ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
16.

Verotuspäätöksestä tehty oikaisuvaatimus hylättiin 22.8.2017 annetulla päätöksellä. Tribunalul Timiș (Timișin alioikeus, Romania) hylkäsi tästä viimeksi mainitusta päätöksestä nostetun kanteen 26.3.2018 antamallaan tuomiolla. Valittaja haki ennakkoratkaisua pyytäneeltä tuomioistuimelta muutosta viimeksi mainittuun ratkaisuun. Curtea de Apel Timișoara (Timișoaran ylioikeus, Romania) lykkäsi asian käsittelyä ja esitti unionin tuomioistuimelle SEUT 267 artiklan mukaisessa ennakkoratkaisumenettelyssä seuraavat kolme kysymystä: ”1) Edellytetäänkö pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa luonnollinen henkilö harjoittaa liiketoimintaa siten, että hän harjoittaa useita vapaita ammatteja ja vuokraa kiinteistöä ja saa tällä tavoin jatkuvaluonteisia tuloja, arvonlisäverodirektiivin 288 artiklan ensimmäisen kohdan 4 alakohdan säännöksissä, että on yksilöitävä yksi tietty ammattitoiminta, joka on pääasiallista toimintaa, selvitettäessä, voidaanko vuokrauksen katsoa olevan pääasiallisen toiminnan liitännäistoimi, ja mikäli tähän on vastattava myöntävästi, minkä edellytysten perusteella mainittu pääasiallinen toiminta on yksilöitävä, vai onko edellä mainittuja säännöksiä tulkittava siten, että niiden mukaan ammatillisen toiminnan kokonaisuus, jonka avulla luonnollinen henkilö harjoittaa liiketoimintaa, on pääasiallista toimintaa? 2) Onko tapauksessa, jossa luonnollisen henkilön kolmannelle vuokraamaa kiinteistöä ei ole tarkoitettu eikä käytetty kyseisen henkilön muun liiketoiminnan harjoittamiseen, jolloin vuokratun kiinteistön ja kyseisen henkilön harjoittamien useiden ammattien välillä ei näin ollen voida katsoa olevan yhteyttä, arvonlisäverodirektiivin 288 artiklan ensimmäisen kohdan 4 alakohdan säännösten nojalla sallittua katsoa, että vuokraustoimi on liitännäistoimi, sillä seurauksella, että sitä ei oteta huomioon laskettaessa liikevaihtoa, jota käytetään viitearvona pienten yritysten vapautusta koskevan erityisjärjestelmän soveltamiselle? 3) Onko toisessa kysymyksessä kuvatussa tapauksessa luokiteltaessa vuokraustoimea liitännäistoimeksi merkitystä sillä seikalla, että kyseinen vuokraustoimi on toteutettu sellaisen kolmannen tahon – oikeushenkilö, jonka osakas ja johtaja mainittu luonnollinen henkilö on – hyväksi, jonka kiinteä toimipaikka on kyseisessä kiinteistössä ja joka harjoittaa samanluonteista ammatillista toimintaa kuin kyseinen luonnollinen henkilö?”
32.

On muistutettava lyhyesti, että – kuten yhteisöjen tuomioistuin on tähdentänyt oikeuskäytännössään – direktiivin 77/187 tarkoituksena on ainoastaan kansallisen työoikeuden osittainen yhdenmukaistaminen ulottamalla pääasiallisesti se turva, joka työntekijöille on itsenäisellä tavalla taattu yksittäisten jäsenvaltioiden lainsäädännössä, tilanteeseen, jossa yritys luovutetaan. ( 7 ) Unionin tuomioistuin on toistuvasti katsonut, että direktiivillä 2001/23 pyritään turvaamaan työntekijöiden oikeudet työnantajan vaihtuessa, jotta he voivat jäädä uuden työnantajan palvelukseen luovuttajan kanssa sovittuja vastaavin ehdoin. ( 8 ) Unionin tuomioistuimen mukaan direktiivin 2001/23 tarkoituksena on siis taata niin hyvin kuin mahdollista työsopimuksen ja työsuhteen jatkuminen muuttumattomana luovutuksensaajan kanssa, jotta estettäisiin se, että työntekijät, joita yrityksen luovutus koskee, joutuvat pelkän luovutuksen vuoksi huonompaan asemaan. ( 9 ) Direktiivin 2001/23 tarkoituksena ei kuitenkaan ole estää yritysten rakenneuudistuksia, joilla pyritään parantamaan niiden kilpailukykyä ja tehokkuutta. Direktiivi kohdistuu nimittäin vain tällaisten rakenneuudistusten sosiaalisiin seurauksiin lieventämällä niiden vaikutuksia. Vaikka direktiivin tavoitteen mukaisesti on suojattava niiden työntekijöiden etuja, joita luovutus koskee, ei kuitenkaan voida jättää täysin huomioimatta luovutuksensaajan etuja, sillä tällä on oltava mahdollisuus tehdä toimintansa jatkumiseksi tarpeelliset mukautukset. ( 10 ) Unionin tuomioistuin on oikeuskäytännössään muistuttanut myös, ettei direktiivin 2001/23 tarkoituksena ole ainoastaan työntekijöiden etujen turvaaminen yrityksen luovutustilanteissa vaan oikeudenmukaisen tasapainon takaaminen yhtäältä työntekijöiden ja toisaalta luovutuksensaajan etujen välillä. ( 11 )
44.

Lisäksi vielä asiakirjassa ”Note of DG Energy & transport on Directive 2003/54/EC and 2003/55/EC on the Internal Market in Electricity and Natural Gas” (Sähkön ja maakaasun sisämarkkinoista annettuja direktiivejä 2003/54/EY ja 2003/55/EY koskeva energian ja liikenteen pääosaston muistio), joka koskee nimenomaan pääasiassa kyseessä olevaa alaa, komissio huomauttaa erikseen asiakirjan sivulla 2 julkisen palvelun velvoitteen oikeudellista määritelmää käsittelevässä kohdassa (”Reminder of the legal definition of PSOs”), että komission energia-alalla käyttämällä julkisen palvelun velvoitteen käsitteellä on sama merkitys kuin sille on annettu neuvoston asetuksen N:o 1191/69 2 artiklassa, EY 86 artiklan 2 kohdassa (nykyisin SEUT 106 artiklan 2 kohta) ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä.
Tähän soveltuu myös säännön ja poikkeuksen välinen suhde, joka on koko direktiivin 2006/123 sekä laajemmin koko sisämarkkinoiden taustalla: perusvapaus, joka on ilmaus unionin edusta, on sääntö, kun taas jäsenvaltion mahdollisuus asettaa rajoituksia tälle säännölle on poikkeus. Tästä seuraa, että tätä poikkeusta on tulkittava suppeasti, mutta sääntöä on tulkittava laajasti. Lisäksi poikkeuksen on noudatettava muita unionin oikeuden periaatteita, erityisesti suhteellisuusperiaatetta.
103.

Aluksi on todettava, että on ilmeistä, että hissivalmistajat haluavat aiheuttaa epävarmuutta siitä seikasta, että tukilainat, jotka Land Oberösterreich on myöntänyt, on tosiasiassa myönnetty hissien kartellin vuoksi ylisuurten hintojen perusteella suurempina kuin jos hissikartellia ei olisi ollut. Tällainen väite on kuitenkin hylättävä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin nimittäin pitää näytettyinä paitsi sitä tosiseikkaa, että hissien hinnat Itävallan markkinoilla olivat merkityksellisellä ajanjaksolla hissikartellin vuoksi korkeampia kuin ne olisivat olleet tavanomaisissa kilpailuolosuhteissa, myös sitä tosiseikkaa, että tukilainojen määrät oli sidottu rakennus- ja siten myös hissikustannuksiin, eikä yksikään asianosainen tosissaan kiistä näitä seikkoja. Tämän vuoksi myös tässä ennakkoratkaisumenettelyssä annettavan vastauksen on perustuttava kyseisiin tosiseikkoihin.
140.

Jos unionin tuomioistuin katsoo, että vähintään 12 kuukautta kestänyttä avioliittoa koskeva vaatimus on asianmukainen toimenpide, joka on välttämätön toimenpiteelle asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi, on vielä arvioitava, onko toimenpide oikeasuhteinen sanan ahtaassa merkityksessä. Tässä yhteydessä on niin, että vaikka toimenpide on asianmukainen ja välttämätön tavoiteltujen oikeutettujen tavoitteiden saavuttamiseksi, siitä ei saa aiheutua haittaa, joka on epäsuhdassa tavoiteltuihin tavoitteisiin. Toisin sanoen on varmistuttava siitä, että kyseessä olevan kaltainen säännös ei merkitse virkamiesten oikeutettujen odotusten suhteetonta rajoittamista. ( 44 ) Viime kädessä kyse on oikeudenmukaisen tasapainon löytämisestä niiden keskenään vastakkaisten etujen välillä, joita ovat virkamiesten ja heidän eloon jääneiden puolisoidensa, kuten esimerkiksi valittajan, edut ja unionin eläkejärjestelmän hallintaan liittyvät edut.
97.

Käsiteltävässä asiassa on kiistatonta, että rikosoikeudellinen menettely, joka on pantu vireille AH:ta, PB:tä, CX:ää, KM:ää, PH:ta ja MH:ta vastaan sen johdosta, että heidän oletetaan kuuluneen järjestäytyneeseen rikollisryhmään, on jaettu erillisiin menettelyihin MH:n ilmoitettua, että hän haluaa tehdä sopimuksen syyllisyyden myöntämisestä. On myös todettu, että muut viisi syytettyä ovat suostuneet siihen, että MH tekee tällaisen sopimuksen, mutta todenneet, ettei tämä suostumus tarkoita, että he myöntävät syyllisyytensä tai luopuvat oikeudestaan kiistää syyte.
99.

Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Administrativen sad Sofia-gradin esittämiin kysymyksiin seuraavasti: 1) Sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/54/EY kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/72/EY 2 artiklan 3 ja 5 alakohtaa on tulkittava siten, että sähkön jännite on se kriteeri, jonka perusteella sähkön siirto ja jakelu erotetaan toisistaan, ja merkityksellinen kriteeri yhdessä asianomaisen verkon tehtävän ohella määritettäessä, onko verkko direktiivissä tarkoitettu siirtoverkko vai jakeluverkko. Jäsenvaltioilla ei siten ole oikeutta säätää kansallisessa lainsäädännössään lisäkriteereistä, joiden perusteella siirtoverkko erotetaan jakeluverkosta. Jäsenvaltioilla on kuitenkin tietty liikkumavara näiden käsitteiden täytäntöönpanossa, kunhan direktiivissä asetettuja tavoitteita ei vaaranneta esimerkiksi määrittämällä eri jännitetasoja (siirtojännite, suur-, keski- ja pienjännite) vastaavia rajoja. Jäsenvaltioilla on lisäksi direktiivin 2009/72 2 artiklan 4 ja 6 alakohdan mukaan vapaus määrittää, kuuluvatko siirtoverkkojen ja jakeluverkkojen väliset yhteenliittymät, kuten sähkönmuuntoasemat, siirto- vai jakeluverkkoon. 2) Direktiivin 2009/72 säännökset eivät lähtökohtaisesti ole esteenä kansalliselle säännökselle, jossa säädetään jakeluverkonhaltijaan kohdistuvasta subjektiivisesta lisävaatimuksesta, jonka mukaan tämän on omistettava kyseinen verkko, kunhan kansallisessa lainsäädännössä säädetyn lisävaatimuksen soveltaminen ei käytännössä vaaranna direktiivin tavoitteita, ja kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on selvittää tämä tapauskohtaisesti. 3) Direktiivin 2009/72 säännökset eivät ole esteenä kansalliselle säännökselle, jossa säädetään, että sähkönsiirtoverkko koostuu sähkön siirtoon ja muuntamiseen suurjännitteestä keskijännitteeksi tarkoitettujen sähkölinjojen ja sähkölaitteistojen kokonaisuudesta. 4) Direktiivin 2009/72 2 artiklan 3, 4, 5 ja 6 alakohtaa on tulkittava siten, että sähköverkkoon keskijännitteellä liitettyä sähkönkuluttajaa ei välttämättä tarvitse kaikissa tapauksissa pitää vastaavalle alueelle toimiluvan saaneen jakeluverkonhaltijan asiakkaana, mutta kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida kaikkien merkityksellisten oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perustella, onko kyseinen asiakas liitetty siirtoverkkoon kuuluvaan sähköasemaan vai jakeluverkkoon, ja näin riippumatta siitä, kuka omistaa laitteiston, johon asiakas on liitetty. Ensiksi mainitussa tapauksessa kuluttajaa on pidettävä siirtoverkonhaltijan asiakkaana, kun taas jälkimmäisessä tapauksessa kuluttajaa on pidettävä jakeluverkonhaltijan asiakkaana.
80.

Vastaavasti kyseisen asetuksen 17 artiklan 1 kohdan c alakohdan nojalla toimivalta on määritettävä II luvun 4 jaksossa vahvistettujen sääntöjen mukaisesti, ”kun asia koskee henkilön, jäljempänä ’kuluttaja’, sellaista tarkoitusta varten tekemää sopimusta, jota ei voida pitää hänen ammattiinsa tai elinkeinotoimintaansa liittyvänä, – – jos sopimus on tehty sellaisen henkilön kanssa, joka harjoittaa kaupallista tai elinkeinotoimintaa siinä jäsenvaltiossa, jossa kuluttajalla on kotipaikka, tai joka millä keinoin tahansa suuntaa tällaista toimintaa kyseiseen jäsenvaltioon tai useisiin valtioihin kyseinen jäsenvaltio mukaan lukien, ja sopimus kuuluu kyseisen toiminnan piiriin”. Toisaalta asetuksen N:o 1215/2012 18 artiklan 2 kohdan mukaan ”toinen sopimuspuoli voi nostaa kanteen kuluttajaa vastaan ainoastaan sen jäsenvaltion tuomioistuimissa, jossa kuluttajalla on kotipaikka”.
27.

Tässä yhteydessä Finanzgericht Hamburg (verotuomioistuin, Hampuri, Saksa) on epävarma tullikoodeksin sekä täytäntöönpanoasetusten N:o 1238/2013 ja N:o 1239/2013 keskinäisestä suhteesta. Se on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Koskeeko tullikoodeksin 212 a artikla täytäntöönpanoasetuksen N:o 1238/2013 3 artiklan 1 kohdassa tai täytäntöönpanoasetuksen N:o 1239/2013 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua vapautusta polkumyynti- ja tasoitustullista? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: Täyttyykö täytäntöönpanoasetuksen N:o 1238/2013 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja täytäntöönpanoasetuksen N:o 1239/2013 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa asetettu edellytys, kun tullikoodeksin 212 a artiklaa sovelletaan tilanteessa, jossa tullivelka syntyy tullikoodeksin 204 artiklan 1 kohdan nojalla tullikoodeksin 49 artiklan 1 kohdan mukaisen määräajan ylityksen vuoksi, ja kun yritys, joka on etuyhteydessä täytäntöönpanopäätöksen 2013/707 liitteessä mainittuun – kyseiset tavarat valmistaneeseen, lähettäneeseen ja laskuttaneeseen – yritykseen, ei kylläkään ole toiminut kyseisten tavaroiden tuojana eikä myöskään ole huolehtinut niiden vapaaseen liikkeeseen luovuttamisesta mutta sillä on ollut aikomus toimia niin ja kyseiset tavarat on tosiasiassa toimitettu sille? 3) Jos toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: Onko silloin, kun tullikoodeksin 212 a artiklaa sovelletaan tilanteessa, jossa tullivelka syntyy tullikoodeksin 204 artiklan 1 kohdan nojalla tullikoodeksin 49 artiklan 1 kohdan mukaisen määräajan ylityksen vuoksi, sallittua, että täytäntöönpanoasetuksen N:o 1238/2013 3 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa ja täytäntöönpanoasetuksen N:o 1239/2013 2 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa tarkoitetut sitoumuslasku ja vientisitoumustodistus esitetään sellaisen määräajan kuluessa, jonka tulliviranomainen on asettanut tullikoodeksin 53 artiklan 1 kohdan mukaisesti? 4) Mikäli kolmanteen kysymykseen vastataan myöntävästi: Täyttääkö täytäntöönpanoasetuksen N:o 1238/2013 3 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja täytäntöönpanoasetuksen N:o 1239/2013 2 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu sitoumuslasku, jossa täytäntöönpanopäätöksen 2013/707 sijasta mainitaan päätös 2013/423, pääasian oikeudenkäynnin kaltaisissa olosuhteissa ja yleiset oikeusperiaatteet huomioon ottaen täytäntöönpanoasetuksen N:o 1238/2013 liitteessä III olevan 9 kohdan ja täytäntöönpanoasetuksen N:o 1239/2013 liitteessä 2 olevan 9 kohdan edellytykset? 5) Jos neljänteen kysymykseen vastataan kieltävästi: Onko silloin, kun tullikoodeksin 212 a artiklaa sovelletaan tilanteessa, jossa tullivelka syntyy tullikoodeksin 204 artiklan 1 kohdan nojalla tullikoodeksin 49 artiklan 1 kohdan mukaisen määräajan ylityksen vuoksi, sallittua, että täytäntöönpanoasetuksen N:o 1238/2013 3 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja täytäntöönpanoasetuksen N:o 1239/2013 2 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu sitoumuslasku esitetään vasta tullivelan määrittämistä koskevassa muutoksenhakumenettelyssä?”
10.

BGB:n 312d §:ssä, jonka otsikko on ”Peruuttamis- ja palautusoikeus etäsopimuksissa”, sellaisena kuin sitä sovelletaan käsiteltävässä asiassa, säädetään seuraavaa: ”1. Etäsopimuksen tehneellä kuluttajalla on 355 §:ssä tarkoitettu peruuttamisoikeus. – – 2. Peruuttamisen määräaika ei ala 355 §:n 2 momentin ensimmäisestä virkkeestä poiketen ennen 312c §:n 2 momentin mukaisen tiedottamisvelvollisuuden täyttymistä – – ja palvelujen tarjoamisessa ennen sopimuksen tekoa. 3. Palvelua koskeva peruuttamisoikeus lakkaa myös seuraavissa tapauksissa: 1. jos kyse on rahoituspalvelusta, kun kumpikin osapuoli on täyttänyt sopimuksen kokonaisuudessaan kuluttajan nimenomaisesta pyynnöstä ennen kuin kuluttaja on käyttänyt peruuttamisoikeuttaan – – 5. peruuttamisoikeutta ei ole myöskään etäsopimuksissa, joissa kuluttajalla on jo 355 tai 356 §:n mukainen peruuttamis- ja palautusoikeus 495 ja 499–507 §:n nojalla. Tällaisiin sopimuksiin sovelletaan 2 momenttia soveltuvin osin 6. rahoituspalveluja koskevissa etäsopimuksissa kuluttajan on 357 §:n 1 momentista poiketen maksettava korvausta tuotetuista palveluista sopimuksen lakisääteistä purkamista koskevien sääntöjen mukaisesti vain, jos hänelle on ilmoitettu ennen sopimusta koskevaa tahdonilmaisua tällaisesta oikeusvaikutuksesta ja jos hän on nimenomaisesti suostunut siihen, että elinkeinonharjoittaja ryhtyy tuottamaan palvelua ennen peruuttamisen määräajan päättymistä.”
104.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Amtsgericht Norderstedtin esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista 25.5.1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/44/EY 3 artiklan 3 kohdan kolmannen alakohdan on tulkittava tarkoittavan, että kansallisen tuomioistuimen asiana on määrittää paikka, jossa kuluttaja voi vaatia yritystä korjaamaan tai vaihtamaan etämyyntisopimuksella hankitun tavaran kaikkien sen käsiteltävänä olevaan asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella. Paikan, jossa tavara on pidettävä saatavilla, on oltava sellainen, että varmistetaan tavaran korjaaminen tai vaihtaminen vastikkeetta, kohtuullisen ajan kuluessa ja aiheuttamatta kuluttajalle huomattavaa haittaa ottaen huomioon tavaran luonne ja tarkoitus, jota varten kuluttaja sen hankki. Direktiivin 1999/44 3 artiklan 3 kohdan ensimmäinen alakohta yhdessä saman direktiivin 3 artiklan 4 kohdan kanssa ei ole esteenä sille, että kuluttajan on suoritettava lähetys- ja/tai palautuskustannukset ennakkoon, kunhan siitä ei aiheudu taloudellista rasitetta, joka saa kuluttajan luopumaan vetoamasta oikeuksiinsa. Direktiivin 1999/44 3 artiklan 3 kohdan kolmatta alakohdan yhdessä 3 artiklan 5 kohdan toisen luetelmakohdan kanssa on tulkittava tarkoittavan, että kuluttaja, joka on ilmoittanut myyjälle virheestä, saa purkaa sopimuksen silloin, kun myyjä ei ole ryhtynyt mihinkään toimenpiteisiin, esimerkiksi antanut tietoa siitä, missä tavaran on oltava saatavilla sen saattamiseksi sopimuksen mukaiseksi, jonkin direktiivin 1999/44 3 artiklan 3 kohdassa säädetyn oikaisukeinon mukaisesti, paitsi jos virhe on vain vähäinen tai sitä ei ole osoitettu.
33.

Komission mukaan on niin, että jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vahvistaa, että tavarat on siirretty Saksasta toiseen jäsenvaltioon, jossa ne on jaettu vastaanottajille, on tavaroiden katsottava tulleen taloudelliseen vaihdantaan unionissa. Jos tämä tapahtui tullisäännösten rikkomisen vuoksi Saksassa, on tuonnin arvonlisäveroa koskeva velka syntynyt kyseisessä jäsenvaltiossa. Komission mielestä tätä seikkaa ei muuta se, että arvonlisävero on maksettava ainoastaan kerran ja että siitä vastaa loppukuluttaja, mikä on varmistettu tässä asiassa kyseessä olevissa tilanteissa.
96.

Toisin kuin Yhdistynyt kuningaskunta väittää, on mielestäni selvää, että jäsenvaltioilla, joilla on erityiset suhteet MMA:isiin, on velvollisuus toteuttaa kaikki tarvittavat toimenpiteet estääkseen unionin oikeuden rikkomiset, joita MMA:iden viranomaisten menettelystä assosiaatiojärjestelyn yhteydessä voi seurata, ja ryhtyäkseen lisätoimenpiteisiin niiden johdosta. Tämä yleinen velvollisuus seuraa nimittäin vilpittömän yhteistyön perustuslaillisesta periaatteesta. ( 67 ) Unionin ja jäsenvaltioiden keskinäistä suhdetta sääntelevänä yleisenä periaatteena sitä on sovellettava aina, kun sovelletaan unionin oikeutta, kuten MMA-päätöksen tapauksessa. Asia ei voisi olla toisin, kun muistetaan ennen kaikkea, että juuri kyseisen jäsenvaltion aloitteesta nämä MMA:t lueteltiin liitteessä II, johon SEUT 355 artiklan 2 kohdassa viitataan, ja että jäsenvaltio, jolla on erityiset suhteet MMA:isiin, säilyttää yleisen suvereniteetin niihin nähden. Lisäksi Yhdistynyt kuningaskunta ottaa itse esille SEU 4 artiklan merkityksellisyyden, kun kyse on sen kyseisen määräyksen 2 kohdassa vahvistetun unionin velvollisuuden tunnustamisesta, jonka mukaan unioni kunnioittaa jäsenvaltioiden kansallista identiteettiä. ( 68 ) Olisi näin ollen jokseenkin ristiriitaista väittää, että kyseistä määräystä sovelletaan EUT-sopimuksen neljännen osan ja MMA-päätöksen osalta ja että vilpittömän yhteistyön periaatetta, joka vahvistetaan saman määräyksen 3 kohdassa, ei voida soveltaa.
72.

Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa Hoge Raad der Nederlandenin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1 a) Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklaa, luettuna yhdessä SEU 4 artiklan 3 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että SEUT 263 artiklassa mainittuja tuomioistuinvalvonnan perusteita käyttäen voidaan vedota kansallisessa tuomioistuimessa kyseessä olevan Euroopan unionin toimen pätemättömyyteen, jotta unionin tuomioistuimelle esitettäisiin ennakkoratkaisupyyntö. 1 b) Unionin toimen lainvastaisuuteen vetoavan kantajan tehtävänä on osoittaa ensinnäkin väitteensä todennäköisyys ja toimittaa kaikki käytettävissään olevat tiedot. Mikäli kansallinen tuomioistuin tarvitsee tietoja, joita ainoastaan unionin toimielimet voivat toimittaa, viimeksi mainituilla on SEU 4 artiklan 3 kohdassa määrätyn vilpittömän yhteistyön periaatteen nojalla kuitenkin velvollisuus toimittaa nämä tiedot mahdollisimman pian sen jälkeen, kun kansallinen tuomioistuin on niitä pyytänyt, jollei kieltäytyminen tällaisten tietojen antamisesta ole perusteltua pakottavista syistä, jotka koskevat tarvetta estää unionin toiminnalle ja itsenäisyydelle aiheutuvat rajoitteet tai suojata sen etuja. 1 c) Lainmukaisuutta valvova kansallinen tuomioistuin voi tarkistaa, että menettelysääntöjä on noudatettu, että riitautetun valinnan perustaksi hyväksytyt tosiseikat ovat aineellisesti paikkansapitäviä, ja myös, että toimivaltainen toimielin on ottanut huomioon kaikki merkitykselliset tosiseikat. Lainmukaisuutta valvova tuomioistuin voi myös tarkistaa, onko polkumyynnillä muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta 30.11.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1225/2009 13 artiklan edellytysten arvioinnissa tehty ilmeinen virhe. 2 a) Asetuksen N:o 1225/2009 15 artiklan 2 kohtaan sisältyvää käsitettä ”kaikki asiaa koskevat tiedot” on tulkittava siten, että siihen sisältyvät huomautukset, jotka asianomaiset osapuolet ovat toimittaneet vastauksena tutkimusta koskeviin komission päätelmiin. 2 b) Asetuksen N:o 1225/2009 15 artiklan 2 kohdassa asetetut edellytykset ovat olennaisia menettelysääntöjä, jotka kuuluvat menettelyn sääntöjenmukaisuutta koskeviin olennaisiin muotomääräyksiin. Näin ollen maahantuoja voi vedota asetuksen N:o 1225/2009 15 artiklan 2 kohdan rikkomiseen, jos sen esittämää vastausta ei toimitettu neuvoa-antavalle komitealle viimeistään 10 työpäivää ennen kokousta. 2 c) Polkumyyntitoimenpiteiden käyttöönotto asetuksen N:o 1225/2009 15 artiklan 2 kohdassa säädetyn määräajan vastaisesti tekee kyseisestä toimesta mitättömän. 3. Kiinan kansantasavallasta peräisin olevien tiettyjen rauta- ja teräskiinnittimien tuonnissa asetuksella (EY) N:o 91/2009 käyttöön otetun lopullisen polkumyyntitullin laajentamisesta koskemaan Malesiasta lähetettyjen tiettyjen rauta- ja teräskiinnittimien tuontia riippumatta siitä, onko niiden alkuperämaaksi ilmoitettu Malesia, 18.7.2011 annettu neuvoston täytäntöönpanoasetus (EU) N:o 723/2011 on pätemätön.
9.

Konsernivähennyksen soveltaminen edellyttää kyseisen luvun 5 §:n mukaan muun muassa sitä, että tytäryhtiö on asetettu selvitystilaan ja likvidaatio on päätetty (1 kohta). Ennakkoratkaisupyynnön mukaan edellytyksenä on lisäksi, että tytäryhtiö oli emo- ja tytäryhtiön koko verovuoden ajan siihen asti, kunnes likvidaatio on päätetty, kokonaan emoyhtiön omistuksessa tai että tytäryhtiö oli toimintansa aloittamisesta alkaen siihen asti, kunnes likvidaatio on päätetty, kokonaan emoyhtiön omistuksessa (2 kohta). Lisäksi edellytetään, ettei ole emoyhtiön kanssa etuyhteydessä olevia yrityksiä, jotka likvidaation päätyttyä jatkavat liiketoimintaa tytäryhtiön sijaintivaltiossa (5 kohta).
89.

Kuten esitin tämän ratkaisuehdotuksen 31 kohdassa, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt ennakkoratkaisukysymyksensä sen premissin perusteella, että riidanalainen verotuksellinen toimenpide on voimassa oleva tukiohjelma. Kuten komissio on kuitenkin todennut, näyttää siltä, että riidanalaista verotuksellista toimenpidettä on muutettu useita kertoja. ( 43 ) Kun ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole esittänyt riittävästi tietoja kyseisistä muutoksista, on mahdollista – kuten komissiokin on huomauttanut – että sitä riidanalaisen verotuksellisen toimenpiteen versiota, joka oli voimassa pääasiassa merkityksellisen ajanjakson aikana, on pidettävä asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan c alakohdassa tarkoitettuna uutena tukena.