JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

MACIEJ SZPUNAR

26 päivänä toukokuuta 2016 ( 1 )

Asia C‑195/15

SCI Senior Home, velkasaneerausmenettelyssä,

vastaan

Gemeinde Wedemark ja

Hannoversche Volksbank eG

(Ennakkoratkaisupyyntö – Bundesgerichtshof (ylin yleinen tuomioistuin, Saksa))

”Vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue — Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa — Maksukyvyttömyysmenettelyt — Asetus N:o 1346/2000 — 5 artikla — Käsite ”sivullisen esineoikeudet” — Kiinteistövero — Jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka mukaan kiinteistövero on julkisoikeudellinen kiinteistösuorite, joka voidaan panna täytäntöön ketä tahansa omistajaa kohtaan”

I Johdanto

1. Nyt käsiteltävä ennakkoratkaisupyyntö on esitetty riita-asiassa, jossa ovat vastakkain Ranskaan sijoittautuneen yhtiön selvittäjä velkasaneerausmenettelyssä ja saksalainen kunta ja joka koskee kyseisen yhtiön omistaman Saksassa sijaitsevan kiinteistön pakkohuutokauppaa maksamattomien kiinteistösuoritteiden vuoksi. ( 2 )

2. Bundesgerichtshofin (ylin yleinen tuomioistuin, Saksa) esittämä kysymys antaa unionin tuomioistuimelle aiheen käsitellä esineoikeuden käsitettä asetuksen (EY) N:o 1346/2000 ( 3 ) 5 artiklan kannalta. Unionin tuomioistuimella on tarkemmin sanoen tilaisuus täsmentää, onko julkisoikeudellisen kiinteistösuoritteen erityisessä asiayhteydessä syytä rajoittaa tämän suoritteen kansallista määrittelyä esineoikeudeksi itsenäisillä määrittelyperusteilla asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklaa sovellettaessa.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

3. Asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklassa, jonka otsikkona on ”Sivullisen esineoikeudet”, säädetään seuraavaa: ”1. Maksukyvyttömyysmenettelyn alkaminen ei vaikuta velkojan tai sivullisen esineoikeuteen, joka kohdistuu menettelyn alkaessa toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevaan velallisen omaisuuteen, olipa se aineellista tai aineetonta, irtainta tai kiinteää ja riippumatta siitä, onko kyseessä tietty omaisuus vai ajallisesti vaihtelevan omaisuuden muodostama kokonaisuus. 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettuja oikeuksia ovat erityisesti: a) oikeus omaisuuden rahaksimuuttoon sekä oikeus saada maksu omaisuudesta tai sen tuotosta, erityisesti pantin tai kiinnityksen perusteella; b) yksinoikeus saatavan perimiseen, erityisesti silloin kun saatava on velan vakuutena tai siirretty vakuustarkoituksessa; c) oikeus vaatia omaisuuden palauttamista siltä, joka hallitsee tai käyttää omaisuutta oikeudenhaltijan tahdon vastaisesti; d) esineoikeudellisesti suojattu oikeus omaisuuden tuottoon. 3. Esineoikeuteen rinnastetaan rekisteriin merkitty, sivullisiin nähden tehokas oikeus saada 1 kohdassa tarkoitettu esineoikeus. 4. Mitä 1 kohdassa säädetään, ei estä vetoamasta oikeustoimen mitättömyyteen tai pätemättömyyteen eikä oikeustoimen peräyttämistä 4 artiklan 2 kohdan m alakohdan mukaisesti.”

B Saksan lainsäädäntö

4. Kiinteistöverolain (Grundsteuergesetz, jäljempänä GrStG) 9 §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa: ”Verovelvollisuus syntyy sen vuoden alussa, jolta vero vahvistetaan.”

5. GrStG:n 12 §:ssä, jonka otsikkona on ”Esineoikeudellinen vastuu”, säädetään seuraavaa: ”Kiinteistövero on suoritettava verotettavasta omaisuudesta julkisoikeudellisena suoritteena (öffentliche Last).”

6. Yleisistä verosäännöksistä annetun lain (Abgabenordnung, jäljempänä AO) 77 §:n 2 momentin ensimmäisen virkkeen sanamuoto on seuraava: ”Jos vero on suoritettava kiinteistöstä julkisoikeudellisena suoritteena, omistajan on siedettävä kiinteistöön kohdistuva pakkotäytäntöönpano.”

7. Pakkohuutokauppalain (Zwangsversteigerungsgesetz) 10 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa: ”Saatavat tyydytetään kiinteistön tuotosta seuraavassa järjestyksessä – – : – – 3. julkisoikeudellisiin kiinteistösuoritteisiin liittyvät saatavat viimeisten neljän vuoden ajalta maksamatta jääneiden summien osalta; toistuvat suoritukset, erityisesti kiinteistöverot, korot, lisät tai eläkesuoritukset – – saavat tämän etuoikeuden vain juoksevien maksujen osalta ja viimeisten kahden vuoden ajalta maksamatta jääneiden summien osalta – – 4. kiinteistöoikeuksista johtuvat saatavat – –”

III Pääasian tosiseikat, ennakkoratkaisukysymys ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa

8. Yksityinen kiinteistöyhtiö Senior Home (jäljempänä velallinen) on sijoittautunut Ranskaan. Se omistaa Wedemarkissa (Saksa) sijaitsevan kiinteistön.

9. Mulhousen alioikeus (Ranska) asetti 6.5.2013 antamallaan tuomiolla velallisen velkasaneerausmenettelyyn ja nimesi selvittäjän.

10. Gemeinde Wedemark (Wedemarkin kunta) vaati 15.5.2013 ajalta 1.10.2012–30.6.2013 maksamatta jääneiden 7471,19 euron suuruisten kiinteistöverojen vuoksi kiinteistön pakohuutokauppaa ja esitti todisteet saatavien täytäntöönpanokelpoisuudesta.

11. Amtsgericht Burgwedel (Burgwedelin paikallinen tuomioistuin, Saksa) määräsi 21.5.2013 tekemällään päätöksellä pakkohuutokaupasta. Landgericht Hannover (Hannoverin alueellinen tuomioistuin, Saksa) hylkäsi velallisen tästä päätöksestä tekemän valituksen. Velallinen vaatii Bundesgerichtshofiin (ylin yleinen tuomioistuin) tekemässään valituksessa pakkohuutokaupasta tehdyn päätöksen kumoamista ja siihen liittyvän merkinnän poistamista kiinteistörekisteristä.

12. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin muistuttaa tässä yhteydessä, että sen käsiteltävänä oleva asia kuuluu asetuksen N:o 1346/2000 soveltamisalaan. Tämän asetuksen 4 artiklan 1 kohdan ja 2 kohdan f alakohdan mukaan maksukyvyttömyysmenettelyyn sovellettaisiin Ranskan lakia, jossa säädetään lähtökohtaisesti myös menettelyn aloittamisen vaikutuksista erillisperintään.

13. Mainittu tuomioistuin korostaa, että Ranskan lainsäädännössä velkasaneerausmenettelyn aloittamisesta seuraa yleinen täytäntöönpanokielto eikä ole olemassa erityissääntelyä, joka koskisi velkojia, joilla on vakuutena esineoikeus, tai verohallintoa. Asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 1 kohdassa säädetään kuitenkin, että maksukyvyttömyysmenettelyn alkaminen ei vaikuta velkojan tai sivullisen esineoikeuteen, joka kohdistuu menettelyn alkaessa toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevaan velallisen omaisuuteen.

14. Saksan lainsäädännössä kiinteistöverot ovat ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan GrStG:n 12 §:n perusteella julkisoikeudellisia kiinteistösuoritteita, jotka ovat esineoikeuksia, joten omistajan on siedettävä kiinteistöön kohdistuva pakkotäytäntöönpano AO:n 77 §:n 2 momentin ensimmäisen virkkeen mukaisesti. Julkisoikeudelliset kiinteistösuoritteet on maksettava riippumatta siitä, onko pakkohuutokauppa aloitettu.

15. Ennakkoratkaisupyynnön mukaan on kuitenkin epävarmaa, onko asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että se on lainvalintasäännös, jonka mukaan esineoikeuden olemassaolo on ratkaistava lex rei sitae -periaatteen eli tässä tapauksessa Saksan lain mukaan. Oikeuskirjallisuudessa hyväksytään näet usein ”esineoikeuden” käsitteen itsenäinen tulkinta.

16. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin muistuttaa, että tältä kannalta riidanalaisen artiklan perustavanlaatuisena tavoitteena on yhtäältä turvata perusteltu luottamus ja oikeustoimien varmuus, kuten kyseisen asetuksen johdanto-osan 24 perustelukappaleesta ilmenee. Toisaalta tämän asetuksen johdanto-osan 25 perustelukappaleen mukaan tästä on erityistä tarvetta poiketa esineoikeuksien osalta, sillä nämä oikeudet ovat erittäin merkittäviä luotonannossa. Veroviranomaisten intressit poikkeavat kuitenkin monessa mielessä yksityisten velkojien intresseistä.

17. Tällä perusteella Bundesgerichtshof (ylin yleinen tuomioistuin) on 12.3.2015 tekemällään välipäätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimen kirjaamoon 29.4.2015, päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Kattaako [asetuksen N:o 1346/2000] 5 artiklan 1 kohdan mukainen esineoikeuden käsite [GrStG:n] 12 §:ssä, luettuna yhdessä [AO:n] 77 §:n 2 momentin ensimmäisen virkkeen kanssa, olevan kaltaisen kansallisen säännöksen, jonka mukaan kiinteistöverosaatavat muodostavat lain nojalla julkisoikeudellisen kiinteistösuoritteen ja omistajan on näin ollen siedettävä kiinteistöön kohdistuva pakkotäytäntöönpano?”

18. Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet Espanjan kuningaskunta ja Euroopan komissio. Samojen osapuolten suulliset huomautukset kuultiin 10.3.2016 pidetyssä istunnossa.

IV Tapauksen tarkastelu

A Alustavia huomautuksia

1. Asetuksen N:o 1346/2000 syntyhistoria

19. Asetus N:o 1346/2000, joka tuli voimaan 31.5.2002, ei ole ainoastaan ensimmäinen asetus, joka koskee maksukyvyttömyysmenettelyjä, ( 4 ) vaan siinä konkretisoituvat myös pitkät neuvottelut, jotka olivat alkaneet 1960-luvulla Euroopan talousyhteisössä, johon kuului tuolloin vain kuusi perustajavaltiota. ( 5 ) Ensimmäinen versio yleissopimusluonnoksesta näki päivänvalon vasta vuonna 1970, ( 6 ) mutta se ei saanut riittävää kannatusta. Toisen luonnoksen julkaisemista jouduttiin odottamaan 10 vuotta. ( 7 ) Tässä toisessa luonnoksessa omaksuttu järjestelmä perustui yhtenäisyyden periaatteeseen (yksi ainoa menettely koko tuolloisen Euroopan talousyhteisön alueella) ja universaaliperiaatteeseen (menettely kattaa kaikki velallisen varat niiden sijaintipaikasta riippumatta). ( 8 ) Tämän luonnoksen etenemiselle ilmeni erilaisia esteitä, joten se hylättiin vuonna 1985, koska riittävää konsensusta ei löytynyt. ( 9 ) Tämän jälkeen laadittiin uusi yleissopimusluonnos, jonka lähteenä oli tällä kertaa lievennetty konkurssien universaaliperiaate. ( 10 )

20. Viimeksi mainittu yleissopimus, joka laadittiin Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K3 artiklan perusteella, annettiin allekirjoitettavaksi Brysselissä 23.11.1995, mutta kaikki jäsenvaltiot eivät allekirjoittaneet sitä ( 11 ) (jäljempänä maksukyvyttömyysmenettelyjä koskeva yleissopimus). Sen jälkeen kun Amsterdamin sopimus oli tullut voimaan, vuoden 1995 yleissopimuksen sanamuoto hyväksyttiin viimein Saksan liittotasavallan ja Suomen tasavallan aloitteesta asetuksena, joka hyväksyttiin EY 61 artiklan c alakohdan ja EY 67 artiklan 1 kohdan perusteella. ( 12 )

2. Asetuksella N:o 1346/2000 käyttöön otetun mekanismin rakenne

21. Muistutettakoon tässä yhteydessä, että maksukyvyttömyysmenettelyjä koskevan yleissopimuksen tavoin asetus N:o 1346/2000 ei vastaa maksukyvyttömyysmenettelyjen universaaliperiaatteeseen perustuvaa mallia vaan lievennetyn universaaliperiaatteen mallia. Kyseisen asetuksen lähtökohtana on siten universaali malli, mutta samalla säädetään useista erityissäännöistä, jotka ovat poikkeuksia ja joilla korjataan tai lievennetään sen universaaliutta. ( 13 )

22. Yleisesti sellaisten erityissääntöjen olemassaolo, joilla korjataan tai lievennetään maksukyvyttömyysmenettelyjen universaaliutta, on perusteltavissa kahdella eri perusteella. Yhtäältä muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa maksukyvyttömyysmenettely aloitetaan, hankittujen oikeuksien suojalla toisen jäsenvaltion lex concursusin soveltamista vastaan ja ( 14 ) toisaalta tarpeella lieventää maksukyvyttömyysmenettelyjen monimutkaisuutta. Lisäksi asetuksen N:o 1346/2000 johdanto-osan 11 perustelukappale on erityisen selkeä, kun siinä todetaan, että ”asetuksessa tunnustetaan se, että koska eri jäsenvaltioiden aineellisen oikeuden säännökset poikkeavat merkittävästi toisistaan, ei ole käytännöllistä ottaa käyttöön koko yhteisön alueella soveltamisalaltaan yleistä maksukyvyttömyysmenettelyä. Menettelyn aloittavan valtion lain poikkeukseton soveltaminen johtaisi näin ollen usein vaikeuksiin. Tämä koskee esimerkiksi vakuuksia koskevaa lainsäädäntöä, joka on hyvin erilainen yhteisön eri maissa. Lisäksi joidenkin velkojien maksukyvyttömyysmenettelyssä nauttimat etuoikeudet ovat osin täysin erilaisia”. ( 15 )

23. Tarkemmin sanoen asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklan 1 kohdassa säädetään tällä asetuksella käyttöön otetusta mekanismista, että maksukyvyttömyysmenettelyyn ja sen vaikutuksiin sovelletaan sen jäsenvaltion lakia, jossa menettely on alkanut (lex fori concursus). Kuten saman asetuksen johdanto-osan 23 perustelukappaleessa todetaan, tämän lain mukaan määräytyvät kaikki maksukyvyttömyysmenettelyn aloitusta, kulkua ja päättämistä koskevat edellytykset. ( 16 ) Jotta kuitenkin säilytettäisiin liiketoimia koskeva perusteltu luottamus ja oikeusvarmuus muissa jäsenvaltioissa kuin siinä, jossa maksukyvyttömyysmenettely on alkanut, asetuksen N:o 1346/2000 5–15 artiklassa säädetään ( 17 ) tietyistä poikkeuksista sääntöön, joka koskee sovellettavaa lakia sellaisten oikeuksien ja oikeudellisten tilanteiden osalta, joita pidetään johdanto-osan 11 perustelukappaleen mukaan erityisen tärkeinä, kuten edellisessä kohdassa totesin. ( 18 ) Poikkeuksista lex concursusin soveltamiseen säädetään tilanteissa, joissa liittymätekijät (esimerkiksi omaisuuden sijaintipaikka) sitovat tietyn tilanteen jonkin toisen jäsenvaltion lakiin. ( 19 )

24. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämää kysymystä on tutkittava tässä asiayhteydessä.

B Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu

25. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään lähinnä, onko asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklaa tulkittava siten, että pääasian kohteena olevan kaltainen kiinteistöä verohallinnon hyväksi rasittava julkisoikeudellinen kiinteistösuorite kuuluu kyseistä artiklaa sovellettaessa esineoikeuden käsitteen piiriin.

26. Jotta tähän kysymykseen voitaisiin vastata, on tutkittava, onko kyseinen julkisoikeudellinen kiinteistösuorite esineoikeus, ja täyttyvätkö näin ollen kyseisen asetuksen 5 artiklan edellytykset tässä tapauksessa. Ainoastaan siinä tapauksessa, että kiinteistösuorite on esineoikeus, kiinteistön omistajana oleva velallinen on näet velvollinen sietämään sen pakkohuutokaupan. Tästä seuraa, että käsittelen ensin asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan soveltamisalaa ennen kuin tutkin toiseksi mahdolliset rajat, joita voidaan asettaa sille, miten kansallisessa oikeudessa määritellään oikeus esineoikeudeksi kyseistä artiklaa sovellettaessa.

1. Asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan soveltamisala

27. On aluksi täsmennettävä, että asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklaa sovelletaan vain silloin, jos omaisuuden sijaintivaltion laissa (lex rei sitae) määritellään tutkittava oikeus esineoikeudeksi.

28. Muistutettakoon tämän jälkeen tämän asetuksen 5 artiklassa taatun esineoikeuksien suojan osalta, että siinä käyttöön otetun mekanismin rakenne perustuu siihen, että esineoikeuksia ei kohdisteta omaisuuteen, joka sijaitsee muissa jäsenvaltioissa, mikä merkitsee lähtökohtaisesti sitä, että tällaiset oikeudet jäävät maksukyvyttömyysmenettelyn vaikutusten ulkopuolelle. ( 20 ) Tämä ratkaisu on omaksuttu aineellisiin kysymyksiin liittyvistä syistä, mukaan lukien tavoite varmistaa kaupan suojeleminen jäsenvaltiossa, jossa omaisuus sijaitsee, ja niihin liittyviä oikeuksia koskeva oikeusvarmuus. Esineoikeuksilla on hyvin tärkeä tehtävä luottojen myöntämisen ja varallisuuden liikkuvuuden kannalta. Niillä näet suojataan oikeudenhaltijoita velallisen maksukyvyttömyydeltä ja mahdollistetaan luoton saaminen edullisin ehdoin. ( 21 ) Oikeusvarmuus ja velkojien luottamuksensuoja liiketoimissa ovat siten perustavanlaatuisia seikkoja.

29. Esineoikeuksien laaja suoja on perusteltua myös prosessuaalisista syistä, kuten asetuksen N:o 1346/2000 sellaisten institutionaalisten tavoitteiden vuoksi, jotka liittyvät pyrkimykseen yksinkertaistaa ja helpottaa omaisuuden hallinnointia. ( 22 ) Huomautettakoon tässä yhteydessä, että maksukyvyttömyysmenettelyt ovat verrattain monimutkaisia, ja niiden hallinto on melko kallista. Kustannusten alentaminen saattaa antaa etuoikeuksia tietyille velkojille samalla kun siitä aiheutuu hyötyä kaikille, koska myös oikeushallinnon kokonaiskustannukset alenevat. ( 23 )

30. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan ulottuvuutta selvennetään asetuksen johdanto-osan 11 ja 25 perustelukappaleessa, joiden mukaan esineoikeuksien osalta on tärkeää säätää erityisestä liittymästä, jolla poiketaan ”menettelyn aloitusvaltion laista”, sillä nämä oikeudet ovat erittäin merkittäviä luotonannossa. Johdanto-osan 25 perustelukappaleen mukaan tällaisen esineoikeuden perustamisen, pätevyyden ja ulottuvuuden on tavanomaisesti määräydyttävä mainitun oikeuden kohteena olevan omaisuuden sijaintivaltion lain mukaan (lex rei sitae) eikä maksukyvyttömyysmenettelyn aloittaminen saa vaikuttaa niihin. ( 24 )

31. Asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 1 kohta on täten ymmärrettävä säännökseksi, jolla poiketaan menettelyn aloitusvaltion lakia koskevasta säännöstä ja sallitaan se, että velallisen tiettyyn omaisuuteen kohdistuvaan velkojan tai kolmannen esineoikeuteen sovelletaan sen jäsenvaltion lakia, jonka alueella kyseinen omaisuus sijaitsee (lex rei sitae). ( 25 ) Tässä artiklassa säädetty suoja koskee vain esineoikeuksia, jotka kohdistuvat velallisen omaisuuteen, joka sijaitsee maksukyvyttömyysmenettelyn aloitushetkellä jossain toisessa jäsenvaltiossa kuin menettelyn aloitusvaltiossa. ( 26 ) Asetuksen N:o 1346/2000 5 artikla ei näet ole lainvalintasääntö vaan ”negatiivinen” aineellisoikeudellinen sääntö, ( 27 ) jonka tarkoituksena on varmistaa ennen maksukyvyttömyysmenettelyn alkamista hankittujen esineoikeuksien suoja. ( 28 )

32. On kuitenkin täsmennettävä, että koska velkojien ja sivullisten esineoikeuksien suoja ja siten niiden koskemattomuus on suhteellista, näiden oikeuksien sulkeminen lex fori concursusin ulkopuolelle ei ole ehdotonta. ( 29 )

33. Asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 1 kohdan sääntö ei ensinnäkään ole esteenä sille, että selvittäjä pyytää sekundäärimenettelyn aloittamista jäsenvaltiossa, jossa omaisuus sijaitsee, jos velallisella on toimipaikka tässä jäsenvaltiossa. ( 30 ) Tällaisella sekundäärimenettelyllä olisi samat vaikutukset esineoikeuksiin kuin päämenettelyllä. Asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklassa säädetään, että maksukyvyttömyysmenettely ei vaikuta muissa jäsenvaltioissa sijaitsevaa omaisuutta koskeviin esineoikeuksiin, eikä siinä säädetä, että menettely ei kohdistuisi toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevaan omaisuuteen (tai luottoihin), jota näillä oikeuksilla suojataan. Koska päämenettely on lähtökohtaisesti soveltamisalaltaan yleinen menettely, se kattaa kaiken velallisen omaisuuden. Tällä on merkitystä, jos vakuuden arvo ylittää sen saatavan arvon, jonka vakuutena on esineoikeus. Ilman sekundäärimenettelyn aloittamista velkojan olisi palautettava päämenettelyn selvittäjälle omaisuuden myynnistä syntyvä mahdollinen ylijäämä (ks. asetuksen N:o 1346/2000 johdanto-osan 25 perustelukappale ja 20 artikla). Sitä vastoin silloin, jos vakuuden arvo kattaa saatavan, velkojan, joka saa suorituksen saatavastaan, jonka vakuutena on esineoikeus, ei täydy palauttaa mitään muille velkojille. ( 31 )

34. Toiseksi asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 4 kohdassa vahvistetaan poikkeus tässä 5 artiklassa vahvistetusta poikkeuksesta, kun siinä säädetään, että mitä 1 kohdassa säädetään, ei estä vetoamista oikeustoimen mitättömyyteen tai pätemättömyyteen eikä oikeustoimen peräyttämistä tämän asetuksen 4 artiklan 2 kohdan m alakohdan mukaisesti. ( 32 ) Siten lex fori concursusia sovelletaan, kun esineoikeuksien perustaminen tai käyttäminen on ristiriidassa maksukyvyttömyysmenettelyn etujen kanssa ja kun oikeustoimia voidaan pitää velkojia vahingoittavina oikeustoimina. Tämä artikla koskee siten takaisinsaantikanteita, jotka perustuvat maksukyvyttömyysmenettelyä koskeviin sääntöihin eivätkä yleisiin oikeussääntöihin (tavalliset siviili- ja kauppaoikeudelliset kanteet). ( 33 ) Asetuksen N:o 1346/2000 13 artiklassa säädetään kuitenkin lex fori concursusin soveltamista koskevasta poikkeuksesta, jonka mukaan kyseistä oikeustointa ei voida pätevästi peräyttää, jos se, joka on saanut etua velkojia vahingoittavasta toimesta, osoittaa, että ”tähän oikeustoimeen sovellettava laki on muun jäsenvaltion kuin menettelyn aloitusvaltion laki ja että tämän lain mukaan ei ole mitään mahdollisuutta peräyttää kyseistä oikeustointa”. ( 34 )

35. Kolmanneksi on vielä korostettava, että asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklaa ei voida käyttää parantamaan esineoikeuden haltijan asemaa muihin etuoikeuksiin nähden maksukyvyttömyysmenettelyn ulkopuolella. Tässä artiklassa sallitaan toisin sanoen haltijan erillinen täytäntöönpano-oikeus muuttamatta etuoikeusjärjestelmää, jota tämän esineoikeuden osalta on noudatettava maksukyvyttömyysmenettelyn ulkopuolella. ( 35 )

2. Rajoitukset, jotka koskevat oikeuden määrittelemistä kansallisessa oikeudessa ”esineoikeudeksi” asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan soveltamisen kannalta

36. Oikeuden määrittelystä esineoikeudeksi totean heti alkuun, että asetuksessa N:o 1346/2000 viitataan kansalliseen oikeuteen, jollei asetuksen 5 artiklan 2 ja 3 kohdan säännöksistä muuta johdu. ( 36 )

37. Tässä yhteydessä, kuten jo esitin ratkaisuehdotukseni Lutz ( 37 ) 34 ja 35 kohdassa, oikeuden määrittely asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan perusteella on tehtävä selkeästi kahteen eri kertaan.

38. Ensin on tutkittava, kuuluuko oikeuden määrittäminen ”esineoikeudeksi” kansalliseen oikeuteen, jossa säännellään esineoikeuksia ennen maksukyvyttömyysmenettelyä sovellettavien lainvalintasääntöjen nojalla (lex rei sitae). ( 38 ) Näiden esineoikeuksien perustamisesta, pätevyydestä ja ulottuvuudesta säädetään siten sen paikan laissa, missä esineoikeuden kohteena oleva omaisuus sijaitsee. ( 39 )

39. Sen jälkeen, kun tarkastellun oikeuden esineoikeudellinen luonne on selvitetty lex rei sitaen kannalta, on seuraavaksi tutkittava, täyttääkö tämä oikeus asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 2 ja 3 kohdan soveltamisedellytykset. Nämä unionin oikeudessa itsenäisesti määriteltävät ( 40 ) edellytykset rajoittavat siten oikeuden kansallista määrittelyä esineoikeudeksi tämän asetuksen 5 artiklan soveltamisen kannalta. ( 41 )

40. Lisättäköön vielä muutamia huomautuksia niiden lisäksi, jotka esitin ratkaisuehdotuksessani Lutz. ( 42 )

41. Ensinnäkin Virgósin ja Schmitin selvityksen mukaan asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 2 kohdan tavoitteena on helpottaa sen 1 kohdan soveltamista. Sen tehtävänä on, kuten tämän selvityksen 100 ja 102 kohdasta ilmenee, rajoittaa oikeuden kansallista määrittelyä esineoikeudeksi sen soveltamisalalla, määräämättä kuitenkaan siitä, että esineoikeuden käsitteen määritelmä olisi itsenäinen. ( 43 )

42. Vaikuttaa kuitenkin tässä yhteydessä siltä, että se, että asetuksessa N:o 1346/2000 ei tarjota tällaista määritelmää, ei missään tapauksessa merkitse sitä, että siinä ei asetettaisi tiettyjä rajoituksia esineoikeuden käsitteelle sen 5 artiklan soveltamisen yhteydessä. Kuten Virgósin ja Schmitin selvityksen 102 kohdassa todetaan tästä, ”on otettava huomioon, että asetuksen N:o 1346/2000 5 artikla on merkittävä poikkeus menettelyn aloittamisvaltion lain soveltamisesta ja päämenettelyn universaaliudesta”. Mielestäni tästä selvityksestä ilmenee kokonaisuutena, että sen 100 ja 102 kohtaa on luettava yhdessä, koska ne täydentävät toisiaan. Koska tämä selvitys antaa hyödyllisiä tietoja asetuksen N:o 1346/2000 ( 44 ) tulkintaa varten, en usko, että tämän asetuksen 5 artiklaa tarkastelevia eri kohtia (94–106 kohta) olisi järkevää tarkastella erikseen.

43. Huomautettakoon toiseksi, että tässä samassa selvityksessä korostetaan, että esineoikeuden kansallisen käsitteen liian laajalla tulkinnalla, jolla rinnastettaisiin erityisesti oikeuksia, joihin liittyy vain mahdollisuus vaatia etuoikeutettua maksua, kuten tiettyjen etuoikeuksien osalta, tehtäisiin asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan sisältö tyhjäksi. ( 45 )

44. Vaikka kolmanneksi asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 2 kohdassa laadittu luettelo, joka koskee oikeuksia, joita lähtökohtaisesti pidetään esineoikeuksina jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä, ei ole tyhjentävä, ( 46 ) vaikuttaa siltä, että Virgósin ja Schmitin selvityksessä hyväksytään se, ( 47 ) että luettelo perustuu erityisesti siihen, että esineoikeuteen liittyy lähinnä kaksi edellytystä. ( 48 ) Kyseessä on yhtäältä ”suora ja välitön yhteys sen kohteena olevaan esineeseen, johon esineoikeuden täyttäminen vaikuttaa, ilman että tämä riippuisi siitä, kuuluuko esine henkilön omaisuuteen, tai siitä, mikä on oikeudenhaltijan suhde johonkin toiseen henkilöön”, ja toisaalta ”se, että oikeus on annettu haltijalle ehdottomalla tavalla, merkitsee sitä, että haltija voi vedota esineoikeuteensa ketä tahansa sellaista henkilöä vastaan, joka ilman hänen suostumustaan jättää oikeuden huomiotta tai loukkaa sitä, että oikeus voi pysyä voimassa, vaikka esine luovutetaan sivulliselle (siihen voidaan vedota erga omnes, niillä rajoituksilla, joita sovelletaan vilpittömässä mielessä olevan ostajan suojelemiseksi); [ja] että oikeus voi siten pysyä voimassa, vaikka sivulliset toteuttavat erillisiä täytäntöönpanotoimia ja toimia, jotka toteutetaan kollektiivisissa maksukyvyttömyysmenettelyissä (oikeuden erottamisella tai täyttämällä oikeus erikseen)”. ( 49 )

45. Muistutettakoon lopuksi, että asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 1 kohdassa säädetään, että maksukyvyttömyysmenettelyn alkaminen ei vaikuta velkojan tai sivullisen esineoikeuteen, joka kohdistuu tiettyyn omaisuuteen, eikä silloin kun kyseessä on ”ajallisesti vaihtelevan omaisuuden muodostama kokonaisuus”. Tätä artiklaa sovellettaessa esineoikeus voi toisin sanoen kohdistua paitsi tiettyyn omaisuuteen, myös omaisuuden muodostamaan kokonaisuuteen. ( 50 )

46. Nyt käsiteltävän kaltaisen julkisoikeudellisen kiinteistösuoritteen määrittelyä on siten tutkittava näiden seikkojen valossa asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklaa sovellettaessa.

a) Julkisoikeudellisen kiinteistösuoritteen määrittely sen valtion lain mukaisesti, jossa kyseinen omaisuus sijaitsee (lex rei sitae)

47. Heti alkuun on todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on yksin toimivalta todeta ja arvioida sen käsiteltäväksi saatetut tosiseikat sekä tulkita ja soveltaa kansallista oikeutta. ( 51 ) On näin ollen sen tehtävänä todeta, onko tällainen julkisoikeudellinen kiinteistösuorite kansallisen oikeuden mukaan esineoikeus.

48. Pääasian osalta ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Saksan lainsäädännön eli kyseisen kiinteistön sijaintipaikan lain mukaan pakkohuutokaupan määräämisestä tehdyn päätöksen taustalla olevat julkisoikeudelliset kiinteistösuoritesaatavat ovat GrStG:n 12 §:n mukaisesti sellaisia julkisoikeudellisia kiinteistösuoritteita, jotka ovat esineoikeuksia, joten omistajan on siedettävä kiinteistön pakkohuutokauppa AO:n 77 §:n 2 momentin ensimmäisen virkkeen nojalla. ( 52 ) Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan ne vastaavat kiinteistöpanttioikeutta eikä niitä kirjata kiinteistörekisteriin.

49. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, että kiinteistöverovelvollisuus syntyy GrStG:n 9 §:n 2 momentin mukaan vuoden alussa, joten käsiteltävässä tapauksessa ainakin ajanjaksoon 1.10.2012–5.5.2013 liittyvät saatavat ovat syntyneet ennen maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamista, joten kiinteistösuorite kattaa ne. Viimeksi mainittu on hypoteekin tavoin liitännäinen, koska se riippuu verovelan olemassaolosta. Se ei kuitenkaan välttämättä edellytä sitä, että omistaja on itse veronmaksuvelvollinen ja että hän vastaisi siitä henkilökohtaisesti. Kiinteistösuoritesaatava näet pysyy edelleen voimassa, jos kiinteistö luovutetaan sen jälkeen kun verosaatava on vahvistettu, siltä osin kuin saatava on erääntynyt ja voi olla täytäntöönpanon kohteena. Maksukyvyttömyysmenettelyn aikana verohallinnolla on julkisoikeudellisen kiinteistösuoritteen perusteella oikeus saada maksu saatavastaan erikseen ja etuoikeudella. ( 53 ) Verohallinto voi siis vaatia kiinteistön pakkohuutokauppaa, kuten tässä tapauksessa.

50. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee selvästi, että Saksan oikeuden mukaan kyseiseen kiinteistöön kohdistuva julkisoikeudellinen kiinteistösuorite on esineoikeus. Koska näin ollen kyseinen tuomioistuin on selvästi vahvistanut määritelmän ”ex lege causae”, tulee esiin kysymys siitä, voidaanko pääasian kohteena oleva kiinteistösuorite määritellä esineoikeudeksi asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklaa sovellettaessa.

51. Jotta tähän kysymykseen voitaisiin vastata, on selvitettävä, täyttyvätkö asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetyt itsenäisen määrittelyn perusteet (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 41–45 kohta).

b) Julkisoikeudellisen kiinteistösuoritteen määritteleminen asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan kannalta

52. Ensinnäkin, kuten asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 2 kohdan a alakohdasta ilmenee, esineoikeuksiin kuuluu muun muassa ”oikeus omaisuuden rahaksimuuttoon sekä oikeus saada maksu omaisuudesta tai sen tuotosta, erityisesti pantin tai kiinnityksen perusteella”. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan pääasian kohteena olevan kaltainen julkisoikeudellinen kiinteistösuorite vastaa kiinteistöpanttioikeutta. Näin ollen oikeuden haltijan, tässä tapauksessa verohallinnon, suoja taataan lähtökohtaisesti oikeudella velallisen kiinteistön pakkohuutokauppaan AO:n 77 §:n 2 momentin ensimmäisen virkkeen mukaisesti. Ennakkoratkaisupyynnöstä näet ilmenee, että verohallinnolla on maksukyvyttömyysmenettelyn aikana julkisoikeudellisen kiinteistösuoritteen perusteella oikeus saada maksu erikseen AO:n 49 §:n mukaisesti. ( 54 )

53. Toiseksi ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee niin ikään, että asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 2 kohdassa säädetyn luettelon ( 55 ) sekä Virgósin ja Schmitin selvityksessä esitettyjen ja tämän ratkaisuehdotuksen 44 kohdassa mainittujen itsenäisten määrittelyperusteiden perusteella GrStG:n 12 §:ään perustuva julkisoikeudellinen kiinteistösaatava täyttää esineoikeuden molemmat olennaiset ominaisuudet: yhtäältä se liittyy suoraan itse esineeseen, riippumatta omaisuudesta, johon kyseinen esine kuuluu, ja riippumatta suhteesta muuhun henkilöön kuin oikeuden haltijaan, ja se on toisaalta ehdoton, eli sen haltija voi vedota siihen tuomioistuimessa ketä tahansa sellaista henkilöä vastaan, joka ilman hänen suostumustaan ei ota sitä huomioon tai loukkaa sitä; se pysyy voimassa siinä tapauksessa, että esine luovutetaan sivulliselle, ja se pysyy voimassa, jos sivullinen vetoaa erillisiin oikeuksiin, ja jos kyseessä on kollektiivinen menettely, se erotetaan konkurssiomaisuudesta, johon se kuuluu, tai maksetaan erikseen.

c) Välipäätelmä

54. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen antamista tiedoista ilmenee yksiselitteisesti, että Saksan lainsäädännössä eli sen valtion kansallisessa lainsäädännössä, jossa kiinteistö sijaitsee (lex rei sitae), säädetään, että pääasian kohteena oleva julkisoikeudellinen kiinteistösuorite on kyseiseen kiinteistöön kohdistuva esineoikeus. Mainitun tuomioistuimen mukaan näet velvollisuus kiinteistösuoritteen täyttämiseen ”on edelleen voimassa luovutuksen yhteydessä, – – siihen voidaan vedota sivullista vastaan ja – – se on perustana oikeudelle erottaa vakuus konkurssiomaisuudesta maksukyvyttömyyden yhteydessä”. Tällainen oikeus täyttää näin ollen asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 2 kohdan soveltamisedellytykset.

55. Todettakoon lisäksi, että mainitun tuomioistuimen esittämien toteamusten mukaan riidanalainen kiinteistösuorite täyttää myös ”esineoikeuden” käsitteen olennaiset ominaisuudet, jotka vahvistettiin Virgósin ja Schmitin selvityksessä. ( 56 ) Se katsoo kuitenkin olevan välttämätöntä, että unionin tuomioistuin selkeyttää kysymystä siitä, onko tämä lopputulos yhteensopiva asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan tavoitteen ja tämän asetuksen kokonaisuuden kanssa.

3. Julkisoikeudellisen kiinteistösuoritteen veronluonteisuus ja tämän yhteensopivuus asetuksen N:o 1346/2000 kanssa

56. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan olennaisena tavoitteena on perustellun luottamuksen ja oikeustoimien varmuuden turvaaminen (johdanto-osan 24 perustelukappale). Tässä asetuksessa säädetään, että tämä suoja on erityisen tarpeellinen esineoikeuksien osalta, koska ne ovat erittäin merkittäviä luotonannossa. Veroviranomaisten intressit kuitenkin poikkeavat monella tavoin yksityisten lainanantajien intresseistä. ( 57 )

57. Komissio ehdottaa, että ennakkoratkaisukysymykseen pitäisi vastata kieltävästi, sillä sen mukaan ei riitä, että oikeutta pidettäisiin esineoikeutena lex rei sitaen nojalla, jotta asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklaa voitaisiin soveltaa. Pelkkä viittaus saattaisi näet osoittautua tämän saman asetuksen 4 artiklassa säädetyn lex fori concursusin (menettelyn aloittamisvaltion laki) yksinomaisen sovellettavuuden periaatteen vastaiseksi. Asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklaa pitäisi siis tulkita suppeasti, koska se on poikkeus tästä periaatteesta. ( 58 )

58. Komissio lisää, että asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan tavoite on hyväksyttävä peruste sen suppealle tulkinnalle siinä mielessä, että ainoastaan oikeuksia, joita velallinen myöntää velkojalle liiketoimen yhteydessä, on pidettävä esineoikeuksina. Tämä tavoite ei sitä vastoin kata veroviranomaisen suojaa. Jos, kuten pääasian osalta, julkisoikeudellinen kiinteistösuorite on etusijalla lainanantajan oikeuksiin nähden pakkohuutokauppamenettelyssä, sen seurauksena on jopa se, että näitä lainanantajia rangaistaan, vaikka asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklalla pyritään suojelemaan heitä.

59. Espanjan hallitus, joka katsoo, että ennakkoratkaisukysymykseen pitäisi vastata myöntävästi, sitä vastoin arvioi, että koska jäsenvaltioiden oikeusjärjestykset ja -perinteet ovat erilaisia ja jotta säilytettäisiin tämän asetuksen tehokas vaikutus, unionin lainsäätäjä on tahtonut määrittää oikeudet, jotka edellyttävät ominaisuuksiensa vuoksi ja oikeusvarmuuteen liittyvistä syistä tämän poikkeuksen myöntämistä, riippumatta siitä, määritteleekö nämä oikeudet tunnustava jäsenvaltio ne ”esineoikeuksiksi” vai ei. Sen mielestä asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan 2 kohdassa todetaan tästä syystä, että tietyt oikeudet rinnastetaan esineoikeuksiin tämän artiklan 1 kohtaa sovellettaessa.

60. On siis esitettävä seuraava kysymys: onko katsottava, että pääasian kohteena olevan julkisoikeudellisen kiinteistösuoritteen veronluonteisuus on ratkaiseva tekijä, jotta voidaan katsoa, että asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan tavoite ei kata julkisen velkojan, tässä tapauksessa veroviranomaisen suojaa?

61. Mielestäni ei.

62. Ensinnäkään asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan sanamuodon perusteella sen 1 ja 2 kohdasta ei ilmene, että luoton pitäisi olla yksityinen saatava tai että sen pitäisi lisäksi liittyä vain täysin kaupalliseen liiketoimeen. ( 59 )

63. Toiseksi, kuten olen esittänyt tämän ratkaisuehdotuksen 28 ja 29 kohdassa, asetuksen N:o 1346/2000 tavoitteiden osalta sen 5 artiklassa omaksuttu ratkaisu ei täytä ainoastaan aineellisia perusteita, kuten kaupan suojelemista siinä jäsenvaltiossa, jossa omaisuus sijaitsee, siihen liittyvien oikeuksien oikeussuojaa sekä velkojien ja sivullisten perusteltua luottamusta, vaan myös prosessuaalisia perusteita, jotka liittyvät siihen, että on välttämätöntä yksinkertaistaa ja helpottaa omaisuuden hallinnointia. Tässä yhteydessä on korostettava, että asetuksen N:o 1346/2000 tämän artiklan liian suppeassa tulkinnassa, jolla kavennettaisiin yleisesti siinä säädettyä suhteellista suojaa, ( 60 ) ei otettaisi riittävästi huomioon sen syntyhistoriaa (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 21–23 kohta) eikä tässä asetuksessa säädettyjä mekanismeja, joilla pyritään välttämään tässä säännöksessä säädetystä poikkeuksesta aiheutuvat mahdolliset ”suojan ylilyönnit” (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 32–35 kohta).

64. Kolmanneksi on korostettava, että asetuksen N:o 1346/2000 perustavanlaatuisena tavoitteena on myös syrjinnän poistaminen ja velkojien yhdenvertainen kohtelu. Sen 4 artiklan nojalla lex fori concursus määrittää siis edellytykset, jotka koskevat maksukyvyttömyysmenettelyn aloitusta, kulkua ja päättämistä sekä muun muassa velkojen etusijajärjestystä. Asetuksen N:o 1346/2000 39–42 artiklassa säädetään kuitenkin säännöistä, jotka liittyvät tietojen antamiseen velkojille ja heidän saatavaansa koskevaan ilmoitukseen. Erityisesti tämän asetuksen 39 artiklassa mainitaan nimenomaisesti jäsenvaltion veroviranomaiset. ( 61 ) Velkojien kansalaisuus ei tämän vuoksi vaikuta millään tavoin heidän saatavaansa koskevan ilmoituksen toimittamiseen, eikä heitä voida jättää maksukyvyttömyysmenettelyn ulkopuolelle sen vuoksi, että heidän toimipaikkansa on jossain muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa menettely on alkanut, eikä sen vuoksi, että heidän saatavansa ovat julkisoikeudellisia. ( 62 )

65. Tässä yhteydessä asetuksen N:o 1346/2000 40 artiklan 2 kohdassa säädetään (valtion, jossa maksukyvyttömyysmenettely on alkanut) toimivaltaiselle tuomioistuimelle ja tämän määräämälle selvittäjälle kuuluvan ilmoituksen toimittamista velkojille koskevan velvollisuuden osalta, että ilmoituksesta ”on käytävä ilmi myös, onko velkojan ilmoitettava saatava, – – jonka vakuutena on esineoikeus”, ja saman asetuksen 41 artiklassa säädetään toisaalta, että velkojan on toimitettava jäljennökset asiakirjoista, jos sellaisia on, jotka ovat todisteena hänen saatavastaan, ja ilmoitettava muun muassa, ”vetoaako hän satavansa osalta – – esinevakuutusoikeuteen – – sekä mitä omaisuutta se oikeus koskee, johon hän vetoaa”. Näin ollen asetuksen N:o 1346/2000 39–41 artiklasta ilmenee yhdessä luettuina, että tässä asetuksessa ei ole suljettu pois veroviranomaisten saatavaa koskevaa ilmoitusta, mukaan lukien tapaus, jossa niistä on annettu vakuudeksi esineoikeus.

66. Muistutettakoon lisäksi edelleen saatavaa koskevasta ilmoituksesta, että direktiiveissä 2001/24/EY ( 63 ) ja 2009/138/EY, ( 64 ) jotka liittyvät luottolaitosten tervehdyttämiseen ja likvidaatioon sekä vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminnan aloittamiseen ja harjoittamiseen, on vastaavanlaisia säännöksiä kuin asetuksen N:o 1346/2000 39 artikla, ja niissä mainitaan nimenomaisesti myös jäsenvaltioiden viranomaiset. ( 65 ) Tämä viimeksi mainittu seikka on mielestäni tämän tarkastelun kannalta merkityksellinen. Näissä artikloissa näet säädetään, että kaikkien niiden velkojien saatavia, joiden kotipaikka, asuinpaikka tai sääntömääräinen kotipaikka on muussa jäsenvaltiossa kuin kotijäsenvaltiossa, kohdellaan samalla tavalla ja samassa maksunsaantijärjestyksessä kuin sellaisia samankaltaisia saatavia, joita voivat esittää ne velkojat, joiden kotipaikka, asuinpaikka tai sääntömääräinen kotipaikka on kotijäsenvaltiossa. ( 66 )

67. Näin ollen asetuksessa N:o 1346/2000 ei mielestäni anneta mitään etuoikeutta eikä suosituimmuusasemaa julkisille saataville, mutta jos kansallinen lainsäätäjä säätää, että kansallisilla viranomaisilla on tällainen etuoikeus, suosituimmuusasema tai esinevakuus, se pitäisi tunnustaa myös muiden jäsenvaltioiden julkisoikeudellisille saataville. ( 67 ) Tämän tulkinnan merkitys liittyy mielestäni siihen, että asetus N:o 1346/2000 muodostaa yleissäädöksenä unionin oikeuden maksukyvyttömyysjärjestelmän, ja erityissäädöksiä ovat muun muassa edellisessä kohdassa mainitut direktiivit, jotka liittyvät luottolaitosten tervehdyttämiseen ja likvidaatioon sekä vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminnan aloittamiseen ja harjoittamiseen. ( 68 ) Kyseisen järjestelmän johdonmukaisuus edellyttää siten, että kaikkien näiden säädösten tulkintaongelmat ratkaistaan johdonmukaisella tavalla ja järjestelmä kokonaisuutena otetaan huomioon.

68. Nämä perustelut (ks. tämän ratkaisuehdotuksen 64–66 kohta) tosin koskevat lähtökohtaisesti asetuksen N:o 1346/2000 (ja muun muassa edellä mainittujen vastaavien direktiivien) tietojen antamista velkojille ja heidän saataviensa ilmoittamista koskevien säännösten soveltamista. Kuitenkin edellisessä kohdassa mainituista syistä asetuksen johdonmukaisuuskin vaarannettaisiin, jos julkisoikeudelliset esineoikeudet jätettäisiin tämän asetuksen 5 artiklaan liittyvän suojan ulkopuolelle.

69. Muistutettakoon neljänneksi, että unionin tuomioistuin piti jo tuomiossa Lutz ( 69 ) ulosmittauspanttioikeutta (tilisaamisiin kohdistuva ulosmittaus) esineoikeutena, vaikka se ei perustunut oikeustoimeen vaan kyseessä oli oikeus, joka oli voimassa ipso jure. ( 70 )

70. Viidenneksi olen luonnollisesti samaa mieltä siitä, että asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklaa on tulkittava suppeasti, koska se on poikkeus tai erityissääntö. Muistutettakoon kuitenkin, että pääasian kohteena oleva julkisoikeudellinen kiinteistösuorite ei tarkalleen ottaen täytä ainoastaan asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklan edellytyksiä vaan myös Virgósin ja Schmitin selvityksessä mainitut ja oikeuskirjallisuudessa puolustetut esineoikeuden itsenäistä määrittelyä kyseistä artiklaa sovellettaessa koskevat perusteet.

71. Olisi lisäksi mielestäni tämän asetuksen syntyhistorian ja sillä käyttöön otetun mekanismin vastaista, jos riidanalaisen julkisoikeudellisen kiinteistösuoritteen mahdollinen poissulkeminen voisi perustua yksinomaan yhteen sen tavoitteeseen eli kaupan suojelemiseen siinä jäsenvaltiossa, jossa omaisuus sijaitsee, ilman että otettaisiin huomioon myös tavoitteet, jotka liittyvät oikeusvarmuuteen sekä velkojien ja sivullisten perusteltuun luottamukseen, tarpeeseen yksinkertaistaa ja helpottaa omaisuuden hallinnointia sekä syrjinnän poistamiseen ja velkojien yhdenvertaiseen kohteluun.

72. Lopuksi riidanalaisen julkisoikeudellisen kiinteistösuoritteen poissulkemisella saattaisi olla merkittäviä seurauksia sellaisten jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille, jotka tunnustavat pääasian kohteena olevan kaltaiset tai vastaavat julkisoikeudelliset kiinteistösuoritteet. ( 71 )

73. Muistutettakoon tässä yhteydessä, että unionin lainsäätäjä ei ole tehnyt maksukyvyttömyysmenettelyistä annetussa uudessa asetuksessa N:o 2015/848 mitään aineellista muutosta kyseisen asetuksen 8 artiklaan, joka vastaa asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklaa. ( 72 )

V Ratkaisuehdotus

74. Edellä esitetyn perusteella ehdotan unionin tuomioistuimelle, että se vastaa Bundesgerichtshofin (ylin yleinen tuomioistuin, Saksa) esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Maksukyvyttömyysmenettelyistä 29.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1346/2000 5 artiklaa, sellaisena kuin kyseinen asetus on muutettuna 9.6.2011 annetulla neuvoston täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 583/2011, on tulkittava siten, että pääasian kohteena olevan kaltainen kiinteistöä verohallinnon hyväksi rasittava julkisoikeudellinen kiinteistösuorite kuuluu kyseistä artiklaa sovellettaessa esineoikeuden käsitteen piiriin.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: ranska.

( 2 ) Todettakoon, että ennakkoratkaisupyyntöön ei sisälly mitään tietoja siitä, mikä on Hannoversche Volksbank eG:n asema pääasian oikeudenkäynnissä.

( 3 ) Maksukyvyttömyysmenettelyistä 29.5.2000 annettu neuvoston asetus (EYVL 2000, L 160, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 9.6.2011 annetulla neuvoston täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 583/2011 (EUVL 2011, L 160, s. 52) (jäljempänä asetus N:o 1346/2000).

( 4 ) Tämä asetus on kumottu maksukyvyttömyysmenettelyistä 20.5.2015 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 2015/848 (uudelleenlaadittu) (EUVL 2015, L 141, s. 19). Viimeksi mainittua asetusta sovelletaan kuitenkin sen 84 artiklan mukaan ainoastaan niihin maksukyvyttömyysmenettelyihin, jotka aloitetaan 26.6.2017 jälkeen.

( 5 ) Muistutettakoon siitä, että konkurssit, akordit tai muut niihin rinnastettavat menettelyt oli jätetty aikaisemman tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla Brysselissä 27.9.1968 allekirjoitetun Brysselin yleissopimuksen (EYVL 1972, L 299, s. 32) (jäljempänä vuoden 1968 Brysselin yleissopimus) soveltamisalan ulkopuolelle.

( 6 ) Ensimmäinen versio yleissopimusluonnoksesta laadittiin ETY:n perustamissopimuksen 220 artiklan neljännen luetelmakohdan perusteella jo vuonna 1970. Ks. Doc. Comm. 3.327/1/XIV/70. Ks. myös Noël, J. ja Lemontey, J., Projet de convention relative à la faillite, aux concordats et aux procédures analogues, 1970, 16.775/XIV/70-E.

( 7 ) Ks. vuodelta 1980 yleissopimuksen luonnos, joka julkaistiin yhdessä J. Lemonteyn selvityksen kanssa, Bulletin des Communautés européennes, lisäosa 2/82.

( 8 ) Ks. näistä periaatteista esim. Lopucki, L. M., ”Cooperation in international bankruptcy: A post-universalist approach”, Cornell Law Review, 1999, 84/3, s. 696–762.

( 9 ) M. Virgósin ja E. Schmitin selvityksessä, joka koskee maksukyvyttömyysmenettelyistä 3.5.1996 tehtyä yleissopimusta, Euroopan unionin neuvoston asiakirja 6500/96, DRS 8 (CFC), 3 kohta (jäljempänä Virgósin ja Schmitin selvitys), todettiin, että vuoden 1980 sopimusluonnos merkitsi ”yhtä ainoaa menettelyä [joka kuuluu sen valtion yksinomaiseen toimivaltaan, jossa velallisen liiketoimien keskus sijaitsee], joka oli tunnustettava muissa sopimusvaltioissa, eikä rinnakkaisia paikallisia menettelyjä sallittu näissä muissa valtioissa. Menettelyjen yhtenäisyyden periaatetta – – ja universaaliperiaatetta noudatettiin siten tarkasti tässä luonnoksessa”. Tästä selvityksestä ilmenee, että vuoden 1980 sopimusluonnoksessa oli hyvin monimutkaisia määräyksiä.

( 10 ) Tämän luonnoksen taustalla oli eräistä kansainvälisistä konkurssinäkökohdista Istanbulissa 5.6.1990 allekirjoitettu Euroopan yleissopimus, joka tehtiin Euroopan neuvoston piirissä vireille pannuissa neuvotteluissa mutta joka ei ole tullut voimaan. Jo sen lähtökohtana oli joustavoittaa yhtenäisyyden periaatetta ja universaaliperiaatetta. Ks. tästä Convention européenne sur certains aspects internationaux de la faillite, Euroopan neuvosto, Séries de traités européennes nro 136. Ks. myös sen yleissopimuksen kanssa julkaisema selvitys. Ks. tästä yleissopimuksesta esim. Volken, P., ”L’harmonisation du droit international privé de la faillite”, Recueil de Cours de La Haye, 1991, t. 230, s. 343. Kun asiaa on tarkasteltu vertailevan oikeuden näkökulmasta, on todettu, että useissa jäsenvaltioissa etusijalla ovat ”sekajärjestelmät”. Ks. vastaavasti esim. Watté, N., ja Marquette, V., ”Les sûretés dans les faillites internationales”, yleisselvitys Bristolin vertailevan oikeuden kongressissa, European Review of Private Law, 1999, s. 287–317.

( 11 ) Tämän seurauksena sen liitteenä ollutta Virgósin ja Schmitin selvitystä ei julkaistu virallisesti. On jo korostettava, että vaikka tämä selvitys koskee vain maksukyvyttömyysmenettelyjä koskevaa yleissopimusta, oikeuskirjallisuudessa katsotaan, että siinä annetaan hyödyllisiä ohjeita asetuksen N:o 1346/2000 tulkintaa varten. Ks. vastaavasti myös julkiasiamies Jacobsin ratkaisuehdotus Eurofood IFSC (C‑341/04, EU:C:2005:579, 2 kohta).

( 12 ) Ks. Watte, N. ja Marquette, V., ”Le Règlement communautaire, du 29 mai 2000, relatif aux procédures d’insolvabilité”, Revue de droit commercial belge, 2000, s. 564.

( 13 ) Ks. vastaavasti Virgósin ja Schmitin selvitys, 5 kohta.

( 14 ) On siis kohtuullista, että tietyissä olosuhteissa luottamusta lakiin, jonka nojalla oikeus on syntynyt, suojellaan, jotta lainvalintasääntö heijastaisi sitä, miten tehokkaasti tietyt velkojat eristetään aineellisilla oikeuksilla, kuten esineoikeuksilla, maksukyvyttömyysriskin ulkopuolelle. Lisäksi tiettyjen oikeuden alojen normatiivisena tehtävänä on suojata oikeuksia, mistä esimerkkinä ovat henkilöoikeudellista asemaa koskevat oikeussäännöt. Ks. vastaavasti Virgós Soriano, M. ja Garcimartín Alférez, F. J., Comentario al Reglamento europeo de insolvencia, Thomson-Civitas, Madrid, 2003, s. 92 ja Virgós, M. ja Garcimartín, F., The European Insolvency Regulation: Law and Practice, Kluwer Law International, Haag, 2004, s. 90.

( 15 ) Kursivointi tässä.

( 16 ) Tuomio 5.7.2012, ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 17 ) Lievennetty universaalius perustuu myös mahdollisuuteen panna vireille sekundäärimenettelyjä. Ks. johdanto-osan 25 perustelukappale sekä tämän ratkaisuehdotuksen 33 kohta. Ks. myös em. teos Virgós Soriano, M. ja Garcimartín Alférez, F., s. 27.

( 18 ) Tuomio 5.7.2012, ERSTE Bank Hungary (C‑527/10, EU:C:2012:417, 39 kohta). Ks. myös asetuksen N:o 1346/2000 johdanto-osan 24 perustelukappale.

( 19 ) Näitä poikkeuksia on tulkittava pikemminkin erityissääntöinä kuin ”poikkeuksina”. Ks. tästä em. teos Virgós Soriano, M. ja Garcimartín Alférez, F. J., s. 98, sekä em. teos Virgós, M. ja Garcimartín, F., s. 96.

( 20 ) Korostettakoon, että asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklassa oletetaan, että omaisuus sijaitsee muun kuin vilpillisen menettelyn perusteella muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa maksukyvyttömyysmenettely on alkanut. Ks. tästä Virgósin ja Schmitin selvitys, 105 kohta, ja Ingelmann, T., ”Article 5”, K. Pannen (toim.), European Insolvency Regulation, De Gruyter Recht, Berliini, 2007, s. 252.

( 21 ) Virgósin ja Schmitin selvitys, 97 kohta. Ks. myös Moss, G., Fletcher, I. F. ja Isaacs, S., Moss, Fletcher and Isaacs on the EC Regulation on Insolvency Procedures, Oxford University Press, 3. painos, 2016, s. 170.

( 22 ) Virgósin ja Schmitin selvitys, 97 kohta.

( 23 ) Ks. vastaavasti em. teos Virgós, M. ja Garcimartín, F., s. 92.

( 24 ) Tuomio 5.7.2012, ERSTE Bank Hungary (C-527/10, EU:C:2012:417, 41 kohta). Ks. myös tuomio 16.4.2015Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227, 27 kohta).

( 25 ) Tuomio 5.7.2012, ERSTE Bank Hungary (C-527/10, EU:C:2012:417, 42 kohta).

( 26 ) Jotta tätä artiklaa voitaisiin soveltaa, teleologinen tulkinta edellyttää, että kaikki toimet, jotka ovat tarpeen esineoikeuden perustamiseksi, on toteutettu ennen maksukyvyttömyysmenettelyn alkamista. Jos esineoikeus on perustettu menettelyn alkamisen jälkeen, sovelletaan asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklaa. Ks. Virgósin ja Schmitin selvitys, 95 ja 96 kohta; em. teos Virgós Soriano, M. ja Garcimartín Alférez, F. J., s. 96 ja 101, sekä em. teos Moss, G., Fletcher, I. F. ja Isaacs, S., s. 171 ja 347.

( 27 ) Ks. tämän säännöksen aineellisoikeudellisesta sisällöstä Virgósin ja Schmitin selvitys, 99 kohta; em. teos Virgós, M. ja Garcimartín, F., s. 163; em. teos Ingelmann, T., ”Article 5”, s. 250; em. teos Moss, G., Fletcher, I. F. ja Isaacs, S., s. 346; Hess, B., Oberhammer, P. ja Pfeiffer, T., European Insolvency Law. The Heidelberg-Luxembourg-Vienna Report on the Application of the Regulation No 1346/2000/EC on Insolvency Proceedings, Beck-Hart-Nomos, C. H., München/Oxford, 2014, s. 178, ja Klyta, W., Uznanie zagranicznych postępowań upadłościowych, Oficyna Wolters Kluwer business, Varsova, 2008, s. 149. Ks. myös Haubold, J., Gebauer, M. ja Wiedmann, T., Zivilrecht unter europäischem Einfluss, 2. painos, Stuttgart ym., 2010, 32 luku, 110 kohta.

( 28 ) Tuomiossa 10.9.2009, German Graphics Graphische Maschinen (C‑292/08, EU:C:2009:544, 35 kohta) todettiin näet asetuksen N:o 1346/2000 7 artiklasta, joka vastaa saman asetuksen 5 artiklaa, että ”kyseinen säännös on toisin sanoen ainoastaan aineellisoikeudellinen sääntö, jonka tarkoituksena on suojella myyjää sellaisen omaisuuden osalta, joka sijaitsee maksukyvyttömyysmenettelyn aloitusvaltion ulkopuolella”. Em. teoksen Hess, B., Oberhammer, P., ja Pfeiffer, T., mukaan 17 jäsenvaltion oikeuskirjallisuudessa 5 artiklaa pidettiin suurimmaksi osaksi aineellisoikeudellisena säännöksenä (s. 181).

( 29 ) Suoja voi olla ehdoton, jos velallisella ei ole toimipaikkaa jäsenvaltiossa, jossa omaisuus sijaitsee. Sen sijaan sovelletaan mitättömyyttä, pätemättömyyttä tai peräyttämistä koskeviin vaatimuksiin liittyvää järjestelyä. Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 33 ja 34 kohta.

( 30 ) Ks. vastaavasti em. teos Moss, G., Fletcher, I. F. ja Isaacs, S., s. 347. Ks. myös asetuksen N:o 1346/2000 27 artikla.

( 31 ) Ks. vastaavasti Virgósin ja Schmitin selvitys, 99 ja 173 kohta ja em. teos Virgós Soriano, M. ja Garcimartín Alférez, F. J., s. 106 ja 236. Ks. vastaavasti myös em. teos Moss, G., Fletcher, I. F. ja Isaacs, S., s. 348 ja Porzycki, M., Zabezpieczenia rzeczowe w transgranicznym postępowaniu upadłościowym w Unii Europejskiej, Czasopismo kwartalne całego prawa handlowego, upadłościowego oraz rynku kapitałowego, nro 3 (5) 2008, s. 405.

( 32 ) Ks. tästä tuomio 16.4.2015, Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227) ja kyseisessä asiassa antamani ratkaisuehdotus (C-557/13, EU:C:2014:2404). Ks. myös asetuksen N:o 1346/2000 7 artiklan 3 kohta.

( 33 ) Viimeksi mainittujen osalta noudatetaan yleisiä lainvalintasääntöjä. Nämä yleiseen oikeuteen perustuvat kanteet tutkitaan kuitenkin ainoastaan siinä tapauksessa, että lex fori concursus sen sallii. Em. teos Virgós, M. ja Garcimartín, F., s. 135.

( 34 ) Ks. asetuksen N:o 1346/2000 13 artiklan soveltamisalasta tuomio 16.4.2015, Lutz (C‑557/13, EU:C:2015:227, 32–49 kohta) sekä kyseisessä asiassa antamani ratkaisuehdotus (C-557/13, EU:C:2014:2404, 56–61 kohta).

( 35 ) Em. teos Virgós Soriano, M. ja Garcimartín Alférez, F. J., s. 100.

( 36 ) Muistutettakoon, että asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklaa sovellettaessa kyseisen artiklan 3 kohdassa pidetään esineoikeutena suoraan ja itsenäisesti kansalliseen lakiin nähden oikeutta, joka on merkitty rekisteriin ja on sivullisiin nähden tehokas. Se on siten ainoa poikkeus tästä asetuksesta sen 5 artiklan yhteydessä, jossa viitataan lex rei sitae -sääntöön. Ks. Virgósin ja Schmitin selvitys, 101 kohdan loppuosa. Ks. myös em. teos Virgós Soriano, M. ja Garcimartín Alférez, F. J., s. 99.

( 37 ) C‑557/13, EU:C:2014:2404.

( 38 ) Em teos Ingelmann, T., ”Article 5”, s. 253.

( 39 ) Virgósin ja Schmitin selvitys, 95 ja 100 kohta.

( 40 ) Ks. tästä Veder, P. M., Cross-border insolvency proceedings and security rights: a comparison of Dutch and German law, the EC Insolvency Regulation and the UNCITRAL Model Law on Cross-Border Insolvency, Deventer, 2004, s. 334–336: ”An independent interpretation of rights in rem is facilitated by the references that the second paragraph contains of the types of rights Art. 5 IR refers to”. Ks. myös em. teos Klyta, W., s. 150.

( 41 ) Virgósin ja Schmitin selvitys, 100 kohta. Ks. myös em. teos Virgós, M. ja Garcimartín, F., s. 96.

( 42 ) C‑557/13, EU:C:2014:2404.

( 43 ) Em teos Virgós, M. ja Garcimartín, F., s. 96: ”Its function [of article 5] is to operate as a limit to the characterization of a right as a right in rem for the purposes of Article 5. Only those rights conferred by national laws that conform to its typological characterization are protected by Article 5.1 of Regulation.”

( 44 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen alaviite 11.

( 45 ) Virgósin ja Schmitin selvitys, 102 kohta.

( 46 ) ”Edellä 1 kohdassa tarkoitettuja oikeuksia ovat erityisesti – –”. Kursivointi tässä.

( 47 ) Ks. kyseisen selvityksen 103 kohta.

( 48 ) Tässä selvityksessä viitataan myös Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevaan yleissopimukseen sekä sen tulkintaa Euroopan yhteisöjen tuomioistuimessa koskevaan 9.10.1978 tehtyyn yleissopimukseen liittyvän Schlosserin selvityksen (EYVL 1979, C 59, s. 71) 166 kohtaan.

( 49 ) Virgósin ja Schmitin selvitys, 103 kohta, ja em. teos Moss, G., Fletcher, I. F. ja Isaacs, S., s. 173.

( 50 ) Tämä pätee erityisesti ”floating charges” -nimisiin rasitteisiin, jotka tunnetaan Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin oikeudessa ja joita voidaan näin ollen pitää esineoikeuksina asetusta N:o 1346/2000 sovellettaessa. Ks. Virgósin ja Schmitin selvitys, 104 kohta ja em. teos Moss, G., Fletcher, I. F. ja Isaacs, S., s. 172.

( 51 ) Tuomio 25.10.2012, Rintisch (C‑553/11, EU:C:2012:671, 15 kohta).

( 52 ) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että vaikka GrStG:ssä ei määritellä käsitettä ”julkisoikeudellinen (kiinteistö)suorite” (öffentliche Last), vallitsee yksimielisyys siitä, että kyseessä on maksuvelvollisuus, joka perustuu julkisoikeuteen, se on täytettävä toistuvin tai ainutkertaisin rahasuorituksin ja se edellyttää velallisen henkilökohtaisen vastuun lisäksi kiinteistöön kohdistuvaa esinevakuutta. Kursivointi tässä.

( 53 ) Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee myös, että pakkohuutokauppalain 10 §:n 1 momentin 3 kohdan nojalla pakkohuutokauppamenettelyssä kuluvan vuoden ja kahden edellisen vuoden kiinteistöverosaatavat saavat etuoikeuden. Myyntituottoa jaettaessa nämä saatavat saavat siten etuoikeuden muun muassa velkojien kiinteistöpanttioikeuksiin, kuten hypoteekkeihin ja kiinteistövelkoihin nähden.

( 54 ) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää tässä yhteydessä, että tämän tyyppiset kiinteistösuoritteet poikkeavat”roomalaiseen oikeuteen perustuvien oikeusjärjestysten mukaisista”etuoikeuksista, joiden haltijat voivat saada vain maksun saatavastaan etusijalla ja joista todetaan, että niihin ei sovelleta asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklaa. Kursivointi tässä.

( 55 ) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa myös käsitteeseen ”esineoikeus”, joka on tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 (EYVL 2001 L 12, s. 1) taustalla, mihin viitataan myös Virgósin ja Schmitin selvityksen 103 kohdassa.

( 56 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 44 kohta.

( 57 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 16 kohta.

( 58 ) Komissio viittaa tässä yhteydessä Virgósin ja Schmitin selvityksen 97 kohtaan mainitsematta tämän selvityksen muita kohtia.

( 59 ) Ubi lex non distinguit, nec nos distinguere debemus.

( 60 ) Omaisuuden hallinnoinnin yksinkertaistaminen on yksi tämän asetuksen institutionaalisista tavoitteista. Ks. vastaavasti em. teos Virgós, M. ja Garcimartín, F., s. 92, 106 ja 107. Oikeuskirjallisuudessa mainitaan esimerkkeinä suppeasta tulkinnasta yritykset rajoittaa poikkeuksen ulottuvuutta konkurssimenettelyissä tai puolustautuminen sillä, että asetuksen N:o 1346/2000 5 artikla koskee lainvalintaa eikä ole aineellisoikeudellinen säännös. Sama teos, s. 106.

( 61 ) Kyseisessä artiklassa säädetään, että ”velkojalla, jolla on asuin- tai kotipaikka taikka sääntömääräinen kotipaikka muussa jäsenvaltiossa kuin menettelyn aloitusvaltiossa, mukaan lukien jäsenvaltion veroviranomaiset ja sosiaaliturvaviranomaiset, on oikeus ilmoittaa vaatimuksensa kirjallisesti maksukyvyttömyysmenettelyssä”. Kursivointi tässä.

( 62 ) Oikeuskirjallisuudessa katsotaan, että vaikka tämä artikla koskee vain saatavaa koskevaa ilmoitusta, osinkojen maksun osalta ei ole myöskään mahdollista syrjiä velkojia eikä myöskään veroviranomaisia loukkaamatta asetuksen N:o 1346/2000 39 artiklan tarkoitusta. Ks. vastaavasti Fletcher, I. F., Insolvency in Private International Law, 2. painos, Oxford University Press, 2005, s. 436.

( 63 ) Luottolaitosten tervehdyttämisestä ja likvidaatiosta 4.4.2001 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EYVL 2001, L 125, s. 15), sellaisena kuin se on muutettuna 15.5.2014 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2014/59/EU (EUVL 2014, L 173, s. 190).

( 64 ) Vakuutus- ja jälleenvakuutustoiminnan aloittamisesta ja harjoittamisesta (Solvenssi II) 25.11.2009 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2009/138/EY (uudelleenlaadittu toisinto) (EUVL 2009, L 335, s. 1). Tämä direktiivi on kumonnut vakuutusyritysten tervehdyttämisestä ja likvidaatiosta 19.3.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/17/EY (EYVL 2001, L 110, s. 28).

( 65 ) Direktiivin 2001/24 16 artiklan 1 kohdassa ja direktiivin 2009/138 282 artiklan 1 kohdassa (aiemmin direktiivin 2001/17 16 artiklan 1 kohta) säädetään, että jokaisella velkojalla, jonka kotipaikka, asuinpaikka tai sääntömääräinen kotipaikka on muussa jäsenvaltiossa kuin kotijäsenvaltiossa, mukaan lukien jäsenvaltioiden julkiset viranomaiset, on oikeus ilmoittaa saatavansa tai tehdä saataviinsa liittyviä kirjallisia huomautuksia. Kursivointi tässä. Ks. näistä artikloista Moss, G. ja Wessels, B., EU Banking and Insurance Insolvency, Oxford University Press, 2006, s. 76 ja 136. Ks. ”kotijäsenvaltion” määritelmästä direktiivin 2001/24 2 artikla ja direktiivin 2009/138 268 artiklan 2 kohdan a alakohta. Sama teos, s. 53 ja 114.

( 66 ) Oikeuskirjallisuudessa on katsottu tässä yhteydessä myös, että ”it would seem contrary to the coherence of the Community law system to allow any other solution in the context of this Regulation”, em. teos Virgós, M. ja Garcimartín, F., s. 150 ja 151.

( 67 ) Sama teos, s. 151: ”The same argument can be made in favour of admitting claims of Member States’ public authorities other than tax or social security authorities”.

( 68 ) Erityisesti sivullisen esineoikeuksia koskeva direktiivin 2009/138 286 artikla on samankaltainen kuin asetuksen N:o 1346/2000 5 artikla.

( 69 ) Tuomio 16.4.2015 (C‑557/13, EU:C:2015:227, 27 ja 28 kohta).

( 70 ) Tämä esineoikeus perustui maksukehotuksen tiedoksi antamiseen velalliselle. Oikeuskirjallisuuden mukaan asetuksen N:o 1346/2000 5 artiklassa tarkoitetut esineoikeudet eivät ole ainoastaan esineoikeuksia, jotka perustuvat oikeustoimeen, vaan myös esineoikeuksia, jotka syntyvät ja aiheutuvat ilman eri toimenpiteitä (ipso jure). Em. teos Porzycki, M., s. 405.

( 71 ) Rasitteista, joita perustetaan ilman eri toimenpiteitä valtion hyväksi, kun se on velkojana, säädetään ilmeisesti esim. Itävallan ja Tanskan oikeudessa (asetus ei koske Tanskan kuningaskuntaa). Kreikan oikeudessa säädetään ilmeisesti valtion etuoikeudesta, jonka perusteella veroviranomaiset voivat takavarikoida kiinteistöjä saadakseen maksun verosaatavistaan. Kansalliset lainsäätäjät ovat niin ikään turvautuneet laissa säädettyihin, usein julkisoikeudellisiin esineoikeuksiin (lakisääteisiin hypoteekkeihin), kuten näyttää olevan esimerkiksi Ranskan, Puolan tai Portugalin oikeudessa. Ne ovat säätäneet myös rasitteista, jotka kohdistuvat irtaimeen omaisuuteen tarkoituksena taata julkisten saatavien periminen esimerkiksi Ranskan oikeudessa laillisen etuoikeuden, Puolan oikeudessa verottajan panttioikeuden tai Kyproksen, Tanskan, Suomen tai Ruotsin oikeudessa meripanttioikeuden muodossa.

( 72 ) Ks. johdanto-osan 22 ja 68 perustelukappale. Ks. vastaavasti em. teos Moss, G., Fletcher, I. F. ja Isaacs, S., s. 455.