FI Euroopan unionin virallinen lehti C 143/32

Kanne 7.4.2006 — Fiskeri og Havbruksnæringens Landsforening ym. v. neuvosto

(Asia T-115/06)

(2006/C 143/65)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Asianosaiset

Kantajat: Fiskeri og Havbruksnæringens Landsforening ym. (Oslo, Norja), Norske Sjømatbedrifters Landsforening (Trondheim, Norja), Salmar Farming AS (Frøya, Norja), Hydroteck AS (Kristiansund, Norja), Hallvard Lerøy AS (Bergen, Norja) ja Lerøy Midnor AS (Hestvika, Norja) (edustajat: asianajajat B. Servais ja T.S. Paulsen)

Vastaaja: Euroopan unionin neuvosto

Kantajan vaatimukset

— Norjasta peräisin olevan viljellyn lohen tuontia koskevan lopullisen polkumyyntitullin käyttöön ottamisesta ja väliaikaisen tullin lopullisesta kantamisesta annettu neuvoston asetus (EY) 85/2006 on kumottava

— neuvosto on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Kantajat, jotka ovat norjalaisia lohentuottajia, maanviljelijöitä ja viejiä tai tällaisten toimijoiden edustajia, vaativat kumottavaksi Norjasta peräisin olevan viljellyn lohen tuontia koskevan lopullisen polkumyyntitullin käyttöön ottamisesta ja väliaikaisen tullin lopullisesta kantamisesta 17 päivänä tammikuuta 2006 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 85/2006 (1) (jäljempänä riidanalainen asetus), koska niiden mukaan asetuksella rikotaan useita polkumyynnillä muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta 22 päivänä joulukuuta 1995 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 384/96 (2) (jäljempänä perusasetus) artikloita.

Komissio oli riidanalaisen asetuksen antamiseen johtaneen menettelyn kuluessa suostunut muuttamaan toimenpiteiden muodon tulleista vähimmäistuontihinnoiksi. Tämä vahvistetaan riidanalaisessa asetuksessa.

Kanteensa tueksi kantajat väittävät, että norjalaisten tuottajien/viejien joukko, joka rajoitettiin vientiä harjoittaviin tuottajiin ja joka ei sisällä tuontia harjoittamattomia maanviljelijöitä eikä tuotantoa harjoittamattomia viejiä, ei edustanut Norjan lohiteollisuuden rakennetta ja se ei lisäksi ollut yhdenmukainen Norjan lohimarkkinoilta valittuja otoksia koskevien aikaisempien päätösten kanssa.

Kantajat väittävät lisäksi, että vastaaja ei soveltanut perusasetuksen 9 artiklan 4 kohdassa säädettyä alhaisempaa tullia koskevaa sääntöä. Kantajien mukaan keskimääräinen painotettu polkumyyntimarginaali oli alhaisempi kuin keskimääräinen painotettu vahinkomarginaali ja vähimmäistuontihinta ja määrätty tulli olisi täten tullut määrittää keskimääräisen painotetun polkumyyntimarginaalin perusteella eikä keskimääräisen painotetun vahinkomarginaalin perusteella. Vahinkoa aiheuttamattoman vähimmäistuontihinnan laskemisen osalta kantajat väittävät, että Norjan kruunun muuntaminen euroiksi kolmen vuoden keskikurssin perusteella sen sijaan, että olisi käytetty tutkinta-ajan keskikurssia, korotti keinotekoisesti vahinkoa aiheuttamatonta vähimmäistuontihintaa.

Lisäksi kantajat väittävät, että lohifileiden vähimmäistuontihinta ei perustunut edustaviin tietoihin ja että se oli määritetty perusasetuksen 3 artiklan 5 kohdan ja 20 artiklan vastaisesti sekä hyvän hallinnon, luottamuksensuojan ja puolustautumisoikeuksien periaatteiden vastaisesti.

Lopuksi kantajat väittävät, että vahingon määrittäminen ja sen syyt ovat virheelliset. Ensinnäkin vastaaja piti vahinkoa koskevassa arvioinnissaan kaikkea tuontia ”polkumyyntinä” riippumatta siitä seikasta, että yhden yrityksen osalta katsottiin, ettei se syyllistynyt polkumyyntiin. Toiseksi yhteisön keskimääräisten myyntihintojen väitetty alentuminen johtui Ison-Britannian punnan muuntamisesta euroiksi, sillä kaikki otokseen valitut yhteisön tuottajat toimivat Yhdistyneessä kuningaskunnassa, eikä tuonneista. Kolmanneksi kantajat toteavat, että vastaaja ei tutkinut asianmukaisesti sitä vaikutusta, mikä yhteisön kasvaneilla tuotantokustannuksilla mahdollisesti oli ollut yhteisön teollisuuden tilanteeseen.

(1) EUVL L 15, s. 1.

(2) EYVL L 56, s. 1.