JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

JULIANE KOKOTT

12 päivänä syyskuuta 2013 ( 1 )

Asia C‑530/11

Euroopan komissio

vastaan

Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta

”Århusin yleissopimus — Direktiivi 2003/35/EY — Oikeus saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimessa — Käsite ”niin kallis tuomioistuinmenettely, että se olisi esteenä menettelyyn osallistumiselle” — Täytäntöönpano”

I Johdanto

1. Yhdistyneessä kuningaskunnassa ei ole tunnetusti halpaa saattaa asioita tuomioistuimen käsiteltäväksi. Erityisesti oikeudenkäyntiasiamiehen käyttäminen voi aiheuttaa huomattavia kuluja. Koska hävinnyt osapuoli korvaa yleensä voittaneen osapuolen kulut, oikeudenkäyntiin liittyy huomattava kuluriski.

2. Århusin yleissopimuksessa ( 2 ) ja sen täytäntöön panevassa direktiivissä 2003/35 ( 3 ) edellytetään, etteivät tietyt ympäristölainsäädäntöön liittyvät tuomioistuinmenettelyt saa olla niin kalliita, että se olisi esteenä menettelyyn osallistumiselle. Unionin tuomioistuin on jo abstraktisti tutkinut tämän määräyksen ja säännöksen merkitystä Englannin oikeuden perusteella asiassa Edwards antamassaan tuomiossa. ( 4 ) Nyt on selvitettävä konkreettisesti, onko Yhdistynyt kuningaskunta pannut vastaavat säännökset täytäntöön asianmukaisesti.

3. Tällöin on kyse lähinnä tuomioistuinten harkintavallasta, jonka nojalla ne voivat tietyissä tapauksissa rajoittaa kantajan riskiä joutua hävitessään vastaamaan vastaajan kuluista. Lisäksi on selvitettävä, onko unionin oikeuden mukaista, että tuomioistuimet tätä toimivaltaansa käyttäessään rajoittavat samalla vastaajan – yleensä viranomaisen – riskiä joutua puolestaan vastaamaan kantajan kuluista. Lisäksi on riidanalaista, voidaanko kyseisten menettelyjen yhteydessä asettaa väliaikaisen oikeussuojan edellytykseksi se, että pyynnön esittäjä sitoutuu hävitessään pääasian korvaamaan väliaikaisesta oikeussuojasta syntyneet vahingot. Esikysymyksenä on tutkittava sitä, missä määrin direktiivi on mahdollista panna täytäntöön oikeuskäytännössä.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Kansainvälinen oikeus

4. Ympäristöasioita koskevien oikeudenkäyntikulujen kannalta merkitykselliset määräykset sisältyvät Århusin yleissopimukseen, jonka silloinen Euroopan yhteisö allekirjoitti 25.6.1998 Tanskan Århusissa. ( 5 )

5. Yleissopimuksen 6 artiklassa määrätään yleisön osallistumisesta erityisiä toimia koskevaan päätöksentekoon.

6. Yleissopimuksen 9 artiklassa määrätään muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeudesta ympäristöasioissa. Käsiteltävässä asiassa on kyse sen 2 kappaleen mukaisesta menettelystä: ”Kukin sopimuspuoli varmistaa kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti, että niillä, jotka kuuluvat yleisöön, jota asia koskee, – – – – on mahdollisuus saattaa tuomioistuimessa ja/tai muussa laillisesti perustetussa riippumattomassa ja puolueettomassa elimessä minkä tahansa 6 artiklan määräysten soveltamisalaan kuuluvan päätöksen, toimen tai laiminlyönnin asiasisällön tai niihin liittyvien menettelyjen laillisuus – – uudelleen tutkittavaksi – –”

7. Mainitun artiklan 4 kappaleessa käsitellään muun muassa kustannuksia: ”4. Tämän artiklan 1 kappaleen lisäksi ja sen soveltamista rajoittamatta tämän artiklan 1, 2 ja 3 kappaleessa tarkoitettujen menettelyiden tulee olla riittäviä ja tehokkaita oikeussuojakeinoja, joihin sisältyy tarvittaessa väliaikaiset turvaamistoimenpiteet, ja niiden tulee olla oikeudenmukaisia, tasapuolisia ja nopeita eivätkä ne saa olla niin kalliita, että se olisi esteenä menettelyyn osallistumiselle. – –”

B Unionin lainsäädäntö

8. Århusin yleissopimuksen 9 artiklan 2 kappaleen muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeutta koskevien määräysten täytäntöön panemiseksi direktiivin 2003/35 3 artiklan 7 kohdalla lisättiin direktiiviin 85/337 ( 6 ) 10 a artikla ja direktiivin 2003/35 4 artiklan 4 kohdalla direktiiviin 96/61 ( 7 ) 15 a artikla. Molempien lisättyjen artiklojen 5 kohta sisältää tältä osin seuraavan samansisältöisen kuluja koskevan säännöksen: ”Kyseisen menettelyn on oltava oikeudenmukainen, tasapuolinen ja nopea, eikä se saa olla niin kallis, että se olisi esteenä menettelyyn osallistumiselle.”

C Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädäntö

9. Englannin ja Walesin siviiliprosessisääntöjen (Civil Procedure Rules) 44.3 §:n 2 momentin mukaan hävinnyt osapuoli vastaa lähtökohtaisesti voittaneen osapuolen kuluista. Tuomioistuin voi kuitenkin asian tilanteen huomioon ottaen päättää toisinkin. Siviiliprosessisääntöjen 44.3 §:n 6 momentissa sallitaan sellaisten päätösten tekeminen, joilla rajoitetaan toisen osapuolen kuluista vastaaminen tiettyyn summaan. Skotlannissa ja Pohjois-Irlannissa oikeustila on samankaltainen.

10. Siviiliprosessisääntöjen 25 § koskee väliaikaista oikeussuojaa. Tästä säännöksestä on annettu käytännön ohjeet (Practice Directions), joiden 5.1 kohdan mukaan kaikkiin välitoimiin on sisällyttävä hakijan tuomioistuimelle antama sitoumus, jonka mukaan se maksaa vastapuolelle tuomioistuimen tarpeelliseksi katsoman vahingonkorvauksen. Lisäksi tuomioistuimen on 5.1A kohdan mukaan tutkittava, edellyttääkö se tällaista sitoumusta myös toimista kolmansille osapuolille aiheutuvien vahinkojen varalta. Tuomioistuin voi kuitenkin myös olla vaatimatta sitoumusta. Pohjois-Irlannissa säännöt ovat samankaltaiset, mutta Skotlannissa ei tunneta tällaista sitoutumista vahingonkorvaukseen.

11. Asiassa Edwards ( 8 ) annetun tuomion jälkeen Yhdistynyt kuningaskunta täydensi kyseisiä säännöksiä Århusin yleissopimuksen sekä direktiivin 2003/35 3 artiklan 7 kohdan ja 4 artiklan 4 kohdan mukaisiksi, mutta muutokset eivät ole käsiteltävän asian kohteena ajallisista syistä.

III Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely ja vaatimukset

12. Komissio vaati kantelun johdosta Yhdistyneeltä kuningaskunnalta 23.10.2007 lausuntoa siitä, onko se noudattanut direktiivin 2003/35 3 artiklan 7 kohdan ja 4 artiklan 4 kohdan mukaisia velvoitteitaan.

13. Yhdistyneen kuningaskunnan 20.12.2007 ja 5.9.2008 antamista vastauksista huolimatta komissio lähetti kyseiselle jäsenvaltiolle 22.3.2010 perustellun lausunnon, jossa se katsoi, ettei Yhdistynyt kuningaskunta ollut pannut mainittuja säännöksiä täytäntöön asianmukaisesti eikä soveltanut niitä oikein. Komissio vaati Yhdistynyttä kuningaskuntaa toteuttamaan lausunnon noudattamisen edellyttämät toimet kahden kuukauden kuluessa eli 22.5.2010 mennessä.

14. Komissio piti kiinni kannastaan myös Yhdistyneen kuningaskunnan 19.7.2010 antaman vastauksen jälkeen ja nosti käsiteltävänä olevan kanteen 18.10.2011. Se vaatii unionin tuomioistuinta 1) toteamaan, että Yhdistynyt kuningaskunta on jättänyt noudattamatta direktiivin 2003/35 mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole pannut täysin täytäntöön direktiivin 3 artiklan 7 kohtaa ja 4 artiklan 4 kohtaa eikä sovella niitä asianmukaisesti 2) velvoittamaan Yhdistyneen kuningaskunnan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

15. Yhdistynyt kuningaskunta vaatii unionin tuomioistuinta 1) toteamaan, ettei Yhdistynyt kuningaskunta ole jättänyt noudattamatta direktiivin 2003/35 3 artiklan 7 kohdan ja 4 artiklan 4 kohdan mukaisia velvoitteitaan 2) velvoittamaan komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

16. Unionin tuomioistuimen presidentti hyväksyi 4.5.2012 antamallaan määräyksellä Tanskan kuningaskunnan ja Irlannin Yhdistynyttä kuningaskuntaa tukeviksi väliintulijoiksi.

17. Asianosaiset ja väliintulijat ovat esittäneet huomautuksiaan kirjallisesti ja Tanskaa lukuun ottamatta suullisesti 11.7.2013 pidetyssä istunnossa.

IV Oikeudellinen arviointi

18. Komissio perustaa kanteensa direktiivin 2003/35 3 artiklan 7 kohtaan ja 4 artiklan 4 kohtaan, mutta minusta vaikuttaa järkevämmältä mainita kanneperusteiden käsittelyssä niillä käyttöön otetut normit, nimittäin direktiivin 85/337 10 a artikla ja direktiivin 96/61 15 a artikla. Näiden kahden artiklan samansisältöisen 5 kohdan mukaan artiklassa säädetty lupien uudelleen tutkimista koskeva menettely ei saa olla niin kallis, että se olisi esteenä menettelyyn osallistumiselle. Tällä tavalla pannaan täytäntöön Århusin yleissopimuksen 9 artiklan 4 kappale yleissopimuksen 9 artiklan 2 kappaleessa tarkoitetun uudelleen tutkimisen osalta.

19. Komission kanne koskee sekä kyseisen säännöksen täytäntöönpanoa Yhdistyneen kuningaskunnan kolmella lainkäyttöalueella, nimittäin Englannissa ja Walesissa, mukaan lukien Gibraltar, Skotlannissa ja Pohjois-Irlannissa (B kohta), että sen soveltamista (C kohta). Aluksi haluan kuitenkin esitellä lyhyesti asiassa Edwards ( 9 ) tällä välin annetun tuomion käsiteltävän asian kannalta keskeisiä lausumia ja tutkia niiden valossa asianosaisten ja väliintulijoiden esittämiä väitteitä, jotka ovat tosin yhteydessä oikeudenkäyntikuluihin liittyvään ongelmaan mutta jotka eivät vaikuta yksittäisten kanneperusteiden tutkimiseen (A kohta).

A Alustava huomautus

20. Direktiivin 85/337 10 a artiklan 5 kohdassa ja direktiivin 96/61 15 a artiklan 5 kohdassa säädetään ja Århusin yleissopimuksen 9 artiklan 4 kappaleessa määrätään velvoitteesta kulusuojaan. Sitä konkretisoitiin asiassa Edwards annetussa tuomiossa.

21. Tuomion mukaan direktiivin 85/337 10 a artiklassa ja direktiivin 96/61 15 a artiklassa mainittuja henkilöitä ei saa estää aloittamasta tai jatkamasta oikeudenkäyntiä kyseisten artiklojen soveltamisalalla siitä mahdollisesti aiheutuvan taloudellisen taakan takia. Tässä yhteydessä on otettava huomioon sekä sen henkilön etu, joka haluaa puolustaa oikeuksiaan, että ympäristönsuojeluun liittyvä yleinen etu. ( 10 )

22. Unionin tuomioistuin on todennut lisäksi, että vaatimus, jonka mukaan tuomioistuinmenettely ei saa olla niin kallis, että se olisi esteenä menettelyyn osallistumiselle, koskee kaikkia tuomioistuinmenettelyyn osallistumisesta aiheutuvia kuluja. Näin ollen sitä, onko menettely niin kallis, että se olisi esteenä menettelyyn osallistumiselle, on arvioitava kokonaisuutena, ja tässä arvioinnissa on otettava huomioon kaikki kyseiselle asianosaiselle aiheutuneet kulut. ( 11 ) Niihin kuuluvat periaatteessa myös oikeudenkäyntiedustuksesta syntyvät kulut.

23. Tanskan väitteistä poiketen asiassa Edwards annetussa tuomiossa täsmennettiin lisäksi, ettei kansallinen tuomioistuin voi arvioida vaatimusta, jonka mukaan tuomioistuinmenettely ei saa olla niin kallis, että se olisi esteenä menettelyyn osallistumiselle, eri tavalla sen mukaan, ratkaiseeko kansallinen tuomioistuin asian ensimmäisessä oikeusasteessa käytävässä menettelyssä, valitusvaiheessa vai jatkovalitusvaiheessa. ( 12 ) Tätä toteamusta ei saa kuitenkaan ymmärtää niin, että korkeammissa oikeusasteissa voidaan jättää hyväksyttäviä kuluja arvioitaessa jo syntyneet kulut huomiotta. Jokaisen oikeusasteen on pikemminkin pidettävä huolta, etteivät kaikkien oikeusasteiden kulut ole yhteenlaskettuina kohtuuttomia tai esteenä.

24. Tanska toteaa kuitenkin perustellusti, että tietyissä uudelleen tutkimista koskevissa menettelyissä on mahdollista olla käyttämättä ammattimaista oikeudenkäyntiedustusta. Tämä on mahdollista esimerkiksi, kun toimivaltaisiin viranomaisiin kohdistuu voimakas virallisperiaate ja ne tutkivat kaikki merkitykselliset väitteet ja olosuhteet viran puolesta. Edustuksen käyttämättä jättämistä on kuitenkin tutkittava konkreettisesti kunkin menettelyn kaikki oikeudelliset ja käytännön ehdot sekä menettelyyn liittyvät tavat huomioon ottaen.

25. Käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että oikeudellinen edustus on välttämätöntä Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuimissa ja voi aiheuttaa huomattavia kuluja. Kyseinen jäsenvaltio selittää tämän common law -järjestelmän kontradiktorisen oikeudenkäyntimenettelyn erityisehdoilla, jotka asettavat erityisen suuria vaatimuksia oikeudenkäyntiasiamiehille.

26. Samoin kuin unionin tuomioistuimissakin, Yhdistyneessä kuningaskunnassa määrätään yleensä hävinnyt osapuoli korvaamaan oikeudenkäyntiasiamiehen käytöstä aiheutuvat kulut. Jos direktiivin 85/337 10 a artiklassa ja direktiivin 96/61 15 a artiklassa tarkoitettujen kantajien vaatimukset eivät menesty, kantajat joutuvat sen vuoksi yleensä korvaamaan vastapuolen oikeudenkäyntikulut ja vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan. Jos kanne menestyy, vastapuoli vastaa kuluista.

27. Vaikka Yhdistynyt kuningaskunta pitää näin syntyneitä kuluja ilmeisesti oikeutettuina, kuluriski voi estää nostamasta tai viemästä eteenpäin direktiivin 85/337 10 a artiklassa ja direktiivin 96/61 15 a artiklassa tarkoitettuja kanteita. Menettelyt voivat sen vuoksi olla näissä säännöksissä tarkoitetulla tavalla kohtuuttoman kalliita tai niin kalliita, että ne muodostavat esteen menettelylle. Sen vuoksi on pidettävä huolta kohtuullisesta kulusuojasta.

28. Yhdistynyt kuningaskunta mainitsee erilaisia mekanismeja, jotka kattavat oikeudenkäyntikulujen riskin tai ainakin rajoittavat sitä. Komissio ei riitauta näitä mekanismeja sinänsä mutta pitää niitä perustellusti riittämättöminä direktiivin 85/337 10 a artiklan ja direktiivin 96/61 15 a artiklan täytäntöön panemiseksi.

29. Yhdistyneessä kuningaskunnassa on mahdollisuus oikeusapuun, mutta tämä jäsenvaltio ei kiistä sitä, etteivät yhdistykset voi käyttää kyseistä apua, ( 13 ) eikä sitä, että apu edellyttää subjektiivista tarvetta. Koska myös yhdistyksiä ja maksukykyisiä kantajia ( 14 ) on suojeltava esteeksi muodostuvilta kuluilta, tämä väline ei riitä takaamaan kulusuojaa.

30. Yhdistynyt kuningaskunta korostaa lisäksi, että hallinto-oikeudellisen kanteen (judicial review) nostamiseen liittyvä kuluriski on erittäin pieni. Se otetaan tutkittavaksi ainoastaan, jos tutkittavaksi ottamista koskevassa summaarisessa menettelyssä todetaan sen olevan uskottava. Tähän menettelyyn osallistuttaessa korvattaviksi kelpuutetaan ainoastaan suhteellisen pienet kulut.

31. Tämä tutkittavaksi ottamista koskeva menettely rajoittaa tosin sellaisten kanteiden kuluriskiä, joiden menestymismahdollisuudet ovat hyvin pienet, koska ne jätetään tutkimatta varhaisessa vaiheessa, ennen kuin ne aiheuttavat lisäkuluja. Århusin yleissopimuksen ja sen täytäntöönpanoa unionissa koskevien säännösten kohteena eivät kuitenkaan ole ensi sijassa kanteet, joiden menestymismahdollisuudet ovat hyvin pienet. ( 15 ) Ympäristönsuojelua koskevaa yleistä etua edistää huomattavasti enemmän se, että helpotetaan sellaisia kanteita, jotka perustuvat perusteltavissa olevaan käsitykseen mutta joiden menestyminen on kuitenkin epävarmaa. Tällaiset menettelyt perustuvat säännöllisesti ympäristönsuojelua koskevaan oikeutettuun etuun, mutta epävarman tuloksen vuoksi kuluriskit ovat erityisen suuret.

32. Yhdistynyt kuningaskunta mainitsee vielä mahdollisuuden ottaa oikeudenkäyntikuluvakuutus (After the Event Insurance). On kuitenkin kiistatonta, ettei tämäkään väline kata kaikkia tapauksia. Vakuutusyhtiöiden on ilmeisesti vaadittava korkeita vakuutusmaksuja, jotka voivat myös muodostua esteeksi, nimenomaan sellaisista menettelyistä, joiden tulos on epävarma eli joihin liittyvä riski on suuri.

33. Komissio korostaa kulujen ennakoitavuuden välttämättömyyttä, mutta käsiteltävässä asiassa ei tarvitse päättää, missä määrin kulujen on todella oltava selvillä jo oikeudenkäyntimenettelyn varhaisessa vaiheessa. Kulusuojaa koskevan määräyksen muodostaman välineen ansiosta Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädäntö sisältää nimittäin keinon suurimman mahdollisen kuluriskin määrittämiseen aikaisessa menettelyvaiheessa.

34. Komissio riitauttaa mainitun välineen käytön tietyt tulokset ja perusteet muttei pidä välinettä sinänsä riittämättömänä. Kulujen suuruutta koskevan epätietoisuuden arvostelu kohdistuu siihen, ettei Yhdistyneen kuningaskunnan lainsäädännössä säädetä kulusuojasta riittävän selvästi ja yksiselitteisesti. Käsittelen seuraavaksi tätä ongelmaa.

B Direktiivien täytäntöönpano

35. Komissio moittii kulusuojaa koskevien säännösten puuttuvaa täytäntöönpanoa Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Se vetoaa tässä yhteydessä Irlannissa vallinnutta oikeustilaa koskevaan tuomioon. Siellä tuomioistuimilla oli mahdollisuus olla velvoittamatta asian hävinnyttä asianosaista korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja ne voivat lisäksi määrätä toisen asianosaisen vastaamaan hävinneelle asianosaiselle aiheutuneista kuluista. Koska oli kyse ainoastaan tuomioistuinten noudattamasta käytännöstä, unionin tuomioistuin ei tunnustanut sitä täytäntöönpanoksi. ( 16 )

36. Yhdistynyt kuningaskunta torjuu tämän väitteen vetoamalla jäsenvaltion sisäiseen oikeuskäytäntöön. Se perustaa väitteensä siihen, että SEUT 288 artiklan kolmannen kohdan mukaan direktiivi velvoittaa saavutettavaan tulokseen nähden jokaista jäsenvaltiota, jolle se on osoitettu, mutta jättää kansallisten viranomaisten valittavaksi muodon ja keinot. ( 17 )

37. Unionin tuomioistuin on todellakin todennut, ettei unionin oikeusnormien saattaminen osaksi kansallista oikeusjärjestystä välttämättä tarkoita sitä, että niiden säännökset olisi samanmuotoisina ja sanasta sanaan toistettava nimenomaisella erityisellä säännöksellä. Yleinen oikeustila voi olla riittävä, jos se takaa sen, että unionin oikeusnormit on pantu täytäntöön kokonaisuudessaan riittävän selkeästi ja täsmällisesti. ( 18 )

38. Vielä ei ole ratkaistu sitä, voidaanko direktiivi panna riittävän hyvin täytäntöön sitovilla ennakkopäätöksillä eli tuomioistuinten päätöksillä, jotka ovat tunnusomaisia Yhdistyneessä kuningaskunnassa voimassa olevalle common law -järjestelmälle. Unionin tuomioistuin on tosin jo todennut, että myös täytäntöönpanoa arvioitaessa on otettava huomioon kansallisten lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten merkitys ja kansallisten tuomioistuinten niitä koskeva tulkinta. ( 19 )

39. Direktiivin täytäntöön panemiseksi ei voi kuitenkaan riittää se, että tuomioistuimilla on mahdollisuus noudattaa sitä ja että ne mahdollisesti myös tekevät niin. Harkintavalta, jota voidaan käyttää direktiivin mukaisesti, ei vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan riitä direktiivin säännösten täytäntöön panemiseksi, koska tällaista käytäntöä voidaan muuttaa milloin tahansa. ( 20 ) Komissio totesi esittämässään tapauksessa nimenomaan tämän: Irlannin tuomioistuimilla oli harkintavaltaa, joka salli kulusuojan takaamisen, mutta velvollisuutta takaamiseen ei ollut. Lisäksi puuttuivat sitä koskevat perusteet, milloin kulusuojaa oli annettava. Asiaa koskevia ennakkopäätöksiä, jotka olisivat synnyttäneet mainitun velvoitteen, ei tällöin esitetty.

40. Ratkaisevaa on sen vuoksi, takaavatko asiaa koskevat kansallisten tuomioistuinten tuomiot tosiasiallisesti tarvittavan kulusuojan täydellisen soveltamisen riittävän selkeästi, täsmällisesti ja sitovasti. ( 21 ) Jos nämä ehdot täyttyvät, ennakkopäätökset voivat taata täytäntöönpanon. ( 22 )

41. Asianosaiset ja väliintulijat mainitsevat käsiteltävässä asiassa useita kansallisten tuomioistuinten ratkaisuja. Komissio moittii niiden edustavan riittämätöntä käytännön soveltamista, mutta edellä esitettyjen näkökantojen perusteella ne ovat ratkaisevia myös täytäntöönpanon kannalta.

42. Tältä osin on tutkittava aluksi sitä, että kulusuojamääräyksen antamiseen liittyy tuomioistuinten harkintavaltaa (1 kohta), sen jälkeen mahdollista niiden kulujen rajoittamista, joihin kantaja voi menestyessään vedota (2 kohta), ja lopuksi väliaikaista oikeussuojaa (3 kohta).

1. Kulusuojamääräykseen liittyvä harkintavalta

43. Kulusuojamääräykseen (protective costs order) liittyvän käsitteen kehitti Court of Appeal (England & Wales) asiassa Corner House. ( 23 ) Skotlannin ja Pohjois-Irlannin tuomioistuimet ovat omaksuneet saman käsitteen. Poikkeustapauksissa tällaisella määräyksellä voidaan määrittää kulloisessakin oikeusasteessa niiden kulujen yläraja, jotka voidaan määrätä kantajan korvattavaksi hänen hävitessään asian. Päätös tästä voidaan tehdä oikeudenkäyntimenettelyn missä vaiheessa tahansa, jos tuomioistuin on vakuuttunut siitä, — että esitetyt ongelmat koskevat yleistä etua — että yleinen etu edellyttää ongelman oikeudellista ratkaisua — ettei kantajan yksityinen etu koske oikeudenkäynnin tulosta — että kantajan ja vastapuolten taloudellisten voimavarojen ja odotettavissa olevien kulujen kannalta on reilua ja oikeudenmukaista tehdä päätös oikeudenkäyntikulujen ylärajasta ja — ettei kantaja todennäköisesti jatka oikeudenkäyntiä, jos oikeudenkäyntikulujen ylärajaa koskevaa päätöstä ei tehdä.

44. Tämän rajoittavan menettelytavan yhtenä seurauksena on se, että jo pelkkä kulusuojamääräys aiheuttaa suhteellisen suurta vaivaa ja lisäkustannuksia edistämättä ympäristöoikeudellisten kysymysten tutkimista.

45. Mainittu väline antaa toimivaltaisille tuomioistuimille harkintavaltaa kulusuojamääräyksen erilaisten edellytysten soveltamisen yhteydessä ja, mikäli niiden todetaan täyttyvän, vapaata harkintavaltaa oikeudenkäyntikulujen konkreettisen ylärajan yhteydessä. Viimeksi mainittu sisältää sekä hyväksytyn kuluriskin suuruuden että kysymyksen siitä, rajoitetaanko myös vastapuolen kuluriskiä ja jos rajoitetaan, missä määrin.

46. Tällaista harkintavaltaa ei voida sinänsä moittia. Jäsenvaltioiden muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeutta koskevien sääntöjen suurten erojen vuoksi kulusuojaa koskeva harkintavalta on suuri. ( 24 ) Lisäksi unionin tuomioistuin tunnustaa itsekin kulusuojaa koskevan harkintavallan välttämättömyyden. ( 25 ) Kansalliset tuomioistuimet on kuitenkin yksiselitteisesti velvoitettava käyttämään harkintavaltaansa tavoitteenaan riittävän kulusuojan takaaminen kyseisissä menettelyissä. ( 26 )

47. Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuinten harkintavalta kulusuojamääräyksen yhteydessä ei vastaa näitä vaatimuksia. Määräyksen tavoitteena on nimittäin sen toteaminen, onko poikkeuksellisesti ( 27 ) yksittäistapauksessa kohtuutonta tai epäoikeudenmukaista noudattaa sitä yleistä periaatetta, ettei oikeudenkäyntikuluille aseteta ylärajaa. Merkityksellisissä menettelyissä ei sen sijaan ole havaittavissa sitoutumista periaatteen tasolla kulusuojatavoitteeseen.

48. Asiassa Corner House annettua tuomiota seuranneet mainitut tuomioistuinratkaisut eivät muuta tätä kuvaa. Asiassa Morgan vuonna 2009 annetussa tuomiossa todetaan pikemminkin, että nykyinen oikeudenkäyntikulupäätöksiä koskeva harkintavalta saattaa olla ristiriidassa kulusuojavaatimuksen kanssa. ( 28 )

49. Perustellussa lausunnossa annetun määräajan päätyttyä asiassa Garner vuonna 2010 annetusta ratkaisusta ei voida päätellä, että harkintavaltaa olisi tällä välin mukautettu kulusuojatavoitteen mukaiseksi. ( 29 )

50. Yhdistyneessä kuningaskunnassa sovellettavat perusteet eivät myöskään sovi yhteen unionin tuomioistuimen asiassa Edwards antamassa tuomiossa esittämien näkemysten kanssa.

51. Yhdistynyt kuningaskunta katsoo tosin, etteivät tarvittavaan kulusuojaan liittyvät perusteet ole käsiteltävän asian kohteena, mutta tämä väite ei vakuuta. Kulusuojaan liittyvät perusteet muodostavat komission sen väitteen ytimen, ettei kulusuojaa koskevaa velvoitetta ole pantu täytäntöön riittävästi. Sen vuoksi niitä on käsiteltävä käsiteltävässä asiassa.

52. Yhdistyneessä kuningaskunnassa sovellettavien perusteiden ongelmat alkavat oikeudenkäyntimenettelyn toteuttamiseen liittyvän yleisen ja yksityisen edun huomioon ottamisesta. Myös unionin tuomioistuin tosin edellyttää näiden etujen huomioon ottamista. ( 30 ) Yhdistynyt kuningaskunta myöntää kuitenkin, ettei niitä otettu huomioon tarvittavalla tavalla ennen asiassa Garner annettua tuomiota. ( 31 ) Näin hallitus myöntää, ettei ympäristöoikeuden täytäntöönpanoon liittyvää yleistä etua tunnustettu ja painotettu direktiivin 85/337 10 a artiklan ja direktiivin 96/61 15 a artiklan mukaisissa menettelyissä riittävästi ennen kyseistä tuomiota. Koska kyseinen tuomio annettiin vasta perustellussa lausunnossa annetun määräajan päätyttyä, rikkomista ei ole korjattu ajoissa.

53. Kulusuojaan liittyy erottamattomasti myös se, että jo oikeudenkäynnin tulosta koskevan yksityisen edun olemassaolo on esteenä kulusuojamääräyksen antamiselle. Unionin tuomioistuinkin edellyttää yksityisen edun huomioon ottamista, mutta se ei saa sulkea pois kulusuojan antamista. Ennemminkin on suojeltava myös yksityistä, kun hän toteuttaa omia unionin oikeudesta johtuvia oikeuksiaan. ( 32 )

54. Vaikka asiassa Morgan annetussa tuomiossa – ilmeisesti obiter dictum – todetaan, että tätä perustetta on sovellettava joustavasti, ( 33 ) käy kuitenkin selvästi ilmi, että tältä osin vallitsee ainakin huomattava epävarmuus.

55. Tarvittavan kulusuojan vastaista on myös se, että poissulkuperusteena otetaan huomioon kantajan subjektiivinen maksukyky, siis se, ettei oikeusavun tarvetta ole osoitettu. Menettelyn kulut eivät saa ylittää asianomaisen henkilön subjektiivisia taloudellisia voimavaroja eivätkä olla objektiivisesti tarkasteltuna – eli maksukyvystä riippumatta – kohtuuttomia. ( 34 ) Toisin sanoen myöskään maksukykyisiin kantajiin ei saa kohdistaa kohtuuttomia tai esteeksi muodostuvia kuluriskejä, ja objektiivisesti tarkasteltuna kohtuullisia kuluriskejä on mahdollisesti vielä pienennettävä sellaisten kantajien yhteydessä, joiden voimavarat ovat rajalliset.

56. Unionin tuomioistuin on torjunut kulusuojan poissulkemisen, kun kuluriski ei todennäköisesti saa asianomaista henkilöä luopumaan oikeudenkäynnistä. ( 35 ) Tällainen luopumisriski on asiassa Corner House annetun tuomion mukaan kuitenkin kulusuojamääräyksen lisäedellytys.

57. Näin ollen Yhdistynyt kuningaskunta on jättänyt noudattamatta direktiivin 2003/35 3 artiklan 7 kohdan ja 4 artiklan 4 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska tuomioistuinten harkintavaltaa kulusuojan antamisessa ei ole sidottu kulusuojan tavoitteeseen ja koska tällöin sovellettavat perusteet ovat ristiriidassa mainittujen säännösten kanssa.

2. Molemminpuolinen oikeudenkäyntikulujen rajoitus

58. Komissio riitauttaa myös sen, että kulusuojamääräyksellä rajoitetaan usein samalla myös vastapuolen kuluriskiä. Tämä ongelma koskee Yhdistyneen kuningaskunnan kaikkia kolmea lainkäyttöaluetta.

Tutkittavaksi ottaminen

59. Yhdistynyt kuningaskunta katsoo, ettei tätä perustetta pidä ottaa tutkittavaksi, koska sitä ei ole esitetty oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä. Komissio moitti molempien osapuolten kulujen rajoittamista nimenomaisesti ensimmäisen kerran todellakin vasta perustellussa lausunnossa. ( 36 )

60. Yhdistyneen kuningaskunnan väite perustuu siihen, että komission kyseiselle jäsenvaltiolle esittämässä virallisessa huomautuksessa ja perustellussa lausunnossa rajataan riidan kohde, jota ei siis voida myöhemmin enää laajentaa. Se, että asianomaisella jäsenvaltiolla on mahdollisuus esittää huomautuksensa, muodostaa olennaisen takeen, ja tämän takeen huomioon ottaminen on olennainen menettelymääräys jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamista koskevassa menettelyssä. Tämän vuoksi perustellun lausunnon ja komission kanteen on nojauduttava oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn aloittavassa virallisessa huomautuksessa esiin tuotuihin perusteisiin. ( 37 )

61. Tämä edellytys ei kuitenkaan merkitse sitä, että virallisessa huomautuksessa esitettyjen perusteiden sekä perustellun lausunnon ja kanteen perustelujen pitäisi aina olla täysin yhteneviä, kun oikeusriidan kohdetta ei ole laajennettu tai muutettu. ( 38 )

62. Varsinkaan viralliselle huomautukselle ei voida asettaa yhtä tiukkoja täsmällisyysvaatimuksia, koska se voi väistämättäkin olla vain alustava ja suppea esitys jäsenvaltiota vastaan esitetyistä väitteistä. Mikään ei siis estä komissiota esittämästä perustellussa lausunnossa yksityiskohtaisesti niitä väitteitä, joihin se on yleisluonteisemmin vedonnut virallisessa huomautuksessa. ( 39 )

63. Näin on tapahtunut käsiteltävässä asiassa. Komissio toteaa perustellusti, että itsensä edustamisesta syntyneet kulutkin kuuluvat niihin oikeudenkäyntikuluihin, joiden suuruutta jäsenvaltioiden on rajoitettava. ( 40 ) Moite siitä, ettei tätä kuluriskiä rajoiteta riittävästi, sisältyi näin ollen väitteeseen, jonka mukaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa ei ylipäänsä rajoiteta riittävästi kuluriskiä.

64. Tämän arvion vahvistaa vastaus, jolla Yhdistynyt kuningaskunta vastasi viralliseen huomautukseen, siis jäsenvaltion ensimmäinen kirjelmä oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä. Siinä nimittäin mainitaan kanteen kuluriskien rajoittamiskeinona ehdollinen sopiminen palkkioista oman asianajajan kanssa siten, että palkkio maksetaan vain, jos kanne hyväksytään. ( 41 ) Komission perustellussa lausunnossa esittämä väite, jonka mukaan kulusuojamääräykset heikentävät tämän keinon tehoa rajoittamalla kuluja, joita kantaja voi vaatia kanteensa menestyessä, on näin ollen viime kädessä vain tätä kantaa koskeva vastaväite. Sen ansiosta tästäkin kohdasta tuli osa oikeudenkäynnin kohdetta.

65. Sen vuoksi tämä peruste on otettava tutkittavaksi ja sitä on käsiteltävä tässä.

Asiakysymys

66. Komissio arvostelee sitä, että kulusuojamääräykset muotoillaan siinä mielessä osittain molemminpuolisiksi, että samalla kun rajoitetaan kantajan riskiä joutua hävitessään vastaamaan vastapuolen kuluista, niissä rajoitetaan myös vastapuolen riskiä joutua vastaamaan kantajan kuluista kanteen menestyessä.

67. Yksipuolinen kulusuojamääräys, jolla rajoitetaan yksinomaan kantajan vastapuolen kuluihin kohdistuvaa vastuuriskiä, voi merkittävästi auttaa estämään oikeudenkäyntimenettelyn kohtuuttomia tai esteeksi muodostuvia kuluja. Tosin jo itsensä edustamisesta syntyvät kulut voivat estää direktiivin 85/337 10 a artiklassa ja direktiivin 96/61 15 a artiklassa tarkoitettuja henkilöitä aloittamasta tai jatkamasta kyseisten artiklojen soveltamisalaan kuuluvaa oikeudenkäyntiä.

68. Sen vuoksi sekä Yhdistynyt kuningaskunta että Irlanti mainitsevat itsensä edustamisesta syntyvien kulujen yhteydessä sen mahdollisuuden, että oikeudenkäyntiasiamies luopuu palkkiostaan. Luopuminen voi kuitenkin vähentää kuluriskiä ainoastaan poikkeustapauksissa, koska oikeudenkäyntiasiamiesten on yleensä saatava tuloja. Yleinen vaatimus kantajan kuluitta edustamisesta direktiivin 85/337 10 a artiklan ja direktiivin 96/61 15 a artiklan mukaisissa menettelyissä tekisi asianajajien välttämättömästä näille aloille erikoistumisesta taloudellisesti mahdotonta.

69. Oikeudenkäynnin lopputulokseen perustuvat palkkiot antavat mahdollisuuden tarvittavien tulojen saamiseen sellaisten taloudellisesti heikommassa asemassa olevien kantajien yhteydessä, jotka eivät saa oikeusapua. Englannissa ja Walesissa sekä Skotlannissa tällaisista palkkioista voidaan sopia ehdollisilla palkkiosopimuksilla, joiden mukaan kantajan oikeudenkäyntiasiamies saa palkkion vain, jos kanne hyväksytään. Molemmissa järjestelmissä hävinnyt osapuoli joutuu yleensä korvaamaan ne oikeudenkäyntikulut, jotka olisivat tulleet maksettaviksi ilman kyseistä sopimusta. Englannissa ja Walesissa tulee lisäksi hävinneen osapuolen maksettavaksi lopputulokseen perustuva lisäpalkkio kantajan oikeudenkäyntiasiamiehelle, kun taas Skotlannissa lisäpalkkion maksaa kantaja. Pohjois-Irlannissa ei ole tällaista palkkiojärjestelmää. Oikeudenkäynnin lopputulokseen perustuvat palkkiotkaan eivät ole ongelmattomia, etenkään silloin, kun niihin liittyy tavallisen palkkion lisäksi maksettava lisä, ( 42 ) mutta Yhdistyneen kuningaskunnan lausumien mukaan ne ovat ilmeisesti välttämättömiä useiden direktiivin 85/337 10 a artiklassa ja direktiivin 96/61 15 a artiklassa tarkoitettujen tapausten yhteydessä kulusuojan mahdollistamiseksi tässä oikeusjärjestelmässä.

70. Molemminpuolinen kulusuojamääräys rajoittaa kuitenkin kuluja, joista vastapuoli vastaa kanteen menestyessä. Tällainen rajoitus merkitsee, että kantajan on erittäin todennäköisesti maksettava osa omista asiamieskuluistaan. Ehdollisilla palkkiosopimuksilla rajoitetaan hävinneen osapuolen maksettavaksi tulevan, oikeudenkäynnin lopputulokseen perustuvan palkkion suuruutta. Oikeudenkäyntiasiamiehet joko tyytyvät tähän rajoitettuun palkkioon tai kantajan pitää kanteensa menestyessä maksaa loput omalla kustannuksellaan. Näillä lisäkustannuksillakin voi olla estävä vaikutus. Molemminpuolinen kulusuojamääräys voi näin ollen vaarantaa kulusuojan tavoitteen.

71. Molemminpuolisen kulusuojamääräyksen arvioinnissa on kuitenkin tehtävä ero yksityisten ja julkisten osapuolten välillä.

72. Molemminpuolinen oikeudenkäyntikulujen rajoitus voi olla yksityisillä osapuolilla oikeutettua prosessuaalisen yhdenvertaisuuden perusteella, joka on osa oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, ( 43 ) joka nimenomaisesti mainitaan Århusin yleissopimuksen 9 artiklan 4 kappaleessa oikeudenkäynnin perusohjeena. Yhdenvertaisuutta voidaan epäillä, ( 44 ) jos yksi osapuoli on pitkälti vapautettu riskistä joutua vastaamaan vastapuolen kuluista, kun taas toinen osapuoli sen lisäksi, että hän joutuu vastaamaan suuremmasta osasta omia kulujaan, joutuu hävitessään vielä vastaamaan vastapuolen kaikista kuluista. Voidaan jopa kuvitella, että tällainen kuluriskin epätasainen jakautuminen voi vaikuttaa oikeudenkäyntistrategian kehittymiseen. Kuluriskeiltä pääosin suojeltu osapuoli voisi yrittää laajentaa riidan kohdetta tarpeettomasti vastapuolen kulujen ja sovintovalmiuden lisäämiseksi.

73. Komissio korostaa kuitenkin perustellusti sitä, että käsiteltävässä asiassa on kyse ainoastaan direktiivin 85/337 10 a artiklan ja direktiivin 96/61 15 a artiklan mukaisista kanteista. Niiden kohteena ovat luonnollisesti hallinnolliset päätökset, nimittäin hankkeiden hyväksyminen ympäristövaikutusten arvioinnin jälkeen tai tiettyjen teollisten toimintojen yhtenäiset luvat.

74. Valtion viranomaisia vastaan käytävissä oikeudenkäynneissä ei missään vaiheessa vallitse aito tasapaino, koska niillä on yleensä hyvin paljon laajemmat resurssit kuin direktiivin 85/337 10 a artiklassa ja direktiivin 96/61 15 a artiklassa mainituilla henkilöillä. Yksipuolinen kulusuojamääräys on sen vuoksi ainoastaan ensimmäinen askel yhdenvertaisuuden luomisessa.

75. Lisäksi tällaisissa menettelyissä on viime kädessä kyse molempien osapuolten yhteisistä eduista, nimittäin lain noudattamisesta. Hallintoelin, joka häviää oikeudenkäyntimenettelyn, koska sen riidanalainen päätös on lainvastainen, ei ansaitse samanlaista oikeudenkäyntikulujen suojaa kuin kantaja. Se on nimittäin aiheuttanut oikeudenkäynnin rikkomalla lakia.

76. Århusin yleissopimuksen mukaan lain noudattamista koskevalla yleisellä edulla on erityisen suuri painoarvo. ( 45 ) Tämä etu kieltää ainakin direktiivin 85/337 10 a artiklan ja direktiivin 96/61 15 a artiklan mukaisten menettelyjen yhteydessä heikentämästä oikeudenkäynnin lopputulokseen perustuvan palkkion kaltaista välinettä, joka voi auttaa estämään itsensä edustamisesta syntyviä kohtuuttomia kuluja.

77. Tämä Århusin yleissopimusta koskeva näkökulma kumoaa muuten Yhdistyneen kuningaskunnan väitteen toimivaltaisten viranomaisten rajallisista resursseista. On tosin totta, etteivät viranomaiset voi enää käyttää oikeudenkäyntimenettelyyn käytettyjä varoja päätehtäviensä hoitamiseen. Se on kuitenkin otettu huomioon yleissopimuksessa. Se on myös järkevää, koska ympäristölainsäädännön täytäntöön paneminen tuomioistuimissa ja tuomioistuimissa riitauttamisen riski pakottavat viranomaiset olemaan erityisen huolellisia tätä lainsäädäntöä soveltaessaan.

78. Edellä esitetty ei kuitenkaan sulje kokonaan pois hallinnon kulusuojaa. Ei ole mitään syytä sälyttää niiden vastuulle vastapuolen edustajan selvästi tavallisia palkkioita suurempaa oikeudenkäynnin lopputulokseen perustuvaa palkkiota. Prosessuaalisen yhdenvertaisuuden vuoksi hallintoa vastaan käytyjen oikeudenkäyntien yhteydessäkään ei voida sen vuoksi ilman muuta sulkea pois ”epäsymmetristä” kulusuojamääräystä, jolla rajoitetaan molempien osapuolten kuluriskiä mutta jätetään silti tilaa kohtuulliselle oikeudenkäynnin lopputulokseen perustuvalle palkkiolle.

79. Se ei saa kuitenkaan johtaa siihen, että taloudellisesti vahvempi hallinto saa kannustimen riidan kohdetta tarpeettomasti laajentamalla kasvattaa kantajan omia kustannuksia niin, että ne ylittävät selvästi korvauskelpoiset kulut. ( 46 ) Se, millainen on kohtuullinen oikeudenkäynnin lopputulokseen perustuva palkkio, voidaan ratkaista ainoastaan kunkin asian yhteydessä.

80. Näin ollen Yhdistynyt kuningaskunta on jättänyt noudattamatta direktiivin 2003/35 3 artiklan 7 kohdan ja 4 artiklan 4 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska tuomioistuimet voivat kyseisten säännösten mukaisessa oikeudenkäynnissä määrätä molemminpuolisesta kulusuojasta, joka estää sen, että jos kanne hyväksytään, vastapuolen korvattavaksi määrätään kulut, jotka aiheutuvat kyseisissä säännöksissä mainittujen henkilöiden ja yhdistysten edustamisesta maksettavasta asianmukaisesta oikeudenkäynnin lopputulokseen perustuvasta palkkiosta.

3. Väliaikainen oikeussuoja

81. Komissio moittii lopuksi sitä, että väliaikainen oikeussuoja myönnetään Englannissa ja Walesissa, mukaan lukien Gibraltar, sekä Pohjois-Irlannissa yleensä ainoastaan, kun hakija sitoutuu korvaamaan toimenpiteistä syntyvät vahingot.

82. Oikeudenkäyntiasiakirjoista ei käy yksiselitteisesti ilmi, mitä tähän vahingonkorvausvelvollisuuteen sisältyy. Otan lähtökohdaksi, ettei ole kyse vahingoista, jotka aiheuttaa tuottamuksellinen oikeudenvastainen toiminta. Tällöin ei tarvittaisi erityistä vahingonkorvausvelvollisuutta, koska sovellettaisiin yleistä rikkomusperusteista vahingonkorvausoikeutta.

83. Oletan pikemminkin, että velvoitetta sovelletaan, kun välitoimilla suojeltu vaatimus osoittautuu seuraavassa menettelyssä perusteettomaksi. Tässä tapauksessa kantajan pitää ilmeisesti korvata vahingot, joita välitoimet ovat aiheuttaneet. ( 47 ) Nyt käsiteltäviin menettelylajeihin liittyy näin ollen riski hankkeen viivästymisestä johtuvien kulujen korvaamisesta.

84. Asianosaiset ja väliintulijat kiistelevät ensinnäkin siitä, sisältyykö tämä kuluriski ylipäänsä 85/337 direktiivin 10 a artiklan 5 kohdan ja direktiivin 96/61 15 a artiklan 5 kohdan mukaiseen kulusuojaan. Niiden sanamuodon mukaan nimittäin ainoastaan menettely ei saa olla niin kallis, että se olisi esteenä menettelyyn osallistumiselle. Velvollisuus väliaikaisen oikeussuojan aiheuttamien viivästysvahinkojen korvaamiseen ei suppean tulkinnan mukaan kuulu oikeudenkäyntikuluihin.

85. Unionin tuomioistuin on tosin jo todennut, että direktiivin 85/337 10 a artiklassa ja direktiivin 96/61 15 a artiklassa säädetyn muutoksenhakuoikeuden tehokkuuden turvaaminen edellyttää, että yleisöön, jota asia koskee, kuuluvilla henkilöillä on oikeus vaatia määrättäviksi turvaamistoimia. ( 48 ) Niinpä Yhdistyneiden Kansakuntien Euroopan talouskomission vuonna 2000 julkaisemassa asiakirjassa ”Aarhus Convention: An Implementation Guide” väliaikaiset turvaamistoimet luetaan niihin tuomioistuintoimiin, ( 49 ) jotka ovat yleissopimuksen 9 artiklan 4 kappaleen mukaan osa muutoksenhakumenettelyä. ( 50 )

86. Lisäksi on muistutettava, että vaatimus, jonka mukaan menettely ei saa olla niin kallis, että se olisi esteenä menettelyyn osallistumiselle, koskee kaikkia oikeudenkäyntimenettelyyn osallistumisesta syntyviä menoja. Näin ollen sitä, onko menettely niin kallis, että se olisi esteenä menettelyyn osallistumiselle, on arvioitava kokonaisuutena, ja tässä arvioinnissa on otettava huomioon kaikki kyseiselle asianosaiselle aiheutuneet kulut. ( 51 ) Lisäksi unionin tuomioistuin on todennut, että direktiivin 85/337 10 a artiklan ja direktiivin 96/61 15 a artiklan soveltamisalaan kuuluvia henkilöitä ei saa estää aloittamasta tai jatkamasta oikeudenkäyntiä kyseisten artiklojen soveltamisalalla siitä mahdollisesti aiheutuvan taloudellisen taakan takia. ( 52 )

87. Koska myös väliaikaista oikeussuojaa koskeva hakemus on edellä tarkoitettu oikeussuojakeino ja koska mahdolliset vahingonkorvausvaatimukset lisäisivät aiheutuvia kuluja, myös niiden on sisällyttävä kulusuojaan. Muuten riski vahingonkorvausten maksamisesta voisi olla kyseisen oikeussuojakeinon käyttämisen esteenä.

88. Yhdistynyt kuningaskunta vastaa komissiolle, ettei direktiivin 85/337 10 a artiklan ja direktiivin 96/61 15 a artiklan soveltamisalaan kuuluvia hankkeita useimmiten viedä eteenpäin vireillä olevan oikeudenkäynnin aikana ilman väliaikaista oikeussuojaakaan. Kalliita töitä ei usein toteutettaisi, jos olisi olemassa mahdollisuus, että lupa peruutetaan.

89. Tämä väite asettaa oikeisiin mittasuhteisiin komission moitteen käytännön merkityksen muttei vie siltä pohjaa tapauksissa, joissa väliaikainen oikeussuoja on välttämätön.

90. Yhdistynyt kuningaskunta väittää lisäksi, että tuomioistuimet käyttävät harkintavaltaansa julkisoikeudellisissa menettelyissä säännöllisesti siten, ettei vahingonkorvausvelvollisuutta sovelleta. Myös tähän kuitenkin pätee se, että pelkkä mahdollisuus käyttää harkintavaltaa kulusuojavelvoitteen mukaisesti ei riitä direktiivin 85/337 10 a artiklan 5 kohdan ja direktiivin 96/61 15 a artiklan 5 kohdan täytäntöön panemiseen.

91. Suurempi painoarvo on Yhdistyneen kuningaskunnan väitteellä, jonka mukaan vahingonkorvausvelvollisuus on tehokkuusperiaatteen mukaista eli se ei tee unionin oikeuteen perustuvien oikeuksien käyttämistä suhteettoman vaikeaksi tai käytännössä mahdottomaksi.

92. Tämä väite perustuu siihen oikeaan ajatukseen, että jäsenvaltioilla on harkintavaltaa direktiivin 85/337 10 a artiklan ja direktiivin 96/61 15 a artiklan täytäntöönpanossa, edellyttäen, että vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita noudatetaan. ( 53 ) Perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan mukainen tehokkuusperiaatteeseen liittyvä tehokkaan oikeussuojan periaate ( 54 ) ei saata tätä harkintavaltaa kyseenalaiseksi.

93. Sen vuoksi ei voida sulkea pois sitä, että jäsenvaltiot voivat periaatteessa säätää väliaikaisiin turvaamistoimenpiteisiin liittyvästä vahingonkorvausvelvollisuudesta, joka koskee myös unionin oikeuteen perustuvien oikeuksien käyttöä. Tämä koskee erityisesti yksityisten osapuolten välisiä menettelyjä, koska toimenpide vaikuttaa väistämättä vastapuolen oikeuksiin.

94. Yhdistynyt kuningaskunta ottaa tältä osin osuvasti esiin riidanalaisen luvan vastaanottajan omaisuuden suojan.

95. On tosin huomautettava, ettei tuomioistuimessa riitautettavissa oleva lupa synnytä vielä varallisuusoikeuksia. ( 55 ) Sitä ennen on nimittäin kyse ainoastaan mahdollisuudesta saada hyödyntää lupaa. Pelkillä mahdollisuuksilla ei ole kuitenkaan varallisuusoikeuteen liittyvää suojaa, ( 56 ) ainakaan, jos niiden toteutuminen on riidanalaista. ( 57 ) Oikeudenkäyntimenettelystä johtuva taakka saattaa kuitenkin rajoittaa tiettyjen varallisuusoikeuksien käyttämistä, ( 58 ) koska esimerkiksi maaomaisuuden tietynlainen käyttö hankkeen toteuttamiseen estetään.

96. Ympäristönsuojelu voi kuitenkin oikeuttaa rajoittamaan omistusoikeuden käyttöä. ( 59 ) Tämä pätee myös väliaikaisiin toimenpiteisiin, joiden tarkoituksena on status quon varmistaminen siksi ajaksi, kun ympäristöoikeudellinen lupa on tuomioistuimen tutkittavana. Omistusoikeuden ja muiden vapauksien rajoittaminen perustuu nimittäin ensi sijassa siihen, että halutut toimenpiteet tarvitsevat lupaa ympäristösuojelusyistä. Kun lupavaatimus on oikeutettu, oikeutus ulottuu periaatteessa myös ennakoinnin estämiseen pääasiassa väliaikaisen oikeussuojan avulla siksi ajaksi, kun lupa on tuomioistuimen tutkittavana.

97. Samankaltaiseen näkemykseen saattaa muuten perustua Yhdistyneen kuningaskunnan mainitsema oikeuskäytäntö, jonka mukaan julkisoikeudellisten menettelyjen yhteydessä ei yleensä sovelleta vahingonkorvausvelvollisuutta.

98. Näillä näkemyksillä on ylimääräistä painoarvoa direktiivin 85/337 10 a artiklan ja direktiivin 96/61 15 a artiklan mukaisten menettelyjen yhteydessä, koska ympäristöoikeuden täytäntöönpanoa koskeva yleinen etu tunnustetaan erityisesti siinä yhteydessä. Näiden menettelyjen kantajia on sen vuoksi suojeltava kohtuuttomilta tai esteeksi muodostuvilta kuluilta tavalla, joka ylittää tehokkuusperiaatteen suojan ja oikeuden tehokkaaseen oikeussuojaan. ( 60 )

99. Edellä esitettyä päätelmää ei aseta kyseenalaiseksi edes Yhdistyneen kuningaskunnan mainitsema asiassa Zuckerfabrik Süderdithmarschen ja Zuckerfabrik Soest ( 61 ) annettu tuomio. Kyseisessä tuomiossa edellytettiin tosin vakuutta siltä varalta, että väliaikainen oikeussuoja aiheuttaa unionille taloudellisia riskejä. Tätä ratkaisua ei voi kuitenkaan soveltaa direktiivin 85/337 10 a artiklan ja direktiivin 96/61 15 a artiklan mukaisiin menettelyihin.

100. Kyseisen kanteen tavoitteena ei nimittäin ollut yleisen edun mukainen ympäristöoikeuden täytäntöönpano, vaan se kohdistui yksinomaan kantajan yksityiseen etuun, joka koski unionille maksettavaa maksua. Lisäksi mainitun vakuuden avulla oli tarkoitus ensi sijassa varmistaa riidanalainen maksuvaatimus eikä korvata väliaikaisen oikeussuojan aiheuttamasta viivästymisestä mahdollisesti johtuvia vahinkoja. Viimeksi mainitut katettiin pikemminkin säännöllisillä viivästyskoroilla.

101. Väliaikaisen oikeussuojan väärinkäyttöä estäviin toimiin ryhtymistä ei ole kuitenkaan suljettu pois. Väärinkäytön estäminen tai seuraamusten määrääminen niistä eivät kuitenkaan edellytä sitä, että väliaikaisen oikeussuojan myöntämisen edellytykseksi asetetaan velvollisuus vahingonkorvaukseen. Tällaisissa tapauksissa riittää väliaikaisen oikeussuojan epääminen tai perinteisten vahingonkorvausvaatimusten hyväksyminen, jos väärinkäyttö havaitaan jälkikäteen.

102. Näin ollen Yhdistynyt kuningaskunta on rikkonut direktiivin 2003/35 3 artiklan 7 kohdan ja 4 artiklan 4 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska Englannin ja Walesin, mukaan lukien Gibraltar, sekä Pohjois-Irlannin tuomioistuimet voivat asettaa kyseisten säännösten mukaisten menettelyjen yhteydessä väliaikaisen oikeussuojan edellytykseksi vahingonkorvausvelvollisuuden.

C Soveltaminen

103. Direktiivin 2003/35 3 artiklan 7 kohdan ja 4 artiklan 4 kohdan puutteellisen täytäntöönpanon lisäksi komissio riitauttaa myös Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuinten tavan soveltaa kyseisiä säännöksiä.

104. Tämä kanneperuste ei voi koskea sitä, että komissio riitauttaa tuomioistuinten tietyt päätökset direktiivin 2003/35 3 artiklan 7 kohdan ja 4 artiklan 4 kohdan rikkomisena. Komissio ei nimittäin osoita tällaisia tapauksia riittävän selvästi, jotta voitaisiin tutkia, onko säännöksiä tosiasiallisesti rikottu.

105. Komission lausumia voitaisiin kuitenkin tulkita siten, että se arvostelee tällä kanneperusteella Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuinten tietyllä tavalla vakiintunutta ja yleistä käytäntöä. ( 62 ) Tällöin sen pitäisi osoittaa riittävällä tavalla, että niissä on muodostunut toistuvasti käytettävä, jatkuva käytäntö. ( 63 )

106. Toteamukset direktiivin 2003/35 3 artiklan 7 kohdan ja 4 artiklan 4 kohdan riittämättömästä täytäntöönpanosta oikeuskäytännössä näyttävät ensi näkemältä olevan merkki siitä, että mainittujen säännösten rikkominen on vakiintunut käytäntö Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuimissa.

107. Tämä johtopäätös ei kuitenkaan kestä lähempää tarkastelua. Mainitut toteamukset perustuvat siihen, ettei oikeuskäytännössä taata tarvittavaa kulusuojaa riittävän selkeästi ja täsmällisesti. Vakiintunut käytäntö edellyttäisi kuitenkin, että myös tuomioistuinratkaisujen lopputulos rikkoisi kulusuojaa koskevaa vaatimusta.

108. Komissio ei ole näyttänyt tätä toteen. Se mainitsee tosin useita tuomioistuinratkaisuja, mutta lausumat osoittavat ennen kaikkea, ettei ratkaisuissa panna vielä riittävän hyvin täytäntöön direktiivin 2003/35 3 artiklan 7 kohdan ja 4 artiklan 4 kohdan mukaista oikeudenkäyntikulujen ylärajaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Kuten edellä todettiin, keskeinen ongelma on tuomioistuinten harkintavalta ratkaisevissa kysymyksissä ja siitä seuraava kuluriskiä koskeva epävarmuus.

109. Komissio ei sitä vastoin pyri ratkaisujen avulla osoittamaan tiettyjä vakiintuneita käytäntöjä, jotka eivät olisi kulusuojaan liittyvien tiettyjen vaatimusten mukaisia.

110. Lähimmäksi tämän osoittamista komissio pääsee todetessaan, että kantajat velvoitettiin Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuimissa neljässä asiassa maksamaan tietyt oikeudenkäyntikulut. ( 64 )

111. Tämä väite ei kuitenkaan riitä osoittamaan Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuinten sellaista vakiintunutta käytäntöä, jonka mukaan direktiivin 2003/35 3 artiklan 7 kohdassa ja 4 artiklan 4 kohdassa tarkoitetut kantajat velvoitetaan maksamaan kohtuuttomia tai esteeksi muodostuvia kuluja.

112. Neljä tuomioistuinratkaisua kahdelta Yhdistyneen kuningaskunnan lainkäyttöalueelta ei ensinnäkään riitä todistamaan vakiintunutta käytäntöä. Toiseksi komissio ei kuvaa oikeudenkäyntejä riittävän täsmällisesti, jotta voitaisiin todeta, ovatko kulloinkin maksettavaksi määrätyt kulut todella liian suuret.

113. Mikäli komissio haluaisi riitauttaa Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuinten vakiintuneen ja yleisen käytännön direktiivin 2003/35 3 artiklan 7 kohdan ja 4 artiklan 4 kohdan puutteellista soveltamista koskevalla väitteellään, tämä kanneperuste olisi hylättävä.

114. Oletan kuitenkin, että tämä kanneperuste koskee ainoastaan direktiivin 2003/35 3 artiklan 7 kohdan ja 4 artiklan 4 kohdan riittämätöntä täytäntöönpanoa tuomioistuinratkaisuilla. ( 65 ) Sen vuoksi sitä ei tarvitse erikseen hylätä.

V Oikeudenkäyntikulut

115. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut, että Yhdistynyt kuningaskunta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja Yhdistynyt kuningaskunta on pääosin hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan mukaan Irlanti ja Tanskan kuningaskunta, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

VI Ratkaisuehdotus

116. Ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti: 1) Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta on jättänyt noudattamatta yleisön osallistumisesta tiettyjen ympäristöä koskevien suunnitelmien ja ohjelmien laatimiseen sekä neuvoston direktiivien 85/337/ETY ja 96/61/EY muuttamisesta yleisön osallistumisen sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeuden osalta annetun direktiivin 2003/35/EY 3 artiklan 7 kohdan ja 4 artiklan 4 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska — toimivaltainen tuomioistuin voi harkintansa mukaan määrätä kulusuojan antamisesta ja koska tällöin sovellettavat perusteet eivät ole mainittujen säännösten mukaisia — tuomioistuimet voivat mainittujen säännösten mukaisessa menettelyssä määrätä molemminpuolisesta kulusuojasta, joka vaarantaa etenkin Englannissa ja Walesissa sekä Skotlannissa sopimisen kyseisissä säännöksissä mainittujen henkilöiden ja yhdistysten edustamisesta maksettavasta asianmukaisesta oikeudenkäynnin lopputulokseen perustuvasta palkkiosta, ja — Englannin ja Walesin, mukaan lukien Gibraltar, sekä Pohjois-Irlannin tuomioistuimet voivat mainittujen säännösten mukaisissa menettelyissä asettaa tarvittavien väliaikaisten turvaamistoimenpiteiden edellytykseksi vahingonkorvausvelvollisuuden. 2) Yhdistynyt kuningaskunta velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut. Tanskan kuningaskunta ja Irlanti vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: saksa.

( 2 ) Yleissopimus tiedon saannista, yleisön osallistumisoikeudesta päätöksentekoon sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeudesta ympäristöasioissa (EUVL 2005, L 124, s. 4).

( 3 ) Yleisön osallistumisesta tiettyjen ympäristöä koskevien suunnitelmien ja ohjelmien laatimiseen sekä neuvoston direktiivien 85/337/ETY ja 96/61/EY muuttamisesta yleisön osallistumisen sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeuden osalta 26.5.2003 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2003/35/EY (EUVL L 156, s. 17).

( 4 ) Asia C‑260/11, tuomio 11.4.2013.

( 5 ) Hyväksytty 17.2.2005 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2005/370/EY (EUVL L 124, s. 1).

( 6 ) Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 27.6.1985 annettu neuvoston direktiivi 85/337/ETY (EYVL L 175, s. 40), kodifioitu tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 13.12.2011 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2011/92/EU (EUVL 2012, L 26, s. 1).

( 7 ) Ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi 24.9.1996 annettu neuvoston direktiivi 96/61/EY (EYVL L 257, s. 26), kodifioitu ympäristön pilaantumisen ehkäisemisen ja vähentämisen yhtenäistämiseksi 15.1.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2008/1/EY (EUVL L 24, s. 8) ja korvattu teollisuuden päästöistä (yhtenäistetty ympäristön pilaantumisen ehkäiseminen ja vähentäminen) 24.11.2010 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2010/75/EU (EUVL L 334, s. 17).

( 8 ) Mainittu edellä alaviitteessä 4.

( 9 ) Mainittu edellä alaviitteessä 4.

( 10 ) Edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Edwards, tuomion 35 kohta.

( 11 ) Edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Edwards, tuomion 27 ja 28 kohta.

( 12 ) Edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Edwards, tuomion 45 kohta.

( 13 ) Perusoikeuskirjan 47 artiklan 3 kohdan mahdollisista pitemmälle menevistä vaatimuksista ks. em. asiassa Edwards 18.10.2012 esittämäni ratkaisuehdotuksen 38 kohta ja asia C-279/09, DEB, tuomio 22.12.2010 (Kok., s. I-13849, 60 ja 61 kohta).

( 14 ) Edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Edwards, tuomion 40 kohta.

( 15 ) Ks. edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Edwards, tuomion 42 kohta ja mainitussa asiassa esittämäni ratkaisuehdotuksen 47 kohta.

( 16 ) Asia C-427/07, komissio v. Irlanti, tuomio 16.7.2009 (Kok., s. I-6277, 93 ja 94 kohta).

( 17 ) Asia C-418/04, komissio v. Irlanti, tuomio 13.12.2007 (Kok., s. I-10947, 157 kohta) ja asia C-535/07, komissio v. Itävalta, tuomio 14.10.2010 (Kok., s. I-9483, 60 kohta).

( 18 ) Asia 252/85, komissio v. Ranska, tuomio 27.4.1988 (Kok., s. 2243, 5 kohta); asia C-507/04, komissio v. Itävalta, tuomio 12.7.2007 (Kok., s. I-5939, 89 kohta) ja asia C‑311/10, komissio v. Puola, tuomio 27.10.2011 (40 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

( 19 ) Yhdistetyt asiat C-132/91, C-138/91 ja C-139/91, Katsikas ym., tuomio 16.12.1992 (Kok., s. I-6577, Kok. Ep. XIII, s. I-225, 39 kohta); asia C-382/92, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 8.6.1994 (Kok., s. I-2435, Kok. Ep. XV, s. I-205, 36 kohta); asia C-129/00, komissio v. Italia, tuomio 9.12.2003 (Kok., s. I-14637, 30 kohta) ja edellä alaviitteessä 17 mainittu asia komissio v. Irlanti, tuomion 166 kohta.

( 20 ) 15.1.2009 esittämäni ratkaisuehdotus asiassa C-427/07, komissio v. Irlanti, tuomio 16.7.2009 (Kok., s. I-6277, ratkaisuehdotuksen 99 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 21 ) Ks. asia C-456/08, komissio v. Irlanti, tuomio 28.1.2010 (Kok., s. I-859, 65 kohta) ja samassa asiassa esittämäni ratkaisuehdotuksen 60 kohta ja sitä seuraavat kohdat.

( 22 ) Ks. julkisasiamies Mengozzin 18.1.2007 esittämä ratkaisuehdotus asiassa C-127/05, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, tuomio 14.6.2007 (Kok., s. I-4619, ratkaisuehdotuksen 130 kohta ja sitä seuraavat kohdat).

( 23 ) Court of Appeal, Corner House Research (R on the application of) v. Secretary of State for Trade & Industry [2005] 1 WLR 2600, tuomion 72 ja 74 kohta.

( 24 ) Edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Edwards, tuomion 30, 37 ja 38 kohta sekä mainitussa asiassa esittämäni ratkaisuehdotuksen 19 kohta ja sitä seuraavat kohdat ja 45 kohta ja sitä seuraavat kohdat.

( 25 ) Ks. edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Edwards, erityisesti tuomion 40 kohta sekä mainitussa asiassa esittämäni ratkaisuehdotus, erityisesti 36 kohta.

( 26 ) Edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Edwards, erityisesti tuomion 35 ja 40 kohta sekä mainitussa asiassa esittämäni ratkaisuehdotus, erityisesti 24 kohta.

( 27 ) Edellä alaviitteessä 23 mainittu asia Corner House, tuomion 72 kohta.

( 28 ) Court of Appeal, Morgan & Baker v. Hinton Organics (Wessex) Ltd [2009] EWCA 107 Civil Division, tuomion 47 kohdan ii alakohta.

( 29 ) Court of Appeal, Garner, R (on the application of) v. Elmbridge Borough Council & Ors [2010] EWCA Civ 1006, tuomion 50 kohta (tuomio 29.7.2010).

( 30 ) Edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Edwards, tuomion 35 ja 39 kohta.

( 31 ) Vastineen 70 kohta, jossa viitataan edellä alaviitteessä 29 mainitun asiassa Garner annetun tuomion 39 kohtaan, ks. myös vastineen 44 kohta.

( 32 ) Edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Edwards, tuomion 33 kohta.

( 33 ) Mainittu edellä alaviitteessä 28, tuomion 35 kohta ja sitä seuraavat kohdat.

( 34 ) Edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Edwards, tuomion 40 kohta.

( 35 ) Edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Edwards, tuomion 43 kohta.

( 36 ) S. 12 (kanteen liitteiden s. 111).

( 37 ) Asia C-191/95, komissio v. Saksa, tuomio 29.9.1998 (Kok., s. I-5449, 55 kohta); asia C-358/01, komissio v. Espanja, tuomio 6.11.2003 (Kok., s. I-13145, 27 kohta) ja asia C-186/06, komissio v. Espanja, tuomio 18.12.2007 (Kok., s. I-12093, 15 kohta).

( 38 ) Edellä alaviitteessä 37 mainitut asia komissio v. Saksa, tuomion 56 kohta ja asia komissio v. Espanja, tuomio 6.11.2003, 28 kohta sekä asia C-147/03, komissio v. Itävalta, tuomio 7.7.2005 (Kok., s. I-5969, 24 kohta).

( 39 ) Edellä alaviitteessä 37 mainitut asia komissio v. Saksa, tuomion 54 kohta ja asia komissio v. Espanja, tuomio 6.11.2003, 29 kohta sekä asia C-20/09, komissio v. Portugali, tuomio 7.4.2011 (Kok., s. I-2637, 20 kohta).

( 40 ) Edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Edwards, tuomion 27 ja 28 kohta.

( 41 ) 20.12.2007 esitetyn huomautuksen 31 kohta (kanteen liitteiden s. 83).

( 42 ) Ks. ylisuurten oikeudenkäynnin lopputulokseen perustuvien palkkioiden mahdollisesta vaikutuksesta lehdistönvapauteen Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 18.1.2011 asiassa MGN v. Yhdistynyt kuningaskunta (valitus 39401/04, 192 kohta ja sitä seuraavat kohdat).

( 43 ) Asia C-305/05, Ordre des barreaux francophones und germanophone ym., tuomio 26.6.2007 (Kok., s. I-5305, 29–31 kohta).

( 44 ) Ks. syyttäjäviranomaisen vapauttamisesta oikeudenkäyntikuluista valitus 46917/99, Stankiewicz v. Puola, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 6.4.2006 (60 kohta ja sitä seuraavat kohdat).

( 45 ) Ks. edellä alaviitteessä 13 mainittu ratkaisuehdotukseni asiassa Edwards, 40 kohta ja sitä seuraavat kohdat.

( 46 ) Asian R (Birch) v. Barnsley MBC kuvaus komission vastineen 26 kohdassa viittaa tällaiseen strategiaan.

( 47 ) Saksan siviiliprosessioikeudessa säädetään tällaisesta vahingonkorvausoikeudesta siviiliprosessilain (Zivilprozessordnung) 945 §:ssä. Bundesgerichtshofin 23.9.1980 antaman tuomion (VI ZR 165/78, Neue Juristische Wochenschrift 1981, s. 349) mukaan sitä ei voida kuitenkaan soveltaa väliintulijoille aiheutuneisiin haittoihin ja vahinkoihin hallintoprosessissa.

( 48 ) Asia C-416/10, Križan ym., tuomio 15.1.2013, 109 kohta.

( 49 ) Yleissopimuksen saksankielisessä toisinnossa, joka ei sen 22 artiklan mukaan ole todistusvoimainen, puhutaan harhaanjohtavasti väliaikaisesta oikeussuojasta (vorläufiger Rechtsschutz, suomenkielisessä toisinnossa ”väliaikaiset turvaamistoimenpiteet”). Todistusvoimaisissa englannin- ja ranskankielisissä toisinnoissa käytetään termejä ”injunctive relief” ja ”redressement par injonction”.

( 50 ) Englanninkielisen toisinnon s. 133 ja ranskankielisen toisinnon s. 170 (molemmat ovat saatavilla osoitteesta http://www.unece.org/index.php?id=21437). Asiassa C-182/10, Solvay ym., 16.2.2012 annetun tuomion 27 kohdan mukaan kyseiset soveltamisohjeet voidaan ottaa huomioon mutta ne eivät ole sitovia.

( 51 ) Edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Edwards, tuomion 27 ja 28 kohta.

( 52 ) Edellä alaviitteessä 4 mainittu asia Edwards, tuomion 35 kohta.

( 53 ) Ks. edellä alaviitteessä 48 mainittu asia Križan ym., tuomion 106 kohta.

( 54 ) Edellä alaviitteessä 13 mainittu asia DEB, tuomion 28 ja 29 kohta ja asia C‑93/12, Agrokonsulting, tuomio 27.6.2013, 59 ja 60 kohta.

( 55 ) Ks. 19.4.2012 esittämäni ratkaisuehdotus edellä alaviitteessä 51 mainitussa asiassa Križan ym., (181 kohta).

( 56 ) Ks. asia 4/73, Nold v. komissio, tuomio 14.5.1974 (Kok., s. 491, Kok. Ep. II, s. 293, 14 kohta) ja asia C-280/93, Saksa v. neuvosto, tuomio 5.10.1994 (Kok., s. I-4973, Kok. Ep. XVI, s. I-173, 79 ja 80 kohta) sekä valitus 12742/87, Pine Valley Developments Ltd ym. v. Irlanti, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 29.11.1991 (51 kohta).

( 57 ) Valitus 73049/01, Anheuser-Busch Inc. v. Portugali, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 11.1.2007 (Recueil des arrêts et décisions 2007-I, 64 ja 65 kohta).

( 58 ) Edellä alaviitteessä 48 mainittu asia Križan ym., tuomion 112 kohta.

( 59 ) Edellä alaviitteessä 48 mainittu asia Križan ym., tuomion 114 kohta.

( 60 ) Ks. edellä alaviitteessä 13 mainittu asiassa Edwards esittämäni ratkaisuehdotus, 39 kohta ja sitä seuraavat kohdat.

( 61 ) Yhdistetyt asiat C-143/88 ja C-92/89, Zuckerfabrik Süderdithmarschen ja Zuckerfabrik Soest, tuomio 21.2.1991 (Kok., s. I-415, Kok. Ep. XI, s. I-29, 32 kohta).

( 62 ) Ks. asia C-387/99, komissio v. Saksa, tuomio 29.4.2004 (Kok., s. I-3751, 42 kohta); asia C-494/01, komissio v. Irlanti, tuomio 26.4.2005 (Kok., s. I-3331, 28 kohta) ja asia C-88/07, komissio v. Espanja, tuomio 5.3.2009 (Kok., s. I-1353, 54 kohta).

( 63 ) Edellä alaviitteessä 62 mainittu asia komissio v. Irlanti, tuomion 47 kohta.

( 64 ) Kanteen 122 ja 123 kohta.

( 65 ) Ks. edellä 41 kohta.