Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan nojalla määrätty sakko ja saman asetuksen 24 artiklan 2 kohdan nojalla määrätty lopullinen uhkasakko ovat edellisessä tapauksessa seurausta SEUT 101 artiklan tai SEUT 102 artiklan rikkomisesta ja jälkimmäisessä tapauksessa sellaisen päätöksen noudattamatta jättämisestä, jolla velvoitetaan päättämään kyseinen rikkominen ja jolla tarvittaessa määrätään käyttäytymiseen liittyvistä toimenpiteistä. Sakko ja uhkasakko liittyvät toisaalta molemmat yrityksen käyttäytymiseen, jota se on osoittanut menneisyydessä, ja niillä kummallakin on oltava varoittava vaikutus rikkomisen toistamisen tai jatkamisen ehkäisemiseksi. Kun otetaan huomioon tämä ominaispiirteiden ja tavoitteiden vastaavuus, ei ole perusteltua vahvistaa erilaista täsmällisyyden astetta noudattaen, mitä yrityksen on tehtävä tai oltava tekemättä kilpailusääntöjä noudattaakseen, ennen kuin tehdään sitä koskeva päätös, jolla sakko tai lopullinen uhkasakko määrätään.

Vaikka komissiolla nimittäin toki on toimivalta vahvistaa SEUT 101 tai SEUT 102 artiklaa rikotun ja määrätä asianosaiset lopettamaan rikkominen, sen asiana ei ole velvoittaa niitä valitsemaan tiettyä toimintavaihtoehtoa perustamissopimuksen tai päätöksen, jolla määrätään käyttäytymiseen liittyvistä toimenpiteistä, mukaisten vaihtoehtojen joukosta. Tästä seuraa, että jos yritys on valinnut jonkin näistä toimintavaihtoehdoista, komissio ei voi todeta rikkomista tai määrätä uhkasakkoa sillä perusteella, että se pitää toista vaihtoehtoa parempana.

Kun on kyse velvollisuudesta toimittaa kohtuullisin ja syrjimättömin ehdoin ilman strategiseen arvoon perustuvaa korvausta, komissio voi arvioida näiden teknologioiden innovatiivisuutta viittaamalla niiden osatekijöihin eli uutuuteen ja ei-ilmeisyyteen, joista jälkimmäinen kuuluu keksinnöllisyyden käsitteen soveltamisalaan. Teknologioiden innovatiivisuuden arviointi viittaamalla uutuuteen ja keksinnöllisyyteen ei merkitse immateriaalioikeuksien, liikesalaisuuksien tai muiden luottamuksellisten tietojen arvon poistamista yleisesti eikä varsinkaan innovatiivisuuden asettamista sen edellytykseksi, että tällainen oikeus kattaa tuotteen tai tiedon tai on liikesalaisuus.

Kilpailusääntöjen soveltamisen yhteydessä väitetiedoksiannossa on oltava väitteistä riittävän selvästi muotoiltu – vaikka vain tiivistelmän muodossa esitetty – selvitys, jotta ne, joita asia koskee, voisivat tosiasiallisesti saada tiedon siitä, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen. Vain tämän edellytyksen täyttäessään väitetiedoksianto voi täyttää tehtävän, joka sille on yhteisön asetuksilla annettu, eli antaa yrityksille kaikki sellaiset tiedot, joita ne tarvitsevat pystyäkseen tehokkaasti puolustautumaan ennen kuin komissio tekee lopullisen päätöksen. Tätä vaatimusta noudatetaan, jos päätöksessä ei aseteta asianomaisten henkilöiden vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia ja jos siinä esitetään ainoastaan tosiseikat, joista asianomaisilla henkilöillä on ollut mahdollisuus esittää näkemyksensä. Väitetiedoksianto on lisäksi alustavaan menettelyyn kuuluva toimi suhteessa hallinnollisen menettelyn päättävään lopulliseen päätökseen. Näin ollen komissio voi lopullisen päätöksen tekemiseen asti joko hylätä erityisesti asianosaisten kirjallisten tai suullisten huomautusten perusteella tietyt tai jopa kaikki niitä vastaan aluksi esittämänsä väitteet ja muuttaa siten kantaansa niiden eduksi tai päinvastoin päättää lisätä uusia väitteitä, kunhan se varaa kyseisille yrityksille tilaisuuden esittää niiltä osin huomautuksensa.

Kun on kyse puolustautumisoikeuksien käytöstä sakkojen määräämisen osalta, silloin, kun komissio on väitetiedoksiannossaan nimenomaisesti ilmoittanut aikovansa tutkia, onko yrityksille määrättävä sakkoja, ja kun se on myös ilmoittanut ne tärkeimmät tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka voivat johtaa sakon määräämiseen, kuten oletetun rikkomisen vakavuuden ja keston sekä sen, että rikkomiseen on syyllistytty ”tahallaan tai tuottamuksesta”, se on täyttänyt velvoitteensa kunnioittaa yritysten oikeutta tulla kuulluiksi. Tällöin se antaa yrityksille tiedot, jotka ovat tarpeen, jotta ne voivat puolustautua paitsi sitä vastaan, että niiden vahvistetaan rikkoneen kilpailusääntöjä, myös sakkojen määräämistä vastaan.

Kun komissio toteaa väitetiedoksiannossa tai sen jälkeisissä asiakirjoissa, joilla pyritään antamaan kilpailusääntöjen rikkomisiin syyllistyneille yrityksille tiedot toiminnasta, josta niitä moititaan, että rikkominen ei ole vielä päättynyt, se voi ottaa sakon määrän laskemiseksi huomioon ajan, joka on kulunut väitetiedoksiannon ja hallinnollisen menettelyn päättävän päätöksen välillä edellyttäen, että se ottaa huomioon yksinomaan tosiseikat, joista asianomaisilla on ollut tilaisuus antaa selvitys.

Tästä seuraa, että kun otetaan huomioon sakkojen ja uhkasakkojen ominaispiirteiden ja tavoitteiden vastaavuus, edellä esitettyjä näkemyksiä sovelletaan täysimääräisesti asetuksen N:o 1/2003 24 artiklan nojalla määrättyihin uhkasakkoihin.

(ks. 182‐187 kohta)