Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella annetun direktiivin 2004/38 13 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että kolmannen maan kansalaisen, joka on eronnut unionin kansalaisesta, jonka väkivallan uhriksi hän on joutunut avioliiton aikana, oleskeluoikeutta vastaanottavassa jäsenvaltiossa ei voida säilyttää tämän säännöksen nojalla silloin, kun avioeromenettely on tullut vireille vasta sen jälkeen kun puoliso, joka on unionin kansalainen, on poistunut kyseisestä jäsenvaltiosta.

Direktiivin 2004/38 13 artiklan otsikosta ja sen 2 kohdan sanamuodosta ilmenee ensinnäkin, että niiden unionin kansalaisten perheenjäsenten, joilla ei ole unionin jäsenvaltion kansalaisuutta, tähän säännökseen perustuvan oleskeluoikeuden säilymisestä on säädetty muun muassa avioerotilanteiden varalta.

Kun tämän jälkeen tarkastellaan asiayhteyttä, johon kyseisen säännös kuuluu, direktiivin 2004/38 13 artiklan 2 kohtaa on pidettävä poikkeuksena periaatteesta, jonka mukaan maahantulo- ja oleskeluoikeuden saavat direktiivin 2004/38 perusteella ainoastaan ne kolmansien maiden kansalaiset, jotka ovat direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla sellaisen unionin kansalaisen perheenjäseniä, joka on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen asettautuessaan asumaan johonkin muuhun jäsenvaltioon kuin siihen, jonka kansalaisuus hänellä on, eivätkä suinkaan kaikki kolmansien maiden kansalaiset. Mainittu säännös koskee näet niitä poikkeuksellisia tapauksia, joissa avioero ei johda asianomaisten kolmansien maiden kansalaisten oleskeluoikeuden menetykseen direktiivin 2004/38 nojalla, vaikka he eivät avioeronsa jälkeen enää täytäkään sen 7 artiklan 2 kohdassa säädettyjä edellytyksiä, kuten sen 2 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettua unionin kansalaisen perheenjäsenen asemaa koskevaa edellytystä.

Direktiivin 2004/38 13 artiklan 2 kohdan tavoitteen osalta on vielä todettava, että säännös vastaa direktiivin johdanto-osan 15 perustelukappaleessa ilmaistua tavoitetta tarjota perheenjäsenille oikeudellinen suoja avioliiton tai rekisteröidyn parisuhteen purkautumisen tai sen varalta, että avioliitto julistetaan mitättömäksi, toteuttamalla tätä varten toimenpiteitä, joilla varmistetaan, että vastaanottavan jäsenvaltion alueella jo oleskelevat perheenjäsenet säilyttävät tällaisissa olosuhteissa oleskeluoikeutensa henkilökohtaisena oikeutena. Direktiiviehdotuksen perusteluissa todetaan tämän osalta, että suunnitellulla säännöksellä, josta tuli direktiivin 13 artiklan 2 kohta, on tarkoitus tarjota jonkinlainen oikeusturva henkilöille, joiden oleskeluoikeus perustuu avioliiton kautta syntyneeseen perhesuhteeseen ja joita tämän vuoksi voitaisiin painostaa olemaan hakematta avioeroa, ja että tällaista suojaa tarvitaan vain silloin, kun avioero on peruuttamattomasti vahvistettu, sillä asumusero ei vaikuta puolison, joka on kolmannen maan kansalainen, oleskeluoikeuteen millään tavoin.

Tästä seuraa, että direktiivin 2004/38 13 artiklan 2 kohdan soveltaminen, 13 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdassa tarkoitettu tilanne mukaan lukien, edellyttää asianomaisten avioeroa.

Jos kolmannen maan kansalainen on joutunut avioliitonsa aikana sellaisen unionin kansalaisen väkivallan uhriksi, josta hän on eronnut, mainitun unionin kansalaisen pitää näin ollen oleskella vastaanottavassa jäsenvaltiossa direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan mukaisesti aina avioeromenettelyn vireilletulohetkeen saakka, jotta kyseinen kolmannen maan kansalainen voi perustellusti vedota direktiivin 13 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohtaan.

(ks.40–42, 45–48 ja 50 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)