ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SEUT 63 artiklan 1 kohta on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan kyseessä olevan jäsenvaltion tieliikenneverkostossa voidaan liikkua lähtökohtaisesti ainoastaan sellaisilla ajoneuvoilla, joilla on kyseisen jäsenvaltion myöntämät hallinnollinen lupa ja rekisterikilvet, ja jonka mukaan on niin, että jos joku kyseisessä jäsenvaltiossa asuva henkilö haluaa vedota tästä säännöstä sillä perusteella sallittuun poikkeukseen, että hän käyttää toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen mainitun ajoneuvon käyttöoikeuden haltijan hänen käyttöönsä antamaa ajoneuvoa, hänen on sen uhalla, että hänelle määrätään välittömästi ja ilman mahdollisuutta saada vapautusta sakko, joka on samansuuruinen kuin rekisteröintivelvollisuuden noudattamatta jättämisestä määrättävä sakko, voitava esittää poliisin suorittamassa tarkastuksessa paikan päällä näyttö siitä, että hän täyttää kyseessä olevassa kansallisessa säännöstössä asetetun kaltaiset edellytykset tämän poikkeuksen soveltamiselle. Asia on toisin ainoastaan, jos toisessa jäsenvaltiossa rekisteröityä ajoneuvoa on tarkoitus olennaisilta osin käyttää pysyvästi kyseessä olevan jäsenvaltion alueella tai jos sitä tosiasiallisesti käytetään tällä tavalla, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava.

Vaikka tällaisella säännöstöllä voidaan ilmeisesti taata veronkierron estämistä rekisteröintimaksun ja ajoneuvoveron aloilla koskevan tavoitteen saavuttaminen, sen on kuitenkin katsottava ylittävän sen, mikä on tarpeen kyseisen tavoitteen saavuttamiseksi. Ei näet voida päätellä, että veronkierron estämistä koskeva tavoite voidaan saavuttaa yksinomaan, jos asiakirjat, joilla todistetaan, että rekisteröintivelvollisuudesta poikkeamisen edellytykset ovat täyttyneet, esitetään jo tienvarsitarkastuksen yhteydessä sellaisen sakon määräämisen uhalla, joka on samansuuruinen kuin sakko, joka määrätään rekisteröintivelvollisuuden noudattamatta jättämisestä, ja että tällaista tavoitetta ei voitaisi enää saavuttaa, jos kyseiset asiakirjat esitetään pian kyseisen tarkastuksen jälkeen.

Tienvarsitarkastusten tehokkuutta koskevaan vaatimukseen liittyvistä perusteluista on huomautettava, että tällainen säännöstö, jossa asetetaan määrältään huomattava sakko, jolla pyritään erityisesti määräämään seuraamus rekisteröintivelvollisuuden noudattamatta jättämisestä, ylittää sen, mikä on tarpeen tienvarsitarkastusten tehokkuutta koskevan tavoitteen saavuttamiseksi.

(ks. 30, 32–34 ja 37 kohta sekä tuomiolauselma)
Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta annetun asetuksen N:o 2988/95 1 artiklan 2 kohtaa ja 3 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, että tilanteessa, jossa unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen rikkominen on havaittu vasta vahingon tapahtumisen jälkeen, vanhentumisaika alkaa kulua siitä hetkestä, jona sekä unionin oikeuden rikkomista merkitsevä taloudellisen toimijan teko tai laiminlyönti että unionin talousarviolle tai sen hoidossa oleville talousarvioille aiheutunut vahinko ovat tapahtuneet.

Tällainen päätelmä noudattaa mainitun asetuksen tavoitetta, sillä asetuksella pyritään sen 1 artiklan 1 kohdan nojalla suojaamaan unionin taloudellisia etuja. Dies a quo on nimittäin sen tapahtuman, joka tapahtuu viimeisenä, ajankohta, eli joko vahingon tapahtumisen ajankohta, kun vahinko realisoituu unionin oikeuden rikkomista merkitsevän teon tai laiminlyönnin jälkeen, tai kyseisen teon tai laiminlyönnin ajankohta, kun asianomainen etu on myönnetty ennen kyseistä tekoa tai laiminlyöntiä. Tätä päätelmää ei myöskään kyseenalaisteta väitteellä, jonka mukaan dies a quo olisi se päivä, jona väärinkäytös havaitaan, koska päivä, jona kansalliset viranomaiset ovat saaneet tiedon väärinkäytöksestä, on vailla merkitystä vanhentumisajan alkamisajankohdan kannalta. Lisäksi hallinnolla on yleinen velvollisuus tarkastaa huolellisesti suorittamiensa ja unionin talousarviota rasittavien maksujen asianmukaisuus.

(ks. 25–29 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Alkoholin ja alkoholijuomien valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta annetun direktiivin 92/83 27 artiklan 1 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että siinä säädettyä vapautusvelvollisuutta sovelletaan etyylialkoholiin, jota yritys käyttää lääkkeiden valmistuksessa käytettävien välineiden ja tilojen puhdistamiseen tai desinfioimiseen.

Kyseisen säännöksen sanamuodossa ei nimittäin aseteta tämän vapautuksen soveltamisen edellytykseksi sitä, että näitä tuotteita käytetään suoraan lääkkeiden valmistukseen, eikä sitä, että ne ovat ainesosana lääkkeissä, joiden valmistukseen niitä käytetään. Kyseisen vapautuksen tarkoituksena on neutralisoida lääkkeiden valmistukseen käytetystä alkoholista kannettavan yhdenmukaistetun valmisteveron vaikutus, onpa tätä alkoholia sitten näiden lääkkeiden ainesosana tai tarvittiinpa sitä vain lääkkeiden tuotannossa ilman, että sitä kuitenkaan on niiden ainesosana.

Lisäksi on niin, että siltä osin kuin etyylialkoholia käytetään desinfiointiin, joka on olennainen osa lääkkeiden valmistusprosessia, se on katsottava käytetyksi direktiivin 92/83 27 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitettuun ”lääkkeiden valmistukseen”.

(ks. 20, 23, 26 ja 28 kohta sekä tuomiolauselma)
Kansallisella säännöstöllä, joka vaikeuttaa tietyn palvelusajan omaavien kansallisten virkamiesten ottamista unionin toimielinten palvelukseen, on liittymä unionin oikeuteen. Näin ollen unionin tuomioistuin on toimivaltainen antamaan ennakkoratkaisun siitä, onko SEU 4 artiklan 3 kohta henkilöstösääntöjen yhteydessä esteenä tällaiselle säännöstölle.

SEU 4 artiklan 3 kohtaa on tulkittava Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja näiden yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen vahvistamisesta ja komission virkamiehiin väliaikaisesti sovellettavista erityistoimenpiteistä annetulla asetuksella N:o 259/68, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1080/2010, vahvistettujen henkilöstösääntöjen yhteydessä siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, joka voi johtaa palkatulle työntekijälle, joka on tämän jäsenvaltion kansalainen, tämän saman jäsenvaltion lainsäädännön mukaisen työskentelyn perusteella kuuluvan eläkkeen alentamiseen tai epäämiseen silloin, kun tämän työntekijän kyseisessä jäsenvaltiossa palkattuna työntekijänä suorittaman työuran ja Euroopan unionin virkamiehenä, jonka asemapaikka on ollut samassa jäsenvaltiossa, suorittaman työuran yhteenlaskettu pituus ylittää kyseisessä säännöstössä tarkoitetun huomioon otettavan työuran 45 vuoden pituisen enimmäiskeston, siltä osin kuin tällainen alennus on unionin maksaman eläkkeen määrää osoittavan suhdeluvun laskentamenetelmän vuoksi suurempi kuin alennus, jota olisi sovellettu, jos kyseinen työntekijä olisi suorittanut koko työuransa palkattuna työntekijänä kyseisessä jäsenvaltiossa.

Tällainen kansallinen säännöstö on nimittäin omiaan vaikeuttamaan tietyn palvelusajan omaavien kansallisten virkamiesten ottamista unionin toimielinten palvelukseen ja myös omiaan vaikeuttamaan kokeneiden virkamiesten pitämistä näiden toimielinten palveluksessa. Se on siten omiaan saamaan tämän jäsenvaltion palkattujen työntekijöiden eläkejärjestelmässä tietyn palvelusajan saavuttaneen työntekijän luopumaan ottamasta vastaan työpaikkaa tässä jäsenvaltiossa sijaitsevassa unionin toimielimessä tai yllyttämään hänet eroamaan tehtävistään toimielimen palveluksessa ennenaikaisesti, koska hän tämän säännöstön takia on tällaisen toimielimen palveluksessa työskennellessään tai jäädessään sen palvelukseen pitkän työuran ajaksi vaarassa menettää mahdollisuutensa saada hyväkseen eläkeoikeus, joka hänelle on kertynyt tässä jäsenvaltiossa ennen unionin palvelukseen tuloa palkattuna työntekijänä työskentelyn perusteella.

(ks. 43, 44 ja 53 kohta sekä tuomiolauselma)
Arvioitaessa sitä, onko ennakkoratkaisupyynnön esittänyt elin SEUT 267 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin, mikä on pelkästään unionin oikeuden perusteella ratkaistava kysymys, huomioon on otettava useita seikkoja, joita ovat muun muassa elimen lakisääteisyys, pysyvyys, sen tuomiovallan pakottavuus, menettelyn kontradiktorisuus, toimiminen oikeussääntöjen soveltajana ja riippumattomuus. Vaikka ennakkoratkaisupyynnön esittänyttä elintä pidetään kansallisessa oikeudessa hallintoelimenä, tämä seikka ei sellaisenaan ole ratkaiseva tätä arviointia varten.

Tribunal Català de Contractes del Sector Públic (Katalonian julkisen sektorin hankintasopimuksia käsittelevä tuomioistuin) täyttää nämä kriteerit, ja se on näin ollen SEUT 267 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin. Riippumattomuutta koskevan kriteerin osalta on todettava, että mainittu tuomioistuin on ulkopuolinen siihen viranomaiseen nähden, joka on tehnyt päätöksen, josta pääasian kanteessa on kyse. Kyseinen tuomioistuin huolehtii tehtävistään itsenäisesti olematta missään hierarkkisessa tai alisteisessa suhteessa mihinkään tahoon ja ottamatta vastaan määräyksiä tai ohjeita miltään taholta, ja se on täten suojattu sellaisilta ulkoisilta toimenpiteiltä tai painostuksilta, jotka voivat vaarantaa sen jäsenten päätöksenteon riippumattomuuden. Tribunal Català de Contractes del Sector Públicin tuomiovallan pakottavuudesta on todettava, että vaikka sen toimivalta on kansallisen oikeuden mukaan vapaaehtoista, on kuitenkin muistutettava ensinnäkin, että ennakkoratkaisupyynnön esittäneen elimen, jonka toimivalta ei ole riippuvainen asianosaisten sopimuksesta, ratkaisut sitovat asianosaisia. Toiseksi on niin, että käytännössä hankintasopimuksen tekomenettelyissä tarjoajat eivät yleensä käytä mahdollisuuttaan tehdä suoraan hallinto-oikeudellinen muutoksenhaku saattamatta asiaa ensin Tribunal Català de Contractes del Sector Públicin käsiteltäväksi. Näin ollen mainittu tuomioistuin täyttää myös kriteerin, joka koskee sen tuomiovallan pakottavuutta.

(ks. 17, 19, 22–25 ja 27 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 24 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että palvelujen suorituksen käsite kattaa myös muun muassa oikeudellisten, kaupallisten ja rahoitukseen liittyvien konsulttipalvelujen suorittamista koskevat tilaussopimukset, joissa palvelujen suorittaja on niiden vastaanottajan käytettävissä sopimuksen kestoajan.

Palvelujen suorituksista kannettavan veron perusteeseen kuuluu nimittäin kaikki se, mikä muodostaa näistä palveluista saadun vastikkeen, ja palvelujen suoritus on näin ollen verollinen ainoastaan siinä tapauksessa, että suoritetun palvelun ja siitä saadun vastikkeen välillä on olemassa suora yhteys. Jos kyseessä olevalle palvelujen suoritukselle on tyypillistä muun muassa palvelujen suorittajan jatkuva valmius vastaanottajan tarvitsemien palvelujen suorittamiseksi oikeaan aikaan, mainitun suorituksen ja saadun vastikkeen välisen suoran yhteyden toteamiseksi ei ole tarpeen osoittaa, että maksu liittyy yksilöllisesti mitoitettuun ja palvelujen vastaanottajan pyynnöstä suoritettuun tiettyyn palveluun. Se, että suoritettuja palveluja ei ole määritelty etukäteen tai mitoitettu yksilöllisesti ja että korvaus maksetaan kiinteämääräisen maksun muodossa, ei heikennä suoraa yhteyttä suoritettujen palvelujen ja niistä saadun sellaisen vastikkeen, jonka määrä on määritetty tarkasti vahvistettujen perusteiden perusteella etukäteen, välillä.

(ks. 35, 38, 39 ja 43 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 93 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 659/1999 14 artikla ja asetuksen N:o 659/1999 täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 794/2004 11 ja 13 artikla eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään asetukseen N:o 794/2004 viitaten koronkoron soveltamisesta valtiontuen takaisin perimiseen, vaikka päätös, jolla tämä tuki on todettu yhteismarkkinoille soveltumattomaksi ja jossa määrätään sen takaisin perimisestä, on tehty ja annettu tiedoksi asianomaiselle jäsenvaltiolle ennen kyseisen asetuksen voimaantuloa.

Asetuksen N:o 794/2004 11 artiklan 2 kohtaa sovelletaan kyseisen asetuksen 13 artiklan viidennen kohdan mukaan vain takaisinperimispäätöksiin, jotka on annettu tiedoksi mainitun asetuksen voimaantulon jälkeen eli 20.4.2004 jälkeen. Kyseisen asetuksen 11 artiklan 2 kohta ei näin ollen ole sellaisenaan ajallisesti sovellettavissa päätökseen, jossa määrätään tuen takaisin perimisestä ja joka on annettu jäsenvaltiolle tiedoksi ennen kyseistä päivää. Alaa koskevan unionin oikeuden säännöksen puuttuessa kansallisessa oikeudessa on määritettävä, onko korko nyt käsiteltävässä asiassa yksinkertainen vai on korolle laskettavaa korkoa.

Kansallisen säännöstön, jossa viitataan vain asetuksen N:o 794/2004 V lukuun, ei voida katsoa olevan ristiriidassa kyseisen asetuksen 13 artiklan kanssa. Asetuksen N:o 794/2004 ajallista sovellettavuutta koskevasta rajoituksesta, joka johtuu sen 13 artiklassa tältä osin asetetuista säännöistä, ei voida päätellä periaatetta, jolla kielletään jäsenvaltioita, jotka yksin olivat toimivaltaisia ennen 20.5.2004 määrittämään korkojen laskentaperustan, säätämästä kummasta tahansa menetelmästä. Asetuksen N:o 794/2004 13 artiklassa ei siis oteta käyttöön kansallisiin lainsäädäntöihin ennen asetuksen N:o 794/2004 voimaantuloa sovellettavaa taannehtivuuskieltosääntöä.

Koska ennen asetuksen N:o 794/2004 voimaantuloa tiedoksi annetulla komission päätöksellä yhteismarkkinoille soveltumattomaksi todettua valtiontukea ei ollut peritty takaisin eikä siitä ollut tehty edes verotuspäätöstä sellaisen kansallisen säännöstön voimaantulopäivään mennessä, jossa määrätään tällaisten tukien takaisin perimisen osalta koronkoron soveltamisesta ja korvataan aikaisemmat säännökset, joissa säädetään yksinkertaisten korkojen soveltamisesta, tämän kansallisen säännöstön ei voida katsoa vaikuttavan edeltäneeseen tilanteeseen. Siten tällaisella kansallisella säännöstöllä ei ole taannehtivaa vaikutusta, vaan sillä ainoastaan sovelletaan uutta säännöstöä aikaisemman säädöksen voimassa ollessa syntyneiden tilanteiden tuleviin vaikutuksiin. Näin ollen oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan yleiset periaatteet eivät estä tällaista säännöstöä.

(ks. 27‐29, 32, 34, 39‐41, 43 ja 48 kohta sekä tuomiolauselma)
UNICE:n, CEEP:n ja EAY:n tekemästä vanhempainlomaa koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 96/34, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/75, ja miesten ja naisten yhtäläisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa annetun direktiivin 2006/54 säännöksiä on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan virkamiehellä ei ole oikeutta vanhempainvapaaseen tilanteessa, jossa hänen aviovaimonsa ei ole töissä tai ei harjoita mitään ammattia paitsi jos aviovaimo katsotaan vakavan sairauden tai vamman vuoksi kykenemättömäksi vastaamaan lapsen hoidon tarpeesta.

On nimittäin niin, että yhtäältä tämän puitesopimuksen sanamuodosta, tavoitteista ja asiayhteydestä seuraa, että kummallakin vanhemmalla on oikeus vanhempainlomaan, mikä merkitsee sitä, että jäsenvaltiot eivät voi antaa tällaisia säännöksiä. Toisaalta tämä säännös merkitsee virkamiehiin isinä kohdistuvaa direktiivin 2006/54 14 artiklan 1 kohdan c alakohdassa, luettuna yhdessä tämän direktiivin 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan kanssa, tarkoitettua välitöntä sukupuoleen perustuvaa syrjintää vanhempainvapaan myöntämisen osalta.

(ks. 41, 52 ja 53 kohta sekä tuomiolauselma)
Valtiontukien alalla SEUT 107 artiklan 1 kohtaan perustuva toimenpiteen valikoivuutta koskeva vaatimus on selvästi erotettava siihen liittyvästä taloudellisen edun havaitsemisesta, koska kun komissio on havainnut asianomaiseen toimenpiteeseen suoraan tai välillisesti perustuvan edun käsitteen laajassa merkityksessä, sen tehtävänä on vielä osoittaa, että kyseinen etu koskee erityisesti yhtä tai useampaa yritystä. Tämän tehdäkseen komission on etenkin osoitettava, että asianomaisella toimenpiteellä aikaansaadaan erilaista kohtelua sellaisten yritysten välille, jotka ovat toimenpiteen tavoitteen kannalta toisiinsa rinnastettavassa tilanteessa. Etu on siis myönnettävä valikoivalla tavalla ja sillä on voitava asettaa tietyt yritykset edullisempaan asemaan kuin muut yritykset.

Valikoivuusvaatimuksen merkitys kuitenkin vaihtelee sen mukaan, pidetäänkö kyseistä toimenpidettä yleisenä tukijärjestelmänä vai yksittäisenä tukena. Jälkimmäisessä tapauksessa taloudellisen edun toteaminen mahdollistaa lähtökohtaisesti sen, että toimenpide oletetaan valikoivaksi. Sitä vastoin tutkittaessa yleistä tukijärjestelmää on selvitettävä, tuottaako asianomainen toimenpide – siitä huolimatta, että siitä on yleistä etua – etua yksinomaan tietyille yrityksille tai tietyille toimialoille.

(ks. 59 ja 60 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Ennakkoratkaisukysymykset – Unionin tuomioistuimen toimivalta – Asiaan vaikuttavien unionin oikeutta koskevien näkökohtien määrittäminen – Kysymysten muotoileminen uudelleen

(SEUT 267 artikla)

2. Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Palvelujen suoritus – Verotuksellisen liittymäkohdan määrittäminen – Irtaimen aineellisen omaisuuden arviointi tai kyseiseen omaisuuteen kohdistuvat työsuoritukset – Poikkeus, jota sovelletaan tällaisten palvelusuoritusten hankkijaan, jolla on arvonlisäverotunniste muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa palvelut tosiasiassa suoritettiin – Palvelusuorituksen hankkija, jolla on arvonlisäverotunniste useissa jäsenvaltioissa – Lähettäminen tai kuljettaminen sen jäsenvaltion ulkopuolelle, jossa palvelut on tosiasiassa suoritettu, ei ole tapahtunut näiden palvelujen päätyttyä vaan vasta tämän omaisuuden myöhemmin tapahtuneen myynnin jälkeen

(Neuvoston direktiivin 2006/112 52 artiklan c alakohta ja 55 artikla)

Tiivistelmä

1. Ks. tuomion teksti.

(ks. 27–30 kohta)

2. Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se oli voimassa 1.1.2010 asti, 55 artiklaa on tulkittava siten, että sitä ei sovelleta tilanteessa, jossa palvelusuoritusten hankkijalla oli arvonlisäverotunniste sekä jäsenvaltiossa, jossa palvelut tosiasiassa suoritettiin, että toisessa jäsenvaltiossa ja myöhemmin vain tässä toisessa jäsenvaltiossa ja irtainta aineellista omaisuutta, johon nämä palvelut kohdistuivat, ei lähetetty tai kuljetettu pois siitä jäsenvaltiosta, jossa palvelut tosiasiassa suoritettiin, näiden palvelujen päätyttyä vaan vasta tämän omaisuuden myöhemmin tapahtuneen myynnin jälkeen.

On nimittäin niin, että koska palvelujen suorituspaikka on määritettävä ainoastaan kyseessä olevaan verolliseen liiketoimeen liittyvien tosiseikkojen perusteella, direktiivin 2006/112 55 artiklan mukaista edellytystä lähettämisestä tai kuljettamisesta sen jäsenvaltion ulkopuolelle, jossa palvelut on tosiasiassa suoritettu, artiklassa säädetyn poikkeuksen soveltamiselle on arvioitava ainoastaan näiden tosiseikkojen perusteella eikä mahdollisten myöhempien liiketoimien perusteella. Näin ollen on niin, että jotta kyseistä 55 artiklaa voitaisiin soveltaa, tavaroiden kuljetus tai lähetys on pitänyt suorittaa sen liiketoimen yhteydessä, joka koskee tavaroihin kohdistuvia töitä, eli ennen näitä tavaroita koskevaa mahdollista muuta arvonlisäverollista liiketoimea.

(ks. 37, 38 ja 42 kohta sekä tuomiolauselma)
Polkumyynnin vastaisten toimien alalla yritys, joka ei ole riittävästi sidoksissa viejäyrityksiin ja joka ei ole sellaisessa erityisessä tilanteessa, jonka perusteella se erottuisi kaikista muista taloudellisista toimijoista ja jonka perusteella voitaisiin katsoa, että asetus, jolla otetaan käyttöön lopullinen polkumyyntitulli, koskisi sitä EY 230 artiklassa tarkoitetuin tavoin suoraan ja erikseen, voi esittää kyseisen asetuksen lainvastaisuutta koskevan väitteen kansallisessa tuomioistuimessa, koska kyseinen asetus on mainitulle yritykselle vastaisen päätöksen perusta. Kansallinen tuomioistuin ei näin ollen ole sidottu siihen, että kyseisellä asetuksella käyttöön otettu polkumyyntitulli on lopullinen.

Kun kaupallisten vastatoimien alalla määritetään niitä tekijöitä, jotka aiheuttavat vahinkoa yhteisön tuotannonalalle, unionin toimielimillä on velvollisuus tutkia, aiheutuuko vahinko, johon ne aikovat perustaa päätelmänsä, todellakin polkumyynnillä tapahtuvasta tuetusta tuonnista, ja niiden on jätettävä ottamatta huomioon muihin tekijöihin perustuva vahinko ja erityisesti vahinko, joka perustuu unionin tuottajien omaan käyttäytymiseen. Niiden on myös tarkistettava, ettei kyseisten muiden tekijöiden syyksi laskettavaa vahinkoa oteta huomioon määritettäessä vahinkoa muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuetulta tuonnilta suojautumisesta annetun asetuksen N:o 384/96 3 artiklan 7 kohdassa tarkoitetulla tavalla ja ettei asetettu polkumyyntitulli näin ollen ylitä sitä, mikä on tarpeen polkumyynnin kohteena olevan tuonnin aiheuttaman vahingon poistamiseksi.

Koska lopullisen polkumyyntitullin käyttöönottamisesta tiettyjen Unkarista, Puolasta, Venäjältä, Tšekin tasavallasta, Romaniasta ja Slovakian tasavallasta peräisin olevien raudasta tai seostamattomasta teräksestä valmistettujen saumattomien putkien tuonnissa, asetuksen N:o 1189/93 kumoamisesta ja kyseistä Kroatian tasavallasta peräisin olevaa tuontia koskevan menettelyn päättämisestä annetun neuvoston asetuksen N:o 2320/97 antamisajankohtana komission päätöstä, joka koski niillä samoilla markkinoilla toimivien yhteisön yritysten mahdollisia kilpailunvastaisia menettelytapoja, jota kyseisellä asetuksella pyrittiin suojelemaan, ei vielä ollut tehty, kyseistä komission päätöstä ei voida pitää sellaisena perusasetuksen N:o 384/96 3 artiklan 7 kohdassa tarkoitettuna ”tiedossa olevana tekijänä”, joka neuvoston olisi pitänyt ottaa huomioon määrittäessään yhteisön tuotannonalalle aiheutunutta vahinkoa voidakseen perustella polkumyynnin vastaista toimenpidettä. Komission toimittaman, kilpailusääntöjen mahdollisia loukkaamisia koskevan tutkimuksen puhtaasti valmistelullinen luonne on lisäksi esteenä sille, että sen kohteena ollutta kilpailua rajoittavaa toimintaa voitaisiin pitää ainakin kyseisen tutkimuksen päättymiseen asti toteen näytettynä ja että sen voitaisiin katsoa aiheuttavan vahinkoa yhteisön tuotannonalalle.

(ks. 35–41 ja 43–45 kohta)
2)

Asetuksen N:o 2658/87 liitteeseen I, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1006/2011, sisältyvää yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että se, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisiin urheilulaseihin asennettuihin videokameroihin sisältyy mahdollisuus tallentaa ulkoisesta lähteestä peräisin olevia video- tai äänitietoja vaihdettavaan muistiin, on esteenä niiden luokittelemiseksi kyseisen nimikkeistön alanimikkeeseen 8525 80 91, jos tämä tallentaminen voi tapahtua itsenäisesti ulkoisista laitteista tai ohjelmistoista riippumatta.
79

Kun otetaan huomioon asetuksen N:o 1367/2006 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen tavoite eli se, että taataan lähtökohtaisesti oikeus saada tutustua ympäristöpäästöihin liittyviin tietoihin, kyseinen käsite on ymmärrettävä siten, että sen soveltamisalaan kuuluvat muun muassa tiedot, joiden perusteella yleisö voi saada selville, mitä ympäristöön todella päästetään tai mikä on ennakoitavissa tavanomaisissa tai realistisissa kyseessä olevan tuotteen tai aineen käyttöolosuhteissa, jotka vastaavat olosuhteita, joita varten kyseiselle tuotteelle tai aineelle on myönnetty markkinoille saattamista koskeva lupa ja jotka vallitsevat alueella, jossa kyseistä tuotetta tai ainetta on tarkoitus käyttää. Käsitettä on näin ollen tulkittava siten, että sen soveltamisalaan kuuluvat muun muassa tiedot, jotka koskevat kyseisen tuotteen tai aineen todellisten tai ennakoitavissa olevien päästöjen luonnetta, koostumusta, määrää, ajankohtaa ja paikkaa tällaisissa olosuhteissa.
65

Väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 185 kohdassa laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa ja loukannut luottamuksensuojan periaatetta katsoessaan, että komissio oli toiminut suhteellisuusperiaatteen mukaisesti, on huomautettava, että unionin yleinen tuomioistuin on kuvaillut sakon suuruuden laskentamenetelmää yleisesti valituksenalaisen tuomion 148 ja 149 kohdassa ja sitä, miten komissio on soveltanut sitä käsiteltävään tapaukseen, mainitun tuomion 150–152 kohdassa.