Henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehdyn Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden sekä Sveitsin valaliiton välisen sopimuksen niitä määräyksiä, jotka koskevat palkkatyöntekijöiden yhdenvertaista kohtelua, on tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jolla evätään mainitussa jäsenvaltiossa asuvalta yleisesti verovelvolliselta tuon valtion kansalaiselta, joka on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen tehdäkseen sivutoimisesti opetustyötä Sveitsissä sijaitsevan julkisoikeudellisen oikeushenkilön palveluksessa palkkatyöntekijänä, tästä palkkatyöstä saatua tuloa koskeva verovapautus, vaikka tällainen vapautus olisi myönnetty, jos työtä olisi tehty kyseisessä tai jossakin muussa Euroopan unionin jäsenvaltiossa taikka valtiossa, johon sovelletaan Euroopan talousalueesta tehtyä sopimusta, sijaitsevan julkisoikeudellisen oikeushenkilön palveluksessa.

Veroetujen osalta on näet niin, että työntekijä, joka on sopimuspuolen kansalainen ja joka on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, voi vedota henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehdyn sopimuksen liitteessä I olevassa 9 artiklassa vahvistettuun yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen suhteessa valtioon, josta hän on peräisin. Kyseessä oleva lainsäädäntö johtaa kuitenkin verovelvollisten erilaiseen verokohteluun sen mukaan, mistä heidän tulonsa ovat peräisin. Tämä erilainen kohtelu voi saada heidät luopumaan oikeudestaan vapaaseen liikkuvuuteen, joten se on eriarvoista ja näin lähtökohtaisesti mainitun sopimuksen liitteessä I olevan 9 artiklan 2 kohdan vastaista.

Tällaista erilaista kohtelua ei voida oikeuttaa myöskään yleisen edun mukaisilla pakottavilla syillä. Unionin tuomioistuin on jo todennut sellaisten huomioiden perusteella, joita voidaan soveltaa käsiteltävässä tapauksessa, että sellaisten luonnollisten henkilöiden, jotka ovat käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen tekemällä sivutoimisesti opetustyötä itsenäisinä ammatinharjoittajina jossakin muussa jäsenvaltiossa sijaitsevassa yliopistossa asuen kuitenkin edelleen asuinvaltiossaan, ja mainitussa asuinvaltiossa tällaista työtä tekevien henkilöiden erilaista kohtelua ei voida oikeuttaa opetuksen, tutkimuksen ja kehitystyön edistämiseen liittyvillä yleisen edun mukaisilla syillä, koska tällainen ero loukkaa sivutoimisesti opetustyötä tekevien opettajien vapautta valita paikka, jossa he suorittavat palveluita unionissa, kun ei ole pystytty näyttämään, että väitetyn opetuksen edistämistavoitteen saavuttamiseksi kyseessä oleva verovapautus on rajattava ainoastaan samankaltaista työtä asuinmaassaan sijaitsevissa yliopistoissa tekeviin verovelvollisiin.

Unionin tuomioistuin on torjunut myös verojärjestelmän johdonmukaisuuden turvaamista koskevaan yleisen edun mukaiseen pakottavaan syyhyn perustuvan oikeuttamisperusteen, koska kotimaisten yliopistojen maksamien ammatillisten kulukorvausten verovapautus ei ollut verojärjestelmän kannalta arvioituna välittömässä yhteydessä siihen, että tämä etu kompensoidaan kantamalla tietty vero.

Unionin tuomioistuin on todennut yhtäältä, että luonteeltaan yleinen verotoimenpide, jolla yksityiselle myönnetään veroetu silloin, kun tämä tekee työtään koko yhdyskunnan yhteiseksi hyväksi, ei ole opetuksen sisältöön eikä koulutusjärjestelmän organisointiin kohdistuva toimenpide. Toisaalta jäsenvaltioiden on, kun ne käyttävät niille koulutusjärjestelmänsä organisointia varten varattua toimivaltaa ja huolehtivat tähän liittyvistä vastuista, noudatettava kaikesta huolimatta vapaata liikkuvuutta koskevia EUT-sopimuksen määräyksiä. Tästä seuraa, että vaikka kansallinen lainsäädäntö onkin tällaiseen organisointiin liittyvä toimenpide, se on silti EUT-sopimuksen vastainen sikäli kuin se vaikuttaa sivutoimisesti opetustyötä tekevien opettajien päätöksiin, jotka koskevat työn suorituspaikan valintaa.

(ks. 40, 43, 44, 50–54 ja 57 kohta sekä tuomiolauselma)