Sellaisessa erityisessä tilanteessa, jossa useat asianomaiset ovat laatineet valituksia, joiden sanamuoto on sama, nimittävää viranomaista ei nimittäin voida arvostella siitä, että se vastasi niihin yhdenmukaisella tavalla. Tämä toimintatapa on sitä vastoin hyvän hallinnon periaatteen mukainen ja sillä taataan valittajien yhdenmukainen kohtelu.

Henkilöstösääntöjen 83 artiklan 2 kohtaan merkittyä sääntöä, jonka mukaan virkamiehet maksavat kolmasosan eläkejärjestelmän rahoituksesta, on luettava henkilöstösääntöjen sen 83 a artiklan 1, 3 ja 4 kohdan valossa, jossa säädetään edellytyksestä, joka koskee tämän järjestelmän tasapainoa ja tämän tasapainon tarkistamista henkilöstösääntöjen liitteen XII, jossa vahvistetaan henkilöstösääntöjen 83 a artiklan täytäntöönpanosäännökset, mukaisen viiden vuoden välein tehtävän ja joka vuosi päivitettävän vakuutusmatemaattisen arvioinnin perusteella. Näissä olosuhteissa eläkejärjestelmä on tasapainossa henkilöstösääntöjen liitteessä XII tarkoitetulla vakuutusmatemaattisella tavalla, jos eläkemaksuilla, jotka palveluksessa olevien virkamiesten on joka vuosi maksettava, voidaan rahoittaa kolmasosa niiden oikeuksien tulevasta määrästä, jotka nämä virkamiehet ovat saavuttaneet saman vuoden aikana. Lainsäätäjän valitsema vakuutusmatemaattinen lähestymistapa perustuu siis eläkejärjestelmän rahoittamiseen pitkällä aikavälillä. Lainsäätäjä on tätä varten ottanut huomioon useita vakuutusmatemaattisia tilanteita.

Tästä seuraa, että virkamiesten eläkemaksut, jotka muodostavat yhden kolmasosan eläkejärjestelmän rahoittamiseen tarvittavasta määrästä, on ymmärrettävä edellä mainitulta vakuutusmatemaattiselta kannalta ja pitkällä aikavälillä, joten arvioinnissa tapahtuvia vääristymiä ei voida sulkea pois.

Henkilöstösääntöjen 83 a artiklan 3 kohdasta käy myös ilmi, että eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattinen tasapaino varmistetaan kahden tekijän eli eläkeiän ja virkamiesten tähän järjestelmään suorittamien eläkemaksujen määrän avulla. Jos eläkejärjestelmään suoritettavat maksut vaikuttavat osaltaan sen tasapainon varmistamiseen siltä osin kuin niillä rahoitetaan sitä suoraan, laillisen eläkeiän nostamiselta odotetaan samanlaista vaikutusta, koska se ilmenee lähtökohtaisesti tämän järjestelmän ajallisesti lykkääntyvällä toiminnalla.

Tämä toteamus ei kuitenkaan ole riittävä, jotta voidaan todeta, että eläkeiän nostaminen johtaa suorien hyvitysten järjestelmän avulla välttämättä siihen, että virkamiesten aikaisemmat eläkemaksut laskevat.

Henkilöstösääntöjen liitteessä XII olevan 1 artiklan mukaisesti virkamiesten eläkejärjestelmään suorittamien eläkemaksujen määrittäminen on seurausta viiden vuoden välein tehtävästä vakuutusmatemaattisesta arvioinnista, jota täydennetään vuotuisella päivityksellä ja joista molemmista säädetään henkilöstösääntöjen 83 a artiklan 3 ja 4 kohdassa. Tämä viiden vuoden välein tehtävä vakuutusmatemaattinen arviointi ja sen vuotuinen päivitys perustuvat kuitenkin tietyille henkilöstösääntöjen liitteessä XII vahvistetuille tekijöille.

Ensimmäinen virkamiesten eläkemaksujen laskennassa huomioon otettava tekijä on ”väestörakenteen kehitys”, sellaisena kuin se mainitaan henkilöstösääntöjen liitteessä XII olevan 1 artiklan 2 kohdassa. Tämä kehitys puolestaan määräytyy eläkejärjestelmässä vakuutetuista henkilöistä muodostuvan väestön tarkkailun perusteella, kuten saman liitteen 9 artiklasta käy ilmi. Tämän artiklan mukaan täsmällisemmin väestörakenteen kehitys johdetaan tämän väestön rakenteesta ja keskimääräisestä eläkeiästä. Väestön rakennetta on arvioitava kuolleisuustilastojen, elinajanodotteen, työkyvyttömyyden asteen ja väestön sukupuolijakauman mukaan. Keskimääräinen eläkeikä ei ole sama kuin laillinen eläkeikä, ja se otetaan huomioon sen vuoksi, että se määrittää jälkimmäistä paremmin eläkkeiden todellisia kustannuksia.

Toinen tekijä, joka otetaan huomioon virkamiesten maksettavaksi jäävän osuuden määrittelemisessä, muodostuu jokaisen virkamiehen peruspalkan kehityksestä ”teoreettiseen eläkeikään” asti (henkilöstösääntöjen liitteessä XII oleva 4 ja 6 artikla). Tämä tekijä merkitsee siis, että on arvioitava palveluksessa olevan virkamiehen tulevaa peruspalkkaa siten, että otetaan huomioon tämän palkan heijastuminen eläkeiässä (henkilöstösääntöjen liitteessä XII olevan 6 artiklan 1 kohdan ensimmäinen alakohta). Tältä osin on korostettava, että jos eläkeikä on otettava huomioon, sellaiset tekijät kuten mahdollisuus jatkaa tehtävissä tämän iän saavuttamisen jälkeen tai lopettaa tehtävissä kokonaan ennen sen saavuttamista, on myös otettava huomioon, kuten henkilöstösääntöjen liitteessä XII olevan 6 artiklan 4 kohdassa epäsuorasti vahvistetaan. Loppujen lopuksi tästä seuraa, että ”teoreettinen eläkeikä”, joka tässä otetaan huomioon, on yhteisarvo.

Virkamiesten maksuosuuksien määrittelyssä huomioon otettava kolmas tekijä on seurausta henkilöstösääntöjen liitteessä XII olevan 10 artiklan mukaisesti arvioiduista koroista, ja neljäs tekijä on seurausta tämän saman liitteen 11 artiklan mukaisesti virkamiesten palkkataulukon vuotuisen vaihtelun suuruudesta, joka vastaa henkilöstösääntöjen liitteessä XI mainittujen erityisindikaattoreiden 30 vuoden keskiarvoa.

Näin ollen laillinen eläkeikä, joka vahvistetaan henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevassa 22 artiklassa, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1023/2013, jokaisen virkamiehen 1.5.2014 saavuttaman iän mukaan, on seikka, joka vaikuttaa yhdessä useiden tekijöiden tulevaa arvoa koskevan arvion kanssa (korko, kuolleisuus, palkkojen kehitys, jne.) arvioidessa unionin eläkejärjestelmän vakuutusmatemaattista tasapainoa ja siis sen maksuosuuden määrittelemisessä, joka jokaisen virkamiehen on suoritettava tähän järjestelmään, jotta varmistetaan kolmasosa tästä tasapainosta.

Virkamiesten unionin eläkejärjestelmään suorittamien maksujen määrä voi siis muuttua laillisesta eläkeiästä riippumatta.

Lopuksi unionin eläkejärjestelmä on järjestetty solidaarisuuden periaatteen mukaisesti eikä sitä ole suunniteltu siten, että virkamiehelle maksettava eläke on täsmällinen vastike hänen tähän järjestelmään maksamistaan osuuksista. Tästä seuraa, että jokaisen virkamiehen maksamat osuudet eivät luo heistä jokaiselle henkilökohtaista ja tällä hetkellä saavutettua oikeutta tiettyyn eläkkeen muodossa maksettavaan vastikkeeseen ja mahdollisen ylijäämän takaisin maksamiseen.

(ks. 45–54, 56 ja 73 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio 29.11.2006, Campoli v. komissio (T‑135/05, EU:T:2006:366, 134 kohta)

Virkamiestuomioistuin: tuomio 11.7.2007, Wils v. parlamentti (F‑105/05, EU:F:2007:128, 85 ja 86 kohta)