ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27

Tässä yhteydessä on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklassa määrätään unionin tuomioistuimen ja jäsenvaltioiden tuomioistuinten välisestä välittömän yhteistyön menettelystä. Kyseisessä menettelyssä, joka perustuu kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, oikeusriidan tosiseikaston arvioiminen kuuluu yksinomaan kansallisen tuomioistuimen toimivaltaan, ja sen tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta, kun taas unionin tuomioistuimella on ainoastaan toimivalta lausua unionin oikeuden tulkinnasta tai pätevyydestä sellaisten tosiseikkojen perusteella, jotka kansallinen tuomioistuin on sille esittänyt (ks. mm. tuomio 16.6.2015, Gauweiler ym., C-62/14, EU:C:2015:400, 15 kohta).
120

Tältä osin on palautettava mieleen, että ennakkoratkaisupyynnön sisältöä koskevat vaatimukset mainitaan nimenomaisesti unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklassa, josta ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen oletetaan SEUT 267 artiklaan perustuvassa yhteistyössä olevan tietoinen ja jota sen on tunnollisesti noudatettava. Ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen on näin ollen esitettävä täsmällisesti ne syyt, joiden perusteella se on päätynyt pohtimaan unionin oikeuden tiettyjen säännösten tulkintaa ja pitämään tarpeellisena ennakkoratkaisukysymysten esittämistä unionin tuomioistuimelle. Unionin tuomioistuin on jo katsonut, että on välttämätöntä, että kansallinen tuomioistuin antaa edes vähäisen selostuksen niistä syistä, joiden perusteella se on valinnut ne unionin oikeuden säännökset ja määräykset, joiden tulkintaa se pyytää, ja siitä, miten nämä säännökset ja määräykset ja sen käsiteltävänä olevassa asiassa sovellettava kansallinen lainsäädäntö liittyvät toisiinsa (tuomio 9.3.2017, Milkova, C‑406/15, EU:C:2017:198, 72 ja 73 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
8

Vuoden 1994 arvonlisäverolain (Value Added Tax Act 1994, jäljempänä vuoden 1994 laki) 54 §:ssä, joka on otsikoitu ”Maataloustuottajat, jne.”, säädetään seuraavaa: ”(1) [Verohallinto] voi antamassaan asetuksessa säädetyllä tavalla myöntää tässä pykälässä tarkoitetun todistuksen henkilölle, joka osoittaa, että a) hän harjoittaa liiketoimintaa, joka koostuu yhdestä tai useasta nimetystä toiminnasta b) hän täyttää säädetyn kuvauksen ja on noudattanut säädettyjä vaatimuksia; – – – – (3) [Verohallinto] voi asetuksilla vahvistaa, että määrää, joka sisältyy mistä tahansa sellaisesta verollisesta luovutuksesta tai suorituksesta maksettavaan vastikkeeseen, a) jonka henkilö, joka luovutuksen tai suorituksen tapahtuessa on ollut tässä pykälässä tarkoitetun todistuksen haltija, tekee merkityksellisen liiketoiminnan osan harjoittamisen tai edistämisen yhteydessä b) joka on tehty sellaisen ajanjakson aikana, jona kyseinen henkilö ei ollut verovelvollinen, ja c) joka on tehty verovelvolliselle henkilölle kohdellaan tälle henkilölle tehdystä luovutuksesta tai suorituksesta maksettuna arvonlisäverona sen määrittämiseksi, onko henkilö, jolle luovutus on tehty, oikeutettu 25 ja 26 §:n mukaiseen hyvitykseen. (4) Määrän, joka edellä 3 momentissa tarkoitetulla tavalla voidaan sisällyttää luovutuksesta tai suorituksesta maksettavaan vastikkeeseen, on vastattava valtiovarainministeriön päätöksessä määritettyä prosenttiosuutta summasta, joka tällä määrällä lisättynä on yhtä suuri kuin kyseisestä liiketoimesta maksettu vastike. (5) [Verohallinnon] 39 §:n nojalla annettuihin asetuksiin perustuva toimivalta säätää, että henkilöille, joihin kyseistä pykälää sovelletaan, palautetaan arvonlisävero, joka olisi heidän tuotantopanoksiinsa sisältyvää arvonlisäveroa, jos he olisivat verovelvollisia Yhdistyneessä kuningaskunnassa, sisältää toimivallan säätää, että henkilöille, joihin kyseistä pykälää sovelletaan, maksetaan niitä määriä vastaavat summat, jotka tässä pykälässä tarkoitettujen asetusten nojalla olisivat heidän tuotantopanoksiinsa sisältyvää arvonlisäveroa, jos he olisivat verovelvollisia Yhdistyneessä kuningaskunnassa; kyseiseen pykälään tai mihin tahansa muuhun säädökseen sisältyviä viittauksia arvonlisäveron palauttamiseen on tulkittava ottamalla tämä asianmukaisesti huomioon. (6) Tämän pykälän nojalla annetuissa asetuksissa voidaan säätää – – b) tapauksista, joissa [verohallinto] voi peruuttaa henkilön todistuksen, ja tavasta, jolla se tehdään; – – (8) Tässä pykälässä ’nimetyillä toiminnoilla’ tarkoitetaan valtiovarainministeriön antamissa säädöksissä kuvattuja toimintoja, joita harjoittavaa henkilöä kohdellaan näiden toimintojen harjoittamisen perusteella [jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY (EYVL 1977, L 145, s. 1)] (yhteinen maataloustuottajien vakiokantajärjestelmä) 25 artiklassa tarkoitettuna maataloustuottajana.”
1) Muuntogeenisistä elintarvikkeista ja rehuista 22.9.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1829/2003 34 artiklaa, luettuna yhdessä elintarvikelainsäädäntöä koskevista yleisistä periaatteista ja vaatimuksista, Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen perustamisesta sekä elintarvikkeiden turvallisuuteen liittyvistä menettelyistä 28.1.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 178/2002 53 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että komissiolla ei ole velvollisuutta toteuttaa viimeksi mainitussa artiklassa tarkoitettuja kiireellisiä toimenpiteitä, kun jäsenvaltio ilmoittaa sille virallisesti viimeksi mainitun asetuksen 54 artiklan 1 kohdan mukaisesti tarpeesta toteuttaa tällaisia toimenpiteitä, kun ei ole ilmeistä, että asetuksessa N:o 1829/2003 tai sen mukaisesti sallitusta tuotteesta saattaa aiheutua vakava riski ihmisten terveydelle, eläinten terveydelle tai ympäristölle. 2) Asetuksen N:o 1829/2003 34 artiklaa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 178/2002 54 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että jäsenvaltio voi – ilmoitettuaan virallisesti Euroopan komissiolle tarpeesta toteuttaa hätätoimenpiteitä, ja jos komissio ei ole toiminut asetuksen N:o 178/2002 53 artiklan säännösten mukaisesti – yhtäältä toteuttaa tällaisia toimenpiteitä kansallisella tasolla ja toisaalta jatkaa niiden soveltamista tai voimassaoloa siihen asti, kunnes komissio tekee viimeksi mainitun asetuksen 54 artiklan 2 kohdan mukaisesti päätöksen näiden toimenpiteiden jatkamisesta, muuttamisesta tai kumoamisesta. 3) Asetuksen N:o 1829/2003 34 artiklaa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 178/2002 7 artiklassa ilmaistun ennalta varautumisen periaatteen kanssa, on tulkittava siten, että siinä ei anneta jäsenvaltioille oikeutta toteuttaa asetuksen N:o 178/2002 54 artiklan mukaisesti tilapäisiä hätätoimenpiteitä pelkästään tämän periaatteen perusteella, ilman että asetuksen N:o 1829/2003 34 artiklassa säädetyt edellytykset täyttyvät.
2)

Sen selvittämiseksi, soveltaako tekijänoikeuksia hallinnoiva järjestö SEUT 102 artiklan toisen kohdan a alakohdassa tarkoitettuja kohtuuttomia hintoja, on riittävää vertailla sen hintoja naapurivaltioissa sovellettaviin hintoihin ja muissa jäsenvaltioissa sovellettaviin ja ostovoimapariteetti-indeksillä korjattuihin hintoihin edellyttäen, että viitejäsenvaltiot on valittu objektiivisten, asianmukaisten ja todennettavien kriteerien mukaisesti ja että vertailu on tehty yhdenmukaisin perustein. Yhdellä tai useammalla erityisellä käyttäjäsegmentillä sovellettuja hintoja voidaan vertailla keskenään, jos on olemassa viitteitä siitä, että maksujen liiallisuus kohdistuu kyseisiin segmentteihin.
23

Kyseisen asetuksen 12 artiklan, jonka otsikko on ”Oleskelulupien tai viisumien myöntäminen”, 2–5 kohdassa säädetään seuraavaa: ”2. Jos hakijalla on voimassa oleva viisumi, viisumin myöntänyt jäsenvaltio on vastuussa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä, paitsi jos viisumi on myönnetty toisen jäsenvaltion puolesta [viisumisäännöstön] 8 artiklassa säädetyn edustusjärjestelmän nojalla. Edustettu jäsenvaltio on tällöin vastuussa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä. 3. Jos hakijalla on hallussaan useampia eri jäsenvaltioiden myöntämiä voimassa olevia oleskelulupia tai viisumeja, jäsenvaltiot ovat vastuussa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä seuraavassa järjestyksessä: – – b) jäsenvaltio, joka on myöntänyt viisumin, jonka voimassaolo päättyy viimeisenä, jos viisumit ovat samantyyppisiä; c) jos viisumit ovat erilaisia, jäsenvaltio, joka on myöntänyt pisimpään voimassa olevan viisumin, tai jos viisumien voimassaoloajat ovat samat, jäsenvaltio, joka on myöntänyt viisumin, jonka voimassaolo päättyy viimeisenä. 4. Jos hakijalla on vain – – yksi tai useampi viisumi, jonka voimassaolo on päättynyt alle kuusi kuukautta aiemmin, ja jokin kyseisistä asiakirjoista on oikeuttanut hänet saapumaan jonkin jäsenvaltion alueelle, 1, 2 ja 3 kohtaa sovelletaan, kunnes hakija on poistunut jäsenvaltioiden alueelta. Jos hakijalla on – – yksi tai useampi viisumi, jonka voimassaolo on päättynyt yli kuusi kuukautta aiemmin, ja jokin kyseisistä asiakirjoista on oikeuttanut hänet saapumaan jonkin jäsenvaltion alueelle, ja jollei hän ole poistunut jäsenvaltioiden alueelta, se jäsenvaltio, jossa kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on jätetty, on vastuussa hakemuksen käsittelystä. 5. Se seikka, että oleskelulupa tai viisumi on myönnetty keksityn tai väärän henkilöllisyyden tai väärien, väärennettyjen tai mitättömien asiakirjojen perusteella, ei estä kohdistamasta vastuuta hakemuksen käsittelystä sille jäsenvaltiolle, joka on myöntänyt oleskeluluvan tai viisumin. Jäsenvaltio, joka on myöntänyt oleskeluluvan tai viisumin, ei kuitenkaan ole vastuussa hakemuksen käsittelystä, jos se voi osoittaa, että petollinen menettely on tapahtunut oleskeluluvan tai viisumin myöntämisen jälkeen.”
14

Verolain vuonna 2007 voimassa olleen version 160 §:ssä säädettiin seuraavaa: ”Yksinkertaistamistoimenpiteet (1) Jäljempänä 2 momentissa tarkoitettujen tavaroiden luovuttajien ja palvelujen suorittajien sekä niiden vastaanottajien on sovellettava tässä pykälässä tarkoitettuja yksinkertaistamistoimenpiteitä. Näiden toimenpiteiden ehdottomana soveltamisedellytyksenä on se, että sekä luovuttajalla että vastaanottajalla on 153 §:n mukainen arvonlisäverotunniste. (2) Yksinkertaistamistoimenpiteitä sovelletaan seuraaviin tavaroihin ja palveluihin: – – b) rakennuksiin ja rakennusten osiin sekä kaikenlaisiin maa-alueisiin, joiden luovutuksiin sovelletaan tätä verojärjestelmää; – – (3) Luovuttajilla on velvollisuus merkitä maininta ’käännetty veronmaksuvelvollisuus’ 2 momentissa tarkoitettujen tavaroiden luovutuksista laadittuihin laskuihin luovutukseen liittyvän veron määrää ilmoittamatta. Vastaanottajien on mainittava se vero, joka sisältyy luovuttajan laatimiin laskuihin, joissa niiden on ilmoitettava sekä kannetun veron määrä että arvonlisäveroilmoituksessa vähennettävissä olevan veron määrä. Luovuttajan ja vastaanottajan välillä ei makseta arvonlisäveroa yksinkertaistamistoimenpiteiden soveltamisalaan kuuluvista liiketoimista. – – (5) Sekä luovuttajan että vastaanottajan on sovellettava tämän pykälän säännöksiä. Mikäli tavaroiden luovuttaja tai palvelujen suorittaja ei ole lisännyt mainintaa ’käännetty veronmaksuvelvollisuus’ 2 momentin soveltamisalaan kuuluvia tavaroita tai palveluja koskeviin laskuihin, vastaanottaja on velvollinen soveltamaan käännettyä veronmaksuvelvollisuutta, olemaan suorittamatta veroa tavaroiden luovuttajalle tai palvelujen suorittajalle, lisäämään omasta aloitteestaan maininnan ’käännetty veronmaksuvelvollisuus’ laskuun ja noudattamaan 3 momentissa tarkoitettuja velvoitteita.”
Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004, sellaisena kuin se on muutettuna 22.5.2012 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 465/2012, 13 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että tämän säännöksen perusteella pääasian valittajan kaltaiseen henkilöön, joka tavallisesti on palkkatyössä ja itsenäisenä ammatinharjoittajana eri jäsenvaltioissa, sovellettavan kansallisen lainsäädännön määrittämiseksi on otettava huomioon asetuksen N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä 16.9.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 987/2009, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 465/2012, 14 artiklan 5 b kohdassa ja 16 artiklassa esitetyt vaatimukset.
43

Lisäksi on mainittava 11.7.2002 annetun tuomion Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435) 38 kohdassa todetun, että tehokkuusperiaate ei ole esteenä sille, että kansallisella lainsäädännöllä lyhennetään unionin oikeuden vastaisesti kannettujen rahamäärien palauttamisvaatimusta koskevaa määräaikaa, jos asetettu uusi määräaika on kohtuullinen ja jos kyseiseen uuteen lainsäädäntöön sisältyy sellainen siirtymävaiheen järjestely, jonka ansiosta yksityisillä on käytössään riittävä määräaika, jotta he voivat uuden lainsäädännön antamisen jälkeen esittää palauttamisvaatimukset, jotka heillä olisi ollut oikeus esittää aikaisemman lainsäädännön voimassa ollessa.
19

Bundesfinanzhof toteaa, että verosopimuksen 14 artiklan 1 kappaleen ja 20 artiklan 1 kappaleen a kohdan mukaan tulot, jotka Bechtel on saanut työstään Ranskassa, on jätettävä pääasian valittajilta Saksassa kannettavan tuloveron perusteen ulkopuolelle. Pääasian asianosaisten välillä on kuitenkin riidatonta, että vuoden 2002 EStG:n 32b §:n 1 momentin 3 kohdan mukaan nämä tulot on otettava huomioon pääasian valittajien verotettavaan tuloon sovellettavaa erillisverokantaa laskettaessa.
35

Kun otetaan huomioon kyseinen itsenäisyys ja hyvin selkeä katko, joka on olemassa yhtäältä todistelumenettelyn ja toisaalta mahdollisen pääasiamenettelyn välillä, asetuksen N:o 44/2001 30 artiklassa olevaa käsitettä haastehakemusta ”vastaava asiakirja” on tulkittava siten, ettei todistelumenettelyn aloittamista koskevaa hakemusta voida vireilläolovaikutustilanteen arvioimisen ja kyseisen asetuksen 27 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun sen tuomioistuimen määrittämisen, jossa kanne on ensin nostettu, kannalta pitää myös pääasiamenettelyn aloittamista koskevana kanteena. Tällainen tulkinta sopisi lisäksi heikosti yhteen mainitun 30 artiklan 1 alakohdan tavoitteen kanssa, koska – kuten tämän tuomion 30 kohdassa on todettu – tavoitteena on mahdollistaa sen ajankohdan, jona asian katsotaan tulevan vireille tuomioistuimessa, helppo ja yhtenäinen tunnistaminen.
13

Saman lain 660 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa: ”1. Oikeus provisioon syntyy, kun – – a) päämies on täyttänyt liiketoimesta johtuvan velvoitteen tai b) päämiehen olisi pitänyt täyttää liiketoimesta johtuva velvoite – – tai c) kolmas henkilö on täyttänyt liiketoimesta johtuvan velvoitteen. 2. Oikeus provisioon syntyy viimeistään, kun kolmas henkilö on täyttänyt suoritusvelvollisuutensa tai kun hänen olisi pitänyt täyttää se, jos päämies on täyttänyt oman suoritusvelvollisuutensa. Jos kolmannen henkilön on kuitenkin täytettävä velvoitteensa vasta, kun yli kuuden kuukauden pituinen aika on kulunut sopimuksen tekemisestä, kauppaedustajan oikeus provisioon syntyy liiketoimen toteutusajankohtana.”
3

Kassaatiomenettelystä Raad van Statessa (ylin hallintotuomioistuin) 30.11.2006 annetun kuninkaan päätöksen (Koninklijk besluit tot vaststelling van de cassatie-procedure bij de Raad van State) (Belgisch Staatsblad, 1.12.2006, s. 66844) 18 §:n sanamuoto on seuraava: ”1. Mikäli esittelijä katsoo, että valitus on jätettävä tutkimatta tai se on hylättävä, pääkirjaaja ilmoittaa esittelymuistiosta valittajalle, jolla on 30 päivää aikaa vaatia menettelyn jatkamista tullakseen kuulluksi. Mikäli valittaja ei vaadi tulla kuulluksi, pääkirjaaja siirtää asian jaostolle, jotta tämä voi todeta, että valituksesta on luovuttu – –. Esittelijän esittelymuistiosta ilmoitetaan samanaikaisesti asian ratkaisun kanssa osapuolille, jotka eivät vielä ole vastaanottaneet sitä. Mikäli valittaja vaatii tulla kuulluksi, tuomari vahvistaa määräyksellä päivän, jona asianosaisten on saavuttava oikeuteen. Pääkirjaaja mainitsee tästä pykälästä ilmoittaessaan valittajalle tutkimatta jättämistä tai valituksen hylkäämistä koskevasta esittelymuistiosta. 2. Mikäli esittelijä ei katso, että valitus on jätettävä tutkimatta tai että se on hylättävä, jaoston puheenjohtaja tai hänen valtuuttamansa tuomari vahvistaa suoraan määräyksellä päivämäärän istunnolle, jossa valitusta käsitellään.”
12

RITI:n 14 §:n a kohdassa säädetään seuraavaa: ”Edellä 2 §:n 1 momentin a kohdassa tarkoitetun verovelvollisen sellaisten tavaroiden luovutukset, jotka myyjä, hankkija tai joku muu näiden lukuun lähettää tai kuljettaa Portugalin alueelta toiseen jäsenvaltioon hankkijalle, kun tämä on luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, joka on rekisteröity arvonlisäverotusta varten toisessa jäsenvaltiossa ja joka on käyttänyt kyseistä arvonlisäverotunnistetta toteuttaakseen hankinnan ja on siellä tavaroiden yhteisöhankintojen verotusjärjestelmän alainen.”
Oikeudesta harjoittaa luottolaitostoimintaa ja luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvalvonnasta, direktiivin 2002/87/EY muuttamisesta sekä direktiivien 2006/48/EY ja 2006/49/EY kumoamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/36 53 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset ilmaisevat luottamuksellisia tietoja henkilölle, joka on esittänyt tätä koskevan pyynnön voidakseen panna vireille siviili- tai kauppaoikeudellisen menettelyn sellaisten taloudellisten etujen turvaamiseksi, joita väitetään loukatun, koska luottolaitos on määrätty lopettamaan toimintansa. Ilmaisemista koskevan pyynnön on kuitenkin koskettava tietoja, joiden osalta hakija esittää täsmällisiä ja yhtäpitäviä seikkoja, joiden nojalla on uskottavaa, että kyseiset tiedot ovat merkityksellisiä sellaista siviili- tai kauppaoikeudellisesta menettelyä varten, jonka kohde hakijan on yksilöitävä konkreettisesti ja jonka ulkopuolella kyseessä olevia tietoja ei saa käyttää. Toimivaltaisten viranomaisten ja tuomioistuimien on punnittava hakijan etua saada käyttöönsä kyseessä olevat tiedot ja niitä etuja, jotka liittyvät salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluvien tietojen luottamuksellisuuden säilyttämiseen, ennen kuin kukin tutustuttavaksi pyydetty luottamuksellinen tieto ilmaistaan.

(ks. 40 kohta ja tuomiolauselma)
Euroopan unionin tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdalla laajalti tunnetuille tavaramerkeille annettu suoja on laaja Tämän suojan erityisedellytys muodostuu siitä, että merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin rekisteröity tavaramerkki, käytetään ilman perusteltua syytä tavalla, joka merkitsisi tämän tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeutettua hyväksikäyttöä taikka olisi niille haitaksi. Laajalti tunnetun tavaramerkin kanssa samankaltaisen merkin käyttäjä voi kuitenkin vedota – kuten asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdasta ilmenee – siihen, että kyseisen merkin käytölle on ”perusteltu syy”, jolla ilmaistaan kyseisen asetuksen yleinen tavoite eli se, että verrataan keskenään yhtäältä tavaramerkin haltijan intressiä säilyttää tavaramerkin keskeinen tehtävä ja toisaalta kolmannen intressiä käyttää elinkeinotoiminnassa tällaista merkkiä kaupan pitämiensä tavaroiden ja palvelujen osoittamiseksi. Näin ollen siitä, että kolmas vetoaa perusteltuun syyhyn käyttääkseen merkkiä, joka on samankaltainen kuin laajalti tunnettu tavaramerkki, ei voi seurata se, että kolmannelle myönnettäisiin rekisteröityyn tavaramerkkiin liittyviä oikeuksia, vaan se velvoittaa laajalti tunnetun tavaramerkin haltijan sietämään samankaltaisen merkin käyttöä.

Tämän osalta on todettava, että hakijan etunimen eli Kenzon käyttäminen hakemuksen kohteena olevan tavaramerkin KENZO ESTATE koostumuksessa ei riitä asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitetuksi perustelluksi syyksi käyttää kyseistä merkkiä. Pelkästään se, että sana ”kenzo”, joka on tavaramerkin KENZO ESTATE osatekijä, vastaa kyseisen tavaramerkin hakijan etunimeä, on nimittäin merkityksetöntä sen kannalta, onko kyseisen sanan käyttö asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitettu perusteltu syy, koska esillä olevien intressien vertailulla ei voida vahingoittaa aikaisemman sanamerkin KENZO keskeistä tehtävää, joka on tuotteen alkuperän takaaminen.

Kun otetaan huomioon asetuksella N:o 207/2009 laajalti tunnetuille tavaramerkeille annettu laaja suoja, valituslautakunta saattoi katsoa, ettei sanamerkin KENZO ESTATE hakija ollut näyttänyt toteen minkäänlaista perusteltua syytä, minkä vuoksi viimeksi mainittu pyrki käyttämään epäoikeutetusti hyväksi aikaisemman sanamerkin KENZO mainetta.

(ks. 89–92, 94 ja 95 kohta)
SEUT 63–SEUT 65 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan edellytykset, joiden mukaisesti vähennetään voitot, jotka on saatu sellaisen pääomayhtiön omistusosuuksista, jonka liikkeenjohto ja kotipaikka ovat kolmannessa valtiossa, ovat tiukempia kuin ne, joiden mukaisesti vähennetään voitot, jotka on saatu omistusosuuksista kotimaisessa pääomayhtiössä, jota ei ole vapautettu verosta.

Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että rajat ylittävän tilanteen rinnastettavuutta jäsenvaltion sisäiseen tilanteeseen on tutkittava siten, että huomioon otetaan kyseessä olevilla kansallisilla säännöksillä tavoiteltu päämäärä sekä niiden tarkoitus ja sisältö (tuomio 2.6.2016, Pensioenfonds Metaal en Techniek, C-252/14, EU:C:2016:402, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Toisaalta vain kyseisessä lainsäädännössä säädetyt merkitykselliset erotteluperusteet on otettava huomioon arvioitaessa, ilmentääkö tällaisesta lainsäädännöstä seuraava erilainen kohtelu tilanteiden objektiivista erilaisuutta (tuomio 10.5.2012, Santander Asset Management SGIIC ym., C-338/11–C-347/11, EU:C:2012:286, 28 kohta ja tuomio 2.6.2016, Pensioenfonds Metaal en Techniek, C-252/14, EU:C:2016:402, 49 kohta).

Siltä osin kuin on kyse pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta kansallisesta lainsäädännöstä, jolla pyritään välttämään kaksinkertainen verotus sallimalla se, että elinkeinoveron määräytymisperusteesta vähennetään osingot, jotka ovat peräisin omistusosuuksista yhdessä tai useammassa pääomayhtiössä, sellaisen yhtiön tilanne, joka saa osinkoja kotimaisilta yhtiöiltä, on rinnastettavissa sellaisen yhtiön tilanteeseen, joka saa tuloja omistusosuuksista ulkomaisissa pääomayhtiöissä (ks. analogisesti tuomio 12.12.2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C-446/04, EU:C:2006:774, 62 kohta ja tuomio 10.2.2011, Haribo Lakritzen Hans Riegel ja Österreichische Salinen, C-436/08 ja C-437/08, EU:C:2011:61, 113 kohta).

Tässä asiayhteydessä on muistutettava, että kansallisen lainsäädännön tavoitteena voidaan katsoa olevan veropetosten ja väärinkäytösten estäminen, mikäli sen erityisenä tavoitteena on sellaisten menettelyjen estäminen, joilla luodaan ilman taloudellista todellisuuspohjaa olevia täysin keinotekoisia järjestelyjä, joiden tavoitteena on veroetuuden saaminen perusteettomasti (tuomio 5.7.2012, SIAT, C-318/10, EU:C:2012:415, 40 kohta ja tuomio 7.9.2017, Eqiom ja Enka, C-6/16, EU:C:2017:641, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Veropetoksen ja väärinkäytöksen yleisellä olettamalla ei voida perustella toimenpidettä, joka haittaa EUT-sopimuksessa taatun perusvapauden käyttämistä, ja pelkästään sen perusteella, että osingot jakavan yhtiön kotipaikka on kolmannessa valtiossa, ei myöskään voida soveltaa yleistä veropetoksen olettamaa (ks. vastaavasti tuomio 19.7.2012, A, C-48/11, EU:C:2012:485, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

(ks. 88, 89, 92, 95, 96 ja 100 kohta sekä tuomiolauselma)