ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
56.

On totta, että kyseisessä säännöksessä säännellään sosiaalimaksujen perimistä samasta tulosta useammassa kuin yhdessä jäsenvaltiossa. ( 49 ) Säännöksen soveltamisala ei kuitenkaan rajoitu tällaisiin olosuhteisiin. Kun henkilö kuuluu asetuksen N:o 1408/71 soveltamisalaan, 13 artiklan 1 kohdan sovellettavien lainsäädäntöjen päällekkäisyyden kieltoa koskeva sääntö on ehdoton, ja siihen voidaan soveltaa vain 14 c ja 14 f artiklassa mainittuja poikkeuksia. ( 50 ) Asetuksen 13 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan jäsenvaltion alueella työskentelevä henkilö on ainoastaan tämän jäsenvaltion lainsäädännön alainen, vaikka hän asuu toisen jäsenvaltion alueella. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että de Ruyter työskentelee Alankomaissa mutta asuu Ranskassa. Hänen pitäisi näin ollen olla vain Alankomaiden sosiaaliturvalainsäädännön alainen.
3.

Direktiivin 2008/48 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Ennen sopimuksen tekoa annettavat tiedot”, säädetään seuraavaa: ”1. Luotonantajan ja luotonvälittäjän on hyvissä ajoin ennen kuin luottosopimus tai tarjous sitoo kuluttajaa annettava kuluttajalle luotonantajan tarjoamien sekä mahdollisten kuluttajan ilmoittamien mieltymysten ja tietojen pohjalta eri tarjousten vertailemiseen tarvittavat tiedot, jotta tämä voi tehdä perustellun päätöksen luottosopimuksen tekemisestä. Tällaiset kirjalliset tai muulla pysyvällä välineellä olevat tiedot on toimitettava liitteessä II olevan ’Vakiomuotoiset eurooppalaiset kulutusluottotiedot’ -lomakkeen avulla. Luotonantajan katsotaan täyttäneen tässä kohdassa ja direktiivin 2002/65/EY 3 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetyt tiedonantovaatimukset, jos hän on toimittanut ’Vakiomuotoiset eurooppalaiset kulutusluottotiedot’ -lomakkeen. – – 6. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että luotonantajat ja tapauksen mukaan luotonvälittäjät antavat kuluttajalle riittävät selvitykset, jotta kuluttaja kykenee arvioimaan, soveltuuko tarjottu luottosopimus hänen tarpeisiinsa ja taloudelliseen tilanteeseensa, tarvittaessa selittämällä 1 kohdan mukaiset ennen sopimuksen tekoa annettavat tiedot, tarjottujen tuotteiden olennaiset ominaisuudet ja niiden mahdolliset erityiset vaikutukset kuluttajaan, sekä myös kuluttajan suoritettavaksi tulevien maksujen laiminlyönnin seuraamukset. Jäsenvaltiot voivat mukauttaa tapaa ja laajuutta, jonka mukaisesti tätä apua on annettava, sekä sitä, kuka apua antaa, ottamalla huomioon luottosopimuksen tarjoamistilanteen erityisolosuhteet, henkilön, jolle sopimusta tarjotaan, ja tarjotun luottotyypin.”
94.

Asetuksen 12 artiklassa annetaan oma, erillinen oikeus sellaisten työntekijöiden lapsille, jotka työskentelevät tai ovat työskennelleet jonkin toisen jäsenvaltion alueella. ( 77 ) Siinä taataan heille muun muassa oikeus osallistua yleiseen koulutukseen jäsenvaltiossa, jossa heidän vanhempansa ovat tai olivat työssä (eli ovat tai olivat siirtotyöläisinä), samoin edellytyksin kuin kyseisen valtion kansalaisille, kunhan he asuvat vastaanottavan jäsenvaltion alueella. ( 78 ) Kyseisessä tilanteessa olevat lapset voivat siten aloittaa opinnot vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja tarvittaessa viedä ne päätökseen. ( 79 ) He voivat myös vedota 12 artiklaan, jos vastaanottava jäsenvaltio tarjoaa omille kansalaisilleen mahdollisuuden saada tukea opintoihin tai koulutukseen ulkomailla. ( 80 ) Jotta hakija voisi vedota 12 artiklaan, hänen ei tarvitse olla siirtotyöläisen huollettavana oleva lapsi osoittaakseen, että hänen molemmilla vanhemmillaan on oikeus oleskella vastaanottavassa jäsenvaltiossa, tai osoittaakseen, että hänen vanhempansa ovat edelleen siirtotyöläisiä. ( 81 ) Hänen vanhempiensa ei myöskään tarvitse pysyä naimisissa eikä heidän molempien tarvitse olla unionin kansalaisia. ( 82 ) Merkityksellistä on se, että lapsi on asunut jäsenvaltiossa vanhempiensa (tai toisen vanhempansa) kanssa sinä aikana, jolloin ainakin toinen vanhemmista oleskeli siellä työntekijänä. ( 83 ) Tällä tavoin 12 artiklalla edistetään asetuksen N:o 1612/68 kokonaistavoitetta eli sitä, että siirtotyöläisen perheellä on parhaat mahdolliset edellytykset integroitua yhteiskuntaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa. ( 84 ) Siirtotyöläisen lapsella on oltava mahdollisuus käydä koulua ja opiskella vastaanottavassa jäsenvaltiossa voidakseen saattaa koulunkäyntinsä ja opintonsa menestyksekkäästi päätökseen. ( 85 ) Tästä syystä oikeus päästä koulutukseen ja siihen liittyvä oleskeluoikeus pysyvät voimassa, kunnes lapsi on saanut opintonsa päätökseen. ( 86 )
104.

Näin ollen – edellä esitetyn perusteella – ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Curtea de Apel Clujin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: 1) Sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2006, soveltamisesta ei voida poiketa, jos työntekijät, jotka kuuluvat kansainvälisen sosiaaliturvasopimuksen soveltamisalaan, ovat käyttäneet oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ennen kyseisen sopimuksen voimaantuloa. 2) Toissijaisesti, jos unionin tuomioistuin päättää soveltaa pääasioissa tuomioon Rönfeldt (C-227/89, EU:C:1991:52) liittyvää oikeuskäytäntöä, kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, onko Romaniasta kotimaahan palanneiden kreikkalaisten poliittisten pakolaisten sosiaaliturvamaksujen korvaamista koskevasta lopullisesta sääntelystä 23.2.1996 tehdyn Kreikan ja Romanian hallitusten kahdenvälisen sopimuksen – tulkittuna niiden periaatteiden mukaisesti, jotka ovat asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2006, taustalla – perusteella saavutettu oikeus etuuteen Balazseille edullisempi kuin kyseisen asetuksen 45 ja 46 artiklan sekä sen 94 artiklan 2 kohdan perusteella kyseisissä kahdessa maassa saavutettu oikeus etuuteen.
91.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Oberster Gerichtshofin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annetun neuvoston direktiivin 2000/78/EY 2 artiklaa ja 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle toimenpiteelle, jonka mukaan työntekijät, joilla on ennen 18 vuoden ikää täyttyneitä työskentelykausia, voivat hyödyntää nämä kaudet vastineena kullakin kolmella ensimmäisellä palkkatasolla etenemisen edellytyksenä olevan työskentelykauden pidentämiselle vuodella, kun tällaista pidennystä ei käytännössä sovelleta työntekijöihin, joiden kaikki mahdollisesti huomioon otettavat työskentelykaudet ovat täyttyneet 18 ikävuoden jälkeen. Niin kauan kuin ei ole otettu käyttöön järjestelmää, jolla poistetaan ikään perustuva syrjintä direktiivissä 2000/78 säädetyllä tavalla, kansallisen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta kaikkia kansallisia syrjiviä säännöksiä ilman, että sen on pyydettävä tai odotettava, että lainsäätäjä ensin poistaa nämä säännökset, ja sovellettava epäedullisessa asemassa olevaan ryhmään kuuluviin henkilöihin samaa järjestelmää, jota sovelletaan toiseen ryhmään kuuluviin henkilöihin. Käsiteltävän asian kaltaisessa tilanteessa kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on soveltaa direktiivin 2000/78 täytäntöön panevaa kansallista lainsäädäntöä ja erityisesti direktiivin 17 artiklan täytäntöön panevia säännöksiä. Unionin oikeus ei ole esteenä ikään perustuvasta syrjinnästä johtuvia palkkasaatavia koskevan kolmen vuoden vanhentumisajan soveltamiselle tai sille, että kansallinen lainsäätäjä päättää keskeyttää vanhentumisajan 18.6.2009, jona annettiin tuomio Hütter (C-88/08, EU:2009:381), ja sen päivän väliseksi ajaksi, jona julkaistiin kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään ennen 18 vuoden ikää täyttyneiden palveluskausien huomioon ottamisesta.
15.

Komissio on kuitenkin halunnut istunnossa täsmentää näkemystään luettuaan muiden osapuolten huomautukset. Koska on mahdollista, että unionin lainsäätäjä oli halunnut antaessaan direktiivin 2009/47 poiketa komission 7.7.2008 antamasta direktiiviehdotuksesta, joka johti direktiivin 2009/47 antamiseen, ( 7 ) ja olla tekemättä pakolliseksi alennetun arvonlisäverokannan soveltamista kaikkiin kirjoihin riippumatta niiden fyysisestä alustasta, komissio esitti näin ollen, että arvonlisäverodirektiivin 98 artiklan 2 kohdan ensimmäinen alakohta ja liitteessä III oleva 6 kohta, sellaisena kuin tämä viimeksi mainittu kohta on muutettuna direktiivillä 2009/47, eivät välttämättä ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa sovelletaan alennettua arvonlisäverokantaa pelkästään painettuihin kirjoihin eikä kirjoihin, jotka ovat muilla fyysisillä alustoilla ja joilla on pääasiallisesti samanlainen tietosisältö, kunhan verotuksen neutraalisuuden periaatetta kunnioitetaan.
10.

Pääasiassa sovelletaan 11.9.1999 annetun leimaverolain nro 150/99 (Lei n.o 150/99, de 11 de setembro de 1999, Aprova o Código do Imposto do Selo), ( 6 ) sellaisena kuin se oli voimassa vuosina 2004–2006, säännöksiä. Kyseisen lain liitteessä III, jonka otsikko on ”Leimaverotaulukko (euroissa)” (Tabela Geral do Imposto do Selo (em euro)), määrätään leimaveron suuruus sen alaisille toimille. Asetuksella nro 322-B/2001, joka on annettu 14.12.2001 (Decreto-Lei n.o 322-B/2001, de 14 de dezembro de 2001), ( 7 ) kyseiseen liitteeseen lisättiin 26 §, jonka 3 momentissa säädettiin seuraavaa: ”Pääomayhtiön pääoman korottaminen millaisten tahansa omaisuuserien, sijoituksella: kaikenlaisten osakkailta saatujen tai saatavien omaisuuserien arvosta, josta on vähennetty siirretyt velkavastuut ja kustakin pääomapanoksesta yhtiölle aiheutuneet kustannukset –0,4 prosenttia”. ( 8 )
53.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Supreme Court of the United Kingdomin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 7 artiklan 3 kohdan a alakohtaa, luettuna yhdessä SEUT 45 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että naisen, jonka voidaan katsoa olevan tilapäisesti työkyvytön raskauden myöhäisvaiheisiin liittyvän fyysisen rasituksen vuoksi, on säilytettävä työntekijän asema. Työntekijän asema säilyy siihen saakka, kunnes kyseisen naisen voidaan kohtuudella odottaa palaavan työhön tai hakevan työtä lapsen syntymän jälkeen. Jotta varmistetaan kansalaisuuteen perustuvan syrjinnän kieltoa koskevan periaatteen noudattaminen, kyseinen ajanjakso ei voi olla lyhyempi kuin kansallisen lainsäädännön mukainen ajanjakso, jona raskaana olevien naisten ei edellytetä olevan käytettävissä työhön tai hakevan aktiivisesti työtä.
17.

Asia on vireillä Fövárosi Törvényszék -nimisessä tuomioistuimessa. Tämä on esittänyt unionin tuomioistuimelle kuusi ennakkoratkaisukysymystä: ”1) Onko puitedirektiivin 2 artiklan c alakohtaa tulkittava siten, että palveluja, joissa palveluntarjoaja takaa korvausta vastaan ehdollisen käyttöoikeuden radio- ja televisio-ohjelmista koostuvaan satelliitilla välitettyyn ohjelmapakettiin, on pidettävä sähköisinä viestintäpalveluina? 2) Onko Euroopan unionin toiminnasta tehtyä sopimusta tulkittava siten, että jäsenvaltioiden välisen palvelujen tarjoamisen vapauden periaate koskee ensimmäisessä kysymyksessä kuvattua palvelua, kun kyse on Luxemburgista Unkarin valtion alueelle tarjotuista palveluista? 3) Voidaanko Euroopan unionin toiminnasta tehtyä sopimusta tulkita siten, että ensimmäisessä kysymyksessä kuvatun palvelun osalta palvelun kohdemaalla on oikeus rajoittaa tällaisten palvelujen tarjoamista määräämällä, että palveluntarjoajan on rekisteröidyttävä tässä jäsenvaltiossa ja perustettava joko sivuliike tai itsenäinen oikeussubjekti, ja edellyttämällä näin, että tällaisia palveluja voidaan tarjota ainoastaan sivuliikkeen tai tätä tarkoitusta varten perustetun itsenäisen oikeussubjektin välityksellä? 4) Voidaanko Euroopan unionin toiminnasta tehtyä sopimusta tulkita siten, että ensimmäisessä kysymyksessä kuvattua palvelua koskevan hallintomenettelyn toimittaa – siitä riippumatta, missä jäsenvaltiossa palveluja tarjoava yhtiö toimii tai on rekisteröity – palvelun suorituspaikan jäsenvaltion toimivallan nojalla viimeksi mainitun valtion viranomainen? 5) Voidaanko puitedirektiivin 2 artiklan c alakohtaa tulkita siten, että ensimmäisessä kysymyksessä kuvattua palvelua on pidettävä sähköisenä viestintäpalveluna, vai onko ensimmäisessä kysymyksessä kuvattua palvelua pidettävä puitedirektiivin 2 artiklan f alakohdassa määriteltyä ehdollisen käyttöoikeuden järjestelmää käyttämällä tarjottuna ehdollisena käyttöoikeuspalveluna? 6) Voidaanko sovellettavia säännöksiä edellä esitetyn perusteella tulkita siten, että ensimmäisessä kysymyksessä kuvatun palvelun tarjoajaa on pidettävä unionin oikeussääntöjen perusteella sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajana?”
81.

Tämän lisäksi unionin tuomioistuin käytti unionin yleiselle tuomioistuimelle kuuluvan ”täyden laillisuusvalvonnan” perusteena asetuksen N:o 40/94 63 artiklan 2 kohdan, josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 65 artiklan 2 kohta, sanamuotoa, jonka nojalla SMHV:n valituslautakuntien päätöksistä voidaan nostaa kanne, jonka perusteena on ”puuttuva toimivalta, olennaisen menettelymääräyksen rikkominen, perustamissopimuksen, tämän asetuksen tai niiden soveltamista koskevan oikeussäännön rikkominen taikka harkintavallan väärinkäyttö”. ( 36 ) Unionin tuomioistuin viittasi nimenomaisesti julkisasiamies Kokottin esittämään ratkaisuehdotukseen, jossa todettiin, että ilmaisu ”[asetuksen N:o 207/2009] soveltamista koskeva oikeussääntö” oli riittävän laaja kattaakseen unionin oikeuden lisäksi myös kansallisen oikeuden, jota sovelletaan kyseisen asetuksen soveltamisen yhteydessä. ( 37 )
53.

Kuten edellä on todettu, 6 artiklassa säädetään, että 4 artiklassa tarkoitetut lakkauttamishakemukset on tehtävä vuoden kuluessa asetuksen N:o 1191/69 voimaantulosta. Mainittu säännös ei ole ollut minkään uudistuksen kohteena, joten viitepäivämääränä on edelleen 1.7.1969. Vuoden 1991 uudistuksesta ei siis ole aiheutunut tältä osin mitään muutosta siinä mielessä, että nykyisin, kuten aikaisemminkin, lakkauttamishakemus koskee vain velvoitteita, jotka olivat jo olemassa asetuksen N:o 1191/69 tullessa voimaan.
39.

Unionin tuomioistuin on kuitenkin katsonut, että kun kyseessä on useiden kantajien yhteinen kanne, koko menettely voidaan ottaa tutkittavaksi, jos edes yhdellä kantajalla oli asiavaltuus kanteen nostamisen hetkellä, ( 10 ) mutta se on perustellut tätä lähinnä prosessiekonomiaan liittyvillä seikoilla. ( 11 ) Niitä ei voida soveltaa SEMEAn tapauksessa. Kahden valittajan käsiteltävässä asiassa esittämät valitusperusteet eivät myöskään ole yhtenevät, minkä vuoksi prosessiekonomiset näkökohdat tukevat pikemminkin sitä, ettei SEMEAn valitusta ole tarpeen tutkia, jos siltä todetaan puuttuvan tutkittavaksi ottamisen edellytykset. Toiseksi ilman valtakirjaa vireille pannussa muutoksenhaussa on erilainen, vakavampi puute kuin pelkän asiavaltuuden puuttuminen. Asianosaisen, jolla ei ole asiavaltuutta, on nimittäin pitänyt yhä pätevästi antaa edustajalleen tehtäväksi panna muutoksenhaku vireille sen nimissä, ja sen on vastattava myös oikeudenkäyntikuluista, jos muutoksenhaku ei menesty. Tätä oikeudellista seurausta olisi vaikea siirtää tapaukseen, jossa valtakirja puuttuu, sillä siinä tilanne on pikemminkin päinvastainen: Mikäli edustaja, jolla ei ole edustamista koskevaa valtakirjaa, panee muutoksenhaun vireille omavaltaisesti, oikeudenkäyntikuluja ei voida vaatia oletetulta muutoksenhakijalta vaan korkeintaan falsus procuratorilta. Lisäksi olisi järjetöntä tutkia sellaisen kanteen perusteltavuutta, jota oletetun asianosaisen ei voida valtakirjan puuttumisen vuoksi katsoa nostaneen.
4.

Tavaramerkkidirektiivin 5 artiklan 2 kohdassa säädetään laajalti tunnettujen tavaramerkkien haltijoille tulevista lisäoikeuksista seuraavaa: ”Jäsenvaltio voi myös säätää, että haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan elinkeinotoiminnassa käyttämästä merkkiä, joka on – – samankaltainen kuin tavaramerkki, vaikka tavarat tai palvelut, joita varten merkki on, eivät ole samankaltaisia kuin ne, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, milloin viimeksi mainittu tavaramerkki on laajalti tunnettu tässä jäsenvaltiossa ja merkin aiheeton käyttö merkitsee tavaramerkin erottuvuuden tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka on haitaksi tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle.”
63.

Toiseksi on niin, että vaikka hyväksyttäisiin, että Abdullahi Kreikasta lähtiessään poistui unionista, ei voida jättää huomiotta sitä, että unionin alueelta poistuminen ei vaikuta hetkessä. Tämä mielestäni seuraa asetuksen N:o 343/2003 16 artiklan 3 artiklasta, jonka mukaan asetuksen mukaisesti vastuussa olevan jäsenvaltion velvollisuudet ”lakkaavat, jos kolmannen maan kansalainen on poistunut jäsenvaltioiden alueelta vähintään kolmen kuukauden ajaksi”. Tällä säännöksellä tietenkin viitataan vastuussa olevan jäsenvaltion velvollisuuksiin sen jälkeen, kun se on yksilöity asetuksen N:o 343/2003 perusteiden mukaisesti. Mutta on myös katsottava, että se on voimassa myös silloin, kun toimivaltainen viranomainen soveltaa näitä perusteita, eli on jätettävä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisen ulkopuolelle ne jäsenvaltiot, joiden osalta on alusta alkaen selvää, että turvapaikanhakija on poistunut niistä kolmen kuukauden ajaksi.
6.

Kolmannen henkivakuutusdirektiivin 30 artiklalla muutetun toisen henkivakuutusdirektiivin 15 artiklan sanamuoto oli seuraava: ”1. Jäsenvaltioiden on määrättävä, että vakuutuksenottajalla, joka tekee yksilöllisen henkivakuutussopimuksen, on oikeus peruuttaa sopimus määräajassa, joka on 14–30 päivää siitä, kun hän sai tiedon sopimuksen tekemisestä. Vakuutuksenottajan tekemä peruutusilmoitus vapauttaa hänet kaikista vastaisista sopimusvelvoitteista. Peruutuksen muut oikeusvaikutukset ja sen edellytykset määräytyvät sopimukseen 4 artiklan mukaan sovellettavan lain perusteella; tämä koskee erityisesti menettelytapoja, joita käyttäen vakuutuksenottajalle ilmoitetaan sopimuksen tekemisestä. 2. Jäsenvaltiot eivät voi soveltaa 1 kohtaa sopimuksiin, jotka on tehty enintään kuudeksi kuukaudeksi, eikä silloin, kun vakuutuksenottaja ei asemansa tai niiden olosuhteiden vuoksi, joissa sopimus on tehty, tarvitse tätä erityistä suojaa. Jäsenvaltioiden on lainsäädännössään ilmoitettava tapaukset, joissa 1 kohtaa ei sovelleta.”
55.

Neljänneksi Kala Naft mainitsee päätöksen 2010/413 25 perustelukappaleen, jonka mukaan ”[kyseisessä päätöksessä] kunnioitetaan perusoikeuksia ja noudatetaan periaatteita, jotka vahvistetaan erityisesti – – perusoikeuskirjassa, varsinkin oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, omistusoikeutta ja oikeutta henkilötietojen suojaan. Tätä päätöstä olisi sovellettava näiden oikeuksien – – mukaisesti”, ja 29.7.2010 päivätyn neuvoston kirjeen kohdan, jossa se ilmoitti Kala Naftille sen sisällyttämisestä luetteloon seuraavasti: ”– – your attention is also drawn to the possibility of challenging the Council’s decision before the General Court of the European Union, in accordance with the conditions laid down in Article 275, 2nd paragraph, and Article 263, 4th and 6th paragraphs, of the Treaty on the Functioning of the European Union.”
27.

Euroopan unionin lainkäytön perustana olevan keskinäisen luottamuksen ansiosta ”menettely, jolla jäsenvaltiossa tunnustetaan täytäntöönpanokelpoiseksi toisessa jäsenvaltiossa annettu tuomio, on tehokas ja nopea”. ( 10 ) Näin ollen yhdessä jäsenvaltiossa annettu tuomio on pantava täytäntöön toisessa jäsenvaltiossa, ”kun tuomio asiaan osallisen hakemuksesta on siellä julistettu täytäntöönpanokelpoiseksi”. ( 11 ) Asetuksen 41 artiklan mukaan ”tuomio julistetaan täytäntöönpanokelpoiseksi heti, kun 53 artiklan edellyttämät muodollisuudet on täytetty”eli kun on esitetty tuomion jäljennös, joka ”täyttää tarvittavat vaatimukset sen alkuperäisyyden toteamiseksi”, ja liitteen V mukainen vakiolomake, jonka tuomiovaltio on täyttänyt. Asetuksen 45 artiklan 2 kohdalla estetään tuomioistuinta, missä tunnustamista pyydetään, ottamasta ulkomaista tuomiota sen sisältämän asiaratkaisun osalta uudelleen tutkittavaksi.
66.

Unionin tuomioistuin totesi myös tässä tuomiossa, että se, että katsotaan, että ainoastaan äidillä, jolla on työntekijän asema, on oikeus käyttää oikeuden haltijana niin sanottua imetysvapaata, kun taas samassa asemassa oleva isä voi ainoastaan käyttää kyseistä oikeutta olematta sen haltija, saattaa johtaa miesten ja naisten välisen perinteisen roolijaon ylläpitämiseen, kun miehet pidetään toissijaisessa roolissa naisiin nähden vanhemmuuteen liittyvien tehtävien hoitamisessa. Unionin tuomioistuin totesi seuraavaksi, että kyseessä olevan loman epääminen palkatun työntekijän asemassa olevilta isiltä ainoastaan sillä perusteella, ettei lapsen äidillä ole kyseistä asemaa, saattaisi johtaa siihen, että nainen, joka on itsenäinen ammatinharjoittaja, katsoisi olevansa pakotettu rajoittamaan ammatillista toimintaansa ja kantamaan yksin lapsensa syntymästä johtuvat rasitteet ilman, että hän voisi saada lapsen isältä apua. Unionin tuomioistuimen mukaan kyseisellä kansallisella lainsäädännöllä ei direktiivin 76/207 2 artiklan 4 kohdassa tarkoitetulla tavalla poisteta eikä vähennetä eriarvoisuutta, jota voi esiintyä naisilla sosiaalisen elämän todellisissa tilanteissa, eikä sitä voida pitää sellaisena toimenpiteenä, ”että sen tarkoituksena on johtaa aineelliseen eikä muodolliseen tasa-arvoon vähentämällä sosiaalisessa elämässä mahdollisesti esiintyvää eriarvoisuutta ja siten ehkäistä tai hyvittää ammattiuraan liittyviä haittoja SEUT 157 artiklan 4 kohdan mukaisesti”. ( 26 )
—

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohtaa, 2 alakohdan a alakohtaa ja 3 alakohdan c alakohtaa sekä yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 73 artiklaa, 78 artiklan a alakohtaa ja 79 artiklan c alakohtaa on tulkittava siten, että laskettaessa mainospalveluja koskevaa arvonlisäveroa veron perusteeseen on sisällytettävä taiteiden edistämiseksi määrätyn Portugalin mainosten esitysveron kaltainen vero, joka kuuluu mainostajien maksettavaksi mutta jonka maksavat televisioalan toimijat maksaen veron toisen asemesta ja joka kirjataan kolmansille osapuolille suoritettavana läpikulkueränä, jos ratkaiseva julkisoikeudellinen verotussuhde on veroviranomaisten ja televisioalan toimijoiden välinen.
144.

Erityisesti on todettava, että komission objektiivista puolueettomuutta koskevat mahdolliset puutteet eivät voi perustua yksinomaan siihen, että komissio ryhtyy toimenpiteisiin kartellia vastaan ja määrää sille seuraamuksen, mistä on aiheutunut taloudellista vahinkoa Euroopan unionille. ( 111 ) Komissio on sikäli samassa tilanteessa kuin valtion viranomaiset, jotka ryhtyvät toimenpiteisiin esimerkiksi veronkiertoon tai veropetoksiin syyllistyneitä vastaan, ja kunnalliset viranomaiset, jotka toteuttavat toimia pysäköintikiellon rikkojia vastaan. Ziegler väittää, että komissiolla on esillä olevassa asiassa – toisin kuin mainituilla valtion ja kunnan viranomaisilla – huomattavasti suurempi oma intressi unionin toimielimenä ja niiden virkamiesten työnantajana, joiden muutoista on kyse, mutta se ei perustele väitettään millään tavalla. ( 112 )