Asia C-576/15

Маya Маrinova ET

vastaan

Direktor na Direktsia ”Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika” Varna pri Tsentralno upravlenie na Natsionalnata agentsia za prihodite

(Naczelny Sąd Administracyjnyn esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Verotus — Arvonlisävero — Direktiivi 2006/112/EY — 2 artiklan 1 kohdan a alakohta — 9 artiklan 1 kohta — 14 artiklan 1 kohta — 73, 80 ja 273 artikla — Verotuksen neutraalisuuden periaate ja suhteellisuusperiaate — Veropetos — Kirjanpidolliset sääntöjenvastaisuudet — Luovutusten ja tulojen salaaminen — Veron perusteen määrittäminen”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 5.10.2016

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Veron peruste – Kansallinen säännöstö, jonka nojalla veron peruste voidaan määrittää olettamalla, että verovelvollinen on sittemmin myynyt tavarat, jotka sille on toimitettu mutta joita se ei ole merkinnyt kirjanpitoon – Toimenpide, jolla pyritään ehkäisemään veropetoksia – Hyväksyttävyys – Edellytykset – Suhteellisuusperiaatteen noudattaminen

(Neuvoston direktiivin 2006/112 2 artiklan 1 kohdan a alakohta, 9 artiklan 1 kohta, 14 artiklan 1 kohta, 73 artikla ja 273 artikla)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 2 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, 9 artiklan 1 kohtaa, 14 artiklan 1 kohtaa sekä 73 ja 273 artiklaa ja verotuksen neutraalisuuden periaatetta on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka nojalla silloin, kun verovelvollisen varastossa ei ole sille toimitettuja tavaroita ja kun kyseisen verovelvollisen kirjanpidossa ei ole noihin luovutuksiin liittyviä verotuksellisia asiakirjoja, verohallinto voi olettaa, että kyseinen verovelvollinen on myöhemmin myynyt nämä tavarat kolmansille osapuolille, ja määrittää tavaroiden myynnin veron perusteen käytettävissään olevien tosiseikkojen perusteella soveltamalla muita kuin kyseisessä direktiivissä olevia sääntöjä. Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin varmistuttava, ettei kyseisen kansallisen säännöstön säännöksillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen arvonlisäveron oikean kantamisen varmistamiseksi ja petosten estämiseksi.

Tästä on todettava, että sellaisen kirjanpidon, jonka johdosta arvonlisäveroa voidaan soveltaa ja veroviranomaiset voivat valvoa sitä, puuttuminen ja toimitettujen ja maksettujen laskujen kirjaamatta jättäminen voivat estää kyseisen veron oikean kantamisen, ja niillä voidaan täten vaarantaa yhteisen arvonlisäverojärjestelmän moitteeton toiminta. Täten unionin oikeus ei estä jäsenvaltioita pitämästä tällaisia laiminlyöntejä veropetokseen kuuluvana menettelynä. Direktiivin 2006/112 273 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan jäsenvaltiot voivat näin ollen säätää muista arvonlisäveron kannon oikean toimittamisen varmistamiseksi ja petosten estämiseksi välttämättöminä pitämistään velvollisuuksista, jos yhdenvertaisen kohtelun noudattamisesta verovelvollisten suorittamien jäsenvaltion sisäisten ja jäsenvaltioiden välisten liiketoimien välillä ei muuta johdu ja jos nämä velvollisuudet eivät aiheuta rajanylitykseen liittyviä muodollisuuksia jäsenvaltioiden välisessä kaupassa. Edellä mainitusta säännöksestä sekä saman direktiivin 2 artiklasta ja 250 artiklan 1 kohdasta ja SEU 4 artiklan 3 kohdasta seuraa, että kunkin jäsenvaltion on toteutettava kaikki lainsäädännölliset ja hallinnolliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että arvonlisävero kannetaan täysimääräisesti sen alueella, ja petosten torjumiseksi.

On korostettava, että verovelvollisen petollinen menettely, kuten luovutusten ja tulojen salaaminen, ei voi estää arvonlisäveron kantamista. Kun otetaan huomioon direktiivin 2006/112 273 artikla, toimivaltaisten kansallisten viranomaisten tehtävänä nimittäin on palauttaa tilanne sellaiseksi, kuin se olisi ollut ilman veropetosta. Mainitun direktiivin 273 artiklan säännöksissä ei täsmennetä niissä vahvistettujen rajojen lisäksi niitä edellytyksiä ja velvollisuuksia, joista jäsenvaltiot saavat säätää, ja näissä säännöksissä annetaan täten jäsenvaltioille harkintavaltaa niiden keinojen suhteen, joilla pyritään saavuttamaan tavoite, joka koskee arvonlisäveron kantamisen takaamista ja petosten torjumista. Toimenpiteet, joihin jäsenvaltiot voivat mainitun 273 artiklan nojalla ryhtyä, eivät kuitenkaan saa mennä pidemmälle kuin näiden tavoitteiden saavuttamiseksi on tarpeen, eikä arvonlisäverotuksen neutraalisuus saa vaarantua niiden johdosta.

(ks. 39–44 ja 50 kohta sekä tuomiolauselma)