Asia T-461/07

Visa Europe Ltd ja

Visa International Service

vastaan

Euroopan komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Luottokortti- ja maksuaikakorttimaksujen vastaanottopalvelujen markkinat – Päätös, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan – Kilpailun rajoittaminen – Mahdollinen kilpailija – Sakot – Lieventävät olosuhteet – Kohtuullinen aika – Oikeusvarmuus – Puolustautumisoikeudet

Tuomion tiivistelmä

1. Oikeudenkäyntimenettely – Kannekirjelmä – Muotovaatimukset

(Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artikla; unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohta)

2. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Väitetiedoksianto – Välttämätön sisältö – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Yritykset, joille on annettu tilaisuus esittää huomautuksensa komission esittämistä tosiseikoista, väitteistä ja olosuhteista

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 1 kohta)

3. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kilpailua rajoittava vaikutus – Arviointiperusteet – Markkinoiden kilpailuolosuhteiden tutkimisessa on otettava huomioon tosiasiallinen ja mahdollinen kilpailu

(EY 81 artiklan 1 ja 3 kohta)

4. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jolla todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Päätös, joka edellyttää monitahoisten taloudellis- tai teknisluonteisten arvioiden tekemistä – Tuomioistuinvalvonnan ulottuvuus

(EY 81 artiklan 1 kohta)

5. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kilpailua rajoittava vaikutus – Käsite

(EY 81 artiklan 1 kohta)

6. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kilpailua rajoittava vaikutus – Oleellinen tekijä arvioitaessa yrityksen luokittelemista mahdolliseksi kilpailijaksi on yrityksen kyky päästä merkityksellisille markkinoille

(EY 81 artiklan 1 kohta)

7. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Näyttö – Asiakirjan näyttöarvon arvioiminen – Arviointiperusteet – Esitettyjen todisteiden luotettavuus

(EY 81 artiklan 1 kohta)

8. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kilpailua rajoittava vaikutus – Yrityksen luokitteleminen mahdolliseksi kilpailijaksi – Kyky päästä nopeasti merkityksellisille markkinoille – Nopean markkinoille pääsyn käsite

(EY 81 artiklan 1 kohta; komission tiedonanto 2001/C 3/02)

9. Kilpailu – Sakot – Asetuksen N:o 17 mukaisesti ilmoitettu sopimus, johon sovelletaan sakkoimmuniteettia – Ilmoituksen tuleminen mitättömäksi ja sakkoimmuniteetin lakkaaminen asetuksen N:o 1/2003 voimaantulosta lähtien

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 5 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 34 artiklan 1 kohta)

10. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Komission harkintavalta – Sakkojen tason mukauttaminen

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla)

11. Kilpailu – Sakot – Komission harkintavalta – Yrityksen omaan toimintaan perustuva arviointi

(EY 81 artiklan 1 kohta)

12. Kilpailu – Sakot – Päätös, jolla määrätään sakkoja – Perusteluvelvollisuus – Ulottuvuus – Sellaisten arviointiperusteiden ilmoittaminen, joiden avulla komissio on voinut määrittää rikkomisen vakavuuden ja keston

(EY 253 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C)

13. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Luottamuksensuoja – Käsite – Komission toteamukset, jotka ”voitiin ymmärtää” tietyllä tavalla, eivät kuulu tämän käsitteen piiriin

14. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission velvollisuudet – Kohtuullisen ajan noudattaminen – Päätös, jolla rikkominen todetaan, voidaan kumota menettelyn kohtuuttoman pitkän keston johdosta, jos kyseessä olevien yritysten puolustautumisoikeuksia on loukattu

(Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 25 artikla)

15. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Komission suuntaviivat – Lieventävät olosuhteet

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

16. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Arviointiperusteet – Vaikutus markkinoihin – Maantieteellisten markkinoiden laajuus

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

17. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Lieventävät olosuhteet – Komission harkintavalta kokonaisarvioinnin suorittamiseksi

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohta)

1. Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ja unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan kanteessa on mainittava riidan kohde ja yhteenveto seikoista, joihin kanne perustuu. Kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä on, että ne olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kanne perustuu, käyvät ilmi ainakin pääpiirteittäin itse kannekirjelmän tekstistä, kunhan ne on esitetty johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi. Vaikka kannekirjelmän tekstiosaa voidaan tukea ja täydentää tietyiltä osin viittaamalla kannekirjelmän liitteenä olevien asiakirjojen kohtiin, sillä, että viitataan yleisluonteisesti muihin asiakirjoihin, vaikka ne olisivat kannekirjelmän liitteinä, ei voida korjata sitä, että itse kannekirjelmässä ei ole mainittu olennaisia oikeudellisia perusteluja, jotka siinä on edellä mainittujen määräysten mukaan mainittava.

Unionin yleisen tuomioistuimen asiana ei myöskään ole etsiä ja tunnistaa liitteistä oikeudellisia perusteita ja perusteluja, joihin kanteen voitaisiin katsoa perustuvan, koska liitteillä on puhtaasti todistuksellinen ja välineellinen tehtävä.

Unionin yleinen tuomioistuin voi ottaa huomioon kannekirjelmän liitteenä olevan asiantuntijoiden yhteisen lausunnon, johon kantajat viittaavat arvostellessaan komission päätöstä, ainoastaan siltä osin kuin sillä tuetaan tai täydennetään oikeudellisia perusteita tai perusteluja, joihin kantajat ovat nimenomaisesti vedonneet kirjelmiensä perusteluosassa, ja siltä osin kuin voidaan täsmällisesti määrittää, mitkä sen sisältämistä seikoista tukevat tai täydentävät kyseisiä oikeudellisia perusteita tai perusteluja.

(ks. 50, 51 ja 53 kohta)

2. Kilpailuasioissa käytävässä hallinnollisessa menettelyssä väitetiedoksiannossa on oltava väitteistä riittävän selvästi muotoiltu – vaikka vain tiivistelmän muodossa esitetty – selvitys, jotta ne, joita asia koskee, voisivat tosiasiallisesti saada tiedon, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen. Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kaikissa menettelyissä, jotka voivat johtaa seuraamuksiin, edellyttää nimittäin sitä, että asianomaisille yrityksille ja yritysten yhteenliittymille varataan jo hallinnollisen menettelyn aikana tilaisuus tehokkaasti esittää huomautuksensa komission esittämien tosiseikkojen, väitteiden ja olosuhteiden todenmukaisuudesta ja merkityksellisyydestä. Tätä vaatimusta noudatetaan, jos päätöksessä, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan, ei aseteta asianomaisten henkilöiden vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia ja jos siinä esitetään ainoastaan sellaisia tosiseikkoja, joista asianomaiset henkilöt ovat voineet esittää kantansa.

Voidakseen vedota puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen riidanalaisessa päätöksessä esitettyjen väitteiden osalta ei myöskään riitä, että asianomaiset yritykset viittaavat vain väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen välisiin eroihin selittämättä täsmällisesti ja konkreettisesti, miten kukin näistä eroista muodostaa yksittäistapauksessa uuden väitteen, josta niillä ei ole ollut tilaisuutta tulla kuulluiksi. Koska komissio on väitetiedoksiannossa vedonnut markkinoiden tiettyihin ominaispiirteisiin ja erityisesti niiden huomattavaan keskittymiseen todetakseen, että markkinoilla esiintyy vähän kilpailua, ja koska kantajien huomautuksiin vastatessaan komissio totesi päätöksessään, ettei kilpailu ole kyseisillä markkinoilla tehotonta mutta että lisäkilpailulle olisi tilaa, komissio ei ole esittänyt uutta väitettä eikä vedonnut uuteen tosiseikkaan, vaan ainoastaan täydentänyt arviointiaan ottaen huomioon kantajien huomautukset. Näin ollen riidanalaisen päätöksen perusteluihin väitetiedoksiannossa alun perin esitettyihin perusteluihin nähden tehdyllä muutoksella ei missään tapauksessa loukata kantajien puolustautumisoikeuksia, vaan se sitä vastoin osoittaa, että kantajilla on ollut tilaisuus esittää huomautuksensa komission esittämästä väitteestä.

(ks. 56 ja 58–62 kohta)

3. Arvioitaessa tiettyä sopimusta, yritysten yhteenliittymän päätöstä tai yhdenmukaistettua menettelytapaa EY 81 artiklan 1 kohdan kannalta on otettava huomioon se konkreettinen asiayhteys, johon niiden vaikutukset kohdistuvat, etenkin kysymyksessä olevien yritysten taloudellinen ja oikeudellinen toimintaympäristö, näiden sopimusten, päätösten tai menettelytapojen kohteena olevat tavarat tai palvelut sekä kyseisten markkinoiden tosiasialliset toimintaolosuhteet ja kyseisten markkinoiden rakenne, paitsi jos sopimus merkitsee ilmiselviä kilpailunrajoituksia, kuten hintojen vahvistamista, markkinoiden jakoa tai menekin valvontaa. Viimeksi mainitussa tapauksessa tällaisia rajoituksia voidaan verrata niiden kilpailua edistäviksi väitettyihin vaikutuksiin ainoastaan EY 81 artiklan 3 kohdan perusteella poikkeuksen myöntämiseksi saman artiklan 1 kohtaan sisältyvästä kiellosta.

Tiettyjen markkinoiden kilpailuolosuhteita ei ole arvioitava pelkästään kyseisillä markkinoilla ennestään toimivien yritysten tosiasiallisen keskinäisen kilpailun perusteella, vaan myös mahdollisen kilpailun perusteella sen selvittämiseksi, onko näiden markkinoiden rakenne ja niitä sääntelevä taloudellinen ja oikeudellinen toimintaympäristö huomioon ottaen tosiasiallisesti ja konkreettisesti mahdollista, että asianomaiset yritykset kilpailevat keskenään tai että uusi yrittäjä voi päästä kyseisille markkinoille kilpailemaan niillä ennestään toimivien yrittäjien kanssa.

Harkittaessa, onko jotakin sopimusta, yritysten yhteenliittymän päätöstä tai yhdenmukaistettua menettelytapaa pidettävä kiellettynä sen kilpailua vääristävien vaikutusten vuoksi, on tutkittava, millaisiksi todelliset kilpailuolosuhteet muodostuisivat ilman kyseistä sopimusta, yritysten yhteenliittymän päätöstä tai yhdenmukaistettua menettelytapaa.

(ks. 67–69, 81, 125 ja 130 kohta)

4. Vaikka unionin tuomioistuinten tehtävänä on yleisesti harjoittaa kokonaisvaltaista valvontaa EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytysten täyttymisen suhteen, niiden valvoessa komission tekemiä monitahoisia taloudellisia arviointeja tämä valvonta kohdistuu välttämättä ainoastaan siihen, että menettelysääntöjä ja perusteluvelvollisuutta on noudatettu, että tosiseikat pitävät asiallisesti paikkansa, että näitä tosiseikkoja ei ole arvioitu ilmeisen virheellisesti ja ettei harkintavaltaa ole käytetty väärin. Komission harkintavallan tunnustaminen ei kuitenkaan tarkoita sitä, että unionin tuomioistuinten on pidättäydyttävä valvomasta sitä, miten komissio on tulkinnut taloudellisia seikkoja. Unionin tuomioistuinten on paitsi tutkittava esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus, myös tarkistettava, muodostavatko nämä todisteet merkityksellisten seikkojen kokonaisuuden, joka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty.

Koska komission uuden toimijan markkinoillepääsyä edistäviksi katsomista tekijöistä huolimatta uuden toimijan olisi luottokortti- ja maksuaikakorttimaksujen vastaanottopalvelujen markkinoiden rakenteen vuoksi vaikea päästä kyseisille markkinoille rahoituslaitoksen sellaisen fronting-järjestelyn kautta, jonka johdosta se alusta alkaen joutuisi epäedullisempaan asemaan markkinoilla jo toimiviin pääasiallisiin kilpailijoihinsa nähden, komission päätelmä, jossa katsotaan, ettei tällainen markkinoillepääsy ole mahdollinen, on perusteltu riittävällä tavalla toteamuksilla, jotka koskevat vaikeutta löytää fronting-järjestelykumppani sekä sillä, että fronting-järjestelyt monimutkaistavat toimintaa ja aiheuttavat lisäkustannuksia, eikä tässä päätelmässä sovelleta virheellistä oikeudellista arviointiperustetta.

(ks. 70, 110 ja 111 kohta)

5. Se seikka, että komissio on myöntänyt, ettei kilpailu kyseisillä markkinoilla ole ”tehotonta”, ei estä sitä määräämästä seuraamuksia sellaisesta toiminnasta, jolla estetään mahdollisen kilpailijan pääsy näille markkinoille. Yhtäältä on todettava, että koska EY 81 artikla, sen enempää kuin muutkaan perustamissopimuksen kilpailusäännöt, ei ole yksinomaan tarkoitettu kilpailijoiden tai kuluttajien intressien suojelemiseen, vaan sillä pyritään myös suojelemaan markkinoiden rakennetta ja siten kilpailua sinänsä, komissio on pätevästi voinut tukeutua kyseessä olevien markkinoiden korkeaan keskittymisasteeseen. Toisaalta toiminnasta mahdolliselle kilpailulle aiheutuvien vaikutusten tutkiminen ei voi olla alisteinen kyseisten markkinoiden tosiasiallisen kilpailun asteen tutkimiselle. Tällainen katsantokanta olisi ristiriidassa sen vakiintuneen oikeuskäytännön kanssa, jonka mukaan tiettyjen markkinoiden kilpailuolosuhteita ei ole arvioitava pelkästään kyseisillä markkinoilla ennestään toimivien yritysten tosiasiallisen keskinäisen kilpailutilanteen perusteella vaan myös mahdollisen kilpailun perusteella.

(ks. 121–131 kohta)

6. Tarkasteltaessa oikeudellisia perusteita, joita on sovellettava selvitettäessä, onko yritys mahdollinen kilpailija kyseisillä markkinoilla, komissio on velvollinen tutkimaan, olisiko yrityksellä ollut tosiasialliset ja konkreettiset mahdollisuudet päästä näille markkinoille ja kilpailla sinne jo sijoittautuneiden yritysten kanssa, jos siihen ei olisi sovellettu EY 81 artiklan 1 kohdan nojalla riitautettua sääntöä. Tällainen toteen näyttäminen ei voi perustua pelkkään olettamukseen, vaan sen tueksi on esitettävä tosiseikkoja tai merkityksellisten markkinoiden rakennetta koskeva selvitys. Yritystä ei näin ollen voida luokitella mahdolliseksi kilpailijaksi, jos sen markkinoillepääsy ei ole taloudellisesti elinkelpoisen strategian mukaista. Tästä seuraa väistämättä, että yrityksen aikomuksella päästä markkinoille voi olla merkitystä tutkittaessa, voidaanko sitä pitää mahdollisena kilpailijana kyseisillä markkinoilla, mutta yrityksen kyky päästä niille on oleellinen seikka, johon tällaisen luokittelun on perustuttava.

(ks. 166–168 kohta)

7. Arvioitaessa näyttöarvoa, joka asiakirjoille on myönnettävä kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista koskevassa menettelyssä, on muistettava, että unionin oikeudessa vallitseva periaate on vapaan todistusharkinnan periaate ja että ainoa merkityksellinen arviointiperuste esitettyjen todisteiden harkinnassa on niiden luotettavuus. Todisteen näyttöarvoa arvioitaessa on näin ollen ensiksi tutkittava sen sisältämän tiedon uskottavuus. On otettava huomioon erityisesti asiakirjan alkuperä, sen laatimisolosuhteet ja vastaanottaja sekä pohdittava, vaikuttaako se sisällöltään järkeenkäyvältä ja luotettavalta.

(ks. 182 kohta)

8. Komissio ei tee oikeudellista virhettä luokitellessaan taloudellisen toimijan mahdolliseksi kilpailijaksi sikäli kuin sen arviointia toimijan kyvystä päästä merkityksellisille markkinoille ei yhtäältä kiistetä eikä toimijan mahdollisuus päästä kyseisille markkinoille ole toisaalta puhtaasti teoreettinen. Tätä päätelmää ei muuta se, ettei komissio arvioinut aikaa, jonka toimija olisi tarvinnut päästäkseen merkityksellisille markkinoille, mikä on selvästikin ristiriitaista EY 81 artiklan soveltamisesta horisontaalista yhteistyötä koskeviin sopimuksiin annetuissa suuntaviivoissa, joissa mainitaan vuoden aika, esitetyn määritelmän kanssa. Näiden suuntaviivojen alaviitteessä 9 esitetyn määritelmän perusteella oleellinen seikka nimittäin on, että mahdollisen markkinoilletulon on tapahduttava riittävän nopeasti, jotta se vaikuttaa markkinoihin osallistujiin, ja yhden vuoden aika on ainoastaan ohjeellinen.

(ks. 187–189 kohta)

9. Komissio voi määrätä sakon asetuksen N:o 17 mukaisesti ilmoitetusta sopimuksesta perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 1/2003 34 artiklan 1 kohdan nojalla, jossa säädetään, että ilmoitukset ovat kyseisen asetuksen soveltamispäivästä alkaen mitättömiä. Tästä seuraa väistämättä, että sakkoimmuniteetti lakkaa asetuksen N:o 17 15 artiklan 5 kohdan mukaisesti ilmoitettujen sopimusten osalta asetuksen N:o 1/2003 tullessa voimaan. Komissiolla on näin ollen joka tapauksessa oikeus määrätä asetuksen N:o 1/2003 voimaantulon jälkeen kantajille sakko riidanalaisen menettelytavan jatkamisesta.

(ks. 211 kohta)

10. Komissiolla on harkintavaltaa sakkojen suuruuden määräämisessä, koska ne ovat kilpailupolitiikan väline. Se, ettei komissio ole aikaisemmin määrännyt sakkoja seurauksiin perustuvien kilpailun rajoitusten yhteydessä, ei voi merkitä sitä, etteikö se voisi määrätä sakkoa, jos tämä on tarpeen kilpailupolitiikan toteuttamiseksi. Kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen edellyttää päinvastoin sitä, että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi.

(ks. 212 ja 213 kohta)

11. Komissiolla on harkintavaltaa päättää kunkin tapauksen erityisten seikkojen perusteella siitä, onko sen toteaman rikkomisen seuraamukseksi ja kilpailuoikeuden tehokkuuden säilyttämiseksi tarkoituksenmukaista määrätä sakkoja. Vaikka komissio olisi aiemmin perusteettomasti jättänyt määräämättä yrityksille sakkoja vastaavanlaisissa asioissa, perustelut, joissa vedotaan sellaisten yritysten, joille on määrätty seuraamuksia kilpailusääntöjen rikkomisen johdosta, eduksi toisen hyväksi tehtyyn lainvastaisuuteen, ovat laillisuusperiaatteen vastaisia.

(ks. 218 ja 219 kohta)

12. Kun komissio vahvistaa sakkoja kilpailuoikeuden rikkomisen johdosta, se täyttää perusteluvelvollisuutensa, kun se päätöksessään ilmoittaa ne arviointiin liittyneet seikat, joiden nojalla sen on ollut mahdollista mitata rikkomisen vakavuus ja kesto, eikä sillä ole velvollisuutta antaa siinä yksityiskohtaisempaa esitystä tai sakon laskentatapaan liittyviä numerotietoja. Vaikka tällaisen toiminnan, josta kantajia arvostellaan, vakavuuteen ja kestoon liittyvät seikat koskevat lähinnä sakon suuruuden määrittämistä, niiden perusteella voidaan myös ymmärtää, miksi komissio piti sakon määräämistä tarkoituksenmukaisena.

(ks. 221 ja 288 kohta)

13. Menettelyssä, jossa EY 81 artiklan mukaisesti todetaan rikkominen tapahtuneeksi, kaikilla oikeussubjekteilla, jotka ovat sellaisessa tilanteessa, josta ilmenee, että heille on hallintoelimen toiminnan vuoksi syntynyt perusteltuja odotuksia, on oikeus vedota luottamuksensuojan periaatteeseen, mutta on tarkennettava, ettei kukaan voi vedota kyseisen periaatteen loukkaamiseen, jos hallintoelin ei ole antanut hänelle toimivaltaisilta ja luotettavilta tahoilta tulevia täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja. Tällaisina vakuutteluina ei voida pitää ”toteamuksia, jotka voitiin ymmärtää siten”, ettei komissio pitänyt tiettyä tapausta asiana, jossa se määrää sakon.

(ks. 223 ja 224 kohta)

14. Kohtuullisen käsittelyajan noudattaminen kilpailupolitiikkaa koskevissa hallinnollisissa menettelyissä on unionin oikeuden yleinen oikeusperiaate, jonka noudattamista tuomioistuimet valvovat. Tämä periaate sisältyy Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 1 kohtaan. Kyseisen periaatteen loukkaaminen voi johtaa päätöksen, jolla EY 81 artiklaa todetaan rikotun, kumoamiseen, jos se on vaikuttanut kyseessä olevien yritysten mahdollisuuksiin puolustaa kantaansa ja näin ollen vaarantanut niiden puolustautumisoikeudet. Tilanne ei kuitenkaan ole näin, jos kantajat eivät väitä, että hallinnollisen menettelyn kesto on vaarantanut niiden puolustautumisoikeudet, ja jos rikkomisen lakkaamisen ja sakon määräämistä koskevan riidanalaisen päätöksen välinen ajanjakso on lyhyempi kuin asetuksen N:o 1/2003 25 artiklassa säädetyt vanhentumisajat. Sellaisen kattavan sääntelyn vuoksi, jossa säännellään yksityiskohtaisesti määräaikoja, joissa komissio voi oikeusvarmuuden perustavanlaatuista vaatimusta sivuuttamatta määrätä sakkoja kilpailusääntöjen soveltamista koskevien menettelyjen kohteina oleville yrityksille, kaikki perustelut, jotka liittyvät komission velvollisuuteen käyttää toimivaltaansa määrätä sakkoja kohtuullisessa ajassa, on nimittäin hylättävä.

(ks. 231–234, 238 ja 298 kohta)

15. Komissio ei voi kilpailusääntöjen rikkomisen johdosta määrättävien sakkojen suuruutta ratkaistessaan poiketa säännöistä, jotka se on itselleen asettanut. Erityisesti silloin kun komissio antaa suuntaviivoja, joilla se pyrkii perustamissopimuksen määräyksiä noudattaen täsmentämään perusteet, joita se aikoo soveltaa harkintavaltaansa tällä alalla käyttäessään, se rajoittaa itse harkintavaltaansa, koska sen on noudatettava viitteellisiä sääntöjä, jotka se on itselleen asettanut.

Tutkittaessa, olisiko komission pitänyt katsoa kantajien osalta lieventäväksi olosuhteeksi se, että oli olemassa perusteltu epäilys siitä, ettei menettely, josta seuraamus määrättiin, merkitsisi kilpailusääntöjen rikkomista niissä tilanteissa, joissa sakkoa ei määrätä koko rikkomisen ajalta vaan vasta väitetiedoksiannon antamispäivästä lähtien, on otettava huomioon se seikka, että tuosta päivästä alkaen komissio esitti vastaväitteitä riidanalaisesta menettelytavasta ja ilmaisi perusteet, miksi se piti sitä EY 81 artiklan vastaisena. Väitetiedoksiannon antamispäivästä lähtien kantajat eivät näin ollen enää voi väittää, etteivät ne tienneet rikkovansa EY 81 artiklaa.

(ks. 246, 250–252 ja 297 kohta)

16. Kilpailuasioissa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta määritettäessä otetaan huomioon lukuisia tekijöitä, kuten asian ominaispiirteet, asiayhteys ja sakkojen ennalta ehkäisevä vaikutus, joiden osalta komissiolla on harkintavaltaa. Rikkomisen vakavuuden arvioinnissa on otettava huomioon rikkomisen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja kyseisten maantieteellisten markkinoiden laajuus.

(ks. 266 ja 268 kohta)

17. Sitä, onko sakon mahdollinen alentaminen asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa annettujen suuntaviivojen 3 kohdassa tarkoitettujen lieventävien olosuhteiden nojalla asianmukaista, on kilpailuasioissa arvioitava kokonaisvaltaisesti ja ottaen huomioon kaikki merkitykselliset asianhaarat. Koska suuntaviivat eivät sisällä pakottavaa lausumaa lieventävistä olosuhteista, jotka voidaan ottaa huomioon, on katsottava, että komissio on säilyttänyt tietyn harkintavallan arvioidakseen kokonaisvaltaisesti lieventäviin olosuhteisiin perustuvan sakon määrän mahdollisen alentamisen suuruutta.

(ks. 303 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)

14 päivänä huhtikuuta 2011 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Luottokortti- ja maksuaikakorttimaksujen vastaanottopalvelujen markkinat – Päätös, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan – Kilpailun rajoittaminen – Mahdollinen kilpailija – Sakot – Lieventävät olosuhteet – Kohtuullinen aika – Oikeusvarmuus – Puolustautumisoikeudet

Asiassa T-461/07,

Visa Europe Ltd, kotipaikka Lontoo (Yhdistynyt kuningaskunta),

Visa International Service, kotipaikka Wilmington, Delaware (Yhdysvallat),

edustajinaan aluksi S. Morris, QC, barrister H. Davies, barrister A. Howard, solicitor V. Davies ja solicitor H. Masters, sittemmin Morris, QC, ja solicitor P. Scott, solicitor A. Howard, solicitor V. Davies ja solicitor C. Thomas,

kantajina,

vastaan

Euroopan komissio, asiamiehinään aluksi F. Arbault, N. Khan ja V. Bottka, sittemmin Khan ja Bottka,

vastaajana,

jossa ensisijaisesti vaaditaan kumottavaksi EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 3.10.2007 tehty komission päätös K(2007) 4471 lopullinen (asia COMP/D1/37860 – Morgan Stanley/Visa International ja Visa Europe) ja toissijaisesti vaaditaan kumottavaksi tai alennettavaksi kantajille päätöksellä määrätty sakko,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Jaeger sekä tuomarit V. Vadapalas ja M. Prek (esittelevä tuomari),

kirjaaja: hallintovirkamies N. Rosner,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 20.5.2010 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Tosiseikat

1 Visa International Service on Yhdysvalloissa rekisteröity voittoa tavoitteleva oikeushenkilö, jonka omistavat sen jäseninä olevat rahoituslaitokset (jäljempänä Visa International). Visa International hallinnoi ja koordinoi samannimistä kansainvälistä maksukorttiverkkoa (jäljempänä Visa-järjestelmä), mihin sisältyvät muun muassa verkon sääntöjen määrittäminen sekä varmennus- ja selvityspalvelujen tarjoaminen jäseninä oleville laitoksille. Visa-korttien myöntämiseen liittyvät toiminnot ja korttitapahtumien vastaanottoa koskevien sopimusten tekeminen kauppiaiden kanssa ovat jäseninä olevien rahoituslaitosten vastuulla.

2 Morgan Stanley (aikaisemmin Morgan Stanley Dean Witter & Co., jäljempänä Morgan Stanley) on Yhdysvalloissa rekisteröity rahoituslaitos, joka omisti siellä koko hallinnollisen menettelyn ajan Discover-korteilla toimivan Discover Card / Novus -verkon (jäljempänä Discover-järjestelmä).

3 Morgan Stanley perusti 23.2.1999 Yhdistyneeseen kuningaskuntaan Morgan Stanley Bank International Ltd -nimisen tytäryhtiön.

4 Morgan Stanleylle ilmoitettiin 22.3.2000, ettei sille voida myöntää Visa Internationalin Euroopan unionin alueen jäsenyyttä.

5 Huhtikuun 12. päivänä 2000 Morgan Stanley teki 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 eli [EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäisen täytäntöönpanoasetuksen (EYVL 13, s. 204) 3 artiklan nojalla kantelun, jossa se väitti, että EY 81 ja EY 82 artiklaa oli rikottu epäämällä siltä Visa Internationalin Euroopan unionin alueen jäsenyys. Morgan Stanley nosti kyseisestä menettelystä samanaikaisesti kanteen High Court of Justicessa (England & Wales). Kanteen käsittelyä lykättiin Euroopan komissiossa vireillä olevan menettelyn päättymiseen saakka.

6 Morgan Stanleyn kantelu koski sitä, miten siihen on sovellettu Visa Internationalin yhtiöjärjestyksen 2.12 kohdan b alakohdassa olevaa sääntöä (jäljempänä sääntö), jonka eri versiot annettiin tiedoksi komissiolle. Säännössä on 4.12.1989 lähtien todettu, että ”hallitus (joka koostuu alueiden hallituksista ja ryhmän jäsenistä) ei hyväksy jäseneksi ehdokasta, jota se pitää yrityksen kilpailijana, jos tämä on sovellettavan lainsäädännön nojalla sallittua”.

7 Visa Internationalin Euroopan unionin aluetta – johon kuuluvat Euroopan unionin jäsenvaltioiden lisäksi Islanti, Liechtenstein, Norja, Sveitsi, Turkki ja Israel – koskeva päätösvalta oli 1.7.2004 mennessä siirretty Visa Internationalin EU-toiminta-alueen hallitukselle. Tätä valtaa on 1.7.2004 lähtien käyttänyt Visa Europe Ltd (jäljempänä Visa Europe), jonka alueellisella hallituksella on yksinomainen toimivalta säännellä kaikkia asioita Euroopan unionin alueella ja erityisesti päättää Visa Europen jäsenyyttä koskevien hakemusten hyväksymisen tai hylkäämisen tarkoituksenmukaisuudesta. Lokakuusta 2004 lähtien sääntö on sisältynyt Visa Europen jäsenyysehtojen 5 lausekkeen 3 kohtaan.

8 Komissio lähetti 2.8.2004 Visa Internationalille ja Visa Europelle (jäljempänä kantajat) väitetiedoksiannon EY 81 artiklan rikkomisesta. Kantajat toimittivat 3.12.2004 kirjallisia huomautuksia komission väitteistä. Ne pyysivät tässä yhteydessä kuulemista mutta peruuttivat pyyntönsä 5.4.2005.

9 Kantajille annettiin mahdollisuus tutustua komission asiakirja-aineistoon 1.9., 2.9., 19.11. ja 17.12.2004 sekä 12.1.2007.

10 Komissio toimitti 15.10.2004 Morgan Stanleylle ei-luottamuksellisen toisinnon väitetiedoksiannosta. Morgan Stanley esitti 22.10.2004 kirjalliset huomautuksensa väitetiedoksiannosta. Kantajat esittivät niistä huomautuksia 23.2.2005.

11 Komissio lähetti 23.12.2004 kantajille ensimmäisen kyseessä olevia tosiseikkoja koskevan kirjeen (jäljempänä ensimmäinen tosiseikkoja koskeva kirje), johon kantajat vastasivat 14.1. ja 23.2.2005 päivätyillä kirjeillä.

12 Komissio lähetti 6.7.2006 kantajille toisen kyseessä olevia tosiseikkoja koskevan kirjeen (jäljempänä toinen tosiseikkoja koskeva kirje), johon kantajat vastasivat 22.9.2006 päivätyllä kirjeellä.

13 Morgan Stanleyn ja kantajien välillä tehtiin 21.9.2006 sopimus, jossa Morgan Stanleylle myönnettiin Visa Europen jäsenyys ja jossa sovittiin, että sekä komissiolle tehty kantelu että High Court of Justicessa nostettu kanne peruutetaan.

14 Morgan Stanleysta tuli Visa Europen jäsen 22.9.2006, jolloin se myös peruutti komissiolle tekemänsä kantelun. Komissiolla oli kuitenkin mielestään edelleen perusteltu intressi tehdä päätös, jossa määrätään seuraamus kantajien kilpailunvastaisesta menettelystä.

Riidanalainen päätös

15 Komissio teki 3.10.2007 päätöksen K(2007) 4471 lopullinen EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/D1/37860 – Morgan Stanley/Visa International ja Visa Europe) (jäljempänä riidanalainen päätös); sen keskeinen sisältö esitetään jäljempänä.

A Merkityksellisten markkinoiden määritelmä

16 Komissio katsoi, että korttimaksuverkossa tarjottavat palvelut voidaan jakaa kolmeen seuraavaan ryhmään:

– korttimaksuverkon rahoituslaitoksille tarjoamat palvelut, joissa eri korttimaksuverkot kilpailevat keskenään

– maksukortteja myöntävien pankkien tällaisten korttien haltijoille tarjoamat palvelut

– kauppiaille tarjottavat korttitapahtumien vastaanottopalvelut.

17 Komissio päätteli tämän perusteella, että on olemassa kolmet erilliset markkinat: verkkopalveluista koostuvat tuoteketjun alkupään markkinat, joilla korttiverkot tarjoavat palveluja eri rahoituslaitoksille, ensimmäiset tuoteketjun loppupään markkinat, joilla maksukorttien myöntäjät kilpailevat keskenään korttien myöntämisessä ja niihin liittyvien palvelujen tarjoamisessa yksityisille (jäljempänä korttien myöntämisen markkinat) sekä toiset tuoteketjun loppupään markkinat, joilla korttitapahtumien vastaanottajat kilpailevat keskenään kaikkia korttien hyväksymiseen tarvittavia palveluja koskevien sopimusten tekemisessä kauppiaiden kanssa (jäljempänä korttitapahtumien vastaanottamisen markkinat).

18 Komissio väitti, että säännöllä voi olla kilpailua rajoittavia vaikutuksia molemmilla tuoteketjun loppupään markkinoilla, mutta totesi keskittyvänsä yksinomaan korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoihin, joilla säännön kilpailua rajoittavat vaikutukset ovat voimakkaimpia.

19 Komissio määritteli merkitykselliset markkinat näin ollen markkinoiksi, joilla tarjotaan luottokortti- ja maksuaikakorttimaksujen vastaanottopalveluja kauppiaille Yhdistyneessä kuningaskunnassa (jäljempänä merkitykselliset markkinat tai kyseiset markkinat).

B Moitittu toiminta

20 Riidanalaisen päätöksen 25 perustelukappaleessa komissio korosti, ettei kantajia moitittu itse säännöstä vaan sen soveltamisesta Morgan Stanleyn tapaukseen (jäljempänä riidanalainen menettelytapa).

C EY 81 artiklan soveltaminen

21 Todetessaan, että riidanalainen menettelytapa kuuluu EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, komissio ensinnäkin katsoi, että sääntöjä ja määräyksiä, jotka muodostavat perustan Visa-järjestelmän toiminnalle, (myös Visa Internationalin yhtiöjärjestystä ja Visa Europen jäsenyysehtoja, joihin sääntö sisältyy) ja päätöstä soveltaa kyseisiä sääntöjä yritykseen voidaan pitää joko yritysten välisenä sopimuksena tai yritysten yhteenliittymän päätöksenä. Komissio otti huomioon, että yhtäältä kantajat ja niiden jäsenet harjoittavat taloudellista toimintaa ja ovat siten EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja yrityksiä ja että toisaalta kantajat ovat jäsenorganisaatioita (membership organisations).

22 Toiseksi komissio katsoi, että riidanalaisella menettelytavalla oli kilpailunvastaisia vaikutuksia, koska epäämällä Morgan Stanleylta Visa Internationalin Euroopan unionin alueen ja myöhemmin Visa Europen jäsenyys (näistä järjestelmistä käytetään jäljempänä yhteisnimitystä ”Visa”) estettiin mahdollisen kilpailijan pääsy markkinoille, joilla on korkea keskittymisaste ja joilla olisi tilaa lisäkilpailulle, mutta komissio ei kuitenkaan kiistänyt kyseisillä markkinoilla esiintyvän kilpailun tehokkuutta.

23 Komissio totesi tässä yhteydessä, että epäämällä Morgan Stanleylta Visa-jäsenyys sitä estettiin sekä vastaanottamasta Visa-korttitapahtumia samalla kun se suljettiin yleisesti koko korttitapahtumien, myös MasterCard-korttitapahtumien, vastaanottamisen markkinoiden ulkopuolelle. Komissio vetosi siihen, että kauppiaat haluavat tehdä Yhdistyneessä kuningaskunnassa kaikkein laajimmin käytössä olevilla korteilla eli Visa- ja MasterCard-korteilla suoritettavien tapahtumien vastaanotosta sopimuksia yhden vastaanottajan kanssa.

24 Komissio tarkasteli riidanalaisessa päätöksessä sitä kantajien mainitsemaa mahdollisuutta, että Morgan Stanley pääsisi korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoille sopimalla Visan jäsenenä olevan rahoituslaitoksen kanssa niin sanotusta fronting-järjestelystä. Komissio tarkoitti fronting-järjestelyllä lähinnä sitä, että Visan jäsenenä oleva fronting-järjestelykumppani on lopettanut korttitapahtumien vastaanottotoimintansa ja toimii ainoastaan rajapintana Visan ja kolmannen vastaanottajan välillä, jota nimitetään myös tosiasialliseksi vastaanottajaksi, joka on vastuussa lähes kaikista vastaanottopalvelujen osatekijöistä ja ottaa kannettavakseen myös kauppiaan tulovirtaan liittyvän riskin. Komissio päätteli tästä, ettei fronting-järjestely ole Morgan Stanleyn kaltaiselle kansainväliselle pankille tehokas keino päästä merkityksellisille markkinoille.

25 Vastauksena kantajien hallinnollisessa menettelyssä riidanalaisen menettelytavan perustelemiseksi esittämiin väitteisiin komissio totesi, ettei ole realistista olettaa, että Morgan Stanley voisi laajentaa Discover-järjestelmänsä unioniin ja siten kilpailla Visan kanssa markkinoille päästyään. Komission mukaan jäsenyyden epäämistä Morgan Stanleylta ei voida perustella myöskään sillä, että näin estettäisiin mahdollinen vapaamatkustajuus Visan suoralta kilpailijalta, joka tällä tavoin voisi saada käyttöönsä luottamuksellisia tietoja. Komissio totesi tässä yhteydessä, että joillakin Visan jäsenillä on Visan kanssa suoraan kilpaileva luottokortti- ja maksuaikakorttijärjestelmä ja ettei sääntöä ole sovellettu niihin.

26 Komissio katsoi, ettei EY 81 artiklan 3 kohtaa voida soveltaa käsiteltävään asiaan.

27 Lopuksi komissio totesi, että sillä on edelleen perusteltu intressi tehdä päätös, jossa määrätään seuraamus kantajien kilpailun vastaisesta menettelystä, vaikka se oli päättynyt 22.9.2006 kun Morgan Stanley hyväksyttiin Visan jäseneksi.

D Sakon määrän laskeminen

28 Vaikka komissio katsoo, että rikkominen alkoi 22.3.2000 ja kesti kuusi vuotta ja kuusi kuukautta, se otti sakon määrää laskiessaan huomioon lyhyemmän ajanjakson, joka alkoi väitetiedoksiannon antamispäivästä 2.8.2004 ja päättyi 22.9.2006, jolloin Morgan Stanley hyväksyttiin Visan jäseneksi. Komissio totesi, että rikkominen on vakava ja ettei tapaukseen liity raskauttavia tai lieventäviä olosuhteita.

29 Riidanalaisen päätöksen päätösosan 1 ja 2 artiklassa todetaan seuraavaa:

”1 artikla

[Visa International] on rikkonut [EY] 81 artiklaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa ajanjaksolla, joka alkaa 22. maaliskuuta 2000 ja päättyy 22. syyskuuta 2006, ja [Visa Europe] puolestaan perustamisestaan 1. heinäkuuta 2004 alkaen 22. päivään syyskuuta 2006, olemalla hyväksymättä [Morgan Stanleyta] Visa Europen jäseneksi.

2 artikla

Edellä mainitusta rikkomisesta määrätään [Visa Internationalille] ja [Visa Europelle] 10 200 000 EUR sakko, josta ne vastaavat yhteisvastuullisesti.”

Oikeudenkäyntimenettely

30 Kantajat nostivat tämän kanteen yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 19.12.2007 toimittamallaan kannekirjelmällä.

31 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 24.7.2009 toimittamallaan erillisellä asiakirjalla kantajat hakivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan 1 kohdan mukaisesti alustavaa ratkaisua siitä, voidaanko tietyt väitteet ja todisteet ottaa tutkittavaksi, sekä ehdottivat työjärjestyksen 64 artiklan 4 kohdan mukaisiin prosessinjohtotoimiin ryhtymistä.

32 Komissio esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 18.9.2009 toimittamallaan kirjelmällä huomautuksensa kantajien vaatimuksista.

33 Unionin yleinen tuomioistuin (viides jaosto) päätti 14.12.2009 antamallaan määräyksellä, että kantajien työjärjestyksen 114 artiklan 1 kohdan nojalla tekemä hakemus käsitellään pääasian yhteydessä.

34 Unionin yleisen tuomioistuimen viidennen jaoston kokoonpanoa muutettiin tätä oikeudenkäyntimenettelyä varten unionin yleisen tuomioistuimen presidentin tekemällä päätöksellä.

35 Unionin yleinen tuomioistuin (viides jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn ja esitti työjärjestyksen 64 artiklan mukaisina prosessinjohtotoimina kirjallisia kysymyksiä komissiolle. Komissio vastasi niihin asetetussa määräajassa.

36 Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 20.5.2010 pidetyssä istunnossa.

Asianosaisten vaatimukset

37 Kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin

– ensisijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen

– toissijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen 2 artiklan

– vieläkin toissijaisemmin alentaa määrätyn sakon määrän asianmukaisiin mittasuhteisiin

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

38 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

A Riidanalaisen päätöksen kumoamista koskeva vaatimus

39 Kantajat esittävät tämän vaatimuksensa tueksi kolme kanneperustetta.

40 Ensimmäisessä ja kolmannessa kanneperusteessaan kantajat riitauttavat komission arvioinnin, jonka mukaan riidanalaisesta menettelytavasta on aiheutunut EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja kilpailua rajoittavia vaikutuksia.

41 Toisessa kanneperusteessa väitetään, että kantajien puolustautumisoikeuksia on loukattu, koska komissio on soveltanut riidanalaisessa päätöksessä riidanalaisen menettelytavan rajoittavia vaikutuksia arvioidessaan eri oikeudellista perustetta kuin hallinnollisessa menettelyssä.

1. Alustavat kysymykset

a) Tiettyjen perustelujen ja asiakirjan tutkittavaksi ottaminen

42 Kantajat katsovat kirjelmissään ja työjärjestyksen 114 artiklan 1 kohdan mukaisesti esitetyssä, 24.7.2009 päivätyssä erillisessä asiakirjassa, että komissio tukeutuu sekä riidanalaisessa päätöksessä että kirjelmissään perusteluihin ja asiakirjaan, joista niillä ei ole ollut tilaisuutta esittää huomautuksiaan hallinnollisessa menettelyssä. Kyse on ensinnäkin perusteluista, jotka koskevat Morgan Stanleyn sellaisen strategian olemassaoloa, joka perustuu sen myöntämillä korteilla suoritettujen tapahtumien vastaanottoon kauppiailta (jäljempänä on-us-korttitapahtumien vastaanottostrategia), ja toiseksi toisen tosiseikkoja koskevan kirjeen liitteestä 57, johon sisältyvät Morgan Stanleyn kuulemista varten laatimat huomautukset.

43 Kantajat toteavat, ettei komissio ole esittänyt on-us-korttitapahtumien vastaanottostrategian olemassaoloa koskevia perusteluja hallinnollisessa menettelyssä.

44 Toisen tosiseikkoja koskevan kirjeen liitteestä 57 kantajat toteavat lähinnä, ettei sitä ole saatettu niille tiedoksi riittävällä tavalla, koska varsinaisessa kirjeessä ei viitattu kyseiseen liitteeseen.

45 Komissio katsoo, että sillä oli oikeus vedota kyseisiin perusteluihin ja kyseiseen asiakirjaan sekä riidanalaisessa päätöksessä että kirjelmissään.

46 Unionin yleinen tuomioistuin tutkii perustelujen ja asiakirjan tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä tarkastellessaan niitä kanneperusteita, joihin ne liittyvät.

b) Kannekirjelmän liitteen tutkittavaksi ottaminen

47 Komissio väittää, ettei kannekirjelmän liitettä A5, johon sisältyy asiantuntijoiden yhteinen lausunto (jäljempänä asiantuntijoiden yhteinen lausunto), voida ottaa tutkittavaksi.

48 Komission mukaan kantajat esittävät asiantuntijoiden yhteisessä lausunnossa väitteitä ja perusteluja, jotka eivät sisälly kannekirjelmään, mikä on liitteiden puhtaasti todistuksellisen ja täydentävän tehtävän vastaista.

49 Kantajien mukaan oikeudelliset perusteet ja väitteet, joiden tueksi asiantuntijoiden yhteinen lausunto annettiin, on esitetty riittävällä tavalla kannekirjelmässä, joten työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on noudatettu.

50 Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ja unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan kanteessa on mainittava riidan kohde ja yhteenveto seikoista, joihin kanne perustuu. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä on, että ne olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kanne perustuu, käyvät ilmi ainakin pääpiirteittäin itse kannekirjelmän tekstistä, kunhan ne on esitetty johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi. Vaikka kannekirjelmän tekstiosaa voidaan tukea ja täydentää tietyiltä osin viittaamalla kannekirjelmän liitteenä olevien asiakirjojen kohtiin, sillä, että viitataan yleisluonteisesti muihin asiakirjoihin, vaikka ne olisivat kannekirjelmän liitteinä, ei voida korjata sitä, että itse kannekirjelmässä ei ole mainittu olennaisia oikeudellisia perusteluja, jotka siinä on edellä mainittujen määräysten mukaan mainittava. Unionin yleisen tuomioistuimen asiana ei myöskään ole etsiä ja tunnistaa liitteistä oikeudellisia perusteita ja perusteluja, joihin kanteen voitaisiin katsoa perustuvan, koska liitteillä on puhtaasti todistuksellinen ja välineellinen tehtävä (ks. asia T‑201/04, Microsoft v. komissio, tuomio 17.9.2007, Kok., s. II‑3601, 94 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

51 Käsiteltävässä asiassa on selvää, että oikeudelliset perusteet ja perustelut, joiden tueksi viitataan asiantuntijoiden yhteiseen lausuntoon, mainitaan itse kannekirjelmän perusteluosassa. Kantajat viittaavat kyseiseen asiakirjaan arvostellessaan komission arviointia, jonka mukaan kyseisillä markkinoilla olisi ollut tilaa lisäkilpailulle, kiistääkseen väitteen, jonka mukaan rahoituslaitoksen pääsy kyseisille markkinoille olisi vaikuttanut merkittävästi aikaisempaan kilpailutilanteeseen, sekä todetakseen, että komissio on virheellisesti pitänyt Morgan Stanleyta tehokkaana, tärkeänä ja kokeneena toimijana.

52 On kuitenkin todettava, että asiantuntijoiden yhteisessä lausunnossa mennään liitteillä olevaa puhtaasti todistuksellista ja välineellistä tehtävää pitemmälle. Lausuntoa tarkasteltaessa ilmenee, ettei siinä tyydytä tukemaan tai täydentämään niitä tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja, joihin itse kannekirjelmän tekstissä nimenomaisesti vedotaan, vaan että siinä esitetään uusia perusteluja.

53 Unionin yleinen tuomioistuin ottaa kannekirjelmän liitteen A5 näin ollen huomioon ainoastaan siltä osin kuin sillä tuetaan tai täydennetään oikeudellisia perusteita tai perusteluja, joihin kantajat ovat nimenomaisesti vedonneet kirjelmiensä perusteluosassa, ja siltä osin kuin voidaan täsmällisesti määrittää, mitkä sen sisältämistä seikoista tukevat tai täydentävät kyseisiä oikeudellisia perusteita tai perusteluja (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 50 kohdassa mainittu asia Microsoft v. komissio, tuomion 99 kohta).

2. Toinen kanneperuste: kantajien puolustautumisoikeuksien loukkaaminen

a) Asianosaisten lausumat

54 Kantajat väittävät, että komissio on muuttanut arviointiaan hallinnollisen menettelyn aikana ja ettei niillä ole ollut tilaisuutta esittää huomautuksiaan, joten niiden puolustautumisoikeuksia on loukattu, minkä vuoksi riidanalainen päätös on kumottava. Väitetiedoksiannon 198–200 kohdassa ja toisen tosiseikkoja koskevan kirjeen 5–9 kohdassa komissio on kantajien mukaan perustellut kilpailuun kohdistuvia tuntuvia vaikutuksia sillä, että kilpailu on vähäistä korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoilla. Riidanalaisen päätöksen 200 perustelukappaleessa komissio kuitenkin ensimmäisen kerran toteaa, ettei se pidä kyseisillä markkinoilla esiintyvää kilpailua tehottomana. Kantajat päättelevät tästä, että komission arviointi perustuu riidanalaisessa päätöksessä ensimmäisen kerran mainittuun perusteeseen, jonka mukaan Yhdistyneen kuningaskunnan korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoilla on tilaa lisäkilpailulle, vaikka kilpailu onkin tehokasta.

55 Komissio katsoo, ettei kantajien oikeutta tulla kuulluksi ole loukattu.

b) Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

56 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan väitetiedoksiannossa on oltava väitteistä riittävän selvästi muotoiltu – vaikka vain tiivistelmän muodossa esitetty – selvitys, jotta ne, joita asia koskee, voisivat tosiasiallisesti saada tiedon, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen (asia T‑352/94, Mo och Domsjö v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II‑1989, 63 kohta). Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kaikissa menettelyissä, jotka voivat johtaa nyt kyseessä olevan kaltaisiin seuraamuksiin, edellyttää nimittäin sitä, että asianomaisille yrityksille ja yritysten yhteenliittymille varataan jo hallinnollisen menettelyn aikana tilaisuus tehokkaasti esittää huomautuksensa komission esittämien tosiseikkojen, väitteiden ja olosuhteiden todenmukaisuudesta ja merkityksellisyydestä (yhdistetyt asiat T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok., s. II-491, 553 kohta). Tätä vaatimusta noudatetaan, jos päätöksessä ei aseteta asianomaisten henkilöiden vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia ja jos siinä esitetään ainoastaan sellaisia tosiseikkoja, joista asianomaiset henkilöt ovat voineet esittää kantansa. Tästä seuraa, että komissio voi päätöksissään ottaa huomioon ainoastaan ne väitteet, joista viimeksi mainituilla on ollut tilaisuus lausua (yhdistetyt asiat T‑39/92 ja T‑40/92, CB ja Europay v. komissio, tuomio 23.2.1994, Kok., s. II‑49, 47 kohta).

57 Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee myös, ettei päätöksen tarvitse välttämättä vastata täsmällisesti väitetiedoksiantoa. Komission on näet voitava ottaa päätöksessään huomioon yritysten väitetiedoksiantoon antamat vastaukset. Sen on voitava paitsi hyväksyä tai hylätä kyseisten yritysten perustelut, myös itse arvioitava niiden esittämiä seikkoja joko hylätäkseen huonosti perustellut väitteet tai muuttaakseen ja täydentääkseen, sekä tosiseikkojen osalta että oikeudellisesti, hyväksymiensä väitteiden tukena olevaa argumentaatiota. Puolustautumisoikeuksia on todettava loukatun vain, jos lopullisessa päätöksessä asetetaan asianomaisten yritysten vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia tai jos siinä esitetään väitetiedoksiannosta poikkeavia tosiseikkoja. Tästä ei ole kyse siinä tapauksessa, että väitetiedoksiannon ja lopullisen päätöksen väliset erot eivät koske muita menettelytapoja kuin sellaisia, joista yritykset jo olivat esittäneet huomautuksensa, eivätkä siten liity mihinkään uuteen väitteeseen (ks. yhdistetyt asiat T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98, Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok., s. II‑3275, 191 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

58 Voidakseen vedota puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen riidanalaisessa päätöksessä esitettyjen väitteiden osalta ei myöskään riitä, että asianomaiset yritykset viittaavat vain väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen välisiin eroihin selittämättä täsmällisesti ja konkreettisesti, miten kukin näistä eroista muodostaa yksittäistapauksessa uuden väitteen, josta niillä ei ole ollut tilaisuutta tulla kuulluiksi. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien loukkaamista on tutkittava kulloinkin esillä olevaan asiaan liittyvien erityisten olosuhteiden perusteella, sillä siihen vaikuttavat olennaisesti komission esittämät väitteet, joilla kyseisten yritysten syyllisyys pyritään todistamaan (ks. edellä 57 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomion 192 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

59 Väitetiedoksiannon 198–200 kohdassa komissio vetosi markkinoiden tiettyihin ominaispiirteisiin, erityisesti niiden huomattavaan keskittymiseen, ja totesi, että markkinoilla esiintyy vähän kilpailua etenkin pienten ja keskisuurten kauppiaiden korttitapahtumien vastaanotossa.

60 Kantajat kiistivät tämän komission arvioinnin 3.12.2004 päivätyissä huomautuksissaan ja viittasivat erityisesti kauppiailta veloitettavien palvelumaksujen pienentymiseen tai siihen, että kauppiaiden on helppo vaihtaa maksutapahtumien vastaanottajaa. Näihin huomautuksiin vastatessaan komissio totesi riidanalaisen päätöksen 200 perustelukappaleessa, ettei kilpailu ole kyseisillä markkinoilla ”tehotonta” mutta että lisäkilpailulle olisi tilaa.

61 On todettava, ettei komissio esitä riidanalaisen päätöksen 200 perustelukappaleessa uutta väitettä kantajia vastaan eikä vetoa uuteen tosiseikkaan. Se ainoastaan täydentää arviointiaan ottaen huomioon kantajien huomautukset, kuten se on velvollinen tekemään edellä 56 ja 57 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella.

62 Näin ollen riidanalaisen päätöksen perusteluihin väitetiedoksiannossa alun perin esitettyihin perusteluihin nähden tehdyllä muutoksella ei missään tapauksessa loukata kantajien puolustautumisoikeuksia, vaan se sitä vastoin osoittaa, että kantajilla on ollut tilaisuus esittää huomautuksensa komission esittämästä väitteestä, jonka mukaan riidanalaisella menettelytavalla on kilpailua rajoittavia vaikutuksia, kun otetaan huomioon kyseisillä markkinoilla esiintyvän kilpailun taso.

63 Komissio ei näin ollen loukannut kantajien puolustautumisoikeuksia vedotessaan riidanalaisessa päätöksessä siihen, että merkityksellisillä markkinoilla on tilaa lisäkilpailulle.

64 Toinen kanneperuste on näin ollen hylättävä.

3. Ensimmäinen ja kolmas kanneperuste: riidanalainen menettelytapa ei rajoita kilpailua

65 Kantajat kiistävät komission arvioinnin, jonka mukaan riidanalaisella menettelytavalla on EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja kilpailua rajoittavia vaikutuksia. Ensimmäisessä kanneperusteessaan kantajat kiistävät sen, että riidanalainen menettelytapa estää Morgan Stanleyn pääsyn kyseisille markkinoille. Kolmannessa kanneperusteessaan ne moittivat komission arviointia siitä, miten Morgan Stanleyn läsnäolo kyseisillä markkinoilla olisi voinut vaikuttaa kilpailuun.

66 Ennen kuin tutkitaan, ovatko nämä kaksi kanneperustetta perusteltuja, on huomautettava, etteivät kantajat kanteessaan toista hallinnollisessa menettelyssä esittämiään perusteluja, joiden mukaan sääntöä sovellettiin Morgan Stanleyn tapaukseen, koska Discover-järjestelmä on Visa-järjestelmän kilpailija, eivätkä näin ollen kyseenalaista komission riidanalaisessa päätöksessä esittämiä arviointeja, joiden mukaan riidanalainen menettelytapa ei ole objektiivisesti perusteltu.

67 Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että arvioitaessa tiettyä sopimusta, yritysten yhteenliittymän päätöstä tai yhdenmukaistettua menettelytapaa EY 81 artiklan 1 kohdan kannalta on otettava huomioon se konkreettinen asiayhteys, johon niiden vaikutukset kohdistuvat, etenkin kysymyksessä olevien yritysten taloudellinen ja oikeudellinen toimintaympäristö, näiden sopimusten, päätösten tai menettelytapojen kohteena olevat tavarat tai palvelut sekä kyseisten markkinoiden tosiasialliset toimintaolosuhteet ja kyseisten markkinoiden rakenne, paitsi jos sopimus merkitsee ilmiselviä kilpailunrajoituksia, kuten hintojen vahvistamista, markkinoiden jakoa tai menekin valvontaa. Viimeksi mainitussa tapauksessa tällaisia rajoituksia voidaan verrata niiden kilpailua edistäviksi väitettyihin vaikutuksiin ainoastaan EY 81 artiklan 3 kohdan perusteella, poikkeuksen myöntämiseksi saman artiklan 1 kohtaan sisältyvästä kiellosta (ks. yhdistetyt asiat T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ja T‑388/94, European Night Services ym. v. komissio, tuomio 15.9.1998, Kok., s. II‑3141, 136 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

68 Tiettyjen markkinoiden kilpailuolosuhteita ei ole arvioitava pelkästään kyseisillä markkinoilla ennestään toimivien yritysten tosiasiallisen keskinäisen kilpailun perusteella, vaan myös mahdollisen kilpailun perusteella sen selvittämiseksi, onko näiden markkinoiden rakenne ja niitä sääntelevä taloudellinen ja oikeudellinen toimintaympäristö huomioon ottaen tosiasiallisesti ja konkreettisesti mahdollista, että asianomaiset yritykset kilpailevat keskenään tai että uusi yrittäjä voi päästä kyseisille markkinoille kilpailemaan niillä ennestään toimivien yrittäjien kanssa (edellä 67 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat European Night Services ym. v. komissio, tuomion 137 kohta).

69 Harkittaessa, onko jotakin sopimusta, yritysten yhteenliittymän päätöstä tai yhdenmukaistettua menettelytapaa pidettävä kiellettynä sen kilpailua vääristävien vaikutusten vuoksi, on tutkittava, millaisiksi todelliset kilpailuolosuhteet muodostuisivat ilman kyseistä sopimusta, yritysten yhteenliittymän päätöstä tai yhdenmukaistettua menettelytapaa (ks. vastaavasti asia C‑7/95 P, Deere v. komissio, tuomio 28.5.1998, Kok., s. I‑3111, 76 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

70 Tarkasteltaessa komission arviointien tuomioistuinvalvonnan laajuutta on syytä huomata, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuinten tehtävänä on yleisesti harjoittaa kokonaisvaltaista valvontaa EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytysten täyttymisen suhteen, mutta unionin tuomioistuinten valvoessa komission tekemiä monitahoisia taloudellisia arviointeja tämä valvonta kohdistuu välttämättä ainoastaan siihen, että menettelysääntöjä ja perusteluvelvollisuutta on noudatettu, että tosiseikat pitävät asiallisesti paikkansa, että näitä tosiseikkoja ei ole arvioitu ilmeisen virheellisesti ja ettei harkintavaltaa ole käytetty väärin (ks. edellä 69 kohdassa mainittu asia Deere v. komissio, tuomion 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Komission harkintavallan tunnustaminen ei kuitenkaan tarkoita sitä, että unionin tuomioistuinten on pidättäydyttävä valvomasta sitä, miten komissio on tulkinnut taloudellisia seikkoja. Unionin tuomioistuinten on paitsi tutkittava esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus, myös tarkistettava, muodostavatko nämä todisteet merkityksellisten seikkojen kokonaisuuden, joka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty (ks. edellä 50 kohdassa mainittu asia Microsoft v. komissio, tuomion 89 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

71 Näiden kahden kantajien esittämän kanneperusteen perusteltavuutta on tutkittava edellä esitettyjen seikkojen valossa.

a) Ensimmäinen kanneperuste: komissio ei ole ottanut huomioon Morgan Stanleyn mahdollisuutta päästä kyseisille markkinoille fronting-järjestelyn kautta

Asianosaisten lausumat

72 Ensimmäinen kanneperuste jakautuu kahteen osaan.

73 Ensimmäisessä osassa kantajat väittävät, että komissio on tehnyt perusteluissaan oikeudellisen virheen, koska se on soveltanut virheellistä oikeudellista ja taloudellista arviointiperustetta katsoessaan, ettei Morgan Stanleyllä ollut mahdollisuutta päästä markkinoille fronting-järjestelyn kautta sillä perusteella, ettei tällainen järjestely ensinnäkään takaa Morgan Stanleyn kaltaiselle pankille käytännössä tehokasta markkinoille pääsyä ja ettei se toiseksi korvaa sille sen omissa nimissä tapahtuvaa korttitapahtumien vastaanottoa.

74 Kanneperusteen toisessa osassa kantajat väittävät, että komission esittämiin perusteluihin sisältyy tosiseikkoihin ja arviointiin liittyviä virheitä. Ensinnäkin komissio on kantajien mukaan katsonut virheellisesti, etteivät suuret kansainväliset pankit käytä fronting-järjestelyjä.

75 Toiseksi kantajat kiistävät perustelun, jonka mukaan Morgan Stanley ei olisi voinut fronting-järjestelyn avulla noudattaa korttitapahtumien vastaanoton ja korttien myöntämisen yhdistämiseen perustuvaa strategiaa. Lisäksi kyseistä perustelua ei kantajien mielestä pidä ottaa tutkittavaksi siltä osin kuin se koskee on-us-korttitapahtumien vastaanottostrategiaa, koska se mainittiin ensimmäisen kerran riidanalaisessa päätöksessä eikä sitä saatettu kantajien tietoon hallinnollisessa menettelyssä.

76 Kolmanneksi komissio on kantajien mukaan päätellyt virheellisesti, että Morgan Stanleyn olisi ollut vaikea löytää fronting-järjestelykumppani. Komissio on ensinnäkin jättänyt perusteettomasti huomiotta korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoilla toimivat suuret pankit, toiseksi aliarvioinut mahdollisuuksia löytää fronting-järjestelykumppani sellaisista Visan jäsenistä, jotka eivät toimi korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoilla, ja kolmanneksi jättänyt huomiotta Morgan Stanleyn mahdollisuuden sopia fronting-järjestelystä ulkomaisen pankin kanssa.

77 Neljänneksi kantajien mukaan ei pidä paikkaansa, että fronting-järjestelyt aiheuttavat lisäkustannuksia ja monimutkaistavat käytäntöjä. Kantajat väittävät erityisesti, ettei Visa Europen alueellisten määräysten 2.10 lukua, johon komissio viittaa riidanalaisessa päätöksessä, voida soveltaa fronting-järjestelyihin. Lisäksi on otettava huomioon, että myös Visan jäsenille aiheutuu kuluja asiakkaiden hankkimisesta. Erään maksuja käsittelevän yrityksen johtajan antaman todistajanlausunnon mukaan toiminta fronting-järjestelyn kautta ei ole tehottomampaa kuin korttitapahtumien suora vastaanotto Visan jäsenenä vaan tarjoaa sitä vastoin etuja tosiasialliselle vastaanottajalle. Lopuksi komissio on kantajien mukaan korostanut virheellisesti, että fronting-järjestelyn toteuttamiseen liittyy myös ”muita tehottomuuksia”, koska Morgan Stanley on myös MasterCard-maksukorttiverkon (jäljempänä MasterCard-järjestelmä) jäsen.

78 Komissio pitää ensimmäistä kanneperustetta perusteettomana.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

79 Ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä on tutkittava, olisiko komission ja millä edellytyksin pitänyt katsoa, ettei riidanalainen menettelytapa estänyt Morgan Stanleyn pääsyä kyseisille markkinoille, koska sillä oli mahdollisuus sopia fronting-järjestelystä jonkin Visan jäsenen kanssa.

80 Aluksi on todettava, että asianosaiset ovat yhtä mieltä riidanalaisen päätöksen 110 perustelukappaleessa esitetystä fronting-järjestelyn kuvauksesta, jossa todetaan seuraavaa:

”Pankit ovat lopettaneet korttitapahtumien vastaanottotoimintansa ja toimivat enää ainoastaan rajapintana (englanniksi käytetään myös nimitystä ”front”) Visan ja MasterCardin sekä ulkopuolisen palveluntarjoajan välillä. Ulkopuolinen palveluntarjoaja on näin ollen vastuussa lähes kaikista vastaanottopalvelujen osatekijöistä ja ottaa kannettavakseen myös kauppiaan tulovirtaan liittyvän riskin. Jotta varmistetaan Visa-järjestelmän sääntöjen noudattaminen, kauppiaiden kanssa tehtävät sopimukset ovat yleensä kauppiaan, ulkopuolisen palveluntarjoajan ja verkon jäsenenä olevan pankin välillä tehtäviä kolmikantasopimuksia. Tällaisia Visan/MasterCardin jäsenpankin ja pankin ulkopuolisen palveluntarjoajan välisiä sopimuksia kutsutaan toisinaan niin sanotuiksi fronting-järjestelyiksi.”

81 Kuten edellä 67 kohdassa todettiin, arvioitaessa tiettyä sopimusta, yritysten yhteenliittymän päätöstä tai yhdenmukaistettua menettelytapaa EY 81 artiklan 1 kohdan kannalta on otettava huomioon se konkreettinen asiayhteys, johon niiden vaikutukset kohdistuvat, etenkin kysymyksessä olevien yritysten taloudellinen ja oikeudellinen toimintaympäristö, tarkoitetut tuotteet tai palvelut sekä kyseisten markkinoiden rakenne ja niiden toiminnan tosiasialliset edellytykset.

82 Se, että Visa-järjestelmän sääntöjen mukaan ainoastaan jäsenet ottavat vastaan kauppiaiden korttitapahtumia, on epäilemättä osa taloudellista ja oikeudellista kontekstia, jossa riidanalaista menettelytapaa on arvioitava. On kuitenkin huomioitava myös muut kyseisille markkinoille pääsyyn liittyvät tekijät (ks. vastaavasti ja analogisesti asia C‑234/89, Delimitis, tuomio 28.2.1991, Kok., s. I‑935, Kok. Ep. XI, s. I-77, 20 kohta).

83 Tässä yhteydessä se, että toiminnanharjoittajat, jotka eivät ole Visan jäseniä, voivat päästä kyseisille markkinoille jonkin Visan jäsenen kanssa sopimansa fronting-järjestelyn ansiosta, on sellainen taloudellisen ja oikeudellisen kontekstin osatekijä, joka olisi mahdollisesti pitänyt ottaa huomioon, jos se olisi antanut Morgan Stanleylle tosiasiallisen ja konkreettisen mahdollisuuden päästä kyseisille markkinoille ja kilpailla niillä ennestään toimivien yritysten kanssa (ks. vastaavasti ja analogisesti edellä 82 kohdassa mainittu asia Delimitis, tuomion 21 kohta).

84 Kyseisten markkinoiden kilpailuolosuhteet on otettava huomioon tutkittaessa, olisiko fronting-järjestelystä sopiminen jonkin Visan jäsenen kanssa antanut Morgan Stanleylle tosiasiallisen ja konkreettisen mahdollisuuden päästä kyseisille markkinoille ja kilpailla niillä ennestään toimivien yritysten kanssa.

85 Tästä seuraa väistämättä, ettei mainittujen olosuhteiden perusteella epätodennäköistä tai puhtaasti teoreettista mahdollisuutta päästä kyseisille markkinoille voida ottaa huomioon.

86 Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisessä osassa, joka koskee komission tekemää oikeudellista virhettä, kantajat arvostelevat komission riidanalaisen päätöksen 121 perustelukappaleessa käyttämää sanamuotoa, joka kuuluu seuraavasti:

”Luottokortti- ja maksuaikakorteilla suoritettavien kauppiaiden maksutapahtumien vastaanottamisen markkinoille aikovat pankit voivat teoriassa päästä sinne fronting-järjestelyn perusteella, mutta tällainen järjestely ei takaa Morgan Stanleyn kaltaiselle pankille käytännössä tehokasta markkinoille pääsyä eikä korvaa sille omissa nimissä tapahtuvaa korttitapahtumien vastaanottoa.”

87 Pelkästään tämän perustelukappaleen perusteella ei voida päätellä, että komissio teki oikeudellisen virheen soveltamalla virheellistä oikeudellista arviointiperustetta, sillä tällainen virhe voidaan todeta ainoastaan arvioimalla komission lopputuloksen perusteluja, joiden asianmukaisuus kiistetään kanneperusteen toisessa osassa.

88 Ensimmäisen kanneperusteen kahta osaa tarkastellaan näin ollen yhdessä.

89 Komissio esitti riidanalaisessa päätöksessä neljä perustelua, sillä se totesi, etteivät suuret kansainväliset pankit ensinnäkään käytä fronting-järjestelyjä, ettei Morgan Stanley olisi toiseksi voinut fronting-järjestelyn avulla noudattaa korttitapahtumien vastaanoton ja korttien myöntämisen yhdistämiseen perustuvaa strategiaa, että Morgan Stanleyn olisi kolmanneksi ollut vaikea löytää fronting-järjestelykumppania ja että neljänneksi tämäntyyppinen vastaanottotoiminta monimutkaistaa käytäntöjä ja aiheuttaa lisäkustannuksia.

90 Käsiteltävässä asiassa riittää, että tutkitaan niiden komission esittämien perustelujen paikkansapitävyys, joilla komissio perusteli Morgan Stanleyn vaikeutta löytää fronting-järjestelykumppani.

91 Riidanalaiseen päätökseen sisältyvistä fronting-järjestelyjen esimerkeistä sekä myös kantajien mainitsemista esimerkeistä ilmenee, että tällaisia järjestelyjä on tehty lähinnä korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoilla jo toimivien tosiasiallisten vastaanottajien – rahoituslaitosten tai maksuja käsittelevien yritysten – kanssa, minkä vuoksi ne eivät ole mahdollistaneet uuden kilpailijan pääsyä kyseisille markkinoille vaan ovat pikemminkin tehostaneet markkinoilla jo toimivien kilpailuasemaa.

92 Ainoat esimerkit uuden kilpailijan pääsystä kyseisille markkinoille fronting-järjestelyn kautta koskevat maksuja käsitteleviä yrityksiä, joilla on tiiviit liikesiteet fronting-järjestelykumppanina olevan Visan jäsenen kanssa. On kuitenkin todettava, että koska Morgan Stanley on rahoituslaitos ja näin ollen Visan jäsenten kilpailija muilla kuin korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoilla, sen tilannetta ei voida verrata pankkitoimintaa harjoittamattomien maksuja käsittelevien yritysten tilanteeseen.

93 Näissä olosuhteissa on pidettävä lähinnä teoreettisena ja spekulatiivisena kantajien väitettä, jonka mukaan Morgan Stanley voisi kyseisten markkinoiden ulkopuolisena rahoituslaitoksena löytää fronting-järjestelykumppanikseen suuren pankin, joka mahdollisesti vetäytyisi kyseisiltä markkinoilta, Visan jäsenen, joka ei toimi kyseisillä markkinoilla, tai Visan jäsenenä olevan ulkomaisen pankin, joka haluaa aloittaa pankkitoiminnan Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

94 Komissio katsoi näin ollen perustellusti, että Morgan Stanleyn olisi ollut vaikea löytää fronting-järjestelykumppania. On todettava, että jo tämän toteamuksen perusteella komissiolla oli oikeus katsoa, ettei Morgan Stanleyllä ollut mahdollisuutta päästä kyseisille markkinoille fronting-järjestelyn kautta.

95 Täydentävästi on todettava, että komission päätelmää tukevat perustelut, joiden mukaan korttitapahtumien vastaanotto on fronting-järjestelyn yhteydessä monimutkaisempaa ja kalliimpaa kuin Visan jäsenenä.

96 Ensiksikin tarkasteltaessa sitä, että korttitapahtumien vastaanotto on monimutkaisempaa fronting-järjestelyn yhteydessä, on otettava huomioon riidanalaisen päätöksen 117 perustelukappaleessa esitetty toteamus, jonka mukaan kauppiaiden kanssa fronting-järjestelyn yhteydessä tehtävät sopimukset ovat yleensä kolmikantasopimuksia, sillä niissä on osapuolena myös fronting-järjestelykumppani. Vaikka kantajat riitauttavat tosiasiallisella vastaanottajalla tässä sopimustyypissä olevien velvoitteiden tarkan sisällön, he eivät selvästikään kiistä tällaisten sopimusten kolmikantaluonnetta.

97 Lisäksi komissio katsoi riidanalaisen päätöksen 118 perustelukappaleessa lähinnä, että fronting-järjestelykumppanilla on velvoitteita Visaa kohtaan ja että tällaiset velvoitteet rajoittavat myös tosiasiallista vastaanottajaa.

98 Kantajat kiistävät kyseisten velvoitteiden laajuuden toteamalla, ettei sitä Visa Europen alueellisten määräysten kohtaa, johon komissio vetoaa, sovelleta tosiasiallisiin vastaanottajiin.

99 Yhtäältä on todettava, etteivät kantajat ole esittäneet täsmällisiä sääntöjä, joissa määritetään fronting-järjestelykumppanin ja tosiasiallisen vastaanottajan velvoitteet, sillä niiden vastaukseensa liittämä lomake on tältä osin riittämätön.

100 Toisaalta kantajat eivät kiistä sitä, että fronting-järjestelykumppanin tehtävänä on toimia rajapintana Visan ja tosiasiallisen vastaanottajan välillä. Tästä roolista voidaan kuitenkin järkevästi päätellä, että sekä fronting-järjestelykumppanilla että tosiasiallisella vastaanottajalla on velvoitteita, joita ei ole silloin, kun Visan jäsen toimii suoraan korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoilla.

101 Komissio saattoi näin ollen perustellusti päätellä, että korttitapahtumien vastaanotto on fronting-järjestelyn yhteydessä monimutkaisempaa kuin Visan jäsenenä, jolloin ei ole tarpeen tutkia, onko komission arviointi, jonka mukaan fronting-järjestelyn toteuttamisesta seuraa ”muita tehottomuuksia”, koska Morgan Stanley on MasterCard-järjestelmän jäsen, merkityksellinen ja pitääkö se paikkansa.

102 Toiseksi komissio totesi fronting-järjestelyn kautta tapahtuvasta vastaanotosta aiheutuvista lisäkustannuksista, että tosiasiallisen vastaanottajan on maksettava fronting-järjestelykumppanilleen sen vastaanottotoimintaan liittyvän salkun ostosta ja suoritettava myös maksuja.

103 Kantajat kiistävät tämän komission arvioinnin sillä perusteella, että myös korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoilla suoraan toimivalle Visan jäsenelle aiheutuu kustannuksia erityisesti asiakkaiden hankkimisesta. Tosiasiallisen vastaanottajan fronting-järjestelykumppanilleen maksamat maksut ovat näin ollen vastike erityisesti asiakkaiden välittämisestä.

104 Näillä perusteluilla ei voida kyseenalaistaa komission arvioinnin paikkansapitävyyttä. Vaikka osa maksetuista maksuista voi tosiasiallisesti vastata kustannuksia, jotka korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoilla suoraan toimiva Visan jäsen olisi joka tapauksessa joutunut maksamaan, komissio saattoi nimittäin perustellusti olettaa, että fronting-järjestelykumppanille maksettavat maksut ovat vastike myös suoritetuista rajapintapalveluista ja ainakin osittain kustannuksia, joita korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoilla suoraan toimiva Visan jäsen ei joudu maksamaan.

105 Komissio ei näin ollen tehnyt ilmeistä arviointivirhettä todetessaan, että korttitapahtumien vastanotto on fronting-järjestelyn kautta monimutkaisempaa ja kalliimpaa kuin Visan jäsenenä.

106 Kuten edellä 84 kohdassa todettiin, kyseisten markkinoiden kilpailuolosuhteet on otettava huomioon tutkittaessa tällaisten toteamusten vaikutuksia kantajien väitteeseen, jonka mukaan Morgan Stanley olisi voinut päästä kyseisille markkinoille fronting-järjestelyn kautta.

107 On muistutettava, että komission mukaan on olemassa kaksi tekijää, jotka edistävät uuden toimijan pääsyä markkinoille, nimittäin mahdollisuus kilpailla muilla tekijöillä kuin hinnalla, erityisesti palvelun laadulla, sekä kauppiaiden mahdollisuus vaihtaa vastaanottajaa yksinkertaisin ja edullisin menettelyin.

108 Riidanalaisessa päätöksessä komissio kuitenkin lisäksi totesi, että kyseisten markkinoiden rakenteelle on ominaista korkea keskittymisaste, mitä kantajat eivät ole kiistäneet. Riidanalaisen päätöksen 166–168 perustelukappaleesta ilmenee, että komission käytettävissä olevien tietojen mukaan kahden pääasiallisen vastaanottajan osuus korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoilla oli 61 prosenttia vuonna 2003 ja neljän suurimman vastaanottajan osuus 90 prosenttia ja että loppumarkkinat jakautuivat neljän vastaanottajan kesken. Riidanalaisen päätöksen 169 perustelukappaleessa komissio myös korosti kyseisillä markkinoilla havaittavissa olevaa konsolidoitumista ja huomautti, että useat keskisuuret vastaanottajat ovat luovuttaneet tai siirtäneet vastaanottotoimintansa pienelle joukolle rahoituslaitoksia ja maksuja käsitteleviä yrityksiä.

109 Riidanalaisessa päätöksessä todettiin lisäksi, että kyseisille markkinoille tuli uusi toimija viimeksi vuonna 1996 ja ettei yksikään komission haastattelemista rahoituslaitoksista aikonut kyseisille markkinoille.

110 Näin ollen on todettava, että komission uuden toimijan markkinoillepääsyä edistäviksi katsomista tekijöistä huolimatta Morgan Stanleyn olisi korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoiden rakenteen vuoksi ollut vaikea päästä kyseisille markkinoille fronting-järjestelyn kautta, jonka johdosta se alusta alkaen olisi joutunut epäedullisempaan asemaan markkinoilla jo toimiviin pääasiallisiin kilpailijoihin nähden.

111 Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava, että komission päätelmä, jossa katsotaan, ettei Morgan Stanleyllä ollut mahdollisuutta päästä markkinoille fronting-järjestelyn kautta, on perusteltu riittävällä tavalla toteamuksilla, jotka koskevat vaikeutta löytää fronting-järjestelykumppani, sekä ylimääräisenä perusteluna sillä, että fronting-järjestelyt monimutkaistavat toimintaa ja aiheuttavat lisäkustannuksia. Komissio ei näin ollen ole soveltanut virheellistä oikeudellista arviointiperustetta, toisin kuin kantajat väittävät.

112 Näin ollen ei ole tarpeen tutkia muita väitteitä, joissa vastustetaan komission esittämiä perusteluja, joiden mukaan suuret kansainväliset pankit eivät käytä fronting-järjestelyjä eikä korttitapahtumien vastaanoton ja korttien myöntämisen yhdistämiseen perustuvaa strategiaa voida noudattaa. Näin ollen ei ole tarpeen tarkastella kantajien väitteitä, joiden mukaan komission perusteluja Morgan Stanleyn väitetystä aikomuksesta noudattaa on-us-korttitapahtumien vastaanottostrategiaa ei voida ottaa tutkittavaksi.

113 Ensimmäinen kanneperuste on näin ollen hylättävä.

b) Kolmas kanneperuste: Morgan Stanleyn kyseisillä markkinoilla läsnäolon vaikutukset kilpailuun

114 Kolmannessa kanneperusteessa kantajat väittävät, että komissio ensinnäkin sovelsi virheellistä taloudellista ja oikeudellista perustetta arvioidessaan riidanalaisen menettelytavan vaikutuksia kilpailuun ja toiseksi aliarvioi kyseisillä markkinoilla esiintyvän kilpailun asteen. Kantajat arvostelevat myös komission arviointia Morgan Stanleyn markkinoillepääsyn mahdollisista vaikutuksista.

Kanneperusteen ensimmäinen osa: virheellisen taloudellisen ja oikeudellisen arviointiperusteen soveltaminen

– Asianosaisten lausumat

115 Kantajat väittävät, että komissio teki oikeudellisen virheen soveltaessaan virheellistä taloudellista ja oikeudellista arviointiperustetta, kun se katsoi, että kyseisillä markkinoilla on ”tilaa lisäkilpailulle”, vaikka se myönsikin, että niillä esiintyy tehokasta kilpailua.

116 Kantajat toteavat, että EY 3 artiklan 1 kohdan g alakohdassa ja EY 81 artiklassa tarkoitetulla kilpailulla tarkoitetaan tehokasta kilpailua. Perustamissopimuksella ei näin ollen pyritä varmistamaan tehokasta kilpailua suurempaa kilpailun astetta, joten komissio sovelsi virheellistä arviointiperustetta määrätessään tällä perusteella seuraamuksia Morgan Stanleyn jäsenyyden epäämisestä.

117 Kantajat viittaavat asiantuntijoiden yhteiseen lausuntoon ja väittävät, että kilpailu on luonnostaan dynaaminen prosessi, jossa on aina tilaa lisäkilpailulle kilpailun tehokkuudesta riippumatta. Komission kanta tarkoittaa näin ollen, ettei markkinoilla voi olla koskaan tehokasta kilpailua.

118 Komission vastineessaan esittämästä väitteestä, jonka mukaan markkinoille pääsyn estämisen olisi aina katsottava rajoittavan kilpailua, kantajat toteavat aluksi, ettei oikeuskäytäntö tue tätä väitettä. Seuraavaksi kantajat toteavat, että tällaisessa väitteessä niitä moititaan siitä, että riidanalaisella menettelytavalla pyrittiin rajoittamaan kilpailua, ja että riidanalainen päätös perustuu Morgan Stanleyn jäsenyyden epäämisen vaikutuksiin. Lopuksi kantajat huomauttavat, että tällainen arviointi on täysin ristiriidassa oikeuskäytännön kanssa, koska se tarkoittaa, että kilpailua voidaan rajoittaa kyseisillä markkinoilla esiintyvän kilpailun asteesta riippumatta. Kantajien mukaan tämä arviointi on myös tiettyjen komission julkaisemien asiakirjojen, erityisesti sen [EY] 81 artiklan 3 kohdan soveltamisesta antamien suuntaviivojen (EUVL 2004, C 101, s. 97), vastainen. Kyseisten suuntaviivojen alaviitteestä 31 lisäksi ilmenee, että komission mukaan 81 artiklan tavoitteena on suojella kilpailua markkinoilla kuluttajien hyödyksi.

119 Kantajat kiistävät komission vastineessa esitetyn väitteen, jonka mukaan uuden kilpailijan pääsy markkinoille voisi vaikuttaa kyseisten markkinoiden tietyillä alasektoreilla esiintyvään kilpailuun voimakkaammin kuin korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoiden kokonaistilanteen perusteella voitaisiin olettaa. Kantajat toteavat, että tämä väite sisältyy väitetiedoksiantoon mutta että komissio ei toista sitä riidanalaisessa päätöksessä sen jälkeen, kun kantajat olivat kiistäneet sen.

120 Komissio kiistää kantajien väitteet.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

121 Kantajat esittävät oikeudellista virhettä koskevan väitteensä tueksi lähinnä, että komissio yhtäältä myöntää riidanalaisen päätöksen 200 perustelukappaleessa, ettei kilpailu ole ”tehotonta” kyseisillä markkinoilla, mutta toisaalta toteaa riidanalaisen päätöksen 187 ja 200 perustelukappaleessa, että kyseisillä markkinoilla on ”tilaa lisäkilpailulle”. Kantajien viittaus asiantuntijoiden yhteiseen lausuntoon otetaan huomioon ainoastaan edellä 53 kohdassa mainituissa rajoissa.

122 Tutkittaessa näiden väitteiden perusteltavuutta on otettava huomioon kaikki riidanalaisessa päätöksessä esitetyt toteamukset, jotka koskevat riidanalaisen menettelytavan EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen kilpailua rajoittavien vaikutusten arviointia.

123 Tästä tarkastelusta ilmenee, että komissio vetoaa useisiin seikkoihin, jotka koskevat yhtäältä kyseisillä markkinoilla esiintyvän tosiasiallisen kilpailun astetta ja toisaalta mahdollista kilpailua. Ensimmäisestä näkökohdasta komissio huomautti, kuten edellä 108 ja 109 kohdassa jo todettiin, että kyseisten markkinoiden rakenteelle on ominaista korkea keskittymisaste ja että markkinoilla on havaittavissa konsolidoitumista. Mahdollisesta kilpailusta komissio totesi riidanalaisen päätöksen 169–174 perustelukappaleessa lähinnä, että se rajoittuu suuriin kansainvälisiin pankkeihin tai maksuja käsitteleviin yrityksiin, jotka voivat saavuttaa tarvittavan suuruusluokan voidakseen kilpailla tosiasiallisten vastaanottajien kanssa. Komissio totesi, että Morgan Stanley on ainoa mahdollinen tulokas, joka on ilmaissut halukkuutensa päästä kyseisille markkinoille.

124 On todettava, ettei tällaista arviointia voida, kuten kantajat väittävät, pitää oikeudellisesti virheellisenä.

125 Edellä 68 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä nimittäin ensinnäkin ilmenee, ettei tietyillä markkinoilla esiintyvän kilpailun edellytyksiä ole arvioitava pelkästään kyseisillä markkinoilla ennestään toimivien yritysten senhetkisen keskinäisen kilpailutilanteen perusteella vaan myös mahdollisen kilpailun perusteella.

126 Toiseksi unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että EY 81 artikla, sen enempää kuin muutkaan perustamissopimuksen kilpailusäännöt, ei ole yksinomaan tarkoitettu kilpailijoiden tai kuluttajien intressien suojelemiseen, vaan sillä pyritään myös suojelemaan markkinoiden rakennetta ja siten kilpailua sinänsä (asia C‑8/08, T‑Mobile Netherlands ym., tuomio 4.6.2009, Kok., s. I‑4529, 38 kohta ja yhdistetyt asiat C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P ja C‑519/06 P, GlaxoSmithKline Services ym. v. komissio, tuomio 6.10.2009, Kok., s. I‑9291, 63 kohta).

127 Arvioidessaan riidanalaisen menettelytavan kilpailua rajoittavia vaikutuksia Morgan Stanleyn aiheuttamaan mahdolliseen kilpailuun ja merkityksellisten markkinoiden rakenteeseen komissio tulkitsi näin ollen oikein EY 81 artiklan 1 kohtaa eikä siis tehnyt kantajien väittämää oikeudellista virhettä.

128 Erityisesti riidanalaisen päätöksen 200 perustelukappaleesta on lisäksi todettava, kuten edellä 60–62 kohdassa jo korostettiin, että komissio myöntää siinä ainoastaan kantajien hallinnollisessa menettelyssä esittämiin väitteisiin vastatessaan, että kyseisillä markkinoilla toimivien välillä vallitsee tietty kilpailuaste.

129 Tämän seikan myöntäminen ei kuitenkaan estä olettamasta, että riidanalaisella menettelytavalla olisi voinut olla komission mainitsemia kilpailua rajoittavia vaikutuksia.

130 Ensinnäkin tutkittaessa riidanalaisen menettelytavan vaikutuksia mahdolliseen kilpailuun olisi kantajien mukaan edellytettävä kyseisillä markkinoilla tosiasiallisesti esiintyvän kilpailun asteen tarkastelua. Tämä olisi kuitenkin ristiriidassa edellä 68 kohdassa mainitun vakiintuneen oikeuskäytännön kanssa, jonka mukaan tiettyjen markkinoiden kilpailuolosuhteita ei ole arvioitava pelkästään kyseisillä markkinoilla ennestään toimivien yritysten tosiasiallisen keskinäisen kilpailutilanteen perusteella vaan myös mahdollisen kilpailun perusteella.

131 Toiseksi komissio saattoi kyseisten markkinoiden ominaispiirteet huomioon ottaen perustellusti katsoa, että uuden toimijan pääsy markkinoille olisi voinut lisätä kilpailua markkinoilla, joilla on korkea keskittymisaste. Näin ollen komissio ei ole tehnyt kantajien väittämää virhettä käyttäessään riidanalaisen päätöksen 187 ja 200 perustelukappaleessa ilmausta ”tilaa lisäkilpailulle”.

132 Kanneperusteen ensimmäinen osa on näin ollen hylättävä.

Kanneperusteen toinen osa: kyseisillä markkinoilla vallitsevan kilpailun asteen virheellinen arviointi

– Asianosaisten lausumat

133 Kantajat katsovat, että komissio on suuresti aliarvioinut korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoilla esiintyvän tosiasiallisen kilpailun voimakkuutta. Kantajat myöntävät olevansa yhtä mieltä valtaosasta komission huomioon ottamista tekijöistä mutta väittävät lähinnä, että komissio on arvioinut niitä virheellisesti ja tehnyt niiden perusteella vääriä päätelmiä. Jos komissio olisi arvioinut näitä tekijöitä oikein, sen olisi pitänyt katsoa, että kilpailu korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoilla on tehokasta.

134 Ensiksikin komissio kiinnitti kantajien mukaan perusteettomasti huomiota kyseisillä markkinoilla olevien toimijoiden määrään ja markkinoiden konsolidoitumiseen, koska tällaiset indikaattorit eivät ole sellaisenaan ratkaisevia arvioitaessa markkinoilla esiintyvän kilpailun tasoa. Kantajien mukaan komission arvioinnin olisi pitänyt perustua pikemminkin kilpailun indikaattoreihin, joita ovat mahdollisuus päästä markkinoille, markkinaosuuksien kehittyminen, kauppiaiden vastaanottajapankilleen maksamien maksujen kehittyminen, muu kuin hintakilpailu ja kauppiaiden tekemät vastaanottajien vaihdot.

135 Toiseksi kantajat väittävät, ettei komissio ole tehnyt riittäviä päätelmiä sille esitetyistä todisteista.

136 Kantajien mukaan komissio on esimerkiksi katsonut, että tosiasiallisten vastaanottajien markkinoillepääsy lisää markkinoiden konsolidoitumista – koska ne ovat ainoastaan korvanneet fronting-järjestelykumppaninsa markkinoilla – mutta samalla myöntänyt, että nämä uudet toimijat voivat auttaa parantamaan vastaanottopalveluja ja pienentämään niiden kustannuksia. Kantajien mukaan riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että jotkin tosiasialliset vastaanottajat ovat liittyneet pankkeihin, jotka eivät myönnä kortteja, tai ulkomaisiin pankkeihin.

137 Vaikka komissio myöntää, että jotkin ulkomaiset pankit ovat päässeet korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoille Yhdistyneessä kuningaskunnassa, komissio on kantajien mukaan virheellisesti jättänyt ottamatta huomioon kyseisen ilmiön kutsumalla sitä ”niche-markkinoiksi”, koska sen käytettävissä olleista todisteista ilmenee, että rajatylittävien korttitapahtumien vastaanottajien osuus kokonaisliikevaihdosta on lisääntynyt 50 prosenttia vuosina 2002–2004. Lisäksi komissio on kantajien mukaan lähinnä pelkästään analysoinut rajatylittävien korttitapahtumien vastaanottajien tosiasiallista kilpailua ja jättänyt siten huomiotta niiden aikaan saaman mahdollisen kilpailun.

138 Kantajien mukaan komissio on lisäksi myöntänyt kyseisille markkinoille olevan ominaista, että vastaanottajaa voidaan vaihtaa yksinkertaisin ja edullisin menettelyin, mistä sen olisi pitänyt päätellä, että helppo vaihtamismahdollisuus johtaa voimakkaaseen kilpailuun markkinoilla jo olevien yritysten välillä.

139 Kolmanneksi kantajat väittävät komission vedonneen siihen, että pankki on viimeksi päässyt kyseisille markkinoille vuonna 1996, mutta komissio ei kuitenkaan ole selvittänyt tuolloin valinneen kilpailun tasoa. Asiantuntijoiden yhteisestä lausunnosta kuitenkin ilmenee, ettei kilpailu kyseisillä markkinoilla tuolloin ollut yhtä tehokasta kuin nykyään, mikä tekee kantajien mukaan mainitusta seikasta täysin merkityksettömän.

140 Komissio pitää kantajien väitteitä perusteettomina ja katsoo, että ne on hylättävä.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

141 Kantajat katsovat lähinnä, että komissio on aliarvioinut kyseisillä markkinoilla esiintyvän sekä tosiasiallisen että mahdollisen kilpailun asteen. Niiden mielestä komissio on myös perusteettomasti ottanut huomioon vuonna 1996 tapahtuneen viimeisimmän kyseisille markkinoille pääsyn vaikutukset kilpailuun.

142 Kyseisillä markkinoilla esiintyvästä tosiasiallisesta kilpailusta on ensinnäkin todettava, että komissio piti markkinoilla olevien toimijoiden määrää ja markkinoiden konsolidoitumista perustellusti ratkaisevina seikkoina arvioinnissaan, sillä tällaiset kyseisten markkinoiden rakenteeseen liittyvät tekijät ovat edellä 126 kohdassa mainitun oikeuskäytännön perusteella erityisen merkityksellisiä.

143 Tarkasteltaessa tarkemmin sitä, miten usean tosiasiallisen kilpailijan läsnäolo kyseisillä markkinoilla saattaisi vaikuttaa kilpailuun, komissio katsoi riidanalaisen päätöksen 115 perustelukappaleessa, että ylivoimaisesti suurimmassa osassa tapauksia tosiasiallinen vastaanottaja on korvannut korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoilla toimivan pankin. Riidanalaisen päätöksen 169 perustelukappaleessa komissio myös painotti, että tosiasiallisina vastaanottajina toimivien suurten pankkien ja maksuja käsittelevien yritysten läsnäolo edistää markkinoiden konsolidoitumista, koska ne yleensä ottavat hoidettavakseen markkinoilta pois haluavien pienempien vastaanottajien toiminnan.

144 Tämä arviointi ei vaikuta ilmeisen virheelliseltä, eivätkä kantajien sitä vastaan esittämät väitteet ole vakuuttavia. Se, että kyseessä olevat tosiasialliset toimijat voivat auttaa parantamaan vastaanottopalveluja ja pienentämään niiden kustannuksia, ei näin ollen ole ristiriidassa kyseisten markkinoiden rakenteeseen perustuvan komission lähestymistavan kanssa.

145 Kantajien mainitsemista esimerkeistä tosiasiallisista vastaanottajista, jotka ovat liittyneet korttien myöntämistoimintaa harjoittamattomiin pankkeihin tai ulkomaisiin pankkeihin, on todettava, etteivät tällaiset sopimukset ole yleensä johtaneet uuden toimijan pääsyyn kyseisille markkinoille vaan niillä jo olevien vastaanottajien aseman vahvistumiseen.

146 Siitä, että komissio on myöntänyt, että vastaanottajaa voidaan vaihtaa yksinkertaisin ja edullisin menettelyin, on riittävää muistuttaa, kuten edellä 129–131 kohdassa todettiin, että komissio saattoi perustellusti myöntää kyseisillä markkinoilla olevien toimijoiden välisen kilpailun olemassaolon mutta kuitenkin päätellä, että mahdollisen kilpailijan sulkemisella markkinoiden ulkopuolelle on ollut EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja kilpailua rajoittavia vaikutuksia.

147 Mahdollisesta kilpailusta kyseisillä markkinoilla on toiseksi huomautettava, että riidanalaisen päätöksen 169–174 perustelukappaleessa komissio päätteli korkeasta keskittymisasteesta ja kyseisillä markkinoilla havaitusta konsolidoitumisesta, että mahdollista kilpailua voivat saada aikaan ainoastaan suuret kansainväliset pankit tai maksuja käsittelevät yritykset, jotka voivat saavuttaa tarvittavan suuruusluokan voidakseen kilpailla tosiasiallisten vastaanottajien kanssa. Komissio otti erityisesti huomioon, että kannattava vastaanottotoiminta edellyttää yrityksiltä suurta liiketoiminnan määrää ja tärkeiden mittakaavaetujen tuottamista. Komissio korosti tässä yhteydessä, että korttitapahtumien vastaanottotoiminnassa on oleellista suuri vastaanotettujen tapahtumien liikevaihto, koska vastaanottajan pääasialliset tulot, nimittäin kauppiailta perittävät maksut, ovat tietty prosenttiosuus suoritettujen tapahtumien arvosta.

148 Kantajien hallinnollisessa menettelyssä esittämän luettelon perusteella komissio katsoi, että mahdollisina kilpailijoina voidaan Morgan Stanleyn lisäksi pitää yhdeksää Yhdistyneeseen kuningaskuntaan sijoittautunutta rahoituslaitosta. Kantajat eivät ole nimenomaisesti kiistäneet tätä komission näkemystä.

149 Kantajien esittämä arvostelu koskee nimittäin sitä, ettei rajatylittävien korttitapahtumien vastaanottajien aiheuttamaa mahdollista kilpailua ole otettu huomioon. Tässä yhteydessä on todettava, että vaikka rajatylittävien korttitapahtumien vastaanottajien osuus lisääntyi vuosina 2002–2004, mihin kantajat viittaavat, riidanalaisen päätöksen 65–68 perustelukappaleesta, joiden sisältöä ei ole kiistetty, ilmenee, että keskeiset rajatylittävät korttitapahtumien vastaanottajat vastaanottivat vuonna 2004 korttitapahtumia ainoastaan 0,3 prosentilta kaikista vastaanottopalveluja käyttävistä kauppiaista. Tämän luvun perusteella komissio katsoi perustellusti, etteivät korttitapahtumien vastaanottamisen kansallisten markkinoiden kilpailuolosuhteet ole Euroopassa riittävän yhdenmukaisia, jotta rajatylittävä korttitapahtumien vastaanotto voisi aiheuttaa kilpailupainetta kyseisillä markkinoilla oleville toimijoille, ja että mahdollista kilpailua olisi näin ollen arvioitava Yhdistyneeseen kuningaskuntaan sijoittautuneiden toimijoiden keskuudessa.

150 Kolmanneksi väitteestä, jonka mukaan komissio on ottanut huomioon pankin viimeisimmän merkityksellisille markkinoille pääsyyn vuonna 1996, on riittävää huomauttaa, ettei komission soveltama virheellisin perustein lähestymistapa, jossa se tutki viimeisimmän kyseisille markkinoille pääsyn vaikutuksia kilpailuun riidanalaisen päätöksen tekohetkellä, ole ollut virheellinen.

151 Riidanalaisen päätöksen 181 perustelukappaleesta ilmenee lisäksi, että viimeisin markkinoillepääsy tapahtui hintojen laskemisen yhteydessä, jota kyseisen pankin markkinoillepääsy vauhditti. Kyseinen tilanne muistuttaa siis kiistatta käsiteltävän asian kannalta merkityksellisenä ajanjaksona vallinnutta markkinatilannetta, jolle oli samoin ominaista kauppiailta perittävien hintojen lasku. Tällainen esimerkki näin ollen osoittaa, ettei hintojen laskeminen viitemarkkinoilla niillä tosiasiallisesti toimivien yritysten välisen kilpailun vuoksi vähennä uuden toimijan kyseisillä markkinoilla läsnäolon mahdollisia vaikutuksia kilpailuun. Käsiteltävän asian olosuhteiden perusteella tämä esimerkki on siis erityisen merkityksellinen.

152 Kanneperusteen toinen osa on näin ollen hylättävä.

Kanneperusteen kolmas osa: Morgan Stanleyn jäsenyyden epäämisestä kilpailuun aiheutuvien vaikutusten riittämätön ja virheellinen arviointi

– Asianosaisten lausumat

153 Kantajat väittävät, että komissio on jättänyt noudattamatta velvoitettaan verrata toisiinsa kyseisten markkinoiden kilpailutilannetta ilman Morgan Stanleyn osallistumista ja sitä, millainen kilpailutilanne olisi ollut, jos Morgan Stanley olisi hyväksytty Visan jäseneksi ennen syyskuuta 2006.

154 Ensimmäisessä väitteessä kantajat toteavat, että komissio on tehnyt oikeudellisen virheen jättäessään soveltamatta edellä 67 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa European Night Services ym. vastaan komissio annetussa tuomiossa sovellettuja perusteita Morgan Stanleyn mahdollisuuksiin päästä markkinoille, koska komissio piti riittävänä, että Morgan Stanley oli ilmaissut aikeensa päästä korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoille Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

155 Kantajat asettavat arvioinnin, jossa komissio tarkastelee Morgan Stanleyn mahdollisuuksia päästä korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoille Yhdistyneessä kuningaskunnassa, kanssa vastakkain riidanalaiseen päätökseen sisältyvän arvioinnin, joka koskee Discover-järjestelmän mahdollista pääsyä Euroopan maksukorttijärjestelmien markkinoille ja jonka yhteydessä komissio viittaa sellaisten virallisesta lanseerauksesta ilmoittamisen kaltaisten seikkojen puuttumiseen, joilla voitaisiin osoittaa markkinoillepääsystrategian täytäntöönpano. Kantajien mielestä siinä sovelletaan tarkasti perusteita, joita on sovellettu riidanalaisessa päätöksessä mainitussa asiassa T‑114/02, BaByliss vastaan komissio, 3.4.2003 annetussa tuomiossa (Kok., s. II‑1279). Kantajat väittävät, ettei komissio ole ottanut samoja perusteita huomioon määrittäessään, oliko Morgan Stanleylla mahdollisuuksia päästä korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoille Yhdistyneessä kuningaskunnassa.

156 Komission arvioinnin teoreettinen luonne on kantajien mukaan ristiriidassa myös sen vertikaalisista rajoituksista antamien suuntaviivojen (EYVL 2000, C 291, s. 1) kanssa.

157 Toisessa väitteessä kantajat toteavat, että komissio on yksinomaan Morgan Stanleyn väitetyn ”vakaan aikomuksen”, jota ei ole osoitettu millään riippumattomalla todisteella, perusteella olettanut, että Morgan Stanley olisi Visa-jäsenyyden saatuaan tullut korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoille. Kantajien mukaan Morgan Stanley ei hakenut Visa-jäsenyyttä pannakseen täytäntöön vastaanottotoiminnan käsittävän erityisstrategian, kuten komissio väittää, vaan Morgan Stanley oli kiinnostunut ainoastaan mahdollisuudesta myöntää Visa-kortteja. Kantajat riitauttavat tässä yhteydessä sen, miten komissio on tulkinnut Morgan Stanleyn kantelua.

158 Kantajat toteavat, että Morgan Stanleyn ilmaisema aikomus päästä korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoille tuli esiin kantelun tekemisen jälkeen sisäisessä asiakirjassa, nimittäin kesäkuussa 2002 laaditussa korttitapahtumien vastaanottoa Euroopassa koskevassa strategisessa suunnitelmassa, jolla ei ole näyttöarvoa. Kantajien mukaan myös toinen asiakirja, johon komissio tukeutuu, eli Morgan Stanleyn täytäntöönpanosuunnitelma sisältyy toisen tosiseikkoja koskevan kirjeen liitteeseen 57 ja on edellä 42 ja 44 kohdassa mainituista syistä jätettävä tutkimatta. Sillä ei kantajien mukaan missään tapauksessa ole näyttöarvoa. Komissio on myös perusteettomasti jättänyt huomiotta, ettei Morgan Stanley ole Visa-jäsenyyden saatuaan pyrkinyt korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoille vaan se on keskittynyt ainoastaan Visa-korttien myöntämiseen, joka oli kantajien mukaan sen tosiasiallinen tavoite.

159 Kolmannessa väitteessään kantajat toteavat, ettei komissio ole itse tutkinut perusteellisesti Morgan Stanleyn markkinoillepääsyn mahdollisia vaikutuksia kyseisillä markkinoilla esiintyvään kilpailuun. Komission päätelmät Morgan Stanleyn markkinoillepääsyn myönteisistä vaikutuksista kilpailuun ovat kantajien mukaan ainoastaan perustelemattomia väitteitä.

160 Kantajat väittävät erityisesti, ettei Morgan Stanley olisi voinut markkinoiden ominaispiirteiden perusteella tuoda lisäarvoa kyseisillä markkinoilla jo tarjottavien palvelujen laatuun ja hintoihin. Kantajat kiistävät myös seikat, joiden perusteella komissio luokitteli Morgan Stanleyn ”tehokkaaksi, tärkeäksi ja kokeneeksi maksutapahtumien vastaanottajaksi”. Vaikka tämä pitäisi paikkansa, Morgan Stanley ei eroaisi sen perusteella millään tavoin kyseisillä markkinoilla jo olevista toimijoista. Yksikään komission esittämistä seikoista ei osoita, että Morgan Stanley olisi jollain tavoin muita markkinoilla jo olevia vastaanottajia parempi.

161 Komission mukaan nämä väitteet on hylättävä.

– Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

162 Kantajien ensimmäisessä väitteessä, jonka mukaan komissio on soveltanut virheellistä oikeudellista perustetta arvioidessaan Morgan Stanleyn mahdollisuutta päästä kyseisille markkinoille, kiistetään lähinnä se, miten komissio on osoittanut Morgan Stanleyn olevan mahdollinen kilpailija.

163 Kantajien esittämä arvostelu perustuu lähinnä siihen, että komissiolle riitti Morgan Stanleyn ilmaisema aikomus päästä kyseisille markkinoille.

164 Kantajat viittaavat myös komission vertikaalisista rajoituksista antamissaan suuntaviivoissa esittämään mahdollisen toimittajan määritelmään. Kantajien mukaan siitä seuraa, ettei pelkästään teoreettinen mahdollisuus päästä markkinoille ole riittävä ja että markkinoille on voitava päästä vuoden kuluessa.

165 Ensinnäkin on huomautettava, ettei Morgan Stanleyn aikomus päästä kyseisille markkinoille ole ainoa seikka, jonka perusteella komissio määritteli Morgan Stanleyn mahdolliseksi kilpailijaksi. Riidanalaisesta päätöksestä, erityisesti sen 190–198 perustelukappaleesta, nimittäin ilmenee, että komissio tukeutui tässä päätelmässä lähinnä kahteen perusteluun, jotka koskevat Morgan Stanleyn aikomusta mutta myös kykyä päästä kyseisille markkinoille. Viimeksi mainitusta näkökohdasta komissio totesi, että Morgan Stanleylla on pitkäaikaista kokemusta korttitapahtumien vastaanotosta. Se viittasi myös Morgan Stanleyn MasterCard-järjestelmän jäsenenä saamiin kokemuksiin neljä osapuolta käsittävälle verkostolle tyypillisistä säännöistä ja menettelyistä. Tämän perusteella komissio totesi 198 perustelukappaleessa seuraavaa:

”Korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoiden keskittymisen vuoksi – – Morgan Stanley on yksi harvoista suurista kansainvälisistä pankeista, joita voidaan pitää mahdollisina tehokkaina korttitapahtumien vastaanottajina Euroopassa. Se on ilmaissut aikomuksensa päästä korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoille Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja useissa ETA:n jäsenvaltioissa sekä harjoittaa rajatylittävää korttitapahtumien vastaanottoa, mitä se ei myöskään voi tehdä ilman Visa-jäsenyyttä.”

166 Toiseksi tarkasteltaessa oikeudellisia perusteita, joita on sovellettava selvitettäessä, oliko Morgan Stanley mahdollinen kilpailija kyseisillä markkinoilla, edellä 68 ja 69 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että komissio oli velvollinen tutkimaan, olisiko Morgan Stanleylla ollut tosiasialliset ja konkreettiset mahdollisuudet päästä korttitapahtumien vastaanottamisen markkinoille Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja kilpailla sinne jo sijoittautuneiden yritysten kanssa, jos siihen ei olisi sovellettu riidanalaista sääntöä.

167 Oikeuskäytännöstä seuraa lisäksi, ettei tällainen toteen näyttäminen voi perustua pelkkään olettamukseen vaan että sen tueksi on esitettävä tosiseikkoja tai merkityksellisten markkinoiden rakennetta koskeva selvitys (ks. vastaavasti edellä 67 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat European Night Services ym. v. komissio, tuomion 142–145 kohta). Yritystä ei näin ollen voida luokitella mahdolliseksi kilpailijaksi, jos sen markkinoillepääsy ei ole taloudellisesti elinkelpoisen strategian mukaista (ks. vastaavasti ja analogisesti asia T‑177/04, easyJet v. komissio, tuomio 4.7.2006, Kok., s. II‑1931, 123–125 kohta).

168 Tästä seuraa väistämättä, että yrityksen aikomuksella päästä markkinoille voi olla merkitystä tutkittaessa, voidaanko sitä pitää mahdollisena kilpailijana kyseisillä markkinoilla, mutta yrityksen kyky päästä niille on oleellinen seikka, johon tällaisen luokittelun on perustuttava.

169 Tässä yhteydessä on muistutettava, ettei ulkopuolisen yrityksen pelkästä markkinoillaolosta aiheutuvan mahdollisen kilpailun rajoitus voi riippua sen osoittamisesta, että kyseinen yritys aikoo tulla kyseisille markkinoille lähitulevaisuudessa. Pelkällä markkinoillaolollaan yritys voi nimittäin aiheuttaa tosiasiallisesti toimiville yrityksille kilpailupainetta, joka johtuu siitä, että uusi kilpailija saattaa tulla markkinoille, jos niiden houkuttelevuus lisääntyy.

170 Siitä, onko myös komission vertikaalisista rajoituksista antamissaan suuntaviivoissa määrittämät perusteet otettava huomioon, on todettava, että kantajien viittaus edellä mainittuihin suuntaviivoihin sisältyvään mahdollisen toimittajan määritelmään vaikuttaa käsiteltävän asian olosuhteiden perusteella merkityksettömältä. Sen sijaan on viitattava olennaiselta osin vastaavaan mahdollisen kilpailijan määritelmään, joka sisältyy [EY] 81 artiklan soveltamisesta horisontaalista yhteistyötä koskeviin sopimuksiin annettuihin suuntaviivoihin (EYVL 2001, C 3, s. 2; jäljempänä yhteistyösopimuksia koskevat suuntaviivat).

171 Yhteistyösopimuksia koskevien suuntaviivojen alaviitteessä 9 nimittäin todetaan, että ”yritystä pidetään mahdollisena kilpailijana, jos on todisteita siitä, että vastauksena suhteellisten hintojen pieneen mutta pysyvään korotukseen se sopimuksen puuttuessa voisi toteuttaa ja todennäköisesti toteuttaisi tarvittavat lisäinvestoinnit tai vastaisi tarvittavista vaihtokustannuksista päästäkseen merkityksellisille markkinoille”. Lisäksi ”arvioinnin perusteiden on oltava realistiset, pelkkä teoreettinen mahdollisuus päästä markkinoille ei riitä”. Lisäksi todetaan, että ”markkinoille tulon on tapahduttava riittävän nopeasti, jotta mahdollinen tulo markkinoille aiheuttaisi todellista painetta markkinoilla toimijoiden käyttäytymiselle”, ja että ”yleensä tämä tarkoittaa sitä, että markkinoille tulon on tapahduttava lyhyen ajan kuluessa”. Komissio viittaa tässä yhteydessä yhden vuoden määräaikaan mutta toteaa, että ”yksittäisissä tapauksissa voidaan kuitenkin ottaa huomioon myös pitemmät ajanjaksot” ja että ”mittapuuna voidaan käyttää aikaa, joka markkinoilla jo toimivilla yrityksillä kuluu kapasiteettinsa mukauttamiseen”.

172 On selvää, että tässä määritelmässä sovelletaan ja täsmennetään edellä 166 ja 167 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmeneviä perusteita. Koska määritelmä ei näytä olevan ristiriidassa asian kannalta merkityksellisen oikeuskäytännön kanssa, se voidaan näin ollen ottaa huomioon tarkasteltaessa, luokitteliko komissio Morgan Stanleyn perustellusti mahdolliseksi kilpailijaksi.

1