ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Saman asetuksen 6 artiklan, jonka otsikko on ”Eurooppalaiseksi täytäntöönpanoperusteeksi vahvistamisen edellytykset”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltiossa annettu riitauttamatonta vaatimusta koskeva tuomio on tuomion antaneelle tuomioistuimelle milloin tahansa tehtävästä hakemuksesta vahvistettava eurooppalaiseksi täytäntöönpanoperusteeksi, jos a) tuomio on täytäntöönpanokelpoinen tuomiojäsenvaltiossa; ja b) tuomio ei ole ristiriidassa asetuksen (EY) N:o 44/2001 II luvun 3 ja 6 jaksossa säädettyjen toimivaltasääntöjen kanssa; ja c) tuomioistuinmenettely tuomiojäsenvaltiossa on ollut III luvussa säädettyjen vaatimusten mukainen, kun kyse on tämän asetuksen 3 artiklan 1 kohdan b tai c alakohdassa tarkoitetusta riitauttamattomasta vaatimuksesta; ja d) tuomio on annettu siinä jäsenvaltiossa, jossa velallisella on asetuksen (EY) N:o 44/2001 59 artiklassa tarkoitettu kotipaikka, jos — kyse on tämän asetuksen 3 artiklan 1 kohdan b tai c alakohdassa tarkoitetusta riitauttamattomasta vaatimuksesta ja — vaatimus liittyy kuluttajan tekemään sopimukseen, jonka ei voida katsoa kuuluvan tämän elinkeinoon tai ammattiin, ja — velallinen on kuluttaja.”
25

Näissä olosuhteissa Rechtbank ’s-Gravenhage on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Ovatko – – asetus N:o 469/2009 ja erityisesti sen 3 artiklan johdantokappale ja c alakohta esteenä sille, että voimassa olevan peruspatentin haltijalle annetaan [lisäsuoja]todistus jokaisesta suojatusta tuotteesta, kun peruspatentti suojaa useita tuotteita? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen on vastattava myöntävästi, miten asetuksen N:o 469/2009 3 artiklan johdantokappaletta ja c alakohtaa on tulkittava tilanteessa, jossa voimassa oleva peruspatentti suojaa useita tuotteita ja yhtä peruspatentin suojaamaa tuotetta (A) koskevan [lisäsuoja]todistuksen hakemuspäivänä muille saman peruspatentin suojaamille tuotteille (B, C) ei tosin vielä ollut annettu [lisäsuoja]todistuksia mutta näille tuotteille (B, C) annettiin hakemusten perusteella [lisäsuoja]todistukset, ennen kuin ensin mainittua tuotetta (A) koskevasta [lisäsuoja]todistushakemuksesta tehtiin päätös? 3) Onko edelliseen kysymykseen vastattaessa merkitystä sillä, onko yhtä peruspatentin suojaamaa tuotetta (A) koskeva [lisäsuojatodistus]hakemus jätetty samana päivänä kuin saman peruspatentin suojaamia muita tuotteita (B, C) koskevat hakemukset? 4) Jos ensimmäiseen kysymykseen on vastattava myöntävästi, voidaanko voimassa olevan peruspatentin suojaamalle tuotteelle antaa [lisäsuoja]todistus, jos saman peruspatentin suojaamalle toiselle tuotteelle on jo aikaisemmin annettu [lisäsuoja]todistus mutta hakija luopuu jälkimmäisestä [lisäsuoja]todistuksesta voidakseen saada saman peruspatentin perusteella uuden [lisäsuoja]todistuksen? 5) Jos sillä, onko luopumisella taannehtiva vaikutus, on merkitystä edelliseen kysymykseen vastattaessa, sovelletaanko luopumisen taannehtivaa vaikutusta koskevaan kysymykseen asetuksen N:o 469/2009 14 artiklan johdantokappaletta ja b alakohtaa vai kansallista oikeutta? Jos luopumisen taannehtivaa vaikutusta koskevaan kysymykseen sovelletaan asetuksen N:o 469/2009 14 artiklan johdantokappaletta ja b alakohtaa, onko kyseistä säännöstä tulkittava niin, että luopumisella on taannehtiva vaikutus?”
3)

Asetuksen N:o 1260/1999 30 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että se koskee sekä fyysistä muutosta silloin, kun toteutettu rakennelma ei vastaa rahoitettavaksi hyväksyttyä hanketta, että toiminnallista muutosta, ja kun kyse on muutoksesta, joka käsittää rakennelman käyttämisen muihin kuin rahoitettavaksi hyväksytyssä hankkeessa alun perin sovittuihin toimintoihin, tällaisen muutoksen on oltava sellainen, että se on omiaan merkittävästi vähentämään mahdollisuuksia saavuttaa kyseessä olevan toimen avulla sille osoitettu päämäärä.
27

Kun kantaja riitauttaa sellaisen päätöksen laillisuuden, jolla häneltä on asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklassa säädetyn jonkin poikkeuksen nojalla evätty oikeus tutustua asiakirjaan, ja vetoaa siihen, ettei kyseisen toimielimen esittämää poikkeusta voitu soveltaa pyydettyyn asiakirjaan, unionin yleisellä tuomioistuimella on tosin kyseisen kantajan oikeussuojaa kunnioittaakseen velvollisuus määrätä kyseinen asiakirja esitettäväksi ja tarkasteltava sitä. Jollei unionin yleinen tuomioistuin nimittäin itse tutustuisi kyseiseen asiakirjaan, se ei kykenisi konkreettisesti arvioimaan, saattoiko kyseinen toimielin pätevästi evätä oikeuden tutustua kyseiseen asiakirjaan poikkeuksen, johon on vedottu, perusteella eikä näin ollen arvioimaan sen päätöksen laillisuutta, jolla tutustumisoikeus kyseiseen asiakirjaan on evätty (ks. vastaavasti asia C-135/11 P, IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds v. komissio, tuomio 21.6.2012, 75 kohta).
Ulkomaalaislain soveltamisesta vuonna 2000 annettujen ohjeiden (Vreemdelingencirculaire 2000), sellaisina kuin ne olivat voimassa kyseessä olevien hakemusten jättämisajankohtana, C2/2.10.2 kohdassa todetaan seuraavaa:

”Jos turvapaikanhakija vetoaa siihen, että hänelle on aiheutunut ongelmia homoseksuaalisen suuntautumisensa vuoksi, tällä perusteella voidaan tietyissä olosuhteissa päätellä, että kyseinen henkilö on [Geneven] yleissopimuksessa tarkoitettu pakolainen. – –

– –

Rangaistuksessa, joka määrätään vain homoseksuaaleja koskevan rangaistussäännöksen nojalla, on kyse vainoksi katsottavasta teosta. Näin on esimerkiksi silloin, kun homoseksuaalisuus tai nimenomaan homoseksuaalisten tunteiden ilmaiseminen on säädetty rangaistavaksi. Sen toteamiseksi, että kyse on pakolaisuudesta, rangaistustoimenpiteen on oltava jossakin määrin ankara. Niinpä pelkkä sakko ei yleensä riitä päätelmään, jonka mukaan kyseessä on pakolaisuus.

Pelkkä homoseksuaalisuuden tai homoseksuaalisten tekojen säätäminen rangaistavaksi tietyssä maassa ei kuitenkaan johda automaattisesti päätelmään, jonka mukaan kyseisestä maasta peräisin oleva homoseksuaali on pakolainen. Turvapaikanhakijan on osoitettava uskottavasti (mahdollisuuksien mukaan asiakirjojen avulla), että hänellä on henkilökohtaisesti perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi.

Homoseksuaalisesti suuntautuneiden henkilöiden ei odoteta pitävän suuntautumistaan salassa alkuperämaahansa palattuaan.

– –”
52

Edellä esitettyä tulkintaa tukee myös asetuksen N:o 574/72, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1223/98, 95 artikla, josta ilmenee, että asetuksen N:o 1408/71 36 artiklan mukaisesti jäsenvaltio, joka on vastuussa eläkkeen maksamisesta, korvaa joka tapauksessa sairaus- ja äitiysetuudet, joita eläkkeensaajille suoritetaan luontoisetuuksina heidän asuinvaltiossaan, ja näin ollen ensin mainittu jäsenvaltio kantaa olennaisin osin riskin, joka liittyy sairausvakuutuksen luontoisetuuksien antamiseen siinä jäsenvaltiossa, jossa eläkkeensaaja asuu (ks. vastaavasti em. asia van der Duin ja ANOZ Zorgverzekeringen, tuomion 44 kohta ja em. asia van Delft ym., tuomion 79 kohta).
19

Boedeker, Itävallan hallitus ja Euroopan komissio ovat todenneet tähän, että tuomioistuimen, jolla on ratkaistavanaan konkreettinen yksittäistapaus, on sovellettavaa lakia määrittäessään arvioitava kokonaisuutena kaikkia asiassa esiin tulleita tekijöitä ja seikkoja ja että ratkaisevaksi voi tässä arvioinnissa muodostua se, kuinka kauan tavallinen työskentely on todellisuudessa kestänyt. Silloin, kun on osoitettu, että työtä on pääasiallisesti tehty yhdessä paikassa pitkän aikaa, tätä on pidettävä ratkaisevana seikkana sovellettavan lain määräytymisen kannalta.
Unionin oikeutta, sellaisena kuin se ilmenee erityisesti Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 7 artiklan 1 kohdan b alakohdasta, 8 artiklan 4 kohdasta ja 24 artiklan 1 ja 2 kohdasta, on tulkittava siten, että se on esteenä pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jossa evätään jopa kolmen ensimmäisen oleskelukuukauden jälkeiseltä ajanjaksolta kaikissa olosuhteissa ja automaattisesti yleisen sosiaalivakuutuslain (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz), sellaisena kuin se on ollut 1.1.2011 alkaen muutettuna vuoden 2011 talousarviolailla (Budgetbegleitgesetz 2011), 292 §:n 1 momentissa säädetyn korvauslisän kaltainen etuus toisen jäsenvaltion kansalaiselta, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen, sillä perusteella, että tämä ei hänelle myönnetystä rekisteröintitodistuksesta huolimatta täytä edellytyksiä yli kolmen kuukauden pituista laillista oleskelua koskevan oikeuden saamiseksi ensin mainitun valtion alueella, koska tällaiselle oleskeluoikeudelle on asetettu edellytykseksi, että kyseisellä kansalaisella on riittävät varat niin, ettei hän joudu hakemaan mainittua etuutta.
18

Tribunale amministrativo regionale per il Piemonte on näin ollen päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Ovatko osapuolten yhdenvertaisuutta, syrjintäkieltoa ja kilpailun suojaamista julkisissa hankinnoissa koskevat periaatteet, joista säädetään [direktiivissä 89/665], esteenä Consiglio di Staton täysistunnon ratkaisusta nro 4/2011 ilmenevän kaltaiselle voimassa olevalle oikeudelle, jonka mukaan liitännäisvaatimus, jolla kiistetään päävaatimuksen esittäneen asianosaisen asiavaltuus riitauttamalla tämän hyväksyminen hankintamenettelyyn, on välttämättä tutkittava ensin ja sillä on ennakkoratkaisuluonne suhteessa päävaatimuksen käsittelyyn myös tapauksessa, jossa olisi päävaatimuksen esittäneen asianosaisen välillisen intressin mukaista, että koko valintamenettely järjestettäisiin uudelleen riippumatta siihen osallistuneiden kilpailijoiden määrästä, ja erityisesti tapauksessa, jossa hankintamenettelyyn on valittu vain kaksi tarjoajaa (eli päävaatimuksen esittänyt asianosainen sekä sopimuspuoleksi valittu ja liitännäisvaatimuksen esittänyt yritys), jotka molemmat vaativat toisen hylkäämistä siksi, että sen tarjous ei vastaa tarjoukselle asetettuja vähimmäisvaatimuksia[?]”
19

Corte d’appello di Roma on näin ollen päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [asetuksen N:o 1291/2000] 35 artiklaa tulkittava siten, että siinä säädetyn seuraamuksen, jonka mukaisesti sellaisilta yhteisön taloudellisilta toimijoilta, jotka ovat saaneet tuonti- tai vientitodistuksen vilja-alan yhteisellä markkinajärjestelyllä säänneltävälle tuotteelle, vaadittava vakuus määrätään kokonaisuudessaan menetetyksi, pääasiallisena tavoitteena on saada toimijat luopumaan sen pääasiallisen velvoitteensa (kuten kyseisessä todistuksessa mainitun viljan tosiasiallinen tuonti tai vienti) noudattamatta jättämisestä, jota niiden on noudatettava sen toimenpiteen osalta, jota varten niille on myönnetty kyseinen todistus ja josta vakuus on asetettu? 2) Onko [asetuksen N:o 1291/2000] 35 artiklan 4 kohdan säännöksiä, joissa säädetään tuontitodistuksen myöntämisen yhteydessä annetun vakuuden vapauttamista koskevista määräajoista ja menettelytavoista, tulkittava siten, että jos toimija jättää noudattamatta toissijaista velvollisuuttaan esittämällä todisteen tuonnin asianmukaisesta toteuttamisesta (ja näin ollen asetetun vakuuden vapauttamispyynnön) liian myöhään, sovellettavan seuraamuksen määrä on määritettävä riippumatta sen erityisen vakuuden määrästä, joka olisi määrättävä kokonaan menetetyksi siinä tapauksessa, että kyseiseen tuontiin liittyvää pääasiallista velvoitetta ei noudateta, ja kyseinen määrä on määritettävä sellaisen vakuuden normaalimäärän perusteella, jota yleensä sovellettiin samantyyppisten tuotteiden tuontiin kyseisen viiteajanjakson aikana? 3) Onko [asetuksen N:o 1291/2000] 35 artiklan 4 kohdan c alakohdan sitä osaa, jossa säädetään, että ’jos jollekin tietylle tuotteelle on todistuksissa määrätty erisuuruisia vakuuden määriä, menetettävän määrän laskemiseen käytetään alinta tuontiin tai vientiin sovellettavaa vakuuden määrää – –’, tulkittava siten, että tilanteessa, jossa yhteisön taloudellinen toimija on asianmukaisesti toteuttanut viljan tuonnin muttei ole noudattanut määräaikaa, jossa sen olisi ollut esitettävä todiste tuonnista Euroopan yhteisöön, sille on määrättävä seuraamus, jonka määrä on laskettava sen alhaisimman tuontiin sovellettavan vakuuden määrän perusteella, joka oli voimassa sinä ajanjaksona, jona kyseinen tuote tuotiin, ja että määrä on laskettava tällä tavoin tullia koskevista erityisedellytyksistä riippumatta (kuten – – Martini väittää), vai onko niin, että se on laskettava näin vain silloin, kun kyse on samoista tullia koskevista erityisedellytyksistä (kuten Italian valtio väittää)?”
8

Mainitun direktiivin liite II sisältää sen 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut hankkeet, joiden osalta jäsenvaltiot säilyttävät tämän artiklan edellytysten mukaisesti ympäristövaikutusten arviointia koskevan harkintavallan. Tämän liitteen 10 kohdan d alakohdan sääntelyn kohteena on ”lentokenttien rakentaminen (muut kuin liitteessä I mainitut)”, ja saman liitteen 13 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan sääntelyn kohteena on ”kaikki muutokset tai laajennukset liitteessä I tai liitteessä II mainittuihin sellaisiin hankkeisiin, joille on jo myönnetty lupa, jotka on jo toteutettu tai joita parhaillaan toteutetaan, jos muutoksesta tai laajennuksesta voi olla merkittävää haittaa ympäristölle”.
77

Kuten edellä 64 ja 65 kohdassa on todettu, on niin, että vaikka mainituissa 27 ja 28 artiklassa annetaan jäsenvaltioille tietty täsmällinen toimivalta eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanon yhteydessä, kyseisiä säännöksiä ei – koska niissä vahvistetaan poikkeussääntöjä puitepäätöksen 1 artiklan 2 kohdassa ilmaistuun vastavuoroisen tunnustamisen periaatteesta – voida tulkita tavalla, joka johtaisi siihen, että vesitettäisiin puitepäätöksen tavoite helpottaa ja nopeuttaa luovutuksia jäsenvaltioiden oikeusviranomaisten välillä sen vastavuoroisen luottamuksen perusteella, jonka on vallittava jäsenvaltioiden välillä. Tältä osin on syytä palauttaa mieleen, että – kuten puitepäätöksen 28 artiklan 3 kohdasta seuraa – täytäntöönpanosta vastaavien oikeusviranomaisten on lähtökohtaisesti annettava suostumuksensa edelleen luovuttamiseen. Nämä viranomaiset voivat evätä tällaisen suostumuksen tai niiden on evättävä se tapauskohtaisesti vain puitepäätöksen 3–5 artiklassa vahvistettujen edellytysten täyttyessä.
Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 7 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ja 24 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että unionin kansalaiselta, joka opiskelee vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja tekee siellä samanaikaisesti aitoa ja tosiasiallista palkkatyötä, jonka perusteella hänellä on SEUT 45 artiklassa tarkoitetun työntekijän asema, ei voida evätä sellaisia opintotukia, joita kyseisen jäsenvaltion kansalaisille myönnetään. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava tarvittavat tosiseikat sen arvioimiseksi, riittääkö pääasian kantajan tekemä palkkatyö kyseisen aseman saamiseen. Se seikka, että hän on saapunut vastaanottavan jäsenvaltion alueelle pääasiallisena tarkoituksenaan osallistua koulutukseen, on merkityksetön ratkaistaessa sitä, onko hänellä SEUT 45 artiklassa tarkoitetun työntekijän asema ja onko hänellä siten työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15.10.1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti oikeus näihin tukiin samoin edellytyksin kuin vastaanottavan jäsenvaltion kansalaisilla.
Muutoksenhaussa valitusperuste, jossa unionin tuomioistuinta pyydetään lausumaan siitä, onko unionin yleinen tuomioistuin tehnyt oikeudellisen virheen siltä osin kuin kyse on sen vahingon, johon on vedottu, luokittelemisesta todelliseksi ja varmaksi arvioitaessa unionin sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun syntymistä, voidaan ottaa tutkittavaksi.

Kun on kyse SEUT 340 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetun unionin sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun syntymisestä, vahingon tosiasiallisuuteen liittyvä edellytys edellyttää, että vahinko, josta korvausta vaaditaan, on todellinen ja varma, mikä kantajan on todistettava.

Siltä osin kuin on kyse vahingosta, jonka väitetään aiheutuneen henkilökohtaisen pyyntikiintiön osasta, jota ei ole kalastettu eikä myyty tietystä päivästä alkaneen, tonnikalaa Atlantin valtamerellä pituuspiirin 45 ° läntistä pituutta itäpuolella sekä Välimerellä kalastavia kurenuotta-aluksia koskevista kiireellisistä toimenpiteistä annetulla asetuksella N:o 530/2008 säädetyn tonnikalan kalastuskiellon takia, on todettava, että mainittua vahinkoa ei voida pitää todellisena ja varmana, koska ei voida sulkea pois sitä, että vaikka kantaja olisi voinut kalastaa kiellon voimaantulon jälkeen, hän ei olisi saavuttanut kiintiötään tahdostaan riippumattomista syistä.

Yhtäältä nimittäin oikeussäännöllä yksityiselle annetun oikeuden olemassaolo ei liity aiheutuneeksi väitetyn vahingon tosiasiallisuuteen vaan on edellytys sen toteamiselle, että unionin toimielin on riittävän ilmeisesti rikkonut tällaista sääntöä, jotta unionin sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu voi syntyä. Toisaalta sen väitteen hylkääminen, jonka mukaan kantaja olisi käyttänyt koko kiintiönsä, on merkityksellistä vain arvioitaessa sen vahingon laajuutta, johon vedotaan, mutta ei arvioitaessa itse mainitunlaisen vahingon olemassaoloa, sillä vahingon varmuutta ei saata kyseenalaiseksi se, että sen täsmällinen laajuus on epävarma.

(ks. 36–38 ja 40 kohta)
2)

Gem-Year Industrial Co. Ltd ja Jinn-Well Auto-Parts (Zhejiang) Co. Ltd velvoitetaan korvaamaan Euroopan unionin neuvostolle ja European Industrial Fasteners Institute AISLB:lle (EIFI) tässä oikeudenkäynnissä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Asia C‑591/12 P

Bimbo SA

vastaan

sisämarkkinoiden harmonisointivirasto

(tavaramerkit ja mallit) (SMHV)

”Muutoksenhaku — Yhteisön tavaramerkki — Väitemenettely — Hakemus sanamerkin BIMBO DOUGHNUTS rekisteröimiseksi yhteisön tavaramerkiksi — Aikaisempi espanjalainen sanamerkki DOGHNUTS — Suhteelliset hylkäysperusteet — Asetuksen (EY) N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta — Sekaannusvaaran kokonaisarviointi — Moniosaisen sanamerkin osan itsenäinen erottava asema”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 8.5.2014

Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä – Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)

Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Kyseisten tavaramerkkien samankaltaisuus – Arviointiperusteet – Moniosainen tavaramerkki (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että jos usean henkilön väitetään osallistuneen asiaa käsittelevän tuomioistuimen sijaintijäsenvaltiossa suojattujen tekijän taloudellisten oikeuksien loukkaukseen, tuomioistuimella ei ole tämän säännöksen nojalla kausaaliyhteydessä olevan tapahtuman paikan perusteella toimivaltaa tutkia tekoon osallista vastaan ajettua kannetta, jos tämä henkilö ei ole tehnyt tekoaan kyseisen tuomioistuimen toimialueella, mutta tuomioistuin on sen nojalla toimivaltainen väitetyn vahingon ilmenemispaikan perusteella, jos on olemassa vaara, että väitetty vahinko ilmenee asiaa käsittelevän tuomioistuimen toimialueella. Viimeksi mainitussa tapauksessa tämä tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan vain sijaintijäsenvaltionsa alueella aiheutunutta vahinkoa koskevat asiat.

Asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohdassa olevalla ilmaisulla ”paikkakunta, missä vahinko sattui tai saattaa sattua”, tarkoitetaan nimittäin yhtä hyvin vahingon ilmenemispaikkaa kuin paikkaa, jossa tämän vahingon aiheuttanut kausaaliyhteydessä oleva tapahtuma on sattunut, joten vastaajaa vastaan voidaan kantajan valinnan mukaan nostaa kanne jommankumman paikkakunnan tuomioistuimessa.

Tilanteessa, jossa vain yksi väitetyn vahingon oletetuista aiheuttajista on haastettu tuomioistuimeen, jonka toimialueella hän ei ole toiminut, kausaaliyhteydessä olevan tapahtuman ei voida katsoa sattuneen kyseisen tuomioistuimen toimialueella asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohdassa tarkoitetulla tavalla.

Tekijän taloudellisten oikeuksien loukkaamisen osalta asiaa käsittelevällä tuomioistuimella on sen sijaan vahingon ilmenemispaikan perusteella toimivalta ratkaista sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskeva kanne, kun jäsenvaltio, jonka alueella kyseinen tuomioistuin sijaitsee, suojelee niitä taloudellisia oikeuksia, joihin kantaja on vedonnut, ja kun vahinko saattaa ilmetä kyseisen tuomioistuimen toimialueella.

Kun asiaa käsittelevän tuomioistuimen jäsenvaltion myöntämä suoja on voimassa vain kyseisen jäsenvaltion alueella, vahingon ilmenemispaikan perusteella asiaa käsittelevä tuomioistuin on kuitenkin toimivaltainen ratkaisemaan vain sijaintijäsenvaltionsa alueella aiheutunutta vahinkoa koskevat asiat.

(ks. 27, 31, 35, 38 ja 40 kohta sekä tuomiolauselma)
1)

Italian tasavalta ei ole noudattanut työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.7.1998 annetun neuvoston direktiivin 98/59/EY 1 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se on työntekijöiden lomautusta, liikkuvuutta, työttömyyskorvauksia, Euroopan yhteisön direktiivien täytäntöönpanoa ja työvoiman välitystä koskevista normeista sekä muista työmarkkinoihin liittyvistä säännöksistä 23.7.1991 annetun lain nro 223 (legge n. 223 – Norme in materia di cassa integrazione, mobilita’, trattamenti di disoccupazione, attuazione di direttive della Comunita’ europea, avviamento al lavoro ed altre disposizioni in materia di mercato del lavoro) 4 §:n 9 momentissa jättänyt ryhmän ”dirigenti” (”johtajat”) pois kyseisen direktiivin 2 artiklassa säädetyn menettelyn soveltamisalasta.