Todistustaakan ja asian selvittämisen osalta on niin, että kun tavaramerkin haltija haluaa vedota Euroopan unionin tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuun rekisteröinnin hylkäysperusteeseen, yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen N:o 40/94 täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 1 kohdassa ja 2 kohdan c alakohdassa säädetään, että Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO) antaa väitteentekijälle tilaisuuden esittää seikkoja, todisteita ja perusteluja väitteensä tueksi, erityisesti todisteet siitä, että aikaisempi merkki on laajalti tunnettu, tai täydentää jo toimitettuja seikkoja. Koska asetuksissa N:o 207/2009 ja N:o 2868/95 ei luetella todisteita, joita väitteentekijä voi esittää voidakseen osoittaa, että aikaisempi tavaramerkki on laajalti tunnettu, tämä voi lähtökohtaisesti vapaasti valita niiden todisteiden muodon, jotka se katsoo aiheelliseksi esittää virastolle aikaisempaan oikeuteen perustuvan väitteen yhteydessä, ja viraston on arvioitava väitteentekijän esittämät todisteet eikä se voi suoralta kädeltä hylätä tiettyä todistetyyppiä sen muodon vuoksi.

Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) on käytettävä toimivaltaansa noudattaen unionin oikeuden yleisiä periaatteita, kuten yhdenvertaisen kohtelun ja hyvän hallinnon periaatteita.

Unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että viraston on mainittujen periaatteiden nojalla otettava huomioon jo tekemänsä samanlaisia hakemuksia koskevat päätökset ja pohdittava erityisen huolellisesti sitä, onko tehtävä samanlainen päätös vai ei, ja näiden periaatteiden soveltaminen on sovitettava yhteen laillisuusperiaatteen noudattamisen kanssa, mikä tarkoittaa, että jokaisen rekisteröintihakemuksen tutkimisen on oltava tiukkaa ja kattavaa, ja tutkinta on tehtävä jokaisessa konkreettisessa tapauksessa

Vaikka näet on totta, että unionin tuomioistuin vahvisti nämä periaatteet asiassa, joka koski yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettua ehdotonta hylkäysperustetta, se totesi myöhemmin nimenomaisesti, että niitä voitiin soveltaa myös väitemenettelyissä, jotka perustuvat suhteelliseen hylkäysperusteeseen.

Lisäksi unionin tuomioistuin on jo täsmentänyt, kuten unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 18 ja 19 kohdassa, että Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan mukaan hyvää hallintoa koskevaan oikeuteen sisältyy erityisesti hallintoelinten velvollisuus perustella päätöksensä. Tällä myös Euroopan unionin tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 75 artiklasta johtuvalla velvollisuudella on kaksi päämäärää, eli mahdollistaa yhtäältä se, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, jotta ne voivat puolustaa oikeuksiaan, ja toisaalta se, että unionin tuomioistuimet voivat tutkia kyseisen päätöksen laillisuuden.

Lisäksi tällä velvollisuudella on sama ulottuvuus kuin SEUT 296 artiklan toisesta alakohdasta johtuvalla velvollisuudella, jonka mukaan perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimen tehneen toimielimen päättely, mutta näissä perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, sillä tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimen perustelut mainitut vaatimukset, on otettava huomioon toimen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt.

Edellä esitetystä seuraa, että tilanteessa, jossa väitteentekijä vetoaa väitejaostossa täsmällisesti todisteena siitä, että sen väitteensä tueksi esille tuoma aikaisempi tavaramerkki on asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohdassa tarkoitetulla tavalla laajalti tunnettu, viraston aikaisempiin tämän saman tavaramerkin laajaa tunnettuutta koskeviin päätöksiin, viraston elinten on edellä mainitun oikeuskäytännön mukaan otettava huomioon jo tekemänsä päätökset ja pohdittava erityisen huolellisesti sitä, onko tehtävä samanlainen päätös vai ei. Jos nämä elimet päättävät tehdä arvion, joka poikkeaa tällaisissa aikaisemmissa päätöksissä tehdystä arviosta, niiden on perusteltava nimenomaisesti tämä mainituista päätöksistä poikkeaminen, ottaen huomioon se asiayhteys, jossa ne tekevät uuden päätöksensä, ja se, että viittaus tällaisiin aikaisempiin päätöksiin kuuluu tähän asiayhteyteen.

(ks. 60, 61 ja 63–66 kohta)