128.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Audiencia Provincial de Barcelonalle (Espanja) seuraavasti: — Rahoitusjärjestelmän käytön estämisestä rahanpesutarkoituksiin sekä terrorismin rahoitukseen 26.10.2005 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2005/60/EY 11 artiklan 1 kohdan poikkeuksesta huolimatta sen 7 ja 13 artiklassa jäsenvaltioiden edellytetään varmistavan, että direktiivin soveltamisalaan kuuluvat yksiköt soveltavat tilanteissa, joissa on kyse asiakkaista, jotka nekin kuuluvat direktiivin soveltamisalaan, i) 8 artiklassa ja 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja tavanomaisia asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä, kun ne epäilevät 7 artiklan c alakohdassa tarkoitettua rahanpesua tai terrorismin rahoittamista, ja ii) 13 artiklassa tarkoitettuja tehostettuja asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä niissä tilanteissa, joista säädetään samaisessa artiklassa. — Direktiivin 2005/60 7 artiklan c alakohdassa tarkoitettu rahanpesua tai terrorismin rahoittamista koskeva epäily herää erityisesti silloin, kun jotkin todennettavat perusteet osoittavat, että tiettyyn asiakkaaseen liittyy nyt tai tulevaisuudessa rahanpesun tai terrorismin rahoittamisen riski, kun otetaan huomioon asiakkaan ja hänen liiketoimiensa yksittäiset olosuhteet (jotka liittyvät muun muassa hänen tili(e)nsä käyttöön ja hallinnointiin). Direktiivin 11 artiklan 1 kohdassa ei tehdä poikkeusta 7 artiklan c alakohtaan. Direktiivin 7 artiklan c alakohdassa säädetään, että asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä on toteutettava aina, kun rahanpesua ja terrorismin rahoittamista on syytä epäillä, poikkeuksista, vapautuksista tai vähimmäismääristä huolimatta ja siten siitä riippumatta, onko asiakas direktiivin soveltamisalaan kuuluva yksikkö. Kun tällainen epäilys herää, jäsenvaltio ei näin ollen voi sallia tai vaatia, että toteutetaan yksinkertaistettuja asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä. — Se, että asiakas on itse direktiivin 2005/60 soveltamisalaan kuuluva yksikkö, ei tarkoita sitä, ettei jäsenvaltion pidä edellyttää kyseisen direktiivin 13 artiklassa tarkoitettujen tehostettujen asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevien toimenpiteiden soveltamista kyseiseen asiakkaaseen, jos direktiivissä 2005/60 ja muussa unionin oikeudessa jo annetuista takeista riippumatta on olemassa kyseisessä artiklassa säädetty suurempi rahanpesun tai terrorismin rahoituksen riski. Direktiivin 11 artiklassa poiketaan tavanomaisista asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevista toimenpiteistä ainoastaan tilanteissa, joissa riski on pienempi. Siinä ei viitata 13 artiklaan, joten se ei vaikuta suuremman riskin yhteydessä edellytettyihin asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskeviin toimenpiteisiin. — Siinäkin tapauksessa, että jäsenvaltiot ovat saattaneet direktiivin 2005/60 7, 11 ja 13 artiklan asianmukaisesti osaksi kansallista lainsäädäntöä, direktiivin 5 artiklassa niiden sallitaan antaa tai pitää voimassa ankarampia säännöksiä, joilla pyritään rahanpesun ja terrorismin rahoittamisen estämisen tehostamiseen ja vahvistetaan, että direktiivillä 2005/60 toteutetaan vain vähimmäistason yhdenmukaistaminen. Direktiivin 2005/60 5 artiklan soveltamisala ei rajoitu sen II luvun (”Asiakkaan tuntemisvelvollisuus”) säännöksiin. Jäsenvaltio voi näin ollen säätää, että luottolaitoksen on sovellettava asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevia toimenpiteitä maksulaitokseen silloinkin, kun 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut edellytykset täyttyvät, ja myös muissa kuin 7 ja 13 artiklassa luetelluissa tilanteissa, kun se on perusteltua ja muuten unionin oikeuden mukaista. — Direktiivin 2005/60 5 artiklassa annettua vapautta käyttäessään jäsenvaltioiden on kuitenkin käytettävä toimivaltaansa siten, että ne ottavat huomioon unionin oikeuden ja etenkin perussopimuksissa taatut perusvapaudet. Kun unionin oikeutta ei ole kokonaan yhdenmukaistettu (kuten käsiteltävässä tapauksessa), kansallinen lainsäädäntö, jolla rajoitetaan perusvapauksia, voi olla oikeutettu siksi, että se perustuu yleistä etua koskevaan pakottavaan syyhyn, jos kyseinen kansallinen lainsäädäntö on omiaan takaamaan sillä tavoitellun päämäärän toteutumisen ja jos sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi. — Arvioitaessa kansallisen lainsäädännön oikeasuhteisuutta on määriteltävä jäsenvaltion tavoittelema suojan taso suhteessa todettuun rahanpesun ja terrorismin rahoituksen riskin vakavuuteen. Jäsenvaltiot voivat asettaa unionin lainsäätäjän asettamaa suojan tasoa korkeamman suojan tason, määrittää muita (suuren) riskin tilanteita sekä sallia muiden asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevien toimenpiteiden toteuttamisen tai vaatia sitä. Jäsenvaltioiden on taattava, että tehostetut asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevat toimenpiteet perustuvat tiettyyn asiakkaaseen, liikesuhteeseen, tiliin, tuotteeseen tai liiketoimeen liittyvän rahanpesuriskin tai terrorismin rahoitusriskin olemassaolon ja suuruuden arviointiin. Toimenpiteiden valinnassa (sekä jäsenvaltioiden että tilanteen mukaan direktiivin soveltamisalaan kuuluvien yksikköjen) on arvioitava, missä määrin havaittua riskiä hallitaan jo ja mikä on muilla toimenpiteillä, jotka perustuvat esimerkiksi direktiiviin 2005/60, maksupalveluista sisämarkkinoilla 13.11.2007 annettuun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviin 2007/64/EY ja muuhun unionin (tai kansalliseen) lainsäädäntöön, jo taatun suojan haluttu taso. Kansallisen lainsäädännön oikeasuhteisuus määräytyy myös sen perusteella, missä määrin siinä säädetyillä asiakkaan tuntemisvelvollisuutta koskevilla toimenpiteillä puututaan muihin unionin oikeudessa suojattuihin oikeuksiin ja intresseihin, kuten henkilötietojen suojaan (Euroopan unionin perusoikeuskirjan 8 artikla) ja samoilla markkinoilla toimivien yksikköjen vapaan kilpailun periaatteeseen. Kansallisen lainsäädännön oikeasuhteisuus riippuu myös siitä, onko olemassa vaihtoehtoisia ja vähemmän rajoittavia keinoja, joilla saavutetaan sama suojan taso. — Direktiivin 2005/60 soveltamisalaan kuuluvat yksiköt eivät voi estää toimivaltaisia viranomaisia hoitamasta asiamukaisesti niille direktiivin 2007/64 21 artiklan nojalla kuuluvaa valvontatehtävää, jolla ne varmistavat, että maksulaitokset noudattavat viimeksi mainitun direktiivin II osaston (”Maksupalveluntarjoajat”) säännöksiä. Vaikka nämä viranomaiset voivat tämän direktiivin nojalla asiaankuuluvissa olosuhteissa perua asiamiesten, sivukonttorin tai varsinaisen maksulaitoksen rekisteröinnin, tämän valtuuden ohella ovat olemassa direktiivissä 2005/60 säädetyt ehkäisevät toimenpiteet, joita direktiivin soveltamisalaan kuuluvat yksiköt voivat toteuttaa, ja toimivaltaisille viranomaisille kuuluvat valvontavaltuudet. — Direktiivissä 2005/60 ei välttämättä estetä sellaista kansallista lainsäädäntöä, jossa direktiivin soveltamisalaan kuuluvan yksikön edellytetään perustellussa tapauksessa hankkivan tietoja asiakkaansa asiakkaista tai valtuutetaan se tähän. Tällaisen kansallisen lainsäädännön on kuitenkin oltava yhteensopiva kyseisen jäsenvaltion unionin oikeuden mukaisten muiden velvollisuuksien kanssa, jotka perustuvat muun muassa yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 24.10.1995 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 95/46/EY ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 8 artiklan ja 52 artiklan 1 kohdan vaatimuksiin.