EY 56 artiklan kanssa on ristiriidassa sellainen jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka nojalla oikeus vähentää verotuksessa yleishyödyllisiksi tunnustetuille laitoksille annetut lahjoitukset annetaan vain kyseessä olevan jäsenvaltion alueelle sijoittautuneille laitoksille annettujen lahjoitusten osalta ilman, että verovelvolliselle annettaisiin mitään mahdollisuutta osoittaa, että toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle laitokselle annettu lahjoitus täyttää kyseisessä lainsäädännössä tällaisen edun myöntämiselle asetetut edellytykset.

Koska mahdollisuus saada verovähennysoikeus voi vaikuttaa merkittävästi lahjoittajan avokätisyyteen, yleishyödyllisiksi tunnustetuille laitoksille annettujen lahjoitusten vähennyskelvottomuus verotusjäsenvaltiossa silloin, kun laitokset ovat sijoittautuneet toisiin jäsenvaltioihin, vaikuttaa ensin mainitussa jäsenvaltiossa asuvien verovelvollisten halukkuuteen tehdä niiden hyväksi lahjoituksia ja merkitsee siis EY 56 artiklassa lähtökohtaisesti kiellettyä pääomien vapaan liikkuvuuden rajoittamista.

Jäsenvaltio voi tietysti lahjoitusten verovähennyskelpoisuutta koskevan lainsäädäntönsä puitteissa kohdella eri tavoin sen alueelle sijoittautuneita, yleishyödyllisiksi tunnustettuja laitoksia ja muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneita laitoksia, jos viimeksi mainituilla on eri tavoitteet kuin tämän jäsenvaltion lainsäädännössä säädetyt. Tältä osin yhteisön lainsäädännössä ei vaadita, että jäsenvaltiot tunnustaisivat, että lähtöjäsenvaltiossaan yleishyödyllisiksi tunnustetut ulkomaiset laitokset saisivat automaattisesti hyväkseen saman tunnustamisen niiden alueella. Jäsenvaltioon sijoittautunut laitos, joka täyttää toisessa jäsenvaltiossa veroedun saamiseksi asetetut edellytykset, on kuitenkin viimeksi mainitun jäsenvaltion kyseisten yleishyödyllisten toimintojen edistämiseksi myöntämien veroetujen suhteen tilanteessa, joka on rinnastettavissa niiden yleishyödyllisiksi tunnustettujen laitosten tilanteeseen, jotka ovat sijoittautuneet viimeksi mainittuun jäsenvaltioon.

Siltä osin kuin mikään ei estä verotusjäsenvaltion veroviranomaisia vaatimasta verovelvollista, joka haluaa vähentää verotuksessa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle laitokselle antamansa lahjoitukset, toimittamaan asianmukaiset selvitykset, tämä verotusjäsenvaltio ei voi vedota verovalvonnan tehokkuuden säilyttämisen tarpeeseen perustellakseen kansallista lainsäädäntöä, jossa estetään ehdottomalla tavalla verovelvollista toimittamasta tällaista näyttöä. Ennen kuin jäsenvaltio tässä yhteydessä myöntää toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle ja siellä yleishyödylliseksi tunnustetulle laitokselle verovapautuksen, sillä on oikeus soveltaa toimenpiteitä, joilla se voi tarkistaa selvällä ja täsmällisellä tavalla, täyttääkö laitos kansallisessa lainsäädännössä vapautukselle asetetut edellytykset, ja valvoa laitoksen todellista hallinnointia. Sitä vastoin mahdolliset hallinnolliset hankaluudet, jotka johtuvat siitä, että tällaiset laitokset ovat sijoittautuneet toiseen jäsenvaltioon, eivät ole riittävä peruste sille, että kyseessä olevan jäsenvaltion viranomaiset kieltäytyvät myöntämästä mainituille laitoksille samoja verovapautuksia kuin samankaltaisille kyseisen jäsenvaltion laitoksille. Sama pätee verovelvolliseen, joka hakee jäsenvaltiossa oikeutta vähentää verotuksessa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle ja siellä yleishyödylliseksi tunnustetulle laitokselle antamansa lahjoituksen.

Lisäksi kyseessä olevat veroviranomaiset voivat jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten keskinäisestä avusta välittömien ja välillisten verojen alalla annetun direktiivin 77/799 perusteella pyytää toisen jäsenvaltion toimivaltaisia viranomaisia toimittamaan niille kaikki sellaiset tiedot, jotka ne tarvitsevat määrittääkseen verovelvollisen veron oikein. Mainittu direktiivi ei kuitenkaan vaikuta millään tavoin lahjoittajan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten toimivaltaan arvioida muun muassa sitä, täyttyvätkö tässä lainsäädännössä veroedun saamiselle asetetut edellytykset. Kun siis kyseessä on toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut ja siellä yleishyödylliseksi tunnustettu laitos, lahjoittajan jäsenvaltion on kohdeltava tällaiselle laitokselle annettuja lahjoituksia samalla tavalla kuin kotimaisille laitoksille annettuja lahjoituksia vain, jos tämä laitos täyttää viimeksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännössä asetetut veroedun myöntämistä koskevat edellytykset, joihin kuuluu samanlaisten päämäärien tavoittelu kuin ne, joita edistetään kyseisen jäsenvaltion verolainsäädännöllä. Toimivaltaisten kansallisten viranomaisten, mukaan lukien tuomioistuimet, tehtävänä on varmistaa, onko esitetty kansallisen oikeuden mukaisesti näyttö tässä jäsenvaltiossa kyseessä olevan veroedun myöntämiselle asetettujen edellytysten täyttymisestä.

Jäsenvaltio ei myöskään voi sulkea pois veroetujen myöntämistä toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle ja siellä yleishyödylliseksi tunnustetulle laitokselle annettujen lahjoitusten osalta pelkästään siitä syystä, että suhteessa tällaisiin laitoksiin ensin mainitun jäsenvaltion veroviranomaisilla ei ole mahdollisuutta tarkistaa laitosten sijaintipaikassa niiden verolainsäädännössä asetettujen edellytysten noudattamista.

Kolmannessa maassa sijaitsevien yleishyödyllisten laitosten osalta verotusjäsenvaltiolla on lähtökohtaisesti oikeus kieltäytyä myöntämästä tällaista veroetua, jos muun muassa sen vuoksi, että kyseisellä kolmannella maalla ei ole sopimusperusteista velvollisuutta antaa tietoja, osoittautuu mahdottomaksi saada kyseiseltä maalta tarvittavia tietoja.

(ks. 38, 39, 47, 48, 50, 55, 56, 60, 61, 63, 66, 70 ja 72 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)