ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

Työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15.10.1968 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 1612/68 (EYVL L 257, s. 2), johon viitataan komission tässä asiassa antamissa virallisessa huomautuksessa ja perustellussa lausunnossa, kumottiin ja korvattiin asetuksella N:o 492/2011 16.6.2011 lukien eli perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättymisen jälkeen. Asetuksen N:o 492/2011 3 artiklan 1 kohdassa pysytettiin kuitenkin asetuksen N:o 1612/68 3 artiklan sanamuoto muuttumattomana, ja se on seuraavanlainen: ”Tämän asetuksen mukaan ei jäsenvaltion lakeja, asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä taikka hallinnollista käytäntöä saa soveltaa, jos: a) niissä asetetaan sellaisia rajoituksia tai ehtoja työn hakemiselle tai työpaikan tarjoamiselle tai ulkomaalaisen oikeudelle ottaa vastaan työtä ja työskennellä, jotka eivät koske oman maan kansalaisia; tai b) niiden yksinomaisena tai pääasiallisena tarkoituksena tai vaikutuksena on, huolimatta siitä, että niitä sovelletaan kansalaisuudesta riippumatta, estää muiden jäsenvaltioiden kansalaisia saamasta tarjottua työtä. Ensimmäinen alakohta ei koske tarjotun työn tai tehtävän laadusta johtuvaa kielitaitovaatimusta.”
Kosmeettisista valmisteista annetun asetuksen N:o 1223/2009 18 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että sillä voidaan kieltää sellaisten kosmeettisten valmisteiden saattaminen Euroopan unionin markkinoille, joiden tietyt ainesosat on testattu eläinkokeilla unionin ulkopuolella, jotta kosmeettisia valmisteita voidaan saattaa kolmansien maiden markkinoille, jos näistä kokeista saatuja tietoja käytetään sen osoittamiseksi, että mainitut valmisteet ovat turvallisia, niiden unionin markkinoille saattamista varten.

Tässä yhteydessä sitä, että kosmeettisen valmisteen turvallisuusselvityksessä on vedottu kosmetiikassa käytettävää ainesosaa koskevien eläinkokeiden tuloksiin sen osoittamiseksi, että kyseinen ainesosa on turvallinen ihmisten terveydelle, on pidettävä riittävänä osoituksena siitä, että kyseiset kokeet on tehty asetuksessa N:o 1223/2009 säädettyjen vaatimusten täyttämiseksi unionin markkinoille pääsemistä varten. Sillä, että eläinkokeet ovat olleet tarpeen, jotta kosmeettiset valmisteet voidaan saattaa kolmansien maiden markkinoille, ei ole merkitystä. Asetuksen N:o 1223/2009 18 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ei nimittäin tehdä mitään eroa sen mukaan, missä kyseinen eläinkoe on tehty. Se, että tällainen ero tehtäisiin tulkinnalla, olisi yleisesti asetuksella N:o 1223/2009 ja erityisesti sen 18 artiklalla tavoitellun eläintensuojeluun liittyvän päämäärän vastaista.

(ks. 39–41 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)
Unionin tuomioistuimen tuomio (kahdeksas jaosto) 27.10.2016 –

Debonair Trading Internacional vastaan EUIPO

(asia C-537/14 P) ( 1 )

”(Muutoksenhaku — EU-tavaramerkki — Asetus (EY) N:o 207/2009 — 8 artiklan 1 kohdan b alakohta ja 5 kohta — Kuviomerkki, jossa on sanaosa ”SO’BiO ētic” — EU-tavaramerkiksi rekisteröityjen ja kansallisten sana- ja kuviomerkkien, joissa on sanaosa ”SO…?”, haltijan esittämä väite — Rekisteröinnin esteet)”

Muutoksenhaku — Valitusperusteet — Riittämättömät tai ristiriitaiset perustelut — Perusteluvelvollisuuden laajuus (SEUT 256 artiklan 1 kohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 36 artikla ja 53 artiklan ensimmäinen kohta) (ks. 32 ja 34–36 kohta)

Ratkaisu

1) Unionin yleisen tuomioistuimen 23.9.2014 antama tuomio Groupe Léa Nature v. SMHV – Debonair Trading Internacional (SO’BiO ētic) (T‑341/13, ei julkaistu, EU:T:2014:802) kumotaan.

2) Asia palautetaan unionin yleiseen tuomioistuimeen.

3) Oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.

( 1 ) EUVL C 118, 13.4.2015.
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 167 artiklaa, 178 artiklan a alakohtaa, 179 artiklaa ja 226 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan laskun oikaisemisella pakollista tietoa eli arvonlisäverotunnistetta koskevilta osin ei ole taannehtivaa vaikutusta, jolloin oikaistuun laskuun perustuvaa arvonlisäveron vähennysoikeutta ei voida käyttää laskun alkuperäiseltä laadintavuodelta vaan vuodelta, jolloin lasku oikaistiin.

Direktiivin 2006/112 179 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan vähennys on tehtävä vähentämällä verokaudelta maksettavan arvonlisäveron kokonaismäärästä se arvonlisäveron määrä, ”josta vähennysoikeus on syntynyt ja joka voidaan vähentää 178 artiklan säännösten mukaisesti saman kauden aikana”. Tästä seuraa, että arvonlisäveron vähennysoikeutta on lähtökohtaisesti käytettävä siltä kaudelta, jonka aikana vähennysoikeus on syntynyt ja jolloin verovelvollisella on hallussaan lasku.

Direktiivin 2006/112 167 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa säädetty vähennysoikeus kuuluu erottamattomasti arvonlisäverojärjestelmään, eikä sitä lähtökohtaisesti voida rajoittaa. Kyseistä oikeutta sovelletaan välittömästi kaikkeen arvonlisäveroon, joka on tullut maksettavaksi aikaisemmissa vaihdannan vaiheissa tehtyjen liiketoimien yhteydessä. Arvonlisäverotuksen neutraalisuuden perusperiaate edellyttää, että ostoihin sisältyvän arvonlisäveron vähennysoikeus myönnetään, jos sen aineelliset edellytykset täyttyvät, vaikka verovelvolliset olisivat laiminlyöneet tietyt muodolliset edellytykset. Direktiivin 2006/112 226 artiklassa säädetyt tiedot sisältävän laskun hallussapito on arvonlisäveron vähennysoikeuden muodollinen eikä aineellinen edellytys.

(ks. 35, 37, 38 ja 43 kohta sekä tuomiolauselma)
Energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta annettua direktiiviä 2003/96 ja suhteellisuusperiaatetta on tulkittava siten, että

— ne eivät ole esteenä kansalliselle säännökselle, jonka mukaan lämmityspolttoaineen myyjillä on velvollisuus toimittaa määräajassa kuukausittainen yhteenveto ilmoituksista, joiden mukaan ostetut tuotteet on tarkoitettu käytettäväksi lämmitystarkoituksiin, ja

— ne ovat esteenä kansalliselle säännökselle, jossa säädetään, että jos tällaista yhteenvetoa ei toimiteta määräajassa, myytyyn lämmityspolttoaineeseen sovelletaan moottoripolttoaineille säädettyä valmisteverokantaa, vaikka on todettu, että on kiistatonta, että kyseinen tuote on tarkoitettu käytettäväksi lämmitystarkoituksiin.

Yhtäältä, kun otetaan huomioon jäsenvaltioiden harkintavalta niiden määrittäessä menettelyjä ja toimenpiteitä lämmityspolttoaineen myyntiin liittyvien veropetosten ja veronkierron torjumiseksi, ja koska velvollisuus toimittaa toimivaltaisille viranomaisille yhteenveto ostajien ilmoituksista ei ole luonteeltaan ilmeisen suhteeton, on katsottava, että kyseinen velvollisuus on tällaisen tavoitteen saavuttamiseen soveltuva toimenpide eikä sillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.

Toisaalta kansallisen oikeuden säännös, jonka mukaan silloin, jos yhteenvetoa ostajien ilmoituksista ei toimiteta määräajassa, lämmityspolttoaineisiin sovelletaan automaattisesti moottoripolttoaineille säädettyä valmisteverokantaa, vaikka niitä käytetään lämmityspolttoaineina, on vastoin direktiivin 2003/96 yleistä rakennetta ja tarkoitusta, jotka perustuvat periaatteeseen, jonka mukaan energiatuotteita verotetaan niiden tosiasiallisen käytön perusteella. Lisäksi tällaisella moottoripolttoaineille säädetyn valmisteverokannan automaattisella soveltamisella siinä tapauksessa, että velvollisuutta toimittaa mainittu yhteenveto ei noudateta, loukataan suhteellisuusperiaatetta. Sillä, että lämmityspolttoaineisiin sovelletaan moottoripolttoaineille säädettyä valmisteverokantaa siksi, että mainittua velvollisuutta ei ole noudatettu, kun on kiistatonta, että nämä tuotteet oli tarkoitettu käytettäväksi lämmitystarkoituksiin, näet ylitetään se, mikä on tarpeen veronkierron ja veropetosten torjumiseksi.

(ks. 25, 26, 33–35, 39 ja 42 kohta sekä tuomiolauselma)
SEU 4 artiklan 3 kohdassa ilmaistu vilpittömän yhteistyön periaate velvoittaa jokaisen jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen N:o 1408/71 5 artiklassa ja sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen N:o 883/2004 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen ilmoitusten antamista varten tutkimaan huolellisesti omat sosiaaliturvajärjestelmänsä ja tämän tutkimuksen päätteeksi tarvittaessa ilmoittamaan niiden kuulumisesta näiden asetusten soveltamisalaan. Tästä periaatteesta seuraa myös, että muilla jäsenvaltioilla on oikeus odottaa, että jokainen asianomainen jäsenvaltio noudattaa näitä velvollisuuksia.

Nämä ilmoitukset luovat myös olettaman siitä, että asetuksen N:o 1408/71 5 artiklan tai asetuksen N:o 883/2004 9 artiklan nojalla ilmoitetut kansalliset lainsäädännöt kuuluvat näiden asetusten asialliseen soveltamisalaan ja sitovat periaatteessa muita jäsenvaltioita. Mikäli jäsenvaltio on sitä vastoin jättänyt tekemättä näiden asetusten mukaisen kansallista lainsäädäntöään koskevan ilmoituksen, muut jäsenvaltiot voivat periaatteessa tehdä siitä sen päätelmän, ettei tämä lainsäädäntö kuulu mainittujen asetusten asialliseen soveltamisalaan.

Lisäksi on niin, että niin kauan kuin jäsenvaltion tekemiä ilmoituksia ei muuteta tai poisteta, muiden jäsenvaltioiden on otettava ne huomioon. Ilmoituksen tehneen jäsenvaltion tehtävänä on tarkastella uudelleen, oliko ilmoitus perusteltu, ja tarpeen vaatiessa muuttaa sitä, mikäli toinen jäsenvaltio esittää epäilyksiä näiden ilmoitusten paikkansapitävyydestä.

Tästä päätelmästä ei kuitenkaan seuraa, ettei jäsenvaltiolla olisi mitään mahdollisuutta reagoida, kun se saa haltuunsa tietoja, joiden perusteella herää epäilys toisen jäsenvaltion tekemien ilmoitusten paikkansapitävyydestä.

Ensinnäkin on niin, että mikäli ilmoitus herättää kysymyksiä ja mikäli jäsenvaltiot eivät pääse yhteisymmärrykseen erityisesti lainsäädäntöjen tai järjestelmien luokittelemisesta asetusten N:o 1408/71 ja N:o 883/2004 soveltamisalaan, ne voivat kääntyä asetuksen N:o 1408/71 80 ja 81 artiklassa ja asetuksen N:o 883/2004 71 ja 72 artiklassa tarkoitetun hallintotoimikunnan puoleen. Toiseksi on niin, että mikäli hallintotoimikunta ei onnistu sovittamaan yhteen jäsenvaltioiden näkökantoja asiassa sovellettavasta lainsäädännöstä, sen jäsenvaltion, jolla on epäilys toisen jäsenvaltion tekemän ilmoituksen paikkansapitävyydestä, asiana on tarvittaessa kääntyä komission puoleen tai viime kädessä aloittaa SEUT 259 artiklan mukainen menettely, jotta unionin tuomioistuin voi tutkia tällaisen kanteen yhteydessä, mitä lainsäädäntöä on sovellettava.

Sitä vastoin direktiivin N:o 883/2004 5 artiklasta tai 9 artiklasta ei seuraa, että muut jäsenvaltiot kuin se, joka on ottanut käyttöön lain tai säännöstön mutta joka ei ole antanut niitä koskevia ilmoituksia, olisivat velvollisia omasta aloitteestaan itse määrittelemään sen, olisiko tämän lain tai säännöstön kuitenkin katsottava kuuluvan kyseisten asetusten asialliseen soveltamisalaan.

(ks. 37–41 ja 44 kohta)
Toimintaa voidaan pitää luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta annetun direktiivin 92/43 6 artiklan 2 kohdan mukaisena ainoastaan, mikäli taataan se, että tällaisella toiminnalla ei aiheuteta minkäänlaista häiriötä, joka on omiaan vaikuttamaan merkittävästi direktiivin 92/43 tavoitteisiin ja erityisesti sen luontotyyppien ja luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelutavoitteisiin. Direktiivin 92/43 6 artiklan 2 kohdan rikkomisen toteamiseksi komission on osoitettava oikeudellisesti riittävällä tavalla, ettei kyseessä oleva jäsenvaltio ole toteuttanut asianmukaisia suojelutoimenpiteitä, joilla estetään se, että hankkeisiin liittyvä toiminta – siltä osin kuin se on tapahtunut kyseisen alueen osoittamisen jälkeen – heikentää kyseessä olevien lajien elinympäristöjä ja aiheuttaa niille sellaista häiriötä, joka on omiaan vaikuttamaan niihin merkittävästi, kun otetaan huomioon kyseisen direktiivin tavoite, joka on kyseisten lajien suojelun varmistaminen.

Direktiivin 92/43 6 artiklan 2 kohdan noudattamatta jättämisen osoittamiseksi komission ei kuitenkaan tarvitse osoittaa syy-seuraussuhdetta hankkeen tuloksena olevien laitosten toiminnan ja kyseisille lajeille aiheutuneen merkittävän häiriön välillä. Riittää nimittäin, että kyseinen toimielin osoittaa, että on olemassa todennäköisyys tai vaara siitä, että toiminta aiheuttaa tällaisia häiriöitä. Se, että komissio esittää näyttöä tällaisen todennäköisyyden tai vaaran olemassaolosta, ei kuitenkaan sulje pois sitä, että kyseessä oleva jäsenvaltio voi osoittaa, että kyseessä oleva toimenpide on direktiivin 92/43 6 artiklan 4 kohdassa säädettyjen edellytysten mukainen ja että sen vaikutuksista suojellun alueen säilyttämistavoitteisiin on tehty arviointi.

(ks. 28–30 kohta)
Työntekijöiden vapaan liikkuvuuden estettä ei voida perustella pelkästään viittaamalla siihen, että sosiaaliturvaetujen myöntämisedellytysten vaihtelut voisivat vaarantaa järjestelmän tasapainon ja että kyseisillä säännöksillä pyritään tämän tasapainon takaamiseen suhteellisuusperiaatetta noudattaen. Vaikka ei voidakaan sulkea pois, että sosiaaliturvajärjestelmän taloudellisen tasapainon vakavan järkkymisen vaara saattaa olla sellainen yleisen edun mukainen pakottava syy, jonka vuoksi työntekijöiden vapaata liikkumisoikeutta koskevien perussopimuksen määräysten vaarantamista voidaan pitää perusteltuna, kansallisten viranomaisten on kuitenkin unionin oikeudessa vahvistetuista periaatteista poikkeavia toimenpiteitä toteuttaessaan näytettävä kussakin yksittäistapauksessa toteen, että kyseinen toimenpide on omiaan takaamaan tavoitteen, johon on vedottu, toteutumisen ja ettei sillä mennä pidemmälle kuin tämän tavoitteen saavuttamiseksi on tarpeen. Niiden oikeuttamisperusteiden tueksi, joihin jäsenvaltio voi vedota, on näin ollen esitettävä asianmukaisia todisteita tai kyseisen jäsenvaltion toteuttaman rajoittavan toimenpiteen soveltuvuutta ja oikeasuhteisuutta koskeva analyysi sekä täsmällisiä tietoja, joilla sen väitteitä voidaan tukea. Tällaisen objektiivisen, yksityiskohtaisen ja lukuja sisältävän analyysin on luotettavien, samansuuntaisten ja vakuuttavien tietojen avulla osoitettava, että sosiaaliturvajärjestelmän tasapaino on todellakin vaarantunut.

(ks. 53 ja 54 kohta)
Riitauttamattomia vaatimuksia koskevan eurooppalaisen täytäntöönpanoperusteen käyttöönotosta annetun asetuksen N:o 805/2004 19 artiklaa, kun se luetaan SEUT 288 artiklan valossa, on tulkittava siten, että siinä ei aseteta jäsenvaltioille velvollisuutta ottaa kansallisessa oikeudessa käyttöön mainitussa 19 artiklassa tarkoitetun kaltaista uudelleentutkimismenettelyä.

Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan 2 kohdassa taattujen velallisen puolustautumisoikeuksien ja oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden kunnioittamiseksi riitauttamattomia vaatimuksia koskevan eurooppalaisen täytäntöönpanoperusteen käyttöönotosta annetun asetuksen N:o 805/2004 19 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jotta yksipuolinen tuomio voidaan vahvistaa eurooppalaiseksi täytäntöönpanoperusteeksi, on tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi tätä koskeva hakemus on saatettu, varmistauduttava siitä, että kansallisessa oikeudessa sallitaan tosiasiallisesti ja ilman poikkeuksia tuomion uudelleentutkiminen kaikilta osin sekä oikeudellisten seikkojen että tosiseikkojen osalta kyseisessä säännöksessä tarkoitetuissa kahdessa tilanteessa ja että kansallisen oikeuden nojalla voidaan pidentää riitauttamatonta vaatimusta koskevan tuomion muutoksenhakua koskevia määräaikoja paitsi silloin, kun kyseessä on ylivoimainen este, myös silloin, kun muut velallisen tahdosta riippumattomat poikkeukselliset olosuhteet ovat estäneet viimeksi mainittua riitauttamasta kyseessä olevaa vaatimusta.

(ks. 38 ja 42 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
SEUT 45 artiklaa on tulkittava siten, että yhtäältä sitä voidaan soveltaa tilanteeseen, jossa jäsenvaltion kansalainen, joka asuu ja työskentelee kyseisessä jäsenvaltiossa, on suorittanut toisessa jäsenvaltiossa myönnetyn tutkinnon, jonka perusteella hän ilmoittautuu ensimmäisen jäsenvaltion Cour de cassationin lakimiesavustajien palvelukseen ottamiseksi järjestettyyn kilpailuun, ja ettei toisaalta tällainen tilanne kuulu SEUT 45 artiklan 4 kohdan soveltamisalaan.

Ammattipätevyyden tunnustamisesta annettua direktiiviä 2005/36 on tulkittava siten, ettei Cour de cassationin lakimiesavustajan tehtävä ole kyseisessä direktiivissä tarkoitettu säännelty ammatti.

Kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan säännellyn ammatin käsitteellä tarkoitetaan nimittäin yhdestä tai useammasta toiminnan lajista koostuvaa ammattitoimintaa tai ‑toimintoja, jonka tai joiden aloittamisen tai harjoittamisen tai jonkin harjoittamisen muodon edellytyksenä on, suoraan tai välillisesti, lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten nojalla tietyn ammattipätevyyden omaaminen.

Mainitun direktiivin 3 artiklan 1 kohdan b, c ja e alakohdasta seuraa, että kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa mainittu tietyn ammattipätevyyden käsite ei koske kaikkea pätevyyttä, josta on osoituksena yleisluonteista muodollista pätevyyttä osoittava asiakirja, vaan pätevyyttä, joka vastaa muodollista pätevyyttä osoittavaa asiakirjaa, joka on erityisesti suunniteltu valmistamaan sen haltijat tietyn ammatin harjoittamiseen.

Muodollista pätevyyttä osoittavia asiakirjoja, jotka ovat vaatimuksena Cour de cassationin lakimiesavustajan tehtävään pääsemiseksi, ei ole erityisesti kuitenkaan suunnattu valmistamaan niiden haltijoita kyseisen tehtävän hoitamista varten, vaan ne mahdollistavat pääsyn useisiin oikeudellisiin ammatteihin.

Näillä asiakirjoilla ei siten anneta direktiivin 2005/36 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua tiettyä ammattipätevyyttä, joka olisi edellytyksenä Cour de cassationin lakimiesavustajan tehtävään pääsylle tai sen hoitamiselle.

Mainittua tehtävää ei näin ollen voida pitää direktiivissä 2005/36 tarkoitettuna säänneltynä ammattina.

(ks. 37–40, 42 ja 45 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
SEUT 171 artiklan 1 kohdassa ja SEUT 172 artiklan jälkimmäisessä kohdassa tarkoitettua käsitettä ”yhteistä etua koskeva hanke” on tulkittava siten, ettei sitä sovelleta hankkeeseen, joka rajoittuu olemassa olevan rautateiden tavaraliikennekäytävän jatkamiseen. Kyseinen käsite kattaa sitä vastoin hankkeet, jotka ovat enemmän kuin pelkkä liikenteen koordinointimekanismi ja joilla parannetaan laadullisesti ensimmäisen rautateiden tavaraliikennekäytävän rakennetta.

Mainituissa määräyksissä esiintyvää käsitettä ”yhteistä etua koskeva hanke” ei nimittäin ole määritelty EUT-sopimuksessa. SEUT 171 artiklan 1 kohdan ensimmäisestä ja kolmannesta luetelmakohdasta ilmenee nimittäin, että unioni vahvistaa SEUT 170 artiklassa tarkoitettujen tavoitteiden toteuttamiseksi suuntaviivoja, että näissä suuntaviivoissa yksilöidään yhteistä etua koskevat hankkeet ja että unioni voi tukea tällaisia hankkeita. Tässä yhteydessä on liikenneinfrastruktuurin osalta todettava, että unionin suuntaviivoista Euroopan laajuisen liikenneverkon kehittämiseksi annetussa asetuksessa N:o 1315/2013 yksilöidään yhteistä etua koskevat hankkeet tärkeimmäksi välineeksi Euroopan laajuisen verkon toteuttamisessa. Kyseisen asetuksen johdanto-osan kahdeksannesta perustelukappaleesta ilmenee, että mainittu verkko on kehitettävä luomalla uutta liikenneinfrastruktuuria, kunnostamalla ja parantamalla olemassa olevaa infrastruktuuria sekä toteuttamalla toimenpiteitä sen resurssien tehokkaan käytön edistämiseksi. Tässä yhteydessä on todettava, että vaikka on totta, ettei toimenpiteen pitäminen yhteistä etua koskevana hankkeena edellytä uuden liikenneinfrastruktuurin luomista, tällaiseen hankkeeseen on kuitenkin kuuluttava investointi, jolla pyritään vähintäänkin kunnostamaan tai parantamaan olemassa olevaa infrastruktuuria sen tehokkuuden ja suorituskyvyn parantamiseksi, kuten erityisesti asetuksen N:o 1315/2013 7 artiklasta ilmenee.

On mainittava vielä, että asetuksen N:o 1315/2013 48 artiklan 1 kohdasta, jossa mainitaan ainoastaan asianmukainen koordinointi ydinverkkokäytävien ja rautateiden tavaraliikennekäytävien välillä, ilmenee, että parlamentti ja neuvosto ovat niille SEUT 171 artiklan 1 kohdassa ja SEUT 172 artiklan ensimmäisessä kohdassa annettua toimivaltaa käyttäessään katsoneet, etteivät rautateiden tavaraliikennekäytävät kuulu kyseisessä asetuksessa määriteltyihin yhteistä etua koskeviin hankkeisiin. Lisäksi on huomautettava, ettei kilpailukykyisen tavaraliikenteen eurooppalaisesta rautatieverkosta annetussa asetuksessa N:o 913/2010 säädetä edes olemassa olevien rautateiden tavaraliikennekäytävien osalta, että niitä kehitettäisiin infrastruktuurihankkeina.

(ks. 43, 44, 46, 51–53, 55, 58 ja 60 kohta)
2.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Vaara mielleyhtymästä — Aikaisemmat tavaramerkit, joiden voidaan niiden piirteiden perusteella katsoa kuuluvan samaan tavaramerkkisarjaan tai tavaramerkkiperheeseen — Edellytykset (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 32 kohta)
Kun komissio tekee SEUT 108 artiklan 1 ja 3 kohdan nojalla suorittamansa valtiontukijärjestelmää koskevan tutkinnan päätteeksi [SEUT 108] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 659/1999 7 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun myönteisen päätöksen, on siis ilmeistä, että tavoitetta, jonka mukaan ainoastaan sisämarkkinoille soveltuvat tukisuunnitelmat toteutetaan, on suojattu ja että asianomainen tuki voidaan panna täytäntöön.

Tämä täytäntöönpanoa koskeva lupa on voimassa kuitenkin vain silloin, kun kaikkia niitä seikkoja noudatetaan, jotka komissio otti huomioon arvioidessaan mainitun toimenpiteen soveltuvuutta sisämarkkinoille. Etenkin silloin, kun ilmoitettu toimenpide sisältää asianomaisen jäsenvaltion ehdotuksesta tämän jäsenvaltion hyväksymiä sitoumuksia, näiden sitoumusten on katsottava olevan olennainen osa hyväksyttyä toimenpidettä. Päätöksen adressaattina olevan jäsenvaltion on varmistettava, että se pystyy noudattamaan lupaan sisällytettyjä sitoumuksia. Sen tehtävänä on täten muun muassa varmistua siitä, että nämä sitoumukset ovat sen kansallisen lainsäädännön mukaisia, ja tarvittaessa arvioida, onko sen perustuslaissa säädettyjen menettelyjensä mukaisesti aloitettava menettely kansallisen lainsäädännön muuttamiseksi.

(ks. 25 ja 27–29 kohta)