Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (laajennettu neljäs jaosto) tuomio 22 päivänä lokakuuta 1997. - Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf (SCK) ja Federatie van Nederlandse Kraanbedrijven (FNK) vastaan Euroopan yhteisöjen komissio. - Kilpailu - Siirrettävät nosturit - Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artikla - Kohtuullisen ajan noudattaminen - Hyväksymisjärjestelmä - Vuokrauskielto - Suositushinnat - Sisäiset hinnat - Sakot. - Yhdistetyt asiat T-213/95 ja T-18/96.



Oikeustapauskokoelma 1997 sivu II-01739



Tiivistelmä

Asianosaiset

Tuomion perustelut

Päätökset oikeudenkäyntikuluista

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

1 Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu - Edellytykset - Lainvastaisuus - Vahinko - Syy-yhteys - Todistustaakka

(EY:n perustamissopimuksen 215 artiklan toinen kohta)

2 Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Komission velvollisuudet - Kohtuullisen ajan noudattaminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 2 artikla, 3 artiklan 1 kohta ja 4 artiklan 1 kohta)

3 Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Puolustautumisoikeuksien noudattaminen - Väitetiedoksianto - Velvollisuus antaa uusi väitetiedoksianto, jos rikkomista koskevia väitteitä muutetaan

(Neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohta; komission asetuksen N:o 99/63/ETY 2 ja 4 artikla)

4 Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Valitusten tutkiminen - Komissio päättää kiireellisyysjärjestyksestä

5 Yhteisön oikeus - Tulkinta - Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet - Perustelut - Perustelujen huomioon ottaminen

6 Kilpailu - Yhteisön oikeussäännöt - Yrityksen käsite - Sellaisen yksityisoikeudellisen oikeushenkilön, joka harjoittaa nosturivuokraamojen hyväksyntään liittyvää taloudellista toimintaa, sisällyttäminen yrityksen käsitteeseen

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta)

7 Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Kilpailua rajoittava vaikutus - Nosturivuokraamojen hyväksymisjärjestelmä - Kielto vuokrata nostureita järjestelmään kuulumattomilta yrityksiltä - Järjestelmän luonteeseen perustuva arviointi - Komissio määrittelee asian kannalta merkitykselliset edellytykset

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta)

8 Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Kilpailua rajoittava vaikutus - Hintojen vahvistaminen - Yhteenliittymässä vahvistetut suositushinnat ja sisäiset hinnat - Järjestelmä on todellisuudessa määrähintajärjestelmä

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta)

9 Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan - Edellytykset - Yritysten välinen yhteisjärjestely, joka kattaa jäsenvaltion koko alueen

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta)

10 Kilpailu - Kartellien ja muiden yhteisjärjestelyjen kielto - Poikkeusluvan edellytykset - Todistustaakka - Laillisuusvalvonnan rajat

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohta)

11 Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet - Perusteluvelvollisuuden laajuus - Kilpailusääntöjen soveltamisesta tehty päätös

(EY:n perustamissopimuksen 190 artikla)

12 Kilpailu - Sakot - Komission harkintavalta

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

13 Kilpailu - Sakkojen suuruuden määrittäminen - Edellytykset - Rikkomisten vakavuus - Arviointiperusteet

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

14 Kilpailu - Sakkojen suuruuden määrittäminen - Huomioon otettava liikevaihto - Sakkojen suuruuden määrittäminen yritysten yhteenliittymän kaikkien jäsenten liikevaihdon perusteella - Sallittavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

Tiivistelmä

15 Perustamissopimuksen 215 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettu sopimussuhteen ulkopuolinen yhteisön vastuu voi syntyä vain, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: toimielimen moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on syntynyt, sekä väitetyn vahingon ja toimielimen toiminnan välillä on syy-yhteys.

Perustamissopimuksen 215 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettu syy-yhteys on olemassa, kun toimielimen tekemän virheen ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys, joka kantajien on näytettävä toteen.

16 Kun asianosainen pyytää komissiolta puuttumattomuustodistusta asetuksen N:o 17 2 artiklan nojalla tai tekee saman asetuksen 4 artiklan 1 kohdan nojalla ilmoituksen saadakseen poikkeusluvan, komissio ei voi lykätä kannanottoaan loputtomasti. Oikeusvarmuuden ja riittävän oikeussuojan varmistamiseksi komission on kohtuullisessa ajassa tehtävä päätös tai lähetettävä hallinnollinen kirje, jos tällaista kirjettä on pyydetty. Silloin kun komissiolle on tehty asetuksen N:o 17 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu hakemus, jossa ilmoitetaan perustamissopimuksen 85 artiklan ja/tai 86 artiklan rikkomisesta, sen on määriteltävä kohtuullisessa ajassa lopullinen kantansa valitukseen. Se, että komission on tehtävä kohtuullisessa ajassa hallinnollisen menettelyn päätteeksi kilpailupolitiikkaa koskevat päätökset, on yhteisön oikeuden yleinen oikeusperiaate.

Hallinnollisen menettelyn keston kohtuullisuutta on arvioitava tapauskohtaisesti ja arvioinnissa on otettava huomioon muun muassa asiayhteys, komission käyttämät eri menettelyvaiheet, asianosaisten toiminta menettelyn aikana, asian vaikeusaste sekä asian merkitys eri osapuolille.

17 Asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohdassa ja asetuksen N:o 99/63/ETY 2 ja 4 artiklassa, joissa sovelletaan puolustautumisoikeuksien noudattamisen periaatetta, edellytetään, että yrityksille, joita menettely kilpailusääntöjen rikkomisen toteamiseksi koskee, on hallinnollisen menettelyn kuluessa annettava mahdollisuus esittää kantansa kaikista päätöksessä esitetyistä väitteistä.

Tämän edellytyksen vuoksi komission on annettava kyseisille yrityksille toinen väitetiedoksianto, jos se esittää päätöksessään väitteitä, jota ei ole mainittu ensimmäisessä väitetiedoksiannossa.

18 Komissiolla on valta päättää sen käsiteltäväksi saatettujen asioiden kiireellisyysjärjestyksestä. Lisäksi jos se katsoo, ettei sille ilmoitetuille menettelytavoille voida myöntää poikkeuslupaa perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla, se voi arvioidessaan ilmoituksen kiireellisyyttä ottaa huomioon sen, että kansallinen tuomioistuin on jo määrännyt, että rikkomiset on lopetettava.

19 Päätöksen perustelut ovat välttämättömiä sen täsmentämiseksi, mitä päätösosassa on määrätty.

20 Sellaisen yksityisoikeudellisen oikeushenkilön, joka on perustanut nosturivuokraamojen hyväksymisjärjestelmän, johon liittyminen on vapaaehtoista, ja joka määrää itsenäisesti edellytykset, jotka hyväksynnän saaneiden yritysten on täytettävä ja joka antaa hyväksymistodistuksen ainoastaan maksua vastaan, on katsottava olevan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yritys, koska yhteisön kilpailuoikeudessa yrityksen käsite kattaa kaikki yksiköt, jotka harjoittavat liiketoimintaa, niiden oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta riippumatta.

21 Toiminnan yhteensopivuutta perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan kanssa on arvioitava asian oikeudellisen ja taloudellisen yhteyden kannalta.

Komission tutkiessa nosturivuokraamojen hyväksymisjärjestelmää, jossa kielletään hyväksynnän saaneita yrityksiä vuokraamasta nostureita järjestelmään kuulumattomilta yrityksiltä, sillä on siis valta määritellä ne edellytykset, jotka hyväksymisjärjestelmän on täytettävä, jotta vuokrauskieltoon ei sovellettaisi perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa.

Järjestelmän avoimuus ja muiden järjestelmien vastaavien takeiden hyväksyminen ovat asian kannalta merkityksellisiä edellytyksiä, joiden perusteella komissio voi todeta, että kyseinen kielto vääristää kilpailua. Ensinnäkin kielto vuokrata nostureita hyväksymisjärjestelmään kuulumattomilta yrityksiltä vaikuttaa merkittävästi näiden yritysten kilpailumahdollisuuksiin tapauksissa, joissa pääsy hyväksymisjärjestelmään on vaikeaa. Toisaalta vuokrauskieltoa, jolla kielletään hyväksynnän saaneita jäsenyrityksiä vuokraamasta nostureita hyväksymisjärjestelmään kuulumattomilta yrityksiltä, vaikka viimeksi mainitut tarjoaisivat yhtä hyvät takeet kuin hyväksymisjärjestelmä, ei voida perustella objektiivisesti tarpeella pitää yllä hyväksymisjärjestelmässä taattujen tavaroiden tai palvelujen laatua. Päinvastoin se, ettei muiden järjestelmien vastaavia takeita hyväksytä, on omiaan suojaamaan hyväksyttyjä yrityksiä hyväksymisjärjestelmään kuulumattomien yritysten taholta tulevalta kilpailulta.

Vuokrauskiellolla ei rajoiteta ainoastaan hyväksyttyjen yritysten toimintavapautta, vaan sillä vaikutetaan lisäksi erityisesti järjestelmään kuulumattomien yritysten kilpailumahdollisuuksiin.

22 Sellainen alakohtaisen yhteenliittymän perustama hintajärjestelmä, johon yhdessä jäsenvaltiossa toimivat nosturinvuokraamot ovat liittyneet ja jossa noudatetaan suositushintoja vuokrattaessa nostureita rakennuttajille ja sisäisiä hintoja jäsenten välisessä vuokrauksessa, on todellisuudessa järjestelmään kuuluville jäsenille tarkoitettu määrähintajärjestelmä, koska kyseiset hinnat, joiden noudattamista valvotaan, ovat käytännössä kohtuullisia hintoja, joita jäsenten on noudatettava sillä uhalla, että ne muutoin erotetaan järjestelmästä. Koska tämän järjestelmän avulla jäsenet voivat ennustaa suhteellisen varmasti muiden jäsenten noudattamat hinnat, vaikka kaikki jäsenet eivät aina noudattaisikaan vahvistettuja hintoja ja koska on myös näytetty, että järjestelmän tavoitteena on markkinahintojen nostaminen, järjestelmä rajoittaa kilpailua perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.

23 Jotta päätös, sopimus tai yhdenmukaistettu menettelytapa voisi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, kaikkien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella on oltava riittävän todennäköistä, että nämä voivat vaikuttaa suoraan tai välillisesti taikka tosiasiallisesti tai mahdollisesti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan siten, että on pelättävissä, että nämä voivat estää yhtenäismarkkinoiden toteuttamisen jäsenvaltioiden välillä.

Yhden jäsenvaltion koko alueen kattava kilpailua rajoittava toiminta edistää jo sinänsä kansallista eristymistä, mikä estää perustamissopimuksen tavoitteena olevaa taloudellista vuorovaikutusta.

24 Yksittäistapausta koskevan poikkeuslupapäätöksen tekeminen yritysten välisestä sopimuksesta edellyttää, että perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa määrätyt neljä kumulatiivista poikkeusluvan edellytystä täyttyvät, joten poikkeusluvan epäämiseksi riittää, että yksi neljästä edellytyksestä ei täyty. Ilmoituksen tekevien yritysten on näytettävä komissiolle, että 85 artiklan 3 kohdassa vaaditut neljä edellytystä täyttyvät.$

Yhteisöjen tuomioistuinten harjoittama valvonta, joka koskee komission sille perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdassa annetun harkintavallan nojalla tekemiä monimutkaisia taloudellisia arviointeja kunkin mainitun säännöksen sisältämän neljän edellytyksen osalta, rajoittuu sen varmistamiseen, että menettely- ja perustelusääntöjä on noudatettu, tosiseikat ovat aineellisesti oikeita, ja ettei komissio ole syyllistynyt ilmeiseen arviointivirheeseen eikä harkintavallan väärinkäyttöön.

25 Yksittäistapausta koskevan päätöksen perusteluvelvollisuuden tarkoituksena on taata, että ne, joita asia koskee, saavat riittävät tiedot voidakseen arvioida, onko päätös perusteltu vai liittyykö siihen mahdollisesti virhe, jonka perusteella päätöksen pätevyys voidaan riitauttaa, ja että yhteisöjen tuomioistuimet voivat valvoa päätöksen lainmukaisuutta. Tämän velvoitteen laajuus riippuu kyseisen toimen luonteesta ja asiayhteydestä päätöstä tehtäessä. Komission on siis esitettävä nimenomaiset perustelut, jos sen tekemän päätöksen vaikutukset ulottuvat huomattavasti pidemmälle kuin sitä edeltävät päätökset.

Vaikka komission on perustamissopimuksen 190 artiklan mukaan mainittava ne tosiseikat, jotka ovat päätöksen syynä ja ne oikeudelliset seikat, joiden perusteella se on tehnyt kyseisen päätöksen, tässä määräyksessä ei kuitenkaan edellytetä, että sen on mainittava kaikki hallinnollisessa menettelyssä esitetyt tosiseikat ja oikeudelliset seikat.

26 Kilpailusääntöjen rikkomista, josta voidaan määrätä seuraamuksia, on tahallinen tai tuottamuksellinen rikkominen. Sen osalta riittää, kun rikkomukseen syyllistynyt ei ole voinut olla tietämättä, että tämän toiminnan täytyi rajoittaa kilpailua.

Komissiolla on harkintavaltaa päättää kunkin tapauksen erityisten seikkojen perusteella siitä, onko sen toteaman rikkomisen seuraamukseksi ja kilpailuoikeuden tehokkaan vaikutuksen säilyttämiseksi tarpeen määrätä sakkoja.

27 Sakon määrä on porrastettava rikkomiseen liittyvien seikkojen ja rikkomisen vakavuuden perusteella, ja sakon määrää vahvistettaessa rikkomisen vakavuutta on arvioitava ottaen erityisesti huomioon aiheutettujen kilpailunrajoitusten luonne.

28 Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa käytetty yleisluonteinen ilmaus "rikkominen" koskee erotuksetta sopimuksia, yritysten välisiä yhdenmukaistettuja menettelytapoja sekä yritysten yhteenliittymien päätöksiä, ja sen käyttö osoittaa, että tässä säännöksessä säädetyt enimmäismäärät soveltuvat samalla tavalla sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin sekä yritysten yhteenliittymien päätöksiin. Tämän seurauksena 10 prosentin suuruinen liikevaihdosta laskettava enimmäismäärä on laskettava suhteessa kunkin kyseisen sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan osapuolena olevan yrityksen saavuttamaan liikevaihtoon tai yhteenliittymään kuuluvien yritysten yhteenlaskettuun liikevaihtoon, ainakin silloin, kun sisäisten sääntöjen mukaan yhteenliittymä pystyy tekemään jäseniä sitovia päätöksiä. Tällaisen päättelyn perusteltavuutta tukee se, että yritysten yhteenliittymän mahdollisesti käyttämä vaikutusvalta markkinoilla ei riipu sen omasta "liikevaihdosta", joka ei osoita sen kokoa eikä markkinavoimaa, vaan sen jäsenten liikevaihdosta, joka on osoitus sen koosta ja markkinavoimasta.

Asianosaiset

Yhdistetyissä asioissa T-213/95 ja T-18/96,

Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf (SCK), Alankomaiden oikeuden mukaan perustettu säätiö, kotipaikka Culemborg (Alankomaat), ja

Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven (FNK), Alankomaiden oikeuden mukaan perustettu yhteenliittymä, kotipaikka Culemborg (Alankomaat),

edustajinaan asianajajat Martijn van Empel, Amsterdam ja Thomas Janssens, Bryssel, prosessiosoite Luxemburgissa asianajotoimisto Marc Loesch, 11 rue Goethe,

kantajina,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehenään oikeudellisen yksikön virkamies Wouter Wils, prosessiosoite Luxemburgissa c/o oikeudellisen yksikön virkamies Carlos Gómez de la Cruz, Centre Wagner, Kirchberg,

vastaajana,

jota tukevat asiassa T-18/96

Van Marwijk Kraanverhuur BV, Alankomaiden oikeuden mukaan perustettu yhtiö, kotipaikka Zoetermeer (Alankomaat),

Kraanbedrijf Nijdam BV, Alankomaiden oikeuden mukaan perustettu yhtiö, kotipaikka Groningen (Alankomaat),

Kranen, Transport & Montage 's Gilde NV, Alankomaiden oikeuden mukaan perustettu yhtiö, kotipaikka Geldermalsen (Alankomaat),

Wassink Transport Arnhem BV, Alankomaiden oikeuden mukaan perustettu yhtiö, kotipaikka Arnhem (Alankomaat),

Koedam Kraanverhuur BV, Alankomaiden oikeuden mukaan perustettu yhtiö, kotipaikka Vianen (Alankomaat),

Firma Huurdeman Kraanwagenverhuurbedrijf, Alankomaiden oikeuden mukaan perustettu yhtiö, kotipaikka Hoevelaken (Alankomaat),

Datek NV, Belgian oikeuden mukaan perustettu yhtiö, kotipaikka Genk (Belgia),

Thom Hendrickx, kotipaikka Turnhout (Belgia),

edustajinaan asianajajat August Braakman, Rotterdam ja Willem Sluiter, Haag, prosessiosoite Luxemburgissa asianajotoimisto Michel Molitor, 14 a rue des Bains,

väliintulijoina,

joissa kantajat vaativat asiassa T-213/95 komission velvoittamista EY:n perustamissopimuksen 178 ja 215 artiklan nojalla korvaamaan kantajille lainvastaisella toiminnallaan aiheuttamansa vahingon ja asiassa T-18/96 EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisesta 29 päivänä marraskuuta 1995 tehdyn komission päätöksen 95/551/EY (IV/34.179, 34.202, 34.216 - Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf ja Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven, EYVL L 312, s. 79) kumoamista,

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN

(laajennettu neljäs jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja K. Lenaerts sekä tuomarit P. Lindh, J. Azizi, J. D. Cooke ja M. Jaeger,

kirjaaja: hallintovirkamies J. Palacio González,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 4.6.1997 pidetyssä suullisessa käsittelyssä esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Tuomion perustelut

Kanteiden perustana olevat tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet

1 Esillä olevat asiat koskevat siirrettävien nosturien vuokrausalaa Alankomaissa. Siirrettävät nosturit ovat sellaisia nostureita, joita voidaan vapaasti siirrellä työmaalla. Ne eroavat siirrettävyytensä perusteella kaikista niistä nostokurjista, jotka pystytetään kiinteille jaloille ja joita voidaan siirtää vain eteen- ja taaksepäin. Siirrettäviä nostureita käytetään pääasiallisesti rakentamisessa, petrokemian teollisuudessa ja kuljetusalalla.

2 Käytännön syistä kunkin siirrettävän nosturin käyttöalueen säde on rajoittunut 50 kilometriin. Siirrettävien nosturien vuokrausalalle on lisäksi luonteenomaista, että sopimukset tehdään erittäin lyhyen ajan kuluessa ennen työn toteuttamista ("overnight contracting"). Kun nosturivuokraamoa pyydetään toteuttamaan tietty työ erittäin lyhyen ajan kuluessa, tämä yritys päättää työmaan sijainnin ja käytössään olevien nosturien mukaan joko käyttää omia nostureitaan tai vuokrata nosturin joltakin työmaan lähellä sijaitsevalta toiselta yritykseltä.

3 Alankomaiden sosiaaliministeriön vuonna 1982 perustama Keuring Bouw Machines -niminen säätiö (jäljempänä Keboma) tarkastaa ennen nosturien ensimmäistä käyttöönottoa Alankomaissa, ovatko ne Arbeidsomstandighedenwetissä (Arbowet, työsuojelulaki), Veiligheidsbesluit voor fabrieken of werkplaatsenissa (tehtaiden ja työpajojen turvallisuutta koskeva asetus), Veiligheidsbesluit restgroepenissa (muuntyyppisten työpaikkojen turvallisuutta koskeva asetus) ja eri ministeriöiden asetuksissa ja työsuojeluviraston julkaisuissa määrättyjen turvallisuusvaatimusten mukaisia. Keboma on ainoa hyväksytty laitos, joka vastaa siirrettävien nosturien tarkastamisesta ja testaamisesta. Koneita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 14 päivänä kesäkuuta 1989 annetun neuvoston direktiivin 89/392/ETY (EYVL L 183, s. 9, jäljempänä direktiivi 89/392/ETY) mukaan testausvelvollisuus ei enää 1 päivästä tammikuuta 1993 alkaen koske nostureita, joissa on EY-merkki ja joiden mukana on direktiivin mukainen vaatimustenmukaisuusilmoitus. Nosturit on tarkastutettava Kebomalla kolme vuotta ensimmäisen käyttöönoton jälkeen ja tämän toisen tarkastuksen jälkeen joka toinen vuosi.

4 Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven (jäljempänä FNK) on 13.3.1971 perustettu alakohtainen yhteenliittymä, joka toimii alankomaalaisten nosturivuokraamojen yleisenä kattojärjestönä. FNK:n säännöissä määrätty tavoite on valvoa erityisesti sen jäseninä olevien nosturivuokraamojen etua ja edistää jäsentensä välistä yhteydenpitoa ja yhteistyötä mahdollisimman laajasti. FNK:n jäsenet omistavat 1 552 nosturia Alankomaissa olevista 3 000 vuokranosturista. FNK:n sisäisten määräysten 3 artiklaan sisältyi 15.12.1979-28.4.1992 ehto, jonka mukaan sen jäsenten oli annettava etusija toisille jäsenille ottaessaan tai antaessaan vuokralle nostureita (jäljempänä etusijasääntö) ja sovellettava "kohtuullisia" hintoja. FNK vahvisti ja julkisti suositushinnat sekä kustannusarvioita nosturinvuokrauksesta rakennuttajille. Tämän lisäksi nosturivuokraamojen säännöllisissä kokouksissa päätettiin FNK:n jäsenten väliseen vuokraukseen sovellettavista sisäisistä hinnoista.

5 Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf (jäljempänä SCK) on nosturivuokraamojen ja rakennuttajien edustajien vuonna 1985 perustama säätiö, jonka sääntömääräisenä tavoitteena on edistää ja ylläpitää nosturivuokraamojen laatua. Tätä tarkoitusta varten SCK otti käyttöön hyväksymisjärjestelmän, jossa se myöntää hyväksymistodistuksia yrityksille, jotka täyttävät lukuisat nosturivuokraamojen hallintoa ja nosturien käyttöä ja ylläpitoa koskevat edellytykset. Tämän järjestelmän avulla rakennuttajat voivat luottaa siihen, että tietty yritys täyttää edellytykset ilman että niiden tarvitsee itse tarkastaa sitä. Nosturivuokraamojen hyväksymistä koskevien määräysten 7 artiklan toisessa kohdassa kielletään hyväksynnän saaneita yrityksiä vuokraamasta nostureita SCK:hon kuulumattomilta yrityksiltä (jäljempänä vuokrauskielto). Raad voor de Certificatie (hyväksymisneuvosto), joka on alankomaalainen hyväksymiselimet tunnustava viranomainen, tunnusti SCK:n ja totesi, että SCK täytti asiaa koskevat eurooppalaiset standardit (45011-sarja), joissa määritetään edellytykset, jotka hyväksymiselinten on täytettävä. Hyväksymisneuvoston hyväksymisperusteiden 2 artiklan 5 kohdan mukaan hyväksymiselimen on valvottava, että hyväksymisedellytyksiä noudatetaan myös aliurakoinnissa. Hyväksymiselimellä on käytettävänään seuraavat vaihtoehdot tämän velvoitteen täyttämiseksi: se voi itse tarkastaa aliurakoitsijat (2 artiklan 5 kohdan a 1 alakohta) tai se voi tarkastaa tunnustetun yrityksen aliurakoitsijasta tekemän tarkastuksen (2 artiklan 5 kohdan A 2 ja A 3 alakohta).

6 M. W. C. M. Van Marwijk (jäljempänä Van Marwijk) ja kymmenen muuta yhtiötä tekivät 13.1.1992 komissiolle valituksen ja hakemuksen väliaikaisista toimenpiteistä. Valittajat katsoivat, että kantajat rikkoivat EY:n perustamissopimuksen kilpailusääntöjä kieltämällä siirrettävien nostureiden vuokraamisen sellaisilta yrityksiltä, joita SCK ei ole hyväksynyt, ja määräämällä nosturien vuokrien suuruudesta.

7 SCK:n säännöistä ja nosturivuokraamojen hyväksymistä koskevista määräyksistä ilmoitettiin komissiolle 15.1.1992. FNK:n säännöistä ja sisäisistä määräyksistä ilmoitettiin komissiolle 6.2.1992. Molemmissa tapauksissa haettiin puuttumattomuustodistusta tai vaihtoehtoisesti poikkeuslupaa perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla.

8 Valittajat nostivat Alankomaissa kanteen Arrondissementsrechtbank te Utrechtissa, jonka puheenjohtaja määräsi 11.2.1992 tekemällään välipäätöksellä, että FNK:n oli keskeytettävä etusijasäännön sekä suositushintoja (joita sovellettiin nosturien vuokraamisessa rakennuttajille) ja sisäisiä hintoja (joita sovellettiin nosturivuokraamojen väliseen vuokraukseen) koskevan järjestelmän soveltaminen. Arrondissementsrechtbank te Utrecht kielsi myös SCK:ta soveltamasta vuokrauskieltoa. Tämä päätös kumottiin 9.7.1992 Gerechtshof te Amsterdamin tekemällä välipäätöksellä, jossa todettiin muun muassa, ettei ollut selvää eikä täysin varmaa, että komissio ei antaisi poikkeuslupaa kyseisille järjestelyille. SCK otti vuokrauskiellon uudelleen käyttöön Gerechtshof te Amsterdamin tekemän päätöksen julistamispäivänä. FNK sitä vastoin ilmoitti, ettei se osallistuisi enää suositushintojen eikä sisäisten hintojen vahvistamiseen.

9 Komissio antoi 16.12.1992 kantajille väitetiedoksiannon. Tässä asiakirjassa se ilmoitti kantajille, että se aikoi poistaa 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus, EYVL 1962, 13, s. 204, jäljempänä asetus N:o 17) 15 artiklan 6 kohdan nojalla saman artiklan 5 kohdassa tarkoitetun sakkoimmuniteetin.

10 Kantajat antoivat komissiolle 3.2.1993 vastauksensa väitetiedoksiantoon. Tässä vastauksessa ne pyysivät komissiota muun muassa järjestämään kuulemisen.

11 Komissio ilmoitti kantajille 4.6.1993 päivätyllä kirjeellä, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitettu menettely voitiin saattaa päätökseen vain, mikäli vuokrauskielto peruutettiin.

12 Valittajat panivat asian uudelleen vireille Arrondissementsrechtbank te Utrechtissa, jonka puheenjohtaja totesi 6.7.1993 tekemällään välipäätöksellä, ettei vuokrauskieltoa enää voitu soveltaa, koska komissio oli tällä välin ilmaissut kantansa kyseisistä määräyksistä ja koska oli ilmeistä, että komissio ei missään tapauksessa antaisi poikkeuslupaa kiellon osalta.

13 Komissio ilmoitti kantajille 29.9.1993 päivätyllä kirjeellään, että se aikoi järjestää kantajien pyytämän kuulemisen ennen perustamissopimuksen 85 artiklassa tarkoitetun lopullisen päätöksen tekemistä, vaikka se totesi, ettei asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitetun päätöksen osalta edellytetty tällaisen kuulemisen järjestämistä.

14 Arrondissementsrechtsbank te Utrechtin 6.7.1993 tekemä päätös pysytettiin voimassa Gerechtshof te Amsterdamin 28.10.1993 antamalla päätöksellä. Viimeksi mainittu päätös perustui erityisesti pääosastolla IV (kilpailu) toimivan Giuffridan valittajille osoittamaan päiväämättömään kirjeeseen, josta oli annettu jäljennös kantajien edustajalle. Kantajat totesivat saaneensa kirjeen tiedoksi 22.9.1993. Kirjeessä todettiin seuraavasti: "Asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitetun päätöksen luonnos annetaan komission hyväksyttäväksi kirjallisen menettelyn yhteydessä tämän viikon lopussa, heti kun kaikki tarvittavat kieliversiot ovat saatavilla. Yksiköt, joita asia koskee, ovat jo antaneet suostumuksensa - - Yksikköni arvioi, että päätös voitaisiin antaa virallisesti tiedoksi [kantajille] vuoden 1993 lokakuun alkupuolella."

15 SCK antoi 4.11.1993 tiedotteen, jossa se ilmoitti, että vuokrauskiellon soveltaminen keskeytettiin siihen asti, kunnes komissio olisi tehnyt lopullisen päätöksen asiassa.

16 Komissio teki 13.4.1994 asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitetun päätöksen.

17 Kantajat vaativat 3.6.1994 päivätyllä kirjeellään komissiota tekemään lopullisen päätöksen viimeistään 3.8.1994.

18 Pääosaston IV tuolloinen pääjohtaja Ehlermann ilmoitti 27.6.1994 päivätyllä kirjeellään kantajille, "ettei lopullista päätöstä ollut mitenkään mahdollista tehdä 3.8.1994 mennessä, niinkuin oli vaadittu, mutta että lopullinen päätös tehtäisiin niin pian kuin mahdollista".

19 Komissio ilmoitti 9.8.1994 päivätyllä kirjeellään vastauksena kantajien 3.8.1994 päivättyyn kirjeeseen, että joulukuussa 1992 annettu väitetiedoksianto koski ainoastaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitettua päätöstä. Se totesi, että ennen lopullista päätöstä annettaisiin uusi väitetiedoksianto, jonka jälkeen kantajilla olisi tilaisuus tulla kuulluiksi.

20 Kantajille annettiin 21.10.1994 uusi väitetiedoksianto, joka koski perustamissopimuksen 85 artiklassa tarkoitettua menettelyä.

21 Kantajat osoittivat 21.12.1994 komissiolle vastauksensa väitetiedoksiantoon. Tässä vastauksessa ne vaativat uudestaan komissiota toimimaan viipymättä ja kieltäytyivät kuulemisesta.

22 Kantajat nostivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa 27.11.1995 vahingonkorvauskanteen (asia T-213/95). Ne tekivät erillisellä kirjelmällä välitoimihakemuksen (asia T-213/95 R). Kantajat peruuttivat viimeksi mainitun hakemuksen ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti poisti asian T-213/95 R rekisteristä 24.1.1996 antamallaan määräyksellä. Määräyksessä todettiin, että oikeudenkäyntikuluista lausutaan myöhemmin.

23 Komissio teki 29.11.1995 EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamisesta päätöksen 95/551/EY (IV/34.179, 34.202, 34.216 - Stichting Certificatie Kraanverhuurbedrijf ja Federatie van Nederlandse Kraanverhuurbedrijven, EYVL L 312, s. 79, jäljempänä riidanalainen päätös). Se toteaa päätöksessä, että FNK on rikkonut perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa 15.12.1979-28.4.1992 soveltamalla suositushintoja ja sisäisiä hintoja, minkä vuoksi sen jäsenten oli mahdollista ennakoida toistensa hinnoittelupolitiikka (1 artikla). Se toteaa myös, että SCK on rikkonut perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa 1.1.1991-4.11.1993 (lukuun ottamatta ajanjaksoa 17.2.-9.7.1992) kieltämällä jäsenyrityksiään vuokraamasta nostureita SCK:hon kuulumattomilta yrityksiltä (3 artikla). Lisäksi komissio toteaa, että kantajien on lopetettava määräysten rikkominen heti (2 ja 4 artikla) ja määrää FNK:lle 11 500 000 ecun ja SCK:lle 300 000 ecun sakon (5 artikla).

24 Kantajat pyysivät 11.1.1996 päivätyllä kirjeellään saada tutustua asiaan liittyviin asiakirjoihin voidakseen nostaa tästä päätöksestä kanteen, mistä komissio kieltäytyi 15.1.1996 päivätyllä kirjeellään.

25 Kantajat nostivat 6.2.1996 riidanalaisesta päätöksestä kumoamiskanteen yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa (asia T-18/96). Ne tekivät tuolloin erillisellä kirjelmällä välitoimihakemuksen (asia T-18/96 R).

26 Kantajat sopivat 25.3.1996 komission kanssa vuokrauskiellon muuttamisesta siihen asti, kunnes ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin antaisi tuomion asiassa T-18/96. Nosturivuokraamojen hyväksymistä koskevien määräysten 7 artiklan toisen kohdan muutetun sanamuodon mukaan SCK:n hyväksymät yritykset voivat käyttää vain "sellaisia nostureita, joissa on voimassa oleva hyväksymismerkki osoituksena siitä, että ne on ennakolta hyväksytty joko säätiössä tai muussa alankomaalaisessa tai ulkomaalaisessa hyväksymiselimessä, jolla on oikeus hyväksyä nosturivuokraamoja ja joka soveltaa selvästikin samoja perusteita, paitsi jos voidaan kirjallisesti näyttää toteen (telekopiot mukaan luettuna), ettei rakennuttaja ole pitänyt merkityksellisenä tilausta tehdessään, onko sen käyttämä (hyväksymisjärjestelmän ulkopuolinen) nosturivuokraamo hyväksytty vaiko ei" (25.3.1996 päivätty komission kirje kantajille).

27 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti hylkäsi 4.6.1996 antamallaan määräyksellä välitoimihakemuksen asiassa T-18/96 R (Kok. 1996, s. II-407). Määräyksessä todettiin, että välitoimimenettelyn oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen määräyksestä tehty valitus hylättiin yhteisöjen tuomioistuimen presidentin 14.10.1996 antamalla määräyksellä (Kok. 1996, s. I-4971).

28 Kantajat pyysivät 9.7.1996 päivätyllä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentille osoitetulla kirjeellä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta määräämään työjärjestyksen 65 artiklan b kohdan nojalla tai toissijaisesti työjärjestyksen 64 artiklan 3 kohdan d alakohdan nojalla, että ne saisivat tutustua asioita SCK ja FNK koskeviin komission asiakirjoihin, joiden numerot olivat IV/34.179, 34.202 ja 34.216, mukaan lukien komission sisäiset asiakirjat, jotka koskevat pääosastojen III (teollisuus) ja IV (kilpailu) välistä kirjeenvaihtoa näistä asioista, sekä mahdollisia muita asiakirjoja, joihin riidanalainen päätös perustuu.

29 Laajennetun neljännen jaoston puheenjohtaja hyväksyi 4.10.1996 antamallaan määräyksellä Van Marwijkin ja seitsemän muun nosturivuokraamon väliintulijoiksi tukemaan komission väitteitä asiassa T-18/96.

30 Laajennetun neljännen jaoston puheenjohtaja päätti 12.3.1997 antamallaan määräyksellä yhdistää työjärjestyksen 50 artiklan nojalla nämä kaksi asiaa suullista käsittelyä varten.

31 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (laajennettu neljäs jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa asian suullisen käsittelyn ilman edeltäviä asian selvittämistoimia. Se pyysi kuitenkin pääasian asianosaisia toimittamaan joitakin asiakirjoja ennen istuntoa.

32 Osapuolten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 4.6.1997 pidetyssä istunnossa.

33 Kuultuaan osapuolia tältä osin istunnossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (laajennettu neljäs jaosto) katsoo, että kyseiset kaksi asiaa on yhdistettävä myös tuomion antamista varten.

Asianosaisten väitteet

34 Asiassa T-213/95 kantajat vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

- toteaa, että yhteisö on vastuussa vahingosta, joka kantajille on aiheutunut ja aiheutuu yhä komission lainvastaisen toiminnan vuoksi;

- velvoittaa yhteisön korvaamaan tämän vahingon ja määrittämään vahingon suuruuden yhdessä kantajien kanssa, ja jollei asiassa päästä yksimielisyyteen, arvioi itse vahingon suuruuden, nimettyään tarvittaessa asiantuntijan laskemaan sen täsmällisesti;

- velvoittaa yhteisön korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

35 Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

- hylkää kanteen;

- velvoittaa kantajat yhteisvastuullisesti korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien välitoimimenettelystä aiheutuneet kulut.

36 Asiassa T-18/96 kantajat vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

- toteaa ensisijaisesti, että riidanalainen päätös on mitätön, koska komissio on päättänyt sen päätösosassa, että asiaan sovelletaan 85 artiklan 1 kohtaa, ja määrännyt tästä syystä kantajille sakon lausumatta mitään kantajien pyynnöstä, joka koskee perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan soveltamista;

- tai vaihtoehtoisesti toteaa, että päätös on pätemätön;

- tai vaihtoehtoisesti kumoaa päätöksen sillä perusteella, että se on perustamissopimuksen 85 artiklan, ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi 4 päivänä marraskuuta 1950 tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä ihmisoikeussopimus) 6 artiklan sekä yleisten oikeusperiaatteiden ja perusteluvelvollisuutta koskevan periaatteen (perustamissopimuksen 190 artikla) vastainen;

- tai vaihtoehtoisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen osittain siten, ettei kantajille määrätä sakkoja;

- velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut;

- toteaa, että väliintulijat vastaavat väliintulosta aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.

37 Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

- hylkää kanteen;

- velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

38 Väliintulijat vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

- hyväksyy komission vaatimukset;

- velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mukaan lukien väliintulijoiden oikeudenkäyntikulut.

Vahingonkorvauskanne (asia T-213/95)

39 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen 215 artiklan toisessa kohdassa tarkoitettu sopimussuhteen ulkopuolinen yhteisön vastuu voi syntyä vain, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: toimielimen moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on syntynyt, sekä väitetyn vahingon ja toimielimen toiminnan välillä on syy-yhteys (ks. esim. asia C-146/91, KYDEP v. neuvosto ja komissio, tuomio 15.9.1994, Kok. 1994, s. I-4199, 19 kohta ja yhdistetyt asiat T-481/93 ja T-484/93, Exporteurs in Levende Varkens ym. v. komissio, tuomio 13.12.1995, Kok. 1995, s. II-2941, 80 kohta).

1. Lainvastaiseksi väitetty komission toiminta

40 Kantajat vetoavat neljään kanneperusteeseen osoittaakseen, että komissio on toiminut lainvastaisesti sen menettelyn yhteydessä, jonka komissio aloitti sille 13.1.1992 tehdyn valituksen sekä kantajien 15.1.1992 ja 6.2.1992 tekemien ilmoitusten perusteella. Nämä kanneperusteet koskevat ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan rikkomista, oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteiden loukkaamista ja sitä, että kantajien oikeutta tulla kuulluksi on loukattu.

Ensimmäinen kanneperuste: ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan rikkominen

Tiivistelmä asianosaisten väitteistä ja niiden perusteluista

41 Kantajat väittävät, että komissiolla on velvollisuus noudattaa ihmisoikeussopimuksen määräyksiä. Ne viittaavat tämän osalta oikeuskäytäntöön (asia 11/70, Internationale Handelsgesellschaft, tuomio 17.12.1970, Kok. 1970, s. 1125; yhdistetyt asiat 46/87 ja 227/88, Hoechst v. komissio, tuomio 21.9.1989, Kok. 1989, s. 2859 ja asia 374/87, Orkem v. komissio, tuomio 18.10.1989, Kok. 1989, s. 3283), Euroopan unionista tehdyn sopimuksen f artiklan 2 kohtaan ja edustajakokouksen, neuvoston ja komission 5.4.1977 antamaan yhteiseen julistukseen (EYVL C 103, s. 1).

42 Kantajat väittävät, että perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamista koskevaan komission hallinnolliseen menettelyyn sovelletaan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaa. Yhteisöjen tuomioistuimen ja Euroopan ihmisoikeustoimikunnan oikeuskäytännöstä käy ilmi, että tätä määräystä sovelletaan hallinnollisiin riita-asioihin liittyviin menettelyihin (Stenuit v. Ranska, 1992, 14 EHRR 509 ja Niemitz v. Saksa, 1993, 16 EHRR 97).

43 Kantajat väittävät, että komissio ei ole noudattanut ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua "kohtuullista aikaa". Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut, että 17 kuukautta ylitti kohtuullisen ajan (asia Schouten ja Meldrum v. Alankomaat, tuomio 9.12.1994, A-sarja, nro 304). Komission koko hallinnollinen menettely kesti yli 45 kuukautta. Tästä syystä komission toiminta on selvästi ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kohdan vastaista.

44 Kantajat väittävät, että komissio on käyttänyt väärin asetukseen N:o 17 perustuvaa menettelyä antaessaan ensimmäisen väitetiedoksiannon ainoastaan voidakseen tehdä kyseisen asetuksen 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitetun päätöksen. Tämän lisäksi on mahdotonta ymmärtää, miksi komissiossa on kulunut 22 kuukautta ensimmäisestä väitetiedoksiannosta siihen, kun se on antanut toisen väitetiedoksiannon, joka perustui pääasiallisesti täysin samoihin seikkoihin kuin ensimmäinenkin väitetiedoksianto. Toisen väitetiedoksiannon antaminen oli tarpeetonta, ja komission tarkoituksena olikin vain pitkittää menettelyä sen avulla.

45 Kantajien mukaan Gerechtshof te Amsterdamin 28.10.1993 tekemä päätös oli välipäätös, jonka oikeusvaikutusten oli tarkoitus ulottua vain siihen asti, kunnes komissio olisi tehnyt päätöksensä. Näissä olosuhteissa komission olisi pitänyt tehdä nopeasti lopullinen päätös. Kantajat toteavat vielä, että komission tavasta johtaa menettelyä kävi selvästi ilmi, että sille riitti, että se pyrki vaikuttamaan kansallisen tuomioistuimen ratkaisutoimintaan ja että se voi tehdä asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitetun päätöksen. Kantajien mukaan komissio ei ole missään vaiheessa pitänyt asiaa kiireellisenä.

46 Kantajat väittävät, että ne eivät ole millään tavoin myötävaikuttaneet komission viivästykseen. Ne tekivät rakentavia ehdotuksia, jotta asiassa olisi päästy nopeasti ratkaisuun, mutta komissio hylkäsi nämä ehdotukset. Kantajat korostavat, että ne luopuivat kuulemisesta toisen väitetiedoksiannon saatuaan, jotta ne olisivat voineet nopeuttaa lopullisen päätöksen tekemistä. Komissio ei voi moittia niitä siitä, että ne ovat saattaneet asian pääosaston III käsiteltäväksi, sillä tämä pääosasto on komission toimivaltainen osasto hyväksymispolitiikkaa koskevissa asioissa. Pääosaston III osallistuminen asian käsittelyyn olisi ollut tarpeen, vaikka kantajat eivät olisi sitä pyytäneet. Kantajat toteavat myös, ettei niitä voida moittia siitä, että ne saattoivat asian Euroopan unionissa olevan Alankomaiden pysyvän edustuston ja hyväksymisneuvoston käsiteltäväksi, koska tähän ei kulunut kahta viikkoa kauempaa (13.-27.10.1993).

47 Kohtuullisen ajan ylittämistä ei voida missään tapauksessa perustella asian vaikeusasteella (em. asiassa Schouten ja Meldrum v. Alankomaat annettu tuomio). Kantajat toteavat päätösluonnoksen suomen- ja ruotsinkielisen käännöksen puuttumisen vuoksi aiheutuneesta viivästyksestä, että kohtuullisen ajan ylittämistä ei voida perustella vetoamalla rakenteellisista seikoista johtuviin viiveisiin (asia Buchholz, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 6.5.1981, A-sarja, nro 42).

48 Komissio vastaa tähän, että arvioitaessa jonkin menettelyn keston kohtuullisuutta on otettava huomioon kaikki asiaan liittyvät seikat. Merkitystä ei ole pelkästään komission toiminnalla, vaan myös kantajien toiminnalla, samoin kuin asian vaikeusasteella ja kaikilla muilla erityisillä seikoilla. Komissio myöntää, ettei se ole pitänyt asiaa kiireellisenä vuoden 1992 tammikuun ja heinäkuun välillä, koska asia oli vireillä myös alankomaalaisessa tuomioistuimessa ja koska yhteisön oikeuden rikkominen oli lakannut Arrondissementsrechtbank te Utrechtin 11.2.1992 tekemän päätöksen julistamisen jälkeen (ks. näin asia T-24/90, Automec v. komissio, tuomio 18.9.1992, Kok. 1992, s. II-2223, 77 ja 85 kohta). Komissio nopeutti asian tutkimista Gerechtshof te Amsterdamin tehtyä 9.7.1992 päätöksen, jonka seurauksena SCK saattoi ottaa vuokrauskiellon uudelleen käyttöön (ks. edellä 8 kohta).

49 Komissio toteaa, että asiakirjojen alustavan tutkimisen perusteella oli ilmeistä, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdan soveltamisen edellytykset täyttyivät. Komissio antoi kantajille viiden kuukauden kuluttua Gerechtshof te Amsterdamin tekemän päätöksen jälkeen väitetiedoksiannon kyseisen artiklan soveltamiseksi (16.12.1992 päivätty väitetiedoksianto, ks. edellä 9 kohta).

50 Komissio toteaa vielä, että kun asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdan nojalla tehty päätösluonnos oli valmis, pääosasto III pyysi pääosastoa IV järjestämään päätösluonnosta koskevan kokouksen ennen kuin se esitettäisiin komissaarien kollegiolle. Pääosaston III osallistuminen asiaan oli pääasiallinen syy asiakirja-aineiston käsittelyn viivästymiseen tätä seuranneiden kuukausien aikana, ja se oli suora seuraus kantajien menettelystä. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitettu päätös tehtiin vihdoin 13.4.1994.

51 Komissio antoi kantajille 21.10.1994 väitetiedoksiannon tehdäkseen asiassa lopullisen päätöksen. Asetuksen N:o 17 3 artiklan ja 15 artiklan 2 kohdan nojalla tehty päätös poikkeaa komission mukaan 15 artiklan 6 kohdan nojalla tehdystä päätöksestä sen tavoitteen ja oikeusvaikutusten osalta. Pääosasto IV teki päätösluonnoksen jo kuukauden kuluttua siitä, kun se oli saanut kantajien vastauksen toiseen väitetiedoksiantoon. Suomen ja Ruotsin liityttyä Euroopan unioniin 1.1.1995 suomen- ja ruotsinkieliset käännökset viivästyivät kuitenkin pahasti. Komissio teki riidanalaisen päätöksen lopulta 29.11.1995.

52 Komission mukaan sitä ei siis voida moittia siitä, että se olisi loukannut kohtuullisen ajan noudattamista koskevaa periaatetta hallinnollisen menettelyn aikana.

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

53 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perusoikeudet ovat olennainen osa yleisiä oikeusperiaatteita, joiden noudattamisen yhteisöjen tuomioistuin varmistaa (ks. mm. 28.3.1996 annettu yhteisöjen tuomioistuimen lausunto 2/94, Kok. 1994, s. I-1759, 33 kohta ja asia C-299/95, Kremzow, tuomio 29.5.1997, s. I-2629, 14 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ottavat huomioon tältä osin jäsenvaltioiden yhteiset valtiosääntöoikeudelliset perinteet ja kansainväliset ihmisoikeussopimukset, joiden tekemiseen jäsenvaltiot ovat osallistuneet tai joihin ne ovat liittyneet. Ihmisoikeussopimuksella on tältä osin erityinen merkitys (asia 222/84, Johnston, tuomio 15.5.1986, Kok. 1986, s. 1651, 18 kohta ja em. asia Kremzow, tuomion 14 kohta). Lisäksi Euroopan unionista tehdyn sopimuksen f artiklan 2 kohdassa määrätään, että "unioni pitää arvossa yhteisön oikeuden yleisinä periaatteina perusoikeuksia, sellaisina kuin ne taataan [ihmisoikeus]sopimuksessa ja sellaisina kuin ne ilmenevät jäsenvaltioiden yhteisessä valtiosääntöperinteessä".

54 Kantajat väittävät, että riidanalaista päätöstä, joka on tehty 29.11.1995 Van Marwijkin ym. 13.1.1992 komissiolle tekemän valituksen ja SCK:n 15.1.1992 ja FNK:n 6.2.1992 tekemien ilmoitusten (ks. edellä 6 ja 7 kohta) seurauksena, ei ole tehty ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla "kohtuullisen ajan kuluessa"; tämän artiklan mukaan "jokaisella on oikeus kohtuullisen ajan kuluessa oikeudenmukaiseen ja julkiseen oikeudenkäyntiin laillisesti perustetussa riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa - - ".

55 Kun asianosainen pyytää komissiolta puuttumattomuustodistusta asetuksen N:o 17 2 artiklan nojalla tai tekee saman asetuksen 4 artiklan 1 kohdan nojalla ilmoituksen saadakseen poikkeusluvan, komissio ei voi lykätä kannanottoaan loputtomasti. Oikeusvarmuuden ja riittävän oikeussuojan varmistamiseksi komission on kohtuullisessa ajassa tehtävä päätös tai lähetettävä hallinnollinen kirje, jos tällaista kirjettä on pyydetty. Silloin kun komissiolle on tehty asetuksen N:o 17 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu hakemus, jossa ilmoitetaan perustamissopimuksen 85 artiklan ja/tai 86 artiklan rikkomisesta, sen on määriteltävä kohtuullisessa ajassa lopullinen kantansa valitukseen (asia C-282/95 P, Guérin automobiles v. komissio, tuomio 18.3.1997, Kok. 1997, s. I-1503, 38 kohta).

56 Se, että komission on tehtävä kohtuullisessa ajassa hallinnollisen menettelyn päätteeksi kilpailupolitiikkaa koskevat päätökset, on yhteisön oikeuden yleinen oikeusperiaate (ks. valituksen hylkäämisestä em. asia Guérin automobiles v. komissio, tuomion 38 kohta; valtion tuesta asia 120/73, Lorenz, tuomio 11.12.1973, Kok. 1973, s. 1471, 4 kohta; asia 223/85, RSV v. komissio, tuomio 24.11.1987, Kok. 1987, s. 4617, 12-17 kohta). Tästä syystä on tutkittava, onko komissio loukannut esillä olevassa asiassa kohtuullisen ajan noudattamista koskevaa yhteisön oikeuden yleistä oikeusperiaatetta riidanalaisen päätöksen tekemistä edeltäneen menettelyn kuluessa, ilman että on tarpeen lausua, voidaanko ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kohtaa sellaisenaan soveltaa komission kilpailupolitiikkaa koskeviin hallinnollisiin menettelyihin.

57 Kyseessä oleva hallinnollinen menettely kesti yhteensä noin 46 kuukautta. Kuten komissio on kuitenkin todennut, hallinnollisen menettelyn keston kohtuullisuutta on arvioitava tapauskohtaisesti ja arvioinnissa on otettava huomioon muun muassa asiayhteys, komission käyttämät eri menettelyvaiheet, asianosaisten toiminta menettelyn aikana, asian vaikeusaste sekä asian merkitys eri osapuolille (ks. vastaavasti asia Erkner, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 23.4.1987, A-sarja, nro 117, s. 62, 66 kohta; asia Milasi, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 25.6.1987, A-sarja, nro 119, s. 46, 15 kohta ja em. asia Schouten v. Alankomaat, s. 25, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomion 63 kohta).

58 Esillä olevan asian asiayhteydestä on todettava ensinnäkin, että FNK:n sisäisiin määräyksiin sisältyi jo 15.12.1979 lähtien ehto, jonka mukaan yhteenliittymän jäsenten oli annettava etusija toisille jäsenille ottaessaan tai antaessaan vuokralle nostureita sekä sovellettava kohtuullisia hintoja (sisäisten määräysten 3 artiklan a ja b kohta). SCK:n antamien nosturivuokraamojen hyväksymistä koskevien määräysten ehto, jota riidanalainen päätös koskee, eli vuokrauskielto (7 artiklan toinen luetelmakohta) tuli voimaan 1.1.1991. Kantajat eivät selvästikään ole katsoneet tarpeelliseksi pyytää komission kannanottoa säännöistään tai määräyksistään ennen kuin Van Marwijk ja kymmenen muuta yritystä olivat tehneet komissiolle valituksen 13.1.1992. SCK:n säännöistä ja nosturivuokraamojen hyväksymistä koskevista määräyksistä tehtiin komissiolle ilmoitus vasta 15.1.1992 ja FNK:n säännöistä ja sisäisistä määräyksistä 6.2.1992.

59 Valituksen ja ilmoitusten jättämisen sekä toisaalta riidanalaisen päätöksen välillä kulunut 46 kuukauden pituinen aika muodostuu eri menettelyvaiheista. Tutkittuaan valituksen ja ilmoitukset komissio antoi 16.12.1992 väitetiedoksiannon voidakseen tehdä asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitetun päätöksen, jonka se teki 13.4.1994. Tämän jälkeen se antoi uuden väitetiedoksiannon 21.10.1994 voidakseen tehdä riidanalaisen päätöksen, jonka se teki 29.11.1995.

60 Seuraavaksi on arvioitava kunkin menettelyvaiheen keston kohtuullisuutta.

61 Komissio antoi ensimmäisen väliaikaisen kannanottonsa 16.12.1992 päivätyssä väitetiedoksiannossa. Tämä ensimmäinen menettelyvaihe kesti noin 11 kuukautta, mitä on pidettävä kohtuullisena ja jopa lyhyenä, kun otetaan huomioon kaikki asiaan liittyvät seikat. On korostettava, että komissio tutki tuolloin samanaikaisesti kantajien tekemiä ilmoituksia sekä Van Marwijkin ja muiden yritysten tekemää valitusta, joka koski juuri kantajien ilmoittamia toimia. Tämän lisäksi komissio saattoi perustellusti katsoa, ettei kantajien sen käsiteltäväksi saattama asia ollut kiireellinen. Kantajat eivät itsekään olleet vaatineet ilmoituksissaan, että niiden asia olisi pitänyt käsitellä kiireellisenä, vaikka lomakkeessa A/B olevan liitteen (joka on liitetty 3 päivänä toukokuuta 1962 annettuun komission asetukseen N:o 27 (neuvoston asetuksen N:o 17 ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) [Hakemusten ja ilmoitusten muoto, sisältö ja muut yksityiskohdat], joka on myöhemmin korvattu 21 päivänä joulukuuta 1994 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 3385/94) 7.4 kohdassa kehotetaan asianosaisia ilmoittamaan, miten kiireellinen asia on. Tämän lisäksi ilmoitettu toiminta, jonka osalta komissio katsoi, ettei sille voitu myöntää perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla poikkeuslupaa, oli keskeytynyt noin viiden kuukauden ajaksi 11.2.1992-9.7.1992 (ks. edellä 8 kohta) valittajien nostettua kanteen alankomaalaisessa tuomioistuimessa.

62 Joulukuun 16 päivänä 1992 päivätyn väitetiedoksiannon ja asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdan nojalla 13.4.1994 tehdyn päätöksen välillä kulunut noin 16 kuukauden pituinen aika oli myös täysin kohtuullinen. Kantajien edustaja on lisäksi myöntänyt ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen istunnossa, että SCK vaati ensimmäistä kertaa vasta komissiolle 21.10.1993 lähettämässään kirjeessä (joka oli osoitettu pääosastossa IV toimivalle Dubois'lle), että asia oli käsiteltävä nopeasti ja kiireellisenä. FNK ei esittänyt tällaisia vaatimuksia ennen kuin komissio oli tehnyt päätöksen 13.4.1994. FNK vaati ensimmäistä kertaa edustajansa komissiolle osoittamassa vaatimuskirjeessä, että asia oli käsiteltävä kiireellisenä. Kantajat eivät ole myöskään kiistäneet sitä, että juuri samaan aikaan kun SCK pyysi ensimmäisen kerran pääosastoa IV käsittelemään asiaa kiireellisenä, kantajat pyysivät, että pääosasto III osallistuisi asian käsittelyyn pääosastossa IV, jotta niiden poikkeuslupahakemus hyväksyttäisiin (ks. erityisesti kantajien edustajan III.B.3-yksikön päällikölle McMillanille 5.10.1993 osoittama kirje). Vaikka tällainen menettely onkin täysin perusteltua, kantajien on täytynyt käsittää, että niiden pyyntö siitä, että pääosasto III osallistuisi asian käsittelyyn, hidastaisi menettelyn kulkua myös, koska pääosastoa III ei ollut kuultu perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohtaan perustuvassa poikkeuslupamenettelyssä tai perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaan perustuvassa menettelyssä kilpailusääntöjen rikkomisen toteamiseksi.

63 Menettelyn seuraavassa vaiheessa komissio antoi kantajille väitetiedoksiannon voidakseen tehdä riidanalaisen päätöksen. Väitetiedoksianto annettiin 21.10.1994 eli kuusi kuukautta asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdan nojalla tehdyn päätöksen jälkeen.

64 Kuuden kuukauden pituista aikaa ei voida pitää kohtuuttomana.

65 Kantajat väittävät kuitenkin, että toisen väitetiedoksiannon antaminen oli tarpeetonta ja että komission tarkoituksena olikin vain pitkittää menettelyä sen avulla. Tätä väitettä ei voida hyväksyä. Ensinnäkin näillä kahdella väitetiedoksiannolla oli aivan erilainen tarkoitus. Ensimmäinen väitetiedoksianto koski asetuksen N:o 17 15 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun sakkoimmuniteetin poistamista saman artiklan 6 kohdan nojalla, kun taas toisen väitetiedoksiannon tarkoituksena oli valmistella päätöstä, jolla todetaan kilpailusääntöjen rikkominen ja määrätään asetuksen N:o 17 3 artiklan 1 kohdassa ja 15 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu sakko. Toisaalta toisessa väitetiedoksiannossa esitettiin väitteitä, jotka koskivat kaikkia riidanalaisessa päätöksessä todettuja rikkomisia eli vuokrauskieltoa sekä suositushintoja ja sisäisiä hintoja, kun taas ensimmäisessä väitetiedoksiannossa tarkasteltiin ainoastaan vuokrauskieltoa perustamissopimuksen 85 artiklan perusteella. On todettava, että asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohdassa ja neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetyistä kuulemisista 25 päivänä heinäkuuta 1963 annetun komission asetuksen N:o 99/63/ETY (EYVL 1963, 127, s. 2268) 2 ja 4 artiklassa, joissa sovelletaan puolustautumisoikeuksien noudattamisen periaatetta, edellytetään, että yrityksille, joita menettely kilpailusääntöjen rikkomisen toteamiseksi koskee, on hallinnollisen menettelyn kuluessa annettava mahdollisuus esittää kantansa kaikista päätöksessä esitetyistä väitteistä (asia 85/76, Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomio 13.2.1979, Kok. 1979, s. 461, 9 kohta; yhdistetyt asiat T-10/92, T-11/92, T-12/92 ja T-15/92, tuomio 18.12.1992, Kok. 1992, s. II-2667, 39 kohta ja yhdistetyt asiat T-39/92 ja T-40/92, CB ja Europay v. komissio, tuomio 23.2.1994, Kok. 1994, s. II-49, 47 kohta). Komission oli siis annettava kantajille toinen väitetiedoksianto sekä siksi, että näillä kahdella väitetiedoksiannolla oli erilainen tavoite, että myös siksi, että riidanalaisessa päätöksessä esitetään väite, jota ei ollut mainittu ensimmäisessä väitetiedoksiannossa. Toisin sanoen jos komissio ei olisi antanut toista väitetiedoksiantoa, riidanalaista päätöstä tehtäessä olisi selvästi rikottu kantajien puolustautumisoikeuksia.

66 Komissio teki lopullisen päätöksensä 29.11.1995 eli noin 11 kuukauden kuluttua siitä, kun se oli saanut 21.12.1994 kantajien vastauksen toiseen väitetiedoksiantoon. Riippumatta asianosaisten kirjelmissään esittämistä eri kieliversioihin liittyvistä ongelmista, komission ei voida katsoa loukanneen kohtuullisen ajan noudattamista koskevaa periaatetta kilpailupolitiikkaa koskevan hallinnollisen menettelyn yhteydessä sillä perusteella, että saatuaan vastauksen väitetiedoksiantoon sillä on kulunut 11 kuukautta siihen, että se on valmistellut lopullisen päätöksen kaikilla yhteisön virallisilla kielillä.

67 Kantajien sen väitteen osalta, että komissio ei ole missään vaiheessa käsitellyt asiaa kiireellisenä ja että se on katsonut riittäväksi vaikuttaa kansallisen tuomioistuimen ratkaisutoimintaan ja tehdä asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitetun päätöksen, on todettava, että komissiolla on valta päättää sen käsiteltäväksi saatettujen asioiden kiireellisyysjärjestyksestä (em. asia Automec v. komissio, tuomion 77 kohta). Lisäksi jos se katsoo, ettei sille ilmoitetuille menettelytavoille voida myöntää poikkeuslupaa perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla, se voi arvioidessaan ilmoituksen kiireellisyyttä ottaa huomioon sen, että kansallinen tuomioistuin on jo määrännyt, että rikkomiset on lopetettava.

68 Kantajien istunnossa esittämään väitteeseen asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdan nojalla tehdyn päätöksen pysyvistä haittavaikutuksista on vastattava, että yhteisöjen tuomioistuin on todennut yhdistetyissä asioissa 8/66, 9/66, 10/66 ja 11/66, Cimenteries CBR ym. vastaan komissio, 15.3.1967 antamassaan tuomiossa (Kok. 1967, s. 93 ja 118), että tällaista päätöstä koskeva kumoamiskanne voidaan ottaa tutkittavaksi muun muassa sillä perusteella, että "jos väliaikainen toimenpide ei olisi tuomioistuinvalvonnan alainen, - - toimenpiteen käytännön vaikutus olisi näin ollen se, ettei komission tarvitsisi tehdä lopullista päätöstä, koska pelkkä sakon uhka olisi riittävän tehokas"(1). Esillä olevassa asiassa kantajat eivät voi vedota asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdan nojalla 13.4.1994 tehdyn päätöksen mahdollisiin pysyviin haittavaikutuksiin, koska ne eivät ole nostaneet siitä kumoamiskannetta.

69 Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella on todettava, että komissio on noudattanut riidanalaisen päätöksen tekemistä edeltäneen hallintomenettelyn kuluessa kohtuullisen ajan noudattamista koskevaa periaatetta.

70 Tämän vuoksi ensimmäinen kanneperuste on hylättävä.

Toinen kanneperuste: oikeusvarmuuden periaatteen loukkaaminen Tiivistelmä asianosaisten väitteistä ja niiden perusteluista

71 Kantajat toteavat, että niille on ollut 45 kuukauden ajan epäselvää, myönnetäänkö niille niiden pyytämä poikkeuslupa. Ne väittävät lisäksi, että oikeusvarmuuden periaate on entistäkin ehdottomampi tapauksessa, jossa säännöksillä voi olla taloudellisia vaikutuksia (asia 325/85, Irlanti v. komissio, tuomio 15.12.1987, Kok. 1987, s. 5041, 18 kohta). Asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdan nojalla tehdyllä päätöksellä ei voida saada aikaan samaa oikeusvarmuutta kuin lopullisella päätöksellä (em. asiassa Cimenteries CBR ym. vastaan komissio annettu tuomio). Kantajien mukaan ei ole myöskään selvää, miksi komissio on väittänyt, että kantajat voivat luottaa asemaansa alankomaalaisten tuomioistuinten tehtyä päätöksensä, kun näitä päätöksiä oli tarkoitus soveltaa ainoastaan väliaikaisesti siihen asti, kunnes komissio olisi tehnyt lopullisen päätöksensä. Lisäksi Gerechtshof te Amsterdamin 28.10.1993 tekemä päätös perustui erityisesti Giuffridan syyskuussa 1993 lähettämään kirjeeseen (ks. edellä 14 kohta), johon sisältyi virheellinen toteamus, jonka mukaan "yksiköt, joita asia koskee, o[li]vat jo antaneet suostumuksensa". Pääosasto III ei kantajien mukaan kuitenkaan vielä kyseisenä ajankohtana ollut ottanut asiaan kantaa.

72 Komissio kiistää, että kantajilla olisi voinut olla epäselvyyttä oikeudellisesta asemastaan 45 kuukauden ajan. Se viittaa tämän osalta Arrondissementsrechtbank te Utrechtin 6.7.1993 tekemään päätökseen. Komissio toteaa vastauksessaan vielä, että 16.12.1992 annettu väitetiedoksianto ja 4.6.1993 päivätty kirje (ks. edellä 9 ja 11 kohta) olivat kantajille selvä merkki komission suhtautumisesta mahdollisen poikkeusluvan myöntämiseen. Komissio toteaa lisäksi, että Giuffridan syyskuussa 1993 lähettämään kirjeeseen sisältyvä ilmaisu "yksiköt, joita asia koskee" kattoi vain pääosaston IV ja komission oikeudellisen yksikön. Pääosasto III on osallistunut menettelyyn vasta kantajien tehtyä tätä koskevan nimenomaisen pyynnön. Pääosaston III osallistuminen menettelyyn sai aikaan sen, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitettu päätös tehtiin joitakin kuukausia myöhemmin kuin mitä Giuffrida oli kohtuudella voinut odottaa 22.9.1993.

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

73 Kyseinen kanneperuste jakautuu kahteen osaan.

74 Kanneperusteen ensimmäinen osa koskee sitä, onko komissiolla oikeusvarmuuden periaatteen mukaan velvollisuus tehdä päätös kohtuullisessa ajassa tapauksessa, jossa sille on ilmoitettu sopimuksista asetuksen N:o 17 2 ja/tai 4 artiklan 1 kohdan nojalla. Tällä tavalla ilmaistuna tämä kanneperuste koskee samaa asiaa kuin ensimmäinen kanneperuste ja se on hylättävä samoista syistä.

75 Kanneperusteen toisessa osassa kantajat väittävät, että Giuffridan syyskuussa 1993 lähettämään kirjeeseen (ks. edellä 14 kohta) sisältyi virheellinen toteamus, jonka mukaan "yksiköt, joita asia koskee, o[li]vat jo antaneet suostumuksensa". Tämä väite on esitetty myös kolmannessa kanneperusteessa, joka koskee luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista. Se on hylättävä jäljempänä 82 kohdassa esitetyillä perusteilla.

76 Tästä seuraa, että oikeusvarmuuden periaatteen loukkaamista koskeva kanneperuste on hylättävä.

Kolmas kanneperuste: luottamuksensuojan periaatteen loukkaaminen

Tiivistelmä asianosaisten väitteistä ja niiden perusteluista

77 Kantajat väittävät, että komissio on antanut lupauksia, jotka ovat osoittautuneet perusteettomiksi. Ne viittaavat ensinnäkin Giuffridan kirjeeseen (ks. edellä 14 kohta), jossa todettiin syyskuussa 1993, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitettu päätös tehtäisiin viipymättä. Ne vetoavat tämän lisäksi Ehlermannin 27.6.1994 päivättyyn kirjeeseen (ks. edellä 18 kohta), jonka mukaan päätös tehtäisiin niin pian kuin mahdollista. Koska Gerechtshof te Amsterdam nojautui 28.10.1993 tekemässään päätöksessä komission lupauksiin, joiden mukaan komissio aikoi tehdä päätöksensä viipymättä, kantajat väittävät tämän perusteella, että niillä oli perusteltu syy olettaa, että komissio täyttäisi lupauksensa.

78 Kantajat toteavat vastauksessaan lisäksi Giuffridan kirjeestä, että pääosasto III vastaa hyväksymispolitiikasta ja että esillä oleva asia on komission mukaan ensimmäinen tapaus, jossa 85 artiklaa sovelletaan tällaiseen hyväksymisjärjestelmään. Kantajat väittävät tästä syystä, että kirjeen laatimishetkellä ainakaan yksi "yksikkö, jota asia koski", eli pääosasto III, ei ollut antanut suostumustaan. Kun otetaan huomioon, mikä vaikutus kyseisellä kirjeellä on ollut Gerechtshof te Amsterdamin tekemään päätökseen, on todettava, että komissio on virheellisillä toteamuksillaan loukannut luottamuksensuojan periaatetta.

79 Komissio vastaa tähän, ettei 22.9.1993 päivätyssä kirjeessä ole annettu väärää kuvaa tuolloisesta tilanteesta. Se viittaa tämän osalta edellä 72 kohdassa esitettyihin väitteisiin. Se toteaa myös, ettei sen 27.6.1994 päiväämään kirjeeseen sisälly mitään virheellisiä tietoja.

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

80 Perustellun luottamuksen käsite edellyttää asianomaisella olevan odotuksia, jotka perustuvat yhteisön toimielinten antamiin selviin lupauksiin (asia T-465/93, Consorzio gruppo di azioni locale "Murgia Messapica" v. komissio, tuomio 19.5.1994, Kok. 1994, s. II-361, 67 kohta ja asia T-195/95, Guérin Automobiles v. komissio, määräys 11.3.1996, Kok. 1996, s. II-171, 20 kohta).

81 Esillä olevassa asiassa kantajat vetoavat komission kahteen kirjeeseen, joihin on niiden mukaan sisältynyt perusteettomiksi osoittautuneita lupauksia.

82 Giuffridan kirje on laadittu joko 21. tai 22.9.1993. Se on vastaus 21.9.1993 päivättyyn valittajien kirjeeseen, ja kantajat ovat todenneet saaneensa sen tiedoksi 22.9.1993. Kirjeessä todettiin, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitetun päätöksen luonnos annettaisiin komissaarien kollegion hyväksyttäväksi seuraavalla viikolla ja että komissio antaisi päätöksen virallisesti tiedoksi kantajille vuoden 1993 lokakuun alkupuolella. Vaikka voitaisiinkin katsoa, että tähän kirjeeseen sisältyy selviä lupauksia, joiden mukaan komissio tekisi päätöksen niin pian kuin mahdollista, kantajat eivät kuitenkaan kiistä sitä, että saatuaan kirjeen tiedoksi ne pyysivät pääosastoa III osallistumaan pääosastossa IV käsiteltävänä olevaan asiaan (ks. erityisesti kantajien edustajan III.B.3-yksikön päällikölle McMillanille 5.10.1993 osoittama kirje, jossa viitataan McMillanin ja kantajien edustajan väliseen keskusteluun 28.9.1993). Näiden seikkojen vuoksi kantajat eivät ole voineet odottaa, että komissio olisi noudattanut 22.9.1993 päiväämässään kirjeessä antamiaan lupauksia.

83 Ehlermannin 27.6.1994 päivätyssä kirjeessä ilmoitettiin, että pääosastossa IV lopullisen päätöksen tekemistä kyseisessä asiassa pidettiin kiireellisenä. Kun otetaan huomioon tällaisen toteamuksen yleinen luonne, ei voi olla kyse komission selvistä lupauksista, joiden perusteella kantajilla olisi voinut olla perusteltuja odotuksia niiden asiaa koskevan lopullisen päätöksen tekemisen ajankohdasta. Joka tapauksessa komissio vahvisti Ehlermannin kirjeen todenperäisyyden antaessaan 21.10.1994 väitetiedoksiannon, joka koski lopullisen päätöksen tekemistä.

84 Tästä seuraa, että myös kolmas kanneperuste on hylättävä.

Neljäs kanneperuste: oikeutta tulla kuulluksi on loukattu

Tiivistelmä asianosaisten väitteistä ja niiden perusteluista

85 Kantajat toteavat, että ne ovat pyytäneet useaan kertaan saada tulla kuulluiksi asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitetun päätöksen tekemiseen johtaneen menettelyn kuluessa. Ne väittävät, että koska komissio ei ole hyväksynyt niiden pyyntöjä, se on loukannut kantajien puolustautumisoikeuksia. Kantajat toteavat, että puolustautumisoikeuksien suojaaminen edellyttää, että ne voivat vastata suullisessa menettelyssä, jossa on varmistettu kaikki muodolliset takeet, toisaalta sellaisiin uusiin seikkoihin, joita on voinut tulla esiin hallinnollisen menettelyn kuluessa, ja toisaalta siihen, että komissio on kieltäytynyt sovitteluratkaisusta. Kantajien intressillä tällaiseen kuulemiseen voitiin niiden mukaan perustella menettelyn mahdollinen viivästyminen ainakin asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitetun päätöksen tekemistä edeltävänä aikana.

86 Komissio vastaa tähän, että se on antanut kantajille tilaisuuden ilmaista kantansa komission väitteistä. Siksi kysymyksessä ei voi olla puolustautumisoikeuksien loukkaaminen. Koska missään säädöksessä ei todeta, että yrityksiä tai yhteenliittymiä, joita asia koskee, on kuultava suullisesti ennen kuin komissio tekee asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitetun päätöksen, eikä asiaan liity mitään sellaista erityistä seikkaa, jonka perusteella puolustautumisoikeudet olisi tässä tapauksessa voitu tehokkaasti taata ainoastaan kuulemisella, komissio ei ole ollut velvollinen kuulemaan kantajia suullisesti, koska se oli tiedustellut kirjallisesti niiden näkemyksiä asiasta.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

87 Kantajat ovat väittäneet, että niiden kärsimä vahinko johtui siitä, että komissio ei ollut vielä kannetta nostettaessa tehnyt lopullista päätöstä kantajien tekemistä ilmoituksista, ja tästä syystä niille oli melkein neljän vuoden ajan epäselvää, olivatko niiden ilmoittamat säännöt ja määräykset yhteensopivia yhteisön oikeuden kanssa. Komission toiminnan seurauksena oli, että hyväksymisneuvosto uhkasi peruuttaa SCK:lle myönnetyn hyväksynnän, että nosturivuokraamot eivät noudattaneet FNK:n yleisiä ehtoja yhtä tunnollisesti kuin ennen ja että kantajien hyvä maine kärsi.

88 On todettava, että kyseisessä kanneperusteessa moitittu komission toiminta eli se, ettei komissio ole järjestänyt kuulemista ennen kuin se on tehnyt asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitetun päätöksen, ei ole voinut aiheuttaa kanteessa väitettyä vahinkoa tai vakavoittaa sitä.

89 Esillä olevalla kanneperusteella ei siis ole mitään yhteyttä vahinkoon.

90 Lisäksi se koskee ainoastaan sitä, onko asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdan nojalla 13.4.1994 tehty päätös lainmukainen. Nyt esillä olevassa kanteessa vaaditaan kuitenkin korvausta vahingosta, jota on aiheutunut siitä, ettei lopullista päätöstä ole tehty kohtuullisessa ajassa, eikä siitä, että 13.4.1994 tehty päätös olisi ollut lainvastainen, eivätkä kantajat sitä paitsi ole riitauttaneet kyseistä päätöstä sitä varten varatun määräajan kuluessa.

91 Tästä syystä neljäs kanneperuste on hylättävä.

92 Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava, ettei kanneperusteiden tutkimisen perusteella ole ilmennyt sellaisia seikkoja, joiden vuoksi komission toiminta olisi ollut lainvastaista siten, että yhteisö olisi vastuussa vahingosta.

93 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo kuitenkin, että sen on tutkittava vielä sitä, onko lainvastaiseksi väitetyn toiminnan ja kantajien väittämän vahingon välillä syy-yhteyttä.

2. Syy-yhteys

Tiivistelmä asianosaisten väitteistä ja niiden perusteluista

94 Kantajat väittävät, että komissio on vastuussa niille aiheutuneesta vahingosta. Ne väittävät, että on vaarana, että SCK menettää sille myönnetyn hyväksynnän, koska hyväksymisneuvosto katsoo, että vuokrauskielto on ainoa keino täyttää hyväksymisperusteet, kun taas kyseisen vuokrauskiellon soveltaminen keskeytettiin nimenomaan siihen asti, kunnes riidanalainen päätös olisi tehty. Komission toiminta on vaikuttanut haitallisesti erityisesti FNK:n maineeseen ja yleisiin ehtoihin. Kantajat väittävät vastauskirjelmässään vielä, että Gerechtshof te Amsterdam on antanut komission virheellisten toteamusten perusteella välipäätöksen vuokrauskiellon keskeyttämisestä siihen asti, kunnes komissio olisi tehnyt lopullisen päätöksensä (ks. edellä 14 kohta). Ne väittävät, että koska komissio on kohtuuttoman pitkään ollut toimimatta, Gerechtshof te Amsterdamin 28.10.1993 tekemä päätös on ollut voimassa huomattavasti kauemmin kuin mitä kansallinen tuomioistuin oli tarkoittanut.

95 Komissio vastaa tähän, ettei komission toiminnan ja vuokrauskiellon pitkäaikaisen keskeyttämisen välillä ole välitöntä ja välttämätöntä syy-yhteyttä. Komissio toteaa, että vuokrauskiellon keskeyttämisestä turvaamistoimena määräsi kansallinen tuomioistuin, eikä komissio. Jos SCK katsoi, etteivät turvaamistoimet olleet tietyn ajan kuluttua enää perusteltuja, koska komission lopullisen päätöksen tekeminen kesti odotettua kauemmin, SCK:n olisi pitänyt pyytää kansallista tuomioistuinta peruuttamaan turvaamistoimet tai muuttamaan niitä.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

96 Perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdalla on välittömiä oikeusvaikutuksia yksityisten oikeussubjektien välisissä suhteissa ja sillä luodaan näille oikeussubjekteille välittömiä oikeuksia, joita kansallisten tuomioistuinten on suojattava (ks. esim. asia C-234/89, Delimitis, tuomio 28.2.1991, Kok. 1991, s. I-935, 45 kohta).

97 Soveltaessaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa Gerechtshof te Amsterdam kielsi 28.10.1993 tekemällään päätöksellä SCK:ta soveltamasta vuokrauskieltoa (SCK:n nosturivuokraamojen hyväksymistä koskevien määräysten 7 artiklan toinen kohta). Vaikka olisikin totta, että komission kannanotto - eli tarkemmin sanottuna Giuffridan syyskuussa 1993 lähettämä kirje (ks. edellä 14 kohta), jossa todettiin, että komissio aikoi tehdä asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdassa tarkoitetun päätöksen - vaikutti Gerechtshof te Amsterdamin tekemään päätökseen, tämä kannanotto ei kuitenkaan sitonut kansallista tuomioistuinta. Giuffridan tästä kiellosta tekemä arviointi oli luonteeltaan vain tosiseikka, jonka Gerechtshof te Amsterdam saattoi ottaa huomioon tutkiessaan sitä, oliko kanteen kohteena oleva menettely perustamissopimuksen 85 artiklan mukainen (yhdistetyt asiat 253/78, 1/79, 2/79 ja 3/79, Giry ja Guerlain ym., tuomio 10.7.1980, Kok. 1980, s. 2327, 13 kohta ja asia T-575/93, Koelman v. komissio, tuomio 9.1.1996, Kok. 1996, s. II-1, 43 kohta). Kuten käy ilmi riidanalaisesta päätöksestä nostettua kumoamiskannetta koskevasta arvioinnista, komission hallinnollisen menettelyn kuluessa tekemä kannanotto, jonka se on sittemmin toistanut riidanalaisessa päätöksessä, perustuu myös perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan virheettömään tulkintaan. Se, että SCK:lla on ollut vaara menettää sille myönnetty hyväksyntä, johtui siitä, että SCK oli määrätty lopettamaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan rikkominen. Komissio ei voi olla vastuussa tällaisesta "vahingosta".

98 Kantajat eivät selvitä, miten komission toiminta olisi vaikuttanut FNK:n maineeseen ja yleisiin ehtoihin, vaikka vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kantajien on näytettävä toteen toimielimen tekemän virheen ja väitetyn vahingon välillä oleva syy-yhteys (ks. esim. yhdistetyt asiat C-363/88 ja C-364/88, Finsider ym. v. komissio, tuomio 30.1.1992, Kok. 1992, s. I-359, 25 kohta ja asia T-168/94, Blackspur ym. v. neuvosto ja komissio, tuomio 18.9.1995, Kok. 1995, s. II-2627, 40 kohta). Hallinnollisessa menettelyssä on asetettu kyseenalaiseksi vain FNK:n ne menettelytavat, jotka koskevat suositushintoja ja sisäisiä hintoja sekä niin kutsuttua etusijasääntöä, jonka mukaan FNK:n jäsenten oli annettava etusija toisille jäsenille ottaessaan tai antaessaan vuokralle nostureita (FNK:n sisäisten määräysten 3 artiklan a ja b kohta). Kantajat ovat kuitenkin todenneet hallinnollisen menettelyn ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjallisen sekä suullisen käsittelyn kuluessa, että FNK oli vapaaehtoisesti luopunut näistä menettelytavoista sen jälkeen kun Gerechtshof te Amsterdam oli 9.7.1992 kumonnut Arrondissementsrechtbank te Utrechtin puheenjohtajan 11.2.1992 tekemän päätöksen, vaikka komissio ei ollut vielä tuona ajankohtana (heinäkuu 1992) ottanut edes väliaikaisesti kantaa FNK:n ilmoitukseen tai Van Marwijkin valitukseen. Tästä syystä FNK:lle aiheutunut vahinko ei ole mitenkään voinut olla seurausta komission toiminnasta hallinnollisen menettelyn kuluessa.

99 Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella vahingonkorvauskanne on hylättävä, ilman että on tarpeen tutkia vielä, täyttyykö yhteisön vastuun aiheuttava toinen edellytys eli se, että vahinko on syntynyt.

Päätöksen 95/551/EY mitättömyyden toteamista tai kumoamista koskeva kanne (asia T-18/96)

1. Riidanalaisen päätöksen mitättömyyden toteamista koskevat vaatimukset

Tiivistelmä asianosaisten väitteistä ja niiden perusteluista

100 Kantajat vetoavat yhteen ainoaan kanneperusteeseen vaatimustensa tueksi. Ne väittävät, että riidanalainen päätös on mitätön, koska komissio ei ole lausunut sen päätösosassa perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan perusteella tehdystä poikkeuslupahakemuksesta. Tästä hakemuksesta olisi pitänyt välttämättä lausua päätösosassa, koska tietyn tilanteen yhteensopivuutta yhteisön kilpailusääntöjen kanssa on arvioitava koko 85 artiklan perusteella (yhdistetyt asiat T-528/93, T-542/93, T-543/93 ja T-546/93, Métropole télévision ym. v. komissio, tuomio 11.7.1996, Kok. 1996, s. II-649) ja koska ainoastaan päätöksen päätösosalla voi olla oikeusvaikutuksia (asia T-138/89, NBV ja NVB v. komissio, tuomio 17.9.1992, Kok. 1992, s. II-2181, 31 kohta ja asia T-50/92, Fiorani v. parlamentti, tuomio 8.6.1993, Kok. 1993, s. II-555, 39 kohta). Kantajien mukaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 6 kohdan nojalla 13.4.1994 tehty komission päätös ei vaikuta mitenkään edellä mainittuun. Tällainen päätös tehdään vain alustavan tutkimuksen perusteella eikä se siis ole lopullinen päätös. Vaikka sen voitaisiinkin katsoa olevan lopullinen päätös, on joka tapauksessa todettava, että tässä asiassa se koski vain SCK:n soveltamaa vuokrauskieltoa eikä siinä mainittu mitään FNK:n ilmoittamista menettelytavoista, joten siitä, sovelletaanko näihin menettelytapoihin perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohtaa, ei vieläkään ole tehty päätöstä.

101 Komissio vastaa tähän, että riidanalaisen päätöksen 32-39 perustelukappaleista käy selvästi ilmi, että se on tutkinut kantajien perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla tekemät poikkeuslupahakemukset ja hylännyt ne. Ei olisi mitään syytä lisätä päätösosaan artiklaa, jossa nimenomaisesti todettaisiin, että perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla myönnettävää poikkeuslupaa koskevaa hakemusta ei hyväksytä, koska päätöksen 1 ja 3 artiklaan sisältyvä toteamus, että SCK ja FNK ovat rikkoneet perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa, sekä päätöksen 2 ja 4 artiklassa määrätty kielto tarkoittavat välttämättä, että perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla tehty poikkeuslupahakemus on hylätty.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

102 Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen päätösosassa, että FNK:n suositushintoja ja sisäisiä hintoja koskeva järjestelmä (1 artikla) ja SCK:n soveltama vuokrauskielto (3 artikla) ovat perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan vastaisia ja se määrää, että FNK:n (2 artikla) ja SCK:n (4 artikla) on lopetettava määräysten rikkominen heti. Riidanalaisessa päätöksessä määrätään lisäksi kantajille sakkoja (5 artikla).

103 Vaikka päätösosassa ei lausuta nimenomaisesti kantajien perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla tekemistä poikkeuslupahakemuksista, on todettava, että komissio on tutkinut riidanalaisen päätöksen 1 ja 3 artiklassa kyseisten menettelytapojen yhteensopivuutta yhteisön kilpailusääntöjen kanssa koko 85 artiklan perusteella. Riidanalaisen päätöksen yksityiskohtaisista perusteluista (32-39 perustelukappale) käy ilmi, että komissio on tutkinut, voidaanko perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla todeta, ettei perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa sovelleta näihin menettelytapoihin. Tutkittuaan asiaa komissio toteaa 35 perustelukappaleessa FNK:n suositushinnoista ja sisäisistä hinnoista, että "ei ole - - mahdollista myöntää poikkeusta - - perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla". Komissio toteaa samoin 39 perustelukappaleessa SCK:n soveltamasta vuokrauskiellosta, että "ei ole mahdollista myöntää - - perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan mukaista poikkeusta".

104 On muistutettava, että päätöksen perustelut ovat välttämättömiä sen täsmentämiseksi, mitä päätösosassa on määrätty (yhdistetyt asiat 97/86, 99/86, 193/86 ja 215/86, Asteris ym. v. komissio, tuomio 26.4.1988, Kok. 1988, s. 2181, 27 kohta; asia C-355/95 P, TWD v. komissio, tuomio 15.5.1997, s. I-2549, 21 kohta ja asia T-26/90, Finsider v. komissio, tuomio 5.6.1992, Kok. 1992, s. II-1789, 53 kohta). Tästä syystä vaikka riidanalaisen päätöksen päätösosassa ei vastata nimenomaisesti kantajien perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla tekemiin poikkeuslupahakemuksiin, se, että päätösosassa todetaan rikkomiset ja määrätään lopettamaan ne, tarkoittaa päätöksen perustelujen (32-39 perustelukappale) mukaisesti tulkittuna välttämättä sitä, että komissio on hylännyt kyseiset pyynnöt.

105 Lopuksi on todettava vielä, että kantajat eivät voi vedota edellä mainituissa asioissa NBV ja NVB vastaan komissio sekä Fiorani vastaan parlamentti annettuihin tuomioihin. Näissä asioissa, jotka eivät millään tavoin koskeneet yhteisön toimielimen tekemän päätöksen mitättömyyttä, riidanalaisen päätöksen päätösosa ei ollut kantajille vastainen. Vain jotkut kyseisten päätösten perusteluihin sisältyvistä huomioista olivat oletettavasti kantajille vastaisia. Näissä asioissa nostetut kumoamiskanteet jätettiin tutkimatta, koska niissä vaadittiin tosiasiassa vain päätöksen perustelujen kumoamista. Nyt esillä olevassa asiassa riidanalaisen päätöksen päätösosa on kantajille vastainen, koska siinä todetaan, että kantajat ovat rikkoneet perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa, ja koska siinä määrätään ne lopettamaan rikkomiset sekä määrätään kantajille sakkoja ja hylätään implisiittisesti mutta varmasti kantajien poikkeuslupahakemukset.

106 Tämän vuoksi kanneperustetta ei voida hyväksyä.

107 Edellä esitettyjen seikkojen perusteella riidanalaisen päätöksen mitättömyyden toteamista koskevat vaatimukset on hylättävä.

2. Riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevat vaatimukset

108 Kantajat vetoavat riidanalaisen päätöksen kumoamisen tueksi viiteen kanneperusteeseen, jotka koskevat asetuksen N:o 17 3, 4, 6 ja 9 artiklan rikkomista, perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan rikkomista, perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan rikkomista, puolustautumisoikeuksien loukkaamista ja perustamissopimuksen 190 artiklan rikkomista.

Ensimmäinen kanneperuste: asetuksen N:o 17 3, 4, 6 ja 9 artiklan rikkominen

Tiivistelmä asianosaisten väitteistä ja niiden perusteluista

109 Kantajat viittaavat riidanalaisen päätöksen mitättömyyttä koskeviin väitteisiinsä ja esittävät puutteellisia väitteitä siitä, että komissio on rikkonut asetuksen N:o 17 3, 4, 6 ja 9 artiklaa laiminlyödessään vastata perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla myönnettävää poikkeuslupaa koskeviin hakemuksiin, ja että komissio on samoin rikkonut vakavalla tavalla menettelymääräyksiä, joten päätös on kumottava sillä perustella, että se ei täytä säädettyjä muotovaatimuksia.

110 Komissio viittaa riidanalaisen päätöksen mitättömyyden toteamista koskevista vaatimuksista tekemiinsä huomioihin.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

111 Tämä kanneperuste perustuu samoihin väitteisiin kuin riidanalaisen päätöksen mitättömyyden toteamista koskevan kanneperusteen yhteydessä on esitetty.

112 On todettava, että komissio on vastannut viimeksi mainitun osalta selvästi kantajien perustamissopimuksen 85 artiklan 3 kohdan nojalla tekemiin poikkeuslupahakemuksiin (ks. edellä 103 ja 104 kohta).

113 Ensimmäinen kanneperuste on siis hylättävä.

Toinen kanneperuste: perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan rikkominen

114 Suullista käsittelyä varten laaditun kertomuksen ja suullisen käsittelyn perusteella tämä kanneperuste on jaettava neljään osaan.

115 Ensimmäinen osa koskee kantajien väitteitä siitä, että SCK:n on virheellisesti katsottu olevan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yritys. Toinen osa jakautuu kahteen väitteeseen. Näistä ensimmäinen koskee oikeudellista virhettä, joka liittyy siihen, miten avoimuutta, julkisuutta, riippumattomuutta ja muiden järjestelmien vastaavien takeiden hyväksymistä koskevia edellytyksiä on käytetty arvioitaessa, onko hyväksymisjärjestelmä yhteensopiva perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan kanssa. Toinen kysymys koskee arviointivirhettä, jonka komissio on kantajien mukaan tehnyt katsoessaan, että vuokrauskiellon tarkoituksena oli rajoittaa kilpailua tai että siitä seurasi, että kilpailu rajoittui perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Kolmas osa koskee sitä, että komissio on kantajien mukaan tehnyt arviointivirheen katsoessaan, että suositushintojen ja sisäisten hintojen tarkoituksena oli rajoittaa kilpailua tai että niistä seurasi, että kilpailu rajoittui perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Neljäs osa koskee arviointivirhettä vaikutuksista jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.

Ensimmäinen osa, joka koskee sitä, että SCK:n on virheellisesti katsottu olevan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yritys

- Tiivistelmä asianosaisten väitteistä ja niiden perusteluista

116 Kantajat väittävät, että SCK ei ole perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yritys, koska hyväksymiselin, joka yksinomaan valvoo puolueettomasti ja objektiivisesti yrityksiä tietyllä erityisalalla ei harjoita liiketoimintaa (asia C-41/90, Höfner ja Elser, tuomio 23.4.1991, Kok. 1991, s. I-1979; yhdistetyt asiat C-159/91 ja C-160/91, Poucet ja Pistre, tuomio 17.2.1993, Kok. 1993, s. I-637 ja asia 123/83, BNIC, tuomio 30.1.1985, Kok. 1985, s. 391, s. 392, julkisasiamies Slynnin ratkaisuehdotus). SCK ei kantajien mukaan ole myöskään kyseisessä määräyksessä tarkoitettu yritysten yhteenliittymä.

117 Komissio vastaa tähän, että jotta oikeushenkilöä voidaan pitää perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna yrityksenä, riittää, että se harjoittaa sellaista liiketoimintaa, jota jokin yksityinen yritys voisi harjoittaa voittoa tavoitellen, eikä sen oikeudellisella muodolla ole merkitystä. Esillä olevassa asiassa hyväksymistodistuksen antaminen maksua vastaan on komission mukaan tämäntyyppistä toimintaa. SCK:n on tästä syystä katsottava olevan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yritys.

- Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

118 Komissio on todennut riidanalaisessa päätöksessään, että SCK on perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yritys (17 perustelukappaleen toinen kohta).

119 On tutkittava, onko komissio tehnyt arviointivirheen tai oikeudellisen virheen tehdessään tämän määritelmän.

120 Yhteisön kilpailuoikeudessa "yrityksen käsite kattaa kaikki yksiköt, jotka harjoittavat liiketoimintaa, niiden oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta riippumatta" (em. asia Höfner ja Elser, tuomion 21 kohta).

121 SCK on yksityisoikeudellinen oikeushenkilö, joka on perustanut nosturivuokraamojen hyväksymisjärjestelmän, johon liittyminen on vapaaehtoista. SCK määrää itsenäisesti edellytykset, jotka hyväksynnän saaneiden yritysten on täytettävä. Se antaa hyväksymistodistuksen ainoastaan maksua vastaan.

122 Nämä ominaispiirteet osoittavat, että SCK harjoittaa liiketoimintaa. Sen on siis katsottava olevan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yritys.

123 Koska komissio on oikein määritellyt SCK:n yritykseksi, kantajien väitteellä, jonka mukaan SCK ei ole yritysten yhteenliittymä, ei ole merkitystä asian kannalta.

124 Edellä esitetystä seuraa, että toisen kanneperusteen ensimmäinen osa on hylättävä.

Toinen osa, joka koskee toisaalta oikeudellista virhettä sen osalta, että komissio on käyttänyt perusteena avoimuutta, julkisuutta, riippumattomuutta ja muiden järjestelmien vastaavien takeiden hyväksymistä koskevia edellytyksiä arvioidessaan, onko hyväksymisjärjestelmä yhteensopiva perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan kanssa, ja toisaalta arviointivirhettä, jonka komissio on tehnyt katsoessaan, että vuokrauskiellon tarkoituksena oli rajoittaa kilpailua tai että siitä seurasi, että kilpailu rajoittui perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla

- Tiivistelmä asianosaisten väitteistä ja niiden perusteluista

125 Kantajat toteavat, että komissio on katsonut riidanalaisessa päätöksessä, että jos vuokrauskielto "liittyy hyväksymisjärjestelmään, joka on täysin julkinen, riippumaton ja avoin ja johon sisältyy muiden järjestelmien vastaavien takeiden hyväksyminen, voidaan päätellä, että sillä ei ole kilpailua rajoittavaa vaikutusta vaan sen tarkoituksena on ainoastaan täydellisesti taata hyväksyttyjen tavaroiden tai palvelujen laatu" (23 perustelukappaleen ensimmäinen kohta). Komissio on niiden mukaan rikkonut perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa määritellessään itse yleiset edellytykset sen arvioimiseksi, voidaanko tätä määräystä soveltaa tällaiseen hyväksymisjärjestelmään, vaikka perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaan ei sisälly näitä edellytyksiä.

PERUSTELUT JATKUVAT ASIAKIRJASSA: 695A0213.1

126 SCK:n hyväksymisjärjestelmään sisältyvän vuokrauskiellon tarkoituksena ei ole kantajien mukaan rajoittaa kilpailua eikä siitä seuraa, että kilpailu rajoittuu. Kantajat väittävät, että sen arvioimiseksi, ovatko tällaiset ehdot perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan mukaan kiellettyjä, on tutkittava, minkälaista kilpailu olisi ilman näitä ehtoja (asia 42/84, Remia ym. v. komissio, tuomio 11.7.1985, Kok. 1985, s. 2545, 18 kohta). SCK:n hyväksymisjärjestelmä edistää kantajien mukaan kilpailua. Sillä edistetään markkinoiden avoimuutta, koska sen avulla voidaan arvioida objektiivisesti ja puolueettomasti tavaroita tarjoavien eri yritysten laatua ja turvallisuutta. Kantajien mukaan on välttämätöntä kieltää nostureiden vuokraaminen hyväksymisjärjestelmään kuulumattomilta yrityksiltä, koska tällainen kielto on ainoa keino taata, että kunkin hyväksynnän saaneelle yritykselle tehdyn tilauksen toteuttaa yritys, joka vastaa samoja turvallisuutta ja laatua koskevia edellytyksiä. Tällä tavalla vuokrauskiellolla tarjotaan sama suoja kuin tavaramerkillä, minkä yhteisöjen tuomioistuin on todennut olevan yhteensopiva yhteisön kilpailuoikeuden kanssa (asia C-10/89, CNL-SUCAL, tuomio 17.10.1990, Kok. 1990, s. I-3711, 13 kohta). Vuokrauskielto on lisäksi välttämätön siitä syystä, että se on ainoa keino täyttää hyväksymisneuvoston hyväksymisperusteiden 2 artiklan 5 kohdassa määrätyt edellytykset (ks. edellä 5 kohta); kyseisen määräyksen mukaan silloin kun työn toteuttaa aliurakoitsija, hyväksymiselimen on valvottava itse, että laatuvaatimuksia noudatetaan. Sen komission ehdotuksen osalta, jonka mukaan hyväksynnän saaneille yrityksille annettaisiin mahdollisuus osoittaa etukäteen laadittujen luetteloiden avulla, että hyväksymisjärjestelmään kuulumattomat yritykset, joita ne käyttävät aliurakoitsijoinaan, täyttävät ainakin edellytetyt laatuvaatimukset, kantajat toteavat että tällainen yksittäisiin tarkastuksiin perustuva järjestelmä olisi täysin systemaattisiin tarkastuksiin perustuvan järjestelmän vastakohta. Vuokrauskielto on kantajien mukaan pysytettävä voimassa myös silloin, kun rakennuttaja sallii nimenomaisesti nosturien vuokraamisen hyväksymisjärjestelmän ulkopuolisilta yrityksiltä. Hyväksymisjärjestelmän uskottavuus perustuu niiden mukaan siihen, että kaikki hyväksynnän saaneiden yritysten tarjoamat tavarat ja palvelut täyttävät vaaditut edellytykset.

127 Kantajat väittävät, että riidanalainen järjestelmä täyttää joka tapauksessa kaikki komission määrittelemät edellytykset. Järjestelmälle on ominaista, että se on täysin avoin, koska hyväksyntä voidaan myöntää FNK:n jäsenten lisäksi kaikille muille halukkaille yrityksille. SCK onkin myöntänyt hyväksynnän kahdelletoista sellaiselle yritykselle, jotka eivät olleet FNK:n jäseniä. Hyväksymistä koskevan todistuksen myöntämiseen vaadittavat edellytykset ovat objektiivisia, eikä niillä syrjitä muita yrityksiä. FNK:n jäsenille 1.1.1992 asti myönnetty alennus maksuista oli vain korvaus sihteeripalveluista, jotka FNK oli tarjonnut SCK:lle. Myös muissa jäsenvaltioissa toimivat yritykset ovat voineet liittyä järjestelmään, mikä käy ilmi hyväksymisneuvoston 11.1.1993 päivätystä kertomuksesta ja belgialaisten nosturivuokraamojen yhteenliittymän 11.3.1994 päivätystä kirjeestä. SCK on aina hyväksynyt sen, että jos yritys on rekisteröity ulkomailla, se täyttää edellytyksen, jonka mukaan SCK:lta todistusta pyytävän yrityksen on oltava rekisteröity kauppakamarissa. Näin ollen ulkomaisten yritysten vaikeudet päästä Alankomaiden markkinoille ovat johtuneet ainoastaan eri maiden lainsäädäntöjen välillä olevista eroista.

128 Vaikka SCK:n sääntöihin ei sisälly tätä koskevaa määräystä, se tunnustaa muiden hyväksymisjärjestelmien vastaavuuden, mikäli niissä turvataan riidanalaista järjestelmää vastaavat takeet. SCK:n hyväksymisjärjestelmän vaatimustaso on sekä aineellisesti että menettelyllisesti lakisääteisen järjestelmän vaatimustasoa korkeampi. Aineelliselta kannalta katsottuna SCK:n järjestelmän tekniset ja yrityshallinnolliset edellytykset ylittävät laajalti laissa säädetyt edellytykset. SCK:n toteuttama valvonta on paljon tehokkaampaa kuin Keboman suorittama valvonta. Tämä hyväksymisjärjestelmän täydentävä tehtävä selittyy sillä, että Alankomaissa noudatetaan tietoista politiikkaa, jossa laissa säädettyjen edellytysten valvontaa luovutetaan mahdollisimman paljon markkinaosapuolille. Myös pääosasto III on todennut SCK:n järjestelmän korkeamman vaatimustason 18.8.1994 päivätyssä kirjeessään, joka on osoitettu pääosastolle IV. Näiden seikkojen vuoksi SCK ei voinut sallia sellaista nosturien vuokrausta, joka täytti ainoastaan laissa säädetyt edellytykset, ilman että se olisi vaikuttanut SCK:n hyväksymisjärjestelmän johdonmukaisuuteen. Se, ettei vielä ole olemassa muita yksityisiä oikeushenkilöitä, jotka olisivat perustaneet SCK:n järjestelmää vastaavan hyväksymisjärjestelmän, ei tarkoita sitä, että SCK ei olisi valmis hyväksymään vastaavaa järjestelmää, jos sellainen olisi olemassa. Lisäksi komission väitteen hyväksyminen johtaisi siihen, että olisi mahdotonta perustaa hyväksymisjärjestelmää alalla, jolla sitä ei vielä ole, koska ensimmäisenä perustetulla järjestelmällä ei olisi mahdollisuutta tunnustaa muita vastaavia järjestelmiä.

129 Komissio vastaa tähän, että se on riidanalaisen päätöksen 23-30 perustelukappaleessa tutkinut yksityiskohtaisesti vuokrauskiellon oikeudellista ja taloudellista taustaa voidakseen arvioida, onko kyseinen kielto yhteensopiva perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan kanssa (ks. asia 56/65, Société technique minière, tuomio 30.6.1966, Kok. 1966, s. 337).

130 Komissio väittää, ettei vuokrauskielto ole välttämätön kyseisen hyväksymisjärjestelmän johdonmukaisuuden säilyttämiseksi. Osoittaakseen, että kielto on suhteeton, se toteaa, että sillä suljetaan pois mahdollisuus käyttää muiden toimielinten hyväksymiä nostureita, eikä urakoitsija voi näyttää edes etukäteen laatimansa luettelon avulla, että järjestelmään kuulumaton aliurakoitsija täyttää kaikki SCK:n edellyttämät vaatimukset. Lisäksi kiellolla estetään pääurakoitsijaa käyttämästä järjestelmään kuulumatonta aliurakoitsijaa tapauksessa, jossa rakennuttaja on nimenomaisesti luopunut SCK:n todistukseen sisältyvistä laatutakeista ja on sallinut hyväksymättömien nosturien käytön.

131 Komissio väittää, että SCK:n hyväksymisjärjestelmä ei täytä riidanalaisen päätöksen 23 perustelukappaleen ensimmäisessä kohdassa ilmaistuja edellytyksiä. Siinä on ollut alusta asti ja ainakin osittain 21.10.1993 saakka suljetun järjestelmän piirteitä (riidanalaisen päätöksen 24 perustelukappale). Toisin kuin kantajat väittävät, SCK ei ole sallinut muiden takuujärjestelmien hyväksymistä. Kantajien ehdottamalla muutoksella hyväksymistä koskevien määräysten 7 artiklan toiseen kohtaan, jonka tarkoituksena on tunnustaa muiden yksityisoikeudellisten elinten hyväksyntä [kantajien edustajan komissiolle (Dubois'lle osoitettu) 12.7.1993 lähettämä kirje], ei ole mitään käytännön merkitystä, koska tällaisia elimiä ei ole Alankomaissa eikä muissa naapurimaissa ja koska SCK ei hyväksy muita takeita kuin yksityisiä hyväksymistodistuksia. Muun muassa Keboman myöntämää merkkiä ja belgialaisten tai saksalaisten viranomaisten myöntämiä vastaavia virallisia todistuksia ei ole hyväksytty.

- Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

132 Nosturivuokraamojen hyväksymistä koskevien SCK:n määräysten 7 artiklan toisessa kohdassa kielletään SCK:n hyväksynnän saaneita jäsenyrityksiä vuokraamasta nostureita siihen kuulumattomilta yrityksiltä.

133 Nyt käsiteltävänä olevan kanneperusteen toisen osan ensimmäinen väite koskee oikeudellista virhettä, joka johtuu siitä, että komissio on käyttänyt perusteena avoimuutta, julkisuutta, riippumattomuutta ja muiden järjestelmien vastaavien takeiden hyväksymistä koskevia edellytyksiä arvioidessaan, onko hyväksymisjärjestelmä yhteensopiva perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan kanssa; tämän väitteen osalta on todettava, että komissio on todennut riidanalaisessa päätöksessä (23 perustelukappale), että vuokrauskiellon kilpailusääntöjen vastaisuutta voidaan arvioida vain sen hyväksymisjärjestelmän luonteen perusteella, johon tämä kielto kuuluu. Tässä tarkoituksessa komissio on määritellyt neljä edellytystä - joita ovat siis julkisuus, riippumattomuus, avoimuus ja muiden järjestelmien vastaavien takeiden hyväksyminen - jotka hyväksymisjärjestelmän on täytettävä, jotta vuokrauskieltoon ei sovellettaisi perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa.

134 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toiminnan yhteensopivuutta perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan kanssa on arvioitava asian oikeudellisen ja taloudellisen yhteyden kannalta (ks. esim. em. asiassa Société technique minière annettu tuomio ja asia T-77/94, Vereniging van Groothandelaren in Bloemkwekerijprodukten ym. v. komissio, tuomio 14.5.1997, Kok. 1997, II-759, 140 kohta). Koska komissiolla on siis valta määritellä ne edellytykset, jotka konkretisoivat perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa määrätyt vaatimukset tietyssä oikeudellisessa ja taloudellisessa tilanteessa, on tutkittava, onko niillä edellytyksillä, joihin komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 23 perustelukappaleen ensimmäisessä kohdassa, merkitystä asian kannalta.

135 Koska komissio on kuitenkin perustanut arvionsa ainoastaan siihen, ettei SCK:n hyväksymisjärjestelmä ollut avoin ja siihen, ettei se hyväksynyt muiden järjestelmien vastaavia takeita, ja todennut tämän jälkeen, että esillä olevassa asiassa vuokrauskielto vääristää kilpailua (riidanalaisen päätöksen 23 perustelukappaleen toinen kohta ja 3 artikla), riittää, kun arvioidaan, ovatko nämä kaksi edellytystä merkityksellisiä asian kannalta.

136 Ei ole epäilystäkään hyväksymisjärjestelmän avoimuutta koskevan edellytyksen merkityksellisyydestä arvioitaessa vuokrauskiellon yhteensopivuutta perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan kanssa. Kielto vuokrata nostureita hyväksymisjärjestelmään kuulumattomilta yrityksiltä vaikuttaa merkittävästi näiden yritysten kilpailumahdollisuuksiin tapauksissa, joissa pääsy hyväksymisjärjestelmään on vaikeaa.

137 Toinen edellytys, joka koskee muiden järjestelmien vastaavien takeiden hyväksymistä, on myös merkityksellinen. Vuokrauskieltoa, jolla kielletään hyväksynnän saaneita jäsenyrityksiä vuokraamasta nostureita hyväksymisjärjestelmään kuulumattomilta yrityksiltä, vaikka viimeksi mainitut tarjoaisivat yhtä hyvät takeet kuin hyväksymisjärjestelmä, ei voida perustella objektiivisesti tarpeella pitää yllä hyväksymisjärjestelmässä taattujen tavaroiden tai palvelujen laatua. Päinvastoin se, ettei muiden järjestelmien vastaavia takeita hyväksytä, on omiaan suojaamaan hyväksyttyjä yrityksiä hyväksymisjärjestelmään kuulumattomien yritysten taholta tulevalta kilpailulta.

138 Kanneperusteen toisen osan ensimmäinen väite, joka koskee oikeudellista virhettä, on siis hylättävä.

139 Saman osan toisesta väitteestä, jossa kantajat vetoavat siihen, että komissio on tehnyt arviointivirheen katsoessaan, että SCK:n vuokrauskielto rajoittaa kilpailua perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, on todettava, että kun SCK:n perustamista käsiteltiin FNK:n Noord Hollandin alueyksikön kokouksessa 27.9.1983, tämän kokouksen osanottajien tavoitteena ei ollut suinkaan niiden välisen kilpailun vahvistaminen vaan pikemminkin markkinahintojen korottaminen. Tästä kokouksesta tehtyyn kokouspöytäkirjaan (jonka kantajat ovat toimittaneet 10.4.1997 päivätyllä kirjeellä) on kirjattu erään osanottajan tekemä ehdotus: "Tällainen [hyväksymis]elin on erittäin hyödyllinen. On odotettavissa, että hankkeella on hyvin toteutettuna vaikutusta hintoihin". Toinen osanottaja totesi kokouksessa, että hyväksymisjärjestelmää koskeva hanke oli "hyvä ajatus" ja lisäsi, että "yritykselle on tärkeämpää sen toteuttama liikevaihto kuin sen koneiden käyttöaste". Todettakoon, että nosturivuokraamo, joka ei nosta koneidensa käyttöastetta, voi nostaa liikevaihtoaan ainoastaan korottamalla hintojaan.

140 Toisen osan toisessa väitteessä on käytetty eri näkökulmaa kuin se, jonka perusteella komissio on arvioinut vuokrauskieltoa riidanalaisessa päätöksessä. Komissio on perustanut arvionsa kilpailunrajoituksesta siihen, että vuokrauskieltoa sovellettiin hyväksymisjärjestelmässä, joka ei ollut täysin avoin ja jossa ei hyväksytty muiden järjestelmien tarjoamia vastaavia takeita (riidanalaisen päätöksen 23 perustelukappaleen toinen kohta).

141 Nosturivuokraamojen hyväksymistä koskevien SCK:n määräysten 7 artiklan toisessa kohdassa määrätyllä vuokrauskiellolla ei rajoiteta ainoastaan hyväksyttyjen yritysten toimintavapautta, vaan sillä vaikutetaan lisäksi erityisesti järjestelmään kuulumattomien yritysten kilpailumahdollisuuksiin. Kun otetaan huomioon SCK:n markkinaosuus, joka on sen itsensä mukaan noin 37 prosenttia Alankomaiden siirrettävien nosturien vuokramarkkinoista, on selvää, että vuokrauskielto vaikuttaa tuntuvasti kilpailuun perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, jos - kuten komissio on todennut - hyväksymisjärjestelmä, johon vuokrauskielto sisältyy, ei ole täysin avoin ja jos siinä ei sallita muiden järjestelmien vastaavien takeiden hyväksymistä (ks. jäljempänä 143-151 kohta). Tällaisessa tapauksessa vuokrauskielto itse asiassa vahvistaa hyväksymisjärjestelmän suljettuja piirteitä (riidanalaisen päätöksen 26 perustelukappaleen ensimmäinen kohta) ja estää huomattavasti järjestelmään kuulumattomien yritysten pääsyä Alankomaiden markkinoille (26 perustelukappaleen toinen kohta).

142 Tässä vaiheessa on siis tutkittava, ovatko ne tosiasiaperusteet asianmukaisia, joihin komissio on perustanut arvionsa, eli se, ettei SCK:n hyväksymisjärjestelmä ollut täysin avoin ja se, ettei siinä sallittu muiden järjestelmien vastaavien takeiden hyväksymistä.

143 Komission toteamus siitä, että SCK:n hyväksymisjärjestelmä ei ollut avoin riidanalaisena ajanjaksona (1.1.1991 [jolloin vuokrauskielto tuli voimaan]-4.11.1993 [jolloin vuokrauskiellon soveltaminen keskeytettiin], lukuun ottamatta ajanjaksona 17.2.-9.7.1992) perustuu seuraaviin seikkoihin: FNK:hon kuulumattomien yritysten oli vaikeampaa päästä SCK:n hyväksymisjärjestelmään, koska niiden osallistumiskustannukset olivat korkeampia kuin FNK:n jäsenten, ja hyväksymisjärjestelmässä vaaditut edellytykset perustuivat Alankomaiden tilanteeseen, mikä rajoitti ulkomaisten yritysten pääsyä järjestelmään. Niinpä SCK:n hyväksymisjärjestelmässä edellytettiin 1.5.1993 saakka, että yritys oli rekisteröity kauppakamarissa ja FNK:n yleisiä ehtoja oli noudatettava 21.10.1993 saakka (riidanalaisen päätöksen 24 perustelukappale).

144 On todettava, että seikat, joihin kantajat ovat vedonneet osoittaakseen SCK:n hyväksymisjärjestelmän olevan avoin, eivät pidä paikkaansa.

145 Komissio on todennut riidanalaisessa päätöksessä, että "syyskuusta 1987 1 päivään tammikuuta 1992 osallistuminen SCK:n hyväksymismenettelyyn oli FNK:n jäsenyrityksille kolme kertaa edullisempaa kuin siihen kuulumattomille" (9 perustelukappale). Kantajat eivät ole kiistäneet hallinnollisen menettelyn aikana tai ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen istunnossa sitä, että FNK:n jäsenet saivat SCK:n jäsenmaksuista tuntuvan alennuksen (noin 66 prosenttia) 1.1.1992 saakka. Vaikka alennus olisikin ollut korvaus FNK:n ja SCK:n tarjoamista sihteeripalveluista, niin kuin kantajat ovat väittäneet, tämän käytännön seurauksena on joka tapauksessa ollut, että ulkomaalaisten yritysten pääsy SCK:n hyväksymisjärjestelmään on ollut vaikeampaa kuin alankomaalaisten yritysten, koska lähes kaikki SCK:n hyväksymät yritykset (yli 90 prosenttia hyväksytyistä yrityksistä) olivat FNK:n jäseniä ja koska vain Alankomaissa sijaitsevat nosturivuokraamot saattoivat liittyä FNK:n jäseniksi (FNK:n sääntöjen