Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Léger 5 päivänä lokakuuta 2000. - Ajinomoto Co., Inc. ja The NutraSweet Company vastaan Euroopan unionin neuvosto ja Euroopan yhteisöjen komissio. - Muutoksenhaku - Polkumyynti - Normaaliarvo - Viejän kotimarkkinoilla voimassa oleva patentti - Väliaikaisen polkumyyntitullin käyttöönottamisesta annetun asetuksen väitetyn lainvastaisuuden vaikutus lopullisen polkumyyntitullin käyttöönottamisesta annetun asetuksen pätevyyteen. - Yhdistjayt asiat C-76/98 P ja C-77/98 P.



Oikeustapauskokoelma 2001 sivu I-03223



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1. Tämä valitus koskee yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa Ajinomoto ja NutraSweet vastaan neuvosto 18.12.1997 antamaa tuomiota.

Ajinomoto Co. Inc. (jäljempänä Ajinomoto) ja NutraSweet Co. (jäljempänä NutraSweet) vaativat yhteisöjen tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin siinä on hylätty kanteet, jotka ne olivat nostaneet lopullisen polkumyyntitullin käyttöön ottamisesta Japanista ja Amerikan yhdysvalloista peräisin olevan aspartaamin tuonnissa 27 päivänä toukokuuta 1991 annetusta neuvoston asetuksesta (ETY) N:o 1391/91.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

2. Nyt esillä oleviin asioihin sovelletaan polkumyynnillä tai vientituella muista kuin Euroopan talousyhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta 11 päivänä heinäkuuta 1988 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o 2423/88.

3. Tämän asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: "Polkumyyntitullia voidaan soveltaa polkumyynnillä tuotuun tuotteeseen, jonka luovutuksesta vapaaseen liikkeeseen yhteisössä aiheutuu vahinkoa."

4. Saman asetuksen 2 artiklan 2 kohdan mukaan "tuotetta pidetään polkumyynnillä tuotuna, jos sen hinta yhteisöön vietäessä on alhaisempi kuin samankaltaisen tuotteen normaaliarvo".

5. Perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdassa määritellään samankaltaisen tuotteen "normaaliarvo" seuraavasti:

"Tässä asetuksessa normaaliarvolla tarkoitetaan:

a) samankaltaisesta viejä- tai alkuperämaassa kulutukseen tarkoitetusta tuotteesta tavanomaisen liiketoiminnan yhteydessä tosiasiallisesti maksettua tai maksettavaa vertailukelpoista hintaa - -

b) jos samankaltaista tuotetta ei myydä tavanomaisen liiketoiminnan yhteydessä viejä- tai alkuperämaan kotimarkkinoilla tai jos tällainen myynti ei mahdollista asianmukaista vertailua:

i) sellaista samankaltaisen tuotteen verrattavissa olevaa hintaa vietäessä tuote kolmanteen maahan - - , tai

ii) laskennallista arvoa, joka määritetään lisäämällä tuotantokustannukset ja kohtuullinen voittomarginaali - - ."

6. Perusasetuksen 2 artiklan 6 kohdassa säädetään seuraavaa:

"Jos tuotetta ei tuoda suoraan alkuperämaasta, vaan se tuodaan yhteisöön välittäjänä toimivasta maasta, normaaliarvo on samankaltaisesta tuotteesta viejä- tai alkuperämaan kotimarkkinoilla tosiasiallisesti maksettu tai maksettava vertailukelpoinen hinta. Jälkimmäinen peruste voi olla asianmukainen muun muassa silloin, kun tuote kuljetetaan ainoastaan viejämaan läpi tai kun kyseisiä tuotteita ei valmisteta viejämaassa taikka kun kyseisille tuotteille ei ole viejämaassa vertailukelpoisia hintoja."

II Tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet

Oikeudenkäynnin perustana olevat tosiseikat

7. Riidanalainen asetus koski aspartaamia. Aspartaami on sokerin korvike, jota käytetään etupäässä elintarvikkeissa.

8. Aspartaamin keksi vuonna 1965 tutkija, joka työskenteli amerikkalaisessa yhtiössä G. D. Searle & Co:ssa, josta on sittemmin tullut NutraSweet. NutraSweet sai käyttöpatentin aspartaamiin Yhdysvalloissa ja useissa yhteisön jäsenvaltioissa. Patentti oli voimassa Saksassa vuoteen 1986, Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuoteen 1987, muissa yhteisön jäsenvaltioissa vuoteen 1988 ja Yhdysvalloissa vuoteen 1992.

9. NutraSweet oli tutkimuksen aikana eli 1.1.-31.12.1989 Yhdysvaltojen ainoa aspartaamintuottaja. Ajinomoto puolestaan oli Japanin ainoa aspartaamintuottaja. Aspartaamia myytiin vähäisiä määriä suoraan yhteisössä toimiville riippumattomille asiakkaille tai Yhdysvaltoihin sieltä edelleen yhteisöön vietäväksi, mutta muutoin aspartaamin jakelusta yhteisössä huolehti NutraSweetin ja Ajinomoton yhteinen tytäryhtiö eli sveitsiläinen yhtiö NutraSweet AG.

10. Holland Sweetener Company Vofin kantelun johdosta komissio aloitti 3.3.1990 polkumyynnin vastaisen menettelyn Japanista ja Amerikan yhdysvalloista peräisin olevan aspartaamin tuonnin osalta.

11. Komissio asetti 26.11.1990 väliaikaisen polkumyyntitullin riidanalaiselle tuonnille. NutraSweet ja Ajinomoto (jäljempänä valittajat) esittivät huomautuksensa väliaikaisesta asetuksesta 6.12. ja 30.12.1990 päivätyillä kirjeillä.

12. Komissio antoi 22.3.1991 valittajille tiedoksi tärkeimmät tosiseikat ja havainnot, joiden perusteella sen oli tarkoitus esittää neuvostolle lopullisen polkumyyntitullin käyttöönottoa.

13. Neuvosto antoi 27.5.1991 riidanalaisen asetuksen, jolla valittajien harjoittamalle tuonnille asetettiin lopullinen polkumyyntitulli. Tämän asetuksen 2 artiklassa määrättiin väliaikaisten polkumyyntitullien lopullisesta kantamisesta lopullisesti käyttöön otettavien tullien suuruisina.

Riidanalaiset asetukset

14. Valittajien tuottaman aspartaamin polkumyyntimarginaalin laskemiseksi komissio ja neuvosto (jäljempänä toimielimet) vertasivat tuotteen normaaliarvoa hintaan, jolla tuotetta vietiin yhteisöön.

15. Yhdysvalloista peräisin olevan aspartaamin normaaliarvo määritettiin perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdan a alakohdan mukaisesti Yhdysvaltojen markkinoiden todellisten hintojen perusteella.

16. Toimielimet käyttivät Yhdysvaltojen todellisia hintoja myös Japanista peräisin olevan aspartaamin osalta. Neuvosto oli nimittäin todennut, että tuotetta ei tuotu yhteisöön suoraan Japanista, vaan se myytiin NutraSweetille vietäväksi edelleen yhteisön markkinoille. Tämän vuoksi neuvosto määritti Japanista peräisin olevan aspartaamin normaaliarvon perusasetuksen 2 artiklan 6 kohdan mukaisesti viejämaan eli Yhdysvaltojen kotimarkkinoilla tosiasiallisesti maksetun tai maksettavan hinnan perusteella.

17. Lopuksi toimielimet vahvistivat polkumyyntitullien määrän perusasetuksen 13 artiklan 3 kohdan perusteella niin, ettei se vastannut todettua polkumyyntimarginaalia vaan tasoa, jonka katsottiin olevan tarpeen yhteisön teollisuudelle aiheutuneen vahingon poistamiseksi.

Oikeudenkäynti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa

18. Valittajat nostivat 6.9.1991 kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Valittajat vaativat, että riidanalainen asetus on kumottava kokonaisuudessaan, tai toissijaisesti, siltä osin kuin se koskee valittajia.

19. Kanteensa tueksi valittajat vetosivat useisiin kanneperusteisiin, muun muassa seuraaviin neljään kanneperusteeseen: 1) perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdan rikkominen; 2) perusasetuksen 2 artiklan 3 ja 6 kohdan rikkominen; 3) olennaisten menettelymääräysten ja perusasetuksen 7 artiklan 4 kohdan a ja b alakohdan rikkominen ja 4) olennaisten menettelymääräysten sekä perusasetuksen 7 artiklan 4 kohdan b alakohdan ja 8 artiklan 4 kohdan rikkominen.

III Valituksenalainen tuomio

20. Ensimmäisessä kanneperusteessaan valittajat väittivät, että neuvosto oli tehnyt ilmeisen arviointivirheen ja rikkonut perusasetuksen 2 artiklan 3 kohtaa määrittäessään Yhdysvalloista peräisin olleen aspartaamin normaaliarvon Yhdysvaltojen todellisten hintojen perusteella.

Valittajat huomauttivat, että tutkimuksen aikana aspartaamin tuotanto ja myynti oli Yhdysvalloissa suojattu patentilla (joka oli voimassa vuoteen 1992 saakka), kun taas jäsenvaltioiden alueella patenttien voimassaolo oli jo päättynyt (vuonna 1988).

Valittajat katsoivat, että perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitettua asianmukaista vertailua ei näissä olosuhteissa voitu tehdä Yhdysvaltojen markkinoiden hintojen perusteella ja että nämä hinnat eivät olleet seurausta tavanomaisesta liiketoiminnasta. Valittajien mukaan Yhdysvaltojen markkinoilla oli - toisin kuin täydellisesti kilpailluilla yhteisön markkinoilla - vallinnut monopoli aspartaamia suojaavan patentin vuoksi. Markkinoilla, joilla ei ole kilpailua, toimielinten on laskettava polkumyynti laskennallisen arvon perusteella perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdan b alakohdan ii alakohdan mukaisesti.

Valittajat väittivät myös, että riidanalaista asetusta ei ollut perusteltu riittävästi, kun huomioon otettiin EY:n perustamissopimuksen 190 artiklassa (josta on tullut EY 253 artikla) asetetut vaatimukset.

21. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi ensimmäisen kanneperusteen seuraavilla perusteilla:

"126 Perusasetuksen mukaan polkumyyntitullien käyttöön ottamiselle ei vaadita muuta syytä kuin se, että kotimarkkinoiden (tässä tapauksessa Yhdysvaltojen markkinoiden) hintojen ja vientimarkkinoiden (tässä tapauksessa yhteisön markkinoiden) hintojen välillä on vahinkoa aiheuttava ero.

127 Markkinoiden rakennetta tai kilpailun astetta koskevat perusteet eivät sellaisinaan määrää, että on käytettävä laskennallisen normaaliarvon menetelmää eikä todellisiin hintoihin perustuvan normaaliarvon menetelmää, jos todelliset hinnat ovat seurausta markkinavoimien vaikutuksesta. Kuten komissio on asetuksessaan todennut (johdanto-osan 16 kappale, joka on vahvistettu neuvoston asetuksen johdanto-osan 8 kappaleessa), Yhdysvaltojen ja yhteisön markkinoilla on eroa hintojen joustavuudessa, joka on edellytyksenä hintojen muuntelulle, ja jos hintajoustavuuden erot pitäisi ottaa huomioon, polkumyynti ei koskaan olisi rangaistavaa. Koska [valittajat] eivät olleet näyttäneet toteen, että normaaliarvon määrittämisessä käytetyt hinnat eivät olleet seurausta markkinavoimien vaikutuksesta tai että ne eivät kuvastaneet Yhdysvaltojen markkinoiden todellista tilannetta, ei ollut mitään syytä käyttää laskennallista normaaliarvoa Yhdysvaltojen markkinoilla tosiasiallisesti maksettujen hintojen sijasta."

Perustelujen puutteellisuutta koskevasta väitteestä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että riidanalaisissa asetuksissa esitetyt seikat "riittävät siihen, että niille, joita asia koskee, selviää toimenpiteen syyt, jotta ne voivat puolustaa oikeuksiansa, ja että yhteisöjen tuomioistuimet voivat valvoa toimenpiteen laillisuutta".

22. Toisessa kanneperusteessaan Ajinomoto väitti, että toimielimet olivat rikkoneet perusasetuksen 2 artiklan 3 ja 6 kohtaa määrittäessään Japanista peräisin olleen aspartaamin normaaliarvon Yhdysvaltojen todellisten hintojen perusteella.

Ajinomoto väitti, että toimielinten on perusasetuksen 2 artiklan 6 kohdan mukaan määritettävä tuotteen normaaliarvo "vertailukelpoisen hinnan" perusteella. Aspartaamin myyntihinta Yhdysvalloissa ei tässä tapauksessa kuitenkaan ollut "vertailukelpoinen" aspartaamin vientihinnan kanssa, koska NutraSweetillä oli aspartaamiin patentti Yhdysvaltojen markkinoilla. Toimielinten olisi siis pitänyt määrittää Japanista peräisin olleen aspartaamin normaaliarvo alkuperämaan eli Japanin hinnan perusteella.

23. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tältä osin seuraavaa:

"179 - - yhteisön toimielimet ovat määrittäneet normaaliarvon viejämaan kotimarkkinoilla (Yhdysvaltain markkinoilla) maksetun tai maksettavan hinnan perusteella.

180 Kun [Ajinomoto] on ainoastaan väittänyt, ettei tätä hintaa voida käyttää, koska kyseisellä tuotteella oli näillä markkinoilla patentti, se ei ole näyttänyt toteen, ettei tämä hinta ollut vertailukelpoinen (ks. edellä 126-129 kohta).

181 Ne edellytykset, joiden perusteella yhteisön toimielimillä olisi ollut toimivalta käyttää alkuperämaan (tässä tapauksessa Japanin) hintoja, eivät myöskään olleet täyttyneet tässä asiassa - - .

182 Tästä seuraa, että yhteisön toimielimillä on ollut täysi syy määrittää normaaliarvo Yhdysvaltain markkinoilla maksetun tai maksettavan hinnan perusteella."

24. Kolmannessa ja neljännessä kanneperusteessaan valittajat väittivät vielä, että toimielimet olivat rikkoneet perusasetuksen 7 artiklan 4 kohdan a ja b alakohtaa ja loukanneet puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaatetta.

Valittajien mukaan toimielinten on nimittäin toimitettava niille, joita asia koskee, käytettävissä olevat tiedot yhtäältä kantelijan tai kantelijoiden esittämistä väitteistä ja todisteista ja toisaalta esiin tuotujen tosiseikkojen paikkansapitävyydestä ja merkityksellisyydestä sekä huomioon otetuista todisteista. Valittajien mukaan toimielimillä on tällainen velvollisuus jo ennen väliaikaisten polkumyyntitullien käyttöön ottamista. Nyt esillä olevissa asioissa komissio oli kuitenkin laiminlyönyt ilmoittaa valittajille niistä tärkeimmistä tosiseikoista ja havainnoista, joiden perusteella sen oli tarkoitus ottaa käyttöön väliaikaiset polkumyyntitullit.

25. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 87 ja 88 kohdassa todennut seuraavaa:

"87 Vaikka [valittajien] tavoin katsottaisiin, että puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen periaate vaatii, että viejille annetaan tietoja niistä tärkeimmistä tosiseikoista ja havainnoista, joiden perusteella väliaikaiset tullit on tarkoitus ottaa käyttöön, pelkästään se, että näitä oikeuksia ei ole kunnioitettu, ei tee lopullisten tullien käyttöön ottamisesta annettua asetusta virheelliseksi. Tällainen asetus on erillinen suhteessa väliaikaisten tullien käyttöön ottamisesta annettuun asetukseen, vaikka se liittyykin viimeksi mainittuun asetukseen siinä määrin, että lopullisia tulleja koskeva asetus voi tietyissä olosuhteissa korvata väliaikaisista tulleista annettavan asetuksen - - , joten lopullisten tullien käyttöön ottamisesta annetun asetuksen pätevyyttä on arvioitava suhteessa sen antamista koskeviin sääntöihin. Jos lopullisten tullien käyttöön ottamista koskevaa asetusta annettaessa on korjattu väliaikaisten tullien käyttöön ottamista koskevaa asetusta annettaessa tapahtunut virhe, viimeksi mainitun asetuksen lainvastaisuus ei aiheuta lopullisten tullien käyttöön ottamista koskevan asetuksen lainvastaisuutta. Vain jos tätä virhettä ei ole korjattu ja jos lopullisten tullien käyttöön ottamisesta annetussa asetuksessa viitataan väliaikaisen tullin käyttöön ottamisesta annettuun asetukseen, viimeksi mainitun asetuksen lainvastaisuus aiheuttaa myös ensin mainitun asetuksen lainvastaisuuden.

88 Tässä asiassa on näin ollen tutkittava, onko niiden osapuolten, joita asia koskee, puolustautumisoikeuksia kunnioitettu valmisteltaessa lopullisen tullin käyttöön ottamista ja väliaikaisten tullien lopullista kantamista koskevaa riidanalaista asetusta."

26. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jäljempänä päättelyssään todennut, että valittajien puolustautumisoikeuksia oli tosiasiassa kunnioitettu riidanalaisen asetuksen antamismenettelyssä. Sen vuoksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin piti kanneperustetta perusteettomana ja hylkäsi kanteen kokonaisuudessaan.

IV Muutoksenhaku

27. Tällä valituksellaan valittajat vaativat, että yhteisöjen tuomioistuimen on kumottava valituksenalainen tuomio ja ratkaistava asiakysymys. Näin ollen valittajat vaativat, että yhteisöjen tuomioistuimen on kumottava riidanalainen asetus ja velvoitettava neuvosto korvaamaan oikeudenkäyntikulut molemmissa oikeusasteissa.

28. Toimielimet puolestaan vaativat, että valitus on hylättävä ja valittajat on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut tässä oikeusasteessa.

29. Valittajat vetoavat valituksensa tueksi seuraaviin kolmeen yhteiseen valitusperusteeseen:

- perusasetuksen 2 artiklan 3 kohtaa on rikottu,

- perustamissopimuksen 190 artiklaa on rikottu ja

- olennaisia menettelymääräyksiä on rikottu.

30. Ajinomoto vetoaa näiden ohella lisäperusteeseen, joka koskee perusasetuksen 2 artiklan 3 ja 6 kohdan rikkomista.

31. Näitä neljää valitusperustetta käsitellään peräkkäin siinä järjestyksessä, missä ne on esitetty.

Ensimmäinen valitusperuste: perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdan rikkominen

Valittajien väitteet ja niiden perustelut

32. Valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut perusasetuksen 2 artiklan 3 kohtaa katsoessaan, että toimielimillä oli ollut täysi syy määrittää Yhdysvalloista peräisin olleen aspartaamin normaaliarvo Yhdysvaltojen markkinoiden todellisten hintojen perusteella.

33. Valittajat tähdentävät, että perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdassa vaaditaan, että todellisten hintojen ja yhteisöön suuntautuvassa viennissä noudatettavien hintojen on oltava keskenään "vertailukelpoisia".

Tämän säännöksen mukaan normaaliarvo saadaan määrittää todellisten hintojen perusteella vain, jos nämä ovat riittävän "vertailukelpoisia" yhteisöön suuntautuvassa viennissä noudatettavien hintojen kanssa. "Hintojen vertailukelpoisuutta" arvioidessaan toimielinten on otettava huomioon kaikki tekijät, jotka vaikuttavat hintojen muodostumiseen viejän kotimaan markkinoilla, ja erityisesti markkinoiden rakenne sekä immateriaalioikeudellisen suojan olemassaolo.

Jos patentti suojaa tuotteen myyntiä pelkästään viejän kotimaan markkinoilla (mutta ei yhteisön markkinoilla), todelliset hinnat ja yhteisöön suuntautuvassa viennissä noudatettavat hinnat eivät enää ole 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla riittävän "vertailukelpoisia". Siinä tapauksessa toimielimet eivät enää voi käyttää perusteena todellisia hintoja, vaan niiden on määritettävä tuotteen normaaliarvo laskennallisen arvon perusteella perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdan b alakohdan ii alakohdan mukaisesti.

34. Valittajien mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi on nyt esillä olevissa asioissa kuitenkin perustunut perusasetuksen virheelliseen tulkintaan.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisessa tuomiossaan nimittäin katsonut, ettei se, että on olemassa patentti, joka suojaa tuotteen myyntiä viejän kotimaan markkinoilla, voi missään tapauksessa vaikuttaa perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuun "hintojen vertailukelpoisuuteen".

Valittajat myöntävät, ettei valituksenalaisessa tuomiossa ole nimenomaisesti käsitelty 2 artiklan 3 kohdassa käytettyjen ilmaisujen "vertailukelpoinen hinta" ja "asianmukainen vertailu" tulkintaa. Valittajat kuitenkin päättelevät deduktiivisesti, että on pakko katsoa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan patentti ei kuulu niihin tekijöihin, jotka voisivat vaikuttaa "hintojen vertailukelpoisuuteen".

35. Oman perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdan osalta omaksumansa tulkinnan tueksi valittajat vetoavat useisiin seikkoihin eli kyseisen säännöksen sanamuotoon ja erityisesti ilmaisuun "vertailukelpoinen hinta", perusasetuksen rakenteeseen, yhteisön polkumyynnin vastaisen lainsäädännön tavoitteisiin, tullitariffeja ja kauppaa koskevaan yleissopimukseen ja tullitariffeja ja kauppaa koskevan yleissopimuksen 6 artiklan soveltamisesta tehtyyn sopimukseen, Yhdysvaltojen oikeuteen ja immateriaalioikeuteen.

Asian arviointi

36. Valittajat ovat ensimmäisen valitusperusteensa tueksi esittäneet varsinaisesti kaksi väitettä. Valittajat väittävät, että

a) ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että viejän kotimaan markkinoilla voimassa oleva patentti ei voi missään tapauksessa vaikuttaa perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuun "hintojen vertailukelpoisuuteen", ja että

b) perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdassa säädetään, että jos todelliset hinnat eivät ole riittävän "vertailukelpoisia" yhteisöön suuntautuvassa viennissä noudatettavien hintojen kanssa, normaaliarvo on määritettävä laskennallisen arvon perusteella 2 artiklan 3 kohdan b alakohdan ii alakohdan mukaisesti.

37. Mielestäni molemmat väitteet perustuvat kuitenkin valituksenalaisen tuomion ja perusasetuksen virheelliseen tulkintaan.

38. On ensinnäkin todettava, ettei valituksenalaisessa tuomiossa ole vastoin valittajien väitteitä täysin suljettu pois sitä mahdollisuutta, etteikö kotimaan markkinoilla voimassa oleva patentti voisi vaikuttaa siihen, minkä menetelmän mukaisesti normaaliarvo on määritettävä.

Valituksenalaisen tuomion 127 kohdasta ilmenee selvästi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tyytynyt tutkimaan valittajien väitettä, jonka mukaan "markkinoilla, joilla ei ole kilpailua, yhteisön toimielinten on laskettava polkumyynti laskennallisen arvon perusteella".

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut tältä osin seuraavaa: "Markkinoiden rakennetta tai kilpailun astetta koskevat perusteet eivät sellaisinaan määrää, että on käytettävä laskennallisen normaaliarvon menetelmää - - ", edellyttäen, että "todelliset hinnat ovat seurausta markkinavoimien vaikutuksesta".

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin ollen vaatinut, että valittajien on näytettävä määrätty seikka toteen. Se on pyytänyt valittajia näyttämään toteen, että Yhdysvaltojen markkinoiden hintojen ei NutraSweetillä olevan patentin johdosta voitu enää katsoa olevan "seurausta markkinavoimien vaikutuksesta" eli seurausta tavanomaisesta tarjonnan ja kysynnän vuorovaikutuksesta. Valittajat eivät kuitenkaan näyttäneet tätä seikkaa toteen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin nimittäin hylkäsi valittajien väitteen seuraavasta syystä:

"Koska [valittajat] eivät olleet näyttäneet toteen, että normaaliarvon määrittämisessä käytetyt hinnat eivät olleet seurausta markkinavoimien vaikutuksesta tai että ne eivät kuvastaneet Yhdysvaltojen markkinoiden todellista tilannetta, ei ollut mitään syytä käyttää laskennallista normaaliarvoa Yhdysvaltojen markkinoilla tosiasiallisesti maksettujen hintojen sijasta."

Toisin kuin valittajat väittävät, väitteen hylkääminen ei merkinnyt, että olisi todettu, ettei viejämaan kotimarkkinoilla voimassa oleva patentti voi missään tapauksessa vaikuttaa siihen, miten toimielinten on määritettävä normaaliarvo. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on päinvastoin todennut, että patentilla voisi olla tällainen vaikutus, jos olisi näytetty toteen, että todelliset hinnat eivät patentin olemassaolon vuoksi enää ole "seurausta markkinavoimien vaikutuksesta".

39. Toiseksi on muistutettava, että perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdassa mainitaan kolme erillistä normaaliarvon määritysmenetelmää.

Ensimmäisen menetelmän mukaan normaaliarvo on määritettävä käyttäen perusteena todellista hintaa eli "samankaltaisesta viejä- tai alkuperämaassa kulutukseen tarkoitetusta tuotteesta tavanomaisen liiketoiminnan yhteydessä tosiasiallisesti maksettua tai maksettavaa vertailukelpoista hintaa" (2 artiklan 3 kohdan a alakohta).

Toisen menetelmän mukaan normaaliarvo on laskettava käyttäen perusteena "samankaltaisen tuotteen verrattavissa olevaa hintaa vietäessä tuote kolmanteen maahan" (2 artiklan 3 kohdan b alakohdan i alakohta).

Kolmannen menetelmän mukaan toimielinten on määritettävä normaaliarvo "laskennallisen arvon" perusteella (2 artiklan 3 kohdan b alakohdan ii alakohta).

40. Perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdan b alakohdassa täsmennetään, että toimielinten on käytettävä kahta viimeksi mainittua menetelmää, jos "samankaltaista tuotetta ei myydä tavanomaisen liiketoiminnan yhteydessä" tai jos "tällainen myynti ei mahdollista asianmukaista vertailua".

41. Yhteisöjen tuomioistuin ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ovat tältä osin noudattaneet vakiintuneesti seuraavaa kantaa:

"Perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdan a alakohdan sanamuodon ja rakenteen mukaan normaaliarvon määrittämisessä on ensisijaisesti käytettävä tavanomaisen liiketoiminnan yhteydessä tosiasiallisesti maksettua tai maksettavaa hintaa - - Perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdan b alakohdasta nimittäin ilmenee, että tästä periaatteesta voidaan poiketa vain, jos samankaltaista tuotetta ei myydä lainkaan tavanomaisen liiketoiminnan yhteydessä tai jos tällainen myynti ei mahdollista asianmukaista vertailua."

Yhteisöjen tuomioistuin ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ovat todenneet myös seuraavaa:

"Tavanomaisen liiketoiminnan käsite liittyy itse myyntiin erillään tarkasteltuna. Käsitteellä pyritään siihen, että normaaliarvoa määritettäessä tavanomaisena liiketoimintana ei pidetä sellaisia tilanteita, joissa myynti kotimaan markkinoille ei tapahdu tavanomaisin liiketaloudellisin edellytyksin, erityisesti tilanteet, joissa tuotteen myyntihinta alittaa tuotantokustannukset tai joissa liiketoimet ovat tapahtuneet yrityskumppanien tai sellaisten osapuolten välillä, jotka ovat sopineet tasoitusjärjestelystä."

Ne ovat lisäksi todenneet, että "vaatimus, jonka mukaan kotimaan myynnin on mahdollistettava asianmukainen vertailu, liittyy siihen kysymykseen, onko tämä myynti niin edustavaa, että sitä voidaan käyttää normaaliarvon määrityksen perustana. Kotimaan markkinoilla tehdyissä liiketoimissa on nimittäin oltava kyse ostajien normaalista käyttäytymisestä ja liiketointen on perustuttava normaaliin hinnanmuodostukseen".

42. Tästä oikeuskäytännöstä ilmenee, että perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdan b alakohdassa mainitut kaksi vaihtoehtoa ovat tyhjentäviä. Toimielimet voivat poiketa periaatteesta, jonka mukaan normaaliarvo on määritettävä todellisen hinnan perusteella, vain, jos "samankaltaista tuotetta ei myydä tavanomaisen liiketoiminnan yhteydessä" tai jos "tällainen myynti ei mahdollista asianmukaista vertailua".

43. Jotta valitus voisi menestyä, valittajien on näytettävä toteen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen kieltäytyessään katsomasta, että riidanalainen tilanne kuului jommankumman perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdan b alakohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisalaan.

44. Valittajat eivät nyt esillä olevissa asioissa kuitenkaan vetoa kumpaankaan näistä kahdesta mahdollisuudesta. Ne eivät ole nyt vireillä olevan menettelyn missään vaiheessa väittäneet, että NutraSweetillä aspartaamiin olevan patentin johdosta aspartaamin myynti Yhdysvaltojen markkinoilla ei tapahtunut "tavanomaisen liiketoiminnan yhteydessä" tai että myynti ei mahdollistanut "asianmukaista vertailua".

Valittajat sitä vastoin väittävät, että perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdassa säädetään edellä mainittujen kahden poikkeuksen lisäksi "hintojen vertailukelpoisuutta" koskevasta edellytyksestä. Valittajat katsovat, että toimielinten on käytettävä laskennallista arvoa, jos todelliset hinnat eivät ole "vertailukelpoisia" yhteisöön suuntautuvassa viennissä noudatettavien hintojen kanssa. Valittajat lisäävät siten 2 artiklan 3 kohtaan poikkeuksen, josta siinä ei säädetä.

45. Yhteisöjen tuomioistuin joutuu tällaisten väitteiden edessä tekemään mielestäni erityislaatuisen valinnan. Yhteisöjen tuomioistuin voi päättää, että ensimmäinen valitusperuste hylätään pelkästään edellä esiin tuotujen periaatteiden perusteella. Toisaalta se voi myös päättää tulkita valitusperustetta siten, että sillä on tarkoitus näyttää toteen, että sellaisen patentin olemassaolo, jolla suojellaan tuotteen myyntiä viejämaan kotimarkkinoilla, kuuluu jommankumman perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdan b alakohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisalaan.

46. Olisin taipuvainen ehdottamaan yhteisöjen tuomioistuimelle, että se noudattaa ensimmäistä vaihtoehtoa.

Olen nimittäin sitä mieltä, että toisin kuin EY 234 artiklassa, jossa määrätään tuomioistuinten välisestä yhteistyöstä ja jonka perusteella yhteisöjen tuomioistuimella voi siten olla toimivaltaa päätellä, mikä on ennakkoratkaisupyynnön todellinen kohde, EY:n perustamissopimuksen 168 a artiklassa (josta on tullut EY 225 artikla) ja EY:n tuomioistuimen perussäännön 51 artiklassa ei anneta yhteisöjen tuomioistuimelle toimivaltaa korjata valituksen mahdollisia puutteita muun muassa korvaamalla valittajan väite jollakin muulla väitteellä.

Totean lisäksi, että valittajat ovat nyt esillä olevassa asiassa muotoilleet väitteensä täysin tietoisina asiaan liittyvistä seikoista, koska neuvosto on vastineessaan muistuttanut periaatteista, jotka on ilmaistu perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdassa ja yhteisöjen tuomioistuimen edellä mainitussa asiassa Goldstar vastaan neuvosto antamassa tuomiossa.

47. Siltä varalta, että yhteisöjen tuomioistuin päättää, ettei se voi noudattaa tätä ratkaisua, ehdotan toissijaisesti, että se katsoisi, ettei riidanalainen tilanne kuulu perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdan b alakohdan soveltamisalaan.

48. Taloudelliselta kannalta katsottuna "polkumyynti" on perinteisesti määritelty "hintasyrjinnäksi kansallisten markkinoiden välillä".

Taloustieteilijät katsovat tältä osin yleensä, että kolmen edellytyksen on täytyttävä, jotta kysymys voisi olla tällaisesta syrjinnästä. Edellytykset ovat seuraavat: 1) polkumyynnin harjoittajalla on tietty taloudellinen valta - monopoli tai oligopoli - markkinoilla, joilla hinnat ovat korkeat; 2) kyseessä olevat eri markkinat ovat "erotettavissa toisistaan" ja 3) markkinoiden hintajoustot poikkeavat toisistaan.

Beseler ja Williams ovat teoksessaan Anti-Dumping and Anti-Subsidy Law selvittäneet näitä kolmea edellytystä seuraavasti:

"Taloustieteilijät määrittelevät polkumyynnin perinteisesti pelkäksi hintasyrjinnäksi kansallisten markkinoiden välillä - - . Hintasyrjinnän välttämätön edellytys on, että tuotteen kokonaismarkkinat voidaan jakaa kahteen tai useampaan osamarkkinaan ja että vähintään yksi näistä osamarkkinoista on eristetty muista. Lisäksi edellytetään, että myyjällä on oltava tietynasteinen monopoli yhdellä tai useammalla eristetyllä osamarkkinalla. Näissä olosuhteissa hintasyrjintä on kannattavaa, jos erillisillä osamarkkinoilla on erilainen kysynnän hintajousto, jolloin tuotteesta voidaan periä korkeampaa hintaa osamarkkinoilla, joilla kysynnän hintajousto on pienempi."

49. Tästä seuraa, että puhtaasti taloudelliselta kannalta katsottuna sitä, että viejän kotimaan markkinoilla vallitsee monopoli, ja sitä, että hintajousto on erilainen kotimaan markkinoilla ja vientimarkkinoilla, pidetään hintasyrjintään luonteenomaisesti liittyvinä tekijöinä. Näin ollen minun on vaikea ymmärtää, miten tällaisen monopolin olemassaolo ja tällaisen hintajoustoeron olemassaolo voisivat oikeudelliselta kannalta riittää syyksi todellisiin hintoihin perustuvan normaaliarvon määritysmenetelmän syrjäyttämiselle.

50. Toimielimet ovat sitä paitsi noudattaneet samanlaista päättelyä säädöskäytännössään. Ne ovat katsoneet, ettei se, että kotimaan markkinoilla on monopoli tai ettei niillä ole kilpailua, estä niitä laskemasta polkumyyntiä todellisten hintojen perusteella.

Toimielimet ovat joissakin polkumyynnin vastaisissa menettelyissä siten määrittäneet tuotteen normaaliarvon todellisten hintojen perusteella, vaikka kilpailua oli viejämaan kotimarkkinoilla rajoitettu viranomaisten hintavalvontajärjestelmällä. Niin sanotussa neuvostoliittolaisten pakastinten tapauksessa komissio jopa totesi, että se

"ei katso, että ilmaisu tavanomaisen liiketoiminnan yhteydessä edellyttää täydellisen kilpailun olemassaoloa, ja että se on sitä mieltä, että silloinkin, kun esimerkiksi kartelli, monopoli tai vähimmäishintajärjestelmä rajoittavat kilpailua, myyntihintojen voidaan katsoa muodostuvan tavanomaisen liiketoiminnan yhteydessä edellyttäen, että niitä sovelletaan yleisesti kaikkiin todellisiin tai mahdollisiin asiakkaisiin ja että ne kattavat kaikki tuotantokustannukset".

51. Kuten tieteellisessä kirjallisuudessakin on aiheellisesti korostettu, komission päättely kyseisissä tapauksissa on looginen seuraus siitä, miten polkumyynti on taloudellisesti käsitetty.

52. On myös toinen syy, jonka vuoksi olen sitä mieltä, ettei sen perusteella, että viejän kotimaan markkinoilla on voimassa patentti, voida poiketa perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdan a alakohdassa asetetusta periaatteesta.

53. Kuten edellä on todettu, 2 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaan toimielimet saavat määrittää normaaliarvon todellisen hinnan perusteella vain, jos kotimaan markkinoiden myynti mahdollistaa "asianmukaisen vertailun".

Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tämä vaatimus koskee sitä, onko kotimaan myynti niin edustavaa, että sitä voidaan käyttää perusteena normaaliarvoa määritettäessä. Vaatimuksella pyritään varmistamaan, että kotimaan markkinoilla toteutetuissa liiketoimissa on kyse "ostajien normaalista käyttäytymisestä" ja että liiketoimet perustuvat "normaaliin hinnanmuodostukseen" eli tarjonnan ja kysynnän normaaliin vuorovaikutukseen.

54. Mielestäni silloinkin, kun kilpailu kotimaan markkinoilla on rajoittunut patentin vuoksi, kotimaan myynnissä on pääsääntöisesti edelleen kyse "ostajien normaalista käyttäytymisestä" ja se perustuu "normaaliin hinnanmuodostukseen".

Vaikka patentin haltija olisi monopoliasemassa, se määrittää kuitenkin edelleen hintansa oman myyntistrategiansa mukaisesti. Se voi siten päättää periä korkeita hintoja, jos se haluaa maksimoida keksintönsä tuoton nopeasti tai myydä tuotettaan ylellisyystavarana. Se voi myös päinvastoin päättää, että se perii monopolistaan huolimatta suhteellisen matalia hintoja, jos se haluaa päästä nopeasti markkinoille tai saada laajemman asiakaskunnan.

On kuitenkin ennen kaikkea todettava, että patentin haltija edelleen pysyy tietyssä määrin normaalien markkinavoimien eli tarjonnan ja kysynnän lain alaisena. Hintojaan määritellessään sen on otettava huomioon esimerkiksi se, onko sen tuotteelle kysyntää, aiheuttavatko korvaavat tuotteet kilpailua ja miten käyttäytyvät ostajat, jotka voivat hyväksyä tai hylätä käytettyjen hintojen tason tai jopa siirtyä muihin tuotteisiin pitäessään ehdotettua hintaa liian korkeana.

55. Näissä olosuhteissa se, että patentti suojaa tuotteen myyntiä viejän kotimaan markkinoilla, ei mielestäni sellaisenaan ole riittävä syy katsoa, että kotimaan myynti ei mahdollista perusasetuksen 2 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitettua "asianmukaista vertailua".

56. Tämän vuoksi ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää ensimmäisen valitusperusteen perusteettomana.

Toinen valitusperuste: perustamissopimuksen 190 artiklan rikkominen

57. Toisessa valitusperusteessaan valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut perustamissopimuksen 190 artiklaa.

Valittajat arvostelevat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on valituksenalaisen tuomion 130-133 kohdassa katsonut, että riidanalaista asetusta on perusteltu riittävästi, vaikka neuvosto ei ollutkaan tuonut esiin niitä syitä, joiden vuoksi Yhdysvaltojen markkinoiden todelliset hinnat olivat "vertailukelpoisia" yhteisöön suuntautuneessa viennissä noudatettujen hintojen kanssa.

58. On muistutettava, että EY:n tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan mukaan valitus voi koskea ainoastaan oikeuskysymystä. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan valituksessa on mainittava oikeudelliset perusteet ja väitteet, jotka tukevat vaatimuksia, joita valittaja esittää yhteisöjen tuomioistuimessa. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneessa oikeuskäytännössä on todettu seuraavaa:

"Näistä määräyksistä seuraa, että valituksessa on ilmoitettava täsmällisesti sekä se, miltä osin tuomion kumoamista vaaditaan, että ne oikeudelliset perusteet ja perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota tämän vaatimuksen tueksi."

Yhteisöjen tuomioistuin on asiassa Bergaderm ja Goupil vastaan komissio 4.7.2000 antamassaan tuomiossa todennut seuraavaa:

"Tätä edellytystä ei täytä valitus, jossa vain toistetaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa jo esitetyt perusteet ja väitteet, ilman että valitukseen edes sisältyisi perusteluja, joiden tarkoituksena olisi erityisesti osoittaa valituksenalaiseen tuomioon sisältyvä oikeudellinen virhe. Tällaisella valituksella tosiasiassa pyritään ainoastaan siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitetty kanne tutkitaan uudelleen, mikä ei kuulu yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaan."

59. Nyt esillä olevissa asioissa valittajat kuitenkin tyytyvät toistamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittämiään väitteitä osoittamatta tarkkaan, mikä oikeudellinen virhe valituksenalaisessa tuomiossa on.

Valittajat ovat nimittäin väittäneet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, että "koska vastaaja ei ole ilmoittanut, mistä syystä se katsoo, että patenttisuojaan perustuvia hintoja voidaan verrata yhteisöön tapahtuvassa viennissä käytettyihin hintoihin, se on - - rikkonut perusteluvelvollisuuttaan (perustamissopimuksen 190 artikla)".

Nyt käsiteltävänä olevan valitusperusteen mukaan valittajat katsovat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehneen oikeudellisen virheen, koska se, että "neuvosto ei ole esittänyt mitään asiassa merkityksellisiä syitä päätelmälle, jonka mukaan Yhdysvalloissa käytetyt aspartaamin hinnat olivat Yhdysvalloissa voimassa olleesta patentista huolimatta vertailukelpoisia yhteisön hintojen kanssa, merkitsee, että [perustamissopimuksen] 190 artiklaa on rikottu - - ".

60. Koska valittajat pyrkivät pelkästään saamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esitetyt väitteensä uudelleen tutkituiksi, toinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta, koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat selvästi.

Kolmas valitusperuste: olennaisten menettelymääräysten rikkominen

Valittajien väitteet ja niiden perustelut

61. Kolmannessa valitusperusteessaan valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut olennaisia menettelymääräyksiä.

Valittajat arvostelevat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on valituksenalaisen tuomion 87 kohdassa katsonut, että vaikka puolustautumisoikeuksia olisikin saatettu loukata väliaikaisen asetuksen antamismenettelyssä, kyseinen virhe ei vaikuta kuitenkaan lopullisen asetuksen pätevyyteen, jos se on korjattu lopullisen asetuksen antamismenettelyssä.

62. Valittajat muistuttavat, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen on yhteisön oikeuden perustavanlaatuinen periaate. Valittajat katsovat, että tämän periaatteen mukaan komission on ennen väliaikaisen asetuksen antamista ilmoitettava niille, joita asia koskee, niistä tärkeimmistä tosiseikoista ja havainnoista, joiden perusteella sen on tarkoitus ottaa käyttöön väliaikaiset polkumyyntitullit.

63. Valittajien mukaan se, että tämä velvollisuus on laiminlyöty väliaikaisen asetuksen antamismenettelyssä, vaikuttaa peruuttamattomasti väliaikaisten tullien lopullisen kantamisen lainmukaisuuteen, toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut.

64. Valittajat esittävät kantansa tueksi varsinaisesti kaksi väitettä.

Valittajat väittävät ensinnäkin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomionsa 87 kohdassa mainitsemalla oikeuskäytännöllä ei ole asiassa merkitystä. Oikeuskäytäntö koskee väliaikaisesta asetuksesta nostetun kumoamiskanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä eikä puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen loukkaamista, mistä on kysymys nyt esillä olevissa asioissa.

Toiseksi valittajat väittävät, että perusasetuksen 12 artiklan 2 kohdan a alakohdasta ilmenee, että väliaikaiset polkumyyntitullit voidaan kantaa lopullisesti vain, jos ne ovat olemassa. Väliaikaisten tullien lopullisesta kantamisesta voidaan nimittäin määrätä vain, jos komissio on aikaisemmin asettanut väliaikaiset tullit. Valittajien mukaan minkä tahansa väliaikaista asetusta rasittavan lainvastaisuuden on näin ollen väistämättä merkittävä, että väliaikaisten tullien lopullinen kantaminen on lainvastaista.

Asian arviointi

65. Valittajat väittävät varsinaisesti, että väliaikaisen asetuksen antamismenettelyssä tapahtunut puolustautumisoikeuksien loukkaaminen väistämättä johtaa siihen, että väliaikaisten polkumyyntitullien lopullinen kantaminen on lainvastaista.

66. Mielestäni yhteisöjen tuomioistuin on jo yhdistetyissä asioissa Neotype Techmashexport vastaan komissio ja neuvosto 11.7.1990 antamassaan tuomiossa ottanut kantaa tämäntyyppisiin väitteisiin.

Kyseisessä tapauksessa Neotype vaati uudelleentarkastelumenettelyn jälkeen tehtyjen väliaikaisen asetuksen ja lopullisen asetuksen kumoamista. Kantajan mielestä väliaikainen asetus oli lainvastainen, koska komissio oli 1) ilmoittanut sille tutkinnan uudelleen aloittamisesta hyvin myöhään ja 2) antanut väliaikaisen asetuksen ajankohtana, johon mennessä valittajan huomautuksia ei järkevästi ajateltuna ollut voitu tutkia. Neotype vaati, että väliaikaisten polkumyyntitullien lopullista kantamista koskevan lopullisen asetuksen säännös oli kumottava, koska väliaikainen asetus oli lainvastainen.

67. Yhteisöjen tuomioistuin totesi tämän kanneperusteen osalta seuraavaa:

"Neotype väittää - - , että väliaikaisen polkumyyntitullin vakuutena olleiden määrien lopullinen kantaminen, josta on säädetty lopullisen asetuksen 2 artiklassa, on lainvastaista, koska väliaikainen asetus oli mitätön eikä sitä siis ole voitu vahvistaa lopullisella asetuksella.

Tältä osin on aluksi todettava, että väliaikaisen asetuksen mahdollinen lainvastaisuus voi vaikuttaa väliaikaisen polkumyyntitullin kantamista koskevan lopullisen asetuksen lainmukaisuuteen vain siinä määrin kuin kyseinen lainvastaisuus heijastuu lopullisessa asetuksessa.

On todettava, että niihin kanneperusteisiin, joihin Neotype on vedonnut väliaikaisen asetuksen osalta, ei voida vedota lopullisen asetuksen osalta. Neotypen ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan väliaikainen asetus on lainvastainen kuulemismenettelyssä tapahtuneen sääntöjenvastaisuuden johdosta, ei vaikuta väliaikaisen tullin lopulliseen kantamiseen. Se, ettei Neotypelle ollut ajoissa ilmoitettu väliaikaisen tullin käyttöön ottamisesta, ei voi heijastua tämän tullin lopullisessa kantamisessa, koska Neotypellä on ollut mahdollisuus esittää väitteensä ennen lopullisen asetuksen antamista."

68. Yhteisöjen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa Neotype Techmashexport vastaan komissio ja neuvosto antamasta tuomiosta ilmenee selvästi, että väliaikaisen asetuksen mahdollinen lainvastaisuus vaikuttaa väliaikaisten tullien lopullisen kantamisen lainmukaisuuteen vain, jos lainvastaisuus heijastuu lopullisessa asetuksessa.

69. Katson vastoin valittajien kantaa, että yhteisöjen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa Neotype Techmashexport vastaan komissio ja neuvosto antamassa tuomiossa kehittämiä periaatteita voidaan sellaisenaan soveltaa nyt esillä olevaan asiaan.

Valittajat nimittäin katsovat yhdistettyjen asioiden Neotype Techmashexport vastaan komissio ja neuvosto kantajan tavoin, että väliaikainen asetus on lainvastainen, koska niiden puolustautumisoikeuksia on loukattu asetuksen antamismenettelyssä. Valittajat väittävät aivan kuten yhdistettyjen asioiden Neotype Techmashexport vastaan komissio ja neuvosto kantaja, että väliaikaisen asetuksen lainvastaisuus merkitsee väistämättä, että väliaikaisten polkumyyntitullien lopullinen kantaminen on lainvastaista. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut aivan kuten yhteisöjen tuomioistuin yhdistetyissä asioissa Neotype Techmashexport vastaan komissio ja neuvosto antamassaan tuomiossa, että valittajilla oli ollut mahdollisuus esittää väitteensä ennen lopullisen asetuksen antamista.

70. Katson, että kun otetaan huomioon yhdistetyissä asioissa Neotype Techmashexport vastaan komissio ja neuvosto annettu tuomio, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tehnyt oikeudellista virhettä katsoessaan, että valittajien puolustautumisoikeuksiin väliaikaisen asetuksen antamismenettelyssä mahdollisesti kohdistunut loukkaus vaikuttaa lopullisen asetuksen lainmukaisuuteen vain, jos kyseinen lainvastaisuus heijastuu lopullisessa asetuksessa.

71. Tämän vuoksi ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää kolmannen valitusperusteen perusteettomana.

Neljäs valitusperuste: perusasetuksen 2 artiklan 3 ja 6 kohdan rikkominen

72. Ajinomoto väittää lopuksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut perusasetuksen 2 artiklan 3 ja 6 kohtaa katsoessaan, että toimielimillä oli täysi syy määrittää Japanista peräisin olleen aspartaamin normaaliarvo Yhdysvaltojen markkinoiden hintojen perusteella.

73. Valittaja ei kuitenkaan esitä väitteensä tueksi mitään perusteluja. Se tyytyy toteamaan, että ensimmäisen valitusperusteen yhteydessä esitetyistä syistä Yhdysvaltojen markkinoiden hintoja ei olisi saanut käyttää perusteena laskettaessa Japanista peräisin olleen aspartaamin normaaliarvoa.

74. Tämän vuoksi pyydän yhteisöjen tuomioistuinta ottamaan huomioon edellä 36-56 kohdassa esitetyt huomiot.

75. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin hylkää valituksen kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut

76. Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan ja 118 artiklan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska valittajat ovat hävinneet asian, ne on toimielinten vaatimuksen mukaisesti velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Ratkaisuehdotus

77. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin

1) hylkää valituksen ja

2) velvoittaa valittajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut tässä oikeusasteessa.