FI Euroopan unionin virallinen lehti C 51/18

Valitus, jonka Euroopan komissio on tehnyt 4.12.2009 yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-183/07, Puolan tasavalta v. komissio, 23.9.2009 antamasta tuomiosta

(Asia C-504/09 P)

2010/C 51/29

Oikeudenkäyntikieli: puola

Asianosaiset

Valittaja: Euroopan komissio (asiamiehet: E. Kružiková, E. White ja K. Herrmann)

Muut osapuolet: Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta, Puolan tasavalta, Unkarin tasavalta, Liettuan tasavalta ja Slovakian tasavalta

Vaatimukset

— Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-183/07 23.9.2009 antama tuomio on kumottava kokonaisuudessaan.

— Puolan tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Valittaja esittää vaatimustensa tueksi neljä valitusperustetta. Ensinnäkin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valittajan mukaan ylittänyt valvontavaltansa ja tehnyt menettelyvirheen, joka on loukannut komission etuja. Toiseksi kyseinen tuomioistuin on rikkonut kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja neuvoston direktiivin 96/61/EY muuttamisesta 13.10.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87/EY (1) 9 artiklan 3 kohtaa. Kolmanneksi se on tulkinnut väärin SEUT 296 artiklaan perustuvan päätösten perusteluvelvollisuuden laajuutta ja neljänneksi se on tehnyt oikeudellisen virheen siltä osin kuin se on katsonut, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohtaa, 2 artiklan 1 kohtaa ja 3 artiklan 1 kohtaa ei voida erottaa sen muista määräyksistä, ja koska se on näin ollen kumonnut koko päätöksen.

Ensimmäisen valitusperusteen osalta valittaja tuo esiin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan vastaisesti katsonut, että kanneperuste, johon kantaja on vedonnut vasta vastauskirjelmävaiheessa ja jonka mukaan komissio on ylittänyt toimivaltansa, voidaan ottaa tutkittavaksi. Sen lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on päättäessään siitä, mitä yhteisön oikeuden määräyksiä kantajan toinen kanneperuste koskee, itse ylittänyt oikeudellisen valvontavaltansa rajat.

Toisella valitusperusteellaan valittaja tuo esiin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut oikeudelliselta kannalta virheellisesti direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohtaan perustuvan komission toimivallan laajuutta ja sen käyttötapaa. Tämä valitusperuste jakautuu kahteen osaan.

Ensimmäisessä valitusperusteen osassa valittaja vetoaa siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohtaa virheellisesti ja loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun se on todennut, että komissiolla ei ollut oikeutta silloin, kun se tutkii sille ilmoitetun kansallisen jakosuunnitelman II direktiivin 2003/87 liitteessä III olevien arviointiperusteiden mukaisesti, käyttää kaikkien jäsenvaltioiden osalta samalta ajanjaksolta (vuosi 2005) sellaisia CO2-tietoja, jotka on tarkistettu ja jotka ovat peräisin samasta lähteestä (CITL), ja kun se on todennut, että komissiolla ei ollut oikeutta perustaa päätöstään sellaisille ennusteille BKT:n kehityksestä vuosina 2005–2010, jotka on julkaistu samalla ajanjaksolla kaikkien jäsenvaltioiden osalta.

Kyseisen valitusperusteen toisessa osassa valittaja väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tulkinnut direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohtaa väärin, koska se ei ole ottanut huomioon kyseisen säännöksen päämäärää ja kohdetta, kun se on katsonut, ettei komissiolla ollut kansallisen jakosuunnitelman II arvioinnin yhteydessä oikeutta jättää huomiotta tiettyjen jäsenvaltioiden käyttämiä tietoja ja ettei sillä ollut oikeutta viitata päätöksessään, jolla se hylkäsi direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan perusteella kansallisen jakosuunnitelman II, niitä päästöoikeuksia koskevaan ylärajaan, jotka jäsenvaltiot saivat jakaa.

Valittajan mukaan direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun kansallisten jakosuunnitelmien II ennakkovalvonnan tulisi mahdollistaa direktiivin tavoitteiden saavuttaminen, eli kasvihuonekaasupäästöjen vähentäminen kustannustehokkaasti ja taloudellisesti siten, että yhteisön päästöoikeuskaupan järjestelmän hyvä toiminta taataan. Siltä osin kuin oikeus kansallisen jakosuunnitelman II hylkäämistä koskevan päätöksen tekemiseen on ajallisesti rajattu, on arvioitava tapaa, jolla komissio käyttää direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettua valvontavaltaansa ja otettava huomioon koko valvontamenettelyn tavoite, joka on sen varmistaminen, että vain sellaiset kansalliset jakosuunnitelmat II, jotka täyttävät liitteessä III ja erityisesti sen 1–3 kohdassa luetellut edellytykset, voivat olla lopullisia ja olla pohjana sille, että jäsenvaltiot päättävät myönnettävien päästöoikeuksien kokonaismäärästä.

Kolmannessa valitusperusteessa valittaja väittää, että todetessaan, että komissiolla oli velvollisuus riidanalaisessa päätöksessä selittää, miksi Puolan tasavallan kansallisessa jakosuunnitelmassa II käytetyt tiedot olivat vähemmän luotettavia, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon kaikkia riidanalaisen päätöksen viidennessä perustelukappaleessa esitettyjä perusteluja ja että se on joka tapauksessa ymmärtänyt liian laajasti sen, mitä SEUT 296 artiklassa asetettu perusteluvelvollisuus edellyttää.

Neljännellä valitusperusteella valittaja vetoaa siihen, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt virheen, kun se on soveltanut edellytystä, joka liittyy siihen, ovatko riidanalaisen päätöksen määräykset erotettavissa toisistaan. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on nimittäin todennut, että 1 ja 2 artiklan 2–5 kohtia, jotka koskivat sitä, ettei kansallinen jakosuunnitelma II ollut sovitettavissa yhteen direktiivin liitteessä III olevien muiden arviointiperusteiden kuin ensimmäisessä kohdassa käsiteltyjen arviointiperusteiden kanssa, ei voitu erottaa viimeksimainitusta kohdasta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tekemä virheellinen arvio on johtanut siihen, että se on kumonnut riidanalaisen päätöksen kokonaisuudessaan.

(1) EUVL L 275, s. 32.