ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
120

Viidennen ja viimeisen valitusperusteen osalta on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 124 kohdassa muistuttanut vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, jonka mukaan SEUT 296 artiklan toisessa alakohdassa edellytettyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimenpiteen luonteen mukaisia ja niistä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen tehneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, ja siten, että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille päätös on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, koska sitä, ovatko päätöksen perustelut SEUT 296 artiklan mukaisia, on arvioitava paitsi päätöksen sanamuodon myös asiayhteyden ja kaikkien asiaa koskevien oikeussääntöjen suhteen (yhdistetyt asiat C-341/06 P ja C-342/06 P, Chronopost ja La Poste v. UFEX ym., tuomio 1.7.2008, Kok., s. I-4777, 88 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain Mediaset SpA (jäljempänä Mediaset) ja Ministero dello Sviluppo economico ja joka koskee sellaisen valtiontuen takaisinperintää, jonka Italian tasavalta on myöntänyt Mediasetille sellaisen järjestelmän mukaisesti, joka koskee tukia maksutelevisiopalveluita tarjoaville maanpäällisen verkon digitelevisioyhtiöille ja kaapeliverkossa maksutelevisiotoimintaa harjoittaville yhtiöille ja joka on todettu sisämarkkinoille soveltumattomaksi valtiontuesta C 52/2005 (ex NN 88/2005, ex CP 101/2004), jonka Italian tasavalta on toteuttanut tukemalla digisovittimien hankintaa, 24.1.2007 tehdyllä komission päätöksellä 2007/374/EY (EUVL L 147, s. 1; jäljempänä päätös 2007/374).
13

Kyseisen asetuksen 8 §:n 8 ja 9 momentissa säädetään seuraavaa: ”8. Jos [Autorità] katsoo, että mainonta on harhaanjohtavaa tai että jokin vertailevan mainonnan sisältämä viesti on laiton, se kieltää sen julkaisemisen, jollei sitä vielä ole saatettu yleisön tietoon, tai julkaisemisen jatkamisen, jos se on jo aloitettu. Kyseisessä päätöksessä voidaan määrätä, että elinkeinonharjoittajan on maksettava päätöksen, myös sen otteen, ja mahdollisesti erityisen oikaisuilmoituksen julkaisemisesta aiheutuvat kulut, jotta vältetään harhaanjohtavan mainonnan tai vertailevan mainonnan sisältävän laittoman viestin vaikutusten jatkuminen. 9. [Autoritàn] on mainonnan julkaisemisen kieltämistä koskevassa päätöksessä lisäksi määrättävä rahamääräinen hallinnollinen seuraamus, jonka määrä on 5 000–500 000 euroa aina sen mukaan, mikä on rikkomisen vakavuus ja kesto. Jos mainonnasta saattaa aiheutua vaaraa terveydelle tai turvallisuudelle taikka jos se koskee suoraan tai välillisesti alaikäisiä taikka nuoria henkilöitä, seuraamuksen on oltava määrältään vähintään 50000 euroa.”
Kun otetaan huomioon komissiolla sakon määrän laskennassa oleva laaja harkintavalta, yritysten yhdenvertaisen kohtelun periaatteen edellyttämää eroa sakon määrissä ei välttämättä tarvitse toteuttaa vahvistettaessa rikkomisen vakavuuskerrointa ja lisäsummakerrointa, vaan kyseessä olevien yritysten erot ja niille ominaiset olosuhteet voidaan tarvittaessa huomioida sakon laskemisen jossakin toisessa vaiheessa, kuten esimerkiksi mukautettaessa perusmäärää raskauttavien ja lieventävien seikkojen mukaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 28 ja 29 kohdan nojalla, tai sakon perusmäärän laskemiseksi vuoden 2006 suuntaviivojen 13 kohdan mukaisesti huomioon otetun myynnin arvon yhteydessä, koska kyseinen arvo kuvastaa kunkin osallistuvan yrityksen osalta sen osallistumisen merkitystä kyseessä olevassa rikkomisessa. Viimeksi mainitun kohdan tavoitteena on käyttää yritykselle määrättävän sakon laskentapohjana määrää, joka kuvastaa rikkomisen taloudellista merkitystä ja kyseisen yrityksen suhteellista osuutta siinä.

Vaikka SEUT 101 artiklan määräysten rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi ja tämän jälkeen määrättävän sakon suuruuden vahvistamiseksi on mahdollista ottaa huomioon muun muassa kyseisen rikkomisen maantieteellinen ulottuvuus ja sen kohteena olevien tuotteiden määrä, pelkästään se, että rikkominen kattaa suuremman maantieteellisen alueen ja suuremman tuotemäärän kuin jokin toinen rikkominen, ei voi väistämättä merkitä sitä, että ensin mainittua rikkomista on kokonaisuudessaan tarkasteltuna ja etenkin sen luonteen perusteella pidettävä vakavampana kuin viimeksi mainittua rikkomista ja että sen on katsottava oikeuttavan sen, että rikkomisen vakavuuskerroin ja lisäsummakerroin vahvistetaan suuremmiksi kuin kertoimet, jotka on otettu huomioon jälkimmäisestä rikkomisesta seuraamukseksi määrättävän sakon laskemiseksi.

(ks. 48 kohta)
Silloin, kun toinen yritys hankkii omistukseensa yrityksen, jonka komissio katsoo olevan vastuussa SEUT 101 artiklan rikkomisesta ja joka säilyttää tämän toisen yrityksen sisällä tytäryhtiönä erillisen taloudellisen yksikön aseman, komission on otettava huomioon kunkin taloudellisen yksikön oma liikevaihto ostotapahtumaa edeltävältä ajanjaksolta asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa vahvistettua 10 prosentin ylärajaa edellisen tilikauden liikevaihdosta niihin mahdollisesti soveltaessaan.

Tästä on todettava, että sen tavoitteena, että 23 artiklan 2 kohdassa on vahvistettu yläraja, joka on 10 prosenttia kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen liikevaihdosta, on etenkin välttää se, että kyseistä ylärajaa suuremman sakon määräämisellä ylitetään mainitun yrityksen maksukyky ajankohtana, jolloin sen katsotaan olevan vastuussa rikkomisesta ja komissio määrää sille rahamääräisen seuraamuksen. Tämä toteamus saa tukea asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisesta alakohdasta, jossa edellytetään, että 10 prosentin yläraja lasketaan nojautumalla komission päätöstä, jolla rikkomisesta määrätään seuraamus, edeltävän vuoden tilikauteen. Tällaista vaatimusta noudatetaan täysin silloin, kun kyseinen yläraja määritetään pelkästään tytäryhtiön liikevaihdon perusteella sen sakon osalta, joka sille on määrätty yksin ajanjaksolta, joka edeltää ajankohtaa, jona emoyhtiö hankki sen omistukseensa.

Tästä seuraa, että koska emoyhtiön ei voida katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjen rikkomisesta ennen kuin se on hankkinut tytäryhtiön omistukseensa, komission on otettava 10 prosentin ylärajan laskemiseksi huomioon kyseisen tytäryhtiön liikevaihto tilikaudelta, joka edeltää sen päätöksen antamisvuotta, jolla rikkomisesta määrätään seuraamus. On näin ollen niin, että kun tehdään ero ensimmäisen ajanjakson, jolta tytäryhtiön katsotaan olevan yksin vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, ja toisen ajanjakson, jolta emoyhtiön katsotaan olevan yhteisvastuussa tytäryhtiönsä kanssa rikkomisesta, välillä, komission on asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla selvitettävä, pysyykö sakon osa, jonka maksamisesta emoyhtiö ei ole yhteisvastuussa, yksinomaan tytäryhtiön liikevaihtoon perustuvan 10 prosentin ylärajan alapuolella.

(ks. 44 ja 46–50 kohta)
Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Perustelut – Perusteluvelvollisuuden laajuus – Iraniin kohdistetut rajoittavat toimenpiteet – Ydinaseiden levittämiseen osallistuvien tai sitä tukevien henkilöiden, yhteisöjen tai elinten varojen jäädyttäminen – Vähimmäisedellytykset

(SEUT 296 artikla; neuvoston päätökset 2010/413/YUTP, 2010/644/YUTP ja 2011/783/YUTP; neuvoston asetukset N:o 423/2007, N:o 668/2010, N:o 961/2010, N:o 1245/2011 ja N:o 267/2012)
Näin ollen kansallinen lainsäädäntö, jolla säännellään yhteissijoitusyritysten osuuksia omistavien sijoittajien tulojen verottamista ja jossa säädetään erilaisista verotustavoista sen mukaan, noudattaako asianomainen ulkomainen sijoitusrahasto kansallisia säännöksiä, on toimenpide, joka koskee mainitussa nimikkeistössä tarkoitettuja pääomanliikkeitä.

SEUT 56 ja SEUT 63 artiklan sanamuodosta sekä näiden artiklojen sijaintipaikasta EUT‑sopimuksen IV osaston kahdessa eri luvussa ilmenee, että vaikka nämä määräykset liittyvätkin kiinteästi toisiinsa, niillä on ollut tarkoitus säännellä eri tilanteita ja että kummallakin niistä on erillinen soveltamisalansa. Sen määrittämiseksi, kuuluuko kansallinen lainsäädäntö jommankumman EUT‑sopimuksessa taatun perusvapauden soveltamisalaan, on otettava huomioon kyseisen lainsäädännön tarkoitus.

Kansallinen lainsäädäntö, jonka tarkoitus pääasiallisesti koskee rahoituspalvelujen tarjoamista, kuuluu palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien EUT‑sopimuksen määräysten soveltamisalaan, vaikka siihen liittyisi pääomanliikkeitä tai se saattaisi johtaa sellaisiin.

SEUT 64 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan kuuluvat sitä vastoin kansalliset toimenpiteet, joiden tarkoitus ainakin pääasiallisesti koskee pääomanliikkeitä.

SEUT 64 artiklan 1 kohdan soveltamista koskeva ratkaiseva edellytys koskee näin ollen pääomanliikkeiden ja rahoituspalvelujen tarjoamisen välistä syy-yhteyttä eikä riidanalaisen kansallisen toimenpiteen henkilöllistä soveltamisalaa tai sen liittymistä pikemminkin tällaisten palvelujen tarjoajaan kuin niiden vastaanottajaan.

(ks. 30–32, 34 ja 39 kohta)
Komissiolla asetuksen N:o 1/2003 20 artiklan 2 kohdan nojalla oleva tarkastusvalta rajoittuu siihen, että komission toimihenkilöillä on lupa muun muassa päästä osoittamiinsa tiloihin, saada nähtäväkseen pyytämänsä asiakirjat ja ottaa niistä kopiot sekä nähdä osoittamiensa kalusteiden sisällön.

Lisäksi asetuksen N:o 1/2003 20 artiklan 6 ja 7 kohdan mukaisesti tarkastuksen suorittamiseksi on haettava tuomioistuimen lupaa, kun kyseisen yrityksen vastustaessa tarkastusta asianomainen jäsenvaltio antaa välttämätöntä apua pyytäen tarvittaessa poliisin tai vastaavan lainvalvontaviranomaisen virka-apua ja kun kansallisen oikeuden mukaan edellytetään tällaista lupaa. Lupaa voidaan pyytää myös turvaamistoimenpiteenä. Lisäksi saman asetuksen 20 artiklan 8 kohdassa tarkennetaan, että vaikka kansallinen tuomioistuin tarkistaa muun muassa sen, etteivät suunnitellut pakkokeinot ole tarkastuksen kohteeseen nähden mielivaltaisia eivätkä liiallisia, niiden tarpeellisuutta ei kuitenkaan voida kyseenalaistaa. Samassa säännöksessä säädetään, että laillisuutta valvoo jälkikäteen ainoastaan unionin tuomioistuin.

Näin ollen se, että tuomioistuimelta ei ole haettu etukäteen lupaa, ei sellaisenaan tee tarkastustoimenpiteestä lainvastaista.

Tässä yhteydessä tuomioistuimelta etukäteen haetun luvan puuttuminen voidaan korvata jälkikäteisellä tuomioistuinvalvonnalla, joka näin ollen on perustavaa laatua oleva tae kyseisen tarkastustoimenpiteen yhteensoveltuvuudesta Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan kanssa. Näin on nimenomaan Euroopan unionissa toteutettuun järjestelmään kuuluvassa tapauksessa, koska asetuksen N:o 1/2003 20 artiklan 8 kohdassa todetaan nimenomaisesti, että unionin tuomioistuin on toimivaltainen valvomaan komission tekemän tarkastuspäätöksen laillisuutta. Mainittu valvonta tarkoittaa, että unionin tuomioistuinten on tehtävä kantajan kanneperusteidensa tueksi esittämien seikkojen pohjalta täysi tutkinta, eli käsiteltävä sekä oikeudellisia seikkoja että tosiseikkoja.

(ks. 23–25 ja 32–34 kohta)
Asia C‑424/13

Zuchtvieh-Export GmbH

vastaan

Stadt Kempten

(Bayerischer Verwaltungsgerichtshofin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Maatalous — Asetus (EY) N:o 1/2005 — Eläinten suojelu kuljetuksen aikana — Pitkä kuljetus jäsenvaltiosta kolmanteen valtioon — 14 artiklan 1 kohta — Reittisuunnitelmaan liittyvä tarkastus, joka lähtöpaikan toimivaltaisen viranomaisen on suoritettava ennen pitkiä kuljetuksia — Tämän säännöksen sovellettavuus kuljetusmatkan Euroopan unionin alueen ulkopuolella tapahtuvaan osaan — Kyseisessä asetuksessa vahvistettujen vaatimusten sovellettavuus tähän kuljetusmatkan osaan”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 23.4.2015

Maatalous – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Eläinten suojelu kuljetuksen aikana – Sovellettavat yleiset edellytykset – Reittisuunnitelman tarkastus, jonka lähtöpaikan toimivaltainen viranomainen suorittaa ennen pitkiä kuljetuksia – Toimivaltaisen viranomaisen valtuudet valvoa järjestelyitä kuljetusmatkan unionin alueen ulkopuolella tapahtuvan osan osalta

(SEUT 13 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2005 14 artiklan 1 kohta)

Eläinten suojelusta kuljetuksen ja siihen liittyvien toimenpiteiden aikana annetun asetuksen N:o 1/2005 14 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jotta lähtöpaikan toimivaltainen viranomainen voi hyväksyä kuljetuksen, jossa on kyse kotieläiminä pidettävien muiden kuin rekisteröityjen hevoseläinten sekä nauta-, lammas-, vuohi- ja sikaeläinten pitkästä kuljetuksesta, joka alkaa Euroopan unionin alueella ja jatkuu kyseisen alueen ulkopuolella, kuljetuksen järjestäjän on esitettävä reittisuunnitelma, joka on – kun otetaan huomioon suunnitellut tätä kuljetusta koskevat järjestelyt – realistinen ja jonka perusteella voidaan katsoa, että tämän asetuksen säännöksiä noudatetaan myös sillä kyseisen kuljetusmatkan osalla, joka tapahtuu kolmansien maiden alueella, ja että jos asia ei ole näin, kyseisellä viranomaisella on valtuudet vaatia sitä, että näitä järjestelyitä muutetaan niin, että näiden säännösten noudattaminen varmistetaan koko tämän kuljetusmatkan osalta.

Asetuksen N:o 1/2005 14 artiklassa ei nimittäin säädetä eläinten kuljetusten, joiden lähtöpaikka on unionin alueella ja määräpaikka kolmannessa maassa, osalta erityisestä hyväksymisjärjestelmästä, joka eroaisi siitä, jota sovelletaan unionissa tapahtuviin kuljetuksiin. Tässä yhteydessä eläinten hyvinvoinnin suojeleminen on yleisen edun mukainen oikeutettu tavoite, jonka tärkeys näkyy muun muassa siinä, että jäsenvaltiot ovat hyväksyneet eläinten suojelusta ja hyvinvoinnista tehdyn, EY:n perustamissopimukseen liitetyn pöytäkirjan, johon asetus N:o 1/2005 perustuu ja jota vastaa nykyisin SEUT 13 artikla, joka on EUT-sopimuksen yleisesti sovellettava määräys, joka sisältyy kyseisen sopimuksen periaatteita koskevaan ensimmäiseen osaan.

(ks. 35, 47 ja 56 kohta sekä tuomiolauselma)
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 90/232 – sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2005/14 – 2 artiklaa on tulkittava siten, ettei kyseisessä artiklassa tarkoitetun yhden vakuutusmaksun käsitettä vastaa vakuutusmaksu, jonka määrä vaihtelee sen mukaan, onko vakuutettua ajoneuvoa tarkoitus käyttää yksinomaan sen jäsenvaltion alueella, jossa ajoneuvon pysyvä kotipaikka on, vai koko Euroopan unionin alueella. Mainitun 2 artiklan säännökset koskevat nimittäin paitsi vakuutuksenantajan ja vahingonkärsijän välisiä suhteita, myös vakuutuksenantajan ja vakuutetun välisiä suhteita. Kyseiset säännökset merkitsevät erityisesti sitä, että vastikkeena siitä, että vakuutettu maksaa yhden vakuutusmaksun, vakuutuksenantaja ottaa lähtökohtaisesti kannettavakseen riskin siitä, että se joutuu suorittamaan korvauksia sellaisen mahdollisen onnettomuuden vahingonkärsijöille, jossa vakuutettu ajoneuvo on osallisena, ja näin riippumatta siitä, minkä unionin jäsenvaltion alueella kyseistä ajoneuvoa käytetään ja missä onnettomuus tapahtuu. Määrältään vaihteleva vakuutusmaksu merkitsee sitä, että – sen vastaisesti, mitä kyseisessä artiklassa säädetään – edellytykseksi sille, että vakuutuksenantaja sitoutuu ottamaan kannettavakseen riskin, joka aiheutuu mainitun ajoneuvon käyttämisestä sen jäsenvaltion ulkopuolella, jossa kyseisen ajoneuvon pysyvä kotipaikka on, asetetaan lisävakuutusmaksun suorittaminen.

(ks. 29–31 kohta sekä tuomiolauselma)
Viivästyskorkojen maksaminen on kumoamistuomion SEUT 266 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettu täytäntöönpanotoimenpide siltä osin kuin sillä on tarkoitus hyvittää kiinteämääräisesti sitä, ettei ole voitu käyttää komission maksettavaksi kuuluvaa saatavaa, ja kannustaa velallista panemaan kumoamistuomio täytäntöön mahdollisimman nopeasti. Sen sijaan hyvityskorkojen myöntäminen ei ole SEUT 266 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettu kumoamistuomion täytäntöön panemiseksi tarvittava toimenpide, vaan se kuuluu SEUT 266 artiklan toisen kohdan, jossa viitataan SEUT 340 artiklaan eli sopimussuhteen ulkopuolista unionin vastuuta koskeviin riita-asioihin, soveltamisalaan. Tällaisten korkojen tarkoituksena on nimittäin hyvittää ajankulua siihen asti, kunnes vahingon määrä on arvioitu oikeudessa, riippumatta velallisesta johtuvasta viivästymisestä.

Koska komission velvollisuus maksaa päävelka korkoineen ei perustu sen päätöksen täytäntöön panemiseen vaan unionin yleisen tuomioistuimen tuomion täytäntöön panemiseen, ainoastaan viivästyskorkoja voidaan myöntää SEUT 266 artiklan ensimmäisen alakohdan mukaisesti.

(ks. 30, 31, 37 ja 38 kohta)
Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annettua direktiiviä 2000/78 on tulkittava sen 3 artiklan 1 kohdan c alakohdan ja 3 kohdan kannalta, luettuina yhdessä tämän direktiivin johdanto-osan 13 perustelukappaleen kanssa, siten, ettei se kata sosiaaliturvajärjestelmiä ja sosiaalisen suojelun järjestelmiä, joiden tarjoamia etuja ei rinnasteta palkkaan, sellaisena kuin tämä käsite on ymmärrettävä SEUT 157 artiklan 2 kohtaa sovellettaessa.

SEUT 157 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun palkan käsitteeseen kuuluvat kaikki edut, jotka maksetaan rahana tai luontoisetuna, välittömästi tai tulevaisuudessa, jos työnantaja maksaa ne, vaikka välillisestikin, työntekijälle hänen suorittamastaan työstä.

Vanhuuseläkkeen määrä riippuu palveluskausista ja niihin rinnastettavista kausista sekä virkamiehelle maksetun palkan suuruudesta. Vanhuuseläke on työnantajan työntekijöilleen suoraan työsuhteen perusteella tulevaisuudessa maksama rahamääräinen suoritus. Eläke on katsottu kansallisessa oikeudessa palkaksi, jonka maksamista jatketaan palvelussuhteessa, joka jatkuu vielä senkin jälkeen kun virkamiehelle on alettu myöntää eläke-etuuksia. Eläke on tämän perusteella katsottava SEUT 157 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuksi palkaksi.

(ks. 20, 21 ja 23 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohdassa olevalla ilmaisulla ”paikkakunta, missä vahinko sattui tai saattaa sattua” tarkoitetaan yhtä hyvin vahingon ilmenemispaikkaa kuin paikkaa, jossa tämän vahingon aiheuttanut kausaaliyhteydessä oleva tapahtuma on sattunut, joten vastaajaa vastaan voidaan kantajan valinnan mukaan nostaa kanne jommankumman paikkakunnan tuomioistuimessa. Koska yhden tällaisen liittymän yksilöinnin on mahdollistettava sellaisen tuomioistuimen toimivallan vahvistaminen, joka on objektiivisesti katsoen parhaassa asemassa arvioimaan, täyttyvätkö oikeuteen haastetun henkilön vahingonkorvausvastuun edellytykset, asia voidaan pätevästi saattaa vain sen tuomioistuimen käsiteltäväksi, jonka toimialueella sijaitsee asian kannalta merkityksellinen liittymä.

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että kun asiaa käsittelevän tuomioistuimen jäsenvaltiossa suojattuja tekijänoikeuksia ja tekijänoikeuden lähioikeuksia väitetään loukatun, tämä tuomioistuin on vahingon ilmenemispaikan perusteella toimivaltainen ratkaisemaan vahingonkorvauskanteen, joka koskee näiden oikeuksien loukkaamista siitä syystä, että suojattuja valokuvia on esitetty internetsivulla, jolle sen toimivalta-alueelta on pääsy. Alueperiaatteen mukaisesti tämä tuomioistuin on toimivaltainen vain sijaintijäsenvaltionsa alueella aiheutuneen vahingon osalta.

Vahingon ilmeneminen ja/tai vaara vahingon ilmenemisestä johtuu siitä, että valokuvat, joihin tekijänoikeudet ja lähioikeudet liittyvät, ovat saatavilla asiaa käsittelevän tuomioistuimen jäsenvaltiossa edellä mainitun internetsivun välityksellä. Tämän suhteen merkitystä ei ole sillä, että tätä internetsivua ei ole suunnattu asiaa käsittelevän tuomioistuimen sijaintijäsenvaltioon.

(ks. 33, 34, 36 ja 38 kohta sekä tuomiolauselma)
Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2006, 3 artiklan 1 kohdassa vahvistettu yhdenvertaisen kohtelun periaate on esteenä jäsenvaltion säännökselle, jonka mukaan osa-aikaeläkkeen jälkeen myönnettävä vanhuuseläke edellyttää, että osa-aikaeläkettä on saatu yksinomaan tämän jäsenvaltion säännösten mukaisesti.

Tällainen säännös on yhtäältä omiaan saattamaan erityisesti sellaiset työntekijät epäedulliseen asemaan, jotka ovat käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, koska sillä saatetaan pääasiassa kyseessä olevan kaltainen siirtotyöläinen, joka suoritettuaan suurimman osan työurastaan yhdessä jäsenvaltiossa, tekee työtä jossakin toisessa jäsenvaltiossa, jossa hän saa osa-aikaeläkettä, tämän vuoksi epäedullisempaan tilanteeseen kuin työntekijä, joka on suorittanut koko uransa jäsenvaltiossa, jossa eläkettä haetaan ja saa siellä osa-aikaeläkettä, ja toisaalta se saattaa tehdä johonkin toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle työnantajalle vähemmän houkuttelevaksi ottaa osa-aikaeläkejärjestelmässä palvelukseensa henkilön, joka on työskennellyt suuren osa työurastaan jäsenvaltiossa, jossa eläkettä haetaan, kun tätä kansallista järjestelmää koskevat säännöt ovat erilaiset kuin ne, joiden mukaisesti jälkimmäisen jäsenvaltion osa-aikaeläkejärjestelmää sovelletaan.

Mainittua säännöstä ei voida oikeuttaa, koska sillä ylitetään se, mikä on tarpeen sille asetettujen tavoitteiden – eli yhtäältä taata sellaisille työntekijöille mahdollisuus siirtyä eläkkeelle mahdollisimman hyvissä olosuhteissa, jotka tätä hakevat, ja toisaalta edistää työttömien ja harjoittelijoiden työllistymistä – saavuttamiseksi.

Sillä, että jossakin toisessa jäsenvaltiossa saatu osa-aikaeläke jätetään suoraan täysin vaille huomiota kansallisen vanhuuseläkkeen saamisoikeutta arvioitaessa, merkitsee, että näin sivuutetaan kokonaan se, että tämän toisen jäsenvaltion osa-aikaeläkesäännöksillä voi ehkä olla täysin samat tai samankaltaiset tavoitteet kuin sen jäsenvaltion oikeudessa, jossa eläkettä haetaan ja niihin saatetaan pyrkiä yhtä lailla samoin tai samanlaisin keinoin kuin ne, joista on säädetty mainitun valtion oikeudessa, jolloin tämän järjestelmän soveltaminen on omiaan toteuttamaan aivan samalla tavalla kyseessä olevat legitiimit tavoitteet.

(ks. 35–37, 39, 41, 42 ja 46 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Yhtäältä nimittäin se, että toimivaltainen veroviranomainen edellyttää tällaisissa olosuhteissa lisäselvityksen toimittamista, on oikeusvarmuuden periaatteen vastaista.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2010/88, 138 artiklan 1 kohtaa ja 139 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa on tulkittava niin, että ne ovat esteenä sille, että jäsenvaltion veroviranomainen epää oikeuden arvonlisäverovapautukseen yhteisöluovutuksen osalta sillä perusteella, ettei hankkijaa ollut rekisteröity arvonlisäverotusta varten toisessa jäsenvaltiossa eikä luovuttaja ole näyttänyt toteen väitetysti verosta vapautettua luovutusta koskevan ilmoituksensa tueksi esittämissään asiakirjoissa olevan allekirjoituksen aitoutta eikä sitä, että nämä asiakirjat hankkijan nimissä allekirjoittaneella henkilöllä oli edustajan valtuudet, vaikka luovuttajan ilmoituksensa tueksi esittämä verovapautuksen saamiseen oikeuttava selvitys koostui kansallisessa lainsäädännössä säädetyn luettelon mukaisista asiakirjoista, jotka oli esitettävä mainitulle veroviranomaiselle ja jotka tämä oli aluksi hyväksynyt tällaisena selvityksenä.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2010/88, 138 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sillä on välitön oikeusvaikutus, jolloin verovelvolliset voivat vedota siihen kansallisissa tuomioistuimissa valtiota vastaan saadakseen arvonlisäverovapautuksen yhteisöluovutuksen osalta.

(ks. 48 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)