ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1) Kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä 29.4.2004 annetun neuvoston direktiivin 2004/83/EY 9 artiklan 2 kohdan e alakohdan säännöksiä on tulkittava siten, että — ne kattavat koko asevoimien henkilöstön, johon kuuluu myös logistiikka- tai tukihenkilöstö — ne koskevat tilannetta, jossa asepalveluksen suorittaminen itsessään sisältäisi määrätyssä selkkauksessa sotarikoksia, ja myös tilanteita, joissa pakolaisaseman hakija osallistuisi vain välillisesti tällaisten rikosten tekemiseen, koska hän antaisi tehtäviään hoitaessaan kohtuullisen todennäköisesti välttämätöntä tukea kyseisten rikosten valmistelulle tai täytäntöönpanolle — ne eivät koske yksinomaan tilanteita, joissa on osoitettu, että sotarikoksia on jo tehty tai ne voivat kuulua Kansainvälisen rikostuomioistuimen toimivallan piiriin, vaan myös tilanteita, joissa pakolaisaseman hakija voi osoittaa, että tällaisten rikosten tekeminen on erittäin todennäköistä — tosiseikkojen arvioinnin, joka yksinomaan kansallisten viranomaisten on tuomioistuimien valvonnassa tehtävä kyseessä olevan asepalvelustilanteen luonnehtimiseksi, on perustuttava selvityskokonaisuuteen, jolla voidaan kaikkien kyseessä olevien olosuhteiden – jotka käsittävät erityisesti alkuperämaahan silloin, kun jäsenvaltiot tekevät hakemusta koskevan päätöksen, liittyvät asiaan vaikuttavat tosiseikat sekä hakijan aseman ja henkilökohtaiset olosuhteet – perusteella osoittaa, että asepalvelustilanteen johdosta väitettyjen sotarikosten tapahtuminen on uskottavaa — arvioinnissa, joka kansallisten viranomaisten on tehtävä, on otettava huomioon se, että aseelliseen väliintuloon on ryhdytty Yhdistyneiden Kansakuntien turvallisuusneuvoston valtuutuksen nojalla tai kansainvälisen yhteisön yksimielisyyden perusteella, ja se, että operaatioita johtava valtio tai valtiot ryhtyvät toimenpiteisiin sotarikosten johdosta, ja — asepalveluksesta kieltäytymisen on oltava ainoa keino, jolla pakolaisaseman hakija voi välttää osallistumasta väitettyihin sotarikoksiin, ja jos hakija ei ole turvautunut menettelyyn, joka koskee asepalveluksesta kieltäytyjän aseman saamista omantunnonsyiden perusteella, direktiivin 2004/83 9 artiklan 2 kohdan e alakohtaan perustuva suojelu on suljettu pois, jollei mainittu hakija osoita, ettei hänen käytössään ollut hänen konkreettisessa tilanteessaan mitään tämän luonteista menettelyä.
Sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 ja sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2006, 2 artiklaa, kun se luetaan yhdessä tämän asetuksen 16 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että sellaisen ajanjakson osalta, jonka jäsenvaltion kansalainen on työskennellyt kolmannen valtion sellaisen jäsenvaltion alueella sijaitsevassa konsuliedustustossa, jonka kansalainen hän ei ole mutta jonka alueella hän asuu, tämä kansalainen ei kuulu jäsenvaltion lainsäädännön alaan tässä säännöksessä tarkoitetuin tavoin, jos hän ei asuinjäsenvaltionsa lainsäädännön mukaan, joka on annettu Wienissä 24.4.1963 tehdyn konsulisuhteita koskevan Wienin yleissopimuksen 71 artiklan 2 kappaleen mukaisesti, kuulu kansalliseen sosiaaliturvajärjestelmään.
26

Tämän suhteen on muistutettava, että tuomion Marks & Spencer (EU:C:2005:763), jossa oli kyse ICTA:sta, jossa tehtiin täysin mahdottomaksi ulkomailla asuvien tytäryhtiöiden tappioiden huomioon ottaminen konsernin sisäisessä tappiontasauksessa, 55 kohdassa todetaan, että maassa asuvan ja ulkomailla asuvien tytäryhtiöiden tappioiden erilaisella kohtelulla ylitetään se, mikä on tarpeen tavoitteiden saavuttamiseksi tilanteessa, jossa ulkomailla asuva tytäryhtiö on käyttänyt loppuun kaikki sen asuinpaikkavaltiossa olemassa olevat tappioiden huomioon ottamista koskevat mahdollisuudet tappiontasausta koskevassa hakemuksessa tarkoitetun verovuoden ja aikaisempien verovuosien osalta tarvittaessa siirtämällä kyseiset tappiot kolmannelle tai vähentämällä mainitut tappiot tytäryhtiölle aikaisempien verovuosien aikana toteutuneista voitoista, ja jossa ei ole olemassa mahdollisuutta siihen, että joko ulkomailla asuva tytäryhtiö itse tai kolmas etenkin siinä tapauksessa, että tytäryhtiö on myyty sille, voi ottaa kyseisen tytäryhtiön tappiot huomioon sen asuinpaikkavaltiossa tulevien verovuosien aikana (ks. myös tuomio Lidl Belgium, C‑414/06, EU:C:2008:278, 47 kohta ja tuomio A, EU:C:2013:84, 49 kohta).
37

Tästä huolimatta on kuitenkin niin, että kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välisessä SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Vaikka näin ollen ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on muodollisesti viitannut vain direktiiveihin 2003/9, 2004/83 ja 2005/85, tämä ei estä unionin tuomioistuinta esittämästä sille kaikkia unionin oikeuden tulkintaan liittyviä seikkoja, jotka saattavat olla hyödyllisiä kansallisen tuomioistuimen arvioidessa käsiteltävänään olevaa asiaa, riippumatta siitä, onko kansallinen tuomioistuin viitannut niihin kysymyksissään. Unionin tuomioistuimen on tällaisessa tilanteessa poimittava kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyyntöpäätöksen perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon riidan kohde (ks. vastaavasti tuomio Fuß, C-243/09, EU:C:2010:609, 39 ja 40 kohta ja tuomio Hadj Ahmed, C‑45/12, EU:C:2013:390, 42 kohta).
23

Heti alkuun on täsmennettävä – kuten julkisasiamies huomauttaa ratkaisuehdotuksensa 33 kohdassa –, että sikäli kuin asetuksen N:o 4/2009 toimivaltasääntöjä koskevilla säännöksillä on korvattu asetuksen N:o 44/2001 säännökset, unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö, joka koskee elatusvelvoitteeseen liittyvää toimivaltaa koskevia määräyksiä tai säännöksiä, jotka sisältyvät tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968 tehtyyn yleissopimukseen (EYVL 1972, L 299, s. 32; jäljempänä Brysselin yleissopimus) tai asetukseen N:o 44/2001, joka on Brysselin yleissopimuksen seuraaja, on edelleen merkityksellistä asetuksen N:o 4/2009 vastaavien säännösten arvioimiseksi.
78

Rikkomisen vakavuudesta on kuitenkin todettava, että moititun rikkomisen kohteena olevien laittomien kaatopaikkojen lukumäärä ajanjaksona tuomion komissio v. Kreikka (EU:C:2005:592) antamisen lokakuussa 2005 ja tämän tuomion antamisen välillä on keskimäärin selvästi suurempi kuin se, joka on vahvistettu tämän tuomion 55 kohdassa uhkasakon laskemiseksi, eli 293 kaatopaikkaa, joista 70:tä ei ole vielä suljettu. Laittomien kaatopaikkojen lukumäärä on nimittäin laskenut mainitun ajanjakson kuluessa 1 125:stä, joka oli unionin tuomioistuimen lokakuussa 2005 vahvistama lukumäärä, 293 kaatopaikkaan, joista 70 on yhä käytössä, asianosaisten unionin tuomioistuimelle toukokuussa 2014 toimittamien lukujen mukaan. Kuten tämän tuomion 56 kohdassa on katsottu siitä, että ihmisten terveydelle ja ympäristölle todetusta rikkomisesta aiheutunut vahinko riippuu suurelta osin niiden yksittäisten kaatopaikkojen määrästä, joita kyseinen rikkominen koskee, kyseisen rikkomisen on siten katsottava olevan vakavampi kiinteämääräistä hyvitystä laskettaessa kuin uhkasakkoa vahvistettaessa.
2)

Asetuksen N:o 795/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1974/2004, 18 artiklan 2 kohta on pätemätön siltä osin kuin siinä estetään viljelijää, joka on kärsinyt asetuksen N:o 1782/2003 40 artiklassa tarkoitetuista poikkeuksellisista olosuhteista, saamasta samanaikaisesti viitemääränsä mukautusta kyseisen säännöksen nojalla ja kansallisesta varannosta jonkin asetuksen N:o 795/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1974/2004, 19–23 a artiklan nojalla myönnettävää lisäviitemäärää, kun taas viljelijä, joka ei ole altistunut tällaisille olosuhteille ja jolle on myönnetty asetuksen N:o 1782/2003 37 artiklan 1 kohdan perusteella laskettu viitemäärä, voi saada samanaikaisesti kyseisen määrän ja kansallisesta varannosta jonkin asetuksen N:o 795/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1974/2004, 19–23 a artiklan nojalla myönnettävän viitemäärän.
59

Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että asetuksen N:o 44/2001 34 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, ettei sellaisena perusteena, jolla osoitetaan sen jäsenvaltion, jossa tunnustamista ja täytäntöönpanoa haetaan, oikeusjärjestyksen perusteiden loukkaaminen, jonka perusteella toisessa jäsenvaltiossa annetun päätöksen tunnustaminen ja täytäntöönpano voidaan evätä kyseisessä jäsenvaltiossa, voida pitää niiden rahamäärien, joita koskevista turvaamistoimista määrätään kyseisessä päätöksessä, jonka tunnustamista ja täytäntöönpanoa on vaadittu, laskentatapoja tilanteessa, jossa päättelynkulkua, jonka perusteella mainitut rahamäärät on laskettu, on mahdollista seurata, kun myös muutoksenhakukeinoja oli käytettävissä ja niitä oli käytetty tällaisten laskentatapojen riitauttamiseksi, eikä tällaisena perusteena voida myöskään pitää pelkkää vakaviin taloudellisiin seurauksiin vetoamista.
4)

Asetuksen N:o 2252/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 444/2009, liitettä, luettuna yhdessä Kansainvälisen siviili-ilmailujärjestön asiakirjan 9303 osan 1 määräysten kanssa, on tulkittava Euroopan unionin perusoikeuskirjan 7 artiklan valossa siten, että jos silloin, kun jäsenvaltion lainsäädännössä säädetään, että henkilön nimi muodostuu hänen etunimistään ja sukunimestään, kyseinen jäsenvaltio päättää kuitenkin, että passin haltijan syntymänimi on merkittävä passin koneellisesti luettavan henkilötietosivun kenttään 06 ja/tai 07, sen on yksiselitteisesti ilmoitettava näiden kenttien nimikkeissä, että niihin on merkitty syntymänimi.
9

Kuudennen direktiivin 17 artiklan sanamuoto oli seuraava: ”1. Vähennysoikeus syntyy, kun vähennyskelpoista veroa koskeva verosaatava syntyy. 2. Jos tavaroita ja palveluja käytetään verovelvollisen verollisiin liiketoimiin, verovelvollinen saa vähentää verosta, jonka [hän] on velvollinen maksamaan[,] a) arvonlisäver[o]n, joka on maan alueella maksettu tai maksettava tavaroista tai palveluista, jotka toinen verovelvollinen on toimittanut tai toimittaa hänelle; – – c) arvonlisäveron, joka on maksettava 5 artiklan 7 kohdan a alakohdan [ja] 6 artiklan 3 kohdan – – perusteella; – – 5. Sellaisten tavaroiden ja palvelujen osalta, joita verovelvollinen käyttää sekä 2 ja 3 kohdan mukaan vähennykseen oikeuttaviin liiketoimiin että vähennykseen oikeuttamattomiin liiketoimiin, vähennys voidaan myöntää vain siitä arvonlisäveron osasta, joka vastaa ensin mainittujen liiketoimien suhteellista osuutta. Tämä suhdeluku on laskettava 19 artiklan mukaisesti kaikista verovelvollisen suorittamista liiketoimista. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin: – – c) oikeuttaa tai velvoittaa verovelvollisen tekemään vähennyksen tavaroiden ja palvelujen täyden tai osittaisen käytön perusteella [oikeammin: kaikkien tavaroiden ja palvelujen tai niiden osan käytön perusteella]; – –”
49

Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetusta N:o 1896/2006 on tulkittava siten, että sen 16–20 artiklassa tarkoitettuja menettelyjä ei ole sovellettava, jos ilmenee, että eurooppalaista maksamismääräystä ei ole annettu tiedoksi mainitun asetuksen 13–15 artiklassa vahvistettujen vähimmäisvaatimusten mukaisesti. Jos tällainen sääntöjenvastaisuus tulee ilmi vasta eurooppalaisen maksamismääräyksen täytäntöönpanokelpoiseksi toteamisen jälkeen, vastapuolella on oltava mahdollisuus vedota kyseiseen sääntöjenvastaisuuteen, jonka on johdettava kyseisen täytäntöönpanokelpoiseksi toteamisen pätemättömyyteen, jos se näytetään toteen asianmukaisesti.
28

On nimittäin niin, että – kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 53 kohdassa – pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen työehtosopimusten jälkivaikutussäännön tarkoituksena on työntekijöiden edun vuoksi estää työsuhteita koskevien työehtosopimusoikeudellisten määräysten äkillinen päättyminen. Jos tämän säännön alaiset työehdot jätettäisiin pois direktiivin 2001/23 3 artiklan 3 kohdan soveltamisalasta, luovutuksella olisi yksinään se vaikutus, jota mainitulla säännöllä on tarkoitus estää.
30

Pääasiassa notaarimaksut on peritty pääomayhtiöiden muuttamista erityyppisiksi pääomayhtiöiksi koskevien erilaisten toimien vahvistamisesta. Koska tällainen muuttaminen on Baden-Württembergin osavaltion lainsäädännön mukaan välttämättä vahvistettava notaarilla, tätä velvollisuutta on pidettävä muodollisuutena, joka on edellytyksenä tällä tavoin muutetun pääomayhtiön toiminnan harjoittamiselle ja sen jatkamiselle (ks. analogisesti tuomio Albert Reiss Beteiligungsgesellschaft, EU:C:2007:385, 54 kohta). Tällainen notaarin vahvistaminen on siis direktiivin 69/335 10 artiklan c alakohdassa tarkoitettu ennakollinen muodollisuus, jonka täyttämistä voidaan vaatia pääomayhtiöltä sen oikeudellisen muodon vuoksi.
45

On syytä muistuttaa, että yhtiöiden SEUT 54 artiklassa tarkoitettua kotipaikkaa tarvitaan, kun määritellään se yhteys, joka liittää ne tietyn jäsenvaltion oikeusjärjestykseen, samalla tavalla kuin kansalaisuus on osoituksena luonnollisten henkilöiden yhteydestä jäsenvaltioonsa. SEUT 49 artiklasta tulisi kuitenkin merkityksetön, jos hyväksyttäisiin, että asuinjäsenvaltio voi pelkästään yhtiön toisessa jäsenvaltiossa olevan kotipaikan perusteella vapaasti kohdella sitä eri tavalla. Sijoittautumisvapauden tarkoituksena on näet yhtiöiden kotipaikkaan perustuva syrjintä kieltämällä varmistaa se, että muista jäsenvaltioista tulevia kohdellaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa samalla tavalla kuin sen omia kansalaisia (ks. tuomio Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, EU:C:2006:773, 43 kohta; tuomio Denkavit Internationaal ja Denkavit France, C‑170/05, EU:C:2006:783, 22 kohta ja tuomio Burda, C‑284/06, EU:C:2008:365, 77 kohta).
29

Kysymykseen vastaamista varten on ensiksi palautettava mieleen, että kuudennen direktiivin 2 artiklan, jossa määritellään arvonlisäveron soveltamisala, mukaan arvonlisäveroa on kannettava ”vastikkeellisesta palvelujen suorituksesta” ja että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan palvelun suoritus on kuudennen direktiivin 2 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetulla tavalla vastikkeellinen ja siten verollinen ainoastaan sillä edellytyksellä, että palvelun suorittajan ja vastaanottajan välillä on oikeussuhde, johon liittyvät suoritukset ovat vastavuoroisia, ja että palvelun suorittajan saama korvaus on todellinen vastasuoritus vastaanottajalle suoritetusta palvelusta (ks. mm. tuomio Tolsma, C‑16/93, EU:C:1994:80, 14 kohta; tuomio Kennemer Golf, C-174/00, EU:C:2002:200, 39 kohta ja tuomio RCI Europe, C-37/08, EU:C:2009:507, 24 kohta).
29

Tässä tilanteessa Finanzgericht Baden-Württemberg on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa, joissa saksalainen perheavustuskassa on asetuksen (ETY) N:o 574/72 10 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla 17.10.2012 myöntänyt ja (hyvityksenä) maksanut lapsilisää lokakuun 2006 ja marraskuun 2011 väliseltä ajanjaksolta [vähennettyään] Sveitsin valaliitossa myönnet[yt] perheavustuks[et], Sveitsin frangeina [maksetut] sveitsiläiset perheavustukset muunnettava euroiksi asetuksen (ETY) N:o 574/72 107 artiklan 1 kohdan, asetuksen (ETY) N:o 574/72 107 artiklan 6 kohdan vai asetuksen (EY) N:o 987/2009 90 artiklan nojalla, kun kyseistä artiklaa luetaan yhdessä [päätöksen N:o H3] kanssa? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen annettavan vastauksen mukaan muuntaminen on tehtävä kokonaan tai osittain asetuksen (ETY) N:o 574/72 107 artiklan 6 kohdan mukaisesti: onko ensimmäisessä kysymyksessä mainituissa olosuhteissa muuntamisen kannalta merkityksellistä, milloin vähennettävä ulkomainen etuus on maksettu, vai onko ratkaisevaa se, milloin kotimainen etuus, josta ulkomainen etuus vähennetään, maksetaan? 3) Jos ensimmäiseen kysymykseen annettavan vastauksen mukaan muuntaminen on tehtävä kokonaan tai osittain asetuksen (ETY) N:o 574/72 107 artiklan 1 kohdan mukaisesti: miten viitekausi on pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa määritettävä asetuksen (ETY) N:o 574/72 107 artiklan 2 ja 4 kohdan nojalla? Onko muuntamisen kannalta merkityksellistä, milloin sveitsiläinen laitos on myöntänyt tai maksanut vähennettävät perhe-etuudet? 4) Jos ensimmäiseen kysymykseen annettavan vastauksen mukaan muuntaminen on tehtävä kokonaan tai osittain asetuksen (EY) N:o 987/2009 90 artiklan mukaisesti, kun sitä luetaan yhdessä [päätöksen N:o H3] kanssa: minkä [päätöksen N:o H3] määräyksen (2 kohdan, 3 kohdan a alakohdan vai 3 kohdan b alakohdan) mukaisesti ja millä tavalla perhe-etuuksien muuntaminen on tehtävä, kun kansallisessa lainsäädännössä itsessään säädetään kotimaisen perhe-etuuden osalta etuuden epäämisestä ([tuloverolain] 65 §:n 1 momentin 2 kohta) ja etuus myönnetään ainoastaan unionin oikeuden perusteella? Onko muuntamisen kannalta merkityksellistä, milloin sveitsiläinen laitos on myöntänyt tai maksanut perhe-etuudet?”
4)

Tilanteessa, jossa henkilön, jota asia koskee, asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 3254/94, 181 a artiklan 2 kohdassa säädettyä oikeutta tulla kuulluksi ja esittää huomautuksia on loukattu, kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on määrittää ottaen huomioon sen käsiteltävinä olevien asioiden erityiset olosuhteet sekä vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteet, onko tuomioistuimen silloin, kun päätöksellä on loukattu puolustautumisoikeuksia ja se on tällä perusteella kumottava, ratkaistava tästä päätöksestä nostettu kanne vai voiko se palauttaa asian toimivaltaisen hallintoviranomaisen käsiteltäväksi.
Vaikka SEUT 101 artiklan määräysten rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi ja tämän jälkeen määrättävän sakon suuruuden vahvistamiseksi on mahdollista ottaa huomioon muun muassa rikkomisen maantieteellinen ulottuvuus, se, että rikkominen kattaa suuremman maantieteellisen alueen kuin jokin toinen rikkominen, ei voi yksinään välttämättä merkitä sitä, että tuota ensimmäistä rikkomista on kokonaisuudessaan tarkasteltuna ja etenkin sen luonteen perusteella pidettävä vakavampana kuin jälkimmäinen rikkominen ja että sen on katsottava oikeuttavan siis sen, että rikkomisen vakavuuskerroin ja lisäsummakerroin vahvistetaan suuremmiksi kuin kertoimet, jotka on otettu huomioon jälkimmäisestä rikkomisesta seuraamukseksi määrättävän sakon laskemiseksi.

(ks. 64 kohta)
SEUT 43 artiklan 2 ja 3 kohdalla pyritään siten eri tavoitteisiin ja kummallakin kohdalla on erityinen soveltamisalansa, joten niitä voidaan käyttää erikseen perustana tiettyjen toimenpiteiden hyväksymiselle yhteisen kalastuspolitiikan alalla, mutta toteuttaessaan toimia SEUT 43 artiklan 3 kohdan nojalla neuvoston on meneteltävä siten, että se noudattaa toimivaltansa rajoja sekä tilanteesta riippuen asiaa koskevia oikeussääntöjä, jotka on jo annettu SEUT 43 artiklan 2 kohdan nojalla. Tästä seuraa, että SEUT 43 artiklan 3 kohdan soveltamisalaan voi kuulua toimenpiteitä, jotka eivät rajoitu pelkästään kalastusmahdollisuuksien vahvistamiseen ja jakamiseen, kunhan näihin toimenpiteisiin ei sisälly poliittista valintaa, jonka tekeminen kuuluu unionin lainsäätäjälle sen vuoksi, että kyse on yhteisen maatalous- ja kalastuspolitiikan tavoitteiden toteuttamisessa tarvittavista toimenpiteistä.

Se, että Euroopan parlamentti ja neuvosto antavat tavallista lainsäätämisjärjestystä noudattaen säännöksiä SEUT 43 artiklan 2 kohdan nojalla, edellyttää välttämättä sen arviointia, ovatko ne tarpeen, jotta voidaan toteuttaa EUT-sopimuksessa säänneltyihin yhteisiin politiikkoihin liittyviä tavoitteita, joten säännösten antaminen edellyttää unionin lainsäätäjälle varattavaa poliittista päätöstä. Kalastusmahdollisuuksien vahvistamiseen ja jakamiseen liittyvien toimenpiteiden hyväksyminen neuvostossa SEUT 43 artiklan 3 kohdan mukaisesti ei sitä vastoin edellytä tällaista arviointia, koska tällaiset toimenpiteet ovat luonteeltaan pääasiassa teknisiä ja ne on tarkoitus toteuttaa SEUT 43 artiklan 2 kohdan nojalla annettujen säännösten panemiseksi täytäntöön.

Asetuksella N:o 1243/2012 toteutetut turskakantoja ja turskakantoja hyödyntävää kalastustoimintaa koskevan pitkän aikavälin suunnitelman vahvistamisesta annetun asetuksen N:o 1342/2008 9 ja 12 artiklan muutokset eivät kohdistu pelkästään kalastusmahdollisuuksien vahvistamiseen ja tosiasialliseen jakamiseen tietyissä olosuhteissa ja vuosittain, vaan niiden tarkoituksena on suurimpien sallittujen saaliiden ja pyyntiponnistusten rajoitusten vahvistamista koskevan yleisen menetelmän mukauttaminen ilman eri toimenpiteitä tehtävästä vähennyksestä annettujen aikaisempien sääntöjen soveltamisesta johtuvien niiden puutteiden poistamiseksi, jotka vaaransivat turskakantojen monivuotisen elvytyssuunnitelman tavoitteiden toteutumisen.

Näin ollen kyseisillä muutoksilla määritellään oikeudelliset puitteet, joiden mukaisesti kalastusmahdollisuudet vahvistetaan ja jaetaan. Ne perustuvat siten poliittiseen valintaan, jolla on pitkäaikainen vaikutus turskakantojen monivuotiseen elvytyssuunnitelmaan. Tästä seuraa, että kyseiset muutokset ovat SEUT 43 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja yhteisen kalastuspolitiikan tavoitteiden toteuttamisessa tarvittavia säännöksiä. Näin ollen näiden muutosten hyväksymisessä olisi pitänyt noudattaa SEUT 43 artiklan 2 kohdassa määrättyä lainsäätämisjärjestystä eikä neuvosto voinut perustellusti käyttää SEUT 43 artiklan 3 kohtaa asetuksen N:o 1243/2012 antamisen oikeusperustana, joten kyseinen asetus on kumottava.

(ks. 79–81 ja 83 kohta)