ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Puitepäätöksen 11 artiklassa, jonka otsikko on ”Vakiomuoto ja muut toimet tuomioita koskevan tietojenvaihdon järjestämiseksi ja helpottamiseksi”, säädetään seuraavaa: ”1. Toimittaessaan tietoja 4 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisesti tuomiojäsenvaltion keskusviranomaisen on toimitettava seuraavat: a) tiedot, jotka on aina toimitettava – – (pakolliset tiedot): i) tuomittua henkilöä koskevat tiedot (koko nimi, syntymäaika, syntymäpaikka – –, sukupuoli, kansalaisuus ja – tapauksen mukaan – aikaisemmat nimet), ii) tuomion luonteeseen liittyvät tiedot (tuomion antamispäivä, tuomioistuimen nimi, päivä, jona päätös sai lainvoiman), iii) tuomioon johtaneeseen rikokseen liittyvät tiedot (– – rikoksen tekopäivä, rikoksen nimi tai oikeudellinen luokitus sekä viittaus siihen sovellettavan lain säännöksiin), ja iv) tuomion sisältöön liittyvät tiedot, joihin kuuluvat varsinkin rangaistus ja mahdolliset oheisseuraamukset, turvaamistoimenpiteet ja rangaistuksen toimeenpanoa muuttavat myöhemmät päätökset; b) tiedot, jotka on toimitettava, jos ne on kirjattu rikosrekisteriin (valinnaiset tiedot): i) tuomitun vanhempien nimet, ii) tuomion viitenumero, iii) rikospaikka, ja iv) rikostuomiosta johtuvat oikeudenmenetykset; c) tiedot, jotka on toimitettava, jos ne ovat keskusviranomaisen saatavilla (lisätiedot): i) tuomitun henkilötunnus – –, ii) henkilöltä otetut sormenjäljet, ja iii) tapauksen mukaan sala- ja/tai lisänimi (-nimet). Lisäksi keskusviranomainen voi toimittaa muitakin rikostuomiota koskevia tietoja, jotka on kirjattu rikosrekisteriin. 2. Kansalaisuusjäsenvaltion keskusviranomaisen on säilytettävä kaikki 1 kohdan a ja b alakohdassa lueteltuja seikkoja koskevat tiedot, jotka se on saanut 5 artiklan 1 kohdan mukaisesti 7 artiklan mukaista edelleen lähettämistä varten. Se voi samaa tarkoitusta varten säilyttää 1 kohdan c alakohdassa ja 1 kohdan toisessa alakohdassa lueteltuja seikkoja koskevat tiedot. 3. – – Tämän artiklan 7 kohdan mukaisen määräajan päätyttyä jäsenvaltioiden keskusviranomaisten on toimitettava tiedot standardoidussa sähköisessä muodossa. 4. Neuvosto vahvistaa 3 kohdassa tarkoitetun vakiomuodon ja muut toimet jäsenvaltioiden keskusviranomaisten välisen tuomioita koskevan tietojenvaihdon järjestämiseksi ja helpottamiseksi – – Muihin tällaisiin toimiin kuuluvat: a) kaikkien sellaisten välineiden määrittäminen, joilla mahdollistetaan toimitettujen tietojen ymmärtäminen ja konekääntäminen; – –”
104

Edellä esitetyillä perusteilla esitettyihin kysymyksiin on vastattava siten, että puitepäätöksen 1 artiklan 3 kohtaa, 5 artiklaa ja 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kun on olemassa objektiivisia, luotettavia, tarkkoja ja asianmukaisesti päivitettyjä tietoja, jotka osoittavat puutteita – olivatpa ne rakenteellisia tai yleisiä ja koskivatpa ne tiettyjä henkilöryhmiä tai tiettyjä vankeuslaitoksia – pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion vankeusolosuhteissa, täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on tarkastettava konkreettisesti ja tarkasti, onko painavia perusteita uskoa, että eurooppalaisen pidätysmääräyksen kohteena syytteeseen asettamista tai vapausrangaistuksen täytäntöön panemista varten oleva henkilö altistuisi kyseisen jäsenvaltion vankeusolosuhteiden vuoksi todelliselle vaaralle perusoikeuskirjan 4 artiklassa tarkoitetusta epäinhimillisestä tai halventavasta kohtelusta, jos hänet luovutetaan mainittuun jäsenvaltioon. Sen on tämän vuoksi pyydettävä lisätietoja pidätysmääräyksen antaneelta oikeusviranomaiselta, jonka on sen jälkeen, kun se on tarvittaessa pyytänyt apua pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion keskusviranomaiselta tai joltakin keskusviranomaisista puitepäätöksen 7 artiklan mukaisesti, ilmoitettava nämä tiedot tällaisessa pyynnössä asetetussa määräajassa. Täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on lykättävä päätöstään kyseisen henkilön luovuttamisesta siihen asti, kunnes sillä on lisätietoja, joiden nojalla se voi katsoa, ettei tällaista vaaraa ole. Jos vaaran olemassaoloa ei voida kohtuullisessa määräajassa sulkea pois, tämän viranomaisen on päätettävä, onko luovuttamismenettely lopetettava.
2)

Asetuksen N:o 2658/87 liitteeseen I, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1810/2004, sisältyvän yhdistetyn nimikkeistön nimikkeessä 8713 olevaa sanaa ”liikuntarajoitteiset” on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan henkilöitä, joiden kävelykyky on rajoittunut marginaalista huomattavammin, ja ettei tältä osin ole vaikutusta sillä, mikä tämän rajoituksen kesto on ja liittyykö siihen mahdollisesti muita toimintakyvyn rajoituksia.
Jotta toimivaltaiset viranomaiset voisivat käyttää luonnonvaraisten lintujen suojelusta annetun direktiivin 2009/147 9 artiklassa säädettyjä poikkeuksia vain unionin oikeuden kanssa yhdenmukaisella tavalla, kansallisen lainsäädännön on oltava laadittu niin, että siinä mainitut poikkeussäännökset pannaan täytäntöön oikeusvarmuuden periaatteen vaatimusten mukaisesti. Näin ollen tällä alalla sovellettavassa kansallisessa lainsäädännössä on mainittava poikkeuskriteerit selvästi ja täsmällisesti ja velvoitettava niiden soveltamisesta vastaavat viranomaiset ottamaan ne huomioon. Poikkeusjärjestelmässä, jota on tulkittava suppeasti ja jonka yhteydessä vaadittujen edellytysten täyttymistä koskevan todistustaakan on oltava päätöksen tekevällä viranomaisella kunkin poikkeuksen osalta, jäsenvaltioiden on taattava, että kaikki suojeltuihin lajeihin kohdistuvat puuttumiset sallitaan vain täsmällisesti ja asianmukaisesti perustelluilla päätöksillä, joissa viitataan tämän direktiivin 9 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädettyihin perusteisiin, edellytyksiin ja vaatimuksiin.

(ks. 47 kohta)
SEUT 325 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jolla otetaan käyttöön rikosprosessikoodeksin (Nakazatelno-protsesualen kodeks) 368 ja 369 §:ssä säädetyn kaltainen rikosoikeudellisen menettelyn lopettamismenettely, siltä osin kuin tätä säännöstöä sovelletaan menettelyissä, jotka on aloitettu tapauksissa, joissa on kyse Euroopan unionin taloudellisiin etuihin kohdistuvasta törkeästä petoksesta ja muusta törkeästä laittomasta toiminnasta tullialalla. Kansallisen tuomioistuimen on annettava SEUT 325 artiklan 1 kohdalle täysi oikeusvaikutus jättämällä tarvittaessa soveltamatta kyseistä säännöstöä ja samalla huolehdittava siitä, että menettelyn kohteena olevien henkilöiden perusoikeuksia kunnioitetaan.

(ks. 76 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Ensiksi tuomion IP Translator soveltamisalasta on muistettava, että unionin tuomioistuin totesi kyseisen tuomion 61 kohdassa, että kun otetaan huomioon selvyyden ja täsmällisyyden vaatimukset, tavaramerkin hakijan, joka käyttää Nizzan sopimuksen mukaisen luokituksen tietyn luokan luokkaotsikon kaikkia yleisnimikkeitä yksilöidäkseen ne tavarat tai palvelut, joille tavaramerkkisuojaa haetaan, on täsmennettävä, koskeeko hänen rekisteröintihakemuksensa kaikkia kyseisen luokan aakkosellisessa luettelossa mainittuja tavaroita tai palveluja vai vain tiettyjä näistä tavaroista ja palveluista. Siinä tapauksessa, että hakemus koskee vain tiettyjä mainituista tavaroista tai palveluista, hakijalla on velvollisuus täsmentää, mitä mainittuun luokkaan kuuluvista tavaroista tai palveluista tarkoitetaan.

Unionin tuomioistuin totesi tuomion Brandconcern (C-577/14 P) 29 ja 30 kohdassa, että tuomiossa IP Translator tehtiin tarkennuksia vain uusia EU-tavaramerkin rekisteröintihakemuksia koskeviin vaatimuksiin eikä se siis koske tavaramerkkejä, jotka oli jo rekisteröity viimeksi mainitun tuomion julistamispäivänä. Unionin tuomioistuin päätteli tästä tuomion Brandconcern 31 kohdassa, ettei näin ollen voida katsoa, että unionin tuomioistuin olisi tuomiossa IP Translator tarkoittanut kyseenalaistaa tiedonannossa nro 4/03 esitetyn käytännön niiden tavaramerkkien osalta, jotka oli rekisteröity ennen kyseisen tuomion julistamista.

Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston pääjohtajan tiedonannossa nro 2/12 ei kyseenalaisteta tätä oikeuskäytäntöä eikä siis rajoiteta ennen tuomion IP Translator julistamista rekisteröityjen tavaramerkkien suojaa Nizzan sopimuksen mukaisen tavara- tai palveluluokan luokkaotsikon yleisnimikkeillä nimettyjen tavaroiden tai palvelujen osalta pelkästään niihin tavaroihin tai palveluihin, jotka mainitaan tämän luokan aakkosellisessa luettelossa, eikä tiedonannon 4/03 mukaisesti estetä suojan laajentamista kaikkiin mainittuun luokkaan kuuluviin tavaroihin tai palveluihin.

Rekisteröityjen tavaramerkkien antaman suojan laajuutta ei nimittäin voida muuttaa sitomattoman tiedonannon perusteella, jonka tehtävänä on vain tiedottaa hakijoille EUIPO:n käytännöistä.

(ks. 37–40 kohta)
Direktiivin 2004/39 liitteessä I olevan A osan 1 kohdan sanamuodosta on – vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että eri kieliversioissa on tietty ero ilmaisussa ”koskevien”, joka voisi tapauksen mukaan viitata enemmän tai vähemmän suoraan yhteyteen tässä säännöksessä tarkoitettujen toimeksiantojen ja rahoitusvälineen tai rahoitusvälineiden välillä – todettava, että ilmaisu ”toimeksianto”, jonka vastaanottaminen ja välittäminen muodostavat mainitun säännöksen kohteena olevan sijoituspalvelun tai -toimen, säilyy samana ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemissa direktiivin kieliversioissa eli espanjan-, saksan-, englannin- ja ranskankielisessä versiossa. Vaikka tätä ilmaisua ei sinänsä ole määritelty direktiivissä 2004/39, on todettava, että ilmaisussa ”yhtä tai useampaa rahoitusvälinettä koskevien toimeksiantojen” pelkästään tarkennetaan sen toimeksiannon tyyppi, josta on kyse, eli tällaisten rahoitusvälineiden ostoa tai myyntiä koskevat toimeksiannot. Tätä ilmaisun ”toimeksianto” tulkintaa tukee se asiayhteys, johon se sisältyy. Erityisesti sitä on tulkittava tämän direktiivin liitteessä I olevan A osan 2 kohdan valossa, jossa mainitaan sijoituspalveluna ”toimeksiantojen toteuttaminen asiakkaiden lukuun”. Direktiivin 2004/39 liitteessä I olevan A osan 2 kohdassa tarkoitettu sijoituspalvelu, joka koostuu ”toimeksiantojen toteuttamisesta asiakkaiden lukuun”, määritellään tämän direktiivin 4 artiklan 1 kohdan 5 alakohdassa siten, että sillä tarkoitetaan ”toimimista sopimusten tekemiseksi yhden tai useamman rahoitusvälineen ostosta tai myynnistä asiakkaan lukuun”. Tästä seuraa, että mainitun direktiivin liitteessä I olevan A osan 1 kohdassa mainitut sijoituspalveluja koskevat toimeksiannot ovat yhden tai useamman rahoitusvälineen osto- tai myyntitoimeksiantoja.

(ks. 27–29, 31 ja 32 kohta)
Käytetyistä sanoista on todettava tässä yhteydessä ensinnäkin, että sanalla ”ohjelma” on laaja ulottuvuus ja että sanoja ”ohjelma” ja ”hanke” voidaan käyttää toistensa synonyymeinä tämän asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä. Asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan toisessa virkkeessä tarkoitettu monivuotisen ohjelman käsite on siten monialainen käsite, joka voi esiintyä kaikilla unionin politiikkojen kattamilla aloilla, kunhan käytetään unionin budjettivaroja.

Asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan hankkeen kaltaisen monivuotisen ohjelman yhteydessä tehdyn väärinkäytöksen vanhentumisaika alkaa kulua asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan kyseisen väärinkäytöksen tekopäivästä ja jatkuvan tai toistuvan väärinkäytöksen vanhentumisaika alkaa kulua asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan mukaan siitä päivästä, jona väärinkäytös on päättynyt.

Lisäksi monivuotisen ohjelman on katsottava päättyneen lopullisesti asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan toisessa virkkeessä tarkoitetulla tavalla tähän ohjelmaan sovellettavissa säännöissä tälle ohjelmalle määrättynä päättymispäivänä. Erityisesti monivuotisen ohjelman, jota säännellään koheesiorahastosta 16.5.1994 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1164/94, sellaisena kuin se on muutettuna 21.6.1999 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1264/1999, 21.6.1999 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1265/1999 ja Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyllä asiakirjalla, on katsottava päättyneen lopullisesti mainitussa säännöksessä tarkoitetulla tavalla päivänä, joka ilmoitetaan Euroopan komission päätöksessä, jolla hyväksytään mainittu hanke, päivämääräksi töiden valmistumista ja niihin liittyvien tukikelpoisten menojen maksujen suorittamista varten, jollei mainittua päivämäärää ole mahdollisesti lykätty komission tekemällä tätä koskevalla uudella päätöksellä.

(ks. 70 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Direktiivin 2010/40/EU täydentämisestä kuorma-autojen ja hyötyajoneuvojen turvallisia ja valvottuja pysäköintipaikkoja koskevien tietopalvelujen tarjoamisen osalta annettu asetus N:o 885/2013 ja direktiivin 2010/40/EU täydentämisestä datan ja menettelyjen osalta, joiden avulla mahdollisuuksien mukaan tarjotaan liikenneturvallisuuteen liittyviä yleisiä vähimmäisliikennetietoja ilmaiseksi käyttäjille annettu asetus N:o 886/2013 eivät sisällä minkäänlaista säännöstä, jossa velvoitettaisiin nimenomaisesti jäsenvaltioita ottamaan alueellaan käyttöön älykkäitä liikennejärjestelmiä koskevia sovelluksia ja palveluja. Kummankin asetuksen 1 artiklaan sisältyvästä viittauksesta direktiiviin 2010/40 seuraa nimittäin selvästi, että niissä velvoitetaan jäsenvaltiot ainoastaan toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että kyseisissä asetuksissa tarkoitettuja määrityksiä sovelletaan älykkäitä liikennejärjestelmiä koskeviin sovelluksiin ja -palveluihin silloin, kun nämä otetaan käyttöön.

Vaikka tieliikenteen älykkäiden liikennejärjestelmien käyttöönoton sekä tieliikenteen ja muiden liikennemuotojen rajapintojen puitteista annetun direktiivin 2010/40 7 artiklan nojalla komission pitää hyväksyä tarvittavat määritykset älykkäiden liikennejärjestelmien käyttöönoton ja operatiivisen käytön yhteensopivuuden, yhteentoimivuuden ja jatkuvuuden varmistamiseksi, on todettava, että kun otetaan huomioon SEUT 290 artikla, ei sen 7 artiklassa säädettyä säädösvallan siirtoa voida tulkita siten, että siinä valtuutetaan komissio ylittämään kyseisen direktiivin 6 artiklassa säädetty kehys, jolla nimenomaisesti rajataan sen 1 kohdassa sekä määritysten tavoite että niiden sisältö ja soveltamisala määrittelemällä erityisesti 4 kohdassa toimet, joita määritykset voivat koskea.

SEUT 290 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan ensimmäisessä virkkeessä näet määrätään, että lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttävissä säädöksissä määritellään nimenomaisesti paitsi säädösvallan siirron tavoitteet, myös sen sisältö, soveltamisala ja kesto. Tämä vaatimus merkitsee sitä, että siirretyn säädösvallan antaminen koskee sellaisten sääntöjen vahvistamista, jotka muodostavat osan lainsäätämisjärjestyksessä hyväksytyllä perustoimella määriteltyä säännöstöä. Lisäksi säädösvalta on rajattava riittävän täsmällisesti niin, että siinä mainitaan selvästi siirretyn säädösvallan rajat ja että komission tämän vallan käyttöä voidaan valvoa unionin lainsäätäjän vahvistamien objektiivisten kriteereiden perusteella. Näin ollen ei voida perustellusti väittää, että ainoa rajoitus, joka unionin lainsäätäjää koskee säädösvallan siirron yhteydessä, on se, ettei siirto voi koskea tietyn alan keskeisiä osia. Unionin lainsäätäjä voi SEUT 290 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan ensimmäisen virkkeen nojalla toki antaa komissiolle liikkumavaraa sille siirretyn säädösvallan käytön osalta ja tämä liikkumavara voi kyseisen alan erityispiirteistä riippuen olla laajempi tai suppeampi. SEUT 290 artiklassa tarkoitetun säädösvallan siirron – ja siihen mahdollisesti liittyvän liikkumavaran – on kuitenkin joka tapauksessa noudatettava perustoimella vahvistettuja rajoja.

(ks. 47–50 ja 52 kohta)
Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetun direktiivin 2001/83 6 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettuun yleiseen myyntilupaan liittyy ainoastaan yksi ainoa lainmukainen tietosuoja-aika, jota sovelletaan sekä alkuperäistä lääkettä koskeviin tietoihin että sen kehittelyjen, kuten myöhempien vahvuuksien, lääkemuotojen, antoreittien, pakkaustyyppien sekä muutoksen ja laajennuksen, osalta esitettyihin tietoihin. Kyseinen suoja-aika alkaa alkuperäisen lääkkeen myyntiluvan myöntämisestä.

Tältä osin myyntiluvan hakijan tekemiä lääkkeen vahvuuden ja terapeuttisten käyttötarkoitusten muutoksia on pidettävä asetuksen N:o 2309/93 soveltamisalaan kuuluvien ihmisille ja eläimille tarkoitettujen lääkkeiden markkinoille saattamista koskevan luvan ehtojen muutosten tutkimisesta annetussa asetuksessa N:o 1085/2003 tarkoitettuina muutoksina eli direktiivin 2001/83 6 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettuina kyseisen lääkkeen kehittelyinä, eikä myyntiluvan myöntäminen tällaisia kehittelyjä varten siten synnytä erillistä lainmukaista tietosuoja-aikaa. Tässä yhteydessä direktiivin 2001/83 6 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa ei eroteta kehittelyjä, jotka on hyväksytty myöntämällä erillinen myyntilupa, sellaisista alkuperäisen lääkkeen kehittelyistä, jotka on hyväksytty muuttamalla alkuperäisen myyntiluvan ehtoja. Tästä seuraa, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettu yleisen myyntiluvan käsite kattaa alkuperäisen lääkkeen kaikki myöhemmät kehittämiset niiden lupamenettelystä riippumatta eli riippumatta siitä, myönnetäänkö niille lupa kyseisen lääkkeen alkuperäisen myyntiluvan muutoksena vai uudella erillisellä myyntiluvalla.

(ks. 65, 69, 71 ja 72 kohta)
Asetuksen N:o 1/2003 12 artiklalla on erityinen tavoite, joka on viranomaisten välisen yhteistyön helpottaminen ja edistäminen Euroopan kilpailuviranomaisten verkostossa tietojenvaihtoa helpottamalla. Kyseisen artiklan 1 kohdassa säädetään tämän vuoksi, että SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan soveltamiseksi komissiolla ja jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisilla on toimivalta välittää toisilleen tietoa kaikista tosiseikoista tai oikeudellisista seikoista, luottamukselliset tiedot mukaan lukien, ja käyttää niitä todisteina, ja erityisesti sen 2 kohdassa täsmennetään edellytykset, joiden täyttyessä kyseisiä tietoja voidaan käyttää.

Näistä säännöksistä ei näin ollen voida päätellä, että ne olisivat sellaisen yleisemmän säännön ilmentymä, jolla komissiota kiellettäisiin käyttämästä muiden kansallisten viranomaisten kuin jäsenvaltioiden kilpailuviranomaisten toimittamia tietoja, yksinomaan siksi, että kyseiset tiedot oli saatu muussa tarkoituksessa. Tällainen sääntö olisi kohtuuton este komissiolle tämän harjoittaessa unionin kilpailuoikeuden asianmukaista soveltamista koskevaa valvontatehtäväänsä.

(ks. 34–36 kohta)
Koska moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta vakuutuksesta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamisesta annettua direktiiviä 2009/103 ei ole ajallisesti sovellettava pääasian oikeudenkäynnissä ja koska moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annettua direktiiviä 72/166, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2005/14, moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annettua direktiiviä 84/5, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2005/14, ja moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämisestä ja direktiivien 73/239 ja 88/357 muuttamisesta annettua direktiiviä 2000/26 ei ole asiallisesti sovellettava pääasian oikeudenkäynnissä ja koska näin ollen myöskään Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklaa ei ole sovellettava pääasian oikeudenkäynnissä, koska oikeudenkäynnissä ei ole kyse perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta unionin oikeuden soveltamisesta, mainittuja direktiivejä ja perusoikeuskirjan 47 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön perustuvalle johtopäätökselle, jonka mukaan asianomaisen jäsenvaltion liikennevakuutuksenantajien toimistolla on takautumiskanteen yhteydessä todistustaakka kaikista niistä seikoista, jotka osoittavat pääasian valittajan vastapuolien korvausvastuun 20.7.2006 tapahtuneesta liikenneonnettomuudesta.

(ks. 45 kohta ja tuomiolauselma)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen N:o 1347/2000 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 2201/2003 1 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että avioliiton pätemättömäksi julistamista koskeva kanne, jonka kolmas henkilö on nostanut toisen puolison kuoltua, kuuluu asetuksen N:o 2201/2003 soveltamisalaan.

Ensinnäkin on nimittäin todettava tämän säännöksen sanamuodosta, että siinä nimetään asetuksen soveltamisalaan kuuluviksi asioiksi muun muassa avioliiton pätemättömäksi julistaminen tekemättä eroa sen mukaan, mikä on tällaisen kanteen nostamispäivä toisen puolison kuolemaan nähden tai kuka on kanteen nostamiseen oikeutettu henkilö.

Toiseksi tällaista tulkintaa tukee tämän säännöksen asiayhteys. Tästä on todettava, että saman asetuksen 1 artiklan 3 kohdassa luetellaan tyhjentävästi aihealueet, jotka jäävät tämän asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle. Avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevaa kannetta, jonka on nostanut kolmas henkilö toisen puolison kuoltua, ei kuitenkaan mainita näissä soveltamisalan ulkopuolelle jäävissä aihealueissa.

Kolmanneksi tätä tulkintaa tukee myös tämän asetuksen tavoite, joka on vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvan alueen, jossa taataan henkilöiden vapaa liikkuvuus, luominen. Kanteen, jonka on nostanut kolmas henkilö toisen puolison kuoltua, sulkeminen asetuksen N:o 2201/2003 soveltamisalan ulkopuolelle haittaisi kuitenkin mainitun tavoitteen toteutumista, koska tällainen poissulkeminen lisäisi oikeudellista turvattomuutta, joka liittyy yhtenäisen säännöstön puuttumiseen kyseisellä aihealueella, ja näin on sitäkin suuremmalla syyllä sen takia, että toimivallasta, sovellettavasta laista, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta ja virallisten asiakirjojen hyväksymisestä ja täytäntöönpanosta perintöasioissa sekä eurooppalaisen perintötodistuksen käyttöönotosta annettu asetus N:o 650/2012 ei kata kysymyksiä luonnollisten henkilöiden oikeudellisesta asemasta eikä perhesuhteita.

(ks. 27–30, 32–34 ja 37 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetun direktiivin 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2011/62, 2 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta ihmisille tarkoitetusta lääkkeestä, jolta ei kansallisen sääntelyn mukaan edellytetä myyntilupaa siitä syystä, että lääkärit tai hammaslääkärit määräävät sitä usein, että sen olennaiset valmistusvaiheet suoritetaan apteekissa ja sitä valmistetaan enintään 100 luovutusvalmista pakkausta päivässä tavanomaisen apteekkitoiminnan yhteydessä ja että se on tarkoitettu luovutettavaksi olemassa olevan apteekkiliikkeen harjoittamisluvan perusteella, ei voida katsoa, että se on tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla teollisesti valmistettu tai että sen valmistuksessa käytetään teollista prosessia, eikä se siten kuulu kyseisen direktiivin soveltamisalaan, ellei kansallisen tuomioistuimen tosiseikkoja koskevien toteamusten perusteella muuta todeta.

(ks. 41 kohta ja tuomiolauselma)