineita olisi lisättävä, säädetään, että kyseiset aineet on lisättävä tai että ainakin kyseisiä lisättäviä aineita on oltava tietty vähimmäismäärä, ennen kuin kyseinen elintarvike voidaan saattaa markkinoille. Tällaista lakisääteistä vaatimusta ei ole silloin, kun elintarvikkeen kaupan pitäminen ravintolisänä, johon liittyy ravitsemus- tai terveysväite, tai erityisravinnoksi tarkoitettuna elintarvikkeena, vaikka elintarvikkeeseen ei olisikaan lisätty vähintään yhtä kyseisistä aineista, olisi harhaanjohtavaa ja kuluttajia harhauttavaa, koska elintarvike ei sen vuoksi, että siinä on liian vähän jotakin tai joitakin mainituista aineista, voi täyttää sille ominaista tarkoitusta elintarvikkeena tai ravitsemus- tai terveysväitteessä ilmaistua tarkoitustaan. Tällaista vaatimusta ei ole myöskään silloin, kun määrätty ravitsemus- tai terveysväite saadaan esittää ainoastaan sellaisista elintarvikkeista, jotka sisältävät ”merkittävän” määrän jotakin tai joitakin kyseisistä aineista.
47.

Tämän täsmennyksen jälkeen on mielestäni käsiteltäessä sanan ”parodia” merkitystä koskevaa kysymystä maalaisjärjen mukaista aloittaa määritelmistä, joita sille tarjotaan sanakirjoissa. Espanjan kielellä parodia olisi esimerkiksi hyvin yksinkertaisesti ”[i]mitación burlesca” (pilailutarkoituksessa tehty jäljitelmä), ( 15 ) ja tämä määritelmä on lähes sama kuin ranskan kielellä: ”imitation burlesque (d’une œuvre sérieuse)”. ( 16 ) Saksan kielellä parodia määritellään seuraavasti ”komische Umbildung ernster Dichtung; scherzh[afte] Nachahmung – –”, ( 17 ) hollannin kielellä ”grappige nabootsing om iets bespottelijk te maken” ( 18 ) ja englanniksi: ”A prose, verse or (occas[ionally]) other artistic composition in which the characteristic themes and the style of a particular work, author, etc. are exaggerated or applied to an inappropriate subject, esp[ecially] for the purposes of ridicule – –”. ( 19 )
2)

Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen neljännen ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelussa ei ilmennyt sellaisia seikkoja, jotka voisivat vaikuttaa yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna 20.11.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1791/2006, 66 artiklan ja tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna 16.4.2009 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 312/2009, 251 artiklan säännösten pätevyyteen Euroopan unionin perusoikeuskirjan 20 artiklan sekä SEUT 28 artiklan 1 kohdan ja SEUT 31 artiklan valossa.
4.

Näistä poikkeuksista ensimmäinen, joka perustuu asiassa Teckal annettuun tuomioon, ( 3 ) koskee niin sanottuja in house -hankintoja, joiden osalta oikeuskäytännössä on todettu, että hankintaviranomainen on vapautettu velvollisuudesta aloittaa julkisia hankintoja koskeva sopimuksen tekomenettely sillä edellytyksellä, että sillä on sopimuspuoleksi valittuun vastaava määräysvalta kuin sillä on omiin yksikköihinsä ja kun tämä yksikkö harjoittaa pääosaa toiminnastaan sen omistavan hankintaviranomaisen tai omistavien hankintaviranomaisten kanssa. ( 4 ) Vaikka tämän poikkeuksen sovellettavuutta horisontaalisiin in house -hankintoihin koskevaa kysymystä on käsitelty laajasti oikeuskirjallisuudessa, se ei ole vielä voinut olla unionin tuomioistuimen huomion kohteena, koska tämä on aikaisemmassa, tähän mennessä runsaassa oikeuskäytännössään käsitellyt ainoastaan in house -hankintoja, joissa hankintayksiköiden ja sopimuspuoleksi valitun välinen suhde on ollut vertikaalinen. ( 5 )
54.

Asetuksella N:o 1/2003 on kiistatta sama päämäärä. Omia sanojani lainatakseni asetusten N:o 659/1999 ja N:o 139/2004 ”oikeudellinen perusta on SEUT:n kolmannen osan VII osaston (Kilpailua, verotusta ja lainsäädännön lähentämistä koskevat yhteiset säännöt) 1 luku (Kilpailusäännöt), jossa tuodaan esille, että asetusten yhteinen tarkoitus, joka on myös asetuksen N:o 1/2003 tarkoitus, on edistää jonkin Euroopan unionin olemassaolon perustana olevan päämäärän saavuttamista, sillä on muistettava, että unioni perustuu SEU 2 artiklassa julistettuihin arvoihin, mutta unionia sitovat myös SEU 3 artiklassa luetellut päämäärät ja tavoitteet, joista tässä tapauksessa ovat merkityksellisiä erityisesti sisämarkkinoiden toteuttaminen ja ’Euroopan kestävä kehitys, jonka perustana ovat – – erittäin kilpailukykyinen sosiaalinen markkinatalous – –’ (SEU 3 artiklan 3 kohta). Näihin tavoitteisiin pääsyn varmistamiseksi SEUT 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa unionille annetaan yksinomainen toimivalta asioissa, jotka koskevat ’sisämarkkinoiden toimintaa varten tarvittavien kilpailusääntöjen vahvistamista’, ja sulautuma-asetuksesta muodostuva oikeudellinen väline on laadittu juuri sitä varten, että keskittymiä voidaan valvoa tehokkaasti kilpailun näkökulmasta.” ( 26 )
38.

Toisin kuin valittaja väittää, unionin yleinen tuomioistuin on kyseisiä tavaramerkkejä vertaillessaan ottanut huomioon sekä BIMBO-tavaramerkin väitetyn laajan tunnettuuden että sen, että mainittu tavaramerkki on ensimmäinen niistä kahdesta osasta, joista haettu tavaramerkki muodostuu. Ensimmäisen seikan osalta unionin yleinen tuomioistuin ei ole sulkenut pois, että sillä, että moniosaisen merkin osa on laajalti tunnettu tavaramerkki, voi olla merkitystä merkin eri osien suhteellista painoa arvioitaessa, mutta se on kuitenkin täsmentänyt, ettei tämä merkitse automaattisesti, että kyseisten tavaramerkkien vertailussa on otettava huomioon vain tämä yksi osa, jos ilmenee, etteivät merkin muut osat ole merkityksettömiä sen synnyttämässä kokonaisvaikutelmassa. ( 48 ) Toisesta seikasta unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 80, 83 ja 84 kohdassa, että vaikka ”doughnuts”-osa on haetussa tavaramerkissä sijoitettu ”bimbo”-osan jälkeen, se on omiaan kiinnittämään espanjalaisen yleisön huomion, koska se on pidempi ja koska konsonanttisarja ”ghn” on espanjan kielessä epätavanomainen, joten se on otettava huomioon arvioitaessa kyseisten merkkien ulkoasun samankaltaisuutta. Unionin tuomioistuin ei voi muutoksenhakuvaiheessa tutkia aineellisesti näitä tosiseikkoja koskevia arviointeja.
42.

Nyt käsiteltävässä asiassa on olemassa niukasti konkreettista tietoa muun muassa siitä, mitkä ovat sen kolmen kuukauden aikarajan käytännön vaikutukset, jonka kuluessa AFSSAPS:n (nykyään ANSM) pääjohtajan on tehtävä uusi päätös ja Ranskan valtion on pantava direktiivi 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/27, täytäntöön, kuten Octapharman Conseil d’État’ssa nostamassa kanteessa on vaadittu. Ei ole myöskään olemassa tietoa siitä, voisiko Ranskan verikeskus ryhtyä toimimaan lääkealalla ja olisiko jotkut edellä mainituista ongelmista mahdollista korjata turvautumalla direktiivin 2001/83 126 a artiklaan. ( 16 ) Lopuksi totean, ettei asiassa ole keskusteltu myöskään siitä, voitaisiinko merkityksellisiä lainsäädäntömenettelyjä ja hallinnollisia menettelyjä nopeuttaa. ( 17 )
58.

Mielestäni ei. Yleissopimuksen 54 artiklan tarkoituksena on nimittäin estää se, että henkilö menettää hänelle kuuluvan ne bis in idem -periaatteen suojan, jos hän käyttää oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen. On selvää, että jos yhdessä jäsenvaltiossa (käsiteltävässä asiassa Belgiassa) tehty päätös johtaa ne bis in idem -periaatteen soveltamiseen, se voi estää syytteeseenpanon toisessa jäsenvaltiossa (käsiteltävässä asiassa Italiassa), vaikka toisen jäsenvaltion tuomioistuimet olisivat tulleet toisenlaiseen tulokseen lähtökohtaisesti samojen tosiseikkojen ja/tai näytön perusteella. Erilaisten tulosten mahdollisuus on kuitenkin seurausta siitä, että ne bis in idem -periaatetta sovelletaan, vaikka lainsäädäntöä ei ole yhdenmukaistettu, sillä periaate perustuu vahvaan vastavuoroiseen luottamukseen. ( 44 )
57.

Myönnän, että näkemys, johon olen päätynyt – eli että lääkkeiden luovutus voi olla arvonlisäveron alaista tai arvonlisäverosta vapautettu aina niiden olosuhteiden mukaan, joissa lääkkeet annetaan –, voi vaikuttaa epäloogiselta. Kuitenkin toteamus, jonka mukaan 13 artiklan A kohdan 1 alakohdan c alakohdan on tarkoitus käsittää 13 artiklan A kohdan 1 alakohdan b alakohdan tapaan kuvailtuun hoitoon läheisesti liittyvät toimet, tarkoittaisi, että ensin mainitussa säännöksessä nähdään sanoja, joita siinä ei ole. On totta, että lainsäädännössä voi näin ollen olla aukko. Jos näin on, tämä asia kuuluu lainsäätäjälle. Minusta ei kuitenkaan vaikuta tarkoituksenmukaiselta ulottaa asiassa komissio vastaan Ranska annetussa tuomiossa ( 29 ) esitettyä ratkaisua koskemaan kaikkia sellaisia asioita, joissa arvonlisäverovelvollisuus saattaa lisätä kustannuksia, kun lainsäätäjällä ei ole selvästi ollut tällaista tarkoitusta.
67.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa tribunal administrativo e fiscal do Porton esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Jäsenvaltion viranomaiset eivät voi vedota yksityistä yritystä vastaan vesi- ja energiahuollon, liikenteen ja teletoiminnan alan hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/38/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 16.2.1998 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 98/4/EY, 4 artiklan 1 kohtaan ja 14 artiklan 1 kohdan c alakohdan i luetelmakohtaan pelkästään sillä perusteella, että yritys on yleishyödyllistä palvelua koskevan konsession yksinomainen saaja ja kuuluu kyseisen direktiivin henkilölliseen soveltamisalaan, kun mainittua direktiiviä ei ole vielä saatettu osaksi mainitun jäsenvaltion sisäistä oikeusjärjestystä. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on määrittää, onko kyseessä olevalla yrityksellä erityisiä toimivaltuuksia sen lisäksi, että se on julkista palvelua koskevan konsession saaja.
98.

Tässä mielessä voidaan puhua kuvaannollisesti ja edellä mainitussa asiassa Foster annetun tuomion mukaisesti ”valtion viranomaisesta”. En kuitenkaan usko, että tämän ilmaisun merkitys oikeuttaisi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen neljättä kysymystä, jonka se itse myöntää tuoneensa tähän menettelyyn ”hieman vastahakoisesti”. ( 24 ) Mielestäni on selvää, että direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitettua henkilöä voidaan pitää ”valtion viranomaisena”, jos tällä tarkoitetaan sitä, että henkilön toimiminen julkisen vallan alaisuudessa on sen laatuista ja niin merkityksellistä, että lopulta tämän oma menettely on todellisuudessa julkisen vallan itsensä menettelyä. Joka tapauksessa tämä ilmaisu ilmentää suhdetta, jolle on ominaista alisteisuus ja riippuvuus, mikä on viime kädessä merkityksellistä.
47.

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Espanjan kuningaskunnan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska Espanjan kuningaskunta on suurimmaksi osaksi hävinnyt asian ja siltä osin kuin se on voittanut asian jättänyt toimittamatta oikeudenkäyntiä edeltäneen menettelyn aikana kaikki hyödylliset tiedot, jotka koskevat kansallisia säännöksiä, joilla se katsoi täyttäneensä direktiivistä sille johtuvat eri velvoitteet, ( 24 ) se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.