ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
143.

Ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Înalta Curte de Casație și Justițien esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: – Asioissa C‑811/19 ja C‑840/19 esitettyihin toisiin kysymyksiin ja asiassa C‑811/19 esitettyyn neljänteen kysymykseen on vastattava, että Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklaa on tulkittava siten, ettei se käsitä tuomarikollegioiden erikoistumista koskevaa vaatimusta. Perusoikeuskirjan 47 artiklan toinen kohta ei kuitenkaan ole esteenä kansallisen perustuslakituomioistuimen ratkaisulle, jossa soveltamalla oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan koskevia todellisia ja perusteltuja kansallisia vaatimuksia ja sovellettavista kansallisista säännöksistä esitetyn tulkinnan perusteella todetaan kollegion kokoonpano lainvastaiseksi tuomarikollegioiden erikoistumista koskevan, kansalliseen lainsäädäntöön sisältyvän vaatimuksen rikkomisen perusteella. – Asioissa C‑811/19 ja C‑840/19 esitettyihin ensimmäisiin kysymyksiin on vastattava, että SEUT 325 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansallisen perustuslakituomioistuimen ratkaisulle, jossa todetaan perustuslain vastaiseksi sellaisten kansallisen ylimmän tuomioistuimen tuomarikollegioiden kokoonpano, jotka käsittelevät ensimmäisessä oikeusasteessa korruptiorikoksia, sillä perusteella, etteivät nämä kollegiot ole erikoistuneet korruptioon, vaikka näiden kollegioiden tuomareilla on tunnustettu olevan tarvittava erikoisosaaminen, jos tällainen toteamus on omiaan johtamaan systeemiseen riskiin unionin taloudellisiin etuihin vaikuttavien rikosten rankaisematta jäämisestä. – Asioissa C‑811/19 ja C‑840/19 esitettyihin kolmansiin kysymyksiin on vastattava, että unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatetta on tulkittava siten, että kansallinen tuomioistuin voi sen nojalla jättää soveltamatta kansallisen perustuslakituomioistuimen ratkaisua, joka on kansallisen oikeuden mukaan sitova, jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pitää sitä tarpeellisena unionin oikeuden säännöksistä ja määräyksistä, joilla on välittömiä oikeusvaikutuksia, johtuvien velvoitteiden noudattamiseksi.
100.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Conseil d’État’n esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön johonkin jäsenvaltioon jättämän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteiden ja ‑menettelyjen vahvistamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 604/2013 27 artiklaa, luettuna yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansainvälisen suojelun hakijalla ei ole oikeussuojakeinoa, jonka nojalla hän voisi vedota häntä koskevan siirtopäätöksen tekemisen jälkeisiin seikkoihin, jotka voivat vaikuttaa hänen hakemuksensa käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämiseen. Kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämiseksi kansallisen tuomioistuimen, jonka on oltava sama kuin se, joka on lausunut siirtopäätöksestä, on voitava ottaa huomioon nämä myöhemmät seikat, mahdollisesti toisen menettelyn yhteydessä, tai ne on tutkittava toisessa kansallisessa tuomioistuimessa käytävässä menettelyssä edellyttäen, että nämä menettelyt ovat tehokas ja nopea oikeussuojakeino, jonka lopputulos sitoo tuomioistuinta, jossa siirtopäätökseen on haettu muutosta, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava.
168.

Kuten edellä 49 kohdassa mainittiin, oikeuskäytännön mukaan silloin, kun selvitys on saatu asianmukaisesti ja yleisiä oikeusperiaatteita ja todistustaakkaa sekä asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä on noudatettu, ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn selvityksen näyttöarvoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että tuomioistuimelle esitetty selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tämä arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin. Selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, jos ilman uutta selvitysaineistoa on selvää, että olemassa olevaa selvitysaineistoa on arvioitu ilmeisen virheellisesti. Tämän vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on kuitenkin ilmettävä toimitetusta aineistosta selvästi ilman, että on tarpeen ryhtyä uudelleen arvioimaan tosiseikastoa ja selvitystä. ( 66 )
40.

Tällä on kaksi seurausta. Ensinnäkin direktiivin 2006/112 26 artiklan 1 kohdan a alakohdan rajausta, jonka mukaan säännöstä sovelletaan vain tavaroihin, joiden osalta verovelvollinen on käyttänyt oikeutta ostoihin sisältyvän veron vähentämiseen, ei sovelleta. Tilanteessa, jossa verovelvollinen antaa liikeomaisuuteensa kuuluvan tavaran, esimerkiksi ajoneuvon, käyttöoikeuden työntekijälleen ja tämä tapahtuu työsuhteen puitteissa, hänen on mielestäni katsottava toimivan verovelvollisena. Tällainen toimi on siten pääsääntöisesti veronalainen. Sitä vastoin verovelvollisella on tällöin pääsääntöisesti oikeus vähentää tavaran ostoon sisältyvä vero, ja tilanteessa, jossa se – kuten QM – ei harjoita verollista toimintaa tietyssä jäsenvaltiossa, oikeus veronpalautukseen.
73.

Unionin tuomioistuin on esimerkiksi yhtäältä todennut, että arvonlisäverodirektiivin 28 artiklassa luodun kahta peräkkäin suoritettua identtistä palvelua koskevan fiktion mukaan ”sellaisen toimijan, joka osallistuu palvelujen suorittamiseen ja joka on komissionsaajana, on katsottava ensin vastaanottaneen kyseiset palvelut siltä toimijalta, jonka lukuun se toimii ja joka on komissionantajana, ennen kuin se toiseksi suorittaa henkilökohtaisesti nämä palvelut asiakkaalleen”. ( 44 ) Unionin tuomioistuin on toisaalta katsonut, että ”kun otetaan huomioon, että [arvonlisäverodirektiivin] 28 artikla kuuluu tämän direktiivin IV osastoon, jonka otsikko on ’Verolliset liiketoimet’, kyseiset kaksi palvelujen suoritusta kuuluvat arvonlisäveron soveltamisalaan. Tästä seuraa, että jos palvelujen suoritus, johon toimija osallistuu, on arvonlisäverollinen, oikeudellinen suhde tämän toimijan ja toimijan, jonka lukuun se toimii, välillä on myös arvonlisäverollinen”. ( 45 )
106.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti: 1. Slovenian tasavalta – ei ole noudattanut Euroopan unionin erioikeuksista ja vapauksista tehdyn pöytäkirjan N:o 7 2 ja 22 artiklan, luettuina yhdessä 18 artiklan kanssa, mukaisia velvoitteitaan, koska Slovenian lainvalvontaviranomaiset ovat takavarikoineet Banka Slovenijen tiloista 6.7.2016 muun muassa kaikki viestit, joka oli lähetetty Banka Slovenijen pääjohtajan sähköpostitiliä käyttäen, ja kaikki pääjohtajan työpisteessä tai hänen kannettavalla tietokoneellaan olevat sähköiset asiakirjat, jotka oli päivätty vuosina 2012–2014, neuvottelematta etukäteen EKP:n kanssa tai pyytämättä unionin tuomioistuimen päätöstä – ei myöskään ole noudattanut Euroopan unionin erioikeuksista ja vapauksista tehdyn pöytäkirjan N:o 7 18 artiklasta johtuvia velvoitteitaan, koska se ei ole takavarikoinnin jälkeen antanut EKP:lle mahdollisuutta tunnistaa asiakirjoja, jotka liittyvät EKPJ:n tehtävien suorittamiseen, antaakseen tälle tilaisuuden esittää huomautuksia toimintakykynsä ja riippumattomuutensa mahdollisesta vaarantumisesta, eikä perustellut, mitkä asiakirjat ovat välttämättömiä kansallisen esitutkinnan ja rikosoikeudenkäynnin kannalta, eikä palauttanut kaikkia muita asiakirjoja, joiden on katsottava kuuluvan EKP:n arkistoihin. 2. Slovenian tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut. 3. EKP vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
112.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että Tribunalul Bucureștin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin vastataan seuraavasti: 1) Tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista 8.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31/EY (direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä) 2 artiklan a alakohtaa, luettuna yhdessä teknisiä määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 9.9.2015 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että tietoyhteiskunnan palveluna on pidettävä palvelua, jolla asiakkaiden ja taksinkuljettajien välille luodaan sähköisen sovelluksen avulla suora yhteys, jos kyseinen palvelu ei ole erottamattomasti yhteydessä taksikuljetuspalveluun, jolloin se ei ole sen erottamaton osa. 2) Direktiivin 2000/31 4 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että tietoyhteiskunnan palvelun tarjoajaan sovelletaan lupajärjestelmää, jota sovelletaan sellaisten taloudellisesti vastaavien palvelujen tarjoajiin, jotka eivät ole tietoyhteiskunnan palveluja. Palveluista sisämarkkinoilla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/123/EY 9 ja 10 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä tällaisen lupajärjestelmän soveltamiselle, jollei se ole näissä artikloissa vahvistettujen perusteiden mukainen, minkä tarkistaminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä. Lupajärjestelmä ei ole direktiivin 2006/123 10 artiklassa säädettyjen kriteerien mukainen, jos luvan myöntämiselle on asetettu teknisiä vaatimuksia, jotka eivät sovellu hakijan suunnittelemaan palveluun. Direktiivin 2000/31 3 artiklaa, direktiivin 2006/123 16 artiklaa ja SEUT 56 artiklaa ei voida soveltaa tilanteeseen, jossa palveluntarjoaja haluaa tarjota tietoyhteiskunnan palveluja jäsenvaltiossa, johon se on sijoittautunut. 3) Yleishyödyllisen paikallisen taksikuljetuspalvelun järjestämistä ja toteuttamista koskevasta delegoidusta hoidosta annetusta puiteasetuksesta, sopimusehdoista ja sopimuspuolen valinnasta 21.4.2008 tehdyn päätöksen nro 178/2008 muuttamisesta ja täydentämisestä 9.12.2017 tehty Bukarestin kunnanvaltuuston päätös nro 626/2017 (Hotărârea Consiliului General al Municipiului București nr. 626/2017 pentru modificarea și completarea Hotărârii Consiliului General al Municipiului București nr. 178/2008 privind aprobarea Regulamentului-cadru, a Caietului de sarcini și a contractului de atribuire în gestiune delegată pentru organizarea și executarea serviciului public de transport local în regim de taxi) ei ole direktiivin 2015/1535 1 artiklan 1 kohdan f alakohdassa tarkoitettu tekninen määräys.
11.

Direktiivin 2009/72 37 artiklassa, jonka otsikko on ”Sääntelyviranomaisen tehtävät ja toimivaltuudet”, säädetään seuraavaa: ”1. Sääntelyviranomaisen tehtävänä on: – – b) varmistaa, että siirto- ja jakeluverkonhaltijat, ja tarvittaessa verkon omistajat, sekä kaikki sähköalan yritykset noudattavat tästä direktiivistä ja muusta asiaa koskevasta yhteisön lainsäädännöstä johtuvia velvollisuuksiaan, myös rajat ylittävien kysymysten osalta; – – h) seurata verkon varmuutta ja luotettavuutta koskevien sääntöjen noudattamista ja arvioida niiden aiempaa toimivuutta – –; – – m) seurata aikaa, jonka siirto- ja jakeluverkonhaltijat käyttävät liitäntöjen ja korjausten suorittamiseen; n) osaltaan varmistaa muiden asiaankuuluvien viranomaisten kanssa muun muassa liitteessä I säädettyjen kuluttajansuojatoimenpiteiden tehokkuus ja täytäntöönpano; – –. 4. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että sääntelyviranomaisille annetaan toimivaltuudet, joiden nojalla ne voivat suorittaa 1, 3 ja 6 kohdassa tarkoitetut tehtävät tehokkaasti ja joutuisasti. Tätä varten sääntelyviranomaisella on oltava vähintään valtuudet: – – a) tehdä sähköalan yrityksiä sitovia päätöksiä; – – d) määrätä tehokkaita, oikeasuhteisia ja varoittavia seuraamuksia sähköalan yrityksille, jotka eivät täytä velvollisuuksiaan, jotka johtuvat tästä direktiivistä tai asiaan liittyvistä oikeudellisesti sitovista sääntelyviranomaisen tai viraston tekemistä päätöksistä, tai ehdottaa toimivaltaiselle tuomioistuimelle, että tämä määräisi kyseisiä seuraamuksia. Tähän on sisällyttävä toimivalta määrätä tai ehdottaa määrättäväksi – – seuraamuksia, jos nämä eivät täytä tämän direktiivin mukaisia velvoitteitaan; sekä – – 11. Jos jokin osapuoli haluaa tehdä valituksen siirto- tai jakeluverkonhaltijasta tästä direktiivistä johtuvien kyseisen verkonhaltijan velvoitteiden osalta, se voi osoittaa valituksensa sääntelyviranomaiselle, joka tekee riitojenratkaisuviranomaisena asiasta päätöksen kahden kuukauden kuluessa valituksen vastaanottamisesta. Tätä määräaikaa voidaan pidentää kahdella kuukaudella, jos sääntelyviranomainen pyytää lisätietoja. Tätä pidennettyä määräaikaa voidaan pidentää lisää valituksen tekijän suostumuksella. Sääntelyviranomaisen päätös on sitova, paitsi jos ja siihen asti kun se kumotaan muutoksenhaussa. 12. Kuka tahansa haittaa kärsinyt osapuoli, jolla on oikeus tehdä valitus tämän artiklan mukaisesti tehdystä menetelmiä koskevasta päätöksestä tai, jos sääntelyviranomaisella on velvollisuus neuvotella, ehdotetuista tariffeista tai menetelmistä, voi viimeistään kahden kuukauden kuluessa tai jäsenvaltioiden asettaman lyhyemmän ajanjakson kuluessa päätöksen tai päätösehdotuksen julkaisemisesta esittää valituksen vaatien päätöksen uudelleentarkastelua. Valituksella ei ole lykkäävää vaikutusta. – – 17. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansallisella tasolla on olemassa sopivat järjestelmät, joiden mukaisesti osapuoli, jota sääntelyviranomaisen päätös koskee, voi hakea siihen muutosta elimeltä, joka on riippumaton asianomaisista osapuolista ja hallituksista.”
61.

Lähemmin tarkasteltuna tällä oikeuskäytännöllä ei kuitenkaan ole merkitystä nyt esillä olevassa asiassa, koska Friends of the Irish Environment on – siltä osin kuin asiakirja-aineistosta ilmenee – tosiasiallisesti ja johdonmukaisesti väittänyt, että luontodirektiivin 6 artiklan 3 kohtaa on rikottu. Tätä kysymystä ei näin ollen ole tarpeen tutkia viran puolesta.
72.

Tältä osin on ensinnäkin todettava, että tuomion CPP ( 57 ) 18 kohdassa esitetty näkökohta on asetettava asiayhteyteensä. Kyseisessä asiassa jouduttiin täsmentämään, kuuluivatko Card Protection Plan Ltd:n (CPP) tarjoamien luottokorttien suojaohjelmaan sisältyvät eri palvelut kuudennen direktiivin 13 artiklan B kohdan a alakohdassa säädetyn vapautuksen piiriin ja voitiinko niihin siis tällä perusteella soveltaa vapautusta kokonaan tai osittain. Kyseinen 18 kohta koski erityisesti sitä, voiko vakuutus vakuutustapahtuman sattuessa koostua luontoissuorituksista rahasumman maksamisen sijasta. Tämä asiayhteys huomioon ottaen tuomiossa viitattiin ensimmäiseen vahinkovakuutusdirektiiviin ja täsmennettiin, ettei ole välttämätöntä, että suoritus, johon vakuutuksenantaja on sitoutunut vakuutustapahtuman sattuessa, käsittää rahasumman maksamisen, koska suoritus voi myös koostua kyseisen ensimmäisen direktiivin liitteen mukaisista avustamistoimista joko jonkin rahasumman maksamisena tai luontoissuorituksena. Näin ollen tuomiossa ei nähdäkseni pyritty tarkentamaan kyseisen tuomion 17 kohdassa esitettyä määritelmää, jonka mukaan ”vakuutustoiminnalle on kuitenkin yleisesti hyväksytyn mukaisesti ominaista, että vakuutuksenantaja sitoutuu ennakolta maksettua vakuutusmaksua vastaan sopimusta tehtäessä sovittuun suoritukseen vakuutetulle vakuutustapahtuman sattuessa”. Näin ollen silloin, kun tuomion CPP ( 58 ) 18 kohta luetaan kokonaisuudessaan ja yhdessä sitä edeltävän kohdan kanssa, on ilmeistä, ettei sillä pyritä kyseenalaistamaan tätä määritelmää eikä viitata siihen, että direktiivin 2006/112 ja vakuutusdirektiivien yhteisillä ilmaisuilla on kaikissa tapauksissa täsmälleen sama ulottuvuus.
22.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa rechtbank Amsterdamin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Jäsenvaltion syyttäjäviranomaisen, joka osallistuu lainkäyttöön ja jolle on taattu riippumaton asema, antaman eurooppalaisen pidätysmääräyksen perusteella luovutettavaksi pyydetyn henkilön on voitava riitauttaa pidätysmääräys kyseisen jäsenvaltion tuomioistuimessa heti, kun se on annettu (ellei tämä vaaranna rikosoikeudellista menettelyä) tai kun siitä on ilmoitettu hänelle, tarvitsematta odottaa, että hänet luovutetaan.
142.

Kansallisten sääntelyviranomaisten riippumattomuuden, niille annettujen toimivaltuuksien ja niiden toimintakentän määrittelevien säädösten välisten suhteiden muodostaman liikkumatilan perusteella on niin ikään syytä päätellä, että tulkinta on täysin yhteensopiva oikeusvaltion periaatteiden kanssa. Oikeusvaltio, joka on SEU 2 artiklassa vahvistettu unionin perustana oleva arvo ja jota on siksi seurattava myös unionin oikeutta tulkittaessa, edellyttää, että hallinnon toiminnan on perustuttava lakiin mielivallan estämiseksi, kansalaisten oikeuksien takaamiseksi ja hallinnon toiminnan saattamiseksi tuomioistuinvalvonnan alaiseksi. Jäsenvaltioiden valtiosääntöoikeus edellyttää, että hallinnon toiminta on – Saksan hallituksen käyttämän ilmauksen mukaisesti – laissa ennalta määritettyä. Laki on hallinnon toimivaltuuksien perusta, ei pelkästään siinä mielessä, että jokainen hallinnon toimivaltuus perustuu lakiin, vaan myös siinä mielessä, että lakiin sisältyy niin ikään toimivaltuuden käytön aineellinen sääntely, jolla rajataan hallinnon harkintavaltaa ja taataan kansalaiselle mahdollisuus hakea oikeussuojaa riippumattomassa tuomioistuimessa, jos hallinto ylittää laissa säädetyt rajansa. Saksan oikeusjärjestyksessä viitataan lakisidonnaisuuden vaatimukseen (Vorbehalt des Gesetzes, joka on johdettavissa Saksan perustuslain 20 §:n 2 ja 3 momentissa taattuihin demokratian ja oikeusvaltion periaatteisiin), ja tätä ilmaisua on käytetty muissakin perustuslaillisissa järjestelmissä; sen sijaan Italian valtiosääntöoikeudessa on tavallisemmin puhuttu ”aineellisesta laillisuudesta”, millä viitataan siihen, että hallinnon toiminnan on aina perustuttava olemassa olevaan lainsäädäntöön.
20.

Lupien myöntämisen ja korvausten määrittämisen edellytysten vahvistamista koskevan Pariisin kaupungin kunnallisen päätöksen (Règlement municipal de la Ville de Paris fixant les conditions de délivrance des autorisations de changement d’usage de locaux d’habitation et déterminant les compensations en application de la section 2 du chapitre 1er du titre III du livre IV du Code de la construction et de l’habitation) 2 §:ssä määrätään seuraavaa: ”I – Korvaus muodostuu siitä, että tilat, joita on käytetty 1.1.1970 muuhun kuin asumiseen tai joiden osalta on myönnetty suunnittelulupa niiden käyttötarkoituksen muuttamiseksi 1.1.1970 jälkeen ja joita ei ole aiemmin käytetty korvaustarkoitukseen, muutetaan asumiskäyttöön. Korvauksena tarjottavien tilojen tulee samanaikaisesti: a) sisältää asuntoja, joiden on laadultaan ja pinta-alaltaan vastattava tiloja, joiden käyttötarkoitusta muutetaan, ja näitä tapauksia arvioidaan sen mukaan, missä määrin tilat soveltuvat asumiseen. Korvauksena tarjottavien tilojen on täytettävä asianmukaisten asuinolojen ominaisuuksista 30.1.2002 annetussa asetuksessa asetetut vaatimukset; b) sijaita samassa piirikunnassa (arrondissement) kuin asuintilat, joiden käyttötarkoitusta muutetaan. Pinta-ala lasketaan rakentamista ja asumista koskevan lain R 111-2 §:n säännösten mukaisesti. II – Poiketen siitä, mitä I momentin a kohdassa määrätään, liitteessä nro 1 määritetyillä tehostetun korvauksen alueilla korvauksena tarjottavien tilojen pinta-alan on oltava kaksinkertainen verrattuna tiloihin, joiden käyttötarkoitusta muutetaan, ellei näitä tiloja muuteta tuetuiksi vuokra-asunnoiksi, joista on rakentamista ja asumista koskevan lain L 351-2 §:n mukaisesti tehty sopimus vähintään 20 vuodeksi. Poiketen siitä, mitä I momentin b kohdassa säädetään, tuetut vuokra-asunnot, joilla korvataan muutetut tilat tehostetun korvauksen alueella, voivat sijaita näiden alueiden missä tahansa osassa. Jos muutetut tilat sijaitsevat ensimmäisessä, toisessa, neljännessä, viidennessä, kuudennessa, seitsemännessä, kahdeksannessa tai yhdeksännessä piirikunnassa, joissa asuntopula suhteessa toiminnan tasoon on erityisen ankara, enintään 50 prosenttia muutetusta pinta-alasta voidaan korvata sen piirikunnan ulkopuolella, jossa muutos tehdään. Näille piirikunnille on ominaista, että INSEEn (Ranskan kansallinen tilasto- ja taloustutkimuslaitos) mittaaman työpaikkojen määrän ja työssäkäyvien asukkaiden määrän välinen suhdeluku on suurempi kuin Pariisin keskiarvo. Kun kaikki korvauksena tarjottavat asunnot voivat sijaita sen piirikunnan ulkopuolella, jossa muutos tehdään, korvauksena tarjottavien asuntojen määrän on oltava vähintään sama kuin poistettujen asuntojen määrä. Jos yksi ja sama omistaja muuttaa ja korvaa tilat samalla kiinteistöyksiköllä osana kyseisen kiinteistöyksikön asuinympäristön järkeistämistä, korvauksena tarjottavien tilojen pinta-alan on oltava vähintään muutettujen tilojen pinta-ala.”
79.

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujen korvaamista ja Romania on hävinnyt asian, Romania on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltiot, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, joten Belgia, Viro, Ranska ja Puola on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
117.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti: 1) Giudice di pace di Bologna (Bolognan rauhantuomioistuin, Italia) on SEUT 267 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin. 2) Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY 7 artiklaa on tulkittava siten, että italialaista rauhantuomaria, jonka palkka koostuu vähäisestä perusmäärästä sekä ratkaistuista asioista ja pidetyistä istunnoista maksettavista määristä, on pidettävä työaikadirektiivin 7 artiklassa tarkoitettuna työntekijänä ja että hänellä on siksi oikeus vähintään neljän viikon palkalliseen vuosilomaan, jos hän harjoittaa merkittävässä määrin tuomarin toimintaa, jos hän ei voi itse päättää, mitä asioita hän käsittelee, ja jos häneen sovelletaan ammattituomareiden kurinpito-oikeudellisia velvollisuuksia. Palkallisen vuosiloman keston osalta rauhantuomari, joka nimitettiin ainoastaan määräajaksi, on rinnastettavissa italialaisiin ammattituomareihin. Siksi hän voi vaatia määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeen nojalla lomaa saman verran kuin ammattituomari. Loman ajalta maksettava korvaus on laskettava hänen tuomarin toimen hoitamisesta tavanomaisesti saamansa korvauksen perusteella. 3) Lainsäädäntöä, jossa säädetään tuomarin tahallisesta tai törkeän tuottamuksellisesta menettelystä johtuvasta henkilökohtaisesta vastuusta, ”kun kyseessä on lain tai unionin oikeuden ilmeinen rikkominen”, on puolestaan tulkittava unionin oikeuden valossa siten, ettei ensisijaisen unionin oikeuden soveltaminen synnytä tuomarin vastuuta. Sikäli kuin tällainen tulkinta ei ole mahdollinen, lainsäädäntöä ei voida soveltaa.