ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Moottoriajoneuvot – Yhteisön tyyppihyväksyntämenettely – Direktiivit 92/61 ja 2002/24

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/24; neuvoston direktiivi 92/61)

2. Tavaroiden vapaa liikkuvuus – Määrälliset rajoitukset – Vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet

(SEUT 34 ja SEUT 36 artikla)

Tiivistelmä

1. Kaksi- ja kolmipyöräisten moottoriajoneuvojen tyyppihyväksynnästä annettua direktiiviä 92/61 sekä kaksi- ja kolmipyöräisten moottoriajoneuvojen tyyppihyväksynnästä ja direktiivin 92/61 kumoamisesta annettua direktiiviä 2002/24 on tulkittava siten, että jos ajoneuvolla tai siihen liittyvällä osalla tai erillisellä teknisellä yksiköllä ei ole niissä säädetyn menettelyn mukaista tyyppihyväksyntää esimerkiksi siksi, etteivät ne kuulu näiden direktiivien soveltamisalaan, niiden säännökset eivät estä jäsenvaltiota toteuttamasta kansallisissa oikeussäännöissään kyseistä ajoneuvoa, kyseistä osaa tai kyseistä erillistä teknistä yksikköä koskevaa vastaavanlaista järjestelmää muiden jäsenvaltioiden suorittamien tarkastusten tunnustamiseksi. Unionin oikeuden nykyisessä tilassa unionin tyyppihyväksyntämenettelyä ei siten voida soveltaa osaan tai erilliseen tekniseen yksikköön, jonka vaikutuksesta mopon tekniset ominaisuudet muuttuisivat siten, ettei se erityisesti tehonsa puolesta enää täyttäisi direktiiveissä 92/61 ja 2002/24 annettua mopon määritelmää.

Sellaisten oikeussääntöjen on joka tapauksessa oltava unionin oikeuden ja erityisesti SEUT 34 ja SEUT 36 artiklan mukaisia.

(ks. 40 ja 48 kohta sekä tuomiolauselma)

2. Mopojen tehon ja/tai nopeuden nostamiseen tarkoitettujen varusteiden myynnin ja käytön yleinen kielto on omiaan rajoittamaan kyseisten tavaroiden vapaata liikkuvuutta. SEUT 34 artiklassa kielletään sellainen rajoitus, jollei se ole perusteltavissa jollain SEUT 36 artiklassa luetelluista yleisen edun mukaisista syistä tai pakottavalla tarpeella. Vaikka tällainen kielto olisi perusteltavissa esimerkiksi liikenneturvallisuuden takaamista koskevalla tavoitteella, toimenpiteen on lisäksi oltava sellainen, että sillä voidaan taata sillä tavoiteltavan tavoitteen toteutuminen, eikä sillä saada ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi. Koska tieliikenteeseen käytettävien mopojen tehon ja/tai nopeuden nostamisen mahdollistavien varusteiden myynnin ja käytön yleisen kiellon välttämättömänä seurauksena on, että niiden käyttö estyy esimerkiksi muualla kuin yleisessä liikenteessä järjestettävissä kilpailuissa, olisi aiheellista pohtia esimerkiksi sitä, olisiko olemassa sellainen yleistä kieltoa lievempi toimenpide, jolla liikenneturvallisuus voitaisiin taata yhtä tehokkaasti, ja näiden seikkojen tutkiminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.

(ks. 44–47 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Kyseisten tavaramerkkien samankaltaisuus – Arviointiperusteet – Moniosainen tavaramerkki

(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)

2. Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Kyseisten tavaramerkkien samankaltaisuus – Arviointiperusteet

(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artikla ja 51 artiklan 1 kohdan b alakohta)

Tiivistelmä

1. Tutkittaessa sitä, onko yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu sekaannusvaara olemassa, kahden tavaramerkin keskinäinen samankaltaisuus ei edellytä, että niiden yhteinen osatekijä on hallitseva osa kokonaisvaikutelmassa, jonka haettu tavaramerkki luo. Kahden tavaramerkin samankaltaisuuden arviointi nimittäin edellyttää, että kumpaakin tavaramerkkiä tarkastellaan kokonaisuudessaan, mikä ei sulje pois sitä, että kokonaisvaikutelmaa, joka moniosaisesta tavaramerkistä jää asianomaisen kohdeyleisön muistiin, voi joissain olosuhteissa hallita yksi tai useampi tavaramerkin osatekijä. Kuitenkin ainoastaan silloin, kun kaikki muut tavaramerkin osatekijät jäävät merkityksettömiksi, samankaltaisuutta voidaan arvioida ainoastaan hallitsevan osatekijän perusteella.

(ks. 56 kohta)

2. Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 8 artiklan perusteella aloitetussa väitemenettelyssä kyseisten tavaramerkkien samankaltaisuutta on arvioitava keskivertokuluttajan näkökulmasta tukeutumalla tavaramerkeistä sellaisinaan johtuviin ominaisuuksiin eikä yhteisön tavaramerkin hakijan toimintaa koskeviin seikkoihin. Näin ollen ei tarvitse ottaa huomioon tavaramerkin hakijan väitettyä väärinkäyttöä. Vaikka nimittäin tällainen toiminta on erityisen merkittävä tekijä mainitun asetuksen 51 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla aloitetussa mitättömyysmenettelyssä, se ei ole tekijä, joka on otettava huomioon väitemenettelyssä.

(ks. 46 ja 47 kohta)
Asia C-31/09

Nawras Bolbol

vastaan

Bevándorlási és Állampolgársági Hivatal

(Fővárosi Bíróságin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Direktiivi 2004/83/EY — Vähimmäisedellytykset, jotka kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden on täytettävä voidakseen vaatia pakolaisasemaa — Palestiinasta lähtöisin oleva kansalaisuudeton henkilö, joka ei ole hakenut Yhdistyneiden Kansakuntien Lähi-idässä olevien palestiinalaispakolaisten avustus- ja työelimen (UNRWA) suojelua tai avustusta — Hakemus pakolaisaseman myöntämiseksi — Hakemuksen hylkääminen siksi, etteivät pakolaisten oikeusasemaa koskevan, 28.7.1951 Genevessä allekirjoitetun yleissopimuksen 1 artiklan A kohdassa vahvistetut edellytykset täyty — Kansalaisuudettoman henkilön oikeus saada pakolaisasema tunnustetuksi direktiivin 2004/83 12 artiklan 1 kohdan a alakohdan toisen virkkeen perusteella”

Julkisasiamies E. Sharpstonin ratkaisuehdotus 4.3.2010 I - 5541

Unionin tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 17.6.2010 I - 5572

Tuomion tiivistelmä

Viisumi-, turvapaikka- ja maahanmuuttopolitiikka – Turvapaikkapolitiikka – Pakolaisasema tai toissijaiseen suojeluun perustuva asema – Direktiivi 2004/83

(Neuvoston direktiivin 2004/83 12 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäinen virke)

Kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä annetun direktiivin 2004/83 12 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäistä virkettä sovellettaessa henkilö katsotaan muulta Yhdistyneiden Kansakuntien toimistolta kuin Yhdistyneiden Kansakuntien pakolaisasiain päävaltuutetulta (UNHCR) suojelua ja apua saavaksi silloin, kun henkilö tosiasiassa turvautuu tähän suojeluun tai apuun.

Pakolaisten oikeusasemaa koskevan Geneven yleissopimuksen 1 artiklan D kohdassa, johon direktiivin 12 artiklan 1 kohdan a alakohdassa viitataan, määrätään ainoastaan siitä, että yleissopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle jäävät henkilöt, jotka nykyisin saavat suojelua tai avustusta muilta Yhdistyneiden Kansakuntien elimiltä tai toimistoilta kuin UNHCR:lta. Tämän Geneven yleissopimuksen määräyksen selvästä sanamuodosta seuraa, että ainoastaan sellaisiin henkilöihin, jotka tosiasiassa turvautuvat Yhdistyneiden Kansakuntien Lähi-idässä olevien palestiinalaispakolaisten avustus- ja työelimen tarjoamaan apuun, voidaan soveltaa siinä tarkoitettua pakolaisaseman pois sulkevaa lauseketta, jota on sellaisenaan tulkittava suppeasti ja joka ei tämän johdosta voi koskea myös niitä henkilöitä, joilla on tai joilla on ollut pelkästään oikeus tämän toimiston suojeluun tai apuun.

(ks. 50, 51 ja 53 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Tavaramerkit – Direktiivi 89/104 – Tavaramerkkiin perustuvan oikeuden sammuminen – Edellytys – Tavaramerkin haltija on antanut nimenomaisesti tai hiljaisesti suostumuksensa tavaroiden markkinoille saattamiseen yhteisössä tai Euroopan talousalueella – Välissä olevien jälleenmyyjien jakelusopimuksen sopimuslausekkeen vastaisesti suorittama tavaroiden markkinoille saattaminen

(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 13 artiklan 1 kohta; neuvoston direktiivin 89/104 7 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 13 artiklan 1 kohtaa ja tavaramerkkidirektiivin 89/104 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että tavaramerkkiin perustuvat oikeudet ovat sammuneet ainoastaan silloin, jos kansallisen tuomioistuimen suoritettavaksi kuuluvan arvioinnin mukaan voidaan katsoa, että kyseisen tavaramerkin haltija on antanut nimenomaisesti tai hiljaisesti suostumuksensa niiden tavaroiden, joiden osalta tähän sammumiseen on vedottu, markkinoille saattamiseen yhteisössä tai Euroopan talousalueella.

Siltä osin kuin hajuveden kokeilupakkaukset on luovutettu omistusoikeutta siirtämättä ja myynnin kieltäen tavaramerkin haltijaan sopimuksen perusteella sidoksissa oleville jälleenmyyjille, jotta näiden mahdolliset asiakkaat voivat kokeilla pakkausten sisältöä, ja kun tavaramerkin haltija voi milloin tahansa vaatia tämän tavaran takaisin ja kun tavaran ulkoasu poikkeaa selvästi tavaramerkin haltijan näiden jälleenmyyjien käyttöön tavallisesti asettamien hajuvesipullojen ulkoasusta, sen seikan perusteella, että nämä kokeilupakkaukset ovat hajuvesipulloja, joissa on maininnat ”näyte” ja ”ei myytäväksi”, ei voida lähteä siitä, että tavaramerkin haltija olisi antanut hiljaisesti suostumuksensa niiden markkinoille saattamiseen silloin, kun ei ole olemassa tätä vastaan puhuvia seikkoja, minkä arvioiminen kuuluu kansalliselle tuomioistuimelle.

(47 ja 48 kohta sekä tuomiolauselma)
Hedelmä- ja vihannesjalostealan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen N:o 2201/96, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 386/2004, 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettuun tukeen kelpoinen on tuote, joka kuuluu johonkin kyseisen asetuksen, sellaisena kuin se on muutettuna, liitteessä I luetelluista CN-koodeista, mukaan lukien CN 20087092, ja joka vastaa kyseisessä asetuksessa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 2201/96 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä hedelmä- ja vihannesjalostealan tukijärjestelmän osalta annetun asetuksen N:o 1535/2003, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 386/2004, sekä tuotantotukijärjestelmään kuuluvien sokeriliemeen ja omaan liemeen säilöttyjen persikoiden vähimmäislaatuvaatimuksista annetun asetuksen N:o 2320/89 kanssa, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 996/2001, olevaa määritelmää ”sokeriliemeen tai omaan liemeen säilötyt persikat”.

(ks. 32 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
16

On muistutettava, että vakiintuneessa oikeuskäytännössä on todettu, että vaikka välitön verotus kuuluu jäsenvaltioiden toimivaltaan, niiden on kuitenkin tätä toimivaltaansa käyttäessään noudatettava yhteisön oikeutta (ks. mm. em. asia Marks & Spencer, tuomion 29 kohta; asia C-374/04, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, tuomio 12.12.2006, Kok., s. I-11673, 36 kohta ja asia C-182/08, Glaxo Wellcome, tuomio 17.9.2009, Kok., s. I-8591, 34 kohta).
20

Kysymyksestä siitä, millaista määräaikaa on pidettävä ”kohtuullisena”, on lisäksi muistutettava, että oikeuskäytännössä on jo muun muassa katsottu, että kahden vuoden preklusiivinen määräaika ei itsessään voi tehdä vähennysoikeuden käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, koska kuudennen direktiivin 18 artiklan 2 kohdassa annetaan jäsenvaltioille oikeus vaatia, että verovelvollinen käyttää vähennysoikeuttaan saman ajanjakson aikana, jona tämä oikeus on syntynyt (ks. em. yhdistetyt asiat Ecotrade, tuomion 48 kohta).
26

Komissio vastasi IH:n 22.12.2004 esittämään hakemukseen riidanalaisella toimella, joka oli EuropeAid-yhteistyötoimistoon kuuluvan osaston ”Toimien tukeminen” johtajan allekirjoittama ja sanamuodoltaan seuraava: ”Kiitän 22.12.2004 päivätystä kirjeestänne, jossa pyydätte saada tutustua [sopimusta koskeviin] asiakirjoihin – – asetuksen N:o 1049/2001 mukaisesti. Ilmoitin Teille 21.1.2005, että komission oli ennen pyyntöönne vastaamista tehtävä lopullinen ratkaisunsa suhtautumisestaan oikeusasiamiehen tekemään päätökseen. Komissio on päättänyt suhtautua kyseiseen päätökseen siten, ettei komissio yhdy tulkintaan, jonka oikeusasiamies on tehnyt edellä mainitun asetuksen 4 artiklan 1 kohdan b alakohdasta ja 3 kohdan toisesta alakohdasta ja yksilöiden suojelusta yhteisöjen toimielinten ja elinten suorittamassa henkilötietojen käsittelyssä [ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 18.12.2000] annetusta [Euroopan parlamentin ja neuvoston] asetuksesta (EY) N:o 45/2001 [(EYVL 2001, L 8, s. 1)], minkä vuoksi komissio on päättänyt olla antamatta tutustuttavaksi kyseisiä asiakirjoja, joihin komission mukaan sovelletaan kyseisessä asetuksessa säädettyjä poikkeuksia, jollaisiin komission päivätyssä tiedonannossa oikeusasiamiehelle vedottiin. Näin ollen minun on valitettavasti ilmoitettava Teille, ettei komissio aio antaa tutustuttavaksenne muita asiakirjoja – – kuin ne asiakirjat, jotka annettiin tutustuttavaksi asiakkaanne tutustuessa [26.8.2002] [sopimusta koskevaan asiakirja-aineistoon], ja ne viisi asiakirjaa, jotka komissio oli oheistanut kyseiseen tiedonantoonsa oikeusasiamiehelle – ja joiden sisällöstä on välitetty tieto – –.”
2)

EY 39 artiklaa on tulkittava siten, että silloin, kun jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset tutkivat toisen jäsenvaltion kansalaisen hakemusta saada oikeus osallistua lakimiesammatteja varten Saksassa järjestettävän harjoittelun kaltaiseen käytännön harjoittelujaksoon voidakseen ryhtyä myöhemmin harjoittamaan säänneltyä ammattia, kyseisessä artiklassa ei sinällään edellytetä, että nämä viranomaiset vaativat hakijalta unionin oikeudessa edellytetyn vastaavuuden tutkinnan yhteydessä vain sellaista oikeustieteen tietojen tasoa, joka on alempi kuin kyseisessä jäsenvaltiossa vaaditun pätevyyden osoittamien tietojen taso, tällaiseen käytännön harjoittelujaksoon osallistumiseksi. On kuitenkin täsmennettävä, että yhtäältä mainittu artikla ei estä myöskään joustamista vaaditusta pätevyydestä, ja että toisaalta mahdollisuus asianomaisen henkilön todistamalla pätevyydellä osoitettujen tietojen osittaiseen tunnustamiseen ei saa olla pelkästään fiktiivinen, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.
20

Yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, että koska direktiivi 93/42 on ETY:n perustamissopimuksen 100 a artiklan (josta on tullut EY:n perustamissopimuksen 100 a artikla, josta on puolestaan muutettuna tullut EY 95 artikla) nojalla toteutettu yhdenmukaistamistoimenpide, sen tarkoituksena on edistää tämän direktiivin mukaisiksi todistettujen lääkinnällisten laitteiden vapaata liikkuvuutta nimenomaan jäsenvaltioiden tällä alalla toteuttamien sellaisten eri toimenpiteiden korvaamiseksi, jotka voivat muodostaa esteen tälle vapaalle liikkuvuudelle (asia C-6/05, Medipac-Kazantzidis, tuomio 14.6.2007, Kok., s. I-4557, 51 kohta).
30

Niiden tietojen osalta, jotka yhteisöjen tuomioistuimelle on toimitettava ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä, on muistutettava, että paitsi että yhteisöjen tuomioistuimen on voitava antaa hyödyllisiä vastauksia näiden tietojen perusteella, niiden on myös mahdollistettava se, että jäsenvaltioiden hallitukset sekä muut, joita asia koskee, voivat esittää huomautuksia yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti. Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että tätä varten on yhtäältä tarpeen, että kansallinen tuomioistuin määrittää esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostaa ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat. Toisaalta ennakkoratkaisupyynnössä on ilmoitettava täsmällisesti ne syyt, joiden perusteella kansallinen tuomioistuin pyytää yhteisön oikeuden tulkintaa ja on päätynyt siihen, että ennakkoratkaisukysymysten esittäminen yhteisöjen tuomioistuimelle on tarpeellista. Tässä yhteydessä on välttämätöntä, että kansallinen tuomioistuin antaa edes vähäisen selostuksen niistä syistä, joiden perusteella se on valinnut ne yhteisön oikeussäännöt, joiden tulkintaa se pyytää, ja siitä, miten nämä oikeussäännöt ja pääasiassa sovellettava kansallinen lainsäädäntö liittyvät toisiinsa (ks. mm. yhdistetyt asiat C-338/04, C-359/04 ja C-360/04, Placanica ym., tuomio 6.3.2007, Kok., s. I-1891, 34 kohta).
3

Ulkomaisten työntekijöiden palvelukseen ottamisesta 30.4.1999 annetun lain täytäntöönpanosta tehdyn kuninkaan päätöksen (Moniteur belge , s. 24162), sellaisena kuin se on muutettuna tehdyllä kuninkaan päätöksellä (Moniteur belge , s. 9583), 2 §:ssä säädetään seuraavaa: ”Työluvan hankkimisvelvollisuudesta vapautetaan – – 14. työntekijät, jotka eivät ole Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen osapuolena olevan valtion kansalaisia ja jotka ovat sellaisen yrityksen palveluksessa, joka on sijoittautunut johonkin Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen osapuolena olevaan valtioon ja joka tulee Belgiaan tarjotakseen palveluja, edellyttäen, että a) näillä työntekijöillä on Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen osapuolena olevassa valtiossa, jossa he asuvat, oleskeluoikeus tai oleskelulupa yli kolmen kuukauden oleskelua varten b) nämä työntekijät on laillisesti hyväksytty työskentelemään jäsenvaltiossa, jossa he asuvat, ja tämä lupa on voimassa vähintään sen ajan, kun Belgiassa tehdään työtä c) näillä työntekijöillä on laillinen työsopimus d) nämä työntekijät ovat olleet yrityksen palveluksessa vähintään kuusi kuukautta keskeytyksettä e) näillä työntekijöillä on passi ja oleskeluoikeuden osoittava todistus, joka on voimassa vielä kolme kuukautta palvelujen suorittamisen jälkeen, sen takaamiseksi, että he palaavat alkuperämaahansa tai asuinmaahansa.”
77

Pääasiassa, jossa on riidatonta, että eurooppalainen pidätysmääräys jätetään panematta täytäntöön vain silloin, kun etsitty henkilö, joka on toisen jäsenvaltion kansalainen, on oleskellut täytäntöönpanosta vastaavan jäsenvaltion alueella vähintään viisi vuotta, on katsottava, että vastaus kyseisiin ennakkoratkaisukysymyksiin ei ole enää tarpeen, koska tämä oleskelun kestoa koskeva edellytys perustuu siihen, että kyseessä oleva jäsenvaltio käyttää sille puitepäätöksen 2002/584 4 artiklan 6 alakohdassa annettua harkintavaltaa, joten kyseisen edellytyksen on katsottava olevan EY 12 artiklan mukainen.
66

Toiseksi siltä osin kuin on kyse yhteisön lainsäädäntökehyksestä on todettava, että kyseessä olevaan lainsäädäntöön ei ole tullut muutoksia kyseessä olevan ajanjakson aikana. On kuitenkin kansallisen tuomioistuimen tehtävä arvioida, missä määrin tällainen seikka on voinut antaa huolelliselle ja järkevälle toimijalle aiheen ymmärtää, että kansallinen lainsäädäntö, jonka tarkoituksena on tämän lainsäädännön saattaminen osaksi kansallista oikeusjärjestystä, ei myöskään muuttuisi siitä huolimatta, että, kuten tämän tuomion 35 kohdassa todetaan, direktiivissä 2003/30 annetaan jäsenvaltioille laaja harkintavalta kyseisessä direktiivissä asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi toteutettavien toimenpiteiden osalta.
22

Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin katsoo, että se, onko Amtsgericht Erding tässä asiassa toimivaltainen, riippuu asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan b alakohdan toisen luetelmakohdan tulkinnasta. Se esittää, että yhteisöjen tuomioistuin on saman säännöksen ensimmäisen luetelmakohdan, joka koskee irtaimen esineen kauppaa, osalta todennut ensinnäkin, että tämän erityistä toimivaltaa sopimusta koskevassa asiassa koskevan säännön mukaan toimituspaikka on itsenäinen liittymäperuste ja sitä on sovellettava kaikkiin samaa irtaimen esineen kauppasopimusta koskeviin kanteisiin eikä yksinomaan niihin kanteisiin, jotka perustuvat itse toimitusvelvollisuuteen (asia C-386/05, Color Drack, tuomio 3.5.2007, Kok., s. I-3699, 26 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin on todennut sitten, että mainittua sääntöä sovelletaan myös tilanteessa, jossa on useita tavaran toimituspaikkoja, ja että tässä tilanteessa on täyttämispaikkakuntana lähtökohtaisesti pidettävä paikkakuntaa, jossa sopimuksen ja toimivaltaisen tuomioistuimen välinen liittymä on läheisin; tämä läheisin liittymä on yleensä paikkakunnalla, jolla täytetään pääasiallinen toimitus, joka puolestaan on määritettävä taloudellisten arviointiperusteiden nojalla (em. asia Color Drack, tuomion 40 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin on vielä katsonut, että jos pääasiallisen toimituksen täyttämispaikkaa ei voida määrittää, kullakin toimituspaikalla on riittävän läheinen yhteys riita-asian tosiseikastoon ja että tällaisessa tapauksessa kantaja voi haastaa vastaajan valitsemansa toimituspaikan tuomioistuimeen (em. asia Color Drack, tuomion 42 kohta).
12

Työllisyyttä edistävistä toimenpiteistä 13.2.1998 annetussa laissa (loi portant des dispositions en faveur de l’emploi; Moniteur belge, , s. 4643; jäljempänä vuonna 1998 annettu laki), on VII luku, jonka otsikkona on ”joukkovähentäminen”. Sen 66 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Työnantajan, joka harkitsee työntekijöiden joukkovähentämistä, on noudatettava joukkovähentämisiä koskevaa tiedottamis- ja kuulemismenettelyä siten kuin Conseil national du travail’ssa tehdyssä työehtosopimuksessa määrätään. Työnantajan on tältä osin täytettävä seuraavat vaatimukset: 1. sen on esitettävä yritysneuvostolle tai, jollei sellaista ole, luottamusmiesten valtuuskunnalle tai, jollei sellaista ole, työntekijöille kirjallinen tiedonanto, jossa se ilmoittaa harkitsevansa työntekijöiden joukkovähentämistä; 2. sen on voitava näyttää toteen, että se on suunnitellun työntekijöiden joukkovähentämisen osalta kutsunut koolle yritysneuvoston tai, jollei sellaista ole, pitänyt kokouksen luottamusmiesten valtuuskunnan kanssa tai, jollei sellaista ole, työntekijöiden kanssa; 3. sen on annettava henkilöstöä edustaville yritysneuvoston jäsenille tai, jollei sellaista ole, luottamusmiesten valtuuskunnan jäsenille tai, jollei sellaista ole, työntekijöille mahdollisuus esittää kysymyksiä, väitteitä tai vastaehdotuksia suunnitellusta joukkovähentämisestä; 4. sen on täytynyt tutustua edellä olevassa 3 alakohdassa tarkoitettuihin kysymyksiin, väitteisiin ja vastaehdotuksiin ja vastata niihin. Työnantajan on näytettävä toteen, että se on täyttänyt edellisessä kohdassa mainitut vaatimukset. 2. Työnantajan on ilmoitettava suunnitellusta joukkovähentämisestä kuninkaan nimeämälle viranomaiselle. Ilmoituksessa on vahvistettava, että edellä olevan 1 momentin toisessa kohdassa tarkoitetut vaatimukset on täytetty. Kyseisestä ilmoituksesta on toimitettava jäljennös yritysneuvostolle tai, jollei sellaista ole, luottamusmiesten valtuuskunnalle samana päivänä, jona se lähetetään ensimmäisessä kohdassa tarkoitetulle viranomaiselle, ja se on pantava nähtäville yrityksessä. Nähtävillepanopäivänä kyseisestä ilmoituksesta on lisäksi lähetettävä kirjattuna kirjeenä jäljennös niille joukkovähentämisen kohteena oleville työntekijöille, joiden työsopimus on jo päättynyt nähtävillepanopäivään mennessä.”
1)

Yhteisön sokerialan väliaikaisesta rakenneuudistusjärjestelmästä ja yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta annetun asetuksen (EY) N:o 1290/2005 muuttamisesta 20.2.2006 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 320/2006 11 artiklaa on tulkittava niin, että yritykselle jaetun sokerikiintiön osuus, joka on ollut sokerialan yhteisen markkinajärjestelyn uudistukseen liittyvistä siirtymätoimenpiteistä ja asetusten (EY) N:o 1265/2001 ja (EY) N:o 314/2002 muuttamisesta annetun komission asetuksen (EY) N:o 493/2006, sellaisena kuin se on muutettuna annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1542/2006, 3 artiklassa säädetyn ennakoivan markkinoiltapoiston kohteena, sisältyy väliaikaisen maksun laskentaperustaan.