ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Veronmaksuvelvolliset

(Direktiivin 77/388 21 artiklan 1 kohdan b alakohta)

Tiivistelmä

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2000/65, 21 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava niin, että jotta verovelvollisen voitaisiin katsoa olevan verovelvollinen, joka ei ole sijoittautunut maan alueelle, riittää, että kyseinen verovelvollinen on sijoittanut liiketoimintansa kotipaikan tuon maan ulkopuolelle.

Erityisesti on niin, että tilanteessa, jolle on ominaista yhtäältä se, että verovelvollisen liiketoiminnan kotipaikka on tiedossa ja että se sijaitsee palvelun vastaanottajan maan ulkopuolella, ja toisaalta se olosuhde, ettei ole kiistetty, että kyseessä on tosiasiallinen ja aito eikä näennäinen kotipaikka tai sijoittautuminen, verovelvollisen mahdollista yksityistä kotipaikkaa tuon maan alueella ei saada ottaa huomioon.

Olettama, jonka mukaan palvelut suorittaa verovelvollinen, joka ei ole sijoittautunut maan alueelle, kun kyseisen verovelvollisen liiketoiminnan kotipaikka sijaitsee tuon maan ulkopuolella, olipa hänen yksityinen kotipaikkansa missä tahansa, mahdollistaa sen, että maahan sijoittautunut palvelujen vastaanottaja, joka tietää, että palvelujen suorittajan liiketoiminnan kotipaikka on tuon maan ulkopuolella, välttyy siltä, että sen tarvitsisi tutkia, missä kyseisen suorittajan yksityinen kotipaikka sijaitsee, millä edistetään arvonlisäveron kantamista luotettavasti ja asianmukaisesti.

(ks. 28 ja 34–36 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Ympäristö – Tiettyjen suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutusten arviointi – Direktiivi 2001/42 – Kuulemiset – Kuultava viranomainen

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/42 6 artiklan 3 kohta)

2. Ympäristö – Tiettyjen suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutusten arviointi – Direktiivi 2001/42 – Kuulemiset – Jäsenvaltion velvollisuus antaa viranomaisille ja asianomaiselle yleisölle riittävä aika esittää mielipiteensä – Ulottuvuus

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/42 6 artiklan 2, 3 ja 4 kohta)

Tiivistelmä

1. Sellaisissa olosuhteissa, joissa jäsenvaltion alueen osassa, jolla on hajautettua toimivaltaa, on nimetty tiettyjen suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 2001/42 6 artiklan 3 kohdan nojalla ainoastaan yksi viranomainen, kyseisessä säännöksessä ei edellytetä, että on perustettava tai nimettävä toinen kyseisessä säännöksessä tarkoitettu kuultava viranomainen, jos viranomaisessa, joka on yleensä vastuussa kuulemisesta ympäristöasioissa ja joka on nimetty tällaiseksi viranomaiseksi, tehdään toiminnallinen erottelu siten, että kyseisen viranomaisen sisäisellä hallinnollisella yksiköllä on todellinen autonomia, mikä merkitsee erityisesti sitä, että sillä on omat hallinnolliset resurssit ja henkilöresurssit ja että se kykenee siten suorittamaan kyseisen direktiivin 6 artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen kuultavien viranomaisten tehtävät ja erityisesti esittämään objektiivisesti mielipiteensä viranomaisen, johon kyseinen yksikkö kuuluu, suunnittelemasta suunnitelmasta tai ohjelmasta.

(ks. 41 ja 43 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. Tiettyjen suunnitelmien ja ohjelmien ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 2001/42 6 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että siinä ei edellytetä, että määräajat, joiden kuluessa 6 artiklan 3 ja 4 kohdassa tarkoitettujen nimettyjen viranomaisten ja yleisön, johon päätöksenteko vaikuttaa tai todennäköisesti vaikuttaa, on voitava esittää mielipiteensä tietystä suunnitelma- tai ohjelmaluonnoksesta ja ympäristöselostuksesta, on asetettava täsmällisesti kansallisessa lainsäädännössä, jolla kyseinen direktiivi pannaan täytäntöön, ja näin ollen kyseinen 2 kohta ei ole esteenä sille, että viranomainen, joka valmistelee suunnitelman tai ohjelman, asettaa tällaiset määräajat tapauskohtaisesti. Samassa 2 kohdassa kuitenkin edellytetään tässä viimeksi mainitussa tilanteessa, että kyseisten viranomaisten ja kyseisen yleisön kuulemista, joka koskee tiettyä suunnitelma- tai ohjelmaluonnosta, varten tosiasiallisesti asetetun määräajan on oltava riittävä ja sen on siten mahdollistettava, että viimeksi mainituille annetaan riittävän ajoissa todellinen mahdollisuus esittää mielipiteensä kyseisestä suunnitelma- tai ohjelmaluonnoksesta ja kyseisen suunnitelman tai ohjelman ympäristöselostuksesta.

(ks. 50 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettava menettely – Direktiivi 98/34 – Tekninen määräys – Käsite

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/34, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/48, 1 artiklan 11 alakohta)

Tiivistelmä

Teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä annetun direktiivin 98/34, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/48, 1 artiklan 11 alakohtaa on tulkittava niin, että työpaikoilla olevien tiettyjen vanhojen sähkölaitteistojen turvallisuutta koskevista vähimmäisvaatimuksista annetun Belgian säännöstön sisältämän kaltaiset säännökset, joissa säädetään sähkölaitteistojen ja sähkölaitteiden valmistusta ja niihin työntekijöiden suojaamiseksi liitetyistä suojalaitteista koskevista vaatimuksista, eivät ole tässä säännöksessä tarkoitettuja teknisiä määräyksiä, joita koskevat ehdotukset on toimitettava komissiolle kyseisen direktiivin 8 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetulla tavalla.

(ks. 22 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Oikeudenkäynnin kohde

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

Verotus – Sisäinen verotus – Jäsenvaltiossa tapahtuvan ensirekisteröinnin yhteydessä moottoriajoneuvoista kannettava ympäristövero – Veroa, jota sovelletaan käytettyihin tuontiajoneuvoihin ja jota ei vastaa mikään kotimaan markkinoilla olevia samanikäisiä ja yhtä kuluneita ajoneuvoja koskeva vero, ei voida hyväksyä (SEUT 110 artikla) (ks. 28 ja 29 kohta sekä tuomiolauselma)

2. Ennakkoratkaisukysymykset – Tulkinta – Tulkintatuomioiden ajalliset vaikutukset – Taannehtiva vaikutus – Unionin tuomioistuimen asettamat rajoitukset – Edellytykset – Tuomion taloudellisten seurausten merkitys kyseiselle jäsenvaltiolle ei ole ratkaiseva arviointiperuste (SEUT 110 artikla) (ks. 32–36 kohta)

Oikeudenkäynnin kohde

Aihe

Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunalul Gorj – Aiemmin muissa jäsenvaltioissa rekisteröityjen käytettyjen ajoneuvojen rekisteröinti – Jäsenvaltiossa tapahtuvan ensirekisteröinnin yhteydessä moottoriajoneuvoista kannettava ympäristövero – Kriteerin ”ensirekisteröinnin ajankohta” määritteleminen – Kansallisen säännöstön yhteensopivuus SEUT 110 artiklan kanssa – Tiettyjen ajoneuvoluokkien osalta käyttöönotetun veron maksamista koskevan vapautuksen pätevyys – Periaatteen ”saastuttaja maksaa” mahdollinen soveltaminen

Päätöksen päätösosa

Ratkaisu

SEUT 110 artiklaa on tulkittava siten, että sen vastaista on se, että jäsenvaltio ottaa käyttöön ympäristöveron, joka kannetaan moottoriajoneuvojen ensirekisteröinnin yhteydessä tässä jäsenvaltiossa, jos tästä verotustoimenpiteestä on säädetty siten, että se tekee muista jäsenvaltioista ostettujen käytettyjen ajoneuvojen liikenteeseen päästämisen kyseisessä jäsenvaltiossa vähemmän houkuttelevaksi mutta ei tee samanikäisten ja yhtä kuluneiden ajoneuvojen ostamista kotimaan markkinoilta vähemmän houkuttelevaksi.
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Liikenne – Merikuljetukset – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Meriliikenteen kabotaasi – Kansallinen lainsäädäntö, jonka nojalla meriliikenteen kabotaasipalveluihin sovelletaan ennakkolupajärjestelmää

(Neuvoston asetuksen N:o 3577/92 1 ja 4 artikla)

Tiivistelmä

Palvelujen tarjoamisen vapauden periaatteen soveltamisesta meriliikenteeseen jäsenvaltioissa (meriliikenteen kabotaasi) annetun asetuksen N:o 3577/92 1 ja 4 artiklan säännöksiä on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että kansallisella lainsäädännöllä luodaan meriliikenteen kabotaasipalveluja koskeva ennakkolupajärjestelmä, joka edellyttää sellaisten hallintopäätösten tekemistä, joissa yhtäältä alusten turvallisuuteen ja satamien järjestykseen ja toisaalta julkisen palvelun velvoitteisiin liittyvistä syistä edellytetään tiettyjen lähtö- ja saapumisaikojen noudattamista, edellyttäen, että tällainen järjestelmä pohjautuu objektiivisiin arviointiperusteisiin, jotka eivät ole syrjiviä ja jotka ovat etukäteen tiedossa, ja näin on erityisesti siinä tapauksessa, jossa useampi laivanvarustaja haluaa saapua samana ajankohtana samaan satamaan. Kun kyse on hallintopäätöksistä, joilla asetetaan julkisen palvelun velvoitteita, on lisäksi voitava osoittaa, että on olemassa sellainen todellinen tarve julkiselle palvelulle, joka perustuu säännöllisten liikennepalveluiden riittämättömyyteen vapaassa kilpailutilanteessa. Kansallisen tuomioistuimen tehtävä on arvioida, täyttyvätkö nämä edellytykset pääasioissa.

(ks. 63 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Yhtenäinen lainsäädäntö – Teollisoikeudet ja kaupalliset oikeudet – Patenttioikeus – Lääkkeiden lisäsuojatodistus – Soveltamisala – Tuote, joka on saatettu markkinoille ennen kuin sille on myönnetty direktiivin 65/65 mukainen markkinoille saattamista koskeva lupa, ei kuulu soveltamisalaan

(Neuvoston asetuksen N:o 1768/92 2 artikla; neuvoston direktiivi 65/65)

2. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Yhtenäinen lainsäädäntö – Teollisoikeudet ja kaupalliset oikeudet – Patenttioikeus – Lääkkeiden lisäsuojatodistus – Lisäsuojatodistuksen myöntäminen tuotteelle, joka ei kuulu asetuksen N:o 1768/92 soveltamisalaan – Lisäsuojatodistuksen mitättömyys

(Neuvoston asetuksen N:o 1768/92 2, 3 ja 15 artikla)

Tiivistelmä

1. Lääkkeiden lisäsuojatodistuksen aikaansaamisesta annetun asetuksen N:o 1768/92 2 artiklaa on tulkittava niin, että tuote, joka on saatettu Euroopan yhteisössä markkinoille ihmisille tarkoitettuna lääkkeenä ennen kuin sille on myönnetty lääkevalmisteita koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä annetun direktiivin 65/65 mukainen markkinoille saattamista koskeva lupa ja erityisesti ennen kuin se on ollut ensin turvallisuuden ja tehon arvioinnin kohteena, ei kuulu kyseisen asetuksen soveltamisalaan eikä sille näin ollen voida myöntää lisäsuojatodistusta.

Tästä säännöksestä nimittäin seuraa, että lisäsuojatodistus voidaan myöntää ainoastaan sellaiselle tuotteelle, jolle on ennen sen markkinoille saattamista Euroopan yhteisössä myönnetty tässä jäsenvaltiossa markkinoille saattamista koskeva lupa sen jälkeen, kun siihen on sovellettu direktiivin 65/65 mukaisesti lääkkeisiin sovellettavaa hallinnollista lupamenettelyä, johon sisältyy kyseisen lääkevalmisteen turvallisuuden ja tehon arviointi.

(ks. 44 ja 51 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. Lisäsuojatodistus, joka on myönnetty sellaiselle tuotteelle, joka ei kuulu lääkkeiden lisäsuojatodistuksen aikaansaamisesta annetun asetuksen N:o 1768/92 soveltamisalaan, sellaisena kuin se on määriteltynä sen 2 artiklassa, on mitätön.

Vaikka asetuksen N:o 1768/92 15 artiklan 1 kohdan sanamuodosta tai syntyhistoriasta ei voida päätellä, että siinä mainittu lisäsuojatodistuksen mitättömyysperusteiden luettelo ei ole tyhjentävä, saman asetuksen sellaisen artiklan rikkominen, jota ei ole tässä säännöksessä mainittu, voi johtaa kyseisen lisäsuojatodistuksen mitättömyyteen sen vuoksi, että kyseinen säännös liittyy saman asetuksen 3 artiklaan. Kyseisessä 3 artiklassa esiintyvä tuotteen käsite viittaa nimittäin välttämättä sellaiseen tuotteeseen, joka kuuluu asetuksen N:o 1768/92 soveltamisalaan, sellaisena kuin se on määritelty sen 2 artiklassa. Näin ollen lisäsuojatodistuksen myöntämisellä sellaiselle tuotteelle, joka ei kuulu kyseisen asetuksen soveltamisalaan, rikottaisiin mainitun tuotteen käsitteen ulottuvuutta, ja näin ollen tällaisessa tilanteessa myönnetty lisäsuojatodistus on asetuksen N:o 1768/92 15 artiklan nojalla mitätön.

(ks. 55–57 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Euroopan unionin kansalaisuus – EUT-sopimuksen määräykset – Henkilöllinen soveltamisala – Alaikäinen jäsenvaltion kansalainen, joka ei ole koskaan käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, kuuluu kyseisten määräysten soveltamisalaan

(SEUT 20 artikla)

Tiivistelmä

SEUT 20 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltio yhtäältä epää kolmannen valtion kansalaiselta, joka on pienten lastensa, jotka ovat unionin kansalaisia, huoltaja, oleskelun jäsenvaltiossa, jossa nämä lapset asuvat ja jonka kansalaisia he ovat, ja toisaalta epää kyseiseltä kolmannen valtion kansalaiselta työluvan, siltä osin kuin tällaisten päätösten takia kyseiset lapset eivät tosiasiassa voisi käyttää pääosaa unionin kansalaisen asemaan liittyvistä oikeuksista.

Unionin kansalaisen aseman tarkoituksena nimittäin on olla jäsenvaltioiden kansalaisten perustavanlaatuinen asema. Tällaisesta oleskelun epäämisestä kuitenkin seuraisi, että kyseiset lapset, jotka ovat unionin kansalaisia, joutuisivat lähtemään unionin alueelta vanhempiensa mukana. Samoin on niin, että jos kyseiselle henkilölle ei myönnettäisi työlupaa, hänellä ei ehkä olisi tarvittavia varoja itsensä ja perheensä elatukseen, mistä myös seuraisi, että hänen lapsensa, jotka ovat unionin kansalaisia, joutuisivat lähtemään unionin alueelta. Tällaisessa tilanteessa kyseisten unionin kansalaisten olisi tosiasiassa mahdoton käyttää pääosaa oikeuksista, jotka heillä on unionin kansalaisen asemansa perusteella.

(ks. 41, 44 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Sosiaalipolitiikka – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Yritysten luovutukset – Työntekijöiden oikeuksien turvaaminen – Direktiivi 2001/23 – Soveltamisala

(Neuvoston direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdan a ja b alakohta)

Tiivistelmä

Työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 2001/23 1 artiklan 1 kohdan a ja b alakohtaa on tulkittava siten, ettei direktiiviä sovelleta tilanteeseen, jossa kunta, joka oli antanut tilojensa siivouksen yksityisen yrityksen hoidettavaksi, päättää irtisanoa tämän yrityksen kanssa tekemänsä sopimuksen ja toteuttaa kyseisten tilojen siivouksen itse palkkaamalla tätä varten uutta henkilökuntaa.

Siivoustoimintaa voidaan pitää työvoimavaltaisena toimintana, ja yhteisen siivoustoiminnan piirissä pysyvästi työskentelevien työntekijöiden ryhmä voidaan näin ollen muiden tuotannontekijöiden puuttuessa katsoa taloudelliseksi yksiköksi. Yksikön on kuitenkin säilytettävä identiteettinsä kyseessä olevan luovutustoimen jälkeenkin. Pelkästään sen perusteella, että yksityisen yrityksen ja kunnan harjoittama toiminta on samankaltaista tai jopa täysin samanlaista, ei voida katsoa, että taloudellinen yksikkö on säilyttänyt identiteettinsä. Näin on siksi, ettei yksikön voida katsoa muodostuvan pelkästään harjoitetusta toiminnasta. Yksikön identiteetti muodostuu useista toisistaan erottamattomista seikoista, kuten sen henkilökunnasta, johdosta, työn organisoinnista tai toimintatavoista taikka sen käytössä mahdollisesti olevista tuotantovälineistä. Taloudellisen yksikön identiteetti ei voi säilyä jos luovutuksensaajaksi katsottu taho ei ole ottanut palvelukseensa olennaista osaa sen henkilökunnasta.

(ks. 39, 41 ja 43 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Sähköinen kaupankäynti – Direktiivi 2000/31

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2000/31)

2. Tavaroiden vapaa liikkuvuus – Määrälliset rajoitukset – Vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet

(SEUT 34 ja SEUT 36 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/31 3 artiklan 4 kohta)

Tiivistelmä

1. Piilolinssien myyntiä koskevat kansalliset säännöt kuuluvat tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista annetun direktiivin 2000/31 (direktiivi sähköisestä kaupankäynnistä) soveltamisalaan siltä osin kuin ne koskevat piilolinssien myyntiä internetissä, eli muun muassa sähköisessä muodossa tapahtuvaa tarjoamista ja sopimuksen tekemistä. Sitä vastoin kansalliset säännöt, jotka koskevat piilolinssien toimittamista, eivät kuulu tämän direktiivin soveltamisalaan.

(ks. 28, 31 ja 77 kohta sekä tuomiolauselma)

2. SEUT 34 ja SEUT 36 artiklaa sekä tietoyhteiskunnan palveluja, erityisesti sähköistä kaupankäyntiä, sisämarkkinoilla koskevista tietyistä oikeudellisista näkökohdista annettua direktiiviä 2000/31 on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan piilolinssien markkinointi on sallittua ainoastaan lääkinnällisten laitteiden erikoisliikkeissä.

Näin on siksi, että tällaista lainsäädäntöä on pidettävä SEUT 34 artiklassa kiellettynä määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaavana toimenpiteenä, sillä kielto myydä piilolinssejä internetissä kohdistuu muista jäsenvaltioista peräisin oleviin piilolinsseihin, jotka myydään postimyynnissä ja toimitetaan kuluttajien kotiosoitteeseen valtion alueella, ja vie muista jäsenvaltioista peräisin olevilta toimijoilta mahdollisuuden käyttää tätä poikkeuksellisen tehokasta markkinointitapaa näiden tuotteiden kaupassa ja haittaa näin huomattavalla tavalla niiden pääsyä asianomaisen jäsenvaltion markkinoille.

On selvää, että sallimalla piilolinssien luovuttaminen ainoastaan pätevän optikon palveluja tarjoavissa optikkoliikkeissä kyseisellä lainsäädännöllä kyetään takaamaan piilolinssien käyttäjien terveyden suojelutavoitteen toteutuminen. Säätämällä tämänkaltaisen lainsäädännön kansallinen lainsäätäjä on kuitenkin ylittänyt sen harkintavallan rajat, joka sillä on päättää siitä tasosta, jolla se aikoo suojella kansanterveyttä, ja tällä lainsäädännöllä on katsottava ylitettävän se, mikä on tarpeen asetetun tavoitteen saavuttamiseksi, sillä kyseinen suojelutavoite voidaan saavuttaa toimenpiteillä, jotka ovat vähemmän rajoittavia kuin mainittuun lainsäädäntöön perustuvat toimenpiteet ja joilla tietyt rajoitukset kohdistetaan ainoastaan piilolinssien ensimmäiseen luovutukseen ja joilla asianomaiset taloudelliset toimijat velvoitetaan asettamaan asiakkaan käytettäväksi pätevän optikon.

Samoista syistä tämän lainsäädännön ei siltä osin kuin se sisältää kiellon myydä piilolinssejä internetissä voida katsoa olevan oikeassa suhteessa direktiivin 2000/31 3 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuun kansanterveyden suojelutavoitteeseen.

(ks. 58, 64, 74–76 ja 78 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Sosiaalipolitiikka – Mies- ja naispuoliset työntekijät – Mahdollisuudet työhön ja työolot – Tasa-arvoinen kohtelu – Direktiivi 76/207 – Kansallinen sääntely, jossa helpotetaan sellaisten työntekijöiden irtisanomista, jotka ovat saaneet vanhuuseläkeoikeuden

(Neuvoston direktiivin 76/207 3 artiklan 1 kohdan c alakohta)

Tiivistelmä

Miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta mahdollisuuksissa työhön, ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työoloissa annetun direktiivin 76/207, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2002/73, 3 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava niin, että kansallinen sääntely, jossa nuorempien henkilöiden työmahdollisuuksien edistämiseksi annetaan työnantajalle mahdollisuus irtisanoa työntekijät, jotka ovat saaneet vanhuuseläkeoikeuden, merkitsee tällä direktiivillä kiellettyä sukupuoleen perustuvaa välitöntä syrjintää, kun tämän oikeuden saamiseksi vahvistettu ikä on naisilla viisi vuotta alhaisempi kuin miehillä.

(ks. 46 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Elintarvikkeiden merkinnät ja esillepano – Direktiivit 79/112, 2000/13 ja 2000/36 – Kaakao- ja suklaatuotteet

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/13 2 artiklan 1 kohdan a alakohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/36 3 artiklan 1 ja 5 alakohta; neuvoston direktiivi 79/112)

Tiivistelmä

Jäsenvaltio, jonka säännöstössä säädetään mahdollisuudesta täydentää adjektiivilla ”puhdas” sellaisten suklaatuotteiden myyntinimitystä, jotka eivät sisällä muita kasvirasvoja kuin kaakaovoita, ei noudata elintarvikkeena käytettävistä kaakao- ja suklaatuotteista annetun direktiivin 2000/36 3 artiklan 1 alakohdan ja myytäväksi tarkoitettujen elintarvikkeiden merkintöjä, esillepanoa ja mainontaa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 2000/13 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan säännöksiin yhdessä tarkasteltuina sekä direktiivin 2000/36 3 artiklan 5 alakohtaan perustuvia velvoitteitaan.

Direktiivillä 2000/36 on nimittäin täysin yhdenmukaistettu suklaatuotteiden myyntinimitykset, kun taas yhteisön lainsäätäjä on säätänyt, että korvaavien kasvirasvojen lisääminen ei johda siihen, että näistä tuotteista olisi käytettävä eri nimityksiä, vaan siihen, että pakkausmerkinnöissä on annettava lisätietoja. Muiden kasvirasvojen kuin kaakaovoin lisäämisestä sellaisiin kaakao- ja suklaatuotteisiin, joissa noudatetaan mainitussa direktiivissä asetettuja vähimmäispitoisuuksia, ei voi aiheutua näiden tuotteiden luonteen olennaista muuttumista siten, että niistä tulisi erilaisia tuotteita. Neutraalin ja objektiivisen maininnan, jolla kuluttajille ilmoitetaan siitä, ettei tuotteessa ole muita kasvirasvoja kuin kaakaovoita, lisääminen muualle pakkausmerkintöihin riittää takaamaan sen, että kuluttajat saavat asianmukaiset tiedot.

(ks. 29, 32, 39, 41, 45 ja 49 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen – Verovelvollisen velvollisuudet – Tiettyjä mainintoja sisältävien laskujen hallussapito

(Neuvoston direktiivin 2006/112 167 artikla, 178 artiklan a alakohta, 220 artiklan 1 alakohta ja 226 artikla)

Tiivistelmä

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 167 artiklaa, 178 artiklan a alakohtaa, 220 artiklan 1 alakohtaa ja 226 artiklaa on tulkittava siten, että niiden vastainen on sellainen kansallinen lainsäädäntö tai käytäntö, jonka perusteella kansalliset viranomaiset epäävät verovelvolliselta oikeuden vähentää siitä arvonlisäveron määrästä, jonka se on velvollinen maksamaan, veron, joka sen on maksettava tai jonka se on maksanut sille suoritetuista palveluista, siitä syystä, että sen hallussa vähentämisajankohtana olleessa alkuperäisessä laskussa oli väärä palvelujen suorittamisen päättymispäivä ja että sittemmin oikaistua laskua ja alkuperäisen laskun kumoavaa hyvityslaskua ei ollut numeroitu juoksevasti, jos vähennysoikeuden aineelliset edellytykset täyttyvät ja jos verovelvollinen on toimittanut kyseisille viranomaisille oikaistun laskun, josta palvelujen suorittamisen oikea päättymispäivä ilmenee, ennen kuin kyseiset viranomaiset ovat tehneet päätöksen, vaikka mainittua laskua ja alkuperäisen laskun kumoavaa hyvityslaskua ei olisikaan numeroitu juoksevasti.

Ainoastaan direktiivin 2006/112 226 artiklassa mainitut tiedot ovat arvonlisäverotusta varten pakollisia direktiivin 220 artiklan säännösten mukaisesti laadittavissa laskuissa. Tästä seuraa, etteivät jäsenvaltiot saa asettaa arvonlisäveron vähennysoikeuden käyttämiselle sellaisia laskujen sisältöön liittyviä edellytyksiä, joista ei nimenomaisesti säädetä kyseisen direktiivin säännöksissä.

(ks. 40, 41 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)