Vaikka direktiivillä 98/59 on yhdenmukaistettu vain osittain säännöt, jotka koskevat työntekijöiden suojaa joukkovähentämistapauksissa, siitä, että yhdenmukaistaminen on vain rajallinen, ei kuitenkaan voi olla seurauksena se, että direktiivin 2–4 artikla menettävät tehokkaan vaikutuksensa. Näin ollen jäsenvaltio ei voi esimerkiksi toteuttaa sellaista kansallista toimenpidettä, joka tosin olisi omiaan vahvistamaan työntekijöiden oikeuksien suojelua joukkovähentämistä vastaan mutta josta seuraisi se, että kyseisen direktiivin 2–4 artikla menettäisivät tehokkaan vaikutuksensa. Juuri tällainen seuraus olisi kansallisella säännöstöllä, jonka mukaan työntekijöiden joukkovähentämisen edellytyksenä olisi viranomaisen etukäteen antama suostumus, jos työnantajan kaikki tosiasialliset mahdollisuudet työntekijöiden joukkovähentämisen toteuttamiseen olisi käytännössä poistettu esimerkiksi niiden perusteiden vuoksi, joilla kyseisen viranomaisen on tehtävä ratkaisunsa, tai sen tavan vuoksi, jolla tämä viranomainen tulkitsee ja soveltaa niitä konkreettisesti.

Direktiivillä 98/59 nimittäin yhdenmukaistetaan ainoastaan osittain säännöt, jotka koskevat työntekijöiden suojaa joukkovähentämistapauksissa, eli joukkovähentämisen yhteydessä noudatettava menettely. Näin ollen direktiivillä ei rajoiteta työnantajan vapautta päättää siitä, suorittaako se työntekijöiden joukkovähentämisen. Mainitussa direktiivissä ei varsinkaan täsmennetä tilanteita, joissa työnantajan on harkittava työntekijöiden joukkovähentämistä, eikä siinä puututa millään tavoin työnantajan vapaaseen harkintaan siinä kysymyksessä, onko sen laadittava työntekijöiden joukkovähentämistä koskeva suunnitelma, ja jos on, niin milloin. Näin ollen ne asialliset edellytykset, joiden täyttyessä työnantajalla on mahdollisuus toteuttaa työntekijöiden joukkovähentäminen, eivät lähtökohtaisesti kuulu direktiivin 98/59 soveltamisalaan vaan jäävät siten jäsenvaltioiden toimivallan piiriin.

Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annettua direktiiviä 98/59 on tulkittava siten, että se ei lähtökohtaisesti ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan työnantaja ei voi, jollei työntekijöiden joukkovähentämistä koskevasta suunnitelmasta ole sovittu työntekijöiden edustajien kanssa, toteuttaa tällaista joukkovähentämistä muutoin kuin siinä tapauksessa, että toimivaltainen kansallinen viranomainen, jolle tästä suunnitelmasta on ilmoitettava, ei kyseisessä säännöstössä säädetyssä määräajassa ja tutkittuaan asiakirja-aineiston ja arvioituaan työmarkkinatilanteen, yrityksen tilanteen ja kansantalouden edun tee perusteltua päätöstä, jolla evätään lupa suunnitellun joukkovähentämisen toteuttamiseen kokonaan tai osittain. Asia on kuitenkin toisin, jos osoittautuu – kun otetaan huomioon ne kolme arviointiperustetta, johon kyseisessä säännöstössä viitataan, ja se tapa, jolla tämä viranomainen konkreettisesti soveltaa näitä arviointiperusteita toimivaltaisten tuomioistuinten valvonnassa –, että kyseisestä säännöstöstä seuraa, että mainitun direktiivin säännökset menettävät tehokkaan vaikutuksensa, ja tämän seikan tutkiminen tarpeen vaatiessa on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.

SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan työnantaja ei voi, jollei työntekijöiden joukkovähentämistä koskevasta suunnitelmasta ole sovittu työntekijöiden edustajien kanssa, toteuttaa tällaista joukkovähentämistä muutoin kuin siinä tapauksessa, että toimivaltainen kansallinen viranomainen, jolle tästä suunnitelmasta on ilmoitettava, ei kyseisessä säännöstössä säädetyssä määräajassa ja tutkittuaan asiakirja-aineiston ja arvioituaan työmarkkinatilanteen, yrityksen tilanteen ja kansantalouden edun tee perusteltua päätöstä, jolla evätään lupa suunnitellun joukkovähentämisen toteuttamiseen kokonaan tai osittain.

Tällainen kansallinen säännöstö merkitsee nimittäin olennaista puuttumista tiettyihin talouden toimijoille lähtökohtaisesti kuuluviin vapauksiin. Se on siten omiaan tekemään kansallisille markkinoille tulon vähemmän houkuttelevaksi sekä näille markkinoille tulon jälkeen huomattavasti pienentämään sellaisten yritysten, jotka ovat täten päättäneet sijoittua uusille markkinoille, mahdollisuuksia tai jopa poistamaan niiden mahdollisuudet muuttaa myöhemmin toimintaansa kyseisillä markkinoilla tai luopua siitä erottaen tällöin palvelukseensa aikaisemmin ottamansa työntekijät. Näin ollen tällainen kansallinen säännöstö on omiaan huomattavasti haittaamaan sijoittautumisvapauden käyttämistä asianomaisessa jäsenvaltiossa.

Tällainen rajoitus voidaan hyväksyä ainoastaan, jos sitä voidaan pitää perusteltuna yleistä etua koskevista pakottavista syistä. Tällaista kansallista säännöstöä voidaan myös pitää tällä tavoin perusteltuna ainoastaan silloin, kun se on niiden perusoikeuksien mukainen, joiden noudattamista unionin tuomioistuin valvoo. Tässä tapauksessa kyseessä oleva kansallinen säännöstö johtaa Euroopan unionin perusoikeuskirjan 16 artiklassa turvatun elinkeinovapauden käyttämisen rajoitukseen. Työntekijöiden suojeleminen sekä työllisyyden ja työllistymisen edistäminen kuuluvat unionin tuomioistuimen hyväksymiin yleistä etua koskeviin pakottaviin syihin. Siten on jo hyväksytty muun muassa se, että työllisyyden ylläpitämiseen liittyvät seikat voivat tietyissä tilanteissa ja tietyin edellytyksin olla hyväksyttäviä perusteita kansalliselle säännöstölle, joka vaikuttaa sijoittautumisvapautta rajoittavasti.

Tämän edellytyksenä on, että säädetyillä rajoituksilla voidaan taata yleistä etua koskeva tavoite, johon niillä pyritään, eikä niillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi. Sitä seikkaa, että jäsenvaltio säätää kansallisessa lainsäädännössään, että työntekijöiden joukkovähentämissuunnitelmista on ennen niiden toteuttamista ilmoitettava kansalliselle viranomaiselle, jolla on valvontavalta, jonka perusteella se voi tietyissä tilanteissa vastustaa tällaista suunnitelmaa työntekijöiden ja työllisyyden suojelua koskevilla perusteilla, ei voida sellaisenaan pitää SEUT 49 artiklassa taatun sijoittautumisvapauden eikä perusoikeuskirjan 16 artiklassa taatun elinkeinovapauden vastaisena. Ensinnäkään tällainen järjestelmä ei millään tavoin johda siihen, että yritysten kaikki mahdollisuudet työntekijöiden joukkovähentämisen toteuttamiseen poistettaisiin jo periaatteellisesti, sillä järjestelmän tarkoituksena on pelkästään tämän mahdollisuuden sääntely pyrkien tällä herkällä alalla sovittamaan yhteen ja tasapainottamaan keskenään yhtäältä intressit, jotka liittyvät työntekijöiden ja työllisyyden suojeluun varsinkin perusteettomilta irtisanomisilta ja joukkovähentämisestä työntekijöille aiheutuvilta seurauksilta, ja toisaalta intressit, jotka liittyvät SEUT 49 artiklassa ja perusoikeuskirjan 16 artiklassa taattuihin talouden toimijoiden sijoittautumisvapauteen ja elinkeinovapauteen. Tällä tavoin periaatteellisella tasolla tarkasteltuna työntekijöiden joukkovähentämisten toteuttamisen edellytysten tällainen sääntely on siten omiaan täyttämään suhteellisuusperiaatteesta johtuvat vaatimukset ja olemaan siten tältä kannalta SEUT 49 artiklan ja perusoikeuskirjan 16 artiklan mukainen.

Siltä osin kuin on toiseksi kyse niistä konkreettisista yksityiskohtaisista säännöistä, jotka ovat ominaisia pääasiassa kyseessä olevalla säännöstöllä säädetylle joukkovähentämisen sääntelyjärjestelmälle, ja erityisesti niistä kolmesta perusteesta, jotka toimivaltaisen viranomaisen on otettava huomioon päättäessään, vastustaako se joukkovähentämistä vai ei, näistä perusteista ensimmäistä eli kansantalouden etua koskevaa perustetta ei voida hyväksyä, koska sillä pyritään luonteeltaan taloudelliseen tavoitteeseen, joka ei voi olla sellainen yleistä etua koskeva syy, jolla EUT-sopimuksessa taatun perusvapauden rajoittaminen voitaisiin perustella. Siltä osin kuin on kyse asianomaisessa kansallisessa säännöstössä mainituista kahdesta muusta arviointiperusteesta eli yrityksen tilanteesta ja työmarkkinatilanteesta, etukäteen arvioiden nämä sen sijaan näyttävät olevan liitettävissä yleistä etua koskeviin hyväksyttäviin tavoitteisiin, joihin työntekijöiden ja työllisyyden suojeleminen kuuluu. Nämä arviointiperusteet on kuitenkin muotoiltu hyvin yleisellä ja epätarkalla tavalla. Tällaisilla perusteilla, jotka eivät ole täsmällisiä eivätkä siten nojaudu objektiivisiin ja valvottavissa oleviin edellytyksiin, ylitetään se, mikä on tarpeen ilmoitettujen tavoitteiden saavuttamiseksi, eivätkä ne siten täytä suhteellisuusperiaatteen vaatimuksia. Tästä seuraa, että kyseessä olevalla säännöstöllä toteutetun kaltainen valvonta- ja vastustamisjärjestelmä ei konkreettisten yksityiskohtaisten sääntöjensä vuoksi täytä suhteellisuusperiaatteen vaatimuksia ja on sen vuoksi SEUT 49 artiklan vastainen. Samoin perustein tällainen säännöstö on myös perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa vahvistetun suhteellisuusperiaatteen ja siten myös perusoikeuskirjan 16 artiklan vastainen.

Myöskään jäsenvaltiossa mahdollisesti vallitseva tilanne, jolle ovat ominaisia akuutti talouskriisi ja erittäin suuri työttömyys, ei voi vaikuttaa tähän tulkintaan. Muulloin kuin siinä tapauksessa, että tietyt kansallisista toimenpiteistä johtuvat sijoittautumisvapauden rajoitukset voidaan oikeuttaa yleistä etua koskevilla pakottavilla syillä, perussopimuksissa ei nimittäin sen sijaan määrätä muissa tapauksissa, että tästä primaarioikeuden määräyksestä voitaisiin poiketa tai että sitä voitaisiin yksinkertaisesti olla soveltamatta tällaisen kansallisen tilanteen vallitessa.

(ks. 55–57, 61, 65, 66, 73–75, 80, 83, 88, 90, 94–100, 102–104, 107 ja 108 kohta sekä tuomiolauselman 1 ja 2 kohta)