ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
14

Saman direktiivin 25 artiklan, jonka otsikko on ”Muutoksenhaku‑ ja vireillepano‑oikeus”, sanamuoto on seuraava: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansallisen oikeusjärjestelmän mukaisesti siihen yleisöön kuuluvilla, jota asia koskee, on mahdollisuus saattaa tuomioistuimessa tai muussa laillisesti perustetussa riippumattomassa ja puolueettomassa elimessä 24 artiklan säännösten soveltamisalaan kuuluvien päätösten, toimien tai laiminlyöntien asiasisällön taikka niihin liittyvien menettelyjen laillisuus uudelleen tutkittavaksi, jos yksi seuraavista edellytyksistä täyttyy: a) asia koskee riittävästi kyseessä olevaa yleisöä; b) kyseessä oleva yleisö väittää oikeuttaan heikennettävän, jos jäsenvaltion hallintolainkäyttöä koskevassa säännöstössä edellytetään tällaista ennakkoehtoa; 2. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, missä vaiheessa muita päätöksiä, toimia tai laiminlyöntejä vastaan voidaan esittää huomautuksia. 3. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, mikä muodostaa riittävän edun tai oikeuden heikentämisen, tavoitteenaan antaa yleisölle, jota asia koskee, laaja muutoksenhaku‑ ja vireillepano‑oikeus. Kaikkien kansallisen lainsäädännön vaatimukset täyttävien ympäristönsuojelua edistävien valtioista riippumattomien järjestöjen edun katsotaan olevan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla riittävä. Niillä katsotaan myös olevan oikeuksia, joita on mahdollista heikentää 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla. 4. Edellä oleva 1, 2 ja 3 kohta ei estä mahdollisuutta, että hallintoviranomainen alustavasti tutkii asian, eivätkä ne vaikuta vaatimukseen, jonka mukaan hallinnolliset muutoksenhakumenettelyt on saatettava loppuun ennen kuin asia saatetaan tuomioistuimessa tutkittavaksi, silloin kun kansallisessa lainsäädännössä on tällainen vaatimus. Kyseisen menettelyn on oltava oikeudenmukainen, tasapuolinen ja nopea, eikä se saa olla niin kallis, että se olisi esteenä menettelyyn osallistumiselle. 5. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että yleisön saatavilla on käytännön tietoja mahdollisuudesta turvautua hallinnollisiin ja tuomioistuimessa tapahtuviin muutoksenhakumenettelyihin.”
10

Direktiivin 2014/24 58 artiklassa, jonka otsikko on ”Valintaperusteet”, säädetään seuraavaa: ”1. Valintaperusteet voivat liittyä a) kelpoisuuteen harjoittaa ammattitoimintaa; b) taloudelliseen ja rahoitukselliseen tilanteeseen; c) tekniseen ja ammatilliseen pätevyyteen. Hankintaviranomaiset voivat asettaa talouden toimijoille osallistumisvaatimuksiksi ainoastaan 2, 3 ja 4 kohdassa tarkoitettuja perusteita. Niiden on rajoitettava vaatimukset ainoastaan niihin, joilla voidaan asianmukaisesti varmistaa, että ehdokas tai tarjoaja on oikeustoimikelpoinen ja että hänellä on riittävät rahoitusta koskevat voimavarat sekä tekniset ja ammatilliset valmiudet toteuttaa tehtävänä oleva hankintasopimus. Kaikkien vaatimusten on liityttävä hankinnan kohteeseen ja oltava oikeassa suhteessa siihen. – – 4. Teknisen ja ammatillisen pätevyyden osalta hankintaviranomaiset voivat asettaa vaatimuksia, joilla varmistetaan, että talouden toimijoilla on tarvittavat henkilöstö- ja tekniset voimavarat ja kokemusta hankintasopimuksen toteuttamiseksi asianmukaisia laatuvaatimuksia noudattaen. Hankintaviranomaiset voivat vaatia erityisesti, että talouden toimijoilla on riittävästi kokemusta, mikä on osoitettava viittaamalla tarpeen mukaan aikaisemmin toteutettuihin sopimuksiin. Hankintaviranomainen voi olettaa, että talouden toimijalla ei ole vaadittua ammatillista pätevyyttä, jos hankintaviranomainen on todennut, että talouden toimijalla on eturistiriitoja, jotka voivat vaikuttaa kielteisesti hankintasopimuksen toteuttamiseen. Hankintamenettelyissä, joiden kohteena on kokoonpano- tai asennustoimia edellyttäviä tavaroita, palveluja tai rakennusurakoita, talouden toimijoiden ammatillinen pätevyys palvelujen suorittamiseksi taikka asennustoimien tai rakennusurakan toteuttamiseksi voidaan arvioida niiden ammattitaidon, tehokkuuden, kokemuksen ja luotettavuuden osalta. – –”
63

Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että unionin oikeutta on tulkittava siten, että tilanteessa, jossa yhteisö, joka on arvonlisäveroryhmän ainoa verovelvollinen ja joka harjoittaa yhtäältä taloudellista toimintaa, jonka osalta se on verovelvollinen, ja toisaalta sille julkisen vallan käytön yhteydessä kuuluvaa toimintaa, jonka osalta sen ei katsota olevan arvonlisäverovelvollinen kuudennen direktiivin 4 artiklan 5 kohdan nojalla, mainittuun ryhmään kuuluvan yhteisön suorittamista tähän julkisen vallan käyttöön liittyvistä palveluista ei suoriteta veroa tämän direktiivin 6 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla.
102

Siltä osin kuin viidenneksi on kyse Caixabank ym:iden, joita Decal España tukee, väitteistä, joiden mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen hylätessään Espanjan kuningaskunnan väitteen, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä määrätyllä tuen takaisinperinnällä loukattiin luottamuksensuojan periaatetta, kun otetaan huomioon tonnistoverojärjestelmästä 27.2.2002 tehty komission päätös, on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on tosin tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 166 kohdassa, että viimeksi mainittu päätös ”koski omien tai vuokrattujen alusten toimintaa eikä ilman miehistöä tapahtuvaan alusten vuokraamiseen liittyvää rahoitustoimintaa, josta käsiteltävänä olevassa asiassa on kyse”. Kuten unionin tuomioistuin on todennut 25.7.2018 antamansa tuomion komissio v. Espanja ym. (C‑128/16 P, EU:C:2018:591) 42 kohdassa, ETL:n kuvauksen mukaan taloudelliset etuyhtymät harjoittavat alusten hankkimista leasing‑sopimuksella erityisesti niiden vuokraamiseksi ilman miehistöä ja niiden myöhempää jälleenmyyntiä varten, mistä johtuu, etteivät ne harjoita yksinomaan rahoitusliiketoimintaa.
12

Yhteistoiminnasta yrityksissä 4.5.1976 annetun lain (Gesetz über die Mitbestimmung der Arbeitnehmer; BGBl. 1976 I, s. 1153), sellaisena kuin se on muutettuna 24.4.2015 annetulla lailla (BGBl. 2015 I, s. 642) (jäljempänä MitbestG), 7 §:ssä säädetään seuraavaa: ”(1) Yrityksen hallintoneuvosto 1. jos yrityksellä on tavallisesti enintään 10000 työntekijää, hallintoneuvoston jäsenistä kuusi on osakkaiden ja kuusi työntekijöiden edustajia 2. jos yrityksellä on tavallisesti yli 10000 mutta enintään 20000 työntekijää, hallintoneuvoston jäsenistä kahdeksan on osakkaiden ja kahdeksan työntekijöiden edustajia 3. jos yrityksellä on tavallisesti yli 20000 työntekijää, hallintoneuvoston jäsenistä kymmenen on osakkaiden ja kymmenen työntekijöiden edustajia. – – (2) Hallintoneuvostoon kuuluvista työntekijöiden edustajista 1. neljän on oltava kyseisen yrityksen työntekijöitä ja kahden ammattiliittojen edustajia, kun hallintoneuvostossa on kuusi työntekijöiden edustajaa 2. kuuden on oltava kyseisen yrityksen työntekijöitä ja kahden ammattiliittojen edustajia, kun hallintoneuvostossa on kahdeksan työntekijöiden edustajaa 3. seitsemän on oltava kyseisen yrityksen työntekijöitä ja kolmen ammattiliittojen edustajia, kun hallintoneuvostossa on kymmenen työntekijöiden edustajaa. – – (5) Edellä 2 momentissa tarkoitettujen ammattiliittojen on oltava edustettuina itse yrityksessä tai jossakin muussa yrityksessä, jonka työntekijät osallistuvat tämän lain nojalla yrityksen hallintoneuvoston jäsenten valintaan.”
160

Koska SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun edun olemassaolon osoittaminen on yksi niistä kumulatiivisista edellytyksistä, joiden on täytyttävä, jotta tietty toimenpide voidaan luokitella tässä samassa määräyksessä tarkoitetuksi valtiontueksi, kuten tämän tuomion 102, 103 ja 138 kohdassa on muistutettu, ja koska tämän tuomion edellisessä kohdassa tarkoitetut kanneperusteet on hyväksyttävä, Volotean ja easyJetin nostamat kanteet on hyväksyttävä, jonka seurauksena riidanalainen päätös on kumottava siltä osin kuin se koskee näitä kahta lentoyhtiötä niiden kummankin ensimmäisessä oikeusasteessa esittämien vaatimusten mukaisesti, sellaisena kuin nämä vaatimukset on muistutettu kyseisen tuomion 35 ja 38 kohdassa, ilman että näiden kanteiden tueksi esitettyjä muita kanneperusteita on tarpeen tutkia.
SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jossa asetetaan korkeakouluille lähtökohtainen velvollisuus tarjota opetusta yksinomaan kyseisen jäsenvaltion virallisella kielellä, kunhan tällainen säännöstö on oikeutettu kyseisen jäsenvaltion kansallisen identiteetin suojeluun liittyvistä syistä eli se on tarpeellinen ja oikeasuhteinen hyväksyttävästi tavoitellun päämäärän suojaamiseksi.
25

Tästä on muistettava, että SEUT 267 artiklan mukaisessa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos siis esitetty kysymys koskee unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimella on lähtökohtaisesti velvollisuus vastata niihin. Kansallisen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen voidaan kieltäytyä vastaamasta vain, jos on ilmeistä, että unionin oikeuden tulkitsemisella, jota kansallinen tuomioistuin on pyytänyt, ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, tai jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 23.11.2021, IS (Välipäätöksen lainvastaisuus), C-564/19, EU:C:2021:949, 60 ja 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
55

Tässä yhteydessä on mainittava, että asetuksen N:o 1215/2012 11 artiklan 1 kohdan b alakohdan tulkitsemisella siten, että siinä nimetään suoraan – ilman viittausta jäsenvaltioiden kansallisiin säännöksiin – tietty tuomioistuin eli se tuomioistuin, jonka tuomiopiirissä kantajalla on kotipaikka, voidaan taata paitsi se, että ainoalla näin ollen toimivaltaisella tuomioistuimella on erityisen läheinen liittymä kyseessä olevaan riita-asiaan, myös se, että tällainen tuomioistuin on kantajan helposti yksilöitävissä ja vastaajan kohtuudella ennakoitavissa.
12

Asetuksen N:o 715/2007 täytäntöönpanosta ja muuttamisesta 18.7.2008 annettua komission asetusta (EY) N:o 692/2008 (EUVL 2008, L 199, s. 1) muutettiin 8.6.2011 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 566/2011 (EUVL 2011, L 158, s. 1) (jäljempänä asetus N:o 692/2008). Asetus N:o 692/2008 kumottiin 1.1.2022 alkaen asetuksen N:o 715/2007 täydentämisestä, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2007/46/EY, asetuksen N:o 692/2008 ja komission asetuksen (EU) N:o 1230/2012 muuttamisesta ja asetuksen N:o 692/2008 kumoamisesta 1.6.2017 annetulla komission asetuksella (EU) 2017/1151 (EUVL 2017, L 175, s. 1). Pääasian tosiseikkojen tapahtuma-ajan perusteella pääasiaan sovelletaan kuitenkin edelleen asetusta N:o 692/2008.
88

Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että direktiivin 90/435 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan emoyhtiön on tehtävä veronpidätys silloin, kun se jakaa edelleen osakkeenomistajilleen voitot, jotka sen tytäryhtiöt ovat jakaneet sille yhteisöveron hyvitykseen oikeuttavalla tavalla, jos näistä voitoista ei ole maksettu yleisen verokannan mukaista yhteisöveroa, siltä osin kuin pidätyksenä maksettavat rahamäärät ylittävät saman direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa säädetyn 5 prosentin enimmäismäärän. Tällainen säännöstö ei kuulu mainitun direktiivin 7 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan.
40

Lisäksi on todettava, että nämä kysymykset perustuvat olettamukseen, jonka mukaan pääasiassa kyseessä olevien teknisen tuen palvelujen vastaanottajan eli Lalibin ei voida katsoa olevan näiden palvelujen vastaanottaja, jos asianomaisia viihdepalveluja ei todellisuudessa suorittanut kyseinen yhtiö vaan WML, jolloin WML:n ja Lalibin välillä tehty lisenssisopimus olisi keinotekoinen järjestely, joka perustuu oikeuden väärinkäyttöön, mikä vaikuttaisi väistämättä DuoDecadin ja Lalibin väliseen sopimussuhteeseen ja siten direktiivin 2006/112 mukaisiin velvoitteisiin ja oikeuksiin. Kuten julkisasiamies on pääasiallisesti todennut ratkaisuehdotuksensa 63 ja 65 kohdassa, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, perustuuko DuoDecadin ja Lalibin välinen sopimus itsessään oikeuden väärinkäyttöön arvonlisäveron alalla, mistä voisi olla kyse muun muassa siinä tapauksessa, että todettaisiin, että kyseessä on ilman taloudellista todellisuuspohjaa oleva täysin keinotekoinen järjestely, joka koskee muun muassa WML:ää, Lalibia ja DuoDecadia ja joka on toteutettu ainoastaan arvonlisäverotukseen liittyvän edun saamiseksi.
3

Polkumyynnin vastaisen sopimuksen 2 artiklassa, jonka otsikkona on ”Polkumyynnin määrittely”, määrätään seuraavaa: ”2.1 Tämän sopimuksen tarkoittamassa mielessä tuotetta on katsottava myytävän polkumyynnillä, toisin sanoen saatettavan kaupaksi toiseen maahan normaaliarvoansa alempaan hintaan, jos maasta toiseen viedyn tuotteen vientihinta on alempi kuin tavanomaisessa kaupankäynnissä sovellettu vastaavan tuotteen vertailukelpoinen hinta silloin, kun tuote on tarkoitettu viejämaan kulutukseen. 2.2 Silloin kun viejämaan kotimarkkinoilla tavanomaisessa kaupankäynnissä ei myydä vastaavaa tuotetta tai kun viejämaan kotimarkkinoiden erityisestä markkinatilanteesta tai myynnin vähäisyydestä johtuen – – tällaisen myynnin perusteella ei voida tehdä asianmukaista vertailua, polkumyyntimarginaali on määritettävä vertaamalla 2.1 kohdassa mainittua vientihintaa vastaavan tuotteen vertailukelpoiseen hintaan silloin, kun tuote on viety asianmukaiseen kolmanteen maahan, jos hinta on edustava, tai alkuperämaan tuotantokustannuksiin, joihin on lisätty kohtuullinen määrä hallinto-, myynti- ja muita kustannuksia sekä voittoa. 2.2.1 Kun vastaavaa tuotetta myydään viejämaan kotimarkkinoilla tai kolmanteen maahan hinnoilla, jotka ovat alhaisempia kuin tuotannon (kiinteät ja muuttuvat) yksikkökustannukset, joihin on lisätty myynti-, yleis- ja hallintokustannuksia, myynnin voidaan katsoa poikkeavan hinnan vuoksi tavanomaisesta kaupankäynnistä. Tällainen myynti voidaan jättää huomiotta normaaliarvoa määritettäessä silloin, kun viranomaiset – – katsovat, että tällaista myyntiä on tapahtunut pitkän ajanjakson kuluessa – – huomattavassa määrin – – ja hinnoilla, joilla ei voida kattaa kaikkia kustannuksia kohtuullisen ajan kuluessa. Jos hinnat, jotka ovat myyntihetkellä kustannuksia alhaisempia, ylittävät tutkimusjakson kustannuksien painotetun keskiarvon, on niiden katsottava kattavan kustannukset kohtuullisen ajan kuluessa. 2.2.1.1 Tämän artiklan 2 kohdassa kustannukset on tavallisesti laskettava tutkittavana olevan viejän tai valmistajan kirjaamien tietojen pohjalta, mikäli tällaiset tiedot ovat viejämaassa yleisesti hyväksyttyjen kirjanpitoperiaatteiden mukaisia ja ne antavat kohtuullisen hyvän käsityksen kyseisen tuotteen valmistukseen ja myyntiin liittyvistä kustannuksista. – – – –”
21

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa erityisesti toisesta tulkintarajoituksesta, että se on täsmentänyt sen soveltamisedellytyksiä. Näin ollen silloin, kun veropetoksesta syytetty osoittaa, että hänelle henkilökohtaisesti on määrätty verotuksellinen seuraamus samasta teosta, rikostuomioistuimen on lausuttava ensiksi siitä, voidaanko teko luokitella rikkomukseksi CGI:n 1741 §:ssä säädetyn tunnusmerkistön perusteella. Tämän jälkeen sen tehtävänä on tarkistaa tarvittaessa omasta aloitteestaan, ovatko todetut teot vakavuudeltaan sen asteisia, että ne oikeuttavat rikosoikeudellisen repression verotuksellisen repression täydentämiseksi, kun otetaan huomioon Conseil constitutionnelin vahvistamat arviointikriteerit petoksen kohteena olleiden verojen määrästä, tekojen luonteesta sekä niiden teko-olosuhteista. Lopuksi on todettava, että päätös teon vakavuudesta on perusteltava ja se on tehtävä ennen määrättävien rangaistusten valintaa ja rangaistusten perustelemista.
47

Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1215/2012 2 artiklan a alakohtaa ja 39 artiklaa on tulkittava siten, että maksusuoritukseen velvoittava määräys, jonka jäsenvaltion tuomioistuin on antanut kolmannessa valtiossa annettujen lainvoimaisten tuomioiden perusteella, on tuomio ja täytäntöönpanokelpoinen muissa jäsenvaltioissa, jos se on annettu alkuperäjäsenvaltiossa kontradiktorisessa menettelyssä ja todettu siellä täytäntöönpanokelpoiseksi, mutta se, että kyseessä on tuomio, ei kuitenkaan estä täytäntöönpanon vastapuolta hakemasta tämän asetuksen 46 artiklan mukaisesti täytäntöönpanosta kieltäytymistä jollakin sen 45 artiklassa tarkoitetuista perusteista.
51

Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevien tietojen mukaan – sellaisina kuin ne on tämän tuomion 26 ja 27 kohdassa esitetty – Itävallan tasavalta on vuonna 2015 palauttanut rajavalvonnan Unkarin ja Slovenian tasavallan vastaisille rajoilleen. Rajavalvonta on palautettu useita kertoja. Viimeisin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsema palauttaminen on kestänyt marraskuuhun 2021 saakka. Kuten näistä tiedoista ilmenee, Itävallan tasavalta on perustellut mainitun rajavalvonnan palauttamista – asianomaisesta ajankohdasta riippuen – Schengenin rajasäännöstön 25–29 artiklan eri säännöksillä. On riidatonta, että viimeisimmän neljästä neuvoston suosituksesta, jotka on annettu Schengenin rajasäännöstön 29 artiklan 2 kohdan nojalla ja joita tämä jäsenvaltio on käyttänyt perusteena kyseisen valvonnan palauttamiselle, voimassaolo on päättynyt 10.11.2017. Rajavalvonta on tämän ajankohdan jälkeen palautettu ilmeisesti Schengenin säännöstön 25 ja 27 artiklan perusteella marraskuuhun 2021 saakka.
24

Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa sitä, että Nordzuckerin on todettava syyllistyneen rikkomiseen, koskevasta vaatimuksesta, että Itävallan kilpailuviranomainen on myöntänyt tälle yritykselle sakoista vapauttamista tai niiden lieventämistä koskevia toimenpiteitä kansallisen oikeuden nojalla. Se toteaa, että 18.6.2013 annetun tuomion Schenker & Co. ym. (C‑681/11, EU:C:2013:404) mukaan kansallinen kilpailuviranomainen voi poikkeuksellisesti tyytyä ainoastaan toteamaan rikkomisen sakkoa määräämättä, ja se pohtii, onko ne bis in idem ‑periaatetta sovellettava tällaiseen rikkomisen toteamista koskevaan menettelyyn. Unionin tuomioistuin on näet katsonut muun muassa 14.2.2012 antamansa tuomion Toshiba Corporation ym. (C‑17/10, EU:C:2012:72) 94 kohdassa, että tätä periaatetta on noudatettava ainoastaan menettelyissä, joiden tarkoituksena on sakkojen määrääminen.
48

Esitettyyn kysymykseen on kaiken edellä esitetyn perusteella vastattava, että SEUT 45 ja SEUT 49 artiklaa on tulkittava niin, että ne ovat esteenä sille, että vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen myöntää kansallisen lainsäädännön perusteella henkilölle lääkärin ammatinharjoittamisoikeuden kolmen vuoden määräajaksi ja rajoitettuna siten, että hän saa toimia lääkärin tehtävissä vain laillistetun lääkärin johdon ja valvonnan alaisena ja että hänen on saman määräajan kuluessa suoritettava yleislääketieteen kolmivuotinen erityiskoulutus saadakseen oikeuden harjoittaa itsenäisesti lääkärin ammattia vastaanottavassa jäsenvaltiossa, kun otetaan huomioon, että asianomaisella, joka on suorittanut kotijäsenvaltiossa lääkärin peruskoulutuksen, on direktiivin 2005/36 liitteessä V olevassa 5.1.1 kohdassa Yhdistyneen kuningaskunnan osalta mainittu koulutuksesta annettava asiakirja muttei kotijäsenvaltiossa ammattipätevyyden edellytykseksi lisäksi asetettua kyseisessä 5.1.1 kohdassa mainittua todistusta yksivuotisen ammatillisen harjoittelun suorittamisesta.
Työsopimuksia koskevan lainsäädännön mukauttamisesta annetun lain (Arbeitsvertragsrechts-Anpassungsgesetz, BGBl. 459/1993), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiaan (jäljempänä AVRAG), 7i §:n 5 ja 7 momentissa säädetään seuraavaa:

”5. Se, joka ottaa tai on ottanut työnantajana palvelukseen työntekijän suorittamatta hänelle vähintään lain, asetuksen tai työehtosopimuksen mukaista palkkaa sovellettavien luokitteluperusteiden mukaisesti, yleisestä sosiaaliturvajärjestelmästä annetun Itävallan lain 49 §:n 3 momentissa mainittuja palkan osia lukuun ottamatta, syyllistyy hallinnolliseen rikkomukseen, ja aluehallintoviranomaisten on määrättävä siitä seuraamukseksi sakko. Kun kyseessä on alipalkkaus, joka kattaa yhtäjaksoisesti useita palkanmaksujaksoja, kyseessä on yksittäinen hallinnollinen rikkomus. – – Jos alipalkkaus koskee enintään kolmea työntekijää, sakko on 1 000–10 000 euroa ja uusintatapauksessa 2 000–20 000 euroa työntekijää kohti, ja jos työntekijöitä on enemmän kuin kolme, sakko on 2 000–20 000 euroa ja uusintatapauksessa 4 000–50 000 euroa työntekijää kohti.

– –

7. Syytteen nostamista koskeva vanhentumisaika (hallinnollisista rikkomuksista annetun lain 31 §:n 1 momentti) on kolme vuotta palkan erääntymisestä. Kun kyseessä on alipalkkaus, joka kattaa yhtäjaksoisesti useita palkanmaksujaksoja, ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettu syytteen nostamista koskeva vanhentumisaika alkaa kulua alipalkkauksen viimeistä palkanmaksujaksoa koskevan palkan erääntymisestä. Seuraamusten määräämistä koskeva vanhentumisaika (hallinnollisista rikkomuksista annetun lain 31 §:n 2 momentti) on näissä tapauksissa viisi vuotta. Erityisten suoritusten osalta kahden ensimmäisen virkkeen mukaiset määräajat alkavat kulua kyseisen kalenterivuoden lopusta (5 momentin kolmas virke).”
5

Direktiivin 92/13 2 c artiklassa säädetään seuraavaa: ”Jos jäsenvaltio säätää, että direktiivin 2014/25/EU tai direktiivin 2014/23/EU soveltamisalaan kuuluvien sopimuksentekomenettelyjen yhteydessä tehtyihin tai niitä koskeviin hankintayksiköiden päätöksiin on haettava muutosta tietyn määräajan kuluessa, kyseisen määräajan on oltava vähintään 10 kalenteripäivää sitä päivää seuraavasta päivästä, jona hankintayksikön päätös on lähetetty tarjoajalle tai ehdokkaalle, kun käytetään telekopiota tai sähköistä muotoa, tai, kun käytetään muita viestintätapoja, kyseisen määräajan on oltava vähintään 15 kalenteripäivää sitä päivää seuraavasta päivästä, jona hankintayksikön päätös on lähetetty tarjoajalle tai ehdokkaalle tai vähintään 10 kalenteripäivää sitä päivää seuraavasta päivästä, jona hankintayksikön päätös on vastaanotettu. Kullekin tarjoajalle tai ehdokkaalle lähetettävässä ilmoituksessa hankintayksikön päätöksestä on oltava liitteenä yhteenveto asiaa koskevista perusteluista. Haettaessa muutosta tämän direktiivin 2 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuihin päätöksiin, joista ei tarvitse lähettää erityistä ilmoitusta, määräaika on vähintään 10 kalenteripäivää kulloinkin kyseessä olevan päätöksen julkaisemisesta.”
107

Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2006/123 10 artiklan 6 kohtaa on tulkittava siten, ettei perusoikeuskirjan 47 artiklaa voida sen nojalla soveltaa muutoksenhakumenettelyyn, jonka viranomainen on pannut vireille asianajajayhteisön kurinpitolautakunnassa ja jossa on vaadittu sellaisen päätöksen kumoamista, jolla kurinpitoasiamies on päättänyt asianajajaa koskevan tutkinnan todettuaan, ettei tämä ollut syyllistynyt kurinpitorikkomukseen, ja jossa siinä tapauksessa, että päätös kumotaan, asia palautetaan kurinpitoasiamiehen käsiteltäväksi.