VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN TUOMIO (ensimmäinen jaosto)

15 päivänä joulukuuta 2011

Asia F‑30/10

Philippe de Fays

vastaan

Euroopan komissio

Henkilöstö – Virkamiehet – Sosiaaliturva – Tapaturma- ja ammattitautivakuutus – Henkilöstösääntöjen 73 artikla – Päätös, jolla kieltäydytään tunnustamasta sairautta ammattitaudiksi

Aihe: SEUT 270 artiklaan, jota sovelletaan Euratomin perustamissopimukseen sen 106 a artiklan nojalla, perustuva kanne, jossa Philippe de Fays vaatii virkamiestuomioistuinta ensisijaisesti kumoamaan komission päätöksen, jolla kieltäydytään tunnustamasta hänen sairauttaan ammattitaudiksi.

Ratkaisu: Kanne hylätään. Kantaja vastaa kaikista oikeudenkäyntikuluista.

Tiivistelmä

1. Virkamiehet – Kanne – Kohde – Toteaminen – Tutkimatta jättäminen

(Henkilöstösääntöjen 91 artikla)

2. Virkamiehet – Kanne – Valituksen hylkäämispäätöksestä nostettu kanne – Vaikutus – Riidanalaisen toimen saattaminen tuomioistuimen käsiteltäväksi – Poikkeus – Päätös, joka ei ole luonteeltaan vahvistava päätös

(Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artikla)

3. Virkamiehet – Sosiaaliturva – Tapaturma- ja ammattitautivakuutus – Lääketieteellinen asiantuntijalausunto – Lääketieteellisen lautakunnan harkintavallan rajat

(Tapaturma- ja ammattitautivakuutusta koskevien määräysten 22 artiklan 3 kohdan ensimmäinen alakohta)

4. Virkamiehet – Sosiaaliturva – Tapaturma- ja ammattitautivakuutus – Lääketieteellinen asiantuntijalausunto – Lääketieteellisen lautakunnan harkintavalta – Tuomioistuinvalvonnan rajat – Perusteluvelvollisuuden laajuus

(Henkilöstösääntöjen 73 artikla; tapaturma- ja ammattitautivakuutusta koskevien määräysten 22 artikla)

5. Virkamiehet – Sosiaaliturva – Tapaturma- ja ammattitautivakuutus – Lääketieteellinen asiantuntijalausunto – Lääketieteellisen lautakunnan kokoonpano – Jäsenten erikoistumisen vaatimusta ei ole

(Tapaturma- ja ammattitautivakuutusta koskevien määräysten 22 artiklan 1 kohdan kolmas alakohta)

1. Henkilöstösääntöjen 91 artiklaan perustuvan laillisuusvalvonnan yhteydessä unionin tuomioistuinten tehtävänä ei ole tehdä oikeudellisia toteamuksia. Tästä syystä vaatimukset, joissa unionin tuomioistuimet pyritään saamaan toteamaan, että kantaja on ammattitaudin vuoksi työkyvytön, on jätettävä tutkimatta.

(ks. 43 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑187/01, Mellone v. komissio, 12.6.2002, 16 kohta

Virkamiestuomioistuin: asia F‑55/05, Voigt v. komissio, 16.5.2006, 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen

2. Hallinnollinen valitus ja sen nimenomainen tai implisiittinen hylkääminen ovat olennainen osa monitahoista menettelyä ja ne ovat vain edellytys sille, että asia voidaan saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi. Vaikka kanne koskee muodollisesti hallinnollisen valituksen hylkäämistä, sen vaikutuksena on, että virkamiehelle vastainen toimi, josta hallinnollinen valitus tehtiin, saatetaan tuomioistuimen käsiteltäväksi sitä tapausta lukuun ottamatta, jossa hallinnollisen valituksen hylkäämispäätöksen ulottuvuus poikkeaa kyseisen valituksen kohteena olleen toimen ulottuvuudesta. Hallinnollisen valituksen nimenomainen hylkäämispäätös ei välttämättä ole sen sisältö huomioon ottaen kantajan riitauttaman toimen vahvistava päätös. Näin on silloin, kun valituksen hylkäämispäätöksellä kantajan tilanne tutkitaan uudelleen uusien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella tai kun sillä muutetaan tai täydennetään alkuperäistä päätöstä. Näissä tapauksissa valituksen hylkääminen on tuomioistuinvalvonnan piiriin kuuluva toimi, jonka tuomioistuimet ottavat huomioon arvioidessaan riitautetun toimen laillisuutta tai jota se jopa pitää virkamiehelle vastaisena toimena, joka on korvannut riitautetun toimen.

(ks. 45 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: yhdistetyt asiat 33/79 ja 75/79, Kuhner v. komissio, 28.5.1980, 9 kohta ja asia 293/87, Vainker v. parlamentti, 17.1.1989, 7 ja 8 kohta

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: yhdistetyt asiat T‑338/00 ja T‑376/00, Morello v. komissio, 12.12.2002, 35 kohta; asia T‑258/01, Eveillard v. komissio, 10.6.2004, 31 kohta; asia T‑389/02, Sandini v. yhteisöjen tuomioistuin, 14.10.2004, 49 kohta; asia T‑375/02, Cavallaro v. komissio, 7.6.2005, 63–66 kohta ja asia T‑281/04, Staboli v. komissio, 25.10.2006, 26 kohta

Unionin yleinen tuomioistuin: asia T‑377/08 P, komissio v. Birkhoff, 9.12.2009, 50–59 ja 64 kohta ja asia T‑325/09 P, Adjemian ym. v. komissio, 21.9.2011, 32 kohta

3. Tapaturma- ja ammattitautivakuutusta koskevien määräysten 22 artiklan 3 kohdan ensimmäisestä alakohdasta johtuu, että jotta lääketieteellinen lautakunta voi pätevästi antaa lääketieteellisen lausunnon, on välttämätöntä, että sillä on mahdollisuus saada tietoonsa kaikki asiakirjat, joista voi olla sille hyötyä arvioinnissa. Lääketieteellinen lautakunta voi pyytää lisätutkimuksia, ja se voi kuulla asiantuntijoita sille luovutettuja asiakirjoja täydentääkseen tai hankkia lausuntoja, joita se tarvitsee tehtävänsä moitteetonta hoitamista varten.

Lisäksi jos on käynyt ilmi, että muun muassa lääketieteellisen lautakunnan käsiteltäväksi saatettujen lääketieteellisten kysymysten erityisen monitahoisuuden takia sen tehtävän hoitamista varten tarpeelliset tiedot eivät käy selkeästi ja johdonmukaisesti ilmi sille toimitetuista asiakirjoista, lääketieteelliselle lautakunnalle kuuluu kaikkien sen arviointia varten tarpeellisten tietojen hankkiminen. Tältä osin siinä tapauksessa, ettei lääketieteellisen lautakunnan jäsenillä ole kyseessä olevista sairauksista erityisiä tietoja, lääketieteellisen lautakunnan on hankittava itselleen kaikki asiakirjat, joista voi olla sille hyötyä sen arviointien perustelemisessa, ja pyydettävä tarvittaessa lisätutkimuksia ja kuultava näihin sairauksiin erikoistuneita asiantuntijoita.

(ks. 63–65 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑300/97, Latino v. komissio, 15.12.1999, 70 kohta

4. Tapaturma- ja ammattitautivakuutuksesta annettujen yhteisten määräysten 22 artiklassa lääketieteelliselle lautakunnalle myönnetty tehtävä, johon kuuluu lääketieteellisten kysymysten arvioiminen täysin objektiivisesti ja riippumattomasti, edellyttää toisaalta, että tällä lautakunnalla on käytettävissään kaikki ne tiedot, jotka voivat olla sille hyödyllisiä, ja toisaalta, että sen harkinta on täysin vapaata. Lääketieteellisen lautakunnan tekemiä varsinaisia lääketieteellisiä arviointeja on pidettävä lopullisina silloin, kun ne on tehty sääntöjenmukaisissa olosuhteissa.

Tältä osin unionin tuomioistuinten toimivaltaan kuuluu sen tarkastaminen, että sairauden ammattitaudiksi toteamista koskeva lääketieteellisen lautakunnan lausunto on sääntöjenmukainen ja erityisesti, voidaanko sen perusteluiden avulla arvioida toteamuksia, joille lausunto perustuu, ja onko lääketieteellisten toteamusten ja niistä johtuvien päätelmien välillä ymmärrettävä yhteys. Kun lääketieteellisen lautakunnan käsiteltäväksi on saatettu monitahoisia lääketieteellisiä kysymyksiä, jotka koskevat muun muassa vaikeasti selvitettävää taudinkuvaa tai asianomaisella virkamiehellä olevien vaivojen ja hänen unionin toimielimessä tekemänsä työn välistä syy-yhteyttä, lautakunnan on lausunnossaan esitettävä muun muassa asiakirja-aineiston seikat, joilla se perustelee kantaansa. Silloin kun lääketieteellisen lautakunnan kanta poikkeaa merkittävästi joistakin aikaisemmista, asianomaisen henkilön kannalta edullisemmista merkityksellisistä lääkärinlausunnoista, sen on myös täsmennettävä syyt, joiden vuoksi sen kanta poikkeaa niistä.

(ks. 73 ja 89 kohta)

Viittaukset:

Virkamiestuomioistuin: asia F‑79/09, AE v. komissio, 14.9.2010, 64 ja 65 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen

5. Virkamiesten tapaturma- ja ammattitautivakuutusta koskevissa määräyksissä ei aseteta mitään erityistä erikostumisen edellytystä asianomaisen virkamiehen nimeämälle lääkärille tai nimittävän viranomaisen nimeämälle lääkärille. Ainoa edellytys koskee kolmatta lääkäriä, koska hänellä on näiden määräysten 22 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan mukaisesti oltava ruumiillisen vahingon arvioinnin ja korvaamisen erityisosaamista. Näin ollen ei voida pätevästi väittää, että lääketieteellinen lautakunta on muodostettu sääntöjenvastaisesti vain siitä syystä, etteivät sen jäsenet tunteneet kyseessä olevia sairauksia.

(ks. 83 ja 84 kohta)