Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Ruiz-Jarabo Colomer 19 päivänä syyskuuta 2002. - Rikosoikeudenkäynti vastaan Hüseyin Gözütok (C-187/01) ja Klaus Brügge (C-385/01). - Ennakkoratkaisupyynnöt: Oberlandesgericht Köln - Saksa ja Rechtbank van eerste aanleg te Veurne - Belgia. - Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus - Non bis in idem -periaate - Soveltamisala - Päätökset, joilla virallinen syyttäjä syytetyn täytettyä tietyt edellytykset lopettaa rikosoikeudellisten seuraamusten määräämiseksi vireillä olevan menettelyn tuomioistuimen osallistumatta tähän. - Yhdistjayt asiat C-187/01 ja C-385/01.



Oikeustapauskokoelma 2003 sivu I-01345



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

I Johdanto

1. Schengenin säännöstöön kuuluu

a) tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla Benelux-talousliiton valtioiden, Saksan liittotasavallan ja Ranskan tasavallan 14 päivänä kesäkuuta 1985 Schengenissä (Luxemburg) tehty sopimus (jäljempänä Schengenin sopimus) ja

b) Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus samojen sopimuspuolten välillä 19.6.1990 (jäljempänä yleissopimus).

2. Nämä EU 35 artiklan nojalla esitetyt ennakkoratkaisukysymykset tarjoavat yhteisöjen tuomioistuimelle ensimmäisen kerran tilaisuuden tulkita yleissopimusta.

3. Oberlandesgericht Kölnin ja Rechtbank van Eerste Aanleg te Veurnen esittämät kysymykset koskevat yleissopimuksen 54 artiklaa. Pohdittavana on kysymys siitä, voidaanko tässä määräyksessä esitettyä non bis in idem -periaatetta soveltaa, kun toimenpiteistä on yhden allekirjoittajavaltion oikeusjärjestyksessä luovuttu syyttäjäviranomaisen ja syytetyn välisen sovintoratkaisun seurauksena.

II Sovellettava yhteisön oikeus

4. Schengenin säännöstön sisällyttämistä osaksi Euroopan unionia koskevan pöytäkirjan, joka on liitetty Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen ja Euroopan yhteisön perustamissopimukseen, (jäljempänä pöytäkirja) 1 artiklassa valtuutetaan kolmetoista jäsenvaltiota, niiden joukossa Saksan liittotasavalta, Belgian kuningaskunta ja Alankomaiden kuningaskunta, toteuttamaan keskenään tiiviimpää yhteistyötä Schengenin säännöstön soveltamisalalla.

5. Schengenin säännöstön tarkoituksena on pöytäkirjan johdanto-osan mukaan "tehostaa Euroopan yhdentymistä ja erityisesti tehdä mahdolliseksi Euroopan unionin nopeampi kehittyminen vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvaksi alueeksi".

6. Pöytäkirjan 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan Amsterdamin sopimuksen voimaantulosta alkaen Schengenin säännöstöä sovelletaan välittömästi 1 artiklassa lueteltuihin kolmeentoista jäsenvaltioon.

7. Pöytäkirjan 2 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan nojalla neuvosto teki 20.5.1999 päätökset N:o 1999/435/EY ja N:o 1999/436/EY Schengenin säännöstön määrittelemisestä ja Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja Euroopan unionista tehdyn sopimuksen asiaa koskevien määräysten mukaisen oikeusperustan vahvistamiseksi kullekin Schengenin säännöstöön kuuluvalle määräykselle tai päätökselle.

8. Jälkimmäisen päätöksen 2 artiklasta ja liitteestä A ilmenee, että yleissopimuksen 54-58 artiklan oikeudellisena perustana ovat Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 34 ja 31 artikla, jotka ovat sen VI osastossa "Määräykset poliisiyhteistyöstä ja oikeudellisesta yhteistyöstä rikosasioissa".

9. Yleissopimuksen edellä mainitut artiklat muodostavat sen III osastossa "Poliisi ja turvallisuus" olevan 3 luvun "Non bis in idem -periaatteen soveltamisesta".

10. Yleissopimuksen 54 artiklassa määrätään seuraavaa:

"Henkilöä, jota koskevassa asiassa sopimuspuoli on antanut lainvoimaisen tuomion, ei voida syyttää samasta teosta toisen sopimuspuolen toimesta edellyttäen, että tämä henkilö on tuomion saatuaan suorittanut rangaistuksensa tai parhaillaan suorittaa sitä taikka että sitä ei voida tuomion antaneen sopimuspuolen lain mukaan enää suorittaa."

11. Yleissopimuksen 55 artiklassa määrätään seuraavaa:

"1. Sopimuspuoli voi tämän yleissopimuksen ratifioidessaan tai hyväksyessään selittää, että 54 artikla ei sido sitä yhdessä tai useammassa seuraavista tapauksista:

a) kun toisen maan antaman tuomion pohjana oleva teko on tapahtunut kokonaan tai osittain sen alueella; viimeksi mainitussa tapauksessa tätä poikkeusta ei kuitenkaan sovelleta, jos teko on tapahtunut kokonaan tai osittain sen sopimuspuolen alueella, jossa tuomio on annettu;

b) kun toisen maan tuomion pohjana oleva teko muodostaa uhan valtion turvallisuudelle tai muille kyseisen sopimuspuolen yhtä olennaisille eduille;

c) kun tuomion pohjana olevan teon on tehnyt kyseisen sopimuspuolen palveluksessa oleva henkilö virkavelvollisuuksiaan rikkoen.

2. Sopimuspuolen, joka on antanut 1 kappaleen b kohdassa mainittua poikkeusta koskevan selityksen, on nimettävä ne rikosryhmät, joihin tätä poikkeusta voidaan soveltaa.

3. Sopimuspuoli voi milloin tahansa perua tällaisen yhtä tai useampaa 1 kappaleessa mainittua poikkeusta koskevan selityksen.

4. Poikkeuksia, joista on tehty 1 kappaleen mukainen selitys, ei sovelleta, kun kyseinen sopimuspuoli on samojen tekojen kyseessä ollessa pyytänyt toista sopimuspuolta suorittamaan tutkinnan tai suostunut kyseisen henkilön luovutukseen."

12. Yleissopimuksen 56 artiklassa määrätään seuraavaa:

"Jos sopimuspuoli aloittaa sellaista henkilöä koskevan uuden tutkinnan, josta joku toinen sopimuspuoli on hänet jo lainvoimaisesti tuominnut, vähennetään mahdollisesti määrättävästä rangaistuksesta viimeksi mainitun sopimuspuolen alueella tästä teosta kärsitty vapaudenmenetysaika. Samoin otetaan kansallisen lainsäädännön sallimissa rajoissa huomioon muu jo suoritettu rangaistus kuin vapaudenmenetys."

13. Yleissopimuksen 57 artiklassa vuorostaan määrätään seuraavaa:

"1. Jos sopimuspuoli syyttää henkilöä rikoksesta ja jos tämän sopimuspuolen toimivaltaisilla viranomaisilla on syytä epäillä, että syyte koskee samaa tekoa, josta toinen sopimuspuoli on hänet jo kerran lainvoimaisesti tuominnut, näiden viranomaisten on tarpeelliseksi katsoessaan pyydettävä asianomaiset tiedot sen sopimuspuolen toimivaltaisilta viranomaisilta, jonka alueella tuomio on annettu.

2. Pyydetyt tiedot on annettava mahdollisimman pikaisesti, ja ne on otettava huomioon päätettäessä meneillään olevan käsittelyn jatkamisesta.

3. Kukin sopimuspuoli nimittää tämän yleissopimuksen ratifioidessaan tai hyväksyessään ne viranomaiset, joilla on valtuudet pyytää ja vastaanottaa tässä artiklassa tarkoitettuja tietoja."

14. Ja lopuksi 58 artiklan sanamuoto on seuraava:

"Edellä olevat määräykset eivät rajoita sellaisten pitemmälle menevien kansallisten määräysten soveltamista, jotka koskevat ulkomailla tehtyihin oikeudellisiin päätöksiin sovellettavaa non bis in idem -periaatetta."

III Tosiseikat, pääasioiden oikeudenkäynnit sekä ennakkoratkaisukysymykset

1. Asia C-187/01

15. Hüseyn Gözütok on Turkin kansalainen, joka on asunut useita vuosia Alankomaissa ja pitänyt siellä kahvilaa (coffee shop) Heerlenin kunnassa ilman tarvittavia virallisia lupia. Alankomaiden poliisi suoritti 12.1. ja 11.2.1996 kahvilassa kaksi etsintää, joissa takavarikoitiin jonkin verran hasista ja marihuanaa.

16. Edellä mainittujen tosiseikkojen johdosta aloitetut rikosoikeudelliset toimenpiteet saatettiin loppuun 23.5. ja 18.6.1996 sen jälkeen, kun Gözütok oli suostunut Alankomaiden syyttäjäviranomaisen tarjoamaan sopimusratkaisuun ja suorittanut 3 000 ja 750 Alankomaiden guldenin (NLG) suuruiset maksut.

17. Saksalainen pankki, jossa Gözütokilla oli tili, ilmoitti 31.1.1996 rikostutkinnasta vastaaville Saksan liittotasavallan viranomaisille huomattavista rahasummista, joita tämän tilillä oli käsitelty.

18. Aachenin syyttäjäviranomainen nosti 1.7.1996 Gözütokia vastaan syytteen sillä perusteella, että hän oli 12.1. ja 11.2.1996 välisenä aikana vähintään kaksi kertaa syyllistynyt Alankomaissa huumeiden myyntiin, joista toisessa oli kyse huomattavista määristä.

19. Amtsgericht Aachen määräsi 13.1.1997 syytetylle huomattavan huumausainemäärän myynnistä vuoden ja viiden kuukauden pituisen vapausrangaistuksen. Rangaistus tuomittiin ehdollisena.

20. Gözütok ja syyttäjä hakivat muutosta tähän tuomioon. Landgericht Aachen määräsi 27.8.1997 asian käsittelyn lopetettavaksi, koska Alankomaiden viranomaisten päätös luopua toimenpiteistä yleissopimuksen 54 artiklan mukaisesti oli lainvoimainen ja esti siten tämän määräyksen ja Grundgesetzin (Saksan perustuslaki) 103 §:n 3 momentin nojalla syytteen nostamisen samoista teoista Saksan liittotasavallassa.

21. Syyttäjäviranomainen valitti tästä päätöksestä Oberlandesgericht Kölniin muun muassa sen perusteella, että yleissopimuksen 54 artiklassa tarkoitettu kielto nostaa toista syytettä samasta teosta koskee ainoastaan yhden sopimuspuolen julistamia lainvoimaisia tuomioita.

22. Oberlandesgericht Köln arvioi, että yleissopimuksen edellä mainitun määräyksen soveltamisalan laajuus on asian kannalta ratkaiseva, ja esitti yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat kysymykset:

"Onko Saksan liittotasavallan luovuttava yleissopimuksen 54 artiklan mukaisesti toimenpiteistä asiassa, jossa Alankomaiden oikeuden mukaan syyteoikeus on lakannut siitä syystä, että samaa tekoa koskeva asia on jo ratkaistu?

Onko näin myös silloin, kun syyttäjäviranomaisen päätös lopettaa menettely asettamiensa edellytysten täyttymisen seurauksena (transactie), mikä muissa sopimuspuolina olevissa valtioissa edellyttäisi tuomioistuimen antamaa ratkaisua, estää asian saattamisen tuomioistuimen käsiteltäväksi Alankomaissa?"

2. Asia C-385/01

23. Klaus Brügge on Saksan kansalainen, joka on tahallaan aiheuttanut Benedikt Leliaertille työkyvyttömyyteen johtaneita ruumiinvammoja.

24. Bonnin syyttäjäviranomainen aloitti näiden tekojen johdosta syytetoimet Brüggeä vastaan ja teki sovintoehdotuksen, jonka mukaan toimenpiteistä luovutaan sen jälkeen, kun tämä on maksanut 1 000 Saksan markkaa (DEM). Syytetty maksoi sakon 13.8.1998, ja syyttäjäviranomainen luopui hänen osaltaan toimenpiteistä.

25. Brüggeä syytettiin samoista teoista Rechtbank van Eerste Aanleg te Veurnessa, jossa asianomistaja oli vaatinut vahingonkorvausta pahoinpitelystä aiheutuneesta henkisestä kärsimyksestä.

26. Edellä mainittu tuomioistuin arvioi, että asian ratkaisu edellyttää yleissopimuksen 54 artiklan tulkintaa, ja esitti yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan kysymyksen:

"Onko 19.6.1990 tehdyn Schengenin sopimuksen 54 artiklaa sovellettaessa edelleen sallittua, että Belgian virallinen syyttäjä haastaa Saksan kansalaisen belgialaiseen rikosasioita käsittelevään tuomioistuimeen ja vaatii siellä hänen tuomitsemistaan, kun Saksan virallinen syyttäjä on samojen tosiseikkojen perusteella ehdottanut tälle Saksan kansalaiselle sovintoratkaisua, jonka edellytykseksi asetetun summan tämä on suorittanut?"

IV Asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa

27. Hüseyn Gözütok, Saksan, Alankomaiden ja Ranskan hallitukset sekä komissio ovat esittäneet kirjalliset huomautuksensa asiassa C-187/01 EY:n tuomioistuimen perussäännön 20 artiklassa vahvistetussa määräajassa. Toisen asian kirjalliseen käsittelyyn osallistui kahden ensin mainitun hallituksen ja komission lisäksi myös Belgian hallitus.

28. Suullinen käsittely pidettiin 9.7.2002, jolloin paikalle oli saapunut kirjalliset huomautuksensa esittäneiden edustajien lisäksi Italian valtion asiamies esittämään suulliset huomautuksensa.

V Yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta EU 35 artiklan nojalla

29. Amsterdamin sopimuksella yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta antaa ennakkoratkaisuja laajennettiin koskemaan kolmatta pilaria (oikeus ja sisäasiat) ja luotiin edellytykset sille, että yhteisöjen tuomioistuin voi ratkaista kansallisten tuomioistuinten pyynnöstä puitepäätösten ja päätösten pätevyyttä ja tulkintaa koskevia kysymyksiä sekä poliisiyhteistyöstä ja oikeudellisesta yhteistyöstä rikosasioissa tehtyjen yleissopimusten tulkinnasta sekä niitä koskevien täytäntöönpanotoimenpiteiden pätevyydestä ja tulkinnasta (EU 35 artiklan 1 kohta).

30. Pöytäkirjan ja edellä mainittujen neuvoston päätösten 1999/435/EY ja 1999/436/EY nojalla yleissopimuksen 54 artiklaa voidaan tulkita yhteisöjen tuomioistuimen antamalla ennakkoratkaisulla. Yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta on tältä osin tahdonvaltainen, sillä se edellyttää EU 32 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden hyväksymistä.

31. Jäsenvaltiot, jotka hyväksyvät yhteisöjen tuomioistuimen uuden toimivallan, voivat valintansa mukaan antaa oikeuden esittää ennakkoratkaisukysymyksiä joko kaikille tuomioistuimilleen tai vain ylimmän oikeusasteen tuomioistuimille, joiden päätöksiin ei saa hakea muutosta (EU 35 artiklan 3 kohta).

32. Saksan liittotasavalta on antanut oikeuden esittää ennakkoratkaisukysymyksiä kaikille tuomioistuimille, mutta ylimmän oikeusasteen tuomioistuinten osalta tästä oikeudesta muodostui velvollisuus.

33. Belgia vuorostaan antoi Amsterdamin sopimusta allekirjoittaessaan julistuksen, jonka mukaan se hyväksyy yhteisöjen tuomioistuimen toimivallan ja antaa kaikille tuomioistuimilleen oikeuden esittää ennakkoratkaisukysymyksiä EU 35 artiklan nojalla.

34. Koska Oberlandesgericht Kölnin tätä alaa koskeviin päätöksiin ei saa hakea muutosta ja koska Rechtbank van Eerste Aanleg te Veurne on tässä artiklassa tarkoitettu belgialainen tuomioistuin, oli ensin mainitulla tuomioistuimella velvollisuus ja viimeksi mainitulla oikeus kääntyä yhteisöjen tuomioistuimen puoleen todettuaan, että käsiteltävänä olevan asian ratkaiseminen edellytti yleissopimuksen 54 artiklan tulkintaa.

35. Näin ollen ja koska ennakkoratkaisukysymykset eivät koske ainoatakaan EU 35 artiklan 5 kohdassa tarkoitetuista asioista, on yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta kiistaton.

VI Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

1. Alustavia huomioita

36. EU 35 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun ennakkoratkaisutoimivallan tavoitteena on yhteisöjen tuomioistuimen muun tämän kaltaisen toimivallan tavoin niiden yhteisön oikeussääntöjen tulkinta, jotka kuuluvat sen aineellisoikeudelliseen toimivaltaan, tai tarvittaessa niiden pätevyyden arviointi. Siihen ei kuitenkaan millään tavoin kuulu yhteisön oikeussääntöjen soveltamisen valvonta kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevassa asiassa.

37. Yhteisöjen tuomioistuin ei näin ollen voi lausua yleissopimuksen 54 artiklan vaikutuksista Gözütokia vastaan käytävässä rikosoikeudenkäynnissä eikä siitä, mitä toimenpiteistä luopumisesta seuraa. Yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä on vain tulkita tätä oikeussääntöä. Se ei näin ollen voi ratkaista, seuraako toimenpiteistä luopumisesta Alankomaissa, että niistä on luovuttava myös Saksan oikeusjärjestyksessä.

38. Tämän vuoksi yhteisöjen tuomioistuimen on jätettävä huomiotta Oberlandesgericht Kölnin esittämän ensimmäisen kysymyksen sanamuoto. Jos otetaan huomioon kummankin ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen esittämien kysymysten yleinen sisältö, voidaan niiden todeta pyytävän selvennystä seuraaviin kysymyksiin:

1) Ensimmäinen kysymys koskee sitä, voidaanko yleissopimuksen 54 artiklassa vahvistettua non bis in idem -periaatetta soveltaa myös silloin, kun rikosoikeudellisen seuraamuksen määräämismenettely päättyy yhdessä sopimusvaltiossa sen seurauksena, että virallinen syyttäjä lopettaa menettelyn sen jälkeen, kun syytetty on täyttänyt syyttäjäviranomaisen hänelle asettamat edellytykset.

2) Jos vastaus edelliseen kysymykseen on myöntävä, pyytää saksalainen tuomioistuin ratkaisemaan, edellyttääkö tämä virallisen syyttäjän päätös tuomioistuimen vahvistusta.

39. Edellä esitettyihin kysymyksiin annettavaa vastausta varten on tarpeen tarkastella kyseessä olevan periaatteen soveltamisalaa ja erityisesti sen merkitystä yleissopimuksen 54 artiklan taustaa vasten tutkimalla tämän sopimusmääräyksen kohdetta ja tavoitetta. On myös tarpeen tutkia sopimusluonteisia rikosoikeudellisia menettelyjä ja niiden vaikutuksia tämän sopimusmääräyksen, jota yhteisöjen tuomioistuinta on pyydetty tulkitsemaan, sanamuodon mukaisen sisällön kannalta.

40. Tässä yhteydessä on pidettävä mielessä kaksi näennäisesti ristiriitaista mutta kuitenkin toisiaan täydentävää tosiseikkaa, jotka ovat saman ilmiön kaksi puolta.

41. Toisaalta on muistettava se, että rikosoikeus Euroopan unionissa on hajautunut yhtä moneen oikeusjärjestykseen kuin unionissa on jäsenvaltioita, ja toisaalta se, että vaikka kansalliset rikosoikeusjärjestelmät poikkeavatkin huomattavasti toisistaan, tavoitteena on päivä päivältä yhä tiiviimpi yhdentyminen kolmannen pilarin alueella.

42. Nämä kaksi tosiseikkaa johtavat ensiksikin siihen, että vastausta on haettava kunkin järjestelmän erityispiirteet sivuuttaen. Yleissopimuksen 54 artiklassa käytetään sanamuotoja, joiden merkitys ei ole sama kaikissa sisäisissä oikeusjärjestyksissä, minkä vuoksi on vältettävä kansallisiin oikeusjärjestyksiin perustuvia tulkintoja. Tarkastelu on suoritettava Euroopan unionin oikeusjärjestyksestä käyttäen lähtökohtana Schengenin säännöstön tavoitteista muodostuvaa yhteistä pohjaa. Kuten komissio kirjallisissa huomautuksissaan toteaa, yhteisöjen tuomioistuimen on tulkittava itsenäisesti yleissopimuksen 54 artiklaa.

43. Toinen seuraus edellä mainituista tosiseikoista on luonteeltaan aineellinen. Kun kyseessä on rikollisuuden sellaisten ilmenemismuotojen torjuminen, jotka kohdistuvat eurooppalaiseen yhteiskuntaan kokonaisuudessaan, on jäsenvaltioiden asia sanktioida niitä kansallisen lainsäädäntönsä keinoin. Kukin jäsenvaltio on oman sisäisen yhteiskuntajärjestyksensä lisäksi takaamassa unionin piirissä myös eurooppalaista yhteiskuntajärjestystä. Tällä tavalla voi syntyä tilanteita, jotka ovat ristiriidassa non bis in idem -periaatteen kanssa, kun viranomaiset ovat aloittaneet seuraamuksen määräämismenettelyn saman lainvastaisen teon vuoksi alueellisen toimivaltansa perusteella ja toisen jäsenvaltion viranomaiset käsittelevät sitä muiden toimivaltaperusteiden nojalla, kuten kummassakin nyt käsiteltävänä olevassa pääasiassa.

2. Yleissopimuksen 54 artikla non bis in idem -periaatteen tosiasiallisena ilmaisuna

44. Yleissopimuksen 54 artikla on oikeussääntö, jolla edistetään dynaamista Euroopan yhdentymiskehitystä luomalla vapauteen ja oikeuteen perustuva yhteinen alue. Tarkastusten asteittainen lakkauttaminen yhteisillä rajoilla on välttämätön askel tämän päämäärän saavuttamiseksi. Hallinnollisten esteiden poistaminen avaa kuitenkin tien kaikille, myös niille, jotka käyttävät hyväkseen valvonnan vähentämistä laajentaakseen lainvastaista toimintaansa.

45. Tämän vuoksi valtioiden välistä yhteistyötä on lisättävä erityisesti poliisi- ja turvallisuusasioissa tarkastusten lakkauttamisen vastapainoksi. Tähän yhteyteen, eli pyrkimykseen tehostaa oikeus- ja poliisitoimia rajoittamatta demokraattisen oikeusvaltion kansalaisilleen antamia takeita, kuuluvat yleissopimuksen 54-58 artikla, joissa säännellään non bis in idem -periaatteen soveltamista Schengenin säännöstön alueella.

46. Yleissopimuksen 54 artikla ilmentää näitä takeita niiden hyväksi, jotka ovat rikosoikeudellisten toimenpiteiden kohteena. Kenenkään, jota koskevassa asiassa on annettu lainvoimainen päätös, jossakin yleissopimuksen allekirjoittajavaltiossa, asiaa ei saa käsitellä uudelleen toisessa jäsenvaltiossa saman teon osalta, riippumatta siitä, onko tuomio vapauttava vai langettava, jos rangaistus jälkimmäisessä tapauksessa on pantu täytäntöön, on parhaillaan täytäntöön pantavana tai sitä ei voida panna täytäntöön sen valtion oikeuden mukaan, jossa seuraamus on määrätty.

47. Tällä määräyksellä ilmaistaan tosiasiallisesti nämä takeet, jotka eivät ole voimassa pelkästään yhdessä oikeusjärjestyksessä vaan jotka vaikuttavat silloinkin, kun syytettä ajetaan kahdessa eri oikeusjärjestyksessä.

3. Non bis in idem -periaatteen perusteet ja sen käyttö yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä

48. Kyseessä olevalla oikeussäännöllä estetään henkilöä joutumasta samojen oikeudellisten intressien suojelemiseksi ja saman lainvastaisen teon johdosta useammin kuin kerran rikosoikeudellisen menettelyn kohteeksi ja mahdollisesti toistuvasti rangaistavaksi tapauksissa, joissa tällainen menettelyjen ja seuraamusten kertautuminen johtaa kestämättömään tilanteeseen oikeudenkäytössä, jossa rangaistaan kahteen kertaan.

49. Tämän periaatteen perustana on kaikille oikeusjärjestyksille yhteiset kaksi peruspilaria, joista toinen on oikeusvarmuus ja toinen kohtuus. Kun rikokseen syyllistynyttä henkilöä on syytetty ja rangaistu, on hänen voitava tietää, että rikos on sovitettu rangaistuksen täytäntöönpanon myötä, eikä hänen tarvitse pelätä uusia seuraamuksia. Jos hänet on vapautettu syytteestä, hänen on voitava olla varma siitä, ettei syytettä voida nostaa uudestaan uudessa menettelyssä.

50. Jos tuomio on langettava, on muistettava, että kaikilla seuraamuksilla on kaksinkertainen tavoite: rankaiseva ja varoittava. Niillä pyritään rankaisemaan teon vuoksi ja estämään rikoksen tekijöitä ja muita mahdollisia lain rikkojia tekemästä oikeudellisesti moitittavia tekoja. Näiden tavoitteiden toteuttamiseksi seuraamuksen on siis oltava oikeasuhtainen ja sillä on voitava sovittaa se teko, jota sillä sanktioidaan, minkä lisäksi sen on samalla toimittava varoittavana esimerkkinä. Kohtuusperiaate, jonka välineenä oikeasuhtaisuus toimii, estää näin ollen seuraamusten kertautumisen.

51. Yhteisöjen tuomioistuin sovelsi non bis in idem -periaatetta ensimmäisen kerran asiassa Gutmann, jossa virkamieheen kohdistettiin kaksi kurinpitomenettelyä samojen tosiseikkojen perusteella. Kaksinkertainen menettely tapahtui tässä tapauksessa kuitenkin yhdessä ainoassa oikeusjärjestyksessä. Vasta asioissa Walt Wilhelm ja Boehringer annetuissa tuomioissa käsiteltiin non bis in idem -periaatteen merkitystä tapauksissa, joissa syytteitä samassa asiassa on ajettu eri oikeusjärjestyksissä.

52. Yhteisöjen tuomioistuimella on siis ollut tilaisuus tarkastella tilanteita, jotka ovat johtaneet seuraamusten kertautumiseen. Tapaukset, joihin voidaan soveltaa sekä yhteisön oikeutta että jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksiä, eivät ole lainkaan harvinaisia. Esimerkkinä voidaan mainita kilpailuoikeus. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut seuraavaa: "Yritysten välisiä järjestelyjä tarkastellaan yhteisön oikeudessa ja kansallisessa oikeudessa eri näkökulmista. Kun 85 artiklassa käsitellään yritysten välisiä järjestelyjä niiden esteiden kannalta, joita kyseisistä järjestelyistä voi aiheutua jäsenvaltioiden väliselle kaupalle, kansallisissa lainsäädännöissä tarkastellaan tällaisia yritysten välisiä järjestelyjä ainoastaan niiden näkökohtien kannalta, jotka ovat kunkin kansallisen sääntelyn taustalla."

53. Edellä mainitun tuomion mukaisesti yhteisöjen tuomioistuin on hyväksynyt sen, että yritysten välistä järjestelyä voidaan tarkastella samanaikaisesti sekä kansallisen oikeuden että yhteisön oikeuden näkökulmasta ja, mikä on tärkeämpää, että tämä kaksinkertainen tarkastelu voi johtaa siihen, että samalle henkilölle määrätään kaksi seuraamusta saman teon perusteella.

54. Merkitseekö edellä mainittu väite sitä, että samasta teosta voidaan tuomita ja tapauksen mukaan rangaista kahteen kertaan, jos seuraamus määrätään kahdessa eri oikeusjärjestyksessä? En usko että voidaan, vaikka julkisasiamies Mayras on ilmaissut vastakkaisen mielipiteen edellä mainitussa ratkaisuehdotuksessaan, jossa hän toteaa, että "non bis in idem -periaatetta voidaan soveltaa vain kunkin kansallisen oikeusjärjestyksen sisällä".

55. Julkisasiamiehen toteamusta ei saa irrottaa asiayhteydestään, ajankohdasta, jolloin valtioiden itsemääräämisoikeutta ilmentävä rikoslainsäädäntö perustui alueperiaatteeseen. Julkisasiamies Mayrasin ratkaisuehdotus heijastaa tätä ajatusta. Alueperiaatteen tiukka soveltaminen on kuitenkin ristiriidassa useiden sellaisten tilanteiden kanssa, joihin liittyy ekstraterritoriaalisia tekijöitä ja joissa samalla teolla voi olla oikeusvaikutuksia eri puolilla Euroopan unionin aluetta. Rajattoman Euroopan rakentaminen ja siitä seuraava erilaisten kansallisten oikeusjärjestysten, myös rikosoikeuden, lähentäminen edellyttää, että asianomaiset jäsenvaltiot tukeutuvat samoihin arvoihin. Juuri tässä arvomaailmassa nyt tarkasteltavana olevan periaatteen koko merkitys tulee esiin.

56. Non bis in idem -periaatteen klassinen muoto edellyttää kolmea yhtäläisyyttä: kyseessä on oltava samat tosiseikat, sama rikkomuksen tekijä ja sama oikeudellisesti suojattava oikeushyvä eli arvo. Ratkaisevaa ei ole kysymys siitä, pannaanko rangaistusvaatimus täytäntöön yhdessä vai useammassa eri oikeusjärjestyksessä, tai siitä, mikä taho on toimivaltainen määräämään seuraamukset, vaan sen ratkaisemiseksi, voidaanko yhdestä teosta rangaista useamman kerran, on selvitettävä, suojataanko eri seuraamuksilla samoja oikeushyviä vai suojataanko niillä päinvastoin eri arvoja.

57. Nykyisin non bis in idem -periaate sitoo jäsenvaltioita ja Euroopan unionia, mikä on kansalaisille annettu perustavanlaatuinen tae, kuten edellä olen todennut.

58. Olisi pohjimmiltaan epäoikeudenmukaista ja Euroopan yhdentymiskehityksen taustalla olevien periaatteiden vastaista, jos henkilölle voitaisiin tietyn oikeushyvän suojaamisen perusteella määrätä seuraamuksia samasta teosta useassa jäsenvaltiossa.

59. Oikeudenkäytön perusajatus on esteenä sille, että ulkomailla tehdyiltä rikosoikeudellisilta päätöksiltä otetaan pois niiden oikeusvaikutukset, sillä se vaarantaisi sekä rikollisuuden torjumisen että tuomitun henkilön oikeudet. Tänä päivänä julkisasiamies Mayrasin kantaa ei voida puolustaa, koska se on ristiriidassa yleissopimuksen 54 artiklan sanamuodon kanssa, joka on 25.5.1987 allekirjoitetun Brysselin yleissopimuksen non bis in iden -periaatteen soveltamista koskevan 1 artiklan toisinto.

60. Edellä esitetyt näkökohdat eivät ole pelkkää ajatusleikkiä yleissopimuksen 54 artiklan määräysten vahvistamiseksi, sillä non bis in idem -periaatteen olemassaolon syyt ja sen perustana olevat arvot voivat olla avuksi etsittäessä vastausta Oberlandesgericht Kölnin ja Rechtbank van Eerste Aanleg te Veurnen kysymyksiin.

4. Rikosasian ratkaisu sopimuksella osana seuraamusjärjestelmää

61. Kun henkilö on saanut lopullisen tuomion tietyistä teoista, häntä ei näin ollen saa tuomita niistä uudelleen riippumatta siitä, onko ensimmäinen tuomio ollut vapauttava vai langettava.

62. Tämä toteamus johtaa kansallisten tuomioistuinten esittämien kysymysten ytimeen. Merkitseekö rikosasian sovinnollinen ratkaisu sitä, että asiassa on annettu lopullinen tuomio? Tai, toisin sanoen, onko sovinto rikosoikeudellista järjestelmää?

63. Kysymykseen vastaaminen edellyttää sopimusratkaisun perustana olevien oikeussääntöjen ja sen mahdollisten vaikutusten perusteellista tuntemista. Tässä selvityksessä on tarpeen tarkastella, vaikka vain pääpiirteittäin, niiden jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksiä, joissa sovelletaan sopimusluonteista rikosoikeudellista menettelyä.

A Sopimusluonteiset menettelyt jäsenvaltioissa

64. Saksan oikeudessa syyttäjäviranomainen voi luopua rikossyytteestä, jos rikoksen tekijä suostuu hänelle asetettuihin velvoitteisiin ja täyttää ne. Vaikka toimivaltaisen tuomioistuimen päätöstä yleensä edellytetään, se ei ole välttämätön, jos kyseessä on lainvastainen teko, josta määrättävä seuraamus ei ylitä rikoslaissa vahvistettua vähimmäisrangaistusta ja jos aiheutettu vahinko on vähäinen. Jos suostumus annetaan, syyttäjäviranomainen vahvistaa määräajan, jonka kuluessa asetetut velvoitteet on täytettävä, ja kun ne on täytetty, ei rikkomuksen tekijää voida enää saattaa vastuuseen eikä tekoa voida enää määrätä rangaistavaksi rikkomuksena.

65. Itävallassa sovelletaan menettelyä, josta käytetään nimitystä "Diversion" ja jonka mukaan virallisella syyttäjällä (tai tutkintatuomarilla) on oikeus luopua toimenpiteistä vastikkeeksi tietyn rahasumman maksamisesta, yleishyödyllisen tehtävän suorittamisesta, koeajan määräämisestä tai siitä, että asia saatetaan rikosoikeudelliseen sovitteluun (aussergerichtlicher). Kun syytetty on täyttänyt hänelle asetetut velvoitteet, raukeaa rangaistusmenettely lopullisesti.

66. Belgiassa on kaksi syyttäjäviranomaisen toimivaltaan kuuluvaa menettelyä: sopimusluonteinen ratkaisu ja rikosoikeudellinen sovittelu, joista säädetään code d'instruction criminellen 216 a ja 216 b §:ssä. Näiden säännösten mukaan syyttäjäviranomaisella on oikeus luopua lopullisesti toimenpiteistä, jos syytetty täyttää tietyt edellytykset. Viimeksi mainitun säännöksen 4 momentin toisessa kohdassa vahvistetaan kuitenkin, että toimenpiteistä luopuminen rikosoikeudellisessa sovittelussa ei vaikuta asianomistajien tai heidän oikeudenhaltijoidensa oikeuteen aloittaa siviilioikeudellinen menettely.

67. Ranskan oikeusjärjestyksessä sovelletaan menettelyä, josta käytetään nimitystä "composition pénale", jonka mukaan syyttäjäviranomainen voi ehdottaa rikkomuksen tekijälle toimenpiteistä luopumista vastikkeena yhden tai useamman määrätyn tehtävän täyttämisestä. Ranskan menettelyssä syyttäjäviranomaisen on haettava toimivaltaisen tuomioistuimen suostumus. Oikeus luopua toimenpiteistä kuuluu joka tapauksessa yksinomaan syyttäjäviranomaiselle.

68. Tanskassa säädetään, että sellaisten lainvastaisten tekojen osalta, joista voidaan määrätä sakkorangaistus, voi syyttäjäviranomainen ehdottaa syytetylle toimenpiteistä luopumista, jos tämä myöntää syyllisyytensä ja sitoutuu määräajassa maksamaan sakon. Toimenpiteistä luopumispäätös on lopullinen sen jälkeen, kun kahden kuukauden määräaika, jonka kuluessa ylempi syyttäjäviranomainen voi peruuttaa ehdotuksen, on kulunut umpeen.

69. Espanjan oikeusjärjestyksessä syytetty voi hyväksyä syyttäjäviranomaisen vaatiman rangaistuksen, ja tuomioistuin julistaa siinä tapauksessa tuomion molemmin puolin hyväksyttyjen ehtojen mukaisesti.

70. Suomen oikeusjärjestyksessä ei ole säännöksiä varsinaisesta sopimusluonteisesta ratkaisusta, mutta sellaisista tämäntyyppisistä menettelyistä on kuitenkin säädetty, jotka voivat johtaa asian raukeamiseen. Kyseessä on rikkomusten sovellettava yksinkertaistettu menettely, jossa syyttäjä voi määrätä sakon ilman, että asiaa on tarpeen käsitellä tuomioistuimessa. Tällainen päätös on lopullinen ja lainvoimainen.

71. Irlannissa on säädöksiä, joiden mukaan lainvastaisesta teosta voidaan jättää rikossyyte ajamatta eri syistä. Esimerkkinä voidaan mainita sakon maksaminen, mikä päättää asian käsittelyn.

72. Vaikka Italian lainsäädännössä yleensä ei ole säännöksiä asian sopimusluonteisesta ratkaisusta eikä rikosoikeudellisesta sovittelusta (ala-ikäisten tekemiä rikkomuksia lukuun ottamatta), siellä on käytössä erikoislaatuinen menettely, josta käytetään nimitystä patteggiamento. Kyseessä on erityinen menettely, joka edellyttää sopimusluonteista ratkaisua sekä noudatettavasta menettelystä että seuraamuksesta, jonka kesto ei saa ylittää kahta vuotta. Sekä syyttäjäviranomaisella että syytetyllä on oikeus aloittaa patteggiamento-menettely. Sopimus on aina vahvistettava tuomioistuimessa.

73. Luxemburgissa Code d'instruction criminellen 24 §:ään on sisällytetty 6.5.1999 annetulla lailla 5 momentti, jonka mukaan syyttäjäviranomainen voi ennen syytetoimiin ryhtymistä aloittaa sovittelun, josta voi seurata päätös jatkaa menettelyä tai luopua toimenpiteistä.

74. Alankomaissa sovelletaan myös sopimusluonteista menettelyä (transactie), josta säädetään Alankomaiden rikoslain 74 §:ssä ja sitä seuraavissa pykälissä. Syyte raukeaa, kun syytetty täyttää syyttäjän asettamat edellytykset. Tästä raukeamisvaikutuksesta säädetään nimenomaisesti 74 §:n 1 momentissa.

75. Portugalissa sallitaan menettelyn väliaikainen lykkääminen. Tässä menettelyssä syyttäjäviranomainen voi keskeyttää syytetoimet asettamalla syytetylle tiettyjä velvoitteita määrätyksi ajaksi. Päätös edellyttää syytetyn ja tapauksen mukaan asianomistajan suostumusta sekä tutkintatuomarin hyväksymistä. Kun syytetty täyttää sovitut velvoitteet, asia jätetään silleen, eikä sitä voida ottaa uudelleen käsiteltäväksi.

76. Yhdistyneessä kuningaskunnassa englantilaiseen oikeusjärjestykseen sisältyy sopimusluonteinen menettely tieliikenteen alalla. Fixed penalty notice tarjoaa mahdollisuuden välttää rikosoikeudelliset toimenpiteet sakon maksamisella ja ajokorttiin merkittävillä rangaistuspisteillä. Rikosasia raukeaa, kun nämä edellytykset on täytetty. Todettakoon, että Lord Justice Auld on puoltanut sopimusluonteisten ratkaisumenettelyjen soveltamisalan laajentamista ja että Englannin hallitus on esittänyt hänen ehdotuksensa valkoisessa kirjassa tämän vuoden heinäkuun puolessavälissä. Skotlannin oikeuden mukaan syyttäjä voi esittää syytetylle ehdollisen tarjouksen (conditional offer) rikosoikeudellisten toimenpiteiden välttämiseksi sellaisten lainvastaisten tekojen osalta, joiden tutkinta kuuluu District Courtien toimivaltaan. Jos syytetty suostuu ehdotukseen, hänen on maksettava sakko ja kun se on maksettu, rikosasia raukeaa.

77. Ruotsissa säädetään menettelystä, jossa seuraamus voidaan määrätä tuomioistuimen osallistumatta asiaan (strafföreläggande) ja jota sovelletaan lieviin rikkomuksiin, kuten rattijuopumukseen ja näpistykseen. Jos syytetty suostuu syyttäjän ehdotukseen (mahdollisten asianomistajien kanssa tehdyn sopimuksen jälkeen), seuraamuspäätös on lainvoimainen.

B Rikosasian sopimusluonteisen ratkaisun tavoitteet ja merkitys

78. Määriteltäessä oikeudellista käsitettä, varsinkin jos se kuuluu sellaisen oikeusalaan, jolla on välittömin vaikutus yksityisten ihmisarvoon ja perusarvoihin, on syytä välttää turhaa nominalismia ja sen sijaan tarkastella käsitteen luonnetta.

79. Kuten voidaan todeta, monissa jäsenvaltioissa sovelletaan sovinnolliseksi ratkaisuksi tai vastaavaksi kutsuttuja menettelyjä, joissa syyttäjäviranomainen luopuu lakiin perustuvien valtuuksien nojalla ja joissakin järjestelmissä ilman tuomioistuimen päätöstä toimenpiteistä yksityistä vastaan sen jälkeen, kun tämä on maksanut määrätyn rahasumman valtiolle tai täyttänyt jonkin muun edellytyksen.

80. Vaikka kyseessä onkin vastavuoroinen menettely, sille on ominaista, että valtiovalta on toimenpiteitä toteuttaessaan ylivalta-asemassa. Tällaista lainkäyttömenettelyä ei kuitenkaan sovelleta rikosoikeudessa kaikkiin lainvastaisiin tekoihin. Menettely on osa oikeudenkäyttöä, jolla pyritään ehkäisemään sellaisia toimintatapoja, joiden yhteiskunnallinen moitittavuus on vähäinen ja joiden torjunta ei vaadi valtion oikeuskoneiston käynnistämistä koko tehollaan, eikä näin ollen myöskään rikosoikeudenkäynnin takeiden täydellistä soveltamista tuomioistuinkäsittelyä käyttämällä.

81. Toisaalta sopimusluonteinen ratkaisu on osoittautunut menetelmäksi, jolla voidaan välttää lainkäyttöjärjestelmän lamautuminen, sillä se tarjoaa helpon, nopean ja tehokkaan ratkaisun, kun se kriminaalipoliittisista syistä on tarkoituksenmukaista. Pohjoisamerikkalainen käytännönläheisyys on merkittävästi edistänyt tällaisten sovittelumenettelyjen kehitystä, jotka aina perustuvat siihen, että syytetty suostuu hänelle ehdotettuun seuraamukseen, vaikka tämä onkin suurkaupungeissa johtanut erikoislaatuiseen käytäntöön.

82. Sopimusluonteisella menettelyllä pyritään löytämään tarkoituksenmukaisin ratkaisu tietynlaisen rikollisuuden käsittelemiseksi, sellaisen, joka ei edellytä raskaiden seuraamusten määräämistä vaan jonka osalta kevyemmät ja lievemmät vastatoimet ovat riittävät. Tällä tavoin syytetty voi välttyä tuomioistuinmenettelyltä, kun hän nimenomaisesti tai implisiittisesti tunnustaa syyllisyytensä ja sovittaa rikoksen täyttämällä syyttäjän kanssa lainsäädännössä vahvistetuissa rajoissa sopimansa velvoitteet, jotka eivät missään tapauksessa ole yhtä raskaat kuin tavanomainen rikossyyte, jonka kohteeksi hän joutuisi, jos sopimukseen ei päästä. Vastikkeena tästä valtiovalta luopuu toimenpiteistä lopullisesti.

C Rikosasian sopimusluonteinen ratkaisu oikeudenkäytön muotona

83. Tässä yhteydessä on muistettava kaksi seikkaa. Se, että syytetyn täyttämät edellytykset muodostavat hänen teostaan määrättävän rangaistuksen, ja se, että seuraamukset määräävä valtiovalta on ylivalta-asemassa. Syytetty on vapaa hyväksymään sopimusratkaisun, mutta ellei hän suostu siihen, hänen on syytä tietää, että rikossyyte etenee omaa kulkuaan. Oikeudenkäyttötapa voi vaihdella, mutta rikosoikeus pysyy aina samana.

84. Se että sopimusluonteisessa menettelyssä tuomiovaltaa ei käytä tuomioistuin, ei kuitenkaan merkitse sitä, että asiat käsitellään täysin oikeuslaitoksen ulkopuolella siten, että sovinnollista ratkaisua koskeva päätös ei täyttäisi yleissopimuksen 54 artiklan edellytyksiä. Kyseessä ei ole sellainen tilanne, jota joskus kutsutaan oikeudenkäytöksi ilman tuomioistuinta, ikään kuin kyseessä olisi yksityisoikeudellinen sopimus.

85. Sopimusluonteisella menettelyllä rikosasiat voidaan ratkaista julkista sanktiovaltaa käyttävän viranomaisen ja syytetyn välisellä yhteisellä sopimuksella tarvitsematta turvautua varsinaiseen tuomioistuinkäsittelyyn. Tämän kaltaisessa menettelyssä rikoksentekijän ja syyttäjän välillä ei käydä neuvotteluja seuraamuksen määräämisestä. Valtiovalta tekee rikosoikeudellisen seuraamuksen määräämiseen johtavasta menettelystä vastuussa olevan viranomaisen välityksellä tarjouksen, joka voidaan hyväksyä tai hylätä.

86. Kuten Gözütokin edustaja on huomauttanut, kyse ei ole syytetyn ja syyttäjäviranomaisen välisen sopimuksen neuvottelemisesta vaan päätöksestä, joka tosiasiallisesti ei ole yhtä ankara kuin langettava tuomio mutta joka kuitenkin kuuluu seuraamusjärjestelmään.

87. Olisi väärin pitää rikosasian sopimusluonteista ratkaisua varsinaisena sopimuksena, koska menettelyssä määrätään seuraamus, vaikkakin lievä ja hyväksytty, joka on kuitenkin rangaistus ja täyttää rangaistuksen kaikki tehtävät. Kuten komissio on huomauttanut, kyseessä on vaihtoehtoinen seuraamus, jolla sanktioidaan moitittava teko ja varoitetaan tulevista rikkomuksista.

88. Sopimusluonteinen menettely on lisäksi implisiittisesti luonteeltaan lainkäyttöä. Se ei ole rikosoikeudellisen järjestelmän ulkopuolella, vaan se on yksi rikosoikeudellisen lainkäytön muoto. Kaikista rikoksista voidaan nostaa syyte syyttäjäviranomaisen aloitteesta ja määrätä rangaistus oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin jälkeen. Joissakin oikeusjärjestyksissä sallitaan kuitenkin, että yleisen syytteen nostamiseen oikeutettu viranomainen voi tiettyjen lainvastaisten tekojen ollessa kyseessä sopia syytetyn kanssa seuraamuksen määräämisestä, ottaen huomioon, että jos sopimukseen ei päästä, jos syytetty ei suostu ehdotukseen, lainvastaisiin tekoihin tavanomaisesti kohdistettu menettely syyllisyyden toteamiseksi ja rangaistuksen määräämiseksi jatkuu.

89. Koska tämä on ollut lainsäätäjän tahto, valtiovalta käyttää sopimusluonteisessa menettelyssä tiettyjen lainvastaisten tekojen osalta valtaansa rangaista yleistä seuraamuksen määräämiseen valtuutetun viranomaisen välityksellä siten, että kun rangaistus on kärsitty, asia on lopullisesti ratkaistu. Valtiovalta ratkaisee asian lopullisesti toimivaltaisen viranomaisen välityksellä. Rikosoikeudellinen lainkäyttö vastaa tällä tavoin tiettyihin lainvastaisiin tekoihin.

90. Yhteenvetona todettakoon, että syytetty, joka suostuu syyttäjäviranomaisen asettamiin ehtoihin ja hyväksyy ne, tuomitaan niistä teoista, joiden osalta hän tunnustaa syyllisyytensä hyväksymällä seuraamuksen. Kun sopimuksesta on tullut lopullinen, voidaan katsoa, että syytetty on saanut lopullisen tuomionsa ja että rangaistus on pantu täytäntöön, kun sovitut ehdot on täytetty. Näin ollen häntä ei voida enää syyttää uudelleen, koska se olisi ristiriidassa yleissopimuksen 54 artiklan kanssa.

D Yksityisen oikeuksien suojaaminen rikosasian ratkaisussa sopimusluonteisessa menettelyssä

91. Sopimusluoteisessa menettelyssä valtiovalta käyttää rikosoikeudellista menettelyä yksityistä vastaan, joka tosiasiallisesti tunnustaa syyllisyytensä, ja kun asetetut edellytykset ovat täyttyneet, syyte raukeaa samalla tavalla kuin jos kanne todetaan aiheettomaksi tai jos syytetylle annetaan vapauttava tai langettava tuomio. Viimeksi mainitussa tapauksessa tämä edellyttää, että rangaistus on suoritettu.

92. Tällainen oikeudenkäyttö turvaa syytetyn perusoikeudet.

93. Syytetty, jolle ehdotetaan sopimusluonteista ratkaisua, joutuu rikossyytteen kohteeksi siten kuin Euroopan ihmisoikeussopimuksessa tarkoitetaan, ja oikeudellisesti hänellä on mainitussa sopimuksessa kaikille rikoksesta syytetyille tunnustetut oikeudet, erityisesti ne, jotka mainitaan sen 6 artiklassa.

94. Syyttäjäviranomainen on velvollinen kertomaan syytetylle sopimusluonteisen ratkaisun vapaaehtoisuudesta sekä hänelle kuuluvasta oikeudesta oikeudenkäyntiin riippumattomassa tuomioistuimessa. Kaikille rikoksesta syytetyille kuuluva oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa tunnustetaan tärkeimmissä kansainvälisissä sopimuksissa ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä.

95. Vapaus hyväksyä tai hylätä sopimusluonteinen ratkaisu kuuluu perusoikeuksiin. Ensi näkemältä tämä vapaus voitaisiin asettaa kyseenalaiseksi, koska syytetyn on tosiasiallisesti hyväksyttävä syyttäjäviranomaisen ehdotus, jos hän haluaa välttyä joutumasta rikosoikeudenkäynnin kohteeksi. Tämä seikka ei kuitenkaan mitätöi hänen suostumustaan, koska uhkaaminen tietyn toimenpiteen toteuttamisella on hyväksyttävää, jos käytetty menettely ja tavoiteltu lopputulos ovat lainmukaiset.

96. Tämä lainmukaisuus toteutuu vapaudella "ottaa tai jättää" eli hyväksyä tai olla hyväksymättä rikosasian ratkaisu sopimuksella. Ihmisoikeustuomioistuin on vahvistanut, että vaikka ajatus rikosoikeudenkäyntiin joutumisesta voi vaikuttaa asianomaisen päätökseen hylätä tai hyväksyä sopimusluonteinen ratkaisu, ei sen aiheuttama painostus ole ristiriidassa yleissopimuksen kanssa.

97. Yhteenvetona todettakoon, että rikosasian sopimusluonteinen ratkaisu on eräs rikosoikeudellisen lainkäytön muoto, jolla turvataan syytetyn oikeudet ja joka johtaa seuraamuksen määräämiseen. Näin ollen siitä ei ole mitään epäilystä, että tällaisessa menettelyssä tehdään päätös syytteen kohteena olevista teoista ja tekijän syyllisyydestä.

98. Siltä osin kuin yksityisen oikeudet on turvattu asioissa, joissa kansallisten tuomioistuinten, erityisesti Oberlandesgericht Kölnin, kysymykset on esitetty, ei sillä ole merkitystä vastoin Ranskan hallituksen näkemystä, onko päätös, jolla rikosasian käsittely päätetään, tuomioistuimen hyväksymä.

99. Tarkemmin katsottuna asian mahdollinen myöhempi käsittely tuomioistuimessa ei tuo siihen mitään uutta. Jos rikoksesta syytetyn oikeudet on alun perin turvattu, jos syytetty tunnustaa syyllisyytensä ja syyllisyydestä niin ollen on implisiittinen päätös, on asian hyväksyminen jälkeenpäin tuomioistuimessa luonteeltaan muodollinen, eli pelkäksi muodollisuudeksi jäävä virkatoimi.

E Rikosasian sopimusluonteisen ratkaisun lainvoima

100. Rikoslainkäyttö tällaisen sopimuksen muodossa ei korvaa varsinaista seuraamusten määräämistä, vaan se on sen täytäntöönpanon erilainen muoto, jota käytetään tuomioistuinmenettelyn vaihtoehtona tiettyjen lainvastaisten tekojen yhteydessä.

101. Kun syytetty on hyväksynyt syyttäjäviranomaisen ehdotuksen ja täyttänyt asetetut edellytykset, on valtio kohdistanut lainvastaiseen tekoon lopullisen vastatoimensa niin, että jokaisella, joka on hyväksynyt ja täyttänyt sopimuksen mukaiset ehdot samalla tavalla kuin lainvoimaisen tuomion saanut syytetty, on oikeus edellyttää, että menneeseen ei enää palata, että sopimusluonteisen ratkaisun sisältö pysyy muuttumattomana ja ettei häntä enää vastaisuudessa voida saattaa vastaamaan samoista teoista.

102. Sopimusluonteinen ratkaisu on toisin sanoen sitova, ja kun se on pantu täytäntöön, on valtiovalta sanonut asiassa viimeisen sanansa. Täytäntöönpanokelpoisuus ja lainvoima ovat tunnusomaisia kaikille oikeusriidan ratkaisuksi tehdyille tuomioistuimen päätöksille.

103. Tämä päätöksen erityinen vaikutus ulottuu vain niin pitkälle kuin syyttäjäviranomaisen valta sopimusluonteisen ratkaisun tekemiseen rikosoikeudellisessa menettelyssä, mutta sillä ei ole vaikutusta sellaisiin menettelyihin, jotka rikollisen teon perusteella aloitetun siviilioikeudellisen menettelyn tavoin ovat asianomistajan tai yleensä vahingon kärsineen henkilön käytettävissä. Tästä syystä Belgian Code d'instruction criminellen 216 a ja 216 b §:ssä säädetään, että seuraamuksen määräämismenettelyn päättyminen rikosoikeudellisessa sovittelussa ei vaikuta asianomistajien tai heidän oikeudenhaltijoidensa oikeuteen aloittaa siviilioikeudellinen menettely, ja Alankomaiden oikeusjärjestyksessä tunnustetaan asianosaisten oikeus valittaa syyttäjän päätöksestä tuomioistuimessa.

104. Yleissopimuksen 54 artiklan mukaan rikosasian päättyminen yhdessä jäsenvaltiossa menestyksellisesti toteutetun sopimusluonteisen ratkaisun johdosta estää toisin sanoen rikossyytteen ajamisen samasta teosta toisessa jäsenvaltiossa mutta ei estä asianomistajaa aloittamasta siviilioikeudellista menettelyä toimivaltaisessa tuomioistuimessa.

105. Tämä toteamus on turha, koska yleissopimuksen edellä mainittu määräys koskee yksinomaan rikosasioita. Niissä oikeusjärjestyksissä, joissa vahingon kärsinyt henkilö ei voi aloittaa rikosoikeudelliseen menettelyyn liittyvää siviilioikeudellista menettelyä rikosasiaa käsittelevässä tuomioistuimessa, asiasta ei ole mitään epäselvyyttä. Niissä oikeusjärjestyksissä, joissa tällainen menettelyjen yhdistäminen rikosasioita käsittelevissä tuomioistuimissa on mahdollista, on vahingon kärsineellä henkilöllä aina asian käsittelyn päätyttyä oikeus aloittaa siviilioikeudellinen menettely toimivaltaisessa tuomioistuimessa asianmukaista menettelyä noudattaen.

106. Yhteenvetona tähän mennessä esitetyistä perusteluista todettakoon, että yleissopimuksen 54 artiklaa sovelletaan rikosasian sopimusluonteiseen ratkaisuun, jos 1) kyseessä on menettely, jolla valtio käyttää valtaansa rangaista, 2) sopimusluonteinen ratkaisu merkitsee syytetyn tekoa koskevaa lopullista implisiittistä päätöstä ja seuraamuksen määräämistä ja 3) asianomistajan mahdollista oikeutta vaatia vahingonkorvausta ei loukata.

5. Yleissopimuksen 54 artiklan ilmaisun "antanut lainvoimaisen tuomion" tulkinta

107. Huolimatta niistä perusteluista, jotka edellä on esitetty ja jotka johtavat laajentavaan tulkintaan, Saksan ja Ranskan hallitukset ehdottavat, että yleissopimuksen 54 artiklaa olisi tulkittava suppeasti sen saksan-, ranskan- ja hollanninkielisten toisintojen sananmukaisten ilmaisujen perusteella. Nämä hallitukset katsovat, että ilmaisut "rechtskräftig abgeurteilt", "onherroepelijk vonnis" ja "définitivement jugée" viittaavat tuomioistuinkäsittelyyn, ja koska sovinnollista ratkaisua ei tehdä tuomioistuimessa, se ei kuulu yleissopimuksen 54 artiklan soveltamisalaan.

108. Jos yleissopimuksen 54 artiklaa luetaan yhdessä sen 58 artiklan kanssa, voidaan todeta, ettei ole aivan selvää, että 54 artiklassa tarkoitettaisiin ainoastaan tuomioistuinkäsittelyä eli päätöstä, jonka tuomari tai tuomioistuin tekee sellaisen oikeudenkäyntimenettelyn päätteeksi, jossa kontradiktorinen periaate ja puolustautumisoikeus on otettu täydellisesti huomioon. Yleissopimuksen 58 artiklan mukaan allekirjoittajavaltiot voivat hyväksyä määräyksiä, joilla non bis in idem -periaatteelle annetaan oikeudellisten päätösten yhteydessä laajempi soveltamisala kuin sitä edeltävissä artikloissa. Ranskan-, hollannin- ja saksankielisissä toisinnoissa käytetään oikeudellisista päätöksistä ilmaisuja "décisions judiciaires", "vonnis" ja "Justizentscheidungen", minkä perusteella voidaan päätellä, että sopimuspuolet eivät ole halunneet rajoittaa 54 artiklan soveltamisalaa tuomioistuinpäätöksiin suppeassa merkityksessä.

109. Kun yleissopimuksen 54 artiklassa puhutaan henkilöstä, jota koskevassa asiassa sopimuspuoli on antanut lainvoimaisen tuomion (rechtskräftig abgeurteilt, onherroepelijk vonnis, définitivement jugée, finally disposed, giudicata con sentenza definitiva ja definitivamente julgado), siinä ei espanjankielisestä toisinnosta (juzgada en sentencia firme) huolimatta tarkoiteta tuomioistuimen päätöstä, joka on tehty tuomion muodossa sellaisen menettelyn päätyttyä, jossa kaikki Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan mukaiset takeet täyttyvät, vaan yleisemmin kaikkia oikeudellisia päätöksiä, joilla ilmaistaan valtiovallan lopullinen kanta syytteen kohteena olevista teoista ja niiden tekijän syyllisyydestä riippumatta siitä, onko tämän kannan ilmaissut tuomioistuin lainkäyttötehtäväänsä toteuttaessaan, tutkintatuomari tutkintatehtäväänsä suorittaessaan vai syyttäjäviranomainen ajaessaan syytettä lainvastaisten tekojen perusteella.

110. Tätä näkemystä tukee se, että eri toisinnoissa käytetyt sanamuodot eivät ole yksiselitteiset, mistä seuraa, että vaikka edellä mainittujen hallitusten perustelut ensi näkemältä tuntuvat vakuuttavilta, ne eivät olekaan niin vakuuttavia, kun otetaan huomioon 54 artiklan toisintojen erilaiset sanamuodot. Syvennyttäessä perusteellisemmin, kuten edellä on tehty, määräyksen dynamiikkaan, sopimusluonteisen ratkaisun luonteeseen ja non bis in idem -periaatteen perusteisiin, voidaan todeta, että mainitut perustelut ovat epäjohdonmukaiset.

111. Edellä mainittujen hallitusten ehdottama suppea tulkinta saattaa johtaa kohtuuttomiin tuloksiin. Esimerkiksi henkilöä, joka on vapautettu lainvoimaisella päätöksellä, kun on näytetty toteen, ettei hän ole osallistunut rangaistaviin tekoihin, ei voida tuomita uudelleen toisessa jäsenvaltiossa, kun taas syytettyä, joka on samoilla perusteilla saanut tutkinnan kuluessa tutkintatuomarin päätöksen, että toimenpiteistä luovutaan, uhkaa uusi rikosoikeudenkäynti kuin Damokleen miekka. Oikeuden on hylättävä sellaiset tulkinnat, jotka johtavat kohtuuden ja logiikan vastaisiin lopputuloksiin.

112. Suppea tulkinta saattaisi lisäksi murentaa kyseisen oikeudellisen järjestelyn täysin. Syytetty, joka suostuu sopimusehdotukseen, tekee sen siksi, että tunnustamalla syyllisyytensä ja hyväksymällä virallisen syyttäjän ehdottaman seuraamuksen hän tietää voivansa sovittaa tekonsa edullisemmalla tavalla kuin jos hän ei suostuisi siihen, minkä seurauksena jouduttaisiin aloittamaan tuomioon johtava rikosoikeudellinen menettely. Mutta jos syytetty ei saa takeita siitä, että hänen tekoaan ei enää tutkita sen jälkeen kun seuraamus on suoritettu, hän todennäköisesti hylkäisi ehdotuksen, mistä seuraisi, että tämä rikosoikeudenkäytön muoto, joka on todellinen oikeusjärjestyksen varaventtiili, joutuisi umpikujaan eikä sitä enää voitaisi käyttää.

113. Saksan hallitus katsoo, että Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen pöytäkirjan 4 artiklassa non bis in idem -periaatteen soveltaminen rajoitetaan tuomioistuinratkaisuihin. Tämä näkemys on ristiriidassa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen laajemman tulkinnan kanssa, jonka mukaan tällä määräyksellä pyritään estämään sellaisen rikosoikeudellisen menettelyn toistuminen, joka on lopullisesti päätetty, eikä sitä niin ollen voida soveltaa ennen uuden menettelyn aloittamista.

114. Ranskan, Belgian ja Saksan hallitusten kannasta puuttuu yleisnäkemys. Kuten jo olen korostanut, non bis in idem -periaate ei ole menettelysääntö vaan sellaisten oikeusjärjestysten kansalaisille antama perustavanlaatuinen tae, jotka Euroopan unionin jäsenvaltioiden oikeusjärjestysten tavoin perustuvat siihen, että yksityisille turvataan tietty määrä oikeuksia ja vapauksia suhteessa julkiseen valtaan. Yhteistyössä turvallisuuden ja oikeuden alalla jäsenvaltiot ovat tunnustaneet tämän periaatteen voimassaolon yleissopimuksen 54 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa. Tällä tunnustuksella asetetaan rajat oikeudelle ajaa syytettä ja määrätä rangaistuksia rikollisesta teosta.

115. Nämä rajat on määriteltävä kansalaisen näkökulmasta, koska kyseessä on kansalaisille annetuista takeista. Jos henkilöä vastaan on nostettu syyte, hänet on tuomittu ja häntä on rangaistu määräämällä seuraamus, rikoksen tekijällä on oikeus edellyttää, että häneen ei kohdisteta samaa menettelyä samasta teosta muissa allekirjoittajavaltioissa, riippumatta siitä millä tavalla ja missä muodossa oikeudellinen päätös tehdään, jos kaikki siinä oikeusjärjestyksessä asetetut edellytykset ja vaatimukset ovat täyttyneet, jonka piirissä päätös tehdään. Olisi ironista väittää, että yleissopimuksen 54 artiklassa tarkoitetaan yksinomaan tuomioistuinpäätöksiä, eli päätöksiä, jotka julistetaan sellaisen menettelyn päätteeksi, jossa noudatetaan kaikkia takeita, jos samalla väitteellä rajoitetaan yhden tällaisen takeen soveltamisalaa.

116. Yleissopimuksen 54 artiklan sanamuodon mukaisella ja suppealla tulkinnalla olisi nurinkurisia seurauksia. Kuten edellä on todettu, sopimusluonteinen ratkaisu on yksi sellainen lainkäytön muoto rikosoikeuden alueella, jota voidaan soveltaa lieviin ja keskitörkeisiin rikkomuksiin mutta ei vakavampiin rikoksiin. Näin ollen Saksan, Ranskan ja Belgian hallitusten edustama kanta tarjoaisi edullisemman kohtelun törkeiden rikosten tekijöille, jotka voivat vedota non bis in idem -periaatteeseen, kuin yhteiskunnallisesti vähemmän moitittavien lievien rikkomusten tekijöille. Törkeämmän rikoksen tekijää, joka voidaan tuomita vain lainvoimaisella tuomiolla, ei voida syyttää uudelleen muissa yleissopimuksen allekirjoittajavaltioissa, toisin kuin sellaista henkilöä, joka on syyllistynyt lievään lainrikkomukseen ja hyväksynyt ja täyttänyt syyttäjän esittämän sopimusluonteisen ratkaisun velvoitteet.

117. Sitä paitsi yleissopimuksen 54 artiklan soveltamisalan määrittelemisen kannalta lainsäätäjän tarkoituksen selvittäminen on merkityksetöntä, kun otetaan huomioon, että jäsenvaltiot eivät itsekään ole siitä yksimielisiä.

118. Edellä esitetystä seuraa, että yleissopimuksen 54 artiklaa sovelletaan henkilöön, jonka osalta syyttäjäviranomainen luopuu toimenpiteistä sen jälkeen, kun tämä on täyttänyt valtiovallan edustajan kanssa sopimansa edellytykset.

6. Mitalin kääntöpuoli: vastavuoroisen luottamuksen periaate

119. Non bis in idem -periaate ei ole vain yksityisen kansalaisen henkilökohtainen oikeus, vaan se on myös oikeusvarmuuden periaatetta palveleva väline, jonka mukaan viranomaisten päätöksiä ei voida enää rajattomasti riitauttaa sen jälkeen, kun ne ovat lopulliset ja oikeusvoimaiset.

120. Kun rikosasia on rauennut yhdessä jäsenvaltiossa, muut jäsenvaltiot eivät voi sivuuttaa tätä tosiseikkaa.

121. Yhdentyneessä Euroopassa, joka on yhä kiinteämpään jäsenvaltioiden keskinäiseen yhteistyöhön johtavassa avoimessa kehitysvaiheessa, olisi mahdotonta hyväksyä, että henkilö voidaan saattaa vastaamaan teostaan toisen kerran.

122. Euroopan unionista tehdyssä sopimuksessa ilmaistun tavoitteen täyttyminen, eli vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen luominen, edellyttää että ulkomailla tehtyjen päätösten tehokkuus turvataan jäsenvaltioiden kesken.

123. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi Euroopan unionista tehdyn sopimuksen uudessa VI osastossa määrätään, että oikeudellista yhteistyötä rikosasioissa koskevaa yhteistä toimintaa on "jäsenvaltioiden toimivaltaisten ministeriöiden sekä oikeusviranomaisten tai vastaavien viranomaisten yhteistyön helpottaminen ja nopeuttaminen rikosasioiden käsittelyn ja tuomioiden täytäntöönpanon osalta".

124. Tätä yhteistä tavoitetta ei voida saavuttaa ilman jäsenvaltioiden vastavuoroista luottamusta toistensa rikosoikeudellisiin järjestelmiin eikä myöskään ilman että ne vastavuoroisesti tunnustavat toistensa päätökset, jotka on tehty varsinaisilla "perusoikeuksien yhteismarkkinoilla". Tämä tunnustaminen perustuu tosiasiallisesti ajatukseen, että vaikka valtiossa ei käsitellä tiettyä asiaa samalla tai edes lähes samalla tavalla kuin jossakin toisessa valtiossa, lopputulosta voidaan kuitenkin pitää oman valtion päätöksiin verrattavana, koska se perustuu samoihin periaatteisiin ja arvoihin. Kyseessä on olennaisen tärkeä tekijä Euroopan unionin tämänhetkisessä kehitysprosessissa: luottamus muiden sopimuspuolten sääntöihin ja siihen, että sääntöjä sovelletaan oikein.

125. Päätöksen tunnustamisella tarkoitetaan, että se on myös otettava huomioon, mistä seuraa, että myös non bis in idem -periaatetta on noudatettava.

126. Tämän perusteella voidaan todeta, että kaikki perustelut puoltavat yleissopimuksen 54 artiklan laajaa tulkintaa, jonka perusteella sen soveltamisalaan voidaan sisällyttää toimenpiteistä luopumista koskevat päätökset, jotka virallinen syyttäjä on tehnyt sen jälkeen, kun sopimusluonteinen ratkaisu on tehty ja sen sisältämät velvoitteet täytetty. Tämä on komission sekä Alankomaiden ja Italian hallitusten kanta.

127. Komissio on esittänyt tämän kannan jo aikaisemmin. "Jotta EU:n jäsenvaltioiden välillä voidaan saavuttaa vastavuoroinen tunnustaminen, sen on kuitenkin perustuttava periaatteelle, jonka mukaan minkä tahansa EU:ssa toimivan viranomaisen tekemä päätös ratkaisee kysymyksen kokonaan eikä asiassa ole tarpeen tehdä minkäänlaista päätöstä tämän jälkeen - - . Toisin sanoen, jos joku on tuomittu rikoksesta tai vapautettu syytteestä jäsenvaltiossa A, häntä ei saisi asettaa syytteeseen jäsenvaltiossa B samojen tosiseikkojen perusteella siitä riippumatta, vaikka jäsenvaltiolla B olisi tuomiovalta asiassa ja vaikka jäsenvaltiossa B olisi voitu antaa erilainen tuomio."

128. Tämän kannan on omaksunut myös neuvosto, joka toimenpideohjelmassaan rikosoikeudellisten päätösten vastavuoroisen tunnustamisen täytäntöönpanemiseksi ehdottaa sen täysimääräistä soveltamista.

129. On totta, että mainitussa asiakirjassa todetaan, että tavoite on toteutunut vain osittain yleissopimuksen 54-57 artiklassa ja että vastavuoroisen tunnustamisen periaate on ulotettava koskemaan vapauttamispäätöksiä ja rikosoikeudellisen sovittelun pohjalta tehtyjä päätöksiä. Edellä mainitut toteamukset eivät kuitenkaan puolla suppeaa tulkintaa siten kuin Belgian hallitus Saksan hallituksen tukemana on väittänyt.

130. Edellä mainittu asiakirja ei ole säädös, joka sitoisi yhteisöjen tuomioistuinta. Se on enintäänkin tulkinnan apuväline, jota ei voida tarkastella irrallaan ottamatta huomioon muita tekijöitä, jotka ovat paljon tärkeämpiä sille kuuluvan tuomiovallan käytön kannalta eli asian oikeudellisten kysymysten ratkaiseminen ja yhteisön oikeusjärjestykseen kuuluvien oikeussääntöjen tulkinta, samoin kuin tässä ratkaisuehdotuksessa esittämäni näkökohdat: yleissopimuksen 54 artiklan tarkoitus, non bis in idem -periaatteen perusteet, sopimusluonteisten menettelyjen luonne, jonka osa kyseessä oleva periaatekin on, kuten neuvosto toimenpideohjelmassaan korostaa.

131. Rikosoikeudellista sovittelua koskevaa viittausta ei myöskään voida käyttää perustana Belgian hallituksen tekemälle johtopäätökselle. Näin on ensinnäkin siksi, että neuvostolla ei ole yksinoikeutta tulkita yleissopimusta, ja toiseksi, koska viittaus on epätäsmällinen, eikä sen perusteella voida vahvistaa ilman minkäänlaisia epäilyjä, tarkoitetaanko sillä pelkästään rikosoikeudellista sovittelua vai kuuluvatko siihen kaikki sopimusluonteiset menettelyt, kuten ne, joita on tarkasteltu tässä ratkaisuehdotuksessa ja joissa valtiovalta ehdottaa syytetylle sopimusta toimenpiteistä luopumisesta sitä vastaan, että hän täyttää tietyt velvoitteet.

132. Katson päinvastoin, että neuvoston viime aikoina esittämät lausunnot osoittavat, että sen tarkoitus on hyvin kaukana siitä merkityksestä, jonka Belgian hallitus on kyseessä olevan toimintaohjelman nopean tarkastelun jälkeen katsonut sillä olevan.

133. Terrorismin torjumisesta 13.6.2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 9 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on yhteistoimin pyrittävä sovittamaan yhteen syytetoimensa siten, että ne mahdollisuuksien mukaan voidaan keskittää yhteen ainoaan jäsenvaltioon. Espanjan puheenjohtajuuden aikana tuotiin näin ollen esiin ehdotus, jonka mukaan osapuolten on käytettävä yhdenvertaisuusperiaatetta ja vastavuoroisen luottamuksen periaatetta ohjenuoranaan rikosoikeutta soveltaessaan, jotta eurooppalainen sosiaalipoliittinen malli voidaan säilyttää ja samalla taata unionin ja sen jäsenvaltioiden oikeusjärjestysten pohjana olevat perusoikeudet ja kansalaisvapaudet, joihin myös non bis in idem -periaate kuuluu.

VII Ratkaisuehdotus

134. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Oberlandesgericht Kölnin ja Rechtbank van Eerste Aanleg te Veurnen esittämiin kysymyksiin, että tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artiklassa vahvistettua non bis in idem -periaatetta voidaan soveltaa myös silloin, kun rikosasian käsittely päättyy yhden sopimuspuolen oikeusjärjestyksessä sen seurauksena, että syyttäjäviranomainen on päättänyt luopua toimenpiteistä sen jälkeen, kun syytetty on täyttänyt tietyt edellytykset riippumatta siitä, onko päätös hyväksytty tuomioistuimessa, silloin kun

1) syytetylle asetetut velvoitteet ovat luonteeltaan sanktioita

2) sopimuksessa edellytetään, että syytetty tunnustaa syyllisyytensä nimenomaisesti tai implisiittisesti, ja siihen sisältyy näin ollen nimenomainen tai hiljainen ratkaisu hänen tekonsa moitittavuudesta

3) se ei loukkaa asianomistajalle ja muille vahinkoa kärsineille mahdollisesti kuuluvaa oikeutta aloittaa siviilioikeudellinen menettely.