Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Sosiaalipolitiikka – EAY:n, UNICE:n ja CEEP:n tekemä määräaikaista työtä koskeva puitesopimus – Direktiivi 1999/70 – Soveltamisala – Määräaikaisten työsopimusten, jotka koskevat työskentelyä autolautoilla, jotka liikennöivät meriteitse kahden samassa jäsenvaltiossa sijaitsevan sataman välillä, kuuluminen kyseisen direktiivin soveltamisalaan

(Neuvoston direktiivin 1999/70 liitteessä olevan 3 lausekkeen 1 kohta)

2. Sosiaalipolitiikka – EAY:n, UNICE:n ja CEEP:n tekemä määräaikaista työtä koskeva puitesopimus – Direktiivi 1999/70 – Käsite ”määräaikainen työntekijä” – Soveltamisala – Määräaikaisten työsopimusten, joissa ilmoitetaan niiden kesto muttei niiden päättymisajankohtaa, kuuluminen kyseisen direktiivin soveltamisalaan

(Neuvoston direktiivin 1999/70 liitteessä olevan 3 lausekkeen 1 kohta)

3. Sosiaalipolitiikka – EAY:n, UNICE:n ja CEEP:n tekemä määräaikaista työtä koskeva puitesopimus – Direktiivi 1999/70 – Toimenpiteet, joilla pyritään estämään perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäyttö – Perättäiset määräaikaiset työsopimukset – Kansallinen lainsäädäntö, jossa ainoastaan sopimuksia, joiden välinen ajanjakso on enintään 60 arkipäivää, pidetään perättäisinä – Hyväksyttävyys – Kansallisen tuomioistuimen tutkintavelvollisuus – Ulottuvuus

(Neuvoston direktiivin 1999/70 liitteessä oleva 5 lauseke)

Tiivistelmä

1. Määräaikaista työtä koskevaa puitesopimusta, joka on Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70 liitteenä, on tulkittava siten, että sitä sovelletaan työntekijöihin, jotka työskentelevät määräaikaisin työsopimuksin merimiehinä autolautoilla, jotka liikennöivät meriteitse kahden samassa jäsenvaltiossa sijaitsevan sataman välillä.

Puitesopimuksen 2 lausekkeen 1 kohdan sanamuodosta nimittäin ilmenee, että sen soveltamisala käsitetään laajasti. Lisäksi puitesopimuksessa tarkoitetun käsitteen ”määräaikaiset työntekijät” määritelmä, joka annetaan sen 3 lausekkeen 1 kohdassa, kattaa kaikki työntekijät siitä riippumatta, onko heidän työnantajansa julkisen vai yksityisen sektorin työnantaja. Puitesopimusta sovelletaan näin ollen kaikkiin työntekijöihin, jotka suorittavat tehtäviä, joista heille maksetaan palkkaa, näiden työntekijöiden ja heidän työnantajansa välisen määräaikaisen työsuhteen perusteella.

Puitesopimuksen soveltamisala ei tosin ole rajaton. Kuten puitesopimuksen 2 lausekkeen 1 kohdan sanamuodosta ilmenee, niiden työsopimusten ja työsuhteiden, joihin kyseistä puitesopimusta sovelletaan, määritelmä ei määräydy puitesopimuksen tai unionin oikeuden vaan kansallisen lainsäädännön ja/tai kansallisten käytäntöjen perusteella, kunhan kyseisten käsitteiden määritelmä ei johda siihen, että tietty henkilöryhmä suljetaan mielivaltaisesti puitesopimuksen tarjoaman suojan ulkopuolelle.

Tätä päätelmää tukee puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohdan sisältö, josta ilmenee, että puitesopimuksen johdanto-osan kolmannen kohdan ja puitesopimuksen yleisten huomioiden 8 ja 10 kohdan mukaan jäsenvaltioilla on kyseisen puitesopimuksen täytäntöönpanon yhteydessä mahdollisuus ottaa huomioon – kunhan se on objektiivisesti perusteltua – erityisten alojen ja/tai työntekijäryhmien erityistarpeet.

(ks. 28–31, 39 ja 40 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. Määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen, joka on Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70 liitteenä, määräyksiä on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään, että määräaikaisissa työsopimuksissa on ilmoitettava niiden kesto muttei niiden päättymisajankohtaa.

Puitesopimuksen tarkoituksena ei ole nimittäin kaikkien määräaikaisia työsopimuksia koskevien kansallisten oikeussääntöjen lähentäminen vaan ainoastaan yleisiä periaatteita ja vähimmäisvaatimuksia vahvistamalla yleisten puitteiden luominen sen varmistamiseksi, että määräaikaisessa työsuhteessa olevia työntekijöitä kohdellaan samalla tavalla suojelemalla heitä syrjintää vastaan, ja sellaisten väärinkäytösten ehkäiseminen, jotka johtuvat perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden käytöstä. Puitesopimukseen ei sisälly mitään määräystä, joka koskisi nimenomaisia mainintoja, joiden on sisällyttävä määräaikaisiin työsopimuksiin.

Tässä yhteydessä puitesopimuksen 3 lausekkeen 1 kohdassa – kuten sen otsikosta ja sen sanamuodosta selvästi ilmenee – ainoastaan määritellään käsite ”määräaikainen työntekijä” ja osoitetaan tässä yhteydessä määräaikaiselle sopimukselle luonteenomainen piirre eli se, että tällaisen sopimuksen päättymisajankohta määräytyy ”perustelluin syin, esimerkiksi tietyn päivämäärän umpeutumisen, tietyn tehtävän loppuun saattamisen tai tietyn tapahtuman ilmaantumisen perusteella”. Kyseisessä lausekkeessa ei sen sijaan aseteta jäsenvaltioille mitään velvollisuutta, joka koskisi määräaikaisten työsopimusten tekemiseen sovellettavia kansallisen oikeuden sääntöjä.

(ks. 44–46 ja 48 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)

3. Määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen, joka on Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70 liitteenä, 5 lauseketta on tulkittava siten, että se ei ole lähtökohtaisesti esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään, että määräaikaiset työsopimukset muutetaan toistaiseksi voimassa olevaksi työsuhteeksi ainoastaan siinä tapauksessa, että kyseinen työntekijä on ollut tällaisten sopimusten nojalla keskeytyksettä saman työnantajan palveluksessa yli vuoden ajan, ja että työsuhdetta on pidettävä keskeytymättömänä, kun määräaikaisten työsopimusten välinen ajanjakso on enintään 60 päivää.

Puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohdassa velvoitetaan nimittäin jäsenvaltiot perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai -suhteiden väärinkäytön estämiseksi ottamaan tosiasiallisesti ja sitovasti käyttöön vähintään yksi kyseisessä lausekkeessa luetelluista toimenpiteistä, jos niiden kansalliseen oikeuteen ei sisälly vastaavia oikeudellisia toimenpiteitä. Nämä kolme kyseisen lausekkeen 1 kohdan a–c alakohdassa lueteltua toimenpidettä koskevat perusteltuja syitä tällaisen työsopimuksen tai työsuhteen uudistamista varten, perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai -suhteiden enimmäiskokonaiskestoa ja niiden uudistamisten lukumäärää.

Puitesopimuksessa ei kuitenkaan velvoiteta jäsenvaltioita toteuttamaan toimenpidettä, jolla edellytetään, että kaikkien ensimmäisten tai ainoiden määräaikaisten työsopimusten on oltava hyväksyttävissä perustellusta syystä. Jäsenvaltioilla on harkintavaltaa puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohdan täytäntöönpanossa, koska ne voivat päättää toteuttaa yhden tai useampia tämän lausekkeen 1 kohdan a–c alakohdassa mainituista toimenpiteistä tai vaihtoehtoisesti käyttää vastaavia olemassa olevia oikeudellisia toimenpiteitä ottaen kuitenkin huomioon eri alojen ja/tai työntekijäryhmien tarpeet.

Puitesopimuksella ei myöskään aseteta jäsenvaltioille yleistä velvollisuutta säätää määräaikaisten työsopimusten muuttamisesta toistaiseksi voimassa oleviksi sopimuksiksi. Puitesopimuksen 5 lausekkeen 2 kohdassa jätetään nimittäin lähtökohtaisesti jäsenvaltioiden tehtäväksi määrittää, millä edellytyksillä määräaikaisia työsopimuksia tai -suhteita pidetään toistaiseksi voimassa olevina. Tästä seuraa, että puitesopimuksella ei ole määrätty siitä, missä olosuhteissa toistaiseksi voimassa olevia työsopimuksia voidaan käyttää.

Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin tarkastettava, että kyseisen lainsäädännön soveltamisedellytykset ja tosiasiallinen täytäntöönpano merkitsevät sitä, että tämä lainsäädäntö muodostaa riittävän toimenpiteen sen estämiseksi ja seuraamusten määräämiseksi siitä, että perättäisiä määräaikaisia työsopimuksia tai -suhteita käytetään väärin. Erityisesti kansallisen tuomioistuimen on varmistuttava siitä, että kansallisessa lainsäädännössä säädetty yhden vuoden enimmäiskesto lasketaan tavalla, joka ei johda siihen, että perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäytön estämisen ja kyseisen väärinkäytön seuraamusten tehokkuus vähenee huomattavasti. Tilanne voisi olla tällainen, jos kyseistä enimmäiskestoa ei laskettaisi kyseisten työsopimusten kattamien kalenteripäivien lukumäärän mukaan vaan päivien, joina kyseinen työntekijä on tosiasiallisesti suorittanut työtehtäviä, lukumäärän mukaan, silloin, kun viimeksi mainittu lukumäärä on esimerkiksi matkojen alhaisen määrän takia huomattavasti alhaisempi kuin ensiksi mainittu lukumäärä.

(ks. 56, 57, 59, 65, 73 ja 74 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)