Asia C-280/08 P

Deutsche Telekom AG

vastaan

Euroopan komissio

Muutoksenhaku – Kilpailu – EY 82 artikla – Telepalvelumarkkinat – Oikeus käyttää perinteisen toimijan kiinteää verkkoa – Kilpailijoille tarjotuista televerkkopalveluista perityt tukkuhinnat – Loppukäyttäjille tarjotuista käyttöoikeuspalveluista perityt vähittäishinnat – Määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen hinnoittelukäytäntö – Kilpailijoihin kohdistuva hintaruuvi – Kansallisen sääntelyviranomaisen hyväksymät hinnat – Määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen liikkumavara – Kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutuminen – Väärinkäytön käsite – Yhtä tehokkaan kilpailijan kriteeri – Hintaruuvin laskeminen – Väärinkäytön vaikutukset – Sakon määrä

Tuomion tiivistelmä

1. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Unionin yleisessä tuomioistuimessa esitettyjen perusteiden ja perustelujen pelkkä toistaminen – Tutkimatta jättäminen – Sen riitauttaminen, miten unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut tai soveltanut unionin oikeutta – Tutkittavaksi ottaminen

(EY 225 artikla; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklan 1 kohdan c alakohta)

2. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Peruste, joka esitetään ensimmäistä kertaa vasta muutoksenhaun yhteydessä – Tutkimatta jättäminen

(Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 113 artiklan 2 kohta)

3. Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne – Komission kanneoikeus – Vapaa harkinta

(EY 81, EY 82 ja EY 226 artikla)

4. Kilpailu – Määräävä markkina-asema – Väärinkäyttö – Hintaruuvivaikutus – Ainoan käytettävissä olevan infrastruktuurin omistavan operaattorin tarjoamat televerkon käyttöoikeuspalvelut – Komission päätös, jolla todetaan väärinkäyttö siitä huolimatta, että kansallinen sääntelyviranomainen on hyväksynyt maksut

(EY 81 ja EY 82 artikla)

5. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Riittämättömät perustelut – Tutkittavaksi ottaminen

(Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta)

6. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Rikkominen – Tahallinen tai tuottamuksellinen rikkominen – Käsite – Monopoliasemassa televerkkopalvelujen markkinoilla ja lähes monopoliasemassa vähittäispalvelujen markkinoilla olevan yrityksen maksuista seuraava hintaruuvivaikutus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ensimmäinen alakohta)

7. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Perusteluvelvollisuuden kohde – Perusteluvelvollisuuden laajuus

(EY 253 artikla)

8. Kilpailu – Määräävä markkina-asema – Väärinkäyttö – Hintaruuvivaikutus – Ainoan käytettävissä olevan infrastruktuurin omistavan operaattorin tarjoamat televerkon käyttöoikeuspalvelut – Kilpailijoilta perittyjen maksujen ja loppukäyttäjiltä perittyjen hintojen välinen negatiivinen tai riittämätön ero

(EY 82 artikla)

9. Kilpailu – Määräävä markkina-asema – Väärinkäyttö – Hintaruuvivaikutus – Käsite

(EY 82 artikla)

10. Kilpailu – Määräävä markkina-asema – Väärinkäyttö – Hintaruuvivaikutus – Ainoan käytettävissä olevan infrastruktuurin omistavan operaattorin tarjoamat televerkon käyttöoikeuspalvelut – Kilpailijoihin kohdistuvan hintaruuvin laskeminen

(EY 82 artikla)

11. Kilpailu – Määräävä markkina-asema – Väärinkäyttö – Hintaruuvivaikutus – Yhtäläisiä mahdollisuuksia ei ole – Muista televiestintäpalveluista peräisin olevien tulojen huomioon ottaminen – Kyseisiä tuloja ei oteta huomioon

(EY 82 artikla)

12. Kilpailu – Määräävä markkina-asema – Väärinkäyttö – Käsite – Menettelytavat, joilla on kilpailua rajoittava vaikutus

(EY 82 artikla)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Vakava rikkominen – Monopoliasemassa olevan yrityksen maksuista seuraava hintaruuvivaikutus – Lieventävät asianhaarat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohdan toinen alakohta)

14. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Komission toimivalta – Aikaisemman käytännön muuttaminen – Syrjintäkiellon periaatetta ei ole loukattu

(Neuvoston asetus N:o 17)

1. EY 225 artiklan, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisen kohdan ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan valituksessa on ilmoitettava täsmällisesti sekä se, miltä kaikilta osin tuomion kumoamista vaaditaan, että ne oikeudelliset perusteet ja perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota tämän vaatimuksen tueksi. Tätä edellytystä ei täytä valitus, jossa vain toistetaan unionin yleisessä tuomioistuimessa jo esitetyt perusteet ja perustelut, ilman että valitukseen edes sisältyisi perusteluja, joiden tarkoituksena olisi erityisesti osoittaa valituksenalaiseen tuomioon sisältyvä oikeudellinen virhe. Tällaisella valituksella näet tosiasiassa pyritään ainoastaan siihen, että unionin yleisessä tuomioistuimessa esitetty kanne tutkitaan uudelleen, mikä ei kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan.

Jos valittaja kuitenkin riitauttaa sen, miten unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut tai soveltanut unionin oikeutta, ensimmäisessä oikeusasteessa tutkittuja oikeuskysymyksiä voidaan käsitellä uudelleen valituksen yhteydessä. Muutoksenhakumenettelyn tarkoitus nimittäin jäisi osaksi toteutumatta, jollei valittaja voisi tällä tavoin perustaa valitustaan perusteisiin ja perusteluihin, joita on käytetty jo unionin yleisessä tuomioistuimessa.

(ks. 24 ja 25 kohta)

2. Valituksessa ei voida muuttaa oikeudenkäynnin kohdetta siitä, mikä se oli unionin yleisessä tuomioistuimessa. Unionin tuomioistuin on näet valitusasioissa toimivaltainen arvioimaan ainoastaan sitä oikeudellista ratkaisua, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista. Asianosainen ei voi siis esittää ensimmäistä kertaa vasta unionin tuomioistuimessa perustetta, johon hän ei ole unionin yleisessä tuomioistuimessa vedonnut, koska asianosaisella olisi muutoin oikeus laajentaa unionin tuomioistuimessa, jonka toimivalta muutoksenhakuasioissa on rajoitettu, kannettaan unionin yleisessä tuomioistuimessa käsiteltyyn asiaan nähden.

(ks. 34, 42 ja 49 kohta)

3. Kunkin jäsenvaltion tehtävänä on toteuttaa kaikki yleis- tai erityistoimenpiteet, jotka ovat aiheellisia sen varmistamiseksi, että kansalliset sääntelyviranomaiset panevat täytäntöön unionin oikeuteen perustuvat velvoitteet. EY 81 ja EY 82 artiklan mukaan, luettuna yhdessä EY 10 artiklan kanssa, jäsenvaltiot eivät saa toteuttaa tai pitää voimassa toimenpiteitä, edes lakeja tai asetuksia, joilla voidaan poistaa yrityksiin sovellettavien kilpailusääntöjen tehokas vaikutus.

Komissiolla olevasta mahdollisuudesta nostaa jäsenvaltiota vastaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne on kuitenkin todettava, että kun valituksen kohteena oleva valituksenalainen tuomio koskee yksinomaan komission valittajana olevan yhtiön osalta EY 82 artiklan perusteella tekemän päätöksen laillisuutta, unionin tuomioistuimen on valituksen yhteydessä vain tarkastettava, ovatko kyseisen valituksen tueksi esitetyt väitteet omiaan osoittamaan, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt tämän päätöksen laillisuuden tutkinnassa oikeudellisia virheitä, ja sen on tehtävä näin riippumatta siitä, olisiko komissio voinut samanaikaisesti tai vaihtoehtoisesti tehdä kyseistä jäsenvaltiota vastaan unionin oikeuden rikkomista koskevan päätöksen.

Vaikka näin ollen ei voidakaan sulkea pois sitä, että kansalliset sääntelyviranomaiset ovat rikkoneet unionin oikeutta, ja vaikka komissio olisi voinut päättää nostaa tämän pohjalta jäsenvaltiota vastaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen EY 226 artiklan perusteella, tällaisilla mahdollisuuksilla ei kuitenkaan ole merkitystä muutoksenhaussa. EY 226 artiklan mukaisessa järjestelmässä komissiolla on harkintavaltaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen nostamisessa, eikä unionin tuomioistuimien asiana ole arvioida tämän harkintavallan käytön tarkoituksenmukaisuutta.

(ks. 45–47 kohta)

4. Ainoastaan silloin, kun yritysten on kansallisen lainsäädännön mukaan meneteltävä kilpailua rajoittavalla tavalla tai jos siinä luodaan sellaiset oikeudelliset puitteet, jotka itsessään poistavat mahdollisuuden yritysten väliseen kilpailuun, EY 81 ja EY 82 artiklaa ei sovelleta. Tällaisessa tilanteessa kilpailunrajoitus ei näet johdu yritysten itsenäisestä menettelystä, jota näissä määräyksissä edellytetään.

EY 81 ja EY 82 artiklaa voidaan sitä vastoin soveltaa, jos osoittautuu, että kansallisessa lainsäädännössä jätetään mahdollisuus siihen, että yritykset estävät kilpailun tai rajoittavat tai vääristävät sitä itsenäisellä menettelyllään. Unionin tuomioistuin on hyväksynyt vain rajoitetusti sen, että EY 81 ja EY 82 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle on mahdollista sulkea tietynlainen kilpailunvastainen menettely sen vuoksi, että voimassa oleva kansallinen lainsäädäntö edellyttää kyseessä olevien yritysten menettelevän näin tai että kansallisella lainsäädännöllä on poistettu yritysten mahdollisuus kilpailla keskenään. Jos kansallisella lailla ainoastaan kannustetaan yrityksiä siihen, että ne toimivat itsenäisesti kilpailunvastaisella tavalla, tai helpotetaan tällaista toimintaa, yrityksiin voidaan soveltaa EY 81 ja EY 82 artiklaa. Määräävässä markkina-asemassa olevalla yrityksellä on näet erityinen velvollisuus olla toiminnallaan rajoittamatta toimivaa ja vääristymätöntä kilpailua yhteismarkkinoilla.

Tältä osin pelkästään se, että televiestintäalalla määräävässä markkina-asemassa olevaa yritystä on televiestinnän ja postin sääntelyviranomaisen kaltaisen kansallisen sääntelyviranomaisen toimilla kannustettu soveltamaan edelleen hinnoittelukäytäntöjään, jotka johtavat sen kilpailijoihin, jotka ovat vähintäänkin yhtä tehokkaita kuin se, kohdistuvaan hintaruuviin, ei sellaisenaan voi poistaa millään tavalla sen EY 82 artiklaan perustuvaa vastuuta.

Koska yrityksellä oli tällaisista toimista huolimatta liikkumavaraa muuttaa loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimiään vähittäishintoja, sen on näet katsottava olevan vastuussa hintaruuvista. Se, onko tällainen menettely olla käyttämättä kyseistä liikkumavaraa velvoitteiden noudattamatta jättämistä vai ei, ei kyseenalaista toteamusta, jonka mukaan yrityksellä oli liikkumavaraa, jonka perusteella se saattoi menetellä näin, vaan se voidaan yksinomaan ottaa huomioon määritettäessä kyseisen menettelyn rangaistavuutta sekä vahvistettaessa sakkojen määrää.

(ks. 80–85, 88 ja 89 kohta)

5. Kysymys unionin yleisen tuomioistuimen tuomion perustelujen riittävyydestä on oikeuskysymys, minkä vuoksi se voi sellaisenaan olla muutoksenhaun kohteena.

(ks. 123 kohta)

6. Siitä, onko kilpailusääntöjen rikkominen tahallista vai tuottamuksellista ja onko sen seurauksena näin ollen asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla määrättävä sakko, on todettava kyseisen edellytyksen täyttyvän, kun yrityksen olisi pitänyt tietää menettelynsä rajoittavan kilpailua, riippumatta siitä, tiesikö se rikkovansa perustamissopimuksen kilpailusääntöjä.

Näin on sellaisen televiestintäalan yrityksen osalta, joka ei voinut olla tiedostamatta yhtäältä, että sillä oli televiestinnän ja postin sääntelyviranomaisen lupapäätöksistä huolimatta todellinen liikkumavara, jonka perusteella se saattoi vahvistaa loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimänsä vähittäishinnat, ja toisaalta, että hintaruuvi johti vakaviin kilpailun rajoituksiin, kun otetaan huomioon sen monopoliasema televerkkopalvelujen tukkumarkkinoilla ja sen lähes monopoliasema tilaajien käyttöoikeuspalvelujen vähittäismarkkinoilla.

(ks. 124 ja 125 kohta)

7. EY 253 artiklassa määrätty perusteluvelvollisuus on olennainen muotomääräys, joka on erotettava perustelujen aineellisesta paikkansapitävyydestä, koska viimeksi mainittu koskee riidanalaisen päätöksen aineellista lainmukaisuutta. Tältä kannalta katsoen EY 253 artiklan mukainen perusteluvelvollisuus määräytyy kyseisen säädöksen, päätöksen tai muun toimenpiteen luonteen mukaan, ja perusteluista pitää selkeästi ja yksiselitteisesti ilmetä toimenpiteen toteuttaneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden.

Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille toimenpide on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevia yksityiskohtia, koska tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimenpiteen perustelut EY 253 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt.

(ks. 130 ja 131 kohta)

8. EY 82 artiklan toisen kohdan a alakohdassa kielletään nimenomaisesti se, että määräävässä markkina-asemassa oleva yritys määrää suoraan tai välillisesti kohtuuttomia hintoja ja muun muassa toteuttaa sellaisia hinnoittelukäytäntöjä, joilla on markkinoilta syrjäyttävä vaikutus sen olemassa oleviin tai mahdollisiin kilpailijoihin, jotka ovat vähintäänkin yhtä tehokkaita kuin se, eli käytäntöjä, joilla voidaan vaikeuttaa sen kilpailijoiden pääsyä markkinoille tai tehdä se jopa mahdottomaksi ja vaikeuttaa sen sopimuskumppaneiden vapautta valita useista hankintalähteistä tai kauppakumppaneista tai tehdä se jopa mahdottomaksi vahvistamalla sen määräävää markkina-asemaa muihin menetelmiin kuin laatukilpailuun turvautumalla. Tältä kannalta katsoen kaikkea hintakilpailua ei siis voida pitää oikeutettuna.

Siltä osin kuin televiestintäalalla määräävässä markkina-asemassa olevalla yrityksellä on liikkumavaraa, jonka perusteella se voi supistaa sen kanssa vähintäänkin yhtä tehokkaisiin kilpailijoihin kohdistuvaa hintaruuvia tai poistaa sen muuttamalla loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimiään vähittäishintoja, kyseinen hintaruuvi on, kun otetaan huomioon se markkinoilta syrjäyttävä vaikutus, joka sillä saattaa olla mainittuihin kilpailijoihin, sinällään omiaan merkitsemään EY 82 artiklassa tarkoitettua väärinkäyttöä.

EY 82 artiklalla pyritään erityisesti suojelemaan kuluttajaa vääristymättömällä kilpailulla. Tältä osin ei ole merkitystä sillä, että määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen on korotettava hintojaan väärinkäytön poistamiseksi.

Tällainen hintaruuvi, jolla entisestään vähennetään olemassa olevaa kilpailua markkinoilla – eli loppukäyttäjille tarkoitettujen käyttöoikeuspalvelujen markkinoilla –, joiden kilpailuaste on jo heikentynyt juuri mainitun yrityksen olemassaolon vuoksi, ja vahvistetaan näin ollen kyseisellä yrityksellä näillä markkinoilla olevaa määräävää markkina-asemaa, johtaa myös siihen, että kuluttajat kärsivät vahinkoa siitä, että niiden valinnanmahdollisuudet ja näin ollen mahdollisuudet alentaa pitkällä aikavälillä vähittäishintoja kyseisen yrityksen kanssa vähintäänkin yhtä tehokkaiden kilpailijoiden mainituilla markkinoilla harjoittaman kilpailun vuoksi vähenevät.

Unionin yleisen tuomioistuimen ei tarvitse osoittaa, että televerkkopalvelujen tukkuhinnat tai loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perityt vähittäishinnat merkitsevät sinällään väärinkäyttöä tapauksen mukaan sen vuoksi, että ne ovat liian korkeita tai ne merkitsevät saalistushinnoittelua.

(ks. 172, 177 ja 180–183 kohta)

9. Arvioitaessa sitä, ovatko määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen hinnoittelukäytännöt omiaan syrjäyttämään kilpailijan EY 82 artiklan vastaisesti, on käytettävä arviointiperustetta, joka perustuu määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen kustannuksiin ja strategiaan. Määräävässä asemassa oleva yritys ei voi syrjäyttää markkinoilta yrityksiä, jotka ovat ehkä yhtä tehokkaita kuin se mutta jotka taloudellisilta voimavaroiltaan heikompina eivät selviydy siitä kilpailutilanteesta, johon ne joutuvat.

Tilanteessa, jossa se, että määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen hinnoittelukäytännöt merkitsevät väärinkäyttöä, perustuu käytäntöjen kyseisen yrityksen kilpailijat markkinoilta syrjäyttävään vaikutukseen, väärinkäyttöä koskevan tarkastelun on perustuttava yksinomaan määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen hintoihin ja kustannuksiin. Tällaisella kriteerillä voidaan näet tarkastaa, olisiko määräävässä markkina-asemassa televiestintäalalla oleva yritys itse voinut tarjota vähittäispalvelujaan asiakkaille muutoin kuin tappiollisesti, jos se olisi ollut ennalta velvoitettu maksamaan omat tukkuhintansa televerkkopalveluista. Kyseisellä kriteerillä voidaan siis määrittää, johtavatko määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen hinnoittelukäytännöt siihen, että kilpailijat syrjäytetään markkinoilta niihin kohdistuvan hintaruuvin avulla.

Tällainen lähestymistapa on erityisen perusteltu, koska se on myös oikeusvarmuuden yleisen periaatteen mukainen, sillä määräävässä markkina-asemassa oleva yritys voi kustannuksensa huomioon ottamalla arvioida omien menettelytapojensa laillisuutta, kun otetaan huomioon sille EY 82 artiklan perusteella kuuluva erityinen vastuu. Vaikka määräävässä markkina-asemassa oleva yritys tuntee omat kustannuksensa ja hintansa, se ei näet ole lähtökohtaisesti tietoinen kilpailijoidensa kustannuksista ja hinnoista.

Näitä toteamuksia ei voida kyseenalaistaa sillä seikalla, jonka mukaan määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen kilpailijoihin sovelletaan vähemmän pakottavia laillisia ja tosiasiallisia edellytyksiä, kun ne tarjoavat loppukäyttäjille televiestintäpalvelujaan. Tällaisella seikalla, vaikka se näytettäisiin toteen, ei näet voi olla vaikutusta siihen, että määräävässä markkina-asemassa oleva yritys ei voi toteuttaa hinnoittelukäytäntöjä, joilla kyseisiltä markkinoilta voidaan syrjäyttää sen kanssa vähintäänkin yhtä tehokkaat kilpailijat, eikä siihen, että tällaisen yrityksen on – kun otetaan huomioon sillä EY 82 artiklan perusteella oleva erityinen vastuu – voitava itse määrittää, ovatko sen hinnoittelukäytännöt kyseisen määräyksen mukaisia.

(ks. 198–203 kohta)

10. Vaikka tilaajan kannalta katsoen käyttöoikeus- ja puhelupalvelut voivat todellakin muodostaa kokonaisuuden, komissiolla on oikeus tutkia hintaruuvin olemassaoloa pelkästään käyttöoikeuspalvelujen tasolla ottamatta mukaan puhelupalveluja tariffirakenteen uudistamista ja yhtäläisiä mahdollisuuksia koskevien periaatteiden nojalla.

Unionin yleinen tuomioistuin, joka ottaa huomioon tariffirakenteen uudistamista koskevan periaatteen, joka perustuu televiestintäalaa koskevaan lainsäädäntöön, tutkiakseen, onko komissio soveltanut perustellusti EY 82 artiklaa määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen hinnoittelukäytäntöihin, ei tee tältä osin mitään oikeudellista virhettä. Koska televiestintäalan sääntelyssä määritellään kyseiseen alaan sovellettavat oikeussäännöt ja koska siinä tällä tavalla omalta osaltaan määritetään ne kilpailuolosuhteet, joissa määräävässä markkina-asemassa oleva yritys harjoittaa toimintaansa relevanteilla markkinoilla, se muodostaa merkityksellisen tekijän sovellettaessa EY 82 artiklaa kyseisen yrityksen omaksumiin menettelytapoihin, riippumatta siitä, onko kyse relevanttien markkinoiden määrittelystä, sen arvioimisesta, voidaanko tällaisia menettelytapoja pitää väärinkäyttönä, tai sakkojen määrän vahvistamisesta.

Tätä toteamusta ei kyseenalaisteta sillä, että tariffirakenteen uudistamista koskevaa periaatetta sovelletaan yksinomaan määräävässä markkina-asemassa olevaan yritykseen, ei sen kilpailijoihin, koska unionin yleinen tuomioistuin nojautuu mainitun yrityksen hinnoittelukäytäntöjen väärinkäyttöluonnetta EY 82 artiklan kannalta määrittäessään yhtä tehokasta kilpailijaa koskevan kriteerin mukaisesti mainitun määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen tilanteeseen ja kustannuksiin.

Kun unionin yleinen tuomioistuin on todennut, että tariffien tasapainottaminen, johon televiestintäalaa koskevalla unionin lainsäädännöllä pyritään, tarkoittaa muun muassa sitä, että alueellisten ja kaukopuhelujen hintoja lasketaan ja kuukausivuokraa ja paikallispuhelujen hintoja korotetaan, se on voinut tämän perusteella päätellä laillisesti, että käyttöoikeuspalvelujen vähittäishintojen ja puhelupalvelujen vähittäishintojen erillisestä tarkastelusta sen määrittelemiseksi, merkitsevätkö määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen hinnoittelukäytännöt väärinkäyttöä, on määrätty jo tariffirakenteen uudistamisperiaatteissa.

(ks. 221 ja 223–226 kohta)

11. Vääristymätön kilpailu voidaan taata ainoastaan varmistamalla yhtäläiset mahdollisuudet eri taloudellisten toimijoiden välillä.

Tämä edellyttää sitä, että televiestintäalalla määräävässä markkina-asemassa oleva yritys ja sen kilpailijat, jotka ovat vähintäänkin yhtä tehokkaita kuin se, ovat yhdenvertaisessa asemassa loppukäyttäjille tarkoitettujen käyttöoikeuspalveluiden vähittäismarkkinoilla. Kyseinen edellytys ei täyty, jos määräävässä markkina-asemassa olevalle yritykselle maksetut tukkuhinnat televerkkopalveluista voidaan vyöryttää niiden loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista veloittamiin vähittäishintoihin ainoastaan tarjoamalla viimeksi mainittuja palveluja tappiolla.

Koska näet yhtäältä loppukäyttäjille tarkoitettujen käyttöoikeuspalveluiden vähittäismarkkinat muodostavat erilliset markkinat ja koska toisaalta televerkkopalvelut ovat välttämättömiä vähintäänkin yhtä tehokkaille kilpailijoille kuin yritys, joka on niillä määräävässä asemassa, joka perustuu laajalti sellaiseen lakiin perustuvaan monopoliin, joka yrityksellä oli ennen televiestintäalan vapauttamista, jotta ne voisivat kilpailla tehokkaasti kyseisillä markkinoilla mainitun yrityksen kanssa, vääristymättömän kilpailun käyttöön ottaminen edellyttää sitä, että määräävässä asemassa oleva yritys ei voi kyseisillä vähittäismarkkinoilla omaksumillaan hinnoittelukäytännöillä aiheuttaa heti alkuun sen kanssa vähintäänkin yhtä tehokkaille kilpailijoilleen kyseisillä markkinoilla kilpailuhaittaa, joka voi estää niiden pääsyn näille markkinoille tai rajoittaa sitä taikka estää niitä kehittämästä toimintaansa näillä markkinoilla tai rajoittaa sitä.

Näin on varsinkin sen vuoksi, että se, että kyseiset kilpailijat tarjoavat tilaajille mahdollisesti muita televiestintäpalveluja määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen kiinteän verkon kautta, edellyttää myös televerkkopalvelujen hankkimista mainitulta yritykseltä, joten kyseinen kilpailuhaitta loppukäyttäjille tarkoitettujen käyttöoikeuspalvelujen vähittäismarkkinoilla heijastuu välttämättä näiden muiden televiestintäpalveluiden markkinoihin. Tämä viimeksi mainittu seikka ei merkitse kuitenkaan sitä, että kyseisistä muista televiestintäpalveluista saadut tulot on otettava huomioon tutkittaessa sitä, ovatko vähintäänkin yhtä tehokkaat kilpailijat kuin määräävässä markkina-asemassa oleva yritys epäyhdenvertaisessa tilanteessa loppukäyttäjille tarkoitettujen käyttöoikeuspalveluiden vähittäismarkkinoilla vallitsevissa kilpailuolosuhteissa. Nämä muut televiestintäpalvelut kuuluvat näet eri markkinoille viimeksi mainittuihin markkinoihin nähden.

Näin ollen on todettava, että määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen hinnoittelukäytännöt loppukäyttäjille tarkoitettujen käyttöoikeuspalvelujen vähittäismarkkinoilla asettavat sen vähintäänkin yhtä tehokkaat kilpailijat heti alkuun epäyhdenvertaiseen asemaan siihen nähden näillä samoilla markkinoilla, mikä johtaa mainittuihin kilpailijoihin kohdistuvaan hintaruuviin käyttöoikeuspalvelujen osalta.

(ks. 230, 233–236 ja 240 kohta)

12. Kun EY 82 artiklassa kielletään määräävän markkina-aseman väärinkäyttö, jos se on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, kyseisessä artiklassa tarkoitetaan määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen käyttäytymistä, joka estää markkinoilla vielä olemassa olevan kilpailuasteen säilymisen tai tämän kilpailun kehittymisen sen vuoksi, että tämä yritys käyttää muita keinoja kuin niitä, joita taloudellisten toimijoiden suoritteisiin perustuvassa tavaroiden tai palvelujen tavallisessa kilpailussa käytetään. Tästä seuraa, että se, että määräävässä markkina-asemassa oleva yritys soveltaa hinnoittelukäytäntöä, joka johtaa sen kilpailijoihin, jotka ovat vähintäänkin yhtä tehokkaita kuin se, kohdistuvaan hintaruuviin, merkitsee EY 82 artiklassa tarkoitettua väärinkäyttöä yksinomaan, jos kilpailua rajoittava vaikutus näytetään toteen.

Se kilpailua rajoittava vaikutus, joka komission on osoitettava sellaisten televiestintäalalla määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen hinnoittelukäytäntöjen osalta, jotka johtavat kyseisen yrityksen kilpailijoihin, jotka ovat vähintäänkin yhtä tehokkaita kuin se, kohdistuvaan hintaruuviin, liittyy niihin mahdollisiin rajoituksiin, joita mainitut hinnoittelukäytännöt ovat voineet aiheuttaa tarjonnan kehittymiselle loppukäyttäjille tarkoitettujen käyttöoikeuspalvelujen vähittäismarkkinoilla ja näin ollen kilpailuasteelle kyseisillä markkinoilla. Tällainen käytäntö merkitsee EY 82 artiklassa tarkoitettua väärinkäyttöä, kun se määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen kanssa vähintäänkin yhtä tehokkaiden kilpailijoiden syrjäyttämiseen markkinoilta johtaessaan voi vaikeuttaa kyseisten kilpailijoiden pääsyä asianomaisille markkinoille tai tehdä sen jopa mahdottomaksi ja vahvistaa määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen asemaa näillä markkinoilla kuluttajien etujen vahingoksi.

Kun määräävässä markkina-asemassa oleva yritys toteuttaa todellakin hinnoittelukäytännön, joka johtaa sen kilpailijoihin, jotka ovat vähintäänkin yhtä tehokkaita kuin se, kohdistuvaan hintaruuviin, jonka tavoitteena on syrjäyttää nämä asianomaisilta markkinoilta, hinnoittelukäytäntöä ei voida sen perusteella, ettei toivottua tulosta loppujen lopuksi saavuteta, jättää katsomatta EY 82 artiklassa tarkoitetuksi väärinkäytöksi. Jos kilpailijoiden kilpailutilanteeseen ei ole kohdistunut mitään vaikutusta, tällaista hinnoittelukäytäntöä ei kuitenkaan voida luonnehtia markkinoilta syrjäyttäväksi käytännöksi, kun kyseinen käytäntö ei ole vaikeuttanut mitenkään kilpailijoiden pääsyä asianomaisille markkinoille.

(ks. 251–254 kohta)

13. Komissiolla on laaja harkintavalta sakkojen laskentamenetelmän osalta. Tähän menetelmään, jota rajaavat asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa annetut suuntaviivat, sisältyy joustavia osatekijöitä, joiden perusteella komissiolla on mahdollisuus käyttää harkintavaltaansa mainittujen säännösten mukaisesti. Unionin tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa, onko unionin yleinen tuomioistuin arvioinut asianmukaisesti tämän komissiolla olevan harkintavallan käyttöä.

Unionin kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten asian ominaispiirteiden, asiayhteyden ja sakkojen ehkäisevän vaikutuksen perusteella, eikä huomioon otettavista arviointiperusteista ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa. Tekijöitä, jotka voivat vaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuuden arviointiin, ovat kunkin yrityksen käyttäytyminen, yrityksen osuus kyseisen menettelytavan luomisessa, hyöty, jonka se on saanut tästä menettelytavasta, yrityksen koko, kyseisten tavaroiden arvo sekä se vaara, joka tällaisista kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuu unionin tavoitteiden toteuttamiselle.

(ks. 271–274 kohta)

14. Se, että komissio on aikaisemmin määrännyt tietyntasoisia sakkoja tietyntyyppisistä rikkomisista, ei voi estää sitä korottamasta tätä tasoa asetuksessa N:o 17 säädetyissä rajoissa, jos tämä on välttämätöntä unionin kilpailupolitiikan toteuttamiseksi. Unionin kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen edellyttää nimittäin sitä, että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi.

(ks. 294 kohta)

UNIONIN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)

14 päivänä lokakuuta 2010 ( )





Sisällys





I Asian tausta

II Asian käsittelyn vaiheet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio

III Asianosaisten vaatimukset

IV Valituksen tarkastelu

A Tutkittavaksi ottaminen

B Pääasia

1. Alustavat huomautukset

2. Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee oikeudellisia virheitä, jotka liittyvät sen käsittelyyn, miten RegTP on toimivaltaisena kansallisena sääntelyviranomaisena säännellyt valittajan toimintoja

a) Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutumista

i) Valituksenalainen tuomio

ii) Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat

iii) Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta

b) Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa, joka koskee luottamuksensuojan periaatetta

i) Valituksenalainen tuomio

ii) Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat

iii) Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta

c) Ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa, joka koskee EY 82 artiklan rikkomisen tahallisuutta tai tuottamuksellisuutta

i) Valituksenalainen tuomio

ii) Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat

iii) Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta

d) Ensimmäistä valitusperustetta koskeva päätelmä

3. Toinen valitusperuste, joka koskee EY 82 artiklan soveltamisessa tehtyjä oikeudellisia virheitä

a) Valituksenalainen tuomio

b) Toisen valitusperusteen ensimmäinen osa, joka koskee EY 82 artiklassa tarkoitetun väärinkäytön osoittamiseksi käytetyn hintaruuvikriteerin merkityksellisyyttä

i) Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat

ii) Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta

c) Toisen valitusperusteen toinen osa, joka koskee hintaruuvin laskentamenetelmän asianmukaisuutta

i) Väite, joka koskee yhtä tehokkaan kilpailijan kriteerin virheellistä soveltamista

– Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat

– Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta

ii) Väite, joka koskee oikeudellista virhettä, joka johtuu siitä, että hintaruuvia laskettaessa ei ole otettu huomioon puhelupalveluita eikä muita televiestintäpalveluita

– Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat

– Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta

d) Toisen valitusperusteen kolmas osa, joka koskee hintaruuvin vaikutuksia

i) Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat

ii) Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta

e) Toista valitusperustetta koskeva päätelmä

4. Kolmas valitusperuste, joka koskee sakkojen laskennassa siitä syystä tehtyjä oikeudellisia virheitä, ettei hintasääntelyä ole otettu huomioon

a) Valituksenalainen tuomio

b) Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat

i) Kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta

– Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat

– Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta

ii) Kolmannen valitusperusteen toinen osa, joka koskee sitä, ettei hintasääntelyä ole otettu asianmukaisesti huomioon lieventävänä olosuhteena

– Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat

– Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta

iii) Kolmannen valitusperusteen kolmas osa, joka koskee symbolisen sakon määräämistä

– Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat

– Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta

c) Kolmatta valitusperustetta koskeva päätelmä

Oikeudenkäyntikulut





Muutoksenhaku – Kilpailu – EY 82 artikla – Telepalvelumarkkinat – Oikeus käyttää perinteisen toimijan kiinteää verkkoa – Kilpailijoille tarjotuista televerkkopalveluista perityt tukkuhinnat – Loppukäyttäjille tarjotuista käyttöoikeuspalveluista perityt vähittäishinnat – Määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen hinnoittelukäytäntö – Kilpailijoihin kohdistuva hintaruuvi – Kansallisen sääntelyviranomaisen hyväksymät hinnat – Määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen liikkumavara – Kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutuminen – Väärinkäytön käsite – Yhtä tehokkaan kilpailijan kriteeri – Hintaruuvin laskeminen – Väärinkäytön vaikutukset – Sakon määrä

Asiassa C‑280/08 P,

jossa on kyse Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 56 artiklaan perustuvasta valituksesta, joka on pantu vireille 23.6.2008,

Deutsche Telekom AG, kotipaikka Bonn (Saksa), edustajinaan Rechtsanwalt U. Quack, Rechtsanwalt S. Ohlhoff ja Rechtsanwalt M. Hutschneider,

valittajana,

ja jossa valittajan vastapuolina ja muina osapuolina ovat

Euroopan komissio, asiamiehinään K. Mojzesowicz, W. Mölls ja O. Weber, prosessiosoite Luxemburgissa,

vastaajana ensimmäisessä oikeusasteessa,

Vodafone D2 GmbH, aiemmin Vodafone AG & Co. KG, aiemmin Arcor AG & Co. KG, kotipaikka Eschborn (Saksa), edustajanaan Rechtsanwalt M. Klusmann,

Versatel NRW GmbH, aiemmin Tropolys NRW GmbH, aiemmin CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice ja TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, kotipaikka Essen (Saksa),

EWE TEL GmbH, kotipaikka Oldenburg (Saksa),

HanseNet Telekommunikation GmbH, kotipaikka Hampuri (Saksa),

Versatel Nord GmbH, aiemmin Versatel Nord-Deutschland GmbH, aiemmin KomTel Gesellschaft für Kommunikations- und Informationsdienste mbH, kotipaikka Flensburg (Saksa),

NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, kotipaikka Köln (Saksa),

Versatel Süd GmbH, aiemmin Versatel Süd-Deutschland GmbH, aiemmin tesion Telekommunikation GmbH, kotipaikka Stuttgart (Saksa), ja

Versatel West GmbH, aiemmin Versatel West-Deutschland GmbH, aiemmin Versatel Deutschland GmbH & Co. KG, kotipaikka Dortmund (Saksa),

edustajinaan Rechtsanwalt N. Nolte,

väliintulijoina ensimmäisessä oikeusasteessa,

UNIONIN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja J. N. Cunha Rodrigues sekä tuomarit A. Arabadjiev, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh (esittelevä tuomari) ja P. Lindh,

julkisasiamies: J. Mazák,

kirjaaja: hallintovirkamies B. Fülöp,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 25.11.2009 pidetyssä istunnossa esitetyn,

kuultuaan julkisasiamiehen 22.4.2010 pidetyssä istunnossa esittämän ratkaisuehdotuksen,

on antanut seuraavan

tuomion

1 Deutsche Telekom AG vaatii valituksessaan unionin tuomioistuinta kumoamaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-271/03, Deutsche Telekom vastaan komissio, 10.4.2008 antaman tuomion (Kok., s. II-477; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi sen kanteen, jossa vaadittiin EY:n perustamissopimuksen 82 artiklan soveltamisesta (Asia COMP/C-1/37.451, 37.578, 37.579 – Deutsche Telekom AG) 21.5.2003 tehdyn komission päätöksen 2003/707/EY (EUVL L 263, s. 9; jäljempänä riidanalainen päätös) kumoamista.

I Asian tausta

2 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esitti valituksenalaisen tuomion 1–24 kohdassa asian taustalla olevat tosiseikat seuraavasti:

”1 Kantajana oleva Deutsche Telekom AG on Saksassa toimiva perinteinen teleyhtiö. – –

2 Kantaja pitää yllä Saksan puhelinverkkoa. Ennen telemarkkinoiden täydellistä vapauttamista sillä oli lakisääteinen yksinoikeus tarjota kiinteän verkon telepalveluita loppukäyttäjille. 25.7.1996 annetun Telekommunikationsgesetzin (Saksan televiestintälaki, jäljempänä TKG) (BGBl. 1996 I, s. 1120) tultua voimaan 1.8.1996 vapautuivat sekä infrastruktuurin että telepalvelujen tarjoamiseen liittyvät markkinat Saksassa. Siitä alkaen kantaja on kohdannut molemmilla markkinoilla muiden operaattoreiden vaihtelevaa kilpailua.

3 Kukin kantajan telealueverkko koostuu useista loppukäyttäjien tilaajayhteyksistä. Ilmaisu tilaajayhteys tarkoittaa fyysisiä johtoja, jotka yhdistävät tilaajan tiloissa olevan liityntäpisteen ristikytkentätelineeseen tai vastaavaan kiinteän yleisen puhelinverkon verkkoelementtiin.

4 Kantaja tarjoaa sekä muille teleoperaattoreille että loppukäyttäjille [käyttöoikeuksia] telealueverkkoonsa. Kantajan käyttöoikeuspalvelujen ja tariffien osalta on siis tehtävä ero kantajan kilpailijoilleen tarjoamien [alueverkkojen] käyttöoikeuspalvelujen (jäljempänä televerkkopalvelut) ja sen loppukäyttäjilleen tarjoamien alueverkkojen käyttöoikeuspalvelujen ([jäljempänä] käyttöoikeuspalvelut loppukäyttäjille [tai loppukäyttäjille tarkoitetut käyttöoikeuspalvelut]) välillä.

I – Televerkkopalvelut

5 Liittovaltion posti- ja televiestintäministeriön – – 28.5.1997 tekemällä päätöksellä nro 223 kantaja velvoitettiin kesäkuussa 1997 sallimaan kilpailijoilleen täysin eriytetty tilaajayhteyksien käyttöoikeus.

6 Kantajan televerkkopalvelumaksut muodostuvat kahdesta osasta eli yhtäältä kuukausittaisista käyttöoikeusmaksuista ja toisaalta kertaluonteisista maksuista. – –

7 TKG:n 25 §:n 1 momentin mukaan Regulierungsbehörde für Telekommunikation und Postin (televiestinnän ja postin sääntelyviranomainen, jäljempänä RegTP) on ennalta hyväksyttävä kantajan televerkkopalvelumaksut.

8 Tässä yhteydessä RegTP tarkistaa, että kantajan [ehdottamat] televerkkopalvelumaksut täyttävät TKG:n 24 §:ssä vahvistetut edellytykset. Siten TKG:n 24 §:n 1 momentin mukaan ’maksujen on vastattava tehokkaasta palveluntarjoamisesta aiheutuvia kuluja’. – –

– –

II – Käyttöoikeuspalvelut loppukäyttäjille

10 Kantaja tarjoaa loppukäyttäjille kiinteän verkon [käyttöoikeuksia] kahden eri perusvaihtoehdon mukaisina, joita ovat perinteinen analoginen liittymä – – ja digitaalinen kapeakaistaliittymä – –. Nämä molemmat loppukäyttäjäyhteyksien perusvaihtoehdot voidaan tarjota käyttäen perinteistä kuparisista parijohdoista rakennettua kantajan verkkoa [(kapeakaistayhteydet)]. Lisäksi kantaja tarjoaa loppukäyttäjilleen myös laajakaistayhteyksiä (– – ADSL), jotka mahdollistavat olemassa oleviin [kapeakaista]yhteyksiin liitettyjen lisävarusteiden avulla laajakaistapalvelujen, kuten nopeutetun internetyhteyden, tarjoamisen.

– –

12 [Kantajan loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimät vähittäishinnat] koostuvat kahdesta osasta: kuukausittain perittävästä perusmaksusta, joka määräytyy tarjottavien liittymien ja palvelujen laadun mukaan, ja liittymän kytkennästä tai käyttöönotosta perittävästä kertaluonteisesta maksusta – –.

A – Analogisista – – ja digitaalisista kapeakaistayhteyksistä – – perittävät maksut

13 Analogisista ja [digitaalisista kapeakaistayhteyksistä] perittävät käyttöoikeusmaksut vahvistetaan enimmäishintajärjestelmässä. TKG:n 27 §:n 1 momentin toisen virkkeen [ja] 25 §:n 1 momentin – – mukaan yhteyksistä kantajan verkkoon ja puheluista loppukäyttäjiltä perittäviä hintoja ei vahvisteta erikseen kustakin yksittäisestä palvelusta aiheutuvien kustannusten mukaisesti vaan eri palvelujen yhteisvaikutuksen mukaisesti, jolloin yksittäiset palvelut kootaan palvelukoreihin.

14 – – RegTP otti kyseisen järjestelmän käyttöön 1.1.1998. Tässä yhteydessä RegTP muodosti kaksi koria, joista ensimmäinen käsittää yksityisasiakkaille ja toinen yritysasiakkaille tarkoitetut palvelut. Molemmissa koreissa on sekä käyttöoikeuspalveluja loppukäyttäjille – – että kantajan puhelintoimintaan liittyvä koko palveluvalikoima, kuten paikallispuhelut, alueelliset puhelut, kaukopuhelut ja ulkomaanpuhelut.

– –

17 17.12.1997 tehdyn [liittovaltion posti- ja televiestintäministeriön] päätöksen mukaisesti kantajan oli 1.1.1998–31.12.1999 (ensimmäinen enimmäishintakausi) alennettava kummankin korin kokonaishintaa 4,3 prosenttia. Tämän ensimmäisen kauden päätyttyä 31.12.1999 RegTP päätti 23.12.1999 tekemällään päätöksellä pääosin säilyttää korien kokoonpanon ja alentaa korien hintoja 1.1.2000–31.12.2001 (toinen enimmäishintakausi) vielä 5,6 prosenttia.

18 Tämän sitovista hinnanalennussäännöksistä muodostuvan kokonaisuuden puitteissa kantajalla oli mahdollisuus muuttaa kunkin korin yksittäisiä osia saatuaan siihen RegTP:ltä ennakolta luvan. – – Järjestelmä sallii siten koriin sisältyvän yhden tai useamman yksittäisen osan maksukorotukset, jos korin enimmäishintaa ei ylitetä. – –

19 Kantaja alensi kummankin ensimmäisen enimmäishintakauden aikana [1.1.1998–31.12.2001] – – kummankin korin osalta loppukäyttäjiltä perittäviä maksuja ja ylitti samalla selvästi säädetyt hinnanalennusvelvoitteensa. Nämä hinnanalennukset koskivat pääsääntöisesti puhelujen hintoja. Loppukäyttäjiltä perittävät analogisten yhteyksien hinnat – – pysyivät sitä vastoin kahtena enimmäishintakautena – – muuttumattomina. [Digitaalisten kapeakaistaliittymien] loppukäyttäjiltä perittävien maksujen osalta kantaja laski tältä samalta ajalta kuukausimaksuja – –.

20 1.1.2002 lähtien on ollut olemassa uusi enimmäishintajärjestelmä – –. Tässä uudessa järjestelmässä kaksi aikaisempaa koria, jotka sisälsivät yksityisasiakas- ja yritysasiakaspalvelut, on korvattu neljällä korilla, jotka sisältävät seuraavat palvelut: liittymäjohdot (kori A), paikallispuhelut (kori B), kotimaan kaukopuhelut (kori C) ja ulkomaanpuhelut (kori D).

21 Kantaja ilmoitti 15.1.2002 RegTP:lle aikomuksestaan korottaa sekä analogisten että digitaalisten [kapeakaistaliittymiensä] kuukausimaksuja – –. RegTP hyväksyi tämän korotuksen – –.

22 Kantaja teki 31.10.2002 uuden hakemuksen loppukäyttäjiltä perittävien maksujen korottamiseksi. RegTP hylkäsi osittain tämän hakemuksen – –.

B – ADSL-liittymistä – – perittävät maksut

23 ADSL – – -maksuja ei säännellä enimmäishintajärjestelmällä. TKG:n 30 §:n mukaan näitä maksuja voidaan säännellä jälkikäteen.

24 Saatuaan useita kanteluja kantajan kilpailijoilta RegTP aloitti 2.2.2001 jälkikäteistutkinnan mahdollisen saksalaisten kilpailusääntöjen vastaisen alihinnoittelun selvittämiseksi. RegTP päätti tutkinnan 25.1.2002 todettuaan, että kantajan 15.1.2002 ilmoittaman hinnankorotuksen jälkeen ei ole syytä epäillä alihinnoittelua.”

3 Valittajan kanssa kilpailevien yritysten vuoden 1999 aikana tekemien kantelujen johdosta Euroopan yhteisöjen komissio teki riidanalaisen päätöksen, jossa se moitti valittajaa erityisesti kyseisen päätöksen 57, 102, 103 ja 107 perustelukappaleessa siitä, että tämä on syyllistynyt väärinkäyttöön sellaisen kustannusten ja hintojen epäsuhdan (margin squeeze, jäljempänä hintaruuvi) muodossa, joka perustuu televerkkopalveluista perittävän tukkuhinnan ja loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perittävän vähittäishinnan väliseen suhteettomaan eroon.

4 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palautti valituksenalaisen tuomion 38 kohdassa hintaruuvin osalta mieliin riidanalaisen päätöksen 102–105 perustelukappaleen, joissa todetaan seuraavaa:

”102 [Hintaruuvi] on kyseessä silloin, kun [valittajalle] sen televerkkopalvelujen käyttöoikeuksista maksettavien kuukausittaisten ja kertaluontoisten maksujen kokonaismäärä pakottaa kilpailijan veloittamaan loppukäyttäjiltään suurempia maksuja kuin [valittaja] veloittaa vastaavista palveluista omilta asiakkailtaan. Jos televerkkopalvelu[jen tukkuhinnat] ovat korkeampia kuin [loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista] perittävät [vähittäishinnat], eivät [valittajan] kilpailijat voi missään tilanteessa toimia voitollisesti siinäkään tapauksessa, että niiden toiminta on vähintään yhtä tehokasta kuin [valittajan] toiminta, koska niille kertyy televerkkopalvelumaksujen lisäksi myös muita kuluja esimerkiksi markkinoinnista, laskutuksesta, perinnästä jne.

103 Periessään kilpailijoiltaan tilaajaliittymien käyttöoikeuksista televerkkopalvelu[jen tukkuhintoja], jotka ovat korkeampia kuin sen omilta asiakkailta telealueverkon käyttöoikeudesta suoraan perityt telepalvelumaksut, [valittaja] estää kilpailijoitaan tarjoamasta pelkkien puheluiden lisäksi myös tilaajaliittymän kautta toimivia käyttöoikeuspalveluja. – –

104 [Valittajan] käsityksen mukaan näyttöä [hintaruuviin] perustuvasta väärästä hinnoittelusta ei voi olla olemassa jo senkään vuoksi, että televerkkopalvelu[jen tukkuhinnat] ovat RegTP:n sitovasti vahvistamia. – –

105 [Valittajan] käsityksestä poiketen on [hintaruuviin] perustuva väärinkäytösmuoto kuitenkin sovellettavissa tähän asiaan. Yhdistetyillä markkinoilla, joilla kilpailijat ostavat perinteiseltä operaattorilta televerkkopalveluja eivätkä voi ilman niitä aloittaa kilpailua – – tuot[teiden] tai palvelu[lujen vähittäis]markkinoilla, voi hyvin esiintyä säänneltyjen [tele]verkkopalvelu[jen tukkuhintojen] ja [käyttöoikeuspalveluista] loppukäyttäjil[le] perittävien [vähittäishintojen] väli[nen hintaruuvi]. [Hintaruuvin] osoittamisessa on ennen kaikkea kysymys siitä, että näiden kahden maksutason välillä todetaan epäsuhta, joka rajoittaa kilpailua.”

5 Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan mukaan komissio on siten päätellyt, että ”[valittaja] on vuodesta 1998 alkaen rikkonut EY:n perustamissopimuksen 82 artiklan a alakohtaa perimällä telealueverkon käyttöoikeudesta kilpailijoiltaan ja loppukäyttäjiltään kohtuuttomia kuukausi- ja kertaluontoisia maksuja ja on näin merkittävästi estänyt kilpailua telealueverkon käyttöoikeuksien markkinoilla”.

6 Mainitun päätöksen 3 artiklan mukaan komissio määräsi valittajalle kyseisestä rikkomisesta 12,6 miljoonan euron suuruisen sakon.

II Asian käsittelyn vaiheet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio

7 Valittaja nosti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 30.7.2003 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin ensisijaisesti kumoamaan riidanalainen päätös ja toissijaisesti alentamaan kyseisessä päätöksessä määrätyn sakon määrää.

8 Valittaja esitti riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevan vaatimuksensa tueksi muun muassa EY 82 artiklan virheellistä soveltamista koskevan kanneperusteen ja harkintavallan väärinkäyttöä sekä suhteellisuusperiaatteen, oikeusvarmuuden periaatteen ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista koskevan kanneperusteen.

9 EY 82 artiklan virheellistä soveltamista koskeva kanneperuste sisälsi useita osia, joista nyt käsiteltävänä olevan valituksen yhteydessä merkityksellisiä ovat kolme eli ensimmäinen, joka koskee sitä, että kyseessä ei ollut väärinkäytöksi katsottava menettely, koska valittajalta puuttui riittävä liikkumavara, jotta se olisi voinut välttää hintaruuvin; toinen, joka koskee komission hintaruuvin toteamiseksi käyttämän menetelmän lainvastaisuutta ja neljäs, joka koskee sitä, että hintaruuvi ei vaikuttanut markkinoihin.

10 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kaikki nämä osat huomauttamalla kyseisen tutkinnan yhteydessä etenkin valituksenalaisen tuomion 150 ja 242 kohdassa, että valittaja ei ollut kanteessaan riitauttanut riidanalaisessa päätöksessä vahvistettua relevanttien markkinoiden määritelmää, jonka mukaan on erotettava toisistaan yhtäältä televerkkopalvelujen tukkumarkkinat ja toisaalta tilaajayhteyksien käyttöoikeuspalvelujen vähittäismarkkinat, jotka kattavat kapeakaista- ja laajakaistayhteyksien markkinat, jotka kummatkin ovat kansallisia.

11 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 140 ja 151 kohdassa kyseisen kanneperusteen ensimmäisestä osasta, että komissio oli voinut perustellusti todeta riidanalaisessa päätöksessä, että valittajalla oli kyseisenä ajanjaksona riittävä liikkumavara, jonka perusteella se saattoi lieventää mainitussa päätöksessä todettua hintaruuvia muuttamalla loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perittäviä vähittäishintoja.

12 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi mainitun kanneperusteen toisen osan osalta valituksenalaisen tuomion 168 kohdassa sen valittajan väitteen, jonka mukaan hintaruuvin väärinkäyttöluonne saattoi johtua ainoastaan valittajan loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimien vähittäishintojen kohtuuttomuudesta. Se katsoi tämän jälkeen valituksenalaisen tuomion 193, 203 ja 206 kohdassa, että komissio oli perustellusti perustanut väärinkäytöksi katsottavaa valittajan hinnoittelukäytäntöä koskevan tarkastelunsa yhtä tehokkaan kilpailijan kriteerin mukaisesti yksinomaan valittajan erityistilanteeseen eli valittajan tariffeihin ja kustannuksiin sekä ottanut huomioon yksinomaan käyttöoikeuspalveluista saadut tulot sulkemalla pois puhelupalveluiden kaltaisista muista palveluista saadut tulot ja vertaillut televerkkopalvelujen tukkuhintaa kaikista loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista eli kapeakaistan ja laajakaistan käyttöoikeuspalveluista perittävään vähittäishintaan.

13 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tämän saman kanneperusteen neljännestä osasta etenkin valituksenalaisen tuomion 237 kohdassa, että kyseinen hintaruuvi estää lähtökohtaisesti kilpailun kehittymisen loppukäyttäjille tarkoitettujen käyttöoikeuspalvelujen vähittäismarkkinoilla.

14 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi kokonaisuudessaan myös harkintavallan väärinkäyttöä sekä suhteellisuusperiaatteen, oikeusvarmuuden periaatteen ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista koskevan kanneperusteen. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi väitteestä, jonka mukaan komissio asettaa valittajan tariffit kaksinkertaisen sääntelyn alaisiksi ja loukkaa näin suhteellisuusperiaatetta ja oikeusvarmuuden periaatetta, etenkin valituksenalaisen tuomion 265 kohdassa seuraavaa:

”Vaikka ei voidakaan sulkea pois sitä, että myös Saksan viranomaiset ovat rikkoneet yhteisön oikeutta – erityisesti [kilpailusta telepalvelumarkkinoilla 28.6.1990 annetun komission] direktiivin [90/388/ETY (EYVL L 192, s. 10)] säännöksiä, sellaisina kuin ne ovat muutettuina [13.3.1996 annetulla komission] direktiivillä [96/19/EY (EYVL L 74, s. 13)] – valitessaan yhteystariffien ja puhelutariffien välisen asteittaisen tasapainottamisen, tällainen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen, mikäli se todettaisiin, ei poista kantajalla hintaruuvin pienentämiseksi tosiasiallisesti ollutta liikkumavaraa.”

15 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi lisäksi luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista koskevasta väitteestä valituksenalaisen tuomion 269 kohdassa, että RegTP:n päätökset eivät ole voineet saada aikaan tällaista valittajan luottamusta.

16 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi lopuksi harkintavallan väärinkäyttöä koskevasta väitteestä kyseisen tuomion 271 kohdassa seuraavaa:

”Komissio tarkoittaa riidanalaisessa päätöksessä ainoastaan kantajan hinnoittelukäytäntöä eikä Saksan viranomaisten päätöksiä. Vaikka RegTP olisikin rikkonut yhteisön oikeuden normia ja vaikka komissio olisikin voinut sen vuoksi aloittaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn Saksan liittotasavaltaa vastaan, tällaiset seikat eivät mitenkään voi vaikuttaa riidanalaisen päätöksen laillisuuteen. Komissio on tässä päätöksessä ainoastaan todennut, että kantaja on rikkonut EY 82 artiklaa, joka ei koske jäsenvaltioita vaan ainoastaan talouden toimijoita. Komissio ei siis ole käyttänyt harkintavaltaansa väärin tehdessään tämän EY 82 artiklaan perustuvan toteamuksen.”

17 Valittaja esitti sille määrätyn sakon määrän alentamista koskevan vaatimuksensa tueksi kuusi perustetta, joista muun muassa kolmas peruste koski tuottamuksellisuuden ja tahallisuuden puuttumista, neljäs peruste sitä, että tariffisääntely on otettu riittämättömästi huomioon sakon määrää laskettaessa, ja kuudes peruste lieventävien olosuhteiden huomioon ottamatta jättämistä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi nämä kolme perustetta valituksenalaisen tuomion 290–321 kohdassa.

18 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi tämän perusteella kanteen kokonaisuudessaan ja velvoitti valittajan vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä korvaamaan komissiolle aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

III Asianosaisten vaatimukset

19 Valittaja vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin

– kumoaa valituksenalaisen tuomion

– kumoaa riidanalaisen päätöksen

– toissijaisesti alentaa täyden harkintavaltansa nojalla valittajalle riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa määrätyn sakon määrää ja

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

20 Komissio vaatii unionin tuomioistuinta hylkäämään valituksen ja velvoittamaan valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

21 Vodafone D2 GmbH, aiemmin Vodafone AG & Co. KG, aiemmin Arcor AG & Co. KG (jäljempänä Vodafone), vaatii unionin tuomioistuinta jättämään valituksen tutkimatta tai ainakin hylkäämään sen perusteettomana sekä velvoittamaan valittajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

22 Myös Versatel NRW GmbH, aiemmin Tropolys NRW GmbH, aiemmin CityKom Münster GmbH Telekommunikationsservice ja TeleBeL Gesellschaft für Telekommunikation Bergisches Land mbH, EWE TEL GmbH, HanseNet Telekommunikation GmbH, Versatel Nord GmbH, aiemmin Versatel Nord-Deutschland GmbH, aiemmin KomTel Gesellschaft für Kommunikations- und Informationsdienste mbH, NetCologne Gesellschaft für Telekommunikation mbH, Versatel Süd GmbH, aiemmin Versatel Süd-Deutschland GmbH, aiemmin tesion Telekommunikation GmbH, sekä Versatel West GmbH, aiemmin Versatel West-Deutschland GmbH, aiemmin Versatel Deutschland GmbH & Co. KG (jäljempänä yhdessä Versatel), ovat suullisessa käsittelyssä vaatineet valituksen hylkäämistä yhtymällä komission ja Vodafonen vaatimuksiin.

IV Valituksen tarkastelu

A Tutkittavaksi ottaminen

23 Vodafone ja Versatel vetoavat aluksi valituksen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumiseen siltä osin kuin ensimmäisessä valitusperusteessa sekä toisen valitusperusteen ensimmäisessä ja toisessa osassa, joilla pyritään lähinnä riitauttamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämät arvioinnit EY 82 artiklan soveltamisesta kyseisiin valittajan hinnoittelukäytäntöihin ja suhteellisuusperiaatteen, oikeusvarmuuden periaatteen ja luottamuksensuojan periaatteen noudattamisesta, vain toistetaan valittajan ensimmäisessä oikeusasteessa vireillä olleessa menettelyssä esittämät väitteet ainoastaan siinä tarkoituksessa, että unionin tuomioistuin tutkii kyseiset väitteet uudelleen.

24 Tältä osin on huomautettava, että EY 225 artiklan, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisen kohdan ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 112 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan valituksessa on ilmoitettava täsmällisesti sekä se, miltä kaikilta osin tuomion kumoamista vaaditaan, että ne oikeudelliset perusteet ja perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota tämän vaatimuksen tueksi. Tätä edellytystä ei täytä valitus, jossa vain toistetaan unionin yleisessä tuomioistuimessa jo esitetyt perusteet ja perustelut, ilman että valitukseen edes sisältyy perusteluja, joiden tarkoituksena olisi erityisesti osoittaa valituksenalaiseen tuomioon sisältyvä oikeudellinen virhe. Tällaisella valituksella tosiasiassa pyritään ainoastaan siihen, että unionin yleisessä tuomioistuimessa esitetty kanne tutkitaan uudelleen, mikä ei kuulu unionin tuomioistuimen toimivaltaan (ks. mm. asia C-352/98 P, Bergaderm ja Goupil v. komissio, tuomio 4.7.2000, Kok., s. I-5291, 34 ja 35 kohta ja asia C-76/01 P, Eurocoton ym. v. neuvosto, tuomio 30.9.2003, Kok., s. I-10091, 46 ja 47 kohta).

25 Jos valittaja kuitenkin riitauttaa sen, miten unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut tai soveltanut unionin oikeutta, ensimmäisessä oikeusasteessa tutkittuja oikeuskysymyksiä voidaan käsitellä uudelleen valituksen yhteydessä. Muutoksenhakumenettelyn tarkoitus nimittäin jäisi osaksi toteutumatta, jollei valittaja voisi tällä tavoin perustaa valitustaan perusteisiin ja perusteluihin, joita on käytetty jo unionin yleisessä tuomioistuimessa (ks. mm. asia C-321/99 P, ARAP ym. v. komissio, tuomio 16.5.2002, Kok., s. I-4287, 49 kohta).

26 Tässä tapauksessa ensimmäisellä ja toisella valitusperusteella, kun niitä tarkastellaan kokonaisuutena, pyritään kuitenkin nimenomaan kyseenalaistamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen omaksuma kanta useisiin ensimmäisessä oikeusasteessa sen käsiteltäväksi saatettuihin oikeudellisiin kysymyksiin, jotka koskevat EY 82 artiklan soveltamista kyseisiin valittajan hinnoittelukäytäntöihin ja tiettyjen unionin oikeuden yleisten periaatteiden noudattamista. Siinä on tältä osin ilmoitettu täsmällisesti se, miltä kaikilta osin valituksenalaista tuomiota arvostellaan, ja ne oikeudelliset perusteet ja perustelut, joihin siinä tukeudutaan.

27 Tästä seuraa, että ensimmäistä ja toista valitusperustetta, kun niitä tarkastellaan kokonaisuutena, ei voida jättää tutkimatta. Kumpaakin valitusperustetta arvioitaessa on kuitenkin tutkittava se, voidaanko niiden tueksi esitetyt nimenomaiset väitteet ottaa tutkittavaksi.

B Pääasia

28 Valittaja esittää valituksensa tueksi kolme valitusperustetta, jotka perustuvat oikeudellisiin virheisiin, jotka liittyvät sen käsittelyyn, miten RegTP on toimivaltaisena kansallisena sääntelyviranomaisena säännellyt sen toimintoja, EY 82 artiklaa sovellettaessa tapahtuneisiin oikeudellisiin virheisiin ja sakkojen määrää laskettaessa sen vuoksi tapahtuneisiin oikeudellisiin virheisiin, ettei mainittua sääntelyä ole otettu huomioon.

29 Tältä osin on huomautettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisella tuomiolla hylännyt valittajan riidanalaisesta päätöksestä nostaman kanteen kokonaisuudessaan katsomalla lähinnä, että komissio, kuten edellä 3–6 kohdasta ilmenee, oli perustellusti määrännyt valittajalle sakon EY 82 artiklan rikkomisesta sen vuoksi, että valittaja oli ottanut käyttöön kohtuuttoman hinnoittelukäytännön, joka johti sen kanssa vähintäänkin yhtä tehokkaisiin kilpailijoihin kohdistuneeseen hintaruuviin, joka oli seurausta televerkkopalveluista perittävän tukkuhinnan ja loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perittävän vähittäishinnan välisestä kohtuuttomasta erosta ja jonka johdosta kyseiset kilpailijat eivät voineet kilpailla valittajan kanssa tehokkaasti näiden viimeksi mainittujen palvelujen markkinoilla.

30 Kolmella valitusperusteellaan valittaja pyrkii riitauttamaan lähinnä ne ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa tekemät arvioinnit, jotka koskevat

– kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutumista sen liikkumavaran vuoksi, jonka perusteella valittaja saattoi muuttaa loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perittäviä vähittäishintoja, ja kansallisten sääntelyviranomaisten telepalvelujen hintojen osalta antaman sääntelyn merkityksellisyyttä EY 82 artiklan soveltamisen kannalta

– hintaruuvikriteerin asianmukaisuutta käsiteltävän asian olosuhteissa EY 82 artiklassa tarkoitetun väärinkäytön toteamiseksi, kun otetaan huomioon se, että kansalliset sääntelyviranomaiset sääntelevät televerkkopalveluista perittäviä tukkuhintoja, sekä hintaruuvin laskentamenetelmän laillisuutta ja hintaruuvin vaikutusten arviointia saman artiklan kannalta

– sakon määrän oikeellisuutta, kun otetaan huomioon kansallisten sääntelyviranomaisten toteuttama sääntely televiestintäalalla.

31 Valittaja ei sitä vastoin lähtökohtaisesti riitauta sitä, että määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen toteuttamaa hinnoittelukäytäntöä, joka johtaa vähintäänkin yhtä tehokkaisiin kilpailijoihin kohdistuvaan hintaruuviin, pidetään EY 82 artiklan kannalta kohtuuttomana.

32 Valittaja ei näet moiti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä on katsonut, että yritys käyttää väärin määräävää markkina-asemaansa kyseisessä määräyksessä tarkoitetulla tavalla silloin, kun sen hinnoittelukäytännöt johtavat tällaiseen hintaruuviin sen vuoksi, että sen televerkkopalveluista perimien tukkuhintojen ja sen loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimien vähittäishintojen välinen ero on suhteeton niillä markkinoilla, joilla se on määräävässä asemassa. Se väittää tältä osin toisen valitusperusteen yhteydessä ainoastaan, että hintaruuvi ei käsiteltävässä asiassa ole merkityksellinen kriteeri sen toteamiseksi, että se on rikkonut EY 82 artiklaa, koska kansalliset sääntelyviranomaiset sääntelevät sen televerkkopalveluista perimiä tukkuhintoja.

33 Tämän perusteella valitusperusteet on tutkittava valittajan esittämässä järjestyksessä, joka vastaa sitä järjestystä, jossa kanneperusteet on esitetty ensimmäisessä oikeusasteessa ja jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tarkastellut niitä valituksenalaisessa tuomiossa.

1. Alustavat huomautukset

34 Valitusperusteiden tarkastelemiseksi on aluksi huomautettava, että unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 113 artiklan 2 kohdan mukaan valituksessa ei voida muuttaa oikeudenkäynnin kohdetta siitä, mikä se oli unionin yleisessä tuomioistuimessa. Unionin tuomioistuin on siten valitusasioissa toimivaltainen arvioimaan ainoastaan sitä oikeudellista ratkaisua, jonka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista. Asianosainen ei voi siis esittää ensimmäistä kertaa vasta unionin tuomioistuimessa perustetta, johon hän ei ole unionin yleisessä tuomioistuimessa vedonnut, koska asianosaisella olisi muutoin oikeus laajentaa unionin tuomioistuimessa, jonka toimivalta muutoksenhakuasioissa on rajoitettu, kannettaan unionin yleisessä tuomioistuimessa käsiteltyyn asiaan nähden (ks. vastaavasti mm. asia C-136/92 P, komissio v. Brazzelli Lualdi ym., tuomio 1.6.1994, Kok., s. I-1981, 59 kohta; asia C-68/05 P, Koninklijke Coöperatie Cosun v. komissio, tuomio 26.10.2006, Kok., s. I-10367, 96 kohta ja asia C-564/08 P, SGL Carbon v. komissio, tuomio 12.11.2009, 22 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

35 Valittaja on sekä valituskirjelmässään että suullisessa käsittelyssä väittänyt, ettei sillä ole mitään liikkumavaraa, jonka perusteella se voisi määrittää televerkkopalvelujen tukkuhintoja, koska kansallinen sääntelyviranomainen eli RegTP vahvistaa ne. Kyseinen hintaruuvi perustuu kuitenkin todellisuudessa näiden tukkuhintojen, sellaisena kuin RegTP on ne vahvistanut, liiallisuuteen. Komission olisi siis valittajan mukaan pitänyt tämän hintaruuvin poistamiseksi nostaa Saksan liittotasavaltaa vastaan unionin oikeuden loukkaamiseen perustuva jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne EY 226 artiklan nojalla sen sijaan, että se teki valittajaa vastaan päätöksen EY 82 artiklan nojalla. Valittajan mukaan on lisäksi virheellistä katsoa, että televerkkopalvelujen tukkuhinnat vahvistetaan valittajan kustannusten perusteella. RegTP määrittää kyseiset tariffit tehokkaasta palveluntarjoamisesta aiheutuvien kulujen perusteella kansallisen sääntelyviranomaisen laatiman mallin mukaisesti.

36 Komissio ja Versatel väittävät sitä vastoin, että valittajan voidaan katsoa olevan vastuussa televerkkopalvelujen tukkuhinnoista, koska TKG:n säännösten mukaan RegTP vahvistaa kyseiset hinnat valittajan sen omien kustannusten pohjalta tekemän hakemuksen perusteella. Valittaja ei siis voi valittaa mainittujen hintojen olevan liiallisia. Kuten riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, valittajan on lisäksi lain mukaan tehtävä uusi hakemus RegTP:lle televerkkopalvelujen tukkuhintojen alentamiseksi silloin, kun sen kustannukset alenevat.

37 Versatel on tältä osin väittänyt lisäksi suullisessa käsittelyssä, että valittaja oli vuodesta 1997 lukien pyrkinyt järjestelmällisesti häiritsemään televerkkopalvelujen tukkuhintojen vahvistamista koskevan kansallisen menettelyn moitteetonta kulkua peruuttamalla lupahakemuksiaan ja jättämällä esittämättä näyttöä tai selvitystä niistä kustannuksista, jotka saattoivat perustella kyseiset tukkuhinnat, vaikka sillä oli tähän kansalliseen lainsäädäntöön perustuva velvollisuus.

38 Näiden osapuolten välillä kiistanalaisina olevista seikoista on kuitenkin huomautettava ensimmäiseksi, ettei kysymystä valittajalla olevasta liikkumavarasta, jonka perusteella se voisi muuttaa televerkkopalvelujen tukkuhintoja, ole esitetty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, koska tämä on antanut valituksenalaisen tuomion nojautumalla lähtökohtaan – jota ei ole riitautettu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa –, jonka mukaan valittajalla ei ollut tällaista liikkumavaraa.

39 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti näet valituksenalaisen tuomion 93 kohdassa, että vaikka komissio ei riidanalaisessa päätöksessä suljekaan pois valittajan mahdollisuutta alentaa televerkkopalveluista perimiään tukkuhintoja, se on tutkinut yksinomaan sitä, oliko valittajalla todellista liikkumavaraa loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimiensä vähittäishintojen muuttamiseksi.

40 Koska tätä lähestymistapaa ei ollut riitautettu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, määrittääkseen, voitiinko valittajan katsoa olevan vastuussa riidanalaisessa päätöksessä todetusta hintaruuvista, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki siis valituksenalaisen tuomion 85–152 kohdassa vain sen, oliko komissio voinut mainitussa päätöksessä todeta, että valittaja saattoi todellakin muuttaa loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perittäviä vähittäishintoja hintaruuvin poistamiseksi tai pienentämiseksi. Se päätteli tältä osin valituksenalaisen tuomion 140 ja 151 kohdassa komission katsoneen perustellusti, että tällaista liikkumavaraa oli siitä huolimatta, että RegTP säänteli loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perittäviä vähittäishintoja.

41 Samoin ennen kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 183–213 kohdassa valittajan esittämät väitteet väärinkäytön ja riidanalaisessa päätöksessä todetun hintaruuvin laskentamenetelmän riitauttamiseksi, se huomautti kyseisen tuomion 167 kohdassa, että komissio oli todennut yksinomaan, että valittajalla oli liikkumavaraa, jonka perusteella se saattoi muuttaa loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimiään vähittäishintoja.

42 Tässä tilanteessa unionin tuomioistuimen tehtävänä ei ole tämän muutoksenhaun yhteydessä tutkia sitä, missä määrin valittaja olisi voinut, kuten komissio ja Versatel väittävät, tarvittaessa muuttaa televerkkopalveluiden tukkuhintoja, koska tällainen tutkinta menee pidemmälle kuin ne oikeudelliset perusteet, jotka on esitetty ensimmäisessä oikeusasteessa. Kaikki tästä seikasta esitetyt väitteet ylittävät edellä 34 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti käsiteltävänä olevan valituksen rajat ja ne on näin ollen jätettävä tutkimatta.

43 Jotta voidaan arvioida ne valittajan esittämät väitteet, joilla pyritään kyseenalaistamaan valituksenalaisen tuomion laillisuus, ja etenkin ne sen väitteet, joilla pyritään kiistämään se, että valittaja voi olla vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, ja se, että riidanalaisessa päätöksessä todettu hintaruuvi merkitsee väärinkäyttöä, ja jotka ovat ensimmäisen ja toisen valitusperusteen kohteena, on siis nojauduttava yksinomaan siihen valituksenalaisessa tuomiossa vahvistettuun lähtökohtaan, jonka mukaan valittajalla oli mahdollisuus muuttaa pelkästään loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimiään vähittäishintoja, eikä tätä liikkumavaraa ole kiistetty tämän muutoksenhaun yhteydessä.

44 Toiseksi on huomautettava, että käsiteltävänä olevalla valituksella ei voida ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa vireillä olleen oikeusriidan kohdetta muuttamatta moittia ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, ettei se ole arvostellut komissiota siitä, ettei tämä ole kyseenalaistanut kansallisten sääntelyviranomaisten menettelyä, jossa nämä ovat vahvistaneet televerkkopalveluista perittävän tukkuhinnan liialliseksi, minkä vuoksi mainitut viranomaiset ovat yksin vastuussa riidanalaisessa päätöksessä todetusta hintaruuvista.

45 Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tosin kunkin jäsenvaltion tehtävänä on toteuttaa kaikki yleis- tai erityistoimenpiteet, jotka ovat aiheellisia sen varmistamiseksi, että kansalliset sääntelyviranomaiset panevat täytäntöön unionin oikeuteen perustuvat velvoitteet (ks. vastaavasti asia C-268/06, Impact, tuomio 15.4.2008, Kok., s. I-2483, 85 kohta). EY 81 ja EY 82 artiklan mukaan, luettuna yhdessä EY 10 artiklan kanssa, jäsenvaltiot eivät myöskään saa toteuttaa tai pitää voimassa toimenpiteitä, edes lakeja tai asetuksia, joilla voidaan poistaa yrityksiin sovellettavien kilpailusääntöjen tehokas vaikutus (ks. mm. asia 13/77, GB-Inno-BM, tuomio 16.11.1977, Kok., s. 2115, Kok. Ep. III, s. 497, 31 kohta ja asia C-96/94, Centro Servizi Spediporto, tuomio 5.10.1995, Kok., s. I-2883, 20 kohta).

46 Komissiolla olevasta mahdollisuudesta nostaa asianomaista jäsenvaltiota vastaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne on kuitenkin todettava, että koska käsiteltävänä olevan valituksen kohteena oleva valituksenalainen tuomio koskee yksinomaan komission valittajan osalta EY 82 artiklan perusteella tekemän päätöksen laillisuutta, unionin tuomioistuimen on mainitun valituksen yhteydessä vain tarkastettava, ovatko kyseisen valituksen tueksi esitetyt väitteet omiaan osoittamaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt tämän päätöksen laillisuuden tutkinnassa oikeudellisia virheitä, ja sen on tehtävä näin riippumatta siitä, olisiko komissio voinut samanaikaisesti tai vaihtoehtoisesti tehdä kyseistä jäsenvaltiota vastaan unionin oikeuden rikkomista koskevan päätöksen.

47 Vaikka näin ollen ei voidakaan sulkea pois sitä, että kansalliset sääntelyviranomaiset ovat tässä tapauksessa rikkoneet unionin oikeutta, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on itsekin todennut muun muassa valituksenalaisen tuomion 265 ja 271 kohdassa, ja vaikka komissio olisi näin ollen todellakin voinut päättää nostaa tämän pohjalta Saksan liittotasavaltaa vastaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen EY 226 artiklan perusteella, tällaisilla mahdollisuuksilla ei kuitenkaan ole merkitystä tässä muutoksenhaussa. Näin on varsinkin siitä syystä, että oikeuskäytännön mukaan EY 226 artiklan mukaisessa järjestelmässä komissiolla on harkintavaltaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen nostamisessa, eikä unionin tuomioistuimien asiana ole arvioida tämän harkintavallan käytön tarkoituksenmukaisuutta (ks. mm. asia C-233/00, komissio v. Ranska, tuomio 26.6.2003, Kok., s. I-6625, 31 kohta).

48 Televerkkopalveluista perittävän tukkuhinnan väitetystä liiallisuudesta, johon valittaja on vedonnut, on lisäksi huomautettava, ettei valittaja ole ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostamassaan kanteessa pyrkinyt mitenkään kyseenalaistamaan näiden hintojen laillisuutta unionin oikeuden kannalta. Valittaja on näet vain väittänyt yhtäältä, että koska kansalliset sääntelyviranomaiset vahvistavat televerkkopalveluista perittävät tukkuhinnat eikä sillä ole mahdollisuutta muuttaa niitä, pelkästään loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perittävät vähittäishinnat voivat merkitä EY 82 artiklassa tarkoitettua väärinkäyttöä, ja toisaalta, että jos näiden viranomaisten kyseisiä palveluja koskeva hinnoittelupolitiikka on ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, komission tehtävänä on nostaa kyseisiä viranomaisia vastaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne.

49 Näin ollen unionin tuomioistuin ei voi tämän muutoksenhaun yhteydessä tutkia väitteitä, joilla pyritään riitauttamaan televerkkopalveluiden tukkuhintojen laillisuus etenkin siitä syystä, että ne ovat väitetysti liialliset valittajalle niiden tarjoamisesta aiheutuneisiin kustannuksiin nähden (ks. tästä aiheesta asia C-55/06, Arcor, tuomio 24.4.2008, Kok., s. I-2931, 69 kohta). Tällaisilla väitteillä ylitetään ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyt kanneperusteet, joten niitä ei tämän tuomion 34 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti voida ottaa tutkittavaksi tämän muutoksenhaun aikana.

50 Kolmanneksi on todettava, että valittaja ei ole ensimmäisessä oikeusasteessa nostamansa kanteen yhteydessä riitauttanut, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 150 ja 242 kohdassa huomauttanut, komission riidanalaisessa päätöksessä vahvistamaa relevanttien markkinoiden määritelmää, jonka mukaan yhtäältä relevantit maantieteelliset markkinat ovat Saksan markkinat ja toisaalta relevanttien palvelumarkkinoiden osalta televerkkopalveluiden tukkumarkkinat muodostavat yhdet ainoat markkinat, jotka on erotettava loppukäyttäjille tarkoitettujen käyttöoikeuspalvelujen vähittäismarkkinoista, jotka sisältävät kaksi erillistä osa-aluetta eli yhtäältä kapeakaistaliittymien ja toisaalta laajakaistaliittymien käyttöoikeudet.

51 Samoin on huomautettava, että valittaja ei ole missään vaiheessa kyseenalaistanut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa sitä komission riidanalaisessa päätöksessä tekemää toteamusta, jonka mukaan valittaja oli EY 82 artiklassa tarkoitetussa määräävässä markkina-asemassa kaikilla näillä palvelumarkkinoilla.

52 Näin ollen tämän tuomion 34 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti käsiteltävänä olevaa valitusta tutkittaessa ei voida kyseenalaistaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa vahvistamaa relevanttien markkinoiden määritelmää eikä toteamusta, jonka mukaan valittaja oli määräävässä markkina-asemassa kaikilla näillä markkinoilla.

53 Toiseksi on huomautettava erityisesti markkinatietojen ja kilpailutilanteen arvioimisesta, että unionin tuomioistuimen tehtävänä ei ole muutoksenhaun yhteydessä korvata omalla arvioinnillaan unionin yleisen tuomioistuimen arviointia. EY 225 artiklan ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan muutosta voidaan näet hakea vain oikeuskysymysten osalta. Lukuun ottamatta tilannetta, jossa tosiseikasto tai selvitysaineisto on mahdollisesti otettu vääristyneellä tavalla huomioon – mihin käsiteltävässä asiassa ei ole vedottu –, tosiseikaston arviointi ei ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin (ks. asia C-95/04 P, British Airways v. komissio, tuomio 15.3.2007, Kok., s. I-2331, 78 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

54 Valittajan nyt käsiteltävänä olevan valituksen tueksi esittämiä valitusperusteita on tutkittava juuri näiden seikkojen valossa.

2. Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee oikeudellisia virheitä, jotka liittyvät sen käsittelyyn, miten RegTP on toimivaltaisena kansallisena sääntelyviranomaisena säännellyt valittajan toimintoja

55 Valittajan ensimmäinen valitusperuste jakautuu kolmeen osaan, jotka koskevat kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutumista, luottamuksensuojan periaatetta ja EY 82 artiklan rikkomisen tahallisuutta tai tuottamuksellisuutta.

a) Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutumista

i) Valituksenalainen tuomio

56 Valittajalla hintaruuvin välttämiseksi olevasta liikkumavarasta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palautti ensin valituksenalaisen tuomion 85–89 kohdassa mieliin yhteisöjen tuomioistuimen merkityksellisessä oikeuskäytännössä vahvistetut periaatteet ja tutki tämän jälkeen kyseisen tuomion 97–152 kohdassa, poistettiinko Saksan lainsäädännössä eli erityisesti TKG:ssä ja RegTP:n riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuna aikana tekemissä päätöksissä kaikki valittajan mahdollisuudet kilpailuun vai jätettiinkö siinä sille riittävä liikkumavara, jotta se voi vahvistaa hintansa sellaiselle tasolle, että se voi poistaa riidanalaisessa päätöksessä todetun hintaruuvin tai lieventää sitä.

57 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti ensimmäiseksi 1.1.1998 ja 31.12.2001 välisestä ajanjaksosta valituksenalaisen tuomion 100 kohdassa, että valittaja saattoi sovellettavan lainsäädännön puitteissa muuttaa hintojaan saatuaan RegTP:n ennakkoluvan, ja päätteli tämän jälkeen saman tuomion 105 kohdassa, että komissio oli perustellusti todennut, että kun otetaan huomioon kyseisen ajanjakson kuluessa esitetyt kuusi puhelumaksujen hinnanalennushakemusta, valittajalla oli kyseisenä aikana liikkumavaraa, jonka perusteella se saattoi tehdä loppukäyttäjille tarkoitetusta kapeakaistan käyttöoikeuspalveluista perittävien vähittäishintojen korotushakemuksia yksityis- ja yritysasiakaspalvelujen korien kokonaismäärän rajoissa.

58 Tämän jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki valituksenalaisen tuomion 106–124 kohdassa, seuraako RegTP:n osallistumisesta valittajan loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista veloittamien vähittäishintojen vahvistamiseen – kyseisestä liikkumavarasta huolimatta – se, ettei valittajaan enää sovelleta EY 82 artiklaa. Se totesi tältä osin mainitun tuomion 107 kohdassa, ettei se, että RegTP:n on hyväksyttävä kyseiset vähittäishinnat, poista valittajan EY 82 artiklan mukaista vastuuta, koska valittaja vaikuttaa loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimiensä vähittäishintojen määrään RegTP:lle esittämiensä lupahakemusten kautta.

59 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi tässä yhteydessä valituksenalaisen tuomion 108–124 kohdassa valittajan väitteen, jonka mukaan sillä ei ole EY 82 artiklan mukaista vastuuta, koska RegTP tarkastaa etukäteen sen loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimien vähittäishintojen yhteensoveltuvuuden EY 82 artiklan kanssa.

60 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti valituksenalaisen tuomion 109–114 kohdassa, että analogisista liittymistä perittävät vähittäishinnat perustuivat ennen TKG:n käyttöönottoa voimassa olleen lainsäädännön nojalla tehtyihin liittovaltion posti- ja televiestintäministeriön päätöksiin, että TKG:n säännöksistä ei ilmene, että RegTP tutkii kapeakaistan käyttöoikeuspalveluista perittäviä vähittäishintoja koskevien muutoshakemusten yhteensoveltuvuuden EY 82 artiklan kanssa, että kansalliset sääntelyviranomaiset toimivat kansallisen lainsäädännön alaisina, että kansallisella lainsäädännöllä voi olla tavoitteita, jotka televiestintäpolitiikkaan kuuluvina eroavat unionin kilpailupolitiikan tavoitteista, ja että RegTP:n eri päätökset, joihin valittaja viittaa, eivät sisällä mitään viittausta EY 82 artiklaan.

61 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 116–119 kohdassa siitä, että RegTP on useissa päätöksissä tutkinut hintaruuvin olemassaoloa koskevaa kysymystä, että se, että RegTP on valittajan televerkkopalvelujen tukkuhintojen ja loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perittävien vähittäishintojen välisen negatiivisen poikkeaman todettuaan katsonut kulloinkin, että käyttöoikeuspalveluhintojen ja puhelupalveluhintojen välisen ristisubvention avulla muiden operaattoreiden pitäisi pystyä tarjoamaan tilaajilleen kilpailukykyiset hinnat, osoittaa, että RegTP ei ole tarkastellut kyseessä olevien hintojen yhteensoveltuvuutta EY 82 artiklan kanssa tai että se on ainakin soveltanut tätä artiklaa virheellisesti.

62 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 120 kohdassa, että vaikka joka tapauksessa oletettaisiinkin, että RegTP on velvollinen tutkimaan valittajan ehdottamien loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perittävien vähittäishintojen yhteensoveltuvuuden EY 82 artiklan kanssa, kansallisen viranomaisen kyseisen artiklan soveltamisesta tekemä päätös ei missään tapauksessa voi sitoa komissiota.

63 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomautti lisäksi valituksenalaisen tuomion 121–123 kohdassa, että jotta mahdollinen rikkominen voidaan lukea valittajan syyksi, merkityksellinen on kysymys siitä, oliko valittajalla oikeusriidan tosiseikkojen tapahtuma-aikaan riittävä liikkumavara, jotta se saattoi vahvistaa loppukäyttäjille tarkoitetuista kapeakaistan käyttöoikeuspalveluista perittävät vähittäishinnat tasolle, jolla se olisi voinut poistaa kantelun kohteena olleen hintaruuvin tai lieventää sitä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi tältä osin uudelleen, että valittaja pystyi vaikuttamaan näiden vähittäishintojen määrään RegTP:lle esittämiensä lupahakemusten avulla. Se huomautti lisäksi, että Bundesgerichtshof on 10.2.2004 antamallaan tuomiolla nimenomaisesti vahvistanut valittajalle kuuluvan vastuun esittää tällaisia hakemuksia ja että Saksan lainsäädännössä ei suljeta pois sitä, että RegTP hyväksyy hinnat, jotka ovat EY 82 artiklan vastaisia.

64 Tämän johdosta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli valituksenalaisen tuomion 124 kohdassa, että huolimatta RegTP:n osallistumisesta valittajan loppukäyttäjille tarkoitetuista kapeakaistan käyttöoikeuspalveluista veloittamien vähittäishintojen vahvistamiseen valittajalla oli 1.1.1998–31.12.2001 riittävä liikkumavara, jotta sen hinnoittelupolitiikka voi kuulua EY 82 artiklan soveltamisalaan.

65 Todettuaan toiseksi 1.1.2002 alkaneesta ajanjaksosta valituksenalaisen tuomion 144 ja 145 kohdassa, että valittaja ei kiistä, että se olisi voinut korottaa laajakaistan (ADSL) käyttöoikeuspalveluista perimiään vähittäishintoja kyseisestä päivämäärästä lähtien, ja että koska valittaja vahvistaa vapaasti kyseiset hinnat Saksan lainsäädännössä asetetuissa rajoissa, sen hinnoittelumenettely tällä alalla kuuluu EY 82 artiklan soveltamisalaan, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki tämän jälkeen kyseisen tuomion 147–151 kohdassa, olisiko valittaja voinut lieventää hintaruuvia korottamalla laajakaistan käyttöoikeuspalveluista veloittamiaan vähittäishintoja. Mainitun tuomion 148 ja 149 kohdassa todetaan seuraavaa:

”148 Tältä osin on todettava, että koska käyttöoikeuspalvelut mahdollistavat televerkkopalvelujen tasolla kaikkien – –käyttöoikeuspalvelujen tarjoamisen tilaajille, kantajan liikkumavara [laajakaistan käyttöoikeuspalvelujen vähittäishintojen] korottamiseen on omiaan pienentämään hintaruuvia yhtäältä televerkkopalvelujen [tukku]hintojen ja toisaalta kaikkien [loppukäyttäjille tarkoitettujen käyttöoikeuspalvelujen vähittäis]hintojen välillä. – –käyttöoikeuspalvelujen yhteinen tarkastelu tilaajatasolla on välttämätöntä paitsi sen vuoksi, että ne vastaavat yhtä ainoaa palvelua televerkkotasolla, myös sen vuoksi, että kuten komissio on selittänyt riidanalaisessa päätöksessä – –, ilman että kantaja olisi tätä kiistänyt, ADSL:ää ei voida tarjota tilaajille erikseen, koska se vaatii aina teknisistä syistä – – kapeakaistaliittymien uudelleenjärjestelyn.

149 Kantajan huomautukset ADSL- ja kapeakaistaliittymien sekä eri ADSL-versioiden välisestä väitetystä hintojen ristijoustosta on hylättävä. Näissä huomautuksissa ei yhtäältä kiistetä kantajan liikkumavaraa ADSL-maksujen korottamiseen. Toisaalta ADSL-maksujen rajoitettu korottaminen olisi johtanut keskimääräistä korkeampaan loppukäyttäjätariffiin yhdistettyjen kapeakaista- ja laajakaistakäyttöoikeuspalvelujen osalta, ja se olisi siten pienentänyt todettua hintaruuvia. On katsottava, että kun otetaan huomioon muun muassa laajakaistan edut tiedonsiirrossa, laajakaistapalvelujen tilaajat eivät automaattisesti valitse paluuta kapeakaistayhteyteen, jos loppukäyttäjiltä ADSL-käyttöoikeuksista perittäviä hintoja korotetaan.”

ii) Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat

66 Valittaja toteaa ensimmäiseksi 1.1.1998 ja 31.12.2001 välisestä ajanjaksosta ensimmäisessä väitteessään, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nojautunut virheellisesti lähtökohtaan, jonka mukaan liikkumavara sen loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimien vähittäishintojen vahvistamisessa on välttämätön ja riittävä edellytys kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutumiselle. Tällaisen liikkumavaran olemassaolon perusteella ei näet voida vastata kysymykseen siitä, oliko valittaja jättänyt noudattamatta velvoitteitaan, kun se ei ollut pyytänyt RegTP:ltä lupaa korottaa näitä vähittäishintoja.

67 Valittajan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole kuitenkaan ottanut tältä osin huomioon sitä, että RegTP oli tutkinut väitettyä hintaruuvia ja katsonut, ettei sillä rajoitettu kilpailua. Kun määräävässä markkina-asemassa olevaan yritykseen sovelletaan sellaisen kansallisen sääntelyviranomaisen sääntelyä, joka on perustettu tätä tarkoitusta varten kilpailupainotteisessa lainsäädännössä, ja kun toimivaltainen kansallinen sääntelyviranomainen on tämän lainsäädännön puitteissa tutkinut määrättyä toimintaa ja hyväksynyt sen, mainitun viranomaisen vastuu syrjäyttää määräävässä markkina-asemassa olevalle yritykselle kuuluvan vastuun markkinarakenteen säilymisestä. Tällaisessa tilanteessa määräävässä markkina-asemassa olevan yrityksen vastuu rajoittuu vain velvollisuuteen toimittaa kansalliselle sääntelyviranomaiselle kaikki sen menettelyn valvonnan kannalta tarvittavat tiedot.

68 Tämän perusteella valittaja väittää, että valituksenalaisen tuomion 113 kohta on virheellinen, sillä RegTP:n oli noudatettava unionin kilpailuoikeutta. Myös kyseisen tuomion 123 kohdassa on virhe. Bundesgerichtshof ei näet ole katsonut, että valittajalle kuuluva vastuu esittää sen tariffien muuttamista koskevia hakemuksia merkitsee sitä, että sen on korvattava omalla EY 82 artiklan soveltamista koskevalla arvioinnillaan kansallisen sääntelyviranomaisen arviointi. Myöskään valituksenalaisen tuomion 120 kohta, jonka mukaan sen on katsottava olevan vastuussa hintaruuvista sen vuoksi, että kansallisen viranomaisen EY 82 artiklan perusteella tekemä päätös ei voi sitoa komissiota, ei valittajan mukaan ole vakuuttava. Yhtäältä näet käsiteltävässä asiassa kysymys koskee yksinomaan vastuuseen joutumista eikä sitä, sitooko RegTP:n arviointi komissiota asiakysymyksen osalta. Toisaalta kansallisilla sääntelyviranomaisilla on itsenäinen tehtävä kilpailusääntelyä televiestintäalalla käyttöön otettaessa. Valittaja huomauttaa lopuksi, että oikeusvarmuuden periaate edellyttää, että määräävässä markkina-asemassa oleva yritys, johon sovelletaan kansallista sääntelyä, voi luottaa kyseisen sääntelyn oikeellisuuteen.

69 Valittaja väittää toisessa väitteessään, että valituksenalaisen tuomion 111–119 kohdassa olevat seikat eivät ole merkityksellisiä tai niihin sisältyy oikeudellisia virheitä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päättely johtaa näet lainvastaiseen kehäpäätelmään, kun RegTP:n näkemyksestä poikkeavasta tuloksesta, johon ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätyi, pääteltiin, ettei valittajalla ollut oikeutta luottaa RegTP:n tekemän tutkinnan tulokseen. Myöskään RegTP:n käyttämä ”ristisubvention” käsite ei herättänyt mitään epäilyksiä sen toteamusten oikeellisuudesta. Lisäksi kyseisen tuomion 111–114 kohdassa on tehty oikeudellisia virheitä syistä, jotka on jo esitetty edellä tämän tuomion 66 kohdassa.

70 Valittaja väittää kolmannessa väitteessään, että toisin kuin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 109 ja 110 kohdassa katsonut, sillä, että sen analogisten yhteyksien käyttöoikeuksista perimät vähittäishinnat perustuivat liittovaltion posti- ja televiestintäministeriön myöntämään lupaan, ei ole merkitystä vastuuseen joutumista koskevan tutkinnan kannalta. Merkitystä on sitä vastoin sillä, että RegTP on hylännyt moitteen, joka koskee kilpailua rajoittavaa hintaruuvia.

71 Toiseksi 1.1.2002 ja 21.5.2003 välisen ajanjakson osalta valittaja väittää ensinnäkin, että valituksenalainen tuomio on virheellinen, koska, kuten aikaisemman ajanjakson osalta, valittajan ei voida katsoa olevan vastuussa hintaruuvista.

72 Valittaja väittää toiseksi, että valituksenalaisessa tuomiossa on ristiriita kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutumista koskevan tutkinnan ja hintaruuvin laskennan välillä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin näet edellyttää ristisubventiota kaksien markkinoiden eli yhtäältä kapeakaistan käyttöoikeusmarkkinoiden ja toisaalta laajakaistan käyttöoikeusmarkkinoiden välillä, kun taas hintaruuvia laskettaessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ota huomioon tuloja, jotka kilpailijat saavat puhelupalveluista, muun muassa sillä perusteella, että niillä on mahdollisuus ristisubventioon kaksien markkinoiden eli yhtäältä loppukäyttäjille tarkoitettujen käyttöoikeuspalvelujen markkinoiden ja toisaalta puhelupalvelumarkkinoiden välillä.

73 Valittaja väittää kolmanneksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen syyllistyneen oikeudelliseen virheeseen, kun se on tehnyt perusteettomia oletuksia mahdollisuudesta lieventää hintaruuvia. Valituksenalaisen tuomion 149 kohdassa oleva toteamus, jonka mukaan hintojen ristijousto ei johda siihen, ettei valittajalla ole enää liikkumavaraa ADSL-hintojen korottamiseksi, on, vaikka se pitääkin paikkansa, asian kannalta merkityksetön. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei kuitenkaan ole tutkinut kysymystä siitä, jättääkö – ja missä määrin – kapeakaistaliittymän tilaaja siirtymättä laajakaistaliittymään sen vuoksi, että laajakaistaliittymän hinta nousee.

74 Komissio pitää virheellisenä sitä valittajan keskeisintä näkemystä, jonka mukaan yhtäältä valittaja ei ole vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, koska tosiseikat kuuluvat kansallisen sääntelyviranomaisen vastuulle, ja toisaalta komissio ei voi toimia suoraan sääntelyn kohteena olevaa yritystä vastaan tapauksessa, jossa RegTP on jo tehnyt päätöksen. Valittajan väitteet on siis komission mukaan hylättävä kokonaisuudessaan.

75 Vodafone puolestaan väittää, ettei ensimmäisen valitusperusteen ensimmäistä osaa voida ottaa tutkittavaksi, koska valittaja vain toistaa väitteet, joihin se on jo vedonnut ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käydyssä oikeudenkäyntimenettelyssä, yksinomaan siinä tarkoituksessa, että unionin tuomioistuin tutkii kyseiset väitteet uudelleen. Se väittää toissijaisesti, että valittajan väitteet on hylättävä perusteettomina.

76 Versatel on suullisessa käsittelyssä väittänyt myös, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on perustellusti katsonut valittajalla olleen riittävästi liikkumavaraa, jonka perusteella se saattoi nostaa loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimiään vähittäishintoja.

iii) Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta

77 Heti aluksi on todettava, että valittaja arvostelee ensimmäisen valitusperusteen nyt käsiteltävänä olevassa osassa siitä huolimatta, että se tosin toistaa olennaisilta osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa esittämänsä perustelut, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että tämä on tehnyt oikeudellisen virheen vahvistaessaan virheellisen oikeudellisen kriteerin EY 82 artiklan rikkomisesta vastuuseen joutumisen osalta. Toisin kuin Vodafone väittää, tämä ensimmäisen valitusperusteen osa voidaan siis ottaa tutkittavaksi tämän tuomion 25 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti.

78 Ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisen osan asiakysymyksestä on huomautettava, että valittaja moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta lähinnä siitä, että tämä on katsonut, että valittaja oli vastuussa riidanalaisessa päätöksessä todetusta hintaruuvista EY 82 artiklan perusteella pelkästään sillä perusteella, että sillä oli liikkumavaraa, jonka perusteella se saattoi muuttaa loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimiään vähittäishintoja. Tämä ensimmäisen valitusperusteen osa perustuu tältä osin kokonaisuudessaan lähtökohtaan, jonka mukaan tällainen liikkumavara ei ole riittävä edellytys EY 82 artiklan soveltamiselle silloin, kun – kuten tässä tapauksessa – televiestintäalan sääntelemiseen toimivaltainen kansallinen viranomainen eli RegTP on hyväksynyt kyseisen hinnoittelukäytännön.

79 Tällainen lähtökohta on kuitenkin virheellinen.

80 Oikeuskäytännön mukaan ainoastaan silloin, kun yritysten on kansallisen lainsäädännön mukaan meneteltävä kilpailua rajoittavalla tavalla tai jos siinä luodaan sellaiset oikeudelliset puitteet, jotka itsessään poistavat mahdollisuuden yritysten väliseen kilpailuun, EY 81 ja EY 82 artiklaa ei sovelleta. Tällaisessa tilanteessa kilpailunrajoitus ei johdu yritysten itsenäisestä menettelystä, jota näissä määräyksissä edellytetään. EY 81 ja EY 82 artiklaa voidaan sitä vastoin soveltaa, jos osoittautuu, että kansallisessa lainsäädännössä jätetään mahdollisuus siihen, että yritykset estävät kilpailun tai rajoittavat tai vääristävät sitä itsenäisellä menettelyllään (ks. yhdistetyt asiat C-359/95 P ja C-379/95 P, komissio ja Ranska v. Ladbroke Racing, tuomio 11.11.1997, Kok., s. I-6265, 33 ja 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

81 Unionin tuomioistuin on siis hyväksynyt vain rajoitetusti sen, että EY 81 ja EY 82 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle on mahdollista sulkea tietynlainen kilpailunvastainen menettely sen vuoksi, että voimassa oleva kansallinen lainsäädäntö edellyttää yritysten menettelevän näin tai että kansallisella lainsäädännöllä on poistettu yritysten mahdollisuus kilpailla keskenään (ks. asia 41/83, Italia v. komissio, tuomio 20.3.1985, Kok., s. 873, Kok. Ep. VIII, s. 135, 19 kohta; yhdistetyt asiat 240/82–242/82, 261/82, 262/82, 268/82 ja 269/82, Stichting Sigarettenindustrie ym. v. komissio, tuomio 10.12.1985, Kok., s. 3831, 27–29 kohta ja asia C-198/01, CIF, tuomio 9.9.2003, Kok., s. I-8055, 67 kohta).

82 Jos siis kansallisella lailla ainoastaan kannustetaan yrityksiä siihen, että ne toimivat itsenäisesti kilpailunvastaisella tavalla, tai helpotetaan tällaista toimintaa, yrityksiin voidaan oikeuskäytännön mukaan soveltaa EY 81 ja EY 82 artiklaa (yhdistetyt asiat 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73, Suiker Unie ym. v. komissio, tuomio 16.12.1975, Kok., s. 1663, 36–73 kohta ja em. asia CIF, tuomion 56 kohta).

83 Oikeuskäytännön mukaan määräävässä markkina-asemassa olevalla yrityksellä on näet erityinen velvollisuus olla toiminnallaan rajoittamatta toimivaa ja vääristymätöntä kilpailua yhteismarkkinoilla (asia 322/81, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin v. komissio, tuomio 9.11.1983, Kok., s. 3461, Kok. Ep. VIII, s. 339, 57 kohta).

84 Näin ollen pelkästään se, että valittajaa on RegTP:n kaltaisen kansallisen sääntelyviranomaisen toimilla kannustettu soveltamaan edelleen hinnoittelukäytäntöjään, jotka johtavat sen vähintäänkin yhtä tehokkaisiin kilpailijoihin kohdistuvaan hintaruuviin, ei sellaisenaan voi poistaa millään tavalla sen EY 82 artiklaan perustuvaa vastuuta (ks. vastaavasti asia 123/83, Clair, tuomio 30.1.1985, Kok., s. 391, 21–23 kohta).

85 Koska valittajalla oli tällaisista toimista huolimatta liikkumavaraa, jonka perusteella se saattoi muuttaa loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimiään vähittäishintoja, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin saattoi perustellusti pelkästään tämän perusteella katsoa, että valittaja oli vastuussa kyseisestä hintaruuvista.

86 Käsiteltävässä tapauksessa on kuitenkin todettava, että valittaja ei ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisessä osassa yksityiskohtaisesti esittämillään perusteluilla kiistä sitä, etteikö tällaista liikkumavaraa olisi ollut. Valittaja ei riitauta etenkään niitä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 97–105 kohdassa ja 121–151 kohdassa esittämiä toteamuksia, joiden mukaan se olisi voinut tehdä lupahakemuksia RegTP:lle muuttaakseen loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimiään vähittäishintoja ja erityisesti kapeakaistan käyttöoikeuspalveluista perittäviä vähittäishintoja 1.1.1998 ja 31.12.2001 välisenä ajanjaksona ja laajakaistan käyttöoikeuspalveluista perittäviä vähittäishintoja 1.1.2002 alkaneena ajanjaksona.

87 Valittaja tyytyy sitä vastoin eri väitteillään ja perusteluillaan tuomaan esiin RegTP:n toimien kannustavan luonteen korostamalla muun muassa yhtäältä, että kyseinen kansallinen sääntelyviranomainen on tutkinut ja hyväksynyt kyseisen hintaruuvin televiestintää koskevan kansallisen oikeuden ja unionin oikeuden sekä EY 82 artiklan kannalta, ja toisaalta, että Bundesgerichtshof on 10.2.2004 antamassaan tuomiossa katsonut, että valittaja ei voi ottaa RegTP:n paikkaa, kun arvioidaan sitä, onko hinnoittelukäytäntö ristiriidassa EY 82 artiklan kanssa.

88 Tämän tuomion 80–85 kohdassa esitetyistä syistä tällaisilla seikoilla ei voida kuitenkaan millään tavalla kyseenalaistaa sitä, että valittaja on vastuussa kyseisestä hinnoittelukäytännöstä, koska on selvää, että valittajalla oli liikkumavaraa, jonka perusteella se saattoi muuttaa loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimiään vähittäishintoja, ja tällaiset seikat ovat näin ollen tehottomia ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tältä osin tekemien arviointien riitauttamiseksi.

89 Valittaja ei erityisestikään voi tältä osin moittia ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, ettei tämä ole tutkinut sitä, onko valittaja jättänyt noudattamatta velvoitteitaan, kun se ei ole käyttänyt sillä olevaa liikkumavaraa pyytääkseen RegTP:ltä lupaa muuttaa loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimiään hintoja. Se, onko tällainen menettely velvoitteiden noudattamatta jättämistä vai ei, ei kyseenalaista toteamusta, jonka mukaan valittajalla oli liikkumavaraa, jonka perusteella se saattoi menetellä näin, vaan se voidaan yksinomaan ottaa huomioon määritettäessä kyseisen menettelyn rangaistavuutta sekä vahvistettaessa sakkojen määrää.

90 Tältä osin on lisäksi korostettava, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 120 kohdassa todennut, että kansallisen viranomaisen EY 82 artiklan soveltamisesta tekemä päätös ei voi missään tapauksessa sitoa komissiota (ks. vastaavasti asia C-344/98, Masterfoods ja HB, tuomio 14.12.2000, Kok., s. I-11369, 48 kohta). Tässä tapauksessa valittaja ei myöskään kiistä sitä, että RegTP:n päätökset eivät sido komissiota.

91 Ei tosin voida pitää mahdottomana, kuten valittaja huomauttaa, että kansalliset sääntelyviranomaiset ovat itse rikkoneet EY 82 artiklaa, kun sitä luetaan yhdessä EY 10 artiklan kanssa, siten, että komissio olisi voinut nostaa tämän pohjalta asianomaista jäsenvaltiota vastaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen. Myös tämä on kuitenkin merkityksetöntä sen liikkumavaran kannalta, jonka perusteella valittaja saattoi muuttaa loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimiään vähittäishintoja, ja se on näin ollen, kuten tämän tuomion 44–49 kohdasta jo ilmenee, tehoton tämän valituksen yhteydessä niiden ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esittämien arviointien riitauttamiseksi, jotka koskevat valittajan joutumista vastuuseen kilpailusääntöjen rikkomisesta.

92 Sama koskee sitä valittajan mainitsemaa seikkaa, jonka mukaan RegTP:n sääntelyn tavoitteena on avata kyseiset markkinat kilpailulle. On näet selvää, että kyseisellä sääntelyllä ei ole millään tavalla otettu valittajalta pois mahdollisuutta muuttaa sen loppukäyttäjille tarkoitetuista käyttöoikeuspalveluista perimiä vähittäishintoja eikä näin ollen mahdollisuutta omaksua itsenäinen menettely, johon voidaan soveltaa EY 82 artiklaa, koska EY:n perustamissopimuksessa määrätyillä kilpailusäännöillä täydennetään tältä osin jälkikäteisvalvonnan muodossa unionin lainsäätäjän toteuttamaa sääntelyä telemarkkinoiden sääntelemiseksi ennakolta.

93 Samoin on hylättävä väite, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on laajakaistan käyttöoikeuspalveluista ja kapeakaistan käyttöoikeuspalveluista veloitettavien vähittäishintojen välisen ristijouston vuoksi tehnyt valituksenalaisen tuomion 149 kohdassa oikeudellisen virheen, joka koskee valittajan mahdollisuutta lieventää hintaruuvia 1.1.2002 lukien nostamalla laajakaistan käyttöoikeuspalveluista perimiään vähittäishintoja. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näet tässä samassa kohdassa todennut, kyseisellä väitteellä ei millään tavalla kiistetä valittajan mahdollisuutta muuttaa sen laajakaistan käyttöoikeuspalveluista perimiä vähittäishintoja. Siltä osin kuin valittaja pyrkii lisäksi kiistämään sen, että kyseinen korotus on johtanut korkeampaan keskimääräiseen vähittäishintaan yhdistettyjen kapeakaistan ja laajakaistan käyttöoikeuspalvelujen osalta, käsiteltävänä oleva väite on tämän tuomion 53 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti jätettävä tutkimatta, koska sillä pyritään kyseenalaistamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa tekemä tosiseikkojen arviointi, joka kuuluu sen yksinomaiseen toimivaltaan, väittämättä, että tosiseikat olisi otettu vääristyneellä tavalla huomioon.

94 Lopuksi ei myöskään voida hyväksyä perustelujen ristiriitaisuutta koskevaa väitettä, joka on mainittu tämän tuomion 72 kohdassa, koska se perustuu virheelliseen lähtökohtaan. Vaikka näet on totta, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on etenkin valituksenalaisen tuomion 119 ja 199–201 kohdassa hylännyt hintaruuvin laskentavaiheessa mahdollisuuden kaksien erillisten markkinoiden eli loppukäyttäjille tarjottavien käyttöoikeuspalvelujen ja puhelinpalvelujen markkinoiden välisestä ristisubventiosta, on virheellistä katsoa, että se olisi edellyttänyt tällaista ristisubven