EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN TUOMIO (ensimmäinen jaosto)

5 päivänä helmikuuta 2016

GV

vastaan

Euroopan ulkosuhdehallinto (EUH)

”Henkilöstö — EUH:n työntekijät — Sopimussuhteinen toimihenkilö — Toistaiseksi voimassa oleva työsopimus — Muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen 47 artiklan c alakohta — Irtisanomisperusteet — Luottamussuhteen katkeaminen — Oikeus tulla kuulluksi — Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artikla — Hyvän hallinnon periaate — Aineellinen vahinko — Henkinen kärsimys”

Aihe:

SEUT 270 artiklaan, jota sovelletaan Euratomin perustamissopimukseen sen 106 a artiklan nojalla, perustuva kanne, jossa GV vaatii virkamiestuomioistuinta lähinnä kumoamaan Euroopan ulkosuhdehallinnon (EUH) ”Henkilöstöasioiden” osaston johtajan, joka toimi työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen asemassa, 29.1.2014 tekemän päätöksen, jolla kantajan työsopimus irtisanottiin 31.8.2014 alkaen.

Ratkaisu:

Euroopan ulkosuhdehallinnon (EUH) ”Henkilöstöasioiden” osaston johtajan, joka toimi työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen asemassa, 29.1.2014 tekemä päätös, jolla GV:n työsopimus irtisanottiin 31.8.2014 alkaen, kumotaan. Euroopan ulkosuhdehallinto velvoitetaan maksamaan GV:lle 5000 euroa korvauksena hänelle aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä. Kanne hylätään muilta osin. Euroopan ulkosuhdehallinto vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan GV:n oikeudenkäyntikulut.

Yhteenveto

Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen henkilöstösääntöjä koskevissa asioissa ja erityisemmin oikeus tulla kuulluksi seikoista, joihin voidaan vedota sopimussuhteista toimihenkilöä vastaan perustelemaan hänelle vastaista päätöstä, muodostavat olennaisen menettelymääräyksen, jonka loukkaamiseen voidaan vedota viran puolesta. Vaikka kantaja on esittänyt perusteen, joka on uusi hänen kannekirjelmässään alun perin mainittuihin kanneperusteisiin nähden ja joka koskee Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklassa määrätyn kuulluksi tulemista koskevan oikeuden loukkaamista, on tällainen peruste otettava tutkittavaksi vaikka kantaja sai siihen ajatuksen virkamiestuomioistuimen prosessinjohtotoimina esittämistä kysymyksistä, joihin se pyysi kirjallista vastausta. (ks. 67 kohta) Viittaukset: Virkamiestuomioistuin: tuomio 12.12.2012, Cerafogli v. EKP (F-43/10, EU:F:2012:184, 89 kohta, jota ei ole kumottu tältä osin tuomiossa 23.9.2015, Cerafogli v. EKP,T-114/13 P, EU:T:2015:678) ja tuomio 25.6.2015, EE v. komissio (F-55/14, EU:F:2015:66, 35 kohta)

Puolustautumisoikeudet, sellaisina kuin ne on nykyisin vahvistettu Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklassa, joka on yleisesti sovellettava määräys, kattavat – vaikka ovatkin laajemmat – kyseisen artiklan 2 kohdan a alakohdassa määrätyn jokaiselle kuuluvan menettelyllisen oikeuden tulla kuulluksi ennen kuin häntä vastaan ryhdytään yksittäiseen toimenpiteeseen, joka vaikuttaa häneen epäedullisesti. Irtisanomispäätös, joka on yksi hallinnollisista toimista, joka saattaa vaikuttaa työntekijään kaikkein vakavimmalla tavalla, voidaan tehdä vasta sen jälkeen, kun kantajalle on tarjottu mahdollisuus vedota tehokkaasti kantaansa irtisanomispäätöstä koskevasta ehdotuksesta nimittävän viranomaisen alulle saattamassa kirjallisessa ja/tai suullisessa keskustelussa, jota koskevan näytön esittäminen kuuluu nimittävälle viranomaiselle. Koska työsopimusten tekemiseen toimivaltaisella viranomaisella ei ole minkäänlaisia vaikeuksia antaa irtisanomispäätöstä tiedoksi asianomaiselle, se voi melko helposti hoitaa hyvän hallinnon periaatteen mukaiset velvollisuutensa ilmoittamalla tälle viimeksi mainitulle kirjallisesti syyt, joiden vuoksi se aikoo irtisanoa hänet ja tarjoamalla hänelle mahdollisuuden esittää tästä kohtuullisessa ajassa näkemyksensä kirjallisesti ja/tai suullisesti. (ks. 71, 72, ja 74 kohta) Viittaukset: Unionin yleinen tuomioistuin: tuomio 11.9.2013, L v. parlamentti (T-317/10 P, EU:T:2013:413, 81 kohta) ja tuomio 3.6.2015, BP v. FRA (T-658/13 P, EU:T:2015:356, 56 kohta) Virkamiestuomioistuin: tuomio 10.9.2014, Tzikas v. AFE (F-120/13, EU:F:2014:197, 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 25.6.2015, EE v. komissio (F-55/14, EU:F:2015:66, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)

Euroopan unionin perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdan mukaisesti perusoikeuskirjan määräykset on osoitettu suoraan unionin toimielimille, elimille tai järjestöille, joten yksikään näistä yhteisöistä ei voi vedota oman hallintonsa sisäisiin tilanteisiin, kuten päätöksentekomenettelyn vaikeuksiin, mukaan lukien tilanteisiin, jotka liittyvät joidenkin sen yksiköiden vastustukseen, perustellakseen unionin primaarioikeuden määräyksistä johtuvien velvollisuuksien noudattamatta jättämistä, etenkin kun kyseisen perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdasta johtuvien vaatimusten noudattaminen ei ole erityisen vaikeaa huolellisesti toimivalle hallinnolle ja kun lisäksi asianomaisen kuuleminen on vähimmäinen tae silloin kun hallinto toimii asiassa, jossa sillä on laaja harkintavalta. Tältä osin ei voida sulkea pois, että työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen päätös irtisanoa sopimussuhteinen toimihenkilö voi olla erilainen jos tälle viimeksi mainitulle tarjotaan mahdollisuus esittää tehokkaasti kantansa. Näin ollen vaikka ei ole poissuljettua, että työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen loppujen lopuksi, asianomaista kuultuaan tekee päätöksen, joka on täysin sama kuin riidanalainen päätös, toimielimen tällaisen väitteen hyväksyminen, jossa se pohtii omaa tulevaa hallinnollista toimintaansa, vastaisi sitä, että perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdassa määrätty kuulluksi tulemista koskeva perusoikeus tehtäisiin merkityksettömäksi, koska tämän oikeuden sisältö edellyttää, että asianomaisella on ollut mahdollisuus vaikuttaa kyseessä olevaan päätöksentekomenettelyyn eli tässä tapauksessa jo alkuperäisen päätöksen eli riidanalaisen päätöksen tekemisen vaiheeseen eikä vain henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisen valituksen tekemisen vaiheeseen. (ks. 77–79 kohta) Viittaukset: Unionin tuomioistuin: tuomio 4.3.2010, komissio v. Italia (C-297/08, EU:C:2010:115, 83 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) Unionin yleinen tuomioistuin: tuomio 14.9.2011, Marcuccio v. komissio (T-236/02, EU:T:2011:465, 115 kohta) Virkamiestuomioistuin: tuomio 14.5.2014, Delcroix v- EUH (F-11/13, EU:F:2014:91, 44 kohta): tuomio 25.6.2015, EE v. komissio (F-55/14, EU:F:2015:66, 40 kohta) ja tuomio 8.10.2015, DD v. FRA (F-106/13 ja F-25/14, EU:F:2015:118, 97 ja 98 kohta, valitus vireillä unionin yleisessä tuomioistuimessa, asia T-742/15 P)

Unionin tuomioistuinten kumoaman toimenpiteen toteuttaneen toimielimen tehtävänä on SEUT 266 artiklan nojalla määritellä, mitä toimenpiteitä kumoamistuomion täytäntöönpano edellyttää käyttämällä sille tätä varten kuuluvaa harkintavaltaa siten, että se noudattaa sekä sen tuomion tuomiolauselmaa että perusteluita, joka sen on pantava täytäntöön että sovellettavia unionin oikeuden säännöksiä ja määräyksiä. Lisäksi siitä, että unionin tuomioistuimet kumoavat toimenpiteen, seuraa, että tämä päätös poistetaan taannehtivasti oikeusjärjestyksestä ja silloin, kun kumottu toimenpide on jo pantu täytäntöön, sen vaikutusten poistaminen edellyttää sen oikeudellisen tilanteen palauttamista, jossa kantaja oli ennen kyseisen toimenpiteen toteuttamista. Virkamiestuomioistuin ei voi ennakoida seurauksia, joita kukin asianosainen voi irtisanomispäätöksen kumoamistuomiosta johtaa, muun muassa siltä osin kuin on kyse tavasta, jolla toimielin noudattaa SEUT 266 artiklasta johtuvan velvollisuuden toteuttaa kumoamistuomion edellyttämät toimenpiteet, ja joka tapauksessa virkamiestuomioistuin ei voi käyttää sille taloudellisissa asioissa kuuluvaa täyttä tuomiovaltaa silloin kun yksikön tai kolmansien etu ei ole esteensä riidanalaisen päätöksen kumoamiselle ja kun kantaja ei ole ilmoittanut, ettei tästä kumoamisesta johtuvien velvollisuuksien täytäntöönpanosta voi olla hänelle hyötyä. Lisäksi ei voida myöskään poissulkea, että riidanalaisen päätöksen kumoamisen seurauksena työsopimusten tekemiseen toimivaltainen viranomainen päättää aloittaa vuoropuhelun kantajan kanssa pyrkiäkseen pääsemään kokonaisvaltaiseen sopimukseen, jonka yhteydessä kantajan työsopimus saatetaan päätökseen samalla kun hänelle tarjotaan kohtuullinen korvaus häneen kohdistuneesta lainvastaisuudesta, mahdollisesti ottamalla vaikutteita virkamiestuomioistuimen aloittaman sovintoratkaisuyrityksen yhteydessä käydyistä neuvotteluista ja tehdyistä myönnytyksistä. Edellä todetun valossa virkamiestuomioistuin ei voi tässä vaiheessa ja kumoamiskanteen yhteydessä määrätä, että toimielimen on korvattava kantajalle tulot, jotka hän on menettänyt hänen sopimussuhteisen toimihenkilön työsopimuksensa lainvastaisen ja väitetysti ennenaikaisen kumoamisen johdosta. (ks. 89, 90 ja 92–94 kohta) Viittaukset: Yhteisöjen tuomioistuin: tuomio 9.8.1994, parlamentti v. Meskens (C-412/92 P, EU:C:1994:308, 28 ja 30 kohta) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio 8.10.1992, Meskens v. parlamentti (T-84/91, EU:T:1992:103, 80 kohta) Unionin yleinen tuomioistuin: tuomio 16.9.2015, EMA v. Drakeford (T-231/14 P, EU:T:2015:639, 52 kohta) Virkamiestuomioistuin: tuomio 26.6.2013, BU v. EMA (F-135/11, F-51/12 ja F-110/12, EU:F:2013:93, 66 kohta) ja tuomio 6.10.2015, CH v. parlamentti (F-132/14, EU:F:2015:115, 60, 61 ja 82 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)