Jäsenvaltion säännöstöä, jonka mukaan maassa asuvan verovelvollisen verotettavaa määrää vahvistettaessa ei oteta huomioon osingonjaosta seurannutta yhtiöosuuksien arvon alentumista silloin, kun se on hankkinut yhtiöosuuksia maassa asuvasta pääomayhtiöstä ulkomailla asuvalta yhtiöosuuksien haltijalta, vaikka silloin, kun nämä yhtiöosuudet hankitaan maassa asuvalta yhtiöosuuksien haltijalta, tällainen arvon alentuminen pienentää hankkijan veron laskentaperustaa, on tutkittava yksinomaan suhteessa pääomien vapaaseen liikkuvuuteen. Koska kyseessä olevan säännöstön tarkoituksena on estää ulkomailla asuvia yhtiöosuuksien haltijoita saamasta perusteetonta veroetua, jota syntyy välittömästi sellaisista yhtiöosuuksien luovutuksista, joita mahdollisesti suoritetaan ainoastaan kyseisen edun saamiseksi eikä sijoittautumisvapauden käyttämiseksi tai tämän vapauden käytön seurauksena, on katsottava, että mainitun säännöstön pääomien vapaata liikkumista koskeva näkökanta on ensisijainen säännöstön sijoittautumisvapauteen liittyvään näkökantaan nähden. Täten on niin, että vaikka kyseisellä säännöstöllä oletettaisiinkin olevan rajoittavia vaikutuksia sijoittautumisvapauteen, tällaiset vaikutukset olisivat väistämätön seuraus mahdollisesta pääomien vapaan liikkuvuuden rajoittamisesta, eivätkä ne näin ollen olisi peruste sille, että kyseistä säännöstöä tutkittaisiin itsenäisesti perustamissopimuksen 52 artiklan kannalta.

EY:n perustamissopimuksen 73 b artiklaa (josta on tullut EY 56 artikla) on tulkittava siten, että se ei ole esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan maassa asuvan verovelvollisen verotettavaa määrää vahvistettaessa ei oteta huomioon osingonjaosta seurannutta yhtiöosuuksien arvon alentumista silloin, kun se on hankkinut yhtiöosuuksia maassa asuvasta pääomayhtiöstä ulkomailla asuvalta yhtiöosuuksien haltijalta, vaikka silloin, kun nämä yhtiöosuudet hankitaan maassa asuvalta yhtiöosuuksien haltijalta, tällainen arvon alentuminen pienentää hankkijan veron laskentaperustaa. Tätä ratkaisua sovelletaan tilanteisiin, joissa tällaisella säännöstöllä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen verotusvallan tasapainoisen jakautumisen säilyttämiseksi jäsenvaltioiden välillä ja täysin keinotekoisten järjestelyjen, joilla ei ole taloudellista todellisuuspohjaa ja jotka on toteutettu ainoastaan veroetuuden perusteettomaksi saamiseksi, estämiseksi. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia, rajoittuuko tämä säännöstö siihen, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi.

Sillä seikalla, että maassa asuvalle verovelvolliselle myönnetään mahdollisuus vähentää verotettavasta voitostaan tappiot, jotka perustuvat edellä kuvattuun osa-arvopoistoon, vain, jos maassa yhtiöosuuksia hankitaan maassa asuvalta yhtiöosuuksien haltijalta, tehdään kiistatta ulkomailla asuvien omistamat yhtiöosuudet vähemmän houkutteleviksi, ja se on täten omiaan saamaan maassa asuvan verovelvollisen luopumaan niiden hankinnasta. Tällainen erilainen kohtelu on lisäksi omiaan saamaan ulkomailla asuvat sijoittajat luopumaan yhtiöosuuksien hankkimisesta maassa asuvasta yhtiöstä, ja se on täten omiaan muodostamaan mainitulle yhtiölle esteen muista jäsenvaltioista peräisin olevan pääoman hankkimiselle, mistä syystä tällainen säännöstö muodostaa EY:n perustamissopimuksen 73 b artiklassa lähtökohtaisesti kielletyn pääomien vapaan liikkuvuuden rajoituksen.

Mainittu erilainen kohtelu ei perustu maassa asuvien yhtiöosuuksien haltijoiden tilanteiden väliseen objektiiviseen eroon, sillä sellaisten tappioiden osalta, jotka johtuvat maassa asuvasta yhtiöstä omistettavien yhtiöosuuksien osa-arvopoistosta, näiden yhtiöosuuksien haltijoiden tilanne on vastaavanlainen, olipa kyse maassa asuvalta tai ulkomailla asuvalta henkilöltä hankituista yhtiöosuuksista. Voitonjako alentaa yhtiöosuuden arvoa riippumatta siitä, onko tuo yhtiöosuus hankittu maassa asuvalta vai ulkomailla asuvalta henkilöltä, ja molemmissa näistä tilanteista tästä arvonalenemisesta vastaa maassa asuva yhtiöosuuden haltija.

Koska lisäksi kyseinen verotuksellinen etu ei ole välittömässä yhteydessä siihen, että tämä etu kompensoidaan kantamalla tietty vero, kyseessä olevaa säännöstöä ei voida pitää oikeutettuna tarpeella taata täyteen hyvitykseen perustuvan verojärjestelmän johdonmukaisuus. Mainitusta säännöstöstä aiheutuvista haitoista vastaa välittömästi maassa asuva yhtiöosuuksien haltija, joka on hankkinut nämä osuudet niiden ulkomailla asuvalta haltijalta. Tälle maassa asuvalle yhtiöosuuksien haltijalle ei korvata millään veroedulla sitä, että hän ei voi vähentää verotettavasta voitostaan maassa asuvasta yhtiöstä omistamiensa yhtiöosuuksien osa-arvopoistoon liittyviä tappioita, kun yhtiöosuuksien arvon aleneminen johtuu voitonjaosta.

Tällainen säännöstö voi kuitenkin olla perusteltu tarpeella säilyttää verotusvallan tasapainoinen jakautuminen jäsenvaltioiden välillä, koska osingonjaon lisäksi myös muut toimet, joiden ansiosta ulkomailla asuvat yhtiöosuuksien haltijat voisivat päätyä tilanteeseen, joka taloudellisesti arvioituna vastaa hyötyä, joka syntyy oikeudesta veronhyvitykseen sen yhtiön, jonka yhtiöosuuksia mainittu henkilö omistaa, maksaman yhteisöveron johdosta, voivat aivan yhtä lailla vaarantaa kyseisen yhtiön asuinvaltion mahdollisuuden käyttää oikeuttaan kantaa veroa alueellaan harjoitetusta taloudellisesta toiminnasta saadusta tulosta. Koska säännöstöllä rajoitetaan yhtiöosuuksien uuden haltijan oikeutta vähentää verotettavasta voitostaan kyseessä olevien yhtiöosuuksien arvonalenemisen aiheuttamia tappioita siltä osin, kuin ne eivät ylitä jäädytettyä määrää, joka vastaa maassa asuvan yhtiöosuuksien haltijan maksaman hankintahinnan ja osuuksien nimellisarvon välistä erotusta, kyseinen säännöstö on omiaan estämään sellaisia järjestelyjä, joiden ainoana tarkoituksena on se, että ulkomailla asuva yhtiöosuuksien haltija saisi veronhyvityksen maassa asuvan yhtiön maksaman yhteisöveron johdosta. Lisäksi tästä rajoituksesta aiheutuvalla maassa asuvan yhtiöosuuksien uuden haltijan veron laskentaperustan kasvattamisella pyritään estämään normaalisti kyseisessä jäsenvaltiossa veronalaisten tulojen siirtäminen sieltä pois perusteetonta veronhyvitystä vastaavana osana luovutusvoittoa, joka yhtiöosuuksien ulkomailla asuvalle aiemmalle haltijalle syntyy, ilman että näitä tuloja verotetaan tässä jäsenvaltiossa. Tällaisella säännöstöllä voidaan täten saavuttaa tavoitteet, jotka koskevat verotusvallan tasapainoista jakautumista jäsenvaltioiden kesken ja sellaisten täysin keinotekoisten järjestelyjen välttämistä, joilla ei ole taloudellista todellisuuspohjaa ja jotka on toteutettu ainoastaan veroetuuden saamiseksi.

On kuitenkin tarkistettava, ylitetäänkö tällä säännöstöllä se, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi. Tämän osalta kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on varmistua siitä, että siltä osin kuin jäädytetyn määrän laskeminen perustuu kyseessä olevien yhtiöosuuksien hankintahintaan, mainitun säännöstön vaikutukset eivät ylitä sitä, mikä on tarpeen siitä varmistumiseksi, että veronhyvitystä vastaavaa määrää ei myönnetä perusteettomasti ulkomailla asuville yhtiöosuuksien haltijoille. Ei nimittäin ole mahdotonta, että yhtiöosuuksia voitaisiin luovuttaa niiden nimellisarvoa korkeampaan hintaan muistakin syistä kuin siitä, että yhtiöosuuksien haltija saisi edukseen veronhyvityksen maassa asuvan yhtiön maksaman yhteisöveron johdosta, tai ainakin että jakamattomat voitot ja mahdollisuus saada yhtiöosuuksiin liittyvä veronhyvitys muodostavat ainoastaan yhden osatekijän näiden osuuksien myyntihinnasta. Lisäksi jäädytetyn määrän huomioon ottamisesta ja yhtiöosuuksien maassa asuvan haltijan veron laskentaperustan kasvattamisesta aiheutuu vaikutuksia myös muihin sellaisiin veroihin nähden, joiden osalta mainittu yhtiöosuuksien haltija voi olla verovelvollinen, kuten erityisesti hänen maksettavanaan olevan elinkeinoveron laskemisen suhteen, ja nämä seuraukset saattavat ylittää sen, mikä on tarpeen kyseessä olevalla säännöstöllä tavoiteltujen päämäärien saavuttamiseksi.

Kansallisen tuomioistuimen on varmistuttava myös siitä, että tämän säännöstön mukaisella osingonjaosta johtuvan yhtiöosuuksien arvonalennuksen huomioon ottamisen rajoituksen soveltamisella näiden osuuksien hankintavuodesta lähtien ja sitä seuraavien yhdeksän vuoden ajan ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen samaisella säännöstöllä tavoiteltujen päämäärien saavuttamiseksi. Lopuksi täyttääkseen suhteellisuusperiaatteen asettamat vaatimukset toimenpiteen, jolla pyritään estämään täysin keinotekoisia järjestelyjä, joilla ei ole taloudellista todellisuuspohjaa ja jotka on toteutettu ainoastaan veroetuuden perusteettomaksi saamiseksi, on mahdollistettava se, että kansallinen tuomioistuin voi tehdä tapauskohtaisen tutkimuksen siten, että se ottaa huomioon kunkin yksittäistapauksen erityispiirteet ja nojautuu objektiivisiin seikkoihin, jotta otettaisiin huomioon asianomaisten henkilöiden väärinkäyttöä tai petosta merkitsevä käyttäytyminen.

Siltä osin kuin säännöstö ei mahdollista sen soveltamisen rajoittamista täysin keinotekoisiin järjestelyihin, jotka määritetään objektiivisten seikkojen perusteella, vaan se koskee kaikkia tilanteita, joissa maassa asuva verovelvollinen on hankkinut yhtiöosuuksia maassa asuvasta yhtiöstä niiden ulkomailla asuvalta haltijalta hintaan, joka jostain syystä ylittää näiden yhtiöosuuksien nimellisarvon, tällaisen säännöstön vaikutukset ylittävät sen, mikä on tarpeen täysin keinotekoisten järjestelyjen, joilla ei ole taloudellista todellisuuspohjaa ja jotka on toteutettu ainoastaan veroetuuden perusteettomaksi saamiseksi, estämistä koskevan tavoitteen saavuttamiseksi.

(ks. 56–59, 73, 74, 78, 80, 81, 84, 88, 91–94 ja 96–102 kohta sekä tuomiolauselma)