Väliaikainen versio

JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

PRIIT PIKAMÄE

26 päivänä tammikuuta 2023 ( )

Asia C-660/21

Procureur de la République

Rikosoikeudenkäynti,

jossa vastaajina ovat

K.B. ja

F.S.

(Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Villefranche-sur-Saônen rikosasioiden tuomioistuin, Ranska))

Ennakkoratkaisupyyntö – Vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuva alue – Oikeudellinen yhteistyö rikosasioissa – SEUT 82 artiklan 2 kohta – Keskinäisen luottamuksen ja vastavuoroisen tunnustamisen periaatteet – Tiedonsaantioikeus rikosoikeudellisissa menettelyissä – Oikeus saada tietoja oikeudesta vaieta – Direktiivi 2012/13/EU – 3 ja 4 artikla – Puolustautumisoikeudet – Tehokas oikeussuoja – Kansallinen oikeuskäytäntö, jonka mukaan rikostuomioistuimen tuomari ei voi todeta viran puolesta unionin oikeudessa vahvistettujen prosessuaalisten oikeuksien loukkaamista – Jäsenvaltioiden menettelyllinen itsemääräämisoikeus – Vastaavuus- ja tehokkuusperiaate





1. ”Moninaisuudessaan yhtenäinen” on Euroopan unionin tunnuslause( ) ja unionin rakentamiseen liittyvä haaste, sillä nämä kaksi asiaa voi olla vaikea saattaa keskenään tasapainoon. Tämä pätee myös rikosasioissa tehtävään oikeudelliseen yhteistyöhön, joka kuuluu perinteisesti kansalliseen itsemääräämisoikeuteen, ja erityisesti rikosoikeudelliseen menettelyyn, jota pidetään oikeutetusti ”yhtenä valtioiden oikeusperinteisiin tai ‑kulttuuriin ja jopa niiden kulttuuriperinteisiin tai yleensäkin kulttuuriin kaikkein voimaikkaimmin juurtuneista rikosasioiden aloista”.( )

2. Käsiteltävä asia koskee tarkemmin sanoen arkaluonteista rikostuomioistuimen tuomarin tehtävää asian ratkaisuvaiheessa, ja unionin tuomioistuimen on vastattava kysymykseen siitä, onko tuomarin todettava viran puolesta menettelyvirhe, joka koskee sitä, että syytetyn oikeutta saada tietoja oikeudesta vaieta on loukattu.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

3. Käsiteltävässä asiassa merkityksellisiä oikeussääntöjä ovat SEUT 82 artiklan 2 kohta, direktiivin 2012/13/EU( ) 3 ja 4 artikla ja 8 artiklan 2 kohta sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artikla ja 48 artiklan 2 kohta.

Ranskan oikeus

4. Rikosprosessilain (code de procédure pénale, jäljempänä CPP) 63-1 §:ssä säädetään seuraavaa:

”Rikospoliisin virkamiehen tai hänen alaisenaan olevan rikospoliisin edustajan on ilmoitettava pidätetylle välittömästi kielellä, jota tämä ymmärtää, tarvittaessa 13 momentissa säädetyn lomakkeen avulla

1. hänen pidättämisestään sekä toimenpiteen kestosta ja siitä, voidaanko kestoa pidentää;

2. oletetusta rikosnimikkeestä ja sen rikoksen päivämäärästä ja paikasta, joka hänen epäilleen tehneen tai yrittäneen tehdä, sekä 62-2 §:n 1–6 momentissa mainituista perusteluista, joiden vuoksi hänet on pidätetty;

3. siitä, että hänellä on

– oikeus ilmoittaa asiasta läheiselleen ja työnantajalleen sekä, mikäli hän on ulkomaan kansalainen, sen valtion konsuliviranomaisille, jonka kansalainen hän on, ja tarvittaessa olla yhteydessä näiden henkilöiden kanssa 63-2 §:n mukaisesti;

– oikeus päästä lääkärin tutkittavaksi 63-3 §:n mukaisesti;

– oikeus saada asianajaja avukseen 63-3-1 §:n–63-4-3 §:n mukaisesti;

– tarvittaessa oikeus käyttää tulkkia;

– oikeus tutustua 63-4-1 §:ssä mainittuihin asiakirjoihin mahdollisimman pian ja viimeistään ennen pidätyksen mahdollista jatkamista;

– oikeus esittää huomautuksia viralliselle syyttäjälle tai tarvittaessa vapauttamisesta ja pidättämisestä vastaavalle tuomarille, jos tämä antaa ratkaisun pidätyksen mahdollisesta jatkamisesta, ja vaatia tämän toimenpiteen lopettamista. Jos henkilöä ei tuoda tuomarin tai syyttäjän eteen, hän voi esittää suullisesti huomautuksensa kuulemisesta laadittavassa pöytäkirjassa, joka annetaan tiedoksi tuomarille ennen toimenpiteen pidentämistä koskevan päätöksen tekemistä;

– oikeus esittää kuulemistilaisuuksissa henkilöllisyytensä ilmoittamisen jälkeen lausumia ja vastata hänelle esitettyihin kysymyksiin tai vaieta.

Jos henkilö on kuulovammainen ja luku- ja kirjoitustaidoton, hänen on saatava avustajakseen viittomakielen tulkki tai joku muu henkilö, joka hallitsee kielen tai jonkin muun menetelmän keskustellakseen hänen kanssaan. Voidaan myös käyttää mitä tahansa muuta teknistä menetelmää, jonka avulla kyetään keskustelemaan kuulovammaisen henkilön kanssa.

Jos henkilö ei ymmärrä ranskaa, tulkin on annettava hänelle oikeuksia koskeva ilmoitus, tarvittaessa sen jälkeen, kun hänelle on ensin annettu lomake, jolla hänelle on ilmoitettu nämä tiedot viipymättä.

Maininta siitä, että tiedot on annettu tämän pykälän mukaisesti, merkitään pidätyksen kulusta laadittavaan pöytäkirjaan, ja pidätetty allekirjoittaa sen. Mikäli tämä kieltäytyy allekirjoittamasta, siitä mainitaan pöytäkirjassa.

Asiakirja, jossa ilmoitetaan nämä oikeudet, annetaan pidätetylle 803-6 §:n mukaisesti pidätystä koskevan ilmoituksen yhteydessä.”

5. CPP:n 385 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:

”Rikosasioiden tuomioistuimella on oikeus todeta menettelylliset pätemättömyysperusteet, joihin siinä on vedottu, paitsi jos se käsittelee asiaa tutkintatuomarin tai tutkintajaoston siirrettyä asian sille.”

6. Kyseisen lain 802 §:ssä säädetään seuraavaa:

”Jos rikotaan laissa pätemättömyyden uhalla asetettuja muotovaatimuksia tai jätetään noudattamatta olennaisia menettelysääntöjä, jokainen tuomioistuin, mukaan lukien Cour de cassation (ylin tuomioistuin), jonka käsiteltävänä on kumoamisvaatimus tai joka toteaa viran puolesta tällaisen sääntöjenvastaisuuden, voi antaa ratkaisun tästä pätemättömyydestä vain silloin, jos sen vaikutuksesta loukataan sen asianosaisen etuja, jota se koskee.”

II Tosiseikat, pääasian menettelyt ja ennakkoratkaisukysymys

7. Illalla 22.3.2021 rikospoliisit havaitsivat, että eräällä yrityksen pysäköintialueella oleskeli epäilyttävällä tavalla kaksi henkilöä, jotka yrittivät pysyä piilossa poliiseilta. Poliisit havaitsivat, että pysäköintialueelle pysäköidyn kuorma-auton polttoainesäiliö oli auki ja että sen lähellä oli kanistereita. Polttoainevarkauksiin liittyvän, verekseltään tavattuja epäiltyjä koskevan tutkinnan yhteydessä poliisit ottivat klo 22.25 molemmat epäillyt, K.B:n ja F.S:n, kiinni ja panivat heidät käsirautoihin karkausyritysten estämiseksi.

8. Kuulusteltuaan K.B:tä ja F.S:ää poliisit ilmoittivat asiasta rikospoliisin virkamiehelle, joka pyysi tuomaan nämä kaksi kiinni otettua henkilöä välittömästi pidättämistä varten.

9. Poliisit pyysivät tämän jälkeen paikalle toisen rikospoliisin virkamiehen, joka saapui klo 22.40 ja teki K.B:n ja F.S:n ajoneuvossa paikanetsinnän. Kyseinen virkamies esitti heille myös kysymyksiä, joihin he vastasivat. Ajoneuvossa suoritetussa paikanetsinnässä löydettiin raskauttavia todisteita, kuten korkkeja, suppilo ja sähköpumppu.

10. Procureur de la Républiquelle (virallinen syyttäjä) ilmoitettiin F.S:n ja K.B:n pidättämisestä klo 22.50, ja pidätetyille ilmoitettiin heidän oikeuksistaan klo 23.00 ja 23.06.

11. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, jonka on annettava ratkaisu K.B:n ja F.S:n yksissä tuumin tekemistä polttoainevarkausrikoksista, toteaa, että tutkinta suoritettiin ja omaan syyllisyyteen viittaavat lausumat hankittiin ennen kuin K.B:lle ja F.S:lle ilmoitettiin heidän direktiivin 2012/13 3 ja 4 artiklassa säädetyistä oikeuksistaan. Koska pidättäminen, Procureur de la Républiquelle ilmoittaminen ja oikeuksista, erityisesti vaikenemisoikeudesta, ilmoittaminen tapahtuivat myöhässä, ajoneuvossa suoritettu paikanetsintä, epäiltyjen pidätys ja kaikki niistä johtuvat toimet on lähtökohtaisesti todettava pätemättömiksi.

12. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tässä yhteydessä, että Ranskan Cour de cassationin oikeuskäytännön mukaan sekä pidätetyille henkilöille heidän oikeuksistaan ilmoittamisen että Procureur de la Républiquelle ilmoittamisen viivästyminen ovat aina perusteita todeta kyseisten henkilöiden pidätys pätemättömäksi, jollei kyse ole ylivoimaisista olosuhteista.

13. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan Cour de cassation on kuitenkin myös katsonut, etteivät asian ratkaisevat tuomioistuimet voi todeta viran puolesta menettelyn pätemättömyyttä, lukuun ottamatta toimivallan puutetta, koska syytetty, jolla on oikeus asianajajan avustukseen ollessaan läsnä tai oikeus olla asianajajan edustamana asian ratkaisevassa tuomioistuimessa, voi esittää menettelyn pätemättömyyttä koskevan väitteen, ja hänellä on sama mahdollisuus toisessa oikeusasteessa, vaikka hän ei olisi ollut läsnä eikä edustettuna ensimmäisessä oikeusasteessa.( )

14. K.B. ja F.S. tai heidän neuvonantajansa eivät kuitenkaan esittäneet istunnossa menettelyn pätemättömyyttä koskevaa väitettä.

15. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan edellä mainitusta Cour de cassationin oikeuskäytännöstä ilmenee, ettei rikosasioiden tuomioistuin varmista yksityisille unionin oikeuden ensisijaisuutta ja tehokasta vaikutusta, vaan sen tekee tämän asianajaja. Tästä syystä tuomari ei voi varmistaa unionin oikeuden tehokasta soveltamista vähäisiä rikoksia koskevissa asioissa ja/tai sellaisten yksityisten osalta, joilla ei ole asianajajaa, todetessaan tarvittaessa unionin oikeuden rikkomisen viran puolesta.

16. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa tältä osin unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan silloin, kun kyseessä olevasta alasta ei ole annettu unionin sääntöjä, kuten käsiteltävässä asiassa, kunkin jäsenvaltion on annettava sisäisessä oikeusjärjestyksessään menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan yksityisten oikeudet, menettelyllistä itsemääräämisoikeutta koskevan periaatteen nojalla, kuitenkin sillä edellytyksellä, että nämä menettelysäännöt eivät ole epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia kansallisen oikeuden piiriin kuuluvia tilanteita (vastaavuusperiaate), eivätkä ne ole sellaisia, että unionin oikeudessa vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate). Yhteisöjen tuomioistuin totesi 14.12.1995 antamassaan tuomiossa Peterbroeck,( ) että unionin oikeuden kanssa ristiriidassa on sellaisen kansallisen menettelysäännön soveltaminen, jossa kansallista tuomioistuinta sen käsitellessä toimivaltaansa kuuluvia asioita kielletään tutkimasta viran puolesta, onko kansallinen säännös yhteensoveltuva unionin oikeuden säännöksen kanssa, kun tähän säännökseen ei ole vedottu tietyssä määräajassa.

17. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa lisäksi kuluttajansuoja-alaa koskevaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, jossa se totesi kansallisen tuomioistuimen olevan velvollinen tutkimaan viran puolesta, onko direktiiviä 93/13/ETY( ) rikottu, siltä osin kuin tällainen tutkiminen voi johtaa kyseisessä direktiivissä säädettyihin tuloksiin. Kyseisessä oikeuskäytännössä tunnustetaan kansallisen tuomioistuimen asema jäsenvaltion viranomaisena ja sillä direktiivien täytäntöönpanomenettelyssä täysivaltaisena toimijana oleva vastaava velvollisuus erityisessä asiayhteydessä, jossa menettelyn toinen osapuoli on heikommassa asemassa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mielestä tätä kuluttajaa koskevaa päättelyä voidaan aivan hyvin soveltaa syytettyyn rikosoikeuden alalla, koska hänellä ei välttämättä ole asianajajaa, joka auttaisi häntä vetoamaan oikeuksiinsa.

18. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa, että jos unionin tuomioistuin katsoo, että kielto, jonka mukaan tuomioistuin ei saa todeta viran puolesta kansallisen säännöksen, jolla pannaan direktiivi täytäntöön, rikkomista, on unionin oikeuden vastainen, kansallinen tuomioistuin voi varmistaa unionin oikeuden tehokkaan soveltamisen, vaikka yksityisellä ei ole asianajajaa tai hänen asianajajansa ei vetoa unionin oikeuden rikkomiseen. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa käsiteltävässä asiassa, että jos se voi todeta viran puolesta, että oikeudesta vaieta on ilmoitettu liian myöhään, se voi todeta pätemättömäksi syytettyjen syyllisyyden osoittamista koskevat ratkaisevat toimet, nimittäin ajoneuvon paikanetsinnän ja hankitut oman syyllisyyden osoittavat lausumat, sekä pidätyksen ja siitä johtuvat toimet.

19. Tässä tilanteessa tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saône (Villefranche-sur-Saônen rikosasioiden tuomioistuin, Ranska) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:

”Onko [direktiivin 2012/13] 3 artiklaa (Oikeus saada tietoja oikeuksista) ja 4 artiklaa (Oikeuksia koskeva ilmoitus pidätyksen yhteydessä) sekä [direktiivin (EU) 2016/343] 7 artiklaa (oikeus vaieta), luettuina yhdessä [perusoikeuskirjan] 48 artiklan (syyttömyysolettama ja oikeus puolustukseen) kanssa, tulkittava siten, että ne ovat esteenä kiellolle, jonka mukaan kansallinen tuomioistuin ei saa todeta viran puolesta puolustautumisoikeuksien loukkaamista, sellaisena kuin nämä oikeudet on taattu [kyseisillä] direktiiveillä, ja erityisesti kiellolle, jonka mukaan se ei saa todeta viran puolesta, että oikeudesta vaieta ei ilmoitettu pidätyksen yhteydessä tai oikeudesta vaieta ilmoitettiin liian myöhään, eikä todeta menettelyä pätemättömäksi tällä perusteella?”

III Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa

20. Pääasian vastaajat, Ranskan ja Irlannin hallitukset sekä Euroopan komissio toimittivat kirjallisia huomautuksia ja esittivät suullisia huomautuksia 20.9.2022 pidetyssä istunnossa.

IV Asian tarkastelu

21. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksessään lähinnä sitä, onko direktiivin 2012/13 3 ja 4 artiklaa sekä direktiivin 2016/343( ) 7 artiklaa, luettuina perusoikeuskirjan 48 artiklan perusteella, tulkittava siten, että ne ovat esteenä oikeuskäytännölle, jonka mukaan rikostuomioistuin, jonka tehtävänä on arvioida syytetyn henkilön syyllisyyttä, ei saa todeta viran puolesta, että oikeutta saada tietoja oikeudesta vaieta on loukattu, eikä todeta menettelyä pätemättömäksi( ) tällä perusteella.

A Direktiivin 2012/13 sovellettavuus

22. Istunnossa tuotiin esiin kysymys direktiivin 2012/13 sovellettavuudesta, kun otetaan huomioon sen 2 artiklan 1 kohdan sanamuoto, jonka mukaan sitä sovelletaan ”henkilöön siitä lähtien, kun jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet hänelle tiedon siitä, että häntä epäillään tai syytetään rikoksesta”. Tämän sanamuodon perusteella kyseistä direktiiviä ei voida soveltaa ajallisesti mihinkään tilanteeseen, joka edeltää tämän tiedon virallista ilmoittamista.

23. On muistutettava, että direktiivin 2012/13 tarkoituksena on sen 1 artiklan mukaan vahvistaa vähimmäissäännöt, jotka koskevat epäiltyjen ja syytettyjen oikeuksia rikosoikeudellisissa menettelyissä, erityisesti oikeutta saada tietoja heidän oikeuksistaan. Kyseisen direktiivin soveltamisala määritellään sen 2 artiklassa. Kyseisen direktiivin 3 artiklassa säädetään, että ”jäsenvaltioiden on varmistettava, että epäillyille ja syytetyille annetaan viipymättä tietoja – – prosessuaalisista oikeuksista – – niiden tehokkaan käytön mahdollistamiseksi”.

24. Kuten direktiivin 2012/13 johdanto-osan 19 perustelukappaleessa todetaan, oikeudella saada tietoja oikeuksista pyritään turvaamaan rikosoikeudellisen menettelyn oikeudenmukaisuus ja takaamaan puolustautumisoikeuksien tehokkuus heti tämän menettelyn ensimmäisistä vaiheista lähtien. Kuten direktiivin 2012/13 taustalla olevan komission 20.7.2010 antaman direktiiviehdotuksen (KOM(2010) 392 lopullinen) 24 kohdasta nimittäin ilmenee, vapaudenmenetystä välittömästi seuraava ajanjakso on se, jolloin vaara väärän tunnustuksen hankkimisesta on suurin, joten ”on olennaisen tärkeää, että epäillylle tai syytetylle annetaan tietoja hänen oikeuksistaan välittömästi pidätyksen jälkeen kaikkein tehokkaimmalla tavalla”. Direktiivin 2012/13 johdanto-osan 19 perustelukappaleessa korostetaan lisäksi, että tiedot oikeuksista on annettava ”viimeistään, ennen kuin poliisi – – ensimmäistä kertaa virallisesti kuulee epäiltyä tai syytettyä”, ja kirjallinen ilmoitus, joka sisältää tietoja sovellettavista prosessuaalisista oikeuksista, on kyseisen direktiivin johdanto-osan 22 perustelukappaleen mukaan annettava ”viipymättä”, kun asianomainen henkilö otetaan kiinni tai pidätetään.( )

25. Näistä seikoista seuraa, että henkilöille, joiden epäillään syyllistyneen rikokseen, on ilmoitettava heidän oikeuksistaan mahdollisimman pian siitä hetkestä lähtien, jolloin heihin kohdistuvat epäilyt oikeuttavat muussa kuin kiireellisessä tilanteessa, että toimivaltaiset viranomaiset rajoittavat heidän vapauttaan pakkokeinoin, ja viimeistään ennen kuin poliisi ensimmäistä kertaa virallisesti kuulustelee heitä.( ) Koska oikeuksista ilmoittamisen on tapahduttava menettelyn varhaisessa vaiheessa, jotta se voisi olla tehokasta, unionin tuomioistuin on todennut, että jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat antaa asianomaisille henkilöille joko virallisella ilmoituksella tai ”muulla tavoin” tiedon siitä, että heitä epäillään tai syytetään rikoksesta, ja että tavalla, jolla tällaiset tiedot välitetään kyseisille henkilöille, ei ole merkitystä.( )

26. Lisäksi on korostettava, että direktiivin 2012/13 johdanto-osan 14 perustelukappaleen mukaan kyseisen direktiivin perustana ovat perusoikeuskirjassa ja erityisesti sen 6, 47 ja 48 artiklassa määrätyt oikeudet sekä Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 5 ja 6 artikla, sellaisina kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin niitä tulkitsee, ja että kyseisessä direktiivissä käytetään termiä ”syyte” kuvaamaan samaa käsitettä kuin termillä ”rikossyyte” Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa. Tässä yhteydessä kyse on ”rikossyytteestä” silloin, kun toimivaltaiset viranomaiset ovat aloittaneet virallisesti syytetoimet tai kun viranomaisten kyseiseen henkilöön kohdistuvien epäilyjen vuoksi suorittamilla toimilla on merkittäviä vaikutuksia hänen tilanteeseensa. Näin ollen muun muassa henkilöä, joka on otettu kiinni sen vuoksi, että häntä epäillään rikoksesta, voidaan pitää ”rikoksesta syytettynä”, ja hän voi vaatia Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan mukaista suojaa.( ) Erityisesti jokaisella kyseisessä artiklassa tarkoitetulla ”rikoksesta syytetyllä” on oikeus saada tietoja oikeudestaan vaieta.( )

27. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että illalla 22.3.2021 poliisit kiinnittivät huomiota kahteen yrityksen pysäköintialueella olleeseen henkilöön, jotka puuhastelivat kuorma-auton, jonka polttoainesäiliö oli auki ja jonka lähellä oli kanistereita, ympärillä, että kyseiset henkilöt yrittivät kätkeytyä poliiseilta ja että tämän tilanteen vuoksi asianomaiset henkilöt otettiin kiinni ja laitettiin käsirautoihin. Näillä yksiselitteisillä pakkokeinoilla kyseiset henkilöt saivat tiedon siitä, että heitä epäiltiin rikoksesta, tässä tapauksessa polttoainevarkaudesta, minkä vuoksi asiaan sovelletaan direktiiviä 2012/13. Molemmilla asianomaisilla henkilöillä oli siten direktiivin 2012/13 3 artiklan 1 kohdan e alakohdan mukaisesti oikeus saada viipymättä tietoja oikeuksistaan, erityisesti oikeudesta vaieta.

28. Totean lopuksi, että jos direktiivin 2012/13 2 artiklan 1 kohtaa tulkitaan edellä tämän ratkaisuehdotuksen 22 kohdassa esitetyllä tavalla, säädettyjen oikeuksien ilmoittaminen myöhässä ja siten sääntöjenvastaisesti olisi peruste sen soveltamatta jättämiselle, mikä ei ole loogisesti ja juridisesti hyväksyttävää.

B Ennakkoratkaisupyynnön ulottuvuus

29. Ensimmäiseksi on mielestäni pohdittava ennakkoratkaisukysymyksen tarkkaa merkitystä sen muotoilun perusteella. Ennakkoratkaisukysymyksestä ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin näyttää rajaavan kysymyksensä koskemaan ainoastaan problematiikkaa, joka koskee unionin oikeuden vastaista kansallista oikeuskäytäntöä, jonka mukaan se ei voi suorittaa tutkintaa viran puolesta, vaikka se haluaisi tällaista toimivaltaa käyttää. Unionin tuomioistuimelle esitetty ennakkoratkaisukysymys ei täten koskisi sitä, onko kansallisella tuomioistuimella unionin oikeuden mukaan mahdollisesti velvollisuus tutkia asia viran puolesta pääasian olosuhteissa.

30. Tämä ennakkoratkaisukysymyksen tulkinta on mielestäni kyseenalaistettava siltä osin kuin kansallinen tuomioistuin viittaa ennakkoratkaisupyynnössä nimenomaisesti unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, jossa todetaan, että kansallisella tuomioistuimella on ”velvollisuus” tutkia viran puolesta, onko unionin oikeutta rikottu siltä osin kuin on kyse kuluttajien suojaamisesta kohtuuttomilta ehdoilta. Kyseinen tuomioistuin selvästikin katsoo, että edellä mainittua oikeuskäytäntöä on sovellettava pääasiassa, koska syytetyt rinnastetaan kuluttajiin, kun otetaan huomioon se, että molemmat ovat heikommassa asemassa kyseisissä menettelyissä. Tältä osin on kuvaavaa, että pääasian vastaajat, Irlannin ja Ranskan hallitukset sekä komissio ovat sisällyttäneet huomautuksiinsa vastauksia, jotka liittyvät siihen, onko velvollisuutta unionin oikeuteen perustuvaan viran puolesta toteamiseen, ja tämä kysymys on mielestäni vaikea sulkea kokonaan pois ennakkoratkaisupyynnöstä.

31. Toiseksi on todettava, että epäiltyjen tai syytettyjen oikeudesta vaieta säädetään unionin oikeudessa kahdessa erillisessä oikeudellisessa välineessä, nimittäin direktiivissä 2012/13 ja direktiivissä 2016/343. Ensin mainitun direktiivin 3 ja 4 artiklassa säädetään oikeudesta saada tietoja ja oikeudesta vaieta, ja jälkimmäisen direktiivin 7 artiklassa oikeus vaieta ja oikeus olla todistamatta itseään vastaan vahvistetaan aineellisiksi oikeuksiksi, jotka molemmat mainitaan syyttömyysolettamaan liittyvinä näkökohtina. Direktiivin 2016/343 johdanto-osan 26 ja 27 perustelukappaleen mukaan oikeutta vaieta ja oikeutta olla todistamatta itseään vastaan sovelletaan kysymyksiin, jotka liittyvät rikokseen, josta asianomaista syytetään, ja nämä oikeudet merkitsevät, etteivät toimivaltaiset viranomaiset saa pakottaa epäiltyä tai syytettyä antamaan tietoja vastoin tahtoaan, ja jälkimmäisessä johdanto-osan perustelukappaleessa viitataan Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen esittämään tulkintaan.( )

32. Kyseisen tuomioistuimen mukaan oikeus olla todistamatta itseään vastaan tarkoittaa ensisijaisesti sitä, että kunnioitetaan syytetyn tahtoa vaieta, ja se edellyttää, että syyttäjä pyrkii rikosasiassa perustelemaan väitteensä turvautumatta todisteisiin, jotka on hankittu pakottamalla tai painostamalla vastoin syytetyn tahtoa. Näiden oikeuksien tarkoituksena on muun muassa suojata syytettyä viranomaisten epäasianmukaiselta painostukselta sekä välttää siten tuomiovirheet ja saavuttaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan tavoitteet.( ) Näin ollen direktiivin 2016/343 7 artiklassa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa on yhteinen käsitys kyseisistä oikeuksista eli epäillyn suojelusta kuulustelujen aikana todisteiden hankkimiselta pakkokeinoin siitä huolimatta, että epäilty on aiemmin ilmaissut haluavansa vaieta.

33. Totean, että kun otetaan huomioon pääasian tosiseikat, sellaisina kuin ne ilmenevät ennakkoratkaisupyynnöstä, kyse ei siis ole suoraan ennakkoratkaisukysymyksessä tarkoitetun ja edellä kuvaillun, direktiivin 2016/343 7 artiklassa säädetyn vaikenemisoikeuden sisällöstä. Käsiteltävässä asiassa esiin tuleva problematiikka liittyy siihen, että epäillyille ilmoitettiin myöhässä heidän oikeudestaan vaieta, mikä on vastoin direktiivin 2012/13 3 ja 4 artiklaa, jotka on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä ja joissa säädetään, että tällainen tieto on annettava viipymättä. Näissä olosuhteissa direktiivin 2016/343 7 artiklalla ei selvästikään ole merkitystä unionin tuomioistuimelta käsiteltävässä asiassa pyydetyn vastauksen kannalta.

34. Ennakkoratkaisupyynnöstä käy lisäksi ilmi, että pääasia koskee sen kaltaisen tehokkaan oikeussuojakeinon olemassaoloa, josta säädetään direktiivin 2012/13 8 artiklan 2 kohdassa, jossa edellytetään, että ”epäillyllä tai syytetyllä tai hänen avustajallaan on oikeus riitauttaa kansallisen oikeuden mukaisia menettelyjä noudattaen toimivaltaisten viranomaisten mahdollinen laiminlyönti tai kieltäytyminen, joka koskee tämän direktiivin mukaisten tietojen antamista”.

35. Näin ollen on todettava( ) yhtäältä, että pääasiassa on kyse erityisesti direktiivin 2012/13 3 ja 4 artiklasta sekä 8 artiklan 2 kohdasta, ja toisaalta, että näillä säännöksillä konkretisoidaan oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä ja puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevat perusoikeudet, sellaisina kuin ne on vahvistettu muun muassa perusoikeuskirjan 47 artiklassa ja 48 artiklan 2 kohdassa, ja niitä on tulkittava viimeksi mainittujen valossa.( ) Tältä osin perusoikeuskirjan selityksistä – jotka on SEU 6 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan ja perusoikeuskirjan 52 artiklan 7 kohdan mukaan otettava huomioon sen tulkinnassa – ilmenee, että perusoikeuskirjan 47 ja 48 artiklalla varmistetaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 ja 13 artiklassa annetun suojan toteuttaminen unionin oikeudessa.( ) Unionin tuomioistuimen on siis huolehdittava siitä, että tulkinta, jonka se omaksuu kyseisistä perusoikeuskirjan artikloista, turvaa suojelulle tason, joka vastaa vähintään Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 ja 13 artiklan, sellaisina kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on niitä tulkinnut, tarjoamaa tasoa.( )

36. Näissä olosuhteissa on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2012/13 3 ja 4 artiklaa sekä 8 artiklan 2 kohtaa, luettuina perusoikeuskirjan 47 artiklan ja 48 artiklan 2 kohdan perustella, tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansallisen säännöksen tulkinnalle, jonka mukaan tuomioistuin ei saa asian ratkaisuvaiheessa, jota ennen ei ole suoritettu esitutkintaa,( ) todeta viran puolesta, että syytetyn oikeutta saada tietoa oikeudestaan vaieta on loukattu, mikä merkitsee menettelyn pätemättömyysväitettä, ja jos tähän vastataan myöntävästi, voiko kansallinen tuomioistuin unionin oikeuden mukaan todeta tai onko se velvollinen toteamaan tällaisen loukkaamisen viran puolesta.

37. Tähän kysymykseen vastaaminen edellyttää mielestäni sitä, että direktiivin 2012/13 säännösten tulkinnassa otetaan huomioon myös sen antamisen oikeudellisen perustan rajoitukset.

C Direktiivin 2012/13 oikeudellinen perusta

38. Ensinnäkin on muistutettava, että SEUT 67 artiklassa määrätään, että ”unioni muodostaa vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueen, jolla kunnioitetaan perusoikeuksia sekä jäsenvaltioiden erilaisia oikeusjärjestelmiä ja ‑perinteitä”. SEUT 82 artiklan 2 kohdassa, joka sisältyy kyseisen perussopimuksen kolmannen osan V osaston 4 lukuun (jonka otsikko on ”Oikeudellinen yhteistyö rikosoikeuden alalla”), määrätään seuraavaa: ”Euroopan parlamentti ja neuvosto voivat tavallista lainsäätämisjärjestystä noudattaen annetuilla direktiiveillä säätää vähimmäissäännöistä sikäli kuin se on tarpeen tuomioiden ja oikeusviranomaisten päätösten vastavuoroisen tunnustamisen sekä poliisiyhteistyön ja oikeudellisen yhteistyön helpottamiseksi rajatylittävissä rikosasioissa. Näissä vähimmäissäännöissä otetaan huomioon jäsenvaltioiden oikeusperinteiden ja ‑järjestelmien erot.”

39. SEUT 82 artiklan 2 kohdan b alakohdan, joka muodostaa direktiivin 2012/13 oikeudellisen perustan, nojalla voidaan säätää ainoastaan ”yksilön oikeuksia” rikosasioiden käsittelyssä koskevia vähimmäissääntöjä, joten kyseiseen direktiiviin ei voi sisältyä säännöksiä, joissa määritetään se, mikä tuomioistuin on toimivaltainen käsittelemään siinä tunnustettujen aineellisten oikeuksien väitettyjä loukkauksia, tai tuomioistuinvalvonnan luonne ja laajuus, koska unionin lainsäätäjälle ei ole annettu tältä osin toimivaltaa.( )

40. Näin ollen direktiivi 2012/13 on osa unionissa käytävien rikosoikeudellisten menettelyjen vähimmäistason yhdenmukaistamista, eikä sitä voida tulkita siten, että se olisi täydellinen ja kattava säädös. Kuten direktiivin 2012/13 johdanto-osan 40 perustelukappaleessa todetaan, kyseisessä direktiivissä annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus laajentaa siinä säädettyjä oikeuksia suojan tason parantamiseksi myös tilanteissa, joita ei erikseen käsitellä kyseisessä direktiivissä, eikä suojan taso saisi milloinkaan alittaa Euroopan ihmisoikeussopimuksessa määrättyjä vaatimuksia, siten kuin näitä vaatimuksia on tulkittu Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännössä.( )

41. Kuten komissio perustellusti korostaa, edellä mainituilla primaarioikeuden määräyksillä pyritään turvaamaan kansallisten rikosoikeudellisten menettelyjen erityispiirteet, ja ne merkitsevät sitä, että unionin oikeuden vaikutusta kyseisiä menettelyjä koskeviin sääntöihin rajoitetaan, mikä on mielestäni vaikea sovittaa yhteen sen kanssa, että unionin tuomioistuin tulkitsisi direktiiviä 2012/13 siten, että kansallinen tuomioistuin voi asian ratkaisuvaiheessa, jota ennen ei ole suoritettu esitutkintaa, todeta tai on jopa velvollinen toteamaan viran puolesta kyseisessä direktiivissä tunnustettujen prosessuaalisten oikeuksien loukkaamisen.

42. Toiseksi on huomautettava, että unionin oikeus perustuu siihen perustavanlaatuiseen lähtökohtaan, jonka mukaan kukin jäsenvaltio jakaa kaikkien muiden jäsenvaltioiden kanssa – ja tunnustaa sen, että nuo muut jäsenvaltiot jakavat sen kanssa – lukuisia yhteisiä arvoja, joihin unioni perustuu, kuten SEU 2 artiklassa täsmennetään. Tämä lähtökohta merkitsee sitä – ja perustelee sen –, että jäsenvaltioiden välillä vallitsee keskinäinen luottamus siihen, että kyseiset arvot tunnustetaan ja että siis ne täytäntöön panevaa unionin oikeutta noudatetaan. Sekä jäsenvaltioiden välisen keskinäisen luottamuksen periaatteella että vastavuoroisen tunnustamisen periaatteella, joka puolestaan perustuu ensin mainittuun, on unionin oikeudessa perustavanlaatuinen merkitys, koska niiden avulla voidaan luoda ja pitää yllä alue, jolla ei ole sisäisiä rajoja.( )

43. Direktiivin 2012/13 johdanto-osan 3, 4, 10 ja 14 perustelukappaleesta käy tässä yhteydessä ilmi, että kyseisellä direktiivillä pyritään tiedonsaantia rikosoikeudellisissa menettelyissä koskevia yhteisiä vähimmäissääntöjä antamalla lisäämään jäsenvaltioiden keskinäistä luottamusta toistensa rikosoikeudellisiin järjestelmiin, jotta voidaan helpottaa rikosasioissa annettujen ratkaisujen vastavuoroista tunnustamista. Kuten direktiivin 2012/13 johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa todetaan, ”rikosasioissa annettavien päätösten vastavuoroinen tunnustaminen voi toteutua tehokkaasti ainoastaan luottamuksen ilmapiirin vallitessa, kun sekä oikeusviranomaiset että muut rikosprosessiin osallistuvat toimijat mieltävät muiden jäsenvaltioiden oikeusviranomaisten päätökset samanarvoisiksi kuin omassa jäsenvaltiossa annetut päätökset; kyseessä ei ole pelkästään luottamus toisen jäsenvaltion sääntöihin, vaan myös siihen, että näitä sääntöjä sovelletaan oikein”.

44. Lisäksi on todettava, että jäsenvaltioiden välisen keskinäisen luottamuksen periaate edellyttää etenkin vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alueen osalta sitä, että kukin jäsenvaltio katsoo – jollei kyse ole poikkeuksellisista olosuhteista –, että kaikki muut jäsenvaltiot noudattavat unionin oikeutta ja aivan erityisesti unionin oikeudessa tunnustettuja perusoikeuksia. Kun jäsenvaltiot soveltavat unionin oikeutta, niitä voidaan tämän oikeuden nojalla vaatia olettamaan, että muut jäsenvaltiot noudattavat perusoikeuksia, siten, että ne eivät voi vaatia toiselta jäsenvaltiolta perusoikeuksille annettavaa korkeampaa kansallisen suojan tasoa kuin mitä unionin oikeudessa annetaan ja että tämän lisäksi ne eivät myöskään voi poikkeuksellisia tapauksia lukuun ottamatta tarkastaa, onko tämä toinen jäsenvaltio tosiasiassa kunnioittanut tietyssä konkreettisessa tapauksessa unionin takaamia perusoikeuksia.( )

45. Tämä oikeuskäytäntö ilmentää olettamaa keskinäisestä luottamuksesta kansallisiin perusoikeuksien suojelujärjestelmiin, ja tämä olettama voidaan kumota vain erittäin rajoitetuissa tilanteissa, kuten ”poikkeuksellisissa olosuhteissa”. Kyseistä oikeuskäytäntöä on tarkoitus soveltaa kaikkiin johdetun oikeuden välineisiin, jotka koskevat rikosasiassa annettujen tuomioiden, joissa määrätään rangaistus, täytäntöönpanoa, nimittäin puitepäätökseen 2002/584/YOS,( ) puitepäätökseen 2008/909/YOS( ) ja puitepäätökseen 2008/675/YOS.( )

46. Kansallisten oikeudellisten järjestelmien erityispiirteiden säilyttämistä ja niiden vastaavuutta perusoikeuksien suojelussa koskevan olettaman lisäksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esiin tuoman oikeudellisen problematiikan tarkastelussa on otettava huomioon myös jäsenvaltioiden menettelyllisen itsemääräämisoikeuden periaate, jota rajoittaa tarve noudattaa vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteesta johtuvia vaatimuksia.( )

D Jäsenvaltioiden rajoitettu menettelyllinen itsemääräämisoikeus

47. On kiistatonta, että K.B:llä ja F.S:llä direktiivin 3 artiklan 1 kohdan e alakohdan ja 4 artiklan 2 kohdan nojalla olevia oikeuksia on loukattu pääasiassa kyseessä olevassa rikosoikeudellisessa menettelyssä. Kyseisissä säännöksissä kansallisille viranomaisille asetetulla velvollisuudella ilmoittaa epäillyille ja syytetyille heidän oikeudestaan vaieta on olennainen merkitys näiden oikeuksien tosiasiallisen takaamisen ja siten perusoikeuskirjan 47 artiklan ja 48 artiklan 2 kohdan noudattamisen kannalta. Ilman tätä tietoa asianomainen henkilö ei nimittäin voi tietää näiden oikeuksien olemassaoloa ja laajuutta eikä vaatia niiden noudattamista, jolloin hänen on mahdotonta käyttää täysimääräisesti puolustautumisoikeuksiaan ja saada oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä.( ) On kuitenkin muistutettava, että käsiteltävässä asiassa molemmille kiinniotetuille henkilöille ilmoitettiin heidän oikeuksistaan, mutta myöhässä, minkä vuoksi on katsottava, että näitä oikeuksia on loukattu, koska myöhästymistä ei voida perustella millään ylitsepääsemättömällä seikalla.( )

48. Tämän rikkomisen seurausten osalta Ranskan hallituksen huomautuksista ilmenee, että kansallisessa oikeudessa erotetaan toisistaan oikeusjärjestyksen perusteisiin perustuva pätemättömyys, joka liittyy tuomioistuinten organisaatioon, kokoonpanoon ja toimivaltaan, ja yksityisoikeuteen perustuva pätemättömyys, jonka toteaminen on asianosaisten intressissä. Jälkimmäisistä määrätään seuraamus vain, jos niihin vetoavan henkilön eduille aiheutuu todistettavasti haittaa, lukuun ottamatta tiettyjä vaikenemisoikeuden kaltaisia erityisen tärkeitä takeita, joiden loukkaamista pidetään väistämättä vahingollisena, ja tuomioistuin ei voi todeta niitä viran puolesta. Viimeksi mainittu sääntö perustuu Cour de cassationin esittämään CPP:n 385 §:n 1 momentin tulkintaan.

49. Tässä yhteydessä on syytä muistuttaa, että direktiivin 2012/13 8 artiklan 2 kohdassa jäsenvaltiot velvoitetaan varmistamaan, että epäillyllä tai syytetyllä tai hänen asianajajallaan on oikeus riitauttaa kansallisen oikeuden mukaisia menettelyjä noudattaen toimivaltaisten viranomaisten mahdollinen laiminlyönti tai kieltäytyminen, joka koskee tämän direktiivin mukaisten tietojen antamista. Unionin lainsäätäjä on jättänyt jäsenvaltioiden tehtäväksi päättää, millaisia oikeussuojakeinoja asianomaisilla henkilöillä on konkreettisesti käytettävissään ja mitä seurauksia direktiivissä 2012/13 säädettyjen oikeuksien loukkaamisesta täytyy aiheutua.

50. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun unioni ei ole antanut asiaa koskevia säännöksiä, kunkin jäsenvaltion asiana on jäsenvaltioiden menettelyllisen itsemääräämisoikeuden periaatteen nojalla määrittää sisäisessä oikeusjärjestyksessään toimivaltaiset tuomioistuimet ja antaa menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet. Täten nykyisin SEU 4 artiklan 3 kohdassa vahvistetun vilpittömän yhteistyön periaatteen mukaisesti menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet, eivät saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia luonteeltaan jäsenvaltion sisäisiä oikeussuojakeinoja (vastaavuusperiaate), eivätkä ne saa olla sellaisia, että unionin oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate). Nämä vastaavuus- ja tehokkuusvaatimukset ilmentävät jäsenvaltioiden yleistä velvollisuutta varmistaa yksityisillä unionin oikeuden perusteella olevien oikeuksien, myös puolustautumisoikeuksien, suoja tuomioistuimissa.( )

1. Vastaavuusperiaate

51. Vastaavuusperiaatteen osalta mikään unionin tuomioistuimen käytettävissä olevassa asiakirja-aineistossa ei ensi arviolta osoita, että tätä periaatetta loukattaisiin soveltamalla CPP:n 385 §:n 1 momenttia direktiivistä 2012/13 johtuvien oikeuksien loukkaamiseen. Kyseisessä pykälässä, sellaisena kuin sitä tulkitaan riidanalaisessa oikeuskäytännössä, säädetään menettelyn pätemättömyyteen rikostuomioistuimessa vetoamisen edellytyksistä siitä riippumatta, johtuuko pätemättömyys kansallisen oikeuden säännöksiin vai unionin oikeuden säännöksiin perustuvan yksilöllisen oikeuden loukkaamisesta.( )

2. Tehokkuusperiaate

52. Tehokkuusperiaatteen osalta on muistutettava, että unionin oikeudesta ei seuraa jäsenvaltiolle velvoitetta ottaa käyttöön muita kuin kansallisessa oikeudessa säädettyjä oikeussuojakeinoja, paitsi jos kyseessä olevan kansallisen oikeusjärjestyksen rakenteesta ilmenee, ettei ole olemassa mitään sellaista tuomioistuimessa käytettävää oikeussuojakeinoa, jolla voitaisiin vaikka vain liitännäisestikin varmistaa yksityisillä unionin oikeuden perusteella olevien oikeuksien kunnioittaminen, tai jos yksityisten ainoana keinona saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa olisi se, että ne joutuvat rikkomaan lakia.( )

53. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa lisäksi, että kaikkia tapauksia, joissa on kyse siitä, tekeekö kansallinen menettelysääntö unionin oikeudessa yksityisille annettujen oikeuksien käyttämisen käytännössä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi, on tarkasteltava ottaen huomioon tämän säännön merkitys koko menettelyssä, menettelyn kulku sekä sen erityispiirteet eri kansallisissa elimissä. Tästä näkökulmasta on tarvittaessa syytä ottaa huomioon kansallisen tuomioistuinjärjestelmän perustana olevat periaatteet, joita ovat muun muassa puolustautumisoikeuksien suojaaminen, oikeusvarmuuden periaate sekä oikeudenkäynnin moitteeton kulku.( )

54. Tämän oikeuskäytännön mukaan tehokkuusperiaatteen noudattamisen arviointi ei nimittäin edellytä kaikkien jäsenvaltiossa voimassa olevien oikeussuojakeinojen tarkastelua vaan sen säännöksen asiayhteyteen perustuvaa arviointia, jonka väitetään loukkaavan tätä periaatetta, mikä voi edellyttää muiden sellaisten menettelysäännösten arviointia, joita sovelletaan sen oikeussuojakeinon yhteydessä, jonka tehokkuus kyseenalaistetaan, tai sellaisten oikeussuojakeinojen arviointia, joilla on sama kohde kuin viimeksi mainitulla oikeussuojakeinolla.( ) Unionin tuomioistuimen mukaan annetut tuomiot ovat vain seurausta yksittäistapauksissa tehdyistä arvioinneista, jotka on tehty huomioimalla kaikki kullekin asialle ominaiset, tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja koskevat asiayhteydet ja joita ei voida automaattisesti soveltaa muilla kuin niillä aloilla, joita kyseiset arvioinnit koskivat.( )

55. Mielestäni on tärkeää korostaa tällaisen arvioinnin vaikeutta, kun otetaan huomioon tapa, jolla asia – tässä tapauksessa ennakkoratkaisupyyntö – saatetaan unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi. Tässä yhteydessä on nimittäin viitattava ensisijaisesti ennakkoratkaisupyyntöön sovellettavan kansallisen lainsäädännön selvittämiseksi, ja jos ennakkoratkaisupyyntö on puutteellinen, kuten nyt käsiteltävässä asiassa, näitä tietoja on täydennettävä asianomaisten osapuolten kirjallisilla huomautuksilla ja tarvittaessa istunnossa käydyillä keskusteluilla. Käsiteltävässä asiassa edellyttävään asiayhteyteen on mielestäni sisällytettävä useita kansallisen oikeuden säännöksiä.

56. Ranskan hallitus toteaa ensinnäkin syyttäjäviranomaisen asemasta Ranskassa, että asiaa koskevista CPP:n säännöksistä( ) ilmenee, että sen tehtävänä on sovittaa yhteen yhteiskunnan yleisten etujen puolustaminen nostamalla syytteitä rikoslainsäädännön rikkomisesta ja yksilön vapauksien kunnioittaminen valvomalla yksityisten oikeuksia koko menettelyn ajan. Pitää paikkansa, ettei direktiivin 2012/13 asianomaisten säännösten tulkinta varsinaisesti edellytä oikeusviranomaisen käsitteen arviointia, mutta on korostettava, että tällainen luokittelu on Ranskan syyttäjäviranomaisen osalta erittäin kiistanalaista.

57. Cour de cassation, jonka tehtävänä oli lausua syyttäjäviranomaisen kyvystä valvoa pätevästi Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 artiklan 3 kappaleessa, jonka mukaan ”pidätetty tai vapaudenriiston kohteeksi joutunut on viipymättä tuotava tuomarin tai lain nojalla tuomiovaltaa käyttävän muun viranomaisen tutkittavaksi”, tarkoitettuja pidätystoimia, totesi Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön( ) perusteella, että koska syyttäjäviranomaisella ei ole riippumattomuuden ja puolueettomuuden takeita ja se toimii syyttävänä osapuolena, se ei ole edellä mainitussa artiklassa tarkoitettu oikeusviranomainen.( ) Conseil constitutionnel (perustuslakituomioistuin, Ranska) on sitä vastoin aina katsonut, että yksilönvapauden kunnioittamisen takaavaan oikeusviranomaiseen kuuluvat sekä tuomarit että syyttäjät ja ettei syyttäjäviranomaisen suorittama pidätyksen ensimmäisten 48 tunnin valvonta ole perustuslain vastaista.( ) Lisään tähän, että unionin tuomioistuin on tunnustanut Ranskan syyttäjäviranomaisen aseman oikeusviranomaisena, mutta yksinomaan puitepäätöksen 2002/584 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun eurooppalaisen pidätysmääräyksen antamisen erityisessä asiayhteydessä. Unionin tuomioistuin on katsonut, että syyttäjäviranomaisen jäsenet, jotka ovat Ranskassa tuomioistuinlaitoksen jäseniä, toimivat riippumattomasti suorittaessaan tällaisen pidätysmääräyksen antamiseen liittyviä tehtäviä.( )

58. Sen lisäksi, että oikeusviranomaisen määritelmä on myös saman valtion sisällä oikeudellisesti suhteellinen ja että kansallisen oikeudellisen järjestelmän käsittäminen voidaan siksi vastaavasti todeta objektiivisesti vaikeaksi, tässä yhteydessä ei mielestäni voida katsoa, että Ranskan syyttäjäviranomaisen suorittama – tässä tapauksessa puutteellinen – ennalta ehkäisevä valvonta on omiaan yksinään varmistamaan direktiivissä 2012/13 taatun suojan tehokkuuden.

59. Toiseksi Ranskan hallituksen kirjallisista ja suullisista huomautuksista ilmenee, että oikeus asianajajaan taataan koko rikosoikeudellisen menettelyn ajan,( ) mikä ei ole kiistanalaista käsiteltävässä asiassa, ja että sitä helpotetaan oikeusapujärjestelmällä, jonka ansiosta varattomat tai pienituloiset henkilöt voivat saada valtiolta täyden tai osittaisen korvauksen oikeudenkäyntikuluista, myös asianajajan palkkioista, ja palkkiosta, joka peritään siitä, että asianajajayhteisön puheenjohtaja tai tuomioistuimen presidentti nimittää yksityiselle asianajajan rikosoikeudellisessa menettelyssä joko yksityisen omasta pyynnöstä, koska hänellä ei ole tai ei ole ollut aikaa valita asianajajaa, tai koska oikeudenkäynti edellyttää asianajajan läsnäoloa, eikä hänellä ole sellaista.

60. Totean asianajajan roolista, että jokaisen pidätetyn henkilön kanssa käydyn keskustelun ja jokaisen kuulemisen tai vastakkainasettelun, johon hän on osallistunut, päätteeksi asianajaja voi esittää kirjallisia huomautuksia, jotka liittyvät menettelyyn, ja lähettää ne viralliselle syyttäjälle pidätyksen aikana. Asianajaja voi muun muassa tutustua pöytäkirjaan, johon on kirjattu ilmoitus pidätyksestä ja siihen liittyvistä oikeuksista, jolloin hän voi tarkistaa, että niitä on noudatettu, myös ajallisesti.( )

61. Asiaratkaisua koskevassa istunnossa( ) asianajajan läsnäolo on pakollista tietyissä menettelyissä, kuten niissä, joissa on kyse välittömästä osallistumisesta ja joissa Ranskan rikostuomioistuimessa annetaan tuomio rikoksen tunnustamisen perusteella hyvin lyhyen ajan kuluessa syytteeseen johtaneiden tosiseikkojen tapahtumisesta, ja kaikissa alaikäisiä koskevissa rikosoikeudellisissa menettelyissä. Jos asianajajan käyttäminen ei ole pakollista, syytettyä voi hänen omasta aloitteestaan avustaa tai edustaa hänen itsensä valitsemansa asianajaja tai syytetty voi pyytää viran puolesta määrätyn asianajajan tarvittaessa vielä istuntopäivänä. On muistutettava, että jos vastaaja, joka ei ole ollut läsnä tai edustettuna, ei ole esittänyt ensimmäisessä oikeusasteessa menettelyn pätemättömyysväitettä, hänellä on sama oikeus toisessa oikeusasteessa.

62. Kolmanneksi on painotettava, että CPP:n johdantopykälään sisältyy kohta, jonka mukaan rikosasioissa henkilöä ei voida tuomita pelkästään sellaisten lausuntojen perusteella, jotka hän on antanut ilman, että hän olisi voinut keskustella asianajajan kanssa ja saada tältä apua. Lisäksi ja ennen kaikkea 22.12.2021 annetusta ja 31.12.2021 voimaan tulleesta laista alkaen edellä mainitussa pykälässä on ollut uusi kohta, jossa säädetään seuraavaa: ”Rikos- tai rikkomusasioissa jokaiselle epäillylle tai syytetylle on ilmoitettava oikeudesta vaieta teoista, joista häntä syytetään, ennen kuin hän on esittänyt huomautuksensa ja ennen kuin häntä on kuulusteltu, myös tarkoituksena saada tietoja hänen henkilöstään tai julistaa turvaamistoimenpide, kun hänet tuodaan ensimmäisen kerran tutkintaviranomaisen, tuomioistuinlaitoksen jäsenen, tuomioistuimen tai muun oikeusviranomaisen valtuuttaman henkilön tai yksikön eteen. Tuomiota ei voida antaa pelkästään sellaisten lausuntojen perusteella, jotka on tehty antamatta kyseistä oikeutta tiedoksi.”

63. Nämä säännökset ovat olennaisia siltä osin kuin niiden avulla voidaan automaattisesti korjata se, ettei epäiltyjen tai syytettyjen oikeutta saada tietoja direktiivissä 2012/13 säädetyistä oikeuksistaan, erityisesti oikeudesta asianajajaan ja oikeudesta vaieta, ole noudatettu, ”neutralisoimalla” asianomaisten henkilöiden lausunnot, jotka on saatu sääntöjen vastaisesti tutkintavaiheessa heidän rikosoikeudellisen vastuunsa arviointia varten.

64. Neljänneksi on selvää, ettei ratkaisukokoonpanolla ole toimivaltaa todeta viran puolesta sääntöjenvastaisesti laadittujen pöytäkirjojen pätemättömyyttä, mutta sen on pääteltävä todetusta sääntöjenvastaisuudesta, ettei niillä ole todistusvoimaa. Näin ollen istunnossa mainitussa CPP:n 429 §:ssä säädetään, että pöytäkirjalla tai kertomuksella on todistusarvoa vain, jos se on muodoltaan säännönmukainen ja jos sen laatija on toiminut tehtäviään hoitaessaan ja raportoinut toimivaltaansa kuuluvasta asiasta.( ) Sääntöjenvastaiset asiakirjat eivät ole todistusvoimaisia. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen olisi siis jätettävä sääntöjenvastaiset menettelyjä koskevat asiakirjat huomiotta ja todettava, ettei niillä ole todistusarvoa, kun otetaan huomion, ettei pöytäkirjan todistusvoiman menettäminen ole seurausta sen pätemättömäksi toteamisesta. Arvioituaan asiakirjojen edelleen relevantteja osia se voisi päättää varman vakaumuksensa perusteella tarvittaessa vapauttaa molemmat syytetyt syytteistä. On todettava, että kyseisen säännöksen nojalla voidaan sulkea pois tiedot ja todisteet, jotka on hankittu unionin oikeuden, käsiteltävässä asiassa direktiivin 2012/13 3 ja 4 artiklan, vaatimusten vastaisesti. Todettuun sääntöjenvastaisuuteen voidaan siis puuttua.( )

65. On siis selvää, että tällaisten menettelysääntöjen olemassaolo Ranskan oikeusjärjestyksessä takaa unionin oikeuden tehokkuuden ja että kielto, jonka mukaan ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei voi todeta viran puolesta menettelyn pätemättömyyttä, joka johtuu siitä, että kahdelle syytetylle ilmoitettiin myöhässä heidän oikeudestaan vaieta, mikä on yksityisoikeudellinen pätemättömyysperuste, ei ole tehokkuusperiaatteen vastainen siltä osin kuin tämä sääntö ei itsessään ole omiaan tekemään epäillyllä tai syytetyllä direktiivin 2012/13 3 artiklan 1 kohdan e alakohdan ja 4 artiklan 2 kohdan, luettuina yhdessä saman direktiivin 8 artiklan 2 kohdan kanssa, nojalla olevien oikeuksien käytöstä käytännössä mahdotonta tai kohtuuttoman vaikeaa.

66. Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa perusoikeuskirjan 47 artiklan ja 48 artiklan 2 kohdan perusteella. Tältä osin on riittävää huomauttaa, että jos yksityisillä on kyseisellä unionin oikeuden alalla käytettävissään oikeussuojakeino, jolla voidaan varmistaa heillä unionin oikeuden perusteella olevien oikeuksien kunnioittaminen, mikä näyttäisi toteutuvan Ranskan oikeusjärjestyksessä, kansallisen oikeuden sääntöä, jonka mukaan asian ratkaiseva tuomioistuin ei voi todeta viran puolesta menettelyn pätemättömyyttä kyseisten henkilöiden yksityisten etujen suojaamista koskevien säännösten rikkomisen perusteella, ei voida pitää perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna perusoikeuskirjan 47 artiklassa taatun tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden eikä perusoikeuskirjan 48 artiklan 2 kohdassa taatun puolustusta koskevan oikeuden rajoittamisena.( )

67. Tässä ehdotetussa unionin oikeuden tulkinnassa noudatetaan mielestäni viran puolesta toteamista koskevia unionin tuomioistuimen ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöjä.

E Viran puolesta toteamista koskeva eurooppalainen oikeuskäytäntö

1. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö

68. Unionin tuomioistuin on katsonut siviilioikeudellisissa ja hallinnollisissa riita-asioissa, ettei unionin oikeus ja erityisesti tehokkuusperiaate lähtökohtaisesti edellytä kansallisilta tuomioistuimilta sitä, että ne ottaisivat viran puolesta huomioon unionin oikeussääntöjen rikkomista koskevan perusteen, siitä riippumatta, miten merkityksellisiä nämä oikeussäännöt ovat unionin oikeusjärjestyksen kannalta, jos niiden olisi tutkiakseen tällaisen perusteen ylitettävä asianosaisten rajaaman riita-asian kohde ja nojauduttava muihin tosiseikkoihin ja olosuhteisiin kuin niihin, joihin asianosainen, jonka edun mukaista on soveltaa sanottuja oikeussääntöjä, on perustanut vaatimuksensa. Tämä kansallisen tuomioistuimen toimivallan rajoitus perustuu periaatteeseen, jonka mukaan aloitteen tekeminen oikeudenkäynnissä on asianosaisten tehtävä, eikä tuomioistuin silloin, kun asianosaisille annetaan tosiasiallinen mahdollisuus vedota unionin oikeuteen pohjautuvaan perusteeseen, näin ollen voi toimia viran puolesta kuin poikkeuksellisissa tilanteissa yleisen edun sitä edellyttäessä.( )

69. Unionin tuomioistuin totesi lisäksi,( ) että tätä oikeuskäytäntöä ei aseta kyseenalaiseksi ennakkoratkaisupyynnössä mainittuihin 14.12.1995 annettuun tuomioon Peterbroeck (C‑312/93, EU:C:1995:437) ja 27.6.2000 annettuun tuomioon Océano Grupo Editorial (C-240/98, EU:C:2000:346) perustuva oikeuskäytäntö, jota luonnehtivat kullekin asialle ominaiset seikat, jotka johtivat siihen, että pääasian kantajalla ei ollut mahdollisuutta vedota tehokkaasti siihen, että kansallinen sääntö oli unionin oikeuden vastainen, ja joka on perusteltu tarpeella turvata direktiivissä 93/13 tarkoitettu tehokas kuluttajansuoja.( )

70. On kiistatonta, että kohtuuttomia sopimusehtoja koskeva ala on ollut alkuna kansallisella tuomioistuimella viran puolesta olevan toimivallan kehittymiselle kuluttajaoikeuden alalla; sillä on todettu olevan toimivalta ja sittemmin velvollisuus todeta viran puolesta, onko sopimusehto kohtuuton.( ) Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivillä 93/13 toteutettu suojajärjestelmä perustuu ajatukseen siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli sekä neuvotteluaseman että tietojen puolesta, mikä johtaa siihen, että kuluttaja joutuu sitoutumaan elinkeinonharjoittajan ennakolta laatimiin sopimusehtoihin ilman, että hän voisi vaikuttaa niiden sisältöön. Tämän heikomman aseman takia kohtuuttomat ehdot eivät kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdan mukaan sido kuluttajia. Kyseessä on pakottava säännös, jolla pyritään korvaamaan muodollinen tasapaino, joka sopimuksessa perustetaan sopimuspuolten oikeuksien ja velvollisuuksien välille, todellisella tasapainolla, jolla voidaan palauttaa sopimuspuolten välinen yhdenvertaisuus.( )

71. Tähän liittyen kansallisilla tuomioistuimilla on velvollisuus viran puolesta tutkia direktiivin 93/13 soveltamisalaan kuuluvan sopimusehdon kohtuuttomuus ja näin korjata sitä epätasapainoa, joka vallitsee kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välillä, jos tuomioistuimella on käytössään tämän tutkinnan edellyttämät oikeudelliset seikat ja tosiseikat. Kuten direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohdasta, luettuna yhdessä sen johdanto-osan 24. perustelukappaleen kanssa, ilmenee, direktiivissä jäsenvaltiot velvoitetaan lisäksi säätämään riittävistä ja tehokkaista keinoista kohtuuttomien ehtojen käytön lopettamiseksi elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan välisissä sopimuksissa. Unionin tuomioistuin on rajannut direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohdan ja 7 artiklan 1 kohdan, joiden muodostamalle normatiiviselle yhdistelmälle ei ole vastinetta direktiivissä 2012/13, vaatimukset huomioon ottaen tapaa, jolla kansallisen tuomioistuimen on taattava kuluttajien tähän direktiiviin perustuvien oikeuksien suojaaminen, mutta täsmentänyt, ettei kuluttajan suoja ole ehdoton.( ) Unionin tuomioistuin onkin todennut, ettei tehokkuusperiaatteen noudattaminen voi johtaa siihen, että kansallisen tuomioistuimen ei ainoastaan edellytetä korvaavan menettelyllistä puutetta, joka johtuu siitä, että kuluttaja ei tunne oikeuksiaan, vaan myös korvaavan täysin sellaisen kuluttajan täydellisen passiivisuuden.( )

72. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että edellä mainittua oikeuskäytäntöä voidaan soveltaa pääasian menettelyyn, vetoamalla erityisesti sekä kuluttajien( ) että syytettyjen heikkoon asemaan, mutta tätä lähestymistapaa ei mielestäni voida hyväksyä. On muistutettava, että pääasia kuuluu rikosoikeuden alaan, joka ei liity sopimusvelvoitteisiin ja jolla sekä lainsäätäjän että tuomioistuimen tehtävänä on varmistaa, että yleiseen järjestykseen kohdistuvien loukkausten ehkäiseminen, rikoksentekijöiden etsiminen ja rangaistusten määrääminen yhtäältä sekä syytetyn perusoikeudet toisaalta ovat tasapainossa, ja samalla huolehtia siitä, että menettely toteutetaan kohtuullisessa ajassa. Käyttäessään rangaistusvaltaansa valtio pyrkii lisäksi suojelemaan rikoksen uhrien etuja mutta myös yhteiskunnan laajempia etuja, jotka muodostavat yleisen edun laajassa merkityksessä.

73. Tässä yhteydessä on korostettava, että puitepäätöksen 2002/584 tekemisestä lähtien oikeudellista yhteistyötä rikosoikeuden alalla on edistetty asteittain oikeudellisilla instrumenteilla, joiden yhteensovitetulla soveltamisella vahvistetaan jäsenvaltioiden luottamusta toistensa kansallisiin oikeusjärjestyksiin, jotta rikosasioissa annettujen tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano unionissa voidaan varmistaa sen välttämiseksi, että rikoksentekijät jäisivät rangaistuksetta,( ) sekä turvataan samalla rikosoikeudellisen menettelyn oikeudenmukaisuus. Direktiivi 2012/13 on, kuten sen johdanto-osan 11, 12 ja 14 perustelukappaleessa todetaan, osa tätä säädöskokonaisuutta, jolla pannaan täytäntöön neuvoston vuonna 2009 hyväksymä etenemissuunnitelma, jonka tarkoituksena on vahvistaa epäiltyjen tai syytettyjen henkilöiden oikeuksia koko menettelyn ajan.( ) Näiden välineiden yhteisvaikutus yhdessä perusoikeuskirjan, Euroopan ihmisoikeussopimuksen, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön ja kansallisten säännösten kanssa antaa todellisen ja kattavan suojan asianomaisille henkilöille, joiden asema ei siis ole – myöskään tietojen osalta – rinnastettavissa kuluttajan asemaan tämän sopimussuhteessa elinkeinonharjoittajan kanssa.( ) Näissä olosuhteissa käsiteltävänä olevassa asiassa ei nähdäkseni voida soveltaa direktiivin 93/13 6 artiklaan sovellettua ratkaisua, jossa eurooppalainen normi rinnastetaan kansallisiin oikeusjärjestyksen perusteita koskeviin sääntöihin.

74. Tässä vaiheessa on vielä tarpeen tuoda esiin unionin tuomioistuimen viimeaikainen oikeuskäytäntö, joka koskee tuomioistuimen tehtävää yhtäältä rikosoikeudellisessa menettelyssä, joka perustuu direktiivin 2002/58/EY( ) vastaisesti hankittuihin tietoihin tai todisteisiin, ja toisaalta unionin oikeuteen perustuvia kolmansien maiden kansalaisten säilöönoton laillisuuden edellytyksiä koskevassa valvontamenettelyssä.

75. Ensinnäkin unionin tuomioistuin on todennut, että kun direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohtaa tulkitaan tehokkuusperiaatteen valossa, siinä edellytetään, että kansallinen rikostuomioistuin jättää huomiotta tiedot ja todisteet, jotka on hankittu unionin oikeuden vastaisella liikenne- ja paikkatietojen yleisesti ja erotuksetta tapahtuvalla säilyttämisellä, rikosprosessissa, joka on pantu vireille sellaisia henkilöitä vastaan, joiden epäillään syyllistyneen rikoksiin, jos kyseiset henkilöt eivät voi tehokkaasti ilmaista käsitystään näistä tiedoista ja todisteista, jotka ovat peräisin alalta, jota tuomarit eivät tunne, ja jotka voivat vaikuttaa ratkaisevalla tavalla tosiseikkojen arviointiin.( ) Vaikka siinä on kyse tehokkuusperiaatteesta, jota sovelletaan rikosoikeudellisessa menettelyssä, kuten pääasiassa, pääasia ei koske todisteita, jotka ovat peräisin tuomareille tuntemattomalta alalta ja joiden hyväksyttävyys vaarantaisi kontradiktorisen periaatteen ja siten oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden noudattamisen.

76. Toiseksi unionin tuomioistuin on todennut, että direktiivin 2008/115/EY( ) 15 artiklan 2 ja 3 kohtaa, direktiivin 2013/33/EU( ) 9 artiklan 3 ja 5 kohtaa sekä asetuksen (EU) N:o 604/2013( ) 28 artiklan 4 kohtaa, luettuina yhdessä perusoikeuskirjan 6 ja 47 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että sen, että oikeusviranomainen tutkii unionin oikeudesta johtuvien kolmannen maan kansalaisen säilöönoton laillisuusedellytysten noudattamisen, on johdettava siihen, että kyseinen oikeusviranomainen ottaa tietoonsa saatettujen asiakirja-aineistoon kuuluvien seikkojen perusteella, sellaisina kuin niitä kyseisessä viranomaisessa pidettävän kontradiktorisen menettelyn yhteydessä täydennetään tai selvennetään, viran puolesta esiin, että sellaista laillisuusedellytystä, johon asianomainen henkilö ei ole vedonnut, on mahdollisesti jätetty noudattamatta.( )

77. Tämä ratkaisu näyttää minusta johtuvan erityisestä normatiivisesta asiayhteydestä, joka poikkeaa huomattavasti käsiteltävänä olevasta asiasta. Unionin tuomioistuin täsmensi aluksi, että vaikka kolmannen maan kansalaisen säilöönotto merkitsee vakavaa puuttumista perusoikeuskirjan 6 artiklassa vahvistettuun vapautta koskevaan oikeuteen, direktiivissä 2008/115, direktiivissä 2013/33 ja asetuksessa N:o 604/2013 tarkoitetun tällaisen toimenpiteen tarkoituksena ei kuitenkaan ole toteuttaa syytetoimia tai rangaista rikoksista. Seuraavaksi unionin tuomioistuin totesi erityisesti, ettei unionin lainsäätäjä ole pelkästään vahvistanut säilöönoton edellytyksiä koskevia yhteisiä aineellisia normeja, vaan se on myös säätänyt yhteisistä menettelynormeista, joiden tarkoituksena on varmistaa, että kussakin jäsenvaltiossa on olemassa järjestelmä, jonka avulla toimivaltainen oikeusviranomainen voi tarvittaessa asian viran puolesta tutkittuaan vapauttaa asianomaisen henkilön heti, kun ilmenee, ettei ole tai ei enää ole lainmukaista pitää häntä säilössä.( ) Unionin tuomioistuin korosti, että jos hallintoviranomainen on antanut säilöönottomääräyksen, tuomioistuin tutkii säilöönoton joko viran puolesta tai asianomaisen henkilön pyynnöstä, mutta säilöönottotoimenpiteen jatkamisen tapauksessa toimivaltaisen viranomaisen on suoritettava kyseinen tutkinta viran puolesta, vaikkei asianomainen sitä pyytäisikään. Jos normatiivisessa asiayhteydessä, jolle on ominaista asian saattaminen tuomioistuimen käsiteltäväksi viran puolesta, ilmenee, että säilöönoton laillisuusedellytykset eivät tai eivät enää täyty, mikä voi johtaa menettelyyn, jossa säilöön otettu henkilö ei ole saapuvilla, on teoriassa vaikea päätyä muuhun ratkaisuun kuin siihen, että tuomioistuin toteaa viran puolesta, että sellaista säilöönoton laillisuusedellytystä, ”johon asianomainen henkilö ei ole vedonnut”, on jätetty noudattamatta.

78. Unionin tuomioistuin poikkesi edellä mainitun säilöönottotoimenpiteen tiukan rajaamisen perusteella tavanomaisesta oikeuskäytännöstään, joka koskee sitä, ettei hallinnollisessa riita-asiassa, jossa sovelletaan määräämisperiaatetta, ole ensi arviolta viran puolesta toteamista koskevaa velvollisuutta, ja tehokkuusperiaatteen soveltamista.( ) Käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan selvästikään ole tällaista unionin oikeuteen perustuvaa menettelyllistä rajaamista, minkä vuoksi säilöönoton tuomioistuinvalvonnan alalla omaksuttua ratkaisua ei nähdäkseni voida soveltaa missään muodossa.

2. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö

79. Tutkiessaan Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaan perustuvaa väitettä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen on kunkin tapauksen olosuhteista riippuen lähinnä määritettävä, onko rikosoikeudellinen menettely kokonaisuudessaan oikeudenmukainen. Oikeudenmukaisen oikeudenkäynnin vaatimusten noudattamista on näin ollen arvioitava tapauskohtaisesti koko menettelyn kulun eikä jonkin seikan tai tapahtuman erillisen tarkastelun perusteella, mutta ei voida sulkea pois sitä, että tietty seikka on niin ratkaiseva, että oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuus voidaan arvioida jo varhaisessa vaiheessa.( ) Kun otetaan huomioon itseään vastaan todistamatta jättämistä koskevan oikeuden ja vaikenemisoikeuden luonne, kyseinen tuomioistuin katsoo, ettei näiden oikeuksien ilmoittamatta jättäminen epäillylle voi lähtökohtaisesti olla perusteltua. Jos epäillylle ei kuitenkaan ole ilmoitettu niistä, kyseisen tuomioistuimen on tutkittava, oliko menettely tästä puutteesta huolimatta kokonaisuudessaan oikeudenmukainen.( )

80. Tähän kokonaisarviointiin voi sisältyä Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 3 kappaleen c kohdassa taatun oikeusavun tehokkuuden varmistaminen. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoo, että koska asianajajakunta on valtiosta riippumaton, puolustus on lähinnä syytetyn ja hänen asianajajansa tehtävä siitä riippumatta, onko asianajaja nimetty viran puolesta vai onko asiakas palkannut hänet. Jos viran puolesta nimetyn asianajajan tekemä laiminlyönti vaikuttaa kuitenkin ilmeiseltä tai se on saatettu riittävällä tavalla viranomaisten tietoon muilla keinoin, viranomaisten on toteutettava toimenpiteitä varmistaakseen, että syytetyllä on tosiasiallisesti oikeus oikeusapuun. Valtion ei kuitenkaan voida katsoa olevan vastuussa oikeusapua varten nimetyn asianajajan jokaisesta laiminlyönnistä.( )

81. Valtio voi näin ollen joutua vastuuseen silloin, kun asianajaja ei toimi lainkaan syytetyn puolesta( ) tai ei noudata oikeussuojakeinon käyttämiseksi vaadittavaa muotosääntöä ilman, että tämä voitaisiin rinnastaa virheelliseen menettelyyn tai pelkkään perustelujen puutteellisuuteen, joka ei voi johtaa tällaiseen vastuuseen; Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on lisäksi ottanut kaikkien olosuhteiden osana huomioon sen, että kantaja oli ulkomaalainen, joka ei osannut oikeudenkäyntikieltä ja jota vastaan esitetyistä syytteistä saattoi seurata ankara vankeusrangaistus. Viimeksi mainitussa tapauksessa Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi, että kansallinen tuomioistuin olisi voinut pyytää viran puolesta nimettyä asianajajaa täydentämään tai korjaamaan hänen valituskirjelmäänsä eikä jättää valitusta tutkimatta.( )

82. Sen lisäksi, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tehtävänä on ratkaista sen käsiteltäväksi saatetut riita-asiat eikä antaa abstrakteja ratkaisuja tai yhtenäistää eri oikeusjärjestyksiä ottaen huomioon kunkin asian erityisolosuhteet,( ) totean, että edellä mainitut tilanteet, joissa sovelletaan rajoittavaa lähestymistapaa, eroavat pääasian olosuhteista. Tässä yhteydessä on korostettava, että oikeus saada tietoa prosessuaalisista oikeuksistaan ja oikeudestaan vaieta ovat henkilökohtaisia oikeuksia, joita haltijat voivat vapaasti käyttää, ja että yksinomaan syytettyjen ja heidän neuvonantajiensa tehtävänä on määritellä puolustautumisstrategia, johon voi kuulua se, ettei näiden oikeuksien loukkaamiseen vedota asianomaisten henkilöiden omista syistä.( ) Tällaista tilannetta ei sellaisenaan voida välttämättä rinnastaa ”ilmeiseen laiminlyöntiin”, jonka yhteydessä toimivaltaisen tuomioistuimen on toteutettava positiivisia toimenpiteitä.( ) Asiaratkaisua koskevassa istunnossa tuomarin ei tarvitse korvata asianosaisia heidän puolustusstrategiansa valinnassa.

F Välipäätelmä

83. Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin toteaa, etteivät direktiivin 2012/13 3 ja 4 artikla sekä direktiivin 2012/13 8 artiklan 2 kohta, luettuina perusoikeuskirjan 47 artiklan ja 48 artiklan 2 kohdan sekä vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteen valossa, ole esteenä kansallisen säännöksen tulkinnalle, jonka mukaan tuomioistuin ei saa asian ratkaisuvaiheessa, jota ennen ei ole suoritettu esitutkintaa, todeta viran puolesta, että syytetyn oikeutta saada tietoa oikeudestaan vaieta on loukattu.

84. Kansallisten lainsäädäntöjen( ) tarkastelun ei pitäisi nähdäkseni johtaa erilaiseen tulkintaan. Sen sijaan, että se kuvastaisi akkusatorisen järjestelmän ja inkvisitorisen järjestelmän välistä klassista erottelua, jolloin tuomarilla on oletettavasti passiivinen tai aktiivinen rooli, eri kansallisten oikeudellisten järjestysten ristiin tarkastelu korostaa näiden kahden järjestelmän keskinäistä vuorovaikutusta sekä sääntökokonaisuuksiin perustuvien rikosoikeudellisten menettelyjen monimuotoisuutta ja monimutkaisuutta, joiden vuoksi vertailu on hankalaa ja jopa suhteellista. Riippumatta siitä, säädetäänkö kansallisissa järjestelmissä – toisinaan automaattisesti – tiedonsaantioikeuden loukkaamisen seuraamusmenettelyistä, jotka perustuvat todisteiden hyväksyttävyyttä koskeviin sääntöihin tai sääntöjenvastaisten oikeudenkäyntiasiakirjojen pätemättömyyteen, kansallisissa järjestelmissä voidaan siis määritellä enemmän tai vähemmän tiukasti, millainen rooli syytetyllä ja vastaavasti tuomioistuimella on näiden mekanismien täytäntöönpanossa.

85. Kaikissa huomioon otetuissa kansallisissa oikeusjärjestyksissä vahvistetaan vapaan todistelun järjestelmä ja viitataan tuomioistuimen vapaaseen todistusharkintaan, ja vaikka näissä oikeusjärjestyksissä voidaan noudattaa erilaisia menettelytapoja, niillä kaikilla on sama tarkoitus tai tavoite, nimittäin se, ettei oikeudenkäyntiasiakirja, joka on sääntöjenvastainen esimerkiksi, koska se perustuu tiedonsaantioikeuden ja erityisesti vaikenemisoikeuden loukkaamiseen, voi tuottaa vaikutuksia. Kuten tutkimusmuistiossa 22/006 todettiin perustellusti, jos tuomioistuin ei ole muodollisesti sulkenut pois todistetta, tämän todisteen hankkimisen yhteydessä tapahtunut menettelyvirhe voidaan aina ottaa huomioon pääasiassa annettavassa ratkaisussa kyseisen todisteen todistusvoiman osalta, kuten edellä tässä ratkaisuehdotuksessa pantiin merkille Ranskan oikeusjärjestyksen yhteydessä.

86. Onko unionin tuomioistuimen näin ollen tarpeellista tai edes tarkoituksenmukaista antaa ratkaisu, jonka mukaan tuomioistun voi tutkia tai on jopa velvollinen tutkimaan asian viran puolesta, vaikka tässä vaiheessa on mahdotonta arvioida, miten tämä vaikuttaa kansallisten menettelyjen, jotka kaikki ilmentävät vaikeasti löydettävän tasapainon etsimistä rikoksista rankaisemisen välttämättömyyden ja syytetyillä oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin olevien oikeuksien välillä,( ) hienovaraisiin rakenteisiin sekä kansallisiin oikeuslaitoksiin?( ) Lisäksi sen, että tuomioistuin panee täytäntöön viran puolesta toteamisen, on noudatettava tiukasti kontradiktorista periaatetta, mikä voi johtaa menettelyn pitkittymiseen.( )

87. Tällainen ratkaisu ei mielestäni ole välttämätön, jotta vastavuoroisen tunnustamisen edellyttämän keskinäisen luottamuksen perusteltavuus voi vahvistua. On kiistatonta, että unionin oikeus on laajentunut huomattavasti rikosasioissa tehtävän oikeudellisen yhteistyön alalla siinä määrin, että nykyään voidaan puhua merkittävästä yhteisestä säännöstöstä tai perinnöstä, jonka ansiosta kansalliset oikeudelliset järjestelmät on voitu pitkälti yhdenmukaistaa epäiltyjen tai syytettyjen henkilöiden prosessuaalisten oikeuksien suojelun osalta ja näiden järjestelmien yhdentyminen unionissa on todella edistynyt. Tässä yhteydessä on korostettava yhtäältä Ranskan hallituksen tavoin, ettei käsiteltävässä asiassa ole kyse näitä oikeuksia parhaiten suojaavan kansallisen järjestelmän löytämisestä valtioiden välisessä pseudokilpailussa,( ) ja toisaalta oikeuskirjallisuuden tavoin, ettei ole olemassa subjektiivista oikeutta hyötyä yksilön oikeuksia parhaiten suojaavasta järjestelmästä.( )

88. Koska tarkasteltavana on kysymys, jossa ilmaistaan kansallisten oikeudellisten järjestelmien erityispiirteet, jotka perussopimusten laatijat ovat sitoutuneet säilyttämään,( ) ja sellaisen direktiivin tulkinta, jossa epäillyille tai syytetyille henkilöille tai heidän asianajajalleen taataan kirjaimellisesti, että siihen sisältyvien oikeuksien loukkaamisesta sanktioidaan, unionin tuomioistuimen on mielestäni noudatettava varovaisuutta ja huolehdittava siitä, että sen vastaus voidaan hyväksyä kansallisissa oikeusjärjestyksissä.( ) Ranskalainen filosofi ja valistuksen ajan kirjailija Montesquieu totesi seuraavaa: ”Tiettyjä lakeja on joskus tarpeen muuttaa. Tämä on kuitenkin harvinaista, ja kun näin tehdään, niihin saa koskea vain vapisevalla kädellä.”( ) Oikeuskäytäntöön perustuvaan menettelytapaan sovellettuna käsiteltävässä asiassa olisi tämän perusteella joka tapauksessa katsottava, ettei viran puolesta toteaminen ole velvollisuus, sillä se lisäisi kansallisten tuomioistuinten tehtäviä, kun ne joutuvat soveltamaan samanaikaisesti kansallisia oikeussääntöjä, unionin primaarioikeutta ja johdettua unionin oikeutta, kuten perusoikeuskirjaa, ja yleissopimusten, muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen, määräyksiä, sekä työskentelemään institutionaalisissa olosuhteissa, joille ovat ominaista huomattavat erot,( ) ja ne ovat vaarassa joutua vastuuseen laillisuusvelvollisuutensa vuoksi. Tuomarit ovat nimittäin yhtä erehtyväisiä kuin muutkin rikosoikeudenkäynnin toimijat, joita ei pidä vapauttaa vastuusta, mikä olkoon pienenä muistutuksena siitä, että oikeudenkäyntiin kuuluu väistämättä myös inhimillinen osatekijä.

V Ratkaisuehdotus

89. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Tribunal correctionnel de Villefranche-sur-Saônelle (Ranska) seuraavasti:

90. Tiedonsaantioikeudesta rikosoikeudellisissa menettelyissä 22.5.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2012/13/EU 3 ja 4 artiklaa sekä 8 artiklan 2 kohtaa, luettuina Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan ja 48 artiklan 2 kohdan sekä vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteen valossa,

on tulkittava siten, että

ne eivät ole esteenä kansallisen säännöksen tulkinnalle, jonka mukaan tuomioistuin ei saa asian ratkaisuvaiheessa, jota ennen ei ole suoritettu esitutkintaa, todeta viran puolesta, että syytetyn oikeutta saada tietoa oikeudestaan vaieta on loukattu, jos kansallisilla menettelysäännöillä yhtäältä taataan epäiltyjen ja syytettyjen oikeus asianajajaan ennen asian ratkaisuvaihetta ja sen aikana sekä toisaalta otetaan huomioon toteutettujen prosessitoimien tai epäiltyjen tai syytettyjen prosessuaalisia oikeuksia loukkaamalla hankittujen todisteiden lainvastaisuus toteamalla ne pätemättömäksi tai jättämällä ne ottamatta huomioon tai arvioitaessa näiden toimien todistusarvoa.