Unionin tuomioistuin on myös katsonut, että direktiivin 95/46 3 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa esimerkkeinä mainitut toiminnat on tarkoitettu rajaamaan tässä säännöksessä säädetyn poikkeuksen soveltamisalaa niin, että poikkeusta sovelletaan vain toimintaan, joka siinä on nimenomaisesti mainittu tai jonka voidaan katsoa kuuluvan samaan ryhmään (ks. tuomio 6.11.2003, Lindqvist, C-101/01 , EU:C:2003:596 , 44 kohta).

Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa asetetaan sen edellytykseksi, että henkilö, joka katsoo yksilöiden suojelusta henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 24.10.1995 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 95/46/EY taattua oikeuttaan henkilötietojen suojaan loukatun, voi saattaa asian tuomioistuimen käsiteltäväksi, se, että hän on ensin käyttänyt kaikki kansallisissa hallintoviranomaisissa käytettävissä olevat oikeussuojakeinot, kunhan näiden oikeussuojakeinojen käyttämistä koskevat konkreettiset menettelysäännöt eivät vaikuta suhteettomasti kyseisessä määräyksessä tarkoitettuun oikeuteen tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tuomioistuimessa. Erityisesti edellytetään, että kaikkien käytettävissä olevien hallinnollisten oikeussuojakeinojen käyttämisestä ensin ei aiheudu merkittävää viivästystä asian saattamiselle tuomioistuimen käsiteltäväksi, että se keskeyttää asianomaisten oikeuksien vanhentumisen ja että siitä ei aiheudu kohtuuttomia kuluja.

Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin ei hyväksy direktiivillä 95/46 annetun henkilötietojen suojan rikkomisesta todisteena esitettäväksi riidanalaisen luettelon kaltaista luetteloa, jonka rekisteröity esittää ja joka sisältää hänen henkilötietojaan, siinä tapauksessa, että kyseinen henkilö on hankkinut luettelon ilman laissa edellytettyä rekisterinpitäjän suostumusta, jollei tästä epäämisestä säädetä kansallisessa lainsäädännössä ja jollei se kunnioita sekä tehokkaita oikeussuojakeinoja tuomioistuimessa koskevan oikeuden keskeistä sisältöä että suhteellisuusperiaatetta.

Sen arvioimiseksi, onko riidanalaisen luettelon todisteena käyttämisen epääminen oikeasuhteista, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on siis tutkittava, rajoitetaanko sen kansallisessa lainsäädännössä tähän luetteloon sisältyvien tietojen suhteen direktiivin 95/46 10–12 artiklassa ilmaistua tiedonsaantioikeutta ja onko tällainen rajoitus tarvittaessa oikeutettu. Vaikka lisäksi tilanne olisi tämä ja olemassa olisi seikkoja, jotka puhuvat sen puolesta, että on olemassa oikeutettu intressi kyseessä olevan luettelon mahdolliseen luottamuksellisuuteen, kansallisten tuomioistuinten on tarkistettava tapauskohtaisesti, ovatko nämä intressit ensisijaisia yksilön oikeuden suojelua koskevaan intressiin nähden ja onko kyseisessä tuomioistuimessa käytävässä oikeudenkäynnissä olemassa muita keinoja tämän luottamuksellisuuden varmistamiseksi erityisesti siltä osin kuin kyse on muiden tähän luetteloon merkittyjen luonnollisten henkilöiden henkilötiedoista.

(ks. 97 ja 98 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)