Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus La Pergola 14 päivänä joulukuuta 1999. - Dorsch Consult Ingenieurgesellschaft mbH vastaan Euroopan unionin neuvosto ja Euroopan yhteisöjen komissio. - Muutoksenhaku - Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu - Irakia koskeva kauppasulku - Laillinen säädös - Vahinko. - Asia C-237/98 P.



Oikeustapauskokoelma 2000 sivu I-04549



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

I Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomioon liittyvät tosiseikat ja oikeussäännöt

1. Saksan oikeuden mukaan perustettu yhtiö Dorsch Consult Ingenieurgesellschaft mbH (jäljempänä DCI) on 6.7.1998 toimittamallaan valituksella vaatinut yhteisöjen tuomioistuinta kumoamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-184/95 antaman tuomion (jäljempänä tuomio) ja hyväksymään sen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittämät vaatimukset tai, toissijaisesti, palauttamaan asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen. Valituksenalaisessa tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi vaatimuksen sen vahingon korvaamisesta, jonka DCI väittää itselleen aiheutuneen yhteisön Irakin ja Kuwaitin kanssa käymän kaupan estämisestä 8 päivänä elokuuta 1990 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2340/90 (jäljempänä asetus) antamisen johdosta.

2. DCI:llä on Irakin hallitukselta saatavia Irakin tasavallan rakennus- ja asuntoministeriön kanssa 30.1.1975 tehdyn Iraq Express Way nro 1:n rakentamistöiden järjestelyyn ja valvontaan liittyvien palvelujen toimittamista koskevan, kuudeksi vuodeksi tehdyn ja tämän jälkeen useita kertoja uusitun sopimuksen perusteella (jäljempänä sopimus). DCI toteaa, että mainitun velan periminen ei enää ollut mahdollista sen jälkeen, kun Irakin tasavallan ylempi vallankumousneuvosto antoi lain nro 57 irakilaisten omaisuuden, etujen ja oikeuksien turvaamisesta Irakin alueella ja sen ulkopuolella. DCI väitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, että koska laki nro 57 oli Irakin viranomaisten vastaus yhteisön asettamalle Irakin vastaiselle kauppasululle ja koska asetuksen antaminen näin ollen oli syynä lain nro 57 antamiseen, yhteisön oli korvattava vahinko, joka sille oli aiheutunut siitä, että Irakin hallitus kieltäytyi maksamasta velkojaan. DCI:n mukaan yhteisön vastuu perustuu ensisijaisesti siihen periaatteeseen, että yhteisö on vastuussa laillisesta toimesta, koska kantajan omistusoikeutta on loukattu pakkolunastusta vastaavalla tavalla. Toissijaisesti yhteisön vastuu perustuu siihen, että yhteisö on vastuussa lainvastaisesta toimesta, koska yhteisön lainsäätäjä on jättänyt säätämättä kyseisen asetuksen antaessaan niiden vahinkojen korvausjärjestelmästä, jotka tämän asetuksen vuoksi aiheutuivat asianomaisille yrityksille.

II Valituksenalainen tuomio

3. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiossa todettiin ensinnäkin, että jotta sopimussuhteen ulkopuoliseen yhteisön vastuuseen voidaan vedota, on näytettävä toteen sekä aiheutuneeksi väitetyn vahingon syntyminen että tämän vahingon ja yhteisön toimen välinen syy-yhteys (ks. 59 kohta). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan nyt esillä olevassa asiassa kantajan, jolla on todistustaakka, on siten näytettävä toteen muun muassa se, että lain nro 57 antaminen oli vastatoimenpiteenä objektiivisesti ennakoitavissa oleva tavanomainen seuraus asetuksen antamisesta. Valituksen kohteena olevassa tuomiossa todettiin lisäksi, ettei kantajalle aiheutunut vahinko ole tosiasiallinen ja varma (ks. 60-68 kohta) ja että asetuksen antamisen ja kyseisen vahingon välillä ei ole syy-yhteyttä (ks. 71-74 kohta).

4. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan DCI:n esittämä näyttö ei ole oikeudellisesti riittävää sen osoittamiseksi, että Irakin viranomaiset olisivat lopullisesti kieltäytyneet maksamasta velkojaan asetuksen antamisen vuoksi. Näin ollen ei voida sulkea pois mahdollisuutta, että kantajan saatavia ei ole maksettu pelkän hallinnollisen viivästyksen, väliaikaisen maksamista koskevan kieltäytymisen tai Irakin väliaikaisen tai pysyvän maksukyvyttömyyden vuoksi. Erityisesti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti, että vaikka Irakin kieltäytyminen sille kuuluvien velvoitteiden noudattamisesta olisi todella seuraus lain nro 57 antamisesta, tämä laki kumottiin 3.3.1991, eikä näin ollen ainakaan tämän päivämäärän jälkeen ole ollut mitään estettä sille, että Irakin viranomaiset maksaisivat saatavat, joista nyt esillä olevassa asiassa on kyse. Lopuksi paras näyttö siitä, että kantaja ei itsekään katsonut, että näistä saatavista olisi tullut lopullisesti mahdottomia periä, oli kantajan kanteessaan esittämä ehdotus (ks. edellä alaviite 4) siirtää sen saatavat neuvostolle ja komissiolle vastineena vastaavan summan maksamisesta.

5. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi vielä, että kantaja, jolla on todistustaakka, ei ole näyttänyt toteen, että lain nro 57 antaminen olisi ollut objektiivisesti ennakoitavissa oleva asetuksen antamisen vastatoimenpide. Erityisesti, laissa nro 57 ei mitenkään viitattu yhteisöön tai asetukseen; lain perusteluista ilmenee vain, että kyseinen säännös oli annettu "eräiden hallitusten" tekemien Irakin vastaisten "mielivaltaisten päätösten" vuoksi. Lisäksi, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan kyseistä lakia ei voitu pitää DCI:n velkojen maksusta kieltäytymisen syynä ainakaan lain kumoamisen jälkeen (ks. edellä 4 kohta). Tuomiossa todettiin myös, että itse asiassa Irakia koskeva kauppasulku asetettiin turvallisuusneuvoston päätöslauselman seurauksena. Väitetty Irakin hallituksen vastatoimenpiteistä johtuva vahinko ei siten ollut seuraus asetuksen antamisesta vaan mainitusta päätöslauselmasta. Asetuksen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti, että se annettiin, jotta voitaisiin varmistaa, että yhteisössä otetaan käyttöön kaupankäyntiä Irakin ja Kuwaitin kanssa koskevat yhtenäiset toimenpiteet, joista turvallisuusneuvosto on päättänyt. On totta, että YK:n peruskirjan 25 artiklan perusteella YK:n jäsenvaltiot sitoutuvat hyväksymään ja täyttämään turvallisuusneuvoston päätökset ja niiden on sen vuoksi, esillä olevassa tapauksessa, toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet turvallisuusneuvoston asettaman kauppasulun toteuttamiseksi. Ne jäsenvaltiot, jotka ovat myös Euroopan yhteisön jäsenvaltioita, ovat kuitenkin sitoutuneet täyttämään velvoitteensa YK:n jäsenvaltioina yhteisöä koskevan ja siitä säätävän perustamissopimuksen rajoissa, koska kaikki yhteisen kauppapolitiikan toimenpiteet, kuten kauppasulun asettaminen, kuuluvat EY:n perustamissopimuksen 113 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 133 artikla) nojalla yhteisön yksinomaiseen toimivaltaan.

6. Ottamatta kantaa siihen, onko lailliseen toimeen perustuvan yhteisön vastuun periaate hyväksytty yhteisön lainsäädännössä vai ei, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tämän jälkeen, että tällaisen vastuun syntymisen edellytyksenä on joka tapauksessa se, että väitetty vahinko on paitsi "syntynyt ja tosiasiallinen", se myös: i) johtuu lainsäädäntötoimesta, jota ei voida perustella yhteisen edun vaatimuksin; ii) vaikuttaa erityiseen taloudellisten toimijoiden ryhmään suhteettomalla tavalla muihin toimijoihin verrattuna (ns. erityinen vahinko) ja iii) on suurempi kuin kyseisen alan toimintaan kuuluvat taloudelliset riskit (ns. epätavallinen vahinko; ks. 59 ja 76-80 kohta).

Näitä edellytyksiä soveltaen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että vahinkoa, joka aiheutuu yhteisön yritykselle, jonka saatavia kolmannen valtion hallitukselta ei voida periä yhteisön asetuksella asetetun kyseisen maan vastaisen kauppasulun vuoksi, ei voida pitää "erityisenä" vahinkona. Tämä sen vuoksi, ettei velallismaan vastatoimenpide koske pelkästään kyseisen yrityksen saatavia, vaan kaikkien yhteisön yritysten sellaisia saatavia, joita ei ollut vielä maksettu, kun kauppasulku asetettiin. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan se, että DCI:n saatavat perustuivat lisäksi sopimukseen, joka oli tehty vuonna 1975 eikä niitä ollut katettu takauksilla, jotka Saksassa on myöhemmin otettu käyttöön Irakin kaltaisissa "suuren riskin" maissa syntyviä kaupallisia riskejä vastaan, ei riitä vielä siihen, että kantajan asema katsottaisiin toisenlaiseksi kuin niiden yritysten asema, jotka ovat tosiasiallisesti käyttäneet tällaisia takauksia hyväkseen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, ettei kantaja ole kyennyt näyttämään toteen, että se olisi ainoa yritys, joka ei ole voinut käyttää hyväkseen takausta, tai että se edes kuuluisi sellaisten toimijoiden rajattuun ryhmään (ks. 81 ja 82 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti, ettei sellaista vahinkoa, joka johtuu velkojen maksun keskeytymisestä kolmannessa, "suuren riskin" maassa, voida pitää "epätavallisena", toisin sanoen suurempana kuin riskejä, jotka kuuluvat kaikkeen palvelujen tarjontaan kyseisessä maassa. Yhteisöjen tuomioistuimen ennakkotapauksiin Grands Moulins de Paris ja Bosphorus vedoten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti, että säädöksellä, jolla otetaan käyttöön kolmanteen maahan kohdistuva kauppasulku kansainvälisen rauhan ja turvallisuuden ylläpitämiseksi, on itsessään vaikutuksia taloudellisen toiminnan vapaaseen harjoittamiseen ja että se aiheuttaa siten vahinkoja osapuolille, jotka eivät ole millään tavalla vastuussa siitä tilanteesta, joka on sanktioiden asettamisen perusteena. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi kuitenkin, etteivät tällaiset vahingot aiheuta yhteisön vastuun syntymistä, koska tällaisen säädöksen yleisen edun edellyttämien päämäärien tärkeys oikeuttaa jopa merkittävät kielteiset vaikutukset, jotka aiheutuvat tietyille toimijoille (ks. 83-88 kohta).

7. Lopuksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi myös kantajan toissijaisen vahingonkorvausvaatimuksen lainvastaisesta toimesta aiheutuneesta vahingosta (ks. edellä 2 kohta). Valituksenalaisessa tuomiossa huomautetaan, että toisaalta myös tämä vaatimus olisi edellyttänyt DCI:n oikeutta saada korvausta; toisaalta jo ensisijaisen vaatimuksen tutkimuksesta ilmeni, ettei kantajalla voitu katsoa olevan oikeutta saada korvausta, erityisesti sen vuoksi, että se ei ole näyttänyt toteen, että sille olisi aiheutunut tosiasiallista ja varmaa vahinkoa (ks. 96-100 kohta).

III DCI:n esittämien valitusperusteiden ja asianosaisten perustelujen arviointi

8. Asiassa annettuun tuomioon kohdistuva valitus perustuu kahdeksaantoista valitusperusteeseen. Vaikka DCI onkin muutoksenhaussaan täsmällisesti yksilöinyt valituksen kohteena olevan tuomion kohdat, ei niitä oikeudellisia väitteitä, joihin tuomion kumoamista koskeva vaatimus perustuu, ole aina selkeästi mainittu. Viittaamatta kaikissa tapauksissa siihen, millä perusteella valitusperustetta ei voida ottaa käsiteltäväksi EY:n tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan ensimmäisen kohdan ja yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla, olen mahdollisuuksien mukaan pyrkinyt tulkitsemaan valittajan väitteet täsmentäen jäljempänä kohta kohdalta millä tavoin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen väitetään rikkoneen yhteisön säännöksiä tai tehneen menettelyvirheitä.

Tosiasiallisen ja varman vahingon syntyminen (1.-3. valitusperuste)

9. Ensimmäisessä ja toisessa valitusperusteessa DCI vastustaa pääasiassa tuomion 68 kohdan päätelmää, jonka mukaan se ei ole kyennyt osoittamaan, että sille on aiheutunut tosiasiallinen ja varma vahinko. Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen toteamat tosiseikat edellyttivät päinvastaista ratkaisua, koska: i) velkojalle aiheutuva tosiasiallinen ja varma vahinko ei riipu siitä, onko velallinen kieltäytynyt velan maksusta lopullisesti, ja kyseisen velan perinnän mahdottomuus, mistä valittajan itselleen aiheutuneeksi väittämä vahinko johtuu, oli nimenomaan ymmärrettävä tilapäiseksi; ii) pelkkä erääntyneiden saatavien maksun myöhästyminen on jo tosiasiallinen vahinko menetettyjen pääoman korkojen osalta ja iii) väitetty vahinko on varma, koska neuvosto ja komissio olivat tunnustaneet asianomaisen summan suullisessa käsittelyssä. DCI lisää, että tuomion 66 kohdan väite - jonka mukaan se olisi voinut laillisesti kääntyä irakilaisten asianajajien puoleen ja maksaa näiden toimittamista palveluista palkkioita voidakseen käyttää sopimuksessa määrättyjä oikeussuojakeinoja ja saadakseen siten tietää Irakin viranomaisten lopullisen kannan sen saatavien maksun laiminlyömisen osalta - perustuu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämään virheelliseen tulkintaan asetuksen (ETY) N:o 2340/90 laajentamisesta ja muuttamisesta 29 päivänä lokakuuta 1990 annetusta neuvoston asetuksesta (ETY) N:o 3155/90. Lopuksi asiakirja-aineistosta ilmenevät seikat ja muut tuomiossa esitetyt väitteet ovat valittajan mukaan ristiriidassa sen väitteen kanssa, jonka mukaan tämä ei ole esittänyt näyttöä, josta ilmenisi, että se olisi todellisuudessa ollut yhteydessä tai yrittänyt saada yhteyttä Irakin viranomaisiin tai Rafidian-pankkiin selvittääkseen, miksi Irakin asianomaisen ministeriön kyseiselle pankille helmikuussa 1990 antamia valittajan saatavia koskevia maksumääräyksiä ei ollut pantu täytäntöön (ks. tuomion 61 kohta).

10. Kolmannessa valitusperusteessaan DCI on väittänyt toissijaisesti, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ilman mitään perustelua jättänyt tekemättä useista valittajan sille esittämistä todisteista (valittajan yhteistyökumppaneiden kuuleminen todistajina ja asiantuntijalausunto) asianmukaiset johtopäätökset tosiasiallisen ja varman vahingon syntymisen osalta. Tuomiossa ei kantajan mukaan näin ollen ole noudatettu todistelua koskevia perustavanlaatuisia sääntöjä ja sen perustelut ovat puutteellisia.

11. Mikään edellä esitetyistä valitusperusteista ei mielestäni ole vakuuttava. Se, että valittaja puhuu tosiasiallisesta ja varmasta vahingosta, kun mahdottomuus periä saatavia Irakin viranomaisilta on vain tilapäinen - vaikka myönnettäisiin, että kyse on todellisesta "mahdottomuudesta" - ei missään tapauksessa ole hyväksyttävä väite. Toisaalta ei myöskään ole mitään estettä sille, että saatavien tuleva mahdollinen maksu koskee myös sopimusehtojen mukaisia erääntyneiden saatavien korkoja.

Myös väite, joka koskee edellä mainitun asetuksen N:o 3155/90 väitettyä virheellistä tulkintaa, vaikuttaa perusteettomalta. Tässä säännöksessä - kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti todennut - kielletään 29.10.1990 alkaen "yhteisössä, myös sen ilmatilassa, yhteisön alueelta, tai lentäen tai yhteisön lipun alla purjehtivilta aluksilta sekä kaikilta yhteisön kansalaisilta, muiden kuin taloudellisten palvelujen tarjoaminen, joiden tarkoituksena on edistää tai joiden vuoksi suositaan Irakin ja Kuwaitin taloutta", mutta siinä ei kielletä sitä, että Irakissa toimivat luonnolliset henkilöt tai oikeushenkilöt tarjoavat palveluja kolmansille tässä maassa. Näin ollen, toisin kuin DCI väittää, yhteisön kauppasulku, joka koski palvelujen tarjoamista Irakissa ja Kuwaitissa, ei mitenkään estänyt sitä turvautumasta irakilaisiin asianajajiin tai oikeudellisiin edustajiin.

Lopuksi katson, että tuomion 61 kohtaa ja kolmatta valitusperustetta koskeva väite on jätettävä tutkimatta EY:n perustamissopimuksen 168 a artiklan (josta on tullut EY 225 artikla) ja EY:n tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valitus voi perustua ainoastaan oikeussääntöjen rikkomista koskeviin perusteisiin eikä siis ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tosiseikaston määrittämiseen tai esitettyjen todisteiden näyttöarvon arviointiin, ellei todeta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt tosiasiallisen oikeudellisen virheen. Näin ollen on todettava, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin, joka on toimivaltainen arvioimaan sille esitetyt todisteet, tarvitse perustella nimenomaisesti arviointiaan, jos se katsoo, etteivät kaikki todisteet ole merkityksellisiä tai asiaankuuluvia.

12. Tulen siihen johtopäätökseen, että tosiasialliseen ja varmaan vahinkoon liittyviä valitusperusteita ei voida hyväksyä, ja jo tämä seikka riittäisi koko valituksen hylkäämiseen. Olen jo viitannut siihen periaatteeseen, joka koskee niiden edellytysten kumulatiivisuutta, jotka liittyvät sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntymiseen. Tämä yhteisön periaate edellyttää sitä, että DCI:n vaatimukset - sekä ensisijainen että myös se toissijainen vaatimus, joka koskee sen vahingon korvaamista, jonka valittaja väittää kohdistuneen itseensä lainvastaisen toimen vuoksi - on hylättävä riippumatta siitä, ovatko syy-yhteyttä ja väitetyn vahingon luonnetta koskevat valitusperusteet perusteltuja. Käsittelen siis ainoastaan arvioinnin kattavuuden vuoksi myös muita viittätoista valitusperustetta, siltä varalta, ettei yhteisöjen tuomioistuin yhdy ehdotukseeni hylätä väitetyn vahingon syntymiseen liittyvät valitusperusteet.

Välittömän ja ennakoitavissa olevan syy-yhteyden olemassaolo (4.-6. valitusperuste)

13. Neljännessä ja viidennessä valitusperusteessa DCI pääasiassa valittaa siitä tuomion kohdasta (ks. 70-74 kohta), jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, ettei väitetyn vahingon ja asetuksen antamisen syy-yhteyden olemassaoloa ole näytetty toteen. Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt todeta - mikäli se olisi arvioinut esitetyt tosiseikat oikein -, että Irakin viranomaisten velan maksusta kieltäytyminen liittyi suoraan ja ennakoitavissa olevalla tavalla yhteisön kauppasulun asettamiseen. Tämän seikan osalta DCI korostaa, että juuri asetuksen antamisen vuoksi turvallisuusneuvoston antaman päätöslauselman nro 661 (1990), joka itsessään ei sitonut taloudellisia toimijoita, noudattaminen tuli kaikille pakolliseksi. Valittaja väittää lisäksi, että koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei käyttänyt hyväkseen DCI:n tarjoamaa lain nro 57 tulkintaa koskevaa asiantuntijalausuntoa, se ei noudattanut todistelua koskevia perustavanlaatuisia sääntöjä ja että näin ollen tuomion perustelut ovat puutteellisia. Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi tämän näytön perusteella voinut todeta, että mainitun lain antaminen oli vastatoimenpiteenä objektiivisesti ennakoitavissa oleva tavanomainen seuraus kyseisen asetuksen antamisesta.

Kuudennessa valitusperusteessa, joka on esitetty toissijaisesti, valittaja väittää edelleen, että todistelua koskevia perustavanlaatuisia sääntöjä on rikottu ja tuomion perustelut ovat puutteellisia syy-yhteyden olemassaolon osalta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valittajan mukaan jättänyt tekemättä, ilman mitään perustelua, asianmukaiset johtopäätökset useista DCI:n esittämistä todisteista (neuvoston ja komission puheenjohtajien todistajanlausunnot asianomaisten seikkojen tapahtuma-ajalta, Irakin lainsäädäntöä koskeva asiantuntijalausunto ja historiallinen asiantuntijalausunto).

14. Niiden väitteiden osalta, jotka koskevat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointia valittajan sille esittämien todisteiden asiaankuuluvuudesta tai merkityksellisyydestä, ja viitaten edellä esitettyihin huomautuksiin voin vain todeta, että ne on jätettävä tutkimatta (ks. edellä 11 kohta). Toisaalta katson, että muissa DCI:n valitusperusteissaan esittämissä väitteissä ei ole mitään uskottavia viitteitä mahdollisiin tuomion 70-74 kohdan sisältämiin oikeudellisiin virheisiin (ks. edellä 5 kohta). Näin ollen ehdotan, että vaikka yhteisöjen tuomioistuin pitäisi kyseisten seikkojen arviointia tarpeellisena (ks. edellä 12 kohta), se hylkää myös syy-yhteyteen liittyvät valitusperusteet.

Epätavallisen ja erityisen vahingon syntyminen (7.-16. valitusperuste) ja oikeus saada korvausta lailliseen toimeen perustuvasta vahingosta (17. valitusperuste)

15. Kuten neuvosto ja komissio ovat huomauttaneet, seitsemäs valitusperuste, jossa DCI on väittänyt, että "erityisen" vahingon ja "epätavallisen" vahingon käsitteitä käytetään tuomiossa "ristikkäin" ja virheellisesti, on perusteeton, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on myöhemmin hyväksynyt edellä mainitun oikaisun (ks. edellä alaviite 1).

16. Valitusperusteissa 8.-16. valittaja, lyhyesti todettuna, vastustaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmää (ks. tuomion 81-88 kohta), jonka mukaan valittajan väittämä vahinko, vaikka voitaisiinkin katsoa, että se on syntynyt ja että se on välitön ja ennakoitavissa oleva seuraus asetuksen antamisesta, ei kuitenkaan ole erityinen ja epätavallinen, mikä yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on yhteisön laillisesta toimesta aiheutuneiden vahinkojen korvaamisen edellytys, ja lisäksi se on hyväksytty vain teoriassa. DCI:n mukaan erityisesti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ottanut tosiseikat vääristyneellä tavalla huomioon todetessaan tuomiossa, ettei valittajan voida katsoa kuuluvan sellaisten taloudellisten toimijoiden ryhmään, joiden omistusoikeutta olisi loukattu tavalla, joka erottaisi ne kaikista muista taloudellisista toimijoista, joiden saatavia ei ole enää mahdollista periä yhteisön asettaman kauppasulun vuoksi (ks. edellä 6 kohta). Valittajan mukaan, toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut, se, ettei valittajan sopimuksesta seuraavia riskejä voitu kattaa valtiontakauksin, kun kyseinen sopimus tehtiin, ei olisi johtunut Saksan yleisluonteisesta kieltäytymisestä kattaa Irakin kanssa tehtäviin liiketoimiin liittyviä riskejä vaan kyseisen liiketoimen aiheesta (konsultointi) ja (yli viisivuotisesta) kestosta.

Väitetyn vahingon epätavallisuuden osalta, DCI vastustaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen väitettä (ks. tuomion 83 kohta), jonka mukaan jo kauan ennen hyökkäystä Kuwaitiin Irakia oli pidetty "suuren riskin" maana sen Iranin kanssa käymien sotatoimien perusteella. Valittajan mukaan tämä huomautus ei ole asiaankuuluva, koska sopimus tehtiin vuonna 1975, toisin sanoen neljä vuotta ennen nykyisen hallinnon valtaanpääsyä Irakissa ja viisi vuotta ennen Irania vastaan käydyn sodan alkua.

Toisaalta asiassa Bosphorus annettu tuomio - johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittaa (ks. tuomion 87 kohta) todetakseen, ettei DCI:n väittämä vahinko, vaikka sitä pidettäisiinkin merkittävänä vahinkona, voisi johtaa yhteisön vastuun syntymiseen (ks. edellä 6 kohta) - vahvistaa valittajan mukaan sitä, että yhteisön oikeudessa omistusoikeudelle asetettuja rajoja on noudatettava myös silloin, kun lainsäädännöllisin toimin asetetaan poliittinen kauppasulku. Lopuksi, valittajan mukaan myös viittaus yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön asiassa Grands Moulins de Paris (ks. edellä 6 kohta) on nyt esillä olevan asian yhteydessä virheellinen, koska: i) vastuu epätavallisista ja erityisistä vahingoista, jotka aiheutuvat laillisesta toimesta, on säädetty juuri sellaisen tapauksen varalle, jossa asianomaisen lainsäädäntötoimen päämääränä on yleisen edun vuoksi perusteltu tavoite ja ii) kyseisessä asiassa, toisin kuin nyt esillä olevassa asiassa, yhteisö oli oma-aloitteisesti suostunut maksamaan kantajille korvausta, vaikka nämä eivät hyväksyneetkään sitä sen vuoksi, että summan katsottiin olevan riittämätön.

Seitsemännessätoista valitusperusteessa DCI tekee pääasiassa johtopäätökset edellä esitettyjen valitusperusteiden tueksi esitetyistä väitteistä ja vastustaa tuomiota sen vuoksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on lainvastaisesti kieltänyt kantajan oikeuden saada vastaajilta vahingonkorvausta asetuksen antamisen vuoksi sille aiheutuneesta vahingosta (laillinen toimi).

17. Myöskään näitä valitusperusteita ei mielestäni voida hyväksyä. Kuten neuvosto on huomauttanut, valittajan väitteet eivät osoita, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmät, joissa todetaan, ettei valittajan väittämä vahinko ole erityinen ja epätavallinen, perustuisivat oikeudelliseen virheeseen. Ensinnäkään valittaja ei ole näyttänyt toteen sitä, että sille olisi yleisen edun vuoksi toteutetun toimen vuoksi aiheutunut muihin toimijoihin verrattuna erityinen tai suhteeton vahinko. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jo todennut, DCI ei ole ainoa taloudellinen toimija, joka ei lain nro 57 tultua voimaan ole voinut periä Irakin viranomaisilta saataviaan. Toisaalta valittaja ei myöskään ole kyennyt näyttämään, että se olisi ollut ainoa yritys tai että se olisi kuulunut sellaiseen taloudellisten toimijoiden rajattuun ryhmään, joka ei ole saanut hyväkseen tämänkaltaista takuuta siten, että sen asema eroaisi niiden yritysten asemasta, joiden saatavat on katettu tällaisella takauksella. Tämä toteamus huomioon ottaen todellinen syy siihen, miksi silloin, kun sopimus tehtiin ja sen jälkeen uusittiin, Saksan takausjärjestelmä ei kattanut asianomaisen sopimuksen kaltaisista sopimuksista johtuvia riskejä, vaikuttaa kaiken kaikkiaan merkityksettömältä.

18. Toisaalta katson, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ole tehnyt virhettä myöskään väittäessään, että valittajan kaltaiset yritykset, jotka eivät olleet voineet saada julkisten laitosten tai vakuutusyhtiöiden tarjoamia takuita, joilla olisi voitu kattaa sellaiset riskit, jotka johtuivat kaupallisesta toiminnasta "suuren riskin" maina pidettyjen valtioiden kanssa, olisivat vain tietoisesti hyväksyneet tästä seuraavat suuremmat riskit, mukaan lukien sen, että velallismaa lopettaa saatavien maksun. Kuten komissio on todennut, se seikka, ettei Irak ollut kaupallisesti "suuren riskin" maa vuonna 1975, riippumatta siitä, onko väite totta, ei vaikuta asiaankuuluvalta, koska sopimus on tämän jälkeen uusittu useita kertoja.

19. Sen väitteen osalta, joka koskee sitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi soveltanut virheellisesti oikeuskäytäntöä asioiden Bosphorus ja Grands Moulins de Paris osalta, joihin viitataan tuomion kohdassa, joka koskee sitä, että lainsäädäntötoimen, josta väitetty vahinko johtuu, on perustuttava yleisen edun päämääriin, huomautan, että itse asiassa juuri valittajan tulkinta näistä kahdesta tuomiosta on epätäsmällinen. Asiassa Bosphorus yhteisöjen tuomioistuin on soveltanut vakiintunutta oikeuskäytäntöä, jonka mukaan myöskään perusoikeudet (tässä tapauksessa omistusoikeus ja vapaus harjoittaa kaupallista toimintaa) eivät kuitenkaan ole ehdottomia, ja siten niiden käytölle voidaan asettaa rajoituksia, jotka ovat perusteltuja yleisen edun mukaisilla päämäärillä. Toisaalta asiassa Grands Moulins de Paris yhteisöjen tuomioistuin on yksiselitteisesti todennut, että jos lainsäädäntötoimi, josta väitetty vahinko johtuu, voidaan perustella perustavanlaatuisen yleisen edun päämäärän tavoittelemisella (tässä tapauksessa pyrkimys lieventää yleisen taloudellisen edun vuoksi niitä seurauksia, jotka aiheutuivat erityisesti ranskalaisille tuojille Ranskan hallituksen päätöksestä devalvoida frangi), tämän syyn vuoksi on todettava, että vaikka aiheutuneet vahingot olisivatkin epätavallisia ja erityisiä, se ei voi johtaa yhteisön taloudellisen vastuun syntymiseen.

Edellä esitettyjen seikkojen perusteella ehdotan, että vaikka yhteisöjen tuomioistuin pitäisi kyseisten seikkojen arviointia tarpeellisena (ks. edellä 12 kohta), se hylkää myös valittajan väittämän vahingon epätavallisuuteen ja erityisyyteen liittyvät valitusperusteet.

Toissijaisesti esitetty vahingonkorvausvaatimus, joka koskee lainvastaisen toimen vuoksi aiheutunutta vahinkoa (18. valitusperuste)

20. Lopuksi, kahdeksannessatoista ja viimeisessä valitusperusteessa DCI kiistää sen tuomion kohdan (ks. 99 kohta), jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, että koska valittaja ei ole näyttänyt toteen oikeuttaan vahingonkorvaukseen yhteisön laillisesta toimesta sille aiheutuneen vahingon vuoksi, myös valittajan toissijainen vaatimus - joka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan tosiasiassa koski "saman vahingon korvaamista" - saada vahingonkorvausta lainvastaisen toimen vuoksi sille aiheutuneesta vahingosta, oli hylättävä. DCI:n mukaan tämä toissijainen vaatimus olisi pitänyt hyväksyä, koska antaessaan asetuksen, jolla kauppasulku asetettiin, yhteisön lainsäätäjä ei käyttänyt hankintavaltaansa päättäessään valittajalle ja muille vastaavassa tilanteessa oleville taloudellisille toimijoille maksettavan vahingonkorvauksen suuruudesta.

21. Katson, ettei ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ole rikkonut yhteisön oikeutta hylätessään valittajan toissijaisen vahingonkorvausvaatimuksen, erityisesti siksi, että valittaja ei ollut kyennyt ensisijaisen vaatimuksensa tueksi esittämiensä valitusperusteiden perusteella näyttämään toteen sitä, että sille oli aiheutunut tosiasiallinen ja varma vahinko. Tosiasiallisen ja varman vahingon syntymistä koskevien valitusperusteiden 1.-3. hylkääminen, jota edellä ehdotin yhteisöjen tuomioistuimelle (ks. 11 kohta), johtaa siihen, että ehdotan vastaavaa ratkaisua valittajan viimeisen valitusperusteen osalta.

IV Ratkaisuehdotus

22. Edellä esitettyjen seikkojen perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin:

- hylkää Dorsch Consult Ingenieurgesellschaft mbH:n valituksen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-184/95 28.4.1998 antamasta tuomiosta ja

- velvoittaa valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.