JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

PHILIPPE LÉGER

3 päivänä toukokuuta 2005 ( )

Asia C-293/02

Jersey Produce Marketing Organisation Ltd

vastaan

The States of Jersey ja

Jersey Potato Export Marketing Board

(Royal Court of Jerseyn esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Kanaalisaaria ja Mansaarta koskeva pöytäkirja N:o 3 – Asetus (ETY) N:o 706/73 – Tavaroiden vapaa liikkuvuus – Yhteinen maatalouspolitiikka – Jerseyn perunat – Säännökset perunoiden markkinoinnista Yhdistyneessä kuningaskunnassa – EY 23, EY 25 ja EY 29 artiklan sovellettavuus – Täysin jäsenvaltion sisäiset tilanteet

1. Ovatko sellaiset Jerseyn( ) säännökset, joiden mukaan saarella tuotettujen perunoiden markkinointi Yhdistyneessä kuningaskunnassa edellyttää tiettyjen muodollisuuksien täyttämistä, yhteisön oikeuden vastaisia?

2. Tämä on olennaisilta osin Royal Court of Jerseyn esittämä kysymys käsiteltävänä olevassa asiassa, jossa yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään tarkastelemaan saaren erityisasemaa suhteessa Euroopan yhteisöön, jonka jäseneksi Yhdistynyt kuningaskunta on liittynyt.

3. Tässä tapauksessa on määritettävä jatkona asiassa Pereira Roque 16.7.1998 annetulle tuomiolle,( ) joka koskee Jerseyn tilannetta henkilöiden vapaan liikkuvuuden osalta, onko EY:n perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä sovellettava tällä saarella maataloustuotteiden, kuten perunoiden, markkinointiin, ja jos on, millä edellytyksillä niitä sovelletaan. Kun otetaan huomioon Jerseyn erityisasema Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneeseen kuningaskuntaan nähden, yhteisöjen tuomioistuinta pyydetään tarkemmin sanottuna tutkimaan uudelleen kysymystä siitä, sovelletaanko perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä täysin jäsenvaltion sisäisiin tilanteisiin.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Jerseyn asemaa yhteisöön nähden koskevat yhteisön säännökset

4. Yhteisön primaarioikeuteen ja johdettuun oikeuteen sisältyy useita Kanaalisaarten, kuten Mansaaren,( ) tilanteeseen liittyviä säännöksiä, jotka koskevat yhteisön lainsäädännön sovellettavuutta mainituilla saarilla.

5. Vaikka EY 299 artiklan 4 kohdassa määrätään, että ”tämän sopimuksen määräyksiä sovelletaan niihin Euroopassa sijaitseviin alueisiin, joiden suhteista ulkovaltoihin huolehtii jäsenvaltio”, sen 6 kohdan c alakohdassa kuitenkin tarkennetaan, että ”tämän sopimuksen määräyksiä sovelletaan Kanaalisaariin ja Mansaareen vain siltä osin kuin uusien jäsenvaltioiden liittymisestä Euroopan talousyhteisöön – – 22 päivänä tammikuuta 1972 allekirjoitetussa sopimuksessa tarkoitetun mainittuja saaria koskevan sääntelyn toteuttamisen turvaamiseksi on tarpeen”.

6. Saaria koskevasta sääntelystä määrätään Tanskan kuningaskunnan, Irlannin, Norjan kuningaskunnan sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä Euroopan yhteisöihin tehtyjen asiakirjojen liitteenä olevassa Kanaalisaaria ja Mansaarta koskevassa pöytäkirjassa N:o 3.( )

7. Pöytäkirjan N:o 3 1 artiklan 1 kohdassa määrätään, että ”tulleja ja määrällisiä rajoituksia koskevia yhteisön ja etenkin liittymisasiakirjan säännöksiä sovelletaan Kanaalisaarilla ja Mansaarella samoin edellytyksin kuin Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Erityisesti tulleja ja vaikutukseltaan vastaavia maksuja näiden alueiden ja alkuperäisen yhteisön välillä sekä näiden alueiden ja uusien jäsenvaltioiden välillä alennetaan asteittain liittymisasiakirjan 32 ja 36 artiklassa määrätyn aikataulun mukaisesti”.

8. Pöytäkirjan N:o 3 1 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan ”erityisen kauppamenettelyn kohteena oleviin maataloustuotteisiin ja niistä jalostettuihin tuotteisiin sovelletaan kolmansien maiden suhteen yhteisön säännöksissä tarkoitettuja, Yhdistyneessä kuningaskunnassa sovellettavia maksuja ja muita tuontia koskevia toimenpiteitä”. Seuraavassa alakohdassa täsmennetään, että ”myös niitä yhteisön säännöksiä ja etenkin liittymisasiakirjan määräyksiä sovelletaan, jotka ovat välttämättömiä vapaan liikkuvuuden ja normaalien kilpailuedellytysten noudattamisen mahdollistamiseksi kyseisten tuotteiden kaupassa”.

9. Pöytäkirjan N:o 3 1 artiklan 2 kohdan viimeisen alakohdan mukaan ”neuvosto päättää määräenemmistöllä komission ehdotuksesta edellisissä alakohdissa tarkoitettujen määräysten soveltamisedellytyksistä kyseisillä alueilla [Kanaalisaarten ja Mansaaren alueilla]”. Tällä perusteella ja tätä varten annettiin 12.3.1973 neuvoston asetus (ETY) N:o 706/73 Kanaalisaariin ja Mansaareen sovellettavista maataloustuotteiden kauppaa koskevista yhteisön säännöksistä.( )

10. Kyseisen asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”Yhdistyneessä kuningaskunnassa Euroopan talousyhteisön perustamissopimuksen liitteeseen II[( )] kuuluvien maataloustuotteiden kauppaan sekä asetuksiin N:o 170/67/ETY[( )] ja (ETY) N:o 1059/69[( )] kuuluvien tavaroiden kauppaan sovellettavaa yhteisön sääntelyä sovelletaan saariin, lukuun ottamatta säännöksiä, jotka koskevat Yhdistyneen kuningaskunnan myöntämiä vientiä koskevia tukia ja tasausmaksuja”.

11. Asetuksen N:o 706/73 1 artiklan 2 kohdassa täsmennetään, että ”1 kohdassa tarkoitetun sääntelyn soveltamiseksi Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja saaria pidetään yhtenä jäsenvaltiona”.

12. Saman asetuksen 3 artiklassa, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (ETY) N:o 1174/86,( ) lisätään vielä, että ”seuraavilla aloilla – – sovellettavaa yhteisön sääntelyä: – – kasvinsuojelua koskeva lainsäädäntö, siementen ja lisäysaineiston kaupan pitäminen, elintarvikkeita koskeva lainsäädäntö – – , laatua ja kaupan pitämistä koskevat vaatimukset, sovelletaan samoin edellytyksin kuin Yhdistyneessä kuningaskunnassa 1 artiklassa tarkoitettuihin tuotteisiin, jotka tuodaan saarille tai viedään saarilta yhteisöön”.

B Jerseyn paikalliset säännökset

13. States of Jersey (Jerseyn lakiasäätävä elin)( ) hyväksyi 18.12.2001 Jersey Potato Export Marketing Scheme Act 2001:n (vuoden 2001 laki Jerseyn perunanvientiä koskevasta markkinointijärjestelmästä).( )

14. Riidanalainen lainsäädäntö annettiin, koska tuottajat olivat tyytymättömiä saaren tärkeimmän avomaan satoa tuottavan lajikkeen, Jersey Royal ‑perunan, viljelystä saatuun alhaiseen katetuottoon.( ) Jerseyn perunoiden markkinoinnista vastanneiden markkinajärjestöjen katsottiin olevan vastuussa tilanteesta, koska ne eivät hoitaneet kauppapolitiikkaansa riittävän avoimesti, vaan harjoittivat sitä pääasiassa markkinajärjestöjen välisten kilpailusuhteiden ehdoilla, joihin tuottajat eivät juuri voineet vaikuttaa.( ) Tästä syystä päätettiin antaa riidanalainen lainsäädäntö, jolla haluttiin edistää kaupankäynnin avoimuutta ja hyvää kauppatapaa.

15. Vuoden 2001 lain tarkoituksena oli perustaa erityisjärjestelmä, jolla säädeltäisiin Jerseyn perunoiden ”vientiä” naapurisaarille ja Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, joissa – kuten edellä mainittiin – suurin osa tuotannosta myydään. Tämän riidanalaisen lainsäädännön maantieteellinen soveltamisala määritellään kyseisen lain 2 §:ssä, jonka mukaan ”viennillä” tarkoitetaan ”perunoiden lähettämistä myytäviksi saaren ulkopuolelle joko suoraan tai jonkin toisen paikan kautta Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Guernseyn hallintoalueella tai Mansaarella sijaitsevaan määräpaikkaan siellä kulutettaviksi”.

16. Riidanalainen lainsäädäntö sisältää kaksi velvoitetta, joiden laiminlyömisestä voidaan määrätä rikosoikeudellisia seuraamuksia.

17. Tarkemmin sanottuna Jerseyssä toimivan perunantuottajan, joka haluaa ”viedä” tuotteita saarelta, on rekisteröidyttävä Jersey Potato Export Marketing Boardin (vuoden 2001 lailla perustettu virasto)( ) hallinnoimaan järjestelmään ja tehtävä sen kanssa markkinointisopimus.( )

18. Sama velvoite koskee markkinajärjestöjä, jotka eivät voi vastaanottaa tuottajilta Jerseyn perunoita ”vietäviksi”, elleivät ne ole tehneet markkinointisopimusta Boardin kanssa.( )

19. Näiden velvoitteiden laiminlyömisestä voidaan määrätä rikosoikeudellisia seuraamuksia. Sille, joka myy tai tarjoutuu myymään tai ostamaan Jerseyn perunoita riidanalaisen lainsäädännön vastaisesti, voidaan määrätä enintään 200 Englannin punnan sakko ja/tai enintään kuuden kuukauden vankeusrangaistus.

20. Edelleen riidanalaisesta lainsäädännöstä ilmenee, että Board voi määrätä Jerseyn perunantuottajille seuraamuksia markkinointisopimuksen ehtojen rikkomisesta ja ilmoittaa rikkomuksen uusimisesta Statesin toimivaltaiselle viranomaiselle, jotta tuottaja poistettaisiin rekisteristä, minkä jälkeen tämän kanssa ei voida tehdä uutta markkinointisopimusta.

21. Sen lisäksi, että Boardilla on valtuudet määrätä seuraamuksia, se voi riidanalaisen lainsäädännön perusteella vaatia jokaista rekisteröityä tuottajaa maksamaan maksuja rahastolle, jonka tarkoituksena on Boardin tärkeimpien menojen kattaminen,( ) vaikka tuottaja ei sillä hetkellä olisikaan markkinointisopimuksen osapuoli.

II Pääasian käsittelyn vaiheet

22. Riidanalaisen lainsäädännön nojalla perustetun uuden järjestelmän, jolla säädellään Jerseyn perunoiden ”vientiä” naapurisaarille ja Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, piti periaatteessa tulla voimaan 1.3.2002.

23. Royal Court of Jersey kuitenkin lykkäsi sen voimaantuloa aloitettuaan judicial review ‑menettelyn, jonka tarkoituksena oli tutkia riidanalaisen lainsäädännön laillisuus etenkin yhteisön oikeuden kannalta.

24. Tämän Statesia ja Boardia vastaan käydyn menettelyn pani vireille Jersey Produce Marketing Organisation Ltd,( ) joka on yksi niistä neljästä markkinajärjestöstä, jotka huolehtivat Jerseyn perunoiden ”viennistä” Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Sitä tukevat väliintulijoina toinen markkinajärjestö Top Produce Ltd,( ) joka JPMO:n kanssa vastaa noin 80 prosentista ”vientiä”, sekä tämän emoyhtiö Fairview Farm Ltd,( ) joka tuottaa noin 12–15 prosenttia Jerseyssä viljeltävistä perunoista ja ”vie” niitä saarelta.

25. Joidenkin kuukausien kuluttua uuden järjestelmän voimaantulon lykkäämisestä States ja Board vaativat lykkäämispäätöksen kumoamista 1.10.2002 alkaen (heti perunoiden markkinointikauden päätyttyä). Royal Court of Jersey hylkäsi vaatimuksen, joten järjestelmä ei edelleenkään ole tullut voimaan.

III Ennakkoratkaisukysymykset

26. Riitautetun järjestelmän voimaantulon lykkäämisen takia Royal Court of Jersey päätti keskeyttää riidanalaisen lainsäädännön laillisuutta koskevan asian käsittelyn ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:

”1) Onko sellaisen lakiin perustuvan järjestelmän kaltaisen järjestelmän, jolla säännellään perunoiden vientiä Jerseystä Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, katsottava olevan EY 29 artiklan vastainen viennin määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide siksi, että suoraan Jerseystä Yhdistyneeseen kuningaskuntaan lähetettävät perunat voidaan kuljettaa toisen jäsenvaltion kautta, mutta ilman, että ne siirretään pois niitä kuljettavasta aluksesta?

2) Onko sellaisen lakiin perustuvan järjestelmän kaltaisen järjestelmän, jolla säännellään perunoiden vientiä Jerseystä Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, katsottava olevan EY 23, EY 25, EY 28 ja EY 29 artiklan vastainen sikäli kuin se voi vaikuttaa kyseisen saaren ja Yhdistyneen kuningaskunnan (Guernsey ja Mansaari mukaan luettuina) väliseen kauppaan tai kuin siihen saattaa kuulua tällaiseen kauppaan liittyvien maksujen määrääminen?”

27. Näissä kahdessa kysymyksessä, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa pääasiassa tietää, onko perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä tulkittava siten, että niiden vastaista on, että Jerseystä peräisin olevien maataloustuotteiden (kuten perunoiden) markkinointi Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, Guernseyn hallintoalueelle tai Mansaarelle edellyttää erilaisten muodollisuuksien täyttämistä, kuten tuottajan rekisteröitymistä paikallisessa julkisessa virastossa, markkinointisopimuksen tekemistä tämän viraston ja kyseisen toimijan välillä (sakkoseuraamusten uhalla) ja mahdollisten maksujen maksamista rahastoon, josta kyseisen viraston toimintaa rahoitetaan.

IV Tapauksen tarkastelu

28. Jotta tähän kysymykseen voitaisiin vastata, on ensin tutkittava, voidaanko tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia yhteisön sääntöjä soveltaa Jerseyn perunoiden kaltaisten maataloustuotteiden markkinoinnin yhteydessä.

29. Vain siinä tapauksessa, että tähän kysymykseen vastataan myöntävästi, voidaan tutkia, onko kyseisiä sääntöjä ja erityisesti EY 23, EY 25 ja EY 29 artiklassa mainittuja sääntöjä sovellettava riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitettuihin tilanteisiin eli tavaroiden kauppaan Jerseyn ja Yhdistyneen kuningaskunnan tai Jerseyn ja muiden Kanaalisaarten ja Mansaaren välillä, kun otetaan huomioon näiden saarten erityisasema Yhdistyneen kuningaskunnan suhteen.

30. Ainoastaan silloin, jos asia on näin, on syytä tutkia, onko riidanalainen lainsäädäntö perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen vastainen.

A Perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen soveltaminen Jerseyyn perunoiden kaltaisten maataloustuotteiden markkinoinnin yhteydessä

31. Kansainvälisen oikeuden yleisesti hyväksytyn säännön( ) mukaan perustamissopimuksen alueellinen soveltamisala kattaa periaatteessa niiden yhteisön jäsenvaltioiden alueen, joita kyseinen sopimus sitoo. Näin ollen sen ratkaisemiseksi, onko perustamissopimusta sovellettava tietyllä maantieteellisellä alueella, on ensin selvitettävä, kuuluuko alue jonkin jäsenvaltion alueeseen sellaisena kuin se määritellään kyseisen jäsenvaltion sisäisessä oikeudessa.

32. Tämä alustava selvitys ei kuitenkaan ole ratkaiseva, sillä perustamissopimuksen maantieteellinen soveltamisala ei vastaa tarkasti jäsenvaltioiden alueita sellaisina kuin ne määritellään niiden sisäisessä oikeudessa. Tämä käy ilmi useista perustamissopimuksen määräyksistä ja erityisesti EY 299 artiklan 4 kohdasta, jonka mukaan perustamissopimuksen määräyksiä sovelletaan ”niihin Euroopassa sijaitseviin alueisiin, joiden suhteista ulkovaltoihin huolehtii jäsenvaltio”.

33. Jerseyn asema on juuri tällainen. Muiden Kanaalisaarten ja Mansaaren tavoin Jerseykään ei kuulu Yhdistyneen kuningaskunnan alueeseen.( ) Tästä seuraa, että valtionsisäisesti Jerseyssä on Yhdistyneen kuningaskunnan suhteen laaja autonomia lainsäädännön, hallinnon ja tuomiovallan osalta.( ) Sen sijaan kansainvälisellä tasolla Jersey on läheisesti riippuvainen Yhdistyneestä kuningaskunnasta, joka hoitaa sen ulkosuhteita.( ) Kun sitten Yhdistynyt kuningaskunnan liittymistä yhteisöön alettiin valmistella, tietyillä tahoilla heräsi pelko siitä, että perustamissopimusta sovellettaisiin EY 299 artiklan 4 kohdan nojalla kokonaisuudessaan Jerseyyn ja muihin Kanaalisaariin tai Mansaareen Euroopassa sijaitsevina alueina.( )

34. Tästä syystä saarten hyväksi päätettiin toteuttaa erityissääntely, jossa otettaisiin huomioon saarten ja Yhdistyneen kuningaskunnan välillä pitkään vallinneet erityissuhteet.( )

35. Tämä täsmennetään asiakirjassa liittymisehdoista ja perustamissopimusten mukautuksista.( ) Itse asiassa EY 299 artiklan 6 kohdan c alakohdassa (joka on saanut alkunsa mainitusta asiakirjasta) määrätään, että saman artiklan 4 kohdasta poiketen ”tämän sopimuksen määräyksiä sovelletaan Kanaalisaariin ja Mansaareen vain siltä osin kuin uusien jäsenvaltioiden liittymisestä Euroopan – – yhteisöön 22 päivänä tammikuuta 1972 allekirjoitetussa sopimuksessa tarkoitetun mainittuja saaria koskevan sääntelyn toteuttamisen turvaamiseksi on tarpeen”.

36. Toisin sanoen perustamissopimuksen sääntöjä ei sovelleta mainittuihin saariin, siis ei myöskään Jerseyyn, kokonaisuudessaan vaan ainoastaan osittain ja saaria koskevan erityissääntelyn rajoissa.

37. Erityissääntelyä ohjaavat periaatteet esitetään pöytäkirjassa N:o 3, joka on liittymisehtoja koskevan asiakirjan liitteenä. Vaikka Jerseyyn ei sen mukaan sovelletakaan perustamissopimuksen henkilöiden tai palvelujen vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä,( ) tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien yhteisön sääntöjen kohdalla asia on toisin.

38. On huomattava, että pöytäkirjan N:o 3 1 artiklan 1 kohdan mukaan ”tulleja ja määrällisiä rajoituksia koskevia yhteisön ja etenkin liittymisasiakirjan säännöksiä sovelletaan Kanaalisaarilla – – samoin edellytyksin kuin Yhdistyneessä kuningaskunnassa” ja että erityisesti ”tulleja ja vaikutukseltaan vastaavia maksuja näiden alueiden ja alkuperäisen yhteisön välillä – – alennetaan asteittain liittymisasiakirjan 32 ja 36 artiklassa määrätyn aikataulun mukaisesti”.

39. Näistä säännöksistä ilmenee, että kaikkia perustamissopimuksen kolmannen osan I osastossa ja johdetun oikeuden säädöksissä annettuja tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä voidaan soveltaa myös Jerseyyn. Tämä koskee erityisesti EY 23 ja EY 25 artiklassa( ) (vienti‑ ja tuontitullit sekä kaikki vaikutukseltaan vastaavat maksut) ja EY 28 ja EY 29 artiklassa (tuonnin ja viennin määrälliset rajoitukset ja vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet) mainittuja sääntöjä.

40. Kyseisten tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien yhteisön sääntöjen sovellettavuudesta annettujen yleisten säännösten (joissa ei määritellä tavaroiden lajia) jatkoksi pöytäkirjaan N:o 3 on sisällytetty tiettyjä tavaroita, nimittäin maataloustuotteita ja niistä jalostettuja tuotteita, koskevia erityissäännöksiä.

41. Kuten jo edellä totesin, mainitun pöytäkirjan 1 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa täsmennetään, että ”erityisen kauppamenettelyn kohteena oleviin maataloustuotteisiin ja niistä jalostettuihin tuotteisiin sovelletaan kolmansien maiden suhteen yhteisön säännöksissä tarkoitettuja, Yhdistyneessä kuningaskunnassa sovellettavia maksuja ja muita tuontia koskevia toimenpiteitä”.

42. Pöytäkirjan 1 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa lisätään, että ”myös niitä yhteisön säännöksiä ja etenkin liittymisasiakirjan määräyksiä sovelletaan, jotka ovat välttämättömiä vapaan liikkuvuuden ja normaalien kilpailuedellytysten noudattamisen mahdollistamiseksi kyseisten tuotteiden kaupassa”.

43. Mielestäni tätä pöytäkirjan N:o 3 1 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa voidaan soveltaa perunoiden kaltaisiin maataloustuotteisiin siten, että tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevat yhteisön säännökset koskevat Jerseyä silloin, kun on kyse sen alueella tuotettujen perunoiden markkinoinnista.

44. Päinvastoin kuin JPMO väittää, sillä, kuuluvatko perunat yhteisen markkinajärjestelyn piiriin, ei ole juuri merkitystä.( )

45. Pöytäkirjan N:o 3 1 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tosin mainitaan, että edellisessä alakohdassa tarkoitettujen tuotteiden kauppaan sovelletaan asiaa koskevia yhteisön säännöksiä, muun muassa niitä, joiden tarkoituksena on varmistaa tavaroiden vapaa liikkuvuus. Kyseisessä alakohdassa kuitenkin viitataan ”erityisen kauppamenettelyn kohteena oleviin maataloustuotteisiin ja niistä jalostettuihin tuotteisiin”.( )

46. Näiden säännösten sanamuodosta voitaisiin siten päätellä, että tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien yhteisön säännösten soveltaminen Jerseyn maataloustuotteisiin edellyttää, että mainitut maataloustuotteet (ja niistä jalostetut tuotteet) kuuluvat jonkin erityisen kauppamenettelyn piiriin.( )

47. JPMO kuitenkin väittää, että ”erityinen kauppamenettely” tarkoittaa käytännössä yhteistä markkinajärjestelyä, joten perunan kaltaiset maataloustuotteet, joita tällainen toimenpide ei koske, eivät siten kuulu tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien yhteisön säännösten soveltamisalaan. JPMO:n mukaan tästä seuraa, että tavaroiden vapaan liikkuvuuden järjestelmä ei koske Jerseyn perunoiden markkinointia.

48. Mielestäni pöytäkirjan N:o 3 1 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa ei voida tulkita näin suppeasti seuraavista syistä.

49. Ensinnäkin näistä säännöksistä voidaan esittää myös toisenlainen tulkinta, kun niitä tarkastellaan yhdessä kyseisen pöytäkirjan 1 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan säännösten kanssa. Ensimmäinen alakohta koskee kyseisten saarten ja kolmansien maiden välistä tavaroiden kauppaa, kun taas saman artiklan toinen alakohta näyttäisi viittaavan pikemminkin yhteisön sisäiseen tavaroiden kauppaan. Se, mikä pätee ensiksi mainitun tyyppiseen kauppaan, ei kuitenkaan välttämättä koske jälkimmäistä.

50. Pöytäkirjan N:o 3 1 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa käytetyllä ilmauksella ”erityinen kauppamenettely” saatettaisiin nimittäin vain korostaa, että mainittu artikla koskee – kolmansien maiden kanssa käytävää – kauppaa tietyillä sellaisilla maataloustuotteilla, joita varten on otettu käyttöön erityismenettelyjä, kuten maksuja tai muita tuontia koskevia toimenpiteitä, esimerkiksi tuontitulleja (joiden määrä vahvistetaan yleensä yhteisen tullitariffin mukaisesti). Näin ollen maininta erityisen kauppamenettelyn olemassaolosta voitaisiin helposti yhdistää mainitun pöytäkirjan 1 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan säännöksiin, koska niiden tarkoituksena on nimenomaan ulottaa maksuja ja muita tuontia koskevia toimenpiteitä koskevat yhteisön säännökset kyseisiin saariin.

51. Kolmansien maiden kanssa käytävässä kaupassa sovellettavan ”erityisen kauppamenettelyn” olemassaolon ja pöytäkirjan N:o 3 1 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan tarkoituksen välillä on sen sijaan vaikea nähdä mitään yhteyttä, koska mainitulla artiklalla halutaan säännellä ennen kaikkea yhteisön sisäistä tavaroiden kauppaa.

52. Tämän perusteella pöytäkirjan N:o 3 1 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan, jossa viitataan edellisessä alakohdassa tarkoitettuihin tuotteisiin, voidaan yksinkertaisesti tulkita viittaavan maataloustuotteisiin ja niistä jalostettuihin tuotteisiin riippumatta siitä, osallistuvatko ne ”erityiseen kauppamenettelyyn” kolmansien maiden kanssa käytävässä kaupassa sovellettavana erityismenettelynä.

53. Päinvastoin kuin JPMO väittää, tämä pöytäkirjan N:o 3 artikla ei mielestäni näytä siten merkitsevän sitä, että tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien yhteisön säännösten soveltaminen Jerseyyn edellyttäisi perunoiden kaltaisten maataloustuotteiden kuulumista yhteisen markkinajärjestelyn piiriin.

54. Tämä päätelmä on sitäkin ilmeisempi, kun tarkastellaan asetusta N:o 706/73, joka annettiin pöytäkirjan N:o 3 1 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan perusteella täytäntöönpanoedellytysten täsmentämiseksi niille yhteisön säännöksille, joita sovelletaan näihin alueisiin edellisten alakohtien perusteella.

55. On syytä huomata, että kyseisen asetuksen 1 artiklan 1 kohdan mukaan ”Yhdistyneessä kuningaskunnassa Euroopan talousyhteisön perustamissopimuksen liitteeseen II kuuluvien maataloustuotteiden kauppaan sekä asetuksiin N:o 170/67/ETY ja (ETY) N:o 1059/69 kuuluvien tavaroiden kauppaan sovellettavaa yhteisön sääntelyä sovelletaan saariin, lukuun ottamatta säännöksiä, jotka koskevat Yhdistyneen kuningaskunnan myöntämiä vientiä koskevia tukia ja tasausmaksuja”.

56. Tämä artikla koskee sekä yhteisön sisäistä että yhteisön ja kolmansien maiden välistä mainittujen tuotteiden tai mainittujen tavaroiden kauppaa.

57. Mikään asetuksen N:o 706/73 1 artiklan 1 kohdan sanamuodossa ei viittaa siihen, että tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia yhteisön sääntöjä olisi jätettävä soveltamatta perunoiden kaltaisiin maataloustuotteisiin (kyseisillä saarilla), koska mainitut tuotteet eivät kuulu yhteisen markkinajärjestelyn piiriin. Tältä osin asetuksen sanamuoto on selvästi tyydyttävämpi kuin pöytäkirjan N:o 3, johon onkin tehty täsmennyksiä säännösten epäselvyyden takia.

58. Kuten komissio aivan oikein tähdentää, asetuksen N:o 706/73 1 artiklan 1 kohdan mukaan ainoa ehto tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien säännösten soveltamiselle maataloustuotteisiin on se, että tuotteiden on kuuluttava ETY:n perustamissopimuksen liitteeseen II (josta on tullut EY:n perustamissopimuksen liite I).( )

59. Perunat täyttävät tämän ehdon.( ) Tästä seuraa, että EY:n perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä voidaan soveltaa Jerseyyn siellä tuotettujen perunoiden markkinoinnin säätelemiseksi.

60. Tässä yhteydessä on yhdentekevää, että Jersey jää ulkopuolelle merkittävästä osasta yhteistä maatalouspolitiikkaa,( ) vaikka maataloustuotteiden yhteismarkkinoiden toiminnalla ja kehittämisellä on perinteisesti ollut yhteys yhteisen maatalouspolitiikan toteuttamiseen.( )

61. Jerseyn erityisasema yhteisen maatalouspolitiikan piirissä johtuu itse asiassa pöytäkirjan N:o 3 ja asetuksen N:o 706/73 sanamuodosta, josta myös seuraa – kuten äsken todettiin – että tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia yhteisön säännöksiä voidaan soveltaa tähän alueeseen siellä tuotettujen perunoiden kaupan sääntelemiseksi.

62. Perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen jättäminen soveltamatta kyseiseen kauppaan vain siksi, ettei Jersey kuulu täysin yhteisen maatalouspolitiikan piiriin, estäisi siis pöytäkirjan N:o 3 ja asetuksen N:o 706/73 tiettyjen säännösten tehokkaan vaikutuksen, ja samalla jätettäisiin huomiotta niin kyseisten säädösten yleinen rakenne kuin yhteisen lainsäätäjän tarkoituskin.

63. Tästä voidaan päätellä, että perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä voidaan soveltaa Jerseyyn ja niillä voidaan säännellä saarella tuotettujen perunoiden markkinointia.

64. Kun tämä periaate on selvä, on tutkittava, voidaanko kyseisiä sääntöjä soveltaa riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitettuihin erityisiin tilanteisiin.

B Perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen soveltaminen riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitettuihin tilanteisiin

65. Ennen kuin tutkitaan tarkemmin kysymystä siitä, voidaanko perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä soveltaa riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitettuihin tilanteisiin, on syytä esittää joitakin alustavia toteamuksia ensinnäkin Kanaalisaarten ja Mansaaren asemasta Yhdistyneeseen kuningaskuntaan nähden silloin, kun on kyse maataloustuotteiden vapaata liikkuvuutta koskevien yhteisön säännösten täytäntöönpanosta, ja toiseksi niistä käytännön tilanteista, joita riidanalaisen lainsäädännön on katsottava koskevan.

1. Alustavat toteamukset

66. Kuten edellä totesin, kun pöytäkirjan N:o 3 1 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa tarkastellaan yhdessä asetuksen N:o 706/73 1 artiklan 1 kohdan kanssa, on mielestäni ilmeistä, että perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä voidaan soveltaa Jerseyyn sen alueella tuotettujen perunoiden markkinoinnin sääntelemiseksi.

67. Mainitun asetuksen 1 artiklan 2 kohdassa kuitenkin tarkennetaan, että ”edellä 1 kohdassa tarkoitetun sääntelyn soveltamiseksi Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja saaria pidetään yhtenä jäsenvaltiona”.

68. Tämä merkitsee, että kun on kyse perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen soveltamisesta perunoiden kaltaisiin maataloustuotteisiin, Jerseyn on katsottava olevan erottamaton osa Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Sama koskee muita Kanaalisaaria ja Mansaarta. Kun siis on kyse yhteisön säännösten soveltamisesta tällä alalla, näiden saarten ja Yhdistyneen kuningaskunnan välisiä suhteita ei voida samaistaa kolmannen maan ja jäsenvaltion tai kahden eri jäsenvaltion välisiin suhteisiin.( )

69. Näin ollen voidaankin kysyä, onko riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitettuja Jerseyn perunoiden markkinointiin liittyviä tilanteita pidettävä täysin jäsenvaltion eli Yhdistyneen kuningaskunnan sisäisinä tilanteina.

70. Kuten jo edellä mainitsin, riidanalaisella lainsäädännöllä perustetaan erityinen kauppamenettely, jolla säädellään Jerseyn perunoiden ”vientiä” Yhdistyneeseen kuningaskuntaan (jossa lähes koko tuotanto myydään). On myös muistettava, että kyseisen lain 2 §:n mukaan ”viennillä” tarkoitetaan ”perunoiden lähettämistä myytäviksi saaren ulkopuolelle joko suoraan tai jonkin toisen paikan kautta Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Guernseyssä tai Mansaaressa sijaitsevaan määräpaikkaan siellä kulutettaviksi”.

71. Kyseisen 2 §:n perusteella on selvää, että riidanalaista lainsäädäntöä sovelletaan tilanteeseen, jossa perunat lähetetään Jerseystä Yhdistyneeseen kuningaskuntaan joko suoraan tai jonkin toisen jäsenvaltion sataman (kuten Ranskassa sijaitsevan Caenin sataman) kautta ilman, että ne siirretään pois niitä kuljettavalta lautalta. Sama koskee tilannetta, jossa perunat lähetetään suoraan tai jonkin toisen paikan kautta Jerseystä Guernseyyn tai Mansaareen.

72. Näitä kahta tilannetta lukuun ottamatta pääasian osapuolet ovat esittäneet riidanalaisen lainsäädännön alueellisesta soveltamisalasta täysin vastakkaisia tulkintoja.( ) Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisöjen tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välillä ennakkoratkaisumenettelyssä noudatettavan tehtävänjaon perusteella kansallisen oikeuden tulkitseminen on joka tapauksessa yksinomaan kansallisen tuomioistuimen eikä yhteisöjen tuomioistuimen tehtävä.( )

73. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämän tulkinnan mukaisesti oletan, ettei 2 §:ää sovelleta silloin, kun perunat lähetetään ensin käsiteltäviksi (esim. pestäviksi, pakattaviksi tai säkitettäviksi) Ranskaan ja kuljetetaan sieltä edelleen Yhdistyneeseen kuningaskuntaan siellä myytäviksi ja kulutettaviksi.( )

74. Vaikkei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin nimenomaisesti ottanutkaan kantaa tähän, oletan myös, ettei riidanalaista lainsäädäntöä sovelleta myöskään tilanteeseen, jossa perunat myydään Ranskaan tai johonkin muuhun jäsenvaltioon sijoittautuneelle toimijalle, joka myy ne edelleen (sellaisinaan tai käsiteltyinä) Yhdistyneeseen kuningaskuntaan kulutettaviksi.

75. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin piti nimittäin oikeana Statesin esittämää tulkintaa, jonka mukaan ilmaus ”suoraan tai jonkin toisen paikan kautta” liittyy ainoastaan kuljetusreittiin, jota käytetään perunoiden lähettämisessä saaren ulkopuolelle.( ) Se päätteli, kuten äsken totesin, ettei riidanalaista lainsäädäntöä voida soveltaa tilanteisiin, joissa perunat lähetetään ensin käsiteltäviksi Ranskaan ja kuljetetaan sieltä edelleen Yhdistyneessä kuningaskunnassa myytäviksi ja kulutettaviksi. Oletan, että sama koskee tilannetta, jossa perunat myydään Ranskaan tai muuhun jäsenvaltioon sijoittautuneelle toimijalle, joka myy ne edelleen (sellaisinaan tai käsiteltyinä) kulutettaviksi Yhdistyneessä kuningaskunnassa, sillä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan kyseinen ilmaus ei kata tällaista – kuten ei edellä mainittuakaan – toimenpidettä, vaan viittaa pelkkään tavaroiden kuljetukseen.

76. Kun riidanalaisen lainsäädännön alueellinen soveltamisala on saatu rajattua, on seuraavaksi selvitettävä, voidaanko tiettyjä perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä soveltaa riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitettuihin perunoiden markkinointia koskeviin toimiin.

77. Analysoin seuraavassa EY 23 ja EY 25 artiklaa sekä EY 29 artiklaa. Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa myös EY 28 artiklaan, en ota kantaa siihen, sillä kyseisellä artiklalla ei joka tapauksessa ole merkitystä siksi, että riidanalaisella lainsäädännöllä säädellään yksinomaan perunoiden lähettämistä Jerseyn ulkopuolelle eikä niiden tuontia kyseiselle alueelle.

2. EY 23, EY 25 ja EY 29 artiklan soveltaminen riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitettuihin tilanteisiin

78. Aluksi on todettava, että kysymys siitä, sovelletaanko EY 23 ja EY 25 artiklaa riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitettuihin tilanteisiin, liittyy ainoastaan Boardille suoritettaviin maksuihin eikä sakkoseuraamuksiin, joiden tarkoituksena on varmistaa riidanalaisessa markkinointijärjestelmässä määrättyjen velvoitteiden noudattaminen, sillä tällaiset seuraamukset on pikemminkin luokiteltava vaikutuksiltaan EY 29 artiklan mukaisiksi määrällisiä rajoituksia vastaaviksi toimenpiteiksi.

79. Boardille suoritettavista maksuista on todettava, että riidanalaisen lainsäädännön tästä osasta on käytettävissä vain vähän tietoja. Jollei selvityksessä, joka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tehtävä tästä asiasta, muuta ilmene, oletan komission tavoin, että riidanalainen maksu lasketaan joko tuottajan edellisenä vuonna (Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, Guernseyn hallintoalueelle tai Mansaarelle) lähettämien perunoiden määrän tai samana ajanjaksona perunan viljelyyn käyttämän pinta-alan perusteella.( )

80. Kysymys EY 23, EY 25 ja EY 29 artiklan soveltamisesta riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitettuihin tilanteisiin liittyy juuri tähän. Selvitän tätä kysymystä aluksi EY 23, EY 25, EY 28 ja EY 29 artiklan sanamuodon perusteella ja siirryn sen jälkeen tarkastelemaan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön kehitystä tällä alalla voidakseni tarkentaa niiden ulottuvuutta sekä määritellä niiden soveltamisalan ja rajoitukset riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitetuissa tilanteissa.

a) EY 23, EY 25, EY 28 ja EY 29 artiklan sanamuoto ja sen huomioon ottaminen yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen alueellisen soveltamisalan osalta

81. Kun tarkastellaan EY 23, EY 25, EY 28 ja EY 29 artiklaa, jotka ovat jatkoa EY 3 artiklan 1 kohdan a alakohdalle, vaikuttaa ilmeiseltä, että näissä artikloissa on kielletty ainoastaan sellaiset tavaroiden vapaan liikkuvuuden esteet (tulliesteet tai tullien ulkopuoliset esteet), jotka liittyvät jäsenvaltioiden väliseen kauppaan eivätkä saman jäsenvaltion eri alueiden väliseen kauppaan.( )

82. Yhteisöjen tuomioistuin on useaan otteeseen viitannut tähän ilmeiseen seikkaan arvioidessaan sellaisia kansallisia säännöksiä, joilla on tavaroiden markkinointiin kahtalainen vaikutus, joka ulottuu sekä toisten jäsenvaltioiden kanssa käytävään kauppaan että kyseisen lainsäädännön antaneen jäsenvaltion sisäiseen kauppaan.( )

83. Näitä EY 28 tai EY 29 artiklan vastaisiksi toteamiaan säädöksiä käsitellessään yhteisöjen tuomioistuin teki selvän eron jäsenvaltioiden välisen kaupan (johon sovelletaan perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä) ja kyseisen jäsenvaltion sisäisen kaupan (johon ei sovelleta kyseisiä perustamissopimuksen sääntöjä) välillä.( ) Se lisäsi, ettei kansallisessa lainsäädännössä voida välttää EY 28 artiklassa asetettua kieltoa sillä perusteella, että kyseinen lainsäädäntö vaikuttaa osittain myös kyseisen jäsenvaltion sisäiseen tavaroiden kauppaan.( )

84. Tästä oikeuskäytännöstä seuraa, että sen määrittelemiseksi, kuuluuko kansallinen toimenpide EY 28 tai EY 29 artiklan soveltamisalaan, on tutkittava, voiko kyseinen toimenpide vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Jos tällainen toimenpide vaikuttaa yksinomaan kyseisen jäsenvaltion sisäiseen kauppaan mutta ei jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, EY 28 ja EY 29 artiklassa vahvistetut perustamissopimuksen säännöt eivät koske sitä.

85. Tätä oikeuskäytäntöä on sovellettu vastaavanlaisissa tapauksissa, joissa paikalliset säännökset, joita sovelletaan vain jäsenvaltion johonkin osaan, ovat vaikuttaneet sekä jäsenvaltion kyseisen osan ja muiden jäsenvaltioiden väliseen että jäsenvaltion kyseisen osan ja sen muiden osien väliseen tavaroiden kauppaan.( )

86. Jotta siis EY 28 tai EY 29 artiklaa voitaisiin soveltaa, kyseisten tavaroiden on kuljettava yhden jäsenvaltion alueelta (tai sen jostakin osasta) toisen jäsenvaltion alueelle (tai sen johonkin osaan), toisin sanoen jäsenvaltion alueelle tai sen johonkin osaan tuotavien tavaroiden on oltava peräisin toisesta jäsenvaltiosta (tai sen jostakin osasta) ja kansallista tai paikallista alkuperää olevat tavarat on vietävä toiseen jäsenvaltioon (tai sen johonkin osaan). Jos jostakin jäsenvaltiosta peräisin olevat tuotteet kuljetetaan ainoastaan saman jäsenvaltion alueelta toiselle, EY 28 ja EY 29 artiklan soveltamiselle asetettu perustavanlaatuinen edellytys ei toteudu eikä kumpaakaan artiklaa voida soveltaa. Tämä perustavanlaatuinen edellytys on, että tavarat siirretään yhden jäsenvaltion rajan yli toiseen jäsenvaltioon eli ne ylittävät ”valtioiden väliseksi” luokiteltavan rajan missä tahansa paikassa riippumatta siitä, sijaitseeko rajanylityspaikka itse valtion vai sen jonkin osan rajalla.( )

87. Yhteisöjen tuomioistuin on ilmaissut pitävänsä tärkeänä perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen, kuten EY 28 artiklan, soveltamisen rajoittamista pelkästään jäsenvaltioiden väliseen kauppaan myös tarkastellessaan sellaisia kansallisia säännöksiä, joissa kansallista alkuperää oleville tuotteille (joilla ei käydä jäsenvaltioiden välistä kauppaa) oli määritelty epäedullisempi markkinointijärjestelmä kuin muista jäsenvaltioista maahantuoduille tuotteille.( ) Näistä kansallisista säännöksistä aiheutui erityisiä vaikeuksia, sillä ne johtivat ”käänteiseen syrjintään”.

88. Tällaisten vaikeuksien ilmettyä yhteisöjen tuomioistuin korosti, että EY 28 artiklan ”tavoitteena on kauppatavaroiden tuonnin rajoitusten poistaminen eikä sen varmistaminen, että kansallista alkuperää olevat tavarat saavat kaikissa oloissa saman kohtelun kuin maahantuodut tavarat”.( ) Tämän perusteella se päätteli, ettei ”tämän artiklan sisältämä kielto koske tavaroiden sellaista erilaista kohtelua, joka ei ole omiaan estämään maahantuontia tai asettamaan maahantuotujen tavaroiden markkinointia epäsuotuisaan asemaan”.( )

89. Tästä oikeuskäytännön kehityksestä seuraa, ettei EY 28 ja EY 29 artiklaa voida soveltaa tilanteisiin, joissa tavaroiden kauppa on täysin jäsenvaltion sisäistä. Tämän oikeuskäytännön perusteella voitaisiin olettaa, että sama koskee EY 23 ja EY 25 artiklan soveltamista, koska – kuten edellä osoitettiin – näiden artiklojen sanamuodossa viitataan EY 28 ja EY 29 artiklan sanamuodon tavoin jäsenvaltioiden välisiin suhteisiin.

90. Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin ollut toista mieltä. Tämä käy ilmi edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Lancry ym. annetusta tuomiosta, asiassa Simitzi 14.9.1995 annetusta tuomiosta( ) ja asiassa Carbonati Apuani 9.9.2004 annetusta tuomiosta.( ) Nämä tuomiot poikkeavat merkittävästi yhteisöjen tuomioistuimen perinteisestä oikeuskäytännöstä, jota yhteisöjen tuomioistuin on noudattanut perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen alueellisen soveltamisalan määrittelyssä. Ennen kuin siirrytään tarkastelemaan tämän uuden suuntauksen ulottuvuutta ja rajoituksia riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitetuissa tilanteissa, on syytä käydä läpi kyseisen oikeuskäytännön eri kehitysvaiheet.

b) Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön kehitys EY 23 ja EY 25 artiklan alueellisen soveltamisalan määrittelyssä

91. Asiassa Legros ym. 16.7.1992 annetun tuomion( ) jatkoksi yhteisöjen tuomioistuin katsoi edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Lancry ym. antamassaan tuomiossa, että Ranskan lainsäädännössä säädetty ”merivero” on EY 25 artiklassa kielletty tuontitullia vaikutukseltaan vastaava maksu.

92. Veroa kannettiin kaikista Ranskan merentakaisiin departementteihin tuoduista tuotteista niiden alkuperästä riippumatta. Sitä siis sovellettiin erotuksetta sekä toisesta jäsenvaltiosta tuotuihin että saman jäsenvaltion toiselta alueelta tuotuihin tuotteisiin.

93. Edellä mainitussa asiassa Legros ym. antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin ainoastaan katsoi, että ”vero, joka kannetaan jäsenvaltion tietyn alueen rajalla sillä perusteella, että tuotteet tuodaan tälle alueelle, muodostaa vähintään yhtä vakavan esteen tavaroiden vapaalle liikkuvuudelle kuin vero, jota kannetaan jäsenvaltion rajalla sillä perusteella, että tuotteet tuodaan tähän jäsenvaltioon”.( ) Tältä osin se vain totesi, että ”tällaisesta alueellisesta verosta aiheutuu haittaa tullialueen yhtenäisyydelle siitä huolimatta, että vero kannetaan myös sellaisista tavaroista, jotka tuodaan kyseisen jäsenvaltion muilta alueilta”.( ) Nämä päätelmät on johdettu suoraan äsken mainitsemastani oikeuskäytännöstä.( )

94. Myöhemmin näitä päätelmiä kuitenkin jatkettiin ratkaisevasti eri suuntaan edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Lancry ym. annetun tuomion 29 kohdassa. Siinä yhteisöjen tuomioistuin korosti, että ”kaikkea tavarakauppaa koskevan tulliliiton periaate – – edellyttää nimittäin jo sinänsä, että tavaroiden vapaa liikkuvuus varmistetaan yleisesti koko tulliliiton alueella eikä ainoastaan jäsenvaltioiden välisen kaupan osalta”. Se täsmensi, että ”se, että [EY 23 ja EY 25] artiklassa – – viitataan nimenomaisesti ainoastaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, johtuu siitä, että ominaispiirteiltään tullien kaltaisia veroja ja maksuja ei ole otaksuttu olevan jäsenvaltioiden sisällä”. Tästä yhteisöjen tuomioistuin päätteli seuraavaa: ”Koska se, ettei tällaisia veroja ja maksuja ole, on ehdoton edellytys kaiken tavarakaupan kattavan tulliliiton toteuttamiselle, [EY 23 ja EY 25] artiklasta – – johtuu epäsuorasti, että myös ne ovat kiellettyjä.”

95. Samaisissa yhdistetyissä asioissa Lancry ym. annetussa tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin esitti vielä kaksi muuta perustetta.

96. Ensinnäkin se korosti, että meriveroa sovelletaan kaikkiin Ranskan kyseiseen merentakaiseen departementtiin tuotuihin tuotteisiin niiden alkuperästä riippumatta, joten ei voida katsoa, että kysymyksessä olisi täysin jäsenvaltion sisäinen tilanne. Tässä yhteydessä se katsoi, että ”olisi epäjohdonmukaista, jos meriveroa pidettäisiin tullia vaikutukseltaan vastaavana maksuna siltä osin kuin sitä kannetaan muista jäsenvaltioista lähtöisin olevista tavaroista, mutta sen ei myönnettäisi olevan vaikutukseltaan vastaava maksu silloin, kun sitä kannetaan Manner-Ranskasta lähtöisin olevista tavaroista”.( )

97. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin totesi, että käytännössä kotimaisten tuotteiden erotteleminen muista jäsenvaltioista peräisin olevista tuotteista olisi joka tapauksessa erittäin vaikeaa, jopa mahdotonta ilman erillisiä tarkastuksia, jotka muodostuisivat itsessään esteiksi tavaroiden vapaalle liikkuvuudelle.( )

98. Nämä eri perusteet huomioon ottaen yhteisöjen tuomioistuin katsoi edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Lancry ym. antamassaan tuomiossa, että tavaroiden tullausarvon perusteella määräytyvä vero tai maksu on tuontitullia vaikutukseltaan vastaava maksu ”paitsi silloin, kun se kannetaan muista jäsenvaltioista lähtöisin olevista, tälle alueelle tuotavista tavaroista, myös silloin, kun se kannetaan saman jäsenvaltion toisesta osasta lähtöisin olevista, tälle alueelle tuotavista tavaroista”.( )

99. Tätä tavaroiden maahantuontia koskevaa oikeuskäytäntöä sovellettiin edellä mainituissa asioissa Simitzi ja Carbonati Apuani annetuissa tuomioissa tavaroiden vientiin.

100. Edellä mainitussa asiassa Simitzi oli kysymys kunnallisesta verosta, jota perittiin Kreikan Dodekanesian alueelle tuoduista tavaroista (niiden alkuperästä riippumatta) tai tältä alueelta viedyistä tavaroista (niiden määräpaikasta riippumatta). Edellä mainitussa asiassa Lancry ym. annetun tuomion mukaisesti yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että kyseessä oli tuonti‑ ja vientitulleja vaikutuksiltaan vastaava maksu, erityisesti koska jäsenvaltio peri sitä tavaroista, jotka oli tuotu sen tietylle alueelle ainoastaan saman valtion toisilta alueilta, sekä tavaroista, jotka oli viety sen tietyltä alueelta ainoastaan saman jäsenvaltion toisille alueille.( )

101. Edellä mainitussa asiassa Carbonati Apuani puolestaan oli riitautettu maksu, jota kyseinen kunta (Carrara) peri alueellaan louhituista marmoreista sillä perusteella, että ne kuljetettiin tämän Italian osan rajojen ulkopuolelle. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että tällaista veroa on pidettävä EY 23 artiklassa tarkoitettuna vientitullia vaikutukseltaan vastaavana maksuna, vaikka se kohdistui myös sellaisiin tavaroihin, jotka vietiin tältä alueelta saman valtion toiseen osaan.( ) Yhteisöjen tuomioistuin tukeutui kahteen edellä mainitussa asiassa Lancry ym. annetussa tuomiossa esitettyyn perusteeseen, jotka koskivat tulliliiton vaatimuksia ja sitä tosiseikkaa, ettei kyseessä ollut täysin jäsenvaltion sisäinen toimenpide, ja tarkensi niitä.

102. Ensimmäisen ja samalla tärkeimmän perusteen osalta yhteisöjen tuomioistuin tarkensi, että EY 23 artiklaa ja sitä seuraavia artikloja on tulkittava EY 14 artiklan 2 kohdan valossa. Siinä esitetyn määritelmän mukaan sisämarkkinat käsittävät ”alueen, jolla ei ole sisäisiä rajoja ja jolla taataan tavaroiden, henkilöiden, palvelujen ja pääomien vapaa liikkuvuus”. Koska kyseisissä määräyksissä ei tehdä eroa jäsenvaltioiden välisten ja jäsenvaltioiden sisäisten rajojen välillä, yhteisöjen tuomioistuin päätteli edellä mainitun asiassa Lancry ym. annetun tuomion jatkoksi, että sellaisten ”jäsenvaltioiden välisten ja jäsenvaltioiden sisäisten maksujen, jotka ovat luonteeltaan tulleja tai vaikutukseltaan vastaavia maksuja, puuttuminen on välttämätön edellytys sellaisen tulliliiton toteuttamiselle, jolla taataan tavaroiden vapaa liikkuvuus”.( )

103. Toisesta perusteesta yhteisöjen tuomioistuin puolestaan totesi, että marmoreista perittävää maksua sovelletaan kaikkeen Carraran marmoriin, joka kuljetetaan kunnan rajojen ulkopuolelle, tekemättä eroa Italiaan päätyvän marmorin tai muihin jäsenvaltioihin vietävän marmorin välillä. Näin ollen se päätteli kyseisen maksun luonteensa ja sisältönsä puolesta vaikuttavan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.

104. Edellä esitettyjen seikkojen pohjalta tarkastelen seuraavaksi kyseisen oikeuskäytännön ulottuvuutta ja rajoituksia riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitetuissa tilanteissa.

c) Edellä mainittuihin yhdistetyissä asioissa Lancry ym., asiassa Simitzi ja asiassa Carbonati Apuani annettuihin tuomioihin perustuvan oikeuskäytännön ulottuvuus ja rajat

105. Edellä mainittujen yhdistetyissä asioissa Lancry ym., asiassa Simitzi ja asiassa Carbonati Apuani annettujen tuomioiden perusteella vaikuttaa kiistattomalta, että EY 23 ja EY 25 artiklaa on sovellettava käsiteltävänä olevassa asiassa riitautetussa säädöksessä tarkoitettuihin tilanteisiin. Kyseisen oikeuskäytännön mukaan näissä artikloissa asetettu kielto koskee kaikkia rajanylityksen perusteella perittyjä maksuja riippumatta siitä, onko kyse valtioiden välisestä rajasta (jäsenvaltioiden välisestä kaupasta) vai valtion sisäisestä rajasta (saman jäsenvaltion sisällä käytävästä kaupasta).( ) Jos Boardille suoritettavien maksujen perusteena on perunoiden lähettäminen Jerseyn ulkopuolelle (Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, Guernseyn hallintoalueelle tai Mansaarelle), kyseistä toimenpidettä voidaan siis pitää vientitullia vaikutukseltaan vastaavana maksuna.

106. On kuitenkin pidettävä mielessä, ettei tässä tapauksessa ole lainkaan selvää, voidaanko tätä oikeuskäytäntöä soveltaa riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitettuihin tilanteisiin. Mielestäni kaksi niistä kolmesta perusteesta, joihin yhteisöjen tuomioistuin tukeutui edellä mainitussa asiassa Lancry ym. antamassaan tuomiossa, ovat itse asiassa merkityksettömiä pääasiassa kyseessä olevassa tapauksessa, joten ne on hylättävä. Kolmaskin peruste vaikuttaa mielestäni varsin hataralta. Aion osoittaa tämän tarkastelemalla kutakin perustetta erikseen, jotta asia tulisi täysin selväksi ja vältettäisiin kaikenlaiset arviointivirheet tai ”optiset harhat”( ) yhteisön oikeuden soveltamisessa.

107. Aluksi on todettava, että päinvastoin kuin yhdistetyissä asioissa Lancry ym., asiassa Simitzi ja asiassa Carbonati Apuani annetuissa tuomioissa, riidanalaista lainsäädäntöä sovelletaan tässä tapauksessa tilanteisiin, joiden on katsottava rajoittuvan kaikilta osin yhden ja saman jäsenvaltion sisälle.

108. Riidanalainen lainsäädäntö koskee perunoiden kauppaa yksinomaan Jerseyn sekä Yhdistyneen kuningaskunnan, Guernseyn hallintoalueeseen kuuluvien saarten ja Mansaaren välillä. On kuitenkin muistettava, että silloin, kun sovelletaan perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä perunoiden kaltaisiin maataloustuotteisiin, on Yhdistynyttä kuningaskuntaa ja saaria pidettävä yhtenä jäsenvaltiona.

109. Siinä mielessä ei ole merkitystä sillä, kuljetetaanko perunat riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitetun kaupankäynnin yhteydessä Yhdistyneeseen kuningaskuntaan (tai Guernseyn hallintoalueelle tai Mansaarelle) suoraan vai välillisesti jonkin toisen jäsenvaltion sataman kautta (käsittelemättä tai myymättä tavaroita kyseisessä jäsenvaltiossa). Mielestäni tavaroiden mahdollinen kauttakuljetus toisen jäsenvaltion läpi ei ole sellainen seikka, jonka vuoksi kyseistä kaupankäyntiä voitaisiin pitää EY 23 ja EY 25 artiklassa tarkoitettuna jäsenvaltioiden välisenä kauppana. Toisin sanoen tämä mahdollinen ulkomaita koskettava seikka ei riitä siihen, että riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitetut tilanteet voitaisiin määritellä muuksi kuin täysin jäsenvaltion, nimittäin Yhdistyneen kuningaskunnan, sisäisiksi tilanteiksi.

110. Koska kyseisellä lainsäädännöllä säädellään ainoastaan Yhdistyneen kuningaskunnan sisäistä eikä muiden jäsenvaltioiden kanssa käytävää perunoiden kauppaa, olisi vähintäänkin yllättävää katsoa, että myös tässä tilanteessa olisi sovellettava perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä. Minkäänlaista, edes osittaista yhteisön sisäiseen kauppaan kohdistuvaa vaikutusta ei missään tapauksessa voida käyttää perusteena EY 23 ja EY 25 artiklan soveltamiselle. Vaikka yhteisöjen tuomioistuin vetosikin tähän perusteeseen edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Lancry ym. (30 kohta) ja asiassa Carbonati Apuani (26 kohta) annetuissa tuomioissa, sillä ei ole mitään merkitystä nyt käsiteltävänä olevassa asiassa.

111. Tässä yhteydessä on tärkeää huomata, ettei käsiteltävänä olevaan asiaan liity sellaisia vaikeuksia, joita ”käänteinen syrjintä” edellä mainituissa asioissa aiheutti.

112. On muistettava, että käänteisesti syrjivä tilanne syntyy erityisesti silloin, kun jostakin jäsenvaltiosta peräisin oleviin tuotteisiin sovelletaan (kansallisen lainsäädännön nojalla) saman jäsenvaltion sisäisessä kaupassa ankarampaa kohtelua kuin muista jäsenvaltioista tuotuihin tuotteisiin tai muihin jäsenvaltioihin vietäviksi tarkoitettuihin tuotteisiin (perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen nojalla). Kuten edellä osoitettiin, yhteisöjen tuomioistuimen vahvistaman periaatteen mukaan perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen tarkoituksena ei ole ratkaista käänteiseen syrjintään liittyviä ongelmia siltä osin kuin ne koskevat täysin jäsenvaltion sisäisiä tilanteita, jotka jo lähtökohtaisesti ovat yhteisön oikeuden soveltamisalan ulkopuolella.( )

113. Edellä mainitussa tuomiossa Lancry ym. (30 kohta) yhteisöjen tuomioistuin selvästikin poikkesi tästä vakiintuneesta oikeuskäytännöstä katsomalla, että olisi epäjohdonmukaista, jos meriveroa pidettäisiin EY 23 ja EY 25 artiklan mukaisena tullia vaikutukseltaan vastaavana maksuna siltä osin kuin sitä kannetaan muista jäsenvaltioista lähtöisin olevista tavaroista, mutta sen ei myönnettäisi olevan vaikutukseltaan vastaava maksu silloin, kun sitä kannetaan saman jäsenvaltion toisesta osasta lähtöisin olevista tavaroista. Tämä päätelmä merkinnee sitä, että yhteisöjen tuomioistuin halusi välttää aiheuttamasta käänteistä syrjintää ja ehkäistä sen, että sen antaman tuomion jälkeen (olettaen, että tuomiossa tehtäisiin tällainen ero maksujen välillä) kansallisiin tuotteisiin sovellettaisiin ankarampaa kohtelua kuin muista jäsenvaltioista tuotuihin tuotteisiin. Tällä perusteella yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että meriveroa on pidettävä tullia vaikutukseltaan vastaavana maksuna myös silloin, kun se kannetaan saman jäsenvaltion toisesta osasta lähtöisin olevista tavaroista. Tätä perustelua ei ilmeisesti käytetty uudelleen edellä mainitussa asiassa Carbonati Apuani annetussa tuomiossa, vaikka siinä viitataankin asiassa Guimont 5.12.2000 annettuun tuomioon.( )

114. Tässä tapauksessa yhteisöjen tuomioistuimella ei ole mitään syytä vedota tämänkaltaisiin seikkoihin.

115. Vaikka Yhdistyneeseen kuningaskuntaan ja siihen kuuluville saarille (Guernseyn hallintoalueelle ja Mansaarelle) markkinoitaviin Jerseyn perunoihin sovelletaan epäedullisempaa kohtelua kuin muihin jäsenvaltioihin vietäviin perunoihin, tämä erilainen kohtelu johtuu yksinomaan riidanalaisesta lainsäädännöstä, sillä sen 2 §:n mukaan siinä säädettyä markkinointijärjestelmää sovelletaan vain saman jäsenvaltion eri alueiden väliseen kauppaan eikä muiden jäsenvaltioiden kanssa käytävään kauppaan. Jerseyn perunoiden markkinointi muihin jäsenvaltioihin kuin Yhdistyneeseen kuningaskuntaan on jo siis sinänsä riidanalaisessa lainsäädännössä säädetyn pakollisen järjestelmän ulkopuolella ilman, että yhteisöjen tuomioistuimen tarvitsee erikseen todeta tätä seikkaa tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen perusteella annettavalla tuomiolla. Näin ollen on suljettu pois, että yhteisöjen tuomioistuin voisi asiassa annettavalla tuomiolla aiheuttaa käänteistä syrjintää, kun sellaista esiintyy jo pelkästään riidanalaisen lainsäädännön takia.

116. Koska tämänkaltainen syrjintää aiheuttava tilanne ei kuulu yhteisön oikeuden piiriin, yhteisöjen tuomioistuimella ei ole mitään syytä puuttua siihen eikä sen seurauksena laajentaa EY 23 ja EY 25 artiklan soveltamisalaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisiin, täysin jäsenvaltion sisäisiin tilanteisiin sellaisella perusteella, että olisi epäjohdonmukaista soveltaa sisäisiin tilanteisiin eri kohtelua kuin tilanteisiin, jotka liittyvät tavaroiden vientiin toisiin jäsenvaltioihin. Vaikka voitaisiinkin kysyä, mihin riidanalaisella lainsäädännöllä pyritään, ei ole yhteisön oikeuden eikä yhteisöjen tuomioistuimen tehtävä korjata siitä johtuvaa syrjivää tilannetta. Vain paikallisilla lainsäädäntö‑ tai lainkäyttöviranomaisilla on toimivalta puuttua tilanteeseen asianmukaisiksi katsomillaan toimenpiteillä, esimerkiksi kyseenalaistamalla riidanalainen lainsäädäntö.

117. Myöskään väitteellä, jonka mukaan olisi käytännössä erittäin vaikeaa, jopa mahdotonta, selvittää tavaroiden alkuperää tai määräpaikkaa ja sitä kautta rajoittaa EY 23 ja EY 25 artiklan soveltaminen koskemaan pelkästään jäsenvaltioiden välistä kauppaa eikä jäsenvaltion sisäistä kauppaa, ei näytä olevan merkitystä pääasian kannalta. Vaikka tiettyjen tuotteiden erottelu niiden alkuperän tai määräpaikan mukaan saattaa olla erityisen vaikeaa silloin, kun kyseisiä kansallisia säännöksiä sovelletaan erotuksetta kaikkiin tuotteisiin (epäilemättä näiden käytännön vaikeuksien takia), on vaikea käsittää, miksi näin pitäisi toimia myös silloin, kun kyseisissä säännöksissä – kuten pääasiassa kyseessä olevassa laissa – nimenomaan täsmennetään, että sitä sovelletaan pelkästään kyseiseltä, samaan jäsenvaltioon kuuluvaksi katsotulta alueelta peräisin oleviin tuotteisiin, jotka on tarkoitettu myytäviksi ja kulutettaviksi saman jäsenvaltion toisessa osassa. Tässä tapauksessa tämä (em. yhdistetyissä asioissa Lancry ym. annetun tuomion 31 kohdassa esitetty) peruste on siis hylättävä varsinkin, kun siihen ei enää vedottu edellä mainitussa asiassa Carbonati Apuani annetussa tuomiossa.

118. Viimeinen peruste, joka on edelleen pääasiallinen peruste (ja joka liittyy tulliliiton ja sisämarkkinoiden vaatimuksiin) ei mielestäni sekään riitä oikeuttamaan EY 23 ja EY 25 artiklan soveltamista riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitetun kaltaisiin tilanteisiin, jotka ovat täysin jäsenvaltion sisäisiä.

119. Voi kieltämättä vaikuttaa ristiriitaiselta – kuten julkisasiamies Tesauro edellä mainitussa asiassa Lancry ym. antamassaan ratkaisuehdotuksessa huomautti –, että jäsenvaltioiden (esimerkiksi Portugalin tasavallan ja Tanskan kuningaskunnan) välisen kaupan esteet on yhtenäismarkkinoilla kielletty, kun taas saman jäsenvaltion sisäisen (esimerkiksi Napolin ja Caprin välisen) kaupan esteisiin ei puututa mitenkään.( ) Ensi näkemältä jäsenvaltioiden yhdentymistä yhteisöön koskeva prosessi, jonka päämääränä on Euroopan rakentaminen, näyttääkin sopivan huonosti yhteen jäsenvaltioiden toteuttamien sellaisten toimenpiteiden kanssa, joilla valtion alue jaetaan tai hajautetaan osiin, joiden välillä tavaroiden vapaata liikkuvuutta ei varmisteta.

120. Olipa tämä ilmiö miten laaja hyvänsä, katson kuitenkin, ettei perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen eikä myöskään EY 23 ja EY 25 artiklassa esitettyjen sääntöjen tarkoituksena ole sitä estää.

121. Sellainen yhteisöjen tuomioistuimen päättely, jolla pyrittäisiin omaksumaan vastakkainen näkökohta, ei vaikuta vakuuttavalta tai on vähintäänkin hatara.

122. On ensinnäkin vaikea yhtyä siihen ajatukseen, jonka yhteisöjen tuomioistuin edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Lancry ym. (29 kohta) ja asiassa Carbonati Apuani (22 kohta) antamissaan tuomioissa esitti, että tulliliiton periaate, sellaisena kuin se ilmenee EY 23 artiklasta, jo sinänsä edellyttäisi, että tavaroiden vapaa liikkuvuus varmistetaan yleisesti koko tulliliiton alueella eikä ainoastaan jäsenvaltioiden välisen kaupan osalta.

123. Kuten julkisasiamies Poiares Maduro edellä mainitussa asiassa Carbonati Apuani antamassaan ratkaisuehdotuksessa korosti,( ) ”EY 23 artikla ilmentää ainoastaan yhteisön perustajavaltioiden tahtoa rajoittaa sen toimivallan käyttöä, jota yhteisön jäsenvaltioilla on tulliasioissa”, olipa kyse jäsenvaltioiden keskinäisistä suhteista tai niiden suhteista kolmansiin maihin yhteisen tullitariffin antamisen huomioon ottaen.

124. Tämä perustajavaltioiden tahto, mitä tulee tulliliiton sisäiseen osioon, ilmenee siinä, että tulliliiton jäsenvaltioiden välillä vienti‑ ja tuontitullit sekä kaikki vaikutukseltaan vastaavat maksut ovat kiellettyjä. Kuten yhteisöjen tuomioistuin jo melko varhaisessa vaiheessa täsmensi, ”kyseinen kielto perustuu siihen, että pienikin valtion rajojen ylityksen perusteella määrättävä taloudellinen rasitus on este tavaroiden liikkuvuudelle”.( ) Yhteisöjen tuomioistuimen käyttämä ilmaus ”rajojen ylitys” ei voi viitata muuhun kuin valtioiden välisten rajojen ylitykseen riippumatta siitä, sijaitseeko rajanylityspaikka itse valtion vai sen jonkin osan rajalla.

125. Koska tähän yhteyteen liittyy olennaisesti tullitoiminta, EY 23 artiklassa määrätty tulliliiton perustamisen edellyttämä jäsenvaltioiden toimivallan rajoittaminen on pakostikin määriteltävä yksinomaan suhteessa valtioiden välisen rajan ylitykseen. Tämä päätelmä on lisäksi ainoa, joka vastaa EY 3 artiklan 1 kohdan a alakohdan sekä EY 23 ja EY 25 artiklan sanamuotoa. Se on myös ainoa, joka vastaa sitä oikeuskäytännön kehitystä, jossa – kuten edellä osoitettiin – tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen soveltamisala on toistuvasti rajoitettu koskemaan pelkästään jäsenvaltioiden välistä kauppaa eikä saman jäsenvaltion sisällä käytävää kauppaa.

126. Mielestäni edellä mainitussa asiassa Carbonati Apuani annetussa tuomiossa EY 14 artiklan 2 kohdan sanamuodosta esitetyt päätelmät eivät poista niiden tulliliiton vaatimuksia koskevien perustelujen hataruutta, joihin yhteisöjen tuomioistuin on edellä mainitusta yhdistetyissä asioissa Lancry ym. annetusta tuomiosta lähtien tukeutunut.

127. Kyseisessä perustamissopimukseen Euroopan yhtenäisasiakirjalla lisätyssä artiklassa sisämarkkinat määritellään alueeksi, ”jolla ei ole sisäisiä rajoja ja jolla tavaroiden, henkilöiden, palvelujen ja pääomien vapaa liikkuvuus taataan tämän sopimuksen määräysten mukaisesti”.( )

128. On totta, että ensi näkemältä sanamuodon perusteella voisi päätellä, että sisämarkkinoiden perustamiselle olisi asetettu muitakin vaatimuksia kuin ne, joita sovellettiin yhteismarkkinoiden perustamisessa, koska sisämarkkinoiden toteutuminen edellyttää jäsenvaltioiden edistymistä yhdentymisessään yhteisöön.( )

129. Määrittelemällä sisämarkkinat ”alueeksi, jolla ei ole sisäisiä rajoja” yhtenäisasiakirjan laatijat eivät kuitenkaan pyrkineet kyseenalaistamaan niitä ETY:n perustamissopimuksessa selkeästi määriteltyjä tavaroiden, henkilöiden, palvelujen ja pääomien vapaata liikkuvuutta koskevien sääntöjen soveltamista koskevia periaatteita, jotka yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä oli jo tuotu esille.( )

130. On tärkeää huomata, että EY 14 artiklan 2 kohdassa viitataan nimenomaisesti niihin perustamissopimuksen määräyksiin, jotka koskevat perustamissopimuksella taattujen perusvapauksien käyttöä. Tällä yhtenäisasiakirjasta käytyjen neuvottelujen aikana perustamissopimukseen tehdyllä tarkennuksella pyritään estämään perustamissopimuksen sääntöjen soveltamisalan väljentäminen paitsi henkilöiden, myös tavaroiden, palvelujen ja pääomien vapaan liikkuvuuden osalta.( )

131. Kuten edellä todettiin, silloin, kun kyse on tavaroiden vapaasta liikkuvuudesta, EY 3 artiklan 1 kohdan a alakohtaa ja EY 23, EY 25, EY 28 ja EY 29 artiklaa sovelletaan vain jäsenvaltioiden väliseen tavaroiden kauppaan eikä saman jäsenvaltion sisäiseen tavaroiden kauppaan. Tästä voidaan päätellä, ettei EY 14 artiklan 2 kohdalla suinkaan laajenneta EY 23 ja EY 25 artiklan alueellista soveltamisalaa koskemaan täysin jäsenvaltion sisäistä kauppaa.

132. Tämä johtopäätös on sitäkin selvempi, kun tarkastellaan EY 3 artiklan 1 kohdan c alakohtaa. Tämän artiklan mukaan ” – – yhteisön toimintaan sisältyy tässä sopimuksessa määrätyin edellytyksin ja siinä määrätyssä aikataulussa – – sisämarkkinat, joille on ominaista, että tavaroiden, henkilöiden, palvelujen ja pääomien vapaata liikkuvuutta rajoittavat esteet poistetaan jäsenvaltioiden väliltä”.( )

133. Tätä perustamissopimukseen jo ennen yhtenäisasiakirjan laatimista sisältynyttä sisämarkkinoiden määritelmää ei muutettu sen yhdenmukaistamiseksi perustamissopimukseen yhtenäisasiakirjalla lisättävän määritelmän kanssa. EY 14 artiklan 2 kohdassa mainitulla ”sisämarkkinoiden” käsitteellä ei siis voi olla ratkaisevasti eri sisältö kuin EY 3 artiklan 1 kohdan c alakohdassa mainitulla käsitteellä.

134. Tästä seuraa, että EY 14 artiklan 2 kohdassa käytetyssä ilmauksessa ”alue, jolla ei ole sisäisiä rajoja” ei ole kysymys muusta kuin alueesta, jolla jäsenvaltioiden välisen kaupan esteet on kielletty. Näin ollen on ymmärrettävä, että ”sisäisillä rajoilla”, tarkoitetaan ”valtioiden välisiä rajoja” (jäsenvaltioiden välisessä yhteisön sisäisessä kaupassa)( ) eikä valtion sisäisiä rajoja (jäsenvaltion sisäisessä kaupassa), vastakohtana ulkorajoille (jäsenvaltioiden ja kolmansien valtioiden välisessä kaupassa).( )

135. Sisämarkkinoiden määrittelyllä ”alueeksi, jolla ei ole sisäisiä rajoja” yhtenäisasiakirjan laatijat todellisuudessa pyrkivät ennen kaikkea antamaan uuden sysäyksen Euroopan rakentamiselle, joten tämän ilmauksen sisältö on pikemminkin poliittinen kuin oikeudellinen. Tämä käy ilmi sisämarkkinoiden toteuttamista koskevasta valkoisesta kirjasta, jonka komissio laati 28. ja 29.6.1985 pidettyä Milanon Eurooppa-neuvoston kokousta varten ja jolla oli ratkaiseva vaikutus yhtenäisasiakirjasta käydyissä neuvotteluissa.( )

136. Kyseisessä asiakirjassa lueteltiin suuri määrä toimenpiteitä, joiden tavoitteena oli käynnistää Euroopan yhdentyminen poistamalla alueelta kaikentyyppiset ”rajat”, olivatpa ne ”fyysisiä”, ”teknisiä” tai ”verotuksellisia”.

137. Fyysisten rajojen osalta tarkoituksena oli poistaa tavaroiden ja henkilöiden tarkastukset ”sisäisiltä rajoilta”, toisin sanoen jäsenvaltioiden välisillä rajoilla sijaitsevista tullitoimipaikoista.( ) Mikään edellä mainitussa valkoisessa kirjassa ei viittaa siihen, että sisämarkkinoiden toteuttaminen edellyttäisi myös tavaroiden vapaan liikkuvuuden tariffiesteiden poistamista kunkin jäsenvaltion sisällä.

138. Toisentyyppisiä yhteisön sisäisen kaupan esteitä, joita nimitettiin ”teknisiksi ja verotuksellisiksi rajoiksi”, oli määrä vähentää merkittävästi laajalla kansallisten säännösten yhdenmukaistamista tai lähentämistä koskevalla ohjelmalla, jonka toteuttaminen määräajassa eli 31.12.1992 mennessä edellytti kyseisten yhteisön toimenpiteiden toteuttamismenettelyn yksinkertaistamista tiettyjä aloja lukuun ottamatta. Tässä yhteydessä yhtenäisasiakirjalla lisättiin ETY:n perustamissopimukseen 100 a artikla (josta on muutettuna tullut EY 95 artikla), jolla pyrittiin – kuten mainitun artiklan 1 kohdassa täsmennetään – sisämarkkinoiden toteuttamiseen ja toimintaan ETY:n perustamissopimuksen 8 a artiklassa (josta on muutettuna tullut EY 14 artikla) asetettujen tavoitteiden mukaisesti.

139. Vaikka yhtenäisasiakirjalla luotiin näin kiinteä liittymä yhtäältä sisämarkkinoiden toteuttamisen ja toisaalta kansallisia lainsäädäntöjä yhdenmukaistavien tai lähentävien toimenpiteiden välille, tästä ei kuitenkaan pidä päätellä, että EY 14 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen sisämarkkinoiden perustaminen edellyttäisi, että perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä olisi alettava soveltaa täysin jäsenvaltioiden sisäisiin tilanteisiin.

140. Vaikka yhteisöjen tuomioistuin katsoikin, että ”perustamissopimuksen 100 a artiklan käyttäminen oikeudellisena perustana ei edellytä sitä, että kaikilla siihen perustuvassa toimenpiteessä tarkoitetuilla tilanteilla olisi tosiasiallinen liittymä vapaaseen liikkuvuuteen jäsenvaltioiden välillä”,( ) mikä tarkoittaa, että kyseistä toimenpidettä voidaan näin ollen soveltaa myös täysin jäsenvaltion sisäisiin tilanteisiin, sama ei voi koskea EY 23 ja EY 25 artiklaan sisältyvien sääntöjen kaltaisten perustamissopimuksen sääntöjen soveltamista. Sillä vaikka perustamissopimuksen tavaroiden, henkilöiden, palvelujen ja pääomien vapaata liikkuvuutta koskevat säännöt edistävät merkittävästi jäsenvaltioiden yhdentymistä yhteisöön, kansallisten lainsäädäntöjen yhdenmukaistamista tai lähentämistä koskevat toimenpiteet edistävät sitä vielä enemmän, jopa siinä määrin, että niiden toteuttaminen on yleensä ratkaiseva vaihe Euroopan yhdentymisessä.

141. Kaikista tästä kehityksestä päätellen on mielestäni olennaista, ettei edellä mainittuihin yhdistetyissä asioissa Lancry ym., asiassa Simitzi ja asiassa Carbonati Apuani annettuihin tuomioihin perustuvaa oikeuskäytäntöä sovelleta riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitettuihin tilanteisiin ja että tämänkaltaiset tilanteet, jotka siis ovat täysin jäsenvaltion sisäisiä, jätetään näin ollen EY 23 ja EY 25 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle.

142. Sama johtopäätös on tehtävä EY 29 artiklasta. Päinvastoin kuin komissio väittää,( ) mielestäni kyseistä asiassa Lancry ym. ja asiassa Simitzi annettuihin tuomioihin perustuvaa oikeuskäytäntöä ei voida soveltaa tavaroiden kauppaan kohdistuviin tullien ulkopuolisiin esteisiin. Perusteet tämänkaltaiselle perustamissopimuksen säännösten soveltamiselle olisivat aivan yhtä riittämättömät kuin ne, joiden nojalla yhteisöjen tuomioistuin päätyi hyväksymään EY 23 ja EY 25 artiklan soveltamisen täysin jäsenvaltion sisäisiin tilanteisiin.

143. Edellä mainitun asiassa Carbonati Apuani annetun tuomion( ) 23 kohtaa voitaisiin toki tulkita myös niin, että yhteisöjen tuomioistuin myöntää siinä epäsuorasti, että kaikkia perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä voidaan soveltaa täysin jäsenvaltioiden sisäisiin tilanteisiin.( )

144. Mielestäni ei kuitenkaan ole ollenkaan selvää, voidaanko kyseisestä kohdasta tehdä näin yleisiä johtopäätöksiä. Nähdäkseni edellä mainitussa asiassa Carbonati Apuani annettu tuomio rajoittuu siihen, että sillä pelkästään vahvistetaan edellä mainittuihin asiassa Legros, yhdistetyissä asioissa Lancry ym. ja asiassa Simitzi annettuihin tuomioihin perustuva oikeuskäytäntö, joka koskee ainoastaan kaupan tulliesteitä. On vaikea ajatella, että yhteisöjen tuomioistuin olisi tässä tuomiossa halunnut kyseenalaistaa vakiintuneen oikeuskäytäntönsä tullien ulkopuolisten kaupan esteiden alalla, toisin sanoen alalla, joka ei edes liittynyt käsiteltävänä olleeseen oikeudenkäyntiasiaan. Se, että mainitun tuomion ulottuvuus tulkittaisiin kyseiseen oikeudenkäyntiasiaan suoraan liittyvää ulottuvuutta laajemmaksi, vaikuttaa mielestäni sitäkin vaikeammin ajateltavissa olevalta, kun se saattaisi pahimmillaan johtaa siihen, että kaikkia perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä pitäisi (niin tavaroiden kuin henkilöiden, palvelujen ja pääomien osalta) soveltaa sellaisiin kansallisiin säännöksiin, jotka koskevat täysin jäsenvaltion sisäisiä tilanteita. On erittäin todennäköistä, ettei yhteisöjen tuomioistuin ole kyseisessä tuomiossa pyrkinyt näin laajaan oikeuskäytännön muutokseen.( )

145. Tämän perusteella päättelen, ettei EY 23 ja EY 25 artiklaa sen paremmin kuin EY 29 artiklaakaan voida soveltaa riidanalaisessa lainsäädännössä tarkoitettuihin tilanteisiin.

146. Näin ollen ennakkoratkaisukysymyksiin on vastattava niin, että vaikka EY:n perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä sovelletaan Jerseyyn perunan kaltaisilla maataloustuotteilla käytävässä yhteisön sisäisessä kaupassa, ei EY 23 ja EY 25 artiklaa sen paremmin kuin EY 29 artiklaakaan voida soveltaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisiin tilanteisiin, jotka liittyvät yksinomaan mainittujen tuotteiden markkinointiin yhtäältä Jerseyn ja toisaalta Yhdistyneen kuningaskunnan, Guernseyn hallintoalueen tai Mansaaren välillä, koska näitä alueita on pidettävä samaan jäsenvaltioon kuuluvina.

V Ratkaisuehdotus

147. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Royal Court of Jerseyn esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:

Vaikka EY:n perustamissopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä sovelletaan Jerseyyn perunan kaltaisilla maataloustuotteilla käytävässä yhteisön sisäisessä kaupassa, ei EY 23 ja EY 25 artiklaa sen paremmin kuin EY 29 artiklaakaan voida soveltaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaisiin tilanteisiin, jotka liittyvät yksinomaan mainittujen tuotteiden markkinointiin yhtäältä Jerseyn ja toisaalta Yhdistyneen kuningaskunnan, Guernseyn hallintoalueen tai Mansaaren välillä, koska näitä alueita on pidettävä samaan jäsenvaltioon kuuluvina.