Lissabonin sopimuksen voimaantuloa, joka käsittää Euroopan unionin perusoikeuskirjan sisällyttämisen unionin primäärioikeuteen, ei voida pitää unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 42 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuna uutena oikeudellisena seikkana eikä se siis oikeuta esittämään uusia perusteita käsittelyn kuluessa. Unionin tuomioistuin on näet todennut jo ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa useaan otteeseen, että oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin – sellaisena kuin tästä oikeudesta määrätään muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa – on perusoikeus, jota Euroopan unioni kunnioittaa yleisenä periaatteena EU 6 artiklan 2 kohdan nojalla.

Kun komissio on osoittanut, että emoyhtiön on katsottava olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon sen tytäryhtiö on syyllistynyt, komissiota ei voida vaatia näyttämään toteen, ettei yksikään konsernin muodostavista tytäryhtiöistä määritä itsenäisesti markkinakäyttäytymistään. Se, että emoyhtiön katsotaan olevan vastuussa rikkomisesta, johon tytäryhtiö on syyllistynyt, ja kielto määrätä sakkoa, jonka suuruus on yli 10 prosenttia kyseessä olevan yrityksen liikevaihdosta, ovat kaksi erillistä kysymystä, joilla on omat tehtävänsä. Tarvittaessa sen yhtiön, jonka mielestä konsolidoitu liikevaihto ei kuvaa taloudellista todellisuutta, on esitettävä seikat, joilla voidaan osoittaa, ettei emoyhtiöllä ole määräysvaltaa.

Silloin, kun yritys, jonka katsotaan olevan vastuussa EY 81 artiklan rikkomisesta, on taloudellisen kokonaisuuden muodostavan konsernin johdossa, asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua sakon enimmäismäärää laskettaessa huomioon otettava liikevaihto on koko kyseisen konsernin liikevaihto. Komissio voi kyseisen yhtiön taloudellisen kapasiteetin arvioimiseksi ottaa huomioon sen konsolidoidun tilinpäätöksen, koska kyseistä tilinpäätöstä voidaan pitää arvioinnin kannalta merkityksellisenä seikkana.

Sellaisen valitusperusteen tutkittavaksi ottamisesta, jonka mukaan unionin yleisessä tuomioistuimessa on tapahtunut oikeudenkäyntivirhe ja joka on esitetty ensimmäistä kertaa valituksen yhteydessä, on korostettava, että vaikka asianosaisen on voitava vedota oikeudenkäyntivirheeseen heti, kun se katsoo, että sovellettavia sääntöjä rikotaan, sitä ei voida vaatia tekemään näin vaiheessa, jossa kyseisen rikkomisen täydet vaikutukset eivät vielä ole tiedossa.

Silloin, kun ei ole olemassa mitään viitteitä siitä, että oikeudenkäynnin kohtuuton kesto unionin yleisessä tuomioistuimessa on vaikuttanut asian ratkaisun sisältöön, se, ettei tuomiota ole annettu kohtuullisessa ajassa, ei myöskään voi johtaa valituksenalaisen tuomion kumoamiseen. Kun lisäksi otetaan huomioon tarve varmistaa unionin oikeuden kilpailusääntöjen noudattaminen, unionin tuomioistuin ei voi pelkästään sillä perusteella, ettei tuomiota ole annettu kohtuullisessa ajassa, antaa valittajalle mahdollisuutta kyseenalaistaa sakon perusteltavuus tai suuruus, kun kaikki valitusperusteet, jotka koskevat unionin yleisen tuomioistuimen esittämiä toteamuksia kyseisen sakon suuruudesta ja siitä toiminnasta, josta sakko on määrätty seuraamukseksi, on hylätty.

Tutkiessaan vaatimusta, jolla pyritään saamaan korvausta siitä aiheutuneesta vahingosta, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole antanut tuomiota kohtuullisessa ajassa, unionin yleisen tuomioistuimen on arvioitava sekä vahingon, johon on vedottu, todellisuutta että kyseisen vahingon ja riidanalaisen tuomioistuinmenettelyn kohtuuttoman keston välistä syy-yhteyttä tutkimalla tässä tarkoituksessa esitettyjä todisteita.

Tästä on korostettava, että silloin kun on kyse vahingonkorvauskanteesta, joka perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan toista kohtaa, koska se ei ole noudattanut niitä vaatimuksia, jotka liittyvät tuomion antamiseen kohtuullisessa ajassa, unionin yleisen tuomioistuimen on SEUT 340 artiklan toisen kohdan mukaan otettava huomioon jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksissä samankaltaisiin rikkomisiin perustuvien kanteiden käsittelemiseen sovellettavat yleiset periaatteet. Unionin yleisen tuomioistuimen on tässä yhteydessä muun muassa selvitettävä, onko aineellisen vahingon lisäksi mahdollista yksilöidä sellainen aineeton vahinko, joka asianosaiselle on aiheutunut kohtuullisen ajan ylittämisestä ja josta olisi tarvittaessa määrättävä asianmukainen korvaus.

Unionin yleisen tuomioistuimen, jolla on toimivalta SEUT 256 artiklan 1 kohdan nojalla, on siis otettava kantaa tällaisiin vahingonkorvausvaatimuksiin ratkaisemalla asia sen oikeudenkäynnin, jonka kestoa on arvosteltu, taustalla olevan asian ratkaisseesta kokoonpanosta poikkeavassa kokoonpanossa ja soveltamalla perusteita, jotka unionin tuomioistuin on määritellyt sen arvioimiseksi, onko unionin yleinen tuomioistuin noudattanut käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatetta.

(ks. 88–90 ja 103 kohta)