ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Jacobs 22 päivänä helmikuuta 2001. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Helleenien tasavalta. - Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen - Direktiivin 94/56/EY täytäntöönpanon laiminlyönti. - Asia C-494/99.



Oikeustapauskokoelma 2001 sivu I-02761



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1 Tässä asiassa komissio vaatii yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Kreikan valtio ei ole noudattanut perustamissopimuksen ja siviili-ilmailun onnettomuuksien ja vaaratilanteiden tutkinnan perusperiaatteista 21 päivänä marraskuuta 1994 annetun neuvoston direktiivin 94/56/EY(1) mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole säädetyssä määräajassa antanut tämän direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä ja toissijaisesti koska se ei ole ilmoittanut niistä komissiolle.

2 Tämän direktiivin tarkoituksena on direktiivin 1 artiklan mukaan "parantaa lentoturvallisuutta helpottamalla sellaisten teknisten tutkimusten ripeää ja tehokasta toteuttamista, joiden yksinomaisena tavoitteena on tulevien onnettomuuksien ja vaaratilanteiden ehkäisy". Direktiivissä säädetään tutkimuksiin sovellettavista perussäännöistä.

3 Direktiivin 12 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

"Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 21 päivänä marraskuuta 1996. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä."

4 Kreikan valtio myöntää, että se ei ole vielä saattanut direktiiviä osaksi Kreikan lainsäädäntöä, mutta esittää puolustuksekseen, että parlamentti käsittelee piakkoin lakiehdotusta. Vastineessaan se toteaa, että lakiehdotus on valtion oikeudellisen neuvoston käsiteltävänä.

5 Edellä esitetyn perusteella komission kanne on hyväksyttävä.

Ratkaisuehdotus

6 Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin

1) toteaa, että Helleenien tasavalta ei ole noudattanut perustamissopimuksen ja siviili-ilmailun onnettomuuksien ja vaaratilanteiden tutkinnan perusperiaatteista 21 päivänä marraskuuta 1994 annetun neuvoston direktiivin 94/56/EY mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole säädetyssä määräajassa antanut tämän direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia tai hallinnollisia määräyksiä;

2) velvoittaa Helleenien tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

(1) - EYVL L 319, 12.12.1994, s. 14.
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus La Pergola 18 päivänä kesäkuuta 1998. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Helleenien tasavalta. - Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen - Direktiivi 95/23/EY - Direktiivin määräajassa tapahtuvan täytäntöönpanon laiminlyönti. - Asia C-386/97.



Oikeustapauskokoelma 1998 sivu I-06127



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1 Komissio on 12.11.1997 nostamallaan kanteella vaatinut yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Helleenien tasavalta ei ole noudattanut tuoreen lihan tuotantoa ja markkinoille saattamista koskevan direktiivin 64/433/ETY muuttamisesta 22 päivänä kesäkuuta 1995 annetun neuvoston direktiivin 95/23/EY(1) mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut säädetyssä määräajassa kyseisen direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.

2 Vastaajana oleva jäsenvaltio ei ole kiistänyt sitä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä, josta kantaja sitä moittii, vaan se on tyytynyt toteamaan, että parhaillaan ollaan vahvistamassa presidentin asetusta, jolla kyseinen direktiivi pannaan täytäntöön. Tämä viimeksi mainittu seikka ei yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön(2) mukaan ole kuitenkaan sellainen syy, jolla voitaisiin perusteella sitä, että jäsenvaltio ei ole noudattanut jäsenyysvelvoitteitaan.

3 Ehdotan tämän vuoksi, että yhteisöjen tuomioistuin hyväksyisi komission kanteen ja velvoittaisi yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaisesti Helleenien tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

(1) - EYVL L 243, s. 7.

(2) - Ks. muun muassa asia C-147/94, komissio v. Espanja, tuomio 6.4.1995 (Kok. 1995, s. I-1015) ja asia C-294/96, komissio v. Belgia, tuomio 20.3.1997 (Kok. 1997, s. I-1781).
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Léger 16 päivänä joulukuuta 1997. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Helleenien tasavalta. - Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen - Direktiivi 90/434/ETY - Direktiivin täytäntöönpanon laiminlyönti. - Asia C-8/97.



Oikeustapauskokoelma 1998 sivu I-00823



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1 Euroopan yhteisöjen komissio on jättänyt 15.1.1997 yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon kanteen, jossa se pyytää yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että "Helleenien tasavalta ei ole noudattanut EY:n perustamissopimuksen ja eri jäsenvaltioissa olevia yhtiöitä koskeviin sulautumisiin, diffuusioihin, varojen siirtoihin ja osakkeiden vaihtoihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä 23 päivänä heinäkuuta 1990 annetun neuvoston direktiivin 90/434/ETY(1) mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut säädetyssä määräajassa kyseisen direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä ja toissijaisesti koska se ei ole ilmoittanut näistä toimenpiteistä säädetyssä määräajassa komissiolle".

2 Direktiivin 12 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on saatettava direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset säännökset voimaan 1 päivään tammikuuta 1992 mennessä ja ilmoitettava siitä komissiolle viipymättä.

3 Kreikan tasavalta ei kiistä sitä, ettei se ole tähän mennessä antanut tarvittavia säännöksiä, mutta se toteaa, että Kreikan kansanedustuslaitos on juuri hyväksymässä ehdotusta laiksi, jolla direktiivin säännökset saatetaan osaksi Kreikan oikeusjärjestystä.

4 Koska direktiiviä ei ole pantu täytäntöön siinä säädetyssä määräajassa, komission kannetta on pidettävä perusteltuna(2) ja Helleenien tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaisesti.

Ratkaisuehdotus

5 Näin ollen ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin

1) toteaa, että Helleenien tasavalta ei ole täydellisesti noudattanut eri jäsenvaltioissa olevia yhtiöitä koskeviin sulautumisiin, diffuusioihin, varojen siirtoihin ja osakkeiden vaihtoihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä 23 päivänä heinäkuuta 1990 annetun neuvoston direktiivin 90/434/ETY 12 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut säädetyssä määräajassa kyseisen direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, ja

2) velvoittaa Helleenien tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

(1) - EYVL L 225, s. 1 (jäljempänä direktiivi).

(2) - Ks. esim. asia C-139/96, komissio v. Saksa, tuomio 16.9.1997 (Kok. 1997, s. I-4845).
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Lenz 6 päivänä maaliskuuta 1997. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Ranskan tasavalta. - Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen - Direktiivi 93/36/ETY - Laiminlyönti panna direktiivi täytäntöön säädetyssä määräajassa. - Asia C-312/96.



Oikeustapauskokoelma 1997 sivu I-02947



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1 Komissio on katsonut esillä olevassa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa kanteessa, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut julkisia tavaranhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14 päivänä kesäkuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/36/ETY(1) ja erityisesti sen 34 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut kyseisen direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä. Toissijaisesti se pyytää yhteisön tuomioistuinta toteamaan, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut kyseisen direktiivin mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole ilmoittanut näistä toimenpiteistä viipymättä komissiolle.

2 Kyseisen direktiivin 34 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on annettava kaikki direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset 14.6.1994 mennessä ja ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.

3 Vastaaja ei kiistä sitä, että direktiiviä ei ole saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä määräajassa. Se toteaa ainoastaan, että kyseinen lakiesitys on otettu vuoden 1996/1997 valtiopäivillä käsiteltävien asioiden luetteloon.

4 Koska näin ollen on selvää, että kyseistä direktiiviä ei ole pantu määräajassa täytäntöön, komission toissijaista vaatimusta ei tarvitse enää käsitellä.

5 Ehdotan tämän perusteella, että yhteisöjen tuomioistuin toteaa, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut julkisia tavaranhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 14 päivänä kesäkuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/36/ETY ja erityisesti sen 34 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut säädetyssä määräajassa kyseisen direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä. Lisäksi ehdotan, että Ranskan tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

(1) - EYVL L 199, s. 1.
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Fennelly 5 päivänä joulukuuta 1996. - Myrianne Coen vastaan Belgian valtio. - Ennakkoratkaisupyyntö: Conseil d'Etat - Belgia. - Väliaikainen toimenhaltija - Palvelukseenottomenettely - Jäsenvaltiolle esitetty ehdokkaiden esittämistä koskeva pyyntö - Kansallisissa tuomioistuimissa vireillä olevat kanteet. - Asia C-246/95.



Oikeustapauskokoelma 1997 sivu I-00403



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1 Annoin ensimmäisen ratkaisuehdotukseni tässä asiassa 28.3.1996. Toisen jaoston puheenjohtaja aloitti 2.10.1996 annetulla määräyksellä suullisen käsittelyn uudestaan yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 61 artiklan mukaisesti esittelevän tuomarin Schockweilerin kuoltua ennenaikaisesti 1.6.1996.

2 Kukaan niistä, jotka yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 20 artiklan mukaan ovat oikeutettuja esittämään asian tässä vaiheessa suullisia huomautuksia, ei ole menetellyt näin, joten uutta suullista käsittelyä ei ole pidetty. Tästä syystä minulla ei ole mitään lisättävää 28.3.1996 antamaani ratkaisuehdotukseen.
97.

Tätä perustelua ei voida hyväksyä. Direktiivissä säädetään, että kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että kyseisen valtion lainkäyttövaltaan kuuluvat televisiolähetystoiminnan harjoittajat noudattavat lähetysten alkuperämaan lainsäädäntöä ja direktiivin säännöksiä. Direktiivin 3 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on täytettävä tämä velvoite ”aiheellisin keinoin”. Tämän vuoksi jäsenvaltiolla, josta lähetys on peräisin, ei ole velvollisuutta asettaa kyseessä olevan televisiolähetystoiminnan harjoittajan toimintaa koskevaa lupaedellytystä (mutta se voi vaatia sitä). Jäsenvaltio voi luopua lupaa koskevasta edellytyksestä, jos on olemassa toinen keino kansallisen lainsäädännön ja direktiivin noudattamisen takaamiseksi. Tämä ilmenee myös direktiivin 13. perustelukappaleesta, jonka mukaan toimiluvat (tai) hallinnolliset luvat ovat edelleen jäsenvaltion vastuulla. Asiayhteydestä ilmenee selvästi, että kyse on siitä jäsenvaltiosta, josta lähetys on peräisin, eikä vastaanottavasta jäsenvaltiosta. Koska 4.5.1994 annetun asetuksen 10 pykälän 2 momentissa edellytetään, että lähettävä valtio myöntää luvan, se ei siis ole direktiivin mukainen. Säännökset, jotka yhteisön lainsäätäjä on antanut pankkialalla, ovat merkityksettömiä tässä asiassa. Vastaajan toissijaisesti esittämät toteamukset, joiden mukaan käsitettä ”hyväksyminen” ei ole ymmärrettävä suppeassa merkityksessä, eivät säännöksen sanamuodon perusteella ole mielestäni vakuuttavia. Yhtä merkityksetön on se vastaajan peruste, jonka mukaan direktiivin säännöksiä ei missään tapauksessa ole rikottu sillä perusteella, että lainsäädännön tila ei ole tältä osin ollut selvä. Vaikka tilanne olisi ollut tällainen, mistä en ole samaa mieltä, se ei muuttaisi sitä seikkaa, että direktiiviä on rikottu. Riittää nimittäin, että kyseinen jäsenvaltio ei objektiivisesti ole noudattanut sille kuuluvia velvoitteita; tuottamuksella ei tässä ole mitään merkitystä.
14.

On korostettava, että riitainen vähimmäishinta-asetus on annettu perusasetuksen 29 artiklan perusteella, jonka 2 ja 3 kohdassa säädetään suojatoimenpiteiden määräämisestä. Tämä menettely, jota komission on noudatettava, on kuvattu 29 artiklan 2 kohdassa eikä siihen sisälly velvollisuutta saattaa asia hallintokomitean käsiteltäväksi. Perusasetuksen 33 artiklan mukaan toimenpiteitä koskeva ehdotus on saatettava hallintokomitean käsiteltäväksi ainoastaan, kun kyseisen säännöksen mukaan ”tässä artiklassa säädettyä menettelyä on noudatettava”. Perusasetuksen 29 artiklan 2 kohdassa ei viitata 33 artiklaan. Komissio ei ollut siten velvollinen pyytämään ennen asetuksen N:o 1932/93 antamista hallintokomitean lausuntoa.
6.

Tältä osin on muistutettava, että vahingonkorvauksesta säädetään Saksan siviililain 839 pykälässä, jota on luettava yhdessä perustuslain (Grundgesetz, GG) 34 pykälän kanssa. GG:n 34 pykälässä säädetään, että ”jos joku hänelle uskottua julkista virkaa hoitaessaan laiminlyö kolmatta henkilöä kohtaan olevan virkavelvollisuutensa, vastuu on lähtökohtaisesti valtiolla tai sillä laitoksella, jonka palveluksessa hän on”. Siviililain 839 pykälän ensimmäisessä momentissa sen sijaan säädetään, että jos virkamies laiminlyö tahallisesti tai tuottamuksellisesti virkavelvollisuuksiaan kolmatta henkilöä kohtaan, hän on velvollinen korvaamaan aiheuttamansa vahingon. Jos hän on toiminut tuottamuksellisesti, hän vastaa vahingosta ainoastaan siinä tapauksessa, että loukatulla osapuolella ei ole muuta mahdollisuutta saada korvausta. Viran hoitamisen ja virkavelvollisuuden rikkomisen lisäksi kyseisen säännön sovellettavuus edellyttää siis ”kohdistumista kolmanteen henkilöön”(Drittbezogenheit) koskevan lisäedellytyksen täyttymistä. Se tarkoittaa sitä, että valtio on vastuussa ainoastaan sellaisten virkavelvollisuuksien laiminlyönnistä, jotka nimenomaisesti kohdistuvat kolmanteen henkilöön, eli joiden tarkoituksena on suojata kolmannen henkilön oikeutta. Juuri tämä viimeinen edellytys jää kuitenkin yleensä täyttymättä, kun on kysymys lainsäädännön virheellisyydestä; ( 6 ) erityisesti silloin, kun kyseinen virhe on tekemättä jättäminen, on osoitettava, että lainsäätäjällä oli nimenomainen oikeudellinen velvollisuus toteuttaa jotkin toimenpiteet tiettyä kansalaista tai ainakin täsmällisesti määriteltyä henkilöryhmää kohtaan. ( 7 )
Täsmennän heti, että päätöksen nro 3/80 voimaantuloajankohdan määrittäminen on keskeistä nyt esillä olevan asian kannalta. Komissio esittää käsityksenään, että päätös olisi ollut voimassa siitä ajankohdasta lukien, jolloin neuvosto hyväksyi sen, eli 19.9.1980. Komissio esittää perusteena, että kyseinen päätös on sisällöllisesti ”yksinkertaistetussa muodossa oleva kansainvälinen sopimus”; tämän vuoksi sen voimaantuloajankohta olisi nimenomaisten säännösten puuttuessa määritettävä käyttäen apuna yleiseen valtiosopimusoikeuteen perustuvaa tulkintaa. Tässä sääntökokonaisuudessa, erityisesti vuonna 1986 tehdyn Wienin yleissopimuksen 24 artiklassa, joka on annettu, jotta tätä alaa koskevat säännöt tulisivat kirjatuiksi tyhjentävästi, määrätään, että jollei muuta ole määrätty, kansainvälinen sopimus tulee voimaan, kun ne sopimuspuolet, jotka ovat osallistuneet neuvotteluihin, ilmaisevat suostumuksensa tämän valtiosopimuksen noudattamiseen. Komission mukaan nyt esillä olevassa tapauksessa hetki, jolloin sopimusosapuolet ovat ilmaisseet tämän tahtonsa on se hetki, jolloin päätös on tehty, mihin vaaditaan, kuten aina muutoinkin, sopimusosapuolten yksimielinen suostumus. Tästä seuraa, että päätös on tullut voimaan tekohetkellään juuri sen vuoksi, että sitä pidetään valtiosopimuksena, jota säännellään valtiosopimusoikeudessa.

Pääasiassa vastaajina olevat laitokset ja tässä oikeudenkäynnissä väliintulijoina esiintyvät jäsenvaltiot ovat kuitenkin toista mieltä. Niiden esittämät syyt ovat seuraavat. Päätöksessä nro 3/80 ei säädetä voimaantuloajankohdasta toisin kuin toisissa, samana päivänä tehdyissä päätöksissä nro 1 ja nro 2. Tämä osoittaa, että päätöksentekijät eivät ole halunneet, että sopimus olisi voimassa tekoajankohdastaan lukien. Tämän väitteen mukaan päätös nro 3/80 on näet lainsäädäntötoimi, joka ei ole sisällöltään valmis, ja tästä seuraa, että sen täytäntöönpanosta on annettava asianmukaiset säännökset ennen kuin se tulee voimaan. Päätöksen voimaantulo on toisin sanoen asetettu riippuvaiseksi näiden viimeksi mainittujen säännösten antamisesta. Osapuolet lisäävät, että käsitystä tukee sekin, että päätöksessä ei vahvisteta voimaantuloajankohtaa, vaan eräässä sen loppusäännöksessä säädetään, että sopimuspuolet — ja tämän vuoksi myös yhteisö — ryhtyvät kukin osaltaan tarpeellisiin täytäntöönpanotoimenpiteisiin. Lopuksi ne väittävät, että itse komissiokin on katsonut, että sen oli annettava ehdotus sellaiseksi yhteisön asetukseksi, joka koskee juuri päätöksen nro 3/80 täytäntöönpanoa, mutta että neuvosto ei vielä ollut hyväksynyt tätä ehdotusta.
91

Toisaalta Puolan tasavallan unionin tuomioistuimen kysymyksiin antamista kirjallisista vastauksista ilmenee, että kyseisen jäsenvaltion alueella sijaitsevat sähkölaitokset on liitetty kansalliseen sähköverkkoon ja että kunkin sähkölaitoksen tuottama sähkö johdetaan matalajänniteverkkoon ja sen jälkeen lopullisille kuluttajille. Näistä vastauksista käy lisäksi ilmi, että sähköverkonhaltijoiden on varmistettava sähkön tuotannon ja kulutuksen välinen tasapaino Puolan alueella ja että niiden tehtävänä on antaa ohjeita sähkölaitoksille, jotta nämä voivat verkon tarpeiden mukaan lisätä tai vähentää omaa sähköntuotantoaan.
2.

Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Tosiseikkojen ja näytön virheellinen arviointi – Tutkimatta jättäminen – Unionin tuomioistuimen harjoittama tosiseikkojen ja näytön arvioinnin valvonta – Tutkimatta jättäminen näytön vääristämistä lukuun ottamatta – Näytön vääristämistä koskeva valitusperuste – Seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti, ja tähän vääristämiseen johtaneet analyysivirheet on kyettävä osoittamaan (SEUT 256 artikla; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohta) (ks. 14 ja 15 kohta)
Unionin tuomioistuimen määräys (kuudes jaosto) 25.3.2021 – Banco Santander

(asia C-503/20)

Ennakkoratkaisupyyntö – Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 53 artiklan 2 kohta ja 99 artikla – Kuluttajansuoja – Kulutusluotto – Direktiivit 87/102/CEE ja 2008/48/CE – Soveltamisala – Kansallinen lainsäädäntö, jolla pyritään torjumaan luottokiskontaa – Palvelujen tarjoamisen vapaus

1. Ennakkoratkaisukysymykset – Vastaus, joka on selvästi johdettavissa oikeuskäytännöstä – Työjärjestyksen 99 artiklan soveltaminen (SEUT 267 artikla; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 99 artikla) (ks. 22 ja 23 kohta)

2. Kuluttajansuoja – Kulutusluottosopimukset – Direktiivit 87/102 ja 2008/48 – Todellinen vuosikorko – Kansallinen lainsäädäntö, sellaisena kuin sitä on tulkittu oikeuskäytännössä, jossa säädetään tämän verokannan rajoittamisesta luottokiskonnan torjumiseksi – Hyväksyttävyys – Edellytys – Muun muassa tiedottamisvelvollisuuksia koskevien yhdenmukaistettujen sääntöjen noudattaminen – Kansallisen tuomioistuimen varmistuminen asiasta (Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/48 30 artiklan 1 kohta; neuvoston direktiivin 87/102 15 artikla) (ks. 26, 27 ja 29-32 kohta sekä tuomiolauselma)

3. Ennakkoratkaisukysymykset – Tutkittavaksi ottaminen – Pyyntö, jossa ei täsmennetä asiaan liittyviä tosiasioita ja oikeudellisia seikkoja eikä esitetä syitä, joihin ennakkoratkaisupyynnön esittäminen yhteisöjen tuomioistuimelle perustuu – Tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvä puuttuminen (SEUT 267 artikla; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artikla; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 53 artiklan 2 kohta ja 94 artikla) (ks. 34-39 kohta)

4. Ennakkoratkaisukysymykset – Tutkittavaksi ottaminen – Velvollisuus esittää yhteisöjen tuomioistuimelle riittävästi tietoja asiaan liittyvistä tosiseikoista ja lainsäädännöstä – Velvollisuuden ulottuvuus perusvapauksien alalla – Yhteen ainoaan jäsenvaltioon rajoittuvaa oikeusriitaa koskeva kysymys – Liittymäkohdasta, joka tekee pyydetyn tulkinnan välttämättömäksi oikeusriidan ratkaisemiselle, ei ole annettu tietoja – Tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvä puuttuminen (SEUT 267 artikla; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 53 artiklan 2 kohta ja 94 artikla) (ks. 41-43 kohta)

Ratkaisu

Kulutusluottoja koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 22.12.1986 annettua neuvoston direktiiviä 87/102/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 22.2.1990 annetulla neuvoston direktiivillä 90/88/ETY, ja kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2008/48/EY on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle – sellaisena kuin sitä tulkitaan kansallisessa oikeuskäytännössä –, jossa säädetään kuluttajalta kulutusluottosopimuksen nojalla perittävää todellista vuosikorkoa koskevasta rajoituksesta, jolla pyritään torjumaan luottokiskontaa, kunhan kyseinen lainsäädäntö ei ole ristiriidassa kyseisillä direktiiveillä yhdenmukaistettujen sääntöjen kanssa erityisesti siltä osin kuin on kyse tiedonantovelvollisuuksista.
75

Koska tämä määräys annetaan ennen kuin valitus on annettu tiedoksi komissiolle ja näin ollen ennen kuin sille on voinut aiheutua oikeudenkäyntikuluja, on määrättävä, että valittajat vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
23

Unionin tuomioistuin on katsonut, että kyseistä pitkiä etäisyyksiä koskevaa määräaikaa ei pidetä erillisenä Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklassa tarkoitetusta määräajasta vaan se päinvastoin on kyseisen määräajan olennainen, sitä pidentävä osa. Näin ollen kyseisestä artiklasta, luettuna yhdessä työjärjestyksen 51 artiklan kanssa, seuraa, että määräaika, jonka kuluessa valitus on pantava vireille, jottei sitä jätettäisi tutkimatta, on kaksi kuukautta ja kymmenen päivää valituksenalaisen ratkaisun tiedoksi antamisesta laskettuna (määräys 30.4.2015, Castel Frères v. SMHV, C‑622/13 P, ei julkaistu, EU:C:2015:297, 28 kohta).
Unionin tuomioistuimen määräys (yhdeksäs jaosto) 22.10.2021 – O ym.

(asia C-691/20) ( 1 )

(Ennakkoratkaisupyyntö – Euroopan unionin oikeus – Periaatteet – SEUT 18 artikla – Yhdenvertainen kohtelu – Kansalaisuuteen perustuva syrjintä – Kielto – SEUT 49 artikla – Sijoittautumisvapaus – Konserniyhtiöiden yhteisvastuu jonkin niistä tekemään työsopimukseen perustuvista veloista – Yhtiöiden, joiden kotipaikka on muussa jäsenvaltiossa, poissulkeminen kyseisen jäsenvaltion kansallisen säännöstön perusteella)

1. Euroopan unionin oikeus – Periaatteet – Yhdenvertainen kohtelu – Kansalaisuuteen perustuva syrjintä – Kielto – Soveltamisala – Edellytykset (SEUT 18 artikla) (ks. 18 ja 19 kohta)

2. Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Perussopimuksen määräykset – SEUT 18 ja SEUT 49 artiklan täytäntöönpano – Kansallinen säännöstö, jossa suljetaan pois yhtiön, joka käyttää määräysvaltaa toisessa yhtiössä ja joka on sijoittautunut eri jäsenvaltioon kuin tämä, yhteisvastuu viimeksi mainitun yhtiön tekemään työsopimukseen perustuvista veloista – Hyväksyttävyys (SEUT 18 ja SEUT 49 artikla) (ks. 20 ja 22–25 kohta sekä tuomiolauselma)

Ratkaisu

SEUT 49 artiklalla täytäntöönpantua syrjimättömyysperiaatetta on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan yhtiötä, jonka kotipaikka on muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa sen määräysvallassa olevalla yhtiöllä on kotipaikka, ei voida pitää yhteisvastuullisena viimeksi mainitun yhtiön tekemään työsopimukseen perustuvista veloista.

( 1 ) EUVL C 110, 29.3.2021.
1)

SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että kun kyse on menettelystä, jossa määrätään seuraamuksia onnenpelimonopolin loukkaamisesta, kansallisen tuomioistuimen, jota on pyydetty arvioimaan tällaisesta loukkaamisesta määrätyn seuraamuksen laillisuutta, on nimenomaisesti arvioitava, ovatko sovellettavassa lainsäädännössä säädetyt seuraamukset SEUT 56 artiklan mukaisia, kun huomioon otetaan seuraamusten määrittämistä koskevat konkreettiset säännökset.