JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

MICHAL BOBEK

24 päivänä syyskuuta 2019 ( 1 )

Yhdistetyt asiat C‑515/17 P ja C‑561/17 P

Uniwersytet Wrocławski

vastaan

Research Executive Agency (REA) (C‑515/17 P)

ja

Puolan tasavalta

vastaan

Uniwersytet Wrocławski ja

Research Executive Agency (REA) (C‑561/17 P)

Muutoksenhaku – Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artikla – Muiden kuin etuoikeutettujen kantajien edustaminen kanneasioissa – Asianajajan käsite – Itsenäinen unionin oikeuden käsite – Mahdollisuus korjata oikeudellisen edustuksen virhe

Sisällysluettelo

I Johdanto

1. Kenellä on oikeus edustaa muuta kuin etuoikeutettua kantajaa kanneasiassa Euroopan unionin tuomioistuimessa? Kuka on, kuten Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklassa määrätään, ”asianajaja, jolla on oikeus esiintyä jonkin jäsenvaltion – – tuomioistuimessa”?

2. Perinteisesti menettely, jossa tarkastetaan asianajajan muodollinen pätevyys, asianmukaiset todistukset ja hänen oikeutensa toimia tietyn kantajan nimissä, on noussut vain harvoin (oikeustieteen) parrasvaloihin. Tarkastusmenettely etenee vaivihkaa ja yllätyksettömästi, kirjaamojen rutiininomaisena tehtävänä, ja seikkaperäiset keskustelut aiheesta käydään Euroopan unionin tuomioistuinmenettelyjen todellisten tuntijoiden ja harrastajien kesken. Näin olisi voinut ollakin, ellei tämä menettely, joka on tavallisesti muodollisuus, olisi vähitellen muuttunut joksikin aivan muuksi.

3. Uniwersytet Wrocławski (Wrocławin yliopisto, Puola) nosti unionin yleisessä tuomioistuimessa kanteen, jossa se riitautti tutkimuksen toimeenpanoviraston (jäljempänä REA) tekemän päätöksen, jossa kyseinen yliopisto määrättiin maksamaan takaisin tiettyjä sille aiemmin myönnettyjä varoja.

4. Kanne jätettiin tutkimatta asianmukaisen oikeudellisen edustuksen puuttumisen vuoksi. ( 2 ) Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan Wrocławin yliopiston oikeudellinen edustaja ei täyttänyt riippumattomuuden vaatimusta, joka Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön (jäljempänä perussääntö) 19 artiklan kolmannessa kohdassa tarkoitettuun asianajajan käsitteeseen liittyy. Vaikka edustaja olikin saanut Puolan lainsäädännön mukaisen asianajajan pätevyyden ja työskenteli asianajotoimistossa, hän myös toimi luennoitsijana Wrocławin yliopistossa ja oli tehnyt tätä tarkoitusta varten yksityisoikeudellisen sopimuksen yliopiston kanssa. Unionin yleisen tuomioistuimen näkemyksen mukaan kyseisen sopimuksen olemassaolo merkitsi sitä, ettei oikeudellisen edustuksen riippumattomuutta koskeva vaatimus täyttynyt.

5. Kyseisestä määräyksestä tehtyjen, nyt käsiteltävien valitusten yhteydessä kehotan unionin tuomioistuinta arvioimaan tätä alaa koskevaa unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä ja käytäntöä uudelleen kahdessa suhteessa. Ensinnäkin, aineellisesti, perussäännön 19 artiklan kolmatta kohtaa olisi tulkittava jälleen kohtuullisella ja ennakoitavissa olevalla tavalla. Toiseksi, mikä ehkä vieläkin tärkeämpää, oikeudellisen edustuksen mahdollista virhettä olisi pidettävä kanteen menettelyllisenä puutteena, joka on saatettava asianmukaisesti kyseisen kantajan tietoon, jolloin tällä on mahdollisuus korjata se.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

6. Perussäännön 19 artiklassa määrätään seuraavaa: ”Unionin tuomioistuimessa jäsenvaltioita ja unionin toimielimiä edustaa kutakin asiaa varten määrätty asiamies; asiamiehellä voi olla apunaan avustaja tai asianajaja. Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen muita sopimuspuolia kuin jäsenvaltioita, sekä kyseisessä sopimuksessa tarkoitettua EFTAn valvontaviranomaista edustetaan samalla tavoin. Muiden asianosaisten edustajan on oltava asianajaja. Vain asianajaja, jolla on oikeus esiintyä jonkin jäsenvaltion tai jonkin Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen sopimuspuolena olevan valtion tuomioistuimessa, voi edustaa tai avustaa jotain asianosaista unionin tuomioistuimessa. Asiamiehillä, avustajilla ja asianajajilla on unionin tuomioistuimessa esiintyessään työjärjestyksessä määrätyin edellytyksin ne oikeudet ja vapaudet, jotka ovat tarpeen, jotta he voivat hoitaa tehtäväänsä riippumattomina. Unionin tuomioistuimella on työjärjestyksessä määrätyin edellytyksin esiintyvien avustajien ja asianajajien osalta samat toimivaltuudet kuin yleensä tuomioistuimilla. – –”

7. Perussäännön 53 artiklan mukaan ”asian käsittelystä unionin yleisessä tuomioistuimessa määrätään III osastossa”. Kyseiseen osastoon sisältyy perussäännön 19 artikla.

8. Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 51 artikla koskee velvollisuutta käyttää oikeudenkäyntiedustajaa suorissa kanteissa, ja siinä määrätään seuraavaa: ”1. Asianosaisilla on oltava oikeudenkäyntiedustajanaan asiamies tai asianajaja siten kuin perussäännön 19 artiklassa määrätään. 2. Asianosaisen edustajana tai avustajana toimivan asianajajan on jätettävä kirjaamoon todistus, joka osoittaa hänen kelpoisuutensa esiintyä jonkin jäsenvaltion tai muun ETA-sopimuksen osapuolena olevan valtion tuomioistuimissa. 3. Asianajajan, jonka edustama asianosainen on yksityisoikeudellinen oikeushenkilö, on lisäksi jätettävä kirjaamoon tämän antama valtakirja. 4. Jollei 2 ja 3 kohdassa tarkoitettuja asiakirjoja ole jätetty, kirjaaja asettaa kyseessä olevalle asianosaiselle kohtuullisen määräajan, jossa ne on toimitettava. Jollei asiakirjoja ole toimitettu asetetussa määräajassa, unionin yleinen tuomioistuin ratkaisee, jätetäänkö kanne tai kirjelmä tutkimatta tämän menettelyvaatimuksen noudattamatta jättämisen vuoksi.”

III Valituksenalainen määräys

9. Wrocławin yliopisto nosti 25.3.2016 unionin yleisessä tuomioistuimessa kanteen, jossa se vaati ensinnäkin kumoamaan REA:n päätökset, joilla irtisanottiin avustussopimus ja velvoitettiin Wrocławin yliopisto palauttamaan 36508,37 euron, 58031,38 euron ja 6286,68 euron määrät sekä maksamaan sopimussakkoa 5803,14 euroa, ja toiseksi REA:ta korvaamaan nämä määrät korkoineen.

10. Vastineessaan REA esitti tutkimatta jättämistä koskevan väitteen, jolle se esitti viisi perustetta. Ensimmäinen peruste koski sitä, että Wrocławin yliopiston edustaja ei täyttänyt perussäännössä ja unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksessä asetettua riippumattomuuden vaatimusta. REA:n mukaan tämä johtui siitä, että Wrocławin yliopiston edustaja oli yhden yliopiston tutkimuskeskuksen työntekijä.

11. Valituksenalaisessa määräyksessä ( 3 ) unionin yleinen tuomioistuin ensiksi muistutti, että muita kuin etuoikeutettuja kantajia unionin tuomioistuimissa edustavien on täytettävä kaksi edellytystä. Ensimmäisen edellytyksen mukaan edustajan on oltava ”asianajaja”. Toisessa edellytyksessä täsmennetään, että asianajajalla on oltava ”oikeus esiintyä jonkin jäsenvaltion – – tuomioistuimessa”. Toisessa edellytyksessä viitataan kansalliseen lainsäädäntöön, kun taas ensimmäisessä edellytyksessä ei näin tehdä, ja sitä onkin tulkittava mahdollisuuksien mukaan itsenäisesti ja viittaamatta kansalliseen oikeuteen. ( 4 )

12. Unionin yleinen tuomioistuin lisäksi selitti, että Euroopan unionin oikeusjärjestyksessä asianajajan roolia koskeva käsitys, joka perustuu perussäännön 19 artiklan perustana olevaan jäsenvaltioiden yhteiseen oikeudelliseen perinteeseen, on sellainen, että asianajajan katsotaan avustavan oikeudenhoidon toteuttamisessa ja antavan riippumattomasti ja oikeudenhoidon ylempien etujen mukaisesti asiakkaalle tämän tarvitsemaa oikeudellista neuvontaa. ( 5 ) Asianajajien riippumattomuuden käsite määritellään paitsi positiivisesti (viittaamalla ammattieettisiin velvollisuuksiin) myös negatiivisesti (työsuhteen puuttuminen). ( 6 )

13. Unionin yleinen tuomioistuin viittasi tuomioon Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej ( 7 ) ja katsoi, että vaikka alisteisuussuhteen puuttuminen Wrocławin yliopiston ja sen oikeudellisen edustajan välillä tarkoittaakin sitä, että muodollisesti työsuhdetta ei ole, vaarana on kuitenkin, että ammatillinen ympäristö saattaa vaikuttaa ainakin osittain oikeudellisen edustajan ammatilliseen näkemykseen. ( 8 )

14. Näiden seikkojen perusteella unionin yleinen tuomioistuin jätti kanteen tutkimatta, koska sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuivat, ja perusti päätöksensä perussäännön 19 artiklan kolmanteen ja neljänteen kohtaan sekä unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 51 artiklan 1 kohtaan. ( 9 )

IV Menettely unionin tuomioistuimessa

15. Unionin yleisen tuomioistuimen määräyksestä valittivat Wrocławin yliopisto (C‑515/17 P) ja Puolan tasavalta (C‑561/17 P).

16. Unionin tuomioistuimen presidentti yhdisti valitukset 24.11.2017 antamallaan määräyksellä.

17. Wrocławin yliopiston valitus nojautuu kahteen valitusperusteeseen. Yliopisto vetoaa ensinnäkin perussäännön 19 artiklan rikkomiseen ja toiseksi unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 119 artiklan rikkomiseen. Ensimmäisen valitusperusteen osalta Wrocławin yliopisto on eri mieltä perussäännön 19 artiklan tulkinnasta, jonka mukaan sopimuksen olemassaolo Wrocławin yliopiston ja sen oikeudellisen edustajan välillä tarkoittaa sitä, ettei riippumattomuusvaatimus voi täyttyä. Se väittää, että vaikka riippumattomuuden käsitettä on lähtökohtaisesti tulkittava itsenäisesti, käsiteltävissä asioissa on tarpeen tukeutua kansalliseen lainsäädäntöön. Kyseessä oleva sopimus ei ole työsopimus, eikä sitä voida Puolan lainsäädännön mukaan pitää työsopimusta vastaavana. Käsiteltävissä asioissa kyseessä olevan kaltaiselle yksityisoikeudelliselle sopimukselle on tunnusomaista sopimuspuolten yhdenvertaisuus ja alisteisuussuhteen puuttuminen. Toisessa valitusperusteessaan Wrocławin yliopisto moittii tiettyjen valituksenalaisessa määräyksessä esitettyjen lausumien abstraktia luonnetta ja sitä, etteivät lausumat liity asian tosiseikkoihin. Wrocławin yliopisto vaatii unionin tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen määräyksen, toteamaan, että kanne unionin yleisessä tuomioistuimessa on nostettu asianmukaisesti, ja velvoittamaan REA:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

18. Puolan tasavallan valitus koostuu kolmesta perusteesta. Kyseinen jäsenvaltio katsoo ensinnäkin, että valituksenalainen määräys on perussäännön 19 artiklan kolmannen ja neljännen kohdan vastainen, toiseksi, että määräyksellä loukataan oikeusvarmuuden periaatetta, ja kolmanneksi, ettei määräys täytä perusteluvelvollisuutta. Tarkemmin ottaen Puolan tasavalta väittää, että oikeuskäytäntö, jonka mukaan työsuhteen olemassaolo merkitsee sitä, ettei asianajaja voi täyttää riippumattomuusvaatimusta, on perustavanlaatuisesti virheellinen. Lisäksi valituksenalaisessa määräyksessä ylitetään kyseisessä oikeuskäytännössä asetetut rajat soveltamalla sitä kyseessä olevaan sopimukseen. Puolan tasavalta vaatii, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen määräyksen ja palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen uudelleen ratkaistavaksi. Se myös vaatii, että unionin tuomioistuin velvoittaa asian C‑561/17 P asianosaiset vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.

19. Perussäännön 40 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti Tšekin tasavalta on asiassa väliintulijana tukeakseen valittajien vaatimuksia valituksenalaisen määräyksen kumoamiseksi.

20. Unionin tuomioistuimen presidentin 5.7.2018 antamalla määräyksellä Krajowa Izba Radców Prawnych (oikeudellisten neuvoantajien (radca prawny) kansallinen edunvalvontaelin, Puola) hyväksyttiin väliintulijaksi tukemaan Puolan tasavallan vaatimusta, nimittäin valituksenalaisen määräyksen kumoamista.

21. REA kiistää vastauksessaan molempien valitusten perusteet. Sen mielestä valittajien esittämät lausumat liittyvät tosiseikkoihin ja ovat aiemman toistamista taikka epätarkkoja tai uusia väitteitä. Se muistuttaa unionin oikeuteen sisältyvän asianajajan käsitteen itsenäisestä luonteesta. Oikeudellinen edustaja, joka edusti Wrocławin yliopistoa valituksenalaisen määräyksen antamiseen johtaneessa menettelyssä, on REA:n mukaan riippuvainen mainitusta yliopistosta, ellei taloudellisesti niin ainakin ammatillisen asemansa näkökulmasta.

22. Wrocławin yliopisto kiistää vastauskirjelmässään sen väitteiden luonnehdinnan tosiseikkoja koskeviksi ja huomauttaa, että sen väitteissä keskitytään perussäännön 19 artiklaan. Se toistaa väitteensä, jonka mukaan aiempaa oikeuskäytäntöä on sovellettu suhteettoman laajasti käsiteltävissä asioissa. Riippumattomuusvaatimuksen yhdistäminen työsuhteen puuttumiseen on perussäännön 19 artiklan vastaista. Sen oikeudellisen edustajan riippumattomuus varmistettiin kahdella tavalla: sovellettavilla eettisillä säännöillä ja hänen asemallaan yliopiston luennoitsijana.

23. Puolan tasavalta kiistää vastauksessaan REA:n väitteet, joiden mukaan Puolan tasavallan väitteet koskevat tosiseikkoja. Puolan tasavalta myös väittää, että perussäännön 19 artiklan tulkinnassa ei voida jättää huomiotta jäsenvaltioiden yhteisiä perinteitä, joiden mukaisesti työsuhteessa oleva asianajaja voi tästä huolimatta olla riippumaton. Asianajajan käsitettä ei pitäisi tulkita pelkästään kansallisen lainsäädännön perusteella, mutta olisi otettava huomioon asiaa koskevat kansalliset säännökset ja niihin sisältyvät riippumattomuuden takeet, koska unionin oikeuteen ei sisälly tätä koskevia sääntöjä. Unionin yleinen tuomioistuin ei valituksenalaisessa määräyksessä todennut, että kyseinen oikeudellinen edustaja ei ollut kolmas osapuoli kantajaan nähden. Se ainoastaan katsoi, ettei edustaja täyttänyt riippumattomuusvaatimusta. Kun tarkastellaan REA:n esittämää väitettä, joka koskee oikeudellisen edustajan yliopiston luennoitsijan ”asemastaan” saamaa etua, tämä väite on Puolan tasavallan mukaan täysin abstrakti, eikä se liity asian tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin.

24. Molempia valituksia koskevassa vastauskirjelmässään REA väittää, että jotkin Wrocławin yliopiston valituksessa esitetyt tosiseikat ovat uusia, kuten yksityiskohdat oikeudellisen edustajan aiemmasta työurasta, se seikka, että hän ei ollut koskaan antanut oikeudellista neuvontaa kyseessä olevasta rahoituksesta, ja se seikka, että Wrocławin yliopiston oikeudellinen edustus perustui sellaisen asianajotoimiston kanssa tehtyyn sopimukseen, jonka osakas oikeudellinen edustaja on. REA:n mukaan Wrocławin yliopisto väittää virheellisesti, että perussäännön 19 artiklan tulkinta pohjautuu kansallisiin sääntöihin. Puolan tasavallan vastauksesta REA esittää, että jotkin väitteet ovat luonteeltaan tosiseikkoja koskevia ja että unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisessa määräyksessä oikein päätöksensä perusteet. Kun tarkastellaan perussäännön 19 artiklaa, REA:n mukaan Puolan tasavalta ei selitä, miten asiaa koskevien kansallisten säännösten ottaminen huomioon tässä yhteydessä eroaa kansalliseen lainsäädäntöön perustuvasta tulkinnasta.

25. REA myös toteaa molemmista väliintulokirjelmistä, että niihin sisältyviä väitteitä ei voida ottaa tutkittaviksi ja että ne ovat tehottomia tai perusteettomia.

26. Wrocławin yliopisto, REA, Puolan tasavalta, Krajowa Izba Radców Prawnych ja Tšekin tasavalta esittivät suulliset lausumansa 11.6.2019 pidetyssä istunnossa.

V Arviointi

27. Ensimmäisessä valitusperusteessa asiassa C‑515/17 P ja ensimmäisessä valitusperusteessa asiassa C‑561/17 P vedotaan lähinnä perussäännön 19 artiklan kolmannen kohdan virheelliseen tulkintaan.

28. Tässä ratkaisuehdotuksessa esitetyistä syistä katson, että kyseiset valitusperusteet ovat perusteltuja. Valituksenalainen määräys olisi näin ollen kumottava.

29. Kun otetaan huomioon valitusten ensimmäistä valitusperustetta koskeva päätelmäni, on nähdäkseni tarpeetonta tutkia muita valitusperusteita, joihin valittajat ovat vedonneet ja joissa vedotaan perusteluvelvollisuuden rikkomiseen ja (Puolan tasavallan osalta) oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamiseen. Nämä valitusperusteet koskevat mielestäni pohjimmiltaan samaa ongelmaa, joka on yksilöity kummankin valituksen ensimmäisessä valitusperusteessa. Niissä vain keskitytään mainitun ongelman tiettyihin osatekijöihin tai seurauksiin. Jos asianajajan riippumattomuuden arvioinnissa käytettäviä perusteita on vaikea ennakoida, yksittäistapauksessa tehtävä arviointi herättää nimittäin väistämättä oikeusvarmuuteen liittyviä kysymyksiä. Samaan tapaan, jos arviointiperusteet ovat liian monimutkaisia, niiden soveltaminen yksittäistapauksessa ei todennäköisesti täytä perusteluvelvollisuutta, joka antaa muulle kuin etuoikeutetulle kantajalle mahdollisuuden ymmärtää, miksi hänen asianajajansa ei ole riippumaton eikä siten voi edustaa häntä unionin tuomioistuimissa. Väitettyä epävarmuutta riippumattomuuden arviointiperusteiden muotoilemisessa ja soveltamisessa käsitelläänkin lähemmin ensimmäisen valitusperusteen yhteydessä tässä ratkaisuehdotuksessa.

30. Kummankin valituksen ensimmäisen valitusperusteen tarkastelu noudattaa seuraavaa järjestystä: Tutkin aluksi perussäännön 19 artiklan kolmannen kohdan nykyisen tulkinnan syntyhistoriaa ja yksilöin ongelmat, joita kyseinen tulkinta aiheuttaa (A). Sen jälkeen esitän vaihtoehdot perussäännön 19 artiklan kolmannen ja neljännen kohdan mukautetulle tulkinnalle, samalla kun palautan mieleen oikeudellisen edustuksen taustalla olevat perusteet, joihin tämän tulkinnan olisi tukeuduttava (B). Seuraavaksi ehdotan perussäännön 19 artiklan kolmannen ja neljännen kohdan mukaista tarkistettua arviointia, joka käsittää sekä näiden määräysten aineellisen sisällön että niiden noudattamatta jättämiseen liittyvien menettelyllisten seuraamusten mukauttamisen (C). Lopuksi, kun tätä perussäännön 19 artiklan kolmannen ja neljännen kohdan tulkintaa sovelletaan käsiteltäviin asioihin, on katsottava, että unionin yleinen tuomioistuin tulkitsi kyseistä määräystä virheellisesti.

A Syntyhistoria ja nykyiset ongelmat

31. Asianajajan käsitettä perussäännön 19 artiklan kolmatta kohtaa koskevassa oikeuskäytännössä ei kehitetty erityisesti kyseisen määräyksen tulkinnan tarkoituksiin. Se on pikemminkin seurausta unionin oikeuden toisella alalla ja erilaisessa asiayhteydessä kehittyneen oikeuskäytännön ”siirtämisestä”. Tämä ”siirtäminen” yhdistettynä epäselvyyteen sovellettavista edellytyksistä ja noudattamatta jättämiseen liittyviin melko vakaviin seurauksiin alkoi vähitellen aiheuttaa useita ongelmia (2).

1. Perussäännön 19 artiklan kolmatta kohtaa koskevan oikeuskäytännön kehitys

32. Perussäännön 19 artiklassa määrätään, että muita kuin etuoikeutettuja kantajia täytyy edustaa Euroopan unionin tuomioistuimissa ”asianajaja” (kolmas kohta) ja että vain ”asianajaja, jolla on oikeus esiintyä jonkin jäsenvaltion – – tuomioistuimessa, voi edustaa tai avustaa jotain asianosaista unionin tuomioistuimessa” (neljäs kohta).

33. Neljännen kohdan merkitys ei ole synnyttänyt erityisiä ongelmia. Kuten odottaa sopii, oikeudellisten edustajien on todettu rikkovan kyseistä määräystä, jos he eivät olleet kansallisen asianajajayhteisön jäseniä eikä heillä siten ollut lupaa harjoittaa asianajajan ammattia jäsenvaltiossa. ( 10 )

34. Kun kyse on perussäännön 19 artiklan kolmannen kohdan tulkinnasta, oikeuskäytäntö muuttuu kuitenkin mutkikkaaksi.

35. Kyseiseen määräykseen sisältyvää asianajajan käsitettä on pidetty unionin oikeuden itsenäisenä käsitteenä, jonka keskeinen ja määrittävä piirre on oikeuskäytännön mukaan ”riippumattomuus”. ”Riippumattomuus” on siten muotoutunut edellytykseksi, jota, vaikka se ehkä vastaakin asianajajan ammatin perinteistä luonnehdintaa, ( 11 ) ei mainita eikä varsinkaan selitetä unionin tuomioistuinten menettelymääräyksissä.

36. Unionin tuomioistuin selitti riippumattomuuden käsitteen sisältöä ensimmäisen kerran määritelläkseen asiakirjat, joita asianajosalaisuus suojaa kilpailuoikeutta koskevassa tutkinnassa (a). Vasta myöhemmin se ”siirrettiin” tukemaan perussäännön 19 artiklan kolmannessa kohdassa tarkoitetun asianajajan käsitteen tiettyä tulkintaa. Mainittua tulkintaa sovellettiin sitten melko kirjavaan joukkoon tosiseikkoihin pohjautuvia skenaarioita. Tässä prosessissa menetettiin yhteys riippumattomuuden käsitteen taustalla oleviin alkuperäisiin perusteisiin ja tarkoitukseen (b).

a) Kilpailulainsäädäntö tulkinnan alkuperänä

37. Tuomiossa AM & S Europe ( 12 ) kumottiin Euroopan komission päätöksen asiaa koskeva säännös niiltä osin kuin siinä vaadittiin kantajaa toimittamaan tiettyjä asiakirjoja, joiden katsottiin kuuluvan asianajosalaisuuden piiriin. Tulkitessaan asetuksen N:o 17 mukaisen komission tutkintavallan laajuutta ( 13 ) yhteisöjen tuomioistuin katsoi lähinnä, että kyseistä säännöstä on tulkittava siten, että siinä suojataan asianajajien ja asiakkaiden välisen kirjeenvaihdon luottamuksellisuutta ”edellyttäen ensinnäkin, että kyseessä on asiakkaan puolustautumisoikeuksien käyttämiseksi käyty kirjeenvaihto, ja toiseksi, että kirjeenvaihto on käyty riippumattomien asianajajien eli sellaisten asianajajien kanssa, jotka eivät ole sidoksissa asiakkaaseen työsuhteen kautta”. ( 14 )

38. Toinen näistä edellytyksistä ja siitä seuraava sisäisen (työsuhteessa olevan) ja ulkoisen (”riippumattoman” tai ”itsenäisen”) asianajajan välillä tehty ero ”perustuu sellaiseen käsitykseen asianajajan tehtävästä, jonka mukaan tämän katsotaan olevan osatekijä oikeudenhoidon toteuttamisessa ja antavan riippumattomasti ja oikeudenhoidon ylempien etujen mukaisesti asiakkaalle tämän tarvitsemaa oikeudellista neuvontaa. Vastapainona tälle suojalle ovat ammattieettiset ja kurinpitosäännöt, joita asettavat ja valvovat yleisen edun nimissä tätä varten toimivaltaiset toimielimet.” Tuomiossa todettiin lisäksi, että tällainen käsitys ”vastaa jäsenvaltioiden yhteisiä oikeudellisia perinteitä, ja se on myös osa [Euroopan] yhteisön oikeusjärjestyksestä, kuten osoittavat ETY:n ja Euratomin tuomioistuimen perussäännön 17 artikla ja EHTY:n tuomioistuimen perussäännön 20 artikla”. ( 15 )

39. Samaa päättelyä sovellettiin myöhemmin tuomiossa Akzo Nobel eli toisessa kilpailulainsäädäntöä koskevassa asiassa, joka koski muun muassa sitä, olisiko asianajosalaisuutta sovellettava kahteen kyseisen yrityksen ja sen palveluksessa olevan asianajajan väliseen sähköpostiviestiin. ( 16 ) Tutkiessaan jälleen asianajajan riippumattomuutta asianajosalaisuuden laajuuden määrittämiseksi unionin tuomioistuin erotti asianajajan riippumattomuuden positiiviset ja negatiiviset näkökohdat ja totesi, että tätä käsitettä ”ei määritellä vain positiivisesti, eli viittaamalla ammattieettisiin sääntöihin liittyviin sitoumuksiin, vaan se määritellään myös negatiivisesti, eli työ- tai palvelussuhteen puuttumisen perusteella. Vaikka yrityslakimiehenä toimiva asianajaja on hyväksytty asianajajayhteisöön ja häntä koskevat siihen liittyvät ammattisääntöjen mukaiset sitoumukset, hän ei ole samassa määrin riippumaton työnantajastaan kuin ulkopuolisessa asianajotoimistossa työskentelevä asianajaja on asiakkaaseensa nähden. Näissä olosuhteissa yrityslakimiehenä toimivan asianajajan on vaikeampi ratkaista mahdolliset ristiriidat ammatillisten velvoitteittensa ja asiakkaansa tavoitteiden välillä kuin ulkopuolisen asianajajan.” ( 17 )

40. Tultuaan ensimmäisen kerran esille tuomioissa AM & S Europe ja Akzo Nobel asianajajan riippumattomuusvaatimusta käytettiin siis asianajosalaisuuden piiriin kuuluvien asiakirjojen laajuuden määrittämiseen. Tätä tarkoitusta varten otettiin käyttöön sisäisten ja ulkoisten asianajajien välinen erottelu, jolloin kysymys työsopimuksesta ja siihen liittyvästä alisteisuussuhteesta nousi etualalle. Tämän oikeuskäytännön tarkoituksena oli asettaa rajat komission tutkintavallalle ja saattaa tämä valta tasapainoon sen tarpeen kanssa, joka koskee yritysten oikeuksien suojelua kilpailulainsäädäntöön liittyvissä menettelyissä.

b) Riippumattomuusvaatimuksen ”siirtäminen” perussäännön 19 artiklan kolmanteen kohtaan

41. Tuomioihin AM & S Europe ja Akzo Nobel perustuvassa oikeuskäytännössä määritettyihin vaatimuksiin alettiin vähitellen viitata ja vedota perussäännön 19 artiklan kolmannen kohdan tulkinnan yhteydessä. Perussäännön 19 artiklan kolmatta kohtaa koskeva oikeuskäytäntö on jokseenkin tapauskohtaista, mutta sen voitaisiin ehkä sanoa jakautuvan yleisesti seuraaviin kolmeen ryhmään.

42. Ensinnäkin velvollisuus, jonka mukaan muilla kuin etuoikeutetuilla kantajilla on oltava edustaja, estää näitä kantajia edustamasta itseään. ( 18 )

43. Toiseksi itsensä edustamista koskeva kielto vahvistettiin myös oikeushenkilöiden osalta eri tilanteissa, joissa oikeudellisella edustajalla oli erityisiä yhteyksiä kantajaan. Näiden yhteyksien vuoksi kyseisten oikeudellisten edustajien ei katsottu täyttävän edellytystä, jonka mukaan tämän on oltava kolmas osapuoli kantajaan nähden. Kyseiset yhteydet koskivat toimitusjohtajan (manager), ( 19 ) johtajan (director), ( 20 ) edunvalvojan (trustee) ( 21 ) ja hallituksen presidentin ( 22 ) tehtäviä ja muita ”korkean tason johtotehtäviä” ( 23 ) sekä 10 prosentin omistusosuutta ( 24 ) kantajana olevassa yhtiössä.

44. Kolmanneksi oikeudellista edustusta ei ole pidetty asianmukaisena tapauksissa, joissa oikeudelliset edustajat olivat työsuhteessa kantajaan.

45. Tarkemmin ottaen määräyksessä Prezes Urzędu Komunikacji Elektroniczne, jossa viitattiin muun muassa tuomioihin AM & S Europe ja Akzo Nobel perustuvaan oikeuskäytäntöön, unionin yleinen tuomioistuin totesi, että alisteisuussuhteen olemassaolo oikeudellisen edustajan ja kantajaan yhteydessä olevan osapuolen välillä ”heikentää – – sitä riippumattomuutta, joka oikeudellisella neuvonantajalla tai asianajajalla on harjoittaessaan ammattiaan asiakkaaseensa nähden ulkopuolisessa toimistossa”. ( 25 )

46. Muutoksenhakumenettelyssä unionin tuomioistuin vahvisti unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun. Tässä yhteydessä keskusteltiin siitä, olisiko asianajajan käsitettä tulkittava unionin oikeuden itsenäisenä käsitteenä vai kansallisen lainsäädännön perusteella (koska perussäännön 19 artiklan neljännessä kohdassa viitataan kansalliseen lainsäädäntöön). Unionin tuomioistuin hylkäsi jälkimmäisen vaihtoehdon ja selitti, että kun perussäännön 19 artiklan neljännessä kohdassa määrätään, että yksinomaan asianajaja, joka voi esiintyä jäsenvaltion tuomioistuimessa, voi edustaa asianosaista unionin tuomioistuimessa, siinä asetetaan välttämätön edellytys, joka ei kuitenkaan ole riittävä. Kaikki asianajajat, jotka voivat esiintyä jäsenvaltion tuomioistuimessa, eivät voi automaattisesti esiintyä Euroopan unionin tuomioistuimissa. Perussäännön 19 artiklan kolmanteen kohtaan sisältyvää asianajajan käsitettä ”on – – sovellettava objektiivisesti ja väistämättä kansallisista oikeusjärjestyksistä riippumattomasti”. ( 26 )

47. Samaan tapaan kuin tuomiossa Akzo Nobel unionin tuomioistuin tutki tuomiossa Prezes Urzędu Komunikacji Elektroniczne työsuhteen ja oikeudellisen edustajan esiintymistä unionin tuomioistuimissa koskevan mahdollisuuden yhteensopimattomuutta riippumattomuusvaatimuksen näkökulmasta. ( 27 )

48. Eräässä myöhemmässä asiassa unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että asianajajaa, joka oli yksi asianajotoimiston perustajista, ei voinut edustaa toinen saman toimiston asianajaja. ( 28 ) Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi nimenomaisesti väitteen, jonka mukaan tämä merkitsi itsensä edustamista, koska kantaja oli yksinkertaisesti eri henkilö kuin oikeudellinen edustaja. ( 29 ) Se, ettei asianajaja voinut esiintyä unionin yleisessä tuomioistuimessa, johtui sen sijaan hänen riippumattomuuden puutteestaan ja etenkin siitä, että kantaja käytti tosiasiallista valtaa asianajotoimistossa, jossa asianajaja työskenteli.

49. Nyt käsiteltävät asiat vaikuttavat sijoittuvan lähinnä kolmanteen tapaustyyppiin, joka koskee kantajan palveluksessa olevia asianajajia. Se kuitenkin vie selkeästi näiden tapausten perustana olevaa logiikkaa askeleen eteenpäin.

50. Käsiteltävissä asioissa oikeudellinen edustaja ei nimittäin antanut oikeudellista neuvontaa Wrocławin yliopistolle sen työntekijänä. Oikeudellisen edustajan ja yliopiston välinen sopimus oli tehty toisenlaiseen tarkoitukseen, nimittäin opettamista varten. Tästä huolimatta unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että näissä olosuhteissa oli vaarana, että ammatillinen ympäristö saattaa vaikuttaa oikeudellisen edustajan mielipiteeseen, vaikka oikeudellisten palvelujen tarjoamisesta ei ollutkaan tehty työsopimusta. ( 30 )

2. ”Siirtämisen” ongelmalliset näkökohdat ja sen menettelylliset seuraukset

51. On totta, että sekä asianajosalaisuutta koskevassa oikeuskäytännössä että perussäännön 19 artiklan neljättä kohtaa koskevassa oikeuskäytännössä tutkitaan riippumattomuuden käsitettä. Ongelmana on se, että kummassakin oikeuskäytäntöhaarassa riippumattomuuden käsitettä käytetään varsin erilaisessa asiayhteydessä ja erilaiseen tarkoitukseen. Siten tämän käsitteen yksinkertainen tekstuaalinen siirtäminen yhdeltä alalta toiselle on ongelmallista (a). Asianajajan riippumattomuuden arviointiperusteet ja muiden kuin etuoikeutettujen kantajien oikeudellisen edustuksen edellytykset, jotka ovat seurausta tästä siirtämisestä, eivät mielestäni ole mikään malliesimerkki selkeydestä (b). Tämä selkeyden puute on vieläkin vakavampi ongelma, kun otetaan huomioon ankarat seuraukset, joita näiden (epäselvien) vaatimusten noudattamatta jättämisellä voi olla muille kuin etuoikeutetuille kantajille (c).

a) Asiayhteys

52. Unionin oikeus ei ole ainoa, joka kehittyy ”oikeustieteellisen siirtämisen” avulla. Ajatus tai käsite, jota on alun perin tulkittu yhdessä lainsäädännöllisessä tai oikeudellisessa asiayhteydessä, voidaan siirtää toiseen asiayhteyteen. Tällaisessa siirtämisessä ei ole mitään vikaa, päinvastoin: se edistää ennakoitavuutta ja koko oikeusjärjestelmän johdonmukaisuutta.

53. Tällaisen siirtämisen on kuitenkin oltava mielekästä uudessa ympäristössä. Tässä yhteydessä ei riitä automaattinen ”tekstin kopioiminen”, jossa tekstiä siirretään lainattuina otteina yhdestä asiasta toiseen eikä uutta asiayhteyttä tai tarkoitusta oteta juurikaan huomioon. Tällainen menettely aiheuttaa todennäköisesti enemmän ongelmia kuin tarjoaa ratkaisuja.

54. Tätä taustaa vasten minun on myönnettävä, että vetoaminen tuomioihin AM & S Europe ja Akzo Nobel perustuvaan oikeuskäytäntöön perussäännön 19 artiklan kolmannen kohdan tulkinnan keskeisenä osatekijänä vaikuttaa ongelmalliselta.

55. Kuten edellä ( 31 ) jo todettiin, tuomioihin AM & S Europe ja Akzo Nobel perustuva oikeuskäytäntö koski asianajosalaisuuden laajuutta unionin kilpailuoikeutta koskevassa tutkinnassa. Tässä erityisessä asiayhteydessä nousi esille sisäistä ja ulkoista oikeudellista neuvontaa koskeva kysymys, jonka yhteydessä taas heräsi kysymys asianajajien työsopimuksista ja heidän riippumattomuudestaan, ja tämän kaiken tarkoituksena oli säilyttää ehdottomasti tietty osa viestinnästä asianajosalaisuuden piirissä komissioon nähden. Tasapainoon saatettiin yhtäältä tarve suojella yritysten oikeuksia komissioon ja sen tutkintavaltaan nähden ja toisaalta komission tarve pystyä suojaamaan ja lisäämään kilpailua Euroopan unionissa. Tämä johti siihen, että otettiin käyttöön asianajajan riippumattomuuden tietty määritelmä, jota oli mukautettu kyseiseen lainsäädäntöyhteyteen ja tarkoitukseen.

56. Voidaanko kyseisessä erityisessä asiayhteydessä näin aikaansaatu tasapaino sitten muuttaa yleiseksi edellytykseksi asianajajan riippumattomuudelle toisenlaisessa asiayhteydessä, jossa on kyse eri toimijoista erilaisine intresseineen, ja viime kädessä käyttää asianajosalaisuuden piiriin kuuluvan viestinnän laajuuden määrittämisen sijasta siihen, että muilta kuin etuoikeutetuilta kantajilta evätään itse asiassa mahdollisuus saattaa asiansa unionin tuomioistuinten käsiteltäväksi?

57. Mielestäni ei. On aloitettava siitä jokseenkin ilmeisestä seikasta, ettei sana ”riippumattomuus” edes esiinny perussäännön 19 artiklan kolmannessa kohdassa. Taustalla on kuitenkin vieläkin syvempi, rakenteellinen ongelma: tuomioihin AM & S Europe ja Akzo Nobel perustuvassa oikeuskäytännössä riippumattomuuden käsite koskee yksinkertaisesti eri aihealuetta kuin perussäännön 19 artiklan kolmas ja neljäs kohta. Oikeudelliseen edustukseen perussäännön 19 artiklan kolmannessa ja neljännessä kohdassa liittyvät kysymykset ovat paljon laajempia kuin pelkkä kysymys työsuhteessa olevan asianajajan työsuhteesta. Perussäännön 19 artiklan kolmannen ja neljännen kohdan tulkinnan olisi seurattava loogisesti oikeudellisen edustuksen sinänsä perustana olevasta tavoitteesta ja laajemmista näkökohdista, jotka ovat ominaisia asianajajan ammatille. Asianajajan menettely, mukaan luettuna päätös siitä, edustaako hän asianosaista siitä huolimatta, että hänellä on erityisiä yhteyksiä kyseiseen asianosaiseen, ei saa olla ristiriidassa niiden velvoitteiden kanssa, joita asianajajalla on siihen edustamaansa asianosaiseen nähden, jonka etuja hän ajaa, ja myös niihin tuomioistuimiin nähden, joissa hän esiintyy, samoin kuin kollegoihinsa nähden. ( 32 )

58. Lisäksi perussäännön 19 artiklan kolmatta ja neljättä kohtaa voidaan tuskin tulkita erillään. Niitä täydentävät kansallisessa lainsäädännössä vahvistetut ja itsesääntelevien ammatillisten elinten määrittelemät ammatilliset säännöt. Vaikka tällaisia sääntöjä ei olekaan unionin tasolla, kuten Puolan tasavalta on perustellusti korostanut, unionin tuomioistuinten (kuten minkä tahansa tuomioistuimen) on voitava varmistaa, että niiden menettelyissä noudatetaan tarvittavia vaatimuksia, jos tältä osin herää kysymyksiä.

b) Arviointiperusteiden epäselvyys

59. Nykyisten arviointiperusteiden, sellaisina kuin unionin yleinen tuomioistuin on niitä soveltanut, selkeyden puute johtuu osittain siitä käsitteellisestä yhteensopimattomuudesta, joka seurasi tästä oikeuskäytännön siirtämisestä asiayhteydestä toiseen. On vaikea yhdistää suppeita toteamuksia, jotka esitettiin työsuhteessa olevan asianajajan antamasta oikeudellisesta neuvonnasta kilpailututkimusten yhteydessä, perussäännön 19 artiklan kolmanteen ja neljänteen kohtaan, joiden soveltamisala on laajempi ja joilla on erilainen tarkoitus.

60. Ensinnäkin nykyisessä oikeuskäytännössä perussäännön 19 artiklan kolmanteen kohtaan sisältyvää asianajajan käsitettä tulkitaan riippumattomuuden käsitteen näkökulmasta. Kyseisen käsitteen merkitys ja sen arvioinnissa käytettävät perusteet jäävät kuitenkin epäselviksi. Näin on etenkin, koska riippumattomuuden otsikon alle on ilmeisesti sijoitettu useita kysymyksiä, kuten kolmannen osapuolen asema kantajaan nähden. ( 33 ) Oikeuskäytännössä ei sitä vastoin käytännössä käsitellä lainkaan kysymystä, jonka perinteisesti ymmärrettäisiin kuuluvan riippumattomuuden käsitteeseen, nimittäin ulkoisen painostuksen puuttumista.

61. Kukin näistä ryhmistä on myös määritelty epäselvästi. Esimerkiksi tapausten, joissa oikeudellisilla edustajilla oli useita erilaisia tehtäviä kantajana olevassa yrityksessä, sanottiin koskevan itsensä edustamista, kun taas työsuhteessa olevien asianajajien tilanne oli jossain määrin, tai jopa kokonaan, erillinen itsensä edustamisesta ja sen katsottiin kuuluvan riippumattomuuden – joka asianajajalta sanottiin puuttuvan sen vuoksi, että hänen ammatillinen ympäristönsä vaikuttaa hänen ammatilliseen mielipiteeseensä – otsikon alle.

62. Vaikka hyväksyttäisiin, että käsitteelliseltä kannalta kaikkia näitä kysymyksiä voidaan käsitellä asianmukaisesti riippumattomuuden otsikon alla, on jokseenkin haastavaa kuvata, mitä nykyiset säännöt tarkasti ottaen ovat, tutkimalla yksittäistapauksia. On esimerkiksi epäselvää, voiko oikeushenkilöiden tapauksessa asianajajan aseman menettäminen seurata mistä tahansa osallistumisesta kantajan yritysrakenteeseen vai ainoastaan osallistumisesta sellaisiin elimiin, jotka käyttävät määräysvaltaa (tai muuta vaikutusvaltaa) kantajassa. Lisäksi, kun tarkastellaan työsuhdetta, on epäselvää, millä perustana olevilla periaatteilla erotetaan työsuhteessa olevan asianajajan ja hänen työnantajansa välinen suhde asianajajan ja hänen (mahdollisesti ainoan tai pääasiallisen) asiakkaansa välisestä suhteesta.

63. Se, ettei ole olemassa selkeitä perusteita sen arvioimiseen, täyttääkö oikeudellinen edustaja perussäännön 19 artiklan kolmannen kohdan edellytykset, johtaa siihen, etteivät muut kuin etuoikeutetut kantajat (ja heidän oikeudelliset edustajansa) ( 34 ) pysty ennakoimaan, miten kyseistä määräystä tulkitaan silloin, kun kantajan ja hänen asianajajansa välillä on jonkinlaisia yhteyksiä.

64. Myönnän auliisti, että unionin tuomioistuimet käsittelevät väistämättä hyvin monenlaisia tosiseikkoja koskevia tilanteita, kun on kyse oikeudellisen edustajan ja kantajan välillä mahdollisesti olevista erityisistä yhteyksistä. Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin perustellusti korostaa sitä, että oikeudellisten edustajien riippumattomuutta on arvioitava aina tapauskohtaisesti. ( 35 )

65. Ei kuitenkaan voida todeta, että mahdollisten tosiseikkoja koskevien tilanteiden moninaisuuden takia on mahdotonta muotoilla arviointiperusteita, jotta kantajat voivat ennakoida oikeudellisen edustajan valinnan mahdollisia seurauksia.

66. Sitä, että kantajien on tällä hetkellä mahdotonta ennakoida arviointiperusteita ja niiden soveltamisedellytyksiä, tukee lisäksi se, ettei perussäännön 19 artiklassa eikä sen muissa määräyksissä sen enempää kuin unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksessäkään määritetä, miten asianajajan käsite olisi ymmärrettävä. Mainituissa menettelymääräyksissä ei etenkään mainita lainkaan riippumattomuuden edellytyksiä. Kuten Puolan tasavalta perustellusti totesi istunnossa, tällaisia vaatimuksia ja edellytyksiä ei mainita edes käytännön ohjeissa asianosaisille unionin tuomioistuimessa käsiteltävissä asioissa. ( 36 )

67. Jos kaikki, mitä käteen tässä vaiheessa jää, on se, että asianajaja, joka haluaa edustaa asiakasta unionin tuomioistuimissa, on ensin velvollinen perehtymään runsaslukuisiin julkaisemattomiin menettelyohjeisiin, jotka ovat saatavilla ainoastaan tietyillä kielillä, varmistuakseen siitä, miten riippumattomuus kulloinkin mahdollisesti ymmärretään, minun on yhdyttävä Puolan tasavallan näkemykseen siitä, että ennakoitavuus on todellakin ongelma.

c) Noudattamatta jättämisen seuraukset

68. Lopuksi on tarkasteltava – ainakin oman näkemykseni mukaan ehkä kaikkein silmiinpistävimpänä seikkana – seurausta, joka perussäännön 19 artiklan kolmannen kohdan mukaisten riippumatonta oikeudellista edustusta koskevien vaatimusten noudattamatta jättämisellä unionin yleisen tuomioistuimen mukaan on. Unionin yleinen tuomioistuin katsoo, kuten se teki käsiteltävissä asioissa, että kantajan oikeudellisessa edustuksessa näin havaittu ongelma on kanteeseen liittyvä aineellinen virhe, jota ei voida korjata ja joka voi ainoastaan johtaa kanteen tutkimatta jättämiseen sillä perusteella, että sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat selvästi.

69. Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 51 artiklan 2 kohdassa määrätään, että ”asianosaisen edustajana tai avustajana toimivan asianajajan on jätettävä kirjaamoon todistus, joka osoittaa hänen kelpoisuutensa esiintyä jonkin jäsenvaltion tai muun ETA-sopimuksen osapuolena olevan valtion tuomioistuimissa”.

70. Ellei kyseistä asiakirjaa ole jätetty, työjärjestyksen 51 artiklan 4 kohdassa määrätään mahdollisuudesta korjata asia. Mainitun määräyksen mukaan ”kirjaaja asettaa kyseessä olevalle asianosaiselle kohtuullisen määräajan, jossa [asiakirja] on toimitettava. Jollei [asiakirjaa] ole toimitettu asetetussa määräajassa, unionin yleinen tuomioistuin ratkaisee, jätetäänkö kanne tai kirjelmä tutkimatta tämän menettelyvaatimuksen noudattamatta jättämisen vuoksi.”

71. Vaikuttaa siltä, että unionin yleinen tuomioistuin ymmärtää työjärjestyksensä 51 artiklan 4 kohdan siten, että se mahdollistaa ainoastaan perussäännön 19 artiklan neljännen kohdan mukaisen vaatimuksen, joka koskee asianajajan oikeutta esiintyä kansallisissa tuomioistuimissa, täyttämisen jälkikäteen. ( 37 ) Toisin sanoen 51 artiklan 4 kohtaa tulkitaan ilmeisesti siten, että kantaja voi esittää näyttöä siitä, että hänen asianajajansa on tosiasiallisesti kansallisen asianajajaliiton jäsen, ellei asiaa koskevaa todistusta ole jätetty. Sitä ei nähtävästikään tulkita siten, että kantajalla on oikeus saada tieto siitä, että hänen oikeudellisessa edustuksessaan on ongelma, tai vaihtaa oikeudellista edustajaansa, jos unionin yleinen tuomioistuin katsoo, ettei oikeudellista edustajaa voida pitää perussäännön 19 artiklan kolmannessa kohdassa tarkoitettuna asianajajana.

72. Minun on myönnettävä, että olen jossain määrin hämmentynyt tällaisesta tulkinnasta. Sivuutan hetkeksi kysymyksen siitä, voitaisiinko asianosaisen oikeudelliseen edustukseen liittyvää ongelmaa ylipäätään pitää kanteen aineellisena virheenä, joka ei ole korjattavissa ( 38 ) ja joka johtaisi automaattisesti tosiasialliseen seuraamukseen kantajalle itselleen (eikä myöhemmin asianajajalle, joka on mahdollisesti rikkonut eettisiä sääntöjä). On kuitenkin syytä mainita ongelma, joka liittyy tällaiseen ”kantajaystävälliseen” tulkintaan unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksestä.

73. (Tuomioistuin)menettelyjä koskeviin sääntöihin sisältyy tyypillisesti luettelo kanteen vakavista aineellisista puutteista (kuten se, että kannetta on mahdotonta ymmärtää, kanteen kohdetta ei ilmoiteta, kanteesta eivät käy ilmi vaatimukset, vaatimusten tueksi ei esitetä perustavaa näyttöä jne.), joita ei voida korjata ja joiden vuoksi kannetta ei voida ottaa tutkittavaksi. Sitä vastoin muita mahdollisia kanteen ongelmia, jotka eivät ole niin vakavia, että ne olisi otettu kyseiseen luetteloon, eli tyypillisesti menettelyllisiin kysymyksiin liittyviä (kanteen tai sen liitteiden pääkohtia ei esitetä tietyssä muodossa, tuomioistuinmaksujen maksamisesta ei esitetä näyttöä, oikeudelliseen edustukseen liittyvät näkökohdat jne.), pidettäisiin menettelyllisinä ja korjattavissa olevina, kun kyseessä oleva tuomioistuin on ilmoittanut niistä asianosaiselle.

74. Jos asian saattamisen tuomioistuimen käsiteltäväksi on tarkoitus olla todellinen oikeus eikä pelkkä iskulause, tulkintaohje näiden kahden virhelajin välillä sukkuloimiseen olisi todennäköisesti seuraava: ellei kyseessä ole aineellinen virhe, joka sisältyy luetteloon ”synneistä, joita ei voida korjata”, virheen pitäisi olla korjattavissa. Ellei tällaista luetteloa ole, sitä, mitkä ovat aineellisia virheitä, joita ei voida korjata, olisi tulkittava suppeasti siten, että niihin kuuluvat ainoastaan vakavat ongelmat, jotka estävät kanteen ymmärtämisen tai asianmukaisen käsittelyn.

75. Unionin yleisen tuomioistuimen omaksuma tulkinta vaikuttaa perustuvan päinvastaiseen olettamaan: ainoastaan ne osatekijät, jotka mainitaan nimenomaisesti unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 51 artiklan 4 kohdassa ja joita tulkitaan suppeasti, ovat korjattavissa, ja kaikki muut edustukseen liittyvät seikat eivät ilmeisestikään sitä ole. Vielä hämmentävämpää on, että unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 51 artiklan 4 kohta koskee perussäännön 19 artiklan neljännen kohdan vaatimuksia, jotka esitetään selkeästi perussäännössä. Tämä tarkoittaa, että verrattain selvästi esitettyjen vaatimusten noudattamatta jättäminen voidaan korjata. Sitä vastoin sellaisen vaatimuksen noudattamatta jättäminen, jota ei mainita nimenomaisesti menettelysäännöissä, eli perussäännön 19 artiklan kolmannen kohdan mukainen ”riippumatonta” asianajajaa koskeva vaatimus, johtaa kanteen tutkimatta jättämiseen, ja unionin yleinen tuomioistuin pitää kiinni siitä, että oikeudellisen edustajan riippumattomuuden puute muodostaa ehdottoman esteen kanteen tutkimiselle. ( 39 )

76. Tämän tulkinnan myötä liikutaan jossain Franz Kafkan romaanin ja Game of Thrones ‑televisiosarjan Hukkuneen Jumalan rukouksen oudon mukaelman välimaastossa. (Menettelyllisiä) vaatimuksia, jotka todetaan selvästi (ja joita kohtuullisen huolellisen asianajajan voitaisiin siten odottaa noudattavan), koskevat virheet ovat korjattavissa, kun taas (yhtä lailla menettelyllisiä) vaatimuksia, joita ei todeta selvästi (ja joita myöskään kohtuullisen huolellisen asianajajan on vaikeampi odottaa noudattavan), koskevat virheet eivät ole korjattavissa. Sitä, mikä on piilossa, ei näet voida koskaan korjata.

77. Tilannetta pahentaa edelleen se, että jälkimmäisissä tapauksissa kantajalle ei anneta ilmoitusta tai varoitusta ennen päätöstä kanteen tutkimatta jättämisestä. Kantajalla ei siten ole tilaisuutta korjata tilannetta. Käytännön kannalta tarkasteltuna kantaja – jonka asianajajalla, joka tukeutuu asianmukaista edustusta koskeviin kansallisiin sääntöihin ottaen huomioon perussäännön 19 artiklan neljännen kohdan, ei ollut syytä olla olettamatta, että hänellä on oikeus edustaa asiakastaan – ainoastaan saa kuukausia tai jopa vuosia kaikkien määräaikojen päättymisen jälkeen määräyksen, jossa kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten todetaan selvästi puuttuvan ja joka luonnollisesti estää kantajaa ajamasta vaatimustaan asiakysymyksen osalta.

78. Kun otetaan huomioon tämä lopputulos, minun on yhdyttävä molempien väliintulijoiden näkemykseen, jonka mukaan tästä seuraava skenaario on ristiriidassa Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklan ensimmäisen kohdan ja siinä vahvistetun tehokkaita oikeussuojakeinoja tuomioistuimessa koskevan oikeuden kanssa. Katson näin ollen, että perussäännön 19 artiklan kolmatta kohtaa koskevaa lähestymistapaa ja tulkintaa olisi arvioitava uudelleen huomattavasti.

B Vaihtoehdot ja muuttujat

79. Ennen kuin ehdotan, miten perussäännön 19 artiklan kolmatta ja neljättä kohtaa olisi mielestäni tulkittava (uudelleen), on selvennettävä kahta alustavaa kysymystä. Ensinnäkin, mistä muuta kuin etuoikeutettua kantajaa unionin tuomioistuimissa edustavan asianajajan asemaa koskevat vaatimukset olisi otettava: kansallisesta oikeudesta, unionin oikeudesta vai molemmista oikeusjärjestelmistä (1)? Jotta saatetaan asianmukaiseen tasapainoon näiden määräysten tulkintaan liittyvät edut, on seuraavaksi tarpeen palauttaa mieleen oikeudellista edustusta koskevien sääntöjen ja vaatimusten taustalla olevat perusteet (2).

1. Vaihtoehdot

80. Unionin tuomioistuinten on tarkasteltava kahdenlaisia kysymyksiä, kun niiden käsiteltävänä on kysymys siitä, täyttääkö tietty oikeudellinen edustaja perussäännön 19 artiklan vaatimukset.

81. Ensinnäkin niiden on varmistettava sen 19 artiklan neljännen kohdan mukaisen, jossain määrin muodollisen ja yleisen vaatimuksen täyttyminen, jonka mukaan asianajajalla on oltava oikeus esiintyä jonkin jäsenvaltion (tai jonkin Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen sopimuspuolena olevan valtion) tuomioistuimessa. Onko kyseessä olevalla oikeudellisella edustajalla kansallisen oikeuden mukaan oikeus edustaa asiakkaita tämäntyyppisissä asioissa?

82. Toiseksi on tarpeen varmistaa, että edustajalla, jolla on kansallisen oikeuden mukaan yleisesti oikeus edustaa asiakkaita, on myös oikeus edustaa yksittäistä asiakasta tietyssä asiassa. Tämä on erityyppinen tutkinta, jossa keskitytään yksittäistapauksen olosuhteisiin. Nouseeko tietyn asian yhteydessä esille ongelmallisia kysymyksiä, jotka liittyvät paitsi asiakkaan ja hänen edustajansa henkilöihin ja heidän keskinäiseen suhteeseensa myös heidän suhteisiinsa muihin osapuoliin tai riita-asian kohteeseen?

83. Kun tarkastellaan molempia arviointityyppejä, mistä oikeusjärjestyksistä sovellettavat säännöt olisi otettava? Mahdollisia vaihtoehtoja on ainakin teoriassa kolme.

84. Ensinnäkin voitaisiin katsoa, että asianajajan valmiuksiin edustaa kantajaa liittyviä sekä yleisiä että tapauskohtaisia näkökohtia koskevat säännöt olisi otettava tietyn jäsenvaltion oikeudesta. Tällaisessa skenaariossa perussäännön 19 artiklan kolmatta ja neljättä kohtaa luettaisiin yhdessä ja siten, että neljänteen kohtaan sisältyvä viittaus kansalliseen lainsäädäntöön ymmärrettäisiin kolmannessa kohdassa esiintyvän asianajajan käsitteen selvennykseksi.

85. Toiseksi voitaisiin katsoa, että molemmat sääntökokonaisuudet perustuvat unionin oikeuden itsenäisiin käsitteisiin. Kanneasioissahan ne koskevat menettelyä unionin tuomioistuimissa eikä kansallisissa tuomioistuimissa. Perussäännön 19 artiklan neljättä kohtaa tulkittaisiin siinä tapauksessa hyvin suppeasti siten, että siinä viitataan ainoastaan asianmukaisiin todistuksiin ja näyttöön, jotka on esitettävä sen osoittamiseksi, että tietyllä oikeudellisella edustajalla on oikeus esiintyä kansallisissa tuomioistuimissa. Kaikki muut sovellettavat säännöt, ammatilliset säännöt mukaan luettuina, olisivat kuitenkin yksinomaan itsenäisiä unionin oikeuteen perustuvia sääntöjä.

86. Kolmanneksi perussäännön 19 artiklan kolmatta ja neljättä kohtaa voitaisiin tulkita sekä kansallisten että unionin sääntöjen valossa. Perussäännön 19 artiklan neljäs kohta ymmärrettäisiin viittaukseksi kansalliseen oikeuteen. Kolmas kohta muodostaisi siinä tapauksessa itsenäisen, unionin oikeuteen perustuvan mutta melko minimalistisen takeen oikeudellisen edustuksen asianmukaisuuden arvioimisesta yksittäistapauksessa.

a) Perussäännön 19 artiklan neljäs kohta

87. Ellei perussäännön 19 artiklan neljännen kohdan, johon sisältyy yksiselitteinen viittaus oikeuteen esiintyä jäsenvaltion tuomioistuimessa, haluta menettävän kokonaan merkitystään, edellä esitettyä toista vaihtoehtoa ei yksinkertaisesti voida hyväksyä. Perussäännön 19 artiklan neljännessä kohdassa viitataan selvästi kansalliseen oikeuteen, mitä käsiteltävässä asiassa ei kiistetä. Siten oikeudellisen edustajan yleinen valmius edustaa asianosaista tuomioistuimissa on määritettävä sovellettavien sääntöjen osalta asianomaisen jäsenvaltion tasolla.

88. Tästä herää välittömästi kysymys sovellettavista ammatillisista säännöistä.

89. Asiaa koskevia kansallisia ja ammatillisia sääntöjä sovelletaan nähdäkseni luonnollisesti edelleen myös unionin tuomioistuinten menettelyissä. Asianajajat, jotka on hyväksytty asianajajayhteisön jäseniksi jossain jäsenvaltiossa, eivät välty tällaisten kansallisten sääntöjen soveltamiselta pelkästään sen seikan vuoksi, että he ajavat asiaa unionin tuomioistuimissa. Näiden sääntöjen noudattaminen (tai noudattamatta jättäminen) on kuitenkin asia, jota toimivaltaisten kansallisten (ammatillisten) elinten on viime kädessä ja myöhemmin arvioitava, jos tämä kysymys tulee esille.

90. Kun toinen vaihtoehto on suljettu pois, entäpä ensimmäinen ja kolmas vaihtoehto? Tähän vastaaminen edellyttää perussäännön 19 artiklan kolmannen kohdan sanamuodon ja logiikan tarkastelua, mikä on jo monimutkaisempi kysymys.

b) Perussäännön 19 artiklan kolmas kohta

91. Ensimmäisessä vaihtoehdossa perussäännön 19 artiklan neljänteen kohtaan sisältyvä viittaus kansalliseen oikeuteen käynnistää myös niiden asiaa koskevien kansallisten ammatillisten sääntöjen soveltamisen, joita unionin oikeus ei voi korvata tai ainakaan joita ilman mitään unionin oikeudessa asetettuja rajoja ei voida tulkita. Siten päätös siitä, kenellä olisi oltava oikeus edustaa muita kuin etuoikeutettuja kantajia unionin tuomioistuimissa, on asia, joka on ratkaistava kansallisten sääntöjen avulla.

92. Kun tästä väitteestä tehdään looginen loppupäätelmä, se tarkoittaisi sitä, että perussäännön 19 artiklan sekä kolmatta että neljättä kohtaa tulkittaisiin siten, että niissä viitataan yksinomaan kansallisiin sääntöihin ja käytäntöihin. Olen samaa mieltä siitä, että ensi näkemältä tämä ratkaisu on tyylikäs ja yksinkertainen. Lähemmässä tarkastelussa siihen liittyy kuitenkin useita rakenteellisia ongelmia.

93. Ensinnäkin velvollisuutta käyttää oikeudellista edustajaa säännellään eri tavoin eri jäsenvaltioissa. Lisäksi säännöt voivat vaihdella samankin jäsenvaltion sisällä oikeusasteen mukaan. Kansalliseen lainsäädäntöön tai oikeuskäytäntöön voi sisältyä myös muita poikkeuksia. Perussäännön 19 artiklan neljännessä kohdassa viitataan ainoastaan ”jäsenvaltion tuomioistuimeen”, eikä siinä todeta, mitä ”oikeusastetta” olisi käytettävä mittapuuna: kansallista ylimmänasteista tuomioistuintako vai mitä tahansa tuomioistuinta, myös ensimmäisen asteen tuomioistuimia, joissa kantajat eivät ehkä edes tarvitse edustajaa? ( 40 )

94. Tämä epätarkkuus siinä, mitä ”jäsenvaltion tuomioistuimella” tarkoitetaan, ei ole ongelma ennakkoratkaisupyynnöissä, joissa kyseessä oleva ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin määrittää unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 97 artiklan 3 kohdan mukaisesti oikeusasteen ja sovellettavat säännöt. Samaan tapaan, myös ennakkoratkaisumenettelystä poiketen, ratkaistessaan muun kuin etuoikeutetun kantajan nostamaa kannetta unionin tuomioistuimilla ei ole mahdollisuutta varmistaa tietyltä kansalliselta tuomioistuimelta, täyttyvätkö tiettyyn asianajajaan sovellettavat ammatilliset säännöt. Ei ole myöskään olemassa yhteistyömenettelyä, jossa unionin tuomioistuimet voisivat kuulla myös asianomaista kansallista asianajajayhteisöä.

95. Toiseksi puhdas ja varaukseton viittaus kansallisiin sääntöihin kanteiden yhteydessä tarkoittaisi myös sitä, että kansallisia sääntöjä sovellettaisiin siltä osin kuin kyse on sellaisten eri jäsenvaltioiden elinten ja yksiköiden edustamisesta, joita pidetään muina kuin etuoikeutettuina kantajina. Tällainen lopputulos voisi kuitenkin olla perussäännön 19 artiklan ja etenkin sen ensimmäisen kohdan yleisen logiikan vastainen. On jokseenkin selvää, että kyseisellä määräyksellä oli tarkoitus erottaa etuoikeutetut kantajat (jäsenvaltiot ja unionin toimielimet), jotka voivat nimittää valitsemansa asiamiehen, ja muut kuin etuoikeutetut kantajat, jotka eivät voi tehdä näin ja joita kolmannen osapuolen on edustettava. Jos perussäännön 19 artiklan neljänteen kohtaan todellakin sisältyy varaukseton viittaus edustusta koskeviin jäsenvaltioiden sääntöihin, olisiko siinä tapauksessa hyväksyttävää, että muut kuin etuoikeudettomat kantajat, jotka ovat oikeushenkilöitä ja jotka kansallisten sääntöjen mukaan voivat edustaa itseään, edustavat itseään unionin tuomioistuimissa nostettavissa kanteissa?

96. Vastaus on selkeästi kieltävä, koska tästä seuraisi sen eron poistaminen, jonka unionin lainsäätäjä halusi tehdä etuoikeutettujen ja muiden kuin etuoikeutettujen kantajien välillä. Tästä näkökulmasta tarkasteltuna on edelleen merkityksellistä, onko muun kuin etuoikeutetun kantajan tapauksessa valittu oikeudellinen edustaja kolmas osapuoli kantajaan nähden. Tämä ero ei perustu tuomioihin AM & S Europe ja Akzo Nobel ( 41 ) vaan pikemminkin perussäännön 19 artiklan ensimmäisen ja kolmannen kohdan vastakohtaisuuteen.

97. Kolmanneksi erilaisten vaatimusten soveltaminen kantajiin, jotka nostavat samanlaisia tai samankaltaisia kanteita, heidän asianajajiensa kansallisuuden mukaan tarkoittaisi sitä, että näihin kantajiin sovelletaan erilaisia edellytyksiä ja erilaista kohtelua. Sellaisen järjestelmän hallinta, joka koostuu 28 erilaisesta sääntelystä (tai itse asiassa useammasta, kun otetaan huomioon, että useissa jäsenvaltioissa on useampia asianajajayhteisöjä ja ‑sääntöjä), olisi siten paitsi haaste unionin tuomioistuimille myös aiheuttaisi ennen kaikkea ongelmia kantajien yhdenvertaisuuden kannalta.

98. Neljänneksi puhdas ja varaukseton viittaus ainoastaan kansallisiin sääntöihin ja käytäntöön tarkoittaisi, että unionin tuomioistuinten olisi tunnettava ja tarkastettava kaikkien kansallisten järjestelmien säännöt, minkä lisäksi niiden sisältö myös sitoisi unionin tuomioistuimia. Menettäisivätkö unionin tuomioistuimet näin myös kaikki, vähäisetkin, mahdollisuudet tarkastella näiden sääntöjen sisältöä ja sitä, miten niitä sovelletaan, myös unionin tuomioistuimissa nostetuissa kanteissa, joissa asiaa ei ole lainkaan saatettu kansallisten tuomioistuinten käsiteltäväksi? Entä jos sovellettavissa kansallisissa säännöissä vaadittaisiin liikaa (esimerkiksi niin, että asianajajan, jolla ammatillisten sääntöjen minkä tahansa järkevän tulkinnan mukaisesti olisi tavallisesti oikeus esiintyä tuomioistuimessa, olisi mistä tahansa syystä mahdotonta edustaa asianosaista tietyssä jäsenvaltiossa) tai liian vähän?

99. Viidenneksi tästä pääsenkin kysymykseen analogiasta, joka koskee sääntöjä, joilla säännellään edustusta ennakkoratkaisumenettelyssä (tai kysymykseen tämän analogian epäasianmukaisuudesta). On totta, että perussäännön 19 artiklaa sovelletaan kaikkiin unionin tuomioistuimen menettelyihin. Samoin on niin, että unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 97 artiklan 3 kohdassa määrätään järjestelmästä, joka perustuu selkeästi varauksettomaan viittaukseen edustamista koskeviin sääntöihin, joita sovelletaan ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevassa kansallisessa menettelyssä.

100. Kun tarkastellaan unionin tuomioistuimissa käytäviä menettelyitä, ennakkoratkaisumenettelyn ja kanteiden selvien rakenteellisten ja systeemisten erojen vuoksi ennakkoratkaisumenettelyä koskevat erityismääräykset ovat kuitenkin merkityksellisiä pikemminkin vastakohtana kuin analogian perustana. Toisin kuin ennakkoratkaisumenettelyssä, jossa edustusta koskevat säännöt ja käytäntö ovat kansallisen tuomioistuimen käsissä, kanneasiassa unionin tuomioistuimen on voitava tarkastella toissijaisesti oikeudellisen edustuksen asianmukaisuutta suoraan sen käsiteltäväksi saatetussa yksittäistapauksessa, etenkin kun kyse on mahdollisista eturistiriidoista.

101. Kaikkien näiden näkökohtien perusteella katson, että perussäännön 19 artiklan kolmannen ja neljännen kohdan asianmukaisessa tulkinnassa on yhdistyttävä molemmat sääntelyn tasot: yleinen oikeus esiintyä tuomioistuimessa olisi nimittäin varmistettava kansallisten sääntöjen ja käytännön mukaisesti, kun taas sellaisten ongelmien puuttumisesta, jotka vaarantavat oikeudellisen edustuksen laadun yksittäisen tapauksen yhteydessä, olisi varmistuttava tarkastelemalla sitä itsenäistä unionin oikeuden käsitettä, mitä asianajajan edustus tarkoittaa.

102. Ennen kuin siirryn käsittelemään tällaisen arvioinnin erityistä sisältöä, on tärkeää palauttaa lyhyesti mieleen tämän oikeudellisen edustuksen toissijaisen ”laadunvalvonnan” tavoitteet ja edut, jotka on otettava siinä yhteydessä huomioon.

2. Oikeudellisen edustuksen tarkoitus

103. On totta, että yleisesti oikeudellisella edustuksella on erittäin tärkeä asema hyvässä lainkäytössä. Ilman asianmukaista oikeudellista edustusta kantaja ei ehkä voisi esittää eikä tuomioistuin ottaa huomioon kaikkia tarvittavia perusteluita, jotka tukevat kantajan asiaa. ( 42 )

104. Tämä ei kuitenkaan ole ainoa tavoite ja etu, johon asiakkaan oikeudellisella edustuksella pyritään. Oikeudellisen edustuksen ensisijaisena tavoitteena on suojella ja puolustaa asiakkaan etuja, samalla kun tietysti toimitaan laillisuuden ja eettisyyden rajoissa. Oikeudellisen edustuksen tarkoituksena on siten varmistaa, että kantajien etuja ajetaan mahdollisimman hyvin, jolloin kantajat voivat käyttää oikeuttaan tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tuomioistuimessa. ( 43 )

105. Ensisijainen etu, jota oikeudellisella edustuksella tavoitellaan, on siten nähdäkseni luonnollisesti yksityinen etu. Suojeltaessa yksityisten asiakkaiden etuja palvellaan myös hyvää lainkäyttöä koskevaa yleistä etua.

106. Valituksenalainen määräys ja etenkin sen 18 kohta vaikuttavat perustuvan toisenlaiseen olettamaan. Asianajajan asemaa kuvataan siten, että asianajaja tekee yhteistyötä tuomioistuimen kanssa ja että asianajajan on annettava oikeudenhoidon ylempien etujen mukaisesti asiakkaalle tämän tarvitsemaa oikeudellista neuvontaa. ( 44 ) Esittäessään tämän näkemyksen oikeudellisen edustuksen tehtävästä unionin yleinen tuomioistuin vetoaa jäsenvaltioiden yhteisiin perinteisiin. Asianajaja esitetään siten henkilönä, joka toimii ensisijaisesti oikeudenhoidon yleisen edun mukaisesti, joka on etusijalla yksityiseen etuun nähden.

107. Kuten Tšekin tasavalta aivan oikein esittää, tapa, jolla unionin yleinen tuomioistuin on luonnehtinut asianajajan asemaa, perustuu asianajajan ja asiakkaan etujen erottamiseen, mikä ei vastaa todellisuutta. Lisäksi sen perusteella, mitä tiedän jäsenvaltioiden käytännöstä, epäilen vahvasti, että tällainen näkemys kuvastaisi myöskään jäsenvaltioiden yhteisiä perinteitä.

108. Vaikka voidaankin vain toivoa, että asianajajat ovat idealistisia, epäitsekkäitä sankareita, jotka ajavat oikeudenhoidon ylempiä etuja tarvittaessa asiakkaidensa ja koko muun maailman toiveiden vastaisesti, todellisuudessa oikeudellinen edustus on ensisijaisesti palvelua. Tämän säännellyn palvelun tarjoamisessa on nimittäin noudatettava useita edellytyksiä ja vaatimuksia, mutta sitä ei tarjota ensisijaisesti oikeudenhoidon ylempien etujen mukaisesti vaan tietyn asiakkaan etujen mukaisesti.

109. Lisäksi vertailuun liittyvä selvitysaineisto vaikuttaisi vahvistavan kaksi seikkaa. Ensinnäkin useat olosuhteet näyttävät oikeuttavan asianajajan ja hänen asiakkaansa väliseen suhteeseen puuttumisen hyvän lainkäytön etujen nimissä. Kun asiaa tarkastellaan abstraktimmin, tässä yhteydessä erityisen merkityksellisiä vaikuttavat olevan seuraavat kaksi tilannetta: oikeudelliseen edustajaan kohdistuvan ulkoisen paineen puuttuminen ja sellaisten ulkoisten tekijöiden puuttuminen, jotka aiheuttaisivat eturistiriidan asianajajan ja asiakkaan välillä. ( 45 ) Jos tällainen eturistiriita syntyy, asianajaja ei voi tarjota palvelujaan kyseisessä tapauksessa. ( 46 )

110. Toiseksi jäsenvaltioiden käytäntö kuitenkin paljastaa, että tällaisissakin tapauksissa tuomioistuimen puuttuminen vaikuttaa olevan erittäin vähäistä ja ainoastaan toissijaista. ( 47 ) Tämä johtuu ensinnäkin siitä, että kullakin asianajajalla on velvollisuus arvioida, voiko tietyn asianosaisen edustaminen herättää epäilyjä hänen riippumattomuudestaan. On hänen velvollisuutensa pidättyä antamasta oikeudellista neuvontaa, jos tilanne on tällainen. Toiseksi oikeusalan ammatti kuuluu pitkälti itsesääntelyn piiriin, ja ammatillisten sääntöjen noudattamatta jättämistä käsitellään asiaankuuluvissa kurinpitoelimissä.

111. Siten, jos jäsenvaltioiden käytännön (luonnollisesti suppean) tietämykseni perusteella esille nousee jokin yhteinen nimittäjä, se on se, että oikeudellisessa edustuksessa on ensisijaisesti kyse henkilökohtaisesta valinnasta ja (molemmanpuolisesta) sopimusvapaudesta. Asiakas voi vapaasti valita asianajajansa, ja asianajaja on lähtökohtaisesti vapaa valitsemaan asiakkaansa. ( 48 ) Suhde perustuu luottamukseen. Minkä tahansa tähän suhteeseen puuttumisen olisi perustuttava vakaviin syihin, joista ilmenee selkeä ja välttämätön tarve ”suojella kantajaa asianajajaltaan”. Lisäksi, jos ongelmia havaitaan, niitä käsitellään asianmukaisemmin asiaankuuluvissa sääntelyelimissä kurinpito- tai muussa menettelyssä.

112. Yhteenvetona voidaan todeta, että tässä jaksossa esitetään, että perusteet ja etujen tasapaino, joiden perusteella perussäännön 19 artiklan kolmannesta ja neljännestä kohdasta ilmeneviä edellytyksiä olisi tulkittava, ovat jossain määrin erilaisia kuin ne, joita unionin yleinen tuomioistuin on käyttänyt. Oikeudellista edustusta ei valita ja sitten harjoiteta ensisijaisesti oikeudenhoidon ylempien etujen mukaisesti ja tuomioistuimen työn helpottamiseksi ja auttamiseksi vaan asiakkaan etujen ja tekemien valintojen mukaisesti. Oletusarvoisesti tätä valintaa, vaikka se olisi huonokin, on näin ollen kunnioitettava. Ainoastaan poikkeustapauksissa yleisen edun olisi sallittava syrjäyttää tämän oletusarvoisen yksityisen edun.

113. Muutoin näissä asioissa tavallisesti harjoitettavan erittäin vähäisen tuomioistuinvalvonnan – joka on yleensä varattu tilanteisiin, joissa oikeudellisen edustuksen ilmeiset virheet ovat selvästi havaittavissa ja joissa näiden virheiden oletetaan olevan niin vakavia, että ne saattavat koko tuomioistuinmenettelyn huonoon valoon – korvattaisiin tuomioistuinten ”holhouksella”, jota voidaan tuskin ennakoida tai oikeuttaa. Tämän seurauksena puututtaisiin aiempaa enemmän siihen, minkä pitäisi olla ensisijaisesti yksityinen valinta, ja jätettäisiin huomiotta muut yhtä tärkeät edut ja arvot, jotka ovat myös osa koko yhtälöä, kuten vapaus valita asianajaja, oikeudellisen edustuksen jatkuvuus tai kustannukset, joita asianajajan vaihtamisesta väistämättä syntyy, koska uusi asianajaja tarvitsee lisää aikaa tutustuakseen vireillä olevaan asiaan.

C Tarkistettu arviointi

114. Näiden yleisempien näkökohtien perusteella ehdotan sen tavan mukauttamista, jolla perussäännön 19 artiklan kolmatta ja neljättä kohtaa on tulkittu ja sovellettu ja josta valituksenalainen määräys on esimerkki. Uudelleentulkinnassa on kaksi ulottuvuutta: aineellinen (1) ja menettelyllinen (2).

1. Aineellinen ulottuvuus

115. Aineellinen ulottuvuus koskee edellytyksiä asianosaisten edustamiselle jäsenvaltion tuomioistuimessa (a) ja sitä kahtalaista edellytystä, jonka mukaan asianajajan on oltava perussäännön 19 artiklan kolmannessa kohdassa tarkoitetulla tavalla riippumaton ja kolmas osapuoli (b).

a) Oikeus esiintyä kansallisissa tuomioistuimissa

116. Tutkinnan ensimmäinen vaihe alkaa siitä kysymyksestä, onko oikeudellinen edustaja pätevä esiintymään jäsenvaltion (tai jonkin Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen sopimuspuolena olevan valtion) tuomioistuimessa, toisin sanoen onko hän kansallisen asianajajayhteisön tai jonkin muun asian kannalta merkityksellisen ammatillisen liiton tai elimen jäsen ja onko hänellä oikeus harjoittaa ammattia. Kuten olen edellä todennut, ( 49 ) tämä varmistetaan asiaa koskevien kansallisten säännösten avulla ja ainoastaan muodollisella tasolla (todistuksen tarkastaminen).

117. Kuten olen myös huomauttanut, kansallisen oikeuden noudattamisen varmistamisen unionin tuomioistuimissa pitäisi päättyä tähän. Sen ei pitäisi käsittää kansallisten ammatillisten sääntöjen noudattamista. Tämä tehtävä olisi jätettävä kansallisille (ammatillisille) viranomaisille, jos ongelmia sääntöjen noudattamisessa ilmenee.

b) Asianajajan asema – riippumaton kolmas osapuoli kantajaan nähden

118. Toisessa vaiheessa unionin tuomioistuinten olisi varmistettava, onko oikeudellinen edustaja kolmas osapuoli kantajaan nähden (1) ja täyttääkö hän riippumattomuusvaatimuksen, toisin sanoen tutkittava, ettei edustajaan ilmeisesti kohdistu ulkoista painetta tai ettei eturistiriita ole todennäköinen (2).

1) Kolmas osapuoli

119. Kun tarkastellaan vaatimusta, jonka mukaan edustajan on oltava kolmas osapuoli kantajaan nähden, tämä vaatimus, joka perustuu sekä perussäännön 19 artiklan kolmanteen että neljänteen kohtaan, olisi ymmärrettävä siten, että sillä suljetaan pois oikeudelliset edustajat, jotka ovat yksi ja sama henkilö kuin kantaja.

120. Luonnollisten henkilöiden tapauksessa tämä edellytys vaikuttaa itsestään selvältä. Se estää myös sellaisten asianajajien itsensä edustamisen, joilla on asianmukainen pätevyys ja jotka ovat kansallisen asianajajayhteisön jäseniä.

121. Tämän edellytyksen täyttyminen ei ole yhtä ilmeistä oikeushenkilöiden edustuksen kohdalla. Jos kolmatta osapuolta koskevalla vaatimuksella on tarkoitus olla mitään merkitystä tässä yhteydessä – ja jotta varmistetaan edustusta unionin tuomioistuimissa koskevien sääntöjen yhdenmukainen soveltaminen –, tämä vaatimus olisi nähdäkseni ymmärrettävä siten, että se on esteenä sille, että tahoja, jotka eivät kuulu perussäännön 19 artiklan ensimmäisen kohdan soveltamisalaan, edustavat niihin työsuhteessa olevat asianajajat. ( 50 )

122. Tämä kysymys on kuitenkin erillinen riippumattomuutta koskevasta kysymyksestä, sellaisena kuin sitä on käsitelty tuomiossa Akzo Nobel tai äskettäin tuomiossa Prezes Urzędu Komunikacji Elektroniczne. Kun otetaan huomioon oikeudellista edustusta unionin tuomioistuimissa koskeva erityinen järjestelmä, kolmatta osapuolta koskeva vaatimus olisi pikemminkin ymmärrettävä a contrario ‑edellytykseksi, joka seuraa siitä perussäännön 19 artiklan ensimmäisessä ja toisessa kohdassa nimenomaisesti tunnustetusta mahdollisuudesta, että etuoikeutetut kantajat voivat edustaa itseään. ( 51 )

123. Myönnän, että kysymystä työsuhteessa olevista asianajajista voitaisiin myös tarkastella asianajajan riippumattomuuden näkökulmasta. Voitaisiin nimittäin todeta, että työsuhteessa oleva asianajaja on alisteisuussuhteessa, joka vaikuttaa hänen arvioinnin vapauteensa ja siten oikeudelliseen neuvontaansa. ( 52 ) Työsuhteessa olevan asianajajan suhde hänen edustamaansa asianosaiseen ei perustu sopimukseen, joka on tehty menettelyä varten, vaan työsopimukseen (tai vastaavaan sopimukseen), joka käsittää myös oikeudellisen edustuksen. Tämä suhde ei siten ole seurausta asianajajan päätöksestä edustaa kyseistä asianosaista menettelyssä vaan hänen työsopimuksestaan.

124. On kuitenkin ainakin kaksi hyvää syytä, miksi kysymystä työsuhteessa oikeushenkilöön olevista asianajajista olisi syytä käsitellä kolmannen osapuolen aseman eikä riippumattomuuden otsikon alla.

125. Ensinnäkin sen arvioiminen, onko luonnollinen henkilö työntekijä ja siten osa oikeushenkilöä vai oikeushenkilön puolesta toimiva kolmas osapuoli, on ensisijaisesti rakenteellinen, muotoa koskeva asia. Jos asia olisi toisin ja kolmannen osapuolen asema riippuisi päätöksenteon tosiasiallisen riippumattomuuden asteesta, kyse ei olisi enää muotoa koskevasta asiasta vaan sen sijaan riippuvuuden (tai riippumattomuuden) aineellisesta tutkimisesta. Ulkoisten kolmansien osapuolten olisi myös mahdotonta ennakoida sitä, koska ne eivät todennäköisesti ole tietoisia kaikista asianajajan ja asiakkaan välisistä (sisäisistä) järjestelyistä, varsinaisesta käytännöstä puhumattakaan. Siten, vaikka tietyt työsuhteessa olevat asianajajat voivatkin olla huomattavan riippumattomia siten, että niitä voidaan pitää kolmansina osapuolina aineellisessa mielessä, joitakin (muodollisesti) kolmansia osapuolia, jotka ovat tosiasiallisesti riippuvaisia oikeushenkilöstä taloudellisessa tai muussa mielessä, kohdeltaisiin osana kyseistä oikeushenkilöä.

126. Kun sovelletaan tätä logiikkaa, tulisiko asianajajista, jotka ovat työsuhteessa yritykseen, joka antaa heille täydet vapaudet sen suhteen, miten he neuvovat ja edustavat kyseistä yritystä, sitten yhtäkkiä ”riippumattomia asianajajia”? Lakkaisiko yksittäinen asianajaja, joka on hyväksytty asianmukaisesti asianajajaliiton jäseneksi ja joka harjoittaa ammattiaan omissa nimissään mutta jolla on vain yksi suuri asiakas, josta hän on tosiasiallisesti taloudellisesti riippuvainen, olemasta ”riippumaton asianajaja”, ja olisiko häntä kohdeltava ”työsuhteessa olevana”?

127. Juuri tämäntyyppinen organisatorisen aseman muodollisen arvioinnin (kolmas osapuoli) ja työsuhteeseen liittyvän alisteisuuden aineellisen tutkimisen (riippuvuuden) välillä häilyminen tekee perusteista, joita nykyisessä arvioinnissa tosiasiallisesti sovelletaan, arvaamattomia. ( 53 )

128. Toiseksi tämä on ehkä myös syynä siihen, miksi kansallisella tasolla kysymystä työsuhteessa olevista asianajajista käsitellään yleisesti (ja nähtävästi pääasiallisesti) oikeusalan ammattiin liittyvän rakenteellisen yhteensopimattomuuden eikä tietyssä yksittäistapauksessa ilmenevän riippumattomuuden puutteen alla.

129. Eri jäsenvaltioissa on tältä osin käytössä erilaisia järjestelmiä. Oikeusalan ammatin harjoittamisen ja työsuhteen yhteensopimattomuuden arviointia voidaan tarkastella kahdesta näkökulmasta. Ensinnäkin se voi koskea sitä, onko mahdollista yhdistää asianajajan ammatin harjoittaminen (asianajajayhteisön tai ‑liiton jäsenenä) johonkin muuhun (työsuhteessa harjoitettavaan) ammattiin tai julkiseen tehtävään. Toiseksi se voi koskea sitä, voiko asianajaja harjoittaa ammattiaan (asianajajayhteisön tai ‑liiton jäsenenä) ainoastaan ”riippumattomasti” (itsenäisenä ammatinharjoittajana) vai voiko hän asianajajana olla työsuhteessa (toisiin asianajajiin, asianajotoimistoon tai muuhun asianajajien yhteenliittymään tai mihin tahansa muuhun tahoon) ilman, että hänen on päätettävä asianajajaliiton jäsenyytensä. ( 54 )

130. Mainitakseni yhden esimerkin viimeksi mainitusta näkökulmasta Puolassa käsiteltävässä asiassa kyseessä olevaa oikeudellisen neuvonantajan (radca prawny) ammattia voidaan harjoittaa sekä työsuhteessa ( 55 ) että muutoin kuin työsuhteessa. ( 56 ) Lisäksi joissain jäsenvaltioissa työsuhteessa olevien ja ”riippumattomien” tai ”itsenäisten” asianajajien roolit vaikuttavat muuttuvan ja herättävän jossain määrin keskustelua. ( 57 )

131. Huomautan, että kun tarkastellaan työsuhteessa olevia asianajajia sellaisissa jäsenvaltioissa, joissa ”riippumattomuutta” ja työsuhdeasemaa pidetään rakenteellisesti yhteensopimattomina, tällaiset asianajajat eivät täytä perussäännön 19 artiklan neljännen kohdan vaatimusta. Kun tarkastellaan työsuhteessa olevia asianajajia sellaisissa jäsenvaltioissa, joissa tällaista yhteensopimattomuutta ei ole, heidän työsuhdeasemaansa ei loogisesti pidetä ongelmana kyseisessä jäsenvaltiossa.

132. Jotta vältetään sekaannusta asiasta ja tarpeetonta puuttumista kansalliseen käsitykseen oikeusalan ammatista ( 58 ) ja jotta voidaan varmistaa tasapuoliset toimintaedellytykset unionin tuomioistuimissa, ehdotan, että työsuhteessa olevien asianajajien kysymystä käsitellään kolmannen osapuolen otsikon alla. Työsuhteessa olevat asianajajat eivät voi edustaa muita kuin etuoikeutettuja kantajia, koska he eivät täytä itsenäistä unionin oikeuteen perustuvaa edellytystä, jonka mukaan asianajajan on oltava kolmas osapuoli asiakkaaseen nähden, eivätkä siten voi ”edustaa” tätä asianosaista perussäännön 19 artiklan kolmannessa ja neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla.

133. Näin ollen työsuhteessa olevaa asianajajaa, joka edustaa työnantajaansa oikeudellisesti työsopimuksen perusteella ja on siten alisteisuussuhteessa tällaisten oikeudellisten palvelujen tarjoamisen osalta, ei voida pitää perussäännön 19 artiklan kolmannen kohdan itsenäisen tulkinnan tarkoituksiin ”kolmantena osapuolena” asiakkaaseensa nähden.

2) Riippumaton osapuoli

134. Kun tarkastellaan seuraavaksi riippumattomuusvaatimusta, sen ulkoinen näkökohta, nimittäin se, ettei ole mitään merkkejä jonkin toisen osapuolen asianajajaan kohdistamasta ulkoisesta painostuksesta, ei vaikuta olleen kiistanalainen käsiteltävässä asiassa sen enempää kuin aiemmissakaan asioissa.

135. Siirryn näin ollen suoraan käsittelemään kysymystä sisäisen painostuksen tai paineen puuttumisesta, toisin sanoen eturistiriidan puuttumisesta.

136. Tätä vaatimusta ei pitäisi mielestäni – ja palautan jälleen mieleen kansallisella tasolla olevien vaihtoehtojen kirjon – ymmärtää siten, että se on esteenä kaikille asianajajan yhteyksille kantajaan, vaan niin, että se on esteenä ainoastaan sellaisille yhteyksille, jotka selvästi kyseenalaistavat asianajajan kyvyn antaa neuvontaa yksinomaan asiakkaan parhaiden etujen nimissä.

137. Näiden ”jääväävien” yhteyksien pitäisi siten olla ainoastaan luonteeltaan sellaisia ja sen asteisia, että on ilmeistä, että asianajajalla, vaikka hän olisikin muodollisesti kolmas osapuoli kantajaan nähden, on joko riita-asian kohteeseen tai johonkin asianosaisista taloudellisia tai henkilökohtaisia siteitä, joiden perusteella voidaan kohtuudella epäillä hänen kykyään ajaa aidosti asiakkaansa etuja eikä omia etujaan tai toisen henkilön etuja.

138. Myönnän auliisti mahdollisten tosiseikkoja koskevien skenaarioiden suuren kirjon, jonka vuoksi on mahdotonta esittää tyhjentävää luetteloa tilanteista, joissa tällaisia abstraktisti muotoiltuja ristiriitoja voi syntyä. Tässä vaiheessa ei kuitenkaan ole tärkeää se, mitä nämä tilanteet voisivat olla, vaan se, miten tällaisten mahdollisten eturistiriitojen olemassaolo on tutkittava.

139. Eturistiriitatilanteet olisi tunnistettava kohtuullisen olettaman tasolla, mutta sen olisi rajoituttava tapauksiin, joissa on kyse selvistä tai ilmeisistä ristiriidoista.

140. Eturistiriidan on oltava havaittava kohtuullisena (mutta asianmukaisesti perusteltuna) olettamana tietyntyyppisen (nykyisen tai aiemman) suhteen perusteella. Samanaikaisesti eturistiriidan on oltava selvä tai ilmeinen tämän suhteen laadun osalta, mikä tarkoittaa, että vallitsee todennäköisesti yksimielisyys siitä, että kun tällainen suhde tai yhteys on olemassa, asiakkaan ja asianajajan edut ovat väistämättä vastakkaiset.

141. Edellä esitetyn yleisen perusteen mukaisesti, ( 59 ) kun varotaan sitä, että tuomioistuin puuttuu liikaa asiakkaan ja hänen asianajajansa väliseen ensisijaisesti yksityiseen suhteeseen, tuomioistuimen tehtävä ei kuitenkaan ole ennalta ehkäisevästi pohtia sitä, kuka mahdollisesti vaikuttaa keneenkin ja missä olosuhteissa. Joko eturistiriita on ilmeinen ja niin vakava, että se saa tuomioistuimen syrjäyttämään hyvän lainkäytön etujen mukaisesti asianajajaa koskevan yksityisen valinnan, tai se ei ole sitä, jolloin mahdolliset puutteet olisi korjattava myöhemmin joko eettisiä sääntöjä rikkonutta asianajajaa vastaan aloitetussa kurinpitomenettelyssä tai asiakkaan asianajajaansa vastaan nostaman yksityisoikeudellisen vahingonkorvauskanteen yhteydessä.

142. Tätä perussäännön 19 artiklan tulkintaa ja soveltamista tukevat myös käytännön perusteet. Laajentava ja ennalta ehkäisevä lähestymistapa riippumattomuusvaatimukseen ainoastaan luo vääriä kannustimia oikeudenkäynteihin, joilla on vähän merkitystä käytännön kannalta. ( 60 ) Se myös asettaa muiden kuin etuoikeutettujen kantajien oikeudelliset edustajat jokseenkin vaikeaan asemaan: miten oikeudellinen edustaja tai hänen asiakkaanaan oleva kantaja voisi osoittaa, ettei ole vaaraa oikeudellisen edustajan valinnasta mahdollisesti syntyvistä ongelmista? Miten käytännössä voidaan osoittaa jonkin puuttuminen tulevaisuudessa?

143. Kaikkien näiden näkökohtien perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin asettaa perussäännön 19 artiklan kolmanteen kohtaan sisältyvän asianajajan riippumattomuuden käsitteen takaisin oikeisiin mittasuhteisiinsa. Ensinnäkin tämä riippumattomuus, sekä ulkoinen että sisäinen, on eri asia kuin kolmannen osapuolen aseman käsite. Toiseksi tämän riippumattomuuden sisäisen ulottuvuuden – toisin sanoen eturistiriidan puuttumisen yksittäistapauksessa – olisi rajoituttava tapauksiin, joissa on kyse selvistä ja selvästi havaittavista ristiriidoista ja joita olisi arvioitava tietyntyyppisistä suhteista, joissa ristiriitoja väistämättä syntyy, saadun kokemuksen perusteella, mutta tuomioistuimen ei pitäisi ennakoivasti olettaa tällaisten ristiriitojen olevan olemassa eikä tutkia niitä laajasti.

144. Yhteenvetona voidaan todeta, että perussäännön 19 artiklan kolmannen ja neljännen kohdan noudattamiseksi kantajan edustajan on oltava asianajaja, jolla on oikeus esiintyä jonkin jäsenvaltion tuomioistuimessa, kuten asiaankuuluva todistus (todistukset) osoittaa, ja joka on kolmas osapuoli kantajaan nähden. Asianajaja ei myöskään saa olla estynyt toimimasta yksittäistapauksessa joko siksi, että häneen kohdistuu ulkoista painostusta, tai jonkin muun sellaisen eturistiriidan vuoksi, joka on selvästi havaittavissa kohtuullisen olettaman tasolla, asianajajan ja hänen edustamansa asianosaisen tietyntyyppisen (nykyisen tai aiemman) suhteen perusteella.

2. Menettelyllinen ulottuvuus

145. Seuraavaksi tarkastelen menettelyllisiä seurauksia, joita muiden kuin etuoikeutettujen kantajien oikeudellisen edustuksen mahdollisilla puutteilla perussäännön 19 artiklan mukaisesti on.

146. Kuten edellä jo kuvattiin, unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan perussäännön 19 artiklan kolmannen kohdan mukaisen oikeudellisen edustajan riippumattomuuden puute muodostaa kanteen aineellisen virheen, joka ei ole korjattavissa ja joka johtaa kanteen tutkimatta jättämiseen sillä perusteella, että sen tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat. ( 61 )

147. Minun on myönnettävä, että kaikista nyt käsiteltävään valitukseen liittyvistä näkökohdista pidän tätä näkemystä kaikkein ongelmallisimpana, etenkin kahdesta syystä.

148. Ensinnäkin perussäännön 19 artiklan tulkinnasta annetussa oikeuskäytännössä (valituksenalainen määräys mukaan luettuna) ( 62 ) on useita viittauksia siihen, että muiden kuin etuoikeutettujen kantajien oikeudellista edustusta koskevat edellytykset perustuvat jäsenvaltioiden yhteisiin perinteisiin. Kun on kyse sen menettelyllisistä seurauksista, ettei asianajaja noudata ammatillisia tai eettisiä sääntöjään ja etenkään eturistiriitoja koskevia sääntöjä, kansalliset säännöt ja käytäntö (ainakin ne, joista olen tietoinen) vaikuttavat kuitenkin olevan jyrkässä ristiriidassa sen kanssa, mitä jäsenvaltioiden yhteisistä perinteistä katsotaan seuraavan unionin tasolla.

149. Yhtäältä oikeudellisen edustuksen puutteita pidetään yleensä jäsenvaltioissa menettelyllisinä virheinä, jotka voidaan selvästi korjata. ( 63 ) Siten, jos asiaa käsittelevä tuomioistuin havaitsee tällaisen ongelman, se ilmoittaa asiasta kyseiselle kantajalle ja kehottaa häntä korjaamaan tilanteen sekä neuvoo kantajaa niissä seurauksissa, joita mahdollisesti aiheutuu, ellei hän tee näin.

150. Toisaalta jäsenvaltioissa vaikuttaa olevan myös selkeä suuntaus, jossa asianajajan menettelyä koskevien toimien pätevyyttä ei kyseenalaisteta asiakkaan vahingoksi, jos asianajajan ja asiakkaan välillä on eturistiriita. Tässäkin tapauksessa tuomioistuimen ilmoitettua asiasta asianajajaa voidaan pyytää lopettamaan toimintansa asianomaisessa tapauksessa tai kantajaa voidaan pyytää nimeämään toinen asianajaja. ( 64 ) En kuitenkaan löydä jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksistä innoitusta käytännölle, jossa tapauksissa, joissa asianajajan ammatillisessa etiikassa koetaan olevan tai on todellisia puutteita, tuomioistuin paitsi toimii ”kurinpitojaostona”, joka määrää välittömiä seuraamuksia, myös määrää näitä seuraamuksia asianajajan sijasta kantajalle toteamalla, että hänen kanteensa tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat selvästi.

151. Toiseksi tällainen tulkinta ja oikeuskäytäntö eivät mielestäni selvästikään ole niiden takeiden mukaisia, joista määrätään perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa ja jotka koskevat tarkemmin ottaen oikeuden saatavuutta ja tehokkaita oikeussuojakeinoja. ( 65 )

152. En näin ollen voi yhtyä unionin yleisen tuomioistuimen tulkintaan ja käytäntöön, joita unionin tuomioistuin on kieltämättä tukenut ( 66 ) ja joissa kantajan riippumattomaan oikeudelliseen edustukseen liittyvää puutetta pidetään kanteen virheenä, jota ei voida korjata.

153. Ehdotan sen sijaan, että mahdollisia virheitä oikeudellisessa edustuksessa olisi pidettävä kanteen menettelyllisinä puutteina, jotka voidaan korjata. Lisäksi, jos unionin yleinen tuomioistuin tai unionin tuomioistuin havaitsee virheen oikeudellisessa edustuksessa, sen olisi ilmoitettava asiasta kantajalle, jotta tällä on mahdollisuus korjata se. En voi yhtyä kantaan, jonka mukaan tällaisessa tilanteessa unionin tuomioistuimet voivat yksinkertaisesti todeta, että kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuvat selvästi, jolloin asian käsittely päättyy.

154. Tämä tarkoittaisi käytännössä sitä, että aina kun unionin yleinen tuomioistuin havaitsee, ettei perussäännön 19 artiklan kolmannessa ja neljässä kohdassa tarkoitetun asianajajan asemaan sovellettavia vaatimuksia mahdollisesti noudateta, sillä on velvollisuus ilmoittaa tästä kantajalle työjärjestyksensä 51 artiklan 4 kohdan mukaisesti. ( 67 )

155. Kyseisessä työjärjestyksen määräyksessä tarkoitettua asiakirjojen toimittamista asetetussa määräajassa ei voida tulkita joustamattomasti siten, että sillä tarkoitetaan ainoastaan asiakirjoja, jotka koskevat asianajajan kuulumista kansalliseen asianajajayhteisöön, kun taas asianosaisen oikeudelliseen edustukseen liittyvää todellista ongelmaa ja, ellei tätä ongelmaa korjata, sen mahdollisia seurauksia ei yksilöidä eikä ilmoiteta kyseiselle asianosaiselle, jolloin asianosainen voi vain arvailla, mikä ongelma tosiasiassa on. Tällainen tulkinta olisi hyvin muodollinen, jopa kaavamainen, minkä lisäksi siinä jätettäisiin myös huomiotta unionin tuomioistuinten työjärjestysten vähittäisen kehityksen logiikka ( 68 ) ja ennen kaikkea se perustavanlaatuinen tae, jonka tehokas oikeus saattaa asiansa tuomioistuimen käsiteltäväksi muodostaa. ( 69 )

156. Siten unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 51 artiklan 4 kohdan mukaisesti asianosaiselle lähetetyssä kehotuksessa on ilmoitettava kantajalle paitsi asiakirjat, jotka tämän on toimitettava, myös syyt sille, miksi näitä asiakirjoja pyydetään, ja esitettävä mahdolliset epäilyt, joita tuomioistuimella on kyseisen asianosaisen oikeudellisen edustuksen suhteen. Kehotuksessa on ilmoitettava kantajalle, jos tämän edellytetään vaihtavan oikeudellista edustajaansa ja mistä syystä tätä edellytetään, samalla kun siinä todetaan selvästi, mitä menettelyllisiä seuraamuksia on sillä, ettei kehotusta noudateta. Lisäksi, kuten kyseisessä työjärjestyksen määräyksessä myös todetaan, kirjaajan olisi asetettava kantajalle kohtuullinen määräaika tilanteen korjaamiseksi. Tällainen kirjaajan unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 51 artiklan 4 kohdan mukaisesti asettama määräaika alkaa luonnollisesti kulua ja päättyy kanteen nostamiselle asetetusta alkuperäisestä määräajasta riippumatta.

157. Vain siinä tapauksessa, että asianosainen ei toimi asetetussa määräajassa, unionin yleinen tuomioistuin voi työjärjestyksensä 51 artiklan 4 kohdan toisen virkkeen mukaisesti ratkaista, jätetäänkö kanne tämän vuoksi tutkimatta. ( 70 )

158. Täydellisyyden vuoksi voidaan lopuksi muistuttaa, että oikeudellisen edustajan mahdollinen vaihtuminen ei oikeuta kantajaa esittämään uusia lausumia. Samaan tapaan kuin määrättäessä uusi asianajaja sen jälkeen, kun asiamiestä, avustajaa tai asianajajaa on kielletty esiintymästä asian käsittelyssä unionin yleisessä tuomioistuimessa, ( 71 ) uuden asianajajan on otettava hoitaakseen asia sellaisena kuin se on tietyssä menettelyvaiheessa.

D Käsiteltävä asia

159. Kun edellä ( 72 ) ehdottamiani arviointiperusteita sovelletaan käsiteltävään asiaan, huomautan ensinnäkin, että perussäännön 19 artiklan neljännen kohdan mukaisen vaatimuksen noudattamista ei ilmeisestikään ole kiistetty. Wrocławin yliopiston oikeudellisella edustajalla valituksenalaisen määräyksen antamiseen johtaneessa menettelyssä vaikuttaa olevan asianmukainen oikeus esiintyä Puolan tuomioistuimissa.

160. Toiseksi, koska kantaja on oikeushenkilö, käsiteltävässä asiassa on myös kiistatonta, että oikeudellinen edustaja ei toiminut unionin yleisen tuomioistuimen menettelyssä Wrocławin yliopistoon työsuhteessa olevana asianajajana. Hän oli näin ollen selkeästi kolmas osapuoli asiakkaaseensa nähden. Lisäksi on kiistatonta, että asianajajan ja Wrocławin yliopiston välinen kyseessä oleva sopimus koski opettamista eikä oikeudellisten palvelujen tarjoamista unionin yleisessä tuomioistuimessa. Siten riippumatta riitä, onko opettamista koskeva sopimus asettanut oikeudellisen edustajan alisteisuus- tai riippuvuussuhteeseen yliopistoon nähden, ratkaisevaa on se, että kyseisen sopimuksen kohteella ei yksinkertaisesti ole mitään tekemistä oikeudellisen edustuksen kanssa kyseisessä menettelyssä.

161. Kolmanneksi, kun tarkastellaan riippumattomuusvaatimusta, huomautan, ettei käsiteltävässä asiassa ole esitetty, että oikeudelliseen edustajaan olisi kohdistunut jonkinlaista ulkoista painostusta. Mahdollisen eturistiriidan osalta voidaan ymmärtää unionin yleisen tuomioistuimen olettaneen, että tällainen ristiriita oli olemassa, kun se totesi, että oikeudellisen edustajan ja Wrocławin yliopiston väliseen yksityisoikeudelliseen sopimukseen liittyi riski siitä, että hänen ammatillinen ympäristönsä voisi vaikuttaa ainakin osittain hänen ammatilliseen mielipiteeseensä. ( 73 ) Kun otetaan huomioon edellä tämän ratkaisuehdotuksen 139 ja 140 kohdassa esittämäni ehdotukset siitä, miten kysymystä eturistiriidoista olisi lähestyttävä, en voi yhtyä tähän näkemykseen.

162. Kyseessä oleva sopimus koski kansainvälisen yksityisoikeuden alalla annettavaa (ilmeisesti osa-aikaista) opetusta. Tämän sopimuksen ja sen aiemman kytköksen lisäksi, joka oikeudellisella edustajalla oli yliopistoon (sekä opiskelijana että myöhemmin luennoitsijana), Wrocławin yliopiston ja oikeudellisen edustajan välillä ei käynyt ilmi taloudellisia tai muita yhteyksiä, jotka voisivat herättää perusteltuja epäilyjä siitä, ajoiko oikeudellinen edustaja muita kuin Wrocławin yliopiston etuja.

163. Tässä tilanteessa unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se tulkitsi perussäännön 19 artiklan kolmannen kohdan ja vastaavasti unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 51 artiklan 1 kohdan mukaista asianajajan käsitettä siten, että tällainen yhteys voisi vaarantaa asianajajan riippumattomuuden.

164. Edellä esitetyn perusteella katson, että ensimmäinen valitusperuste asiassa C‑515/17 P ja ensimmäinen valitusperuste asiassa C‑561/17 P ovat perusteltuja. Valituksenalainen määräys olisi siten kumottava.

VI Oikeudenkäyntikulut

165. Koska ehdotan, että muutoksenhakuasia C‑515/17 P palautetaan unionin yleiseen tuomioistuimeen uudelleen ratkaistavaksi, oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.

166. Muutoksenhakuasiassa C‑561/17 P, ja ottaen huomioon unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 3 kohdan, ehdotan, että unionin tuomioistuin määrää, että asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

167. Työjärjestyksen 140 artiklan 1 ja 3 kohdan mukaisesti, luettuna yhdessä 184 artiklan 1 kohdan kanssa, olisi määrättävä, että Tšekin tasavalta ja Krajowa Izba Radców Prawnych vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

VII Ratkaisuehdotus

168. Ehdotan, että unionin tuomioistuin – kumoaa 13.6.2017 annetun määräyksen Uniwersytet Wrocławski v. REA (T-137/16, ei julkaistu, EU:T:2017:407) – palauttaa asian C‑515/17 P unionin yleiseen tuomioistuimeen uudelleen ratkaistavaksi ja määrää, että oikeudenkäyntikuluista kyseisessä asiassa päätetään myöhemmin, – määrää, että asian C‑561/17 P asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan – määrää, että Tšekin tasavalta ja Krajowa Izba Radców Prawnych vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: englanti.

( 2 ) Määräys 13.6.2017, Uniwersytet Wrocławski v. REA (T-137/16, ei julkaistu, EU:T:2017:407).

( 3 ) Määräys 13.6.2017, Uniwersytet Wrocławski v. REA (T-137/16, ei julkaistu, EU:T:2017:407).

( 4 ) Valituksenalaisen määräyksen 16 ja 17 kohta.

( 5 ) Valituksenalaisen määräyksen 18 kohta.

( 6 ) Valituksenalaisen määräyksen 19 kohta.

( 7 ) Tuomio 6.9.2012, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej v. komissio (C‑422/11 P ja C‑423/11 P, EU:C:2012:553).

( 8 ) Valituksenalaisen määräyksen 20 kohta.

( 9 ) Valituksenalaisen määräyksen 21 ja 22 kohta.

( 10 ) Ks. esim. määräys 20.2.2008, Comunidad Autónoma de Valencia – Generalidad Valenciana v. komissio (C‑363/06 P, ei julkaistu, EU:C:2008:99); määräys 9.9.2004, Alto de Casablanca v. SMHV - Bodegas Chivite (VERAMONTE) (T-14/04, EU:T:2004:258, 11 kohta) ja määräys 5.7.2006, Comunidad Autónoma de Valencia - Generalidad Valenciana v. komissio (T-357/05, EU:T:2006:188). Ks. myös määräys 9.12.2013, Brown Brothers Harriman v. SMHV (TRUST IN PARTNERSHIP) (T-389/13, ei julkaistu, EU:T:2013:691, 14 kohta) ja määräys 14.11.2016, Neonart svetlobni in reklamni napisi Krevh v. EUIPO (neonart) (T-221/16, ei julkaistu, EU:T:2016:673, 8 kohta).

( 11 ) Ks. esim. Charter of core principles of the European legal profession & Code of conduct for European lawyers, Council of Bars & Law Societies of Europe, 2019. Sen 2 artikla koskee yleisperiaatteita, jotka ovat ”yhteisiä oikeusalan ammatteja säänteleville kansallisille ja kansainvälisille säännöille” (ks. s. 1 ja 6). Riippumattomuus mainitaan niistä ensimmäisenä.

( 12 ) Tuomio 18.5.1982, AM & S Europe v. komissio (155/79, EU:C:1982:157).

( 13 ) 6.2.1962 annettu neuvoston asetus ([SEUT 101] ja [102] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 13, s. 204–211, suomenk. erityispainos Alue 8 Nide 1, s. 8).

( 14 ) Tuomio 18.5.1982, AM & S Europe v. komissio (155/79, EU:C:1982:157, 21 ja 22 kohta).

( 15 ) Ibidem, 24 kohta. Kyseiset määräykset ovat perussäännön nykyisen 19 artiklan oikeudellisia edeltäjiä. Niiden sanamuoto oli hieman erilainen, ja niissä määriteltiin oikeudellinen edustaja, joka voi edustaa muita kuin etuoikeutettuja kantajia unionin tuomioistuimessa, yksinkertaisesti ”jonkin jäsenvaltion asianajajaliiton jäseneksi”.

( 16 ) Tuomio 14.9.2010, Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals v. komissio (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, 28 kohta).

( 17 ) Tuomio 14.9.2010, Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals v. komissio (C‑550/07 P, EU:C:2010:512, 42, 43 ja 45 kohta). Kursivointi tässä.

( 18 ) Ks. esim. määräys 5.12.1996, Lopes v. yhteisöjen tuomioistuin (C‑174/96 P, EU:C:1996:473); määräys 5.12.2013, Martínez Ferríz v. Espanja (T-564/13, ei julkaistu, EU:T:2013:650); määräys 8.5.2018, Spieker v. EUIPO (Science for a better skin) (T-92/18, ei julkaistu, EU:T:2018:289), josta asiassa C‑455/18 P tehty valitus on parhaillaan vireillä, ja määräys 27.9.2018, Sógor v. neuvosto ym. (T-302/18, ei julkaistu, EU:T:2018:621).

( 19 ) Määräys 4.12.2017, Nap Innova Hoteles v. SRB (T-522/17, ei julkaistu, EU:T:2017:881, 8 kohta).

( 20 ) Määräys 8.12.1999, Euro-Lex v. SMHV (EU-LEX) (T-79/99, EU:T:1999:312, 28 ja 29 kohta); määräys 19.11.2009, EREF v. komissio (T-94/07, ei julkaistu, EU:T:2009:451, 17 kohta) ja määräys 21.3.2011, Milux v. SMHV (REFLUXCONTROL) (T-139/10, T-280/10–T-285/10 ja T-349/10–T-352/10, ei julkaistu, EU:T:2011:98, 22 kohta).

( 21 ) Määräys 5.9.2013, ClientEarth v. neuvosto (C‑573/11 P, ei julkaistu, EU:C:2013:564) ja määräys 6.9.2011, ClientEarth v. neuvosto (T-452/10, ei julkaistu, EU:T:2011:420).

( 22 ) Määräys 31.5.2013, Codacons v. komissio (T-120/13, ei julkaistu, EU:T:2013:287, 11 kohta).

( 23 ) Määräys 18.11.2014, Justice & Environment v. komissio (T-221/14, ei julkaistu, EU:T:2014:1002, 10–14 kohta).

( 24 ) Määräys 20.11.2017, BikeWorld v. komissio (T-702/15, EU:T:2017:834).

( 25 ) Määräys 23.5.2011, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej v. komissio (T-226/10, EU:T:2011:234, 21 kohta).

( 26 ) Tuomio 6.9.2012, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej v. komissio (C‑422/11 P ja C‑423/11 P, EU:C:2012:553, 33 ja 34 kohta). Ks. vastaavasti määräys 18.11.2014, Justice & Environment v. komissio (T-221/14, ei julkaistu, EU:T:2014:1002); määräys 14.11.2016, Dimos Athinaion v. komissio (T-360/16, ei julkaistu, EU:T:2016:694) ja määräys 8.4.2019, Electroquimica Onubense v. ECHA (T-481/18, EU:T:2019:227).

( 27 ) Tuomio 6.9.2012, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej v. komissio (C‑422/11 P ja C‑423/11 P, EU:C:2012:553, 24 ja 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. kuitenkin määräys 23.5.2011, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej v. komissio (T-226/10, EU:T:2011:234, 16, 17 ja 21 kohta).

( 28 ) Määräys 30.5.2018, PJ v. EUIPO – Erdmann & Rossi (Erdmann & Rossi) (T-664/16, EU:T:2018:517), josta on parhaillaan vireillä kaksi valitusta asioissa PJ v. EUIPO (C‑529/18 P) ja PC v. EUIPO (C‑531/18 P).

( 29 ) Ibidem, 59 kohta.

( 30 ) Määräys 13.6.2017, Uniwersytet Wrocławski v. REA (T-137/16, ei julkaistu, EU:T:2017:407, 20 kohta).

( 31 ) Edellä tämän ratkaisuehdotuksen 37–40 kohta.

( 32 ) Ks. esim. edellä alaviitteessä 11 mainittu Charter of core principles of the European legal profession & Code of conduct for European lawyers, s. 7 (6 kohta) ja 9 (periaatteet h ja i, jotka koskevat kollegoiden ja oikeusvaltioperiaatteen kunnioittamista sekä lainkäytön oikeudenmukaisuutta).

( 33 ) Vrt. erityisesti 6.9.2012 annettua tuomiota Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej v. komissio (C‑422/11 P ja C‑423/11 P, EU:C:2012:553, 24 ja 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) 23.5.2011 annettuun määräykseen Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej v. komissio (T-226/10, EU:T:2011:234, 16, 17 ja 21 kohta) ja 30.5.2018 annettuun määräykseen PJ v. EUIPO – Erdmann & Rossi (Erdmann & Rossi) (T-664/16, EU:T:2018:517).

( 34 ) Kuten aiemmin (29 kohdassa) totesin, tämä ongelma liittyy kummankin valituksen muihin valitusperusteisiin, nimittäin Wrocławin yliopiston toiseen valitusperusteeseen ja Puolan tasavallan toiseen ja kolmanteen valitusperusteeseen.

( 35 ) Ks. esim. määräys 20.11.2017, BikeWorld v. komissio (T-702/15, EU:T:2017:834, 35 kohta).

( 36 ) Käytännön ohjeet asianosaisille unionin tuomioistuimessa käsiteltävissä asioissa (EUVL 2014, L 31, s. 1). Ks. erityisesti I jakson ”Yleiset määräykset” 2 kohta, jonka otsikko on ”Asianosaisten edustaminen unionin tuomioistuimessa”. Ohjeiden 2 kohdassa lähinnä toistetaan perussäännön 19 artiklan neljännen kohdan sanamuoto, ja siinä pelkästään todetaan, että muiden kuin etuoikeutettujen kantajien on käytettävä oikeudenkäyntiedustajana asianajajaa, jolla on kelpoisuus esiintyä jonkin jäsenvaltion tuomioistuimessa, ja että ”tämä kelpoisuus on voitava vaadittaessa osoittaa asian käsittelyn missä tahansa vaiheessa”.

( 37 ) Ks. esim. määräys 14.10.2010, Varga ja Haliu v. neuvosto (T-296/10, ei julkaistu, EU:T:2010:435) ja määräys 13.11.2012, Hârsulescu v. Romania (T-400/12, ei julkaistu, EU:T:2012:595).

( 38 ) Ongelma, johon palaan jäljempänä tämän ratkaisuehdotuksen 149–153 kohdassa.

( 39 ) Ks. esim. määräys 20.11.2017, BikeWorld v. komissio (T-702/15, EU:T:2017:834, 30 kohta). Käytäntö vaikuttaa kuitenkin mahdollistavan jotkin poikkeukset, kuten 5.9.2013 annettu määräys ClientEarth v. neuvosto (C‑573/11 P, ei julkaistu, EU:C:2013:564, 21 ja 22 kohta) osoittaa. Unionin yleinen tuomioistuin oli aiemmin jättänyt kyseisessä asiassa kanteen tutkimatta, koska kantajan oikeudellinen edustaja oli yksi sen seitsemästä uskotusta miehestä (trustee). Muutoksenhakumenettelyssä unionin tuomioistuin hyväksyi tämän päätelmän mutta huomautti, ettei unionin yleinen tuomioistuin ottanut huomioon sitä, että oikeudellinen edustaja oli ilmoittanut unionin yleiselle tuomioistuimelle oikeudellisessa edustuksessa tapahtuneesta muutoksesta. Tämä huomiotta jättäminen ei kuitenkaan vaikuttanut unionin tuomioistuimen pääasialliseen päätelmään, ”vaikka tällaisen muutoksen ilmeisesti katsottiin asiassa T-120/10, ClientEarth ym. v. komissio, ja asiassa T-449/10, ClientEarth ym. v. komissio, 9.11. annetuissa määräyksissä epäsuorasti korjaavan unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklassa tarkoitetun puutteen” (44 artikla oli unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen nykyisen 51 artiklan oikeudellinen edeltäjä).

( 40 ) Lisäksi, jos perussäännön 19 artiklan neljättä kohtaa olisi tulkittava kirjaimellisesti siten, että siinä viitataan puhtaasti ja varauksettomasti kansallisiin sääntöihin ja käytäntöön (ilman 19 artiklan kolmannessa kohdassa selkeämmin ilmaistua viittausta muiden asianosaisten edustajan käsitteeseen), riittäisikö se, että asianajaja voi esimerkiksi edustaa itseään jäsenvaltiossa, myös siihen, että hän voi edustaa itseään unionin tuomioistuimissa?

( 41 ) Edellä tämän ratkaisuehdotuksen 37–40 kohta.

( 42 ) Ks. vastaavasti edellä alaviitteessä 11 mainittu Charter of core principles of the European legal profession & Code of conduct for European lawyers, s. 7, 6 kohta, jossa asianajajaa kuvataan muun muassa ”korvaamattomaksi toimijaksi oikeudenmukaisessa lainkäytössä”. Ks. myös s. 9, periaate i), ”Oikeusvaltioperiaatteen kunnioittaminen ja oikeudenmukainen lainkäyttö”.

( 43 ) Ks. myös perusoikeuskirjan 47 artiklan toinen kohta: ”Jokaisella on oltava mahdollisuus saada neuvoja ja antaa toisen henkilön puolustaa ja edustaa itseään.”

( 44 ) Unionin yleinen tuomioistuin vetoaa 18.5.1982 annettuun tuomioon AM & S Europe v. komissio (155/79, EU:C:1982:157) ja sen jälkeiseen oikeuskäytäntöön.

( 45 ) Tai eturistiriita saman asianajajan usean asiakkaan välillä. Ks. Wrocławskin yliopiston ja Krajowa Izba Radców Prawnychin siteeraama esimerkki Puolasta, nimittäin oikeudellisten neuvonantajien etiikkasääntöjen (Kodeks Etyki Radcy Prawnego) 7 §:n 2 momentti: ”Oikeudellisen neuvonantajan omat edut, ulkoinen paine ja minkä tahansa osapuolen toimesta tai mistä tahansa syystä tapahtuva puuttuminen eivät saa vaikuttaa oikeudelliseen neuvonantajaan hänen hoitaessaan työtehtäviään. Minkä tahansa henkilön antamat määräykset, ehdotukset tai ohjeet, jotka rajoittavat oikeudellisen neuvonantajan riippumattomuutta, eivät voi vaikuttaa mielipiteeseen, jonka hän esittää asiassa.” Ks. myös esim. edellä alaviitteessä 11 mainittu Charter of core principles of the European legal profession & Code of conduct for European lawyers, erityisesti 2.1 artikla. Ks. myös Thomas de Carranza Méndez de Vigo, S., ”Principios fundamentales en el ejercicio de la profesión de abogado”, teoksessa Vila Ramos, B. (toim.), Deontología profesional del abogad