Yhdistetyt asiat T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja T-78/00

JFE Engineering Corp. ym.

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Saumattomien teräsputkien markkinat – EFTA – Komission toimivalta – Kilpailusääntöjen rikkominen – Sakot

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 8.7.2004

Tuomion tiivistelmä

1. Kumoamiskanne – Yhteisöjen tuomioistuinten toimivalta – Yhteisön toimielimen toimen adressaatin korvaaminen uudella adressaatilla ei ole mahdollista, jollei nimetty adressaatti ole kuollut tai lakannut olemasta

(EY 229 artikla ja EY 230 artiklan neljäs kohta)

2. Kumoamiskanne – Kanne, jonka on nostanut riidanalaisen toimen adressaattina oleva luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö – Kanteen siirtäminen kolmannelle henkilölle ei ole mahdollista

(EY 229 artikla ja EY 230 artiklan neljäs kohta)

3. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Kilpailusääntöjen rikkominen – Vastuuseen joutuminen – Luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, joka vastasi yrityksen toiminnasta silloin, kun kilpailusääntöjä rikottiin – Toinen henkilö, joka vastaa toiminnan harjoittamisesta tämän jälkeen, ilmoittaa ottavansa vastuun – Sallittavuus – Ulottuvuus

4. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Perusoikeudet – Syyttömyysolettama – Sovellettavuus menettelyyn kilpailuasiassa

5. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Näytön laatu – Vetoaminen useisiin aihetodisteisiin – Yksittäin tarkastelluilta aihetodisteilta edellytetty todistusvoima

(EY 81 artiklan 1 kohta)

6. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan rikkominen, jonka muodostaa kilpailunvastaisen sopimuksen tekeminen – Asiakirjatodisteisiin perustuva päätös – Rikkomisen kiistävien yritysten näyttövelvoite

(EY 85 artiklan 1 kohta)

7. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Yritysten väliset sopimukset – Kilpailua rajoittava vaikutus – Arviointiperusteet – Kilpailunvastainen tarkoitus – Riittävä todentaminen

(EY 81 artiklan 1 kohdan c alakohta)

8. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Yritysten väliset sopimukset – Rikkomisen toteennäyttäminen on komission asiana – Rajat

(EY 81 artiklan 1 kohdan c alakohta)

9. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Yritysten väliset sopimukset – Näyttö – Yrityksen vastaus komission tietopyyntöön – Muiden yritysten riitauttama yrityksen lausunto – Syyttäjälle annettu todistajanlausunto – Todistusvoima – Arviointi

(Neuvoston asetuksen N:o 17 11 artikla)

10. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Yritysten väliset sopimukset – Näyttö kilpailusääntöjen rikkomisesta – Komissio esittää asiakirjan paljastamatta lähdettään – Sallittavuus

11. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Osallistuminen yritysten kokouksiin, joilla on kilpailunvastainen tarkoitus – Seikka, jonka perusteella voidaan päätellä, että yritys on osallistunut päätettyyn yritysten väliseen järjestelyyn, jos se ei ole vastustanut kokouksessa tehtyjä päätöksiä

(EY 81 artiklan 1 kohta)

12. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Vaadittavat todisteet – Vaadittu tarkkuus rikkomisen kattamien tuotetyyppien osalta

(EY 81 artiklan 1 kohta)

13. Oikeudenkäyntimenettely – Näyttö – Todistustaakka – Todistustaakan siirtyminen kantajalta vastaajalle erityistapauksessa – Komission kyvyttömyys täsmentää sellaisen sopimuksen voimassaolon päättymisajankohta, jonka komissio on tehnyt kolmannen valtion kanssa

14. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka muodostavat yhtenä kokonaisuutena pidettävän kilpailusääntöjen rikkomisen – Yritykset, joiden voidaan katsoa rikkoneen kilpailusääntöjä osallistumalla kokonaisvaltaiseen yhteisjärjestelyyn – Perusteet

(EY 81 artiklan 1 kohta)

15. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan – Perusteet

(EY 81 artiklan 1 kohta)

16. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Perustelut – Perusteluvelvollisuuden laajuus

(EY 253 artikla)

17. Kumoamiskanne – Kanneperusteet – Puolustautumisoikeuksien loukkaaminen – Subjektiivisten oikeuksien loukkaus, jota tuomioistuin ei tutki viran puolesta

(EY 230 artikla; ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohta)

18. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Päätös, joka ei ole identtinen väitetiedoksiannon kanssa – Puolustautumisoikeuksien loukkaaminen – Edellytys – Yritykseltä puuttuva mahdollisuus puolustautua lopullisessa päätöksessä esitetyn väitteen osalta

(Neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohta)

19. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Väitetiedoksianto – Välttämätön sisältö

(Neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohta)

20. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission ja Euroopan vapaakauppaliiton valvontaviranomaisen toimivalta – Yhden luukun periaate – Menettelyn aloittaminen sekä EY:n perustamissopimuksen määräysten että ETA-sopimuksen määräysten perusteella – Sallittavuus – Edellytyksenä on se, että ei voida tässä vaiheessa määrittää viranomaista, jolla on toimivalta todeta epäilty rikkominen ja määrätä seuraamuksista

(EY 81 artikla; ETA-sopimuksen 56 ja 109 artikla; asetus N:o 17)

21. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Sakon määräämättä jättäminen tai sen alentaminen kilpailusääntöjen rikkomisesta syytetyn yrityksen tekemän yhteistyön perusteella – Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattaminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

22. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Yrityksen yhteistyö hallinnollisen menettelyn aikana – Käsite – Pelkkä pyydettyjen tietojen toimittaminen ilman kilpailusääntöjen rikkomisen myöntämistä ei kuulu käsitteen piiriin

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

23. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

24. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Komission harkintavalta – Rajat – Komission suuntaviivojen noudattaminen – Yhteisön oikeuden määräysten ja yleisten periaatteiden noudattaminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla; komission tiedonanto 98/C 9/03)

25. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Komission harkintavalta – Tuomioistuinvalvonta – Täysi harkintavalta – Harkintavallan käyttöedellytys – Ulottuvuus

(EY 229 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 17 artikla)

1. Kuolleen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön, jota ei enää ole, yleisseuraaja korvaa väistämättä edeltäjänsä täysin toimielimen toimen adressaattina ja voi näin ollen jatkaa tämän nostamaa kumoamiskannetta.

Sen sijaan yhteisöjen tuomioistuimilla ei ole EY 230 artiklan nojalla nostetun kumoamiskanteen yhteydessä eikä silloin, kun se käyttää EY 229 artiklan mukaista täyttä harkintavaltaansa seuraamusten osalta, toimivaltaa muuttaa yhteisöjen toimielimen tekemää päätöstä korvaamalla sen adressaatin toisella luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä, kun kyseinen adressaatti on yhä olemassa. Tällainen toimivalta on lähtökohtaisesti yksinomaan kyseisen päätöksen tehneellä toimielimellä. Sen jälkeen, kun toimivaltainen toimielin on tehnyt päätöksen ja näin ollen määrittänyt sen henkilön henkilöllisyyden, jolle päätös osoitetaan, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voi korvata viimeksi mainittua henkilöä muulla henkilöllä.

(ks. 46 ja 47 kohta)

2. Kannetta, jonka toimen adressaatin asemassa oleva henkilö on nostanut vedotakseen oikeuksiinsa EY 230 artiklan mukaisen kumoamisvaatimuksen ja/tai EY 229 artiklan mukaisen muutosvaatimuksen yhteydessä, ei voida siirtää kolmannelle henkilölle, joka ei ole toimen adressaatti. Nimittäin jos tällainen siirtäminen olisi hyväksyttävä, se henkilön asema, jonka nojalla kanne on nostettu, olisi eri kuin se henkilön asema, jonka nojalla kannetta väitteen mukaan jatkettaisiin. Lisäksi tällainen siirtäminen aiheuttaisi sen, että toimen adressaatin henkilöllisyys olisi eri kuin sen henkilön henkilöllisyys, joka toimii oikeudenkäynnissä adressaatin asemassa.

(ks. 48 kohta)

3. Henkilö, jonka vastuulle yrityksen toiminnan harjoittaminen on sittemmin annettu, voi komission hallinnollisen menettelyn aikana ottaa vastuulleen tosiseikat, joista vastuussa tosiasiallisesti olevaa henkilöä moititaan, tätä koskevalla ilmoituksella, vaikka lähtökohtaisesti luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön, joka johti kyseessä olevaa yritystä silloin, kun kilpailusääntöjä rikottiin, on vastattava kilpailusääntöjen rikkomisesta. Tällaisella ilmoituksella ei voida kuitenkaan muuttaa komission päätöksen adressaatin henkilöllisyyttä päätöksen tekemisen jälkeen eikä tällaisesta päätöksestä kumoamiskanteen nostaneen henkilön henkilöllisyyttä kanteen nostamisen jälkeen.

(ks. 50 kohta)

4. Syyttömyysolettaman periaate, sellaisena kuin se ilmenee muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 2 kohdasta, on yksi niistä perusoikeuksista, joita yhteisöjen tuomioistuimen – myös Euroopan yhtenäisasiakirjan johdanto-osassa ja Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 6 artiklan 2 kohdassa sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetun – vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan suojataan yhteisön oikeudessa. Kun otetaan huomioon kyseisten rikkomisten luonne sekä niihin liittyvien seuraamusten luonne ja ankaruus, syyttömyysolettaman periaatetta sovelletaan erityisesti yrityksiä koskevien kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen.

Tästä seuraa, että tilanteessa, jossa esiintyy epätietoisuutta, tuomioistuimen on ratkaistava asia sen yrityksen hyväksi, jolle rikkomisen toteamista koskeva päätös on osoitettu. Tuomioistuin ei näin ollen voi todeta, että komissio on näyttänyt kyseisen rikkomisen toteen, mihin sillä on velvollisuus, oikeudellisesti riittävällä tavalla, jos sillä on tämän seikan osalta yhä epäilyksiä.

(ks. 173, 177 ja 178 kohta)

5. Kilpailuasiassa komission on esitettävä täsmällistä ja yhtäpitävää näyttöä, jonka perusteella voidaan vakuuttua siitä, että rikkominen, jonka komissio on havainnut, on tapahtunut.

Kaikkien komission toimittamien todisteiden ei tarvitse kuitenkaan välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että komission esittämät aihetodisteet kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna täyttävät nämä edellytykset. Näin ollen se, että asiakirjassa viitataan ainoastaan joihinkin muissa todisteissa mainituista tosiseikoista, ei riitä velvoittamaan komissiota poistamaan tätä asiakirjaa raskauttavien aihetodisteiden joukosta.

(ks. 179, 180, 238 ja 263 kohta)

6. Kun komissio näyttääkseen toteen rikkomisen, josta se on aikonut määrätä seuraamuksia, eli EY 81 artiklan 1 kohdan c alakohdassa kielletyn sopimuksen, jolla on kilpailua rajoittava tarkoitus, tukeutuu asiakirjatodisteisiin, väitteiden kohteena olevat yritykset voivat kiistää rikkomisen olemassaolon ainoastaan osoittamalla, että niitä vastaan esitetyt todisteet ovat riittämättömiä lainvastaisen sopimuksen olemassaolon toteennäyttämiseksi. Niiden ei kannata yrittää osoittaa, ettei sopimuksen tekeminen ollut niiden kaupallisten intressien mukaista tai että niiden markkinoilla tosiasiallisesti käyttämät toimintatavat voidaan selittää muuten kuin kilpailunvastaisen sopimuksen olemassaololla.

(ks. 181–187 kohta)

7. Kun komission tehtävänä on määrätä seuraamuksia EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisista ja kun EY 81 artiklan 1 kohdan c alakohdassa mainitaan kiellettyinä nimenomaisesti sopimukset, joilla ”jaetaan markkinoita tai hankintalähteitä”, sen on näin ollen riittävää osoittaa, että sellaisen yritysten välisen sopimuksen, joka voi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, tavoitteena tai vaikutuksena on yhden tai useamman tuotteen yhteisön markkinoiden jakaminen yritysten välillä, jotta tämä sopimus merkitsisi kilpailusääntöjen rikkomista.

(ks. 202 kohta)

8. Vaikka komission on, kun se aikoo määrätä seuraamuksia EY 81 artiklan 1 kohdan c alakohdan rikkomisesta, osoitettava, että lainvastainen markkinoiden jakamista koskeva sopimus on tehty, sen lisäksi olisi liiallista edellyttää, että komission olisi esitettävä todisteet tämän tavoitteen saavuttamisen erityisestä mekanismista. Kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneen yrityksen olisi liian helppoa välttyä seuraamukselta, jos se voisi vedota lainvastaisen sopimuksen toiminnasta annettujen tietojen epämääräisyyteen tilanteessa, jossa sopimuksen olemassaolo ja sen kilpailunvastainen tarkoitus on kuitenkin näytetty toteen riittävällä tavalla. Yritykset voivat tällaisessa tilanteessa puolustautua tehokkaasti, jos niillä on mahdollisuus ilmoittaa kantansa kaikista komission niitä vastaan esittämistä todisteista.

(ks. 203 ja 317 kohta)

9. Komission asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla esittämään tietopyyntöön yrityksen nimissä annettujen vastausten luotettavuus on suurempi kuin mikä voisi olla yrityksen henkilökuntaan kuuluvan antamalla vastauksella riippumatta siitä, millainen kokemus tai millaisia mielipiteitä tällaisella henkilöllä on.

Kartelliin osalliseksi katsotun yrityksen lausuntoa, jonka totuudenmukaisuuden on riitauttanut useampi muu kartelliin osalliseksi katsottu yritys, ei kuitenkaan voida pitää riittävänä näyttönä viimeksi mainittujen yritysten toteuttamasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, jos sen tukena ei ole muita todisteita.

Lisäksi lausunnon antajan intressien vastaisia lausuntoja on lähtökohtaisesti pidettävä erityisen uskottavina todisteina. Erityisesti se, että henkilö, jota pyydetään ilmaisemaan näkemyksensä asiakirjoista, myöntää rikkoneensa kilpailusääntöjä ja myöntää näin ollen sellaisten tosiseikkojen olemassaolon, jotka ylittävät ne tosiseikat, joiden olemassaolo voitiin johtaa suoraan kyseisistä asiakirjoista, merkitsee lähtökohtaisesti – päinvastaista osoittavien erityisten olosuhteiden puuttuessa – sitä, että kyseinen henkilö on päättänyt kertoa totuuden.

Vaikka syyttäjälle annetulla todistajanlausunnolla ei olekaan samaa todistusvoimaa kuin tuomioistuimessa valan velvoittamana annetulla todistajanlausunnolla, on katsottava, että syyttäjän tutkintatoimivallasta aiheutuva rajoite ja tutkinnan aikana valehdelleelle lausunnonantajalle mahdollisesti aiheutuvat rikosoikeudelliset negatiiviset seuraamukset tekevät tällaisesta todistajanlausunnon antamisesta luotettavampaa kuin pelkästä lausunnon antamisesta.

(ks. 205, 211, 212, 219, 296 ja 312 kohta)

10. Yhteisön oikeudessa vallitseva periaate on vapaan todistusharkinnan periaate, ja ainoa merkityksellinen arviointiperuste esitettyjen todisteiden harkinnassa on niiden luotettavuus. Lisäksi komission saattaa olla välttämätöntä turvata tietolähteidensä anonymiteetti, eikä tämä seikka riitä velvoittamaan komissiota jättämään käyttämättä hallussaan olevaa todistetta.

(ks. 273 kohta)

11. Jos yritys osallistuu yritysten kokouksiin, joilla on kilpailunvastainen tarkoitus, ja jos se ei julkisesti ilmoita olevansa sitoutumatta niissä sovittuihin asioihin antaen näin muiden osanottajien ymmärtää, että se osallistuu näistä kokouksista seuraavaan yhteisjärjestelyyn ja toimii sen mukaisesti, voidaan pitää näytettynä, että yritys osallistuu kyseiseen järjestelyyn.

(ks. 327 kohta)

12. Jos päätöksestä, jossa määrätään seuraamuksia sopimuksesta, kokonaisuutena tarkasteltuna ilmenee, että todettu kilpailusääntöjen rikkominen on koskenut tietyntyyppisiä tuotteita, ja jos siinä mainitaan tällaista toteamusta tukevat todisteet, pelkästään se, että tämä päätös ei sisällä tarkkaa ja tyhjentävää luetteloa kaikista rikkomisen kattamista tuotetyypeistä, ei riitä perusteluksi sen kumoamiselle. Jos näin ei olisi, yritys voisi välttyä seuraamuksilta huolimatta siitä, että komissio oli osoittanut sen varmasti rikkoneen kilpailusääntöjä tilanteessa, jossa kyseisen yrityksen myymien samankaltaisten tuotteiden valikoimaan kuuluvia, päätöksessä tarkoitettuja yksittäisiä tuotteita ei ole yksilöity.

(ks. 336 kohta)

13. Vaikka kantaja ei yleisesti voikaan siirtää todistustaakkaa vastaajalle vetoamalla seikkoihin, joita se ei voi näyttää toteen, todistustaakan käsitettä ei voida soveltaa komission hyväksi vientirajoitussopimusten voimassaolon päättymisajankohdan osalta, kun komissio on päättänyt katsoa, ettei kilpailusääntöjä ole rikottu sinä ajanjaksona, jona kolmannen valtion ja komission edustaman yhteisön välillä tehdyt kyseiset vientirajoitussopimukset olivat voimassa. Se selittämätön seikka, että komissio ei kykene esittämään todisteita seikasta, joka koskee sitä välittömästi, riistää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelta mahdollisuuden ratkaista asia tietoisena kaikista siihen vaikuttavista seikoista siltä osin kuin kysymys on mainitusta päättymispäivästä ja olisi hyvän oikeudenhoidon periaatteen vastaista siirtää tämän komission kyvyttömyyden seuraukset riidanalaisen päätöksen adressaattiyritysten kannettaviksi, joiden, toisin kuin vastaajana olevan toimielimen, ei ole ollut mahdollista esittää puuttuvia todisteita.

(ks. 342–344 kohta)

14. Yrityksen voidaan katsoa olevan vastuussa kokonaisvaltaisesta yhteisjärjestelystä, vaikka on näytetty toteen, että se on välittömästi osallistunut vain yhteen tai useampaan yhteisjärjestelyn osatekijöistä, jos toisaalta se tiesi tai sen olisi väistämättä pitänyt tietää, että salainen yhteistyö, johon se osallistui erityisesti useiden vuosien ajan säännöllisesti järjestettyjen kokousten kautta, kuului kokonaissuunnitelmaan, jonka tarkoituksena oli vääristää normaalia kilpailua, ja jos toisaalta tämä kokonaissuunnitelma kattoi kaikki osatekijät, joista yhteisjärjestely muodostui.

Myöskään se, että eri yrityksillä on ollut eri tehtävät niiden pyrkiessä yhteiseen tavoitteeseen, ei poista kilpailunvastaisen tarkoituksen ja näin ollen rikkomisen samanlaisuutta sillä edellytyksellä, että kukin yritys on omalla tahollaan myötävaikuttanut yhteisen tavoitteen saavuttamiseen.

(ks. 370 kohta)

15. Jotta päätös, sopimus tai yhdenmukaistettu menettelytapa on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, on kaikkien tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella oltava riittävän todennäköistä, että sillä saattaa tosiasiallisesti tai mahdollisesti olla suoraa tai välillistä vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Tästä seuraa, ettei komission tarvitse näyttää toteen tällaista tosiasiallista vaikutusta kauppaan, koska mahdollinen vaikutus riittää. Lisäksi kuitenkin vaaditaan, ettei tämä tosiasiallinen tai mahdollinen vaikutus ole vähäistä.

(ks. 392 kohta)

16. Toimen perusteluvelvollisuus ei voi pitää sisällään toimen tehneen toimielimen velvollisuutta perustella sitä, ettei se ole tehnyt muita vastaavia kolmansille osapuolille osoitettuja toimia.

(ks. 414 kohta)

17. Koska puolustautumisoikeuksien loukkaaminen merkitsee subjektiivisten oikeuksien loukkaamista, se ei merkitse olennaisten menettelymääräysten rikkomista, eikä sitä ole näin ollen tutkittava viran puolesta. Tämän vuoksi tällainen kanneperuste on jätettävä tutkimatta työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan nojalla, jos asianosainen on esittänyt sen ensimmäistä kertaa vastauskirjelmässään.

(ks. 425 kohta)

18. Väitetiedoksiannon ja lopullisen päätöksen erilaisuus merkitsee puolustautumisoikeuksien loukkaamista ainoastaan sillä edellytyksellä, ettei lopullisessa päätöksessä vahvistettua väitettä ole esitetty väitetiedoksiannossa riittävällä tavalla, jotta sen adressaatit voivat puolustautua.

Tästä seuraa, että lähtökohtaisesti komissiota ei voida moittia lopullisen päätöksen alan rajoittamisesta sitä edeltävään väitetiedoksiantoon nähden, koska komission on kuultava niitä, joille päätös osoitetaan, ja mahdollisesti otettava huomioon niiden huomautukset, joilla ne vastaavat esitettyihin väitteisiin, nimenomaan niiden puolustautumisoikeuksien kunnioittamiseksi.

(ks. 429 ja 430 kohta)

19. Komission velvollisuutena väitetiedoksiantoa tehdessään on ainoastaan mainita esitetyt väitteet ja ilmoittaa selkeästi tosiseikat, joihin se tukeutuu, sekä niiden arviointi, jotta väitetiedoksiannon adressaatit voivat puolustautua tehokkaasti. Komission ei tarvitse mainita, mitä päätelmiä se tosiseikoista, asiakirjoista ja oikeudellisista seikoista tekee.

(ks. 453 kohta)

20. Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyssä sopimuksessa ja erityisesti sen 56 ja 109 artiklassa perustetaan kilpailusääntöjen soveltamiselle ”yhden luukun” järjestelmä, jota sovelletaan tutkintavaiheesta alkaen siten, että kummallakin valvontaviranomaisella on velvollisuus lopettaa asian käsittely ja siirtää asia toiselle viranomaiselle, jos se toteaa toisen viranomaisen olevan toimivaltainen.

Tätä ”yhden luukun” käsitettä ei kuitenkaan voida soveltaa tutkimusten alusta lähtien, jos tässä vaiheessa ei ole mahdollista määrittää, kumpi viranomainen on toimivaltainen, tai muuten tilanteessa, jossa asia on saatettu Euroopan vapaakauppaliiton (EFTA) valvontaviranomaisen käsiteltäväksi mutta komissio on lopulta toimivaltainen, loukataan periaatetta, jonka mukaan ETA-sopimuksen määräykset eivät voi poistaa komissiolta toimivaltaa tutkia kilpailunvastaisia menettelytapoja, jotka vaikuttavat yhteisön jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.

Tämän vuoksi komissiota ei voida moittia siitä, että se aloittaa tutkimukset tietyllä alalla käyttäen oikeudellisena perustana samanaikaisesti EY 81 artiklaa, asetusta N:o 17 ja ETA 53 artiklaa sekä EFTAn valvontaviranomaisen tekemää päätöstä, jolla hyväksyttiin avunpyynnön lähettäminen komissiolle, jos komissio ei voi tutkimuksia aloittaessaan kohtuudella tietää varmasti oikeaa oikeudellista perustaa, koska se riippuu nimenomaan näiden tutkimusten tuloksista.

(ks. 489, 490 ja 492 kohta)

21. Siltä osin kuin yritykset esittävät samassa hallinnollisen menettelyn vaiheessa ja vastaavanlaisissa olosuhteissa komissiolle samankaltaisia tietoja tosiseikoista, joista niitä moititaan, niiden on katsottava harjoittaneen komission kanssa samanasteista yhteistyötä, mistä seuraa, että näitä yrityksiä on kohdeltava yhdenvertaisesti, kun määritetään niille määrättävän sakon suuruutta.

(ks. 501 ja 573 kohta)

22. Jotta sakon määrän alentaminen yhteistyön vuoksi olisi perusteltua, yrityksen on toiminnallaan helpotettava komission tehtävää eli yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisten toteamista ja niistä rankaisemista.

Komission tehtävää ei helpota huomattavasti sellainen yritys, joka ainoastaan toimittaa tosiseikkoja koskevat tiedot, joita komissio on siltä pyytänyt ja joiden hyödyllisyys perustuu yksinomaan siihen, että ne tukevat tietyssä määrin komission hallussa jo olevia muita lausuntoja, ja kiistää niiden tulkitsemisen siten, että tämä tulkinta voisi osoittaa sen osallistuneen kilpailusääntöjen rikkomiseen, eikä ole ilmoittanut komissiolle milloinkaan hallinnollisen menettelyn aikana myöntävänsä tosiseikkojen todenmukaisuutta ja lisäksi kiistää ne edelleen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.

(ks. 499 ja 503–505 kohta)

23. Yritykselle kilpailusääntöjen rikkomisesta määrätyn sakon määrän on oltava oikeassa suhteessa rikkomiseen kokonaisuutena arvioituna ja kun otetaan huomioon muun muassa rikkomisen vakavuus.

Rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi on otettava huomioon lukuisia seikkoja, joiden luonne ja merkittävyys vaihtelevat sen mukaan, minkä tyyppisestä rikkomisesta kulloinkin on kysymys ja mitkä ovat kyseiseen rikkomiseen liittyvät erityisolosuhteet.

(ks. 532 kohta)

24. Vaikka komissiolla on kilpailuasioissa sakkojen määrää vahvistaessaan harkintavaltaa, komissio ei voi olla noudattamatta itse itselleen asettamiaan sääntöjä, ja sen on erityisesti otettava huomioon suuntaviivoissaan pakottavasti todetut seikat. Kuitenkin siltä osin kuin sakkojen laskemista koskevissa suuntaviivoissa sitä ei velvoiteta ottamaan systemaattisesti huomioon tiettyjä olosuhteita, se voi määrittää, mitkä tekijät tältä osin on otettava huomioon, minkä avulla se voi mukauttaa arviointiaan konkreettisesti. Komission on arvioinnissaan kuitenkin noudatettava yhteisön oikeutta, johon sisältyvät perustamissopimuksen määräysten lisäksi yleiset oikeusperiaatteet.

(ks. 537, 553 ja 572 kohta)

25. Kun yritys, joka on nostanut kanteen komission päätöksestä, jolla sille on määrätty sakko yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi, pyytää kanteessaan yhteisöjen tuomioistuimia käyttämään täyttä harkintavaltaansa myös sakon määrän alentamista koskevan vaatimuksen yhteydessä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on toimivalta muuttaa kanteen kohteena olevaa toimea, jopa silloin, kun sitä ei kumota, muuttaakseen maksettavaksi määrätyn sakon määrää kaikki tosiseikat huomioon ottaen. Lisäksi EY 229 artiklan mukaisesti asetuksen N:o 17 17 artiklassa yhteisöjen tuomioistuimelle myönnetty täysi harkintavalta sisältää nimenomaan valtuudet tarvittaessa korottaa asetetun sakon määrää.

Komission virkamiehet voivat, elleivät heidän esimiehensä ole nimenomaisesti antaneet päinvastaisia ohjeita, laillisesti vaatia, että yhteisöjen tuomioistuimet käyttävät täyttä harkintavaltaansa komission jäsenten määräämän sakon määrän korottamiseksi. Pelkästään se, että komission virkamies pyytää yhteisöjen tuomioistuimia käyttämään toimivaltaansa ja esittää perusteluita, jotka mahdollisesti voivat oikeuttaa tämän, ei merkitse sitä, että virkamies asettuisi komission jäsenten sijaan.

(ks. 575 ja 577 kohta)

YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)

8 päivänä heinäkuuta 2004 ( )

Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Saumattomien teräsputkien markkinat – EFTA – Komission toimivalta – Kilpailusääntöjen rikkominen – Sakot

Yhdistetyissä asioissa T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja T-78/00,

JFE Engineering Corp., aiemmin NKK Corp., kotipaikka Tokio (Japani), edustajinaan aluksi solicitor M. Smith ja solicitor C. Maguire ja sittemmin asianajaja A. Vandencasteele, asianajaja V. Dehin ja solicitor A.-L. Marmagioli, prosessiosoite Luxemburgissa,

kantajana asiassa T-67/00,

Nippon Steel Corp., kotipaikka Tokio, edustajinaan asianajaja J.-F. Bellis ja asianajaja K. Van Hove, prosessiosoite Luxemburgissa,

kantajana asiassa T-68/00,

JFE Steel Corp., aiemmin Kawasaki Steel Corp., kotipaikka Tokio, edustajanaan asianajaja A. Vandencasteele, prosessiosoite Luxemburgissa,

kantajana asiassa T-71/00,

ja Sumitomo Metal Industries Ltd, kotipaikka Tokio, edustajinaan C. Vajda, QC, solicitor G. Sproul ja solicitor F. Weitzman, prosessiosoite Luxemburgissa,

kantajana asiassa T-78/00,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään M. Erhart ja A. Whelan, avustajanaan barrister N. Khan, prosessiosoite Luxemburgissa,

vastaajana,

jota tukee

EFTAn valvontaviranomainen, asiamiehinään D. Sif Tynes ja P. Bjørgan,

väliintulijana asioissa T-68/00, T-71/00 ja T-78/00,

joissa kantajat vaativat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta kumoamaan EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan soveltamisesta (asia IV/E-1/35.860-B – saumattomat teräsputket) 8 päivänä joulukuuta 1999 tehdyn komission päätöksen 2003/382/EY (EUVL 2003, L 140, s. 1) tai toissijaisesti alentamaan kantajille määrättyjen sakkojen määrää,

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja N. J. Forwood sekä tuomarit J. Pirrung ja A. W. H. Meij,

kirjaaja: hallintovirkamies J. Plingers,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 19.–21.3.2004, pidetyssä suullisessa käsittelyssä esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Tosiseikat ja oikeudenkäyntimenettely

1 Käsiteltävänä oleva asia koskee EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan soveltamisesta (asia IV/E-1/35.860-B – saumattomat teräsputket) 8 päivänä joulukuuta 1999 tehtyä komission päätöstä 2003/382/EY (EUVL 2003, L 140, s. 1; jäljempänä riidanalainen päätös).

2 Komissio osoitti riidanalaisen päätöksen kahdeksalle yritykselle, jotka valmistavat saumattomia hiiliteräsputkia (jäljempänä riidanalaisen päätöksen kohteena olevat yritykset). Näiden yritysten joukossa on neljä eurooppalaista yritystä (jäljempänä eurooppalaiset tuottajat tai yhteisön tuottajat): Mannesmannröhren-Werke AG (jäljempänä Mannesmann), Vallourec SA, Corus UK Ltd (aiemmin British Steel plc, tämän jälkeen British Steel Ltd; jäljempänä Corus) ja Dalmine SpA. Neljä muuta riidanalaisen päätöksen kohteena olevaa yritystä ovat japanilaiset yritykset (jäljempänä japanilaiset tuottajat tai japanilaiset kantajat) NKK Corp., Nippon Steel Corp. (jäljempänä Nippon), Kawasaki Steel Corp. ja Sumitomo Metal Industries Ltd (jäljempänä Sumitomo).

A Hallinnollinen menettely

3 Euroopan vapaakauppaliiton (EFTA) valvontaviranomainen teki Euroopan talousaluetta koskevan sopimuksen, joka on hyväksytty Euroopan yhteisöjen ja niiden jäsenvaltioiden sekä Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan, Islannin tasavallan, Liechtensteinin ruhtinaskunnan, Norjan kuningaskunnan, Ruotsin kuningaskunnan ja Sveitsin valaliiton välisen Euroopan talousaluetta koskevan sopimuksen tekemisestä 13 päivänä joulukuuta 1993 tehdyllä neuvoston ja komission päätöksellä 94/1/EHTY, EY (EYVL 1994, L 1, s. 1; jäljempänä ETA‑sopimus), pöytäkirjassa 23 olevan 8 artiklan 3 kohdan nojalla 17.11.1994 päätöksen, jossa se valtuutti kilpailuasioista vastaavan jäsenensä pyytämään komissiota toteuttamaan yhteisön alueella tutkimuksen, joka koskee mahdollisia kilpailunvastaisia menettelytapoja Norjan öljyteollisuuden poraus- ja siirtotoimintaan käyttämien hiiliteräsputkien osalta.

4 Komissio päätti aloittaa tutkimuksen 25.11.1994 tekemällään päätöksellä (asia IV/35.304; jäljempänä 25.11.1994 tehty päätös), jota ei julkaistu, joka toistetaan komission hallinnollisen asiakirjavihon sivulla 3 ja jonka oikeudellisena perustana ovat 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus, EYVL 1962, 13, s. 204) 14 artiklan 3 kohta ja EFTAn valvontaviranomaisen 17.11.1994 tekemä päätös. Tämän tutkimuksen oli määrä koskea EFTAn valvontaviranomaisen 17.11.1994 tekemässä päätöksessä mainittuja menettelytapoja, koska ne olivat omiaan rikkomaan ETA-sopimuksen 53 artiklan (jäljempänä ETA 53 artikla) lisäksi myös EY 81 artiklaa. Komissio osoitti 25.11.1994 tekemänsä päätöksen kahdeksalle yritykselle, joiden joukossa olivat Mannesmann, Corus, Vallourec ja Sumitomo Deutschland GmbH, joka kuuluu Sumitomo-yritysryhmään. Kyseisen päätöksen nojalla komission virkamiehet ja kyseessä olevien jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten edustajat tekivät 1. ja 2.12.1994 tarkastuksia näissä yrityksissä.

5 EFTAn valvontaviranomainen totesi 6.12.1995 tekemässään päätöksessä, että koska sen tutkittavana oleva asia vaikuttaa merkittävästi yhteisön jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, asia kuuluu ETA-sopimuksen 56 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla komission toimivaltaan. EFTAn valvontaviranomainen päätti näin ollen siirtää asian komissiolle ETA-sopimuksen pöytäkirjassa 23 olevan 10 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Tällöin komissio antoi asialle uuden asianumeron (IV/E-1/35.860).

6 Vuoden 1996 syyskuun ja vuoden 1997 joulukuun välisenä aikana komissio teki asetuksen N:o 17 14 artiklan 2 kohdan nojalla täydentäviä tarkastuksia Vallourecissa, Dalminessa ja Mannesmannissa. Se toteutti 17.9.1996 Vallourecissa tarkastuksen, jonka aikana Vallourec Oil & Gasin toimitusjohtaja Verluca antoi komission asiakirjavihon sivulla 6356 toistetun lausunnon (jäljempänä Verlucan 17.9.1996 antama lausunto), jota komissio käyttää riidanalaisen päätöksen perusteena. Tämän jälkeen komissio esitti kaikille riidanalaisen päätöksen kohteena oleville yrityksille sekä joillekin muille yrityksille asetuksen N:o 17 11 artiklassa tarkoitetut tietopyynnöt.

7 Koska Dalmine sekä argentiinalaiset yritykset Siderca SAIC (jäljempänä Siderca) ja Techint Group eivät toimittaneet tiettyjä pyydettyjä tietoja, komissio osoitti niille asetuksen N:o 17 11 artiklan 5 kohdan nojalla 6.10.1997 tehdyn päätöksen (C(1997) 3036, IV/35.860, teräsputket, ei julkaistu). Siderca ja Dalmine nostivat tästä päätöksestä kumoamiskanteet ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Dalminen nostama osittainen kumoamiskanne jätettiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-596/97, Dalmine vastaan komissio, 24.6.1998 antamalla määräyksellä (Kok. 1998, s. II-2383) tutkimatta, koska tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuivat, kun taas Sidercan nostama kumoamiskanne poistettiin Sidercan pyynnöstä rekisteristä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-8/98, Siderca vastaan komissio, 7.6.1998 antamalla määräyksellä (ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

8 Myös Mannesmann kieltäytyi toimittamasta eräitä komission pyytämiä tietoja. Vaikka komissio teki 15.5.1998 sen osalta päätöksen (C(1998) 1204 IV/35.860, teräsputket, ei julkaistu) asetuksen N:o 17 11 artiklan 5 kohdan nojalla, Mannesmann kieltäytyi edelleen. Myös Mannesmann nosti kanteen tästä päätöksestä. Asiassa T-112/98, Mannesmannröhren-Werke vastaan komissio, 20.2.2001 antamallaan tuomiolla (Kok. 2001, s. II-729) ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kumosi päätöksen osittain ja hylkäsi kanteen muilta osin.

9 Komissio teki vuoden 1999 tammikuussa kaksi väitetiedoksiantoa, joista yksi koski hitsattuja hiiliteräsputkia ja toinen saumattomia hiiliteräsputkia. Komissio jakoi näin asian kahteen osaan, joista asia IV/E-1/35.860-A koski hitsattuja hiiliteräsputkia ja asia IV/E-1/35.860-B saumattomia hiiliteräsputkia.

10 Saumattomia hiiliteräsputkia koskevassa asiassa komissio osoitti väitetiedoksiantonsa kahdeksalle riidanalaisen päätöksen kohteena olevalle yritykselle sekä Sidercalle ja meksikolaiselle Tubos de Acero de México SA ‑nimiselle yritykselle. Näille yrityksille annettiin mahdollisuus tutustua 11.2. ja 22.4.1999 välisenä aikana asiakirjoihin, joita komission hallussa oli tämän asian osalta. Komissio lähetti lisäksi 11.5.1999 päivätyillä kirjeillä jäljennökset marraskuussa 1994 tehdyistä tarkastuspäätöksistä yrityksille, jotka eivät olleet päätösten kohteena ja jotka eivät tämän vuoksi olleet tutustuneet niihin.

11 Sen jälkeen, kun väitetiedoksiantojen kohteena olevat yritykset olivat esittäneet kirjalliset huomautuksensa, komissio kuuli niitä 9.6.1999 hitsattuja hiiliteräsputkia koskevassa asiassa ja 10.6.1999 saumattomia hiiliteräsputkia koskevassa asiassa. Vuoden 1999 heinäkuussa komissio ilmoitti hitsattuja hiiliteräsputkia koskevassa asiassa IV/E-1/35.860-A väitetiedoksiannon kohteena olleille yrityksille lopettaneensa kyseisiä tuotteita koskevan asian käsittelyn. Komissio jatkoi sen sijaan asian IV/E-1/35.860-B käsittelyä.

12 Näissä olosuhteissa komissio teki 8.12.1999 riidanalaisen päätöksen.

B Relevantit tuotemarkkinat

13 Asiassa IV/E-1/35.860-B relevantit tuotteet ovat öljy- ja kaasuteollisuuden käyttämät saumattomat hiiliteräsputket, joihin sisältyy kaksi suurta tuoteryhmää.

14 Ensimmäinen tuoteryhmä käsittää porausputket, joista käytetään yleisnimitystä ”Oil Country Tubular Goods -putket” tai ”OCTG-putket”. Nämä putket voidaan myydä ilman kierteitä (sileäpäiset putket) tai kierteitettyinä. Kierteityksen tarkoituksena on mahdollistaa OCTG-putkien liittäminen toisiinsa. Kierteitys voidaan toteuttaa American Petroleum Instituten (API) asettamien standardien mukaisesti (tällä menetelmällä kierteitettyjä putkia kutsutaan jäljempänä OCTG‑standardiputkiksi) tai erikoismenetelmin, jotka on yleensä suojattu patenteilla. Jälkimmäisessä tapauksessa puhutaan ”erikoiskierteityksestä” tai tilanteen mukaan ”erikoisliitoksista” (tällä menetelmällä kierteitettyjä putkia kutsutaan jäljempänä OCTG-erikoisputkiksi).

15 Toinen tuoteryhmä käsittää saumattomasta hiiliteräksestä valmistetut öljyn ja kaasun siirtoputket (”line pipe”), joiden osalta erotellaan standardien mukaan valmistetut putket ja tiettyjen hankkeiden toteuttamista varten mittatilaustyönä valmistetut putket (jäljempänä ”hankekohtaiset siirtoputket”).

C Komission riidanalaisessa päätöksessä toteamat kilpailusääntöjen rikkomiset

16 Riidanalaisessa päätöksessä komissio katsoo ensinnäkin, että kyseisen päätöksen kohteena olevat kahdeksan yritystä olivat tehneet sopimuksen, jonka tavoitteena oli muun muassa yritysten kotimarkkinoiden molemminpuolinen kunnioittaminen (riidanalaisen päätöksen 62–67 perustelukappale). Tämän sopimuksen mukaan kukin yritys kieltäytyi myymästä OCTG-standardiputkia ja hankekohtaisia siirtoputkia sopimuksen muun osapuolen kotimarkkinoilla. Komission mukaan sopimus oli tehty yhteisön tuottajien ja japanilaisten tuottajien välisissä kokouksissa, joita kutsuttiin nimellä ”Eurooppa–Japani-klubi”. Kotimarkkinoiden kunnioittamisen periaatteesta käytettiin nimitystä ”perussäännöt” (”Fundamentals”). Toissijaisesti komissio totesi, että perussääntöjä oli tosiasiallisesti noudatettu ja että näin ollen sopimuksella oli ollut kilpailunvastaisia vaikutuksia yhteismarkkinoilla (riidanalaisen päätöksen 68 perustelukappale).

17 Komissio katsoi, että tämä sopimus kuului EY 81 artiklan 1 kohdassa asetetun kiellon soveltamisalaan (riidanalaisen päätöksen 109 perustelukappale). Tämän vuoksi komissio totesi riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa, että tätä määräystä oli rikottu, ja määräsi sakkoja kahdeksalle riidanalaisen päätöksen kohteena olevalle yritykselle.

18 Kilpailusääntöjen rikkomisen keston osalta komissio totesi, että vaikka Eurooppa–Japani-klubi oli kokoontunut vuodesta 1977 lähtien (riidanalaisen päätöksen 55 perustelukappale), sakkojen määräämistä varten rikkomisen alkamisajankohtana on pidettävä vuotta 1990, kun otetaan huomioon Euroopan yhteisön ja Japanin välillä vuosina 1977–1990 tehdyt sopimukset viennin rajoittamisesta (riidanalaisen päätöksen 108 perustelukappale). Komission mukaan kilpailusääntöjen rikkominen päättyi vuonna 1995 (riidanalaisen päätöksen 96 ja 97 perustelukappale).

19 Kahdeksalle riidanalaisen päätöksen kohteena olevalle yritykselle määrättyjen sakkojen määrää vahvistaessaan komissio piti kilpailusääntöjen rikkomista erittäin vakavana sillä perusteella, että kyseisen sopimuksen tavoitteena oli kotimarkkinoiden kunnioittaminen ja että se näin ollen haittasi sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa (riidanalaisen päätöksen 161 ja 162 perustelukappale). Sen sijaan komissio totesi, että kyseisten yritysten kyseessä olevissa neljässä jäsenvaltiossa toteuttama saumattomien hiiliteräsputkien myynti oli vain noin 73 miljoonaa euroa vuodessa. Tämän vuoksi komissio vahvisti rikkomisen vakavuuteen perustuvan sakon määräksi 10 miljoonaa euroa kullekin kahdeksalle riidanalaisen päätöksen kohteena olevalle yritykselle. Koska kaikki nämä yritykset ovat suurikokoisia, komissio katsoi, ettei ollut syytä määrätä niille tältä osin erisuuruisia sakkoja (riidanalaisen päätöksen 162, 163 ja 165 perustelukappale).

20 Komissio katsoi, että rikkominen oli kestänyt keskipitkän ajan, ja korotti sakkoa kultakin vuodelta, jonka aikana rikkomiseen oli osallistuttu, 10 prosentilla rikkomisen vakavuuden perusteella vahvistetusta määrästä vahvistaakseen kullekin kyseessä olevalle yritykselle määrättävän sakon perusmäärän (riidanalaisen päätöksen 166 perustelukappale). Kun otetaan huomioon se, että teräsputkiala oli erittäin pitkään kriisitilanteessa, ja se, että alan tilanne heikkeni vuodesta 1991 alkaen, komissio alensi näitä perusmääriä 10 prosentilla lieventävien seikkojen nojalla (riidanalaisen päätöksen 168 ja 169 perustelukappale). Lopuksi komissio alensi Vallourecille määrätyn sakon määrää 40 prosentilla ja Dalminelle määrätyn sakon määrää 20 prosentilla sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun tiedonannon 96/C 207/04 (EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto) D.2 kohdan nojalla ottaakseen huomioon sen, että nämä yritykset toimivat yhteistyössä komission kanssa hallinnollisen menettelyn aikana (riidanalaisen päätöksen 170–173 perustelukappale).

21 Kullekin kyseessä olevalle yritykselle määrätyn sakon määrä, joka on saatu kahdessa edeltävässä kohdassa esitetyn laskutoimituksen avulla, ilmoitetaan riidanalaisen päätöksen 4 artiklassa (ks. jäljempänä 33 kohta).

22 Toiseksi komissio totesi riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa, että yhteisön tuottajien väliset sopimukset, jotka koskivat sileäpäisten putkien myyntiä Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoilla, olivat kilpailusääntöjen vastaisia (riidanalaisen päätöksen 116 perustelukappale). Komissio ei kuitenkaan määrännyt lisäsakkoa tämän rikkomisen vuoksi, koska kyseiset sopimukset olivat lopulta vain keino Eurooppa–Japani-klubissa päätetyn kotimarkkinoiden kunnioittamista koskevan periaatteen toimeenpanemiseksi (riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappale).

D Komission riidanalaisessa päätöksessä toteamat olennaiset tosiseikat

23 Eurooppa–Japani-klubi kokoontui vuodesta 1977 vuoteen 1994 saakka noin kaksi kertaa vuodessa (riidanalaisen päätöksen 60 perustelukappale). Komissio totesi erityisesti, että Verlucan 17.9.1996 antaman lausunnon mukaan kokouksia pidettiin muun muassa 14.4.1992 Firenzessä, 23.10.1992 Tokiossa, 19.5.1993 Pariisissa, 5.11.1993 Tokiossa ja 16.3.1994 Cannesissa. Lisäksi komissio totesi, että Vallourecin 4.11.1991 päivätyssä muistiossa, jonka otsikko oli ”Tietoja Eurooppa–Japani-klubista” (jäljempänä Eurooppa–Japani-klubia koskeva muistio) ja joka on toistettu komission asiakirjavihon sivulla 4350, ja 24.7.1990 päivätyssä muistiossa, joka on toistettu asiakirjavihon sivulla 15586 ja jonka otsikko on ”British Steelin kanssa 24.7.1990 pidetty kokous” (jäljempänä 24.7.1990 pidettyä kokousta koskeva muistio), todetaan, että Eurooppa–Japani-klubin kokouksia pidettiin myös vuosina 1989 ja 1991.

24 Eurooppa–Japani-klubin puitteissa tehty sopimus perustui kolmeen osaan, joista ensimmäinen sisältää (edellä 16 kohdassa mainitut) kotimarkkinoiden kunnioittamista koskevat perussäännöt, jotka muodostavat riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todetun rikkomisen; toinen sisältää hintojen vahvistamisen tarjouspyyntöjä varten ja vähimmäishinnat ”erityismarkkinoita” (”special markets”) varten ja kolmas sisältää muiden maailmanmarkkinoiden kuin Kanadan ja Amerikan yhdysvaltojen markkinoiden jakamisen jakoperusteita (”sharing keys”) käyttäen (riidanalaisen päätöksen 61 perustelukappale). Komissio perustaa toteamuksensa perussääntöjen olemassaolosta riidanalaisen päätöksen 62–67 perustelukappaleessa mainittuihin asiakirjatodisteisiin ja kyseisen päätöksen 68 perustelukappaleessa esitettyyn taulukkoon. Tästä taulukosta ilmenee komission mukaan, että kansallisen tuottajan osuus riidanalaisen päätöksen kohteena olevien yritysten toteuttamista OCTG-putkien ja siirtoputkien toimituksista Japanissa ja kunkin neljän yhteisön tuottajan kotimarkkinoilla oli erittäin suuri. Komissio päätteli tästä, että kokonaisuutena tarkasteltuna sopimuksen osapuolet kunnioittivat tosiasiallisesti kansallisia markkinoita. Kyseisen sopimuksen kahden muun osan osalta komissio esittää todistusaineistoa riidanalaisen päätöksen 70–77 perustelukappaleessa.

25 Kun Corus vuonna 1990 suunnitteli lopettavansa sileäpäisten putkien valmistuksen, yhteisön tuottajat pohtivat komission mukaan edellä mainittuihin perussääntöihin sisältyvän kotimarkkinoiden kunnioittamisen periaatteen pysyvyyttä Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoiden osalta. Näissä olosuhteissa Vallourec ja Corus ehdottivat komission mukaan ”parannettuja perussääntöjä” (”fundamentals improved”), joiden tavoitteena oli pitää voimassa japanilaisten tuottajien pääsyä Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoille koskevat rajoitukset Corusin alalta poistumisesta huolimatta. Vuoden 1990 heinäkuussa VAM-kierteitystekniikkaa koskevan lisenssisopimuksen voimassaolon jatkamisen yhteydessä Vallourec ja Corus sopivat komission mukaan siitä, että ainoastaan Vallourec, Mannesmann ja Dalmine toimittavat Corusille sileäpäisiä putkia (riidanalaisen päätöksen 78 perustelukappale).

26 Vuoden 1991 huhtikuussa Corus lopetti toiminnan Clydesdalen (Yhdistynyt kuningaskunta) tehtaalla, joka vastasi noin 90 prosentista sen sileäpäisten putkien tuotantoa. Corus teki tämän jälkeen sileäpäisiä putkia koskevat toimitussopimukset, joiden kesto oli aluksi viisi vuotta ja joita voitiin jatkaa hiljaisesti, ellei sopimusta irtisanottu 12 kuukautta ennen sen voimassaolon päättymistä, Vallourecin kanssa (24.7.1991), Dalminen kanssa (4.12.1991) ja Mannesmannin kanssa (9.8.1993) (jäljempänä toimitussopimukset). Näissä kolmessa sopimuksessa, jotka toistetaan komission asiakirjavihon sivuilla 12867, 12910 ja 12948, myönnetään kullekin yritykselle toimituskiintiö, joka oli 40 prosenttia, 30 prosenttia ja 30 prosenttia Corusin tarpeista (riidanalaisen päätöksen 79–82 perustelukappale) muiden kuin halkaisijaltaan pienten putkien osalta.

27 Vuonna 1993 Eurooppa–Japani-klubin toimintaperiaatteita tarkasteltiin uudestaan kolmesta syystä. Syistä ensimmäinen oli Euroopan terästeollisuuden rakenneuudistus. Yhdistyneessä kuningaskunnassa Corus aikoi todellakin lopettaa saumattomien kierteitettyjen putkien jäljellä olevan tuotantonsa. Belgiassa New Tubemeuse -niminen yritys (jäljempänä NTM), joka harjoitti pääasiassa vientiä Lähi-itään ja Kauko-itään, asetettiin konkurssiin 31.12.1993. Toinen syy oli Latinalaisen Amerikan tuottajien pääsy yhteisön markkinoille, joka uhkasi vaarantaa Eurooppa–Japani-klubissa sovitun markkinoiden jaon. Kolmas syy oli se, että öljyn- ja kaasun poraus- ja hyödyntämistoiminnassa käytettävien putkien maailmanmarkkinoilla hitsattujen putkien kysyntä oli kasvanut merkittävästi, vaikka aluekohtaiset erot olivat yhä suuret (riidanalaisen päätöksen 83 ja 84 perustelukappale).

28 Näissä olosuhteissa Eurooppa–Japani-klubin jäsenet kokoontuivat 5.11.1993 Tokiossa yrittääkseen päästä uuteen sopimukseen markkinoiden jakamisesta Latinalaisen Amerikan tuottajien kanssa. Tuolloin tehdyn sopimuksen sisältöä kuvaillaan menettelyn ulkopuolisen tiedonantajan komissiolle 12.11.1997 toimittamassa asiakirjassa, joka on toistettu komission asiakirjavihon sivulla 7320 ja joka sisältää muun muassa ”jakoperusteet” (”Sharing key”) (jäljempänä ”jakoperusteita koskeva asiakirja”). Kyseisen tiedonantajan mukaan kyseinen asiakirja on peräisin erään kokoukseen osallistuneen tahon kauppaedustajalta. Euroopan teollisuuden rakenneuudistuksen seurausten osalta kyseinen tiedonantaja toteaa, että NTM:n lakkauttamisen ansiosta yhteisön tuottajat saivat myönnytyksiä japanilaisilta ja latinalaisamerikkalaisilta tuottajilta, jotka hyötyivät eniten NTM:n poistumisesta vientimarkkinoilta (riidanalaisen päätöksen 85–89 perustelukappale).

29 Corus puolestaan teki lopullisen päätöksen lopettaa saumattomien putkien jäljellä oleva tuotantonsa. Vallourec hankki 22.2.1994 määräysvallan Corusin putkien kierteitys- ja tuotantolaitoksesta ja perusti tätä varten Tubular Industries Scotland Ltd -nimisen yhtiön (jäljempänä TISL). TISL jatkoi 31.3.1994 sileäpäisten putkien toimitussopimuksia, jotka Corus oli tehnyt Dalminen ja Mannesmannin kanssa. Mannesmannin kanssa tehty sopimus oli vielä voimassa 24.4.1997. Dalmine irtisanoi TISL:n kanssa tehdyn toimitussopimuksen 30.3.1999 (riidanalaisen päätöksen 90–92 perustelukappale).

30 Komissio katsoi, että näillä sopimuksilla yhteisön tuottajat saivat sileäpäisten putkien toimituskiintiöt Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoille, joilla tapahtuu yli puolet yhteisön OCTG-putkien kulutuksesta. Komissio katsoi näin ollen, että kyse oli EY 81 artiklan 1 kohdassa kielletystä kartellista (ks. edellä 22 kohta).

E Riidanalaisen päätöksen päätösosa

31 Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdan mukaan päätöksen kohteena olevat kahdeksan yritystä ”ovat rikkoneet EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohdan määräyksiä osallistumalla – – sopimukseen, jolla pyrittiin muun muassa yritysten kotimarkkinoiden kunnioittamiseen saumattomien OCTG-[standardiputkien] – – ja [hankekohtaisten siirtoputkien] osalta”.

32 Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 2 kohdassa todetaan, että rikkominen on kestänyt vuodesta 1990 vuoteen 1995 Mannesmannin, Vallourecin, Dalminen, Sumitomon, Nipponin, Kawasaki Steel Corp:n ja NKK Corp:n osalta. Corusin osalta todetaan, että rikkominen on kestänyt vuodesta 1990 vuoden 1994 helmikuuhun.

33 Riidanalaisen päätöksen muut merkitykselliset määräykset ovat seuraavat:

”2 artikla

1. [Mannesmann], Vallourec – –, [Corus] ja Dalmine – – ovat rikkoneet EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohdan määräyksiä tekemällä 1 artiklassa tarkoitetun rikkomisen yhteydessä sopimuksia, joiden perusteella sileäpäisten OCTG-tuotteiden toimitukset [Corusille] (Vallourecille – – vuodesta 1994 alkaen) on jaettu.

2. [Corusin] osalta rikkominen on kestänyt 24 päivästä heinäkuuta 1991 helmikuuhun 1994. Vallourecin – – osalta rikkominen on kestänyt 24 päivästä heinäkuuta 1991 aina 30 päivään maaliskuuta 1999. Dalminen – – osalta rikkominen on kestänyt 4 päivästä joulukuuta 1991 aina 30 päivään maaliskuuta 1999. [Mannesmannin] osalta rikkominen on kestänyt 9 päivästä elokuuta 1993 aina 24 päivään huhtikuuta 1997.

– –

4 artikla

Edellä 1 artiklassa mainituille yrityksille määrätään kyseisessä artiklassa todetun rikkomisen vuoksi seuraavat sakot:

1) [Mannesmann] 13 500 000 euroa

2) Vallourec – – 8 100 000 euroa

3) [Corus] 12 600 000 euroa

4) Dalmine – – 10 800 000 euroa

5) Sumitomo – – 13 500 000 euroa

6) Nippon – – 13 500 000 euroa

7) Kawasaki Steel Corp. – – 13 500 000 euroa

8) NKK Corp. – – 13 500 000 euroa

– – ”

F Oikeudenkäyntimenettely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa

34 Mannesmann, Corus, Dalmine, NKK Corp., Nippon, Kawasaki ja Sumitomo nostivat kanteen riidanalaisesta päätöksestä seitsemällä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 28.2. ja 3.4.2000 välisenä aikana toimitetulla kannekirjelmällä.

35 EFTAn valvontaviranomainen hyväksyttiin väliintulijaksi tukemaan komission vaatimuksia ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 116 artiklan 6 kohdan mukaisesti asioissa T-68/00, T-71/00 ja T-78/00 23.4.2002 annetulla kolmella määräyksellä.

36 Kun asianosaisia oli kuultu, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen 18.6.2002 antamalla määräyksellä seitsemän asiaa yhdistettiin suullista käsittelyä varten ja neljä asiaa, joiden kantajat ovat japanilaisia yhtiöitä (asiat T-67/00, T-68/00, T‑71/00 ja T-78/00), yhdistettiin tuomion antamista varten työjärjestyksen 50 artiklan mukaisesti.

37 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (toinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn. Asianosaisten sekä asioissa T-68/00, T-71/00 ja T-78/00 väliintulijana esiintyneen EFTAn valvontaviranomaisen lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 19., 20. ja 21.3.2003 pidetyssä istunnossa.

Asianosaisten vaatimukset

38 Asiassa T-67/00 NKK Corp. vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin se koskee sitä

– kumoaa sille määrätyn sakon

– toissijaisesti, jos riidanalainen päätös pysytetään voimassa kokonaan tai osittain, alentaa sille määrätyn sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan sille tästä oikeudenkäyntimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut

– määrää muista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion täytäntöönpanemiseksi tarpeellisista toimenpiteistä.

39 Asiassa T-68/00 Nippon vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin se koskee sitä

– kumoaa sille määrätyn sakon tai ainakin alentaa sen määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

40 Asiassa T-71/00 Kawasaki Steel Corp. vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen

– toissijaisesti alentaa sille määrätyn sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

41 Asiassa T-78/00 Sumitomo vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen 1–5 artiklan siltä osin kuin ne koskevat sitä

– toissijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen 4 artiklan siltä osin kuin siinä määrätään sille 13,5 miljoonan euron sakko ja vahvistaa sakon määräksi huomattavasti pienemmän määrän

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

42 Kussakin neljästä asiasta komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Kawasaki Steel Corp:n ja NKK Corp:n välisen keskittymän merkitys

43 NKK Corp. ja Kawasaki Steel Corp. ilmoittivat 9.5.2003 päivätyillä erillisillä kirjeillä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle, että niiden yritysryhmien, joihin ne kuuluivat, välisen yrityskeskittymän yhteydessä ne vaihtoivat nimeä, joka nyttemmin on JFE Steel Corp. Niiden kirjeisiin liitettyjen asiakirjojen valossa, joilla ne osoittivat nimenmuutoksen tapahtuneen, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pyysi näitä kahta asianosaista ja komissiota selventämään kyseisestä keskittymästä johtuvaa tilannetta. Kumpikin kantajista vastasi kirjeitse 11.9.2003 ja komissio 22.9.2003.

44 Näistä asiakirjoista ja vastauksista ilmenee, että Kawasaki Steel Corp. on vaihtanut nimeä ja siitä on tullut JFE Steel Corp. Sen sijaan on todettava, että NKK Corp. on vaihtanut nimekseen JFE Engineering Corp. Näiden kantajien 11.9.2003 päivätyissä kirjeissä ne kuitenkin väittivät, että NKK Corp. -nimisen teräsyrityksen oikeudet ja velvoitteet siirrettiin JFE Steel Corp:lle.

45 Aluksi on todettava, että yhteisöjen tuomioistuimet voivat todeta oikeudenkäyntimenettelyn osapuolen nimenmuutoksen.

46 Lisäksi oikeuskäytännössä hyväksytään se, että toimen adressaatin yleisseuraaja voi jatkaa toimen adressaatin nostamaa kumoamiskannetta erityisesti tilanteessa, jossa luonnollinen henkilö on kuollut tai jossa oikeushenkilö lakkaa olemasta, kun sen oikeudet ja velvoitteet on siirretty uudelle oikeuksien haltijalle (ks. vastaavasti asia 92/82, Gutmann v. komissio, tuomio 20.10.1983, Kok. 1983, s. 3127, 2 kohta ja asia 294/83 Les Verts v. parlamentti, tuomio 23.4.1986, Kok. 1986, s. 1339, Kok. Ep. VIII, s. 551, 13–18 kohta). On todettava, että tällaisessa tilanteessa yleisseuraaja korvaa edeltäjänsä täysin riidanalaisen toimen adressaattina.

47 Sen sijaan yhteisöjen tuomioistuimilla ei ole EY 230 artiklan nojalla nostetun kumoamiskanteen yhteydessä eikä silloin, kun se käyttää EY 229 artiklan mukaista täyttä harkintavaltaansa seuraamusten osalta, toimivaltaa muuttaa yhteisöjen toimielimen tekemää päätöstä korvaamalla sen adressaatin toisella luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä, kun kyseinen adressaatti on yhä olemassa. Tällainen toimivalta on lähtökohtaisesti yksinomaan kyseisen päätöksen tehneellä toimielimellä. Sen jälkeen, kun toimivaltainen toimielin on tehnyt päätöksen ja näin ollen määrittänyt sen henkilön henkilöllisyyden, jolle päätös osoitetaan, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voi korvata viimeksi mainittua henkilöä muulla henkilöllä.

48 Tämän jälkeen on todettava, että kannetta, jonka toimen adressaatin asemassa oleva henkilö on nostanut vedotakseen oikeuksiinsa EY 230 artiklan mukaisen kumoamisvaatimuksen ja/tai EY 229 artiklan mukaisen muutosvaatimuksen yhteydessä, ei voida siirtää kolmannelle henkilölle, joka ei ole toimen adressaatti. Nimittäin jos tällainen siirtäminen olisi hyväksyttävä, se henkilön asema, jonka nojalla kanne on nostettu, olisi eri kuin se henkilön asema, jonka nojalla kannetta väitteen mukaan jatkettaisiin. Lisäksi tällainen siirtäminen aiheuttaisi sen, että toimen adressaatin henkilöllisyys olisi eri kuin sen henkilön henkilöllisyys, joka toimii oikeudenkäynnissä adressaatin asemassa.

49 Tältä osin on todettava, että riidanalaisen päätöksen kaltaista päätöstä, vaikka se onkin yhden ainoan päätöksen muotoon laadittu ja sellaisena julkaistu, on tarkasteltava nippuna yksittäistapauksissa tehtyjä päätöksiä, joissa todetaan, millä tavalla kunkin yrityksen, jolle päätös on osoitettu, on katsottu rikkoneen kilpailusääntöjä, ja määrätään mahdollisesti sakko. Tämä sääntö ilmenee ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-227/95, AssiDomän Kraft Products ym. vastaan komissio, 10.7.1997 antamasta tuomiosta (Kok. 1997, s. II-1185, 56 kohta) ja yhteisöjen tuomioistuimen valituksen johdosta asiassa C-310/97 P, komissio vastaan AssiDomän Kraft Products ym., 14.9.1999 antamasta tuomiosta (Kok. 1999, s. I-5363, 49 kohta). Käsiteltävänä olevassa asiassa NKK Corp. oli ja on edelleen ainoa sille osoitetun päätöksen adressaatti, ja Kawasaki Steel Corp. on samaan toimeen sisältyvän oikeudellisesti erillisen päätöksen adressaatti.

50 On totta, että henkilö, jonka vastuulle yrityksen toiminnan harjoittaminen on sittemmin annettu, voi komission hallinnollisen menettelyn aikana ottaa vastuulleen tosiseikat, joista vastuussa tosiasiallisesti olevaa henkilöä moititaan, tätä koskevalla ilmoituksella, vaikka lähtökohtaisesti luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön, joka johti kyseessä olevaa yritystä silloin, kun kilpailusääntöjä rikottiin, on vastattava kilpailusääntöjen rikkomisesta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-45/98 ja T-47/98, Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni v. komissio, tuomio 13.12.2001, Kok. 2001, s. II-3757, 57 ja 62 kohta). Edellä 46–49 kohdassa mainituista seikoista kuitenkin seuraa, että tällaisella ilmoituksella ei voida muuttaa komission päätöksen adressaatin henkilöllisyyttä päätöksen tekemisen jälkeen eikä tällaisesta päätöksestä kumoamiskanteen nostaneen henkilön henkilöllisyyttä kanteen nostamisen jälkeen.

51 Näissä olosuhteissa on todettava, että Kawasaki Steel Corp:n nimi on muutettu JFE Steel Corp:ksi ja että NKK Corp:n nimi on nykyään JFE Engineering Corp. Asiassa T-67/00 JFE Engineering Corp:ia ei ole kuitenkaan korvattava JFE Steel Corp:lla, olivatpa näiden kahden yhtiön välisen sulautumasopimuksen vaikutukset Japanin oikeuden mukaan mitkä tahansa. Näin ollen JFE Steel Corp. (jäljempänä JFE-Kawasaki) on edelleen kantaja asiassa T-71/00, ja JFE Engineering Corp. (jäljempänä JFE-NKK) on edelleen kantaja asiassa T-67/00.

Oikeudellinen arviointi

A Riidanalaisen päätöksen ja erityisesti sen 1 artiklan kumoamisvaatimukset

52 Japanilaiset kantajat esittävät kolmetoista erillistä kumoamisperustetta, joista osa on keskenään samanlaisia.

1. Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan komissio ei näyttänyt riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa mainittua kilpailusääntöjen rikkomista toteen oikeudellisesti riittävällä tavalla

53 Neljä japanilaista kantajaa esittivät tämän kanneperusteen.

a) Asianosaisten lausumat

54 Aluksi japanilaiset kantajat tekevät huomautuksia EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen toteennäyttämisestä. Kanneperuste jakautuu aineellisesti kolmeen osaan.

55 Ensiksi japanilaiset kantajat väittävät yhtäältä sen, että japanilaiset eivät harjoita tuontia Euroopan ”manneralueen” markkinoille (jäljempänä onshore-markkinat), selittyvän objektiivisilla kaupallisilla seikoilla ja toisaalta, että väitetyn sopimuksen olemassaolo ei sovi yhteen kyseessä olevien tuotteiden sellaisten merkittävien toimitusten kanssa, joita ne ovat toteuttaneet Yhdistyneen kuningaskunnan hyödyntämän Pohjanmeren mannerjalustan alueen markkinoille (jäljempänä Yhdistyneen kuningaskunnan offshore-markkinat), joten kilpailusääntöjen rikkominen, josta japanilaisia kantajia moitittiin, ei ole missään tapauksessa voinut aiheuttaa kilpailunvastaisia vaikutuksia. Toiseksi japanilaisten kantajien mukaan komission kokoamat todisteet eivät osoita väitetyn sopimuksen olemassaoloa eivätkä, vaikka se olisi osoitettukin, japanilaisten kantajien osallistumista siihen. Kolmanneksi komission arvio, joka koski eurooppalaisten tuottajien tekemien sileäpäisten putkien niiden toimitussopimusten tavoitteita, jotka muodostavat riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa todetun rikkomisen, ei japanilaisten kantajien mukaan ole johdonmukainen.

Alustavat huomautukset

56 Sumitomo ja JFE-NKK väittävät ensinnäkin, että komission on esitettävä näyttö kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavista seikoista (julkisasiamies Sir Gordon Slynnin yhdistetyissä asioissa 100/80–103/80, Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok. 1983, s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, antama ratkaisuehdotus, Kok. 1983, s. 1914; asia C‑185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok. 1998, s. I-8417, 58 kohta ja asia C‑49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok. 1999, s. I-4125, 86 kohta). Tämän vuoksi epäilyksen olemassaolo hyödyttäisi yrityksiä, joiden on väitetty osallistuneen rikkomiseen (yhdistetyt asiat 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73, Suiker Unie ym. v. komissio, tuomio 16.12.1975, Kok. 1975, s. 1663, 203, 304, 359 ja 363 kohta; asia 27/76, United Brands v. komissio, tuomio 14.2.1978, Kok. 1978, s. 207, Kok. Ep. IV, s. 9, 265 kohta ja julkisasiamiehenä toimineen tuomari Vesterdorfin asiassa T‑1/89, Rhône-Poulenc v. komissio, tuomio 24.10.1991, Kok. 1991, s. II-867, II-869, antama ratkaisuehdotus, Kok. 1991, s. II-954). Tämän seurauksena komission on näytettävä toteen mainitsemansa olosuhteet siten, ettei niistä jää perusteltua epäilystä (julkisasiamies Darmonin yhdistetyissä asioissa C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ja C‑125/85–C‑129/85, Ahlström Osakeyhtiö ym. v. komissio, ns. sellu-tapaus II, tuomio 31.3.1993, Kok. 1993, s. I-1307, Kok. Ep. XIV, s. I-123, esittämän ratkaisuehdotuksen 195 kohta, Kok. 1993, s. I‑1445). Päinvastoin sellaisen päätöksen kumoamiseksi, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen, kantajan on riittävää osoittaa epävarmuus kyseisen päätöksen pätevyydestä (julkisasiamies Sir Gordon Slynnin edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Musique diffusion française ym. v. komissio antama ratkaisuehdotus, Kok. 1983, s. 1931).

57 Toiseksi japanilaisten kantajien mukaan rikkomisen olemassaolon osoittamiseksi komission on hankittava täsmällistä ja yhtäpitävää näyttöä, jonka perusteella voidaan vakuuttua siitä, että rikkominen on tapahtunut (yhdistetyt asiat 29/83 ja 30/83, CRAM ja Rheinzink v. komissio, tuomio 28.3.1984, Kok. 1984, s. 1679, 20 kohta; edellä 56 kohdassa mainittu sellu-tapaus II, tuomion 127 kohta; yhdistetyt asiat T‑68/89, T‑77/89 ja T‑78/89, SIV ym. v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, s. II-1403, Kok. Ep. XII, s. II-287, erityisesti 193–195, 198–202, 205–210, 220–232, 249, 250 ja 322–328 kohta ja asia T‑62/98, Volkswagen v. komissio, tuomio 6.7.2000, Kok. 2000, s. II-2707, 43 ja 72 kohta). Tämän näytön perusteella on voitava osoittaa, että väitetyt rikkomiset ovat EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja tuntuvia kilpailunrajoituksia. Tämä edellytys ei täyty varsinkaan silloin, jos niille voidaan antaa jokin järkevä selitys, josta ilmenee, ettei yhteisön kilpailusääntöjä ole voitu rikkoa (em. yhdistetyt asiat CRAM ja Rheinzink v. komissio, tuomion 16 kohta ja sitä seuraavat kohdat ja yhdistetyt asiat T‑185/96, T‑189/96 ja T‑190/96, Riviera Auto Service ym. v. komissio, tuomio 21.1.1999, Kok. 1999, s. II-93, 47 kohta ja em. asia Volkswagen v. komissio).

58 Lisäksi näytön on japanilaisten kantajien mukaan täytettävä edellä mainitut täsmällisyyden ja yhtäpitävyyden edellytykset kunkin rikkomiseen liittyvän seikan osalta, erityisesti osapuolten henkilöllisyyden ja rikkomiseen osallistumisen osalta (edellä 56 kohdassa mainittu ns. sellu-tapaus II, tuomion 69 kohta; edellä 56 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 87 kohta ja asia T‑295/94, Buchmann v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-813, 121 kohta), kyseessä olevien tuotteiden ja palvelujen osalta (edellä 56 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Suiker Unie ym. v. komissio, tuomion 301–304 kohta ja edellä 57 kohdassa mainittu asia SIV ym. v. komissio, tuomion 175–194 ja 324 kohta), osapuolten sopimien rajoitusten osalta (asia T‑337/94, Enso-Gutzeit v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-1571, 102–150 kohta) ja rikkomisen keston osalta (asia T‑43/92, Dunlop Slazenger v. komissio, tuomio 7.7.1994, Kok. 1994, s. II-441, 79 kohta ja edellä 57 kohdassa mainittu asia Volkswagen v. komissio, tuomion 188 kohta). Erityisesti rikkomisen keston osalta on esitettävä joko välitöntä näyttöä tai riittävän uutta näyttöä eli tuoretta näyttöä.

59 JFE-NKK väittää erityisesti, että yhteisöjen tuomioistuimen asiassa T-348/94, Enso Española vastaan komissio, 14.5.1998 antaman tuomion (Kok. 1998, s. II‑1875, 160–171 kohta) mukaisesti komission on tukeuduttava konkreettiseen näyttöön eikä ainoastaan pelkkiin toteamuksiin niiden kokousten sisällöstä ja tarkoituksesta, joihin väitetyn sopimuksen osapuolet ovat osallistuneet.

60 Komissio väittää aluksi, ettei riidanalaista päätöstä voi kumota sen perusteella, että japanilaiset kantajat esittävät väitteitä, joissa komission toteennäyttämät tosiseikat saatetaan erilaiseen valoon. JFE-NKK:n tältä osin esittämiä perusteluita, jotka perustuvat edellä 57 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa CRAM ja Rheinzink vastaan komissio annettuun tuomioon ja edellä 56 kohdassa mainitussa ns. sellu-tapaus II:ssa annettuun tuomioon (126 ja 127 kohta), voidaan soveltaa ainoastaan, kun komission päätös perustuu yksinomaan olettamukseen siitä, että toteennäytettyjä seikkoja ei voida selittää muuten kuin yritysten harjoittamalla yhteistoiminnalla. Käsiteltävänä olevassa asiassa tilanne ei kuitenkaan ole tällainen.

61 Väite, jonka mukaan komission on osoitettava toteamansa kilpailusääntöjen rikkominen siten, ettei siitä jää perusteltua epäilystä, ei komission mukaan ole perusteltu. Komission mukaan on huomattava erityisesti, että edellä 56 kohdassa mainitussa ns. sellu-tapaus II:ssa annetussa tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin ei ole vahvistanut julkisasiamies Darmonin kyseisessä asiassa esittämässään ratkaisuehdotuksessa ehdottamaa tällaista tulkintaa, joka koskee riittävän täsmällistä ja yhtäpitävää näyttöä. Komission mukaan myös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin yhdistetyissä asioissa T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. vastaan komissio, nk. toinen PVC-tapaus, 20.4.1999 antamassaan tuomiossa (Kok. 1999, s. II-931) mieluummin määritti kokonaisvaltaisesti, oliko kyseisessä asiassa esitetty näyttö riittävää kyseessä olleen rikkomisen olemassaolon osoittamiseksi. Erityisesti rikkomisen keston osalta näytön täsmällisyyttä ja yhtäpitävyyttä ei komission mukaan edellytetä rikkomisen olemassaolon toteennäyttämiseksi, vaan niiden perusteella voidaan ainoastaan määrittää, missä määrin sakon määrää on mukautettava vastaamaan rikkomisen kestoa. Komission mukaan rikkomisen täsmällisellä aloituspäivällä ei missään tapauksessa ole käsiteltävänä olevassa asiassa merkitystä siltä osin kuin se on ollut ennen vuotta 1990, koska komissio on ottanut rikkomisen huomioon vasta tuosta hetkestä lähtien sakon määrää vahvistaessaan.

Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan väitetyn sopimuksen olemassaolon sekä Yhdistyneen kuningaskunnan offshore‑markkinoilla ja muilla Euroopan markkinoilla vallitsevan tilanteen välillä on ristiriita

62 Japanilaiset kantajat väittävät, että kaupan esteiden olemassaolo muodostaa uskottavan vaihtoehtoisen selityksen sille, etteivät japanilaiset yritykset ole myyneet riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitettuja tuotteita Euroopan markkinoille. Koska komission päättely perustuu olettamukseen siitä, ettei tätä voida selittää muuten kuin moititun sopimuksen osapuolten välisellä yhteistoiminnalla, japanilaisten kantajien mukaan riidanalaisen päätöksen 1 artikla on kumottava edellä 57 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa CRAM ja Rheinzink vastaan komissio annetussa tuomiossa (16 kohta), edellä 56 kohdassa mainitussa ns. sellu-tapaus II:ssa annetussa tuomiossa (126 ja 127 kohta) ja edellä 61 kohdassa mainitussa nk. toisessa PVC-tapauksessa annetussa tuomiossa (725 kohta) esitetyn lähestymistavan mukaisesti.

63 Kantajien mukaan väite, jonka mukaan japanilaiset tuottajat osallistuivat sopimukseen, jossa ne sitoutuivat olemaan toimittamatta tavaraa Euroopan markkinoille, ja niiden tosiasiallinen toiminta markkinoilla ovat olennaisesti ristiriidassa keskenään. Toisin kuin komissio väittää, Japanin ja Euroopan välisten kauppavirtojen tarkastelusta ilmenee kantajien mukaan, että japanilaiset tuottajat kilpailivat vahvasti eurooppalaisten tuottajien kanssa offshore-markkinoilla, erityisesti Yhdistyneen kuningaskunnan ja Norjan offshore-markkinoilla, jotka yhdessä muodostavat ainoat markkinat, joilla on japanilaisten tuottajien kannalta merkitystä, mikä johtuu objektiivisista kaupallisista syistä. Yhdistyneen kuningaskunnan offshore-markkinoiden kysyntä kohdistuu ennen kaikkea OCTG‑erikoisputkiin eikä OCTG-standardiputkiin, joita riidanalainen päätös koskee. Kantajien mukaan komissio on ainakin arvioinut ja luonnehtinut tosiseikkoja virheellisesti, kun se totesi riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa kilpailusääntöjä rikotun sekä eurooppalaisilla offshore-markkinoilla että eurooppalaisilla onshore-markkinoilla.

64 Tältä osin Nippon pohtii, onko ymmärrettävissä, että japanilaiset tuottajat olisivat liittyneet sopimukseen eurooppalaisten tuottajien kanssa, jotka kielsivät niitä tuomasta tuotteitaan Euroopan markkinoille, kun otetaan huomioon edeltävässä kohdassa kuvatut olosuhteet. JFE-Kawasaki ja Sumitomo toteavat, että riidanalaisen päätöksen 68 perustelukappaleessa esitetyn taulukon mukaan kunkin kansallisen tuottajan markkinaosuus OCTG-putkien ja siirtoputkien kansallisilla markkinoilla ei missään tapauksessa ollut 100 prosenttia. Erityisesti Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoilla näiden tuotteiden tuonnin osuus oli 16–22 prosenttia. Vastauksena komission väitteeseen, jonka mukaan tämä seikka selittyy Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoiden erityisellä asemalla eli sillä, että niitä pidetään perussäännöissä osittain suojattuina markkinoina (jotka hyötyvät rajoitetusta suojasta), JFE-NKK vastaa, että Ranskan markkinat, joilla ei ollut tällaista asemaa, hyötyivät heikommasta suojasta vuonna 1991 ja vastaavasta suojasta vuonna 1994, kuten edellä mainitusta taulukosta ilmenee. Koska japanilaiset tuottajat eivät olleet myyneet riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuja tuotteita lainkaan tietyille eurooppalaisille markkinoille tiettyinä komission toteamaan rikkomisajanjaksoon kuuluvina vuosina, JFE-NKK katsoo, että tämä seikka voi selittyä erityisesti näiden tuotteiden myynnin vaihtelusta, sillä niiden kysyntä riippuu voimakkaasti öljy- ja kaasualan toiminnasta.

65 Sumitomo myöntää nimenomaisesti, että sen esittämillä, kyseisen sopimuksen vaikutuksia koskevilla väitteillä on merkitystä käsiteltävänä olevan kanteen yhteydessä ainoastaan, jos ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että komissio ei ole näyttänyt rikkomisen olemassaoloa toteen oikeudellisesti riittävällä tavalla riidanalaisessa päätöksessä mainittujen asiakirjojen avulla. Se toteaa tältä osin, että komissio on vedonnut pääasiassa sopimuksen tarkoitukseen ja ainoastaan toissijaisesti sen vaikutuksiin.

66 Sen komission väitteen osalta, joka perustuu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95, Cimenteries CBR ym. vastaan komissio, nk. sementtitapaus, 15.3.2000 antaman tuomion (Kok. 2000, s. II‑491) 1088 kohtaan ja jonka mukaan kilpailusääntöjen rikkominen on erityisen vakavaa, jos sen muodostaa sopimus, jonka tarkoituksena on poistaa kilpailu markkinoilta, joilla kilpailu on jo hyvin rajoitettua, JFE-Kawasaki väittää, että käsiteltävänä olevan asian olosuhteet ovat hyvin erilaiset kuin kyseisen asian olosuhteet. Käsiteltävänä olevassa asiassa Euroopassa esiintyi voimakasta kilpailua ainakin rakenteellisella tasolla neljän suuren yhteisön tuottajan vuoksi, mikä merkitsi sitä, että japanilaisten tuottajien potentiaalinen kilpailu oli vähäistä. Sen sijaan edellä mainitussa nk. sementtitapauksessa esiintyi useita suljettuja tietyllä maantieteellisellä alueella toimivia monopoleja.

67 JFE-Kawasaki väittää, että itse riidanalaisen päätöksen 61–77 perustelukappaleen mukaan perussäännöt eivät koskeneet Yhdistyneen kuningaskunnan offshore-markkinoita, saati muita yhteisön offshore-markkinoita. Erityisesti riidanalaisen päätöksen 62 perustelukappaleesta seuraa, että perussäännöt sääntelivät kotimarkkinoilla vallitsevaa tilannetta, ja Yhdistyneen kuningaskunnan offshore-markkinat katsottiin ”puoliksi suojatuiksi” tai ”rajoitetusti suojatuiksi”. Riidanalaisen päätöksen 102 perustelukappaleessa esitetty toteamus, jonka mukaan sopimuksen osapuolten on pidättäydyttävä toimittamasta kyseisiä putkia kansallisille markkinoille, on JFE-Kawasakin mukaan ristiriidassa Yhdistyneen kuningaskunnan offshore-markkinoille 62 perustelukappaleessa myönnetyn sekamuotoisen aseman kanssa.

68 Saumattomien hiiliteräsputkien toimitukset Japanista Yhdistyneen kuningaskunnan offshore-markkinoille kestivät pitkään ja olivat merkittäviä. Tältä osin Nippon tukeutuu erityisesti riidanalaisen päätöksen 68 perustelukappaleessa esitettyyn taulukkoon, josta ilmenee, että japanilaiset kantajat ovat toimittaneet merkittäviä määriä saumattomia hiiliteräsputkia Yhdistyneen kuningaskunnan offshore-markkinoille. Se, että nämä luvut koskevat kaikkia teräsputkia eikä ainoastaan riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettuja teräsputkia, ei Nipponin mukaan vaikuta niiden merkityksellisyyteen ja johtuu siitä, että nämä tuottajat toimittivat Yhdistyneen kuningaskunnan mannerjalustalle useanlaisia putkia eli OCTG-standardiputkia, siirtoputkia ja OCTG-erikoisputkia. Nippon vetoaa myös Japanin tulliviranomaisten vientiä koskeviin lukuihin vuosilta 1988–1996 ja Japanin terästeollisuuden vientiyhdistyksen tilastoihin vuosilta 1977–1987, jotka vahvistavat tällaisen kilpailun olemassaolon. Sumitomo väittää myös, että sen toteuttama putkien myynti Euroopan yhteisön markkinoille ja erityisesti Yhdistyneen kuningaskunnan mannerjalustan markkinoille oli merkittävää, ja esittää tämän väitteen tueksi näyttöä. Se kiistää erityisesti komission esittämän 230 000 tonnin määrän, joka koskee Eurooppa–Japani-klubin jäsenten toteuttamaa siirtoputkien keskimääräistä vuosimyyntiä kyseisille yhteisön markkinoille. Tämän klubin kaikki jäsenet myivät vuosittain 71 000 tonnia siirtoputkia. JFE-NKK puolestaan viittaa yksityiskohtaisiin lukuihin, jotka se toimitti komissiolle vastauksena sen tietojensaantipyyntöön ja joista ilmenee, ettei se ole lainkaan pidättäytynyt myymästä putkiaan Euroopan markkinoille rikkomisajanjaksoksi katsottuna aikana. JFE-Kawasaki väittää, että vaikka sen myynti kaikille Euroopan markkinoille on jäänyt vähäiseksi, se yritti kuitenkin voimakkaasti myydä erityisesti Yhdistyneen kuningaskunnan offshore-markkinoille.

69 Lisäksi komission eurooppalaisten tuottajien keskuudessa tekemien tutkimusten aikana saamat asiakirjatodisteet osoittavat japanilaisten kantajien mukaan nimenomaisesti, että japanilaiset tuottajat kilpailivat vahvasti erityisesti Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoilla. Erityisesti asiakirja, joka toistetaan komission asiakirjavihon sivulla 4902 ja jonka otsikko on ”Muistio toimitusjohtajille” (”Paper for Presidents”), osoittaa ”[japanilaisten] nykyisen aggressiivisuuden OCTG-putkien osalta” ja viisi Vallourecin muistiota – eli komission asiakirjavihon sivulla 15622 toistettu, 23.3.1990 päivätty muistio, jonka otsikko on ”Pohdintoja VAM-sopimuksen jatkamisesta” (jäljempänä pohdintoja VAM-sopimuksesta sisältävä muistio), asiakirjavihon sivulla 15610 toistettu, 2.5.1990 päivätty muistio, jonka otsikko on ”Strategisia pohdintoja VLR-suhteista” (jäljempänä strategisia pohdintoja koskeva muistio), asiakirjavihon sivulla 15591 toistettu, 1.6.1990 päivätty muistio, jonka otsikko on ”VAM-BSC-sopimuksen jatkaminen”, 24.7.1990 pidettyä kokousta koskeva muistio ja asiakirjavihon sivulla 15596 toistettu, päiväämätön muistio, jonka otsikko on ”BSC-kokous” – vahvistavat, että Vallourec katsoi, että japanilaisten tuottajien myynti Yhdistyneen kuningaskunnan offshore-markkinoilla oli erittäin huolestuttavaa. Samoin asiakirjavihon sivulla 2493 toistettu, Mannesmannin 16.8.1993 päivätty telekopio osoittaa japanilaisten hintakilpailun, jonka vuoksi Mannesmannin ei ollut kiinnostavaa osallistua tiettyihin tarjouskilpailuihin.

70 Japanilaisten kantajien mukaan lisäksi yhtäältä komission asiakirjavihon sivulla 5243 toistetusta, 6.6.1994 päivätystä kirjeestä, jonka Euroopan yhteisöjen teräsputkiteollisuuden yhteyskomitea osoitti komissiolle (jäljempänä yhteyskomitean 6.6.1994 päivätty kirje), ja toisaalta komission asiakirjavihon sivulla 5103 toistetusta, kyseisen yhteyskomitean kokouksen 24.8.1994 päivätystä pöytäkirjasta ilmenee, että eurooppalaiset tuottajat katsoivat japanilaisten tuottajien olevan aggressiivisia kilpailijoita ja että niiden toteuttaman myynnin laajuus uhkasi niiden asemaa yhteisön jäsenvaltioiden offshore-markkinoilla. Yhteyskomitean 24.8.1994 pidetyn kokouksen pöytäkirja osoittaa myös, että japanilaisten tuottajien markkinaosuudet olivat nousseet 25 prosenttiin kaikenlaisesta teräksestä valmistettujen OCTG-putkien yhteisön ja Fär-saarten offshore-markkinoilla ja 34 prosenttiin hiiliteräsputkien yhteisön ja Norjan offshore-markkinoilla. Sumitomo vetoaa vielä Japanista peräisin olevan tuonnin laajuutta koskevan väitteensä tueksi asiakirjavihon sivulla 4723 toistettuun, Euroopan teräsputkiliiton (aiemmin Euroopan yhteisöjen teräsputkiteollisuuden yhteyskomitea) 5.10.1994 lähettämään telekopioon sekä komission asiakirjavihon sivulla 4725 toistettuun, komission virkamiehelle Largelle osoitettuun päiväämättömään kirjeluonnokseen. Sumitomon mukaan tätä väitettä tukevat myös eurooppalaisten tuottajien lausunnot, erityisesti komission asiakirjavihon sivulla 15162 toistetut, Dalminen 29.5.1997 antamat vastaukset komission asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla esittämiin kysymyksiin (jäljempänä Dalminen 29.5.1997 antamat vastaukset) ja komission asiakirjavihon sivulla 11916 toistetut Corusin 13.8.1997 antamat vastaukset (jäljempänä Corusin vastaukset). Corusin vastaukset osoittavat Sumitomon mukaan erityisesti sen, että japanilaiset tuottajat pyrkivät Yhdistyneen kuningaskunnan offshore-markkinoille. Nippon korostaa, että komission asiakirjavihon sivulla 4909 toistetun, eurooppalaisen yrityksen laatiman ”japanilaisen g)-asiakirjan” mukaan ”erityisesti Nippon – – [tuli] yhä aggressiivisemmaksi Yhdistyneen kuningaskunnan mannerjalustalla”.

71 Japanilaisten tuottajien mukaan se, että ne ovat myyneet Yhdistyneen kuningaskunnan offshore-markkinoilla merkittäviä määriä teräsputkia, erityisesti OCTG-erikoisputkia ja ”hankekohtaisia siirtoputkia”, mutteivät ole kuitenkaan myyneet merkittäviä määriä näitä tuotteita yhteisön jäsenvaltioiden onshore-markkinoilla, oli täysin loogista ja yhteensopivaa sen kanssa, ettei väitettyä sopimusta ollut olemassa, toisin kuin komissio väittää. Nämä tuotteet offshore-käyttöön tarkoitettuina ovat japanilaisten tuottajien mukaan korkealaatuisia ja erittäin kalliita. Lisäksi ulkomaisten tuottajien on yleensä helpompaa kilpailla paikallisten tuottajien kanssa OCTG-erikoisputkien kaltaisten erikoistuotteiden kuin standardikierteitettyjen OCTG-putkien kaltaisten standardituotteiden osalta.

72 Lisäksi Pohjanmeren mannerjalusta ja erityisesti Yhdistyneen kuningaskunnan offshore-markkinat muodostavat japanilaisten tuottajien mukaan suurimman osan Euroopan teräsputkimarkkinoista, kuten ”japanilaisesta g)-asiakirjasta” ilmenee. Tästä seuraa, että näiden tuotteiden yhteisön onshore-markkinat ovat melko rajoitetut. Japanilaisten tuottajien mukaan ne eivät tämän vuoksi vaikuta kovin tuottavilta. Yhdistyneen kuningaskunnan offshore-markkinoiden kilpailuolosuhteet ovat hyvin erilaiset kuin yhteisön onshore-markkinoiden kilpailuolosuhteet. Japanilaisten tuottajien myyntiä viimeksi mainituilla markkinoilla haittaa tiettyjen sellaisten kauppaesteiden yhteisvaikutus, joista suurinta osaa ei esiinny Yhdistyneen kuningaskunnan offshore-markkinoilla. Japanilaisten tuottajien mukaan komissio ei ottanut tätä huomioon, kun se ei riidanalaisessa päätöksessä erotellut offshore- ja onshore-markkinoita toisistaan. Nippon väittää kuitenkin, että onshore-markkinat olivat japanilaisilta tuottajilta lähes suljetut näiden esteiden vuoksi ainakin, kun niitä tarkastellaan kokonaisuutena. Tämän seikan vahvistaa Sumitomon mukaan OCTG‑standardiputkien osalta tämäntyyppisiä tuotteita ostavan yrityksen kirje, jossa todetaan, että japanilaiset tuottajat tarjosivat sille näitä tuotteita mutta että tarjottu hinta ei ollut kiinnostava ja että toimitusajat olivat pidemmät kuin eurooppalaisten tuottajien toimitusajat. Sumitomon mukaan kyseisen yrityksen internet-sivuilla oleva viittaus japanilaisiin tavarantoimittajiin, johon komissio vetoaa, koski OCTG-erikoisputkia eikä OCTG-standardiputkia.

73 Japanilaisten putkien tuonnille Euroopan yhteisöön asetettujen esteiden osalta japanilaiset toteavat ensiksi, että yhteisön perinteinen kauppapolitiikka, jolla pyrittiin suojaamaan eurooppalaisia markkinoita yhteisön ja Japanin hallituksen välisillä vienninrajoittamissopimuksilla, muodostaa tällaisen esteen. Tämän politiikan olennaisena tavoitteena oli japanilaisten kantajien mukaan pysyttää kauppavirrat ennallaan. Tältä osin japanilaiset kantajat väittävät, etteivät ne vieneet saumattomia putkia yhteisön onshore-markkinoille kyseisten sopimusten voimassaoloaikana tai että vienti oli hyvin vähäistä ja että näin ollen kyseisen politiikan vuoksi ne eivät olleet innokkaita viemään tuotteitaan kyseisille markkinoille.

74 Käytännössä ensimmäinen teräsputkia koskeva vienninrajoittamissopimus tehtiin vuoden 1978 maaliskuussa. Viimeinen sopimus, jolla jatkettiin rajoittamisvelvoitteita, tehtiin vuoden 1989 joulukuussa ja se oli voimassa vuoden 1990 loppuun saakka. Komissio itse totesi riidanalaisen päätöksen 134 perustelukappaleessa, että kyseisten sopimusten vuoksi japanilaiset tuottajat eivät olleet innokkaita viemään teräsputkiaan Eurooppaan ennen vuotta 1990. Tämän vuoksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-141/94, Thyssen Stahl vastaan komissio, 11.3.1999 antamassa tuomiossa (Kok. 1999, s. II‑347, 262 kohta) ja edellä 66 kohdassa mainitussa nk. sementtitapauksessa (917 kohta) tarkoitetun yhteisen tahdon mahdollisuuskin on poissuljettu japanilaisten tuottajien osalta ajanjaksolla, jolloin vienninrajoittamissopimukset olivat voimassa. JFE-NKK lisää, että komissio itse kannusti japanilaisia tuottajia noudattamaan kauppapolitiikkaa, josta niitä nyt moititaan, eikä se ole todistanut, minä päivänä vienninrajoittamissopimusten voimassaolo päättyi. Laajemmin japanilaiset kantajat vetoavat vienninrajoittamissopimusten jatkamiseen sakkojen alentamisvaatimuksensa tueksi (ks. jäljempänä 136 kohta ja sitä seuraavat kohdat ja 511–513 kohta).

75 Toiseksi japanilaiset teräsputkien tuottajat eivät olleet innokkaita viemään tuotteitaan saumattomien hiiliteräsputkien yhteisön onshore-markkinoille, sillä niiltä kannettiin yhteisen tullitariffin nojalla huomattavia tullimaksuja. Vuosien 1977 ja 1994 välisenä aikana saumattomien teräsputkien viennille yhteisön onshore-markkinoille asetetut tullimaksut eivät kertaakaan olleet alle yhdeksän prosenttia. Riidanalaisen päätöksen 138 perustelukappaleessa esitetty toteamus, jonka mukaan komissio otti huomioon tämän tekijän, ei japanilaisten tuottajien mukaan voi millään tavalla selittää, miksi tätä seikkaa ei komission voitu pitää japanilaisten yritysten toteuttaman myynnin esteenä. Sumitomo väittää tältä osin, että Latinalaisen Amerikan tuottajilta kannettiin pienempiä tullimaksuja yleisen tullietuusjärjestelmän mukaisesti. Sen ajanjakson aikana, jolloin komissio katsoi rikkomisen tapahtuneen, useilla Keski- ja Itä-Euroopan maiden kanssa tehdyillä vapaakauppasopimuksilla poistettiin tullimaksut näiden maiden terästeollisuustuotannolta. Tästä seuraa japanilaisten tuottajien mukaan, että kaikista näistä maista peräisin olevaa tuontia suosittiin japanilaiseen tuontiin nähden.

76 Kolmanneksi kuljetuskustannukset ja onshore-käyttöön tarkoitettujen putkien osalta lastin purku- ja lastauskustannukset yhteisön tulosatamassa sekä meri- tai maakuljetukset lopulliseen kohteeseen lisäsivät japanilaisten kantajien mukaan japanilaisten teräsputkituottajien kilpailuhaittaa yhteisön onshore-markkinoilla eurooppalaisiin tuottajiin nähden. Lisäksi koska Euroopan onshore-markkinoille tilatut putkien määrät ovat vähäisiä, toimitettua tonnia kohti lasketut kuljetuskustannukset ovat sitäkin suurempia. Kuljetuskustannukset prosenttiosuutena laskutetusta hinnasta ovat erityisen suuret OCTG-standardiputkien osalta, joita riidanalainen päätös koskee, niiden verrattain vähäisen arvon vuoksi. Japanilaiset tuottajat esittävät tältä osin eri lukuja, jotka on väitteen mukaan määritetty sellaisten todellisten hintojen perusteella, joita ne ovat saaneet Eurooppaan toimitetuista saumattomista teräsputkista. Niiden mukaan komission toteamukset, joiden mukaan lasteja voidaan yhdistellä kuljetuskustannusten alentamiseksi, eivät kumoa tätä väitettä, sillä on myönnettävä, että kustannukset eivät tästä mahdollisuudesta huolimatta innosta vientiin. Japanilaisten tuottajien kuljetuskustannusten suuruus vahvistettiin niiden mukaan myös yhteyskomitean 6.6.1994 päivätyssä kirjeessä huolimatta siitä, että kyseisen asiakirjan tavoitteena oli kiinnittää komission huomio japanilaisten toteuttaman putkien tuonnin aiheuttaman uhkan merkittävyyteen. Tämä seikka osoitetaan epäsuorasti myös komission päätöskäytännössä, erityisesti komission 12.11.1992 tekemässä päätöksessä 93/247/ETY, jossa keskittymä todetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi (asia IV/M.222 – Mannesmann/Hoesch) (EYVL 1993, L 114, s. 34, 102 perustelukappale). Myös komission 26.2.1998 tekemästä päätöksestä, jossa keskittymä todetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi (asia IV/M.1014 – British Steel / Europipe) (EYVL C 181, s. 3), seuraa, että etäisyys muodostaa yhteisön ulkopuolisille tuottajille merkittävän haitan sellaisen myynnin osalta, joka käsittää pieniä määriä erikoistumattomia tuotteita.

77 Tältä osin JFE-Kawasaki lisää, että japanilaiset tuottajat eivät olleet epäsuotuisassa asemassa ainoastaan eurooppalaisiin tuottajiin nähden vaan myös muihin kolmansien maiden tuottajiin nähden. Rahti Japanista Italiaan tai Yhdistyneeseen kuningaskuntaan maksoi 40–50 prosenttia enemmän kuin rahti Argentiinasta. Komission sen väitteen osalta, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen liitteestä 5 ilmenee, että Italian markkinoita suojattiin japanilaiselta tuonnilta muttei muista kolmansista maista peräisin olevalta tuonnilta, Sumitomo toteaa, että kyseinen liite koskee kaikkia OCTG-putkia ja siirtoputkia, joten sillä ei ole merkitystä arvioitaessa riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitettujen tuotteiden erityistilannetta.

78 JFE-Kawasaki ja JFE-NKK hylkäävät komission riidanalaisen päätöksen 137 perustelukappaleessa esittämän arvion, jonka mukaan kaikki myynti, joka tapahtuu muuttuvia kustannuksia korkeampaan hintaan, on tarjonnan näkökulmasta perusteltua, koska teräsputkien markkinoilla on rakenteellista ylikapasiteettia ja koska ne voivat kattaa kiinteitä kustannuksiaan tällaisen myynnin avulla. Yhtäältä teräsputkien kuljetuskustannukset ovat muihin terästuotteisiin verrattuna erityisen suuret, koska ne ovat tilavuudeltaan suuria. Toisaalta komission arvioinnissa ei oteta huomioon sitä, että japanilaisilla tuottajilla on rajoitettu teräksen tuotantokapasiteetti ja että niillä on tämän vuoksi intressi maksimoida tuottonsa myymällä mahdollisimman paljon sellaisia terästuotteita, joiden kate on suurin. Niiden mukaan se, että tietyn tuotteen myynnillä on mahdollista kattaa muuttuvat kustannukset, ei riitä osoittamaan sitä, että japanilaisilla tuottajilla olisi kaupallinen intressi toteuttaa tällaista myyntiä.

79 Komission arviosta, jonka mukaan terästuotteiden tuontantokapasiteetti on erikoistunutta, jolloin sitä ei ole mahdollista osoittaa sellaisen tuotteen tuotantoon, jonka kate on suurin, Kawasaki toteaa, että tuotantoprosessin ensimmäinen vaihe on kaikilla terästuotteilla sama. Sen tuotantokapasiteetti on kuitenkin rajoitettu juuri tämän vaiheen osalta. Sumitomo väittää lisäksi, että tuotannon ylikapasiteetti vaikuttaa eurooppalaisiin tuottajiin yhtä paljon kuin japanilaisiin tuottajiin. Tämän vuoksi tämä olosuhde on neutraali ja muista mainituista seikoista johtuva haitta pysyy ennallaan, vaikka oletettaisiin, että japanilaisilla tuottajilla olisi intressi myydä hinnoilla, jotka ovat vähän alhaisemmat kuin niiden muuttuvat kustannukset.

80 Neljänneksi japanilaiset tuottajat ovat eurooppalaisiin kilpailijoihinsa nähden epäedullisemmassa asemassa toimitusaikojen osalta. Japanissa valmistettujen teräsputkien saaminen Eurooppaan kestää neljästä kuuteen viikkoon. Vaikka komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 137 perustelukappaleessa, että kyseessä olevat yritykset eivät ole katsoneet toimitusaikojen muodostavan estettä erityisesti Yhdistyneen kuningaskunnan mannerjalustalla tietyissä hankkeissa käytettävien japanilaisten OCTG-erikoisputkien tuonnille, tämä toteamus ei japanilaisten tuottajien mukaan päde OCTG-standardiputkiin. OCTG-erikoisputkien käyttäjille on nimittäin kallista vaihtaa erikoisliitintä sen jälkeen, kun ne ovat valinneet jonkin eri tuottajien tarjoamista tämäntyyppisistä liittimistä, joten toimitusaikojen vaikutus on näillä markkinoilla vähäisempi. OCTG-standardiputkien markkinoilla sen sijaan kyky toimittaa putket lyhyemmässä ajassa on merkittävä etu. Hankekohtaisten siirtoputkien erikoiskohtelu pakottaa toimittajan toimimaan erittäin lyhyessä ajassa, joten niiden osalta toimitusajoilla on vieläkin suurempi merkitys. Koska OCTG-putkia ja hankekohtaisia siirtoputkia myydään suoraan käyttäjille, tätä rajoitusta on mahdoton kiertää toteuttamalla myynti epäsuorasti tukkukauppiaiden avulla.

81 Viidenneksi japanilaisten kantajien mukaan kaikkia niitä neljän yhteisön jäsenvaltion kotimarkkinoita, joilla voidaan harjoittaa merkittävintä onshore-kauppaa – eli Saksan, Ranskan, Italian ja Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoita – hallitsi kansallinen tuottaja. Tämä ei ollut välttämättä seurausta markkinoiden jakamista koskevasta sopimuksesta, koska tietyt objektiiviset, erityisesti taloudelliset seikat suosivat kansallisia tuottajia. Näiden kansallisten tuottajien tilannetta vahvisti nimittäin niiden näiden markkinoiden pääasiallisten asiakkaiden eli kansallisten kaasun siirto- ja jakeluyritysten, jotka olivat usein julkisia yrityksiä, harjoittama ostopolitiikka. Komissio myönsi tällaisen tilanteen olemassaolon päätöksessään 93/247/EY.

82 Esimerkiksi Corusilla (aiemmin British Steel) oli kyseessä olevien tosiseikkojen tapahtuma-ajankohtana erityissuhteet yhtiöihin British Gas ja BP (aiemmin British Petroleum), minkä viimeksi mainitun osalta todistaa asiakirja, jonka otsikkona on ”BP engineeringin ja British Steelin teknisen yhteyskomitean kokouksen pöytäkirja” (”Minutes of technical liaison meeting by BP engineering/British Steel”) ja joka on toistettu komission asiakirjavihon sivulla 681. Komission asiakirjavihon sivulla 8220 b 4 toistetut Dalminen henkilöstön jäsenten lausumat osoittavat japanilaisten kantajien mukaan yhtäältä, että he tarjosivat lahjuksia Italian suurimman öljy- ja kaasuyhtiön Agipin henkilöstöön kuuluville henkilöille varmistaakseen, ettei tämän yrityksen saumattomia teräsputkia koskevia tilauksia tehdä muilta valmistajilta, ja toisaalta, että Agip pyrki yleisesti suosimaan italialaisia valmistajia. Samoin komission asiakirjavihon sivulla 2298 toistettu asiakirja, jonka otsikko on ”Tapaaminen Distrigazin kanssa”, vahvistaa japanilaisten kantajien mukaan Distrigazin tahdon olla tilaamatta yhteisön ulkopuolisilta tavarantoimittajilta. Yleisemmin vesi- ja energiahuollon sekä liikenteen alan ja televiestintäalan hankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyistä 17 päivänä syyskuuta 1990 annetun neuvoston direktiivin 90/531/ETY (EYVL L 297, s. 1) 11 ja 12 perustelukappaleessa vahvistetaan, että kaasun ja öljyn poraus-, siirto- ja jakelualan julkiset hankinnat olivat suljetut ennen direktiivin voimaantuloa. Direktiivin 29 artiklassa, joka sääntelee kolmansien maiden tuottajien tilannetta tulevaisuudessa, niille ei myönnetty tasavertaista pääsyä Euroopan julkisten hankintojen markkinoille, toisin kuin riidanalaisessa päätöksessä vaikutetaan todettavan. JFE-NKK:n mukaan japanilaiset tuottajat eivät hyötyneet täysimääräisesti direktiivin 90/531/ETY säännöksistä, koska julkisia hankintoja koskevaa sopimusta (joka on vuosien 1973–1979 kauppaneuvotteluista johtuvien monenvälisten sopimusten tekemisestä 10 päivänä joulukuuta 1979 tehdyn neuvoston päätöksen 80/271/ETY, EYVL 1980, L 71, s. 1, liitteenä) ei sovelleta öljyn ja/tai kaasun etsintä-, poraus- tai siirtoalaan.

83 Kuudenneksi japanilaiset kantajat väittävät, että eurooppalaiset yritykset tekivät komissiolle kanteluja polkumyynnistä sulkeakseen yhteisön ulkopuoliset tuottajat yhteisön markkinoilta. Vuosien 1977 ja 1998 välisenä aikana yhteisön ulkopuolisia saumattomien teräsputkien tuottajia vastaan on aloitettu seitsemän menettelyä, joista ainoastaan yksi päätettiin ilman, että annettiin sitoumus tai määrättiin maksu. Vaikka yksikään kyseisistä polkumyyntimenettelyistä ei koskenut Japanista peräisin olevaa tuontia, tämä ei ole mitenkään epänormaalia Yhdistyneen kuningaskunnan offshore-markkinoiden osalta, sillä jäsenvaltioiden mannerjalustat sijaitsevat tosiseikkojen tapahtuessa sovelletun yhteisön polkumyyntisäännöstön alueellisen soveltamisalan ulkopuolella. Sen sijaan tällaisen menettelyn aloittamisen mahdollisuus vähensi merkittävästi japanilaisten viejien innokkuutta onshore-markkinoiden osalta, toisin kuin komissio väittää riidanalaisen päätöksen 137 perustelukappaleessa. Pelkkä polkumyyntimenettelyn aloittaminen olisi merkinnyt japanilaisille tuottajille huomattavaa työmäärää komission tutkintatoimenpiteiden vuoksi. Tämän väitteen pätevyyden vahvistaa japanilaisten kantajien mukaan se, että muistiosta toimitusjohtajille ilmenee, että eurooppalaiset yritykset aikoivat uhata japanilaisia yrityksiä polkumyyntikanteluiden tekemisellä. Eurooppalaiset tuottajat painostivat myös komissiota saadakseen yhteisön tullialueen ulottumaan jäsenvaltioiden offshore-markkinoihin, minkä osoittaa erityisesti yhteyskomitean 6.6.1994 päivätty kirje.

84 Seitsemänneksi japanilaiset kantajat väittävät, että yhteisön jäsenvaltioiden eri kansallisten normien ja lisenssien myöntämisedellytysten, jotka olivat hyvin erilaisia, jatkuvaan noudattamiseen liittyvät kustannukset muodostivat vaihdannan toisen merkittävän esteen. API-standardi oli ainoastaan perusnormi, ja tämän vuoksi oli tarpeen noudattaa myös kansallisia normeja, puhumattakaan tiettyjen asiakkaiden asettamista lisänormeista. Nipponin mukaan esimerkiksi Saksassa tarvittiin todistus tuotantotekniikan, tuotevalvonnan ja työntekijöiden ammattitaidon laadun takaamiseksi. Näiden todistusten myöntämismenettely edellytti laajojen asiakirjavihkojen toimittamista saksan kielellä ja jopa 45 000 Saksan markan suuruisten maksujen maksamista joka toinen tai joka kolmas vuosi. Japanilaisten kantajien mukaan komissio totesi päätöksessään 93/247/EY, että tällaiset kansalliset normit muodostavat teräsputkien yhteisön sisäisen kaupan merkittävän esteen. Tämä toteamus pätee erityisesti Japanista peräisin olevaan tuontiin. Tätä päätöksessä 93/247/EY esitettyä objektiivista arviointia ei voida käsiteltävänä olevassa asiassa jättää huomiotta sillä komission esittämällä perusteella, että se ei tiennyt rikkomisen olemassaolosta tätä päätöstä tehdessään. Tiettyjen öljy-yhtiöiden omien vaatimusten osalta JFE-Kawasaki toteaa, että ranskalainen yhtiö Total ja italialainen yhtiö Agip vaativat kaikkien niille toimitettavien teräsputkien ”off-line”-tarkastusta. Tämän tarkastusvelvoitteen noudattaminen aiheuttaa yli 100 Yhdysvaltojen dollarin kustannukset tuhatta tonnia kohti.

85 Kahdeksanneksi JFE-NKK, Nippon ja JFE-Kawasaki väittävät vastauskirjelmissään, että Corus hyötyi Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen politiikasta edistää britannialaisten tavarantoimittajien myyntiä kyseisen valtion mannerjalustalla. Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus pani tätä politiikkaa täytäntöön perustamalla offshore-markkinoiden hankintaviraston (Offshore Supplies Office, jäljempänä OSO). Painostamalla Yhdistyneen kuningaskunnan mannerjalustalla toimivia talouden toimijoita OSO sai britannialaisten tavarantoimittajien markkinaosuuden nousemaan 25 prosentista 30 prosenttiin vuonna 1972 (DTI:ksi kutsutun Yhdistyneen kuningaskunnan kauppa- ja teollisuusministeriön vuonna 1997 julkaiseman kertomuksen mukaan, joka on asiassa T-67/00 toimitetun vastauskirjelmän liitteenä 4; jäljempänä DTI:n kertomus), 75 prosenttiin vuonna 1984 ja 87 prosenttiin vuonna 1987 (Euroopan yhteisöjen tiedotteen – Lisäosa nro 6/1988, 115 kohdan mukaan). Näissä olosuhteissa Corusin olisi ollut hyödytöntä tehdä japanilaisten tuottajien kanssa sopimusta, joka takaisi sille suojaa offshore-markkinoilla, koska se sai jo vahvaa suojaa OSO:n toimenpiteiden ansiosta. Itse perussääntöjen ja erityisesti parannettujen perussääntöjen käsite koskee Corusin etuoikeutettua asemaa Yhdistyneen kuningaskunnan offshore-markkinoilla tämän kansallisen suosintapolitiikan ansiosta, ja tämä asema hyödytti myös muita eurooppalaisia tuottajia, koska ne toimittivat Corusille sileäpäisiä putkia sen Clydesdalen tehtaan sulkemisen vuoksi. Joka tapauksessa riidanalaisessa päätöksessä on tältä osin ilmeinen virhe, koska komissio ei ottanut huomioon OSO:n merkitystä Yhdistyneen kuningaskunnan offshore-markkinoilla. Tätä brittiläistä suosintajärjestelmää sovellettiin vuoden 1993 heinäkuuhun asti, jolloin se korvattiin direktiivissä 90/531/ETY säädetyllä yhteisön suosintajärjestelmällä. JFE-NKK väittää, että se on saanut tietää näistä olosuhteista ja se on saanut niistä todistavat, vastauskirjelmäänsä liitetyt asiakirjat vasta sen jälkeen, kun se nosti kanteen asiassa T-67/00.

86 Nämä kolme kantajaa katsovat myös, että tietyt komission esittämät todisteet viittaavat OSO:n toimeenpanemaan politiikkaan, mikä vahvistaa niiden väitteet tältä osin. Ne toteavat yhtäältä, että VAM-BSC-sopimuksen jatkamisesta tehty muistio sisältää toteamuksen, jonka mukaan ”[japanilaisille] ei pidä avata ovea suosimalla niitä brittimarkkinoilla”, ja että 24.7.1990 pidettyä kokousta koskevan muistion laatija toteaa seuraavaa: ”Ei ole mahdotonta, että vuonna [19]93 OSO myöntää eurooppalaisille tuottajille 3 suosintaprosenttia, jotka se tällä hetkellä myöntää brittituottajille”. Viittaukset, jotka 24.7.1990 pidettyä kokousta koskevassa muistiossa tehdään Euroopan yhteisön vahvistumiseen ja 3 prosentin suosinnan mahdolliseen laajentamiseen eurooppalaisiin tuottajiin, liittyvät näiden kantajien mukaan sen direktiivin 90/531/ETY voimaantuloon, jossa säädetään yhteisön suosinnasta siltä osin kuin yhteisön tuottajien hinnat eivät ylitä kolmansien maiden tuottajien hintoja yli 3 prosentilla.

87 Se, että käytännössä yksikään eurooppalaisista tuottajista ei ole toimittanut saumattomia teräsputkia Japaniin, minkä osoittaa riidanalaisen päätöksen 68 perustelukappaleessa esitetty taulukko, selittyy näiden kantajien mukaan myös kauppapoliittisilla syillä. Tämän vuoksi mikään näiden markkinoiden jakamista koskeva sopimus ei ollut kaupallisesti perusteltu.

88 Toisaalta yhteyskomitean 6.6.1994 päivätystä kirjeestä ilmenee, että Japanin teräsputkialan julkiset hankinnat olivat eurooppalaisilta tuottajilta täysin suljetut, Japanin putkimarkkinoita hallitsivat putkentuottajiin tiukasti sidotut suuret konsortiot, kuljetuskustannukset ja Japaniin suuntautuvan myynnin kustannukset olivat eurooppalaisille tuottajille erittäin suuret sekä öljyn ja kaasun etsintä- ja tuotantotoiminta sekä tämän vuoksi OCTG-putkiala oli joka tapauksessa erittäin rajoitettua. Lisäksi Euroopan teräsputkiyhdistyksen komissiolle 16.11.1994 lähettämän telekopion mukaan teräsputkien sellaisten ulkomaisten tuottajien, jotka halusivat myydä tuotett