ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26.

Direktiivin 2006/112 13 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan oikea tulkinta edellyttää tämän säännöksen asettamista yhteisen arvonlisäverojärjestelmän muodostamaan asiayhteyteen. Tämän direktiivin 9 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan verovelvollisella tarkoitetaan jokaista, joka itsenäisesti harjoittaa liiketoimintaa. Muistutankin, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön ( 16 ) mukaan tienkäyttömahdollisuuden tarjoaminen tiemaksua vastaan on liiketoimintaa. Tätä toimintaa harjoittava toimija on siis lähtökohtaisesti verovelvollinen. Direktiivin 2006/112 13 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan verovelvollisina ei kuitenkaan tule pitää julkisoikeudellisia yhteisöjä tai yksikköjä, jotka toimivat viranomaisen ominaisuudessa. Edellä mainitun unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön ( 17 ) mukaan taas julkisoikeudellisen yksikön viranomaisen ominaisuudessa harjoittamaa toimintaa on toimijaa erityisesti koskevan oikeudellisen järjestelmän piirissä harjoitettu toiminta. Tämän poissulkemisen lähtökohtana on, että julkisoikeudellisen yksikön toimintaa harjoitetaan omanlaisensa monopolin perusteella – koska se kuuluu toimijaa erityisesti koskevan oikeudellisen järjestelmän piiriin, niin lähtökohtaisesti sitä eivät voi harjoittaa muut toimijat, etenkään yksityiset toimijat. Näin ollen ei myöskään aiheudu kilpailun vääristymisen uhkaa, koska kilpailu on lähtökohtaisesti suljettu pois.
102.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Verwaltungsgericht Braunschweigin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Ensimmäinen kysymys SEUT 34, SEUT 35 ja SEUT 36 artikla, luettuna yhdessä elintarvikelainsäädäntöä koskevista yleisistä periaatteista ja vaatimuksista, Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen perustamisesta sekä elintarvikkeiden turvallisuuteen liittyvistä menettelyistä 28.1.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 178/2002 14 artiklan kanssa, eivät ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa kielletään aminohappoja sisältävän ravintolisän valmistaminen tai käsitteleminen ja/tai markkinoille saattaminen, jos sille ei myönnetä tiettyjen muiden tosiasiallisten edellytysten mukaisesti kansallisen viranomaisen harkintavaltaan kuuluvaa, määräaikaista poikkeusta. Toinen kysymys Asetuksen N:o 178/2002 14, 53 ja 55 artikla eivät ole esteenä ennakkoratkaisupyynnössä kuvatun kaltaiselle poikkeussääntelylle. Asetuksen N:o 178/2002 6 ja 7 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa kielletään aminohappoja sisältävän ravintolisän valmistaminen tai käsitteleminen ja markkinoille saattaminen, jos sille ei myönnetä tiettyjen muiden tosiasiallisten edellytysten mukaisesti kansallisen viranomaisen harkintavaltaan kuuluvaa, määräaikaista poikkeusta, siinä määrin kuin näitä rajoituksia sovelletaan ainesosiin tai ainesosaryhmiin, ilman että jäsenvaltio on esittänyt minkäänlaista prima facie ‑näyttöä näiden ainesosien tai ainesosaryhmien osalta. Siinä määrin kuin tällaiset kansalliset säännökset ovat oikeutettuja prima facie ‑riskin perusteella, asetuksen N:o 178/2002 6 ja 7 artikla edellyttävät, että menettely poikkeuksen myöntämiseksi yleisestä kiellosta on helposti käytettävissä ja avoin, että menettely saatetaan päätökseen kohtuullisessa ajassa ja että menettelyssä tehtävät päätökset voidaan saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi. Kolmas kysymys Vitamiinien, kivennäisaineiden ja eräiden muiden aineiden lisäämisestä elintarvikkeisiin 20.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1925/2006 8 artikla ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa kielletään aminohappoja sisältävän ravintolisän valmistaminen tai käsitteleminen ja/tai markkinoille saattaminen, jos sille ei ole myönnetty kansallisen viranomaisen harkintavaltaan kuuluvaa, määräaikaista poikkeusta.
93.

Ehdotan kaiken edellä esitetyn perusteella, että unionin tuomioistuin vastaa Finanzgericht Düsseldorfin ennakkoratkaisupyyntöön seuraavasti: 1) Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna 20.11.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1791/2006, 32 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, ettei siinä vaadita, että tavaramerkkien rojaltien tai lisenssimaksujen määrän on oltava selvillä jo tullivelan syntymisajankohtana, jotta tässä artiklassa tarkoitettua mainitulla tavaramerkillä varustettujen maahantuotujen tavaroiden tullausarvon tarkistusta voitaisiin soveltaa. 2) Asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1791/2006, 32 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että tavaramerkkien rojaltit tai lisenssimaksut voivat ”liittyä” tällä tavaramerkillä varustettuihin maahantuotuihin tavaroihin siten kuin tämä mielletään tässä artiklassa sekä tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna 23.10.2006 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1792/2006, 157 artiklan 2 kohdassa, vaikka nämä rojaltit tai lisenssimaksut liittyvät mainittuihin tavaroihin vain osittain. 3) Asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1791/2006, 32 artiklan 1 kohdan c alakohtaa sekä asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1792/2006, 159 ja 160 artiklaa on tulkittava siten, että rojaltien tai lisenssimaksujen maksaminen voi olla maahantuotujen tavaroiden ”myynnin edellytys”, kun yritys, jolle nämä rojaltit tai lisenssimaksut maksetaan, on saman konsernin sisällä etuyhteydessä niin mainittujen tavaroiden myyjään kuin ostajaankin ja kun ostajan on maksettava tavaramerkkien rojaltit tai lisenssimaksut myyjän tai myyjään etuyhteydessä olevan yrityksen vaatimuksesta voimatta tehdä hankintoja muulta hankkijalta, joka ei ole etuyhteydessä myyjään. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, täyttyvätkö nämä edellytykset pääasiassa. 4) Asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1791/2006, 32 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettu tarkistus sekä asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1792/2006, 158 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu objektiivisiin ja laskettavissa oleviin tietoihin perustuva asianmukainen erittely yhtäältä maahantuotuihin tavaroihin liittyvien tavaramerkin rojaltien tai lisenssimaksujen ja toisaalta maahantuonnin jälkeen tarjottuja palveluja koskevien maksujen välillä, voidaan tehdä tilanteessa, jossa tavaroiden tullausarvoa ei voida määrittää asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1791/2006, 29 artiklassa mainitun kauppa-arvon perusteella vaan jossa tullausarvo voidaan vahvistaa ainoastaan tämän asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1791/2006, 31 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun toissijaisen menetelmän perusteella.
1)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 9 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, ettei sen perusteella voida evätä verovelvollisen asemaa henkilöltä, joka on organisatorisesti, taloudellisesti tai rahoituksellisesti sidoksissa toiseen henkilöön, jos tämä sidos ei perustu kyseisen direktiivin 10 artiklassa mainitun kaltaiseen oikeussuhteeseen. Saman direktiivin 11 artiklaa on tulkittava siten, että sen soveltaminen edellyttää kansallisessa oikeusjärjestyksessä olevaa nimenomaista oikeusperustaa, jonka käyttöönottoa edelsi neuvoa-antavan arvonlisäverokomitean kuuleminen. Kansallisten tuomioistuinten asia on todeta, onko kansallisessa lainsäädännössä tällainen oikeusperusta ja voidaanko sitä soveltaa konkreettisessa tapauksessa.
80.

Markkinavalvonnan yhteydessä jäsenvaltiot voivat lisäksi valvoa pyroteknisten tuotteiden jakelijoille asetettujen velvoitteiden täyttämistä. Direktiivin 2007/23 4 artiklan 3 kohdan mukaan jakelijoiden on varmistettava, että pyroteknisissä tuotteissa on vaaditut vaatimustenmukaisuutta osoittavat merkinnät ja että niiden mukana on vaaditut asiakirjat. ( 53 ) Direktiivin 20 artiklassa säädetään lisäksi, että jäsenvaltioiden on säädettävä rangaistuksista, joita sovelletaan direktiivin mukaisesti hyväksytyn kansallisen lainsäädännön säännösten rikkomuksiin. Asetuksessa (EU) N:o 1025/2012 ( 54 ) säädetään lisäksi menettelystä yhdenmukaistettuja standardeja koskevien virallisten vastalauseiden esittämisestä, jos jäsenvaltiot katsovat, että yhdenmukaistetut standardit eivät täysin täytä direktiivin vaatimuksia.
1)

In vitro ‑diagnostiikkaan tarkoitetuista lääkinnällisistä laitteista 27.10.1998 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 98/79/EY, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna 20.12.2011 annetulla komission direktiivillä 2011/100/EU, on tulkittava siten, ettei siinä edellytetä rinnakkaisjakelijan teettävän in vitro ‑diagnostiikkaan tarkoitetuille lääkinnällisille laitteille uutta tai täydentävää vaatimustenmukaisuuden arviointimenettelyä sen jäsenvaltion virallisella kielellä tai virallisilla kielillä, jossa kyseinen rinnakkaisjakelija aikoo myydä laitteita, jos kyseisille laitteille on jo tehty direktiivin 98/79 9 artiklan mukaisesti vaatimustenmukaisuuden arviointi toisessa jäsenvaltiossa ja toisella kielellä ja laitteilla on siten CE-vaatimustenmukaisuusmerkintä ja jos rinnakkaisjakelija liittää kyseisiin laitteisiin uudet merkinnät ja käyttöohjeet tällä virallisella kielellä tai näillä virallisilla kielillä.
98.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa College van Beroep voor het Bedrijfslevenin (talousalan asioita käsittelevä ylempi hallintotuomioistuin, Alankomaat) esittämiin kysymyksiin seuraavasti: 1) Sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/140/EY, 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että oikeusriidassa, joka koskee sellaisen sääntelyvelvoitteen lainmukaisuutta, jonka kansallinen sääntelyviranomainen on ennalta asettanut kiinteän verkon ja matkaviestintäverkon tukkutason kohdeverkkomarkkinoille, joilla ei vallitse kilpailu, kiinteän ja matkaviestintäverkon kohdeverkkomaksujen sääntelystä EU:ssa 7.5.2009 annetun komission suosituksen 2009/396/EY, jossa suositellaan puhdasta BULRIC-kustannuslaskentamallia asianmukaisena hintojen sääntelytoimenpiteenä mainituille markkinoille, nojalla ja joka on muodoltaan kustannuslähtöinen hintakatto, kansallisella tuomioistuimella on oikeus antaa ratkaisu, joka ei ole yhdenmukainen tällaisen, muutetun direktiivin 2001/21 19 artiklan 1 kohdan mukaisesti annetun suosituksen kanssa, mikäli kansallinen tuomioistuin katsoo sen tarpeelliseksi käsiteltävänä olevan asian tosiseikkoihin ja erityisesti kyseisen jäsenvaltion markkinoiden erityispiirteisiin liittyvien syiden perusteella. 2) Kansallisen sääntelyviranomaisen pääasiassa asettaman kaltaisen ennalta annetun sääntelyvelvoitteen, joka on luonteeltaan kustannuslähtöinen hinnoitteluvelvoite, yhteydessä kansallisella tuomioistuimella on toimivalta tutkia tämän velvoitteen oikeasuhteisuus direktiivin 2002/21, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 8 artiklassa ja sähköisten viestintäverkkojen ja niiden liitännäistoimintojen käyttöoikeuksista ja yhteenliittämisestä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/19/EY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 13 artiklassa säädettyihin poliittisiin tavoitteisiin ja sääntelyperiaatteisiin nähden. Kyseisen ennalta asetetun sääntelyvelvoitteen oikeasuhteisuuden arvioinnissa voidaan ottaa huomioon tavoitteet loppukäyttäjien ja kuluttajien etujen edistämisestä kilpailulle avoimilla vähittäismarkkinoilla, jotka sijaitsevat seuraavalla portaalla niihin kiinteän verkon ja matkaviestintäverkon kohdeverkkopalvelujen tukkumarkkinoihin nähden, joille tämä velvoite on asetettu. 3) Kansallisen sääntelyviranomaisen pääasiassa asettaman kaltaisen ennalta asetetun sääntelyvelvoitteen, joka on luonteeltaan kustannuslähtöinen hinnoitteluvelvoite, oikeasuhteisuutta arvioitaessa tältä viranomaiselta ei voida vaatia, että se osoittaisi, missä määrin tällainen ennalta asetettu sääntelyvelvoite todella saavuttaa direktiivin 2002/21, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 8 artiklassa säädetyt tavoitteet ja/tai vaikuttaa tosiasiallisesti sisämarkkinoiden toimintaan.
5.

Asetuksen 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Yleinen toimivalta”, säädetään seuraavaa: ”1. Puolisoiden avioeroa, asumuseroa tai avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevassa asiassa ovat toimivaltaisia sen jäsenvaltion tuomioistuimet, a) jonka alueella: — puolisoiden asuinpaikka on, tai — puolisoiden viimeinen asuinpaikka oli, jos toinen puolisoista asuu siellä edelleen, tai — vastaajan asuinpaikka on, tai — jommankumman puolison asuinpaikka on, jos puolisot jättävät yhteisen hakemuksen, tai — hakijan asuinpaikka on, jos hän on asunut siellä vähintään vuoden ajan välittömästi ennen hakemuksen tekemistä, taikka — hakijan asuinpaikka on, jos hän on asunut siellä vähintään kuuden kuukauden ajan välittömästi ennen hakemuksen tekemistä ja hän on joko kyseisen jäsenvaltion kansalainen tai, jos kyseessä on Yhdistynyt kuningaskunta tai Irlanti, hänen ’kotipaikkansa’ on siellä; b) jonka kansalaisia molemmat puolisot ovat tai, jos kyseessä on Yhdistynyt kuningaskunta tai Irlanti, jossa on kummankin puolison ’kotipaikka’. 2. Tässä asetuksessa ’kotipaikalla’ on se merkitys, joka sillä on Yhdistyneen kuningaskunnan ja Irlannin oikeusjärjestelmissä.”
9.

Dublin III -asetuksen 3 artiklassa säädetään otsikolla ”Pääsy kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelymenettelyyn” seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on käsiteltävä jokaisen kolmannen maan kansalaisen – – tekemä kansainvälistä suojelua koskeva hakemus. Turvapaikkahakemuksen käsittelee yksi ainoa jäsenvaltio, ja tämä jäsenvaltio on se, joka III luvussa esitettyjen perusteiden mukaisesti on vastuussa hakemuksen käsittelystä. 2. Jollei hakemuksen käsittelystä vastuussa olevaa jäsenvaltiota voida määrittää tässä asetuksessa lueteltujen perusteiden mukaisesti, käsittelystä vastaa ensimmäinen jäsenvaltio, jossa kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on jätetty. Jos hakija on mahdotonta siirtää jäsenvaltioon, joka on alun perin nimetty hakemuksen käsittelystä vastuussa olevaksi jäsenvaltioksi, koska on perusteltuja syitä katsoa, että kyseisessä jäsenvaltiossa on turvapaikkamenettelyssä ja hakijoiden vastaanotto-olosuhteissa systeemisiä puutteita, jotka saattavat johtaa Euroopan unionin perusoikeuskirjan 4 artiklassa tarkoitettuun epäinhimilliseen tai halventavaan kohteluun, määrittämisestä vastaavan jäsenvaltion on jatkettava III luvussa vahvistettujen perusteiden tarkastelua sen määrittämiseksi, voidaanko jokin toinen jäsenvaltio nimetä hakemuksen käsittelystä vastuussa olevaksi jäsenvaltioksi. Jos tämän kohdan mukaisesti ei voi tehdä siirtoa mihinkään III luvussa vahvistettujen perusteiden mukaisesti nimettyyn jäsenvaltioon tai ensimmäiseen jäsenvaltioon, jossa hakemus on jätetty, määrittämisestä vastaavasta jäsenvaltiosta tulee hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio. 3. Jokainen jäsenvaltio säilyttää oikeutensa lähettää hakija turvalliseen kolmanteen maahan direktiivissä 2013/32/EU säädettyjen sääntöjen ja takeiden mukaisesti.”
Asian kannalta merkitykselliset 12 artiklan säännökset ovat seuraavat:

”1. Jos hakijalla on voimassa oleva oleskelulupa, luvan myöntänyt jäsenvaltio on vastuussa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä.

2. Jos hakijalla on voimassa oleva viisumi, viisumin myöntänyt jäsenvaltio on vastuussa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä, paitsi jos viisumi on myönnetty toisen jäsenvaltion puolesta yhteisön viisumisäännöstön laatimisesta 13 päivänä heinäkuuta 2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 810/2009 8 artiklassa säädetyn edustusjärjestelmän nojalla. ( 22 ) Edustettu jäsenvaltio on tällöin vastuussa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä.

– –

4. Jos hakijalla on vain yksi tai useampi oleskelulupa, jonka voimassaolo on päättynyt alle kaksi vuotta aiemmin, tai yksi tai useampi viisumi, jonka voimassaolo on päättynyt alle kuusi kuukautta aiemmin, ja jokin kyseisistä asiakirjoista on oikeuttanut hänet saapumaan jonkin jäsenvaltion alueelle, 1, 2 ja 3 kohtaa sovelletaan, kunnes hakija on poistunut jäsenvaltioiden alueelta.

Jos hakijalla on yksi tai useampi oleskelulupa, jonka voimassaolo on päättynyt yli kaksi vuotta aiemmin, tai yksi tai useampi viisumi, jonka voimassaolo on päättynyt yli kuusi kuukautta aiemmin, ja jokin kyseisistä asiakirjoista on oikeuttanut hänet saapumaan jonkin jäsenvaltion alueelle, ja jollei hän ole poistunut jäsenvaltioiden alueelta, se jäsenvaltio, jossa kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on jätetty, on vastuussa hakemuksen käsittelystä.

5. Se seikka, että oleskelulupa tai viisumi on myönnetty keksityn tai väärän henkilöllisyyden tai väärien, väärennettyjen tai mitättömien asiakirjojen perusteella, ei estä kohdistamasta vastuuta hakemuksen käsittelystä sille jäsenvaltiolle, joka on myöntänyt oleskeluluvan tai viisumin. Jäsenvaltio, joka on myöntänyt oleskeluluvan tai viisumin, ei kuitenkaan ole vastuussa hakemuksen käsittelystä, jos se voi osoittaa, että petollinen menettely on tapahtunut oleskeluluvan tai viisumin myöntämisen jälkeen.”
40.

Vielä on väistämättä tarkasteltava, voidaanko asetuksen N:o 261/2004 täytäntöönpanosta vastaavaa kansallista elintä pitää unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitettuna ”tuomioistuimena”, jolla on mahdollisuus esittää ennakkoratkaisupyyntö. Mielestäni tällainen elin ei voi vastata kyseistä määritelmää. ( 19 ) Näin ollen, jos hyväksyttäisiin se, että tällainen elin voi ryhtyä lentoliikenteen harjoittajaa vastaan täytäntöönpanotoimiin, joilla se pakottaa tämän maksamaan korvauksen lentomatkustajalle, tämä voisi johtaa siihen, että kun asetuksen N:o 261/2004 asiaa koskevien säännösten tulkinnasta olisi epäselvyyttä, asetuksen täytäntöönpanosta vastaavat kansalliset elimet tulkitsisivat kyseisiä säännöksiä eri tavoin. Tämä taas haittaisi unionin oikeuden yhdenmukaista tulkintaa ja soveltamista unionin tuomioistuimen käsiteltävänä olevissa riita-asioissa, sillä kyseisten säännösten tulkintaan liittyy lukuisia ongelmia.
133.

Kuten unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, on erotettava toisistaan yhtäältä SEUT 108 artiklan 3 kohdan mukainen tukien alustavan tutkinnan vaihe, jonka tavoitteena on ainoastaan tehdä komissiolle mahdolliseksi muodostaa alustava näkemyksensä kyseisen tuen täydellisestä tai osittaisesta soveltuvuudesta yhteismarkkinoille, ja toisaalta SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu tutkintavaihe, joka mahdollistaa valtion toimenpiteiden perusteellisen tutkinnan – ja mielestäni edellyttää sitä – ja jolla on kaksi tavoitetta. ( 69 )
39.

Tässä vaiheessa on hyvä palauttaa mieleen ympäristövaikutusten arvioinnin tarkoitus. Sen tarkoituksena on tunnistaa, kuvata ja arvioida tarkoituksenmukaisella tavalla hankkeen suorat ja välilliset vaikutukset kunkin yksittäistapauksen erityispiirteet huomioon ottaen. Vaikutusta on arvioitava suhteessa muun muassa eläimiin ja kasveihin. ( 7 ) Unionin tuomioistuin on katsonut vakiintuneesti, että YVA-direktiivin soveltamisala on laaja ja sen tavoite on hyvin monimuotoinen. ( 8 ) Se onkin tulkinnut YVA-direktiiviä teleologisesti. Direktiivin tavoitteena on hankkeiden tai niiden muutosten ympäristövaikutusten arviointi kokonaisuutena. ( 9 )
89.

Tiivistettynä katson, että asiassa C‑532/14 esitettyyn ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava siten, että juoma, jonka alkoholipitoisuus on 13,4 tilavuusprosenttia ja joka on saatu sekoittamalla Ferm Fruit -nimellä kutsuttuun, omenatiivisteestä käymisen avulla valmistettuun, puhdistettuun, alkoholipitoiseen juomaan sokeria, aromeja, väri- ja makuaineita, sakeuttamisaineita, säilöntäaineita ja tislattua alkoholia, on luokiteltava yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 2208 silloinkin, kun kyseisen alkoholin määrä ei tilavuuden eikä pitoisuuden kannalta katsottuna ylitä 49:ää prosenttia juomassa olevasta alkoholista, josta 51 prosenttia on käymisteitse saatua alkoholia.
6.

Siksi kolmannessa direktiivissä 78/855 säädettiin seuraavaa: ”– – 13 artikla 1. Jäsenvaltioiden lainsäädännössä on järjestettävä riittävä suoja sulautumiseen osallistuvien yhtiöiden velkojille, joiden saatavat ovat syntyneet ennen sulautumissuunnitelman julkaisemista, mutta eivät ole erääntyneet ennen sitä. 2. Tätä varten jäsenvaltioiden on lainsäädännössään säädettävä ainakin, että tällaisilla velkojilla on oikeus saada riittävät takeet, jos tällainen suoja on sulautumiseen osallistuvien yhtiöiden rahoitusaseman vuoksi tarpeen eikä niillä vielä ole tällaisia takeita. 3. Vastaanottavan ja sulautuvan yhtiön velkojien suoja voi olla erilainen. 14 artikla Sulautumiseen osallistuvien yhtiöiden joukkovelkakirjojen haltijoihin sovelletaan 13 artiklaa, jollei velkakirjanhaltijoiden kokous, kun kansallisessa lainsäädännössä on säännökset tällaisesta kokouksesta, tai kukin velkakirjanhaltija erikseen hyväksy sulautumista, sanotun kuitenkaan rajoittamatta tällaisten oikeuksien yhteistä käyttämistä koskevien säännösten soveltamista. 15 artikla Sellaisten muiden arvopaperien kuin osakkeiden haltijoille, joihin liittyy erityisiä oikeuksia, on annettava vastaanottavassa yhtiössä ainakin vastaavat oikeudet kuin heillä oli sulautuvassa yhtiössä, jollei näiden arvopaperien haltijoiden kokous, kun kansallisessa lainsäädännössä on säännökset tällaisesta kokouksesta, tai kukin tällaisten arvopaperien haltija erikseen hyväksy näiden oikeuksien muuttamista taikka jollei heillä ole oikeutta saada vastaanottava yhtiö ostamaan takaisin heidän arvopaperinsa. – – 19 artikla 1. Sulautumisella on seuraavat suoraan laista johtuvat ja samanaikaiset vaikutukset: a) sekä sulautuvan ja vastaanottavan yhtiön välillä että suhteessa ulkopuolisiin kaikki sulautuvan yhtiön varat ja vastuut siirtyvät vastaanottavalle yhtiölle; b) sulautuvan yhtiön osakkeenomistajista tulee vastaanottavan yhtiön osakkeenomistajia; c) sulautuva yhtiö lakkaa. 2. Vastaanottavan yhtiön osakkeisiin ei saa vaihtaa sellaisia sulautuvan yhtiön osakkeita, jotka: a) vastaanottava yhtiö omistaa itse tai sellaisen henkilön kautta, joka toimii omissa nimissään mutta sen lukuun; tai b) sulautuva yhtiö omistaa itse tai sellaisen henkilön kautta, joka toimii omissa nimissään mutta sen lukuun. 3. Edellä sanottu ei vaikuta sellaisen jäsenvaltioiden lainsäädännön soveltamiseen, jonka mukaan sulautuvan yhtiön tiettyjen varojen, oikeuksien ja velvollisuuksien siirtäminen pätevästi suhteessa sivullisiin on tehtävä määrätyssä muodossa. Vastaanottava yhtiö voi huolehtia näiden muotovaatimusten täyttämisestä; jäsenvaltioiden lainsäädännössä voidaan kuitenkin sallia, että sulautuva yhtiö jatkaa muotovaatimusten täyttämiseksi tarvittavien toimien suorittamista rajoitetun ajan, joka ei saa muissa kuin poikkeustapauksissa olla pidempi kuin kuusi kuukautta sulautumisen voimaantulosta. – –”
74.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Augstākā tiesan (ylin yleinen tuomioistuin) esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: SEUT 101 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen toteaminen, että yritys on ollut osallisena kilpailua rajoittavassa sopimuksessa, ei edellytä näyttöä yrityksen johdossa toimivan henkilön menettelystä tai siitä, että tämä on tiennyt yrityksen ulkopuolisen ja sille palveluja suorittavan sellaisen henkilön menettelystä, joka toimi samaan aikaan muiden sellaisten yritysten lukuun, jotka ovat osallistuneet mahdolliseen kartelliin, tai että ensin mainittu henkilö on sallinut tällaisen menettelyn. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on sen käsiteltäväksi saatetussa riita-asiassa ratkaista, onko yritys esittänyt riittävän vakuuttavaa näyttöä siitä, että kolmas on toiminut sille annetun tehtävän ulkopuolella ja että yritys on toteuttanut kaikki tarvittavat toimenpiteet tehdessään sopimusta kolmannen kanssa ja seuratessaan sille annetun tehtävän suorittamista, sekä omasta käyttäytymisestään sen jälkeen, kun se sai tiedon kielletystä käyttäytymisestä, jotta vastuuolettama voidaan kumota.