ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Jäsenvaltion lainsäädännön mukainen liikennevakuutussopimuksen tekemistä koskeva sopimuspakko, jota sovelletaan kaikkiin vakuutusyrityksiin, myös niihin, joiden kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa mutta jotka harjoittavat toimintaansa ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa, rajoittaa EY 43 ja EY 49 artiklassa vahvistettua sijoittautumisvapautta ja palvelujen tarjoamisen vapautta. Tällainen toimenpide nimittäin vaikuttaa asianomaisten toimijoiden markkinoillepääsyyn erityisesti silloin, kun toimenpiteellä ei pelkästään velvoiteta vakuutusyhtiöitä ottamaan vastattavakseen kaikkia vahinkoriskejä, joille vakuutusta haetaan, vaan ne velvoitetaan myös noudattamaan pidättyvyyttä hinnoittelussaan. Koska sopimuspakosta aiheutuu kyseisille yrityksille mittavia mukautustarpeita ja kustannuksia, se vähentää kyseisen jäsenvaltion markkinoille pääsemisen houkuttelevuutta ja heikentää asianomaisten yritysten kykyä ryhtyä heti näille markkinoille päästyään kilpailemaan tehokkaasti sinne perinteisesti asettautuneiden yritysten kanssa.

Sopimuspakolla voidaan kuitenkin taata sillä tavoitellun päämäärän saavuttaminen, eikä sillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen sen saavuttamiseksi. Pakollisen liikennevakuutuksen nimenomainen tarkoitus on nimittäin taata asianmukaisten korvausten suorittaminen tieliikenneonnettomuuksien uhreille. Tämä sosiaaliseen suojeluun liittyvä tavoite, jonka pääsisältönä on asianmukaisten korvauksien takaaminen kyseisille uhreille, voidaan ottaa huomioon yleisen edun mukaisena pakottavana syynä. Oikeasuhteisuutta koskevan kriteerin kannalta ei toisaalta ole välttämätöntä, että jonkin jäsenvaltion viranomaisten säätämä rajoittava toimenpide vastaisi kaikkien jäsenvaltioiden yhteistä käsitystä yksityiskohtaisista säännöistä kysymyksessä olevan oikeutetun edun suojelemiseksi. Se seikka, että jotkin jäsenvaltiot ovat päättäneet toteuttaa muunlaisen järjestelmän taatakseen, että kaikki ajoneuvon omistajat voivat tehdä liikennevakuutussopimuksen hintaan, joka ei ole kohtuuton, ei näin ollen voi osoittaa sitä, että sopimuspakko ylittäisi sen, mikä on tarpeen tavoiteltujen päämäärien saavuttamiseksi. Oikeasuhteisuutta koskevan kriteerin kannalta sopimuspakko ei myöskään estä vakuutusyrityksiä määrittämästä korkeampaa maksua vakuutuksenottajalle, jonka kotipaikka on alueella, jolle on ominaista suuri onnettomuuksien määrä, kuin vakuutuksenottajalle, jonka kotipaikka on alueella, jolla riski on pienempi.

(ks. 67, 70, 71, 74, 75, 83, 85, 91 ja 93 kohta)
Koska sen oikeuden alkaminen, joka hankkeen toteuttajalla on ryhtyä toteuttamaan hanketta toimivaltaisen viranomaisen luvan saatuaan, on muotoiltu tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 85/337, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/11, 1 artiklan 2 kohdassa siten, ettei siinä ole mitään epäselvyyttä, kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdalla on välttämättä ymmärrettävä tarkoitettavan, että jos hakija ei ole hakenut ja saanut vaadittavaa lupaa ja jos se ei ole ensin tutkinut ympäristövaikutuksia, silloin kuin sitä edellytetään, se ei voi aloittaa kyseiseen hankkeeseen liittyviä töitä kyseisessä direktiivissä asetettuja edellytyksiä loukkaamatta.

Tämä näkemys pätee kaikkiin tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluviin hankkeisiin, kuuluivatpa ne sen liitteen I soveltamisalaan hankkeina, joita on sen 2 artiklan 1 kohdan ja 4 artiklan 1 kohdan mukaan tutkittava järjestelmällisesti, tai olivatpa ne kyseisen direktiivin liitteen II soveltamisalaan kuuluvia hankkeita, joiden ympäristövaikutukset on tällä perusteella ja kyseisen direktiivin 4 artiklan 2 kohdan mukaan arvioitava vain siinä tapauksessa, että niillä jäsenvaltion vahvistamiin raja-arvoihin tai valintaperusteisiin nähden ja/tai niitä tapauskohtaisesti tutkittaessa on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia.

Tämän 2 artiklan 1 kohdan tällainen sananmukainen tulkinta on loppujen lopuksi kyseisen direktiivin sen tavoitteen mukainen, joka on palautettu mieliin muun muassa direktiivin 97/11 viidennessä perustelukappaleessa, jonka mukaan ”arviointia edellyttävien hankkeiden toteuttamiseen olisi vaadittava lupa [ja] arviointi olisi tehtävä ennen luvan myöntämistä”.

(ks. 50–53 kohta)
EY 226 artiklassa määrätyn oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn säännönmukaisuus on perustamissopimuksessa tarkoitettu olennainen takuu sekä kysymyksessä olevan jäsenvaltion oikeuksien suojelemiseksi että myös sen takaamiseksi, että mahdollisessa riita-asian oikeudenkäynnissä käsiteltävä asia on selkeästi määritelty. Tästä tarkoituksesta johtuu, että virallisella huomautuksella pyritään yhtäältä rajaamaan oikeusriidan kohde ja antamaan jäsenvaltiolle, jota kehotetaan esittämään huomautuksensa, tarvittavat tiedot puolustuksensa valmistelemiseksi sekä toisaalta antamaan tälle tilaisuus noudattaa yhteisön oikeutta, ennen kuin asia saatetaan yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi. Näin ollen on katsottava, että kun komissio lähettää jäsenvaltiolle täydentävän virallisen huomautuksen ja asettaa tälle valtiolle uuden määräajan huomautustensa esittämiseksi, ennen kuin se osoittaa sille perustellun lausunnon, joka perustuu samoihin perusteisiin kuin ne perusteet, jotka sisältyvät täydentävään viralliseen huomautukseen, se ei loukkaa puolustautumisoikeuksia, koska kyseiselle jäsenvaltiolle on annettu tilaisuus valmistella puolustuksensa ennen perustellun lausunnon vastaanottoa.

(ks. 22 ja 23 kohta)
Yhteisöjen tuomioistuin voi kieltäytyä vastaamasta kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen vain, jos on ilmeistä, että pyydetyllä yhteisön oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos yhteisöjen tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin.

EY 234 artiklassa tarkoitetussa menettelyssä, joka perustuu kansallisten tuomioistuimien ja yhteisöjen tuomioistuimen tehtävien selkeään jakoon, yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos näin ollen esitetyt kysymykset koskevat yhteisön oikeuden tulkintaa, yhteisöjen tuomioistuimen on lähtökohtaisesti vastattava niihin.

Kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista annetun direktiivin 1999/44 3 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan myyjä voi silloin, kun hän on myynyt kulutustavaran, jossa on virhe, vaatia kuluttajalta korvausta virheellisen tavaran käytöstä siihen saakka, kunnes se on vaihdettu uuteen tavaraan.

Sekä direktiivin sanamuodosta että sen merkityksellisistä valmistelutöistä ilmenee nimittäin, että yhteisön lainsäätäjän tarkoituksena oli tehdä siitä, että myyjä saattaa tavaran sopimuksen mukaiseksi vastikkeetta, olennainen osa kuluttajalle kyseisellä direktiivillä taattua suojaa. Myyjälle kuuluvalla velvollisuudella saattaa tavara sopimuksen mukaiseksi vastikkeetta – riippumatta siitä, toteutetaanko se korjaamalla vai vaihtamalla virheellinen tavara – pyritään suojaamaan kuluttajaa sellaisten kustannusten vaaralta, jotka saattaisivat tällaisen suojan puuttuessa saada kuluttajan luopumaan vetoamasta oikeuksiinsa. Tämä yhteisön lainsäätäjän tahdon mukainen maksuttomuuden takuu johtaa siihen, ettei myyjä voi esittää mitään taloudellisia vaatimuksia täyttäessään velvoitteensa saattaa sopimuksen kohteena oleva tavara sopimuksen mukaiseksi. Sopimuksen mukaiseksi saattamisen vastikkeettomuus on lisäksi direktiivin tavoitteen mukainen, joka on taata korkeatasoinen kuluttajansuoja.

(ks. 33, 34, 36 ja 43 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-103/06

Philippe Derouin

vastaan

Union pour le recouvrement des cotisations de sécurité sociale et d’allocations familiales de Paris – Région parisienne (Urssaf de Paris – Région parisienne)

(Tribunal des affaires de sécurité sociale de Paris’n esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Siirtotyöläisten sosiaaliturva — Asetus (ETY) N:o 1408/71 — Ranskassa asuvat ja toimintaansa harjoittavat itsenäiset ammatinharjoittajat — Yleinen sosiaalimaksu — Sosiaaliturvajärjestelmän alijäämän kattamiseen käytettävä sosiaalimaksu — Sellaisten tulojen huomioon ottaminen, jotka on saatu toisessa jäsenvaltiossa ja jotka ovat siellä veronalaisia kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehdyn sopimuksen nojalla”

Julkisasiamies P. Mengozzin ratkaisuehdotus 18.10.2007 I - 1855

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 3.4.2008 I - 1880

Tuomion tiivistelmä

Siirtotyöläisten sosiaaliturva – Jäsenvaltioiden toimivalta järjestää sosiaaliturvajärjestelmänsä

(Neuvoston asetus N:o 1408/71)

Asetusta N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 307/1999, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltio jättää tilanteessa, jossa maassa asuvaan itsenäiseen ammatinharjoittajaan sovelletaan ainoastaan kyseisen valtion sosiaaliturvalainsäädäntöä, ottamatta yleisen sosiaalimaksun ja sosiaaliturvajärjestelmän alijäämän kattamiseen käytettävän sosiaalimaksun kaltaisten maksujen laskentaperusteessa huomioon kyseisen työntekijän muusta jäsenvaltiosta saamat tulot esimerkiksi kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tuloverojen alalla tehdyn sopimuksen soveltamisen johdosta.

(ks. 32 kohta ja tuomiolauselma)
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuissa taloudellisluonteisissa riita-asioissa täysi harkintavalta, jonka puitteissa se voi tarpeen vaatiessa velvoittaa viran puolesta vastaajan maksamaan korvausta vahingosta, joka on aiheutunut sen virheestä, ja tällaisessa tapauksessa arvioida aiheutuneen vahingon kohtuuden mukaan kaikki asiaan liittyvät olosuhteet huomioon ottaen. Lisäksi silloin, kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut vahingon olemassaolon, se on yksin toimivaltainen arvioimaan esitetyn vaatimuksen rajoissa tämän vahingonkorvauksen laadun ja ulottuvuuden edellyttäen, että perusteluvelvollisuutta noudatetaan.

Kun on määritettävä korvauksen ulottuvuus vahingosta, joka on aiheutunut väliaikaiselle toimihenkilölle siitä, että hän on menettänyt mahdollisuuden päästä yhteisön toimielimen palvelukseen, koska hänen hakemuksensa on lainvastaisesti hylätty, menetelmä, jota käytetään myös useissa kansallisissa oikeusjärjestyksissä ja joka perustuu ansionmenetystä koskevaan kriteeriin niin, että siinä vahvistetaan toivotun palkan ja tosiasiallisesti maksetun palkan välinen erotus, minkä jälkeen arvioidaan tämän tappion painottamiseksi prosentuaalisessa muodossa se mahdollisuus, joka henkilöllä oli tulla otetuksi palvelukseen, johtaa välttämättä siihen, että yhteisöjen tuomioistuinten on tukeuduttava joukkoon olettamia, jotka ovat luonteeltaan epävarmoja mutta jotka kuuluvat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittaman tosiseikkoja koskevan itsenäisen arvioinnin ja sen harkintavallan piiriin.

(ks. 45, 58, 59, 61, 62, 64 ja 72–74 kohta)
Henkilöstöasian tiivistelmä



Henkilöstöasian tiivistelmä

Tiivistelmä

1. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Uuden väitteen esittäminen – Tutkittavaksi ottaminen – Rajat

(Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 58 artikla; yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 113 artiklan 2 kohta)

2. Henkilöstö – Palkkaus – Ulkomaankorvaus – Myöntämisedellytykset

(Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohta)

1. Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ja yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 113 artiklan 2 kohdan määräyksistä, kun niitä luetaan yhdessä, ilmenee, että valittaja voi vedota valituksessa mihin tahansa asian kannalta merkitykselliseen perusteluun, kunhan valituksella ei muuteta oikeudenkäynnin kohdetta siitä, millainen se oli ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.

2. Vaikka toimivaltuuksien jakaminen valtion sisäisesti vaihtelee kunkin valtion institutionaalisen rakenteen mukaan, sitä on kansainvälisessä julkisoikeudessa pidettävä luonteeltaan yhtenäisenä oikeussubjektina. Kyseisen käsitteen perusteella edellytetään, että muissa valtioissa ja kansainvälisissä organisaatioissa valtiota edustaa yksi ainoa diplomaattinen edustusjärjestelmä, joka kansainvälisellä tasolla heijastaa asianomaisen valtion yhtenäisyyttä.

Vaikka ratkaisevaa sille, että asianomaisen virkamiehen voitaisiin katsoa suorittaneen palveluksia ”toiselle valtiolle”, ei ole se, että hän on kyseisen toisen valtion keskushallinnon palveluksessa, sitä vastoin siinä, että virkamies kuuluu toiminnallisesti viimeksi mainitun valtion pysyvään edustustoon, on kyse ratkaisevasta seikasta.

Tältä osin sekä henkilöstön, joka suorittaa valtiolle palveluksia sen keskushallinnon välityksellä, että henkilöstön, joka suorittaa palveluksia itsehallintoalueelle sen hallinnon välityksellä, on katsottava olevan henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa ulkomailla olon tilanteessa kuitenkin sillä edellytyksellä, että se muodollisesti kuuluu mainitun valtion pysyvän edustuston henkilöstöön.

Näin ollen henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetun, ”toiselle valtiolle suoritettuja palveluksia” koskevan ilmaisun tulkinnassa ainoana asian kannalta merkityksellisenä seikkana on pidettävä sitä, että palvelukset on suoritettu valtion pysyvässä edustustossa. Tästä seuraa, että palveluksia, jotka on suoritettu valtioiden poliittisten alayksiköiden hallituksille, ei voida pitää valtiolle suoritettuina palveluksina, jos asianomainen henkilö ei ole muodollisesti kuulunut valtion pysyvän edustuston henkilöstöön.
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Maatalous – Yhteinen maatalouspolitiikka – Tiettyjen peltokasvien viljelijöiden tuet

(Neuvoston asetuksen N:o 1765/92 7 artiklan 6 kohdan ensimmäinen alakohta ja 9 artikla; komission asetuksen N:o 3887/92 9 artikla)

Tiivistelmä

Tiettyjä yhteisön tukijärjestelmiä koskevan yhdennetyn hallinto‑ ja valvontajärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 3887/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1648/95, 9 artiklaa on tulkittava siten, että sellainen enimmäispinta-ala, jonka osalta voidaan maksaa kesannointikorvausta tukijärjestelmästä tiettyjen peltokasvien viljelijöille annetun asetuksen N:o 1765/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2989/95, 7 artiklan 6 kohdan ensimmäisen alakohdan toisen ja neljännen virkkeen mukaisesti, on laskettava hakemuksessa esitetyn viljelyalan perusteella edellyttäen, että tämä ala on tosiasiallisesti varattu peltokasveille ja että siihen ei kuulu kyseisen asetuksen N:o 1765/92 9 artiklassa korvausten ulkopuolelle jätettyjä maita.

(ks. 38 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Oikeudenkäynnin kohde

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

Yhteisön tavaramerkki

–

Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen

–

Suhteelliset hylkäysperusteet

–

Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 34, 35, 46, 47 ja 76 kohta)

Oikeudenkäynnin kohde

Aihe

Valitus Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (ensimmäinen jaosto) asiassa T-74/04, Nestlé vastaan SMHV, väliintulijana Quick restaurants SA, 22.2.2006 antamasta tuomiosta, jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kanteen, jossa vaadittiin SMHV:n toisen valituslautakunnan 17.12.2003 tekemän päätöksen (asia R 922/2001-2), joka koskee Société des produits Nestlé SA:n ja Quick restaurants SA:n välistä väitemenettelyä, kumoamista

Päätöksen päätösosa

Ratkaisu

1) Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen 22.2.2006 asiassa T-74/04, Nestlé vastaan SMHV – Quick (QUICKY), antama tuomio kumotaan siltä osin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan vastaisesti jättänyt tutkimatta kysymyksessä olevien merkkien ulkoasun samankaltaisuutta tavaramerkeistä syntyvän kokonaisvaikutelman perusteella.

2) Valitus hylätään muilta osin.

3) Asia palautetaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen.

4) Oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Poikkeukset – Ulkomaalaisasioita hoitavan viranomaisen päätökset – Aineelliset ja menettelylliset takeet – Henkilöllinen soveltamisala

(Neuvoston direktiivi 64/221)

2. Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Poikkeukset – Yleiseen järjestykseen liittyvät syyt

(Neuvoston direktiivi 64/221)

Tiivistelmä

1. Tulkinta, jonka mukaan ulkomaalaisten liikkumista ja oleskelua koskevien, yleiseen järjestykseen ja turvallisuuteen sekä kansanterveyteen perustuvien erityistoimenpiteiden yhteensovittamisesta annettua direktiiviä 64/221 sovelletaan yksinomaan unionin kansalaisiin, jotka oleskelevat vastaanottavassa jäsenvaltiossa laillisesti, ei ole yhteisön oikeuden mukainen.

Direktiivissä 64/221 säädettyjä takeita on näet tulkittava laajasti niiden henkilöllisen soveltamisalan osalta. Jäsenvaltioiden on ryhdyttävä kaikkiin toimenpiteisiin sen varmistamiseksi, että jokainen maastapoistamispäätöksen kohteeksi joutunut toisen jäsenvaltion kansalainen voi hyötyä direktiivin 64/221 säännösten muodostamasta suojasta. Jos unionin kansalaisilta, jotka eivät oleskele vastaanottavassa jäsenvaltiossa laillisesti, evättäisiin nämä aineelliset ja menettelylliset takeet, kyseiset takeet menettäisivät olennaisen osan tehokkaasta vaikutuksestaan.

(ks. 35 ja 37 kohta)

2. Jäsenvaltio, joka ei sovella unionin kansalaisiin ulkomaalaisten liikkumista ja oleskelua koskevien, yleiseen järjestykseen ja turvallisuuteen sekä kansanterveyteen perustuvien erityistoimenpiteiden yhteensovittamisesta annettua direktiiviä 64/221 vaan yleistä ulkomaalaislainsäädäntöä, jonka perusteella rikostuomioon on mahdollista yhdistää järjestelmällisesti ja automaattisesti maastapoistaminen, ei noudata mainitun direktiivin mukaisia velvoitteitaan.

Rikostuomiota saadaan näet käyttää tällaisen toimenpiteen perusteena vain, jos tuomioon johtaneista seikoista käy ilmi, että henkilön oma käyttäytyminen uhkaa tuolloin yleistä järjestystä. Kansallisten viranomaisten mahdollisuus vedota yleiseen järjestykseen edellyttää joka tapauksessa sitä, että kyse on sen yhteiskuntajärjestyksen häiriön lisäksi, jonka jokainen lain rikkominen muodostaa, perustavanlaatuista yhteiskunnan etua uhkaavasta todellisesta ja riittävän vakavasta vaarasta. Yhteisön oikeuden kanssa on ristiriidassa myös kansallinen lainsäädäntö, jossa lähdetään siitä olettamasta, että muiden jäsenvaltioiden kansalaiset, jotka on tuomittu tiettyyn rangaistukseen tietystä rikoksesta, on karkotettava.

(ks. 41, 43, 44 ja 51 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Sosiaalipolitiikka – Miesten ja naisten tasa-arvoinen kohtelu sosiaaliturvaa koskevissa kysymyksissä – Direktiivi 79/7

(Neuvoston direktiivi 79/7)

2. Jäsenvaltiot – Velvoitteet – Yhteisön oikeuden täytäntöönpano

(EY 10 artikla)

Tiivistelmä

1. Miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen asteittaisesta toteuttamisesta sosiaaliturvaa koskevissa kysymyksissä annettu direktiivi 79/7 ei ole esteenä sille, että kun jäsenvaltio antaa sellaisia säännöksiä, joiden tarkoituksena on mahdollistaa sellaisen eläkejärjestelmän soveltaminen koko eläkkeen keston ajan määrättyä sukupuolta olevan, alun perin syrjityn henkilöryhmän hyväksi, jota sovelletaan vastakkaista sukupuolta olevaan henkilöryhmään, se asettaa järjestelmään kuulumisen edellytykseksi, että maksetaan sellaiset oikaisuun liittyvät vakuutusmaksut, jotka muodostuvat alun perin syrjittyjen henkilöiden siltä ajalta, jona syrjintää on tapahtunut, suorittamien vakuutusmaksujen ja toisen henkilöryhmän samalta ajanjaksolta suorittamien korkeampien maksujen välisestä erotuksesta, lisättyinä koroilla, joilla korvataan rahanarvon aleneminen.

Kuitenkin jäsenvaltion yhteisön oikeuden sääntöjen, esimerkiksi miesten ja naisten välisen tasa-arvoisen kohtelun periaatteen, noudattamiseksi toteuttamien kaikkien toimenpiteiden on oltava tehokkaita. Tämän osalta kyseinen direktiivi on esteenä sille, että jäsenvaltio edellyttää, että oikaisuun liittyviin vakuutusmaksuihin lisätään muita korkoja kuin sellaisia, joilla on tarkoitus korvata rahanarvon aleneminen. Kyseinen direktiivi on samoin esteenä sille, että vaaditaan, että kyseisen maksun on tapahduttava kertasuorituksena, jos tämän edellytyksen vuoksi aiotun oikaisemisen tekeminen on käytännössä mahdotonta tai kohtuuttoman vaikeata. Näin on erityisesti silloin, jos maksettava summa on suurempi kuin asianomaisen henkilön vuotuisen eläkkeen määrä.

(ks. 27, 28 ja 35 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. Ennakkoratkaisupyynnön johdosta annetun sellaisen tuomion seurauksena, jossa todetaan kansallisen lainsäädännön olevan ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa, kyseisen jäsenvaltion viranomaisten on toteutettava kaikki yleis- ja erityistoimenpiteet, jotka ovat aiheellisia yhteisön oikeudesta johtuvien velvoitteiden täyttämisen varmistamiseksi, ja niiden on erityisesti valvottava, että kansallinen oikeus saatetaan mahdollisimman nopeasti yhdenmukaiseksi yhteisön oikeuden kanssa ja että yhteisön oikeudesta yksityisille johtuville oikeuksille annetaan täysi oikeusvaikutus.

Kun on todettu esiintyvän yhteisön oikeuden vastaista syrjintää, niin kauan kuin tasa-arvoisen kohtelun palauttavia toimenpiteitä ei ole toteutettu, kansallisen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta syrjivä kansallinen säännös tarvitsematta pyytää tai odottaa, että lainsäätäjä sitä ennen poistaisi kyseisen säännöksen, ja sen on sovellettava epäedullisessa asemassa olevan ryhmän jäseniin samaa järjestelmää kuin muihin työntekijöihin.

(ks. 41 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Tavaroiden vapaa liikkuvuus – Yhteisön passitus – Yhteisön ulkoinen passitus

(Komission asetuksen N:o 1062/87 11 a artiklan 2 kohta)

Tiivistelmä

Yhteisön passitusjärjestelmän soveltamisesta ja yksinkertaistamisesta annetun asetuksen N:o 1062/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1429/90, 11 a artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltio, johon lähtötoimipaikka kuuluu, ei voi sen jälkeen, kun se on tehnyt päätöksen tuontitullien kantamisesta, myöntää tätä päätöstä vastaan käytävän muutoksenhakumenettelyn yhteydessä passitusmenettelystä vastanneelle kolmen kuukauden määräaikaa todisteiden esittämiseksi passitusmenettelyn säännönmukaisuudesta tai rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tosiasiallisesta tapahtumapaikasta.

Tällainen edellä mainitun määräajan jälkikäteinen ilmoittaminen on nimittäin ristiriidassa kyseisen 11 a artiklan 2 kohdan sanamuodon kanssa, ja sillä loukataan passituksesta vastaavalla olevaa, mainittuun säännökseen perustuvaa oikeutta esittää tehokkaasti näkemyksensä passituksen säännönmukaisuudesta ennen sellaisen kantamispäätöksen tekemistä, jonka adressaattina se on ja jolla vaikutetaan merkittävällä tavalla sen etuihin.

(ks. 37 ja 39 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Yhteinen tullitariffi – Tariffinimikkeet – Kuorettomat kurpitsan siemenet, jotka ovat menettäneet itävyytensä ja joita käytetään leipomoteollisuudessa

Tiivistelmä

Kuorettomat kurpitsan siemenet, jotka ovat menettäneet itävyytensä, joita käytetään leipomoteollisuudessa ja joita ei käytetä kylvämiseen vaan ihmisravinnoksi, kuuluvat tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I esitetyn yhdistetyn nimikkeistön, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1789/2003, alanimikkeeseen 1212 99 80.

(ks. 30 ja 32 kohta sekä tuomiolauselma)