ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
3

Direktiivin 2002/83, joka on kumottu ja korvattu direktiivillä 2009/138, johdanto-osan 2, 5, 35, 39, 44, 50 ja 52 perustelukappaleessa todettiin seuraavaa: ”(2) Henkivakuutusliikkeen aloittamisen ja harjoittamisen helpottamiseksi on tärkeää poistaa kansallisten, valvontaa koskevien lainsäädäntöjen välisiä eroja. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi ja jotta samalla varmistettaisiin kaikissa jäsenvaltioissa vakuutuksenottajille ja edunsaajille riittävä turva, henkivakuutusyrityksiltä vaadittavia taloudellisia takuita koskevat säännökset olisi sovitettava yhteen. – – (5) Tämä direktiivi on sen vuoksi tärkeä vaihe kansallisten markkinoiden lähentymisessä yhtenäismarkkinoiksi, ja tätä vaihetta on täydennettävä muilla yhteisön välineillä, jotta kaikki vakuutuksenottajat voivat kääntyä minkä tahansa vakuutuksenantajan puoleen, jonka kotipaikka on yhteisössä ja joka harjoittaa liiketoimintaa siellä sijoittautumisvapauden tai palvelujen tarjoamisen vapauden perusteella, samalla kun heille taataan riittävä suoja. – – (35) Vakuutettujen suojaamiseksi on tarpeen, että kukin vakuutusyritys muodostaa riittävän vakuutusteknisen vastuuvelan. – – – – (39) On välttämätöntä, että vakuutussopimuksista aiheutuvan vastuun kattamiseen riittävän vakuutusteknisen vastuuvelan, mukaan lukien vakuutusmaksuvastuu, lisäksi vakuutusyrityksillä on täydentävä rahasto, niin sanottu solvenssimarginaali – –. Tämä vaatimus on tärkeä osa toiminnan vakauden valvontaa vakuutettujen henkilöiden ja vakuutuksenottajien suojelemiseksi. – – – – (44) Jäsenvaltiossa voimassa olevat sopimusoikeudelliset säännökset, joita sovelletaan tässä direktiivissä tarkoitettuun toimintaan, poikkeavat toisistaan. Vakuutussopimuksia koskevan lainsäädännön yhteensovittaminen ei ole vakuutusalan sisämarkkinoiden toteuttamisen ennakkoehto. Sen vuoksi jäsenvaltioille annettu mahdollisuus soveltaa omaa lainsäädäntöään niihin vakuutussopimuksiin, jotka kattavat jäsenvaltion omalla alueella sijaitsevia sitoumuksia, on luonteeltaan sellainen, että se suo riittävän suojan sitä tarvitseville vakuutuksenottajille. – – – – (50) On välttämätöntä säätää toimenpiteistä tapauksissa, joissa yrityksen taloudellinen asema tulee sellaiseksi, että yrityksen on vaikea täyttää vakuutussopimuksista aiheutuvia velvoitteitaan. Erityistilanteissa, joissa vakuutuksenottajien oikeudet ovat uhattuina, on tarpeen myöntää toimivaltaisille viranomaisille valtuudet ryhtyä toimiin riittävän varhaisessa vaiheessa. – – – – (52) Vakuutusalan sisämarkkinoilla kuluttaja voi valita useammista ja erilaisista sopimuksista. Jotta kuluttaja saisi täyden hyödyn tästä monipuolisuudesta ja lisääntyvästä kilpailusta, hänelle on annettava kaikki tarpeelliset tiedot, jotta hän voi valita tarpeisiinsa sopivimman sopimuksen. Tämän tiedottamisen tarpeellisuus on sitäkin tärkeämpää, koska sitoumusten kesto voi olla hyvin pitkä. Sen vuoksi on suotavaa sovittaa yhteen vähimmäismääräykset, jotta kuluttaja saa selkeän ja tarkan tiedon hänelle tarjottujen tuotteiden keskeisistä ominaispiirteistä sekä tiedot niistä elimistä, joille vakuutuksenottajien, vakuutettujen tai edunsaajien valitukset voi osoittaa.”
72

Tämän jälkeen on todettava, että asetuksen N:o 1303/2013 125 artiklan 3 kohdan d alakohdassa mainitaan ainoastaan, että toimivaltaisen hallintoviranomaisen on ennen kunkin toimen hyväksymistä varmistettava, että jokaisella EAKR:n tuen saajalla on kunkin toimen osalta tukiedellytysten täyttämiseen tarvittavat hallinnolliset, toiminnalliset ja rahoitusvalmiudet, eikä siinä täsmennetä, minä ajankohtana näitä valmiuksia on arvioitava tai milloin hakijoiden on toimitettava kyseiselle viranomaiselle tarvittavat tiedot näiden valmiuksien tutkimiseksi.
23

Direktiivin 97/23 liitteen I, jossa luetellaan olennaiset tekniset vaatimukset, jotka painelaitteiden on täytettävä kyseisen direktiivin 3 artiklan mukaisesti, osassa, jonka otsikko on ”Yleistä”, olevassa 1.1 kohdassa säädetään tosin, että ”painelaitteet suunnitellaan, valmistetaan, tarkastetaan ja tarvittaessa varustetaan ja asennetaan siten, että niiden turvallisuus on taattu”. Kyseisessä säännöksessä oleva maininta näiden laitteiden asentamisen edellytyksistä on kuitenkin esitetty ainoastaan viitattaessa muihin kyseisellä alalla sovellettaviin teksteihin. Tässä liitteessä ei siis vahvisteta mitään erityistä edellytystä mainittujen laitteiden asentamisen osalta.
55

Kaiken edellä esitetyn perusteella on esitettyyn kysymykseen vastattava, että direktiiviä 94/22 ja YVA‑direktiivin 4 artiklan 2 ja 3 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään hiilivetyjen etsintäluvan kattaman alueen laajuudelle yläraja mutta jossa ei nimenomaisesti kielletä antamasta samalle toimijalle useita lupia sellaisia vierekkäisiä alueita varten, jotka yhdessä kattavat tätä ylärajaa suuremman pinta‑alan, sillä edellytyksellä, että tällaisella luvan antamisella voidaan taata sekä teknisesti että taloudellisesti paras kyseessä olevan etsintätoimen toteuttaminen ja direktiivin 94/22 tavoitteiden saavuttaminen. Lisäksi ympäristövaikutusten arvioinnin yhteydessä on arvioitava niiden hankkeiden yhteisvaikutus, jotka tämä toimija on esittänyt hiilivetyjen etsintää koskevissa lupahakemuksissaan ja joilla todennäköisesti on merkittäviä ympäristövaikutuksia.
70

Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että kun otetaan huomioon kahden tämän tuomion 66 kohdassa mainitun hallinnollisen rikkomuksen luonne ja vakavuus sekä vaatimus siitä, että käsitteitä ”yleinen järjestys” ja ”yleinen turvallisuus” on tulkittava suppeasti, on ilmeistä, ettei JY muodosta yhteiskunnan perustavanlaatuiseen etuun tai Itävallan tasavallan yleiseen turvallisuuteen kohdistuvaa todellista, välitöntä ja riittävän vakavaa uhkaa. On totta, että näissä rikkomuksissa on kyse tieliikennelain säännösten rikkomisesta, jolla vaarannetaan liikenneturvallisuutta. Sekä JY:n esittämistä kirjallisista huomautuksista että Itävallan hallituksen unionin tuomioistuimen istunnossa esittämään kysymykseen antamasta vastauksesta ilmenee kuitenkin, että nämä kaksi hallinnollista rikkomusta, joista on sitä paitsi säädetty seuraamukseksi suhteellisen pienet eli 112 euron ja 300 euron suuruiset sakot, eivät olleet omiaan johtamaan siihen, että JY:n ajokortti olisi peruutettu ja että häntä olisi siten kielletty kuljettamasta moottoriajoneuvoa yleisellä tiellä.
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 13 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että kun vahingon kärsinyt on nostanut kanteen suoraan vakuutuksenantajaa vastaan kyseisen 13 artiklan 2 kohdan mukaisesti, sen jäsenvaltion tuomioistuin, jossa vahingon kärsineellä on kotipaikka, ei voi todeta olevansa mainitun 13 artiklan 3 kohdan perusteella toimivaltainen ratkaisemaan myös vahingon kärsineen samanaikaisesti sellaista vakuutuksenottajaa tai vakuutettua vastaan nostaman korvauskanteen, jolla on kotipaikka muussa jäsenvaltiossa ja jota vakuutuksenantaja ei ole haastanut vastaamaan asiassa.
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna 16.10.2014 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 1101/2014 ja 6.10.2015 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) 2015/1754, olevaa yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että mehiläisvaha, joka on sulatettu ja josta on sulattamisen yhteydessä eroteltu mekaanisesti osa vieraista aineista ja joka on tämän jälkeen jähmetetty palojen tai levyjen muotoilemiseksi, kuuluu kyseisen nimikkeistön ”muita” vahoja koskevaan alanimikkeeseen 15219099 eikä sen ”raakoja” mehiläisvahoja koskevaan alanimikkeeseen 15219091.
34

Jos unionin toimea tarkasteltaessa ilmenee, että sillä on kaksi eri tarkoitusta tai että siinä on kahdenlaisia tekijöitä, ja jos toinen näistä on yksilöitävissä toimen pääasialliseksi tai määrääväksi tarkoitukseksi tai tekijäksi, kun taas toinen on ainoastaan liitännäinen, on käytettävä yhtä oikeudellista perustaa, toisin sanoen sitä, jota toimen pääasiallinen tai määräävä tarkoitus taikka tekijä edellyttää. Ainoastaan jos todetaan, että toimella on useampi samanaikainen tarkoitus tai siinä on useita tekijöitä, joita ei voida erottaa toisistaan ja joista mikään ei ole toiseen nähden liitännäinen, tällaista toimea annettaessa on poikkeuksellisesti käytettävä vastaavia eri oikeusperustoja (ks. vastaavasti tuomio 4.9.2018, komissio v. neuvosto (Kazakstanin kanssa tehty sopimus), C-244/17, EU:C:2018:662, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kahden oikeusperustan yhdistäminen ei kuitenkaan ole mahdollista, jos näiden oikeusperustojen osalta määrätyt menettelyt ovat keskenään yhteensopimattomia (ks. vastaavasti tuomio 6.11.2008, parlamentti v. neuvosto, C-155/07, EU:C:2008:605, 37 kohta).
14

Tässä tilanteessa Sofiyski rayonen sad on päättänyt lykätä asioiden käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [SEUT] 20 artiklan 2 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan toisen kohdan kanssa, syrjintäkiellon ja kansallisen oikeudenkäyntimenettelyn menettelyllisten toimien vastaavuuden periaatteita, kuten myös [asetuksen N:o 1206/2001] 1 artiklan [1 kohdan] a alakohtaa tulkittava siten, että jos jäsenvaltion, jonka tuomioistuimessa asia on vireillä, kansallisessa lainsäädännössä säädetään, että tuomioistuin pyytää virallisen tiedon vastaajan osoitteesta kyseisessä jäsenvaltiossa, ja jos todetaan, että kyseinen vastaaja oleskelee Euroopan unionin toisessa jäsenvaltiossa, kansallinen tuomioistuin, jossa asia on vireillä, on velvollinen pyytämään myös tiedon vastaajan osoitteesta sen valtion, jossa tämä oleskelee, toimivaltaisilta viranomaisilta? 2) Onko [asetuksen N:o 1215/2012] 5 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä sen periaatteen kanssa, että kansallisen tuomioistuimen on taattava unionin oikeudesta johtuvien oikeuksien tehokkaan suojelun edellyttämät menettelylliset oikeudet, tulkittava siten, että selvittäessään velallisen vakituista asuinpaikkaa, kuten kansallisessa lainsäädännössä edellytetään maksamismääräysmenettelyn kaltaisen sellaisen yksipuolisen muodollisen menettelyn toteuttamiseksi, jossa ei vastaanoteta todisteita, kansallinen tuomioistuin on velvollinen tulkitsemaan jokaista perusteltua epäilystä siitä, että velallisen asuinpaikka on Euroopan unionin toisessa jäsenvaltiossa, maksamismääräyksen antamisen oikeusperustan puuttumisena tai perusteena sille, ettei maksamismääräys saa lainvoimaa? 3) Onko [asetuksen N:o 1215/2012] 5 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä sen periaatteen kanssa, että kansallisen tuomioistuimen on taattava unionin oikeudesta johtuvien oikeuksien tehokkaan suojelun edellyttämät menettelylliset oikeudet, tulkittava siten, että siinä kansallinen tuomioistuin, joka annettuaan tiettyä velallista koskevan maksamismääräyksen on todennut, ettei kyseisen velallisen asuinpaikka todennäköisesti ole tuomioistuinvaltiossa – ja sillä edellytyksellä, että tämä muodostaa kansallisen lainsäädännön mukaan esteen tällaista velallista koskevan maksamismääräyksen antamiselle –, velvoitetaan viran puolesta kumoamaan annettu maksamismääräys, vaikka tästä ei säädetä nimenomaisesti kansallisessa lainsäädännössä? 4) Jos kolmanteen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko siinä mainittuja säännöksiä tulkittava siten, että niissä kansallinen tuomioistuin velvoitetaan kumoamaan annettu maksamismääräys, jos se on asiaa tutkittuaan varmasti todennut, ettei velallisella ole vakituista asuinpaikkaa siinä jäsenvaltiossa, jonka tuomioistuimessa asia on vireillä?”
130

Toiseksi, siltä osin kuin kyse on erityisesti direktiivin 2014/59 103 artiklan 2 ja 7 kohdassa sekä asetuksen N:o 806/2014 70 artiklan 2 kohdassa edellytetystä yhteiseen kriisinratkaisurahastoon suoritettavien ennakollisten vakausmaksujen mukauttamisesta riskiprofiilin perusteella, periaatteet, joita kriisinratkaisuneuvoston on sovellettava, todetaan delegoidun asetuksen 2015/63 6–9 artiklassa ja pannaan konkreettisemmin täytäntöön tämän delegoidun asetuksen liitteessä I.
49

Siltä osin kuin on kyse SAS:n väitteestä, jonka mukaan sekä sen elinkeinovapautta että omaisuudensuojaa, jotka taataan perusoikeuskirjan 16 ja 17 artiklassa, on loukattu, on muistutettava, että elinkeinovapaus ja omaisuudensuoja eivät ole ehdottomia oikeuksia ja että ne on pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa asiayhteydessä sovitettava yhteen perusoikeuskirjan 38 artiklan kanssa, jossa SEUT 169 artiklan tavoin pyritään varmistamaan unionin politiikassa kuluttajien suojelun korkea taso, mukaan lukien lentomatkustajien suojelu (ks. vastaavasti tuomio 31.1.2013, McDonagh, C-12/11, EU:C:2013:43, 60, 62 ja 63 kohta).
145

Tässä tilanteessa on katsottava, että koska EU- ja EUT-sopimusten mukainen oikeussuojakeinojen järjestelmä on korvannut kyseisen välimiesmenettelyn Romanian unioniin liittymisestä alkaen, kyseisen valtion tätä varten antama suostumus on sittemmin jäänyt vaille kohdetta.
16

Direktiivin 2011/24 9 artiklassa, jonka otsikko on ”Rajatylittävää terveydenhuoltoa koskevat hallinnolliset menettelyt”, säädetään seuraavaa: ”1. Vakuutusjäsenvaltion on varmistettava, että rajatylittävän terveydenhuollon käyttöä ja toisessa jäsenvaltiossa aiheutuneiden terveydenhuoltokustannusten korvaamista koskevat hallinnolliset menettelyt pohjautuvat puolueettomiin ja syrjimättömiin perusteisiin, jotka ovat välttämättömiä ja oikeassa suhteessa tavoitteeseen nähden. 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetun kaltaisten hallinnollisten menettelyjen on oltava helppokäyttöisiä, ja tällaiseen menettelyyn liittyvät tiedot on saatettava julkisesti saataville tarkoituksenmukaisella tasolla. Tällaisella menettelyllä on voitava varmistaa, että pyynnöt käsitellään objektiivisesti ja puolueettomasti. 3. Jäsenvaltioiden on asetettava kohtuullisia määräaikoja, joiden kuluessa rajatylittävää terveydenhuoltoa koskevat pyynnöt on käsiteltävä, ja niiden on julkistettava nämä määräajat etukäteen. Käsitellessään rajatylittävää terveydenhuoltoa koskevaa pyyntöä jäsenvaltioiden on otettava huomioon a) potilaan terveydentila; b) kiireellisyys ja yksittäiset olosuhteet. 4. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että rajatylittävän terveydenhuollon käyttöä ja toisessa jäsenvaltiossa aiheutuneiden hoitokustannusten korvaamista koskevat yksittäiset päätökset ovat asianmukaisesti perusteltuja ja niitä koskee tapauskohtaisesti muutoksenhakumahdollisuus ja ne voidaan myös riitauttaa tuomioistuinmenettelyssä, jossa voidaan päättää myös väliaikaisista toimenpiteistä. 5. Tämä direktiivi ei rajoita jäsenvaltioiden oikeutta tarjota potilaille vapaaehtoista ennakkoilmoitusjärjestelmää, jossa potilas saa vastauksena tällaiseen ilmoitukseen kirjallisen vahvistuksen arvioon perustuvasta korvattavien kustannusten määrästä. Arviossa otetaan huomioon potilaan sairaus ja täsmennetään todennäköisesti sovellettavat lääketieteelliset toimenpiteet. Jäsenvaltiot voivat käyttää [asetuksessa N:o 883/2004] säädettyä toimivaltaisten laitosten välistä korvausjärjestelmää. Mikäli vakuutusjäsenvaltio ei käytä tällaista järjestelmää, sen on varmistettava, että potilaat saavat korvauksen ilman kohtuutonta viivästystä.”
87

Kaikista näistä seikoista ilmenee, että tämän tuomion 76–86 kohdassa mainitut olosuhteet yhdessä tarkasteltuina voivat, ellei ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle tältä osin kuuluvista lopullisista arvioinneista muuta johdu, johtaa päätelmään, jonka mukaan oikeusministerillä, joka on myös valtakunnansyyttäjä, on sellaisilla perusteilla, jotka eivät ole yleisesti tiedossa, valta määrätä tuomareita ylemmän oikeusasteen tuomioistuimiin ja päättää tämä määräys milloin hyvänsä ja ilman, että hänen tarvitsisi perustella tämä päätös, mikä merkitsee, että riippumattomuuden ja puolueettomuuden takeet, joiden on tavallisesti koskettava kaikkia tuomareita oikeusvaltiossa, eivät koske näitä tuomareita ajanjaksona, jonka he ovat toisiin tehtäviin määrättyinä. Tällaista valtaa ei tämän tuomion 73 kohdassa mieleen palautetun oikeuskäytännön mukaan voida pitää yhteensopivana riippumattomuuden vaatimuksen noudattamista koskevan velvollisuuden kanssa.
8

Sopimuksen, joka allekirjoitettiin 3.9.2008, ja Fehrmarninsalmen kiinteän yhteyden ja Tanskan sisämaayhteyksien rakentamisesta ja hallinnoinnista 4.5.2015 annetun lain nro 575 (lov nr. 575 om anlæg og drift af en fast forbindelse over Femern Bælt med tilhørende landanlæg i Danmark) mukaan hankkeen toteuttaminen annettiin kahden tanskalaisen julkisen yrityksen tehtäväksi. Ensimmäinen, vuonna 2005 perustettu Femern A/S vastaa kiinteän yhteyden rahoituksesta, rakentamisesta ja toiminnan harjoittamisesta. Toinen, vuonna 2009 perustettu Femern Landanlæg A/S vastaa sisämaayhteyksien rahoituksesta, rakentamisesta ja toiminnan harjoittamisesta. Femern Landanlæg on Tanskan valtiolle kuuluvan Sund & Bælt Holding A/S:n tytäryhtiö. Femernistä tuli Femern Landanlægin tytäryhtiö viimeksi mainitun perustamisen jälkeen.
7

Delegoidun asetuksen 2015/63 liitteessä I, jonka otsikko on ”Laitosten vuosittaisten rahoitusosuuksien laskentamenettely”, tehdään selkoa näiden rahoitusosuuksien laskennassa sovellettavasta laskukaavasta, siinä noudatettavasta menettelystä ja sen eri vaiheista. Vaihe 6, jonka otsikko on ”Vuotuisten rahoitusosuuksien laskenta”, on muotoiltu seuraavasti: ”1. Kriisinratkaisuviranomaisen on skaalattava vaiheesta 5 saatu yhdistelmäindikaattori, FCIn , uudelleen 9 artiklassa määritetyllä asteikolla käyttämällä seuraavaa kaavaa: , jossa minimi- ja maksimifunktion argumentit ovat kaikkien sellaisten kriisinratkaisun rahoitusjärjestelyyn osallistuvien laitosten arvoja, joita varten yhdistelmäindikaattori lasketaan. 2. Kriisinratkaisuviranomaisen on laskettava kunkin laitoksen n vuotuinen rahoitusosuus seuraavalla kaavalla, lukuun ottamatta 10 artiklan soveltamisalaan kuuluvia laitoksia sekä sellaisten laitosten rahoitusosuuksien kiinte[ä]määräistä osaa, joihin jäsenvaltiot soveltavat 20 artiklan 5 kohtaa: , jossa: [p, q] ovat laitosten indeksejä; [Target] on kriisinratkaisuviranomaisen 4 artiklan 2 kohdan mukaisesti vahvistama vuotuinen tavoitetaso, josta on vähennetty 10 artiklan mukaisesti laskettujen rahoitusosuuksien summa ja mahdolliset kiinteämääräiset summat, jotka maksetaan 20 artiklan 5 kohdan nojalla; Bn on velkojen määrä (lukuun ottamatta omia varoja), josta on vähennetty laitoksen n suojatut talletukset ja jota on mukautettu 5 artiklan mukaisesti rajoittamatta kuitenkaan 20 artiklan 5 kohdan soveltamista.”
65

Tältä osin on todettava, että vaikka vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että silloin kun kansallisen oikeuden säännöstä ei ole mahdollista tulkita unionin oikeuden mukaisesti, edes sellaista direktiivin säännöstä, joka on selkeä, täsmällinen ja ehdoton ja jolla pyritään myöntämään yksityisille oikeuksia tai asettamaan heille velvollisuuksia, ei voida soveltaa sellaisenaan pelkästään yksityisten välisessä oikeudenkäynnissä (ks. vastaavasti tuomio 7.8.2018, Smith, C‑122/17, EU:C:2018:631, 41 ja 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), on syytä todeta – kuten myös julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 74 kohdassa totesi –, ettei ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ole nyt käsiteltävässä asiassa selostanut niitä syitä, joiden vuoksi se on esittänyt tämän kysymyksen, tai sitä, millainen yhteys direktiivin 96/721 asian kannalta merkityksellisten säännösten, joita kyseinen tuomioistuin ei myöskään ole yksilöinyt, ja pääasian oikeudenkäynnissä sovellettavien kansallisen oikeuden säännösten välillä on.
32

Käyttöoikeuden muuttamisesta annetun lain 7 §:n mukaan pysyvän käyttöoikeuden haltijoiden, joista on tullut omistajia, on maksettava kyseessä olevan maa-alueen omistajana olevalle julkisyhteisölle muuttamismaksu. Tämä maksu on maksettava kunkin vuoden 31. päivä maaliskuuta 20 vuoden ajan siitä päivästä lukien, jona pysyvä käyttöoikeus on muutettu täydeksi omistusoikeudeksi. Tässä pykälässä täsmennetään, että kyseisen maksun määrä vastaa pysyvästä käyttöoikeudesta suoritettavaa vuosittaista maksua. Lisäksi uusi omistaja voi milloin tahansa sinä aikana, jona se on velvollinen maksamaan muuttamismaksun, ilmoittaa kirjallisesti toimivaltaiselle elimelle aikomuksestaan maksaa loppuosa kerralla.
3

Direktiivin 2011/95 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Tosiseikkojen ja olosuhteiden arviointi”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltiot voivat katsoa, että hakija on velvollinen esittämään mahdollisimman pian kaikki kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen perusteiksi tarvittavat seikat. Jäsenvaltio on velvollinen yhteistyössä hakijan kanssa arvioimaan kaikki hakemukseen liittyvät olennaiset seikat. 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetut seikat koostuvat hakijan lausumista sekä hakijan saatavissa olevista asiakirjoista, jotka koskevat hänen ikäänsä, taustaansa, myös asiaankuuluvien omaisten taustaa, henkilöllisyyttään, kansalaisuuttaan tai kansalaisuuksiaan, aikaisempaa tai aikaisempia asuinmaitaan ja ‑paikkojaan, aikaisempia turvapaikkahakemuksia, matkareittiään, matkustusasiakirjojaan sekä kansainvälisen suojelun hakemisen syitä. 3. Kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen arviointi on suoritettava tapauskohtaisesti, ja se käsittää: – – b) hakijan esittämät asiaan vaikuttavat lausumat ja asiakirjat, mukaan luettuina tiedot siitä, onko hakija joutunut tai voiko hän joutua vainotuksi tai kärsimään vakavaa haittaa; – – 5. Vaikka jäsenvaltiot soveltavat periaatetta, jonka mukaan hakijan velvollisuutena on esittää kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen perusteluiksi tarvittavat seikat, ja vaikka joidenkin hakijan lausumien seikkojen tueksi ei olisi esitetty asiakirjoja tai muita todisteita, näitä seikkoja ei tarvitse todentaa, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: a) hakija on todella yrittänyt esittää näyttöä hakemuksensa tueksi; b) kaikki hakijan saatavissa olevat olennaiset seikat on esitetty ja muiden asiaan vaikuttavien seikkojen puuttumisesta on annettu tyydyttävä selitys; c) hakijan lausumia pidetään johdonmukaisina ja uskottavina eivätkä ne ole ristiriidassa hänen tapaukseensa liittyvien saatavilla olevien tapauskohtaisten ja yleisten tietojen kanssa; d) hakija on tehnyt kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa heti kun mahdollista, jollei hakija voi esittää uskottavia syitä sille, miksei hän ole toiminut näin; ja e) hakija on todettu yleisesti uskottavaksi.”
120

On kuitenkin muistutettava, että kun sopimusvaltiossa tai jäsenvaltiossa annetussa lainvoimaisessa tuomioistuinratkaisussa on todettu, että Interpolin antama punainen ilmoitus koskee tosiasiasiallisesti samoja tekoja kuin ne, joiden osalta henkilölle, jota tämä ilmoitus koskee, on jo annettu lainvoimainen tuomio, ja että näin ollen ne bis in idem ‑periaatetta sovelletaan, tähän henkilöön ei voida – kuten ensimmäiseen, toiseen ja kolmanteen kysymykseen annetusta vastauksesta ilmenee ja kun otetaan huomioon Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artikla, luettuna perusoikeuskirjan 50 artiklan valossa – enää kohdistaa syytetoimia näistä samoista teoista eikä häntä tämän vuoksi voida enää ottaa kiinni näiden tekojen perusteella jäsenvaltioissa. On siis katsottava, että näissä olosuhteissa Interpolin punaiseen ilmoitukseen sisältyvien henkilötietojen tallentaminen jäsenvaltioiden etsittyjen henkilöiden tietokantoihin ei ole enää tarpeen, joten rekisteröidyn on voitava direktiivin 2016/680 16 artiklan 2 kohdan nojalla pyytää rekisterinpitäjältä henkilötietojensa poistamista ilman aiheetonta viivytystä. Jos tämä rekisteröinti kuitenkin pidetään voimassa, siihen on liitettävä maininta siitä, että kyseistä henkilöä ei voida enää syyttää samoista teoista jäsenvaltiossa tai sopimusvaltiossa ne bis in idem ‑periaatteen vuoksi.