ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Jos edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko ‐ ‐ direktiivin [2008/118] 1 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että on tämän säännöksen mukaista säätää kansallisessa oikeudessa välillisestä verosta, joka suoritetaan valmisteveron alaisen tavaran myynnistä loppukuluttajalle ja josta saadut tulot käytetään yksinomaan julkisen liikenteen järjestämiseen, jos julkisen liikenteen järjestäminen on veronsaajana olevan paikallisen julkisyhteisön velvoite, joka tämän on täytettävä tällaisen välillisen veron olemassaolosta riippumatta, ja jos julkisen liikenteen järjestämisen rahoituksen määrä ei viime kädessä perustu automaattisesti kyseisestä verosta saatavien tulojen määrään, koska julkisen liikenteen järjestämiseen osoitetun rahamäärän suuruus on vahvistettu tarkasti, joten jos välillisistä veroista saadut tulot ovat suuremmat, viranomaiset varaavat vastaavasti vähemmän muita rahoitusvaroja julkisen liikenteen järjestämiseen, ja päinvastoin, jos myyntiveroa kertyy vähemmän, paikallisen julkisyhteisön on vastaavasti lisättävä muita rahoitusvaroja julkisen liikenteen järjestämiseksi, mutta verotulojen poiketessa ennusteista on mahdollista muuttaa julkisen liikenteen järjestämiseen varattujen menojen määrää muuttamalla paikallisen julkisyhteisön talousarviota?
6

Asetuksen N:o 1008/2008 23 artiklan, jonka otsikko on ”Tiedottaminen ja syrjintäkielto”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Kun liikennöidään Euroopan yhteisön perustamissopimuksen soveltamisalaan kuuluvalla jäsenvaltion alueella sijaitsevalta lentoasemalta, yleisön saatavilla oleviin lentoliikenteen lentohintoihin ja kuljetusmaksuihin on sisällyttävä sovellettavat ehdot, kun lentohintoja ja kuljetusmaksuja tarjotaan tai julkaistaan missä tahansa muodossa, myös internetissä. Lopullinen hinta on aina ilmoitettava, ja sen on sisällettävä sovellettava lentohinta tai kuljetusmaksu sekä julkaisuhetkellä pakolliset ja ennakoitavat sovellettavat verot, maksut, lisämaksut ja palvelumaksut. Ilmoitetun lopullisen hinnan lisäksi on eriteltävä vähintään seuraavat: a) lentohinta tai kuljetusmaksu; b) verot; c) lentoasemamaksut; ja d) muut maksut, lisämaksut tai palvelumaksut, esimerkiksi turvatoimiin tai polttoaineeseen liittyvät maksut, jos b, c ja d alakohdassa luetellut maksut on lisätty lentohintaan tai kuljetusmaksuun. Valinnaiset lisämaksut on ilmoitettava selkeästi, avoimesti ja yksiselitteisesti varausmenettelyn alussa, ja asiakkaan on voitava hyväksyä ne vapaaehtoisesti.”
3)

Unionin oikeutta, etenkin direktiivin 2000/78 16 artiklaa, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että kansallinen lainsäätäjä säätää ennen 18 vuoden ikää täyttyneiden työskentelykausien huomioon ottamiseksi yhteistyövelvoitteesta, jonka mukaan toimihenkilön on toimitettava työnantajalleen näitä kausia koskevat todisteet. Se, että toimihenkilö kieltäytyy tekemästä yhteistyötä sellaisen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen kansallisen lainsäädännön soveltamiseksi, johon sisältyy direktiivin 2000/78 vastaista ikään perustuvaa syrjintää, ja hänen kanteensa, joka koskee sellaisen maksun saamista, jonka tarkoituksena on se, että yhdenvertainen kohtelu toimihenkilöihin, jotka ovat hankkineet samankaltaisen ja kestoltaan hänen kokemukseensa verrattavan kokemuksen tämän iän täyttämisen jälkeen, nähden palautetaan, eivät kuitenkaan merkitse oikeuksien väärinkäyttöä.
(31)

Todistustaakkaa koskevia sääntöjä on mukautettava niissä tapauksissa, jolloin on ilmeistä, että kyseessä on syrjintätapaus, ja kun yhdenvertaisen kohtelun periaatteen tehokas soveltaminen edellyttää, että todistustaakan on siirryttävä vastaajalle, kun tällaisesta syrjinnästä on annettu näyttö. Vastaajan tehtävänä ei kuitenkaan ole näyttää, että kantaja tunnustaa tiettyä uskontoa, hänellä on tiettyjä vakaumuksia, tietty vamma, hän on tietyn ikäinen tai edustaa tiettyä sukupuolista suuntautumista.”
10

Vuoden 1994 GATT:n XXVIII artiklan 1, 3 ja 5 kohdassa määrätään näin ollen seuraavaa: ”1. Jokaisen kolmivuotiskauden ensimmäisenä päivänä, ensimmäisen kauden alkaessa 1 päivänä tammikuuta 1958 – – sopimuspuoli (jota kutsutaan tässä artiklassa anojasopimuspuoleksi) voi muuttaa tai peruuttaa tähän sopimukseen liitettyyn luetteloonsa sisältyvän myönnytyksen neuvoteltuaan ja sovittuaan siitä sellaisen sopimuspuolen kanssa, jonka kanssa myönnytyksestä oli alkuaan sovittu, ja sellaisen muun sopimuspuolen kanssa, jolla muut sopimuspuolet ovat tunnustaneet olevan pääasiallisen hankkijan aseman (näitä kahta edellä mainittua sopimuspuolta yhdessä anojasopimuspuolen kanssa kutsutaan myöhemmin tässä artiklassa ’ensisijaisiksi sopimuspuoliksi’) sekä neuvoteltuaan lisäksi sellaisen sopimuspuolen kanssa, jolla sopimuspuolet ovat tunnustaneet olevan oleellista kiinnostusta myönnytykseen. – – 3. a) Ellei ensisijaisten sopimuspuolten kesken voida päästä sopimukseen ennen 1 päivää tammikuuta 1958 tai ennen sellaisen kauden umpeen kulumista, johon viitataan tämän artiklan 1 kohdassa, niin sopimuspuolella, joka aikoo muuttaa tai peruuttaa myönnytyksen, on siitä huolimatta valta tehdä niin. Jos sellaiseen toimenpiteeseen on ryhdytty, niin saavat sopimuspuoli, jonka kanssa myönnytyksestä oli alun perin sovittu, sopimuspuoli, jolla 1 kohdan mukaan on päähankkijan asema, ja sopimuspuoli, jonka oleellinen etu 1 kohdan mukaisesti on kysymyksessä, viimeistään kuusi kuukautta sen jälkeen, kun mainittuun toimenpiteeseen on ryhdytty, ja kolmenkymmenen päivän kuluttua päivästä, jolloin sopimuspuolet ovat vastaanottaneet kirjallisen ilmoituksen peruutuksesta, peruuttaa oleellisesti samanarvoisia myönnytyksiä, joista alkuaan oli sovittu anojasopimuspuolen kanssa b) Jos sopimukseen on päästy ensisijaisten sopimuspuolten kesken, mutta jokin muu sopimuspuoli, jonka katsotaan tämän artiklan 1 kohdan mukaisesti olevan asiasta oleellisesti kiinnostunut, ei ole tyytyväinen, tällä sopimuspuolella on oikeus viimeistään kuuden kuukauden kuluttua siitä, kun tällaisen sopimuksen mukaisiin toimenpiteisiin on ryhdytty, ja kolmenkymmenen päivän kuluttua päivästä, jolloin sopimuspuolet ovat vastaanottaneet kirjallisen ilmoituksen peruutuksesta, peruuttaa oleellisesti samanarvoisia myönnytyksiä, joista alun perin on sovittu anojasopimuspuolen kanssa. – – 5. Ennen 1 päivää tammikuuta 1958 ja ennen jokaisen 1 kohdassa tarkoitetun määräajan loppua sopimuspuoli voi, tekemällä sopimuspuolille asianmukaisen ilmoituksen, varata itselleen oikeuden muuttaa luetteloansa seuraavan määräajan kestäessä noudattamalla 1–3 kohdassa edellytettyjä menettelytapoja. Jos jokin sopimuspuoli näin tekee, niin toisilla sopimuspuolilla on oikeus saman määräajan kuluessa muuttaa tai peruuttaa, samoja menettelytapoja noudattaen, myönnytyksiä, joista alun perin oli sovittu tuon sopimuspuolen kanssa.”
115

Käsiteltävässä asiassa on otettava huomioon todettuun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämiseen johtaneiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen kokonaisuus ja erityisesti niiden paikkojen, jotka eivät vielä vastaa unionin oikeuden vaatimuksia, suuri lukumäärä. Samoin on todettava, kuten julkisasiamies on esittänyt ratkaisuehdotuksensa 188 kohdassa, että käsiteltävän asian, joka on seurausta tuomion komissio v. Italia (EU:C:2007:250) täytäntöön panematta jättämisestä, lisäksi unionin tuomioistuin on käsitellyt yli 20 jätteitä koskevaa asiaa, jotka ovat johtaneet toteamukseen, että kyseinen jäsenvaltio on jättänyt noudattamatta unionin oikeudesta johtuvia velvoitteitaan.
7

On huomautettava yhtäältä, että asetus N:o 1408/71 on korvattu sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 883/2004 (EUVL L 166, s. 1), ja toisaalta, että asetus N:o 574/72 on korvattu asetuksen N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä 16.9.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 987/2009 (EUVL L 284, s. 1), ja näitä uusia asetuksia on sovellettu 1.5.2010 alkaen asetuksen N:o 883/2004 91 artiklan ja asetuksen N:o 987/2009 97 artiklan mukaisesti. Kun pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aika otetaan huomioon, pääasian tosiseikkoihin sovelletaan kuitenkin edelleen asetuksia N:o 1408/71 ja N:o 574/72.
(25)

Ikää koskevan syrjinnän kieltäminen on oleellinen tekijä pyrittäessä työllisyyden suuntaviivoissa asetettuihin tavoitteisiin ja lisättäessä työn moninaisuutta. Tietyissä tilanteissa ikään perustuva erilainen kohtelu voi olla perusteltua, ja tämän vuoksi tarvitaan erityisiä säädöksiä, jotka voivat vaihdella jäsenvaltioissa vallitsevan tilanteen mukaan. On siis syytä erottaa toisistaan erilainen kohtelu, joka on perusteltua erityisesti työllisyyspolitiikan, työmarkkinoiden ja ammatillisen koulutuksen oikeutettujen tavoitteiden nojalla, sekä syrjintä, joka on kiellettävä.”
1)

Maataloustuotteiden vientitukijärjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 15.4.1999 annetun komission asetuksen (EY) N:o 800/1999, sellaisena kuin se on muutettuna 26.11.2001 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2299/2001, 4 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä maataloustuotteiden tuonti-, vienti- ja ennakkovahvistustodistusmenettelyn soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 9.6.2000 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1291/2000 24 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä vientituen myöntämiselle pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa erityisissä olosuhteissa, joissa vienti on tapahtunut ilman vientitodistusta, jonka olemassaolo oli kuitenkin kiistatonta vienti-ilmoituksen tekohetkellä ja jonka viejä on esittänyt toimivaltaisen tullitoimipaikan todistuksen esittämistä varten myöntämässä viikon pituisessa lisäajassa.
2)

Direktiivin 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1394/2007, 10 artiklaa, luettuna yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että lääkkeen, jota on käytetty vertailulääkkeenä haettaessa markkinoille saattamista koskevaa lupaa toisen valmistajan geneeriselle lääkkeelle kyseisen direktiivin 10 artiklan perusteella, markkinoille saattamista koskevan luvan haltijalla on oikeus hakea muutosta toimivaltaisen viranomaisen päätökseen, jolla myönnetään markkinoille saattamista koskeva lupa jälkimmäiselle lääkkeelle, kunhan kyse on oikeussuojasta oikeudelle, joka mainitussa 10 artiklassa annetaan kyseiselle luvanhaltijalle. Tällainen muutoksenhakuoikeus on olemassa erityisesti, jos luvanhaltija vaatii, ettei sen lääkettä käytetä markkinoille saattamista koskevan luvan saamiseksi mainitun 10 artiklan perusteella lääkkeelle, jonka osalta sen omaa lääkettä ei voida katsoa samaisen 10 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetuksi vertailulääkkeeksi.
22

Kun kahdeksannen direktiivin 1 ja 2 artiklaa tarkastellaan yhdessä, ilmenee, että tavaran toimittajalla, joka on pääasian valittajan tilanteessa, on oikeus arvonlisäveron, jonka se on maksanut tästä tavarasta toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle palveluntarjoajalle, palautukseen ainoastaan, jos tämä tavarantoimittaja ei ole suorittanut yhtään viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa suoritetuksi katsottavaa tavaroiden luovutusta tai palvelua. Jos pääasian valittajan tilanteessa oleva tavarantoimittaja on suorittanut tässä samassa jäsenvaltiossa tavaroiden luovutuksen, arvonlisäveron neutraalisuuden periaate ei edellytä palvelun suorittajalle maksetun arvonlisäveron palauttamista, koska kyseisellä tavarantoimittajalla – siltä osin kuin kyseisen palvelun suorittajan suorittamia palveluja käytetään tämän tavarantoimittajan verotettavan toiminnan tarpeisiin – on oikeus arvonlisäveron vähentämiseen kuudennen direktiivin 17 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti, sellaisena kuin se on muutettuna kyseisen direktiivin 28 f artiklan 1 kohdalla.
19

Kammaråklagaren on vedonnut syytteen tueksi muun muassa siihen, että mainituilla aluksilla, joiden miehistönä on ollut ruotsalaisia ja marokkolaisia kalastajia, on harjoitettu troolikalastusta jatkuvasti, mistä on saatu tuloina vähintään 14 miljoonaa Ruotsin kruunua (SEK) vuodelta 2007 ja 6 miljoonaa SEK vuodelta 2008. Kammaråklagarenin mukaan rikoksia on pidettävä törkeinä, koska ne on tehty systemaattisesti pitkän ajan kuluessa, toiminta on ollut erittäin laajaa ja saaliiden arvo on ollut huomattava.
12

Saman direktiivin liitteessä I, jonka otsikko on ”Olennaiset vaatimukset”, säädetään seuraavaa: ”Mittauslaitteen on tarjottava hyvä metrologinen suoja, jotta kaikki asianomaiset osapuolet voivat luottaa mittaustulokseen. Lisäksi mittauslaitteen suunnittelun ja valmistuksen on oltava mittaustekniikan ja mittaustietojen suojan suhteen korkealaatuista. Jäljempänä on esitetty vaatimukset, jotka mittauslaitteiden on täytettävä; niitä täydennetään tarvittaessa liitteissä MI-001–MI-010 esitetyillä tiettyä mittauslaitetta koskevilla erityisvaatimuksilla, joissa annetaan yksityiskohtaisempia tietoja eräistä yleisvaatimusten näkökohdista. – – 8. Suojaus tietojen turmeltumista vastaan 8.1. Mittauslaitteen metrologisiin ominaisuuksiin ei saa liiallisesti vaikuttaa toisen laitteen liittäminen siihen eikä kytketyn laitteen mikään ominaisuus eikä mikään etälaite, joka on yhteydessä mittauslaitteeseen. – – 10. Tuloksen näyttäminen – – 10.4. Yleisessä kaupassa käytettävä mittauslaite on suunniteltava siten, että se näyttää mittaustuloksen kaupan molemmille osapuolille, kun laite on asennettu ohjeiden mukaisesti. Jos kuluttajalle toimitetaan sellainen apulaitteen avulla saatu yleisessä kaupassa ratkaisevan tärkeä kuitti, joka ei ole tämän direktiivin asianomaisten vaatimusten mukainen, siinä on oltava asianmukaiset rajoittavat tiedot. 10.5. Kulutusmittauksiin tarkoitetun mittauslaitteen on oltava varustettu kuluttajan helposti ja ilman työkaluja nähtävissä olevalla metrologisesti ohjatulla näytöllä riippumatta siitä, voidaanko mittaustietoja lukea kauko-ohjatusti. Näytössä oleva lukema on mittaustulos, jonka perusteella määritetään maksettava hinta. – –”
29

Näillä kysymyksillä, jotka on tutkittava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy lähinnä, onko SEUT 107 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sen määrittämiseksi, voidaanko julkisen yrityksen antamat takaukset katsoa siitä viranomaisesta, jonka määräysvallassa se on, johtuviksi vai ei, merkitystä on sillä, että yhtäältä takaukset antaneen yrityksen hallituksen ainoa jäsen on toiminut sääntöjenvastaisesti, pitänyt takausten antamisen tietoisesti salassa ja jättänyt noudattamatta yrityksensä yhtiöjärjestystä, ja että toisaalta kyseinen viranomainen olisi vastustanut näiden takausten antamista, jos sille olisi ilmoitettu siitä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy lisäksi, voivatko nämä olosuhteet estää pääasian kaltaisessa tilanteessa sen, että takausten katsotaan johtuvan viranomaisesta.
4

Perusasetuksen 13 artiklassa, jonka otsikko on ”Kiertäminen”, säädettiin seuraavaa: ”1. Jos voimassa olevia toimenpiteitä kierretään, tämän asetuksen perusteella käyttöön otetut polkumyyntitullit voidaan laajentaa koskemaan samankaltaisen tuotteen – – tuontia kolmannesta maasta, – –. – – Kiertäminen määritellään kolmansien maiden ja yhteisön tai toimenpiteiden kohteena olevan maan yksittäisten yritysten ja yhteisön välisen kaupan rakenteen muutokseksi, joka johtuu käytännöstä, menettelystä tai toiminnasta, jolla ei ole riittävästi perusteita tai jolla ei ole muuta taloudellista perustetta kuin tullin käyttöön ottaminen, ja kun lisäksi on olemassa näyttöä vahingosta tai siitä, että tullin korjaavat vaikutukset vaarantuvat samankaltaisen tuotteen hintojen ja/tai määrien osalta, ja näyttöä polkumyynnistä verrattuna samankaltaisen tuotteen aikaisemmin määritettyihin normaaliarvoihin, tarvittaessa 2 artiklan säännösten mukaisesti. – – 2. Kokoonpanotoiminnan yhteisössä tai kolmannessa maassa katsotaan olevan voimassa olevien toimenpiteiden kiertämistä, jos: a) toiminta on alkanut tai huomattavasti lisääntynyt polkumyyntitutkimuksen vireillepanosta alkaen tai juuri ennen sitä ja jos kyseessä olevat osat tulevat maasta, johon sovelletaan toimenpiteitä; – – ja c) tullin korjaavat vaikutukset kumoutuvat samankaltaisen kokoonpannun tuotteen hintojen ja/tai määrien osalta, ja jos on todisteita polkumyynnistä verrattuna samankaltaisten tuotteiden aikaisemmin määritettyihin normaaliarvoihin. 3. Tutkimus pannaan vireille tämän artiklan mukaisesti komission aloitteesta taikka jäsenvaltion tai minkä tahansa asianomaisen osapuolen pyynnöstä, jos on olemassa riittävä näyttö 1 kohdassa luetelluista tekijöistä. Tutkimus pannaan neuvoa-antavan komitean kuulemisen jälkeen vireille komission asetuksella, jolla voidaan myös velvoittaa tulliviranomaiset saattamaan tuonnin kirjaaminen pakolliseksi 14 artiklan 5 kohdan mukaisesti tai vaatimaan vakuuksia. Tutkimuksen suorittaa komissio, mahdollisesti tulliviranomaisten avustuksella, ja se on päätettävä yhdeksän kuukauden kuluessa. Jos lopullisesti vahvistettujen tosiasioiden mukaan on perusteltua laajentaa toimenpiteiden soveltamisalaa, neuvosto päättää asiasta komission ehdotuksesta, jonka tämä tekee kuultuaan neuvoa-antavaa komiteaa. – – – –”
6

Saman direktiivin 11 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltion on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet valintamenettelyn järjestämiseksi niiden palvelujen tarjoajien osalta, joille annetaan lupa maahuolintapalvelujen tarjoamiseen lentoasemalla, jos tarjoajien määrä on rajoitettu 6 artiklan 2 kohdassa ja 9 artiklassa säädetyissä tapauksissa. Tässä menettelyssä on noudatettava seuraavia periaatteita: a) jos jäsenvaltio edellyttää, että palvelujen tarjoajien on täytettävä tietyt vakioehdot tai tekniset vaatimukset, käyttäjien komiteaa on kuultava ennen näiden ehtojen tai vaatimusten laatimista. Vakioehdoissa tai teknisissä vaatimuksissa määriteltyjen valintaperusteiden tulee olla asiaankuuluvia, puolueettomia, avoimia ja syrjimättömiä. – – b) on järjestettävä tarjouskilpailu, josta ilmoitetaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä ja johon kaikki kiinnostuneet palvelujen tarjoajat voivat osallistua, c) palvelujen tarjoajat valitsee: i) lentoaseman pitäjä kuultuaan sitä ennen käyttäjien komiteaa, jos — lentoaseman pitäjä ei itse tarjoa vastaavanlaisia maahuolintapalveluja, eikä — lentoaseman pitäjällä ole suoraa tai epäsuoraa määräysvaltaa tällaisia palveluja tarjoavissa yrityksissä, eikä — sillä ole osuutta tällaisessa yrityksessä, ii) muissa tapauksissa lentoaseman pitäjästä riippumattomat jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset kuultuaan käyttäjien komiteaa ja lentoaseman pitäjää, d) palvelujen tarjoajat valitaan enintään seitsemäksi vuodeksi, e) jos palvelujen tarjoaja lopettaa toimintansa ennen kuin määräaika, joksi hänet on valittu, päättyy, hänen tilalleen valitaan samaa menettelyä noudattaen uusi palvelujen tarjoaja. 2. Jos tarjoajien määrä on rajoitettu 6 artiklan 2 kohdan ja 9 artiklan mukaisesti, lentoaseman pitäjä voi itse tarjota maahuolintapalveluja ilman, että 1 kohdassa tarkoitettua valintamenettelyä tarvitsee noudattaa. Se voi myös tätä menettelyä noudattamatta antaa jollekin palveluja tarjoavalle yritykselle luvan tarjota maahuolintapalveluja kyseiselle lentoasemalle, — jos lentoaseman pitäjällä on suoraan tai epäsuorasti määräysvalta kyseisessä yrityksessä, tai — jos kyseinen pitäjä on suoraan tai epäsuorasti kyseisen yrityksen määräysvallassa. 3. Lentokentän pitäjä antaa käyttäjien komitealle tiedoksi tämän artiklan nojalla tehdyt päätökset.”
49

Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan työnantaja voi vaatia asianomaista jäsenvaltiota maksamaan palkat, jotka ovat erääntyneet irtisanomista koskevan oikeudenkäynnin aikana irtisanomisen riitauttavan kanteen nostamisesta laskettavan 60. arkipäivän jälkeen, ja jonka mukaan työntekijä voi – silloin kun työnantaja on jättänyt palkat maksamatta ja on tilapäisesti maksukyvytön – tulemalla lain nojalla työnantajan sijaan vaatia mainittuja palkkoja suoraan tältä valtiolta, ei kuulu direktiivin 2008/94 soveltamisalaan, eikä sitä näin ollen voida tutkia perusoikeuskirjassa taattujen perusoikeuksien, kuten sen 20 artiklan kannalta.
7

Tätä varten luovutetut varat oli valtion tuloverosta annetun lain (lov om påligningen af indkomstskat til staten (ligningsloven), jäljempänä ligningslov) 2 §:n mukaisesti arvostettava käypään arvoonsa. Mainitun pykälän pääasiaan sovellettavassa versiossa säädettiin seuraavaa: ”Verovelvollisen, 1) joka on luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön määräysvallassa, 2) jonka määräysvallassa on oikeushenkilöitä, 3) joka kuuluu samaan konserniin oikeushenkilön kanssa, 4) jolla on kiinteä toimipaikka ulkomailla tai 5) joka on ulkomainen luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö ja jolla on kiinteä toimipaikka Tanskassa, on verotettavaa tuloaan ilmoittaessaan sovellettava edellä mainittujen luonnollisten henkilöiden, oikeushenkilöiden ja kiinteiden toimipaikkojen kanssa toteuttamiinsa kaupallisiin ja taloudellisiin liiketoimiin (valvottuihin liiketoimiin) sellaisia hintoja ja ehtoja, jotka vastaavat riippumattomien osapuolten välillä toteutettavien liiketoimien hintoja ja ehtoja.”
28

Edellä esitettyjen päätelmien perusteella ensimmäiseen ja viidenteen kysymykseen on vastattava, että arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan säännöksiä on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä kansalliselle säännökselle, jossa ei säädetä arvonlisäveron perusteen alentamisesta kauppahinnan maksamisen laiminlyönnin tapauksessa, jos kyseisen artiklan 2 kohdassa säädettyä poikkeusta on sovellettu. Tässä säännöksessä on kuitenkin otettava huomioon kaikki muut tilanteet, joissa mainitun artiklan 1 kohdan perusteella verovelvolliselta on jäänyt liiketoimen toteuttamisen jälkeen vastike osittain tai täysin saamatta; kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa tämä.
20

Tämän seikan tultua täsmennetyksi on syytä katsoa, että kansallinen tuomioistuin haluaa kysymyksillään, jotka on käsiteltävä yhdessä, pääasiallisesti selvittää, onko SEUT 56 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä liittovaltiomuotoisen jäsenvaltion osavaltioiden enemmistön yhteiselle lainsäädännölle, jolla lähtökohtaisesti kielletään onnenpelien järjestäminen ja välittäminen internetissä, kun yksi näistä osavaltioista on rajallisen ajan pitänyt voimassa muiden jäsenvaltioiden rajoittavan lainsäädännön kanssa samanaikaisesti olemassa olleen sallivamman lainsäädännön ja kun kyseinen osavaltio on myöntänyt toimijoille lupia tarjota pelejä internetissä ja nämä luvat pysyvät voimassa kyseisen sallivamman lainsäädännön kumoamisen jälkeisen siirtymäkauden ajan.
9

DPR nro 574/1988:n 20 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Siviilioikeudenkäynnissä jokaisella asianosaisella on oikeus valita kieli, jolla sen oikeudenkäyntiasiakirjat laaditaan. Valinta ilmenee siitä, millä kielellä menettelyn aloittava asiakirja tai vastine tai samanarvoiset asiakirjat on laadittu. 2. Jos menettelyn aloittava asiakirja ja vastine tai samanarvoiset asiakirjat on laadittu samalla kielellä, oikeudenkäyntimenettely on yksikielinen. Muussa tapauksessa oikeudenkäyntimenettely on kaksikielinen. 3. Kaksikielisessä oikeudenkäyntimenettelyssä kukin asianosainen käyttää valitsemaansa kieltä. Tuomioistuimen määräykset laaditaan ja annetaan molemmilla kielillä, ellei asianomainen asianosainen luovu vaatimuksestaan siihen käsittelyyn mennessä, jossa määräyksen antamista vaaditaan. Asianosaisten asiakirjat laaditaan italian tai saksan kielellä, eikä niitä tarvitse kääntää viran puolesta ja tuomioistuimen kustannuksella. Kaksikielisessä oikeudenkäyntimenettelyssä asianosaiset, jotka eivät asu tai joiden kotipaikka ei ole Bolzanon maakunnassa, voivat 30 päivän vanhentumisajan kuluessa asiakirjojen toimittamisesta pyytää tuomioistuinta käännättämään ne viran puolesta ja tuomioistuimen kustannuksella kokonaan tai osittain toiselle kielelle. Tuomioistuin voi jättää kokonaan tai osittain käännättämättä asianosaisten toimittamat asiakirjat, joita pidetään selvästi merkityksettöminä.”