ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
EMOTR:n tuesta maaseudun kehittämiseen annetun asetuksen N:o 1257/1999 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 817/2004 71 artiklan 2 kohtaa on, kun otetaan huomioon asetuksen N:o 1257/1999, sellaisena kuin se on muutettuna neuvoston asetuksella N:o 1783/2003, ja asetuksen N:o 817/2004 tavoite, suhteellisuusperiaate ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 17 ja 52 artikla, tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan tuensaajan, jolle on myönnetty tukea vastineeksi monivuotisista maatalouden ympäristösitoumuksistaan, on palautettava kaikki jo maksettu tuki sillä perusteella, ettei tuensaaja ole esittänyt tämän tuen maksamista koskevaa vuotuista hakemusta sitoumustensa viisivuotiskauden viimeiseltä vuodelta, kun yhtäältä tällä viisivuotiskaudella on korvattu aiempi sen vuoksi, että tuensaajan tilan pinta-ala on laajentunut, ja toisaalta tuensaaja ei ole lakannut noudattamasta tilan ennen tätä laajenemista ilmoitetun pinta-alan hyödyntämiseen liittyviä velvollisuuksiaan. Kyseisen tilan pinta-alan merkittävän laajentumisen ja uuden viisivuotisen sitoumuskauden alkamisen johdosta tuensaaja on nimittäin velvollinen noudattamaan sen kuluessa kaikkia tästä johtuvia velvollisuuksia koko laajentuneen pinta-alan osalta viiden vuoden ajan. Kyseisten edellytysten noudattamatta jättäminen tekee tukien myöntämisestä ja säilyttämisestä perusteetonta ja vie niiltä oikeusperustan ja tämä koskee tukia kokonaisuudessaan.

(ks. 38, 46 ja 57 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että onnenpelialaa koskevan rajoittavan kansallisen lainsäädännön oikeasuhteisuuden tutkinnassa on otettava kyseisen lainsäädännön tavoitteen, sellaisena kuin se oli lainsäädännön antamisajankohtana, lisäksi huomioon sen antamisen jälkeen arvioitavat mainitun lainsäädännön vaikutukset.

Unionin tuomioistuimen 30.4.2014 antamasta tuomiosta Pfleger ym., C-390/12, ilmenee nimittäin, että SEUT 56 artikla on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jos kyseinen lainsäädäntö ei vastaa todellisuudessa tavoitteeseen vähentää pelimahdollisuuksia tai torjua näihin peleihin liittyvää rikollisuutta johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla. Ilmaisun ”johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla” käyttämisestä seuraa, että kyseisellä lainsäädännöllä on vastattava tarpeeseen vähentää pelimahdollisuuksia ja torjua näihin peleihin liittyvää rikollisuutta sen antamisajankohdan lisäksi myös tämän jälkeen. Lisäksi on mainittava, että kansallisen tuomioistuimen on oikeasuhteisuusharkinnan yhteydessä tarkasteltava erityisesti luvan saaneiden toimijoiden liiketoimintapolitiikan kehittymistä sekä onnenpeleihin liittyvän rikollisen ja vilpillisen toiminnan tilaa pääasian tosiseikkojen tapahtumisaikana. Tästä seuraa, että on katsottava, että kansallisen tuomioistuimen lähestymistavan on oltava oikeasuhteisuuden tutkinnassa staattisen sijasta dynaaminen siinä mielessä, että sen on otettava huomioon olosuhteiden kehittyminen mainitun lainsäädännön antamisen jälkeen.

(ks. 33–37 kohta ja tuomiolauselma)
Työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta unionin alueella annetun asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan edellytykseksi sille, että Luxemburgin ulkopuolella asuvat opiskelijat voivat saada korkeakouluopintoihin myönnettävää valtion taloudellista tukea, asetetaan se, että ainakin toinen heidän vanhemmistaan on työskennellyt kyseisessä jäsenvaltiossa yhtäjaksoisesti vähintään viiden vuoden ajan tukihakemuksen jättämisajankohtana, mutta jossa ei säädetä tällaisesta edellytyksestä kyseisen jäsenvaltion alueella asuvien opiskelijoiden osalta, ja jonka tavoitteena on lisätä korkeakoulututkinnon suorittaneiden osuutta maassa asuvista henkilöistä.

Tällainen asuinpaikkaan perustuva erottelu saattaa koitua pikemminkin muiden jäsenvaltioiden kansalaisten vahingoksi, koska henkilöt, jotka eivät asu asianomaisessa jäsenvaltiossa, ovat useimmiten muiden valtioiden kansalaisia, ja se on siis sellaista kansallisuuteen perustuvaa välillistä syrjintää, joka voitaisiin hyväksyä ainoastaan, jos se on objektiivisesti oikeutettua. Sosiaalinen tavoite, jolla pyritään turvaamaan jäsenvaltion alueella asuvan väestön korkea koulutustaso, on unionin tasolla tunnustettu yleisen edun mukainen tavoite. Edellytys, jonka mukaan vanhemman, joka on rajatyöntekijä, on ollut työskenneltävä keskeytyksittä vähintään tietty aika kyseisessä jäsenvaltiossa, on asianmukainen ja tarpeellinen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi. Vaikuttaa nimittäin oikeutetulta, että tuen maksava jäsenvaltio haluaa varmistua, että rajatyöntekijällä on todellakin integroitumista koskeva yhteys kyseisen jäsenvaltion yhteiskuntaan, vaatimalla, että tällä on siihen riittävä side, voidakseen välttää ”opintorahaturismin” ilmaantumisen. Kyseinen edellytys on omiaan osoittamaan sen, että kyseisillä työntekijöillä on tällainen side ja että opiskelijan voidaan kohtuullisen todennäköisesti olettaa palaavan kyseiseen jäsenvaltioon opintojensa päätyttyä. Kyseinen edellytys ylittää kuitenkin sen, mikä on tarpeen hyväksyttävän tavoitteen saavuttamiseksi, koska sen mukaan ei ole mahdollista, että toimivaltaiset viranomaiset myöntäisivät kyseisen tuen silloin, kun vanhemmat ovat kyseisen hakemuksen jättämistä edeltäneen ajanjakson aikana muutamia lyhyitä keskeytyksiä lukuun ottamatta työskennelleet kyseisessä jäsenvaltiossa huomattavan pitkän ajanjakson ajan, sillä tällaiset keskeytykset eivät ole omiaan rikkomaan taloudellisen tuen hakijan ja kyseisen jäsenvaltion välistä sidettä.

(ks. 43–47, 57, 58, 69 ja 70 kohta sekä tuomiolauselma)
Kiinteistön lahjoittamisen pätemättömäksi julistamista lahjanantajan oikeustoimikelpoisuuden puuttumisen vuoksi ja lahjansaajan omistusoikeutta koskevan kiinteistörekisterimerkinnän poistamista koskeva kanne kuuluu tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 1215/2012 aineelliseen soveltamisalaan. On nimittäin niin, että vaikka tämän asetuksen 1 artiklan 2 kohdan a alakohdassa suljetaan sen soveltamisalan ulkopuolelle muun muassa luonnollisten henkilöiden oikeudellinen asema, oikeuskelpoisuus ja oikeustoimikelpoisuus, lahjanantajan oikeustoimikelpoisuuden määrittäminen ei nyt käsiteltävän kaltaisessa asiassa kuitenkaan ole lahjan oikeudellista pätevyyttä koskevan kanteen pääasiallinen kohde vaan ainoastaan esikysymys.

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 1215/2012 säännöksiä on tulkittava siten, että kanne kiinteistöä koskevan lahjasopimuksen pätemättömäksi julistamiseksi lahjanantajan oikeustoimikelpoisuuden puuttumisen vuoksi ei kuulu mainitun asetuksen 24 artiklan 1 alakohdassa säädettyyn sen jäsenvaltion, jossa kyseinen kiinteistö sijaitsee, yksinomaiseen toimivaltaan vaan kyseisen asetuksen 7 artiklan 1 alakohdan a alakohdassa säädettyyn erityiseen toimivaltaan.

Sen jäsenvaltion, jossa kiinteistö sijaitsee, tuomioistuimen toimivaltaisuuteen ei nimittäin riitä, että kanne koskee esineoikeutta kiinteään omaisuuteen tai liittyy kiinteistöön. On päinvastoin tarpeen, että kanne perustuu esineoikeuteen eikä velvoiteoikeuteen. Näin ollen sillä, että sopimus, jonka pätemättömäksi julistamista on vaadittu, liittyy kiinteään omaisuuteen, ei ole sen pätevyyden arvioinnin kannalta mitään merkitystä, koska sillä, että sopimuksen aineellisena kohteena on kiinteä omaisuus, on tässä yhteydessä vain toissijainen merkitys. Toimivalta kiinteää omaisuutta koskevan lahjasopimuksen pätemättömäksi julistamista koskevan asian käsittelemiseksi voidaan kuitenkin perustaa asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan a alakohtaan. Tämän säännöksen mukaan sopimusta koskevat oikeusriidat voidaan nimittäin käsitellä sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä kanteen perusteena oleva velvoite eli velvoite, joka vastaa kantajan kanteen perusteena olevaa sopimuksesta johtuvaa oikeutta, on täytetty tai täytettävä.

(ks. 34, 36, 38, 39 ja 43 kohta sekä tuomiolauselma)
Unionin oikeus, erityisesti julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara‑ ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18 45 artiklan 2 kohta, ei ole esteenä sille, että kansallisella säännöstöllä velvoitetaan hankintaviranomainen arvioimaan suhteellisuusperiaatetta soveltaen, onko tarjoaja, joka on syyllistynyt vakavaan ammatilliseen virheeseen, tosiasiallisesti suljettava pois julkisia hankintoja koskevasta menettelystä.

Direktiivin 2004/18 45 artiklan 2 kohdan tavoitteena ei näet ole siinä mainittujen poissulkemisperusteiden yhdenmukainen soveltaminen unionissa, koska jäsenvaltioilla on oikeus olla ollenkaan soveltamatta näitä poissulkemisperusteita tai sisällyttää ne kansalliseen lainsäädäntöön tiukkuudella, joka voi vaihdella tapauskohtaisesti aina sen mukaan, minkälaisia oikeudellisia, taloudellisia taikka sosiaalisia syitä kansallisella tasolla pidetään tärkeinä. Jäsenvaltioilla on tällöin oikeus keventää kyseisessä säännöksessä säädettyjä perusteita tai tehdä niistä joustavampia. Tässä yhteydessä on todettava sellaisen kansallisen lainsäädännön osalta, jossa velvoitetaan hankintaviranomainen, joka on todennut tarjoajan syyllistyneen vakavaan ammatilliseen virheeseen, arvioimaan suhteellisuusperiaatetta soveltaen, onko kyseinen tarjoaja todella suljettava pois hankintamenettelystä, että kyseinen oikeasuhteisuuden arviointi tekee direktiivin 2004/18 45 artiklan 2 kohdan d alakohdassa säädetyn poissulkemisperusteen soveltamisesta joustavampaa. Lisäksi kyseisen direktiivin johdanto-osan toisesta perustelukappaleesta käy ilmi, että julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyissä on yleisesti sovellettava suhteellisuusperiaatetta.

(ks. 29 ja 31–33 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Valtiontuen käsite, sellaisena kuin se määritellään EUT‑sopimuksessa, on oikeudellinen ja sitä on tulkittava objektiivisten seikkojen perusteella. Tämän takia unionin tuomioistuinten on lähtökohtaisesti valvottava kokonaisvaltaisesti sitä, kuuluuko jokin toimenpide SEUT 107 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, ottaen huomioon niiden käsiteltävänä olevaan asiaan liittyvät konkreettiset seikat samoin kuin sen, onko komission arvio tekninen tai monitahoinen.

Tuomioistuinvalvonta on kuitenkin rajoitettua siltä osin kuin on kyse siitä, kuuluuko toimenpide SEUT 107 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, jos komission tekemät arviot ovat luonteeltaan teknisiä tai monitahoisia.

Tässä yhteydessä on niin, että kun komission on sen selvittämiseksi, kuuluuko toimenpide SEUT 107 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, sovellettava asiantunteva yksityinen markkinataloussijoittaja ‑arviointiperustetta, tämän arviointiperusteen soveltaminen edellyttää yleensä komissiolta monitahoista taloudellista arviointia.

On nimittäin todettava, että vaikka unionin tuomioistuinten ei pidäkään korvata komission taloudellista arviointia omalla arvioinnillaan, niiden on erityisesti paitsi tutkittava esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus myös tarkistettava, ovatko nämä todisteet kaikki ne merkitykselliset seikat, jotka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty.

(ks. 87–89 ja 91 kohta)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteeseen I, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1214/2007, sisältyvää yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että videomultiplekseriksi kutsutun kaltainen tavara on luokiteltava tämän nimikkeistön nimikkeeseen 8521, jollei kansallisen tuomioistuimen käytettävissään olevien kaikkien tosiseikkojen perusteella suorittamasta arvioinnista muuta johdu.

Yhdistetyn nimikkeistön nimikkeiden 8517, 8521, 8531 ja 8543 itse sanamuodosta ja niihin liittyvistä selittävistä huomautuksista käy nimittäin ilmi, että asianomaisen tavaran toiminto on ratkaiseva tavaran luokittelemiseksi johonkin näistä nimikkeistä.

Yhdistetyn nimikkeistön XVI jakson, johon tämän nimikkeistön nimikkeet 8517, 8521 ja 8531 kuuluvat, 3 huomautuksessa todetaan lisäksi, että ”koneet, jotka on tarkoitettu suorittamaan kahta tai useampaa toisiaan täydentävää tai vaihtoehtoista toimintoa, luokitellaan yhdistelmän pääasiallisen toiminnon suorittavan osan tai koneen mukaisesti”.

Tässä yhteydessä videomultiplekserin pääasiallinen toiminto on sen objektiivisesti todettavien ominaispiirteiden ja ominaisuuksien sekä käyttötarkoituksen perusteella videosignaalien tallentaminen ja toistaminen turva- ja valvontajärjestelmässä. Videomultiplekserin suorittamat muut toiminnot eli hälytys‑ ja verkkotoiminnot ovat ainoastaan liitännäistoimintoja, joiden tarkoituksena on parantaa sen järjestelmän toimintaa, jonka osaksi videomultiplekseri on liitetty.

Viimein on niin, ettei videomultiplekseriä voida pitää yhdistetyn nimikkeistön XVI jakson 2 huomautuksessa tarkoitettuna ”koneen osana”.

Jotta tavara voitaisiin luokitella ”osaksi”, ei tältä osin ole riittävää osoittaa, ettei kone voisi ilman kyseistä tavaraa vastata niihin tarpeisiin, joita varten se on tarkoitettu. On vielä osoitettava, että kyseessä olevan koneen mekaaninen tai sähköinen toiminta riippuu mainitusta tavarasta.

Vaikka videomultiplekseri on suljetun virtapiirin videovalvontajärjestelmän osa, tässä järjestelmässä käytetyt ilmaisimet voivat täyttää toimintonsa ilman videomultiplekseriä. Näiden laitteiden mekaaninen tai sähköinen toiminta ei myöskään riipu videomultiplekseristä.

(ks. 47, 53, 55, 56, 62–65 ja 72 kohta sekä tuomiolauselma)
Teollis- ja tekijänoikeuksien noudattamisen varmistamisesta annetun direktiivin 2004/48 13 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se estää henkilöä, jonka immateriaalioikeutta on loukattu ja joka vaatii korvausta sille aiheutuneesta aineellisesta vahingosta, jonka määrä on laskettu kyseisen artiklan 1 kohdan toisen alakohdan b alakohdan mukaisesti niiden rojaltien tai maksujen määrän perusteella, jotka oikeudenloukkaajan olisi pitänyt sille maksaa, jos oikeudenloukkaaja olisi pyytänyt siltä lupaa käyttää kyseistä immateriaalioikeutta, vaatimasta korvausta myös sille aiheutuneesta aineettomasta vahingosta, sellaisena kuin siitä säädetään mainitun artiklan 1 kohdan toisen alakohdan a alakohdassa.

Kun otetaan huomioon direktiivin 2004/48 tavoitteet, kyseisen direktiivin 13 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, että siinä vahvistetaan periaate, jonka mukaan immateriaalioikeuden haltijalle maksettavan vahingonkorvauksen määrän laskennalla on pyrittävä varmistamaan, että kyseinen oikeudenhaltija saa korvauksen koko siitä vahingosta, joka hänelle on koitunut tosiasiallisesti, sisällyttämällä kyseiseen vahinkoon myös mahdollisesti aiheutunut aineeton vahinko. Suoritettavan vahingonkorvauksen määrän vahvistaminen kiinteänä määränä pelkkien hypoteettisten rojaltien perusteella kattaa kuitenkin ainoastaan kyseessä olevalle immateriaalioikeuden haltijalle aiheutuneen aineellisen vahingon, joten jotta koko vahinko voidaan korvata, kyseisen oikeudenhaltijan on voitava vaatia näin lasketun vahingonkorvauksen lisäksi myös korvausta hänelle mahdollisesti koituneesta aineettomasta vahingosta.

(ks. 25–27 kohta ja tuomiolauselma)
79

Kaikilla edellä esitetyillä perusteilla toiseen ja kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2004/83 12 artiklan 2 kohdan c alakohtaa ja 12 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että sellaiset teot, joilla osallistutaan terroristiryhmän toimintaan, kuten ne, joista pääasian vastapuoli on tuomittu, voivat olla pakolaisaseman myöntämättä jättämisen peruste, vaikka ei ole osoitettu, että kyseinen henkilö on tehnyt, yrittänyt tehdä tai uhannut tehdä terroriteon. Kun tarkastellaan tapauskohtaisesti tosiseikkoja, joiden nojalla voidaan arvioida, onko vakavaa aihetta epäillä, että henkilö on syyllistynyt Yhdistyneiden kansakuntien tarkoitusperien ja periaatteiden vastaisiin tekoihin, yllyttänyt tällaisiin tekoihin tai muulla tavoin osallistunut niihin, sillä seikalla, että jäsenvaltion tuomioistuimet ovat tuominneet tämän henkilön osallistumisesta terroristiryhmän toimintaan, on erityinen merkitys, samoin kuin sillä seikalla, että mainittu henkilö oli tämän ryhmän johtava jäsen, eikä ole välttämätöntä osoittaa, että tämä sama henkilö on itse yllyttänyt terroritekoihin tai osallistunut niihin muulla tavoin.
108

Lisäksi on todettava erityisesti vuodelta 2009 syntyneistä voitoista, jotka DB Netz on siirtänyt DB AG:lle, että Saksan liittotasavalta on kiistänyt perusteeltaan väitteen siitä, että DB AG:lle siirretyt voitot olisivat olleet peräisin infrastruktuurin käyttömaksuista, vetoamalla siihen, että DB Netzin toimintakertomuksen mukaan nämä varat olivat pääasiallisesti peräisin kiinteän omaisuuden myynnistä syntyneiden rahastojen purkamisesta. Komissio ei kuitenkaan ole millään tavoin kyseenalaistanut tätä selitystä, vaan se on ainoastaan todennut, ettei Saksan liittotasavalta ole kiistänyt muita puheena olevia tilanteita.
43

Todettakoon direktiivillä 2004/80 käyttöön otetusta järjestelmästä, että sen 1 artiklassa, joka sisältyy korvauksen saamista rajatylittävissä tilanteissa koskevaan direktiivin I lukuun, säädetään, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että jos tahallinen väkivaltarikos on tehty muussa jäsenvaltiossa kuin korvauksen hakijan asuinvaltiossa, hakijalla on oikeus tehdä hakemus asuinvaltionsa viranomaiselle tai muulle elimelle. Direktiivin 2 artiklassa, joka niin ikään sisältyy I lukuun ja jonka otsikko on ”Vastuu korvauksen maksamisesta”, säädetään, että korvauksen maksaa sen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen, jonka alueella rikos on tehty.
Uuselintarvikkeista ja elintarvikkeiden uusista ainesosista 27.1.1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 258/97, sellaisena kuin se on muutettuna 18.6.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 596/2009, 1 artiklan 2 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että ilmaisu ”uusi perusmolekyylirakenne” viittaa elintarvikkeisiin tai elintarvikkeiden ainesosiin, joita ei ole käytetty ihmisravintona Euroopan unionin alueella ennen 15.5.1997.
6

Asetuksen N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 (EYVL 1995, L 303, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 29.6.2005 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1041/2005 (EUVL 2005, L 172, s. 4; jäljempänä täytäntöönpanoasetus), 15 säännön, jonka otsikko on ”Väiteilmoitus”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Väiteilmoituksessa on oltava – – b) selkeä yksilöinti aikaisemmasta tavaramerkistä tai aikaisemmasta oikeudesta, johon väite perustuu: i) jos väite perustuu aikaisempaan tavaramerkkiin asetuksen [N:o 40/94] 8 artiklan 2 kohdan a tai b alakohdassa[, jonka sanamuoto on sama kuin asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 2 kohdan a ja b alakohdan sanamuoto] tarkoitetulla tavalla tai jos väite perustuu asetuksen [N:o 40/94] 8 artiklan 3 kohtaan[, jonka sanamuoto on sama kuin asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 3 kohdan sanamuoto], maininta aikaisemman tavaramerkin hakemusnumerosta tai rekisterinumerosta, maininta siitä onko aikaisempi merkki rekisteröity tai rekisteröintihakemus sekä maininta jäsenvaltioista, tarvittaessa mukaan luettuina Benelux-maat, joissa tai joita varten aikaisempi tavaramerkki on suojattu, tai tarvittaessa maininta siitä, että se on EU-tavaramerkki; – – e) aikaisemman tavaramerkin kuvaus sellaisena kuin se on rekisteröity tai hakemuksessa; jos aikaisempi tavaramerkki on värillinen, kuvauksen on oltava värillinen; – –”
88

Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava seuraavasti: — SEUT 21 artiklaa ja direktiiviä 2004/38 on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kolmannen valtion kansalaiselle, joka on sellaisen unionin kansalaisuuden omaavan alaikäisen lapsen vanhempi, joka on muun jäsenvaltion kuin vastaanottavan jäsenvaltion kansalainen, joka on hänen huollettavanaan ja joka asuu hänen kanssaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa, on automaattisesti kieltäydyttävä myöntämästä oleskelulupaa pelkästään siitä syystä, että hänellä on rikosrekisteri. — SEUT 20 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä kyseiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kolmannen valtion kansalaiselle, joka on unionin kansalaisuuden omaavien alaikäisten lasten vanhempi ja yksinhuoltaja, on automaattisesti kieltäydyttävä myöntämästä oleskelulupaa pelkästään siitä syystä, että hänellä on rikosrekisteri, kun kyseisestä kieltäytymisestä seuraa, että näiden lasten on lähdettävä unionin alueelta.
77

Vaikka parlamentille on SEUT 218 artiklan 10 kohdan nojalla tiedotettava kaikissa kyseisissä menettelyn vaiheissa, se, että sen osallistuminen yksinomaan YUTP:n alaan kuuluvien sopimusten neuvottelemiseen ja tekemiseen on nimenomaisesti suljettu pois, merkitsee sitä, ettei kyseinen tiedottamisvaatimus ulotu vaiheisiin, jotka kuuluvat neuvoston sisäisen valmisteluprosessin alaan. Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 86 kohdassa, vaatimus parlamentille tiedottamisesta ei kuitenkaan voi rajoittua ainoastaan tämän tuomion edellisessä kohdassa tarkoitettuihin menettelyn vaiheisiin, vaan se ulottuu myös neuvotteluissa saavutettuihin välituloksiin. Tältä osin on todettava, että – kuten parlamentti on esittänyt – tämä tiedottamisvaatimus edellytti sitä, että neuvosto toimittaa sille neuvotteluista vastaavan ulkosuhdeneuvoston laatimien sopimusluonnoksen tekstin ja päätösluonnoksen tekstin siltä osin kuin kyseisten luonnosten tekstit on toimitettu Tansanian viranomaisille sopimuksen tekemistä varten.
8

Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus on sisällytetty unionin oikeuteen Schengenin säännöstön sisällyttämisestä osaksi Euroopan unionia tehdyllä pöytäkirjalla (N:o 2), joka on liitetty EU-sopimukseen, sellaisena kuin se oli ennen Lissabonin sopimusta, ja EY:n perustamissopimukseen Amsterdamin sopimuksella (EYVL 1997, C 340, s. 93); pöytäkirjan mukaan kyseinen yleissopimus kuuluu ”Schengenin säännöstöön”, sellaisena kuin se määritellään kyseisen pöytäkirjan liitteessä. Pöytäkirjassa annettiin 13 jäsenvaltiolle lupa toteuttaa tiiviimpää yhteistyötä keskenään Schengenin säännöstön soveltamisalalla.
101

Edellä esitetyn perusteella viidenteen ja kuudenteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 säännöksiä on tulkittava siten, että tarkasteltaessa sitä, onko kuluttajalta, joka ei täytä velvollisuuksiaan, vaadittu korvaus kyseisen direktiivin liitteessä olevan 1 kohdan e alakohdassa tarkoitetulla tavalla suhteettoman suuri, on arvioitava kaikkien sitä koskevien, asianomaisessa sopimuksessa olevien sopimusehtojen kumulatiivista vaikutusta riippumatta siitä, vaatiiko velkoja tosiasiassa kaikkien näiden ehtojen täysimääräistä täyttämistä, ja että kansallisten tuomioistuimien on mainitun direktiivin 6 artiklan 1 kohdan nojalla tehtävä tarvittaessa kaikki tiettyjen sopimusehtojen kohtuuttomuuden toteamisesta johtuvat päätelmät jättämällä soveltamatta niistä kaikkia niitä, joiden on katsottu olevan kohtuuttomia, sen varmistamiseksi, etteivät ne sido kuluttajaa.
Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 24 artiklaa sekä sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna 9.12.2010 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 1244/2010, 4 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka nojalla evätään tietyt asetuksen N:o 883/2004 70 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut ”erityisiin maksuihin perustumattomat rahaetuudet”, jotka ovat samalla direktiivin 2004/83 24 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja ”sosiaaliavustuksia”, muiden jäsenvaltioiden kansalaisilta, jotka ovat kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kaltaisessa tilanteessa.