Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Kilpailu – Unionin oikeussäännöt – Rikkominen – Vastuuseen joutuminen – Emoyhtiö ja tytäryhtiöt – Taloudellinen kokonaisuus – Arviointiperusteet

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

2. Kilpailu – Unionin oikeussäännöt – Rikkominen – Vastuuseen joutuminen – Emoyhtiö ja tytäryhtiöt – Taloudellinen kokonaisuus – Arviointiperusteet

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

3. Kilpailu – Unionin oikeussäännöt – Rikkominen – Vastuuseen joutuminen – Emoyhtiö ja tytäryhtiöt – Taloudellinen kokonaisuus – Arviointiperusteet

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

4. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Perustelut – Perusteluvelvollisuuden laajuus – Kilpailusääntöjen soveltamisesta tehty päätös – Useita adressaatteja koskeva päätös

(EY 81, EY 82 ja EY 253 artikla)

5. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Sen huomioon ottaminen, mikä on rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin – Ulottuvuus

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 A kohta)

6. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Varoittavuus

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 A kohta)

7. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Varoittavuus

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 A kohta)

8. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Komission harkintavalta – Tuomioistuinvalvonta – Unionin tuomioistuinten täysi harkintavalta

(EY 81 artiklan 1 kohta ja EY 229 artikla; unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 31 artikla)

9. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Varoittavuus

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 A kohta)

10. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjä rikkoneen yrityksen liikevaihto

(Neuvoston asetus N:o 1/2003)

11. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, joka on tehty rikkomisen uusimisen huomioon ottaneiden muiden päätösten jälkeen – Ne bis in idem -periaatetta ei ole loukattu

(Euroopan unionin perusoikeuskirjan 50 artikla; EY 81 artikla; neuvoston asetus N:o 1/2003)

12. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Lieventävät olosuhteet – Kartellissa sovitusta poikkeava toiminta

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohdan toinen luetelmakappale)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Huomioon otettu liikevaihto – Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa vahvistettu raja – Soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

Tiivistelmä

1. Emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiön toiminnasta erityisesti silloin, kun siitä huolimatta, että tytäryhtiö on erillinen oikeushenkilö, se ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita erityisesti näitä kahta oikeudellista yksikköä yhdistävien taloudellisten, organisatoristen ja oikeudellisten yhteyksien vuoksi. Näin on siksi, että tällaisessa tapauksessa emoyhtiö ja sen tytäryhtiö kuuluvat samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat näin ollen yhden ainoan yrityksen, mikä mahdollistaa sen, että komissio voi osoittaa sakkojen määräämistä koskevan päätöksen emoyhtiölle ilman, että sillä olisi velvollisuutta osoittaa tämän emoyhtiön itse osallistuneen rikkomiseen.

Erityistapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiönsä, joka on rikkonut unionin kilpailusääntöjä, yhtäältä tämä emoyhtiö voi vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiön toimintaan ja toisaalta on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan kyseinen emoyhtiö tosiasiallisesti vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiönsä toimintaan. Näissä olosuhteissa riittää, että komissio osoittaa, että emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiön, voidakseen olettaa, että emoyhtiö vaikuttaa ratkaisevasti tämän tytäryhtiön liiketoimintapolitiikkaan. Tämän perusteella komissio voi katsoa, että emoyhtiö on yhteisvastuussa tytäryhtiölleen määrätyn sakon maksamisesta, ellei emoyhtiö, jonka asiana on kumota tämä olettama, esitä riittäviä todisteita sen osoittamiseksi, että tytäryhtiö toimii itsenäisesti markkinoilla.

Tämän olettaman soveltaminen ei riipu lisätodisteiden olemassaolosta.

Emoyhtiö, joka omistaa lähes täysin tytäryhtiönsä, on pääsääntöisesti tilanteessa, joka on analoginen yksinomaisen omistajan tilanteen kanssa siltä osin kuin on kyse omistajan mahdollisuudesta käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiön toimintaan omistajan kyseiseen tytäryhtiöön yhdistävien taloudellisten, organisatoristen ja oikeudellisten yhteyksien vuoksi. Komissiolla on näin ollen oikeus soveltaa tähän tilanteeseen samoja todistelusääntöjä, toisin sanoen soveltaa olettamaa siitä, että kyseinen emoyhtiö käyttää tosiasiallisesti mahdollisuuttaan käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä toimintaan.

(ks. 43–46, 50 ja 53 kohta)

2. Kun komissio soveltaa määräysvallan käyttämistä koskevaa olettamaa ja katsoo emoyhtiön olevan vastuussa siitä, että tytäryhtiö on rikkonut kilpailusääntöjä, se saa katsoa emoyhtiön olevan yhteisvastuussa tytäryhtiölle määrätyn sakon maksamisesta.

Ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevan olettaman kumoamiseksi kyseisen yhtiön on esitettävä ”riittäviä todisteita” sen osoittamiseksi, että tytäryhtiö toimii itsenäisesti markkinoilla. Komission on puolestaan tutkittava nämä todisteet, mutta sen ei ole esitettävä positiivisia seikkoja tällaisen vaikutusvallan käyttämisen osoittamiseksi. Jos olisi riittävää, että asianosainen riitauttaa tämän olettaman esittämällä pelkkiä toteamuksia, joiden tueksi ei ole esitetty todisteita, olettama menettäisi merkityksensä.

(ks. 101 ja 110 kohta)

3. Se seikka, että tietty yhtiö on holding, ei riitä sulkemaan pois mahdollisuutta, että kyseinen emoyhtiö käytti ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöissään koordinoimalla erityisesti rahainvestointeja konsernissa. Kun on kyse konsernista, holdingilla tarkoitetaan yhtiötä, jonka tarkoituksena on koota yhteen osakkuudet eri yhtiöissä ja jonka tehtäviin kuuluu varmistaa niiden johdon yhtenäisyys.

Konsernin jakaminen tuotantoaloihin, jossa jätetään lisäksi huomioimatta pääomayhteyksien järjestely konsernin yhtiöiden välillä, viittaa voimakkaasti siihen, että näiden tuotantoalojen toiminnan koordinointi kuuluu emoyhtiölle konsernin kattotasona. Tällainen emoyhtiön tehtävä on luonteeltaan sellainen, että se sulkee pois tytäryhtiön itsenäisen toiminnan markkinoilla.

Se seikka, että emoyhtiön pitää hyväksyä tytäryhtiönsä suuret investoinnit, viittaa tytäryhtiön toimivan markkinoilla siten, että se ottaa huomioon emoyhtiön intressit.

(ks. 107, 113 ja 114 kohta)

4. EY 253 artiklassa määrättyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimenpiteen luonteen mukaisia, ja niissä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmaistava toimielimen toimenpiteen perustelut siten, että henkilöille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt, ja siten, että toimivaltainen tuomioistuin voi valvoa toimenpiteen laillisuutta. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille päätös on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla saada selvennystä tilanteeseen. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, koska sitä, ovatko päätöksen perustelut EY 253 artiklan mukaisia, on tutkittava paitsi päätöksen sanamuodon myös asiayhteyden ja kaikkien asiaa koskevien oikeussääntöjen suhteen.

Jos EY 81 artiklan soveltamispäätös koskee useaa adressaattia ja vastuun kohdistaminen kilpailusääntöjen rikkomisesta aiheuttaa ongelmia, päätöksessä on oltava riittävät perustelut kunkin adressaatin osalta, erityisesti niiden osalta, joiden on päätöksen sanamuodon mukaan kannettava vastuu kyseisestä kilpailusääntöjen rikkomisesta. Näin ollen komission päätöstä on niiden yhtiöiden emoyhtiöiden osalta, joita syytetään kilpailusääntöjen rikkomisesta, perusteltu riittävästi vain, jos siinä on yksityiskohtainen selvitys niistä syistä, joiden vuoksi on perusteltua, että näiden yhtiöiden katsotaan olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta. Kyseisten yritysten – kuten niiden emoyhtiöidenkin – on lisäksi saatava tietää komission kannan perustelut, jos vastuuseen joutuminen vaikuttaa niiden tilanteeseen, jos ne ovat riitauttaneet vastuuseen joutumisensa hallinnollisen menettelyn aikana ja jos niiden intressissä siis on riitauttaa niitä koskeva päätös tältä osin. Tästä seuraa, että kun komissio perustaa rikkomisen syyksilukemisen ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevaan olettamaan ja kun kyseiset yhtiöt ovat esittäneet hallinnollisen menettelyn aikana seikkoja, joiden tarkoituksena on tämän olettaman kumoaminen, päätökseen on sisällyttävä riittävä selvitys syistä, jotka ovat perusteena kannalle, jonka mukaan nämä seikat eivät ole sellaisia, joilla voidaan kumota kyseinen olettama.

Vaikka komission on EY 253 artiklan nojalla perusteltava päätöksensä mainitsemalla tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joista toimenpiteen oikeudellinen perustelu ja arviot, joiden perusteella komissio on tehnyt päätöksensä, riippuvat, sen ei kuitenkaan edellytetä käsittelevän kaikkia tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, joihin kukin asianosainen on viitannut hallinnollisen menettelyn aikana. Vaikka komission on näin ollen esitettävä päätöksessään, millä perusteella se katsoo, että esitetyt seikat ovat riittämättömiä ratkaisevan vaikutusvallan käyttämistä koskevan olettaman kumoamiseksi, tästä ei seuraa, että sen olisi kaikissa tapauksissa käsiteltävä erityisesti kaikkia kyseisten yritysten esittämiä seikkoja. Yleinen vastaus voi tapauksen olosuhteiden mukaan olla riittävä, jotta yritys voi puolustaa tehokkaasti oikeuksiaan ja jotta unionin yleinen tuomioistuin voi valvoa toimenpiteen laillisuutta.

(ks. 133–135 ja 141 kohta)

5. Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asian ominaispiirteiden, asiayhteyden ja sakkojen ennalta ehkäisevän vaikutuksen perusteella, vaikka huomioon otettavista arviointiperusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa. Tekijöitä, jotka voivat vaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuuden arviointiin, ovat kunkin yrityksen käyttäytyminen, kunkin yrityksen osuus yhdenmukaistettujen menettelytapojen luomisessa, se hyöty, jonka ne ovat saaneet näistä menettelytavoista, yritysten koko, kyseisten tavaroiden arvo sekä se vaara, joka tällaisista kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuu unionin tavoitteiden toteuttamiselle.

Tästä seuraa, että kilpailunvastaisen menettelytavan vaikutus ei sellaisenaan ole ratkaiseva peruste arvioitaessa sakon asianmukaista määrää. Erityisesti menettelytavan suunnitelmallisuuteen liittyvillä seikoilla voi olla suurempi merkitys kuin sen vaikutuksiin liittyvillä seikoilla, varsinkin, kun kyse on sellaisinaan vakavista rikkomisista. Kartelleista on jo niiden luonteen vuoksi määrättävä ankarimmat sakot. Kartellien mahdollinen todellinen vaikutus markkinoihin, eli muun muassa se, missä määrin kilpailun rajoittaminen on johtanut korkeampaan markkinahintaan kuin siihen, jota ilman kartellia olisi sovellettu, ei ole ratkaiseva tekijä määritettäessä sakkojen suuruutta. Tällaisessa tapauksessa kilpailusääntöjen rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin on vain yksi sellainen tekijä muiden joukossa, jonka perusteella komissio voi korottaa sakon laskentapohjaa mahdollisesta vähimmäismäärästä, jos tämä tekijä on mitattavissa.

Se, että komissio on täsmentänyt asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa näkemyksensä kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioimisesta, ei estä sitä, että se arvioi tätä kriteeriä kokonaisvaltaisesti kaikkien kyseiseen tapaukseen liittyvien seikkojen perusteella, mukaan lukien seikat, joita ei mainita nimenomaisesti suuntaviivoissa.

(ks. 178–182 kohta)

6. Varoittava vaikutus on yksi huomioon otettavista seikoista sakon määrää laskettaessa. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti sakoilla, jotka määrätään EY 81 artiklan rikkomisista ja joista säädetään asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa, on tarkoitus sekä rangaista asianomaisia yrityksiä lainvastaisesta käyttäytymisestä että estää asianomaisia yrityksiä ja muita taloudellisia toimijoita rikkomasta unionin oikeuden kilpailusääntöjä tulevaisuudessa. Siten komissio voi laskiessaan sakon määrää ottaa huomioon muun muassa kyseessä olevan yrityksen koon ja sen taloudellisen vallan.

Yrityksen kokonaisliikevaihto on eräänlainen osoitus, vaikkakin vain likimääräinen ja epätäydellinen, yrityksen koosta ja sen taloudellisesta vallasta. Siksi komissio voi ottaa huomioon kyseessä olevan yrityksen kokonaisliikevaihdon asettaessaan sakon määrää tasolle, joka varmistaa sakon riittävän varoittavan vaikutuksen.

Tarve varmistaa sakon riittävä varoittava vaikutus, kun sillä ei perustella sakkojen yleisen tason korottamista kilpailupolitiikan täytäntöönpanon yhteydessä, edellyttää, että sakon määrää mukautetaan niin, että voidaan ottaa huomioon sakon tavoiteltu vaikutus sen kohteena olevaan yritykseen, jotta sakko ei olisi merkityksetön tai päinvastoin liiallinen muun muassa kyseisen yrityksen taloudelliseen kykyyn nähden, niiden vaatimusten mukaisesti, jotka perustuvat yhtäältä tarpeeseen varmistaa sakon tehokkuus ja toisaalta suhteellisuusperiaatteen noudattamiseen.

Siksi erityisesti kyseisen yrityksen mahdollisuus hankkia helpommin sakkonsa maksamisen kannalta välttämättömät varat voi oikeuttaa soveltamaan korotuskerrointa sakon riittävän varoittavan vaikutuksen aikaansaamiseksi. Tästä seuraa, että komissiolta ei voida edellyttää lisäyhteyden osoittamista yrityksen resurssien käyttämisen ja kilpailusääntöjen rikkomisen, johon tämä on syyllistynyt, välillä, jotta nämä resurssit voidaan ottaa huomioon määritettäessä sakon riittävän varoittavan vaikutuksen tasoa, koska tässä yhteydessä merkitystä on rikkomiseen syyllistyneen yrityksen koolla ja taloudellisella vallalla sellaisenaan.

(ks. 210, 211, 213 ja 214 kohta)

7. Unionin kilpailusääntöjen rikkomisista määrättävien sakkojen varoittavan vaikutuksen varmistaminen on yleisluonteinen vaatimus, jonka on ohjattava komissiota koko sakkojen laskennan ajan. Se ei edellytä välttämättä sitä, että mainittuun laskentaan sisältyisi tietty vaihe, jossa suoritetaan kokonaisarviointi kaikista niistä olosuhteista, jotka ovat merkityksellisiä kyseisen päämäärän saavuttamiseksi. Sakon laskentapohjan korottaminen, jotta sille varmistettaisiin riittävä varoittava vaikutus kunkin yrityksen koko ja taloudellinen valta huomioon ottaen, on sakon laskennan vaihe, joka seuraa välttämättömyydestä mukauttaa sakon laskentapohja siten, että sakolla on riittävä varoittava vaikutus, kun otetaan huomioon yrityksen kokonaisresurssit ja sen mahdollisuus hankkia sakkonsa maksamisen kannalta välttämättömät varat.

Siitä kysymyksestä, pitääkö komission päätöksessä, jossa se määrää seuraamuksia jollekin yritykselle, ottaa varoittavan vaikutuksen vuoksi huomioon kyseiselle yritykselle kyseisen päätöksen kohteena olevan rikkomisen kanssa samanaikaisesti toteutuneiden tosiseikkojen perusteella aikaisemmin määrätty sakko ja katsoa, että tämän vuoksi on hyödytöntä korottaa sakkoa lisää varoittavan vaikutuksen vuoksi, on todettava, että tällainen ratkaisu on ristiriidassa komission sakkopolitiikan alalla tavoitteleman varoittavan vaikutuksen tarkoituksen kanssa. Tällainen ratka isu johtaisi ristiriitaiseen tilanteeseen, jossa yritykselle, joka on lisännyt osallistumistaan eri kartelleihin, koituvan kunkin seuraamuksen marginaalinen kustannus vähenisi asteittain.

Tällainen ratkaisu perustuu lisäksi olettamaan, jonka mukaan komission olisi pitänyt vahvistaa sakon määrä sen perusteella, kuinka todennäköistä on, että kyseinen yritys syyllistyy uusiin kilpailusääntöjen rikkomisiin tulevaisuudessa, minkä todennäköisyyttä komission olisi pitänyt arvioida ottamalla huomioon kyseiselle yritykselle määrättyjen sakkojen kokonaismäärä tiettynä ajanjaksona. Tällainen olettama ei kuitenkaan sovellu yhteen kilpailuoikeudessa tarkoitetun varoittavan vaikutuksen käsitteen kanssa.

Tässä suhteessa komission toimivalta määrätä sakkoja yrityksille, jotka tahallaan tai tuottamuksellisesti rikkovat EY 81 artiklan 1 kohtaa tai EY 82 artiklaa, on yksi niistä komissiolle annetuista keinoista, joiden avulla sen on mahdollista täyttää sille unionin oikeudessa annettu valvontatehtävä. Tähän tehtävään kuuluu ilman muuta velvollisuus selvittää yksittäisiä kilpailusääntöjen rikkomisia ja määrätä niistä seuraamuksia, mutta siihen kuuluu myös velvollisuus noudattaa sellaista yleistä politiikkaa, jolla pyritään kilpailuasioiden osalta soveltamaan perustamissopimuksessa vahvistettuja periaatteita ja ohjaamaan yritysten käyttäytymistä näiden periaatteiden mukaisesti. Siksi sakoilla, jotka määrätään EY 81 artiklan rikkomisista ja joista säädetään asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa, on tarkoitus sekä rangaista asianomaisia yrityksiä lainvastaisesta käyttäytymisestä että estää asianomaisia yrityksiä ja muita taloudellisia toimijoita rikkomasta unionin oikeuden kilpailusääntöjä tulevaisuudessa. Siksi varoittavan vaikutuksen tekijä on arvioitava ottaen huomioon useita seikkoja eikä pelkästään kyseessä olevan yrityksen erityistilanne. Arvioidessaan sakon määrän korottamisen tarvetta varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi komissio ei myöskään ole millään tavoin velvollinen arvioimaan sitä todennäköisyyttä, jolla kysymyksessä olevat yritykset syyllistyvät rikkomisen uusimiseen. Tähän sakon laskentavaiheeseen sisältyy näin ollen sakon laskentapohjan korottaminen ottamalla huomioon objektiiviset seikat, kuten kyseisen yrityksen koko ja taloudellinen valta, eikä subjektiivisia seikkoja, jotka liittyvät todennäköisyyteen syyllistyä kilpailusääntöjen rikkomiseen uudelleen tulevaisuudessa.

(ks. 224, 225, 228 ja 231–235 kohta)

8. Unionin tuomioistuinten harjoittamasta komission kilpailualalla tekemien päätösten valvonnasta on todettava, että täysi harkintavalta, joka unionin yleiselle tuomioistuimelle on EY 229 artiklan nojalla annettu asetuksen N:o 1/2003 31 artiklassa, valtuuttaa kyseisen tuomioistuimen muuttamaan kanteen kohteena olevaa toimea, jopa silloin, kun sitä ei kumota, ottamalla huomioon kaikki tosiseikat esimerkiksi maksettavaksi määrätyn sakon määrän muuttamiseksi.

Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan määräykset eivät ole esteenä sille, että unionin yleinen tuomioistuin ottaa huomioon täyden harkintavaltansa nojalla kantajan istunnon aikana esittämät väitteet sen tutkimiseksi, oliko varoittavan vaikutuksen vuoksi tehty kantajan sakon korottaminen oikeutettua sen tosiseikan perusteella, johon se on viitannut, kun otetaan lisäksi huomioon, että komissiolla on ollut mahdollisuus esittää huomautuksensa tästä kysymyksestä.

(ks. 252 ja 253 kohta)

9. Varoittavuuden tarkoitus, jota komissiolla on oikeus tavoitella, kun se vahvistaa kilpailusääntöjen rikkomiseen perustuvan sakon määrää, voidaan saavuttaa ainoastaan ottamalla huomioon seuraamusten kohteena olevan yrityksen tilanne sakon määräämisajankohtana. Yrityksen kokonaisresurssit, jotka voivat vaihdella huomattavasti siten, että ne vähentyvät tai kasvavat suhteellisen lyhyellä aikavälillä erityisesti kilpailusääntöjen rikkomisen päättymisen ja sakon vahvistamista koskevan päätöksen tekemisen välillä, on siksi arvioitava, jotta saavutetaan oikealla tavalla varoittavan vaikutuksen tarkoitus noudattamalla samalla suhteellisuusperiaatetta sakon määräämisajankohtana.

On totta, että komissio voi ottaa huomioon sakon määrää määritettäessä muun muassa sen, että suurilla yrityksillä on useimmiten oikeudellisia ja taloudellisia tietoja sekä infrastruktuureja, jotka antavat niille mahdollisuuden arvioida paremmin toimintaansa mahdollisesti liittyviä rikkomuksia ja niistä aiheutuvia kilpailuoikeudellisia seurauksia. Tässä tilanteessa liikevaihdon, jonka perusteella komissio määrittää kyseisten yritysten koon ja siis niiden kyvyn määrittää käyttäytymisensä luonne ja seuraukset, on liityttävä niiden tilanteeseen kilpailusääntöjen rikkomishetkellä eikä riidanalaisen päätöksen tekemishetkellä.

Sen huomioon ottaminen, että suurilla yrityksillä on käytettävänään oikeudellisia ja taloudellisia infrastruktuureja, joiden avulla ne voivat tiedostaa käyttäytymisensä kilpailunvastaisen luonteen, on sakon korottamisen yhteydessä eri peruste kuin peruste, joka liittyy tarpeeseen varmistaa sakon riittävä varoittava vaikutus ja jonka tavoitteet ovat erilaiset.

Kun korjauskertoimen soveltaminen sakon määrää määritettäessä perustuu vaikutukseen, joka asianomaiselle yritykselle haluttiin sakolla aiheuttaa eikä edellä mainittuihin oikeudellisia ja taloudellisia infrastruktuureja koskeviin seikkoihin, ja kun asianomaisen yrityksen sen emoyhtiöön yhdistävä taloudellinen yksikkö on lakkautettu ennen sakot määräävän päätöksen tekemistä, emoyhtiön taloudellisia resursseja ei voida ottaa huomioon asianomaiseen yritykseen sovellettavan korotuskertoimen määrittämiseksi.

Tällaisen yrityksen kokoa ja taloudellista valtaa on näin ollen korotuskertoimen soveltamiseksi arvioitava sellaisena kuin se oli sakkopäätöksen tekoajankohtana.

(ks. 260, 263–265 ja 270–272 kohta)

10. Vaikka yritys olisi itse vastuussa virheestä, joka koskee sille määrättävän sakon määrää, tämä seikka ei voi olla perusteena sille määrätyn sakon määrän säilyttämiselle, jos kyseinen määrä on vahvistettu ottamalla huomioon aineellisesti väärä seikka.

(ks. 274 kohta)

11. Ne bis in idem -periaate, joka on yksi unionin oikeuden perusperiaatteista ja joka lisäksi vahvistetaan Euroopan unionin peruskirjan 50 artiklassa, estää kilpailuasioissa sen, että yritys tuomittaisiin uudelleen sellaisesta kilpailua rajoittavasta käyttäytymisestä tai että sitä vastaan ryhdyttäisiin uudelleen toimenpiteisiin sellaisen kilpailua rajoittavan käyttäytymisen johdosta, josta sille jo on määrätty seuraamus tai jonka osalta on todettu, että se ei ole vastuussa siitä, sellaisella aiemmalla ratkaisulla, johon ei enää voida hakea muutosta. Kyseisen periaatteen noudattaminen edellyttää seuraavan kolmen edellytyksen täyttymistä: tosiseikkojen, sääntöjen rikkojan ja suojellun oikeudellisen intressin on oltava samat.

Tätä periaatetta ei kuitenkaan ole loukattu sillä perusteella, että yritykselle sakon määräävä komission päätös perustuu aikaisempiin rangaistuksiin, jotka olivat perusteena kyseiselle yritykselle määrätyn sakon korottamiselle uusimisen perusteella jo useissa aikaisemmissa päätöksissä. Se seikka, että komissio on perustanut rikkomisen uusimista koskevat toteamuksensa useissa päätöksissä samoihin aikaisempiin rangaistuksiin, ei tarkoita, että komissio olisi rankaissut asianomaista yritystä useita kertoja samasta kilpailusääntöjen rikkomisesta.

Yrityksen kunkin rikkomisen vakavuutta analysoitaessa uusimisen huomioon ottaminen raskauttavana seikkana liittyy välttämättä kunkin rikkomisen vakavuuden analysointiin, sillä kussakin näistä rikkomisista on itsenäisesti kyse kilpailusääntöjen vastaisen toiminnan uusimisesta, joka on osoitus asianomaisen yrityksen taipumuksesta olla tekemättä asianmukaisia johtopäätöksiä näistä rangaistuksista.

Kilpailusääntöjen rikkomisen uusimisen huomioon ottamista voidaan tällaisessa tapauksessa perustella varoittavuuden lisätarpeella, jonka osoittaa se, että aikaisemmat rangaistukset eivät ole riittäneet estämään syyllistymistä uuteen rikkomiseen.

(ks. 292, 293, 295, 296 ja 299 kohta)

12. Se seikka, että yritys myöntää soveltaneensa osittain tiettyjä riidanalaisia sopimuksia, ei näin ollen ole sellaisenaan riittävä peruste kieltäytyä soveltamasta kyseiseen yritykseen lieventäviä seikkoja. Jotta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ja EHTY 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 3 kohdan toisessa luetelmakohdassa määrättyjä lieventäviä seikkoja sovellettaisiin sillä perusteella, että yritys on tosiasiassa jättänyt soveltamatta kilpailusääntöjen rikkomista koskevia sopimuksia, on tutkittava, osoitetaanko yrityksen esittämillä seikoilla, että sinä aikana, jona yritys osallistui kilpailusääntöjen rikkomista koskeviin sopimuksiin, se tosiasiassa pidättyi niiden soveltamisesta kilpailemalla markkinoilla tai ainakin selvästi ja huomattavasti rikkoi velvoitteita, joilla kyseinen kartelli pantiin täytäntöön, siinä määrin, että se häiritsi kartellin toimintaa.

(ks. 308 ja 309 kohta)

13. Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan nojalla kunkin kilpailusääntöjen rikkomiseen osallisen yrityksen osalta sakko on enintään kymmenen prosenttia sen edellisen tilikauden kokonaisliikevaihdosta.

Oikeuskäytännön mukaan ainoastaan silloin, kun useat sakon määräävän päätöksen adressaatit muodostavat vielä kyseisen päätöksen tekemispäivänä yrityksen ymmärrettynä taloudellisena yksikkönä, joka on vastuussa rikkomisesta, josta on määrätty seuraamus, enimmäismäärä voidaan laskea kyseisen yrityksen kokonaisliikevaihdon perusteella, mikä tarkoittaa kaikkia sen muodostavia osia yhteenlaskettuna. Jos tämä taloudellinen yksikkö on sen sijaan sittemmin hajotettu, kullakin päätöksen adressaatilla on oikeus siihen, että siihen sovelletaan itsenäisesti kyseistä enimmäismäärää.

(ks. 352 kohta)