EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)

21 päivänä heinäkuuta 2016

Carlo De Nicola

vastaan

Euroopan investointipankki (EIP)

”Henkilöstö — EIP:n henkilöstö — Sairausvakuutus — Sairauskulujen korvaamatta jättäminen — Laserhoito — Hoidon tieteellisen hyväksyttävyyden puuttuminen — Riippumattoman lääkärin nimeämistä koskevat yksityiskohtaiset säännöt — Toimivaltainen lääkäriliitto — Riippumattoman lääkärin lausunto — Tuomioistuinten harjoittaman valvonnan laajuus — Korvauksen epäämisen perusteet — Sairausvakuutusta koskevat sisäiset määräykset — Laserhoidon tarkoitus — Kipua lievittävät vaikutukset — Asiantuntijalääkärin ennakkolupa — Aineellinen vahinko — Ennenaikaiset johtopäätökset — Henkinen kärsimys — Määrittämätön summa — Tutkimatta jättäminen”

Aihe:

SEUT 270 artiklaan perustuva kanne, jossa Carlo De Nicola vaatii virkamiestuomioistuinta yhtäältä kumoamaan 4.12.2014 tehdyn Euroopan investointipankin (EIP tai jäljempänä pankki) päätöksen, jolla päätettiin olla korvaamatta hänelle FP3-laserhoidosta aiheutuneita sairauskuluja, ja kumoamaan kaikki kyseiseen ”päätökseen liittyvät, siitä seuranneet ja sitä edeltäneet toimet”, mukaan lukien asiaa koskevat useat pankin kirjeet, ja toisaalta velvoittamaan pankin ja Euroopan unionin korvaamaan hänelle aiheutuneet vahingot.

Ratkaisu:

Euroopan investointipankin 4.12.2014 tekemä päätös, jolla se päätti olla korvaamatta Carlo De Nicolalle FP3-laserhoidosta aiheutuneita kuluja, kumotaan. Kanne hylätään muilta osin. Euroopan investointipankki vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan De Nicolan oikeudenkäyntikulut.

Tiivistelmä

Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ensimmäisen kohdan, jota sovelletaan asian käsittelyyn virkamiestuomioistuimessa saman perussäännön liitteessä I olevan 7 artiklan 1 kohdan mukaisesti, ja virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 50 artiklan 1 kohdan d alakohdan nojalla kannekirjelmässä on mainittava muun muassa oikeudenkäynnin kohde ja kantajan vaatimukset. Kannekirjelmä on tältä osin oikeudenkäynnin vireille paneva asiakirja, jossa kantajan on määriteltävä oikeudenkäynnin kohde. Virkamiestuomioistuimen on voitava kannekirjelmässä määritellyn oikeudenkäynnin kohteen perusteella yksilöidä täsmällisesti toimet, joiden kumoamista kantaja vaatii, sillä virkamiestuomioistuin ei voi lausua kanteen ulkopuolisesta seikasta eikä ylittää kumoavassa tuomiossa sitä, mitä kantaja on vaatinut. Kumoamisvaatimukset, jotka eivät kohdistu nimenomaisesti kumottavaksi pyydettyyn toimeen tai toimiin ja joiden perusteella kyseisiä toimia ei voida yksilöidä riittävän täsmällisesti, eivät täytä työjärjestyksen 50 artiklan 1 kohdan d alakohdassa asetettuja vaatimuksia. Siltä osin kuin kumoamisvaatimukset koskevat kaikkia riidanlaiseen päätökseen liittyviä, siitä seuranneita ja sitä edeltäneitä toimia, ne on näin ollen jätettävä tutkimatta, koska tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat. (ks. 55–57 kohta) Viittaukset: Yhteisöjen tuomioistuin: tuomio 14.9.1999, komissio v. AssiDomän Kraft Products ym. (C‑310/97 P, EU:C:1999:407, 52 kohta) Unionin yleinen tuomioistuin: tuomio 20.5.2010, komissio v. Violetti ym. (T‑261/09 P, EU:T:2010:215, 30 kohta) Virkamiestuomioistuin: tuomio 11.11.2014, De Nicola v. EIP (F‑55/08 RENV, EU:F:2014:244, 42 kohta)

Kantajalle vastainen toimi on ainoastaan sellainen toimi, jolla on sitovia oikeusvaikutuksia, jotka vaikuttavat hänen etuihinsa suoraan ja välittömästi muuttaen hänen oikeusasemaansa selvästi. Silloin kun on kyse toimista tai päätöksistä, jotka tehdään monivaiheisessa menettelyssä eli esimerkiksi sisäisessä menettelyssä, kannekelpoisia ovat pääsääntöisesti ainoastaan sellaiset toimenpiteet, joissa lopullisesti vahvistetaan asianomaisen toimielimen kanta kyseisen menettelyn päätteeksi; sen sijaan menettelyn kuluessa tehdyt toimenpiteet, joilla valmistellaan lopullista päätöstä, eivät ole kannekelpoisia. Päätöstä valmistelevat toimet eivät ole asianomaiselle vastaisia, ja kantaja voi vasta menettelyn päätyttyä tehtyä päätöstä vastaan nostetun kanteen yhteydessä vedota aikaisempien, tähän päätökseen kiinteästi liittyvien toimien sääntöjenvastaisuuteen. Näin ollen, vaikka tietyt, pelkästään valmistelevat toimet voivat olla kantajalle vastaisia siltä osin kuin niillä voi olla vaikutusta myöhemmän kannekelpoisen toimen sisältöön, nämä toimenpiteet eivät kuitenkaan voi olla itsenäisen kanteen kohteena ja ne on riitautettava myöhemmästä toimesta nostetun kanteen yhteydessä. Kun kyse on Euroopan investointipankin sairausvakuutusta koskevien sisäisten määräysten mukaisesta menettelystä, jossa pyritään hankkimaan kolmannen lääkärin lausunto asiantuntijalääkärin ja kyseisen työntekijän hoitavan lääkärin ollessa erimielisiä, ja kun näiden määräysten sanamuodosta ilmenee selvästi, että pankki tekee lopullisen päätöksen työntekijälle aiheutuneiden sairauskulujen korvaamisesta kolmannen lääkärin lausunnon jälkeen, työntekijän oikeusasemaan vaikutetaan vasta tämän päätöksenteon ajankohtana eikä kolmannen lääkärin lausunnon antamisen tai varsinkaan tällaisen lausunnon pyytämiseksi laadittujen kirjeiden lähettämisen ajankohtana. (ks. 59–61 kohta) Viittaukset: Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio 8.3.2005, D v. EIP (T‑275/02, EU:T:2005:81, 43 ja 44 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) Unionin yleinen tuomioistuin: tuomio 20.5.2010, komissio v. Violetti ym. (T‑261/09 P, EU:T:2010:215, 46 kohta) Virkamiestuomioistuin: tuomio 23.11.2010, Marcuccio v. komissio (F‑65/09, EU:F:2010:149, 42 kohta)

Kun Euroopan investointipankin sairauskulujen korvaamista koskevissa sisäisissä määräyksissä ei täsmennetä mitenkään toimivaltaista kansallista lääkäriliittoa, jonka puoleen pankin on käännyttävä asiantuntijalääkärin ja työntekijän hoitavan lääkärin ollessa erimielisiä, pankin ei ole pyydettävä kolmannen lääkärin nimeämistä kansalliselta lääkäriliitolta, johon kyseistä hoitoa tarjonnut tai kyseisen hoidon suorittanut erikoislääkäri kuuluu. Kyseisistä sisäisistä määräyksistä ilmenee, että vaikka kolmannen lääkärin nimeäminen perustuu vakuutetun pyyntöön, on pankin eikä vakuutetun itsensä tehtävänä kääntyä kyseisen lääkäriliiton puoleen. Näiden määräysten mukaan pankilla on tietty harkintavalta lääkäriliiton valitsemisessa. Vaikka kyseinen työntekijä voi ehdottaa pankille tietyn lääkäriliiton puoleen kääntymistä, tällainen ehdotus itsessään ei merkitse pankille minkäänlaista velvollisuutta toimia sen mukaisesti. (ks. 71 ja 72 kohta)

Unionin henkilöstölle säädettyjä oikeussuojakeinoja ei voida lähtökohtaisesti käyttää lopullisina pidettävien, varsinaisten lääketieteellisten arviointien kyseenalaistamiseksi, kun ne on suoritettu säännönmukaisin edellytyksin. Unionin tuomioistuimilla ei ole tarvittavaa lääketieteellistä pätevyyttä, jotta ne voisivat todeta lääketieteellisen arvioinnin päteväksi tai pätemättömäksi tai jopa valita useiden ristiriitaisten lääketieteellisten arviointien välillä. Tältä osin Euroopan investointipankin sairausvakuutusta koskevien sisäisten määräysten nojalla nimetyn kolmannen lääkärin esittämiä varsinaisia lääketieteellisiä arviointeja on pidettävä lopullisina, kun ne on tehty säännönmukaisin edellytyksin. Unionin tuomioistuimilla on oikeus ainoastaan tarkistaa, että tämä kolmas lääkäri on nimetty säännönmukaisin edellytyksin ja että jos hänen lausuntonsa on sääntöjenmukainen, voidaanko sen perusteluiden avulla arvioida toteamuksia, joihin lausunto perustuu, ja onko sen sisältämien lääketieteellisten toteamusten ja niistä johtuvien päätelmien välillä ymmärrettävä yhteys. Tässä yhteydessä unionin tuomioistuimet voivat joutua myös tutkimaan, perustuvatko kolmannen lääkärin esittämät päätelmät asianmukaisesti määritettyyn olettamaan ja ovatko ne näin ollen merkityksellisiä. (ks. 104 ja 105 kohta) Viittaukset: Unionin yleinen tuomioistuin: tuomio 9.12.2009, komissio v. Birkhoff (T‑377/08 P, EU:T:2009:485, 68 kohta) Virkamiestuomioistuin: tuomio 18.9.2007, Botos v. komissio (F‑10/07, EU:F:2007:161, 39 kohta); tuomio 14.9.2010, AE v. komissio (F‑79/09, EU:F:2010:99, 64 kohta); tuomio 28.9.2011, Allen v. komissio (F‑23/10, EU:F:2011:162, 71 kohta) ja tuomio 29.2.2012, AM v. parlamentti (F‑100/10, EU:F:2012:24, 65 kohta)

Vaikka Euroopan investointipankin perussääntöä koskevan pöytäkirjan 13 artiklan 7 kohdassa pankin pääjohtajalle annetaan valta ottaa ja erottaa pankin henkilöstöä, tästä määräyksestä ei seuraa, että pankin pääjohtajan on välttämättä henkilökohtaisesti tehtävä kaikki päätökset, joilla on vaikutusta työsuhteisiin pankissa. Pankin organisaation tehokkuus edellyttää päinvastoin sitä, että, kuten kaikissa muissa unionin toimielimissä tai elimissä ja yleisemmin kaikissa yrityksissä, tällaisten päätösten tekeminen voidaan delegoida tietyille elimille tai tietyille henkilöille näissä toimielimissä tai elimissä. Täytäntöönpanovaltuuksien delegoiminen on unionin oikeudessa sallittua, edellyttäen että sitä ei ole missään säädöksessä virallisesti kielletty. (ks. 115 ja 116 kohta) Viittaukset: Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio 18.10.2001, X v. EKP (T‑333/99, EU:T:2001:251, 102 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 16.12.2004, De Nicola v. EIP (T‑120/01 ja T‑300/01, EU:T:2004:367, 97 ja 98 kohta)

Euroopan investointipankin sairausvakuutuskassassa vakuutetuilla ei ole automaattisesti oikeutta kaikkien sairauskulujensa korvaamiseen. Pankki on erityisesti sairausvakuutuskassansa taloudellisen tasapainon varmistamiseksi määrännyt sairausvakuutusta koskevissa sisäisissä määräyksissään tilanteista, joissa tiettyjen sairauskululuokkien korvaaminen voidaan evätä, tai erityisistä edellytyksistä, joissa tiettyjen terveyspalvelujen korvaamiseen saadaan oikeus. Vaikka pankin sairausvakuutuskassassa vakuutettu voi perustellusti katsoa, että hänen sairauskulunsa korvataan lähtökohtaisesti sairausvakuutusta koskevissa sisäisissä määräyksissä asetettujen eri enimmäismäärien rajoissa, pankki voi näin ollen kuitenkin laillisesti kieltäytyä korvaamasta tiettyjä kuluja, jos se asiantuntijalääkärin lausunnon ja mahdollisesti kolmannen lääkärin antaman lausunnon saatuaan katsoo, että nämä kulut ovat kohtuuttomia tai liittyvät hoitoon tai terveyspalveluihin, jotka eivät ole tarpeellisia, tai jos vakuutettu on jättänyt hakematta asiantuntijalääkärin ennakkolupaa terveyspalveluihin, joita ei mainita korvaustaulukossa. On myös täysin perusteltua, että sairausvakuutuskassa, jonka rahoituksesta vastaavat kaikki vakuutetut ja pankki itse, ei ota vastattavakseen kustannuksia hoidosta tai terveyspalveluista, joiden teho on tieteellisesti kiistanalainen. Tässä yhteydessä sairausvakuutusta koskevissa sisäisissä määräyksissä viitataan hoidon tehottomuuteen siltä osin kuin näiden määräysten perusteella pankki voi laillisesti kieltäytyä korvaamasta sairauskuluja, joita se pitää tarpeettomina, ja tämä tilanne käsittää sitä suuremmalla syyllä kustannukset hoidoista, jotka on katsottu hyödyttömiksi siinä mielessä, että näillä hoidoilla ei ole myönteistä tehokasta vaikutusta. Sairausvakuutusta koskevissa sisäisissä määräyksissä ei määrätä, että katsoessaan tietyt sairauskulut tarpeettomiksi pankki olisi velvollinen korvaamaan ne ainakin osittain. Tällainen tulkinta, joka velvoittaisi pankin hyväksymään vaihtelevassa määrin kaikki korvaushakemukset, joita ei ole nimenomaisesti poissuljettu sairausvakuutusta koskevien sisäisten määräysten liitteessä II olevan II kohdan nojalla, olisi vastoin sairausvakuutusjärjestelmien järkevää hallinnointia ja horjuttaisi pakollista ja vaikeasti säilytettävää tasapainoa korvattavien sairauskulujen ja vakuutettujen vakuutusmaksujen välillä. (ks. 123–125, 127 ja 128 kohta) Viittaukset: Virkamiestuomioistuin: tuomio 18.9.2007, Botos v. komissio (F‑10/07, EU:F:2007:161, 63 kohta)

Kun sairauskulujen korvaamista koskevissa asioissa Euroopan investointipankki kieltäytyy korvaamasta hoitokuluja hoidon hyödyttömyyden vuoksi ilman, että hoidon mahdollista vaikutusta kyseisen vakuutetun kipuihin on voitu asianmukaisesti tutkia kolmannen lääkärin lausunnossa pankin itsensä tälle esittämän kysymyksen epätäsmällisyyden vuoksi, korvauksen epäämistä koskeva päätös on virheellinen tavalla, joka johtaa sen pätemättömyyteen. (ks. 140 kohta)

Kun Euroopan unioni on vastuussa sen jonkin toimielimen toimen perusteella, sen edustajana unionin toimielimissä ovat toimielin tai toimielimet, joiden väitetään olevan vastuussa vahingon aiheuttaneesta teosta. Siltä osin kuin vahingonkorvausvaatimus henkisestä kärsimyksestä, jonka väitetään aiheutuneen Euroopan investointipankin työntekijälle pankin kieltäydyttyä korvaamasta sairauskuluja, kohdistetaan ilman muuta täsmennystä Euroopan unioniin, sen on katsottava kohdistuvan pankkiin itseensä. (ks. 156 kohta) Viittaukset: Unionin yleinen tuomioistuin: määräys 6.1.2015, Kendrion v. Euroopan unioni (T‑479/14, EU:T:2015:2, 15 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)