Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Unionin oikeus – Ensisijaisuus – Unionin oikeuden vastainen kansallinen lainsäädäntö – Voimassa olevien sääntöjen välitön soveltamatta jättäminen – Velvollisuus noudattaa ylemmän oikeusasteen antamia, unionin oikeuden vastaisia sääntöjä – Velvollisuutta ei voida hyväksyä

(SEUT 267 artikla)

2. Siirtotyöläisten sosiaaliturva – Sairausvakuutus – Toisessa jäsenvaltiossa annetut luontoisetuudet

(EY 49 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 2 kohdan toinen alakohta)

3. Siirtotyöläisten sosiaaliturva – Sairausvakuutus – Toisessa jäsenvaltiossa annetut luontoisetuudet

(Neuvoston asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan c alakohdan i alakohta ja 2 artiklan 2 kohta)

4. Siirtotyöläisten sosiaaliturva – Sairausvakuutus – Toisessa jäsenvaltiossa annetut luontoisetuudet

(Neuvoston asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan c alakohdan i alakohta)

Tiivistelmä

1. Unionin oikeus on esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin, jonka tehtävänä on ratkaista asia, jonka ylempi oikeusaste, johon asiassa on valitettu, on palauttanut sen käsiteltäväksi, on sidottu kansallisen prosessioikeuden mukaisesti ylemmän oikeusasteen oikeuskysymyksistä tekemiin arviointeihin, vaikka se katsookin ottaen huomioon tulkinnan, jota se on pyytänyt unionin tuomioistuimelta, että kyseiset arvioinnit eivät ole unionin oikeuden mukaisia.

Näin on ensinnäkin siksi, että kansallinen menettelysääntö, jonka mukaan tuomioistuimet, joiden ratkaisuihin saa hakea muutosta, ovat sidottuja ylemmän oikeusasteen tekemiin arviointeihin, ei voi saattaa kyseenalaiseksi mahdollisuutta, joka niillä kansallisilla tuomioistuimilla on, joiden ratkaisuihin saa hakea muutosta, esittää ennakkoratkaisupyyntö unionin tuomioistuimelle, silloin kun ne eivät ole varmoja unionin oikeuden tulkinnasta.

Toiseksi näin on siksi, että unionin tuomioistuimen ennakkoratkaisumenettelyssä antama tuomio sitoo kansallista tuomioistuinta kyseessä olevien unionin toimielinten toimien tulkinnan tai pätevyyden osalta sen ratkaistessa käsiteltävänään olevaa asiaa.

Lisäksi kansallinen tuomioistuin, jonka tehtävänä on toimivaltansa rajoissa soveltaa unionin oikeussääntöjä, on velvollinen varmistamaan näiden oikeussääntöjen täyden vaikutuksen niin, että se tarvittaessa jättää omasta aloitteestaan soveltamatta kaikkia unionin oikeuden kanssa ristiriidassa olevia säännöksiä ilman, että sen olisi pyydettävä tai odotettava, että tämä kansallinen säännös ensin poistetaan lainsäädäntöteitse tai jossain muussa perustuslaillisessa menettelyssä.

(ks. 25, 29, 31 ja 32 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. EY 49 artikla ja asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2006, 22 artikla ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jota tulkitaan siten, että sillä suljetaan pois kaikissa tapauksissa toisessa jäsenvaltiossa ilman ennakkolupaa annetun sairaalahoidon korvattavuus.

Näin on siksi, että vaikka unionin oikeus ei lähtökohtaisesti ole esteenä ennakkolupajärjestelmälle, tällaisen luvan myöntämisedellytysten on kuitenkin oltava perusteltavissa tavoitteella taata se, että kyseisen jäsenvaltion alueella on saatavilla riittävästi ja pysyvästi monipuolisia laadukkaita sairaalahoitopalveluja, hallita kustannuksia ja välttää niin pitkälle kuin mahdollista rahavarojen, teknisten resurssien ja henkilöstöresurssien tuhlaaminen. Tämä edellyttää kuitenkin, ettei näillä edellytyksillä ylitetä sitä, mikä on objektiivisesti tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi, ja ettei tätä samaa tavoitetta olisi voitu saavuttaa vähemmän rajoittavilla säännöillä. Tällaisen järjestelmän on perustuttava objektiivisiin, syrjimättömiin ja ennalta tiedossa oleviin kriteereihin, joilla kansallisten viranomaisten harkintavallalle asetetaan rajat, jotka estävät sen mielivaltaisen käyttämisen.

Kansallinen säännöstö, jolla jätetään kaikissa tapauksissa korvattavuuden ulkopuolelle ilman ennakkolupaa annettu sairaalahoito, vie vakuutetulta, joka ei ole terveydentilaansa liittyvistä syistä tai siitä syystä, että kiireellisen hoidon saaminen sairaalassa on ollut tarpeen, kyennyt hakemaan tällaista lupaa, tai ei ole voinut odottaa toimivaltaisen laitoksen vastausta, mahdollisuuden siihen, että tämä laitos korvaisi kyseisen hoidon, vaikka korvattavuuden edellytykset täyttyisivätkin. Tällaisen hoidon korvaaminen ei voi vaarantaa sairaalatoiminnan suunnittelutavoitteita eikä vakavasti järkyttää sosiaaliturvajärjestelmän taloudellista tasapainoa. Se ei vaaranna kaikkien saatavilla olevien monipuolisten sairaalapalvelujen ylläpitämistä eikä sitä, että jäsenvaltion alueella kyetään ylläpitämään tarvittava hoitokapasiteetti ja lääketieteellinen pätevyys. Tämän johdosta on katsottava, ettei tällaista säännöstöä voida perustella mainituilla pakottavilla syillä, eikä se missään tapauksessa vastaa oikeasuhteisuuden vaatimuksia. Näin ollen sillä rajoitetaan perusteettomasti palvelujen tarjoamisen vapautta.

(ks. 43–47 ja 51 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)

3. Kun kyse on lääketieteellisestä hoidosta, jota ei voida antaa siinä jäsenvaltiossa, jossa vakuutettu asuu, asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2006, 22 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että tämän artiklan 1 kohdan c alakohdan i alakohdassa edellytettyä lupaa ei voida evätä,

– jos silloin, kun etuuksista on säädetty kansallisessa lainsäädännössä luettelona, jossa ei mainita nimenomaisesti ja yksityiskohtaisesti käytettävää hoitomenetelmää vaan jossa määritellään hoitotyypit, jotka toimivaltainen laitos korvaa, tavanomaisia tulkintaperiaatteita soveltamalla ja objektiivisille ja syrjimättömille kriteereille perustuvan tutkinnan perusteella sekä ottamalla huomioon kaikki lääketieteellisesti merkitykselliset seikat ja käytettävissä olevat tutkimustiedot voidaan osoittaa, että hoitomenetelmä vastaa tässä luettelossa mainittuja hoitotyyppejä, ja

– jos tehokkuudeltaan samanasteista vaihtoehtoista hoitoa ei voida antaa ajoissa siinä jäsenvaltiossa, jossa vakuutettu asuu.

Tämä artikla on esteenä sille, että kansalliset elimet, joilta haetaan ratkaisua ennakkolupahakemukseen, lähtevät tätä säännöstä soveltaessaan olettamasta, jonka mukaan sairaalahoito, jota ei voida antaa jäsenvaltiossa, jossa vakuutettu asuu, ei kuulu niiden etuuksien joukkoon, joiden korvattavuudesta on säädetty tämän jäsenvaltion lainsäädännössä, ja jonka mukaan – käänteisesti – näiden etuuksien joukossa mainittua sairaalahoitoa voidaan antaa kyseisessä jäsenvaltiossa.

Kun kysymys on asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa mainitusta ensimmäisestä edellytyksestä, unionin oikeuden kanssa ei lähtökohtaisesti ole ristiriidassa se, että jäsenvaltio laatii tyhjentäviä luetteloita sosiaaliturvajärjestelmästä korvattavista hoitotoimenpiteistä, eikä unionin oikeudella voida lähtökohtaisesti velvoittaa jäsenvaltiota laajentamaan tällaisia hoitotoimenpiteiden luetteloita. Ainoastaan ne kansalliset elimet, joilta haetaan ratkaisua lupahakemukseen, joka koskee jossakin muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa vakuutettu asuu, annettavaa hoitoa, voivat ratkaista sen, kuuluuko kyseinen hoito tällaisessa luettelossa olevien määräysten alaan. Koska jäsenvaltioiden on tätä toimivaltaansa käyttäessään noudatettava unionin oikeutta, on kuitenkin huolehdittava siitä, että asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa sovelletaan unionin oikeuden mukaisesti. Jos sovellettava hoitomenetelmä vastaa hoitotoimenpiteitä, joista säädetään sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jossa vakuutettu asuu, ennakkolupahakemusta ei voida hylätä sillä perusteella, ettei kyseistä hoitomenetelmää käytetä kyseisessä jäsenvaltiossa.

Lisäksi on niin, että silloin, kun kysymys on asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa mainitusta toisesta edellytyksestä ja vaikka se, ettei toisesta jäsenvaltiosta haettua hoitoa anneta siinä jäsenvaltiossa, jossa asianomainen henkilö asuu, ei sellaisenaan merkitse, että tämä toinen edellytys täyttyisi, sen on katsottava täyttyvän silloin, kun tehokkuudeltaan samanasteista hoitoa ei kyetä antamaan ajoissa kyseisessä jäsenvaltiossa.

Tästä tulkinnasta seuraa, että asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan c alakohdan i alakohdassa edellytettyä ennakkolupahakemusta koskevaa päätöstä ei voida perustaa olettamalle, jonka mukaan silloin, kun tarkastelun kohteena olevaa sairaalahoitoa ei voida antaa toimivaltaisessa jäsenvaltiossa, on lähdettävä siitä olettamasta, että tämä hoito ei kuulu kansallisesta sosiaalivakuutuksesta korvattaviin etuuksiin, ja käänteisesti, jos se kuuluu viimeksi mainitun korvaamiin hoitoihin, on oletettava, että sitä voidaan antaa tässä jäsenvaltiossa.

(ks. 58, 60–62, 64, 68, 69 ja 73 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)

4. Silloin kun voidaan osoittaa, että asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2006, 22 artiklan 1 kohdan c alakohdan i alakohdan mukaisen luvan epääminen ei ole ollut perusteltua, ja kun sairaalahoito on päättynyt ja siihen liittyvät kustannukset ovat syntyneet vakuutetulle, kansallisen tuomioistuimen on velvoitettava toimivaltainen laitos kansallisten menettelysääntöjen mukaisesti korvaamaan tälle vakuutetulle määrä, jonka se olisi tavanomaisesti suorittanut, jos lupa olisi asianmukaisesti myönnetty.

Tämä määrä on sama kuin se, joka on määritelty sen lainsäädännön säännöksissä, jota sen jäsenvaltion laitoksen on noudatettava, jonka alueella sairaalahoito on annettu. Jos tämä määrä on pienempi kuin se, joka olisi perustunut asuinpaikan jäsenvaltiossa voimassa olevan lainsäädännön soveltamiseen, jos sairaalahoitoon olisi jouduttu asuinvaltiossa, vakuutetulle on tämän lisäksi myönnettävä täydentävä korvaus, josta toimivaltainen laitos vastaa ja joka vastaa suuruudeltaan näiden määrien välistä erotusta, korkeintaan todellisuudessa aiheutuneiden kulujen suuruisena.

(ks. 77, 78 ja 81 kohta sekä tuomiolauselman 4 kohta)