ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
73

Kaikilla edellä mainituilla perusteilla esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että unionin oikeutta on tulkittava siten, että sellaisessa tilanteessa, jossa tuomioistuin käsittelee pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa menettelyssä eurooppalaisen maksamismääräyksen antaneen jäsenvaltion alueellisesti toimivaltaisen tuomioistuimen nimeämistä ja tarkastelee mainitussa tilanteessa jäsenvaltion tuomioistuinten kansainvälistä toimivaltaa tutkia tällaisen maksamismääräyksen, josta vastapuoli on antanut vastineen säädetyssä määräajassa, perustana oleva saatava riita-asiain oikeudenkäynnissä — kun asetuksessa N:o 1896/2006 ei ole tämän tuomioistuimen toimivaltaan ja velvoitteisiin liittyviä tietoja, näihin prosessioikeudellisiin kysymyksiin sovelletaan tämän asetuksen 26 artiklan mukaan mainitun jäsenvaltion kansallista lainsäädäntöä — asetuksessa N:o 44/2001 edellytetään, että eurooppalaisen maksamismääräyksen antaneen jäsenvaltion tuomioistuinten kansainvälinen toimivalta ratkaistaan soveltamalla menettelysääntöjä, joiden avulla voidaan varmistaa tämän asetuksen säännösten tehokas vaikutus ja puolustautumisoikeudet, jolloin kyseeseen voi tulla joko ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tai tuomioistuin, jonka viimeksi mainittu nimeää alueellisesti ja aineellisesti toimivaltaiseksi tutkimaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaista saatavaa tavanomaisessa riita-asiain oikeudenkäynnissä — siinä tapauksessa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen tuomioistuin lausuu eurooppalaisen maksamismääräyksen antaneen jäsenvaltion tuomioistuinten kansainvälisestä toimivallasta ja toteaa tällaisen toimivallan olemassaolon asetuksessa N:o 44/2001 mainittujen perusteiden nojalla, viimeksi mainittu asetus ja asetus N:o 1896/2006 velvoittavat tämän tuomioistuimen tulkitsemaan kansallista lainsäädäntöä sillä tavalla, että viimeksi mainitun avulla voidaan määrittää tai nimetä alueellisesti ja aineellisesti toimivaltainen tuomioistuin tutkimaan tämä asia, ja — siinä tapauksessa, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kaltainen tuomioistuin toteaa tällaisen kansainvälisen toimivallan puuttuvan, tällä tuomioistuimella ei ole velvollisuutta tutkia uudelleen asetuksen N:o 1896/2006 20 artiklan kanssa analogisesti viran puolesta tätä maksamismääräystä.
7

Vanhainkodeista, palvelutaloista ja vanhusten päivähoitokeskuksista sekä Vallonian vanhusten neuvoston perustamisesta 5.6.1997 annetun Vallonian alueneuvoston asetuksen (décret du Conseil régional wallon du 5 juin 1997 relatif aux maisons de repos, résidences-services et aux centres d’accueil de jour pour personnes âgées et portant création du Conseil wallon du troisième âge; Moniteur belge 26.6.1997, s. 17043), sellaisena kuin se oli voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikana (jäljempänä 5.6.1997 annettu asetus), 2 §:n 1 momentin mukaan vanhainkoti on ”laitos – sen nimityksestä riippumatta –, joka on tarkoitettu sellaisten vähintään 60-vuotiaiden vanhusten majoittamiseen, joilla on siellä vakinainen asuinpaikka ja joille tarjotaan siellä yhteisiä perhe- ja kodinhoitopalveluja, tukea päivittäisissä toimissa sekä tarvittaessa sairaanhoitoa tai terveydenhoitoa”.
5

Asetuksen 6 artiklan, jonka otsikko on ”Eurooppalaiseksi täytäntöönpanoperusteeksi vahvistamisen edellytykset”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltiossa annettu riitauttamatonta vaatimusta koskeva tuomio on tuomion antaneelle tuomioistuimelle milloin tahansa tehtävästä hakemuksesta vahvistettava eurooppalaiseksi täytäntöönpanoperusteeksi, jos a) tuomio on täytäntöönpanokelpoinen tuomiojäsenvaltiossa; ja b) tuomio ei ole ristiriidassa asetuksen (EY) N:o 44/2001 II luvun 3 ja 6 jaksossa säädettyjen toimivaltasääntöjen kanssa; ja c) tuomioistuinmenettely tuomiojäsenvaltiossa on ollut III luvussa säädettyjen vaatimusten mukainen, kun kyse on tämän asetuksen 3 artiklan 1 kohdan b tai c alakohdassa tarkoitetusta riitauttamattomasta vaatimuksesta; ja d) tuomio on annettu siinä jäsenvaltiossa, jossa velallisella on asetuksen (EY) N:o 44/2001 59 artiklassa tarkoitettu kotipaikka, jos — kyse on tämän asetuksen 3 artiklan 1 kohdan b tai c alakohdassa tarkoitetusta riitauttamattomasta vaatimuksesta, ja — vaatimus liittyy kuluttajan tekemään sopimukseen, jonka ei voida katsoa kuuluvan tämän elinkeinoon tai ammattiin, ja — velallinen on kuluttaja.”
1)

Maataloustuotteiden yhteisestä markkinajärjestelystä ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 922/72, (ETY) N:o 234/79, (EY) N:o 1037/2001 ja (EY) N:o 1234/2007 kumoamisesta 17.12.2013 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EU) N:o 1308/2013 on tulkittava siten, että se ei ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle toimenpiteelle, jossa vahvistetaan viinin vähittäismyynnissä käytettävä alkoholin yksikköperusteinen vähimmäishinta, sillä ehdolla, että tämä toimenpide on tosiasiallisesti omiaan takaamaan ihmisten terveyden ja elämän suojelua koskevan tavoitteen toteutumisen ja että – kun otetaan huomioon yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteet ja yhteisen maatalouden markkinajärjestelyn moitteeton toiminta – se ei ylitä sitä, mikä on tarpeen tämän ihmisten terveyden ja elämän suojelua koskevan tavoitteen saavuttamiseksi.
32

Sen määrittämiseksi, onko tämä edellytys tosiasiassa täyttynyt, on huomioitava kaikki kyseessä olevaa liiketoimea kuvaavat tosiseikat ja erityisesti se, millaisesta yrityksestä tai liikkeestä on kysymys, onko rakennusten ja irtaimiston kaltaista aineellista liikeomaisuutta luovutettu, minkä arvoinen aineeton omaisuus on luovutushetkellä ollut, onko pääosa henkilöstöstä otettu uuden työnantajan palvelukseen ja onko asiakaskunta siirtynyt liiketoiminnan mukana, sekä se, miten samankaltaista ennen luovutusta ja sen jälkeen harjoitettu liiketoiminta on ollut, ja vielä se, kuinka pitkän ajan tämä liiketoiminta mahdollisesti on ollut keskeytyneenä. Nämä seikat ovat kuitenkin ainoastaan osatekijöitä siinä kokonaisharkinnassa, joka asiassa on tarpeen, eikä niitä siksi saa arvioida erillisinä (ks. tuomio Abler ym., C-340/01, EU:C:2003:629, 33 ja 34 kohta ja tuomio CLECE, C-463/09, EU:C:2011:24, 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
5

Hankkeen tukikelpoisia kuluja koskevan yleisten sopimusehtojen II.14 kohdan 1 alakohdan ensimmäisen alakohdan a ja d alakohdan mukaan kulujen on oltava yhtäältä tosiasiallisia ja toisaalta ne on määritettävä tuensaajan tavanomaisten kirjanpitoa ja liikkeenjohtoa koskevien periaatteiden ja käytäntöjen mukaisesti. Kulujen ja tuottojen kirjaamiseen käytettyjen kirjanpitomenetelmien on oltava siinä jäsenvaltiossa, johon sopimuspuoli on sijoittautunut, käytettyjen kirjanpitosääntöjen mukaisia, ja niiden avulla on voitava täsmäyttää hankkeesta rahoitusselvitysten ja vastaavien tositteiden perusteella aiheutuneet kulut ja ilmoitetut tuotot.
11

Työaika-asetuksen 14 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1) Tätä pykälää sovelletaan, jos a) työntekijän työsuhde päättyy hänen lomavuotensa kuluessa ja b) ajankohtana, jolloin työsuhteen päättyminen tulee voimaan (työsuhteen päättymisajankohta), se osuus, jonka työntekijä on ottanut lomasta, joka hänellä on oikeus saada lomavuodella [13 ja 13A §:n] nojalla, poikkeaa siitä osuudesta, joka lomavuodesta on jo kulunut. 2) Jos työntekijän ottama osuus lomasta on pienempi kuin se osuus, joka lomavuodesta on jo kulunut, hänen työnantajansa on maksettava hänelle loman sijasta korvaus 3 momentin mukaisesti. 3) Edellä 2 momentin perusteella maksettavan korvauksen on oltava a) sellainen summa, josta merkityksellisessä sopimuksessa on tämän pykälän tarkoituksessa mahdollisesti sovittu, tai b) jos merkityksellisessä sopimuksessa ei ole määräyksiä, joita voidaan soveltaa, summa, joka vastaa sitä määrää, joka työntekijälle olisi maksettava 16 §:n nojalla sellaisen loman osalta, joka määritetään seuraavan kaavan mukaisesti: (A x B) – C, jossa A on se loma, joka työntekijällä on oikeus saada [13 ja 13A §:n] nojalla; B on se osuus, joka työntekijän lomanmääräytymisvuodesta on jo kulunut ennen työsuhteen päättymistä, ja C on se loma, jonka työntekijä on ottanut lomanmääräytymisvuoden alkamisen ja työsuhteen päättymisajankohdan välillä. 4) Merkityksellisessä sopimuksessa on mahdollista määrätä, että jos työntekijän ottama osuus lomasta ylittää osuuden, joka lomavuodesta on jo kulunut, työntekijä korvaa sen työnantajalleen suorittamalla maksun, tekemällä lisätyötä tai muulla tavoin.”
20

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sitä, joka suorittaa investointimenoja tarkoituksenaan – joka voidaan näyttää objektiivisten seikkojen avulla toteen – harjoittaa mainitun 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua liiketoimintaa, on pidettävä verovelvollisena. Toimiessaan tässä ominaisuudessaan hänellä on siis arvonlisäverodirektiivin 167 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen nojalla oikeus vähentää välittömästi se arvonlisävero, jonka hän on maksanut tai joka hänen on maksettava sellaisten investointimenojen yhteydessä, jotka hän on suorittanut suunnittelemaansa liiketoimintaa varten ja jotka oikeuttavat vähennykseen (ks. vastaavasti tuomio Gran Via Moineşti, C-257/11, EU:C:2012:759, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Vähennysoikeus syntyy arvonlisäverodirektiivin 63 ja 167 artiklan mukaisesti verosaatavan syntyessä eli tavaroiden luovutushetkellä (tuomio KlubC-153/11, EU:C:2012:163, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
2)

Asetuksen N:o 2988/95 1 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa vahinko tapahtuu, kun vientituen myöntämisestä asianomaiselle viejälle on tehty päätös.
24

Aluksi on korostettava, että kun unionin tuomioistuimen käsiteltävänä on tariffiluokittelua koskeva ennakkoratkaisupyyntö, sen tehtävänä on pikemminkin selventää kansalliselle tuomioistuimelle niitä kriteereitä, joiden soveltaminen tekee tälle mahdolliseksi luokitella oikein asianomaiset tuotteet yhdistettyyn nimikkeistöön, eikä luokitella tuotteita itse, mikä johtuu varsinkin siitä, ettei sillä välttämättä ole kaikkia tähän tarvittavia tietoja. On ilmeistä, että kansallinen tuomioistuin on joka tapauksessa paremmassa asemassa tekemään kyseessä olevan luokittelun (ks. tuomio Proxxon, C-500/04, EU:C:2006:111, 23 kohta; tuomio Digitalnet ym., C-320/11, C-330/11, C-382/11 ja C-383/11, EU:C:2012:745, 61 kohta ja tuomio Vario Tek, C-178/14, EU:C:2015:152, 18 kohta).
7

Puitesopimuksen 2 lausekkeessa määrättiin seuraavaa: ”1. Jollei 2 lausekkeen 2 kohdasta muuta johdu, työntekijöillä, niin naisilla kuin miehilläkin, on tämän sopimuksen nojalla yksilöllinen oikeus vanhempainlomaan lapsen syntymän tai lapseksi ottamisen vuoksi, jotta he voisivat huolehtia lapsesta vähintään kolmen kuukauden ajan tiettyyn ikään asti, joka voi ulottua kahdeksaan vuoteen ja jonka jäsenvaltiot ja/tai työmarkkinaosapuolet määrittelevät. 2. Naisten ja miesten yhtäläisten mahdollisuuksien ja tasa-arvoisen kohtelun edistämiseksi tämän sopimuksen allekirjoittajaosapuolet katsovat, että 2 lausekkeen 1 kohdassa määrätty oikeus vanhempainlomaan olisi periaatteessa myönnettävä siten, että se ei olisi siirrettävissä. 3. Vanhempainloman myöntämisperusteet ja sen hakemista koskevat yksityiskohtaiset säännöt määritellään jäsenvaltioiden lainsäädännössä ja/tai työehtosopimuksissa tämän sopimuksen vähimmäismääräyksiä noudattaen. Jäsenvaltiot ja/tai työmarkkinaosapuolet voivat erityisesti a) päättää, myönnetäänkö vanhempainloma kokoaikaisena, osa-aikaisena, jaksottaisena vai aikahyvityksenä, b) pitää vanhempainlomaoikeuden vähimmäisedellytyksenä enintään vuoden työssäoloa ja/tai palvelusaikaa, c) mukauttaa vanhempainloman myöntämisperusteet ja sen hakemista koskevat yksityiskohtaiset säännöt lapseksiottamista koskeviin erityisolosuhteisiin, d) vahvistaa vanhempainlomaoikeuttaan käyttävän työntekijän työnantajalle antamaa ilmoitusta koskevat määräajat, jossa yhteydessä on ilmoitettava loman alkamis- ja päättymisajankohta, e) määritellä ne tilanteet, joissa työnantaja kansallisen lainsäädännön sekä kansallisten työehtosopimusten ja käytäntöjen mukaisen kuulemisen jälkeen saa siirtää vanhempainloman myöntämistä yrityksen toiminnan kannalta perusteltujen syiden vuoksi (esimerkiksi jos työ on kausiluonteista, jos sijaista ei voida löytää lomasta ilmoittamista koskevan määräajan kuluessa, jos merkittävä osa työvoimasta pyytää vanhempainlomaa samaan aikaan tai jos jokin tietty tehtävä on strategisesti merkittävä); kaikki tämän lausekkeen soveltamisesta johtuvat ongelmat on ratkaistava kansallisen lainsäädännön sekä kansallisten työehtosopimusten ja käytäntöjen mukaisesti, f) sallia edellisen e alakohdan lisäksi erityisjärjestelyjä pienten yritysten toiminnan- ja rakenteellisten tarpeiden huomioon ottamiseksi.”
28

Yhtäältä näillä kahdella jäsenvaltiolla on kyseisen pöytäkirjan 4 artiklan mukaan mahdollisuus milloin tahansa pyytää saada osallistua Schengenin säännöstöön kokonaisuudessaan tai sen osiin, sellaisena kuin se on voimassa osallistumispyynnön esittämispäivänä. Toisaalta mainitun pöytäkirjan 5 artikla, joka koskee tätä säännöstöä kehittäviä ehdotuksia ja aloitteita, mahdollistaa sen, että mainitut jäsenvaltiot voivat valita, osallistuvatko ne tämäntyyppisen toimenpiteen hyväksymiseen; näillä samoilla jäsenvaltioilla on tämä valinnan mahdollisuus vain, mikäli kyseinen jäsenvaltio on pöytäkirjan 4 artiklan mukaisesti hyväksynyt sen Schengenin säännöstön alan, johon kyseinen toimenpide kuuluu, tai jos toimenpiteellä kehitetään tällaista alaa (ks. vastaavasti tuomio Yhdistynyt kuningaskunta v. neuvosto, C-77/05, EU:C:2007:803, 58, 62 ja 65 kohta ja tuomio Yhdistynyt kuningaskunta v. neuvosto, C-482/08, EU:C:2010:631, 61 kohta).
55

Mainittu käsite edellyttää sitä, että todettua erilaista kohtelua voidaan perustella sillä, että on olemassa kyseessä olevalle työehdolle ominaisia täsmällisiä ja konkreettisia seikkoja siinä erityisessä asiayhteydessä, johon työehto kuuluu, ja näin on oltava objektiivisten ja läpinäkyvien arviointiperusteiden perusteella, jotta voidaan varmistaa, että kyseinen erilainen kohtelu vastaa todellista tarvetta, että sillä voidaan saavuttaa asetettu tavoite ja että se on tätä varten tarpeellinen. Tällaiset tekijät voivat olla muun muassa seurausta niiden työtehtävien erityisluonteesta, joiden suorittamiseksi määräaikaiset sopimukset on tehty, sekä näille tehtäville luontaisista ominaispiirteistä tai mahdollisesti jäsenvaltion toiminnasta, kun se pyrkii perusteltuun sosiaalipoliittiseen päämäärään (ks. tuomio Del Cerro Alonso, C‑307/05, EU:C:2007:509, 53 ja 58 kohta; tuomio Gavieiro Gavieiro ja Iglesias Torres, C‑444/09 ja C‑456/09, EU:C:2010:819, 55 kohta; määräys Montoya Medina, C‑273/10, EU:C:2011:167, 41 kohta ja määräys Lorenzo Martínez, C‑556/11, EU:C:2012:67, 48 kohta).
6

Direktiivin 7 artiklan, jonka otsikko on ”Oikeus oleskella yli kolme kuukautta”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Unionin kansalaisilla on oikeus oleskella toisen jäsenvaltion alueella yli kolmen kuukauden ajan a) jos he ovat työntekijöitä tai itsenäisiä ammatinharjoittajia vastaanottavassa jäsenvaltiossa; tai b) jos heillä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle, ja kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa; tai c) – jos he ovat kirjoittautuneet yksityiseen tai julkiseen laitokseen, jonka vastaanottava jäsenvaltio on hyväksynyt tai jota se rahoittaa lainsäädäntönsä tai hallinnollisen käytäntönsä mukaisesti, pääasiallisena tarkoituksenaan osallistua koulutukseen, ammattikoulutus mukaan lukien, ja — jos heillä on kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja he osoittavat asiaankuuluvalle kansalliselle viranomaiselle vakuutuksella tai muulla vastaavalla valitsemallaan tavalla, että heillä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle; tai d) jos he ovat a, b tai c alakohdassa tarkoitetut edellytykset täyttävän unionin kansalaisen mukana matkustavia tai häntä myöhemmin seuraavia perheenjäseniä. 2. Edellä 1 kohdassa säädetty oleskeluoikeus koskee myös perheenjäseniä, jotka eivät ole minkään jäsenvaltion kansalaisia ja jotka tulevat unionin kansalaisen mukana vastaanottavaan jäsenvaltioon tai seuraavat häntä sinne myöhemmin, edellyttäen, että kyseinen unionin kansalainen täyttää 1 kohdan a, b tai c alakohdassa tarkoitetut edellytykset.”
21

Tästä seuraa, että sellainen lääketieteellinen hoito, joka on annettu henkilöiden terveyden suojelemiseksi, ylläpitämiseksi ja palauttamiseksi, kuuluu kuudennen direktiivin 13 artiklan A kohdan 1 alakohdan b ja c alakohdassa tarkoitetun vapautuksen piiriin. Vaikka siis kuudennen direktiivin 13 artiklan A kohdan 1 alakohdan b ja c alakohdan soveltamisalat ovat erilliset, kyseisten säännösten tavoitteena on näin ollen säännellä tyhjentävästi niiden verovapautusten järjestelmää, joita sovelletaan lääketieteelliseen hoitoon käsitteen suppeassa merkityksessä (ks. tuomio Klinikum Dortmund, C‑366/12, EU:C:2014:143, 30 ja 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
8

Muutetun kaivoslain 20 §:n 3 momentissa säädetään, että esiintymiin, jotka on otettu käyttöön 1.1.1998 ja 31.12.2007 välisenä aikana, sovelletaan maksukantaa, jonka suuruus on 30 prosenttia tuotetun määrän arvosta, että maakaasuesiintymiin, jotka on otettu käyttöön ennen 1.1.1998, sovelletaan kaivoslain aikana käytössä ollutta matemaattista kaavaa ja maksun 30 prosentin vähimmäiskantaa ja että esiintymiin, jotka on otettu käyttöön 1.1.2008 jälkeen, sovelletaan eriytettyjä kaivosmaksukantoja tuotetun raakaöljyn tai maakaasun määrän mukaan, eli maksukannan suuruus on 12 prosenttia, kun vuosituotanto on alle 300 miljoonaa m3 maakaasua tai 50 kilotonnia (kt) raakaöljyä, 20 prosenttia, kun tuotanto on 300‐500 miljoonaa m3 maakaasua tai 50–200 kt raakaöljyä, ja 30 prosenttia, kun tuotanto on enemmän kuin 500 miljoonaa m3 maakaasua tai 200 kt raakaöljyä. Lopuksi kaikkien esiintymien kaivosmaksuun sovelletaan niiden käyttöönottopäivästä riippumatta 3 prosentin lisämaksua, jos raakaöljyn Brent-hinta on korkeampi kuin 80 Yhdysvaltain dollaria (USD), tai 6 prosentin lisämaksua, jos se on korkeampi kuin 90 USD.
17

Unionin yleinen tuomioistuin totesi ensiksi kyseisten merkkien ulkoasun ja lausuntatavan samankaltaisuudesta seuraavaa: ”22 On todettava, että kuten kantaja väittää, haettu kuviomerkki jakautuu selvästi kahteen osaan: 'mag' ja 'next'. Lisäksi suuren kirjaimen 'X' suhteeton koko sekä sen tyylittely saavat aikaan sen, että kohdeyleisön mielessä säilyy englanninkielinen sana 'next' mainitun tavaramerkin erottamiskykyisenä osana, joka tuottaa erityisen ulkoasun vaikutelman, jota merkki MAGNET 4 ei tuota. Sana 'magnet', joka hallitsee viimeksi mainittua merkkiä, saa nimittäin aikaa visuaalisen vaikutelman yhdestä ainoasta sanasta, kun taas luku '4' ei sisälly haettuun kuviomerkkiin. 23 Iso kirjain 'X' saa vastaavasti aikaan haetun kuviomerkin toisen osan erityisen lausuntatavan, joka yhdistettynä osien 'mag' ja 'next' visuaaliseen erotteluun saa aikaan tämän tavaramerkin lausumisen kahtena sanana, kun taas sana 'magnet' aikaisemmassa tavaramerkissä lausutaan yhtenä sanana, joka ei lisäksi sisällä kirjaimen 'x' tuottamaa äännettä. 24 Näistä päätelmistä ilmenee, että haettu kuviomerkki on ulkoasultaan ja lausuntatavaltaan hyvin heikosti samankaltainen aikaisemman tavaramerkin kanssa. 25 Koska haettu sanamerkki sitä vastoin eroaa aikaisemman tavaramerkin hallitsevasta osasta 'magnet' vain isolla kirjaimella 'X' eikä sillä ole muita edellä 22 ja 23 kohdassa esitettyjä ominaisuuksia, sen on todettava olevan ulkoasultaan ja lausuntatavaltaan keskimääräisen samankaltainen aikaisemman tavaramerkin kanssa.”
30

Koska toimen oikeudellinen perusta on määritettävä sen oman tarkoituksen ja sisällön perusteella, tältä osin on merkityksetöntä, mitä oikeudellista perustaa on käytetty annettaessa muita unionin toimia, joilla mahdollisesti on samankaltaisia piirteitä (ks. tuomio Yhdistynyt kuningaskunta v. neuvosto, EU:C:2014:97, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Parlamentti ei siis voi käyttää perusteluna sitä seikkaa, että riidanalainen direktiivi sisältää muutamia samanlaisia aiheita kuin direktiivin 98/83 liitteessä I oleva C osa, joka puolestaan perustettiin EY 130 s artiklan 1 kohtaan, josta on tullut SEUT 192 artiklan 1 kohta.
Tässä yhteydessä on niin, että kun tarkastellaan perustelua, jonka mukaan nautaeläinten tarttuvien spongiformisten enkefalopatioiden seulontatestien rahoitus on luokiteltu virheellisesti, tällä perustelulla todellisuudessa kiistetään itse valtiontuen olemassaolo ja siten takaisin perimisestä tehdyn päätöksen pätevyys väittämättä kuitenkaan, että päätös olisi mitätön. Näin ollen kyseiseen perusteluun voidaan vedota vain kumoamiskannetta koskevassa riita-asiassa SEUT 263 artiklassa määrätyn mukaisesti.

Valtiontukien alalla niitä tapauksia lukuun ottamatta, joissa takaisin perimisestä tehty päätös on kumottu SEUT 263 artiklan nojalla, ainoa mahdollinen peruste, johon jäsenvaltio voi vedota puolustautuakseen komission SEUT 108 artiklan 2 kohdan nojalla nostamaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa kannetta vastaan, on täydellinen mahdottomuus panna sille osoitettu päätös täytäntöön ja takaisinperintää koskevan päätöksen mitättömyys, joka edellyttää sitä, että kyseiseen päätökseen liittyy erityisen vakavia ja ilmeisiä virheitä.

Valtiontukien alalla on niin, että vaikka jäsenvaltion sisäiset vaikeudet olisivat ylittämättömiäkin, jäsenvaltio ei voi tällaisiin vaikeuksiin, jotka liittyvät muun muassa kaikkien niiden yritysten, joita sääntöjenvastaisten tukien takaisinperintä koskee, tilanteen tarkistamiseen erikseen tai siihen, että tukiohjelma on ulottunut laajalti koko kansalliseen tuotantoverkkoon, vetoamalla perustella sitä, ettei se ole noudattanut sille unionin oikeudessa asetettuja velvollisuuksia.

Valtiontuen edunsaajan määrittämiseksi on tunnistettava yritykset, jotka ovat saaneet valtiontuesta todellista etua. Takaisin perittävän tuen määrää ei tällöin voida laskea jakamalla näiden tukien kokonaismäärä tasan komission päätöksessä, jolla tuki määrätään perittäväksi takaisin, määritettyjen talouden alojen kesken.

Komission on näytettävä toteen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen tuen takaisinperinnän osalta esittämällä unionin tuomioistuimelle kaikki ne seikat, joita tämä tarvitsee tarkistaakseen kyseisen noudattamatta jättämisen, kun taas kyseisen jäsenvaltion on puolestaan – silloin, kun tukien on osoitettu jääneen perimättä takaisin osaksi tai kokonaan – esitettävä syyt, joiden vuoksi takaisinperintä ei ole tarpeen tiettyjen tuensaajien osalta.

(ks. 46 ja 47 kohta)