Asia T-217/06

Arkema France ym.

vastaan

Euroopan komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Metakrylaattimarkkinat – EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisen toteava päätös – Kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutuminen – Perusteluvelvollisuus – Yhdenvertaisen kohtelun periaate – Hyvän hallinnon periaate – Sakot – Rikkomisen vakavuus – Todellinen vaikutus markkinoihin – Sakon ehkäisevä vaikutus – Uusiminen – Ne bis in idem -periaate – Suhteellisuusperiaate – Lieventävät olosuhteet – Sopimusten tosiasiallinen soveltamatta jättäminen – Maksuvastuun jakaminen konsernin sisällä – Täysi harkintavalta

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Unionin oikeussäännöt – Rikkominen – Vastuuseen joutuminen – Emoyhtiö ja tytäryhtiöt – Taloudellinen kokonaisuus – Arviointiperusteet

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

2. Kilpailu – Unionin oikeussäännöt – Rikkominen – Vastuuseen joutuminen – Emoyhtiö ja tytäryhtiöt – Taloudellinen kokonaisuus – Arviointiperusteet

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

3. Kilpailu – Unionin oikeussäännöt – Rikkominen – Vastuuseen joutuminen – Emoyhtiö ja tytäryhtiöt – Taloudellinen kokonaisuus – Arviointiperusteet

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

4. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Perustelut – Perusteluvelvollisuuden laajuus – Kilpailusääntöjen soveltamisesta tehty päätös – Useita adressaatteja koskeva päätös

(EY 81, EY 82 ja EY 253 artikla)

5. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Sen huomioon ottaminen, mikä on rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin – Ulottuvuus

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 A kohta)

6. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Varoittavuus

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 A kohta)

7. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Varoittavuus

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 A kohta)

8. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Komission harkintavalta – Tuomioistuinvalvonta – Unionin tuomioistuinten täysi harkintavalta

(EY 81 artiklan 1 kohta ja EY 229 artikla; unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 31 artikla)

9. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Varoittavuus

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 A kohta)

10. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjä rikkoneen yrityksen liikevaihto

(Neuvoston asetus N:o 1/2003)

11. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, joka on tehty rikkomisen uusimisen huomioon ottaneiden muiden päätösten jälkeen – Ne bis in idem -periaatetta ei ole loukattu

(Euroopan unionin perusoikeuskirjan 50 artikla; EY 81 artikla; neuvoston asetus N:o 1/2003)

12. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Lieventävät olosuhteet – Kartellissa sovitusta poikkeava toiminta

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohdan toinen luetelmakappale)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Huomioon otettu liikevaihto – Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa vahvistettu raja – Soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

1. Emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiön toiminnasta erityisesti silloin, kun siitä huolimatta, että tytäryhtiö on erillinen oikeushenkilö, se ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita erityisesti näitä kahta oikeudellista yksikköä yhdistävien taloudellisten, organisatoristen ja oikeudellisten yhteyksien vuoksi. Näin on siksi, että tällaisessa tapauksessa emoyhtiö ja sen tytäryhtiö kuuluvat samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat näin ollen yhden ainoan yrityksen, mikä mahdollistaa sen, että komissio voi osoittaa sakkojen määräämistä koskevan päätöksen emoyhtiölle ilman, että sillä olisi velvollisuutta osoittaa tämän emoyhtiön itse osallistuneen rikkomiseen.

Erityistapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiönsä, joka on rikkonut unionin kilpailusääntöjä, yhtäältä tämä emoyhtiö voi vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiön toimintaan ja toisaalta on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan kyseinen emoyhtiö tosiasiallisesti vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiönsä toimintaan. Näissä olosuhteissa riittää, että komissio osoittaa, että emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiön, voidakseen olettaa, että emoyhtiö vaikuttaa ratkaisevasti tämän tytäryhtiön liiketoimintapolitiikkaan. Tämän perusteella komissio voi katsoa, että emoyhtiö on yhteisvastuussa tytäryhtiölleen määrätyn sakon maksamisesta, ellei emoyhtiö, jonka asiana on kumota tämä olettama, esitä riittäviä todisteita sen osoittamiseksi, että tytäryhtiö toimii itsenäisesti markkinoilla.

Tämän olettaman soveltaminen ei riipu lisätodisteiden olemassaolosta.

Emoyhtiö, joka omistaa lähes täysin tytäryhtiönsä, on pääsääntöisesti tilanteessa, joka on analoginen yksinomaisen omistajan tilanteen kanssa siltä osin kuin on kyse omistajan mahdollisuudesta käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiön toimintaan omistajan kyseiseen tytäryhtiöön yhdistävien taloudellisten, organisatoristen ja oikeudellisten yhteyksien vuoksi. Komissiolla on näin ollen oikeus soveltaa tähän tilanteeseen samoja todistelusääntöjä, toisin sanoen soveltaa olettamaa siitä, että kyseinen emoyhtiö käyttää tosiasiallisesti mahdollisuuttaan käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä toimintaan.

(ks. 43–46, 50 ja 53 kohta)

2. Kun komissio soveltaa määräysvallan käyttämistä koskevaa olettamaa ja katsoo emoyhtiön olevan vastuussa siitä, että tytäryhtiö on rikkonut kilpailusääntöjä, se saa katsoa emoyhtiön olevan yhteisvastuussa tytäryhtiölle määrätyn sakon maksamisesta.

Ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevan olettaman kumoamiseksi kyseisen yhtiön on esitettävä ”riittäviä todisteita” sen osoittamiseksi, että tytäryhtiö toimii itsenäisesti markkinoilla. Komission on puolestaan tutkittava nämä todisteet, mutta sen ei ole esitettävä positiivisia seikkoja tällaisen vaikutusvallan käyttämisen osoittamiseksi. Jos olisi riittävää, että asianosainen riitauttaa tämän olettaman esittämällä pelkkiä toteamuksia, joiden tueksi ei ole esitetty todisteita, olettama menettäisi merkityksensä.

(ks. 101 ja 110 kohta)

3. Se seikka, että tietty yhtiö on holding, ei riitä sulkemaan pois mahdollisuutta, että kyseinen emoyhtiö käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöissään koordinoimalla erityisesti rahainvestointeja konsernissa. Kun on kyse konsernista, holdingilla tarkoitetaan yhtiötä, jonka tarkoituksena on koota yhteen osakkuudet eri yhtiöissä ja jonka tehtäviin kuuluu varmistaa niiden johdon yhtenäisyys.

Konsernin jakaminen tuotantoaloihin, jossa jätetään lisäksi huomioimatta pääomayhteyksien järjestely konsernin yhtiöiden välillä, viittaa voimakkaasti siihen, että näiden tuotantoalojen toiminnan koordinointi kuuluu emoyhtiölle konsernin kattotasona. Tällainen emoyhtiön tehtävä on luonteeltaan sellainen, että se sulkee pois tytäryhtiön itsenäisen toiminnan markkinoilla.

Se seikka, että emoyhtiön pitää hyväksyä tytäryhtiönsä suuret investoinnit, viittaa tytäryhtiön toimivan markkinoilla siten, että se ottaa huomioon emoyhtiön intressit.

(ks. 107, 113 ja 114 kohta)

4. EY 253 artiklassa määrättyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimenpiteen luonteen mukaisia, ja niissä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmaistava toimielimen toimenpiteen perustelut siten, että henkilöille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, ja siten, että toimivaltainen tuomioistuin voi valvoa toimenpiteen laillisuutta. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille päätös on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, koska sitä, ovatko päätöksen perustelut EY 253 artiklan mukaisia, on tutkittava paitsi päätöksen sanamuodon myös asiayhteyden ja kaikkien asiaa koskevien oikeussääntöjen suhteen.

Jos EY 81 artiklan soveltamispäätös koskee useaa adressaattia ja vastuun kohdistaminen kilpailusääntöjen rikkomisesta aiheuttaa ongelmia, päätöksessä on oltava riittävät perustelut kunkin adressaatin osalta, erityisesti niiden osalta, joiden on päätöksen sanamuodon mukaan kannettava vastuu kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomisesta. Näin ollen komission päätöstä on niiden yhtiöiden emoyhtiöiden osalta, joita syytetään kilpailusääntöjen rikkomisesta, perusteltu riittävästi vain, jos siinä on yksityiskohtainen selvitys niistä syistä, joiden vuoksi on perusteltua, että näiden yhtiöiden katsotaan olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta. Kyseisten yritysten – kuten niiden emoyhtiöidenkin – on lisäksi saatava tietää komission kannan perustelut, jos vastuuseen joutuminen vaikuttaa niiden tilanteeseen, jos ne ovat riitauttaneet vastuuseen joutumisensa hallinnollisen menettelyn aikana ja jos niiden intressissä siis on riitauttaa niitä koskeva päätös tältä osin. Tästä seuraa, että kun komissio perustaa rikkomisen syyksilukemisen ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevaan olettamaan ja kun kyseiset yhtiöt ovat esittäneet hallinnollisen menettelyn aikana seikkoja, joiden tarkoituksena on tämän olettaman kumoaminen, päätökseen on sisällyttävä riittävä selvitys syistä, jotka ovat perusteena kannalle, jonka mukaan nämä seikat eivät ole sellaisia, joilla voidaan kumota kyseinen olettama.

Vaikka komission on EY 253 artiklan nojalla perusteltava päätöksensä mainitsemalla tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joista toimenpiteen oikeudellinen perustelu ja arviot, joiden perusteella komissio on tehnyt päätöksensä, riippuvat, sen ei kuitenkaan edellytetä käsittelevän kaikkia tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, joihin kukin asianosainen on viitannut hallinnollisen menettelyn aikana. Vaikka komission on näin ollen esitettävä päätöksessään, millä perusteella se katsoo, että esitetyt seikat ovat riittämättömiä ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevan olettaman kumoamiseksi, tästä ei seuraa, että sen olisi kaikissa tapauksissa käsiteltävä erityisesti kaikkia kyseisten yritysten esittämiä seikkoja. Yleinen vastaus voi tapauksen olosuhteiden mukaan olla riittävä, jotta yritys voi puolustaa tehokkaasti oikeuksiaan ja jotta unionin yleinen tuomioistuin voi valvoa toimenpiteen laillisuutta.

(ks. 133–135 ja 141 kohta)

5. Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asian ominaispiirteiden, asiayhteyden ja sakkojen ennalta ehkäisevän vaikutuksen perusteella, vaikka huomioon otettavista arviointiperusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa. Tekijöitä, jotka voivat vaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuuden arviointiin, ovat kunkin yrityksen käyttäytyminen, kunkin yrityksen osuus yhdenmukaistettujen menettelytapojen luomisessa, se hyöty, jonka ne ovat saaneet näistä menettelytavoista, yritysten koko, kyseisten tavaroiden arvo sekä se vaara, joka tällaisista kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuu unionin tavoitteiden toteuttamiselle.

Tästä seuraa, että kilpailunvastaisen menettelytavan vaikutus ei sellaisenaan ole ratkaiseva peruste arvioitaessa sakon asianmukaista määrää. Erityisesti menettelytavan suunnitelmallisuuteen liittyvillä seikoilla voi olla suurempi merkitys kuin sen vaikutuksiin liittyvillä seikoilla, varsinkin, kun kyse on sellaisinaan vakavista rikkomisista. Kartelleista on jo niiden luonteen vuoksi määrättävä ankarimmat sakot. Kartellien mahdollinen todellinen vaikutus markkinoihin, eli muun muassa se, missä määrin kilpailun rajoittaminen on johtanut korkeampaan markkinahintaan kuin siihen, jota ilman kartellia olisi sovellettu, ei ole ratkaiseva tekijä määritettäessä sakkojen suuruutta. Tällaisessa tapauksessa kilpailusääntöjen rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin on vain yksi sellainen tekijä muiden joukossa, jonka perusteella komissio voi korottaa sakon laskentapohjaa mahdollisesta vähimmäismäärästä, jos tämä tekijä on mitattavissa.

Se, että komissio on täsmentänyt asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa näkemyksensä kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioimisesta, ei estä sitä, että se arvioi tätä kriteeriä kokonaisvaltaisesti kaikkien kyseiseen tapaukseen liittyvien seikkojen perusteella, mukaan lukien seikat, joita ei mainita nimenomaisesti suuntaviivoissa.

(ks. 178–182 kohta)

6. Varoittava vaikutus on yksi huomioon otettavista seikoista sakon määrää laskettaessa. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti sakoilla, jotka määrätään EY 81 artiklan rikkomisista ja joista säädetään asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa, on tarkoitus sekä rangaista asianomaisia yrityksiä lainvastaisesta käyttäytymisestä että estää asianomaisia yrityksiä ja muita taloudellisia toimijoita rikkomasta unionin oikeuden kilpailusääntöjä tulevaisuudessa. Siten komissio voi laskiessaan sakon määrää ottaa huomioon muun muassa kyseessä olevan yrityksen koon ja sen taloudellisen vallan.

Yrityksen kokonaisliikevaihto on eräänlainen osoitus, vaikkakin vain likimääräinen ja epätäydellinen, yrityksen koosta ja sen taloudellisesta vallasta. Siksi komissio voi ottaa huomioon kyseessä olevan yrityksen kokonaisliikevaihdon asettaessaan sakon määrää tasolle, joka varmistaa sakon riittävän varoittavan vaikutuksen.

Tarve varmistaa sakon riittävä varoittava vaikutus, kun sillä ei perustella sakkojen yleisen tason korottamista kilpailupolitiikan täytäntöönpanon yhteydessä, edellyttää, että sakon määrää mukautetaan niin, että voidaan ottaa huomioon sakon tavoiteltu vaikutus sen kohteena olevaan yritykseen, jotta sakko ei olisi merkityksetön tai päinvastoin liiallinen muun muassa kyseisen yrityksen taloudelliseen kykyyn nähden, niiden vaatimusten mukaisesti, jotka perustuvat yhtäältä tarpeeseen varmistaa sakon tehokkuus ja toisaalta suhteellisuusperiaatteen noudattamiseen.

Siksi erityisesti kyseisen yrityksen mahdollisuus hankkia helpommin sakkonsa maksamisen kannalta välttämättömät varat voi oikeuttaa soveltamaan korotuskerrointa sakon riittävän varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseksi. Tästä seuraa, että komissiolta ei voida edellyttää lisäyhteyden osoittamista yrityksen resurssien käyttämisen ja kilpailusääntöjen rikkomisen, johon tämä on syyllistynyt, välillä, jotta nämä resurssit voidaan ottaa huomioon määritettäessä sakon riittävän varoittavan vaikutuksen tasoa, koska tässä yhteydessä merkitystä on rikkomiseen syyllistyneen yrityksen koolla ja taloudellisella vallalla sellaisenaan.

(ks. 210, 211, 213 ja 214 kohta)

7. Unionin kilpailusääntöjen rikkomisista määrättävien sakkojen varoittavan vaikutuksen varmistaminen on yleisluonteinen vaatimus, jonka on ohjattava komissiota koko sakkojen laskennan ajan. Se ei edellytä välttämättä sitä, että mainittuun laskentaan sisältyisi tietty vaihe, jossa suoritetaan kokonaisarviointi kaikista niistä olosuhteista, jotka ovat merkityksellisiä kyseisen päämäärän saavuttamiseksi. Sakon laskentapohjan korottaminen, jotta sille varmistettaisiin riittävä varoittava vaikutus kunkin yrityksen koko ja taloudellinen valta huomioon ottaen, on sakon laskennan vaihe, joka seuraa välttämättömyydestä mukauttaa sakon laskentapohja siten, että sakolla on riittävä varoittava vaikutus, kun otetaan huomioon yrityksen kokonaisresurssit ja sen mahdollisuus hankkia sakkonsa maksamisen kannalta välttämättömät varat.

Siitä kysymyksestä, pitääkö komission päätöksessä, jossa se määrää seuraamuksia jollekin yritykselle, ottaa varoittavan vaikutuksen vuoksi huomioon kyseiselle yritykselle kyseisen päätöksen kohteena olevan rikkomisen kanssa samanaikaisesti toteutuneiden tosiseikkojen perusteella aikaisemmin määrätty sakko ja katsoa, että tämän vuoksi on hyödytöntä korottaa sakkoa lisää varoittavan vaikutuksen vuoksi, on todettava, että tällainen ratkaisu on ristiriidassa komission sakkopolitiikan alalla tavoitteleman varoittavan vaikutuksen tarkoituksen kanssa. Tällainen ratkaisu johtaisi ristiriitaiseen tilanteeseen, jossa yritykselle, joka on lisännyt osallistumistaan eri kartelleihin, koituvan kunkin seuraamuksen marginaalinen kustannus vähenisi asteittain.

Tällainen ratkaisu perustuu lisäksi olettamaan, jonka mukaan komission olisi pitänyt vahvistaa sakon määrä sen perusteella, kuinka todennäköistä on, että kyseinen yritys syyllistyy uusiin kilpailusääntöjen rikkomisiin tulevaisuudessa, minkä todennäköisyyttä komission olisi pitänyt arvioida ottamalla huomioon kyseiselle yritykselle määrättyjen sakkojen kokonaismäärä tiettynä ajanjaksona. Tällainen olettama ei kuitenkaan sovellu yhteen kilpailuoikeudessa tarkoitetun varoittavan vaikutuksen käsitteen kanssa.

Tässä suhteessa komission toimivalta määrätä sakkoja yrityksille, jotka tahallaan tai tuottamuksellisesti rikkovat EY 81 artiklan 1 kohtaa tai EY 82 artiklaa, on yksi niistä komissiolle annetuista keinoista, joiden avulla sen on mahdollista täyttää sille unionin oikeudessa annettu valvontatehtävä. Tähän tehtävään kuuluu ilman muuta velvollisuus selvittää yksittäisiä kilpailusääntöjen rikkomisia ja määrätä niistä seuraamuksia, mutta siihen kuuluu myös velvollisuus noudattaa sellaista yleistä politiikkaa, jolla pyritään kilpailuasioiden osalta soveltamaan perustamissopimuksessa vahvistettuja periaatteita ja ohjaamaan yritysten käyttäytymistä näiden periaatteiden mukaisesti. Siksi sakoilla, jotka määrätään EY 81 artiklan rikkomisista ja joista säädetään asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa, on tarkoitus sekä rangaista asianomaisia yrityksiä lainvastaisesta käyttäytymisestä että estää asianomaisia yrityksiä ja muita taloudellisia toimijoita rikkomasta unionin oikeuden kilpailusääntöjä tulevaisuudessa. Siksi varoittavan vaikutuksen tekijä on arvioitava ottaen huomioon useita seikkoja eikä pelkästään kyseessä olevan yrityksen erityistilanne. Arvioidessaan sakon määrän korottamisen tarvetta varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi komissio ei myöskään ole millään tavoin velvollinen arvioimaan sitä todennäköisyyttä, jolla kysymyksessä olevat yritykset syyllistyvät rikkomisen uusimiseen. Tähän sakon laskentavaiheeseen sisältyy näin ollen sakon laskentapohjan korottaminen ottamalla huomioon objektiiviset seikat, kuten kyseisen yrityksen koko ja taloudellinen valta, eikä subjektiivisia seikkoja, jotka liittyvät todennäköisyyteen syyllistyä kilpailusääntöjen rikkomiseen uudelleen tulevaisuudessa.

(ks. 224, 225, 228 ja 231–235 kohta)

8. Unionin tuomioistuinten harjoittamasta komission kilpailualalla tekemien päätösten valvonnasta on todettava, että täysi harkintavalta, joka unionin yleiselle tuomioistuimelle on EY 229 artiklan nojalla annettu asetuksen N:o 1/2003 31 artiklassa, valtuuttaa kyseisen tuomioistuimen muuttamaan kanteen kohteena olevaa toimea, jopa silloin, kun sitä ei kumota, ottamalla huomioon kaikki tosiseikat esimerkiksi maksettavaksi määrätyn sakon määrän muuttamiseksi.

Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan määräykset eivät ole esteenä sille, että unionin yleinen tuomioistuin ottaa huomioon täyden harkintavaltansa nojalla kantajan istunnon aikana esittämät väitteet sen tutkimiseksi, oliko varoittavan vaikutuksen vuoksi tehty kantajan sakon korottaminen oikeutettua sen tosiseikan perusteella, johon se on viitannut, kun otetaan lisäksi huomioon, että komissiolla on ollut mahdollisuus esittää huomautuksensa tästä kysymyksestä.

(ks. 252 ja 253 kohta)

9. Varoittavuuden tarkoitus, jota komissiolla on oikeus tavoitella, kun se vahvistaa kilpailusääntöjen rikkomiseen perustuvan sakon määrää, voidaan saavuttaa ainoastaan ottamalla huomioon seuraamusten kohteena olevan yrityksen tilanne sakon määräämisajankohtana. Yrityksen kokonaisresurssit, jotka voivat vaihdella huomattavasti siten, että ne vähentyvät tai kasvavat suhteellisen lyhyellä aikavälillä erityisesti kilpailusääntöjen rikkomisen päättymisen ja sakon vahvistamista koskevan päätöksen tekemisen välillä, on siksi arvioitava, jotta saavutetaan oikealla tavalla varoittavan vaikutuksen tarkoitus noudattamalla samalla suhteellisuusperiaatetta sakon määräämisajankohtana.

On totta, että komissio voi ottaa huomioon sakon määrää määritettäessä muun muassa sen, että suurilla yrityksillä on useimmiten oikeudellisia ja taloudellisia tietoja sekä infrastruktuureja, jotka antavat niille mahdollisuuden arvioida paremmin toimintaansa mahdollisesti liittyviä rikkomuksia ja niistä aiheutuvia kilpailuoikeudellisia seurauksia. Tässä tilanteessa liikevaihdon, jonka perusteella komissio määrittää kyseisten yritysten koon ja siis niiden kyvyn määrittää käyttäytymisensä luonne ja seuraukset, on liityttävä niiden tilanteeseen kilpailusääntöjen rikkomishetkellä eikä riidanalaisen päätöksen tekemishetkellä.

Sen huomioon ottaminen, että suurilla yrityksillä on käytettävänään oikeudellisia ja taloudellisia infrastruktuureja, joiden avulla ne voivat tiedostaa käyttäytymisensä kilpailunvastaisen luonteen, on sakon korottamisen yhteydessä eri peruste kuin peruste, joka liittyy tarpeeseen varmistaa sakon riittävä varoittava vaikutus ja jonka tavoitteet ovat erilaiset.

Kun korjauskertoimen soveltaminen sakon määrää määritettäessä perustuu vaikutukseen, joka asianomaiselle yritykselle haluttiin sakolla aiheuttaa eikä edellä mainittuihin oikeudellisia ja taloudellisia infrastruktuureja koskeviin seikkoihin, ja kun asianomaisen yrityksen sen emoyhtiöön yhdistävä taloudellinen yksikkö on lakkautettu ennen sakot määräävän päätöksen tekemistä, emoyhtiön taloudellisia resursseja ei voida ottaa huomioon asianomaiseen yritykseen sovellettavan korotuskertoimen määrittämiseksi.

Tällaisen yrityksen kokoa ja taloudellista valtaa on näin ollen korotuskertoimen soveltamiseksi arvioitava sellaisena kuin se oli sakkopäätöksen tekoajankohtana.

(ks. 260, 263–265 ja 270–272 kohta)

10. Vaikka yritys olisi itse vastuussa virheestä, joka koskee sille määrättävän sakon määrää, tämä seikka ei voi olla perusteena sille määrätyn sakon määrän säilyttämiselle, jos kyseinen määrä on vahvistettu ottamalla huomioon aineellisesti väärä seikka.

(ks. 274 kohta)

11. Ne bis in idem -periaate, joka on yksi unionin oikeuden perusperiaatteista ja joka lisäksi vahvistetaan Euroopan unionin peruskirjan 50 artiklassa, estää kilpailuasioissa sen, että yritys tuomittaisiin uudelleen sellaisesta kilpailua rajoittavasta käyttäytymisestä tai että sitä vastaan ryhdyttäisiin uudelleen toimenpiteisiin sellaisen kilpailua rajoittavan käyttäytymisen johdosta, josta sille jo on määrätty seuraamus tai jonka osalta on todettu, että se ei ole vastuussa siitä, sellaisella aiemmalla ratkaisulla, johon ei enää voida hakea muutosta. Kyseisen periaatteen noudattaminen edellyttää seuraavan kolmen edellytyksen täyttymistä: tosiseikkojen, sääntöjen rikkojan ja suojellun oikeudellisen intressin on oltava samat.

Tätä periaatetta ei kuitenkaan ole loukattu sillä perusteella, että yritykselle sakon määräävä komission päätös perustuu aikaisempiin rangaistuksiin, jotka olivat perusteena kyseiselle yritykselle määrätyn sakon korottamiselle uusimisen perusteella jo useissa aikaisemmissa päätöksissä. Se seikka, että komissio on perustanut rikkomisen uusimista koskevat toteamuksensa useissa päätöksissä samoihin aikaisempiin rangaistuksiin, ei tarkoita, että komissio olisi rankaissut asianomaista yritystä useita kertoja samasta kilpailusääntöjen rikkomisesta.

Yrityksen kunkin rikkomisen vakavuutta analysoitaessa uusimisen huomioon ottaminen raskauttavana seikkana liittyy välttämättä kunkin rikkomisen vakavuuden analysointiin, sillä kussakin näistä rikkomisista on itsenäisesti kyse kilpailusääntöjen vastaisen toiminnan uusimisesta, joka on osoitus asianomaisen yrityksen taipumuksesta olla tekemättä asianmukaisia johtopäätöksiä näistä rangaistuksista.

Kilpailusääntöjen rikkomisen uusimisen huomioon ottamista voidaan tällaisessa tapauksessa perustella varoittavuuden lisätarpeella, jonka osoittaa se, että aikaisemmat rangaistukset eivät ole riittäneet estämään syyllistymistä uuteen rikkomiseen.

(ks. 292, 293, 295, 296 ja 299 kohta)

12. Se seikka, että yritys myöntää soveltaneensa osittain tiettyjä riidanalaisia sopimuksia, ei näin ollen ole sellaisenaan riittävä peruste kieltäytyä soveltamasta kyseiseen yritykseen lieventäviä seikkoja. Jotta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja EHTY 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 3 kohdan toisessa luetelmakohdassa määrättyjä lieventäviä seikkoja sovellettaisiin sillä perusteella, että yritys on tosiasiassa jättänyt soveltamatta kilpailusääntöjen rikkomista koskevia sopimuksia, on tutkittava, osoitetaanko yrityksen esittämillä seikoilla, että sinä aikana, jona yritys osallistui kilpailusääntöjen rikkomista koskeviin sopimuksiin, se tosiasiassa pidättyi niiden soveltamisesta kilpailemalla markkinoilla tai ainakin selvästi ja huomattavasti rikkoi velvoitteita, joilla kyseinen kartelli pantiin täytäntöön, siinä määrin, että se häiritsi kartellin toimintaa.

(ks. 308 ja 309 kohta)

13. Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla kunkin kilpailusääntöjen rikkomiseen osallisen yrityksen osalta sakko on enintään kymmenen prosenttia sen edellisen tilikauden kokonaisliikevaihdosta.

Oikeuskäytännön mukaan ainoastaan silloin, kun useat sakon määräävän päätöksen adressaatit muodostavat vielä kyseisen päätöksen tekemispäivänä yrityksen ymmärrettynä taloudellisena yksikkönä, joka on vastuussa rikkomisesta, josta on määrätty seuraamus, enimmäismäärä voidaan laskea kyseisen yrityksen kokonaisliikevaihdon perusteella, mikä tarkoittaa kaikkia sen muodostavia osia yhteenlaskettuna. Jos tämä taloudellinen yksikkö on sen sijaan sittemmin hajotettu, kullakin päätöksen adressaatilla on oikeus siihen, että siihen sovelletaan itsenäisesti kyseistä enimmäismäärää.

(ks. 352 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)

7 päivänä kesäkuuta 2011 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Metakrylaattimarkkinat – EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisen toteava päätös – Kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutuminen – Perusteluvelvollisuus – Yhdenvertaisen kohtelun periaate – Hyvän hallinnon periaate – Sakot – Rikkomisen vakavuus – Todellinen vaikutus markkinoihin – Sakon ehkäisevä vaikutus – Uusiminen – Ne bis in idem -periaate – Suhteellisuusperiaate – Lieventävät seikat – Sopimusten tosiasiallinen soveltamatta jättäminen – Maksuvastuun jakaminen konsernin sisällä – Täysi harkintavalta

Asiassa T‑217/06,

Arkema Ranska, kotipaikka Colombes (Ranska),

Altuglas International SA, kotipaikka Puteaux (Ranska), ja

Altumax Europe SAS, kotipaikka Puteaux,

edustajinaan aluksi A. Winckler, S. Sorinas Jimeno ja P. Geffriaud, sittemmin asianajajat Sorinas Jimeno ja E. Jégou,

kantajina,

vastaan

Euroopan komissio, edustajinaan aluksi F. Arbault ja V. Bottka, sittemmin Bottka ja F. Castillo de la Torre,

vastaajana,

jossa on kyse pääasiallisesti EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 31.5.2006 tehdyn komission päätöksen K(2006) 2098 lopullinen (asia COMP/F/38.645 – Metakrylaatit) kantajia koskevien osien kumoamista koskevasta vaatimuksesta, ja toissijaisesti tuossa päätöksessä kantajille määrätyn sakon kumoamista tai alentamista koskevasta vaatimuksesta,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja O. Czúcz sekä tuomarit I. Labucka (esittelevä tuomari) ja K. O’Higgins,

kirjaaja: hallintovirkamies T. Weiler,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 15.12.2009 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asian tausta

Johdanto

1 Komissio määräsi EY 81 artiklan ja Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen (jäljempänä ETA-sopimus) 53 artiklan mukaisesta menettelystä 31.5.2006 tehdyllä päätöksellä K(2006) 2098 (asia COMP/F/38.645 – Metakrylaatit) (jäljempänä riidanalainen päätös) Arkema SA:n ja sen tytäryhtiöt Altuglas International SA:n (jäljempänä Altuglas) ja Altumax Europe SAS:n (jäljempänä Altumax ja yhtiöt yhdessä Arkema) maksamaan yhteisvastuullisesti 219 131 250 euron sakot osallistumisesta kartelliin metakrylaattien alalla 23.1.1997 ja 12.9.2002 välisenä aikana (jäljempänä nyt käsiteltävä kartelli). Niiden emoyhtiöt Total SA ja Elf Aquitaine SA määrättiin maksamaan yhteisvastuullisesti 140,4 miljoonan (ensiksi mainittu yhtiö) ja 181,5 miljoonan euron (viimeksi mainittu yhtiö) sakot (riidanalaisen päätöksen 2 artikla).

2 Arkema (aikaisemmin Atofina SA) on Ranskan oikeuden mukaan perustettu osakeyhtiö, joka toimii kolmella seuraavalla alalla: vinyylituotteet, teollinen kemia ja tuotteiden ominaisuuksia parantavat kemikaalit. Riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettujen seikkojen tapahtuma-aikana Arkeman omistuksesta oli ensin 97,6 prosenttia Elf Aquitainella ja tämän jälkeen siitä lähtien, kun Total Fina SA otti määräysvaltaansa Elf-konsernin 17.4.2000, 96,48 prosenttia. Kyseisestä päivämäärästä lähtien ja kyseisen rikkomisten tapahtumakauden loppuajan Elf Aquitainen omistuksesta 99,43 prosenttia oli Totalilla (aikaisemmin Total Fina, sittemmin TotalFinaElf SA) (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 265 ja 266 perustelukappale).

3 Arkemasta tuli Arkema France 18.5.2006, kun se listattiin pörssiin.

4 Altuglas (aikaisemmin Atohaas ja Atoglas SA) ja Altumax ovat Arkeman suurimmat tytäryhtiöt, jotka toimivat metakrylaattien ja erityisesti polymetyylimetakrylaattien (jäljempänä PMMA) alalla ja jotka osallistuivat riidanalaisessa päätöksessä kuvailtuun kartellitoimintaan (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 259 perustelukappale). Altumaxin omistus oli täysin Arkemalla kilpailusääntöjen rikkomisen aikana. Altuglasin omistus on ollut täysin Arkemalla vuodesta 1998 alkaen. Ennen tätä Elf Atochem SA:lla oli ainoastaan 50 prosenttia Altuglasin pääomasta mutta se oli vastuussa tämän liikkeenjohdosta (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 263 perustelukappale).

Hallinnollinen menettely

5 Riidanalaisen päätöksen tekemiseen johtanut tutkinta aloitettiin sen jälkeen, kun Degussa AG oli 20.12.2002 tehnyt sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa 19.2.2002 annetun komission tiedonannon (EYVL C 45, s. 3; jäljempänä yhteistyötiedonanto) perusteella sakkoimmuniteettia koskevan hakemuksen.

6 Komissio toimitti 25. ja 26.3.2003 tarkastukset muun muassa Arkeman tiloissa. Arkema teki 3.4.2003 yhteistyötiedonannon perusteella sakkoimmuniteettia tai sakkojen lieventämistä koskevan hakemuksen (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 60 perustelukappale).

7 Komissio antoi 17.8.2005 väitetiedoksiannon, joka koski rikkomista metakrylaattialalla, ja se osoitti sen muun muassa Totalille, Elf Aquitainelle, Arkemalle, Altuglasille ja Altumaxille (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 85 perustelukappale).

8 Suullinen kuuleminen toimitettiin 15. ja 16.12.2005 ja siihen osallistuivat kaikki väitetiedoksiannon adressaatit (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 87 perustelukappale).

9 Komissio teki riidanalaisen päätöksen 31.5.2006.

Riidanalainen päätös

10 Riidanalaisen päätöksen kaksi seikkaa ovat erityisen merkityksellisiä nyt käsiteltävän riita-asian ratkaisemiseksi: päätöksen adressaattien identifiointi ja sakkojen laskeminen.

Riidanalaisen päätöksen adressaatit

11 Sen jälkeen, kun komissio oli ilmoittanut, että oli määritettävä, mitkä oikeudelliset yksiköt olivat vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 245 perustelukappale), se totesi Altuglasin, Altumaxin, Arkeman ja Elf Aquitainen olevan yhteisvastuullisesti vastuussa rikkomisesta, johon Altuglasin ja Altumaxin on katsottu syyllistyneen 12.1.1997 ja 12.9.2002 välisenä aikana. Totalin todettiin olevan yhteisvastuullisesti vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon Altuglas ja Altumas olivat syyllistyneet 1.5.2000 ja 12.9.2002 välisenä aikana (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 277 perustelukappale).

12 Erityisesti Elf Aquitainen vastuusta komissio oletti, että Elf Aquitainella oli ratkaiseva vaikutusvalta ja todellinen määräysvalta Arkeman toiminnasta, kun otetaan huomioon se, että Arkeman hallituksen jäsenet olivat Elf Aquitainen nimeämiä ja että viimeksi mainitun osuus tytäryhtiönsä pääomasta oli 97,6 prosenttia ja vuoden 2000 huhtikuun jälkeen 96,48 prosenttia (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 265 perustelukappale).

13 Komissio totesi Totalin vastuusta, että kyseisellä yhtiöllä oli vuoden 2000 huhtikuusta alkaen rikkomisen loppuun saakka suoraan tai välillisesti todellinen määräysvalta kaikkien konsernin toiminnnallisten yhtiöiden pääomien osalta, mukaan luettuna yhtiöt, joilla oli suora rooli nyt käsiteltävässä kartellissa. Komissio katsoi näin ollen, että Totalilla oli ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiöidensä Elf Aquitaine, Arkema, Altuglas ja Altumax toimintaan, ja se osoitti kaikille näille yksiköille väitetiedoksiannon (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 267 perustelukappale).

14 Arkema omalta osaltaan ja Total ja Elf Aquitaine niiden osalta vastasivat erikseen väitetiedoksiantoon toteamalla muun muassa, että riidanalainen päätös olisi osoitettava ainoastaan Arkemalle (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 268 ja 269 perustelukappale). Komissio hylkäsi näiden yhtiöiden väitteet ja vahvisti edellisessä kohdassa mainittujen viiden yksikön vastuun (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 270–277 perustelukappale). Näihin yhtiöihin yhdessä viitataan jatkossa termillä Total-konserni.

Sakon laskeminen

15 Sakon määrää laskiessaan komissio tutki ensimmäiseksi rikkomisen vakavuuden ja totesi ensin, että kun rikkomisen luonne ja se seikka, että se kattoi koko ETA:n, otettiin huomioon, kyse oli asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) tarkoitetusta erittäin vakavasta rikkomuksesta (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 319–331 perustelukappale). Tämän jälkeen komissio katsoi, että kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneisiin yrityksiin oli mahdollista soveltaa eriytettyä kohtelua, ja se laittoi Total-konsernin ensimmäiseen luokkaan Arkeman PMMA-tuotteiden ETA:ssa myynnistä saadun liikevaihdon perusteella. Komissio määräsi Total-konsenin osalta tällä perusteella sakon laskentapohjaksi 65 miljoonaa euroa (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 332–336 perustelukappale). Lopuksi komissio otti huomioon Totalin maailmanlaajuisen liikevaihdon ja sovelsi Total-konsernille määrätyn sakon laskentapohjaan korotuskerrointa 3 sakon varoittavan vaikutuksen takaamiseksi. Sakon laskentapohjaksi tuli siksi 195 miljoonaa euroa (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 337–350 perustelukappale).

16 Komissio tutki toiseksi rikkomisen kestoa ja totesi, että koska Arkema oli osallistunut rikkomiseen viiden vuoden ja seitsemän kuukauden ajan, sen sakon laskentapohjaa piti korottaa 55 prosentilla. Tätä korotusta sovellettiin Elf Aquitaineen, Arkemaan, Altuglasiin ja Altumaxiin. Komissio korotti Totalin, joka oli tytäryhtiöidensä pääoman omistaja lyhyemmän aikaa, sakkoa 20 prosentilla (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 351–353 perustelukappale). Arkemalle (mukaan luettuna Elf Aquitaine) määrätyn sakon perusmääräksi tuli näin ollen 302, 25 miljoonaa euroa. Total määrättiin tästä summasta yhteisvastuullisesti vastuuseen 234 miljoonan euron osalta (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 354 perustelukappale).

17 Kolmanneksi komissio tutki, oliko raskauttavia seikkoja mahdollisesti olemassa. Komissio totesi Arkeman osalta, että kun otettiin huomioon kolme aikaisempaa päätöstä, jotka kohdistuivat Arkemaan, Arkema oli uusinut tekonsa syyllistymällä samanlaiseen rikkomiseen, joten komissio päätti korottaa Arkeman sakon perusmäärää 50 prosentilla. Komissio täsmensi kuitenkin, että Total ja Elf Aquitaine eivät olleet rikkomisen uusijoita, joten tätä korotusta sovellettiin ainoastaan Arkemaan, Altuglasiin ja Altumaxiin (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 369 perustelukappale ja siihen liittyvä alaviite numero 250).

18 Neljänneksi komissio katsoi, ettei lieventäviä seikkoja, joihin Total-konserni vetosi, ollut olemassa.

19 Tässä vaiheessa sakon määrä oli 365 218 750 euroa Arkeman, Altuglasin ja Altumaxin osalta riippumatta siitä, otettiinko raskauttavat tai lieventävät seikat huomioon. Totalin sakon määränä säilyi 234 miljoonaa euroa. Elf Aquitainen sakon määränä säilyi 302,25 miljoonaa euroa (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 397 perustelukappale). Komissio katsoi [EY] 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EUVL 2003, L 1, s. 1) 23 artiklan 2 kohdan mukaisesti, että sakko ei ylittänyt 10:ntä prosenttia kyseisen yrityksen liikevaihdosta (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 398 ja 399 kohta).

20 Viidenneksi ja viimeiseksi komissio sovelsi yhteistyötiedonantoa ja päätti soveltamalla sen 23 kohdan b alakohdan ensimmäistä luetelmakohtaa alentaa 40 prosentilla sen sakon määrää, joka muuten olisi määrätty Total-konsernille (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 403–410 perustelukappale).

21 Komissio vahvisti näin ollen riidanalaisen päätöksen 2 artiklan b alakohdassa sakon lopulliseksi määräksi seuraavan:

”Arkema – –, Altuglas – – ja Altumax – –, yhteisvastuullisesti 219,13125 miljoonaa euroa, josta Total – – yhteisvastuullisesti 140,4 miljoonaa euroa ja Elf Aquitaine SA yhteisvastuullisesti 181,35 miljoonaa euroa”.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset

22 Kantajat eli Arkema France, Altuglas ja Altumax nostivat nyt käsiteltävänä olevan kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 10.8.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä.

23 Kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari määrättiin neljänteen jaostoon, jonka käsiteltäväksi esillä oleva asia tämän vuoksi siirrettiin.

24 Unionin yleinen tuomioistuin (neljäs jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn ja kehotti prosessinjohtotoimenpiteenä yhtäältä asianosaisia vastaamaan tiettyihin kysymyksiin ja toisaalta komissiota toimittamaan tietyn asiakirjan. Asianosaiset noudattivat näitä kehotuksia asetetussa määräajassa.

25 Asianosaisten lausumat ja heidän vastauksensa unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 15.12.2009 pidetyssä istunnossa. Suullinen käsittely päätettiin istunnon päättyessä.

26 Unionin yleinen tuomioistuin päätti 26.11.2010 antamallaan määräyksellä aloittaa suullisen käsittelyn uudelleen työjärjestyksensä 62 artiklan mukaisesti, jotta asianosaisia voitaisiin kehottaa prosessinjohtotoimenpiteenä toimittamaan asiakirjoja ja vastaamaan kysymyksiin. Asianosaiset noudattivat näitä kehotuksia asetetussa määräajassa. Suullinen käsittely päätettiin näin ollen 9.3.2011.

27 Kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin

– ensisijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen kantajia koskevilta osin

– toissijaisesti kumoaa niille riidanalaisessa päätöksessä määrätyn sakon tai alentaa sen määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

28 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

29 Kantajat vetoavat kanteensa tueksi pääasiallisesti kahdeksaan kanneperusteeseen. Ensimmäinen kanneperuste koskee sääntöjen, joiden perusteella tytäryhtiön toteuttama menettelytapa voidaan lukea emoyhtiön syyksi, rikkomista ja syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista. Toinen kanneperuste koskee tosiseikkoihin liittyviä virheitä, joita komissio on tehnyt lukiessaan Arkeman rikkomiset Totalin ja Elf Aquitainen syyksi. Kolmas kanneperuste koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista syyksiluettavuutta koskevia sääntöjä sovellettaessa. Neljäs kanneperuste koskee sitä, että komissio laiminlöi ottaa huomioon kriteerin, joka koskee todellista vaikutusta markkinoihin, kun se määritti sakon laskentapohjaksi 65 miljoonaa euroa. Viides kanneperuste koskee oikeudellisia ja tosiseikkoihin liittyviä virheitä korotettaessa sakon laskentapohjaa varoittavan vaikutuksen vuoksi. Kuudes kanneperuste koskee oikeudellisia virheitä, jotka komissio teki korottaessaan sakkoa uusimisen perusteella. Seitsemäs kanneperuste koskee tosiseikkoihin liittyvää virhettä, jonka komissio teki, kun se ei myöntänyt kantajille sakon alennusta sillä perusteella, että Arkema ei käytännössä noudattanut tiettyjä menettelytapoja, joista määrättiin seuraamus. Kahdeksas kanneperuste koskee oikeudellisia ja tosiseikkoihin liittyviä virheitä, jotka perustuvat siihen, että komissio ei myöntänyt kantajille sakon alennusta ”muiden seikkojen” perusteella. Kantajat esittivät lisäksi istunnon aikana lisäväitteen, jonka tarkoituksena oli riitauttaa sakon korottaminen riittävän varoittavan vaikutuksen vuoksi.

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee sääntöjen, joiden perusteella tytäryhtiön toteuttama menettelytapa voidaan lukea emoyhtiön syyksi, rikkomista ja syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista

30 Kantajat väittävät, että komissio teki oikeudellisen virheen, kun se sovelsi olettamaa, jonka mukaan emoyhtiöllä on tosiasiallisesti ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiöön, kun se omistaa täysin tai lähes täysin jälkimmäisen pääoman (jäljempänä ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskeva olettama), ilman että se olisi esittänyt todisteita todellisesta määräysvallasta (tämän kanneperusteen ensimmäinen osa). Kantajien mukaan komissio loukkasi tällöin myös syrjintäkiellon periaatetta, kun se sovelsi Arkemaan eri näyttöstandardia kuin muihin tytäryhtiöihin, jotka osallistuivat lainvastaisiin menettelyihin (tämän kanneperusteen toinen osa).

Ensimmäinen osa, joka koskee sääntöjen, joiden perusteella tytäryhtiön toteuttama menettelytapa voidaan lukea emoyhtiön syyksi, rikkomista

– Asianosaisten lausumat

31 Kantajat väittävät, että vakiintuneen oikeuskäytännön ja komission päätöskäytännön perusteella silloin, kun rikkomiseen syyllistynyt yritys kuuluu konserniin, ainoastaan kyseinen tytäryhtiö on pääsääntöisesti vastuussa rikkomisesta. Kantajien mukaan ainoastaan tietyissä tilanteissa tytäryhtiön toimet voidaan lukea emoyhtiön syyksi. Tilanne olisi tällainen silloin, kun emoyhtiöllä on tosiasiallisesti ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiönsä toimiin sillä perusteella, että jälkimmäinen ei määritä itsenäisesti liiketoimintapolitiikkaansa, tai silloin, kun emoyhtiö on osallisena tytäryhtiön toteuttamaan rikkomiseen (aktiivisesti tai passiivisesti ainoastaan sillä perusteella, että se on tiennyt tosiseikoista).

32 Kantajat väittävät, että sovellettavan oikeuskäytännön mukaan pääoman omistaminen 100-prosenttisesti (ja etenkään 99,43-, 97,6- tai 96,48-prosenttisesti) ei sellaisenaan mahdollista automaattisesti päättelyä, jonka mukaan emoyhtiöllä on tosiasiallisesti ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiönsä liiketoimintapolitiikkaan. Kantajien mukaan oikeuskäytännössä on aina edellytetty lisätodisteita tältä osin, kuten sitä, että emoyhtiö on esittäytynyt hallinnollisen menettelyn aikana ainoana konsernin edustajana suhteessa komissioon, tai sitä, ettei emoyhtiön määräysvaltaa tytäryhtiöönsä ole kiistetty tai sitä, että ei ole ollut mitään todisteita tytäryhtiön itsenäisyydestä.

33 Komissio ei kuitenkaan ole esittänyt nyt käsiteltävässä asiassa mitään todisteita, jotka voisivat osoittaa, että Totalilla ja/tai Elf Aquitainella olisi tosiasiallisesti ollut kyseisenä ajanjaksona ratkaiseva vaikutusvalta Arkeman liiketoimintapolitiikkaan tai rikkomisen toteuttamiseen, lukuun ottamatta tukeutumista siihen, että Arkeman silloiset emoyhtiöt omistivat suoraan tai välillisesti sen pääoman lähes täysin. Kantajien mukaan erityisesti komission riidanalaisessa päätöksessä mainitsema seikka, jonka mukaan tosiseikkojen tapahtumahetkellä Arkeman hallituksen jäsenet olivat Elf Aquitainen nimeämiä, on ainoastaan looginen seuraus Arkeman pääoman enemmistöomistuksesta eikä voi osoittaa ratkaisevaa vaikutusvaltaa Arkemaan nähden.

34 Kantajat katsovat näin ollen, että komissio on tehnyt oikeudellisen virheen, jonka perusteella riidanalainen päätös voidaan kumota, kun se lukeakseen riidanalaisessa päätöksessä todetut toiminnat Totalin ja Elf Aquitainen syyksi tukeutui ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevaan olettamaan, joka perustui ainoastaan siihen, että Arkeman pääoma omistettiin suoraan tai välillisesti lähes täysimääräisesti.

35 Lopuksi kantajat totesivat istunnon aikana sen jälkeen, kun niiltä oli tiedusteltu, mitkä olivat asiassa C-97/08 P, Akzo Nobel ym. vastaan komissio, 10.9.2009 annetun tuomion (Kok., s. I‑8237) seuraukset nyt käsiteltävälle asialle, että kyseisen tuomion perusteena olleen asian tosiseikat, etenkin ne, jotka liittyivät emoyhtiön määräysvaltaan rikkomiseen osallistuneisiin tytäryhtiöihin nähden, olivat erilaisia kuin nyt käsiteltävässä asiassa. Kantajat ovat lisäksi huomauttaneet, että tuossa asiassa emoyhtiön omistusosuus tytäryhtiönsä pääomasta oli 100 prosenttia, kun se nyt käsiteltävässä asiassa ei saavuttanut tätä tasoa (kyse oli 99,43, 97,6 ja 96,48 prosentista). Kantajat katsovat joka tapauksessa, että jos edellä mainitussa asiassa Akzo Nobel ym. vastaan komissio annettua tuomiota on tulkittava siten, että siinä sallitaan tytäryhtiön toteuttaman rikkomisen lukeminen emoyhtiön syyksi ilman muita todisteita kuin pääomayhteys, tätä oikeuskäytäntöä on tällöin tutkittava uudelleen, sillä siinä olisi otettu käyttöön ankaraa vastuuta koskeva järjestelmä, joka on ristiriidassa asetuksen N:o 1/2003 kanssa.

36 Komissio ilmoittaa yhtyvänsä kantajien näkemykseen, jonka mukaan tytäryhtiön lainvastaisesta toiminnasta seuraava vastuu voidaan lukea emoyhtiön syyksi ainoastaan tietyissä tilanteissa. Tällainen mahdollisuus on olemassa silloin, kun emoyhtiöllä on tosiasiallisesti ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiönsä toimintaan. Komission mukaan vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa kuitenkin, että on pääteltävä yhtiöllä, joka omistaa tytäryhtiönsä pääoman täysimääräisesti tai lähes täysimääräisesti, olevan tosiasiallisesti ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiöönsä, sillä emoyhtiö ei ole kumonnut ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevaa olettamaa esittämällä todisteita tytäryhtiönsä toiminnan itsenäisyydestä.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

37 On muistettava, että riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 245–252 ja 259–277 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio luki riidanalaisen rikkomisen Totalin ja Elf Aquitainen syyksi sillä perusteella, että ne muodostivat yhden ainoan yrityksen Arkeman ja tämän tytäryhtiöiden Altuglasin ja Altumaxin kanssa, joista viimeksi mainitut olivat osallistuneet salaisiin menettelytapoihin. Jotta komissio päätyi tähän päätelmään, se tukeutui väitetiedoksiannossa mainittuun olettamaan, jonka mukaan Totalilla ja Elf Aquitainella oli ratkaiseva vaikutusvalta niiden tytäryhtiöiden toimintaan. Elf Aquitainen osalta ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskeva olettama perustui siihen seikkaan, että Arkeman hallituksen jäsenet olivat Elf Aquitainen nimeämiä ja että viimeksi mainittu omisti 97,6 prosenttia, sittemmin 96,48 prosenttia, Arkeman pääomasta (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 265 perustelukappale). Totalin osalta kyseinen olettama perustui siihen, että Total kontrolloi vuoden 2000 huhtikuusta alkaen suoraan tai välillisesti kaikkien konsernin yhtiöiden pääomaa, mukaan luettuna yhtiöt, joilla oli välitön rooli nyt käsiteltävässä kartellissa, koska se omisti 99,43 prosenttia Elf Aquitainen pääomasta (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 266 ja 267 kohta). Viimeisestä seuraa, että kyseiset yhtiöt esittivät väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa tietyn määrän argumentteja, joiden tarkoituksena on kyseenalaistaa ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskeva olettama ja jotka komissio on kuitenkin katsonut riittämättömiksi (ks. etenkin riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 272 ja 274 perustelukappale).

38 Seuraavaksi on muistutettava unionin tuomioistuimen tätä alaa koskevasta oikeuskäytännöstä.

39 Tältä osin on korostettava, että unionin kilpailuoikeus koskee yritysten toimintaa ja että yrityksen käsitteeseen kuuluvat kaikki taloudellista toimintaa harjoittavat yksiköt riippumatta niiden oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta (ks. edellä 35 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

40 Yhteisöjen tuomioistuin on myös täsmentänyt, että yrityksen käsitteellä on tässä samassa asiayhteydessä katsottava tarkoitettavan taloudellista kokonaisuutta, vaikka oikeudellisesti tämän taloudellisen kokonaisuuden muodostaakin useampi kuin yksi luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö (ks. edellä 35 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

41 Kun tällainen taloudellinen kokonaisuus rikkoo kilpailusääntöjä, sen asiana on yksilöllisen vastuun periaatteen mukaisesti vastata kyseisestä rikkomisesta (ks. edellä 35 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

42 Unionin kilpailuoikeuden rikkominen on luettava yksiselitteisesti sen oikeushenkilön syyksi, jolle sakot mahdollisesti määrätään, ja väitetiedoksianto on osoitettava tälle oikeushenkilölle. On myös tärkeää, että väitetiedoksiannossa ilmaistaan, missä ominaisuudessa oikeushenkilöä syytetään väitetyistä rikkomisista (ks. edellä 35 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

43 Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiön toiminnasta erityisesti silloin, kun siitä huolimatta, että tytäryhtiö on erillinen oikeushenkilö, se ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita erityisesti näitä kahta oikeudellista yksikköä yhdistävien taloudellisten, organisatoristen ja oikeudellisten yhteyksien vuoksi (ks. edellä 35 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

44 Näin on siksi, että tällaisessa tapauksessa emoyhtiö ja sen tytäryhtiö kuuluvat samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat näin ollen yhden ainoan yrityksen edellä tarkoitetulla tavalla. Näin ollen se, että emoyhtiö ja tytäryhtiö muodostavat yhden EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen, mahdollistaa sen, että komissio voi osoittaa sakkojen määräämistä koskevan päätöksen emoyhtiölle ilman, että sillä olisi velvollisuutta osoittaa tämän emoyhtiön itse osallistuneen rikkomiseen (ks. edellä 35 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

45 Unionin tuomioistuin on myös katsonut, että sellaisessa erityistapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiönsä, joka on rikkonut unionin kilpailusääntöjä, yhtäältä tämä emoyhtiö voi vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiön toimintaan ja toisaalta on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan kyseinen emoyhtiö tosiasiallisesti vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiönsä toimintaan (ks. edellä 35 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)

46 Unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että näissä olosuhteissa riittää, että komissio osoittaa, että emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiön, voidakseen olettaa, että emoyhtiö vaikuttaa ratkaisevasti tämän tytäryhtiön liiketoimintapolitiikkaan. Tämän perusteella komissio voi katsoa, että emoyhtiö on yhteisvastuussa tytäryhtiölleen määrätyn sakon maksamisesta, ellei tämä emoyhtiö, jonka asiana on kumota tämä olettama, esitä riittäviä todisteita sen osoittamiseksi, että tytäryhtiö toimii itsenäisesti markkinoilla (ks. edellä 35 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 61 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

47 Kun unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö otetaan huomioon, on todettava, että komission nyt käsiteltävässä asiassa soveltama menetelmä lukea riidanalainen rikkominen kantajien emoyhtiöiden syyksi edellä 37 kohdassa mainitulla tavalla on oikea.

48 Toisin kuin kantajat väittävät, on yhtäältä niin, että tämä syyksi lukeminen ei perustu ainoastaan pääoman omistusrakenteeseen vaan myös siihen, että ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevaa olettamaa ei ole kumottu (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 272 ja 274 perustelukappale).

49 Toisaalta on todettava, että kyseisestä oikeuskäytännöstä (ks. etenkin edellä 45 ja 46 kohta) ilmenee selvästi, että tytäryhtiön pääoman omistusrakenne on riittävä edellytys kyseisen olettaman soveltamiselle ilman, että komission olisi esitettävä lisätodisteita, jotka liittyvät emoyhtiön vaikutusvallan käyttämiseen, kuten kantajat vaativat.

50 Kantajien väitteet, joiden mukaan edellä 35 kohdassa mainitussa asiassa Akzo Nobel ym. vastaan komissio annetun tuomion perustana olleet tosiseikat, etenkin kyseisen emoyhtiön tytäryhtiöissään käyttämä määräysvalta, olivat erilaiset nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olleista tosiseikoista, eivät voi horjuttaa tätä päätelmää. Lukuun ottamatta sitä, että tällaisia lisätodisteita voitiin esittää kyseisessä asiassa (asia T-112/05, Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II-5049, 13 ja 54 kohta), edellä mainitussa asiassa Akzo Nobel ym. vastaan komissio 12.12.2007 annetusta tuomiosta (61 ja 62 kohta) sekä edellä 35 kohdassa mainitussa asiassa Akzo Nobel ym. vastaan komissio 10.9.2009 annetusta tuomiosta (61 ja 62 kohta) ilmenee täysin selvästi, että tämän olettaman soveltaminen ei riipu tällaisten lisätodisteiden olemassaolosta.

51 On vielä korostettava, että edellä mainittu oikeuskäytäntö koskee erityisesti ”erityistapausta, jossa emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiönsä” (edellä 35 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 10.9.2009, 60 kohta). Nyt käsiteltävässä asiassa Total ja Elf Aquitaine eivät kuitenkaan omista täysin tytäryhtiöitään.

52 On kuitenkin korostettava, että kantajat eivät viitatessaan istunnossa tähän tosiseikkoihin liittyvään eroon (ks. edellä 35 kohta) ole esittäneet mitään erityisiä argumentteja sen vastustamiseksi, että samoja todistelusääntöjä sovelletaan näissä kahdessa tilanteessa, vaikka ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevan olettaman soveltaminen muissa tapauksissa kuin niissä, joissa emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiönsä, on ollut unionin yleisen tuomioistuimen komissiolle esittämän kirjallisen kysymyksen kohteena ja tämän jälkeen keskustelun kohteena istunnossa.

53 On todettava joka tapauksessa, että emoyhtiö, joka omistaa lähes täysin tytäryhtiönsä, on pääsääntöisesti tilanteessa, joka on analoginen yksinomaisen omistajan tilanteen kanssa siltä osin kuin on kyse omistajan mahdollisuudesta käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiön toimintaan omistajan kyseiseen tytäryhtiöön yhdistävien taloudellisten, organisatoristen ja oikeudellisten yhteyksien vuoksi. Komissiolla on näin ollen oikeus soveltaa tähän tilanteeseen samoja todistelusääntöjä, toisin sanoen soveltaa olettamaa siitä, että kyseinen emoyhtiö käyttää tosiasiallisesti mahdollisuuttaan käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä toimintaan. Ei tosin voida sulkea pois sitä, että tietyissä tapauksissa vähemmistöosakkailla voi olla tytäryhtiön suhteen oikeuksia, joiden perusteella edellä mainittu analogia voidaan kyseenalaistaa. On kuitenkin todettava, että sen lisäksi, että tällaisia oikeuksia ei yleensä liitetä nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevien kaltaisiin vähäisiin osuuksiin. Kantajat eivät ole esittäneet mitään tämän kaltaisia seikkoja nyt käsiteltävässä asiassa. Komissio on siksi soveltanut oikein ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevaa olettamaa kantajien emoyhtiöihin.

54 Lopuksi on todettava väitteestä, jonka mukaan edellä 35 kohdassa mainitussa asiassa Akzo Nobel ym. vastaan komissio (tuomio 10.9.2009) annetussa tuomiossa vahvistettua oikeuskäytäntöä olisi pääasiallisesti tutkittava uudelleen, unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että sen ei tule nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevien olosuhteiden perusteella palata oikeudelliseen seikkaan, jota unionin tuomioistuin on käsitellyt selvällä tavalla viimeaikaisessa tuomiossaan.

55 Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa on näin ollen hylättävä.

Toinen osa, joka koskee syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista

– Asianosaisten lausumat

56 Kantajat väittävät, että komissio tukeutui niiden tapauksessa ainoastaan ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevaan olettamaan lukeakseen rikkomisen emoyhtiön syyksi mutta otti muista riidanalaisen päätöksen kohteena olevista tytäryhtiöistä suurimman osan yhteydessä huomioon lisätodisteita. Kantajat viittaavat tässä yhteydessä siihen, kuinka komission kohteli riidanalaisessa päätöksessä Degussaa, ICI plc:tä ja Lucite International Ltd:tä.

57 Komissio syyllistyi näin toimiessaan asian selvittämisessä syrjintään, jota ei voida perustella. Kantajat korostavat, että jos komissio olisi soveltanut Arkemaan samaa näyttöstandardia kuin muihin yrityksiin, se olisi välttämättä tullut johtopäätökseen, jonka mukaan rikkominen oli luettava ainoastaan Arkeman syyksi.

58 Kantajat korostavat lisäksi komission argumentista, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä mainitaan se, että Elf Aquitaine nimesi Atofinan hallituksen jäsenet, että kyseessä on ainoastaan looginen seuraus Arkeman pääoman enemmistöomistuksesta, ja ne väittävät, että tätä todistetta ei voida mitenkään verrata todisteisiin, joihin komissio tukeutui Degussan yhteydessä ottaessaan huomioon tämän osalta emoyhtiön aktiivisen osallistumisen rikkomiseen. Kantajat huomauttavat, että tämä todiste voidaan ottaa joka tapauksessa huomioon ainoastaan Elf Aquitainen mutta ei Totalin osalta.

59 Komissio kiistää nämä väitteet.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

60 On huomautettava, että yhdenvertaisen kohtelun tai syrjintäkiellon periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavoin eikä erilaisia tapauksia kohdella samalla tavoin, ellei tällainen kohtelu ole objektiivisesti perusteltua (ks. asia C-227/04 P, Lindorfer v. neuvosto, tuomio 11.9.2007, Kok., s. I‑6767, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

61 On todettava, että kantajat eivät ole osoittaneet, että komissio olisi loukannut tätä periaatetta lukiessaan riidanalaisen rikkomisen riidanalaisen päätöksen adressaattien syyksi.

62 On todettava aivan ensiksi, että ICI Acrylicsin tilanne ei ole rinnastettavissa kantajien tilanteeseen. Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee nimittäin selvästi, että ICI Acrylics – yksikkö, joka osallistui suoraan riidanalaiseen rikkomiseen – oli pelkkä ICI:n kaupallinen yksikkö, jolla ei ollut oikeushenkilöllisyyttä, eikä tämän tytäryhtiö, ja se omistettiin täysin tai lähes täysin (ks. etenkin riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 280, 287 ja 288 perustelukappale). Komissio ei näin ollen soveltanut ICI:n yhteydessä ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevaa olettamaa (oli sen tukena muita todisteita tai ei) vaan ainoastaan identifioi oikeudellisen henkilön, jonka osa rikkomiseen syyllistynyt kaupallinen yksikkö oli tosiseikkojen tapahtumahetkellä (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 288 ja 289 perustelukappale).

63 Tämän jälkeen on korostettava Degussan osalta, että komissio totesi seuraavaa riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 255 perustelukappaleessa:

”Röhm GmbH & Co. KG (Degussan täysin omistama tytäryhtiö) ja Para-Chemie GmbH (Röhmin täysin omistama tytäryhtiö) ovat itsenäisiä oikeudellisia yksikköjä. Koska Degussa omistaa täysin suoraan tai välillisesti nämä kaksi yritystä – – ja koska Röhmin hallintoneuvosto koostuu osittain Degussan johdon jäsenistä – –, komissio katsoo Degussan olevan vastuussa Röhmin – – ja Para-Chemien – – lainvastaisesta käytöksestä.”

64 Komissio ilmoitti Lucite Internationalin osalta riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 294 perustelukappaleessa seuraavaa:

”Lucite International UK Ltd on yksi sen täysin omistamista tytäryhtiöistä. Lisäksi Lucite Internationalin – – hallituksen jäsenet olivat niin ikään rikkomisen tapahtuma-aikana Lucite International UK:n – – hallituksen jäseniä.”

65 Näin ollen on oikein, että jotta Degussan ja Lucite Internationalin tytäryhtiöiden toiminta luettiin ensiksi mainittujen syyksi, komissio tukeutui ratkaisevaa vaikutusvaltaa koskevaan olettamaan, joka seurasi siitä, että emoyhtiö omisti täysin tytäryhtiön pääoman, mainitsemalla samalla ylimääräisen todisteen, toisin sanottuna yhtäältä sen, että tytäryhtiön hallintoneuvostossa oli emoyhtiön johdon jäseniä, ja toisaalta sen, että molempien yhtiöiden hallituksiin kuului samoja jäseniä.

66 Tästä ei kuitenkaan seuraa, että Degussaa ja Lucite Internationalia sekä niiden tytäryhtiöitä olisi kohdeltu eri tavalla kuin kantajia ja niiden emoyhtiöitä, mikä olisi perusteena katsoa, että yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on loukattu.

67 On nimittäin korostettava, että – kuten kantajien emoyhtiöiden – Degussan ja Lucite Internationalin katsottiin niin ikään olevan vastuussa tytäryhtiöidensä lainvastaisesta toiminnasta (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 258 ja 296 perustelukappale). Mikään riidanalaisessa päätöksessä ei kuitenkaan anna perustetta ajatella, että komissio olisi vapauttanut ne tästä vastuusta, jos se ei olisi voinut vedota edellä mainittuihin lisätodisteisiin.

68 Tältä osin on muistettava, että komissio ilmaisi riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 245–252 perustelukappaleessa periaatteet, jotka olivat sen ohjenuorina riidanalaisen päätöksen adressaatteja määritettäessä. Päätöksestä ilmenee selvästi, että kun tytäryhtiön pääoma oli täysin tai lähes täysin emoyhtiöllä, komissio katsoi sillä olevan oikeus todeta pelkän ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevan olettaman perusteella, että kyseinen tytäryhtiö ei ollut itsenäinen, sillä edellytyksellä, että olettamaa ei ollut kumottu hallinnollisen menettelyn aikana, ja lukea näin ollen tytäryhtiön lainvastainen käytös emoyhtiön syyksi, koska viimeksi mainittu oli osa samaa yritystä (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 247 ja 248 perustelukappale).

69 On kuitenkin todettava, kuten komissio toteaa, että se viittasi ainoastaan täydellisyyden vuoksi muiden kuin pääomayhteyksien olemassaoloon silloin, kun ne olivat saatavilla. On lisäksi todettava, että Total-konsernin osalta komissio on viitannut myös siihen, että Arkeman hallituksen jäsenet olivat Elf Aquitainen nimeämiä. Komissio ei kuitenkaan millään tavalla tehnyt tytäryhtiön, jonka omistus oli täysin tai lähes täysin tämän emoyhtiöllä, lainvastaisen toiminnan syyksi lukemista riippuvaiseksi tällaisten lisäseikkojen olemassaolosta. Tämä tulkinta on yhdenmukainen myös sen seikan kanssa, että tiettyjen emoyhtiöiden yhteydessä riidanalaisessa päätöksessä mainitaan ainoastaan pääomayhteys. Näin on Totalin (266 perustelukappale) ja Barlo-konsernin yhtiöiden, eli Barlo Plastics Europe NV:n, Barlo Plastics NV:n ja Barlo Group plc:n osalta (301 perustelukappale).

70 On myös muistutettava, että menetelmä, jota komissio sovelsi lukeakseen nyt käsiteltävässä asiassa riidanalaisen rikkomisen kantajien emoyhtiöiden syyksi, oli oikea, kuten edellä esitetystä ilmenee (ks. edellä 47 kohta).

71 Näin ollen ensimmäisen kanneperusteen toinen osa on hylättävä, ja näin ollen koko ensimmäinen kanneperuste on hylättävä.

Toinen kanneperuste, joka koskee tosiseikkoihin liittyviä virheitä, jotka komissio teki lukiessaan Arkeman rikkomisen Totalin ja Elf Aquitainen syyksi

72 Kantajat väittävät, että vaikka menetelmä soveltaa ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevaa olettamaa katsottaisiin hyväksyttäväksi kantajien osalta, komissiolla ei ollut tosiseikkoihin liittyviä perusteita lukea kilpailusääntöjen rikkomista Totalin ja Elf Aquitainen syyksi. Kantajien mukaan ne ovat osoittaneet ensiksi, että Elf Aquitainen ja Totalin johto ei ollut millään tavalla osallinen kyseiseen menettelytapaan, ja toiseksi, että Arkema päätti itsenäisesti liiketoimintapolitiikastaan.

Ensimmäinen osa, jonka mukaan komissio ei ottanut huomioon sitä, että Totalin ja Elf Aquitainen johto ei ollut osallinen riidanalaisessa päätöksessä todettuun menettelytapaan

– Asianosaisten lausumat

73 Kantajat korostavat, että komissio ei väitä riidanalaisessa päätöksessä, että Elf Aquitainen tai Totalin johtajat olisivat olleet millään tavalla osallisia kyseiseen menettelytapaan tai että ne olisivat olleet tietoisia kilpailusääntöjen rikkomisista. Ne toteavat lisäksi, että komissio ei osoittanut tutkinnan aikana ainuttakaan pyyntöä saada tietoja näiltä yrityksiltä ja ettei se edes toimittanut tarkastuksia niiden tiloissa.

74 Kantajien mukaan komission päätöskäytännöstä ilmeneekin, että emoyhtiön aktiivisen tai passiivisen rikkomiseen osallistumisen puuttuminen voi johtaa siihen, että tytäryhtiön rikkomista ei lueta emoyhtiön syyksi, vaikka viimeksi mainittu omistaisi enemmistön kyseisen tytäryhtiön pääomasta tai tämän pääoman täysin.

75 Kantajat huomauttavat tältä osin lisäksi, että konserni, johon ne kuuluivat tosiseikkojen tapahtumahetkellä, edellytti ehdotonta kilpailusääntöjen noudattamista, mikä johti lisäksi siihen, että Arkema hyväksyi ohjelman toimintansa saattamiseksi kilpailulainsäädännön mukaiseksi vuoden 2001 tammikuusta alkaen eli vain muutama kuukausi sen jälkeen, kun Total Fina otti haltuunsa Elf-konsernin 17.4.2000. Ne katsovat siksi, että jos Total ja Elf Aquitaine olisivat voineet tietää Arkeman toteuttamista kilpailunvastaisista menettelytavoista, ne olisivat määränneet heti niiden lopettamisesta.

76 Kantajien mukaan komissio olisi näin ollen voinut tukeutua tähän seikkaan päätelläkseen, että nämä yhtiöt eivät olleet vastuussa Arkeman PMMA-markkinoilla toteuttamasta lainvastaisesta toiminnasta, vaikka ne omistivat Arkeman pääoman lähes kokonaan rikkomisen tapahtumisajanjaksona.

77 Komissio kiistää nämä väitteet.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

78 On muistettava, että riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 245–252 ja 259–277 perustelukappaleesta ilmenee, että komissio luki riidanalaisen rikkomisen Totalin ja Elf Aquitainen syyksi sillä perusteella, että ne muodostivat tosiseikkojen tapahtumahetkellä Arkeman ja tämän tytäryhtiöiden Altuglasin ja Altumaxin, jotka olivat osallistuneet kartellitoimintaan, kanssa yhden taloudellisen yksikön ja näin ollen yrityksen kilpailuoikeudessa tarkoitetulla tavalla. Komissio tukeutui tämän johtopäätöksen tekemiseksi ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevaan olettamaan ja totesi, että tätä olettamaa ei kumottu hallinnollisen menettelyn aikana. Kuten ensimmäisen kanneperusteen tarkastelusta ilmenee, tätä menetelmää sovellettiin aivan oikealla tavalla.

79 Kuten oikeuskäytännöstä kuitenkin ilmenee, se seikka, että emoyhtiö ja sen tytäryhtiö muodostavat yhden yrityksen EY 81 artiklassa tarkoitetulla tavalla, mahdollistaa sen, että komissio osoittaa sakkojen määräämistä koskevan päätöksen emoyhtiölle ilman, että edellytettäisiin sen osoittamista, että viimeksi mainittu on osallistunut itse rikkomiseen (edellä 35 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 10.9.2009, 50 kohta). Komission ei siksi ollut tarpeellista osoittaa, että emoyhtiön johtajat itse olivat osallisina lainvastaisiin toimiin tai edes tiesivät niihin liittyvistä seikoista. Komission käytöksellä hallinnollisen menettelyn aikana ja etenkään sillä, että se ei esittänyt emoyhtiöille ainuttakaan pyyntöä toimittaa tietoja tai että se ei toimittanut tarkastuksia niiden tiloissa, ei ole merkitystä sen selvittämiseksi, muodostivatko ne tytäryhtiöidensä kanssa yrityksen EY 81 artiklassa tarkoitetulla tavalla.

80 Kantajien viittaamasta komission päätöskäytännöstä on todettava, että vaikka katsottaisiin komission asettaneen sen, että rikkominen luetaan emoyhtiön syyksi, edellytykseksi tämän johtajien suoran osallistumisen kilpailusääntöjen rikkomiseen, tällä ei olisi mitään vaikutusta riidanalaisen päätöksen laillisuudelle tältä osin, sillä komission nyt käsiteltävässä asiassa soveltama menetelmä oli oikea. Kantajat täsmentävät lisäksi vastauksessaan, että ne eivät väitä, että se, ettei emoyhtiö ollut osallisena tytäryhtiönsä rikkomiseen, riittäisi sellaisenaan emoyhtiön vastuun poissulkemiseen, vaan tämä on ainoastaan seikka, jonka komissio voi ottaa huomioon tässä yhteydessä.

81 Lopuksi on todettava, että komissio on väittänyt oikein, että se, että emoyhtiön johtajat eivät ole suoraan olleet osallisina rikkomiseen tai että ne eivät ole tienneet lainvastaisista seikoista, ei, vaikka tämä voitaisiinkin osoittaa, riitä ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevan olettaman kumoamiseen.

82 Tämän kanneperusteen ensimmäinen osa on siksi hylättävä.

Toinen osa, joka koskee sitä, että todisteita, jotka osoittavat Arkeman määränneen tosiasiassa itsenäisesti liiketoimintapolitiikastaan, ei otettu huomioon

– Asianosaisten lausumat

83 Kantajat väittävät, että Arkema on osoittanut hallinnollisen menettelyn aikana, että Elf Aquitaine tai Total eivät missään vaiheessa määrittäneet sen liiketoimintapolitiikkaa riidanalaisessa päätöksessä viitatun ajanjakson aikana. Siksi sillä, että Arkema oli oikeudellisesti Elf Aquitainen tytäryhtiö tosiseikkojen tapahtumahetkellä ja että sen hallituksen jäsenet olivat viimeksi mainitun yhtiön nimeämiä, ei ollut merkitystä Arkeman itsenäisyydelle sen liiketoimintapolitiikan määrittämisessä. Komissio on siksi tehnyt tosiseikkoja koskevan virheen, kun se luki Arkeman rikkomisen niiden yhtiöiden syyksi, jotka olivat sen emoyhtiöitä kyseisenä ajanjaksona.

84 Kantajat väittävät ensiksi, että se seikka, että Total ja Elf Aquitaine eivät määrittäneet tytäryhtiöidensä liiketoimintapolitiikkaa, seuraa itse konsernin rakenteesta. Nämä yritykset olivat tosiasiassa holding-yhtiöitä ja useiden yhtiöiden konsernin osakkeenomistajat toimivat itsenäisesti toiminta-alueillaan.

85 Kantajat väittävät toiseksi, että Arkema osoitti olevansa täysin itsenäinen PMMA:han liittyvän liiketoimintapolitiikkansa määrittämisessä, erityisesti hintapolitiikkansa ja asiakkaiden valinnan osalta. Kantajat toteavat, että pikemminkin Arkema oli emoyhtiö kemian tuotantoalalla ja juuri se antoi tosiasiassa ohjeita omille tytäryhtiöilleen, kuten Altuglasille ja Altumaxille. Arkeman yläpuolella suhde oli ainoastaan sellainen, joka vallitsee normaalisti taloudellisten intressiensä turvaamisesta huolehtivan osakkeenomistajan ja kemian tuotantoalan toiminnasta vastaavan itsenäisen johdon välillä. Totalin ja Elf Aquitainen roolina oli siksi ainoastaan suurien investointien hyväksyminen ja tietojen vastaanottaminen niiden tytäryhtiön tulokseen liittyvästä kirjanpidosta ja rahoituksesta sovellettavassa lainsäädännössä edellytetyllä tavalla. Kantajat viittaavat tässä yhteydessä kannekirjelmään liitettyyn sisäiseen muistioon, jonka otsikko on ”Sisäiset valtaoikeudet ja menoihin sitoutuminen”.

86 Kantajat erottavat tässä yhteydessä kaksi ajanjaksoa: 1992–2000 ja 2001–2004.

87 Kantajat väittävät, että Elf Atochem määritti vuodesta 1992 vuoteen 2000 sijoittuvana ajanjaksona itsenäisesti PMMA:han liittyvää toimintaa koskevan liiketoimintapolitiikan ”Synteettiset orgaaniset välituotteet” -nimisen osaston avulla (jäljempänä DIOS). Elf Atochemin yleisjohtokunta määritti etukäteen vuosittain tämän liiketoimintapolitiikan suuret linjat viisivuotisen liikesuunnitelman muodossa, ja samainen taho myös hyväksyi DIOS:n budjetin.

88 Arkema määritti itsenäisesti vuosien 2001 ja 2004 välisenä aikana PMMA:han liittyvää toimintaa koskevan liiketoimintapolitiikan Atoglasin (josta tuli Altuglas) kautta. Kemian johtokunta, joka oli kemian tuotantoalan toimeenpanoelin, hyväksyi tämän liiketoimintapolitiikan suuret linjat etukäteen vuosittain viisivuotisen liikesuunnitelman muodossa. PMMA:han liittyvän toiminnan budjettia esiteltiin Totalin toimeenpanevassa komiteassa Atoglasin kokonaisbudjetin esittämisen yhteydessä. Tämä toimeenpaneva komitea otti kantaa investointiasioihin ja yli 10 miljoonaa euron summaa koskeviin päätöksiin ja arvioi näiden sijoitusten riskejä ja kannattavuutta.

89 Kantajat korostavat erityisesti, että Total ja Elf Aquitaine eivät määrittäneet Arkeman liiketoimintapolitiikkaa siltä osin kuin on kyse nyt käsiteltävässä asiassa tarkoitetusta toiminnasta, joka vastasi ainoastaan marginaalista osaa niiden liikevaihdosta. Ne muistuttavat tässä yhteydessä, että Arkeman maailmanlaajuinen liikevaihto PMMA:n myynnin perusteella oli vuonna 2002 (viimeinen vuosi, jona rikkomisiin syyllistyttiin) 416 miljoonaa euroa, joka oli 2,1 prosenttia kemian tuotantoalan maailmanlaajuisesta liikevaihdosta ja 0,4 prosenttia Elf Aquitainen/Totalin konsernin maailmanlaajuisesta liikevaihdosta.

90 Kantajat korostavat lisäksi, että vaikka ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevan olettaman katsottaisiin olevan oikea, kyseisen yrityksen todistustaakan olisi, jotta sillä on mahdollisuus kumota tällainen olettama, koskettava sitä, että emoyhtiöllä ei ollut todellista määräysvaltaa tytäryhtiönsä liiketoimintapolitiikkaan kyseisillä markkinoilla eli nyt käsiteltävässä asiassa PMMA-markkinoita. Kantajien mukaan toisenlainen lähestymistapa, joka tarkoittaisi sitä, että vaaditaan näyttämään toteen täysi itsenäisyys emoyhtiöstä ja näin ollen kumoamaan abstrakti mahdollisuus siitä, että emoyhtiö harjoittaa ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöönsä tilanteessa, jossa se omistaa tämän pääoman täysin, merkitsisi vaatimusta näyttää toteen jotakin, jonka toteen näyttäminen ei ole mahdollista (probatio diabolica), ja johtaisi kumoamattoman olettaman omaksumiseen.

91 Kantajat huomauttavat kolmanneksi, että Totalin ja Elf Aquitainen maailmanlaajuinen määräysvalta Arkemaan on ristiriidassa sen määräysvallan kanssa, joka Arkemalla oli tytäryhtiöihinsä Altuglasiin ja Altumaxiin, jotka oli integroitu Arkemaan sekä operationaalisella että funktionaalisella tasolla. Kantajat korostavat myös, että Arkeman väliintulo tapahtui koko menettelyn ajan sen omissa ja tytäryhtiöiden nimissä ja tämä ei tutkinnan aikana missään vaiheessa kiistänyt, ettei sillä olisi ollut todellista määräysvaltaa tytäryhtiöihinsä.

92 Kantajat toteavat siksi yhtäältä operationaalisesta puolesta, että toisin kuin Elf Aquitaine ja Total, jotka eivät olleet mukana metakrylaattien valmistusprosessissa, Arkema harjoitti toimintaa, johon kuului metakrylaatin valmistaminen metyylistä, joka on raaka-ainetta, jota sen tytäryhtiöt Altuglas ja Altumax käyttivät – osittain – sisäisesti PMMA:n tuottamiseen ja jakeluun.

93 Kantajat väittävät toisaalta funktionaalisesta puolesta, että vaikka Arkeman tytäryhtiöt (Altuglas ja Altumax) harjoittivat PMMA:han liittyvää toimintaa, se integroitiin aina Arkeman kaupalliseen organisaatioon, aivan ensiksi DIOS:n kautta vuoteen 2000 saakka ja tämän jälkeen erityisesti PMMA:han erikoistuneen kaupallisen yksikön kautta vuodesta 2001 alkaen. Enemmistö Altuglas-yhtiön hallituksen jäsenistä koostui lisäksi Arkeman oikeudellisten ja taloudellisten osastojen edustajista kyseisenä ajanjaksona. Näillä viimeksi mainituilla henkilöillä oli lisäksi velvollisuuksia ei ainoastaan Arkemassa vaan myös Altuglasissa, jolla ei ollut omia oikeudellisia ja taloudellisia yksiköitä. Kantajat mainitsevat lopuksi, että Altuglasin työntekijät, jotka osallistuivat riidanalaisessa päätöksessä viitattuun toimintaan, toimittivat kaikki säännöllisesti tietoja Arkeman johdon jäsenelle, joka oli rikkomisen tapahtuma-aikana G, josta tuli myöhemmin DIOS:n johtaja vuoteen 2000 saakka ja kemian tuotantoalan johtokunnan jäsen vuodesta 2001 alkaen.

94 Kantajat väittävät lisäksi, että tämä funktionaalinen ja operationaalinen integraatio Arkeman ja sen tytäryhtiöiden Altuglasin ja Altumaxin välillä vahvistettiin vuonna 2004, kun Total-konsernin kemian tuotantoala järjestettiin uudelleen ja Arkema luotiin, ja sittemmin vuoden 2006 toukokuussa, kun Arkema listattiin pörssiin.

95 Kantajat korostavat neljänneksi, että yksikään menettelyn aikana kerätyistä asiakirjoista ei osoita, että Arkema olisi saanut suoraan tai välillisesti minkäänlaisia ohjeita tai suosituksia Elfa Aquitainelta tai Totalilta metakrylaattimarkkinoilla toteutettavan liiketoimintapolitiikan osalta, vaikka komissio keräsi käyttöönsä satoja asiakirjoja Arkeman tiloista.

96 Kantajat väittävät viidenneksi, että komission riidanalaisessa päätöksessä omaksuma kanta on ristiriidassa sen itse aikaisemmin omaksuman käytännön kanssa. Komissio ei nimittäin lukenut [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/E-2/37.857 – Orgaaniset peroksidit) 10.12.2003 tehdyssä komission päätöksessä K(2003) 4570 lopullinen (jäljempänä orgaanisia peroksideja koskeva päätös) kilpailusääntöjen rikkomista, johon Arkema syyllistyi, Elf Aquitainen syyksi, vaikka näiden kahden yrityksen välillä vallitsi pääomayhteys. Komissio myönsi tällöin, että Arkema oli tosiasiallisesti itsenäinen liiketoimintapolitiikkansa määrittämisessä. Koska orgaanisia peroksideja koskevan päätöksen kattama ajanjakso oli osittain päällekkäinen riidanalaisessa päätöksessä tarkoitetun ajanjakson kanssa ja koska Arkeman ja Elf Aquitainen toisiinsa yhdistävät taloudelliset ja rahoitukselliset suhteet olivat täysin samanlaiset näissä kahdessa tapauksessa, komissiolla ei kantajien mukaan ollut perusteita poiketa nyt käsiteltävässä asiassa kannastaan, jonka se oli omaksunut orgaanisia peroksideja koskevaan päätökseen johtaneessa asiassa.

97 Ranskan kilpailuneuvosto vahvisti lisäksi hiljattain Totalin ja Elf Aquitainen tytäryhtiöihinsä kohdistaman rajoitetun ja kokonaisvaltaisen määräysvallan, kun se totesi moottoriteiden polttoainejakeluun liittyviä markkinoita koskevassa päätöksessään, että Total Raffinage Distribution SA ja Elf Antar France SA olivat riittävän itsenäisiä liiketoimintapolitiikkansa määrittämisessä.

98 Kantajat väittävät lopuksi, että komissio on tehnyt oikeudellisia virheitä arvioidessaan todistustaakan luonnetta ja jakautumista. Ne katsovat, että koska komission soveltaman ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevan olettaman lisäksi ei esitetty muita lisäseikkoja, jotka olisivat voineet osoittaa emoyhtiöillä olleen todellinen määräysvalta Arkeman liiketoimintapolitiikkaan PMMA-markkinoilla, ainoastaan se seikka, että Arkema esitti hallinnollisen menettelyn aikana seikkoja, joiden perusteella voidaan osoittaa sen tosiasiallinen itsenäisyys markkinoilla, oli riittävä kääntämään todistustaakan. Kantajien mukaan komission oli siksi osoitettava, että Totalilla ja Elf Aquitainella oli näistä seikoista huolimatta ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiöihinsä kyseisillä markkinoilla.

99 Komissio väittää, että kantajien hallinnollisen menettelyn aikana esittämät seikat, jotka on toistettu kannekirjelmässä, eivät ole riittäviä, vaikka niitä tarkasteltaisiin yhdessä, osoittamaan, että Arkeman käytös markkinoilla olisi ollut itsenäistä suhteessa Elf Aquitaineen, ja kumoamaan siksi ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevan olettaman.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

100 Aivan ensiksi on todettava, että toisin kuin kantajat väittävät (edellä 90 ja 98 kohta), komissio ei ole rikkonut todistustaakkaa koskevia sääntöjä nyt käsiteltävässä asiassa.

101 Tältä osin on muistettava, että edellä 35 kohdassa mainitussa asiassa Akzo Nobel ym. vastaan komissio 10.9.2009 annetusta tuomiosta (61 kohta) seuraavasta oikeuskäytännöstä käy ilmi, että ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevan olettaman kumoamiseksi kyseisen yhtiön on esitettävä ”riittäviä todisteita” sen osoittamiseksi, että tytäryhtiö toimii itsenäisesti markkinoilla. Komission on puolestaan tutkittava nämä todisteet, mutta sen ei ole esitettävä positiivisia seikkoja tällaisen vaikutusvallan käyttämisen osoittamiseksi. On lisäksi todettava, että jos olisi riittävää, että asianosainen riitauttaa tämän olettaman esittämällä pelkkiä toteamuksia, joiden tueksi ei ole esitetty todisteita, olettama menettäisi merkityksensä.

102 On todettava aivan ensiksi, että kantajat ovat esittäneet väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa hyvin vähän konkreettisia seikkoja tukemaan väitteitään, jotka koskevat Arkeman itsenäisyyttä markkinoilla. Erityisesti vastauksensa III.2 osassa, jonka otsikko on ”Arkema on ollut [rikkomisen tapahtuma-aikana] tosiasiallisesti itsenäinen liiketoimintapolitiikkansa määrittämisessä”, ei viitata mihinkään asiakirjaan vastaukseen sisältyvien toteamusten tueksi. Siksi komission toteamus, joka sisältyy riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 272 perustelukappaleeseen ja jonka mukaan kantajien esittämät seikat olivat pelkkiä toteamuksia, joiden tukena ei ollut riittäviä todisteita, on oikea. Kuten edellisestä kohdasta ilmenee, tämän perusteella on oikein katsoa, että ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevaa olettamaa ei ole kumottu.

103 Toisin kuin kantajat väittävät, riidanalaisessa päätöksessä omaksuttu lähestymistapa ei merkitse vaatimusta näyttää toteen jotakin, jonka toteen näyttäminen ei ole mahdollista (probatio diabolica). Oikeuskäytännöstä käy nimittäin ilmi, että sen määrittämiseksi, päättääkö tytäryhtiö itsenäisesti toiminnastaan markkinoilla, on otettava huomioon tämän tytäryhtiön emoyhtiöön yhdistäviä taloudellisia, organisatorisia ja oikeudellisia yhteyksiä koskevat kaikki merkitykselliset seikat, jotka voivat vaihdella tapauksesta riippuen ja joita ei näin ollen voida luetella tyhjentävästi (ks. vastaavasti edellä 35 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 10.9.2009, 73 ja 74 kohta). Siksi kantajien on toimitettava unionin yleisen tuomioistuimen arvioitavaksi kaikki seikat, jotka liittyvät organisatorisiin, taloudellisiin ja oikeudellisiin yhteyksiin sen tytäryhtiön ja sen itsensä välillä ja joiden ne katsovat osoittavan, että ne eivät muodosta yhtä taloudellista yksikköä (ks. vastaavasti edellä 50 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 12.12.2007, 65 kohta). Vaikka oletettaisiin, etteivät kantajat ole pystyneet toimittamaan tällaisia todisteita nyt käsiteltävässä asiassa, tämä ei tarkoita sitä, että tämä olettama ei ole missään tapauksessa kumottavissa.

104 Kantajien erityisiä väitteitä on tarkasteltava pitämällä mielessä nämä yleiset huomiot.

105 Kantajat tukeutuvat ensinnäkin siihen, että Total ja Elf Aquitaine ovat holding-yhtiöitä, ja väittävät, että niiden tytäryhtiöiden itsenäisyys seuraa itse konsernin rakenteesta.

106 On todettava, että yhtäältä toteamusten, joiden mukaan Total ja Elf Aquitaine olisivat holding-yhtiöitä, tueksi ei ole esitetty yhtään todistetta.

107 On todettava toisaalta, että vaikka näiden toteamusten katsottaisiinkin pitävän paikkansa, ne eivät ole riittäviä, jotta voidaan sulkea pois se mahdollisuus, että kyseiset emoyhtiöt käyttivät ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöissään koordinoimalla erityisesti rahainvestointeja konsernissa. Oikeuskäytännössä on jo nimittäin todettu, että kun on kyse konsernista, holdingilla tarkoitetaan yhtiötä, jonka tarkoituksena on koota yhteen osakkuudet eri yhtiöissä ja jonka tehtäviin kuuluu varmistaa niiden johdon yhtenäisyys (asia T-69/04, Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio, tuomio 8.10.2008, Kok, s. II‑2567, 63 kohta). Kantajat ovat todenneet nyt käsiteltävässä asiassa, että emoyhtiöt osallistuivat tärkeimpiin päätöksiin, joilla voisi olla vaikutus koko konsernin tasolla. Nämä toteamukset ovat kaukana sen osoittamisesta, ettei kyse olisi taloudellisesta kokonaisuudesta, joka koostuu kantajista ja niiden emoyhtiöistä, vaan ne vahvistavat pikemminkin, että viimeksi mainittujen tehtävänä oli varmistaa johdon ja koordinaation yhtenäisyys tavalla, joka vaikutti tytäryhtiöiden toimintaan markkinoilla.

108 Kantajat väittävät toiseksi, että ne ovat osoittaneet Arkeman olleen täysin itsenäinen PMMA:han liittyvän liiketoimintapolitiikkansa määrittämisessä. Niiden mukaan Arkema oli puolestaan kemian alan emoyhtiö, joka antoi ohjeita omille tytäryhtiöilleen, kuten Altuglasille ja Altumaxille. Totalin ja Elf Aquitainen tehtävänä oli nimittäin ainoastaan suurten investointien hyväksyminen ja tietojen vastaanottaminen niiden tytäryhtiön tulokseen liittyvästä kirjanpidosta ja rahoituksesta sovellettavassa lainsäädännössä edellytetyllä tavalla.

109 Tältä osin on korostettava yhtäältä, että kantajien toteamusten tueksi ei ole esitetty yhtään todistetta. Total-konsernin organisaatioon ja rakenteeseen ja konsernin eri yhtiöiden valtaoikeuksiin liittyvien väitteiden osalta olisi kuitenkin periaatteessa mahdollista esittää konkreettisia todisteita.

110 Kantajat ovat kyllä toimittaneet kannekirjelmän liitteenä sisäisen muistion, jonka otsikko oli ”Sisäiset valtaoikeudet ja menoihin sitoutuminen” ja jonka tarkoituksena on tukea niiden väitettä, jonka mukaan emoyhtiön tehtävänä oli ainoastaan hyväksyä Arkeman tekemät tärkeimmät sijoitukset. Kuten komissio on kuitenkin todennut – mitä kantajat eivät ole kiistäneet –, tämä asiakirja ei sisältynyt väitetiedoksiantoon annettuun vastaukseen. Kun kantajilta tiedusteltiin asiasta istunnon aikan, ne vahvistivat lisäksi, että tätä asiakirjaa ei ollut toimitettu hallinnollisen menettelyn aikana. Edellä 35 kohdassa mainitussa asiassa Akzo Nobel ym. vastaan komissio 10.9.2009 annetusta tuomiosta (61 kohta) ilmenee kuitenkin, että komissio voi soveltaessaan määräysvallan käyttämistä koskevaa olettamaa katsoa, että emoyhtiö on yhteisvastuussa tytäryhtiölleen määrätyn sakon maksamisesta, ellei tämä emoyhtiö, jonka asiana on kumota tämä olettama, esitä riittäviä todisteita sen osoittamiseksi, että tytäryhtiö toimii itsenäisesti markkinoilla. Komissiolla oli näin ollen oikeus katsoa riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 272 perustelukappaleessa, että kyseisten toteamusten tueksi ei ollut esitetty riittäviä todisteita.

111 Toisaalta on todettava, että vaikka nämä toteamukset katsottaisiin toteen näytetyiksi, ne eivät joka tapauksessa olisi riittäviä kumoamaan ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevaa olettamaa, sillä ne koskevat yksinomaan PMMA:ta koskevan liiketoimintapolitiikan määrittämistä. Toisin kuin kantajat väittävät, sen määrittämiseksi, määrittääkö tytäryhtiö itsenäisesti toimintansa markkinoilla, on otettava huomioon ei ainoastaan tosiseikat, jotka liittyvät liiketoimintapolitiikkaan kartellin kohteena olevien tuotteiden alalla, vaan myös tytäryhtiön emoyhtiöön yhdistäviä taloudellisia, organisatorisia ja oikeudellisia yhteyksiä koskevat kaikki merkitykselliset seikat (ks. vastaavasti edellä 35 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 10.9.2009, 67, 68, 73 ja 74 kohta ja julkisasiamies Kokottin kyseisessä asiassa antama ratkaisuehdotus, Kok., s. I‑8241).

112 Joihinkin kantajien toteamukseen sisältyy lisäksi seikkoja, jotka viittaavat siihen, että ne muodostivat yhden taloudellisen yksikön emoyhtiöidensä kanssa.

113 Kantajat muun muassa myöntävät, että Totalin ja Elf Aquitainen piti hyväksyä niiden tytäryhtiön suuret investoinnit. Tällaisen vallan käyttäminen on kuitenkin seikka, joka viittaa tytäryhtiön toimivan markkinoilla siten, että se ottaa huomioon emoyhtiön intressit (ks. vastaavasti asia T-54/03, Lararge v. komissio, tuomio 8.7.2008, 547 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

114 Kantajat vetoavat myös useaan otteeseen Totalin kemian tuotantoalan olemassaoloon. Kantajat vahvistivat unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen antamassaan vastauksessa, että kemian tuotantoala sisälsi ei ainoastaan Arkeman ja sen tytäryhtiöt vaan myös Total-konsernin muita yhtiöitä vuoden 2000 toukokuusta alkaen rikkomisen tapahtuma-ajan loppuun saakka. Kantajat ovat selittäneet, että Total Finan ja Elf Aquitainen fuusion jälkeen aikaisempien konsernien kaikki kemiaan liittyvä toiminta sijoitettiin funktionaalisesta näkökulmasta Arkeman (eli Atofinan) vastuun alle. Tätä funktionaalista uudelleenjärjestelyä ei kuitenkaan seurannut järjestelmällisesti pääomaan liittyvää uudelleenjärjestelyä. Tällainen konsernin jakaminen tuotantoaloihin, jossa jätetään lisäksi huomioimatta pääomayhteyksien järjestely konsernin yhtiöiden välillä, viittaa voimakkaasti siihen, että näiden tuotantoalojen toiminnan koordinointi kuuluu emoyhtiölle konsernin kattotasona. Tällainen emoyhtiön tehtävä on luonteeltaan sellainen, että se sulkee pois tytäryhtiön itsenäisen toiminnan markkinoilla (ks. vastaavasti edellä 113 asiassa mainittu asia Lafarge v. komissio, tuomion 549 kohta ja edellä 107 kohdassa mainittu asia Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio, tuomion 64 kohta).

115 Siltä osin kuin on kyse kantajien toteamuksista, joiden mukaan PMMA:han liittyvä toiminta muodosti ainoastaan hyvin pienen osan Totalin ja Elf Aquitainen kokonaisliikevaihdosta, on todettava, että ne eivät ole sellaisia, jotka voisivat osoittaa emoyhtiön antaneen tytäryhtiölleen täyden itsenäisyyden määrittää toimintansa markkinoilla. Kuten edellä on todettu, tytäryhtiön itsenäisyyttä suhteessa emoyhtiöön ei ole arvioitava ainoastaan sen toiminnan perusteella, jota tytäryhtiö on harjoittanut kartellin kohteena olevien tuotteiden markkinoilla. Vaikka oletettaisiin tällaisen väitteen olevan merkityksellinen, olisi näin ollen arvioitava, mikä Arkeman merkitys sen emoyhtiölle oli kokonaisuudessaan (ks. vastaavasti edellä 107 kohdassa mainittu asia Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio, tuomion 66 kohta). Kantajat eivät kuitenkaan ole esittäneet tätä koskevia väitteitä.

116 Kolmanneksi on hylättävä väite, jonka mukaan Totalin ja Elf Aquitainen kokonaisvaltainen määräysvalta Arkemaan olisi ollut ristiriidassa Arkeman tytäryhtiöihinsä Altuglasiin ja Altumaxiin kohdistaman määräysvallan kanssa. Kyse on yhtäältä jälleen kerran toteamuksesta, jonka tueksi ei ole esitetty riittäviä todisteita siltä osin kuin on kyse kyseisten yhtiöiden välisistä suhteista. Toiseksi on todettava, että vaikka katsottaisiin osoitetun, että Totalin ja Elf Aquitainen suhteet Arkemaan olivat vähemmän tiiviit kuin Arkeman suhteet sen omiin tytäryhtiöihin, tämä ei ole riittävää osoittamaan, että Arkeman toiminta markkinoilla oli itsenäistä.

117 Neljänneksi on riittävää todeta väitteestä, jonka mukaan Total-konsernin kemian tuotantoalan uudelleenjärjestely ja Arkeman luominen vuonna 2004 ja sittemmin tämän listaaminen pörssiin vuonna 2006 vahvisti viimeksi mainitun yhtiön itsenäisyyden, että siinä on kyse rikkomisen tapahtuma-ajan jälkeisistä seikoista ja se ei siksi voi olla osoitus kyseisen yhtiön itsenäisyydestä kyseisenä ajanjaksona. Lisäksi ilmaisu ”Total-konsernin kemian tuotantoalan uudelleenjärjestely” viittaa siihen, että Totalin tehtävänä oli kyseisen kemian tuotantoalan koordinointi.

118 Viidenneksi on todettava väitteen, jonka mukaan mikään asiakirja-aineiston asiakirjoista ei osoita, että Arkema sai ohjeita tai suosituksia Elf Aquitainelta tai Totalilta siltä osin kuin oli kyse liiketoimintapolitiikasta metakrylaattimarkkinoilla, olevan sellaisenaan merkityksetön, sillä Arkeman itsenäisyyttä ei ole arvioitava ainoastaan suhteessa näihin markkinoihin. Kuten edellä on jo todettu, myöskään se seikka, että asiakirja-aineistosta ei ilmene, että emoyhtiö olisi antanut ohjeita tytäryhtiölleen, ei osoita, että tällaisia ohjeita ei olisi ollut olemassa (ks. vastaavasti edellä 113 kohdassa mainittu asia Lafarge v. komissio, tuomion 545 kohta).

119 Kuudenneksi ja viimeiseksi on hylättävä väite, jonka mukaan riidanalaisessa päätöksessä omaksuttu kanta olisi ristiriidassa komission aikaisemman käytännön kanssa, sellaisena kuin se ilmenee orgaanisia peroksideja koskevasta päätöksestä, jossa komissio ei lukenut Arkeman rikkomista Elf Aquitainen syyksi.

120 Tässä yhteydessä on todettava, että orgaanisia peroksideja koskevasta päätöksestä (373–391 perustelukappale), johon kantajat vetoavat, ilmenee, että komissio ei analysoinut Arkeman emoyhtiön vastuuta, ja erityisesti, että siinä ei lausuttu kyseisen yhtiön itsenäisyydestä suhteessa emoyhtiöön. Vaikka tuon asian tosiseikkojen katsottaisiin olevan samanlaisia nyt käsiteltävän asian tosiseikkojen kanssa, ei voida väittää, että tämä päätös olisi millään tavalla takuu komission tavasta nähdä Arkeman ja sen emoyhtiöiden suhteet tai myöskään tähän konserniin sovellettavasta syyksi luettavuuden kriteeristä.

121 Riidanalainen päätös ei myöskään ole ensimmäinen, jossa komissio katsoi Elf Aquitainen vastuulliseksi Arkeman rikkomisesta. Komissio oli nimittäin jo toteuttanut tällaisen vastuun kohdistamisen Elf Aquitaineen [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia C 37.773 – MCAA; jäljempänä MCAA-päätös) 19.1.2005 tehdyssä komission päätöksessä K(2004) 4876 lopullinen niin ikään sen olettaman, jota ei kiistetty, perusteella, että Elf Aquitaine käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöönsä.

122 Oikeuskäytännöstä käy joka tapauksessa ilmi, että komission ei ole tutkittava järjestelmällisesti, voidaanko tytäryhtiön lainvastainen toiminta lukea emoyhtiön syyksi (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑259/02–T‑264/02 ja T‑271/02, Raiffeisen Zentralbank Österreich ym. v. komissio, tuomio 14.12.2006, Kok., s. II‑5169, 330 ja 331 kohta, vahvistettu yhdistetyissä asioissa C‑125/07 P, C‑133/07 P, C‑135/07 P ja C‑137/07 P, Erste Group Bank ym. v. komissio, tuomio 24.9.2009, Kok., s. I‑8681, 82 kohta). Vaikka näin ollen oletettaisiinkin kantajien ja Elf Aquitainen muodostaneen yhden ainoan yrityksen myös orgaanisia peroksideja koskevassa päätöksessä viitattujen tosiseikkojen tapahtuma-aikana, ainoastaan se seikka, että komissio ei käsitellyt mahdollisuutta osoittaa tuota päätöstä kantajien emoyhtiölle ja määrätä sille sanktio, ei ole esteenä, että komissio teki näin nyt käsiteltävässä asiassa oikeuskäytännössä vahvistettujen syyksi luettavuutta koskevien periaatteiden mukaisesti.

123 Vaikka komission olisi pitänyt todeta Elf Aquitaine vastuulliseksi orgaanisia peroksideja koskevassa päätöksessä tarkoitetusta rikkomisesta, se, että komissio ei tehnyt näin, on todiste ainoastaan kyseisessä asiassa tehdystä virheestä ja kantajat eivät siksi voi viitata siihen tehokkaasti nyt käsiteltävässä asiassa.

124 Edellä esitetyn perusteella on pääteltävä, että kantajien esittämät seikat, vaikka niitä tarkasteltaisiin yhdessä, eivät ole riittäviä kumoamaan olettamaa, jonka mukaan Totalilla ja Elf Aquitainella oli tosiasiassa ratkaiseva vaikutusvalta tytäryhtiöidensä toimintaan.

125 Näin ollen tämän kanneperusteen toinen osa on hylättävä kokonaisuudessaan, ja näin ollen koko toinen kanneperuste on hylättävä.

Kolmas kanneperuste, joka koskee perusteluvelvollisuuden rikkomista ja hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista syyksiluettavuutta koskevia sääntöjä sovellettaessa

126 Tämä kanneperuste sisältää kaksi osaa.

Ensimmäinen osa, joka koskee perusteluvelvollisuuden rikkomista

– Asianosaisten lausumat

127 Kantajat väittävät, että komissio rikkoi sille kuuluvaa perusteluvelvollisuutta siltä osin kuin riidanalaiseen päätökseen ei sisältynyt vastausta Arkeman kaikkiin väitteisiin, joiden tarkoituksena oli osoittaa sen liiketoimintapolitiikan itsenäisyys. Komission vastineessa esittämät selitykset eivät myöskään korjaa tätä virhettä.

128 Kantajat väittävät yhtäältä, että komissio ei ole vastannut kaikkiin Arkeman esittämiin väitteisiin, jotka on esitetty tiivistetysti riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 269 perustelukappaleessa. Kantajien mukaan komissio laiminlöi erityisesti vastata väitteisiin, joiden mukaan se, että Elf Aquitaine nimesi Arkeman hallituksen jäsenet, ei sellaisenaan osoittanut tosiasiallisen määräysvallan olemassaoloa ja joiden mukaan Arkema oli täysin itsenäinen liiketoimintapolitiikkansa määrittämisessä, sillä selvittämisvelvollisuus rajoittui yleisiin tietoihin, jotka toimitettiin konsernin normaalin toiminnan yhteydessä ja jotka koskivat pääasiallisesti tilejä, rahoitusta ja tilintarkastusta koskevia kysymyksiä.

129 Kantajat väittävät toisaalta, että komissio ei vastannut tiettyihin Arkeman väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa esittämiin väitteisiin, joita ei edes esitetty tiivistetysti riidanalaisessa päätöksessä. Kyse oli väitteistä, joiden mukaan Totalin ja Elf Aquitainen johtajat eivät koskaan olleet osallisia lainvastaiseen toimintaan ja joiden mukaan emoyhtiöiden määräysvalta rajoittui tärkeimpien investointien hyväksymiseen ja oli liian kokonaisvaltaista, jotta se olisi voinut rajoittaa Arkeman itsenäisyyttä erityisesti hintojen määrittämisen osalta.

130 Kantajat katsovat, että vaikka komission ei tarvinnut ottaa kantaa kaikkiin hallinnollisen menettelyn aikana käsiteltyihin tosiseikkoihin ja oikeudellisiin seikkoihin, sen oli kuitenkin tutkittava kaikkien niiden väitteiden perusteltavuus, jotka esitettiin ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevan olettaman kumoamiseksi, yhdessä tarkasteltuina. Muunlainen lähestymistapa johtaisi olettaman, joka ei ole kumottavissa, soveltamiseen.

131 Kantajien mukaan perustelujen puute on vielä tuomittavampaa nyt käsiteltävässä asiassa, sillä yhtäältä komission lähestymistapa on uusi, kuten komissio toteaa riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 271 perustelukappaleessa, ja toisaalta komissio on viitannut riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettujen muiden tytäryhtiöiden osalta lisäseikkoihin, jotka tukevat olettamaa siitä, että näillä emoyhtiöillä on ollut niissä ratkaiseva vaikutusvalta. Kantajat korostavat, että oikeuskäytännön mukaan komission perusteluvelvollisuus on vielä vahvempi, kun sen päätös menee selvästi pidemmälle kuin sen aikaisemmat päätökset (ks. asia C-228/99, Silos, tuomio 8.11.2001, Kok., s. I‑8401, 28 kohta; asia T‑245/03, FNSEA ym. v. komissio, määräys 21.1.2004, Kok., s. II‑271, 52 kohta ja asia T‑217/03, FNCBV v. komissio, Kok., s. II‑239, 66 kohta).

132 Komissio kiistää laiminlyöneensä sille kuuluvaa perusteluvelvollisuutta.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

133 Komissiolle kuuluvan perusteluvelvollisuuden osalta on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 253 artiklassa määrättyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimenpiteen luonteen mukaisia ja niissä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmaistava toimielimen toimenpiteen perustelut siten, että henkilöille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, ja siten, että toimivaltainen tuomioistuin voi valvoa toimenpiteen laillisuutta. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille päätös on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, koska sitä, ovatko päätöksen perustelut EY 253 artiklan mukaisia, on tutkittava paitsi päätöksen sanamuodon myös asiayhteyden ja kaikkien asiaa koskevien oikeussääntöjen suhteen (ks. asia C-367/95 P, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok., s. I‑1719, 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

134 Oikeuskäytännössä on jo todettu, että jos EY 81 artiklan soveltamispäätös koskee useaa adressaattia ja vastuun kohdistaminen kilpailusääntöjen rikkomisesta aiheuttaa ongelmia, kuten nyt käsiteltävässä asiassa, päätöksessä on oltava riittävät perustelut kunkin adressaatin osalta, erityisesti niiden osalta, joiden on päätöksen sanamuodon