Asia T-40/06

Trioplast Industrier AB

vastaan

Euroopan komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Muovisten teollisuussäkkien markkinat – Päätös, jossa todetaan EY 81 artiklan rikkominen – Rikkomisen kesto – Sakot – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät olosuhteet – Yhteistyö hallinnollisessa menettelyssä – Oikeasuhteisuus – Yhteisvastuu – Oikeusvarmuuden periaate

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Komission velvollisuus näyttää toteen kilpailusääntöjen rikkominen ja rikkomisen kesto – Todistustaakan laajuus

(EY 81 artiklan 1 kohta)

2. Kilpailu – Sakot − Sakkojen määrä − Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen kuluessa useaan otteeseen luovutettu yritys – Useat peräjälkeiset emoyhtiöt

(Neuvoston asetus N:o 1/2003; komission tiedonanto 98/C 9/03)

3. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Arviointi – Rikkomisajankohdan taloudellisen tilanteen huomioiminen

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

4. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät seikat – Yrityksen passiivisuus tai seurailijan asema – Arviointiperusteet

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohdan ensimmäinen luetelmakohta)

5. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet − Komission harkintavalta – Velvollisuutta varmistaa, että sakkojen määrä on tietyssä suhteessa asianomaisen tuotteen markkinoiden kokonaisvolyymiin, ei ole

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohta)

6. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Enimmäismäärä − Laskelma – Huomioon otettava liikevaihto – Kyseessä olevasta tuotteesta kerättyä vuosittaista liikevaihtoa suurempi sakko – Suhteellisuusperiaatetta ei ole loukattu

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

7. Kilpailu – Sakot – Yhteisvastuu sakon maksamisesta – Yhteisvastuussa olevan yrityksen maksettavaksi tulevan sakon määrän määrittäminen – Rikkomisen kuluessa useaan otteeseen luovutettu yritys – Useat peräjälkeiset emoyhtiöt

(Neuvoston asetus N:o 1/2003; komission tiedonanto 98/C 9/03)

1. Komission tehtävänä on osoittaa kartellin olemassaolon lisäksi myös sen kesto. Tältä osin on tärkeää, että jos ei ole olemassa näyttöä, jolla voidaan osoittaa suoraan rikkomisen kesto, komissio esittää ainakin näyttöä, joka liittyy ajallisesti riittävän lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin, joiden perusteella voidaan kohtuudella päätellä, että rikkominen on jatkunut yhtäjaksoisesti kahden ajankohdan välisenä aikana.

Tilanteessa, jossa osoitetaan, että yritys on osallistunut rikkomiseen sekä ennen tiettyä ajanjaksoa että sen jälkeen osallistumalla tiettyihin kilpailunvastaisiin kokouksiin sanoutumatta julkisesti irti niiden sisällöstä, voidaan katsoa, että rikkominen on jatkunut yhtäjaksoisesti, jos yritys on kutsuttu osallistumaan kilpailunvastaisiin kokouksiin, jotka pidettiin kyseisenä ajanjaksona, ja jos se on useaan otteeseen ilmoittanut jäävänsä niistä pois.

(ks. 41, 42 ja 46−48 kohta)

2. Kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi määrättävien sakkojen suuruutta laskettaessa komission lähestymistapaa, jossa emoyhtiölle osoitetaan sama laskentapohja kuin suoraan kartelliin osallistuneelle tytäryhtiölle eikä tätä määrää jaeta useamman sellaisen emoyhtiön kesken, joiden omistuksessa tytäryhtiö on peräjälkeen ollut, ei sellaisenaan voida pitää epäasianmukaisena. Komission tavoitteena on nimittäin tämän laskentamenetelmän avulla varmistaa, että emoyhtiölle, jonka katsotaan olevan vastuussa rikkomisesta sen vuoksi, että rikkominen luetaan sen syyksi, voidaan osoittaa sama laskentapohja kuin siinä tapauksessa, että se olisi itse suoraan osallistunut kartelliin. Tämä on nimittäin kilpailupolitiikan ja etenkin kilpailupolitiikan välineen muodostavien sakkojen tavoitteen mukaista, sillä tavoitteena on ohjailla yritysten toimintaa siten, että ne noudattaisivat kilpailusääntöjä.

Siitä seikasta, että peräjälkeisille emoyhtiöille osoitetut määrät ovat yhteenlaskettuna suuremmat kuin niiden tytäryhtiölle osoitettu määrä, ei sinänsä voida päätellä, että tämä laskentamenetelmä olisi ilmeisen virheellinen. Kun sovelletaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa annetuissa suuntaviivoissa esitettyä menetelmää ja periaatetta, jonka mukaan rangaistukset ja seuraamukset on määrättävä yksilökohtaisesti, on nimittäin niin, että kun rikkomiseen osallistuneen taloudellisen yksikön olemassaolo osoitetaan, komissio voi pitää yhtä tähän yksikköön kuuluvaa tai siihen kuulunutta oikeushenkilöä, olipa kyse emoyhtiöstä tai tytäryhtiöstä, vastuussa suuremman määrän maksamisesta kuin minkä jokin toinen oikeushenkilö tai muut oikeushenkilöt, jotka kuuluvat tai ovat kuuluneet kyseessä olevaan taloudelliseen yksikköön, ovat velvollisia maksamaan. Tästä seuraa, että tytäryhtiön, joka on rikkomisen aikana kuulunut peräkkäin useampaan taloudelliseen yksikköön, tekemän rikkomisen tapauksessa ei voida lähtökohtaisesti pitää epäasianmukaisena, että emoyhtiöille osoitetut määrät ovat yhteenlaskettuna suuremmat kuin kyseessä olevalle tytäryhtiölle osoitettu määrä tai määrät yhteensä.

(ks. 74 ja 76 kohta)

3. Kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi määrättävien sakkojen suuruutta laskettaessa rikkomisen vakavuuden arvioinnin on perustuttava todelliseen taloudelliseen tilanteeseen, sellaisena kuin se ilmeni silloin, kun kilpailusääntöjen rikkominen tapahtui. Tässä yhteydessä huomioon otettavat merkitykselliset seikat ovat muun muassa kunkin yrityksen koko ja taloudellinen vahvuus sekä kunkin yrityksen kilpailusääntöjen rikkomisen laajuus. Näiden seikkojen arvioimiseksi on väistämättä tukeuduttava kyseisen ajankohdan liikevaihtoon.

Viitevuoden ei tarvitse välttämättä olla rikkomisajankohdan viimeinen täysi vuosi.

Komission soveltaessa sakkojen laskennassa yksilöllistä lähestymistapaa, jonka tarkoituksena on kohdella niitä päätöksen adressaatteja, jotka ovat vastuussa rikkomisesta ainoastaan emoyhtiön ominaisuudessa, samalla tavoin kuin rikkomiseen suoraan osallistuneita yrityksiä, viitevuosi ei voi ilman muita merkityksellisiä seikkoja olla vuosi, jona emo- ja tytäryhtiön muodostamaa taloudellista yksikköä ei vielä ollut olemassa.

(ks. 91, 93 ja 95 kohta)

4. Yrityksen ”passiivisuus tai seurailijan asema” kilpailusääntöjen rikkomisen toteuttamisessa on asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa annettujen suuntaviivojen 3 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaisesti lieventävä olosuhde, mikäli se näytetään toteen. Passiivisuus tarkoittaa sitä, että kyseinen yritys on omaksunut ”matalan profiilin” eli se ei ole osallistunut aktiivisesti kilpailunvastaisen sopimuksen tai sopimusten laatimiseen.

Seikkoina, jotka saattavat ilmentää yrityksen passiivisuutta kartellissa, voidaan ottaa huomioon muun muassa se, että yritys on osallistunut huomattavasti satunnaisemmin kokouksiin kuin kartellin varsinaiset jäsenet, samoin kuin se, että se on tullut myöhemmin kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olleille markkinoille, riippumatta siitä, miten pitkään se on rikkomiseen osallistunut, ja myös kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneiden kolmansien yritysten edustajien antamat tämänsuuntaiset nimenomaiset lausumat.

Lisäksi se, että samaan kartelliin osallistuneet muut yritykset ovat voineet olla jotakin muuta kartelliin osallistunutta yritystä aktiivisempia, ei kuitenkaan merkitse, että viimeksi mainitulla yrityksellä olisi ollut passiivinen tai seurailijan asema. Vain totaalinen passiivisuus voitaisiin nimittäin ottaa huomioon, mutta totaaliseen passiivisuuteen vetoavan osapuolen on näytettävä se toteen.

(ks. 106−108 kohta)

5. Kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi määrättävien sakkojen suuruutta laskettaessa komissiolla on harkintavaltaa, eikä se ole tätä tehdessään velvollinen soveltamaan tarkkaa matemaattista kaavaa. Perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan nojalla sakon määrä määritetään kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella. Lisäksi sakon määrä on lopputulos useista laskelmista, jotka komissio tekee asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa annettujen suuntaviivojen mukaisesti. Sakon määrä määritetään muun muassa kyseessä olevan yrityksen omaan käyttäytymiseen liittyvien seikkojen, kuten raskauttavien tai lieventävien olosuhteiden olemassaolon perusteella.

Tästä oikeudellisesta kehyksestä ei voida päätellä, että komission pitäisi taata näin laskettujen ja kartelliin osallistuneille yrityksille määrättyjen sakkojen kokonaismäärän olevan tietyssä suhteessa kyseessä olevan tuotteen markkinavolyymiin tiettynä rikkomisvuonna, kun kilpailusääntöjen rikkominen on kestänyt yli 20 vuotta ja kun sakkojen määrät riippuvat myös muista asianomaisten yritysten omaan käyttäytymiseen liittyvistä seikoista.

(ks. 141 ja 142 kohta)

6. Perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdalla on tarkoituksena välttää kohtuuttomat sakot. Tilanteessa, jossa lopullisen sakon määrä ei ylitä kymmentä prosenttia liikevaihdosta, sitä ei voida pitää suhteettomana sillä perusteella, että sakkojen kokonaismäärä ylittää merkityksellisten markkinoiden kokonaisvolyymin tai että sakot ovat suuremmat kuin yrityksen kyseessä olevasta tuotteesta keräämä vuosittainen liikevaihto. Liikevaihdon kymmenen prosentin ylärajaa on sovellettava ilman, että yrityksen erityistä asemaa kartellissa olisi otettava huomioon.

Siltä osin kuin on kyse niiden yritysten vertailusta, jotka ovat sellaisen päätöksen adressaatteja, jolla niille määrätään sakkoja, on todettava, että erilainen kohtelu voi olla välitön seuraus asetuksella N:o 1/2003 säädetystä sakkojen enimmäismäärästä, jota sovelletaan ilmiselvästi ainoastaan silloin, kun suunnitellun sakon määrä olisi ollut enemmän kuin kymmenen prosenttia asianomaisen yrityksen liikevaihdosta. Tällainen erilainen kohtelu ei voi merkitä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista.

(ks. 144 ja 147 kohta)

7. Oikeusvarmuuden periaate on unionin oikeuden yleinen periaate, jonka mukaan muun muassa unionin toimielinten kaikkien toimien on oltava selkeitä ja täsmällisiä erityisesti silloin, kun niissä asetetaan tai niiden perusteella voidaan asettaa seuraamuksia, jotta ne, joita asia koskee, voivat tuntea ilman epäselvyyttä niihin perustuvat oikeudet ja velvollisuudet ja ryhtyä tilanteen edellyttämiin toimenpiteisiin.

Kun emoyhtiö ja tytäryhtiö muodostavat tai ovat muodostaneet taloudellisen yksikön, joka on osallistunut kartelliin, komissio voi katsoa niiden olevan yhteisvastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta.

8. Kun tytäryhtiö on ollut peräjälkeen usean emoyhtiön omistuksessa, mikään ei estä komissiota katsomasta, että eri emoyhtiöt ovat yhteisvastuussa niiden tytäryhtiölle määrätyn sakon maksamisesta. Sen sijaan sellaisen päätöksen mukaan, jossa annetaan komissiolle täysi vapaus päättää siitä, miten sakko peritään jommaltakummalta kyseessä olevalta oikeushenkilöltä, jolloin komissio voi siis päättää periä koko sakon tai osan siitä tytäryhtiöltä tai yhdeltä tai kaikilta emoyhtiöiltä, joiden määräysvallassa tytäryhtiö on peräjälkeen ollut, kunnes sakko on maksettu kokonaisuudessaan, yhdeltä emoyhtiöltä tosiasiallisesti perittävä määrä riippuu muilta perittävistä määristä ilman, että voidaan vedota sakkojen ehkäisevään vaikutukseen perustuvaan perusteluun. Siltä osin kuin kyseiset peräkkäiset emoyhtiöt eivät koskaan ole yhdessä muodostaneet taloudellista yksikköä, niiden välillä ei voi olla yhteisvastuuta. Periaate, jonka mukaan rangaistukset ja seuraamukset on määrättävä yksilökohtaisesti, edellyttää, että yhden emoyhtiön tosiasiallisesti maksama määrä ei ole suurempi kuin sen yhteisvastuuosuus. Jos päätöksessä ei täsmennetä emoyhtiöiden osuutta mutta annetaan komissiolle täysi vapaus peräkkäisten emoyhtiöiden, jotka eivät ole koskaan muodostaneet keskenään taloudellista yksikköä, yhteisvastuiden täytäntöönpanossa, se on ristiriidassa komissiolle oikeusvarmuuden mukaisesti kuuluvan sen velvoitteen kanssa, jonka mukaan sen on ilmoitettava kyseisille yhtiöille yksiselitteisesti sen sakon täsmällinen määrä, joka niiden on maksettava siltä ajanjaksolta, jolta niiden katsotaan olevan yhteisvastuussa rikkomisesta tytäryhtiön kanssa. Tällaisella päätöksellä loukataan sekä oikeusvarmuuden periaatetta että periaatetta, jonka mukaan rangaistukset ja seuraamukset on määrättävä yksilökohtaisesti.

(ks. 161, 163−167, 169 ja 170 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kuudes jaosto)

13 päivänä syyskuuta 2010 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Muovisten teollisuussäkkien markkinat – Päätös, jossa todetaan EY 81 artiklan rikkominen – Rikkomisen kesto – Sakot – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät olosuhteet – Yhteistyö hallinnollisessa menettelyssä – Oikeasuhteisuus – Yhteisvastuu – Oikeusvarmuuden periaate

Asiassa T‑40/06,

Trioplast Industrier AB, kotipaikka Smålandsstenar (Ruotsi), edustajinaan asianajajat T. Pettersson ja O. Larsson,

kantajana,

vastaan

Euroopan komissio, asiamiehinään aluksi F. Castillo de la Torre, P. Hellström ja V. Bottka, sittemmin Castillo de la Torre, L. Parpala ja Bottka,

vastaajana,

jossa vaaditaan kumoamaan osittain [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia N:o COMP/F/38.354 – Teollisuussäkit) 30.11.2005 tehty komission päätös K(2005) 4634 lopullinen, joka koskee kartellia muovisten teollisuussäkkien markkinoilla, ja toissijaisesti alentamaan kantajalle määrättyä sakkoa,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja A. W. H. Meij (esittelevä tuomari) sekä tuomarit V. Vadapalas ja L. Truchot,

kirjaaja: hallintovirkamies C. Kristensen,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 30.6.2010 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asian tausta

1 Kantaja Trioplast Industrier AB on Trioplast-konsernin emoyhtiö. Kanteen kohteena oleva päätös on osoitettu kantajalle Trioplast Wittenheim SA:n, jonka kotipaikka on Wittenheimissa (Ranska) ja joka tuottaa teollisuussäkkejä, muovikalvoja ja FFS-kalvoja, emoyhtiön ominaisuudessa.

2 Kantaja osti vuonna 1999 Trioplast Wittenheimin, jonka nimi oli tuolloin Silvallac, tytäryhtiönsä Trioplanex France SA:n välityksellä Tanskan oikeuden mukaan perustetulta Nyborg Plast International A/S:ltä, josta tuli myöhemmin FLS Plast A/S. Luovutus tapahtui 19.1.1999, ja se tuli voimaan taannehtivasti 1.1.1999 alkaen.

3 FLS Plast oli hankkinut vuoden 1990 joulukuussa 60 prosenttia Trioplast Wittenheimin osakekannasta Cellulose du Pin -yhtiöltä, joka kuului Compagnie de Saint-Gobain SA:n omistamaan konserniin. Cellulose du Pin luovutti FLS Plastille loput 40 prosenttia osakekannasta joulukuussa 1991.

Hallinnollinen menettely

4 British Polythene Industries -yhtiö ilmoitti komissiolle marraskuussa 2001 kartellista teollisuussäkkien alalla (jäljempänä kartelli). Se ilmoitti haluavansa tehdä yhteistyötä sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto) mukaisesti.

5 Komissio teki 26. ja 27.6.2002 tarkastuksia kolmessatoista yrityksessä 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 14 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisesti. Näihin yrityksiin kuului myös Trioplast Wittenheim.

6 Komissio esitti 14.11.2002 ja 21.2.2003 välisenä aikana useille yrityksille, myös Trioplast Wittenheimille, asetuksen N:o 17 11 artiklassa tarkoitetut tietopyynnöt.

7 Trioplast Wittenheim ilmoitti 19.12.2002 päivätyllä kirjeellään, jota se täydensi 16.1.2003 päivätyllä kirjeellä, haluavansa sekin tehdä komission kanssa yhteistyötä tutkinnan aikana yhteistyötiedonannon mukaisesti ja toimitti kirjallisia selvityksiä.

8 Komissio pyysi 4.8.2003 lisätietoja Trioplast Wittenheimilta ja muilta kyseessä olevilta yrityksiltä.

9 Komissio aloitti 29.4.2004 hallinnollisen menettelyn ja osoitti väitetiedoksiannon useille yrityksille, joihin kuuluivat myös kantaja ja Trioplast Wittenheim. Kuulemistilaisuus pidettiin 26.–28.7.2004.

Riidanalainen päätös

10 Komissio teki 30.11.2005 [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) perusteella päätöksen K(2005) 4634 lopullinen [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia N:o COMP/F/38.354 – Teollisuussäkit) (jäljempänä riidanalainen päätös), jonka tiivistelmä julkaistiin 26.10.2007 Euroopan unionin virallisessa lehdessä (L 282, s. 41). Riidanalainen päätös on osoitettu muun muassa Trioplast Wittenheimille, jonka komissio katsoo selvästi osallistuneen rikkomiseen, ja kantajalle, jonka komissio määrittelee kuuluvan taloudelliseen kokonaisuuteen, joka oli vastuussa rikkomisesta vuosina 1999–2002. Riidanalainen päätös on osoitettu myös FLS Plastille ja FLSmidth & Co. A/S:lle (jäljempänä FLSmidth), joka on FLS-konsernin holdingyhtiö ja aiemmalta nimeltään FLS Industries A/S. Nämä kaksi yritystä muodostivat yhtenäisen taloudellisen kokonaisuuden Trioplast Wittenheimin kanssa vuosina 1990–1999.

11 Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 417–548 perustelukappaleessa, että useat yritykset olivat osallistuneet EY 81 artiklan vastaisesti kilpailunvastaisiin sopimuksiin tai yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin Belgiassa, Saksassa, Espanjassa, Ranskassa, Luxemburgissa ja Alankomaissa. Riidanalaisen päätöksen 549–576 perustelukappaleen mukaan rikkominen oli tapahtunut tammikuun 1982 ja kesäkuun 2002 välisenä aikana, vaikkakin eri yritykset olivat osallistuneet siihen eri aikoina.

12 Riidanalaisen päätöksen 3–14 perustelukappaleessa täsmennetään, että riidanalaisessa päätöksessä tarkoitetut tuotteet ovat muovisia teollisuussäkkejä, joita käytetään pakattaessa perushyödykkeitä ja yleisemmin raaka-aineita, lannoitteita, polymeerejä, rakennusmateriaaleja, maatalous- ja puutarhatuotteita ja rehuja. Riidanalaisen päätöksen mukaan nämä samasta raaka-aineesta eli polyeteenistä eri menetelmillä valmistetut säkit voidaan jakaa neljään ryhmään: avosäkit, venttiilisäkit, FFS-kalvot (”Form Fill and Seal” eli lämpömuotoilu, täyttö ja ilmatiivis sulkeminen) ja suljettavat säkit. Komissio totesi, että vaikka tämäntyyppiset säkit voivat joiltakin osin erota toisistaan, ne muodostavat suhteellisen homogeenisen kokonaisuuden.

13 Riidanalaisen päätöksen 165–186 perustelukappaleen mukaan kartelli toimi seuraavilla kahdella tasolla:

– globaalilla tasolla muovisten venttiilisäkkien valmistajien Euroopan laajuisen järjestön (jäljempänä Valveplast) ja sen alaryhmien, kuten suljettavien säkkien alaryhmän, puitteissa ja

– Valveplastiin liittyvien tai muiden alueellisten alaryhmien eli Benelux-maiden, Belgian, Saksan ja Ranskan alaryhmän sekä Teppema-ryhmän (Alankomaiden avosäkkien tuottajien perustama järjestö, joka toimii lähinnä Alankomaiden markkinoilla ja satunnaisesti Belgian markkinoilla) tasolla.

14 Riidanalaisen päätöksen 187–416 perustelukappaleesta ilmenee, että kyseessä olevat kilpailunvastaiset sopimukset ja menettelytavat olivat seuraavanlaisia:

– kunkin ryhmän ja alaryhmän jäsenten myyntivolyymejä ja markkinaosuuksia koskevien muiden kuin anonyymien tietojen säännöllinen vaihto

– globaali järjestelmä myyntikiintiöiden määrittelemiseksi ja valvomiseksi alueittain ja alueiden sisällä yrityksittäin

– yhteiset hintalaskelmien mallit myytäessä tuotteita asiakkaille

– suurimpia asiakkaita koskevien ryhmä- ja alaryhmäkohtaisten johtamisjärjestelmien käyttäminen

– kiintiöiden ylittämisen tai vahvistettujen hintojen noudattamatta jättämisen yhteydessä sovellettava seuraamusmenettely

– hintojen ja toimitusmäärien yhdenmukaistaminen ja niitä koskeva yhteistoiminta tiettyjen asiakkaiden osalta

– tarjouskilpailujen jakaminen, yhteen sovitettu tarjouskäyttäytyminen ja suojaustarjoukset.

15 Riidanalaisen päätöksen 443–459 perustelukappaleen mukaan komissio katsoi, että Stempher-yritystä lukuun ottamatta kaikkien riidanalaisen päätöksen adressaattien, jotka olivat eriasteisesti osallistuneet Valveplastin tai sen yhden tai useiden alaryhmien kokouksiin, toiminta merkitsi yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista.

16 Komissio katsoi riidanalaisen päätöksen 765 perustelukappaleessa, että rikkominen oli erittäin vakavaa, ja totesi, että vaikka kyseessä olevien salaisten järjestelyjen konkreettista vaikutusta ei pystytty tarkkaan arvioimaan, oli mahdollista todeta, että nämä järjestelyt oli toteutettu ja että ne olivat näin ollen väistämättä vaikuttaneet markkinoihin.

17 Komissio jakoi seuraavaksi riidanalaisen päätöksen 766–777 perustelukappaleessa kyseessä olevat yritykset kuuteen ryhmään sen perusteella, mikä niiden suhteellinen merkitys oli merkityksellisillä markkinoilla, ja käytti perusteena kunkin yrityksen markkinaosuutta vuonna 1996 kyseessä olevan tuotteen osalta merkityksellisellä maantieteellisellä alueella. Komissio määritti tältä pohjalta sakkojen perusmäärien laskentapohjat, jotka olivat suuruudeltaan 5,5 miljoonasta eurosta 35 miljoonaan euroon. Komissio vahvisti Trioplast Wittenheimille sakon perusmäärien laskentapohjaksi 8,5 miljoonaa euroa (viides ryhmä), sillä sen osuus merkityksellisistä markkinoista oli vuonna 1996 2,8 prosenttia. Koska kantaja sekä FLS Plast ja FLSmidth olivat Trioplast Wittenheimin emoyhtiöinä osallisia, niille vahvistettiin sama sakon perusmäärän laskentapohja.

18 Riidanalaisen päätöksen 779–783 perustelukappaleesta ilmenee, että sakon perusmäärien laskentapohjia korotettiin 10 prosenttia kutakin kokonaista rikkomisvuotta kohti ja 5 prosenttia kutakin ylittävää, vähintään kuuden kuukauden mutta alle vuoden pituista kautta kohti. Näin ollen Trioplast Wittenheimia koskevaa sakon perusmäärän laskentapohjaa korotettiin 200 prosenttia, mikä vastasi 20 vuoden ja viiden kuukauden rikkomisajanjaksoa, jolloin sakon perusmääräksi tuli 25,50 miljoonaa euroa. FLS Plastin (ja FLSmidthin) sakon perusmäärän laskentapohjaa korotettiin 80 prosenttia ja kantajan sakon perusmäärän laskentapohjaa 30 prosenttia, jolloin sakon perusmääräksi tuli FLS Plastille ja FLSmidthille 15,30 miljoonaa euroa ja kantajalle 11,05 miljoonaa euroa.

19 Kuten riidanalaisen päätöksen 802 ja 812–822 perustelukappaleesta käy ilmi, Trioplast Wittenheimille ja sen emoyhtiöille määrättyjä sakon perusmääriä ei korotettu eikä alennettu raskauttavien tai lieventävien olosuhteiden perusteella, eikä perusmääriin vaikuttanut myöskään sovellettu sääntö, jonka mukaan sakon määrän ylärajaksi vahvistetaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaisesti 10 prosenttia kyseessä olevan yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta (jäljempänä liikevaihdon 10 prosentin yläraja). Komissio sovelsi sen sijaan yhteistyötiedonannon D kohtaa ottaakseen huomioon Trioplast Wittenheimin harjoittaman yhteistyön. Riidanalaisen päätöksen 841 perustelukappaleessa komissio katsoi, että Trioplast Wittenheim ja kantaja olivat oikeutettuja saamaan 30 prosentin alennuksen siitä sakon määrästä, joka niille olisi määrätty ilman yhteistyöhön suostumista. Sen sijaan FLS Plastin ja FLSmidthin sakon perusmääriä ei alennettu tällä perusteella.

20 Trioplast Wittenheimille määrätyn sakon lopullinen määrä vahvistettiin näin ollen 17,85 miljoonaan euroon. Tästä summasta FLS Plast ja FLSmidth olivat velvollisia maksamaan yhteisvastuullisesti yhteensä 15,30 miljoonaa euroa. Kantaja oli velvollinen maksamaan yhteisvastuullisesti yhteensä 7,73 miljoonaa euroa.

21 Riidanalaisen päätöksen päätösosa käsittää erityisesti seuraavat säännökset:

”1 artikla

1. Seuraavat yritykset ovat rikkoneet [EY 81] artiklaa osallistuessaan seuraavina ajanjaksoina sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen muovisten teollisuussäkkien alalla Belgiassa, Saksassa, Espanjassa, Ranskassa, Luxemburgissa ja Alankomaissa vahvistamalla hintoja, sopimalla yhteisistä hintalaskelmien malleista, jakamalla markkinaosuuksia ja myyntikiintiöitä sekä asiakkaita, sopimuksia ja tilauksia, esittämällä yhteen sovitettuja tarjouksia eräissä tarjouskilpailuissa ja vaihtamalla yksilöllisiä tietoja:

– –

g) Trioplast Wittenheim – –, 6 päivä tammikuuta 1982 – 26 päivä kesäkuuta 2002, ja [kantaja], 21 päivä tammikuuta 1999 – 26 päivä kesäkuuta 2002;

h) FLS Plast – – ja FLSmidth – –, 31 päivä joulukuuta 1990 – 19 päivä tammikuuta 1999;

– –

2 artikla

Edellä 1 artiklassa tarkoitetuista rikkomisista määrätään seuraavat sakot:

– –

f) Trioplast Wittenheim – –: 17,85 miljoonaa euroa; tästä määrästä FLSmidth – – ja FLS Plast – – ovat velvolliset maksamaan yhteisvastuullisesti 15,30 miljoonaa euroa ja [kantaja] on velvollinen maksamaan yhteisvastuullisesti 7,73 miljoonaa euroa;

– –

3 artikla

Edellä 1 artiklassa tarkoitettujen yritysten on lopetettava 1 artiklassa tarkoitettu rikkominen välittömästi, jos ne eivät ole jo niin menetelleet.

Niiden on pidätyttävä vastedes harjoittamasta 1 artiklassa kuvatun kaltaista toimintaa ja toteuttamasta toimenpiteitä, joilla on samanlaisia tai vastaavia tavoitteita tai vaikutuksia.

– –”

Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset

22 Kantaja nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 9.2.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä.

23 Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– kumoaa osittain riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdan g alakohdan eli kumoaa sen siltä ajanjaksolta, jona kantajan katsottiin olleen vastuussa rikkomisesta

– kumoaa osittain riidanalaisen päätöksen 2 artiklan ensimmäisen kohdan f alakohdan eli kumoaa sen sen sakon määrän osalta, jonka maksamisesta kantajan katsottiin olevan yhteisvastuussa, tai toissijaisesti alentaa sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

24 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

25 Kun unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari määrättiin kuudenteen jaostoon, jonka käsiteltäväksi tämä asia näin ollen siirrettiin.

26 Unionin yleisen tuomioistuimen kuudennen jaoston puheenjohtaja päätti 15.6.2010 antamallaan määräyksellä asianosaisia kuultuaan yhdistää nyt käsiteltävän asian ja asian T-26/06 (Trioplast Wittenheim v. komissio) suullista käsittelyä varten unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 50 artiklan mukaisesti.

27 Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 30.6.2010 pidetyssä istunnossa.

Oikeudellinen arviointi

28 Kantaja esittää vaatimustensa tueksi kuusi kanneperustetta.

29 Ensimmäinen kanneperuste koskee riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdan g alakohdan laillisuutta sekä komission kantajalle määräämän sakon määrän määrittämisen laillisuutta. Kantaja riitauttaa nimittäin tämän kanneperusteen kolmannessa osassa riidanalaisen päätöksen laillisuuden siltä osin kuin siinä on virheellisesti vahvistettu kantajan rikkomisen kesto. Saman kanneperusteen ensimmäinen ja toinen osa liittyvät puolestaan yhtäältä komission soveltaman sakon laskentamallin ja toisaalta rikkomisen vakavuuden määrittelyn laillisuuteen erityisesti viitevuoden valinnan osalta. Näin ollen on aiheellista tutkia ensiksi ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa ja tämän jälkeen sen ensimmäinen ja toinen osa.

30 Seuraavat viisi kanneperustetta koskevat riidanalaisen päätöksen 2 artiklan ensimmäisen kohdan f alakohdan kumoamista kantajalle määrätyn sakon määrän osalta. Toisessa kanneperusteessaan kantaja väittää nimittäin, ettei komissiolla ollut perusteita kieltäytyä ottamasta huomioon lieventäviä olosuhteita kantajan hyväksi. Kolmannessa kanneperusteessa se esittää, että liikevaihdon 10 prosentin ylärajaa ei ole noudatettu. Neljännessä kanneperusteessa kantaja pyrkii osoittamaan, että komissio on arvioinut virheellisesti kantajan yhteistyötä yhteistyötiedonannon nojalla. Viidennessä kanneperusteessa kantaja esittää, että komissio on loukannut suhteellisuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta. Kuudes kanneperuste koskee puolestaan hyvän hallinnon ja oikeusvarmuuden periaatteiden noudattamatta jättämistä kantajan yhteisvastuullisuuden määrittelyssä.

31 Kantaja luopui istunnossa kolmannesta kanneperusteestaan. Sitä ei siis ole enää tarpeen tutkia.

1. Vaatimukset riidanalaisen päätöksen osittaisesta kumoamisesta

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee rikkomisen keston ja sakon määrän määrittelyssä tehdyn virheen olemassaoloa

Ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa, joka koskee rikkomisen keston määrittelyn laillisuutta

– Asianosaisten lausumat

32 Kantaja riitauttaa komission arvioinnin, jonka mukaan rikkominen, jonka Trioplast Wittenheim oli suorittanut, oli kestänyt 20 vuotta ja viisi kuukautta eli tammikuusta 1982 kesäkuuhun 2002. Kantaja katsoo, että sille määrätyn sakon määrää on alennettava niiden perustelujen perusteella, joita kantaja esittää Trioplast Wittenheimin rikkomiseen osallistumisen kestosta.

33 Kantaja väittää ensinnäkin, että Trioplast Wittenheim lopetti osallistumisensa kilpailunvastaisiin menettelytapoihin 23.3.1999 pidetyssä Valveplastin kokouksessa. Näin ollen Trioplast Wittenheimin rikkominen oli kestänyt 17 vuotta ja kaksi kuukautta, ja ajanjakso, jolta kantaja oli yhteisvastuullinen, ulottuu sen mukaan 21. päivästä tammikuuta 23. päivään maaliskuuta 1999. Kantaja, joka oli ostanut Trioplast Wittenheimin joitakin viikkoja aiemmin, sai nimittäin tietoonsa kyseessä olevat kilpailunvastaiset menettelytavat ensimmäisen kerran 23.3.1999 pidetyssä kokouksessa. Kantajan mukaan yksi sen johtohenkilöistä, B, josta oli tullut Trioplast Wittenheimin hallituksen uusi puheenjohtaja ja joka edusti tätä yritystä, ei ole osallistunut näihin lainvastaisiin keskusteluihin. Kantaja oli tämän jälkeen antanut sisäisen toimintaohjeen, jonka mukaan rikkominen oli lopetettava.

34 Kantaja myöntää, että Trioplast Wittenheim oli osallistunut kolmeen Valveplastin kokoukseen vuonna 2001, mutta väittää, että niissä käydyissä toimialakohtaisissa keskusteluissa käsiteltiin kahta laillisena pidettyä hanketta eli FFS-kalvojen hintalaskelmien mallia, jolla helpotettaisiin siirtymistä käyttämään ohuempia kalvoja, ja internet-huutokauppaa varten määriteltäviä parametreja. Siltä osin kuin keskustelut ovat osoittautuneet luonteeltaan kilpailunvastaisiksi Trioplast Wittenheim ei ole pitänyt niitä tärkeinä. Sen tarkoituksena ei siis ollut hyötyä kartellista.

35 Jos unionin yleinen tuomioistuin toteaa Trioplast Wittenheimin osallistuneen rikkomiseen, kun se oli osallistunut kolmeen vuonna 2001 pidettyyn Valveplastin kokoukseen, kantaja väittää, että Trioplast Wittenheim sanoutui irti kartellista 23.3.1999 ja 27.3.2001 välisenä aikana ja että se lopetti lopullisesti osallistumisensa kartelliin heinäkuussa 2001. Näin ollen Trioplast Wittenheimin rikkominen olisi kestänyt enintään 17 vuotta ja kuusi kuukautta.

36 Kantaja esittää, että sen tytäryhtiö ei osallistunut kartelliin vuosina 1999–2001, sillä Trioplast Wittenheimin tavoitteena oli tuolla ajanjaksolla lopettaa edellisten omistajien tai edellisen johdon aloittama lainvastainen yhteistyö, toimia itsenäisesti ja markkinoille sopivalla tavalla ja kasvattaa sitä kautta liiketoimintaansa ja markkinaosuuttaan sekä jättää kaupallisessa toiminnassaan huomiotta kyseessä olevien kilpailunvastaisten menettelytapojen johdosta saamansa tiedot.

37 Kantaja esittää, että Trioplast Wittenheim vetäytyi lopullisesti Valveplastista eikä osallistunut 12.7.2001 pidetyn kokouksen jälkeen enää muihin sen kokouksiin. Se lisää, että Trioplast-konserni otti käyttöön kilpailuoikeuden noudattamista koskevan ohjelman marraskuussa 2001, mikä osoittaa, että se oli pysytellyt erossa kaikenlaisesta kilpailunvastaisesta toiminnasta. Kantaja jatkaa, että Trioplast Wittenheim ei koskaan osallistunut internet-huutokauppojen mahdolliseen yhteen sovittamiseen, jota oli käsitelty kokouksissa, joissa se oli ollut läsnä. Trioplast Wittenheim osallistui tuolloin ainoastaan yhteen huutokauppaan, jossa yhteen sovittamista ei ilmennyt.

38 Komissio vaatii ensimmäisen kanneperusteen tämän osan hylkäämistä.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

39 Oikeuskäytännön mukaan komission tehtävänä on osoittaa kartellin olemassaolon lisäksi myös sen kesto. Tältä osin on tärkeää, että jos ei ole olemassa näyttöä, jolla voidaan osoittaa suoraan rikkomisen kesto, komissio esittää ainakin näyttöä, joka liittyy ajallisesti riittävän lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin, joiden perusteella voidaan kohtuullisesti päätellä, että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä tietyn kahden ajankohdan välillä (asia T‑43/92, Dunlop Slazenger v. komissio, tuomio 7.7.1994, Kok., s. II-441, 79 kohta ja asia T‑120/04, Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomio 16.11.2006, Kok., s. II-4441, 51 kohta). Lisäksi on täsmennettävä, että vaikka kilpailua rajoittavan toiminnan kahden ilmenemismuodon välinen ajanjakso on merkityksellinen tekijä osoitettaessa kilpailusääntöjen rikkomisen jatkuvuutta, ei kysymystä siitä, onko kyseinen ajanjakso riittävän pitkä merkitäkseen rikkomisen keskeytymistä vai ei, pidä tutkia abstraktilla tasolla. Päinvastoin sitä on arvioitava kyseessä olevan kartellin toiminnan asiayhteydessä (asia T‑18/05, IMI ym. v. komissio, tuomio 19.5.2010, 89 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

40 Todistustaakan jako voi kuitenkin vaihdella siltä osin kuin tosiseikat, joihin osapuoli vetoaa, voivat olla sellaisia, että ne velvoittavat toisen osapuolen esittämään selityksen tai perustelun, jonka puuttuessa on mahdollista päätellä, että todistustaakka on täytetty (edellä 39 kohdassa mainittu asia Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 53 kohta; ks. myös vastaavasti yhdistetyt asiat C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I‑123, 79 kohta ja asia C‑413/08 P, Lafarge v. komissio, tuomio 17.6.2010, 21 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

41 Tällä perusteella katsotaan, että jos osallistuminen yhteistoimintajärjestelyyn, tämän osallistumisen vakavuus tai sen kesto on riitautettu, se, että komissio osoittaa asianomaisen yrityksen osallistuneen kokouksiin, joiden aikana on tehty kilpailunvastaisia sopimuksia, ilman että yritys olisi selvästi vastustanut niitä, on riittävä näyttö kyseisen yrityksen osallistumisesta yhteistoimintajärjestelyyn. Jos osallistuminen tällaisiin kokouksiin on näytetty toteen, kyseisen yrityksen on esitettävä selvitystä siitä, että se ei osallistunut kyseisiin kokouksiin rajoittaakseen kilpailua, osoittamalla ilmoittaneensa kilpailijoilleen, että se osallistui näihin kokouksiin eri tarkoituksessa kuin ne (edellä 40 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 81 kohta).

42 Kun yritys osallistuu tiettyyn kokoukseen sanoutumatta julkisesti irti sen sisällöstä, se nimittäin antaa toisille osallistujille sen vaikutelman, että se hyväksyy kokouksen tuloksen ja noudattaa sitä (edellä 40 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 82 kohta).

43 Nyt käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että Trioplast Wittenheim osallistui kartelliin tammikuun 1982 ja 23.3.1999 välisenä aikana ja että kantaja rikkoi EY 81 artiklaa 21.1.1999 ja 23.3.1999 välisenä aikana, koska se kuului tuolloin samaan taloudelliseen kokonaisuuteen kuin Trioplast Wittenheim. Kantaja kiistää kuitenkin, että Trioplast Wittenheim olisi osallistunut kartelliin 23.3.1999 ja kesäkuun 2002 välisenä aikana. Se väittää toissijaisesti, että Trioplast Wittenheim vetäytyi kartellista 23.3.1999 ja 27.3.2001 välisenä aikana ja lopetti lopullisesti osallistumisensa Valveplastin kokouksiin 12.7.2001.

44 Ensiksi on todettava, että kantaja myöntää Trioplast Wittenheimin osallistuneen 23.3.1999, 27.3.2001, 8.6.2001 ja 12.7.2001 pidettyihin kilpailunvastaisiin Valveplastin kokouksiin, joissa käsiteltiin erityisesti FFS-kalvojen hintalaskelmien mallia ja yhteen sovittamista internet-huutokaupoissa. Asiakirja-aineistosta ilmenee, että B, joka oli tuolloin Trioplast-konsernin johtohenkilö sekä Trioplast Wittenheimin hallituksen puheenjohtaja, edusti jälkimmäistä näissä kokouksissa, lukuun ottamatta 12.7.2001 pidettyä kokousta, johon osallistui W.

45 On siis katsottava, että siltä osin kuin Trioplast Wittenheimin osallistuminen näihin kokouksiin on kiistatonta, kantajan tehtävänä oli esittää viitteitä sen osoittamiseksi, ettei Trioplast Wittenheim osallistunut näihin kokouksiin kilpailunvastaisessa tarkoituksessa. Vaikka kantaja esittää, että Trioplast Wittenheimilla ei ollut tarkoitus osallistua lainvastaiseen kartelliin olemalla läsnä kyseessä olevissa kokouksissa ja että se ei ollut osallistunut lainvastaisiin keskusteluihin, se ei kuitenkaan osoita, että Trioplast Wittenheim olisi sanoutunut julkisesti irti näiden kokouksien sisällöstä. Näin ollen kantajan väitettä siitä, että Trioplast Wittenheim lopetti osallistumisensa kartelliin 23.3.1999, ei voida hyväksyä.

46 Toiseksi on todettava 23.3.1999 ja 27.3.2001 välisestä ajasta, että riidanalaisesta päätöksestä ja erityisesti sen Valveplastin kokousten yksityiskohtia koskevasta liitteestä 1 käy ilmi, ettei komissiolla ole suoraa näyttöä siitä, että Trioplast Wittenheim olisi osallistunut Valveplastin tuona ajanjaksona pidettyihin kokouksiin. Komissio ei kiistä tätä toteamusta.

47 Sen sijaan on osoitettu, että Trioplast Wittenheim kutsuttiin osallistumaan näihin kokouksiin ja että se ilmoitti useaan otteeseen jäävänsä niistä pois. Yhtäältä komissio vetosi nimittäin yksityiskohtaisesti tähän seikkaan kirjelmiensä lisäksi myös istunnossa, eikä kantaja kiistänyt sitä millään tavalla. Toisaalta komission väitteen tueksi on esitetty useita asiakirjoja, joiden olemassaoloa tai sisältöä kantaja ei kiistä. Kyse on erityisesti 27.8.1999, 25.11.1999, 23.3.2000 ja 18.8.2000 pidettyjen kokousten pöytäkirjoista, joista käy ilmi, että Trioplast Wittenheim oli ilmoittanut jäävänsä niistä pois, sekä 5.12.2000 pidetyn kokouksen pöytäkirjasta, josta ilmenee, että Trioplast Wittenheim oli ainakin kutsuttu kokoukseen.

48 Komission esittämän näytön perusteella tässä tilanteessa voidaan todeta, että rikkominen jatkui yhtäjaksoisesti 23.3.1999 ja 27.3.2001 välisenä aikana. Kantaja ei ole lisäksi esittänyt mitään näyttöä siitä, että Trioplast Wittenheim olisi sanoutunut irti kartellista 23.3.1999 pidetyssä kokouksessa tai tämän kokouksen jälkeen. Tätä toteamusta ei kyseenalaista kantajan väite, jonka mukaan Trioplast Wittenheim toimi markkinoilla itsenäisesti ottamatta kaupallisessa toiminnassaan huomioon tietoja, jotka se oli aiemmin saanut pitäessään yhteyttä muihin kartellin osapuoliin.

49 Kolmanneksi riittää, että 12.7.2001 pidetyn kokouksen ja 26.6.2002 välisestä ajanjaksosta todetaan, että kantaja ei ole osoittanut, että Trioplast Wittenheim olisi kyseessä olevan tapaamisen aikana tai sen jälkeen nimenomaisesti ilmoittanut muille osapuolille sanoutuvansa irti 12.7.2001 pidetyn kokouksen sisällöstä. Ei myöskään ole osoitettu, että Trioplast Wittenheim olisi sanoutunut irti kartellista oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla 12.7.2001 ja 26.6.2002 välisenä aikana.

50 Tässä yhteydessä on aiheellista ottaa huomioon, että asiakirja-aineistosta käy ilmi, että T kutsui 10.12.2001 Trioplast Wittenheimin kirjallisesti kokoukseen, joka oli tarkoitus pitää seuraavana päivänä Pariisissa. Kyseisessä kokouksessa tehdystä muistiosta ilmenee lisäksi, että muut osapuolet eivät olleet tietoisia Trioplast Wittenheimin aikomuksista, jotka koskivat sen osallistumista kartelliin. Muistion alussa lukee nimittäin seuraavaa: ”Osallistujat: ainoastaan Fardem, B-K, RKW, Cofira ja me, BPI ei enää tule ja TRIO:sta [Trioplastista] ei ole tietoa.”

51 Kantajan väitettä siitä, että Trioplast Wittenheim lopetti lopullisesti osallistumisensa kartelliin 12.7.2001, ei näin ollen voida hyväksyä.

52 Kantaja väittää siis virheellisesti, että riidanalaisessa päätöksessä on lainvastaisesti määritelty sen tytäryhtiön Trioplast Wittenheimin rikkomisen kesto ja sitä kautta rikkominen, johon se on emoyhtiönä syyllistynyt.

53 Ensimmäisen kanneperusteen kolmas osa on näin ollen hylättävä, minkä vuoksi on hylättävä myös vaatimus riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdan g alakohdan osittaisesta kumoamisesta.

Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee sakon laskentamallin lainmukaisuutta

– Asianosaisten lausumat

54 Kantaja väittää, että komission käyttämä menetelmä sille määrätyn sakon määrän laskemisessa perustuu perustavanlaatuiseen virheeseen ja että se on lisäksi oikeuskäytännön vastainen. Sen mukaan kyseessä olevaa menetelmää ei ole koskaan ennen sovellettu.

55 Kantaja muistuttaa, että sen ei ole todettu olevan vastuussa siksi, että se olisi itse jättänyt noudattamatta kilpailusääntöjä. Sen sijaan kantajan on katsottu olevan yhteisvastuussa vain siksi, että Trioplast Wittenheim oli osallistunut kilpailunvastaiseen toimintaan sinä aikana, jona kantaja omisti kyseisen yrityksen, eli 21.1.1999–26.6.2002.

56 Komission virhe liittyy kantajan mukaan kuitenkin siihen, ettei se ole ottanut sakon laskemisen yhteydessä huomioon sitä, että Trioplast Wittenheimin rikkominen ulottui kolmelle erilliselle ajanjaksolle, joita olivat ajanjakso, jolloin se oli Compagnie de Saint-Gobainin omistuksessa, ajanjakso, jolloin se oli FLS Plastin ja FLSmidthin omistuksessa, sekä ajanjakso, jolloin se kuului Trioplast-konserniin. Komission käyttämä laskentamalli johti FLS Plastin, FLSmidthin ja kantajan tapauksessa siihen, että näiden yritysten yhteenlaskettu yhteisvastuu oli suurempi kuin Trioplast Wittenheimille määrätyn sakon kokonaismäärä, mikä on järjetöntä. Kyseisille yrityksille määrättiin lisäksi yhteisvastuullisesti sakko siltä ajalta, jolloin mikään niistä ei omistanut Trioplast Wittenheimia. Tämä menettely on kantajan mukaan vastoin oikeuskäytäntöä ja erityisesti asiassa C‑279/98 P, Cascades vastaan komissio, 16.11.2000 annettua tuomiota (Kok., s. I‑9693).

57 Kantaja huomauttaa yhtäältä, että yhteisvastuuseen liittyvät perusperiaatteet tarkoittavat, että yhteisvastuu on yhteneväinen sen tahon vastuun kanssa, jota yhteisvastuu koskee, ja että näitä vastuita ei voida erottaa toisistaan. Näin ollen kantajan olisi pitänyt olla yhteisvastuussa Trioplast Wittenheimin kanssa sakon osasta, joka liittyy ajanjaksoon, jolloin tämä yritys oli sen tytäryhtiö, eli kolmen vuoden ajanjaksoon. Toisaalta kantaja huomauttaa, että komission soveltama menetelmä tarkoittaa sitä, että ne kolme vuotta, joiden aikana Trioplast Wittenheim oli kantajan omistuksessa, lasketaan kahteen kertaan, sillä kyseiset vuodet on laskettu kuuluvaksi sekä Trioplast Wittenheimin että kantajan vastuuseen.

58 Kantaja esittää siitä väitteestään, jonka mukaan laskentamenetelmää ei ollut sovellettu aiemmin, että komission väitteellä, jonka mukaan kyseistä menetelmää olisi käytetty useissa, asian AstraZeneca (Asia COMP/A.37.507/F3 – AstraZeneca; EUVL 2006, L 332, s. 24) jälkeen tehdyissä päätöksissä, ei ole merkitystä. Unionin tuomioistuimet eivät ole tutkineet näitä päätöksiä, joten ne eivät voi muodostaa vakiintunutta käytäntöä.

59 Kun otetaan huomioon sovelletun menetelmän haittapuolet, komission olisi pitänyt soveltaa kantajan esittämällä tavalla menetelmää, jota se oli käyttänyt tietyissä aiemmissa asioissa, kuten orgaanisia peroksideja koskevassa asiassa (Asia COMP/E-2/37.857 – Orgaaniset peroksidit; EUVL 2005, L 110, s. 44). Tämä asia koski tytäryhtiötä, joka oli osallistunut emoyhtiötään pidempään kyseessä olleeseen rikkomiseen, ja siinä komissio vahvisti yhden ainoan sakon laskentapohjan ja jakoi sen niiden kahden taloudellisen yksikön kesken, jotka olivat peräjälkeen olleet osallisina ja jotka muodostuivat siis yhtäältä tytäryhtiöstä ja toisaalta tytäryhtiöstä ja sen emoyhtiöstä, toisin kuin se teki Trioplast Wittenheimin ja sen emoyhtiöiden tapauksessa. Tämän jälkeen sakon laskentapohjaa oli kummankin taloudellisen yksikön osalta mukautettu osallistumisen keston, raskauttavien ja lieventävien olosuhteiden sekä liikevaihdon 10 prosentin ylärajan perusteella. Kun otetaan huomioon komission kantajan tapauksessa vahvistamat parametrit, kantaja olisi tämän menetelmän perusteella ollut velvollinen maksamaan yhteisvastuullisesti Trioplast Wittenheimin kanssa yhteensä 2,58 miljoonaa euroa.

60 Toisen menetelmän, jota komissio olisi kantajan mukaan voinut soveltaa, mukaan Trioplast Wittenheimille määrätyn sakon kokonaismäärä eli 17,85 miljoonaa euroa olisi voitu jakaa 20 vuodella, joka oli rikkomisen kokonaiskesto, jolloin tulokseksi olisi saatu 0,89 miljoonaa euroa vuodessa. Tämän menetelmän mukaan komission olisi pitänyt kertoa vuosittainen 0,89 miljoonaa euroa kahdeksalla vuodella määrittääkseen FLS Plastille ja FLSmidthille yhteisvastuullisesti kuuluvan sakon ja kolmella vuodella määrittääkseen kantajalle yhteisvastuullisesti kuuluvan sakon. Kyseessä olevan menetelmän mukaan kantaja olisi ollut velvollinen maksamaan yhteisvastuullisesti Trioplast Wittenheimin kanssa 2,67 miljoonaa euroa.

61 Jos unionin yleinen tuomioistuin hyväksyy nyt käsiteltävässä asiassa sovelletun laskentamenetelmän, kantaja katsoo, että sitä on syrjitty suhteessa niihin yrityksiin, joiden sakko on määrätty niiden periaatteiden mukaisesti, jotka olivat voimassa ennen orgaanisia peroksideja koskevan päätöksen ja kuparisia vesi- ja viemäriputkia (Asia C.38.069 – Kupariset vesi- ja viemäriputket; EUVL 2006, L 192, s. 21) koskevan päätöksen tekemistä. Kantaja katsoo lisäksi, että sitä on syrjitty suhteessa yrityksiin, joille on määrätty sakko asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen (EUVL 2006, C 210, s. 2; jäljempänä sakkojen laskennasta annetut uudet suuntaviivat) mukaisesti, sillä niiden soveltaminen olisi johtanut kantajan kannalta huomattavasti pienempään sakkoon.

62 Komissio vaatii ensimmäisen kanneperusteen tämän osan hylkäämistä.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

63 On huomattava, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todetaan, että Trioplast Wittenheim, FLS Plast, FLSmidth ja kantaja ovat rikkoneet EY 81 artiklaa. Siinä täsmennetään, että Trioplast Wittenheimin rikkominen kesti 6.1.1982–26.6.2002, FLS Plastin ja FLSmidthin 31.12.1990–19.1.1999 ja kantajan 21.1.1999–26.6.2002. Riidanalaisen päätöksen 2 artiklan ensimmäisen kohdan f alakohdassa Trioplast Wittenheimille määrätään 17,85 miljoonan euron sakko, ja tästä määrästä FLS Plast ja FLSmidth ovat velvollisia maksamaan yhteisvastuullisesti 15,30 miljoonaa euroa ja kantaja 7,73 miljoonaa euroa.

64 Kantaja riitauttaa nyt käsiteltävässä kanneperusteessaan lähinnä komission ”sakkojen” määrää määrittäessään käyttämän laskentamenetelmän oikeellisuuden. Unionin yleinen tuomioistuin toteaa tästä alustavasti, että komissio erottaa toisistaan riidanalaisen päätöksen 879 perustelukappaleessa tietyille päätöksen adressaateille määrätyt sakot niistä määristä, joiden maksamisesta muut riidanalaisen päätöksen adressaatit ovat yhteisvastuussa. Tässä on merkille pantavaa, että riidanalaisen päätöksen 879 perustelukappaleessa komissio osoittaa joissakin tapauksissa määrät, jotka se on saanut tulokseksi laskentamenetelmäänsä soveltamalla, kartelliin suoraan osallistuneille tytäryhtiöille sakkoina ja emoyhtiöille sen sakon määrän ylärajana, jonka maksamisesta ne ovat yhteisvastuussa. Toisissa tapauksissa nämä määrät osoitetaan päinvastoin emoyhtiöille sakkoina ja kartelliin suoraan osallistuneille tytäryhtiöille sen sakon määrän ylärajana, jonka maksamisesta ne ovat yhteisvastuussa.

65 Lisäksi on huomattava, että komissio käyttää sanaa ”sakko” eriyttämättömästi tarkoittaessaan sekä varsinaista sakkoa että sen sakon määrän ylärajaa, jonka maksamisesta adressaatti on yhteisvastuussa. Sanan ”sakko” eriyttämätön käyttö käy ilmi erityisesti riidanalaisen päätöksen 784, 841 ja 867 perustelukappaleesta, joissa komissio tarkoittaa vahvistetuilla määrillä sekä sakkoa että kyseessä olevan sakon maksamista koskevana yhteisvastuuna vahvistettua määrää, kuten käy ilmi riidanalaisen päätöksen päätösosasta.

66 On siis todettava, että komission soveltama laskentamenetelmä liittyy ainoastaan riidanalaisen päätöksen adressaateille maksettavaksi osoitettavien määrien määrittämiseen riippumatta siitä, millä nimikkeellä tämä määrä niille on osoitettu. Koska kyseessä olevassa laskentamenetelmässä ei määritellä, millä nimikkeellä vahvistetut määrät riidanalaisen päätöksen adressaateille on määrätty eli ovatko ne sakkoa vai sen sakon määrän yläraja, jonka maksamisesta adressaatti on yhteisvastuussa, unionin yleinen tuomioistuin tyytyy siis käsiteltävän kanneperusteen osalta tutkimaan komission käyttämän riidanalaisen laskentamenetelmän oikeellisuutta siltä osin kuin sillä on määritelty maksettavat määrät.

67 Ensinnäkin Trioplast Wittenheimille osoitetun määrän laskemisesta on todettava, että edellä 17–20 kohdassa esitetään, että komissio sai tulokseksi 17,85 miljoonan euron lopullisen määrän luokittelemalla yrityksen erilaisen kohtelun sekä kyseessä olevan tuotteen merkityksellisellä alueella hankitun markkinaosuuden perusteella viidenteen ryhmään ja määrittämällä sille 8,5 miljoonan euron sakon laskentapohjan. Tämän jälkeen komissio korotti 8,5 miljoonan euron laskentapohjaa 200 prosenttia sen perusteella, että yrityksen oli todettu osallistuneen kartelliin 20 vuoden ja viiden kuukauden ajan, jolloin sakon perusmääräksi saatiin 25,5 miljoonaa euroa. Koska raskauttavia tai lieventäviä olosuhteita ei ollut ja koska liikevaihdon 10 prosentin ylärajalla ei ollut merkitystä, komissio alensi sakon perusmäärää ainoastaan 30 prosenttia yhteistyötiedonannon mukaisesti.

68 Kantajalle osoitettua määrää laskiessaan komissio vahvisti sille saman sakon laskentapohjan kuin Trioplast Wittenheimille. Tämän jälkeen komissio korotti laskentapohjaa 30 prosenttia, jotta se vastaisi kantajan rikkomiseen osallistumisen kestoa eli kolmea vuotta. Tulokseksi saatua 11,05 miljoonan euron perusmäärää alennettiin 30 prosenttia yhteistyötiedonannon perusteella. Kantajalle osoitettiin näin ollen 7,73 miljoonan euron määrä.

69 Trioplast Wittenheimin aiempaan emoyhtiöön FLS Plastiin ja sen holdingyhtiöön FLSmidthiin sovellettiin samaa menetelmää, ja niille osoitettiin 15,30 miljoonan euron määrä. Niiden tapauksessa ei tehty mitään raskauttaviin tai lieventäviin olosuhteisiin perustuvaa korotusta tai alennusta eikä myöskään mitään yhteistyötiedonantoon perustuvaa alennusta, toisin kuin kantajan tapauksessa.

70 Edellä esitetyn perusteella – jollei muuta johdu kantajan esittämien muiden kanneperusteiden arvioinnista – on todettava, ettei kantaja ole osoittanut, että komissio olisi rikkonut asetusta N:o 1/2003 tai että se olisi poikennut asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa annetuista suuntaviivoista (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä sakkojen laskentaa koskevat suuntaviivat) määrittäessään Trioplast Wittenheimille ja kantajalle osoitettuja määriä. Kantaja ei nimittäin ole esittänyt ensimmäisen kanneperusteen nyt käsiteltävän osan yhteydessä mitään argumenttia, jonka perusteella voitaisiin katsoa, että varsinainen laskentamenetelmä perustuisi ilmeiseen virheeseen tai olisi ristiriidassa oikeuskäytännön kanssa.

71 Tältä osin on ensinnäkin todettava, että kantajan väitettä, jonka mukaan se ei itse ollut jättänyt noudattamatta kilpailusääntöjä, ei voida hyväksyä. Kantajalle, jonka syyksi on luettu Trioplast Wittenheimin 21.1.1999 ja 26.6.2002 välisenä aikana toteuttamat kilpailua rajoittavat toimet, osoitettiin nimittäin asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla maksettava määrä sen perusteella, että se on vastuussa rikkomisesta, jonka tekijäksi se itse katsotaan tämän syyksi lukemisen takia (ks. vastaavasti asia C‑294/98 P, Metsä-Serla ym. v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I‑10065, 28 kohta). Tästä on korostettava, että Trioplast Wittenheimin toiminnan lukemista kantajan syyksi ei ole kiistetty millään tavoin.

72 Toiseksi on huomattava, että kantaja väittää virheellisesti komission jättäneen huomiotta sen, että Trioplast Wittenheim on ollut yli 20 vuotta kestäneen kartellin aikana kolmen perättäisen emoyhtiön omistuksessa. Riidanalaisesta päätöksestä nimittäin ilmenee, että määrittäessään kantajalle sekä FLS Plastille ja FLSmidthille osoitettavia määriä komissio sitoi nämä määrät ja Trioplast Wittenheimin kunkin emoyhtiön osallisuuden keston tiukasti toisiinsa. Kuten edellä 68 kohdassa on todettu, komissio korotti kantajan sakon laskentapohjaa, joka oli 8,5 miljoonaa euroa, 30 prosenttia eli 10 prosenttia kutakin kokonaista vuotta kohti, jonka aikana Trioplast Wittenheim oli kantajan omistuksessa. FLS Plastiin ja FLSmidthiin sovellettiin täysin samanlaista menettelyä.

73 Kantajan väite siitä, että sitä pidetään vastuussa rikkomisesta, jota se itse ei ole tehnyt, on näin ollen perusteeton. Edellä 56 kohdassa mainitussa asiassa Cascades vastaan komissio annetulla tuomiolla, johon kantaja vetoaa, ei siis ole merkitystä, sillä kyseinen asia liittyy, toisin kuin nyt käsiteltävä asia, emoyhtiön vastuuseen rikkomisista, joita tytäryhtiöt olivat tehneet ennen kuin emoyhtiö osti ne.

74 Siltä osin kuin kantaja väittää, että komission olisi pitänyt jakaa sakon laskentapohja kolmella ennen sen mukauttamista muiden seikkojen perusteella, on riittävää todeta yhtäältä, ettei kantaja esitä mitään oikeudellista sääntöä tai periaatetta, jonka nojalla komissiolla olisi tällainen velvollisuus. Komission lähestymistapaa, jossa emoyhtiölle osoitetaan sama laskentapohja kuin suoraan kartelliin osallistuneelle tytäryhtiölle eikä tätä määrää jaeta useamman sellaisen emoyhtiön kesken, joiden omistuksessa tytäryhtiö on peräjälkeen ollut, ei sellaisenaan voida pitää epäasianmukaisena. Komission tavoitteena on nimittäin tämän laskentamenetelmän avulla varmistaa, että emoyhtiölle, jonka katsotaan olevan vastuussa rikkomisesta sen vuoksi, että rikkominen luetaan sen syyksi, voidaan osoittaa sama laskentapohja kuin siinä tapauksessa, että se olisi itse suoraan osallistunut kartelliin. Tämä on nimittäin kilpailupolitiikan ja etenkin kilpailupolitiikan välineen muodostavien sakkojen tavoitteen mukaista, sillä tavoitteena on ohjailla yritysten toimintaa siten, että ne noudattaisivat kilpailusääntöjä (ks. vastaavasti asia T‑150/89, Martinelli v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok., s. II‑1165, 59 kohta).

75 Velvoite jakaa sakon laskentapohja edellä 74 kohdassa täsmennettyjen edellytysten mukaisesti ei joka tapauksessa voi johtua ainoastaan siitä, että tällainen jako olisi tehty aiempien asioiden, kuten orgaanisia peroksideja koskevan asian, käsittelyn yhteydessä. Vaikka komissiolla olisi ollut kantajan mainitsemien päätösten tekemisen aikaan tietty päätöskäytäntö määrien laskentamenetelmän suhteen, mikään ei estä poikkeamasta tästä käytännöstä tai muuttamasta sitä nyt käsiteltävässä asiassa. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on nimittäin niin, että komission aiempi päätöskäytäntö ei muodosta sinänsä sakkojen laskemisen oikeudellista kehystä kilpailuoikeuden alalla, koska tällainen kehys määritetään ainoastaan asetuksessa N:o 1/2003 (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ja C‑137/07 P, Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomio 24.9.2009, 233 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa; ks. myös analogisesti asia T‑23/99, LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II‑1705, 234 kohta).

76 Kolmanneksi on edellisten kohtien jatkumona huomattava, että siitä seikasta, että yhtäältä kantajalle ja toisaalta FLS Plastille ja FLSmidthille osoitetut määrät ovat yhteenlaskettuna suuremmat kuin niiden tytäryhtiölle Trioplast Wittenheimille osoitettu määrä, ei sinänsä voida päätellä, että komission soveltama laskentamenetelmä olisi ilmeisen virheellinen. Kun käsiteltävän asian olosuhteisiin sovelletaan sakkojen laskentaa koskevissa suuntaviivoissa esitettyä menetelmää ja periaatetta, jonka mukaan rangaistukset ja seuraamukset on määrättävä yksilökohtaisesti, on nimittäin niin, että kun rikkomiseen osallistuneen taloudellisen yksikön olemassaolo osoitetaan, komissio voi pitää yhtä tähän yksikköön kuuluvaa tai siihen kuulunutta oikeushenkilöä, olipa kyse emoyhtiöstä tai tytäryhtiöstä, vastuussa suuremman määrän maksamisesta kuin minkä jokin toinen oikeushenkilö tai muut oikeushenkilöt, jotka kuuluvat tai ovat kuuluneet kyseessä olevaan taloudelliseen yksikköön, ovat velvollisia maksamaan. Tästä seuraa, että tytäryhtiön, joka on rikkomisen aikana kuulunut peräkkäin useampaan taloudelliseen yksikköön, tekemän rikkomisen tapauksessa ei voida lähtökohtaisesti pitää epäasianmukaisena, että emoyhtiöille osoitetut määrät ovat yhteenlaskettuna suuremmat kuin kyseessä olevalle tytäryhtiölle osoitettu määrä tai määrät yhteensä.

77 Kun neljänneksi tarkastellaan kantajan väitettä, jonka mukaan komissio olisi loukannut yhteisvastuun alalla sovellettavia perusperiaatteita, on huomautettava, ettei kantaja täsmennä nyt käsiteltävässä kanneperusteessa näiden periaatteiden luonnetta tai sisältöä. Siltä osin kuin kantaja väittää, että edellä 71–76 kohdassa esitetyt kolme argumenttia tosiasiassa loukkaavat näitä periaatteita, on riittävää todeta, etteivät nämä argumentit ole perusteltuja kyseessä olevien periaatteiden luonteesta tai sisällöstä riippumatta. Tätä perustetta ei siis voida hyväksyä.

78 Lisäksi on todettava, että siltä osin kuin kantaja riitauttaa Trioplast Wittenheimille määrätyn sakon määrän, jonka maksamisesta se on yhteisvastuussa, sillä perusteella, että yhteenlasketut määrät, joista yhtäältä se ja toisaalta FLS Plast ja FLSmidth ovat yhteisvastuussa, ovat suuremmat kuin ensisijaisesti Trioplast Wittenheimille osoitettu määrä, tämä peruste sisältyy kuudenteen kanneperusteeseen. Tätä väitettä tutkitaan siis erikseen tarkasteltaessa kyseessä olevaa kanneperustetta.

79 Kun viidenneksi tarkastellaan väitettä, jonka mukaan ne kolme vuotta, joiden aikana Trioplast Wittenheim oli kantajan omistuksessa, olisi otettu huomioon kahdesti laskentamenetelmää sovellettaessa, on huomattava, että mikään ei estänyt komissiota ottamasta huomioon tätä kolmen vuoden ajanjaksoa sen paremmin kantajalle kuin Trioplast Wittenheimillekaan osoitetun määrän vahvistamisessa. On nimittäin niin, että koska silloin kun kyse on yhteisvastuusta, velkojan saatava kuoleutuu sekä suhteessa ensisijaiseen velalliseen että tämän kanssa yhteisvastuussa oleviin velallisiin maksulla riippumatta siitä, keneltä maksu on peräisin, yhteisvastuu ei johda saatavan kaksinkertaistumiseen.

80 Kuudenneksi kantajan väite, jonka mukaan laskentamenetelmää ei olisi sovellettu aiemmin, ei perustu tosiseikkoihin, sillä unionin yleisessä tuomioistuimessa käytyjen keskustelujen mukaan komissio on todellakin soveltanut tätä laskentamenetelmää useissa ennen riidanalaista päätöstä tekemissään päätöksissä. Tätä toteamusta ei kyseenalaista pelkästään se, että unionin tuomioistuimet eivät tuolloin tutkineet kyseessä olevia päätöksiä. Kun otetaan lisäksi huomioon edellä 75 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, merkitystä ei ole sillä, että komissio on soveltanut jotain toista menetelmää asiaa AstraZenecaa edeltävissä asioissa.

81 Kantajan ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisessä osassa esittämien argumenttien perusteella ei voida katsoa, että se olisi osoittanut, ettei komission ollut perusteltua käyttää nyt esillä olevaa laskentamenetelmää kantajalle osoitetun määrän määrittämisessä. Hyväksyä ei myöskään voida väitettä, jonka mukaan komissio olisi loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja sakkojen laskennasta annettuja uusia suuntaviivoja, joita ei edes sovelleta nyt käsiteltävässä asiassa. Tässä yhteydessä on riittäävää viitata edellä 75 kohdassa mainittuun oikeuskäytäntöön, joka koskee komission päätöskäytäntöä, ja oikeuskäytäntöön, jonka mukaan pelkästään se seikka, että sakkojen laskennasta annetuissa uusissa suuntaviivoissa tarkoitetun menetelmän soveltaminen sakon laskemiseen johtaisi pienempään määrään kuin riidanalaisessa päätöksessä määrätty määrä, ei osoita viimeksi mainitun määrän olevan suhteeton (ks. vastaavasti asia T‑329/01, Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II‑3255, 380 kohta).

82 Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on näin ollen hylättävä, eikä kantajan esittämiä laskentamenetelmiä ole tarpeen tutkia.

Ensimmäisen kanneperusteen toinen osa, joka koskee sakon laskennassa tehdyn rikkomisen vakavuuden määrittelyn lainmukaisuutta

– Asianosaisten lausumat

83 Kantaja moittii komissiota siitä, että se oli määritellyt sakon laskentapohjan Trioplast Wittenheimin vuoden 1996 markkinaosuuden perusteella; riidanalaisen päätöksen mukaan tämä vuosi oli viimeisin rikkomisvuosi, jolloin kaikki riidanalaisen päätöksen adressaatit vielä toimivat teollisuussäkkien markkinoilla.

84 Valitessaan eriytetyn kohtelun yhteydessä viitevuodeksi vuoden 1996 komissio on kantajan mukaan jättänyt noudattamatta käytäntöä, jonka se itse on vahvistanut rikkomisen vakavuuden määrittelyä varten. Tämän käytännön, jonka kantaja väittää unionin tuomioistuinten hyväksyneen, mukaan viimeisen kokonaisen vuoden, jona rikkominen on tapahtunut, on oltava viitevuosi, jonka perusteella arvioidaan kunkin rikkomiseen osallistuneen osapuolen taloudellinen vahvuus asianmukaisimmalla tavalla. Nyt käsiteltävässä asiassa viitevuotena olisi siis kantajan mukaan pitänyt käyttää vuotta 2001.

85 Kantaja väittää lisäksi, että vaikka onkin totta, että komission käyttämällä menetelmällä pyrittiin osoittamaan FLS Plastille ja FLSmidthille sekä kantajalle itselleen kullekin oma sakon laskentapohja, joka erosi Trioplast Wittenheimin laskentapohjasta, näillä laskentapohjilla olisi pitänyt olla yhteys niihin ajanjaksoihin, joiden aikana emoyhtiöt olivat kukin vuorollaan Trioplast Wittenheimin omistajia. Näin ollen kantajalle osoitettu sakon laskentapohja ei voi lainmukaisesti perustua Trioplast Wittenheimin vuoden 1996 markkinaosuuteen, sillä kantaja osti tämän vasta vuonna 1999.

86 Jos unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin hyväksyy vuoden 1996 valitsemisen viitevuodeksi, kantaja väittää, että komissio ei ole noudattanut suhteellisuusperiaatetta. Kun komissio otti perustaksi Trioplast Wittenheimin vuoden 1996 markkinaosuuden eli 2,8 prosenttia, se otti mukaan myös avo- ja venttiilisäkkien tuotannon, jonka Trioplast Wittenheim lopetti vuonna 1997. Kun otetaan huomioon Trioplast Wittenheimin markkinaosuus vuonna 2001 eli noin 0,4 prosenttia, komission olisi pitänyt luokitella Trioplast Wittenheim kuudenteen tai jopa seitsemänteen yritysryhmään viidennen ryhmän sijasta.

87 Komissio viittaa sille tältä osin kuuluvaan harkintavaltaan ja väittää, että vuosi 1996 on valittu viitevuodeksi lainmukaisesti, sillä komissio pystyi kyseisen vuoden liikevaihdon perusteella arvioimaan alan kunkin yrityksen koon ja taloudellisen vahvuuden sekä kunkin tekemän rikkomisen laajuuden. Yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää komission mukaan, että käytetään ainoastaan yhtä viitevuotta, vaikka tietyn vuoden valitseminen viitevuodeksi tarkoittaa väistämättä, että joidenkin yritysten liikevaihto on tuona vuonna todennäköisesti ollut muita vuosia suurempi tai pienempi.

88 Komission mukaan vuoden 1996 valitseminen viitevuodeksi oli perusteltua, vaikka kantaja ostikin Trioplast Wittenheimin FLS Plastilta vuonna 1999. Trioplast Wittenheim nimittäin jatkoi osallistumistaan kartelliin myös emoyhtiön muuttumisen jälkeen. Komissio huomauttaa, että viitevuosi voi ajoittua joko sille ajanjaksolle, jolloin FLS Plast oli osallisena kartellissa, tai sille ajanjaksolle, jolloin kantaja oli osallisena, muttei molemmille ajanjaksoille samalla kertaa.

89 Komissio korostaa väitetystä suhteellisuusperiaatteen loukkaamisesta, että se seikka, että Trioplast Wittenheim lopetti tietyn tuotannon vuonna 1997, pikemminkin puoltaa vuoden 1996 valintaa viitevuodeksi, sillä tämä vuosi heijastaa paremmin Trioplast Wittenheimin asemaa markkinoilla suhteessa muihin kartellin osapuoliin suurimmalta osalta rikkomisen kokonaiskestoa (n. ¾ kokonaiskestosta).

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

90 Ensinnäkin on todettava, että komissiota eivät sido sen aiemmat päätökset, kuten edellä 75 kohdasta käy ilmi. Vaikka siis oletettaisiin, että viitevuoden määrittäminen nyt käsiteltävässä asiassa poikkeaa vakiintuneesta käytännöstä, tämä seikka ei sinänsä vaikuta millään tavoin riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuteen.

91 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on lisäksi niin, että rikkomisen vakavuuden arvioinnin on perustuttava todelliseen taloudelliseen tilanteeseen, sellaisena kuin se ilmeni silloin, kun kilpailusääntöjen rikkominen tapahtui; tässä yhteydessä huomioon otettavat merkitykselliset seikat ovat kunkin yrityksen koko ja taloudellinen vahvuus sekä kunkin yrityksen kilpailusääntöjen rikkomisen laajuus (asia T‑334/94, Sarrió v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II‑1439, 397 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Näiden seikkojen arvioimiseksi on väistämättä tukeuduttava kyseisen ajankohdan liikevaihtoon (asia C‑291/98 P, Sarrió v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I‑9991, 86 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

92 Vaikka onkin totta, kuten kantaja huomauttaa, että edellä 91 kohdassa mainituissa asioissa Sarrió vastaan komissio, joissa annettiin tuomiot 14.5.1998 ja 16.11.2000, sovellettu laskentamenetelmä perustui rikkomisajanjakson viimeisen täyden vuoden liikevaihtoon, tämä ei tarkoita, että samaa laskentamenetelmää olisi noudatettava aina. Kuten tästä samasta oikeuskäytännöstä ilmenee, on nimittäin valittava laskentamenetelmä, jossa voidaan ottaa huomioon kunkin kyseessä olevan yrityksen koko ja taloudellinen vahvuus sekä kunkin niistä suorittaman rikkomisen laajuus suhteessa taloudelliseen tilanteeseen, sellaisena kuin tämä ilmeni kilpailusääntöjä rikottaessa (edellä 91 kohdassa mainittu asia Sarrió v. komissio, tuomio 16.11.2000, 88 kohta). Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lisäksi katsonut, että huomioon otettava ajanjakso on rajattava siten, että saadut liikevaihtoluvut ovat mahdollisimman vertailukelpoisia (asia T‑319/94, Fiskeby Board v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II‑1331, 42 kohta).

93 Tästä seuraa, ettei voida hyväksyä kantajan väitettä, jonka mukaan viitevuoden on välttämättä oltava rikkomisajankohdan viimeinen täysi vuosi.

94 Nyt käsiteltävässä asiassa on kuitenkin huomattava, että rikkominen kesti yli 20 vuotta ja että rikkomiseen osallistuneiden yritysten määrä sekä niiden kokoonpano on voinut muuttua näiden 20 vuoden aikana samalla tavoin kuin niiden koko ja taloudellinen vahvuuskin. Tähän on todettava, että vaikka kantaja on selvästi riidanalaisen päätöksen adressaattien joukossa, se ei kuulunut niiden riidanalaisen päätöksen adressaattien joukkoon, jotka toimivat viitevuodeksi valitun vuoden 1996 aikana teollisuussäkkien alalla, kuten tämän päätöksen 767 perustelukappaleessa todetaan. Asiakirja-aineistosta käy lisäksi ilmi, että taloudellinen yksikkö, johon kantaja kuului 21.1.1999–26.6.2002 eli rikkomisajanjakson loppupuolella, ei enää tuottanut niitä kahta tuotetta teollisuussäkkien alalta, joita Trioplast Wittenheim aiemmin valmisti, ja että sen markkinaosuus oli samana aikana noin 0,4–0,5 prosenttia. Tässä tilanteessa ei voida väittää, että komission käyttämät luvut liikevaihdosta ja markkinaosuudesta eli Trioplast Wittenheimia koskevat vuoden 1996 luvut kuvaisivat sen yrityksen kokoa ja taloudellista vahvuutta, johon kantaja on kuulunut vuodesta 1999.

95 Samasta näkökulmasta on huomattava, että riidanalaisesta päätöksestä käy ilmi komission soveltaneen sakkojen laskennassa yksilöllistä lähestymistapaa, jonka tarkoituksena oli kohdella niitä riidanalaisen päätöksen adressaatteja, jotka olivat vastuussa rikkomisesta ainoastaan emoyhtiön ominaisuudessa, samalla tavoin kuin rikkomiseen suoraan osallistuneita yrityksiä. Siltä osin kuin kantaja ja Trioplast Wittenheim muodostivat taloudellisen yksikön, jota ei ollut olemassa ennen vuotta 1999, vuoden 1996 käyttäminen viitevuotena tällaisen yksikön tapauksessa ei kuitenkaan voi ilman muita merkityksellisiä seikkoja vastata taloudellista todellisuutta sellaisena kuin se ilmeni silloin, kun tämä yritys osallistui rikkomiseen. Tämä viitevuosi ei näin ollen voi myöskään kuvata kantajan syyksi luettavan rikkomisen laajuutta.

96 Komission argumentit tässä yhteydessä eivät horjuta tätä päätelmää. Siltä osin kuin komissio viittasi unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin antamassaan vastauksessa harkintavaltaansa tällä alalla, edellä 94 ja 95 kohdasta käy nimittäin ilmi, että komissio teki ilmeisen arviointivirheen, kun se luokitteli kantajan eriytetyn kohtelun mukaisesti samaan ryhmään, johon Trioplast Wittenheim oli luokiteltu vuoden 1996 markkinaosuutensa perusteella. Kun kyse on nyt käsiteltävän asian kaltaisesti edenneestä tapauksesta, on lisäksi niin, että sellaisen viitevuoden markkinaosuuden valitseminen, jota ei voida verrata seuraaviin vuosiin, voi johtaa syrjintään, sillä silloin ajallisesta näkökulmasta erilaisia tilanteita käsitellään yhden ja saman viitekriteerin perusteella.

97 Tämän lisäksi argumentti, jonka mukaan vuosi 1996 vastasi paremmin Trioplast Wittenheimin asemaa teollisuussäkkien markkinoilla rikkomisen aikana kuin sen asemaa sen jälkeen, kun se lopetti kyseiseen alaan kuuluvien tiettyjen tuotteiden valmistuksen vuonna 1997, ei ota huomioon sitä, että kantajalle on nyt käsiteltävässä asiassa osoitettu sakon laskemisen tuloksena määrä, joka on erillinen komission sen tytäryhtiölle määräämästä määrästä. Argumentilla, jonka mukaan Trioplast Wittenheimin markkinaosuus on otettu huomioon kantajan eriytetyssä kohtelussa, ei tässä ole merkitystä, sillä eriytetty kohtelu perustuu liikevaihtoon, johon kantajalla ei ole ollut osuutta. Tämä liikevaihto ei siten voi vastata taloudellista todellisuutta sillä ajanjaksolla, jolloin kantaja ja Trioplast Wittenheim muodostivat taloudellisen yksikön.

98 Edellä esitetyn perusteella on katsottava, että ensimmäisen kanneperusteen toinen osa on hyväksyttävä. Riidanalainen päätös on näin ollen kumottava siltä osin kuin kantajalle osoitettu sakon laskentapohja perustuu Trioplast Wittenheimin markkinaosuuteen viitevuonna 1996.

Toinen kanneperuste, joka koskee sitä, kieltäytyikö komissio perustellusti lieventävien olosuhteiden huomioon ottamisesta

Asianosaisten lausumat

99 Kantaja katsoo, että komission olisi sakon määrää määrittäessään pitänyt ottaa huomioon lieventävät olosuhteet, jotka liittyivät Trioplast Wittenheimin rikkomiseen osallistumiseen.

100 Kantaja väittää ensinnäkin, että Trioplast Wittenheim osallistui lainvastaisiin kokouksiin ainoastaan satunnaisesti. Se viittaa tässä yhteydessä useisiin kokouspöytäkirjoihin, joista käy ilmi, että muilla toimijoilla oli epäilyksensä Trioplast Wittenheimin osallistumisesta ja että tämä oli säännöllisesti ollut poissa kokouksista. Samaiset asiakirjat vahvistavat kantajan mukaan lisäksi sen, että Trioplast Wittenheim oli hyvin pieni taloudellinen toimija, jonka markkinaosuus oli vähäinen, ja että se ei ollut aktiivinen kilpailunvastaisten menettelytapojen yhteydessä käsitellyissä kysymyksissä.

101 Kantaja korostaa toiseksi, että Trioplast Wittenheim kuului kuudesta alaryhmästä ainoastaan kolmeen eli Ranskan, Benelux-maiden ja suljettavien säkkien ryhmään ja että Trioplast Wittenheim erosi niistä viimeistään helmikuussa 1997. Siltä osin kuin osallistuminen alaryhmien toimintaan on merkinnyt EY 81 artiklan rikkomista, kantaja väittää, että Trioplast Wittenheimin tekemään rikkomiseen sovelletaan vanhentumissääntöjä. Niin sekä Trioplast Wittenheimin osallistuminen, joka koski ainoastaan alaryhmiä, että sen suhteellisen aikainen irtisanoutuminen ryhmien toiminnasta ovat joka tapauksessa seikkoja, jotka olisi pitänyt ottaa huomioon lieventävinä olosuhteina.

102 Mikäli unionin yleinen tuomioistuin katsoo Trioplast Wittenheimin osallistuneen rikkomiseen 23.3.1999 jälkeen, kantaja väittää kolmanneksi, että lieventäväksi olosuhteeksi olisi pitänyt katsoa Trioplast Wittenheimin erityinen asema Valveplastissa sillä ajanjaksolla, jolloin yritys oli kantajan tytäryhtiö. Kantaja korostaa tässä yhteydessä, että se sai ensimmäisen kerran kuulla Valveplastin kilpailunvastaisista menettelytavoista 23.3.1999 pidetyssä kokouksessa. Tämä käy ilmi FLS Plastin ja Trioplanex Francen välisestä osakkeiden luovutussopimuksesta ja välitystuomiosta, joka annettiin tämän sopimuksen mahdollista noudattamatta jättämistä koskevassa asiassa. Kyseisen kokouksen jälkeen Trioplast Wittenheimissa tapahtui lisäksi asennemuutos, sillä sen työntekijöitä kiellettiin osallistumasta Valveplastin kilpailunvastaiseen toimintaan, ja Trioplast Wittenheim osallistui vuonna 2001 vilpittömästi ainoastaan kolmeen kokoukseen, joissa se toivoi pääsevänsä keskustelemaan lainmukaista toimintaa koskevista kysymyksistä.

103 Tämän päättelyn jatkumona kantaja korostaa, että komission esille ottamilla seikoilla, joiden perusteella se kieltää lieventävien olosuhteiden olemassaolon, kuten osallistuminen alaryhmien toimintaan, ei ole merkitystä kantajan osalta, sillä ne liittyvät ajanjaksoon, jolloin se ei vielä ollut hankkinut Trioplast Wittenheimia omistukseensa. Jos unionin yleinen tuomioistuin hyväksyy, että kantajalle lasketaan oma sakko, kantaja katsoo, että komission olisi pitänyt ottaa huomioon tämän yritysoston jälkeen olemassa olleet lieventävät olosuhteet ainakin kantajan vastuun osalta.

104 Komissio vaatii käsiteltävän kanneperusteen hylkäämistä.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

105 Oikeuskäytännön mukaan on niin, että usean yrityksen rikottua kilpailusääntöjä on tutkittava kunkin yrityksen rikkomiseen osallistumisen suhteellinen vakavuus (yhdistetyt asiat 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73, Suiker Unie ym. v. komissio, tuomio 16.12.1975, Kok., s. 1663, 623 kohta) sen määrittämiseksi, onko tarkoituksenmukaista ottaa huomioon raskauttavia tai lieventäviä olosuhteita.

106 Yrityksen ”passiivisuus tai seurailijan asema” kilpailusääntöjen rikkomisen toteuttamisessa on sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 3 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaisesti lieventävä olosuhde, mikäli se näytetään toteen. Passiivisuus tarkoittaa sitä, että kyseinen yritys on omaksunut ”matalan profiilin” eli se ei ole osallistunut aktiivisesti kilpailunvastaisen sopimuksen tai sopimusten laatimiseen (ks. vastaavasti asia T‑220/00, Cheil Jedang v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok., s. II‑2473, 167 kohta).

107 Oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että seikkoina, jotka saattavat ilmentää yrityksen passiivisuutta kartellissa, voidaan ottaa huomioon muun muassa se, että yritys on osallistunut huomattavasti satunnaisemmin kokouksiin kuin kartellin varsinaiset jäsenet, samoin kuin se, että se on tullut myöhemmin kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olleille markkinoille, riippumatta siitä, miten pitkään se on rikkomiseen osallistunut, ja myös kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneiden kolmansien yritysten edustajien antamat tämänsuuntaiset nimenomaiset lausumat (edellä 106 kohdassa mainittu asia Cheil Jedang v. komissio, tuomion 168 kohta ja yhdistetyt asiat T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok., s. II‑1181, 331 kohta).

108 Unionin yleinen tuomioistuin on lisäksi jo täsmentänyt, että se, että samaan kartelliin osallistuneet muut yritykset ovat voineet olla jotakin muuta kartelliin osallistunutta yritystä aktiivisempia, ei kuitenkaan merkitse, että viimeksi mainitulla yrityksellä olisi ollut passiivinen tai seurailijan asema. Vain totaalinen passiivisuus voitaisiin nimittäin ottaa huomioon, mutta totaaliseen passiivisuuteen vetoavan osapuolen on näytettävä se toteen (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 ja T‑136/02, Bolloré ym. v. komissio, tuomio 26.4.2007, Kok., s. II‑947, 611 kohta).

109 Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että yhtään argumenteista, joiden mukaan kantajalla olisi ollut kartellissa passiivinen tai seurailijan asema, ei voida hyväksyä. Nämä argumentit jakautuvat kolmeen ryhmään, joista ensimmäinen koskee Trioplast Wittenheimin poissaoloa Valveplastin kokouksista ja sen markkina-asemaa, toinen sen osallistumista alaryhmiin ja kolmas olosuhteita vuoden 1999 jälkeisenä aikana.

110 Ensinnäkin riidanalaisen päätöksen liitteestä 1, joka sisältää useita yksityiskohtaisia tietoja vuosina 1984–2002 pidetyistä Valveplastin kokouksista, käy ilmi, että lukuun ottamatta vuoden 1999 jälkeistä aikaa, johon viitataan edellä 44–50 kohdassa, Trioplast Wittenheim osallistui säännöllisesti Valveplastin kokouksiin ja että se oli jättäytynyt niistä pois muutaman kerran. Näitä tietoja ei ole kiistetty, eikä tässä vaiheessa ole aiheellista tutkia sitä, kuinka usein Trioplast Wittenheim osallistui alaryhmien kokouksiin, joten komissiota ei nyt käsiteltävässä asiassa voida moittia siitä, että se ei ollut todennut tällä yrityksellä olleen passiivinen tai seurailijan asema siksi, että se oli osallistunut Valveplastin kokouksiin vain silloin tällöin.

111 Tältä osin on täsmennettävä, ettei komissiolla myöskään ollut syytä olettaa, että muilla toimijoilla olisi ollut todellisia epäilyksiä Trioplast Wittenheimin osallistumisesta. Kantaja ei ole esittänyt tältä osin näyttöä, kuten muiden kartelliin osallistuneiden yritysten ilmoituksia Trioplast Wittenheimin erityisestä asemasta. Kantajan väitteet perustuvat ainoastaan Valveplastin kokouspöytäkirjojen sisältöön, jolla ei voida perustella päätelmiä, joihin kantaja pyrkii. On nimittäin niin, että 2.3.1993 pidetyn kokouksen pöytäkirjaan sisältyvä huomautus siitä, että Trioplast Wittenheimia edustavan G:n osallistuminen muuttui passiivisesta aktiiviseksi, ei välttämättä ole viite epäilyksistä, joita muilla jäsenillä oli tämän yrityksen osallistumisesta sinänsä, sillä muut henkilöt olivat edustaneet yritystä kokouksissa ennen vuotta 1992. Pöytäkirjasta käy joka tapauksessa ilmi, että G:n osallistuminen kehittyi siten, että osallistumisesta kartelliin tuli yhä aktiivisempaa maaliskuusta 1993 lähtien. Yrityksen osallistumista kartelliin ei horjuta sellaisenaan myöskään se, että eräälle Valveplastiin osallistuneelle annettiin vuonna 2000 tehtäväksi ottaa yhteyttä Trioplast Wittenheimin edustajaan tarkoituksena keskustella yrityksen tulevasta edustuksesta.

112 Väitteestä, jonka mukaan Trioplast Wittenheim olisi ollut erittäin pieni toimija markkinoilla, on korostettava, ettei tämä pidä paikkaansa vaan että Trioplast Wittenheim toimi aktiivisesti niin merkityksellisillä markkinoilla kuin Valveplastissa ja sen alaryhmissäkin. Riidanalaisen päätöksen 134, 135 ja 400 perustelukappaleesta käy nimittäin ilmi, että Trioplast Wittenheim valmisti kaikkia neljää kartellin kohteena ollutta tuotetta eli avosäkkejä, venttiilisäkkejä, FFS-kalvoja ja suljettavia säkkejä. Kuten riidanalaisen päätöksen 173, 179, 185 ja 205 perustelukappaleesta ilmenee, Trioplast Wittenheim osallistui tässä yhteydessä Valveplastin toiminnan lisäksi myös suljettavien säkkien alaryhmän sekä Ranskan ja Benelux-maiden alaryhmien toimintaan.

113 Perusteeton on myös väite siitä, että Trioplast Wittenheim ei olisi ollut aktiivinen kilpailunvastaisten menettelytapojen yhteydessä käsitellyissä kysymyksissä. Kuten riidanalaisesta päätöksestä ja erityisesti sen 802 perustelukappaleesta käy ilmi, Trioplast Wittenheim, joka oli yksi kartellin perustajista, osallistui toistuvasti useisiin kyseessä oleviin kollektiivisiin käytäntöihin, kuten tietojen vaihtoon myyntivolyymeista ja markkinaosuuksista sekä asiakaskunnan jakamiseen.

114 Toiseksi siitä, että Trioplast Wittenheim olisi osallistunut kuudesta alaryhmästä ainoastaan kolmeen ja lopetti osallistumisensa niihin viimeistään vuonna 1997, on yhtäältä todettava, että osallistuminen kolmen alaryhmän toimintaan ei ole kovinkaan harvinaista verrattuna muihin kartellin jäseniin, mikä on osoitus rinnastettavissa olevasta osallistumisasteesta alaryhmien tasolla. Riidanalaisen päätöksen 173–185 perustelukappaleesta käy nimittäin ilmi, että ainoastaan yritykset Wavin ja Fardem Packaging osallistuivat useamman kuin kolmen alaryhmän kokouksiin. Kun otetaan huomioon, että Trioplast Wittenheim osallistui tosiasiassa edellä mainittuihin kolmeen alaryhmään ajanjaksolla, joka kattaa noin kolme neljäsosaa rikkomisen kestosta, ei myöskään ole aiheellista todeta, että irtisanoutuminen näistä alaryhmistä voisi olla osoitus Trioplast Wittenheimin passiivisesta asemasta.

115 Kantajan väitteestä, jonka mukaan Trioplast Wittenheimin rikkominen oli vanhentunut alaryhmien toimintaan osallistumisen osalta, on riittävää todeta, ettei kantaja kiistä toteamusta yhtenä kokonaisuutena pidettävästä jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta. Koska yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen loppui 26.6.2002 ja koska sitä ei näin ollen voida katsoa vanhentuneeksi, Trioplast Wittenheimin alaryhmien toimintaan osallistumisen loppumisella ei ole merkitystä.

116 Kolmanneksi on todettava, että vaikka oletettaisiin, ettei kantaja ollut tietoinen Valveplastissa harjoitetuista kilpailunvastaisista menettelytavoista ostaessaan Trioplast Wittenheimin vuonna 1999, se ei ole osoittanut edellä 108 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla tytäryhtiönsä totaalista passiivisuutta siltä osin kuin kyse on sen osallistumisesta kartelliin tammikuun 1999 ja kesäkuun 2002 välisellä ajanjaksolla. Kuten käy ilmi ensimmäisen kanneperusteen kolmannen osan arvioinnista ja erityisesti edellä 44 ja 45 kohdasta, Trioplast Wittenheim osallistui vuonna 2001 kolmeen kokoukseen, joiden aikana käsiteltiin kahta kartellin kannalta olennaista asiaa eli hintojen laskentamallia ja yhteen sovittamista internet-huutokaupoissa.

117 Kun otetaan huomioon, ettei kantaja ole osoittanut, että komissio olisi tehnyt ilmeisen arviointivirheen, kun se ei myöntänyt lieventävien olosuhteiden perusteella vähennystä sakon määrään, jonka maksamisesta kantaja on yhteisvastuussa, toinen kanneperuste on hylättävä.

Neljäs kanneperuste, joka liittyy lievennyshakemukseen

Asianosaisten lausumat

118 Kantaja katsoo, että komission yhteistyötiedonannon D kohdan nojalla sille sakon alkuperäisestä määrästä myöntämän 30 prosentin alennuksen olisi pitänyt olla suurempi.

119 Kantaja toteaa ensiksi, että sen jälkeen, kun Trioplast Wittenheim ja kantaja pyysivät sakon määrän alentamista, ne tekivät tehokkaasti yhteistyötä komission kanssa. Se väittää yhtäältä toimittaneensa lausuntoja ja asiakirjoja, joista oli hyötyä komissiolle sen määrittäessä rikkomista, ja toisaalta, että sen seikan, että kantaja kiisti hallinnollisessa menettelyssä joitakin tosiseikkoja, sellaisina kuin ne oli esitetty väitetiedoksiannossa, ei olisi pitänyt johtaa sakon määrän alennuksen pienentämiseen. Kantaja nimittäin ainoastaan korosti tiettyjä seikkoja, jotka komissio oli ymmärtänyt väärin, eikä missään vaiheessa kiistänyt kilpailunvastaisen menettelytavan olemassaoloa. Komissio teki tämän jälkeen useita muutoksia tosiseikkojen esitykseen. Kantaja katsoo tästä, että sillä pitäisi olla oikeus esittää komission tosiseikaston arvioinnista ”vain hieman” eriävä arviointinsa, ilman että tämä johtaa seuraamuksiin kantajan lievennyshakemuksen huomioon ottamisessa.

120 Kantaja huomauttaa tämän jälkeen, että komissio myönsi Bischof+Klein-yritykselle 25 prosentin alennuksen ja että riidanalaisen päätöksen mukaan tämän yrityksen sakon alennukseen vaikutti myönteisesti se, ettei yritys ollut kiistänyt väitetiedoksiannossa esitettyjen tosiseikkojen paikkansapitävyyttä. Koska kantaja ei myöskään ollut kiistänyt kilpailunvastaisen menettelytavan aineellista paikkansapitävyyttä ja oli esittänyt Bischof+Kleinia enemmän näyttöä, sille olisi pitänyt myöntää suurempi alennus.

121 Komissio vaatii käsiteltävän kanneperusteen hylkäämistä.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

122 On muistutettava, että komissiolla on sakkojen laskentatavan osalta laaja harkintavalta, ja se voi ottaa tältä osin huomioon lukuisia tekijöitä, joihin kuuluu kyseessä olevien yritysten yhteistyö komission kanssa tämän toimielimen yksiköiden suorittaman tutkimuksen aikana. Komission on tässä yhteydessä suoritettava monimutkaisia arvioita tosiseikoista, kuten arvioita, jotka koskevat mainittujen yritysten yhteistyötä komission kanssa (asia C‑328/05 P, SGL Carbon v. komissio, tuomio 10.5.2007, Kok., s. I‑3921, 81 kohta).

123 Komissiolla on tässä laaja harkintavalta, kun se arvioi yrityksen sen kanssa tekemän yhteistyön laatua ja hyödyllisyyttä muun muassa suhteessa muiden yritysten myötävaikutukseen asian selvittämisessä (edellä 122 kohdassa mainittu asia SGL Carbon v. komissio, tuomion 88 kohta). Komissio ei kyseisessä arvioinnissa kuitenkaan saa olla noudattamatta yhdenvertaisen kohtelun periaatetta (asia T‑452/05, BST v. komissio, tuomio 28.4.2010, 142 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

124 Komissio on yhteistyötiedonannossa täsmentänyt ne edellytykset, joilla komission kanssa kartelleja koskevissa tutkimuksissa yhteistyötä tekevät yritykset voidaan vapauttaa sakoista tai joilla niille muussa tapauksessa määrättävän sakon määrää voidaan alentaa.

125 Yhteistyötiedonannon D kohdassa todetaan seuraavaa:

”1. Jos yritys tarjoutuu yhteistyöhön ilman, että kaikki edellä B tai C kohdassa esitetyt edellytykset täyttyvät, yritykselle voidaan myöntää 10–50 prosenttia alennusta siihen sakkojen määrään, mikä sille olisi määrätty ilman yhteistyötä.

2. Näin voidaan menetellä erityisesti, jos:

– yritys toimittaa komissiolle ennen [väitetiedoksiannon lähettämistä] tietoja, asiakirjoja tai muita todisteita, jotka auttavat rikkomuksen todistamisessa

– saatuaan [väitetiedoksiannon] yritys ilmoittaa komissiolle, että se ei kiistä niiden seikkojen olemassaoloa, joihin komission esittämät syytökset perustuvat.”

126 Nyt käsiteltävässä asiassa on yhtäältä huomattava, että komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä, että kantajan esittämät yksityiskohtaiset selvennykset kartellin toiminnasta Valveplastissa ja alaryhmissä, erityisesti Ranskan alaryhmässä, sekä kiintiöistä, asiakaskunnan jakamismenettelyistä ja markkinaosuuksia koskevien taulukkojen merkityksestä olivat auttaneet rikkomisen toteamisessa. Toisaalta komissio oli ottanut huomioon, että kantaja oli kiistänyt joitakin tosiseikkoja, sellaisina kuin ne kävivät ilmi väitetiedoksiannosta. Komissio pienensi näiden seikkojen perusteella kantajan sakon määrää 30 prosenttia.

127 Ei ensinnäkään voida katsoa, että komission toteamus siitä, että kantaja oli kiistänyt joitakin tosiseikkoja, sellaisena kuin ne kävivät ilmi väitetiedoksiannosta, ja sen perusteella tapahtunut pienemmän alennuksen myöntäminen sakon määrästä, jonka maksamisesta kantaja on yhteisvastuussa, olisivat osoitus ilmeisestä arviointivirheestä.

128 Riidanalaisesta päätöksestä käy nimittäin ilmi, että kantaja on kiistänyt joitakin väitetiedoksiannossa esitettyjä tosiseikkoja tavalla, joka ei rajoitu ainoastaan siihen, että se olisi ilmoittanut komission tulkinneen väärin joitakin tosiseikkoja. Riidanalaisen päätöksen 275 ja 276 perustelukappaleen mukaan kantaja väitti, ettei Trioplast Wittenheim ollut osallistunut internet-huutokauppojen yhteensovittamisjärjestelmän käyttöönottoon. On kuitenkin kiistatonta, että Trioplast Wittenheim osallistui 8.6.2001 pidettyyn Valveplastin kokoukseen, jonka aikana tätä seikkaa käsiteltiin, ja että se ei sanoutunut julkisesti irti kokouksen sisällöstä. Riidanalaisen päätöksen 301 perustelukappaleen mukaan kantaja kiisti täysin Trioplast Wittenheimin osallistumisen FFS-kalvoja koskevan hintalaskelmien mallin suunnitteluun, vaikka on kiistatonta, että Trioplast Wittenheim osallistui 15.9.2000 pidettyyn Valveplastin kokoukseen, jossa päätettiin tätä suunnittelua varten nimetyn työryhmän koostumuksesta. Trioplast Wittenheim ei sanoutunut irti myöskään tämän kokouksen sisällöstä.

129 Näitä kantajan väitteitä hallinnollisessa menettelyssä ei voida pitää komission tosiseikaston arvioinnista ”ainoastaan hieman” eriävänä arviona. Ne koskevat kahta kartellin olennaista osatekijää eli internet-huutokauppojen yhteen sovittamista ja hintalaskelmien mallia. Tätä arviointia ei myöskään horjuta se seikka, että riidanalaiseen päätökseen tehtiin kantajan vastauksen takia joitakin tosiseikkojen kuvaukseen liittyviä muutoksia väitetiedoksiantoon verrattuna.

130 Kantajan ja Bischof+Kleinin, jolle sitä paitsi myönnettiin kantajalle myönnettyä 30 prosentin alennusta pienempi alennus, tilanteiden vertaamisesta on huomattava, että riidanalaisen päätöksen 851 perustelukappaleesta ilmenee, että Bischof+Klein ilmoitti väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa, ettei se kiistä tiedoksiannossa esitettyjen tosiseikkojen olemassaoloa. Se siis noudatti yhteistyötiedoksiannon D kohdan 2 alakohdan toista luetelmakohtaa toisin kuin kantaja, joka ei missään vaiheessa vedonnut nimenomaisesti tähän kohtaan, kuten asiakirja-aineistosta ilmenee.

131 Vaikka on lisäksi kiistatonta, että kantaja kiisti joitakin tosiseikkoja hallinnollisessa menettelyssä, se ei millään tavalla osoittanut, että Bischof+Klein olisi väitetiedoksiantoon antamaansa vastaukseen sisältyvästä ilmoituksesta huolimatta kiistänyt tosiseikkojen olemassaolon tässä menettelyssä. Vaikka oletettaisiin, että komissio olisi yhtäältä myöntänyt Bischof+Kleinille sillä perusteella, ettei tämä yritys ollut kiistänyt tosiseikkojen olemassaoloa, alennuksen sille määrätyn sakon määrästä tai suuremman alennuksen kuin mikä sille olisi muussa tapauksessa myönnetty ja toisaalta jättänyt myöntämättä tällaista alennusta kantajalle, ei näin ollen voida katsoa, että kyse olisi ilmeisestä arviointivirheestä.

132 Lisäksi on todettava, että kantaja ei ole väittänyt eikä varsinkaan osoittanut, että sen komissiolle esittämällä näytöllä olisi ollut suurempi myötävaikutus rikkomisen toteamisessa kuin Bischof+Kleinin esittämällä näytöllä. Tälläkään perusteella ei näin ollen voida todeta, että komissio olisi tehnyt virheen.

133 Neljäs kanneperuste on näin ollen hylättävä.

Viides kanneperuste, joka koskee suhteellisuusperiaatteen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattamista

Asianosaisten lausumat

134 Kantaja väittää, että komissio on loukannut suhteellisuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.

135 Kantaja pitää kohtuuttomana ensinnäkin sitä, että rikkomiseen osallistuneille yrityksille määrätyn sakon kokonaismäärä eli liikevaihdon 10 prosentin ylärajan ja yhteistyötiedonannon soveltamisen jälkeen tulokseksi saatu 290,71 miljoonan euron määrä (joka oli tätä ennen yli 600 miljoonaa euroa) on suurempi kuin merkityksellisten markkinoiden yhteenlaskettu liikevaihto eli noin 250 miljoonaa euroa. Kantaja moittii komissiota myös siitä, että Trioplast Wittenheimille määrätty sakko samoin kuin kantajalle sen yhteisvastuun perusteella määrätty sakko ovat liian suuret suhteessa liikevaihtoon merkityksellisillä markkinoilla. Kantaja kiistää tältä osin sen, että asiassa T‑224/00, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients vastaan komissio, 9.7.2003 annettua tuomiota (Kok., s. II‑2597) voitaisiin soveltaa nyt käsiteltävään asiaan, sillä toisin kuin kantaja, Archer Daniels Midlandilla oli ollut johtava rooli kyseessä olleessa kartellissa.

136 Kantaja katsoo toiseksi, että komissio on käsitellyt samanlaisia tapauksia eri tavalla eikä ole noudattanut omaa sakkoja koskevaa käytäntöään. Kantaja viittaa yhtäältä muihin asioihin, kuten metioniinia koskevaan asiaan (Asia C.37.519 – Metioniini; EUVL 2003, L 255, s. 1), jossa määrättyjen sakkojen ja merkityksellisten markkinoiden liikevaihdon suhde oli kohtuullisempi. Kantaja väittää toisaalta, että Trioplast Wittenheimille määrätty määrä on kohtuuttomampi suhteessa sen liikevaihtoon kuin muille riidanalaisen päätöksen adressaateille, kuten Bischof+Kleinille, Nordenia Internationalille ja Cofira-Sacille, määrätyt määrät.

137 Kantaja lisää, että ensimmäiseen ryhmään kuuluville yrityksille ja neljänteen ryhmään kuuluville yrityksille määrättyjen sakon laskentapohjien suhde on noin neljän suhde yhteen. Sen mukaan Trioplast Wittenheimille määrätyn sakon lopullista määrää olisi pitänyt alentaa, jotta se olisi vastannut ainoastaan (noin) neljännestä siitä sakon lopullisesta määrästä, joka määrättiin ensimmäiseen ryhmään luokitellun Bischof+Kleinin maksettavaksi.

138 Kantaja väittää kolmanneksi, että Trioplast Wittenheim oli pieni taloudellinen toimija, jolla ei ollut suurta vaikutusta markkinoihin, ja ettei se saanut mitään hyötyä Trioplast Wittenheimin kilpailunvastaisiin menettelytapoihin osallistumisesta. Kantaja huomauttaa tältä osin, että sakon määrä, jonka maksamisesta se on yhteisvastuussa, eli 7,3 miljoonaa euroa, on 21 kertaa suurempi kuin Trioplast-konsernin kyseessä olevien tuotteiden myynnistä vuosina 1999, 2000 ja 2001 saama yhteenlaskettu voitto. Komissio ei ollut ottanut sakon määrän vahvistamisessa huomioon myöskään Trioplast Wittenheimin tosiasiallisia mahdollisuuksia selvitä sakon maksamisesta. Kantajan mukaan Trioplast Wittenheimin konkurssi olisi voitu välttää, jos komissio olisi ottanut huomioon sen vaikean tilanteen ja jos se olisi riidanalaista päätöstä tehdessään todennut yrityksen edellisen omistajan eli FLS Plastin olevan suorassa taloudellisessa vastuussa.

139 Kantaja väittää neljänneksi, että nyt käsiteltävässä asiassa määrätyt sakot olisivat olleet huomattavasti pienemmät, jos olisi sovellettu sakkojen laskennasta annettuja uusia suuntaviivoja.

140 Komissio vaatii tämän kanneperusteen hylkäämistä.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

141 Ensinnäkin on palautettava mieleen, siltä osin kuin viides kanneperuste koskee suhteellisuusperiaatteen loukkaamista, että oikeuskäytännön mukaan komissiolla on kunkin sakon määrää vahvistaessaan harkintavaltaa eikä se ole tätä tehdessään velvollinen soveltamaan tarkkaa matemaattista kaavaa (asia C-283/98 P, Mo och Domsjö v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I-9855, 47 kohta ja asia T-303/02, Westfalen Gassen Nederland v. komissio, tuomio 5.12.2006, Kok., s. II-4567, 151 kohta). Lisäksi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan nojalla sakon määrä määritetään kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella. Kaiken lisäksi sakon määrä on lopputulos useista laskelmista, jotka komissio on tehnyt sakkojen laskentaa koskevien suuntaviivojen mukaisesti. Sakon määrä määritetään muun muassa kyseessä olevan yrityksen omaan käyttäytymiseen liittyvien seikkojen, kuten raskauttavien tai lieventävien olosuhteiden olemassaolon perusteella (asia T-304/02, Hoek Loos v. komissio, tuomio 4.7.2006, Kok., s. II-1887, 82 ja 85 kohta).

142 Tästä oikeudellisesta kehyksestä ei voida päätellä, että komission pitäisi taata näin laskettujen ja kartelliin osallistuneille yrityksille määrättyjen sakkojen kokonaismäärän olevan tietyssä suhteessa kyseessä olevan tuotteen markkinavolyymiin tiettynä rikkomisvuonna, kun kilpailusääntöjen rikkominen on kestänyt yli 20 vuotta ja kun sakkojen määrät riippuvat myös muista asianomaisten yritysten omaan käyttäytymiseen liittyvistä seikoista (ks. vastaavasti asia T‑410/03, Hoechst v. komissio, tuomio 18.6.2008, Kok., s. II‑881, 342 kohta).

143 Kantajan vuosittaisen liikevaihdon ja sille määrätyn sakon määrän suhteesta on huomattava yhtäältä, että komissio todellakin käytti perusteena vuoden 1996 liikevaihtoa määrittäessään kantajan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta, ja toisaalta, että tulokseksi saatu 8,5 miljoonan euron laskentapohja oli pienempi kuin sille olisi voitu määrätä sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen A kohdan kolmannen luetelmakohdan nojalla, jonka nojalla laskentapohjaksi olisi voitu määrätä 20 miljoonaa euroa (ks. vastaavasti asia T‑446/05, Amann & Söhne ja Cousin Filterie v. komissio, tuomio 28.4.2010, 180 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Tähän arviointiin ei sinänsä vaikuta se, että komission olisi pitänyt ottaa huomioon sellaisen vuoden liikevaihto, jona kantaja toimi merkityksellisillä markkinoilla.

144 Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdalla on tarkoituksena joka tapauksessa välttää kohtuuttomat sakot. Koska lopullisen sakon määrä ei nyt käsiteltävässä asiassa ylitä 10:tä prosenttia liikevaihdosta, sitä ei voida pitää suhteettomana sillä perusteella, että sakkojen kokonaismäärä ylittää merkityksellisten markkinoiden kokonaisvolyymin tai että Trioplast Wittenheimin ja kantajan sakot ovat suuremmat kuin niiden kyseessä olevasta tuotteesta keräämä vuosittainen liikevaihto (ks. vastaavasti edellä 135 kohdassa mainittu asia Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomion 200 kohta). Toisin kuin kantaja väittää, liikevaihdon 10 prosentin ylärajaa on sovellettava ilman, että yrityksen erityistä asemaa kartellissa olisi otettava huomioon.

145 Toiseksi on todettava väitetystä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisesta yhtäältä, että siltä osin kuin kyse on kantajan suorittamista vertailuista muihin komission sakkopäätöksiin erityisesti sakkojen kokonaismäärän ja merkityksellisen markkinavolyymin suhteen osalta, näillä päätöksillä voi olla merkitystä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattamisen kannalta ainoastaan, jos osoitetaan, että näihin muihin päätöksiin liittyvien asioiden olosuhteet, kuten markkinat, tuotteet, maat, yritykset ja kyseessä olevat ajankohdat, ovat verrattavissa käsiteltävän asian olosuhteisiin (ks. vastaavasti asia T‑59/02, Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3627, 316 kohta).

146 Se, että kantaja ainoastaan mainitsee kyseessä olevissa päätöksissä tarkoitetut kokonaissakot ja markkinoiden liikevaihdon, ei kuitenkaan riitä sen toteamiseen, että olosuhteet ovat samat nyt käsiteltävässä asiassa. Kantaja ei siis ole osoittanut, että markkinat, tuotteet, maat, yritykset ja kyseessä olevat ajankohdat olisivat verrattavissa nyt esillä olevan asian olosuhteisiin.

147 Siltä osin kuin on kyse kantajan suorittamista vertailuista muihin riidanalaisen päätöksen adressaatteihin on toisaalta todettava, että liikevaihdon 10 prosentin ylärajaa sovellettiin nyt käsiteltävässä asiassa Bischof+Kleinin, Nordenia Internationalin ja Cofira-Sacin tapauksessa. Tämän säännön soveltaminen ei kuitenkaan johtanut sen määrän alentamiseen, jonka maksamisesta kantaja on yhteisvastuussa, mikä selittää suurelta osin sen seikan, jota kantaja luonnehtii lopullisten määrien väliseksi epäsuhdaksi. Oikeuskäytännön mukaan tätä seikkaa ei kuitenkaan voida pitää syrjintänä. Erilainen kohtelu on nimittäin välitön seuraus asetuksella N:o 1/2003 säädetystä sakkojen enimmäismäärästä, jonka lainmukaisuutta ei ole kyseenalaistettu ja jota sovelletaan ilmiselvästi ainoastaan silloin, kun suunnitellun sakon määrä olisi ollut enemmän kuin 10 prosenttia asianomaisen yrityksen liikevaihdosta (asia T‑31/99, ABB Asea Brown Boveri v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II‑1881, 185 kohta).

148 Kolmanneksi on korostettava väitteestä, jonka mukaan kantajalle ei olisi koitunut hyötyä kartellista, että se, ettei yritys ole hyötynyt millään tavoin kilpailusääntöjen rikkomisesta, ei estä sakon määräämistä, koska muuten sakot menettäisivät ehkäisevän vaikutuksensa. Tästä seuraa, että kun komissio määrää sakkoja, sen ei tarvit