Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Palvelujen tarjoamisen vapaus – Palvelut – Käsite – Toisessa jäsenvaltiossa suoritetut sairaanhoitopalvelut, joista potilas on maksanut, kuuluvat palvelujen käsitteen alaan

(EY 49 artikla)

2. Siirtotyöläisten sosiaaliturva – Sairausvakuutus – Toisessa jäsenvaltiossa annetut etuudet

(Neuvoston asetuksen N:o 1408/71 22 artikla)

3. Palvelujen tarjoamisen vapaus – Rajoitukset – Kansallinen säännöstö, joka koskee toisessa jäsenvaltiossa aiheutuneiden sairauskulujen korvaamista

(EY 49 artikla)

Tiivistelmä

1. Vastiketta vastaan suoritettavat sairaanhoitopalvelut kuuluvat palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien määräysten soveltamisalaan, eikä tässä yhteydessä ole syytä tehdä eroa sen mukaan, onko kyseessä sairaalassa vai sen ulkopuolella annettava hoito.

EY 152 artiklan 5 kohdan mukaan ei myöskään ole mahdotonta, että jäsenvaltiot ovat EY 49 artiklan kaltaisten muiden perustamissopimuksen määräysten nojalla velvollisia mukauttamaan joiltakin osin kansallisia sosiaaliturvajärjestelmiään ilman, että voitaisiin katsoa, että näin loukattaisiin niiden yksinomaista toimivaltaa alalla.

Se, että kansallinen säännöstö kuuluu sosiaaliturvan alaan ja että siinä ennen kaikkea säädetään sairausvakuutuksesta, joka perustuu luontoissuorituksiin korvausten maksamisen sijasta, ei ole omiaan rajaamaan sairaanhoitopalveluja tämän perusvapauden soveltamisalan ulkopuolelle. Muilta osin on todettava, ettei sairaanhoitopalvelu menetä luonnettaan EY 49 artiklassa tarkoitettuna palvelun tarjontana sen vuoksi, että maksettuaan saamansa hoidon ulkomaiselle palvelujen tarjoajalle potilas vaatii myöhemmin kansalliselta terveydenhuoltojärjestelmältä sen korvaamista.

Tästä seuraa, että EY 49 artiklaa sovelletaan rajat ylittävään terveydenhoitoon.

(ks. 46 ja 49–52 kohta)

2. Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajantasaistettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2006, 22 artiklassa ei vahvisteta periaatetta, jonka mukaan kaikki toisessa jäsenvaltiossa annettava hoito edellyttää ennakkolupaa.

Se, että tietty kansallinen toimenpide saattaa mahdollisesti olla edellä mainitun 22 artiklan kaltaisen johdetun oikeuden säännöksen mukainen, ei merkitse sitä, ettei toimenpiteeseen voida soveltaa perustamissopimuksen määräyksiä. Lisäksi asetuksen N:o 1408/71 22 artiklan 1 kohdan tarkoituksena on turvata vakuutetulle, jolle toimivaltainen laitos on antanut luvan mennä toisen jäsenvaltion alueelle saamaan siellä hänen tilansa kannalta aiheellista hoitoa, oikeus toimivaltaisen laitoksen puolesta annettaviin luontoisetuuksiin sen valtion lainsäädännön mukaisesti, jossa etuudet suoritetaan erityisesti silloin, kun siirtyminen toiseen jäsenvaltioon on välttämätöntä vakuutetun terveydentilan vuoksi, ilman että tästä aiheutuu vakuutetulle lisäkuluja. Kun asetuksen N:o 1408/71 22 artiklaa arvioidaan sen tavoitteiden kannalta, on sitä vastoin todettava, ettei sillä pyritä sääntelemään eikä näin myöskään estämään sitä, että jäsenvaltio, jossa kyseinen henkilö on vakuutettu, korvaa mainitussa valtiossa voimassa olevien korvaustaksojen mukaan toisessa jäsenvaltiossa annetusta hoidosta aiheutuneet kulut, vaikkei ennakkolupaa olisikaan myönnetty.

(ks. 69 ja 70 kohta)

3. Jäsenvaltio, joka ei asetuksessa N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajantasaistettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2006, säädettyjä tilanteita lukuun ottamatta säädä mahdollisuudesta saada korvaus sellaisesta toisessa jäsenvaltiossa muualla kuin sairaalassa saadusta sairaanhoidosta, joka ei edellytä kansallisessa lainsäädännössä tyhjentävästi lueteltujen suurten ja kalliiden laitteiden käyttämistä, tai joka edellyttää tapauksissa, joissa ulkomailla aiheutuneiden sairauskulujen korvaamisen edellytysten vahvistamista koskevassa kansallisessa säännöstössä tunnustetaan mahdollisuus saada korvaus mainitusta hoidosta, ennakkolupaa korvauksen saamiseksi kyseisestä hoidosta, ei noudata EY 49 artiklan mukaisia velvoitteitaan.

Vaikka tällaisella säännöstöllä ei suoraan estetä asianomaisia potilaita kääntymästä toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen sairaanhoitopalvelujen tarjoajan puoleen, taloudellisten menetysten mahdollisuus siinä tapauksessa, että kansallinen terveydenhuoltojärjestelmä ei kielteisen hallintopäätöksen vuoksi korvaa sairauskuluja, on jo sellaisenaan selvästi omiaan vaikuttamaan kielteisesti potilaiden haluun hakeutua hoitoon ulkomaille. Lupamenettelyn monimutkaisuus, joka käy ilmi menettelyn kolmivaiheisuudesta, on lisätekijä, joka vaikuttaa kielteisesti haluun käyttää rajat ylittäviä terveydenhoitopalveluja. Koska kansallisessa säännöstössä lisäksi säädetään ulkomailla annetun sairaanhoidon korvaamisesta ainoastaan siinä yhdessä ainoassa poikkeuksellisessa tilanteessa, jossa kansallisella terveydenhuoltojärjestelmällä ei ole ratkaisua kyseisessä järjestelmässä vakuutetun sairaan hoitamiseksi, kyseinen edellytys on jo luonteensa puolesta omiaan rajoittamaan merkittävästi niiden tapausten määrää, joissa lupa voidaan myöntää.

Tällainen rajoitus ei ole perusteltavissa sosiaaliturvajärjestelmän taloudellisen tasapainon vakavan järkkymisen vaaralla, kun unionin tuomioistuimelle esitetystä asiakirja-aineistosta ei ilmene, että ennakkolupavaatimuksen poistaminen toisessa jäsenvaltiossa annetun muun hoidon kuin sairaalahoidon osalta synnyttäisi niin huomattavaa potilaiden liikkumista valtiosta toiseen kielimuureista, välimatkoista ja ulkomailla oleskelusta aiheutuvista kuluista huolimatta, että kansallisen sosiaaliturvajärjestelmän taloudellinen tasapaino tästä syystä vakavasti häiriintyisi ja että tämän vuoksi kansanterveyden suojelun yleistaso joutuisi uhatuksi, mikä voisi pätevästi perustella palvelujen tarjoamisen vapautta koskevan perusperiaatteen rajoittamisen.

Ennakkoluvan asettamista kyseisten sairauskulujen korvaamisen edellytykseksi ei lisäksi voida perustella vetoamalla kansanterveyden suojeluun liittyviin syihin, jotka perustuvat tarpeeseen valvoa ulkomailla tarjottujen terveyspalvelujen laatua. Tällaista ennakkolupaa koskevaa vaatimusta ei voida perustella myöskään sellaisilla kansallisen järjestelmän keskeisillä ominaispiirteillä, kuten sairauskulujen korvaamista koskevan menetelmän puuttumisella ja velvollisuudella käydä ensin yleislääkärin luona ennen erikoislääkärin vastaanottoa.

Ennakkolupavaatimuksen rajoittavuutta sekä siihen liittyvän laillisen oikeuttamisperusteen puuttumista koskevia perusteluja sovelletaan aivan ilmeisesti sitäkin suuremmalla syyllä sellaiseen muuhun hoitoon kuin sairaalahoitoon, josta ei ole mahdollista saada mitään korvausta.

(ks. 62, 63, 76, 83, 84, 88, 92 ja 95 kohta sekä tuomiolauselma)