ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16

Asetuksen N:o 108/17 4 §:n 1– 4 momentissa säädetään seuraavaa: ”1. Sen piirin, jossa pyydetyt toimet on pantava täytäntöön, pääkaupungin alioikeuden virallinen syyttäjä tunnustaa tutkintamääräyksen perustellulla määräyksellä 30 päivän kuluessa määräyksen vastaanottamisesta tai muussa määräyksen antaneen viranomaisen ilmoittamassa määräajassa, kuitenkin enintään 60 päivän kuluessa. Virallinen syyttäjä ilmoittaa tutkintamääräyksen vastaanottamisesta mafian ja terrorismin torjunnasta vastaavalle valtakunnansyyttäjälle [(procuratore nazionale antimafia e antiterrorismo)] esitutkinnan yhteensovittamista varten silloin, kun kyse on rikosprosessilain 51 §:n 3 bis ja 3 quater momentissa tarkoitettujen rikosten esitutkinnasta. Jäljennös vastaanotetusta tutkintamääräyksestä toimitetaan aina oikeusministeriölle. 2. Tutkintamääräys pannaan täytäntöön seuraavien 90 päivän kuluessa sen antaneen viranomaisen nimenomaisesti edellyttämiä muodollisuuksia noudattaen, mikäli tämä ei ole ristiriidassa valtion lainsäädännön perusperiaatteiden kanssa. Edellä 21 ja 22 §:ssä tarkoitettujen toimien täytäntöönpanoon sovelletaan aina Italian lakia. 3. Tutkintamääräys tunnustetaan ja pannaan täytäntöön sen antaneen viranomaisen ilmoittamassa lyhyemmässä määräajassa, jos kyse on kiireellisestä asiasta tai jos se on välttämätöntä. 4. Toimen täytäntöönpanoa varten yleisen syyttäjän virasto toimittaa tunnustamista koskevan päätöksen epäillyn asianajajalle määräajassa, joka on vahvistettu tiedoksi antamista varten, mihin epäillyllä on Italian lain mukaan oikeus toimen täytäntöönpanon osalta. Jos Italian lain mukaan on oikeus asianajajaan ainoastaan toimen täytäntöönpanon yhteydessä eikä päätöstä anneta etukäteen tiedoksi, tunnustamista koskeva päätös annetaan tiedoksi toimea täytäntöönpantaessa tai välittömästi sen jälkeen.”
17

Tässä tilanteessa Verwaltungsgericht Düsseldorf päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Sisältyykö [päätöksen N:o 1/80] 9 artiklan ensimmäisessä virkkeessä turkkilaisille lapsille annettuun oikeuteen ilman muita edellytyksiä myös oikeus oleskella vastaanottavassa jäsenvaltiossa? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: a) Onko [päätöksen N:o 1/80] 9 artiklan ensimmäiseen virkkeeseen perustuvan oleskeluoikeuden edellytyksenä se, että niiden turkkilaisten lasten vanhemmat, joilla on oikeuksia kyseisen määräyksen nojalla, ovat jo saavuttaneet [päätöksen N:o 1/80] 6 artiklan 1 kohdan tai 7 artiklan mukaisia oikeuksia? b) Jos toisen kysymyksen a kohtaan vastataan kieltävästi: Onko [päätöksen N:o 1/80] 9 artiklan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettua ’säännönmukaista työskentelyä’ tulkittava samoin kuin kyseisen päätöksen 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua säännönmukaista työskentelyä? c) Jos toisen kysymyksen a kohtaan vastataan kieltävästi: Voiko [päätöksen N:o 1/80] 9 artiklan ensimmäiseen virkkeeseen perustuva turkkilaisten lasten oleskeluoikeus syntyä jo silloin, kun yhden vanhemman säännönmukainen työskentely vastaanottavassa jäsenvaltiossa on kestänyt (vain) kolme kuukautta? d) Jos toisen kysymyksen a kohtaan vastataan kieltävästi: Seuraako turkkilaisten lasten oleskeluoikeudesta ilman muita edellytyksiä myös oleskeluoikeus huoltajana olevalle vanhemmalle tai huoltajina oleville vanhemmille?”
48

Esitettyyn kysymykseen on kaiken edellä todetun perusteella vastattava, että direktiivin 2006/126 2 artiklan 1 kohtaa ja 11 artiklan 4 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio, jonka alueella toisen jäsenvaltion myöntämän A- ja B-luokan ajokortin haltija on myöhemmin menettänyt ajo-oikeutensa sen vuoksi, että hän on syyllistynyt rikkomukseen oleskellessaan tilapäisesti kyseisellä alueella kyseisen ajokortin myöntämisen jälkeen ja että tästä on ensiksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännön mukaan seurauksena soveltumattomuus kuljettajaksi, kieltäytyy myöhemmin tunnustamasta kyseisen ajokortin pätevyyttä sen jälkeen, kun jäsenvaltio, jossa kyseisen ajokortin haltijalla on mainitun direktiivin 12 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettu vakinainen asuinpaikka, on uusinut tämän ajokortin kyseisen direktiivin 7 artiklan 3 kohdan nojalla. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tarkistettava, että ensiksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännössä annetuilla säännöillä, joissa vahvistetaan edellytykset, jotka ajokortin haltijan on täytettävä saadakseen takaisin oikeuden kuljettaa ajoneuvoa sen alueella, ei suhteellisuusperiaatteen mukaisesti ylitetä sitä, mikä on asianmukaista ja tarpeen direktiivillä 2006/126 tavoitellun liikenneturvallisuuden parantamista koskevan päämäärän saavuttamiseksi.
96

Aluksi on todettava, että direktiivin 2008/115 2 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä direktiivin johdanto-osan yhdeksännen perustelukappaleen kanssa, on tulkittava siten, että direktiiviä ei sovelleta kolmannen maan kansalaiseen, joka on jättänyt direktiivissä 2013/32 tarkoitetun kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen, kyseisen hakemuksen jättämisestä lukien siihen saakka, kunnes tästä hakemuksesta tehdään päätös ensimmäisessä asteessa, tai tarvittaessa siihen saakka, kunnes kyseistä päätöstä koskevan muutoksenhakuasian käsittely on päättynyt (ks. analogisesti tuomio 30.5.2013, Arslan, C‑534/11, EU:C:2013:343, 49 kohta).
46

Edellä esitetyn perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että direktiivin 2002/98 9 artiklan 2 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä sen 4 artiklan 2 kohdan kanssa, on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään, että veripalvelulaitoksen vastuuhenkilöksi voidaan nimetä ainoastaan henkilöt, joilla on lääketieteen ja kirurgian tutkintotodistus, kunhan kyseinen lainsäädäntö on kaikilta osin unionin oikeuden mukainen.
1)

Portugalin tasavalta on jättänyt täyttämättä sille SEUT 110 artiklan mukaan kuuluvat velvollisuudet, koska se ei ota Portugaliin tuotavien, muissa jäsenvaltioissa hankittujen ajoneuvojen rekisteröintimaksun – sellaisena kuin siitä säädetään ajoneuvoverolaissa (Código do imposto sobre veículos), sellaisena kuin se on muutettuna lailla nro 71/2018 (lei 71/2018) – määrittämisessä sovellettavan ajoneuvon arvon laskemisessa huomioon arvonalennusta ympäristötekijän osalta.
172

Valittaja on nyt käsiteltävässä asiassa vaatinut komission velvoittamista korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut, ja komissio on hävinnyt asian muutoksenhakuvaiheessa ja osittain ensimmäisessä oikeusasteessa esittämiensä vaatimusten osalta. Osa valittajan kanneperusteista on hylätty ensimmäisessä oikeusasteessa. Unionin tuomioistuin katsoo kuitenkin, että kun otetaan huomioon käsiteltävän asian olosuhteet, komission on vastattava sekä ensimmäisessä oikeusasteessa käytyyn menettelyyn että muutoksenhakumenettelyyn liittyvistä omista oikeudenkäyntikuluistaan, minkä lisäksi se on velvoitettava korvaamaan kaikki valittajalle tämän valituksen yhteydessä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut sekä puolet sille ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista. Valittaja vastaa puolesta ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneista oikeudenkäyntikuluistaan.
123

Toiseksi Xinyi PV korostaa, että kyseiset kaksi etuuskohteluun perustuvaa verotusjärjestelmää eivät ole luonteeltaan pysyviä. Tästä on todettava, että – kuten komissio väittää – Xinyi PV:n tutkimusmenettelyn aikana antamista lausunnoista ilmenee, että vaikka ”2 Free 3 Halve”-ohjelma on rajoitettu viiteen vuoteen ja korkean teknologian yritysten verotusjärjestelmän soveltamisajaksi on alun perin vahvistettu kolme vuotta, tähän viimeksi mainitun järjestelmän soveltamisalaan kuuluminen on kuitenkin tuensaajan pyynnöstä uusittavissa. Näin ollen komissio on voinut ilmeistä arviointivirhettä tekemättä katsoa, että ainakin toisesta järjestelmästä eli korkean teknologian yritysten verotusjärjestelmästä koituva hyöty on lähes pysyvä.
40

Erityisesti valituksenalaisen tuomion 76 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin totesi, että direktiivin 2007/46 – ja erityisesti sen 4 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan – sanamuodon mukaisen, teleologisen ja asiayhteyteen perustuvan tulkinnan mukaan se estää tosiasiallisesti jäsenvaltion viranomaisia kieltämästä, rajoittamasta tai estämästä ajoneuvojen käyttöä tiellä perustein, jotka liittyvät tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluviin ajoneuvon rakennetta ja toimintaa koskeviin näkökohtiin, jos kyseiset ajoneuvot täyttävät direktiivin vaatimukset. Unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin todennut valituksenalaisen tuomion 3, 4, 52, 74 ja 76 kohdassa – muistutettuaan, että näistä edellytyksistä säädetään saman direktiivin ”sääntelytoimissa” sekä niiden johdetuissa toimissa –, että asetus N:o 715/2007 on ”sääntelytoimi”, jota sovelletaan direktiivissä 2007/46 kevyiden henkilö- ja hyötyajoneuvojen päästöille säädetyn tyyppihyväksyntämenettelyn nojalla, ja nämä päästöt ovat yksi näiden ajoneuvojen rakennetta ja toimintaa koskevista seikoista, jotka direktiivi 2007/46 kattaa sen 4 artiklan 3 kohdan toisen alakohdan mukaisesti. Lisäksi kuten erityisesti valituksenalaisen tuomion 2–16 kohdassa esitetyistä asioita koskevista oikeussäännöistä johtuu, asetus N:o 692/2008, asetus 2016/427 ja riidanalainen asetus ovat asetuksesta N:o 715/2007 ”johdettuja toimia” siltä osin kuin niiden oikeudellinen perusta on kyseinen asetus ja niiden tarkoituksena on panna se täytäntöön.
24

Aluksi on huomautettava, että vaikka asetus N:o 1408/71 on korvattu 1.5.2010 lähtien asetuksella N:o 883/2004, asetuksen N:o 1408/71 45 ja 46 artiklan säännökset on otettu pääosin asetuksen N:o 883/2004 6 ja 52 artiklaan. Näin ollen kyseisiä asetuksen N:o 1408/71 säännöksiä koskeva unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö on, kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 28 kohdassa todennut, edelleen täysin merkityksellinen asetuksen N:o 883/2004 kyseessä olevia säännöksiä tulkittaessa.
61

Tämä on nähtävissä käsiteltävässä asiassa vallitsevista olosuhteista, koska – kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 75 kohdassa todennut – pääasian vastaajat eivät ole missään vaiheessa vaatineet sitä, että heidän tekemänsä vuokratyösopimukset luonnehdittaisiin eri tavalla, vaan ainoastaan sitä, että Manpower Lit maksaisi heille saamatta jääneet palkat, joihin he ovat väittäneet olevansa oikeutettuja. Kyse ei siis ole minkäänlaisesta puuttumisesta EIGE:n autonomiaan tai unionin virkamiesten asemaan.
127

Oikeuskäytännön mukaan valituksen yhteydessä peruste, joka koskee valituksenalaisen tuomion jotain perustelua, on tehoton ja se on näin ollen hylättävä, kun kyseisen tuomion tuomiolauselman tueksi on oikeudellisesti riittävällä tavalla muita perusteluja. Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että vaikka oletettaisiin, että viides osa on perusteltu, se on hylättävä tehottomana siltä osin kuin sen perusteella ei voida kumota valituksenalaista tuomiota, koska sen tuomiolauselma on edelleen perusteltu muiden perustelujen perusteella (ks. vastaavasti tuomio 29.3.2011, Anheuser-Busch v. Budějovický Budvar, C‑96/09 P, EU:C:2011:189, 211 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
108

On syytä muistuttaa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 296 artiklassa määrätty perusteluvelvollisuus on olennainen muotomääräys, joka on erotettava perustelujen aineellisesta paikkansapitävyydestä, koska viimeksi mainittu liittyy riidanalaisen toimen aineelliseen lainmukaisuuteen. Tältä kannalta katsoen SEUT 296 artiklan mukainen perusteluvelvollisuus määräytyy kyseisen toimen luonteen mukaan, ja perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimen antaneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimi koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimen laillisuuden (ks. tuomio 14.10.2010, Deutsche Telekom v. komissio,C‑280/08 P, EU:C:2010:603, 130 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
49

Kun edellä esitetty otetaan huomioon, kolmanteen kysymykseen on vastattava, että unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatetta on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin, jonka on ratkaistava asia sen jälkeen, kun ylemmän oikeusasteen tuomioistuin on kumonnut sen antaman ratkaisun, on kansallisen prosessioikeuden mukaisesti sidottu niihin oikeudellisiin arviointeihin, jotka kyseinen ylemmän oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt, silloin kun nämä arvioinnit eivät ole unionin oikeuden mukaisia.
13

Lain 37/1992 88 §:ssä, jonka otsikko on ”Veron vyöryttäminen”, säädetään seuraavaa: ”1. Verovelvollisten on vyörytettävä veromäärä kokonaisuudessaan sille, jolle verollinen liiketoimi on tehty, ja tämä on velvollinen ottamaan sen kannettavakseen, jos vyöryttäminen on tässä laissa säädetyn mukainen, näiden keskisistä sopimuksista riippumatta. Veronalaisten eikä verosta vapautettujen tavaroiden luovutuksissa ja palvelujen suorituksissa silloin, kun niiden vastaanottajana on julkisyhteisö, katsotaan aina, että verovelvolliset ovat taloudellisia ehdotuksia tehdessään, vaikka ne olisivat suullisia, sisällyttäneet niihin arvonlisäveron, joka on kuitenkin vyörytettävä itsenäisenä eränä, kun se on aiheellista, laskutusta varten esitettävissä asiakirjoissa ilman, että sovittu kokonaismäärä nousee vyörytetyn veron veloittamisen seurauksena. 2. Veron vyöryttäminen on tehtävä laskulla asetuksella säädettävien ehtojen ja vaatimusten mukaisesti. Tätä tarkoitusta varten vyörytetty määrä kirjataan veron perusteesta erillisenä, myös siinä tapauksessa, että hinnat on vahvistettu hallinnollisesti, ja ilmoitetaan sovellettava verokanta. Edellä olevaa ei sovelleta asetuksella määriteltyihin liiketoimiin. 3. Vero on vyörytettävä kyseisen laskun toimittamis- ja luovutushetkellä. 4. Oikeus vyöryttämiseen menetetään, kun verosaatavan syntymispäivästä on kulunut vuosi. 5. Arvonlisäverollisen liiketoimen vastaanottaja ei ole velvollinen ottamaan vastattavakseen vyörytettyä veroa ennen kuin kyseinen verosaatava on syntynyt. 6. Veron vyöryttämisestä mahdollisesti syntyviä, sekä vyöryttämisen perustetta että määrää koskevia riitoja pidetään luonteeltaan vero-oikeudellisina niitä koskevassa taloudellis-hallinnollisessa muutoksenhaussa.”
94

Kun kyse on päivystysjaksoista työpaikoilla, jotka – kuten nyt käsiteltävässä asiassa – ovat työntekijän kodista erillisiä, ratkaisevana tekijänä sille, ovatko käsillä direktiivissä 2003/88 tarkoitetun työajan käsitteen ominaispiirteet, on se, että työntekijä on velvollinen olemaan fyysisesti läsnä työnantajan osoittamassa paikassa ja pysymään siellä työnantajan käytettävissä voidakseen välittömästi suorittaa tarvittaessa työtehtäviään, ja tältä osin on täsmennetty, että työpaikkana on pidettävä paikkaa, jossa työntekijän on harjoitettava toimintaa työnantajan määräysten mukaisesti, myös silloin, kun tämä paikka ei ole se paikka, jossa hän tavallisesti suorittaa työtehtäviään. Koska tällaisen päivystysjakson aikana työntekijän on oltava poissa sekä sosiaalisesta ympäristöstään että perheensä luota ja hänellä on vähemmän liikkumavaraa käyttää aika, jolloin häneltä ei edellytetä työtehtävien suorittamista, tätä jaksoa on kokonaisuudessaan pidettävä kyseisessä direktiivissä tarkoitettuna työaikana riippumatta työntekijän tämän jakson aikana todellisuudessa suorittamista työtehtävistä (tuomio 9.3.2021, Radiotelevizija Slovenija (Varallaolojakso syrjäisellä paikalla), C-344/19, EU:C:2021:182, 33–35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen (EY) N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä 16.9.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 987/2009 14 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että sen edellytyksen täyttymiseksi, että jäsenvaltioon sijoittautuneen työvoiman vuokrausyrityksen katsottaisiin tavallisesti harjoittavan toimintaansa kyseisessä jäsenvaltiossa sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004, sellaisena kuin se on muutettuna 22.5.2012 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 465/2012, 12 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, sen on harjoitettava merkittävää osaa vuokratyöntekijöiden palvelukseen asettamista koskevasta toiminnastaan mainittuun jäsenvaltioon sijoittautuneiden ja siellä toimintaansa harjoittavien käyttäjäyritysten hyödyksi.
Luonnonmukaisesta tuotannosta ja luonnonmukaisesti tuotettujen tuotteiden merkinnöistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 834/2007 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä luonnonmukaisen tuotannon, merkintöjen ja valvonnan osalta 5.9.2008 annettua komission asetusta (EY) N:o 889/2008, sellaisena kuin se on muutettuna 22.10.2018 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) 2018/1584, on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että Lithothamnium calcareum ‑levän puhdistetuista, kuivatuista ja jauhetuista kerrostumista saatua jauhetta käytetään asetuksen N:o 889/2008, sellaisena kuin se on muutettuna täytäntöönpanoasetuksella 2018/1584, 28 artiklassa tarkoitettuna muuna kuin luonnonmukaisena maatalousperäisenä ainesosana luonnonmukaisten riisi- ja soijapohjaisten juomien kaltaisten luonnonmukaisten elintarvikkeiden jalostuksessa niiden täydentämiseksi kalsiumilla.
8

Asetuksen (ETY) N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21.3.1972 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 574/72 (EYVL 1972, L 74, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1) ja sellaisena kuin se on muutettuna 13.4.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 647/2005 (EUVL 2005, L 117, s. 1), 12 a artiklan mukaan asetuksessa N:o 1408/71 tarkoitetun toimivaltaisen jäsenvaltion viranomaisen on annettava viimeksi mainitun asetuksen 14 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetulle kahden tai useamman jäsenvaltion alueella tavallisesti työskentelevälle henkilölle todistus siitä, että hän on mainitun toimivaltaisen jäsenvaltion lainsäädännön alainen.
66

Esitettyihin kysymyksiin on kaiken edellä mainitun perusteella vastattava, että arvonlisäverodirektiivin 98 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteessä III olevan 12a kohdan ja täytäntöönpanoasetuksen N:o 282/2011 6 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että ravintola- ja ateriapalvelujen käsitteen alaan kuuluu sellainen ruokien luovuttaminen, johon liittyy riittävästi tukipalveluja, joiden tarkoituksena on mahdollistaa se, että loppuasiakas voi nauttia ne välittömästi, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava. Jos loppuasiakas päättää olla käyttämättä niitä aineellisia voimavaroja tai henkilöstövoimavaroja, jotka verovelvollinen antaa hänen käyttöönsä tukipalveluina luovutettujen ruokien nauttimiseksi, on katsottava, ettei niiden luovutukseen liity mitään tukipalveluja.
16

Tieliikenteen sosiaalilainsäädännöstä annettujen neuvoston asetusten (ETY) N:o 3820/85 ja (ETY) N:o 3821/85 täytäntöönpanoa koskevista vähimmäisedellytyksistä ja neuvoston direktiivin 88/599/ETY kumoamisesta 15.3.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/22/EY (EUVL 2006, L 102, s. 35), sellaisena kuin se on muutettuna 30.1.2009 annetulla komission direktiivillä 2009/5/EY (EUVL 2009, L 29, s. 45) (jäljempänä direktiivi 2006/22), 9 artiklassa, jonka otsikko on ”Riskiluokitusjärjestelmä”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on otettava käyttöön riskiluokitusjärjestelmä, jossa yritykset luokitellaan suhteellisesti sen mukaan, montako kertaa ja kuinka vakavasti asianomainen yksittäinen yritys on rikkonut asetuksia – – N:o 3820/85 tai – – N:o 3821/85. Komissio tukee jäsenvaltioiden välistä keskustelua edistääkseen riskiluokitusjärjestelmien yhdenmukaisuutta. 2. Yritykset, joilla on korkea riskiluokitus, tarkastetaan tarkemmin ja useammin kuin muut. Tällaisen järjestelmän täytäntöönpanoa koskevista perusteista ja yksityiskohtaisista säännöistä keskustellaan 12 artiklassa mainitussa komiteassa parhaita käytäntöjä koskevan tietojenvaihtojärjestelmän perustamista varten. 3. Luettelo asetuksiin – – N:o 3820/85 ja – – N:o 3821/85 kohdistuvista rikkomuksista vahvistetaan ensimmäisen kerran liitteessä III. Annettaessa asetusten – – N:o 3820/85 ja – – N:o 3821/85 rikkomisen vakavuuden arviointia koskevia ohjeita komissio voi tapauksen mukaan ja 12 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen mukauttaa liitettä III suuntaviivojen antamiseksi rikkomuksiin sovellettavan yhteisen luokituksen laatimiseksi sekä rikkomusten luokittelemiseksi ryhmiin niiden vakavuuden perusteella. – –”
65

Lintudirektiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdan sanamuodosta, kun sitä luetaan kyseisen direktiivin 8 artiklan 1 kohdan valossa, ja mainitun direktiivin päämääristä sekä SEU 3 artiklan, perusoikeuskirjan 37 artiklan, SEUT 191 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan ja eläinten hyvinvointia koskevan SEUT 13 artiklan määräyksiin perustuvista puitteista, joihin lintudirektiivi kuuluu, ilmenee, että kyseisen direktiivin 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettu valikoivuutta koskeva edellytys on ymmärrettävä siten, että kun kyse on pyydystämismenetelmästä, joka ei tapa ja joka johtaa sivusaaliisiin, kyseinen edellytys täyttyy vain siinä tapauksessa, että sivusaaliiden määrä on rajallinen, eli sivusaaliissa on kyse tahattomasti pyydystettyjen yksilöiden hyvin pienestä määrästä rajoitettuna aikana, ja että ne voidaan vapauttaa aiheuttamatta niille vähäistä suurempaa vahinkoa.
19

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää tästä, että Ranskan ja Italian, Ranskan ja Ison-Britannian ja Ranskan ja Alankomaiden välisistä verosopimuksista, joilla pyritään kaksinkertaisen verotuksen välttämiseen, ilmenee, että kun Ranskassa yhteisöverovelvollinen yhtiö saa toisessa näistä sopimusvaltiosta asuvalta yhtiöltä osinkoja, joista on pidätetty lähdevero tässä sopimusvaltiossa, Ranskan tasavalta saa verottaa ensin mainittua yhtiötä näistä osingoista. Tällä yhtiöllä on kuitenkin oikeus yhteisöverosta myönnettävään veronhyvitykseen, kunhan tämä veronhyvitys ei ole suurempi kuin näitä tuloja vastaava Ranskan veron määrä. Kyseinen tuomioistuin selittää, että Ranskan oikeuden mukaan, ja kun kyseisessä kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehdyssä sopimuksessa ei ole toisin määrätty, kyseisen veronhyvityksen enimmäismäärä on määritettävä soveltamalla kaikkia yleisen verokoodeksin yhteisöveroa koskevia säännöksiä, muun muassa 39 §:n 1 momentin säännöksiä, joita on sovellettava 209 §:n I momentin 1 kohdan nojalla. Tästä seuraa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan, että veronhyvityksen enimmäismäärä on määritettävä vähentämällä osinkoihin liittyvät perustellut menot osinkojen määrästä, sellaisena kuin tämä määrä on ennen lähdeveron pidättämistä, jollei vähentämistä ole suljettu pois erityissäännöksillä. Nämä menot ovat menoja, jotka johtuvat pelkästään osingon perustana olevien arvopapereiden hankkimisesta, hallussapidosta tai luovuttamisesta ja jotka liittyvät välittömästi osinkojen saamiseen ja joista ei seuraa varojen lisääntymistä.
28

Asetuksen 5 alajakson, jonka otsikko on ”Erityistapaukset” ja johon kyseinen 52 artiklan 1 kohta kuuluu, on osa samaa jaksoa kuin asetuksen N:o 1107/2009 33 artikla eli III luvun 1 jaksoa. Kyseisen asetuksen 28 artiklan 2 kohdan e alakohdasta ilmenee lisäksi, että sen 52 artikla on poikkeus pääsäännöstä, jonka mukaan kasvinsuojeluaineen saa saattaa markkinoille tai sitä saa käyttää vain, jos sille on annettu lupa asianomaisessa jäsenvaltiossa. Näin ollen tätä säännöstä on tulkittava suppeasti.