JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

ELEANOR SHARPSTON

10 päivänä helmikuuta 2011 ( )

Asia C‑272/09 P

KME Germany AG, aiemmin KM Europa Metal AG

KME France SAS, aiemmin Tréfimétaux SA

KME Italy SpA, aiemmin Europa Metalli SpA

Valitus – Kilpailu – Hintojen vahvistamista ja markkinoiden jakamista koskeva kartelli – Sakkojen määrittämisessä huomioon otetut tekijät – Unionin yleisen tuomioistuimen toimivalta – Tehokas tuomioistuinvalvonta





1. Kolme samaan konserniin kuuluvaa yritystä osallistui yhdessä muiden yritysten kanssa hintojen vahvistamista ja markkinoiden jakamista koskeviin sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin kuparisten teollisuusputkien markkinoilla EY 81 artiklan (josta on tullut SEUT 101 artikla) vastaisesti, minkä seurauksena komissio määräsi niille sakkoja.

2. Sakkoja määrittäessään komissio otti huomioon sen omissa sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa vahvistetut perusteet sekä erilaisia raskauttavia ja lieventäviä olosuhteita.

3. Kyseiset kolme yritystä nostivat tämän jälkeen unionin yleisessä tuomioistuimessa( ) kanteen, jossa ne vaativat määrättyjen sakkojen määrän olennaista alentamista ja väittivät komission tehneen viisi virhettä sakkojen määriä vahvistaessaan.

4. Yritysten nostama kanne hylättiin kokonaisuudessaan,( ) ja ne ovat valittaneet tuomiosta unionin tuomioistuimeen ja esittäneet valituksensa tueksi viisi perustetta, joista neljä ensimmäistä vastaa neljää ensimmäistä unionin yleisessä tuomioistuimessa esitettyä kanneperustetta. Viides valitusperuste koskee kuitenkin laajemmin unionin yleisen tuomioistuimen harjoittaman valvonnan laajuutta ja luonnetta, kun se käyttää täyttä harkintavaltaansa taloudellisten seuraamusten osalta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Ihmis- ja perusoikeudet

5. Ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 artiklan 1 kappaleessa määrätään erityisesti seuraavaa:

”Jokaisella on oikeus kohtuullisen ajan kuluessa oikeudenmukaiseen ja julkiseen oikeudenkäyntiin laillisesti perustetussa riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa silloin, kun päätetään hänen oikeuksistaan ja velvollisuuksistaan tai häntä vastaan nostetusta rikossyytteestä. – –”

6. Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 2 ja 3 kappaleessa annetaan ”rikoksesta syytetylle” tiettyjä lisätakuita, kuten syyttömyysolettama ja puolustautumisen edellyttämien eri resurssien saatavuus.

7. Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja)( ) 47 artiklassa, jonka otsikkona on ”Oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja puolueettomaan tuomioistuimeen”, määrätään erityisesti seuraavaa:

”Jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, on oltava tässä artiklassa määrättyjen edellytysten mukaisesti käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa.

Jokaisella on oikeus kohtuullisen ajan kuluessa oikeudenmukaiseen ja julkiseen oikeudenkäyntiin riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa, joka on etukäteen laillisesti perustettu. – –”

8. Selityksessä 47 artiklaan todetaan muun muassa, että artiklan toinen kohta perustuu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleeseen, mutta huomautetaan samalla seuraavaa:

”Oikeutta saada asia käsiteltäväksi tuomioistuimessa ei sovelleta unionin oikeudessa ainoastaan oikeuksia ja velvollisuuksia koskeviin riita-asioihin. Tämä johtuu siitä, että unioni on oikeusyhteisö, kuten yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa 294/83, Vihreät vastaan Euroopan parlamentti (tuomio 23.4.1986, Kok. 1986, s. 1339). Euroopan ihmisoikeussopimuksessa annettuja takuita sovelletaan unionissa kuitenkin samalla tavalla niiden soveltamisalaa lukuun ottamatta.”

9. Perusoikeuskirjan 49 artiklan otsikkona on ”Laillisuusperiaate ja rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden periaate”. Rangaistuksista 49 artiklan 3 kohdassa määrätään seuraavaa: ”Rangaistus ei saa olla epäsuhteessa rikoksen vakavuuteen.” Kyseistä artiklaa koskevan selityksen mukaan ”artiklan 3 kohdassa toistetaan rikoksista määrättävien rangaistusten oikeasuhteisuuden yleinen periaate, joka on vakiintunut jäsenvaltioiden yhteisissä valtiosääntöperinteissä ja [unionin] tuomioistuimen oikeuskäytännössä”.

10. Perusoikeuskirjan soveltamisala määritellään sen 51 artiklassa. Tämän artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:

”Tämän perusoikeuskirjan määräykset koskevat unionin toimielimiä ja laitoksia toissijaisuusperiaatteen mukaisesti sekä jäsenvaltioita ainoastaan silloin, kun ne soveltavat unionin oikeutta. Tämän vuoksi ne kunnioittavat tämän perusoikeuskirjan mukaisia oikeuksia, noudattavat sen sisältämiä periaatteita ja edistävät niiden soveltamista kukin toimivaltuuksiensa mukaisesti.”( )

EY:n perustamissopimuksen määräykset

11. EY 81 artiklan 1 kohdassa (josta on muutettuna tullut SEUT 101 artiklan 1 kohta) määrätään seuraavaa:

”Yhteismarkkinoille soveltumattomia ja kiellettyjä ovat sellaiset yritysten väliset sopimukset, yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla, ja erityisesti sellaiset sopimukset, päätökset ja menettelytavat:

a) joilla suoraan tai välillisesti vahvistetaan osto- tai myyntihintoja taikka muita kauppaehtoja;

– –

c) joilla jaetaan markkinoita tai hankintalähteitä;

– –”

12. EY 229 artiklassa (josta on muutettuna tullut SEUT 261 artikla) määrätään seuraavaa:

”Asetuksissa, joita Euroopan parlamentti ja neuvosto yhdessä tämän sopimuksen nojalla antavat taikka joita neuvosto tämän sopimuksen nojalla antaa, voidaan antaa yhteisön tuomioistuimelle täysi harkintavalta näissä asetuksissa säädettyjen seuraamusten osalta.”

13. EY 230 artiklassa (josta on muutettuna tullut SEUT 263 artikla) annetaan yleisemmin unionin tuomioistuimelle toimivalta tutkia toimielinten, mukaan lukien komissio, antamien säädösten laillisuus kanteissa, ”joiden perusteena on toimivallan puuttuminen, olennaisen menettelymääräyksen rikkominen, tämän sopimuksen tai sen soveltamista koskevan oikeussäännön rikkominen taikka harkintavallan väärinkäyttö”.

14. EY 225 artiklan 1 kohdan (josta on muutettuna tullut SEUT 256 artiklan 1 kohta) nojalla unionin yleinen tuomioistuin on lähtökohtaisesti toimivaltainen ratkaisemaan ensimmäisenä oikeusasteena tällaiset kanteet, ja sen tekemiin päätöksiin voidaan hakea muutosta unionin tuomioistuimelta vain oikeuskysymysten osalta.

Kilpailulainsäädännön täytäntöönpano

15. Neuvoston asetuksen N:o 17,( ) jota sovellettiin nyt esillä olevan asian kannalta merkityksellisenä ajankohtana, 15 artiklassa säädetään erityisesti seuraavaa:

”2. Komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka on vähintään 1 000 ja enintään 1 000 000 laskentayksikköä[( )] taikka tätä suurempi mutta enintään 10 prosenttia kunkin rikkomukseen osallisen yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta:

a) rikkovat [EY 81 artiklan 1 kohtaa / SEUT 101 artiklan 1 kohtaa]; taikka

– –

Sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto.

– –

4. Päätökset, jotka tehdään – – 2 kohdan nojalla, eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia.”( )

16. Asetuksen N:o 17 17 artiklassa säädetään seuraavaa:

”Yhteisön tuomioistuimella on [EY 229 / SEUT 261] artiklassa tarkoitettu täysi harkintavalta tutkiessaan valitukset päätöksistä, joilla komissio on määrännyt sakon tai uhkasakon; se voi poistaa sakon tai uhkasakon taikka alentaa tai korottaa sitä.”( )

17. Merkityksellisenä ajankohtana sovellettiin myös komission vuoden 1998 suuntaviivoja sakkojen laskennasta (jäljempänä suuntaviivat).( ) Suuntaviivojen johdannossa todetaan muun muassa seuraavaa:

”Näissä suuntaviivoissa esitettyjen periaatteiden tarkoituksena on varmistaa komission päätösten avoimuus ja objektiivisuus suhteessa yrityksiin kuin myös yhteisöjen tuomioistuimeen; samalla vahvistetaan lainsäätäjän komissiolle jättämä liikkumavara harkintavallalle, jonka perusteella komissio voi määrätä sakoksi enintään 10 prosenttia yrityksen kokonaisliikevaihdosta. Tätä liikkumavaraa on kuitenkin sovellettava yhtenäisen ja syrjimättömän politiikan linjan mukaisesti, joka vastaa kilpailusääntöjen rikkomisen estämiselle asetettuja tavoitteita.

Sakon uusi laskutapa perustuu tästedes jäljempänä esitettyyn kaavaan, joka pohjautuu perusmäärään, jota korotetaan raskauttavien olosuhteiden perusteella ja alennetaan lieventävien[( )] olosuhteiden perusteella.”

18. Suuntaviivojen 1 kohdassa todetaan, että ”perusmäärä määritetään rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella. Ne ovat ainoat asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa vahvistetut perusteet”.

19. Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdassa todetaan, että rikkomuksen vakavuuden arvioinnissa on otettava huomioon sen laatu, ”sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa”, ja laajuus asian kannalta merkityksellisillä maantieteellisillä markkinoilla. Rikkomukset voidaan jakaa kolmeen luokkaan, nimittäin vakavaa vähäisempiin, vakaviin ja erittäin vakaviin rikkomuksiin. Viimeksi mainittuihin kuuluvat hintakartellit tai markkinoiden jakaminen horisontaalisin rajoituksin, joista määrättävä ”mahdollinen määrä” on yli 20 miljoonaa euroa. Lisäksi on mahdollista ”vaihdella yritykseen sovellettavaa seuraamusta rikkomuksen laadun mukaan” ja tarpeen ”ottaa huomioon se todellinen taloudellinen kapasiteetti, joka on muille talouden toimijoille ja erityisesti kuluttajille vahinkoa aiheuttaviin rikkomuksiin syyllistyneille, ja määrittää sakon määrä tasolle, joka on riittävän varoittava”.

20. Suuntaviivojen 1 kohdan B alakohdan mukaan rikkomusten keston osalta erotetaan toisistaan lyhytaikainen rikkomus (yleensä alle yksi vuosi), jossa rikkomuksen vakavuuden perusteella määrättyyn määrään ei tehdä lisäystä, keskipitkän ajan kestävä rikkomus (yleensä yhdestä viiteen vuotta), jossa lisäys on 50 prosenttiin saakka edellä mainitusta määrästä, ja pitkäaikainen rikkomus (yleensä yli viisi vuotta), jossa lisäys voidaan vahvistaa ”10 prosentiksi vuotta kohden”.( ) Rikkomuksen vakavuuden perusteella määrätty määrä ja rikkomuksen keston perusteella määrätty määrä yhteenlaskettuna muodostavat sakon perusmäärän.

21. Suuntaviivojen 2 kohdan mukaan perusmäärää voidaan korottaa raskauttavien olosuhteiden perusteella, joihin kuuluu muun muassa saman yrityksen tai samojen yritysten syyllistyminen uudelleen samanlaatuiseen rikkomukseen.

22. Suuntaviivojen 3 kohdan mukaan perusmäärää voidaan alentaa lieventävien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa seuraavat: yritys on jättänyt käytännössä soveltamatta rikkomusta koskevia sopimuksia tai menettelytapoja (toinen luetelmakohta), yritys on lopettanut rikkomuksen heti komission ensimmäisen toimenpiteen jälkeen (erityisesti tarkastukset) (kolmas luetelmakohta), ja todellinen yhteistyö menettelyissä, jotka koskevat komission vuoden 1996 yhteistyötiedonannon soveltamisalaan kuulumattomia tapauksia (kuudes luetelmakohta).( )

23. Yhteistyötiedonannossa määritellään ne edellytykset, joilla komission kanssa kartelleja koskevissa tutkimuksissa yhteistyössä olevat yritykset voidaan vapauttaa sakoista tai niille muussa tapauksessa määrättyjä sakkoja lievennetään.

24. Yhteistyötiedonannon A kohdan 4 alakohdassa todetaan seuraavaa: ”Komission mielestä on yhteisön etujen mukaista myöntää [sic] suopea kohtelu yrityksille, jotka tekevät komission kanssa yhteistyötä jäljempänä kuvailluilla edellytyksillä. Kuluttajien ja kansalaisten etu on tällaisten menettelytapojen paljastamisessa ja estämisessä tärkeämpi kuin etu, joka saataisiin niiden yritysten sakottamisesta, jotka ovat yhteistyössä komission kanssa ja siten tekevät komissiolle mahdolliseksi kartellin paljastamisen ja estämisen tai avustavat sitä tässä tehtävässä.” Yhteistyötiedonannon B, C ja D kohdassa määritetään yksityiskohtaisesti menettelytavat, joiden perusteella kilpailunvastaisiin toimiin osallistuneelle yritykselle määrättävää seuraamusta voidaan lieventää. Niissä todetaan seuraavaa:

”B. SAKKOJEN MÄÄRÄÄMÄTTÄ JÄTTÄMINEN TAI SAKKOJEN MÄÄRÄN HYVIN HUOMATTAVA ALENTAMINEN

Yrityksen, joka

a) ilmoittaa komissiolle salaisesta kartellista ennen kuin komissio on päättänyt aloittaa kartelliin kuuluvia yrityksiä koskevan tutkimuksen, ja jos komissiolla ei jo ole riittäviä todisteita ilmoitetun kartellin olemassaolon todistamiseksi,

b) ensimmäisenä esittää ratkaisevaa näyttöä kartellin olemassaolosta,

c) on lopettanut osallistumisensa tähän laittomaan toimintaan viimeistään kartellin ilmoittamishetkellä,

d) antaa komissiolle kaikki tarvittavat tiedot kartellista sekä kaikki sen hallussa olevat kartellia koskevat asiakirjat ja todisteet sekä on valmis jatkuvaan ja täydelliseen yhteistyöhön koko tutkimuksen ajan,

e) ei ole pakottanut toista yritystä osallistumaan kartelliin eikä ole ollut tämän laittoman toiminnan aloittaja tai ratkaiseva toimija,

sakon määrää, joka sille olisi määrätty, jos se [sic] ei olisi toiminut yhteistyössä, alennetaan vähintään 75 prosentilla, tai sakko voidaan jättää kokonaan määräämättä.

C. SAKKOJEN MÄÄRÄN HUOMATTAVA ALENTAMINEN

Edellä b–e alakohdan edellytykset täyttävä yritys, joka ilmoittaa salaisesta kartellista sen jälkeen, kun komissio on päättänyt aloittaa kartelliin kuuluvia yrityksiä koskevan tutkimuksen, jossa ei kuitenkaan saada riittäviä todisteita päätöksen tekemiseen johtavan menettelyn aloittamiseksi, saa 50–75 prosenttia alennusta sakon määrästä.

D. SAKKOJEN MÄÄRÄN MERKITTÄVÄ ALENTAMINEN

1. Jos yritys tarjoutuu yhteistyöhön ilman, että kaikki edellä B tai C kohdassa esitetyt edellytykset täyttyvät, yritykselle voidaan myöntää 10–50 prosenttia alennusta siihen sakkojen määrään, mikä sille olisi määrätty ilman yhteistyötä.

2. Näin voidaan menetellä erityisesti, jos:

– yritys toimittaa komissiolle ennen vastalauseiden tiedoksi antamista tietoja, asiakirjoja tai muita todisteita, jotka auttavat rikkomuksen todistamisessa

– saatuaan tiedon vastalauseista yritys ilmoittaa komissiolle, että se ei kiistä niiden seikkojen olemassaoloa, joihin komission esittämät syytökset perustuvat.”

Sakkojen määrittäminen ja määrääminen nyt esillä olevassa asiassa

25. Useiden tutkimusten jälkeen komissio teki 16.12.2003 päätöksen,( ) jonka mukaan seuraavat kuusi yritystä – Wieland Werke AG (jäljempänä Wieland), Outokumpu Oyj, Outokumpu Copper Products OY (jäljempänä yhteisesti Outokumpu), KM Europa Metal AG (jäljempänä KME Germany), Europa Metalli SpA (jäljempänä KME Italy) ja Tréfimétaux SA (jäljempänä KME France) – olivat rikkoneet EY 81 artiklan 1 kohdan määräyksiä ja, 1.1.1994 alkaen, ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan määräyksiä osallistumalla 3.5.1988–22.3.2001 sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen, joka muodostui hinnoista sopimisesta ja markkinoiden jakamisesta teollisuusputkien alalla. KME Germany, KME France ja KME Italy (jotka ovat vuodesta 1995 olleet osa KME-konsernia; jäljempänä yhdessä KME) olivat kantajina ensimmäisessä oikeusasteessa ja ovat valittajina nyt esillä olevassa asiassa.

26. KME:lle määrättiin sakkoa yhteensä 39,81 miljoonaa euroa.( ) Menettely, jossa komissio määritti kyseiset määrät, esitetään tiivistetysti valituksenalaisen tuomion 11–22 kohdassa seuraavasti:

”11 Niiltä osin kuin on ensinnäkin kyse sakon perusmäärän laskentapohjan vahvistamisesta, komissio totesi, että kyseinen rikkominen, joka perustui hintojen vahvistamiseen ja markkinoiden jakamiseen, oli luonnostaan erittäin vakava rikkominen (kanteen kohteena olevan päätöksen 294 perustelukappale).

12 Rikkomisen vakavuuden määrittämiseksi komissio otti huomioon myös sen, että kartelli kattoi koko Euroopan talousalueen (ETA) (kanteen kohteena olevan päätöksen 316 perustelukappale). Komissio tutki lisäksi rikkomisen todellisia vaikutuksia ja totesi, että kartellilla on ’kaiken kaikkiaan ollut vaikutusta markkinoilla’ (kanteen kohteena olevan päätöksen 314 perustelukappale).

13 Viimeksi mainitun toteamuksen osalta komissio tukeutui muun muassa seuraaviin seikkoihin. Ensinnäkin se otti huomioon kartellin täytäntöönpanon ja viittasi siihen, että kartellin osanottajat ilmoittivat toisilleen myyntimääränsä ja hintatasonsa (kanteen kohteena olevan päätöksen 300 perustelukappale). Toiseksi asiakirja-aineistosta ilmeni, että hinnat laskivat silloin, kun kartellisäännöistä poikettiin, ja nousivat voimakkaasti muina ajanjaksoina (kanteen kohteena olevan päätöksen 310 perustelukappale). Kolmanneksi komissio viittasi siihen, että kartellin jäsenten yhteenlaskettu markkinaosuus oli 75–85 prosenttia (kanteen kohteena olevan päätöksen 310 perustelukappale). Neljänneksi komissio totesi, että markkinaosuudet säilyivät suhteellisen vakaina rikkomisen keston ajan, vaikka asiakkaat siirtyivätkin osallistujalta toiselle (kanteen kohteena olevan päätöksen 312 perustelukappale).

14 Komissio otti edelleen rikkomisen vakavuutta määrittäessään huomioon sen, että kupariset teollisuusputket ovat merkittävä teollisuudenala, jonka arvioitu markkina-arvo Euroopan talousalueella oli 288 miljoonaa euroa (kanteen kohteena olevan päätöksen 318 perustelukappale).

15 Komissio otti kaikki mainitut seikat huomioon ja totesi, että kyseistä rikkomista oli pidettävä erittäin vakavana (kanteen kohteena olevan päätöksen 320 perustelukappale).

16 Toiseksi komissio päätti kohdella asianomaisia yrityksiä eri tavalla voidakseen ottaa huomioon kunkin yrityksen tosiasiallisen taloudellisen kapasiteetin aiheuttaa merkittävää vahinkoa kilpailulle. Komissio on tältä osin todennut, että yhtäältä KME-konsernin – joka oli markkinajohtaja Euroopan talousalueen teollisuusputkien markkinoilla [luottamuksellinen] prosentin markkinaosuudella – markkinaosuus Euroopan talousalueen teollisuusputkien markkinoilla, ja toisaalta Outokummun ja Wielandin – joiden markkinaosuudet olivat [luottamuksellinen] prosenttia ja 13,4 prosenttia – markkinaosuudet olivat erilaiset. Tämä ero huomioon ottaen Outokummulle ja Wielandille määrättyjen sakkojen laskentapohjaksi asetettiin 33 prosenttia KME:lle määrätyn sakon laskentapohjasta, eli 11,55 miljoonaa euroa Outokummulle, 11,55 miljoonaa euroa Wielandille ja 35 miljoonaa euroa KME-konsernille (kanteen kohteena olevan päätöksen 327 ja 328 perustelukappale).

17 Koska KME-konserni luotiin vuonna 1995, komissio jakoi kyseiselle konsernille määrätyn sakon laskentapohjan kahteen osaan. Ensimmäinen osa koski ajanjaksoa 1988–1995 (erottaen siten KME Germany KME Francesta ja KME Italysta) ja toinen osa koski ajanjaksoa 1995–2001 (kohdellen kaikkia kolmea yksikköä yhtenä konsernina). Mainittu laskentapohja jaettiin näin ollen seuraavasti: 8,75 miljoonaa euroa KME Germanylle (1988–1995); 8,75 miljoonaa euroa solidaarisesti KME Italylle ja KME Francelle (1988–1995) ja 17,50 miljoonaa euroa KME-konsernille, eli solidaarisesti KME Germanylle, KME Francelle ja KME Italylle (1995–2001) (kanteen kohteena olevan päätöksen 329 perustelukappale).

18 Ottaakseen kolmanneksi huomioon tarpeen vahvistaa sakon määrä sellaiseksi, että sakolla olisi riittävä ehkäisevä vaikutus, komissio korotti Outokummulle määritettyä sakon laskentapohjaa 50 prosentilla eli 17,33 miljoonaan euroon, ottaen huomioon sen, että kyseisen konsernin maailmanlaajuinen liikevaihto, joka ylitti 5 miljardia euroa, osoitti, että sillä oli sellainen koko ja taloudelliset resurssit, joilla kyseinen korotus voitiin oikeuttaa (kanteen kohteena olevan päätöksen 334 perustelukappale).

19 Neljänneksi komissio luokitteli rikkomisen – joka jatkui 3.5.1988–22.3.2001 – kestoltaan ’pitkäaikaiseksi’. Komissio otti huomioon rikkomisen keston ja päätti näin ollen korottaa asianomaisille yrityksille määrättyjen sakkojen laskentapohjaa 10 prosentilla kutakin sellaista vuotta kohti, jona nämä osallistuivat kartelliin. Näin ollen KME-konsernille määrätyn sakon laskentapohjaa korotettiin 55 prosentilla ajanjakson 1995–2001 osalta, ja yhtäältä KME Germanylle ja toisaalta KME Italylle ja KME Francelle määrättyjen sakkojen laskentapohjaa korotettiin 70 prosentilla ajanjakson 1988–1995 osalta. Sakkojen perusmääräksi koko KME-konsernin osalta vahvistettiin näin ollen 56,88 miljoonaa euroa (kanteen kohteena olevan päätöksen 338, 342 ja 347 perustelukappale).[( )]

20 Viidenneksi Outokummulle määrätyn sakon perusmäärää korotettiin raskauttavien seikkojen vuoksi 50 prosentilla sen takia, että se oli syyllistynyt samankaltaiseen rikkomiseen uudelleen, koska se oli yksi niistä yrityksistä, jolle [HT] 65 artiklan mukaisesta menettelystä ruostumattomasta teräksestä valmistettujen kylmävalssattujen levyjen valmistajien keskinäisen sopimuksen ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen osalta 18.7.1990 tehty komission päätös 90/417/EHTY (EYVL L 220, s. 28) oli osoitettu (kanteen kohteena olevan päätöksen 354 perustelukappale).

21 Kuudenneksi komissio totesi lieventävien seikkojen tarkastelun yhteydessä sen, että se olisi ilman Outokummun yhteistyötä voinut todeta rikkomista koskevan toiminnan jatkumisen ainoastaan neljän vuoden osalta, ja näin ollen se alensi sen sakon perusmäärää 22,22 miljoonalla eurolla, jotta sakon perusmäärä vastaisi sellaisen sakon määrää, joka Outokummulle olisi määrätty neljä vuotta kestäneestä rikkomisesta (kanteen kohteena olevan päätöksen 386 perustelukappale).

22 Seitsemänneksi ja viimeiseksi komissio alensi yhteistyötä koskevan vuoden 1996 tiedonannon D jakson mukaisesti Outokummun sakkoa 50 prosentilla, Wielandin sakkoa 20 prosentilla ja KME-konsernin sakkoa 30 prosentilla (kanteen kohteena olevan päätöksen 402, 408 ja 423 perustelukappale).”

Yhteenveto valituksenalaisesta tuomiosta

27. KME:n ensimmäisessä oikeusasteessa nostaman kanteen otsikkona oli ”EY 225 ja EY 230 artiklan nojalla nostettu kanne”. Kanteessaan KME vaati, että unionin yleinen tuomioistuin

– alentaa sakon määrää huomattavasti

– velvoittaa komission korvaamaan KME:n oikeudenkäyntikulut sekä sellaiset kulut, jotka sille ovat aiheutuneet siitä, että se on sakon maksamisen sijasta asettanut pankkitakauksen unionin yleisen tuomioistuimen tuomiota odotettaessa, ja

– toteuttaa muut aiheellisiksi katsomansa toimenpiteet.

28. KME esitti vaatimustensa tueksi viisi kanneperustetta, jotka kaikki liittyvät sakon määrän vahvistamiseen: a) kartellin todellinen vaikutus on otettu riittämättömällä tavalla huomioon sakon laskentapohjan laskemisessa, b) merkityksellisten markkinoiden koko on arvioitu riittämättömästi, c) sakon määrää on korotettu virheellisesti rikkomisen keston perusteella, d) lieventäviä olosuhteita ei ole otettu huomioon ja e) yhteistyötiedonantoa on sovellettu virheellisesti. Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kaikki viisi kanneperustetta ja näin ollen kanteen kokonaisuudessaan.

29. Ensimmäisen kanneperusteen (kartellin todellinen vaikutus on otettu riittämättömällä tavalla huomioon) osalta unionin yleinen tuomioistuin totesi, että komissiolla on oikeus kohdella yrityksiä eri tavalla niiden markkinaosuuksien mukaan, että kartellit, erityisesti hintojen vahvistaminen ja asiakkaiden jakaminen, ovat jo luonteensa perusteella niin vakavia, että niiden perusteella on määrättävä ankarimmat sakot riippumatta siitä, millainen vaikutus niillä on markkinoihin, ja että tuomioistuin ”kuitenkin toteaa lisäksi katsovansa”, että komissio on osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kartellilla on ollut todellinen vaikutus kyseisiin markkinoihin.

30. Toisessa kanneperusteessaan KME väitti, että komissio on arvioinut virheellisesti kuparisten teollisuusputkien markkinoiden koon liikevaihdon perusteella, johon sisältyy raaka-aineen (kuparin) hinta, vaikka raaka-aineen hinnan määrittää ja toisinaan maksaa ostaja. Oikea arvio olisi sen mukaan perustunut valmistajien tuottamaan lisä-arvoon. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan ei ole olemassa mitään pätevää syytä siihen, että kyseisten markkinoiden liikevaihto laskettaisiin siten, että tietyt tuotantokustannukset jätetään ottamatta huomioon, ja huolimatta liikevaihdon likimääräisestä luonteesta niin unionin lainsäätäjä kuin komissio ja unionin tuomioistuinkin pitävät sitä nykyään riittävänä perusteena arvioitaessa asianomaisten yritysten kokoa ja taloudellista voimaa.

31. Kolmannesta kanneperusteesta (sakon määrää on korotettu virheellisesti – 10 prosenttia vuotta kohti – rikkomisen keston perusteella) unionin yleinen tuomioistuin totesi, että komissio ei ole sekoittanut keskenään rikkomisen vakavuutta ja kestoa vaan on käyttänyt sillä olevaa harkintavaltaa niiden sääntöjen mukaisesti, jotka se on suuntaviivoissa itselleen asettanut, ja että 125 prosentin suuruinen korotus 12 vuotta ja 10 kuukautta kestäneestä rikkomisesta ei ole suhteeton.

32. Neljännessä kanneperusteessaan KME väitti, että komissio on suuntaviivojensa vastaisesti jättänyt ottamatta huomioon seuraavat lieventävät olosuhteet: i) vaikka KME ei järjestelmällisesti pidättäytynytkään sopimusten täytäntöönpanosta, se pani sopimukset täytäntöön rajoitetulla tavalla; ii) KME on välittömästi ja vapaaehtoisesti lopettanut rikkomisen sen jälkeen, kun komissio oli suorittanut tarkastuksia; ii) teollisuusputkialan vaikea taloudellinen tilanne; ja iv) KME antoi komissiolle ratkaisevia tietoja tai täydensi komission hallussa olevia todisteita. Unionin yleinen tuomioistuin totesi näistä väitteistä seuraavaa: i) KME ei ole osallistunut tosiasiallisesti kilpailuun, eikä rajoitettu täytäntöönpano ole riittävä lieventävä olosuhde; ii) sakon alentaminen sillä perusteella, että kilpailusääntöjen – erityisesti – tahallinen rikkominen on lopetettu heti komission ensimmäisten toimenpiteiden jälkeen, riippuu siitä, miten komissio on harkintavaltansa perusteella arvioinut olosuhteita; iii) komissiolla ei ole velvollisuutta pitää alan heikkoa taloudellista tilaa lieventävänä olosuhteena; ja iv) komissiolla on harkintavaltaa lieventävien olosuhteiden soveltamisen osalta, eikä se ole käyttänyt harkintavaltaansa väärin katsoessaan, että tärkeät tiedot antoi Outokumpu eikä KME.

33. Viidennessä kanneperusteessaan (sakkoa ei ole alennettu riittävästi yhteistyötiedonannon perusteella) KME väitti seuraavaa: i) kolmansia osapuolia oli kohdeltu edullisemmin aikaisemmissa asioissa; ii) KME:n antamien tietojen perusteella sakkoa olisi pitänyt alentaa yli 30 prosenttia; ja iii) komissio on loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se on myöntänyt 50 prosentin alennuksen Outokummulle. Unionin yleinen tuomioistuin totesi väitteistä seuraavaa: i) se seikka, että komissio on aiemmin myöntänyt tietyn alennuksen tietynlaisen käyttäytymisen vuoksi, ei velvoita sitä myöntämään samanlaista alennusta vastaavanlaisesta käyttäytymisestä myöhemmässä menettelyssä; ii) ainoastaan ilmeinen arviointivirhe voi olla arvostelun kohteena, koska komissiolla on laaja harkintavalta, kun se arvioi yrityksen yhteistyön laatua ja hyödyllisyyttä erityisesti suhteessa muiden yritysten myötävaikutukseen asian selvittämisessä, eikä tällaista ilmeistä virhettä ole kyseisessä asiassa tehty, ja iii) kyse ei ole syrjivästä kohtelusta, koska KME ja Outokumpu eivät olleet toisiinsa verrattavissa olevissa tilanteissa.

Valitusperusteet

34. KME esittää viisi valitusperustetta, jotka voidaan tiivistää seuraavasti.

35. Ensimmäisen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin rikkoi Euroopan unionin oikeutta ja esitti epäjohdonmukaiset ja puutteelliset perustelut ensimmäisen kanneperusteen hylkäämiselle, kun se totesi, että komissio osoitti oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kartelli oli vaikuttanut merkityksellisiin markkinoihin ja että KME:n sakon laskentapohjassa oli täten otettava huomioon tämä tekijä. Unionin yleinen tuomioistuin otti lisäksi ilmeisen vääristyneellä tavalla huomioon sille esitetyt tosiseikat ja näytön, kun se vahvisti komission toteamuksen, jonka mukaan KME:n esittämät taloudelliset seikat eivät osoittaneet, ettei rikkominen kokonaisuudessaan ollut vaikuttanut markkinoihin.

36. Toisen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin rikkoi unionin oikeutta ja esitti puutteelliset perustelut KME:n toisen kanneperusteen hylkäämiselle, kun se hyväksyi sen, että komissio määritti niiden markkinoiden koon, joihin kartelli (teollisuusputket) vaikutti, sisällyttämällä markkina-arvoon erillisillä alkupään markkinoilla (kupari) saadun liikevaihdon, vaikka kartellin jäsenet eivät olleet vertikaalisesti integroituneet kyseisillä alkupään markkinoilla.

37. Kolmannen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin rikkoi unionin oikeutta ja esitti epämääräiset, epäjohdonmukaiset ja puutteelliset perustelut, kun se vahvisti riidanalaisen päätöksen kyseisen osan ja hylkäsi KME:n kolmannen kanneperusteen, jonka mukaan komissio sovelsi virheellisesti suuntaviivoja ja loukkasi suhteellisuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se korotti KME:n sakon laskentapohjaa enimmäisprosenttimäärän verran rikkomisen keston perusteella.

38. Neljännen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin rikkoi unionin oikeutta, kun se hylkäsi KME:n neljännen kanneperusteen neljännen osan ja vahvisti riidanalaisen päätöksen kyseisen osan, jossa komissio ei myöntänyt KME:lle sakkojen lieventämistä siitä syystä, että se toimi yhteistyössä yhteistyötiedonannon soveltamisalan ulkopuolella ja suuntaviivojen sekä oikeudenmukaisuuden ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteiden vastaisesti.

39. Viidennen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin rikkoi unionin oikeutta ja loukkasi valittajan perustavanlaatuista oikeutta saada asiansa käsitellyksi täysimääräisesti ja tehokkaasti, kun se ei tutkinut perusteellisesti ja tarkasti KME:n väitteitä ja kun se nojautui yksipuolisesti komission harkintavaltaan.

40. Näistä valitusperusteista on nähdäkseni tutkittava ensin viidettä ja viimeistä perustetta, koska unionin tuomioistuimen näkemys unionin yleisen tuomioistuimen tämänkaltaisissa tapauksissa toteuttaman valvonnan laajuudesta ja luonteesta vaikuttaa siihen, miten se suhtautuu neljään ensimmäiseen valitusperusteeseen, joissa kussakin arvostellaan tiettyä tähän valvontaan liittyvää eri näkökohtaa.

Viides valitusperuste: tehokas tuomioistuinvalvonta

Valituksenalaisen tuomion merkitykselliset kohdat

41. Tukeakseen väitettään, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin ”tukeutui liiallisesti ja perusteettomasti komission harkintavaltaan”, KME lainaa seuraavia valituksenalaisen tuomion kohtia:

”92 – – rikkomisen vakavuus määritetään tukeutumalla moniin tekijöihin, joiden osalta komissiolla on harkintavaltaa – –.”

”103 – – Komission asiana on nimittäin harkintavaltaansa käyttäen – – valita se korotuksen määrä, jota se aikoo soveltaa rikkomisen keston perusteella.”

”115 Suuntaviivojen antaminen ei näet ole tehnyt merkityksettömäksi aikaisempaa oikeuskäytäntöä, jonka mukaan komissiolla on harkintavaltaa, jonka perusteella se voi ottaa tai olla ottamatta huomioon tiettyjä seikkoja, kun se vahvistaa erityisesti tapaukseen liittyvien seikkojen perusteella niiden sakkojen määrän, jotka se aikoo määrätä. Koska suuntaviivoissa ei ole pakottavaa toteamusta lieventävistä olosuhteista, jotka voidaan ottaa huomioon, on katsottava, että komissio on pitänyt itsellään tiettyä harkintavaltaa, jotta se voi arvioida kokonaisvaltaisesti sitä, missä määrin sakkoja on mahdollisesti alennettava lieventävien olosuhteiden perusteella.”

”129 – – komissiolla on harkintavaltaa lieventävien olosuhteiden soveltamisen osalta – –.”

42. Edellä esitettyjen kohtien tulkinnassa voidaan ottaa huomioon unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 32–37 kohdassa esittämät seuraavat alustavat toteamukset, vaikka KME ei nimenomaisesti viittaakaan näihin kohtiin:

”32 Aluksi on todettava yhtäältä, että kanteen kohteena olevan päätöksen 290–387 perustelukappaleesta ilmenee, että ne sakot, jotka komissio on määrännyt rikkomisen perusteella, on määrätty asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla, ja toisaalta, että vaikka komissio ei kanteen kohteena olevassa päätöksessä nimenomaisesti viittaakaan – – suuntaviivoihin – –, on kiistatonta, että komissio on vahvistanut sakkojen määrän suuntaviivoissa määritetyn menetelmän mukaisesti.

33 Vaikka suuntaviivoja ei voidakaan pitää oikeussääntöinä, niissä vahvistetaan kuitenkin käytännesääntöjä, joissa ilmaistaan noudatettava käytäntö ja joista komissio voi poiketa yksittäistapauksessa vain, jos se perustelee kyseisen poikkeamisen (ks. asia C‑397/03 P, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 18.5.2006, Kok., s. I-4429, 91 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

34 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiana on kanteen kohteena olevalla päätöksellä määrättyjen sakkojen lainmukaisuutta valvoessaan näin ollen tarkistaa, onko komissio käyttänyt harkintavaltaansa suuntaviivoissa esitettyä menetelmää käyttäen, ja niiltä osin kuin se toteaisi, että suuntaviivoista on poikettu, tarkistaa, onko kyseinen poikkeaminen oikeutettu ja oikeudellisesti tarkasteltuna riittävästi perusteltu. Tältä osin on todettava, että yhteisöjen tuomioistuin on vahvistanut yhtäältä suuntaviivoja koskevan periaatteen pätevyyden ja toisaalta suuntaviivoissa esitetyn laskentamenetelmän pätevyyden (yhdistetyt asiat C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I-5425, 252–255, 266, 267, 312 ja 312 kohta).

35 Se, että komissio on itse rajoittanut harkintavaltaansa antamalla kyseiset suuntaviivat, ei nimittäin ole yhteensopimatonta sen kanssa, että komissiolla säilyy huomattava liikkumavara harkintavallan suhteen. Suuntaviivoihin sisältyy useita joustavia osatekijöitä, joiden perusteella komissiolla on mahdollisuus käyttää omaa harkintavaltaansa asetuksen N:o 17 säännösten mukaisesti, sellaisina kuin yhteisöjen tuomioistuin on kyseisiä säännöksiä tulkinnut (edellä 34 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomion 267 kohta).

36 Lisäksi on todettava, että sellaisilla aloilla kuin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla määrätyn sakon määrän määrittämisessä, jossa komissiolla on harkintavaltaa esimerkiksi siltä osin kuin on kyse rikkomisen keston perusteella sovellettavasta korotuksen määrästä, kyseisiä arviointeja koskeva laillisuusvalvonta rajoittuu sen tutkimiseen, ettei asiassa ole tehty ilmeistä arviointivirhettä (ks. vastaavasti asia T‑241/01, Scandinavian Airlines System v. komissio, tuomio 18.7.2005, Kok., s. II-2917, 79 kohta).

37 Komission harkintavalta ja ne rajat, jotka se on sen osalta asettanut, eivät kuitenkaan lähtökohtaisesti vaikuta siihen, miten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin käyttää täyttä tuomiovaltaansa (yhdistetyt asiat T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja T‑78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2501, 538 kohta), jonka perusteella sillä on valta poistaa komission määräämä sakko tai alentaa tai korottaa tällaisen sakon määrää (ks. vastaavasti asia C‑3/06 P, Groupe Danone v. komissio, tuomio 8.2.2007, Kok., s. I-1331, 60–62 kohta ja asia T‑368/00, General Motors Nederland ja Opel Nederland v. komissio, tuomio 21.10.2003, Kok., s. II-4491, 181 kohta).”

Yhteenveto asianosaisten lausumista

KME:n valitus

43. KME:n mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei tutkinut perusteellisesti ja tarkasti sen ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiä väitteitä ja se tukeutui liiaksi komission harkintavaltaan suhteettoman sakon vahvistaessaan. Näin unionin yleinen tuomioistuin on KME:n mukaan loukannut sen perusoikeutta, joka koskee riidanalaisen päätöksen täyttä, tehokasta ja oikeudenmukaista tuomioistuinvalvontaa puolueettomassa ja riippumattomassa tuomioistuimessa.

44. EU:n kilpailuoikeutta muovaa tutkijana, syyttäjänä ja päätöksentekijänä toimivan komission sekä ulkoista valvontaa harjoittavien Euroopan unionin tuomioistuinten vuorovaikutus. Oikeuskäytännössä ei kuitenkaan ole selvennetty komissiolle annetun harkintavallan täsmällistä merkitystä, laajuutta tai perustaa näiden kahden toimielimen välisen tasapainon kannalta.

45. Tähän vuorovaikutukseen on vaikuttanut kilpailupolitiikan täytäntöönpanoa koskevan komission tehtävän kehittyminen asetuksen N:o 17 antamisesta lähtien. Vuonna 1962 ETY:ssä oli kuusi jäsenvaltiota, eurooppalaisesta kilpailuoikeudesta oli vähän kokemusta, eivätkä asenteet sitä kohtaan olleet kovinkaan myönteisiä. Ilmoitukset olivat hyödyllinen tiedonlähde, jonka avulla komissio saattoi harjoittaa etukäteisvalvontaa ja muokata täytäntöönpanopolitiikkaansa. Sen tehtävänä oli lähinnä tiedottaa ja taata oikeusvarmuus lähettämällä epävirallisia kirjeitä ja tekemällä poikkeus- tai hyväksymispäätöksiä. Vaikka komissio yhdisti jo tuolloin tutkinta-, syyttämis- ja päätöksentekotoimivaltaa, tutkimukset ja syytteeseenpano olivat verrattain harvinaisia ja sakot tyypillisesti määrältään vähäisiä. Tässä asiayhteydessä yhteisöjen tuomioistuin katsoi perustellusti, loogisesti ja oikeudenmukaisesti yhdistetyissä asioissa Consten ja Grundig,( ) että koska komission toimivallan käyttöön liittyy välttämättä monimutkaisten taloudellisten kysymysten arviointia, näihin arviointeihin kohdistuvassa tuomioistuimessa suoritettavassa valvonnassa on kunnioitettava tätä seikkaa ja rajoituttava tutkimaan tosiseikkojen merkityksellisyyttä ja komission niistä tekemää oikeudellista arviointia. Lisäksi komission pidättyvyyden vuoksi selkeiden rajojen määrittäminen sen sakkoja koskevan toimivallan käyttämiselle ei ollut enää yhtä tärkeää.

46. KME kuitenkin katsoo, että on mielivaltaista, vaarallista ja epäoikeudenmukaista nojautua samalla tavalla komission harkintavaltaan nykyisessä EU:n kilpailulainsäädännön täytäntöönpanoa koskevassa järjestelmässä, jolle ovat ominaisia yhä suuremmat sakot, joilla on väistämättä taloudellisia ja rahoituksellisia vaikutuksia yrityksiin, osakkeenomistajiin ja työntekijöihin ja jotka johtavat kilpailulainsäädännön tosiasialliseen ”kriminalisointiin”. EU:n kilpailusäännöt ovat suoraan sovellettavia säännöksiä, joiden tulkinnassa ja soveltamisessa ei voida käyttää poliittista harkintavaltaa, joten unionin tuomioistuimet voivat tukeutua ainoastaan hyvin rajallisesti komission harkintavaltaan valvoessaan sitä, miten komissio näitä säännöksiä yksittäistapauksessa soveltaa.

47. Nykyisessä, asetuksella N:o 1/2003 käyttöönotetussa järjestelmässä SEUT 101 artiklaa soveltavat nyttemmin paitsi komissio myös kansalliset kilpailuviranomaiset ja tuomioistuimet. Tässä yhteydessä ei ole esitetty, että SEUT 101 artiklaa yksittäistapauksissa soveltavalla kansallisella tuomioistuimella on laaja harkintavalta, jota ylemmänasteisen tuomioistuimen on kunnioitettava.

48. Komission asiantuntemus monitahoisten tosiseikkoja koskevien ja/tai taloudellisten kysymysten arvioinnissa ei voi oikeuttaa antamaan sille laajaa harkintavaltaa EU:n kilpailulainsäädännön soveltamisessa. Tehostettu valvonta monitahoisissa tapauksissa on pikemminkin osa unionin yleisen tuomioistuimen valtuutusta, joka sille annettiin vastauksena siihen arvosteluun, jonka mukaan tuomioistuinvalvonnan intensiteetti ei enää vastannut oikeusjärjestelmälle asetettuja vaatimuksia, sillä kilpailusääntöjen tiukka täytäntöönpano oli alkanut johtaa merkittäviin yksityisille kuuluvien oikeuksien loukkauksiin. Lisäksi sekä unionin yleinen tuomioistuin että unionin tuomioistuin ovat usein harjoittaneet tyydyttävästi erityisen tiukkaa tuomioistuinvalvontaa monitahoisissa tapauksissa. Unionin yleisen tuomioistuimen valvonnan intensiteetti ei vähene tarkasteltavana olevien tosiseikkojen monitahoisuuden myötä vaan tuomioistuimen sitä koskevasta arvioinnista riippuu se, millainen valvonta on tarpeen ja asianmukaista kunkin tapauksen olosuhteissa.

49. Unionin yleisellä tuomioistuimella on myös täysi harkintavalta kilpailuasioissa määrättyjen seuraamusten osalta. Tätä harkintavaltaa käyttäessään sen ei pitäisi antaa komissiolle harkintavaltaa sakon tai sen laskennassa käytetyn menetelmän asianmukaisuuden ja oikeasuhteisuuden osalta. Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, kun otetaan huomioon tällaisten sakkojen tosiasiallinen rikosoikeudellinen luonne ja Euroopan ihmisoikeussopimukseen sisältyvä vaatimus tehokkaasta tuomioistuinvalvonnasta kaikkien sellaisten hallinnollisten päätösten osalta, joissa määrätään rikosoikeudellinen seuraamus. Unionin yleisen tuomioistuimen on näin ollen tutkittava, miten komissio arvioi lainvastaisen menettelyn vakavuutta ja kestoa kussakin tapauksessa, ja se voi korvata komission arvioinnin omalla arvioinnillaan poistamalla sakon tai alentamalla tai korottamalla sen määrää. Täyden harkintavallan täysimääräinen käyttäminen tarkoittaa valvontaa, joka käsittää paitsi sakon muodollisen laillisuuden myös sen asianmukaisuuden ja jossa arvioidaan itsenäisesti seuraamukseen johtavan menettelyn vakavuutta ja seuraamuksen yleistä oikeudenmukaisuutta siten, että otetaan huomioon kunkin tapauksen kaikki olosuhteet.

50. KME toteaa edelleen, että komission harkintavallan (jos sellaista ylipäätään on) laajuus nyt esillä olevan kaltaisissa asioissa on määriteltävä tarkasti ja että tuomioistuimen mahdollisuutta (jos sellainen ylipäätään on) nojautua tähän harkinnanvaraiseen arviointiin on vastaavasti rajattava. Tapauksen teknisen luonteen ei pitäisi johtaa siihen, että tuomioistuin laiminlyö velvollisuutensa varmistaa, että lakia noudatetaan.

51. Toinen kysymys on se, onko EU:n oikeusjärjestelmässä suoritettava valvonta riittävän laajaa ja tehokasta Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa edellytetyn suojan takaamiseksi. Tätä kysymystä koskeva keskustelu on voimistunut paitsi komission yhdistetyn tutkinta-, syyttämis- ja päätöksentekotoimivallan myös EU:n kilpailulainsäädännön jatkuvan ”kriminalisoinnin” valossa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on jo pitkään katsonut, ettei lainsäädännön hallinnollinen täytäntöönpano, mukaan lukien sakkojen määrääminen, ole ristiriidassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen kanssa. Vaikka täytäntöönpanon ei tarvitsekaan olla täysin ”oikeudellistettua” mainittuun artiklaan sisältyvät edellytykset täyttääkseen, järjestelmän on taattava riittävän vahvat menettelylliset takeet ja tehokas tuomioistuinvalvonta, jossa tuomioistuimella on täysi harkintavalta hallinnollisten päätösten valvonnassa. Vaatimuksia, jotka tuomioistuinvalvontajärjestelmän on täytettävä ollakseen Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen mukainen, ei ole vielä kaikilta osin täsmennetty, mutta on epävarmaa, täyttääkö EU:n kilpailulainsäädännön nykyinen täytäntöönpanojärjestelmä – mukaan lukien tuomioistuinvalvonta – nämä vaatimukset.

52. Oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tuomioistuimessa on taattu myös perusoikeuskirjan 47 artiklassa. Oikeuskäytännössä vahvistetaan, että komission päätösten, joissa määrätään sakkoja kilpailuasioissa, adressaateilla on oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin ja että niiden oikeutta saada asiansa käsitellyksi puolueettomassa tuomioistuimessa loukataan, jos päätökseen ei voi hakea muutosta Euroopan ihmisoikeussopimuksessa tarkoitetussa tuomioistuimessa, jolla on täysi tuomiovalta.

Komission vastine

53. Komissio väittää ensinnäkin, että valitusperuste on liian yleinen ja epätäsmällinen, jotta unionin tuomioistuin voisi arvioida sitä, (eikä se siten täytä työjärjestyksen 112 artiklan 1 kohdan a alakohdan vaatimuksia) eikä sitä näin ollen voida ottaa tutkittavaksi. Toiseksi komissio katsoo, että unionin yleisen tuomioistuimen tuomio perustui tämän omiin havaintoihin kilpailulainsäädännön rikkomisesta, joten valitusperuste on perusteeton.

54. Valitusperusteen epätäsmällisyyden osalta komissio toteaa, että KME esittää useita perusteluja unionin yleisessä tuomioistuimessa suoritettavan komission päätösten tiukan valvonnan puolesta mutta katsoo, että lainsäädännön hallinnollista täytäntöönpanoa koskeva järjestelmä yhdistettynä tuomioistuinvalvontaan, johon sisältyy täysi harkintavalta, on yhdenmukainen Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen kanssa. KME katsoo lisäksi, että unionin yleinen tuomioistuin ja unionin tuomioistuin pystyvät lähtökohtaisesti harjoittamaan riittävää valvontaa ja ovat myös tehneet niin käytännössä. Se ei siten riitauta komission päätöksiin kohdistuvan tuomioistuinvalvonnan perusrakennetta.

55. Komissio katsoo, että KME:n olisi siis pitänyt a) täsmentää ne tuomion kohdat, joissa unionin yleinen tuomioistuin ei ole tutkinut asianmukaisesti sen väitteitä, b) täsmentää perusteet unionin yleisen tuomioistuimen suorittaman valvonnan laadun arvioimiselle ja c) osoittaa näiden perusteiden mukaisesti, millä tavoin unionin yleinen tuomioistuin ei ole tutkinut asianmukaisesti KME:n väitteitä. KME on sen sijaan lainannut neljää tuomion kohtaa, joissa viitataan komission harkintavaltaan, selittämättä, millä tavoin ne osoittavat, ettei komission päätökseen kohdistunut unionin yleisen tuomioistuimen valvonta ole ollut riittävää, kuten KME väittää.

56. Vaikka hyväksyttäisiin KME:n väite, jonka mukaan EU:n kilpailulainsäädäntöön sisältyvät sakot ovat ”rikosoikeudellisia”, on epäselvää, minkä perusteiden mukaisesti unionin yleisen tuomioistuimen suorittamaa valvontaa olisi arvioitava Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen valossa. KME ei tarkastele lainkaan sitä, mitä tämä väite merkitsee valvonnan asianmukaisten arviointiperusteiden kannalta.

57. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on täsmentänyt, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen vaatimukset ovat erilaisia jopa ”rikossyytteiden” luokan sisällä. Koska EU:n lainsäädännön nimenomaisen luonnehdinnan mukaan kilpailulainsäädännön nojalla määrättävät sakot eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia, ne eivät kuulu Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen määrittämään rikosoikeuden ns. kovaan ytimeen, eikä rikosoikeudenkäyntejä koskevia takeita välttämättä sovelleta niihin koko laajuudessaan.

58. Unionin yleisellä tuomioistuimella on komission mukaan joka tapauksessa selkeästi Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa tarkoitettu ”täysi tuomiovalta” (jota ei pidä sekoittaa EU:n lainsäädäntöön sisältyvään taloudellisten seuraamusten valvontaa koskevan täyden harkintavallan käsitteeseen). Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on pitänyt riittämättöminä hallintotoimia koskevia oikeussuojakeinoja, joissa valvonta kohdistuu pelkästään oikeudellisiin virheisiin ja joissa tuomioistuin ei siten voi korjata tosiseikkoja koskevia virheitä. Vaikka tuomioistuimen saattaa olla myös tarpeen valvoa oikeasuhteisuutta, rajoitettu valvonta tiettyjen näkökohtien osalta ei sinällään ole ristiriidassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleeseen sisältyvän ”täyden tuomiovallan” käsitteen kanssa.

59. Toisesta väitteestään, jonka mukaan unionin yleisen tuomioistuimen tuomio perustui sen omiin havaintoihin kilpailulainsäädännön rikkomisesta, komissio toteaa, että huolimatta viittauksista komission harkintavaltaan unionin yleinen tuomioistuin arvioi perusteellisesti ja tehokkaasti sakon laskentaa ja katsoi, että KME:n toinen, kolmas ja neljäs kanneperuste olivat perusteettomia.( ) Näiden kanneperusteiden yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli KME:n väitteitä objektiivisesti ja hylkäsi ne sekä yhtyi komission näkemykseen eikä ”tukeutunut komission harkintavaltaan”. Ovatpa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa edellytetyt arviointiperusteet millaisia tahansa, unionin yleinen tuomioistuin on komission mukaan täyttänyt ne.

Arviointi

60. KME väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin ei suorittanut riidanalaisen päätöksen osalta Euroopan ihmisoikeussopimuksessa ja perusoikeuskirjassa edellytettyä valvontaa, kun se katsoi, että komission sakkojen määrittämisen yhteydessä tekemät arvioinnit kuuluvat komission harkintavaltaan, eikä näin ollen arvioinut itse näitä seikkoja.

61. Näin ollen on tärkeää varmistua siitä, millaista valvontaa Euroopan ihmisoikeussopimuksessa ja perusoikeuskirjassa edellytetään, ja tältä osin tärkeimpänä ohjenuorana toimii Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö.

62. KME väittää, että nyt esillä olevan kaltaiset kilpailulainsäädännön täytäntöönpanoon liittyvät menettelyt, joissa yrityksen todetaan osallistuneen kiellettyyn menettelyyn ja sille määrätään sakko tällaisesta menettelystä, ovat selkeästi luonteeltaan Euroopan ihmisoikeussopimuksessa tarkoitetulla tavalla rikosoikeudellisia. Komissio huomauttaa, että kyseessä olevien kaltaisista päätöksistä on nimenomaisesti todettu, että ne eivät ole ”luonteeltaan rikosoikeudellisia”, mutta myöntää, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tämä ei ole ratkaiseva peruste. Jos päätösten katsotaan olevan luonteeltaan kyseisessä oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla rikosoikeudellisia, ne eivät komission mukaan kuitenkaan kuulu Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen määrittämään rikosoikeuden ns. kovaan ytimeen. Tämä kysymys on tärkeä, koska Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on edellyttänyt tiukempia menettelyllisiä takeita ja arviointiperusteita rikosoikeudenkäyntien kuin siviilioikeudenkäyntien osalta ja – rikosoikeuden alalla – ns. kovaan ytimeen kuuluvien menettelyjen kuin sen ulkopuolelle jäävien menettelyjen osalta.

63. Arvioidessaan, onko rikkomista koskeva menettely katsottava ”rikosoikeudelliseksi” vai ei, Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ottaa huomioon kolme niin sanottua Engelin kriteeriä, jotka on nimetty sen tuomion mukaan, jossa ne esitettiin ensimmäisen kerran.( ) Ensimmäinen kriteeri koskee seuraamuksen muodollista luokittelua kansallisessa oikeusjärjestelmässä, mutta tätä pidetään nimenomaisesti ”pelkästään lähtökohtana”. Asiassa Engel antamassaan tuomiossa, kuten myöhemmissäkin tuomioissa, Euroopan ihmisoikeustuomioistuin antoi huomattavasti enemmän painoarvoa – siinä määrin, ettei ottanut huomioon seuraamuksen luokittelua kansallisessa oikeudessa – toiselle ja kolmannelle kriteerille, nimittäin rikkomisen luonteelle ja rikkomiseen syyllistyneelle määrättävän seuraamuksen ankaruudelle. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on pitänyt tältä osin merkityksellisenä sitä, määrätäänkö seuraamus yleisesti sovellettavan säännön yleissäännön perusteella, joka on osoitettu kaikille kansalaisille eikä erityisasemassa olevalle ryhmälle, ja onko seuraamus tarkoitettu lähinnä rangaistukseksi ehkäisemään rikkomisen uusimista eikä rahalliseksi korvaukseksi vahingosta.( )

64. Näiden kriteerien perusteella on helppo todeta, että menettely, jossa määrätään sakko EY 81 artiklan 1 kohtaan sisältyvän hintojen vahvistamista ja markkinoiden jakamista koskevien sopimusten kiellon rikkomisesta, kuuluu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan rikosoikeudelliseen osaan, sellaisena kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on sen vaiheittain määritellyt.( ) Kielto ja mahdollisuus määrätä sakkoa on kirjattu yleisesti sovellettavaan primaarioikeuteen ja johdettuun oikeuteen. Rikkominen käsittää osallistumisen menettelyyn, jota pidetään yleisesti arveluttavana ja josta aiheutuu vahinkoa suurelle yleisölle, ja tähän sille ja rikoksille yleensä yhteiseen piirteeseen liittyy selkeä leima.( ) Sakko, joka voi olla enintään( ) 10 prosenttia vuosittaisesta liikevaihdosta, on eittämättä ankara ja saattaa jopa johtaa yrityksen konkurssiin. Sakon tarkoituksena on nimenomaisesti rangaista ja ehkäistä,( ) eikä siihen sisälly vahingon korvaamista.

65. Kuten komissio on huomauttanut, on totta, että asiassa Neste( ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi, etteivät tietyt Venäjän kilpailulainsäädännön täytäntöönpanoon liittyvät näkökohdat kuulu rikosoikeuden piiriin. Ne tekijät, jotka se otti tässä yhteydessä huomioon, eroavat kuitenkin nähdäkseni suureksi osaksi käsiteltävänä olevasta tilanteesta. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin korosti, että merkityksellisiä monopolinvastaisia sääntöjä sovelletaan ainoastaan suhteisiin, jotka vaikuttavat kilpailuun hyödykemarkkinoilla, ja että niiden soveltamisala on näin ollen rajattu, että sääntöjen tarkoituksena on suojella ja vahvistaa kilpailua ja että toimenpiteet, joita sääntöjen perusteella voidaan määrätä, eivät ole varsinaisia seuraamuksia vaan velvoitteita, joiden on yhdessä laittomasti saadun voiton takavarikoinnin kanssa tarkoitus toimia rahallisena vahingonkorvauksena eikä rikkomisen uusimisen ehkäisemiseen tähtäävänä rangaistuksena.

66. Kyseisessä päätöksessä Euroopan ihmisoikeustuomioistuin tosin myös korosti, että tietyntyyppinen monopolistinen käyttäytyminen voidaan hyväksyä, jos sen osoitetaan palvelevan yleistä etua (EY 81 artiklan 3 kohtaan sisältyvä mahdollisuus, joka koskee ainakin teoriassa myös kiellettyjä hintojen vahvistamista ja markkinoiden jakamista koskevia sopimuksia), kun taas aidosti rikollista käyttäytymistä ei yleensä voida perustella tällaisilla hyötynäkökohdilla. Se myös katsoi, että kilpailunvapaus on suhteellinen, tilannesidonnainen arvo, jonka rajoittaminen ei sinänsä ole luonnostaan väärin. Ensimmäisestä toteamuksesta haluan kuitenkin huomauttaa – kaikella kunnioituksella Euroopan ihmisoikeustuomioistuinta kohtaan – ettei ole vaikea osoittaa sellaista kiistatta rikollista menettelyä, joka voidaan siitä huolimatta oikeuttaa asianmukaisissa olosuhteissa. Ampuma-aseen hallussapito on yleensä rikos mutta hyväksyttyä tietyissä tilanteissa kansalaisten suojelemiseksi, tiettyjen huumausaineiden myynti on yleensä rikos mutta hyväksyttyä yleisesti hyväksyttyihin lääketieteellisiin tarkoituksiin ja niin edelleen. Toisesta toteamuksesta on todettava, että hintojen vahvistamisella ja markkinoiden jakamisella on vaikutuksia, jotka kohdistuvat kuluttajaan ja siten suureen yleisöön ja jotka ovat paljon moninaisempia kuin pelkästään liike-elämään kohdistuva ”kilpailunvapauden rajoittaminen”.

67. Jos nyt esillä oleva sakon määräämistä koskeva menettely on siten Euroopan ihmisoikeussopimuksessa (ja perusoikeuskirjassa) tarkoitettu rikosoikeudellinen menettely, yhdyn siitä huolimatta Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen asiassa Jussila vastaan Suomi antaman tuomion( ) sanamuotoon, jonka mukaan se ”eroaa rikosoikeuden kovasta ytimestä, joten rikosoikeudellisen osan mukaisia takeita ei ole välttämättä sovellettava koko laajuudessaan”. Tämä merkitsee erityisesti sitä, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen mukaista voi olla se, että rikosoikeudellisia seuraamuksia määrää ensin ”laillisesti perustetun riippumattoman ja puolueettoman tuomioistuimen” sijaan hallinnollinen elin tai tuomioistuinten ulkopuolinen elin, joka ei itse täytä mainitun määräyksen edellytyksiä, edellyttäen että elimen tekemä päätös kuuluu sellaisen tuomioistuimen suorittaman valvonnan piiriin, jolla on täysi tuomiovalta ja joka täyttää nämä edellytykset.( ) Toisin sanoen on oltava selvää, että käytettävissä olevat muutoksenhakukeinot mahdollistavat ensimmäisen menettelyn mahdollisten puutteiden korjaamisen.( )

68. Komission kolmiosaista tehtävää tutkijana, syyttäjänä ja päätöksentekijänä kilpailulainsäädännön täytäntöönpanomenettelyissä on arvosteltu paljon, ja KME on siteerannut valituksessaan joitakin tätä seikkaa arvostelevia näkemyksiä.( ) Vaikka näkemykselle, jonka mukaan komissio ei ole tässä suhteessa ”laillisesti perustettu riippumaton ja puolueeton tuomioistuin”, onkin ehkä painavia perusteluja, tällaiset näkemykset ovat nähdäkseni tosiasiassa epäolennaisia käsiteltävänä olevan valituksen kannalta. KME:n väite ei itse asiassa perustu komission menettelyn riittämättömyyteen vaan unionin yleisen tuomioistuimen komission menettelyn tuloksen osalta suorittamaan valvontaan, jota KME pitää riittämättömänä. Se, että komissio on hallinnollinen elin eikä ehkä pysty erottamaan täysin kolmea sille tässä menettelyssä kuuluvaa tehtävää,( ) on selviö käsiteltävänä olevan valituksen yhteydessä. Kyse on siitä, käyttikö unionin yleinen tuomioistuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitettua ”täyttä tuomiovaltaa”.( )

69. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on kuvannut ”täyttä tuomiovaltaa” siten, että siihen sisältyy ”toimivalta kumota alemmanasteisen elimen tekemä päätös kaikilta osin, niin tosiseikkoja koskevien kysymysten kuin oikeuskysymystenkin osalta”. Tuomioistuimella, jolle valvonta on annettu tehtäväksi, ”on erityisesti oltava toimivalta tutkia kaikki käsiteltävänä olevan riidan kannalta merkitykselliset tosiseikkoja koskevat kysymykset ja oikeudelliset kysymykset”.( ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on myös katsonut, että sen määrittämiseksi, onko valvontaa suorittavalla tuomioistuimella ”täysi tuomiovalta” tai onko suoritettava ”valvonta riittävää” sen puutteen korjaamiseksi, ettei päätöksen tehnyt elin ole riippumaton, on otettava huomioon muun muassa ”valituksenalaisen päätöksen aihe, tapa, jolla päätös on tehty, ja riidan sisältö, toivotut ja tosiasialliset valitusperusteet mukaan lukien”.( )

70. Nähdäkseni ei ole epäilystä siitä, että EY 229 artiklassa ja asetuksen N:o 17 17 artiklassa unionin yleiselle tuomioistuimelle annettu ”täysi harkintavalta” täyttää nämä edellytykset määrätyn sakon määrää koskevien valitusten osalta, vaikka se onkin, kuten komissio huomauttaa, eri käsite kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen edellyttämä ”täysi tuomiovalta”, jonka on katsottava käsittävän myös valitukset, jotka koskevat esimerkiksi rikkomisen toteamista (jota unionin yleinen tuomioistuin voi tarkastella ja jota se myös tarkastelee – joskin rajoitetusti – jos sen käsiteltävänä oleva asia perustuu siihen). Nyt esillä olevassa asiassa on kuitenkin kyse yksinomaan sakon määrää koskevasta valituksesta, enkä aio ulottaa arviointiani muihin seikkoihin. Tässä yhteydessä täydellä harkintavallalla poistaa sakko tai alentaa tai korottaa sen määrää, minkä yhteydessä ei ole rajoitettu sitä, millaisilla perusteilla (tosiseikkoja koskevat kysymykset vai oikeudelliset kysymykset) harkintavaltaa voidaan käyttää, taataan mielestäni väistämättä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa edellytetyt takeet – ainakin teoriassa.

71. Saattaa kuitenkin herätä kysymys siitä, onko unionin yleinen tuomioistuin itse asiassa käyttänyt tätä harkintavaltaa riittävästi jossain yksittäistapauksessa. Juuri tällaisen kysymyksen KME esittää.

72. Kysymys on oikeutettu, mutta sen tarkastelusta on mielestäni esitettävä useita niin yleisiä kuin erityisiäkin vastalauseita, ja tapaa, jolla se on tuotu esille, on tutkittava komission tältä osin esittämien moitteiden valossa.

73. Ensinnäkin katson, että tärkeintä on tapa, jolla unionin yleinen tuomioistuin on tosiasiassa suorittanut valvontaansa, ja että tapa, jolla se on kuvannut tätä valvontaa, ei ole yhtä merkityksellinen. Viittauksista komissiolla olevaan harkintavaltaan tai valinnanvapauteen ei siten voida välttämättä päätellä, että unionin yleinen tuomioistuin on laiminlyönyt velvollisuutensa arvioida KME:n väitteiden pohjalta tapaa, jolla sakko on määritetty. Käänteisesti sanamuodosta ”täyttä tuomiovaltaansa käyttäen” ei myöskään voida päätellä, että unionin yleinen tuomioistuin on todellakin käyttänyt riittävästi valvontatoimivaltaansa. Kutakin tapausta on tutkittava sen tosiasiallisen sisällön perusteella.

74. Tästä seuraa, että olipa unionin yleisen tuomioistuimen tuomiovalta miten laaja hyvänsä, sen menettelyt ovat luonteeltaan kontradiktorisia. Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa tai Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä ei edellytetä, että ”riippumattoman ja puolueettoman tuomioistuimen” on tutkittava viran puolesta seikkoja, joihin asianosaiset eivät ole vedonneet. Unionin yleisen tuomioistuimen omassa oikeuskäytännössä tietysti edellytetään oikeusjärjestyksen perusteisiin kuuluvien perusteiden (jotka koskevat lähinnä menettelyllisiä takeita) tutkimista, mutta muilta osin unionin yleisen tuomioistuimen täyden harkintavallan käyttöä on arvioitava niiden väitteiden sisällön perusteella, joihin siltä pyydetään ratkaisua.

75. Huomautan kuitenkin, että unionin yleinen tuomioistuin pyysi komissiota esittämään tiettyjä hallintomenettelyn asiakirja-aineistoon sisältyviä asiakirjoja ja että komissio toimitti sille pitkälti yli 500 sivua. Ainakin tämä viittaa siihen, että valvonta oli riittävän perusteellista täyttääkseen Euroopan ihmisoikeussopimuksen ja perusoikeuskirjan edellytykset. On kuitenkin vielä varmistettava valituksenalaisesta tuomiosta, oliko valvonta vaaditun kaltaista. Toisin sanoen, tyytyikö unionin yleinen tuomioistuin varmistamaan, ettei komissio ollut ylittänyt harkintavaltaansa, vai tarkasteliko se myös (kuten KME vaati) tämän harkintavallan rajoissa tehtyä arviointia?

76. Tarkastelen seuraavaksi komission KME:n väitteistä esittämää kahta erityistä moitetta.

77. Komissio toi esille ainoastaan istunnossa sen muodollisen seikan, että KME:n kanteessa oli nimenomaisesti todettu, että se on nostettu EY 230 artiklan eikä EY 229 artiklan nojalla. Komissio siis ilmeisesti väitti, ettei KME edes pyytänyt unionin yleistä tuomioistuinta käyttämään täyttä harkintavaltaansa eikä siten voinut arvostella sen väitettyä epäonnistumista siinä.

78. En pidä tätä väitettä sinällään kovinkaan vakavana. Viittaus EY 230 artiklaan sisältyy ainoastaan kanteen otsikkoon. Jo siitä seikasta, että KME vaati sakkonsa määrän alentamista, käy riittävän selvästi ilmi, että KME vetosi unionin yleisen tuomioistuimen täyteen harkintavaltaan seuraamusten osalta eikä pelkästään laillisuusvalvontaan. Jos laillisuusvalvonnan lopputulos olisi ollut kantajalle edullinen, se olisi voinut johtaa ainoastaan sakon poistamiseen, jolloin komission olisi pitänyt määrätä uusi sakko tuomion perustelujen mukaisesti. Kanteessa kuitenkin vaaditaan sakon määrän alentamista, josta unionin yleinen tuomioistuin voi päättää ainoastaan EY 229 artiklan ja asetuksen N:o 17 17 artiklan nojalla.

79. Toisaalta on syytä muistaa, ettei KME pyytänyt unionin yleistä tuomioistuinta nimenomaisesti arvioimaan sakkoa uudelleen vaan mukauttamaan sen määrää riidanalaisen päätöksen väitetyt puutteet huomioon ottaen.

80. Komission toinen moite vaikuttaa vakavammalta. Se huomauttaa lähinnä, että olipa KME:n väite, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on käyttänyt ahkerasti täyttä harkintavaltaansa nyt esillä olevan kaltaisissa asioissa, miten vakuuttava hyvänsä, se ei ole yksilöinyt erityisiä arviointiperusteita, joita unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt noudattaa, tai niitä valituksenalaisen tuomion kohtia, joissa näitä perusteita ei ole noudatettu.

81. Olen tästä samaa mieltä komission kanssa. KME:n viidennessä valitusperusteessa pikemminkin arvostellaan yleisesti koko EU:n kilpailulainsäädännön täytäntöönpanojärjestelmää ja unionin yleisen tuomioistuimen roolia siinä kuin yksilöidään valituksenalaisen tuomion erityiset puutteet. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valituksessa on kuitenkin ilmoitettava täsmällisesti sekä se, miltä kaikilta osin tuomion kumoamista vaaditaan, että ne oikeudelliset perusteet ja perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota.( )

82. Tavallisesti tällaisen puutteen havaitseminen valitusperusteessa johtaisi yksinkertaisesti sen tutkimatta jättämiseen. Tällainen lähestymistapa ei kuitenkaan mielestäni ole ehkä täysin asianmukainen nyt esillä olevassa asiassa. On totta, että itsenäisenä perusteena KME:n viides valitusperuste ei sisällä riittävän täsmällisiä tietoja, jotta unionin tuomioistuin voisi niiden perusteella päättää, onko unionin yleisen tuomioistuimen suorittama valvonta ollut riittämätöntä ja jos on, niin missä määrin. Sitä voidaan kuitenkin käyttää lisäperusteena arvioitaessa muita valitusperusteita – kuten komissio on itse asiassa tehnyt vastineessaan tutkiessaan sitä toisen, kolmannen ja neljännen valitusperusteen yhteydessä.

83. Näin ollen en tarkastele viidettä valitusperustetta erillisenä perusteena mutta otan sen yhteydessä esitetyt väitteet huomioon tutkiessani neljää ensimmäistä valitusperustetta. Keskityn kuitenkin – kuten edellä on todettu – siihen tapaan, jolla unionin yleinen tuomioistuin on tosiasiassa tutkinut oikeudellisia perusteita, joihin KME on vedonnut, ja unionin yleisen tuomioistuimen esittämä kuvaus tutkinnasta on ainoastaan yksi tekijä tässä tarkastelussa.

Ensimmäinen valitusperuste: todellinen vaikutus markkinoihin

Valituksenalaisen tuomion merkitykselliset kohdat

84. KME:n ensimmäistä kanneperustetta (kartellin todellinen vaikutus markkinoihin on otettu riittämättömällä tavalla huomioon) arvioidessaan unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi ensin todisteeksi kolme KME:n esittämää ekonometristä tutkimusta ja esitti sen jälkeen seuraavat toteamukset:

”60 – – kantajat riitauttavat kyseisellä kanneperusteellaan sekä sen tavan, jolla komissio on arvioinut rikkomisen vakavuutta (ks. edellä 12 ja 13 kohta), että sen, että komissio on kohdellut asianomaisia yrityksiä eri tavalla niiden markkinaosuuksien perusteella (ks. edellä 16 kohta).

61 Niiltä osin kuin on ensinnäkin kyse siitä, että kyseisiä yrityksiä on kohdeltu keskenään eri tavalla, kanteen kohteena olevaan päätökseen sisältyvistä komission esittämistä perusteluista käy ilmi muun muassa komission pyrkimys ottaa huomioon ’kunkin yrityksen erityinen painoarvo ja siten kunkin yrityksen sääntöjenvastaisen toiminnan todellinen vaikutus kilpailuun’ (kanteen kohteena olevan päätöksen 322 perustelukappale). On kuitenkin korostettava, että vaikka näyttöä rikkomisen todellisesta vaikutuksesta markkinoihin ei olisikaan saatavilla, komissiolla on oikeus kohdella yrityksiä eri tavalla niiden markkinaosuuksien mukaan kyseisillä markkinoilla, kuten kanteen kohteena olevan päätöksen 326–329 perustelukappaleessa todetaan.

62 Oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että kunkin asianomaisen yrityksen markkinaosuus niillä markkinoilla, joita kilpailua rajoittava käytäntö koskee, on objektiivinen seikka, joka toimii tarkkana mittarina sen vastuun osalta, joka kullakin yrityksellä on katsottava olevan niiltä osin kuin on kyse siitä, kuinka haitallinen mainittu käytäntö on tavanomaisen kilpailun kannalta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok., s. II-1181, 197 kohta).

63 Vastaavasti rikkomisen vakavuuden arvioinnin osalta on myös todettava, että vaikka komissio ei olisi näyttänyt toteen, että kartellilla oli todellinen vaikutus markkinoihin, ei tällä olisi ollut merkitystä rikkomisen luokitteluun ’erittäin vakavaksi’ ja näin ollen sakon määrään.

64 Tältä osin on todettava, että yhteisön järjestelmästä, joka koskee seuraamusten määräämistä kilpailusääntöjen rikkomisen perusteella – sellaisena kuin kyseinen järjestelmä on pantu täytäntöön asetuksella N:o 17 ja sellaisena kuin sitä on oikeuskäytännössä tulkittu –, ilmenee, että kartellien perusteella on luonnostaan määrättävä ankarimmat sakot. Kartellien mahdollinen todellinen vaikutus markkinoihin, eli muun muassa se, missä määrin kilpailun rajoittaminen on johtanut korkeampaan markkinahintaan kuin siihen, jota ilman kartellia olisi sovellettu, ei ole ratkaiseva tekijä määritettäessä sakkojen suuruutta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.3.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 120 ja 129 kohta; asia C‑219/95 P, Ferriere Nord v. komissio, tuomio 17.7.1997, Kok., s. I-4411, 33 kohta; asia C‑286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I-9925, 68–77 kohta; asia C‑407/04 P, Dalmine v. komissio, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I-829, 129 ja 130 kohta ja edellä 62 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomion 225 kohta; ks. myös julkisasiamies Mischon ratkaisuehdotus asiassa C‑283/98 P, Mo och Domsjö, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I-9855, I-9858, 95–101 kohta).

65 On todettava, että suuntaviivoista ilmenee, että sopimuksia tai yhdenmukaistettuja menettelytapoja, joilla – kuten nyt esillä olevassa asiassa – pyritään erityisesti hintojen vahvistamiseen ja asiakkaiden jakamiseen, voidaan pelkästään luonteensa perusteella pitää ’erittäin vakavina’ rikkomisina ilman, että tällaista käyttäytymistä olisi tarpeen luonnehtia jollakin erityisellä vaikutuksella tai maantieteellisellä laajuudella. Tätä päätelmää tukee se seikka, että vaikka niiden rikkomisten, joita lähtökohtaisesti pidetään ’vakavina’, kuvauksessa mainitaan nimenomaisesti vaikutus markkinoihin ja vaikutukset suureen osaan yhteismarkkinoista, ’erittäin vakavien’ rikkomisten ohjeellisessa kuvauksessa ei sitä vastoin mainita mitään sellaista vaatimusta, että rikkomisen olisi vaikutettava konkreettisesti markkinoihin tai aiheutettava seurauksia jollakin erityisellä maantieteellisellä alueella (asia T‑38/02, Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005, Kok., s. II-4407, 150 kohta).

66 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuitenkin toteaa lisäksi katsovansa, että komissio on osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kartellilla on ollut todellinen vaikutus kyseisiin markkinoihin.

67 Tältä osin on korostettava, että kantajien olettamus, jonka mukaan komissio olisi tilanteessa, jossa se päättäisi tukeutua kartellin todelliseen vaikutukseen vahvistaessaan sakon määrää, velvollinen näyttämään tieteellisesti toteen markkinoihin kohdistuvan huomattavan taloudellisen vaikutuksen olemassaolon ja kyseisen vaikutuksen ja rikkomisen välisen tosiasiallisen syy-yhteyden olemassaolon, on hylätty oikeuskäytännössä.

68 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimittäin useaan otteeseen todennut, että kartellin todellinen vaikutus markkinoihin on katsottava riittävästi toteen näytetyksi, jos komissio kykenee esittämään konkreettisia ja uskottavia aihetodisteita, jotka osoittavat kohtuullisen todennäköisesti, että kartelli on vaikuttanut markkinoihin (ks. esim. edellä 36 kohdassa mainittu asia Scandinavian Airlines System v. komissio, tuomion 122 kohta; asia T‑59/02, Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3627, 159–161 kohta; asia T‑43/02, Jungbunzlauer v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3435, 153–155 kohta; asia T‑329/01, Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3255, 176–178 kohta ja asia T‑322/01, Roquette Frères v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3137, 73–75 kohta).

69 Tältä osin on huomautettava, että kantajat eivät ole kiistäneet edellä 13 kohdassa esitettyjen sellaisten seikkojen aineellista paikkansapitävyyttä, joihin komissio on tukeutunut todetessaan, että kartellilla oli todellinen vaikutus markkinoihin, eli siihen, että hinnat laskivat silloin, kun kartellisäännöistä poikettiin, ja nousivat voimakkaasti muina ajanjaksoina, myyntimääriä ja hintatasoja koskevien tietojen vaihtamista koskevan järjestelmän käyttöönottoon, kartellin jäsenten huomattavaan yhteenlaskettuun markkinaosuuteen sekä siihen, että kunkin kartelliin osallistuneen yrityksen markkinaosuus säilyi suhteellisen vakaana koko rikkomisen ajan. Kantajat ovat ainoastaan väittäneet, etteivät kyseiset seikat olleet omiaan osoittamaan, että kyseisellä rikkomisella olisi ollut todellinen vaikutus markkinoihin.

70 Oikeuskäytännöstä ilmenee, että komissio voi oikeutetusti ottaa edellisessä kohdassa mainitut seikat huomioon päätyäkseen siihen toteamukseen, että rikkomisella on ollut todellinen vaikutus markkinoihin (ks. vastaavasti edellä 68 kohdassa mainittu asia Jungbunzlauer v. komissio, tuomion 159 kohta; edellä 68 kohdassa mainittu asia Roquette Frères v. komissio, tuomion 78 kohta; edellä 68 kohdassa mainittu asia T‑59/02, Archer Daniels Midland, tuomio 27.9.2006, 165 kohta; edellä 68 kohdassa mainittu asia T‑329/01, Archer Daniels Midland v. komissio, tuomio 27.9.2006, 181 kohta ja yhdistetyt asiat T‑259/02–T‑264/02 ja T‑271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomio 14.12.2006, Kok., s. II-5169, 285–287 kohta).

71 Kantajien sen väitteen osalta, jonka mukaan oikeudenkäyntiaineistoon sisältyy esimerkkejä siitä, ettei kilpailusääntöjen vastaisia sopimuksia ole noudatettu, on todettava, ettei pelkästään sen perusteella, etteivät kartellin jäsenet ole aina noudattaneet sopimuksia, voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että kartellilla on ollut vaikutus markkinoihin (ks. vastaavasti edellä 65 kohdassa mainittu asia Groupe Danone v. komissio, tuomion 148 kohta).

72 Myöskään niitä argumentteja, joita kantajat ovat esittäneet omasta käyttäytymisestään, ei voida hyväksyä. Arvioitaessa kartellin vaikutusta markkinoihin ei nimittäin merkitystä ole sillä tosiasiallisella käyttäytymisellä, jonka yritys väittää omaksuneensa, vaan huomioon on otettava vain rikkomisen kokonaisuuden vaikutukset (asia T‑224/00, Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients v. komissio, tuomio 9.7.2003, Kok., s. II-2597, 167 kohta). Vastaavasti komissiota ei voida arvostella siitä, että se on kanteen kohteena olevan päätöksen 303 perustelukappaleessa todennut, ettei sen päätelmiä, jotka koskivat rikkomisen todellisia vaikutuksia markkinoilla, voitu asettaa kyseenalaiseksi alkuperäisen tutkimuksen perusteella. Alkuperäiseen tutkimukseen sisältyvässä ekonometrisessa analyysissä käsitellään nimittäin ainoastaan kantajia koskevia lukuja.

73 Käsiteltävänä oleva kanneperuste on edellä esitetyt näkökohdat huomioon ottaen näin ollen hylättävä.

74 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo lisäksi täyden tuomiovaltansa osalta ja edellä esitettyjen näkökohtien valossa, ettei ole aiheellista asettaa kyseenalaiseksi komission noudattamaa tapaa arvioida rikkomisen vakavuuden perusteella määritettävää sakon laskentapohjaa.”

Yhteenveto asianosaisten lausumista

KME:n valitus

85. KME riitauttaa unionin yleisen tuomioistuimen toteamuksen, jonka mukaan komissio osoitti oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kartellilla oli vaikutusta markkinoihin, ja otti tämän vaikutuksen huomioon sakon laskentapohjaa vahvistaessaan. Suuntaviivoissa edellytetään, että komission on otettava huomioon kolme tekijää, joista yksi on rikkomisen ”todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa”. Näin ollen komissio voi ottaa todellisen vaikutuksen huomioon vain, jos ja siltä osin kuin se pystyy osoittamaan ja yksilöimään sen. KME:n mukaan komissio ei olisi saanut tukeutua – asiassa Roquette Frères( ) mainittuihin ”kohtuullisiin todennäköisyyksiin” viitaten – olettamuksiin, joiden ansiosta se voi ottaa markkinavaikutuksen huomioon, vaikkei pystyisikään osoittamaan tällaisen vaikutuksen olemassaoloa tai laajuutta suuntaviivojen mukaisesti. Mahdollisuus tukeutua tällaisiin olettamuksiin tekee tyhjäksi mahdollisuuden erottaa rikkomisia niiden markkinavaikutuksen perusteella. Valituksenalaisen tuomion 68 ja 70 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö on KME:n mukaan selvästi virheellinen.

86. Jos lisäksi yksi kartellin jäsenistä esittää ekonometristä näyttöä siitä, ettei koko kartellilla ollut vaikutusta markkinahintoihin, ja muut kartellin jäsenet esittävät samansuuntaisia väitteitä, komissiolla ei pitäisi olla oikeutta jättää tällaista näyttöä huomiotta ja todeta, että rikkomisella oli todellinen vaikutus markkinoihin, – ja siten ottaa tätä tekijää huomioon vahvistaessaan sakon laskentapohjaa suuntaviivojen mukaisesti – yksinomaan valituksenalaisen tuomion 69 kohdassa tarkastellun kaltaisen välillisen näytön perusteella. Tällaisessa tapauksessa komission pitäisi KME:n mukaan esittää suoraa näyttöä kartellin vaikutuksesta markkinoihin.

87. KME:n esittämä ekonometrinen näyttö perustui kattaviin tietoihin, jotka oli koottu kaikista sen saatavilla olevista laskutus- ja asiakastiedoista yli vuosikymmenen ajalta, ja ne osoittivat, että i) kartellilla ei ollut tilastollisesti merkittävää vaikutusta KME:n laskuttamiin hintoihin ja ii) että tämä analyysi pätee koko kartelliin. Vaikutuksen puuttumisen vahvistavat asiakirja-aineistoon sisältyvät todisteet, joiden mukaan kartelliin osallistuneet ovat rikkoneet kilpailusääntöjä. Osoituksena siitä, ettei kartellista aiheutunut haittaa loppukäyttäjille, on lisäksi se, että kyseisten putkien osuus oli ainoastaan noin 2 prosenttia niiden lopputuotteiden vähittäishinnasta, joissa niitä käytettiin.

88. Oikeudellisesti komission olisi pitänyt esittää suoria vastatodisteita, jotka perustuvat merkityksellisiä markkinoita ja taloudellista asiayhteyttä koskeviin objektiivisiin taloudellisiin tekijöihin ja jotka osoittavat oletetun markkinavaikutuksen olemassaolon ja laajuuden. Komissiolla ei ollut KME:n mukaan oikeutta todeta pelkästään riidanalaisessa päätöksessä esitetyn välillisen näytön perusteella, että kartellilla oli vaikutus markkinoihin.

89. Valituksenalaisen tuomion perustelut ovat KME:n mukaan myös epäjohdonmukaiset ja puutteelliset. Arvioidessaan KME:n väitettä, jonka mukaan sen esittämä ekonometrinen näyttö osoittaa, ettei todellista vaikutusta markkinoihin ollut, unionin yleinen tuomioistuin i) viittasi ainoastaan alkuperäiseen tutkimukseen, jonka mukaan kartellilla ei ollut vaikutusta KME:n hintoihin, eikä siten ii) ottanut huomioon kahta myöhempää tutkimusta, joiden mukaan kartellilla kokonaisuudessaan ei ollut vaikutusta markkinoihin, ja iii) hylkäsi KME:n väitteen sillä perusteella, että KME:n esittämät taloudelliset seikat eivät osoittaneet, ettei kartelli kokonaisuudessaan ollut vaikuttanut markkinoihin. Toisin sanoen, vaikka unionin yleinen tuomioistuin myönsi näytön osoittavan, ettei kartellilla ollut vaikutusta markkinoihin, se hylkäsi KME:n väitteen sillä perusteella, ettei KME ollut esittänyt tällaista näyttöä, ja näin ollen otti ilmeisen vääristyneellä tavalla huomioon sille esitetyt tosiseikat ja näytön.

90. Unionin yleinen tuomioistuin rikkoi näin ollen unionin oikeutta, kun se ei todennut komission tehneen oikeudellisia virheitä. KME esittää, että unionin tuomioistuimen pitäisi vahvistaa uudelleen sakon laskentapohja siten, ettei sitä laskettaessa oteta huomioon rikkomisen vaikutusta markkinoihin.

Komission vastine

91. Komissio väittää ensinnäkin, että valitusperuste, joka kohdistuu epäolennaisiin täydentäviin perusteluihin, on tehoton.

92. Toteamus, jonka mukaan komissio osoitti oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kartellilla oli todellista vaikutusta markkinoihin, on esitetty nimenomaisesti täydentävänä perusteluna. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan pelkkien täydentävien perustelujen arvostelu ei voi johtaa valituksenalaisen tuomion kumoamiseen. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että kumpikin niistä kahdesta riidanalaisen päätöksen osatekijästä, joiden kannalta KME piti todellista vaikutusta markkinoihin merkityksellisenä, oli perusteltu siitä riippumatta, voidaanko tällainen vaikutus osoittaa vai ei. Se myös totesi kartelliin osallistuneiden yritysten erilaisen kohtelun osalta, että vaikka näyttöä rikkomisen todellisesta vaikutuksesta markkinoihin ei olisikaan saatavilla, komissiolla on oikeus kohdella yrityksiä eri tavalla niiden markkinaosuuksien mukaan, ja rikkomisen vakavuuden osalta, että vaikka komissio ei olisi näyttänyt toteen, että kartellilla oli todellinen vaikutus markkinoihin, ei tällä olisi ollut merkitystä rikkomisen luokitteluun ”erittäin vakavaksi” ja siten sakon määrään. KME ei edes mainitse kumpaakaan näistä periaatteellisista seikoista, jotka eivät siten kuulu muutoksenhaun piiriin. Sen täydentävistä perusteluista esittämät moitteet eivät voi johtaa valituksenalaisen tuomion kumoamiseen.

93. Toiseksi komissio väittää, että valitusperuste on jätettävä tutkimatta, koska siinä riitautetaan tosiseikkoja koskevia arviointeja.

94. Komission mukaan KME väittää pelkästään, että i) unionin yleinen tuomioistuin katsoi virheellisesti, että komissio voi oikeutetusti ottaa valituksenalaisen tuomion 69 kohdassa mainitut seikat huomioon päätyäkseen siihen toteamukseen, että rikkomisella on ollut todellinen vaikutus markkinoihin; että ii) unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt antaa valituksenalaisen tuomion 71 kohdassa suurempi painoarvo näytölle, joka KME:n mukaan osoittaa, ettei kartellilla ole ollut vaikutusta markkinoihin ja etteivät kartellin jäsenet ole noudattaneet sopimuksia; että iii) unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt antaa valituksenalaisen tuomion 72 kohdassa suurempi painoarvo ekonometrisille tutkimuksille, jotka KME:n mukaan osoittavat, ettei kartellilla ollut tilastollisesti merkittävää vaikutusta, ja että iv) unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt vaatia ”välittömiä todisteita” vaikutuksen olemassaolosta ja laajuudesta.

95. Unionin tuomioistuimella ei kuitenkaan ole toimivaltaa tarkastella tosiseikkoja eikä lähtökohtaisesti toimivaltaa tutkia niitä todisteita, joita unionin yleinen tuomioistuin on esittänyt näiden tosiseikkojen tueksi. On yksinomaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sitä, mikä merkitys sille esitetyille seikoille on annettava, jos todisteet on esitetty asianmukaisesti ja asiaa koskevia sääntöjä ja periaatteita on asianmukaisesti noudatettu. Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu selvitysaineiston arviointi, paitsi jos se on otettu huomioon vääristyneellä tavalla.

96. Niistä seikoista, joihin komissio on tukeutunut riidanalaisessa päätöksessä todetessaan, että kartellilla oli todellinen vaikutus markkinoihin, ja niistä tehdyistä päätelmistä keskusteltiin yksityiskohtaisesti unionin yleisessä tuomioistuimessa, joka esitti kyseiset seikat lyhyesti valituksenalaisen tuomion 69 kohdassa. Se totesi seuraavassa kohdassa, että komissio voi oikeutetusti näiden seikkojen perusteella katsoa, että kartellilla on ollut todellinen vaikutus markkinoihin, ja päätyi 71 ja 72 kohdassa hylkäämään KME:n väitteet, joiden mukaan muut seikat eivät tue tätä toteamusta.

97. Sen lisäksi, että KME:n väitteet pohjautuivat ainoastaan sen omaan käyttäytymiseen, sen esittämiin ekonometrisiin tutkimuksiin liittyi useita perustavanlaatuisia ongelmia, joista keskusteltiin seikkaperäisesti unionin yleisessä tuomioistuimessa. Tuomioistuimen ei tarvinnut ottaa kantaa näihin ongelmiin, koska se hylkäsi KME:n väitteet joka tapauksessa, mutta komissio esittää ne tiivistetysti seuraavasti.

98. Tutkimuksissa pyrittiin tekemään johtopäätöksiä kartellin vaikutuksesta vertaamalla kiistatta kartellisoituneita hintoja hintoihin ”kilpailun piiriin” kuuluvina ajanjaksoina ja/tai kuuluvissa maissa. Näihin kuului kuitenkin monia sellaisia alueita, joiden osalta oli olemassa välittömiä todisteita kartellikäyttäytymisestä. Eräs hintasopimus koski tiettyjä hinnankorotuksia sopimuksessa yksilöidyissä maissa ja 8 prosentin korotusta ”kaikissa muissa” maissa, mikä viittaa siihen, että kaikki KME:n myynti kuului kartellin piiriin eikä ”kilpailukykyisiä maita” ollut saatavilla vertailua varten.

99. Tilastollisten laskelmien tarkastelu joka tapauksessa osoitti, että väitetyt tutkimustulokset olivat myös yhdenmukaisia kartellin tekemien hinnankorotusten kanssa. KME:n mallista ilmeni keskimäärin 10,5 prosentin vuosittainen hinnannousu, ja se osoitti KME Germanyn hintojen nousseen keskimäärin 29,9 prosenttia vuodessa koko kartellin toiminta-ajan. Muilta osin tutkimukset tuottivat erikoisia tuloksia, joita KME ei pystynyt selittämään.

100. Unionin yleinen tuomioistuin tutki siten asianmukaisesti niitä seikkoja, joihin komissio on tukeutunut riidanalaisessa päätöksessä todetessaan, että kartellilla oli todellinen vaikutus markkinoihin, ja kaikkia KME:n väitteitä, joissa tämä toteamus riitautetaan. Konkreettisten, uskottavien ja riittävien aihetodisteiden, jotka eivät suinkaan rajoitu pelkästään hintasopimusten täytäntöönpanoon, perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että todellinen vaikutus markkinoihin on osoitettu.

101. Kolmanneksi komissio väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen perustelut olivat riittävät.

102. KME:n väite – jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin esitti epäjohdonmukaiset ja puutteelliset perustelut, kun se totesi, etteivät KME:n esittämät taloudelliset seikat osoittaneet, että rikkominen kokonaisuudessaan ei ollut vaikuttanut markkinoihin, ja viittasi alkuperäiseen tutkimukseen, joka koski ainoastaan KME:n hintoja, mutta ei maininnut kahta muuta tutkimusta, jotka koskivat kartellia kokonaisuudessaan – perustuu komission mukaan valituksenalaisen tuomion 72 kohdan virheelliseen tulkintaan.

103. KME väitti unionin yleisessä tuomioistuimessa omista hinnoistaan tehtyjen tutkimusten osoittavan, ettei kartellilla ollut todellista vaikutusta markkinoihin. Sekä alkuperäinen tutkimus (jota komissio tarkasteli riidanalaisessa päätöksessä) että kaksi muuta tutkimusta (jotka esitettiin unionin yleisessä tuomioistuimessa) koskivat kuitenkin pelkästään KME:n myyntiä. Valituksenalaisen tuomion 72 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi KME:n väitteen tosiseikkojen ja näytön riippumattoman arvioinnin perusteella ja katsoi, ettei yksittäisen yrityksen käyttäytymisellä ole merkitystä arvioitaessa koko kartellin vaikutusta markkinoihin. Tämä logiikka on aukoton.

104. Komission mukaan nyt esillä olevassa asiassa on selkeästi tarpeen tutkia koko kartellin vaikutusta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa se korosti, että kartelliin kuului asiakkaiden jakaminen ja järjestelmä, jossa kartellin jäsenten piti ennen asiakaskäyntejä ottaa yhteyttä markkinajohtajaan kussakin maassa ja tiedustella, mitä määriä voidaan myydä ja mihin hintaan. Tiedot KME:n hinnoista eivät siten oikeuta tekemään päätelmiä muiden kartellin jäsenten hinnoista – esimerkiksi jos KME ei yrittänytkään myydä tuotteitaan asiakkaille näiden jakamista koskevan järjestelyn vuoksi. KME väitti, ettei se ollut noudattanut järjestelyä, mutta jotta sen ekonometrisiä tutkimuksia voitaisiin käyttää tietolähteenä tältä osin, KME:n olisi pitänyt osoittaa väitteensä todeksi kunkin toiselle kartellin jäsenelle jaetun asiakkaan osalta. KME ei edes yrittänyt tehdä näin komissiossa eikä unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä.

105. Komission mukaan valituksenalaisen tuomion 72 kohdan viimeisessä virkkeessä viitataan ainoastaan alkuperäiseen tutkimukseen, koska KME väitti, että riidanalaisessa päätöksessä oli virheellisesti katsottu sen olevan merkityksetön. Muita tutkimuksia ei ollut riidanalaisen päätöksen tekohetkellä saatavilla, eikä niitä voitu ottaa huomioon. Unionin yleinen tuomioistuin selvästikin tutki kaikkia kolmea ekonometristä tutkimusta voidakseen ratkaista KME:n väitteet, jotka perustuivat sen omia hintoja koskevaan analyysiin. Nämä väitteet hylättiin kaikille kolmelle tutkimukselle yhteisestä syystä eli siitä syystä, että ne koskivat pelkästään KME:n hintoja.

Arviointi

106. Ensimmäiseksi on kysyttävä, voidaanko sitä, että unionin yleinen tuomioistuin on hyväksynyt sekä komission arvion, jonka mukaan rikkominen on ”erittäin vakava”, että sen vahvistaman sakon laskentapohjan, perustella yksin rikkomisen luonteella (hintojen vahvistamista ja markkinoiden jakamista koskeva kartelli) siitä riippumatta, onko rikkomisella osoitettu olevan todellista vaikutusta markkinoihin.

107. Komissio vahvisti sakon laskentapohjan riidanalaisessa päätöksessä sen perusteella, että a) rikkominen oli ”erittäin vakava” i) sen luonteen, ii) sen markkinoihin kohdistuvan vaikutuksen ja iii) kyseisten markkinoiden maantieteellisen laajuuden vuoksi ja että b) KME:n markkinaosuus oli noin kolme kertaa suurempi kuin Outokummun tai Wielandin. Se määritti sakon laskentapohjaksi yhteensä 58,1 miljoonaa euroa, joista KME:n osuus oli 35 miljoonaa euroa ja Outokummun ja Wielandin osuudet 11,55 miljoonaa euroa kumpikin.

108. KME väitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, ettei komissio ollut ottanut rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin huomioon arvioidessaan rikkomisen vakavuutta eikä jakaessaan sakon laskentapohjaa kartellin jäsenten kesken. Komissio perusteli tätä pelkästään sillä, että rikkomisella oli osoitettu olevan vaikutusta markkinoihin mutta että sitä ei voitu yksilöidä, ja sillä, että sakon laskentapohja voidaan pätevästi jakaa markkinaosuuksien mukaisesti. KME väitti lähinnä, että komissiolla on oikeudellinen velvollisuus ottaa huomioon rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin, jos tämä on mitattavissa, että tässä tapauksessa vaikutus on mitattavissa ja että KME:n esittämä ekonometrinen tutkimus osoitti vaikutuksen tilastollisesti merkityksettömäksi. Sakon laskentapohja olisi näin ollen pitänyt vahvistaa asianmukaisten sakkojen asteikon alimmalle tasolle (”erittäin vakavien” rikkomisten osalta sakon minimäärä on 20 miljoonaa euroa).

109. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 63 kohdassa, että ”vaikka komissio ei olisi näyttänyt toteen, että kartellilla oli todellinen vaikutus markkinoihin, ei tällä olisi ollut merkitystä rikkomisen luokitteluun ’erittäin vakavaksi’ ja näin ollen sakon määrään”, ja perusteli tätä vastaavasti valituksenalaisen tuomion 64 ja 65 kohdassa.

110. KME:n unionin tuomioistuimessa esittämät väitteet kohdistuvat etupäässä valituksenalaisen tuomion 66–72 kohtaan sisältyviin toteamuksiin, joissa unionin yleinen tuomioistuin ”toteaa lisäksi katsovansa”, että komissio on osoittanut riittävällä tavalla, että kartellilla on ollut todellinen vaikutus markkinoihin.

111. Komissio väittää, että valitusperuste on tehoton, koska KME ei ole riitauttanut valituksenalaisen tuomion 63 kohtaan sisältyvää keskeistä toteamusta. Vaikka todellista vaikutusta markkinoihin koskevat KME:n väitteet hyväksyttäisiin, tämä ei komission mukaan vaikuttaisi kartellin ”erittäin vakavaan” luonteeseen, eikä valituksenalaista tuomiota voitaisi kumota siltä osin kuin siinä hylättiin ensimmäinen kanneperuste.

112. Pidän näitä perusteluja vakuuttavina, mutta olettamaa, jonka mukaan KME ei ole riitauttanut 63 kohtaan sisältyvää keskeistä toteamusta, ei mielestäni voida välttämättä hyväksyä.

113. On totta, ettei KME ole riitauttanut toteamusta, jonka mukaan komissiolla oli oikeus katsoa rikkominen ”erittäin vakavaksi” pelkästään sen luonteen perusteella. KME huomauttaakin (joskin alaviitteessä), ettei se riitauttanut tätä seikkaa ensimmäisessä oikeusasteessa. Se katsoi pikemminkin väittäneensä, että kartellin vähäinen todellinen vaikutus markkinoihin huomioon ottaen sakon laskentapohja olisi pitänyt vahvistaa ”erittäin vakavasta” rikkomisesta määrättävien sakkojen asteikon alimmalle tasolle – eli suuntaviivojen mukaisesti 20 miljoonaksi euroksi – 58,1 miljoonan euron sijaan. Tässä asiayhteydessä tarkasteltuna KME:n ensimmäinen valitusperuste on nähdäkseni ymmärrettävä siten, että siinä kyseenalaistetaan (vaikkakaan ei niin selvästi kuin olisi ollut toivottavaa) unionin yleisen tuomioistuimen toteamus siitä, että koska todellisella vaikutuksella markkinoihin ei ollut merkitystä rikkomisen luokitteluun ”erittäin vakavaksi”, sillä ei ollut merkitystä myöskään sakon laskentapohjan määrittämiseen.

114. Olen kuitenkin yhtä mieltä siitä, että jos valituksenalaisen tuomion 63–65 kohtaan sisältyvät toteamukset vahvistetaan, sen 66–72 kohdassa esitettyjen toteamusten – menestyksellinenkin – riitauttaminen olisi tuloksetonta. Valituksenalaisen tuomion 66 kohdan johdantolauseesta( ) ilmenee selvästi, että 66–72 kohtaan sisältyvät toteamukset täydensivät niitä perusteluja, joita unionin yleinen tuomioistuin piti riittävinä. Lisäksi on loogista, että jos ”kartellien perusteella on luonnostaan määrättävä ankarimmat sakot” riippumatta niiden todellisesta vaikutuksesta markkinahintoihin ja jos komissio tukeutui sakon laskentapohjaa vahvistaessaan tällaisen vaikutuksen olemassaoloon eikä täsmälliseen laajuuteen, laskentapohjaa ei voida kyseenalaistaa pyrkimällä osoittamaan, että todellinen vaikutus markkinoihin oli vähäinen.

115. Komissio väittää myös, ettei tätä valitusperustetta voida ottaa tutkittavaksi, koska se koskee ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen esittämiä tosiseikkoja koskevia toteamuksia.

116. Tätä väitettä ei voida pitää kaikilta osin vakuuttavana. Useat KME:n esille tuomat seikat – erityisesti valituksen 18–20 ja 22 kohdassa sekä edellä tämän ratkaisuehdotuksen 87 ja 89 kohdassa mainitut – näyttävät todellakin liittyvän tosiseikkoja koskeviin toteamuksiin, mutta toiset taas ovat oikeudellisia perusteita, jotka koskevat valituksenalaisen tuomion väitettyjä puutteita (vaikka nekin olisi voitu muotoilla täsmällisemmin). KME väittää lähinnä, että koska asianosaiset olivat eri mieltä siitä, millaisia päätelmiä käytettävissä olevasta näytöstä voidaan tehdä, unionin yleisen tuomioistuimen ei olisi pitänyt hyväksyä komission tukeutumista olettamuksiin, jotka perustuvat ”aihetodisteisiin, jotka osoittavat kohtuullisen todennäköisesti, että kartelli on vaikuttanut markkinoihin”, vaan sen olisi pitänyt vaatia komissiota ainakin kiistämään hyväksytysti KME:n esittämän vastanäytön. Kuten edellä 113 kohdassa selitin, tämä väite on ymmärrettävä siten, että siinä kyseenalaistetaan unionin yleisen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan todellisella vaikutuksella markkinoihin ei ollut merkitystä ainoastaan rikkomisen luokitteluun ”erittäin vakavaksi” vaan myös sakon laskentapohjan määrittämiseen.

117. En näin ollen hylkäisi ensimmäistä valitusperustetta tehottomana tai jättäisi sitä tutkimatta sillä perusteella, että se koskee ainoastaan tosiseikkoja koskevia toteamuksia.

118. Toisaalta ensimmäistä valitusperustetta ei voida mielestäni hyväksyä siltä osin kuin se koskee oikeuskysymyksiä. Unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 64 kohdassa esittämä toteamus, jonka mukaan kartellin mahdollinen todellinen vaikutus markkinoihin ei ole ratkaiseva tekijä määritettäessä sakkojen suuruutta, saa runsaasti tukea sen mainitsemasta oikeuskäytännöstä.( ) Tällainen vaikutus on ainoastaan yksi monista huomioon otettavista tekijöistä – jotka eivät rajoitu kolmeen suuntaviivoissa lueteltuun. Siltä osin kuin komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä, että kartellilla oli jonkinlainen vaikutus markkinoihin (mitä KME ei ole kiistänyt), se saattoi ottaa tämän tekijän huomioon määrittäessään sakon laskentapohjaa. Siltä osin kuin komissio ei sakon laskentapohjaa määrittäessään täsmentänyt vaikutuksen laajuutta – vaan päinvastoin otti nimenomaisesti lähtökohdaksi sen, ettei vaikutusta voida yksilöidä tarkasti( ) – sitä ei voida moittia siitä, ettei se ole yksilöinyt vaikutuksen laajuutta tarkasti, eikä unionin yleistä tuomioistuinta voida moittia komission lähestymistavan hyväksymisestä.

119. Totean lisäksi, että jos yritykset päättävät esittää väitteidensä tueksi ekonometrisiä tutkimuksia, komission on tietysti otettava tämä näyttö asianmukaisesti huomioon kokonaisarvioinnissaan. Jos komissio ei kuitenkaan hyväksy näyttöä kokonaisuudessaan, sen ei tarvitse esittää ekonometristä vastatutkimusta kumotakseen sen.

120. On vielä selvitettävä, kuten edellä 83 kohdassa totesin, täyttääkö unionin yleisen tuomioistuimen tämän oikeudellisen perusteen osalta suorittama valvonta Euroopan ihmisoikeussopimuksessa ja perusoikeuskirjassa edellytetyt arviointiperusteet.

121. Huomautan tältä osin, ettei KME käsittääkseni edes väitä, ettei näin olisi. Yksikään sen viidennen valitusperusteen yhteydessä lainaamista valituksenalaisen tuomion kohdista ei ole asian kannalta merkityksellisestä tuomion osasta. Tuomion kyseisessä osassa ei myöskään käytetä sentyyppistä sanamuotoa, jota KME erityisesti moittii, nimittäin viittausta komission harkintavaltaan.

122. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli ensimmäistä kanneperustetta nähdäkseni KME:n esittämässä muodossa.

123. KME:n perustelu perustui lähinnä väitteeseen, jonka mukaan komission omat suuntaviivat velvoittivat sen joko mittaamaan kartellin todellista vaikutusta markkinoihin ja vetoamaan mittauksen tulokseen tai pidättymään vetoamasta lainkaan vaikutukseen, joka kartellilla on markkinoihin. Unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli tätä perustelua ja – vaikka pitikin sitä tarpeettomana – tutki sekä komission käytettävissä ollutta näyttöä että KME:n myöhemmin esittämiä ekonometrisiä tutkimuksia sekä katsoi, ettei komissiota voida moittia siitä, että se on viitannut kartellin vaikutukseen markkinoihin ja käyttänyt sitä perusteena vahvistaessaan sakon laskentapohjaa. Vaikka tässä yhteydessä olisi siten voitu tuoda esille muitakin seikkoja – jotka koskevat esimerkiksi mahdollista tarvetta selittää, miksi sakon laskentapohja kokonaisuudessaan oli 58,1 miljoonaa euroa eikä 20 tai 100 miljoonaa euroa – näin ei tapahtunut, ja unionin yleinen tuomioistuin tarkasteli esille tuotuja seikkoja tavalla, joka ei viittaa mitenkään siihen, ettei se olisi käyttänyt täyttä tuomiovaltaansa Euroopan ihmisoikeussopimuksessa edellytetyllä tavalla.

Toinen valitusperuste: markkinoiden koko

Valituksenalaisen tuomion merkitykselliset kohdat

124. Riidanalaisessa päätöksessä komissio oli laskenut merkityksellisten markkinoiden koon sisällyttämällä putkien valmistuksessa käytettävän kuparin hinnan markkinoiden liikevaihtoon. KME väitti ensimmäisessä oikeusasteessa, että näin tehdessään komissio on jättänyt ottamatta huomioon markkinoiden realiteetit. KME:n mukaan putkien ostajat itse määrittävät käytettävän kuparin hinnan, ja tämä hinta, joka edustaa noin kahta kolmasosaa putkien loppuhinnasta, pelkästään vyörytetään ostajille. Markkinoiden todellinen taloudellinen paino rajoittuu jalostusmarginaaliin ja on noin yksi kolmasosa riidanalaisessa päätöksessä käytetystä 288 miljoonan euron markkina-arvosta.

125. Valituksenalaisen tuomion 86–89 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että komissio voi ottaa markkinoiden koon huomioon määrittäessään rikkomisen vakavuutta sakon laskentapohjan vahvistamiseksi mutta että se ei ole tähän velvollinen, että tässä tapauksessa komissio on ottanut markkinoiden koon huomioon, vaikkakin ainoastaan yhtenä useista tekijöistä, ja että näin ollen on tarkistettava, onko komissio toiminut virheellisesti, kun se on ottanut tässä yhteydessä huomioon kuparin hinnan. Unionin yleinen tuomioistuin esitti valituksenalaisen tuomion 91–94 kohdassa seuraavat päätelmät:

”91 – – ettei ole olemassa mitään pätevää syytä siihen, että kyseisten markkinoiden liikevaihto laskettaisiin siten, että tietyt tuotantokustannukset jätetään ottamatta huomioon. Kuten komissio on perustellusti todennut, kaikilla teollisuuden aloilla on sellaisia lopputuotteeseen erottamattomasti liittyviä kustannuksia, joihin valmistaja ei voi vaikuttaa mutta jotka kuitenkin merkitsevät olennaista valmistajan toimintaan vaikuttavaa tekijää ja joita ei näin ollen voida jättää ottamatta huomioon vahvistettaessa sakon laskentapohjaa (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok., s. II-491, 5030 ja 5031 kohta). Se, että kuparin hinta muodostaa huomattavan osan teollisuusputkien loppuhinnasta tai että hinnanvaihteluihin liittyvä vaara on kuparin kohdalla huomattavasti suurempi kuin muiden raaka-aineiden kohdalla, ei horjuta kyseistä päätelmää.

92 Niiltä osin kuin on kyse kantajien sellaisista väitteistä, joilla pyritään osoittamaan, että sen sijaan, että tukeuduttaisiin relevanttien markkinoiden liikevaihtoa koskevaan perusteeseen, olisi sakkojen ehkäisevä päämäärä ja yhdenvertaisen kohtelun periaate huomioon ottaen tarkoituksenmukaisempaa vahvistaa sakkojen määrä asianomaisen alan tuottavuuden tai siihen liittyvän lisäarvon perusteella, on todettava, ettei kyseisillä väitteillä ole merkitystä. Tältä osin on ensinnäkin todettava, että rikkomisen vakavuus määritetään tukeutumalla moniin tekijöihin, joiden osalta komissiolla on harkintavaltaa (yhdistetyt asiat T‑101/05 ja T‑111/05, BASF v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II-4949, 65 kohta), koska pakollisesti huomioon otettavista arviointiperusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa (edellä 64 kohdassa mainittu asia Dalmine v. komissio, tuomion 129 kohta), joten komission eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiana on valita harkintavaltaansa käyttäen yhdenvertaisen kohtelun periaatteesta ja asetuksesta N:o 17 seuraavien rajoitusten mukaisesti ne tekijät ja numeeriset tiedot, jotka se ottaa huomioon pannessaan täytäntöön politiikkaa, jolla varmistetaan EY 81 artiklassa määrättyjen kieltojen noudattaminen.

93 Seuraavaksi on