JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

YVES BOT

3 päivänä kesäkuuta 2010 1( )

Asia C‑203/09

Volvo Car Germany GmbH

vastaan

Autohof Weidensdorf GmbH

(Bundesgerichtshofin (Saksa) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Direktiivi 86/653/ETY – Itsenäiset kauppaedustajat – Tilanne, jossa päämies päättää edustussopimuksen – Kauppaedustajan velvollisuuksien laiminlyönti – Kauppaedustajan oikeus asiakaskuntahyvitykseen





1. Eräs jäsenvaltioiden itsenäisiä kauppaedustajia koskevan lainsäädännön yhteensovittamisesta 18.12.1986 annetun neuvoston direktiivin 86/653/ETY( ) merkittävimmistä vaikutuksista oli se, että näiden kauppaedustajien hyväksi säädettiin hyvityksestä, joka heidän päämiestensä on maksettava edustussopimuksen voimassaolon päättyessä (jäljempänä asiakaskuntahyvitys).

2. Direktiivin 18 artiklan a alakohdassa säädetään kuitenkin, että tätä hyvitystä ei tarvitse maksaa, ”jos päämies on sanonut irti edustussopimuksen sellaisen kauppaedustajan syyksi luettavan sopimusrikkomuksen perusteella, joka oikeuttaisi kansallisen lainsäädännön mukaan heti purkamaan sopimuksen”.

3. Esillä olevan ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä unionin tuomioistuimella on ensimmäistä kertaa mahdollisuus tulkita edellä mainittua säännöstä ja erityisesti ratkaista kysymys siitä, edellyttääkö asiakaskuntahyvityksen maksamatta jättäminen syy-yhteyttä sopimuksen välittömään purkuun oikeuttavan kauppaedustajan syyksi luettavan sopimusrikkomuksen ja päämiehen edustussopimuksen päättämisestä tekemän päätöksen välillä.

4. Esillä oleva ennakkoratkaisupyyntö koskee poikkeuksellista tilannetta, sillä pääasian tosiseikoista ilmenee, että kauppaedustajan syyksi väitetty sopimusrikkomus tapahtui sen irtisanomisajan kuluessa, joka seurasi päämiehen päätöstä edustussopimuksen päättämisestä, ja että päämies sai tiedon tästä sopimusrikkomuksesta vasta kyseisen sopimuksen voimassaolon todella päätyttyä.

5. Ehdotan tässä ratkaisuehdotuksessa, että unionin tuomioistuin tulkitsee direktiivin 18 artiklan a alakohtaa systemaattisesti ja säännöksen päämäärän mukaisesti niin, että se vastaa kansalliselle tuomioistuimelle, että mainittua säännöstä on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että kauppaedustaja, jonka sopimus on irtisanottu, ei saa asiakaskuntahyvitystään, jos päämies osoittaa edustussopimuksen voimassaolon päätyttyä kauppaedustajan syyllistyneen sopimusrikkomukseen, joka tapahtui sopimuksen voimassaoloaikana ja joka olisi oikeuttanut heti päättämään kyseisen sopimuksen mutta joka ei kuitenkaan ollut kyseisen irtisanomisen syy, koska päämies sai tiedon tästä sopimusrikkomuksesta vasta sopimuksen voimassaolon päätyttyä.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

6. Direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Tässä direktiivissä ’kauppaedustajalla’ tarkoitetaan itsenäistä välittäjää, jolla on pysyvä valtuutus neuvotella tavaroiden myynnistä ja ostosta toisen henkilön puolesta, jäljempänä ’päämies’, tai neuvotella ja tehdä sopimuksia tällaisista liiketoimista päämiehen nimissä ja lukuun.”

7. Kauppaedustajan velvollisuudet on täsmennetty direktiivin 3 artiklassa, jossa säädetään seuraavaa:

”1. Kauppaedustajan tulee tehtäväänsä hoitaessaan huolehtia päämiehen edusta ja toimia velvollisuudentuntoisesti ja rehellisesti.

2. Kauppaedustajan tulee erityisesti:

a) pyrkiä sopivalla tavalla neuvottelemaan ja tarvittaessa päättää liiketoimista, jotka on annettu hänen tehtäväkseen;

b) antaa päämiehelle kaikki hallussaan olevat tarpeelliset tiedot;

c) noudattaa päämiehen antamia kohtuullisia ohjeita.”

8. Direktiivin 15 artiklan 1 kohdassa täsmennetään, että ”kumpikin osapuoli voi sanoa irti edustussopimuksen, joka on tehty olemaan voimassa toistaiseksi”. Direktiivin 16 artiklassa todetaan kuitenkin seuraavaa:

”Tämän direktiivin säännöksillä ei vaikuteta jäsenvaltion sellaisten säännösten soveltamiseen, joiden mukaan edustussopimus voidaan purkaa heti:

a) jos osapuoli jättää kokonaan tai osittain sitoumuksensa täyttämättä;

b) jos olosuhteet ovat poikkeukselliset.”

9. Direktiivin 17 artiklan 1 kohdassa ja 2 kohdan a alakohdassa säädetään lisäksi seuraavaa:

1. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että kauppaedustajalle suoritetaan edustussopimuksen lakattua 2 kohdassa tarkoitettu hyvitys tai 3 kohdassa tarkoitettu korvaus.

2. a) Kauppaedustajalla on oikeus hyvitykseen, jos ja siinä laajuudessa kuin:

– hän on hankkinut päämiehelle uusia asiakkaita tai merkittävästi laajentanut liikesuhteita aikaisempien asiakkaiden kanssa ja päämiehelle koituu jatkuvasti merkittävää etua liikesuhteista tällaisten asiakkaiden kanssa;

ja

– tämän hyvityksen maksaminen on kaikki asiaan vaikuttavat seikat ja erityisesti kauppaedustajan näiden asiakkaiden kanssa päätettävistä liiketoimista menettämät provisiot huomioon ottaen kohtuullista. – –”

10. Direktiivin 18 artiklassa säädetään seuraavaa:

”Edellä 17 artiklassa tarkoitettua hyvitystä tai korvausta ei tarvitse maksaa:

a) jos päämies on sanonut irti edustussopimuksen sellaisen kauppaedustajan syyksi luettavan sopimusrikkomuksen perusteella, joka oikeuttaisi kansallisen lainsäädännön mukaan heti purkamaan sopimuksen;

– –”

11. Direktiivin 19 artiklassa todetaan vielä seuraavaa:

”Osapuolet eivät ennen edustussopimuksen lakkaamista saa poiketa 17 ja 18 artiklan säännöksistä kauppaedustajan vahingoksi.”

B Kansallinen oikeus

12. Saksan kauppakaaren (Handelsgesetzbuch, jäljempänä HGB) 89a §:ssä säädetään seuraavaa:

”1. Kukin sopimusosapuoli voi päättää sopimuksen perustellusta syystä ilman irtisanomisaikaa. Tätä oikeutta ei voida evätä eikä rajoittaa.

– –”

13. HGB:n 89b §:llä pannaan täytäntöön direktiivin 17–19 artikla. Kyseisessä pykälässä, sellaisena kuin se oli pääasian oikeudenkäynnin tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, säädettiin seuraavaa:

”1. Kauppaedustaja voi vaatia päämieheltä sopimussuhteen päätyttyä asianmukaista hyvitystä, jos ja sikäli kuin

1) päämiehelle koituu liikesuhteista uusien, kauppaedustajan hankkimien asiakkaiden kanssa merkittävää etua sopimussuhteen päätyttyäkin,

2) kauppaedustaja menettää sopimussuhteen päättymisen seurauksena oikeutensa provisioon, jonka hän olisi saanut sopimussuhteen jatkuessa hankkimiensa asiakkaiden kanssa jo tehdyistä tai tulevaisuudessa tehtävistä kaupoista ja

3) hyvityksen maksaminen on kaikki seikat huomioon ottaen kohtuullista.

– –

3. Mainittua hyvitystä ei tarvitse maksaa, jos

1) kauppaedustaja on päättänyt sopimuksen, paitsi jos oikeutettuna syynä tähän oli päämiehen toiminta tai jos kauppaedustajan ei voida enää edellyttää jatkavan toimintaansa ikänsä tai sairauden johdosta, tai jos

2) päämies on päättänyt sopimuksen ja jos päättämiselle oli kauppaedustajan virheelliseen toimintaan liittyvä perusteltu syy – –”

14. Ennakkoratkaisupäätöksessä mainitun Bundesgerichtshofin (Saksa) vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan HGB:n 89b §:ssä olevia kauppaedustajan asiakaskuntahyvitystä koskevia säännöksiä sovelletaan analogisesti pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen jälleenmyyntisuhteeseen. HGB:n 89b §:n 3 momentin 2 kohdan sanamuoto ei edellytä sitä, että päämies on päättänyt sopimussuhteensa kauppaedustajaan ilman irtisanomisaikaa viimeksi mainitun virheellisen toiminnan johdosta. Riittää, että sopimuksen päättämiseen ilman irtisanomisaikaa oikeuttava perusteltu syy on ollut objektiivisesti arvioiden olemassa hetkellä, jolloin sopimuksen päättämisestä on päätetty. Jos kauppaedustaja syyllistyy ennen sopimuksen suunniteltua päättymistä laiminlyöntiin, joka olisi oikeuttanut sopimuksen päättämisen ilman irtisanomisaikaa, Bundesgerichtshofin oikeuskäytännössä sallitaan jopa se, että päämies, joka oli jo päättänyt irtisanoa sopimuksen päättymään irtisanomisajan kuluttua, voi joko tehdä uuden päätöksen ja päättää sopimuksen ilman irtisanomisaikaa, mikäli hän sai tiedon tästä laiminlyönnistä ennen irtisanomisajan päättymistä, tai vedota kyseiseen laiminlyöntiin kieltäytyäkseen maksamasta asiakaskuntahyvitystä siinä tilanteessa, että hän sai tiedon laiminlyönnistä vasta sopimuksen suunnitellun päättymisen jälkeen.

II Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymykset

15. Volvo Car Germany GmbH (jälleenmyyntioikeuden luovuttaja, jäljempänä Volvo Car) ja Autohof Weidensdorf GmbH (jälleenmyyjä, jäljempänä AHW) tekivät jälleenmyyntisopimuksen vuonna 1993. Samaan aikaan AHW:n johtajilla oli yhdessä kyseisen yrityksen erään aikaisemman johtajan kanssa Autovermietung Weidensdorf GbR -niminen yhtiö (jäljempänä AVW). AVW oli luonut Volvo Cariin muun yhtiön välityksellä kauppasuhteita, joita säänteli suurasiakkaiden puitesopimus, jolla myönnettiin erityisiä alennuksia uusien Volvo-merkkisten ajoneuvojen toimituksissa. Tämän puitesopimuksen mukaisesti AVW osti ajoneuvoja AHW:ltä ja sai edukseen sovitut alennukset. Tätä varten AHW sai Volvo Carilta taloudellisia hyvityksiä, joihin sovellettiin jälleenmyyjille myönnettävien suoritusten yleisiä ehtoja.

16. Volvo Car ilmoitti AHW:lle 6.3.1997 päivätyllä kirjeellä päättäneensä lopettaa jälleenmyyntisopimuksen 31.3.1999.

17. Huhtikuun 1998 ja heinäkuun 1999 välisenä aikana myytiin ennenaikaisesti 28 AVW:n AHW:ltä ostamaa ajoneuvoa (joista 16 ennen 31.3.1999), mikä oli vastoin suurasiakkaiden puitesopimusta, jossa määrättiin, että ajoneuvojen oli oltava suurasiakkaiden hallinnassa vähintään kuusi kuukautta. Kuten ennakkoratkaisupäätöksestä ilmenee, Volvo Carin toteamusta, jonka mukaan se oli saanut tiedon näistä tosiseikoista vasta jälleenmyyntisopimuksen voimassaolon lakattua, pidetään Revision-menettelyssä paikkansapitävänä.

18. Koska AHW katsoo, että jälleenmyyntisopimukseen sovelletaan HGB:n 89b §:ää, se vaatii Volvo Carilta asiakaskuntahyvitystä ja hyvityslaskelmiin perustuvaa suoritusta. Volvo Car katsoo, että HGB:n 89b §:n 3 momentin 2 kohta on esteenä asiakaskuntahyvityksen maksamiselle AHW:lle, koska viimeksi mainittu oli saanut suorituksia, joihin sillä ei ollut oikeutta siitä syystä, että se yhdessä AVW:n kanssa oli jättänyt noudattamatta sopimuksessa sovittua vähimmäishallintaikaa. Tämä AHW:n sopimusrikkomus olisi oikeuttanut Volvo Carin päättämään jälleenmyyntisopimuksen, jos se olisi saanut siitä tiedon ennen sopimuksen voimassaolon päättymistä.

19. Landgericht hyväksyi AHW:n vaatimukset 181 159,46 euron suuruisina asiakaskuntahyvityksen osalta ja täysimääräisesti hyvityslaskelmien osalta, molemmissa tilanteissa korkoineen.

20. Oberlandesgericht muutti Volvo Carin tekemän valituksen johdosta ensimmäisen oikeusasteen tuomiota osittain asiakaskuntahyvityksen ja hyvityslaskelmien määrän osalta. Oberlandesgericht katsoi, että AHW:llä oli oikeus saada asiakaskuntahyvitys Volvo Carilta HGB:n 89b §:n 1 momentin analogisen soveltamisen perusteella. Kyseinen tuomioistuin päätyi siihen lopputulokseen, että HGB:n 89b §:n 3 momentin 2 kohtaa on tulkittava direktiivin 18 artiklan a alakohdan mukaisesti. Tämän johdosta tuomioistuin katsoo, että kauppaedustajan virheelliseen toimintaan perustuvan vakavan purkuperusteen on tullut olla syynä siihen, että päämies on päättänyt lopettaa sopimuksen, jotta kyseiseltä kauppaedustajalta voidaan evätä hänellä oleva oikeus asiakaskuntahyvitykseen. Koska tällaista syy-yhteyttä ei ole, Oberlandesgericht katsoo, että ajoneuvojen ennenaikaisen myynnin konkreettiset olosuhteet ja sen seikan merkitys, onko Volvo Car saanut tästä tiedon ennakkoon, on tutkittava vasta ratkaistaessa sitä, onko asiakaskuntahyvityksen maksaminen HGB:n 89b §:n 1 momentin 3 kohdassa tarkoitetulla tavalla kohtuullista.

21. Volvo Car valitti Oberlandesgerichtin tuomiosta Revision-menettelyssä.

22. Koska Bundesgerichtshof katsoi, että pääasian oikeudenkäynnin ratkaisu riippuu direktiivin 18 artiklan a alakohdan tulkinnasta, se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:

”1) Onko [direktiivin] 18 artiklan a alakohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kauppaedustajan esittämää hyvitysvaatimusta ei hyväksytä myöskään tilanteessa, jossa päämies on irtisanonut sopimuksen, jos irtisanomisen ajankohtana tosin oli olemassa perusteltu syy sopimuksen välittömään päättämiseen kauppaedustajan syyksi luettavan sopimusrikkomuksen perusteella, mutta tämä ei kuitenkaan ollut irtisanomisen syynä?

2) Jos tällainen kansallinen säännös on yhteensopiva direktiivin kanssa, estääkö direktiivin 18 artiklan a alakohta soveltamasta analogisesti kansallista säännöstä, jossa evätään oikeus hyvitykseen, siinä tapauksessa, että kauppaedustajan syyksi luettavaan sopimusrikkomukseen pohjautuva perusteltu syy sopimuksen välittömään päättämiseen tapahtuu vasta irtisanomisen jälkeen ja tulee päämiehen tietoon vasta sopimuksen päätyttyä, joten päämies ei voi enää päättää sopimusta välittömästi kauppaedustajan sopimusrikkomuksen perusteella?”

23. Volvo Car, Saksan hallitus ja Euroopan komissio esittivät kirjallisia huomautuksia. Lisäksi unionin tuomioistuin kuuli AHW:tä, Saksan hallitusta ja komissiota 6.5.2010 pidetyssä istunnossa.

III Asian arviointi

24. Molemmissa Bundesgerichtshofin esittämissä ennakkoratkaisukysymyksissä pyydetään tulkitsemaan direktiivin 18 artiklan a alakohtaa, jossa säädetään, että kauppaedustajalta evätään hänelle edustussopimuksen päättyessä lähtökohtaisesti kuuluva asiakaskuntahyvitys, ”jos päämies on sanonut irti edustussopimuksen sellaisen kauppaedustajan syyksi luettavan sopimusrikkomuksen perusteella, joka oikeuttaisi kansallisen lainsäädännön mukaan heti purkamaan sopimuksen”.

25. Ensimmäisellä kysymyksellä pyritään selvittämään, onko tätä säännöstä tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka nojalla kauppaedustaja, jonka edustussopimus on irtisanottu, ei saa asiakaskuntahyvitystään siinä tapauksessa, että päämies osoittaa kauppaedustajan syyllistyneen sopimusrikkomukseen, joka tosin oli tapahtunut jo kyseisen sopimuksen irtisanomishetkellä mutta joka ei ollut kyseisen irtisanomisen syynä.

26. Toisella kysymyksellä pyritään siinä tilanteessa, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, selvittämään, onko direktiivin 18 artiklan a alakohtaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kauppaedustaja ei saa asiakaskuntahyvitystään myöskään silloin, kun edustajan sopimusrikkomus on tapahtunut sen jälkeen, kun päämies on päättänyt irtisanoa sopimuksen, ja kun päämies on saanut tiedon tästä rikkomuksesta vasta sopimuksen päätyttyä.

A Unionin tuomioistuimen toimivalta vastata ennakkoratkaisukysymyksiin

27. Ennen pääasian tutkimisen aloittamista on ratkaistava kaksi ongelmaa, jotka koskevat unionin tuomioistuimen toimivaltaa ratkaista esillä oleva ennakkoratkaisupyyntö.

28. Näistä ensimmäinen este, jonka Volvo Car on tuonut esiin, koskee sitä, että unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa vastata kansallisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin, koska direktiivi, jonka tulkintaa on pyydetty, koskee kauppaedustajien ja heidän päämiestensä välisiä suhteita, kun taas pääasian oikeudenkäynnissä vastakkain ovat jälleenmyyjä ja jälleenmyyntioikeuden luovuttaja.

29. Tältä osin on huomattava, että ennakkoratkaisupäätöksestä ilmenee, että Saksan oikeudessa myös jälleenmyyjiin sovelletaan kauppaedustajien asiakaskuntahyvitystä koskevia suojasäännöksiä. HGB:n 89b §:ssä olevia kauppaedustajien asiakaskuntahyvitystä koskevia säännöksiä sovelletaan täten analogisesti myös Volvo Carin ja AHW:n välisen sopimuksen kaltaisiin jälleenmyyntisopimuksiin. Bundesgerichtshofin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tämä edellyttää sitä, että jälleenmyyjä on integroitu valmistajan tai tavarantoimittajan myyntiorganisaatioon ja että jälleenmyyjällä on velvollisuus luovuttaa asiakaskuntansa valmistajalle tai tavarantoimittajalle siten, että viimeksi mainitut voivat sopimuksen päätyttyä käyttää tehokkaasti, välittömästi ja ilman muita toimenpiteitä asiakaskuntaan liittyviä etuja. Pääasian oikeudenkäynnissä ei ole kiistetty näiden edellytysten täyttymistä eikä tästä Saksan oikeuden mukaan seuraavaa jälleenmyyjän rinnastamista kauppaedustajaan.

30. Unionin tuomioistuin on mielestäni toimivaltainen vastaamaan kysymyksiin, jotka on esitetty tällaisessa tilanteessa. Kuten tuomioistuin on toistuvasti todennut, SEUT 267 artiklan mukaisessa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että kansallisen tuomioistuimen pyytämällä unionin oikeussäännön tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai jos kysymys on yleisluonteinen tai hypoteettinen.( ) Näin ollen silloin, kun kansallisten tuomioistuinten esittämät ennakkoratkaisukysymykset koskevat unionin oikeuden säännöksen tulkintaa, unionin tuomioistuimen on lähtökohtaisesti annettava ennakkoratkaisu. Sen enempää SEUT 267 artiklan sanamuodosta kuin tällä artiklalla toteutetun menettelyn tarkoituksestakaan ei ilmene, että perussopimuksen laatijat olisivat tarkoittaneet, että unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa antaa unionin oikeuden säännöstä koskevaa ennakkoratkaisua siinä erityistapauksessa, että jäsenvaltion kansallisessa oikeudessa viitataan kyseisen säännöksen sisältöön pelkästään tämän valtion sisäiseen tilanteeseen sovellettavien sääntöjen määrittelemiseksi.( ) Unionin tuomioistuin on katsonut, että kun kansallisen lainsäädännön mukaan yksinomaan valtion sisäisten tilanteiden ratkaisemisessa on noudatettava unionin oikeudessa annettuja ratkaisuja, jotta muun muassa vältettäisiin syrjintä tai mahdollinen kilpailun vääristyminen, yhteisöllä nimittäin on selvä intressi sen osalta, että unionin oikeudesta omaksuttuja säännöksiä ja käsitteitä tulkitaan yhdenmukaisesti, jotta vältettäisiin myöhemmät tulkintaerot, eikä tämä riipu siitä, missä olosuhteissa näitä säännöksiä ja käsitteitä sovelletaan.( )

31. Komission esiin tuoma toinen unionin tuomioistuimen toimivallan esteistä koskee ainoastaan ensimmäistä kysymystä, joka – sikäli kuin se koskee tilannetta, jossa kauppaedustajan sopimusrikkomus oli tapahtunut edustussopimuksen irtisanomishetkellä muttei kuitenkaan ollut tämän irtisanomisen syynä – komission mukaan koskee pääasian tosiseikoista erillistä tilannetta ja joka täten on luonteeltaan hypoteettinen. On nimittäin selvää, että sopimusrikkomus, josta AHW:tä moititaan, on tapahtunut sen jälkeen, kun Volvo Car oli päättänyt irtisanoa sopimuksen, ja täten ainoastaan jälkimmäinen esitetyistä kysymyksistä vastaa täsmälleen pääasian oikeudenkäynnin tosiseikkoja. Täten komission mukaan saattaisi olla asianmukaista, että unionin tuomioistuin keskittyy vastauksessaan ainoastaan tähän jälkimmäiseen kysymykseen.

32. En kuitenkaan ehdota tuomioistuimelle, että se toimisi näin. Mielestäni on kohtuutonta katsoa, että ensimmäisellä kysymyksellä ei selvästikään ole mitään yhteyttä pääasian oikeudenkäynnin tosiseikkoihin tai kohteeseen. Tämän kysymyksen taustalla oleva olettama ei tosin vastaa täsmällisesti pääasian oikeudenkäynnin tosiseikkoja. Mainitussa kysymyksessä kuitenkin korostetaan sitä periaatteellista ongelmaa, joka liittyy direktiivin 18 artiklan a alakohdan tulkintaan ja joka on ratkaiseva pääasian oikeudenkäynnin ratkaisemiseksi, eli kysymystä siitä, onko edustussopimuksen välittömään päättämiseen oikeuttavan kauppaedustajan sopimusrikkomuksen ja päämiehen sopimuksen päättämisestä tekemän päätöksen välillä vallittava syy-yhteys, jotta kauppaedustajalta voidaan evätä hänen asiakaskuntahyvityksensä.

33. Esitetyt kaksi kysymystä liittyvät lisäksi läheisesti toisiinsa ja täydentävät toisiaan, ja kansallisen tuomioistuimen näkemyksen mukaan ensimmäiseen kysymykseen on vastattava ennen toista. Näin ollen ehdotan, että unionin tuomioistuin yhdistää nämä kaksi kysymystä, jotta kansalliselle tuomioistuimelle voidaan antaa hyödyllinen vastaus ja jotta samalla voidaan taata direktiivin 18 artiklan a alakohdan yhtenäinen tulkinta.

34. Esillä oleva ennakkoratkaisupyyntö on täten nähdäkseni ymmärrettävä siten, että sillä pyritään ensisijaisesti selvittämään, onko direktiivin 18 artiklan a alakohtaa tulkittava niin, että se on esteenä sille, että kauppaedustaja, jonka sopimus on irtisanottu, ei saa asiakaskuntahyvitystään, jos päämies osoittaa edustussopimuksen päättymisen jälkeen, että sopimuksen voimassaoloaikana tapahtui sellainen sopimusrikkomus, joka olisi oikeuttanut kyseisen sopimuksen päättämisen välittömästi mutta joka ei ollut tämän irtisanomisen syynä.

B Asiakysymys

35. Kuten Bundesgerichtshof esittää ennakkoratkaisupäätöksessään, direktiivin 18 artiklan a alakohdan ja HGB:n 89b §:n 3 momentin 2 kohdan vertailu osoittaa, että ensin mainitussa määritellään suppeammin edellytykset, joiden täyttyessä kauppaedustajalla ei ole oikeutta asiakaskuntahyvitykseen.

36. Direktiivin 18 artiklan a alakohdan sanamuodosta ilmenee, että samaisen direktiivin 17 artiklassa tarkoitettua asiakaskuntahyvitystä ei tarvitse maksaa, ”jos päämies on sanonut irti edustussopimuksen sellaisen kauppaedustajan syyksi luettavan sopimusrikkomuksen perusteella, joka oikeuttaisi kansallisen lainsäädännön mukaan heti purkamaan sopimuksen”.( ) Sanalla ”perusteella” ilmaistaan ajatus syy-yhteydestä sopimuksen välittömään purkamiseen oikeuttavan kauppaedustajan sopimusrikkomuksen ja päämiehen sopimuksen päättämisestä tekemän päätöksen välillä.

37. Jos tyydymme tulkitsemaan direktiivin 18 artiklan a alakohtaa ainoastaan sanamuodon mukaisesti, saatamme kallistua tulkitsemaan mainittua säännöstä tavalla, joka suojelee parhaiten kauppaedustajaa, ja vastaamaan kansalliselle tuomioistuimelle siten, että mainittua säännöstä on tulkittava niin, että se on esteenä sille, että kauppaedustaja, jonka sopimus on irtisanottu, ei saa asiakaskuntahyvitystään, jos päämies osoittaa jälkikäteen, että tilanteessa on tapahtunut sopimusrikkomus, joka ei kuitenkaan ollut tämän irtisanomisen syynä.

38. Direktiivin 18 artiklan a alakohdan sanamuoto ei mielestäni kuitenkaan ole niin selkeä, että voisimme tyytyä sen sanamuodon mukaiseen tulkintaan. Mainittu sanamuoto on nimittäin epäselvä sen seikan osalta, onko ratkaiseva edellytys asiakaskuntahyvitystä koskevan oikeuden epäämiseksi sopimuksen purkamiseen välittömästi oikeuttavan kauppaedustajan sopimusrikkomuksen ja päämiehen sopimuksen päättämisestä tekemän päätöksen välinen syy-yhteys vai ennen kaikkea se seikka, että sopimuksen purkamiseen välittömästi oikeuttava kauppaedustajan sopimusrikkomus on tapahtunut kyseisen sopimuksen voimassaoloaikana. Tästä syystä kyseisen säännöksen tulkintaa on mielestäni arvioitava direktiivin systematiikan ja tavoitteiden valossa.( )

39. Ensinnäkin direktiivin systematiikan osalta katson, että sen 18 artiklan a alakohtaa ei voida tulkita yksinään, vaan sitä on tulkittava yhdessä direktiivin 3 artiklan ja 16 artiklan a alakohdan kanssa, jotta voidaan varmistaa kaikkien näiden säännösten yhtenäisyys ja tehokas vaikutus.

40. Muistutan tältä osin, että kauppaedustajan on direktiivin 3 artiklan nojalla noudatettava tiettyjä velvollisuuksia. Kauppaedustajan on tämän mukaisesti täytettävä tehtävänsä ja tehtävä toiminnastaan tili.( )

41. Kauppaedustajalla oleva velvollisuus täyttää tehtävänsä on kolmiosainen, eli hänen on noudatettava päämiehensä ohjeita ja toimittava huolellisesti ja lojaalisti.

42. Päämiehen kauppaedustajalle antamien ohjeiden noudattamisen osalta on todettava, että vaikka kauppaedustaja yleisesti ottaen onkin huomattavan vapaa tehtävänsä täyttämisestä, koska kyse on jo määritelmänsäkin mukaan itsenäisestä ammatista,( ) hänen on kuitenkin noudatettava niitä pakottavia ohjeita, joita hän mahdollisesti saa päämieheltään ja jotka koskevat tiettyjä kauppaedustajan tehtävän osatekijöitä, kuten asiakkaiden kanssa tehtäviin sopimuksiin liittyviä ehtoja.

43. Kauppaedustajan on myös tehtäväänsä täyttäessään toimittava huolellisesti, eli hänen on täytettävä sopimusvelvoitteensa ammattimaisesti. Kauppaedustaja laiminlyö tätä velvollisuutta esimerkiksi, jos hän ei vieraile asiakkaiden luona, jos hän harjoittaa riittämätöntä toimintaa, jos hänen mainoskampanjansa ovat epäsuhtaisia ajallisesti tai määrällisesti tai jos hänen organisaatiojärjestelmänsä on riittämätön.

44. Kauppaedustajalla on myös lojaaliusvelvollisuus päämiestään kohtaan. Kauppaedustajan on tämän mukaisesti varmistettava päämiehen kaupallista strategiaa koskevien tietojen salassapito, eikä hän saa hyväksyä päämiehen kanssa kilpailevan yrityksen edustusta ilman päämiehen hyväksyntää.

45. Kauppaedustajalla olevan tehtävän täyttämistä koskevan velvollisuuden lisäksi hänen on tehtävä päämiehelleen tili. Tämän velvollisuuden mukaisesti kauppaedustajan on huolehdittava siitä, että päämies on tietoinen kauppaedustajan tehtävien tuloksista, ja toimitettava päämiehelle kaikki käytettävissään olevat tarpeelliset tiedot. Kauppaedustajan on esimerkiksi toimitettava kaikki hyödylliset tiedot markkinatilanteesta ja erityisesti kyseisillä markkinoilla toimivista kilpailijoista.

46. Näiden velvollisuuksien laiminlyönnistä on luonnollisestikin aiheuduttava seuraamuksia.

47. Direktiivin 16 artiklan a alakohdassa jätetään jäsenvaltioille mahdollisuus pitää voimassa tai antaa säännöksiä, joiden mukaan sopimus voidaan päättää heti, jos osapuoli jättää kokonaan tai osittain sitoumuksensa täyttämättä, vaikka päämiehen on direktiivin 15 artiklan mukaisesti lähtökohtaisesti noudatettava irtisanomisaikaa.

48. Samankaltainen sopimusrikkomus, joka kansallisen lainsäädännön mukaan oikeuttaa sopimuksen päättämiseen heti, vapauttaa direktiivin 18 artiklan a alakohdan nojalla päämiehen hänellä olevasta velvollisuudesta maksaa kauppaedustajalle asiakaskuntahyvitys.

49. Tämän säännöksen taustalla on ajatus siitä, että kauppaedustajalla on oltava oikeus direktiivin 17 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun asiakaskuntahyvitykseen vain silloin, kun tämä on yhteensoveltuvaa päämiehen etujen kanssa. Mainittu oikeus on täten olemassa vain, jos kauppaedustaja ei ole toiminut vastoin päämiehen etua. Jos kauppaedustaja sitä vastoin on jättämällä noudattamatta hänelle kuuluvia velvollisuuksiaan, sellaisina kuin ne luetellaan direktiivin 3 artiklassa, toiminut vastoin päämiehen etua ja rikkonut täten näiden kahden välillä olevan luottamussuhteen, hän ei enää ansaitse suojelua. Tässä tilanteessa päämiehen ei voida edellyttää maksavan kauppaedustajalle asiakaskuntahyvitystä, jonka tarkoituksena on hyvittää kyseisen kauppaedustajan hänelle kuuluvien velvollisuuksien mukaisesti asiakaskuntansa luomiseksi näkemä vaiva. Ratkaiseva tekijä päätettäessä siitä, onko oikeutta asiakaskuntahyvitykseen vai ei, ei näin ollen ole pelkästään se, täyttääkö kauppaedustaja direktiivin 17 artiklan 2 kohdan a alakohdassa säädetyt tällaisen hyvityksen myöntämisedellytykset, vaan myös se, onko kauppaedustaja tehtäväänsä täyttäessään noudattanut hänelle direktiivin 3 artiklan nojalla kuuluvia velvollisuuksia.

50. Lisäksi on huomattava, että samalla kun asiakaskuntahyvityksen tarkoituksena on välttää päämiehen saama perusteeton hyöty, koska kyseinen hyvitys on vastasuoritus siitä edusta, jota päämies tulee edelleen sopimuksen päätyttyä saamaan sellaisten toimien johdosta, jotka kauppaedustaja toteutti sopimuksen voimassaoloaikana ja joiden osalta viimeksi mainittu ei enää saa korvausta, mainitun hyvityksen epäämisellä pyritään vastaavasti estämään virheellisesti toimineen kauppaedustajan saama perusteeton hyöty. Asiakaskuntahyvityksen myöntäminen kauppaedustajalle, jonka on osoitettu rikkoneen sopimusvelvoitteitaan, muodostaisi hyödyn, jonka perustana on sopimusrikkomus, eikä tämä varmastikaan ole ollut unionin lainsäätäjän tarkoituksena direktiivin 18 artiklan a alakohtaa annettaessa. Tämän mukaisesti kyseisellä säännöksellä pyritään suojelemaan päämiehen etuja estämällä se, että kauppaedustaja saisi hyötyä sopimusrikkomuksen perusteella.

51. Edellä mainitun säännöksen sanamuodosta ilmenee, että yksi olennaisista edellytyksistä asiakaskuntahyvityksen menettämiselle on se, että sopimusrikkomus, josta kauppaedustajaa moititaan, on tapahtunut sopimussuhteen aikana. Mielestäni merkitystä ei ole sillä, onko sopimusrikkomus tapahtunut ennen sitä vai sen jälkeen, kun päämies on päättänyt päättää sopimuksen muusta syystä kuin tällaisen sopimusrikkomuksen johdosta.( ) Niinpä irtisanomispäätöstä seuraavan irtisanomisajan kuluessa tapahtunut sopimusrikkomus, jollaisesta pääasiassa on kyse, oikeuttaa mielestäni lähtökohtaisesti asiakaskuntahyvityksen epäämisen, koska kauppaedustaja on rikkonut sopimusvelvoitteita, jotka velvoittavat häntä sopimuksen voimassaolon todelliseen päättymiseen saakka.

52. Direktiivin 18 artiklan a alakohdassa asetetun toisen edellytyksen mukaan sopimusrikkomuksen, josta kauppaedustajaa moititaan, on kansallisen lainsäädännön mukaan oikeutettava purkamaan sopimus heti, mistä voidaan päätellä, että kyseessä olevan sopimusrikkomuksen on oltava jossain määrin vakava. HGB:n 89b §:n 3 momentin 2 kohdassa viitataan siihen, että ”päättämiselle oli olemassa kauppaedustajan virheelliseen toimintaan liittyvä perusteltu syy”. Vertailun vuoksi voidaan todeta, että Ranskan oikeudessa edellytetään kauppaedustajan vakavaa virhettä, kuten esimerkiksi epälojaalia kilpailua, päämiestä halventavia lausuntoja, rikollista toimintaa, saatujen ohjeiden vakavaa laiminlyöntiä tai salassapitovelvollisuuden vakavaa loukkaamista.

53. Yhteenvetona voidaan todeta, että mielestäni direktiivin 18 artiklan a alakohdasta, luettuna yhdessä saman direktiivin 3 artiklan ja 16 artiklan a alakohdan kanssa, seuraa, että päämiehen ei tarvitse maksaa asiakaskuntahyvitystä silloin, kun kauppaedustaja on sopimuksen voimassaoloaikana syyllistynyt sellaiseen sopimusrikkomukseen, joka kansallisen lainsäädännön mukaan oikeuttaisi sopimuksen päättämiseen heti ja josta päämies on saanut tiedon vasta sopimuksen voimassaolon päätyttyä.

54. Sen edellyttäminen, että kauppaedustajan sopimusrikkomuksen on tullut edeltää päämiehen tekemää päätöstä sopimuksen päättämisestä heti ja että kyseisen sopimusrikkomuksen on oltava tämän päättämisen syynä, ei nähdäkseni sovellu yhteen sen seikan kanssa, että kauppaedustajan virheellisestä toiminnasta on aiheuduttava seuraamuksia, kuten direktiivin 3 artiklan, 16 artiklan a alakohdan ja 18 artiklan a alakohdan vertailusta ilmenee.

55. Tällainen edellytys johtaisi nimittäin erilaiseen kohteluun kahden sellaisen kauppaedustajan välillä, joista toinen ei ole onnistunut salaamaan sopimusrikkomustaan, koska päämies on tullut tästä tietoiseksi ennen sopimuksen voimassaolon päättymistä, ja toinen sitä vastoin on onnistunut salaamaan sopimusrikkomuksensa, ja näin päämies on saanut tästä tiedon vasta sopimuksen voimassaolon päätyttyä. Näistä kauppaedustajista ensin mainitun sopimus voitaisiin päättää ilman irtisanomisaikaa, eikä hän tämän lisäksi myöskään saisi asiakaskuntahyvitystään, kun taas jälkimmäiselle, jonka sopimusta ei enää voida päättää ilman irtisanomisaikaa, ei myöskään aiheutuisi seuraamusta, joka koostuu siitä, että hän menettäisi oikeutensa asiakaskuntahyvitykseen.

56. Tällainen erilainen kohtelu kannustaisi epärehelliseen toimintaan, sillä evättäisiin direktiivin 3 artiklan tehokas vaikutus ja siitä voisi jopa aiheutua kieroutuneita vaikutuksia.

57. Kuten kansallinen tuomioistuin pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevaan yksittäistapaukseen viitatessaan toteaa, jos päämies irtisanoo irtisanomisaikaa noudattaen edustussopimuksen ja jos hän saa tiedon sopimuksen välittömään päättämiseen oikeuttavasta kauppaedustajan sopimusrikkomuksesta vasta tämän sopimuksen voimassaolon päätyttyä eikä täten ole voinut päättää sopimusta tämän rikkomuksen perusteella, kauppaedustaja ei ansaitse parempaa suojelua, kuin hän olisi saanut, jos päämies olisi saanut tiedon kauppaedustajan sopimusrikkomuksesta sopimuksen voimassaoloaikana ja olisi tämän rikkomuksen johdosta tosiasiallisesti päättänyt sopimussuhteen. Se seikka, että kauppaedustaja on syyllistynyt sopimusrikkomukseen voimassa olevan sopimussuhteen aikana, mikä lisäksi oikeuttaa sopimuksen päättämisen ilman irtisanomisaikaa, on ratkaiseva sen seikan osalta, että direktiivin 18 artiklan alakohdassa edellytetään pakottavasti asiakaskuntahyvityksen epäämistä. Tällainen pakottava epääminen ei voi olla riippuvainen siitä seikasta, onnistuuko kauppaedustaja salaamaan sopimusrikkomuksensa sopimuksen voimassaolon loppuun saakka. Tässä onnistuva kappaedustaja ansaitsee nimittäin suojelua täsmälleen yhtä vähän kuin kauppaedustaja, jonka sopimusrikkomus on tullut esiin ajoissa.

58. Yhdyn niin ikään kansallisen tuomioistuimen esittämään näkemykseen siitä, että asiassa on otettava huomioon se seikka, että nimenomaan sen jälkeen, kun päämies on irtisanonut edustussopimuksen irtisanomisaikaa noudattaen, on olemassa vaara, että kauppaedustaja käyttää jäljellä olevan sopimuksen voimassaoloajan hankkiakseen perusteettomia etuuksia ja että hän näin toimiessaan syyllistyy sopimusrikkomuksiin, joiden olemassaolosta päämies ei tule tietoiseksi ennen kuin sopimuksen voimassaolon päättyessä mutta jotka olisivat oikeuttaneet viimeksi mainitun päättämään sopimuksen perustelluista syistä, jos hän olisi saanut näistä tiedon aiemmin. Tällaisten sopimusrikkomusten ehkäisemiseksi sopimuksen voimassaoloaikana ja erityisesti irtisanomisajan kuluessa päämiehen on voitava vaatia millä hetkellä tahansa direktiivin 3 artiklassa lueteltujen kauppaedustajalla olevien velvollisuuksien noudattamista ja päämiehen on voitava vapautua asiakaskuntahyvityksen maksamisesta, jos hän tulee tietoiseksi tällaisista toimista sopimuksen voimassaolon päätyttyä.

59. Näin ollen olen sitä mieltä, että direktiivin 18 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että kauppaedustaja, jonka sopimus on irtisanottu, ei saa asiakaskuntahyvitystään, jos päämies osoittaa edustussopimuksen päättymisen jälkeen, että sopimuksen voimassaoloaikana tapahtui sellainen sopimusrikkomus, joka olisi oikeuttanut kyseisen sopimuksen päättämisen välittömästi mutta joka ei ollut tämän irtisanomisen syynä, koska päämies sai tiedon tästä sopimusrikkomuksesta vasta sopimuksen voimassaolon päätyttyä.

60. Direktiivillä tavoitellut päämäärät tukevat sen 18 artiklan a alakohdan tällaista tulkintaa.

61. Direktiivillä pyritään kiistatta suojelemaan henkilöitä, jotka ovat direktiivin säännöksissä tarkoitettuja kauppaedustajia.( ) Erityisesti direktiivin 17–19 artiklalla pyritään suojelemaan kauppaedustajaa sopimuksen voimassaolon päätyttyä, ja direktiivillä tätä varten luotu korvausjärjestelmä on luonteeltaan pakottava.( )

62. Kauppaedustajien suojelu ei kuitenkaan ole direktiivin ainoa tavoite. Kuten sen toisesta perustelukappaleesta ilmenee, direktiivillä säädettyjen yhdenmukaistamistoimenpiteiden tarkoituksena on muun muassa poistaa kauppaedustajan toiminnan harjoittamista koskevat rajoitukset, yhdenmukaistaa kilpailun edellytykset unionissa ja lisätä kaupallisten toimien varmuutta.( ) Direktiivin 17–19 artiklassa säädetyn järjestelmän tavoitteena on näin ollen suojata kauppaedustajien osalta sijoittautumisvapautta ja vääristymätöntä kilpailua sisämarkkinoilla.( ) Lisäksi, kuten direktiivin kolmannesta perustelukappaleesta käy ilmi, direktiivin tarkoituksena on myös helpottaa jäsenvaltioiden välistä tavarakauppaa lähentämällä näiden kaupallista edustusta koskevaa lainsäädäntöä.( )

63. Olen sitä mieltä, että nämä tavoitteet, ja erityisesti pyrkimys taata vääristymätön kilpailu sisämarkkinoilla, vaarantuisivat, jos direktiivin 18 artiklan a alakohtaa olisi tulkittava siten, että se on esteenä sille, että virheellinen toiminta – kuten toiminta, josta AHW:tä moititaan – voi oikeuttaa asiakaskuntahyvityksen maksamatta jättämisen. Mielestäni on välttämätöntä, että unionin lainsäätäjän tavoittelema kilpailun edellytysten yhdenmukaistaminen toteutetaan asianmukaisten perusteiden pohjalta, eikä näihin voi kuulua tulkinta, joka avaa porsaanreiän, joka voi kannustaa häikäilemättömiä kauppaedustajia toimimaan petollisesti erityisesti edustussopimuksen voimassaolon päättymistä edeltävän irtisanomisajan kuluessa.

64. Ennen asian arvioinnin päättämistä on syytä esittää vielä seuraavat huomautukset.

65. Ensinnäkin on syytä vastata väitteeseen, jota kansallisen tuomioistuimen mukaan puolustetaan osassa saksalaista oikeuskirjallisuutta ja jonka mukaan myös siinä tilanteessa, että HGB:n 89b §:n 3 momentin 2 kohtaa ja direktiivin 18 artiklan a alakohtaa tulkitaan suppeasti, kauppaedustajan virheellinen toiminta voidaan ottaa huomioon tuomioistuimen arvioidessa sitä, onko asiakaskuntahyvityksen maksaminen kohtuullista HGB:n 89b §:n 1 momentin 3 kohdassa ja direktiivin 17 artiklan 2 kohdan a alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetulla tavalla.

66. Muistutan siitä, että viimeksi mainitun säännöksen sanamuodon mukaan kauppaedustajalla on oikeus asiakaskuntahyvitykseen, jos ja siinä laajuudessa kuin ”tämän hyvityksen maksaminen on kaikki asiaan vaikuttavat seikat – – huomioon ottaen kohtuullista”. Kohtuullisuuden tutkiminen toimii täten eräänlaisena tuomioistuimen käyttöön annettuna varoventtiilinä, jotta se voi yksittäistapauksen erityisolosuhteet huomioon ottaen tarkistaa hyvityksen määrää tai ääritilanteissa mahdollisesti jopa evätä koko hyvityksen.( )

67. Kun otetaan huomioon kansallisilla tuomioistuimilla tässä kohtuullisuuden tutkinnassa oleva laaja harkintavalta, tämä tutkinta ei kuitenkaan vastaa pakottavaa järjestelmää, jonka mukaan asiakaskuntahyvitys jätetään kokonaan maksamatta, jos kauppaedustaja on syyllistynyt sopimusrikkomukseen, joka kansallisen lainsäädännön nojalla oikeuttaa sopimuksen päättämiseen ilman irtisanomisaikaa. Kohtuullisuuden tutkimisella ei näin ollen mielestäni voida korvata direktiivin 18 artiklan a alakohdassa olevaa pakottavaa sääntöä asiakaskuntahyvityksen maksamatta jättämisestä.( )

68. Lisäksi on syytä täsmentää, että jäsenvaltioilla on mahdollisuus valita joko direktiivin 17 artiklan 2 kohdassa säädetty asiakaskuntahyvitysjärjestelmä tai direktiivin 17 artiklan 3 kohdassa säädetty vahingonkorvausjärjestelmä. On tärkeää huomata, että viimeksi mainitussa säännöksessä ei mitenkään viitata kohtuullisuuteen, ja täten ratkaisutapa, jossa painoarvo annetaan kauppaedustajan virheellisen toiminnan huomioon ottamiselle kohtuullisuutta tutkittaessa, ei missään tapauksessa olisi merkityksellinen niiden jäsenvaltioiden osalta, jotka ovat valinneet vahingonkorvausjärjestelmän. Tällainen ratkaisu ei näin ollen voi olla yleisesti sovellettava vaihtoehto direktiivin 18 artiklan a alakohdasta aiheutuvalle asiakaskuntahyvityksen ehdottomalle epäämiselle.

69. Sitä vastoin sellaisen ratkaisun soveltaminen, jolla pyritään siihen, että kauppaedustajalta evätään hänen asiakaskuntahyvityksensä silloin, kun hän on sopimuksen voimassaoloaikana syyllistynyt virheeseen, joka voisi oikeuttaa sopimuksen päättämisen ilman irtisanomisaikaa, mahdollistaa sen, että kansallisille tuomioistuimille myönnetään samanlainen harkintavalta riippumatta siitä, kumman edellä mainituista vaihtoehdoista jäsenvaltiot ovat valinneet, koska ainoastaan kansalliset tuomioistuimet ovat toimivaltaisia arvioimaan tällaisen virheen vakavuutta. Niinpä siinä tilanteessa, että päämies olisi saanut tiedon kyseisestä virheestä ennen sopimuksen voimassaolon päättymistä mutta olisi sietänyt sen, ei ole mahdotonta, että sillä, ettei päämies ole mitenkään moittinut kauppaedustajaansa tai esittänyt tälle varoitusta, voi olla vaikutusta kyseisen kauppaedustajan oikeuteen saada asiakaskuntahyvitys. Tällaisessa tilanteessa voidaan nimittäin väittää direktiivin 3 artiklan, 16 artiklan a alakohdan ja 18 artiklan a alakohdan perusteella, että kun otetaan huomioon se, että kauppaedustaja on sietänyt tapahtuneen virheen eikä ole päättänyt sopimusta ilman irtisanomisaikaa, kauppaedustajan virhe ei ollut niin vakava, että se johtaisi hänen asiakaskuntahyvityksensä menettämiseen.

IV Ratkaisuehdotus

70. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Bundesgerichtshofin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti:

Jäsenvaltioiden itsenäisiä kauppaedustajia koskevan lainsäädännön yhteensovittamisesta 18.12.1986 annetun neuvoston direktiivin 86/653/ETY 18 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että kauppaedustaja, jonka sopimus on irtisanottu, ei saa asiakaskuntahyvitystään, jos päämies osoittaa edustussopimuksen päättymisen jälkeen, että sopimuksen voimassaoloaikana tapahtui sellainen sopimusrikkomus, joka olisi oikeuttanut kyseisen sopimuksen päättämisen välittömästi mutta joka ei ollut tämän irtisanomisen syynä, koska päämies sai tiedon tästä sopimusrikkomuksesta vasta sopimuksen voimassaolon päätyttyä.