ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Koska teollis- ja tekijänoikeuksien noudattamisen varmistamisesta annetun direktiivin 2004/48 2 artiklan 1 kohdan ja 3 artiklan 2 kohdan säännöksiä, tulkittuina teollisoikeuden suojelemista koskevan Pariisin yleissopimuksen 2 artiklan 1 kappaleen ja teollis- ja tekijänoikeuksien kauppaan liittyvistä näkökohdista tehdyn sopimuksen, joka on Maailman kauppajärjestön perustamisesta tehdyn sopimuksen, joka hyväksytty Uruguayn kierroksen monenvälisissä kauppaneuvotteluissa laadittujen sopimusten tekemisestä Euroopan yhteisön puolesta yhteisön toimivaltaan kuuluvissa asioissa tehdyllä neuvoston päätöksellä 94/800, liitteessä 1 C, 41 artiklan 1 ja 2 kohdan valossa, ei voida soveltaa hyödyllisyysmallin mitättömäksi julistamista koskevaan menettelyyn, näiden säännösten ja määräysten ei voida katsoa olevan esteenä sille, että tällaisessa oikeudenkäynnissä tuomioistuin ei ole sidottu asianosaisten vaatimuksiin ja muihin lausumiin ja voi määrätä viran puolesta esitettäväksi tarpeelliseksi katsomansa näytön, ei ole sidottu mitättömäksi julistamista koskevasta vaatimuksesta tehtyyn hallintopäätökseen eikä siinä tehtyihin tosiseikkoja koskeviin toteamuksiin eikä voi tutkia uudelleen todisteita, jotka on jo esitetty aikaisemman mitättömäksi julistamista koskevan vaatimuksen yhteydessä.

Näin on siksi, että edellä mainituilla sopimusmääräyksillä ei ole suinkaan ollut tarkoitus säännellä kaikkia teollis- ja tekijänoikeuksiin liittyviä näkökohtia vaan vain näiden oikeuksien noudattamiseen ja loukkaamiseen liittyviä kysymyksiä velvoittamalla valtiot säätämään tehokkaista oikeussuojakeinoista, joilla suojattujen teollis- tai tekijänoikeuksien loukkaukset voitaisiin välttää, lopettaa tai korjata. Tästä seuraa, että kyseessä olevilla määräyksillä turvataan ainoastaan niiden eri oikeuksien noudattamista, joista nauttivat laillisesti immateriaalioikeuden hankkineet henkilöt eli tällaisten oikeuksien haltijat, eikä niitä voida tulkita siten, että niillä olisi haluttu säännellä niitä eri toimenpiteitä ja menettelyjä, joihin voivat turvautua henkilöt, jotka olematta itse oikeudenhaltijan asemassa ovat riitauttaneet jonkun muun hankkimat immateriaalioikeudet.

Hyödyllisyysmallin mitättömäksi julistamista koskeva menettely on tarkoitettu nimenomaisesti sellaisen henkilön käytettäväksi, joka olematta itse immateriaalioikeuden haltija on riitauttanut hyödyllisyysmallin suojan, joka on myönnetty sen tuottamien oikeuksien haltijalle. Tällaisella menettelyllä ei siis tähdätä immateriaalioikeuksien haltijoiden suojaamiseen kyseessä olevissa säännöksissä ja määräyksissä tarkoitetulla tavalla.

(ks.75, 77–79 ja 82 kohta sekä tuomiolauselma)
Kun menettely on kirjattu maksukyvyttömyysmenettelyistä annetun asetuksen N:o 1346/2000, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 788/2008, liitteeseen A, sen on katsottava kuuluvan asetuksen soveltamisalaan. Tällä kirjaamisella on sama välitön ja pakollinen oikeusvaikutus kuin asetuksen säännöksillä.

Maksukyvyttömyysmenettelyistä annetun asetuksen N:o 1346/2000, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 788/2008, 4 artiklan 2 kohdan j alakohtaa on tulkittava siten, että sen jäsenvaltion, jossa maksukyvyttömyysmenettely on aloitettu, kansallisessa oikeudessa on määritettävä, mikä on menettelyn päättämishetki.

Asetuksen N:o 1346/2000 4 artikla on nimittäin lainvalintasääntö, joka korvaa yksittäisten valtioiden kansainvälisen yksityisoikeuden säännökset. Tällaiselle lainvalintasäännölle on tyypillistä, että siinä itsessään ei vastata aineellisoikeudelliseen kysymykseen vaan vahvistetaan ainoastaan, minkä oikeuden mukaan vastaus määräytyy. Näin ollen maksukyvyttömyysmenettelyn päättämisen edellytyksiä ja vaikutuksia koskevien kysymysten kaltaisia kysymyksiä, joiden osalta asetuksen 4 artiklan 2 kohdan j alakohdassa viitataan nimenomaisesti kansalliseen oikeuteen, ei voida tulkita itsenäisesti, vaan ne on ratkaistava sovellettavan lex concursuksen mukaisesti.

(ks. 47, 48, 50 ja 52 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Sellaisen muodon rekisteröiminen tavaramerkiksi, jossa toista rekisteröityä tavaramerkkiä käytetään ja joka poikkeaa tämän jälkimmäisen tavaramerkin rekisteröidystä muodosta mutta jolla ei vaikuteta sen erottamiskykyyn, ei estä soveltamasta tavaramerkeistä annetun ensimmäisen direktiivin 89/104 10 artiklan 2 kohdan a alakohtaa.

Yhtäältä näet direktiivin 89/104 säännöksissä tarkoitettu tavaramerkin erottamiskyky merkitsee sitä, että tavaramerkin perusteella tavara, jota varten rekisteröintiä haetaan, voidaan yksilöidä tietystä yrityksestä peräisin olevaksi tavaraksi ja erottaa näin muiden yritysten tavaroista.

Toisaalta direktiivin 89/104 10 artiklan 2 kohdan a alakohdan sanamuodosta ei ilmene, etteikö myös sitä poikkeavaa muotoa, jossa tavaramerkkiä käytetään, voitaisi sinällään rekisteröidä tavaramerkiksi. Ainoa kyseisessä säännöksessä asetettu edellytys koskee sitä, että käytetty muoto voi poiketa kyseisen tavaramerkin rekisteröidystä muodosta ainoastaan sellaisilta osin, että poikkeaminen ei vaikuta tavaramerkin erottamiskykyyn.

Direktiivin 89/104 10 artiklan 2 kohdan a alakohdan tavoitteesta on todettava, että koska kyseisessä säännöksessä ei vaadita, että elinkeinotoiminnassa käytetyn muodon ja tavaramerkin rekisteröidyn muodon olisi vastattava tiukasti toisiaan, sen tarkoituksena on antaa rekisteröidyn tavaramerkin haltijalle mahdollisuus tehdä merkkiin sitä kaupallisesti hyödynnettäessä muunnoksia, joilla merkki voidaan sen erottamiskykyä muuttamatta sopeuttaa paremmin asianomaisten tavaroiden tai palvelujen myyntiä ja myynnin edistämistä koskeviin vaatimuksiin.

Tämä tavoite kuitenkin vaarannettaisiin, jos rekisteröidyn tavaramerkin käytön osoittamiseksi vaadittaisiin sellaisen lisäedellytyksen täyttymistä, jonka mukaan sitä poikkeavaa muotoa, jossa kyseistä tavaramerkkiä käytetään, ei sinällään ole saanut rekisteröidä tavaramerkiksi. Tavaramerkin uusien muotojen rekisteröinnillä voidaan näet tarvittaessa ennakoida tavaramerkin imagoon mahdollisesti kohdistuvia muutoksia ja mukauttaa siis tavaramerkki kehittyvien markkinoiden realiteetteihin.

Direktiivin 89/104 johdanto-osan 12 perustelukappaleesta ilmenee lisäksi, että direktiivin säännösten on oltava ”täysin yhdenmukaiset [teollisoikeuden suojelemisesta tehdyn] Pariisin yleissopimuksen määräysten kanssa”. Mainitun direktiivin 10 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on siis tulkittava kyseisen yleissopimuksen 5 artiklan C kohdan 2 kappaleen mukaisesti. Mikään viimeksi mainitussa määräyksessä ei kuitenkaan anna ymmärtää, että merkin rekisteröiminen tavaramerkiksi johtaa siihen, että merkin käyttöön ei voida enää vedota sellaisen toisen rekisteröidyn tavaramerkin käytön osoittamiseksi, josta se poikkeaa yksinomaan sellaisella tavalla, ettei se vaikuta jälkimmäisen erottamiskykyyn.

(ks. 19–24 kohta)
Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221, 68/360, 72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 ja 93/96 kumoamisesta annetun direktiivin 2004/38 2 artiklan 2 alakohdan d alakohdan nojalla unionin kansalaisesta, jolla on oleskeluoikeus, ”riippuvaisen” perheenjäsenen asema on seurausta tilanteesta, jolle on ominaista se seikka, että oleskeluoikeuden haltija vastaa perheenjäsenen aineellisesta tukemisesta, joten kun kyseessä on päinvastainen tilanne eli se, että oleskeluoikeuden haltija on riippuvainen kolmannen maan kansalaisesta, viimeksi mainittu ei voi vedota kyseisen oleskeluoikeuden haltijasta riippuvaisen, suoraan takenevassa polvessa olevan sukulaisen asemaan saadakseen oleskeluoikeuden vastaanottavassa jäsenvaltiossa.

(ks. 55 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 185 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että useiden energiantuotantoon tarkoitettujen rakennusten tuhoamisella ja niiden korvaamisella nykyaikaisemmilla samaan tarkoitukseen käytettävillä rakennuksilla ei muuteta arvonlisäverovähennyksen määrän määräytymistekijöitä veroilmoituksen antamisen jälkeen eikä niistä näin ollen seuraa kyseisen vähennyksen oikaisuvelvollisuutta.

Kuluneiden rakenteiden korvaamisella samaan tarkoitukseen käytettävillä nykyaikaisemmilla rakenteilla ja niiden käyttämisellä myöhemmässä vaihdannan vaiheessa verotettavia liiketoimia toteutettaessa ei millään tavoin rikota yhtäältä aikaisemmin hankittujen arvonlisäverollisten rakennusten ja toisaalta verovelvollisen tämän jälkeen toteuttamien liiketoimien välistä välitöntä suhdetta. Kyseisten kiinteistöjen hankintaa ja niiden nykyaikaistamistarkoituksessa sittemmin tapahtuvaa purkamista voidaan siis pitää toisiinsa sidoksissa olevina liiketoimina, joilla pyritään verotettavien liiketoimien toteuttamiseen ihan samalla tavoin kuin uusien kiinteistöjen ostamisella ja niiden välittömällä käyttämiselläkin.

Tällainen tulkinta on sitäkin suuremmalla syyllä tehtävä olosuhteissa, joissa hankitut rakennukset on purettu vain osittain, joissa samoille, aiemmin hankituille maa-alueille on rakennettu uusia rakennuksia ja joissa joitakin vanhoista rakennuksista peräisin olevia jätteitä on myyty siten, että se on antanut aiheen myöhemmässä vaihdannan vaiheessa verotettaviin liiketoimiin.

(ks. 34–36 kohta ja tuomiolauselma)
Turvapaikanhakijoiden vastaanottoa jäsenvaltioissa koskevista vähimmäisvaatimuksista annettua direktiiviä 2003/9 on tulkittava siten, että turvapaikkahakemuksen vastaanottaneen jäsenvaltion on tarjottava kyseisessä direktiivissä vahvistettujen vähimmäisvaatimusten mukaiset vastaanotto-olosuhteet myös sellaiselle turvapaikanhakijalle, jonka osalta se päättää esittää niiden perusteiden ja menettelyjen vahvistamisesta, joiden mukaisesti määritetään kolmannen maan kansalaisen johonkin jäsenvaltioon jättämän turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio, annetun asetuksen N:o 343/2003 mukaisesti toiselle jäsenvaltiolle pyynnön hakijan vastaanottamisesta tai takaisinottamisesta hänen turvapaikkahakemuksensa käsittelystä vastuussa olevana jäsenvaltiona.

Direktiivin 2003/9 soveltamisala määritellään sen 3 artiklassa, jonka mukaan sitä sovelletaan kaikkiin kolmansien maiden kansalaisiin ja kansalaisuudettomiin henkilöihin, jotka hakevat turvapaikkaa jäsenvaltioiden rajalla tai niiden alueella ja joiden sallitaan jäädä tälle alueelle turvapaikanhakijoina.

Direktiivin ensimmäisestä soveltamisedellytyksestä on todettava, että ajanjakso, jonka ajalta hakijoille on tarjottava aineelliset vastaanotto-olosuhteet, alkaa, kun turvapaikanhakijat hakevat turvapaikkaa. Direktiiviin ei sisälly säännöstä, jonka perusteella voitaisiin ajatella, että turvapaikkahakemus katsottaisiin tehdyksi vain, jos se on esitetty sen jäsenvaltion viranomaisille, joka on vastuussa hakemuksen käsittelystä.

Direktiivin 2003/9 toisesta soveltamisedellytyksestä on todettava, että pakolaisaseman myöntämistä tai poistamista koskevissa menettelyissä jäsenvaltioissa sovellettavista vähimmäisvaatimuksista annetun direktiivin 2005/85 7 artiklan 1 kohdassa annetaan turvapaikanhakijoille oikeus jäädä jäsenvaltioon turvapaikkamenettelyä varten. Tämän direktiivin 2 artiklan k alakohdan mukaan ”jäämisellä jäsenvaltioon” tarkoitetaan jäämistä paitsi sen jäsenvaltion alueelle, jossa turvapaikkahakemusta tutkitaan, myös sen jäsenvaltion alueelle, jossa hakemus on tehty. Näin ollen turvapaikanhakijoiden sallitaan jäädä paitsi sen jäsenvaltion alueelle, jossa turvapaikkahakemusta tutkitaan, myös sen jäsenvaltion alueelle, jossa turvapaikkahakemus on tehty, kuten direktiivin 2003/9 3 artiklan 1 kohdassa edellytetään.

Tätä tulkintaa ei voi horjuttaa direktiivin 2005/85 johdanto-osan 29 perustelukappale, jossa viitataan ainoastaan siihen, että direktiivillä käyttöön otetut pakolaisaseman myöntämistä ja peruuttamista jäsenvaltioissa koskevat menettelyt eroavat asetuksella N:o 343/2003 perustetuista turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämistä koskevista menettelyistä.

(ks. 37, 39, 40 ja 46–50 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Unionin lainsäätäjällä on yhteisen maatalouspolitiikan alalla paljon harkintavaltaa, joka perustuu siihen, että sille on SEUT 40 ja SEUT 43 artiklassa annettu poliittisluonteisia tehtäviä, ja ainoastaan tällä alalla toteutetun toimenpiteen ilmeinen soveltumattomuus sen tavoitteen saavuttamiseen, johon toimivaltaisen toimielimen tarkoituksena on pyrkiä, voi vaikuttaa tällaisen toimenpiteen lainmukaisuuteen.

Vaikka tavoiteltujen päämäärien tärkeyden takia voi olla perusteltua ottaa käyttöön rajoituksia, joilla on tiettyjen taloudellisten toimijoiden osalta epäedullisia, jopa huomattavia seurauksia, on kuitenkin tutkittaessa erilaisiin mahdollisiin toimenpiteisiin liittyviä rajoituksia tarkistettava, että unionin lainsäätäjä on täysimääräisesti ottanut huomioon kaikki esillä olevat intressit pääasiallisen tavoitteen lisäksi.

Näin on vihannesten siementen pitämisestä kaupan annetun direktiivin 2002/55 ja sellaisten maatiaiskantojen ja -lajikkeiden, joita on perinteisesti kasvatettu erityisissä paikallisissa ja alueellisissa olosuhteissa ja joita uhkaa geneettinen köyhtyminen, sekä lajikkeiden, joilla ei ole varsinaista merkitystä kaupallisen viljelytuotannon kannalta mutta jotka on kehitetty erityisiä kasvuolosuhteita varten, hyväksymiseen ja siementen kaupan pitämiseen tehtävistä poikkeuksista annetun direktiivin 2009/145 osalta. Direktiivin 2002/55 toisesta neljänteen perustelukappaleesta ilmenee tältä osin, että vihanneslajikkeiden hyväksymisen ensisijaisena tavoitteena on parantaa vihannesten viljelyn tuottavuutta unionissa. Kansallisten luettelojen perusteella laadittu yleinen lajikeluettelo, sellaisena kuin siitä on säädetty tässä direktiivissä, vaikuttaa takaavan kyseisen tavoitteen.

Direktiivin 2002/55 tarkoituksena on myös vahvistaa vihannesten siementen sisämarkkinat varmistamalla niiden vapaa liikkuvuus unionissa. Kyseisellä direktiivillä säädetty järjestelmä on omiaan tämän tavoitteen saavuttamiseksi, koska tällainen järjestelmä takaa sen, että eri jäsenvaltioissa kaupan pidetyt siemenet täyttävät samat vaatimukset.

Kuten direktiivin 2002/55 4 artiklan 4 kohdasta ilmenee, sen tavoitteena on myös kasvien geenivarojen suojeleminen. Tällainen järjestelmä on omiaan myös varmistamaan mainitun tavoitteen saavuttamisen siltä osin kuin jäsenvaltiot voivat poiketa siinä tarkoitetuista hyväksymisperusteista direktiivillä 2009/145 käyttöön otetun poikkeavan hyväksymisjärjestelmän perusteella, jota sovelletaan tiettyihin siemenlajeihin.

Merkintävelvoitteen kaltainen vähemmän rajoittava toimenpide ei olisi näin tehokas keino kyseisten tavoitteiden saavuttamiseksi, koska se sallii mahdollisesti haitallisten siementen tai siementen, jotka eivät mahdollista optimaalista maataloustuotantoa, myynnin ja siten istuttamisen. Tästä seuraa, ettei mainittua sääntelyä voida pitää ilmeisen epäasianmukaisena kyseisiin päämääriin nähden.

Kun otetaan huomioon tämän sääntelyn asianmukainen luonne, tähän sääntelyyn perustuvien toimenpiteiden elinkeinovapaudelle aiheuttamia rajoituksia ei voida pitää tavoitellut päämäärät huomioon ottaen tämän vapauden käyttämisen suhteettomana loukkaamisena.

(ks. 39, 40, 43, 44, 47–49, 60 ja 79 kohta)
Direktiivin 2003/6 täytäntöönpanosta sisäpiiritiedon määritelmän ja julkistamisen sekä markkinoiden manipuloinnin määritelmän osalta annetun direktiivin 2003/124 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että käsitteellä ”olosuhte[et], joiden voidaan kohtuudella olettaa ilmenevän – – tai tapahtum[a], jonka voidaan kohtuudella olettaa toteutuvan,” tarkoitetaan tulevia olosuhteita tai tapahtumia, joiden osalta jo tiedossa olevien osatekijöiden kokonaisvaltaisen arvioinnin perusteella on ilmeistä, että on olemassa todellinen mahdollisuus siitä, että ne ilmenevät tai toteutuvat. Sillä, että kyseisessä artiklassa käytetään ilmaisua ”voidaan kohtuudella olettaa”, ei näin ollen voida tulkita edellytettävän sen osoittamista, että kyseessä olevien olosuhteiden tai tapahtumien todennäköisyys on suuri. Sellaisia tietoja, jotka liittyvät olosuhteisiin ja tapahtumiin, joiden tapahtuminen ei ole todennäköistä, ei myöskään voida pitää täsmällisinä.

Käsitettä ei kuitenkaan ole tulkittava siten, että kyseisten olosuhteiden tai kyseisen tapahtuman vaikutuksen laajuus asianomaisten rahoitusvälineiden hintaan on otettava huomioon. Tulkinta, jonka mukaan on niin, että mitä laajempi vaikutus tulevalla tapahtumalla voi olla kyseisten rahoitusvälineiden hintaan, sitä pienempää todennäköisyyttä vaaditaan, jotta rahoitusvälineisiin liittyvän tiedon voidaan katsoa olevan täsmällistä, antaa nimittäin ymmärtää, että kumpikin niistä kahdesta direktiivin 2003/124 1 artiklan 1 ja 2 kohdassa mainituista sisäpiiritietoa merkitsevistä osatekijöistä eli tiedon täsmällisyys ja sen kyky vaikuttaa huomattavasti kyseisten rahoitusvälineiden hintaan riippuu toisesta osatekijästä. Nämä kriteerit ovat kuitenkin vähimmäisedellytyksiä, joista kummankin on täytyttävä, jotta tietoa voidaan pitää direktiivin 2003/6 1 artiklan ensimmäisen kohdan 1 alakohdassa tarkoitettuna ”sisäpiiritietona”.

(ks. 46, 48, 52, 53 ja 56 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
14

Kyseisen asetuksen 2 §:n sanamuoto on seuraava: ”Oikeudellinen luonne [CP] on julkisessa omistuksessa oleva liiketoimintaa harjoittava yksikkö, joka on oikeushenkilö ja jolla on hallinnollinen ja taloudellinen itsemääräämisoikeus sekä omat varat, joiden käyttöä varainhoidosta ja liikenteestä vastaavat [Portugalin] hallituksen jäsenet ohjaavat ja valvovat.”
13

Hoge Raad der Nederlanden täsmentää, että käsiteltävässä asiassa on osoitettu, että hallia on sen hankkimisen jälkeen käytetty yrityksen tarpeisiin. On myös osoitettu, että tietystä ajankohdasta alkaen osaa kyseisestä hallista on väliaikaisesti käytetty yksityisiin tarpeisiin ja että hallissa on suoritettu töitä ainoastaan kyseistä käyttöä varten. Asianosaiset eivät ole lausuneet siitä, onko verovelvolliselta veloitettu arvonlisävero hallin hankinnan yhteydessä, eivätkä alemman oikeusasteen tuomioistuimet ole todenneet tältä osin mitään. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan on siis tarpeen tarkastella näitä kumpaakin vaihtoehtoa.
55

Siitä seikasta, jonka mukaan luovuttaja on esittänyt hankkijan yhteisöhankinnastaan tekemän veroilmoituksen, on huomautettava – kuten tuomion 30 kohdassa on todettu – että lukuun ottamatta niitä edellytyksiä, jotka koskevat verovelvollisten asemaa, omistajalle kuuluvan tavaraan kohdistuvan määräämisvallan siirtymistä ja tavaroiden fyysistä siirtämistä jäsenvaltiosta toiseen, liiketoimen määrittelemiselle tavaroiden yhteisöluovutukseksi tai -hankinnaksi ei voida asettaa mitään muita edellytyksiä. Kuudennen direktiivin 28 c artiklan A kohdan a alakohdan ensimmäisen alakohdan mukaisen vapautuksen saamiseksi luovuttajaa ei siis voida edellyttää esittämään todisteita kyseisten tavaroiden yhteisöhankinnan verottamisesta.
22

Poikkeussäännön mukaan verovelvollisen on elinkeinomenojen vähennyskelvottomuutta koskevan olettaman kumotakseen sitä vastoin todistettava yhtäältä, että menot vastaavat todellisia ja vilpittömässä mielessä toteutettuja liiketoimia, mikä tarkoittaa vuoden 1992 CIR:ää koskevan hallinnollisen soveltamisohjeen – johon sekä SIAT että komissio ovat vedonneet unionin tuomioistuimessa – mukaan sen todistamista, että kulut ovat syntyneet tavanomaisessa elinkeinotoiminnassa, että ne vastaavat teollista, kaupallista tai rahoituksellista tarvetta ja että tavallisesti niistä saadaan tai on saatava korvaus yrityksen koko liiketoiminnassa. Kyseisestä soveltamisohjeesta ilmenee, ettei oikeudelliset muotovaatimukset täyttävien toimenpiteiden tai asiakirjojen esittäminen ole tässä suhteessa riittävää vaan että ennen kaikkea verohallinnon virkamies on saatava kohtuullisen vakuuttuneeksi siitä, että kyseiset liiketoimet ovat todellisia ja ne on toteutettu vilpittömässä mielessä. Kuten Belgian hallitus unionin tuomioistuimelle esittämissään kirjallisissa huomautuksissa toteaa, Belgiassa asuvan verovelvollisen on vähennyksen saadakseen todistettava, etteivät elinkeinotoiminnassa toteutetut liiketoimet ole valeoikeustoimia.
26

Administrativen sad Varna on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [arvonlisäverodirektiivin] 80 artiklan 1 kohdan c alakohtaa tulkittava siten, että kun kyseessä ovat toisiinsa sidoksissa olevien henkilöiden väliset tavaroiden luovutukset ja vastike on käypää markkina-arvoa korkeampi, veron perusteena on kaupan käypä markkina-arvo vain silloin, jos luovuttajalla ei ole oikeutta sen ostoihin sisältyvän veron täyteen vähennykseen, joka kohdistuu luovutuksen kohteena olevien tavaroiden ostoon tai valmistamiseen? 2) Onko [arvonlisäverodirektiivin] 80 artiklan 1 kohdan c alakohtaa tulkittava siten, että jos luovuttaja on käyttänyt oikeuttaan sellaisiin tavaroihin ja palveluihin sisältyvän arvonlisäveron täyteen vähennykseen, jotka myöhemmin luovutetaan toisiinsa sidoksissa olevien henkilöiden välillä käypää markkina-arvoa korkeampaan arvoon, eikä tätä oikeutta ostoihin sisältyvän veron vähentämiseen ole oikaistu direktiivin 173–177 artiklan mukaisesti, jäsenvaltio ei saa toteuttaa toimenpiteitä, joiden mukaan veron perusteeksi vahvistetaan yksinomaan käypä markkina-arvo? 3) Luetellaanko [arvonlisäverodirektiivin] 80 artiklan 1 kohdassa tyhjentävästi tapaukset, joissa täyttyvät ne edellytykset, joilla jäsenvaltio saa toteuttaa toimenpiteitä, joiden mukaan veron perusteena on tavaroiden luovutuksissa kaupan käypä markkina-arvo? 4) Onko [ZDDS:n] 27 §:n 3 momentin 1 kohdan kaltainen kansallinen oikeussääntö sallittu muissa kuin [arvonlisäverodirektiivin] 80 artiklan 1 kohdan a, b ja c alakohdassa luetelluissa olosuhteissa? 5) Onko [arvonlisäverodirektiivin] 80 artiklan 1 kohdan c alakohdan säännöksellä nyt käsiteltävän kaltaisessa asiassa välitön oikeusvaikutus, ja saako kansallinen tuomioistuin soveltaa sitä välittömästi?”
10

Lopullista tullia koskevan asetuksen 1 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Otetaan käyttöön lopullinen polkumyyntitulli Kiinan kansantasavallasta peräisin olevien CN-koodeihin 2008 30 55, 2008 30 75 ja ex 2008 30 90 (Taric-koodit 2008 30 90 61, 2008 30 90 63, 2008 30 90 65, 2008 30 90 67, 2008 30 90 69) kuuluvien valmistettujen tai säilöttyjen lisättyä alkoholia sisältämättömien, myös lisättyä sokeria tai muuta makeutusainetta sisältävien, mandariinien (mukaan lukien tangeriinit ja satsumat), klementiinien, wilkingien ja niiden kaltaisten sitrushedelmähybridien, sellaisina kuin ne on määritelty CN-nimikkeessä 2008, tuonnissa. 2. Sovellettava lopullisen polkumyyntitullin määrä on edellä 1 kohdassa mainittujen seuraavissa yrityksissä valmistettujen tuotteiden osalta seuraava: Yritys Euroa/tonni tuotteen nettopainosta Taric-lisäkoodi Yichang Rosen Foods Co., Ltd., Yichang, Zhejiang 531,2 A886 Huangyan No.1 Canned Food Factory, Huangyan, Zhejiang 361,4 A887 Zhejiang Xinshiji Foods Co., Ltd., Sanmen, Zhejiang ja siihen etuyhteydessä oleva tuottaja Hubei Xinshiji Foods Co., Ltd., Dangyang City, Hubei Province 490,7 A888 Otokseen kuulumattomat yhteistyössä toimineet vientiä harjoittavat tuottajat liitteen mukaisesti 499,6 A889 Kaikki muut yritykset 531,2 A999 ”
20

Kun tarkastellaan erityisesti niitä tietoja, jotka on toimitettava unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä, on todettava, että paitsi, että unionin tuomioistuimen on voitava antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllisiä vastauksia näiden tietojen perusteella, niiden on myös mahdollistettava se, että jäsenvaltioiden hallitukset sekä muut, joita asia koskee, voivat esittää huomautuksia Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tätä varten on yhtäältä tarpeen, että kansallinen tuomioistuin määrittää esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostaa ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat. Toisaalta on myös niin, että ennakkoratkaisupyynnössä on esitettävä täsmällisesti ne syyt, joiden vuoksi kansallinen tuomioistuin on joutunut pohtimaan unionin oikeuden tulkintaa ja päätyy siihen, että ennakkoratkaisukysymysten esittäminen unionin tuomioistuimelle on tarpeellista (asia C-42/07, Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International, tuomio 8.9.2009, Kok., s. I-7633, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).