ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
85.

Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Oberlandesgericht Düsseldorfin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Yhteisömallista 12.12.2001 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 6/2002 79 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 6 artiklan 1 alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että ratkaisuilla, jotka kansallinen tuomioistuin on antanut kahteen eri jäsenvaltioon sijoittautuneita kahta vastaajaa vastaan nostetun loukkauskanteen liitännäisvaatimuksista, kuten vahingon korvaamista, loukkaavien tuotteiden tuhoamista tai markkinoilta vetämistä, asianajopalkkioiden korvaamista tai tuomion julkistamista koskevista vaatimuksista, on oikeusvaikutus koko Euroopan unionin alueella. 2) Asetuksen N:o 6/2002 89 artiklan 1 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että muiden seuraamusten käsite tarkoittaa esimerkiksi loukkaavien tuotteiden tuhoamista, niiden markkinoilta vetämistä ja tuomion julkistamista koskevia vaatimuksia. Käsite ei kuitenkaan sisällä vahingon korvaamista, yrityksen kirjanpitotietojen toimittamista tai asianajopalkkioiden korvaamista koskevia vaatimuksia. 3) Asetuksen N:o 6/2002 89 artiklan 1 kohdan d alakohtaa ja sopimukseen perustumattomiin velvoitteisiin sovellettavasta laista 11.7.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 864/2007 8 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että loukkauskanteen liitännäisvaatimuksiin, jotka koskevat loukkaavien tuotteiden tuhoamista ja markkinoilta vetämistä, tuomion julkistamista, vahingon korvaamista, yrityksen kirjanpitotietojen toimittamista sekä asianajopalkkioiden korvaamista, sovelletaan sen jäsenvaltion oikeutta, jonka alueella väitetyn loukkauksen aiheuttanut tapahtuma on sattunut tai uhkaa sattua. Käsiteltävässä asiassa väitetyn loukkauksen aiheuttanut tapahtuma on loukkaavien tuotteiden valmistaminen. 4) Asetuksen N:o 6/2002 20 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että käsite ”lainausten ottamiseksi – – suoritettava toisintaminen” kattaa sen, että kolmas käyttää niiden tuotteiden kuvia, joihin sisältyy suojattu yhteisömalli, pitääkseen kaupan omia tuotteitaan. Kansallisen tuomioistuimen asiana on varmistaa, että toisintaminen on hyvän kauppatavan mukaista eikä kohtuuttomasti haittaa mallin tavanomaista käyttöä ja että lähde mainitaan.
18.

Unionin tuomioistuin on kuitenkin jo tarkastellut tätä kysymystä direktiivin 86/653 osalta. Se on johdonmukaisesti katsonut, että kun kansallisen lainsäädännön mukaan on noudatettava unionin oikeudessa tehtyjä ratkaisuja, jotta muun muassa vältettäisiin syrjintä tai mahdollinen kilpailun vääristyminen, Euroopan unionilla on selvä intressi sen osalta, että unionin oikeudesta omaksuttuja säännöksiä ja käsitteitä tulkitaan yhtenäisesti, jotta vältettäisiin myöhemmät tulkintaerot, eikä tämä riipu siitä, missä olosuhteissa näitä säännöksiä ja käsitteitä sovelletaan. ( 4 )
11.

Asiaa koskeva unionin lainsäädäntö koostuu tätä nykyä tislattujen alkoholijuomien määritelmistä, kuvauksesta, esittelystä, merkinnöistä ja maantieteellisten merkintöjen suojaamisesta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1576/89 kumoamisesta 15.1.2008 annetusta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksesta (EY) N:o 110/2008, ( 5 ) maataloustuotteiden ja elintarvikkeiden laatujärjestelmistä 21.11.2012 annetusta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksesta (EU) N:o 1151/2012, ( 6 ) maataloustuotteiden yhteisestä markkinajärjestelystä ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 992/72, (ETY) N:o 234/79, (EY) N:o 1037/2001 ja (EY) N:o 1234/2007 kumoamisesta 17.12.2013 annetusta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksesta (EU) N:o 1308/2013 ( 7 ) sekä maustettujen viinituotteiden määritelmästä, kuvauksesta, esittelystä, merkinnöistä ja maantieteellisten merkintöjen suojasta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1601/91 kumoamisesta 26.2.2014 annetusta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksesta (EU) N:o 251/2014. ( 8 )
86.

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Tämän työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio ja Viasat ovat vaatineet, että TV2 A/S on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska tämä on hävinnyt asian, TV2 A/S on velvoitettava korvaamaan niiden oikeudenkäyntikulut.
12.

Asiaa nyt käsittelevä Administratīvā apgabaltiesa (alueellinen hallintotuomioistuin, Latvia) on esittänyt 1.7.2015 SEUT 267 artiklan nojalla unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Voiko kyseessä olla arvonlisäverodirektiivin 132 artiklan 1 kohdan f alakohdassa tarkoitettu riippumaton yhteenliittymä, kun sen jäsenet ovat sijoittautuneet Euroopan unionin eri jäsenvaltioihin, joissa edellä mainittu direktiivin säännös on pantu täytäntöön erilaisin edellytyksin, jotka eivät ole keskenään yhteensopivia? 2) Voiko jäsenvaltio rajoittaa verovelvollisen oikeutta soveltaa arvonlisäverodirektiivin 132 artiklan 1 kohdan f alakohdassa säädettyä vapautusta, kun verovelvollinen on täyttänyt kaikki edellytykset vapautuksen soveltamiselle omassa jäsenvaltiossaan, mutta kyseinen säännös on pantu täytäntöön yhteenliittymän muiden jäsenten jäsenvaltioiden kansallisessa lainsäädännössä sellaisin rajoituksin, jotka koskevat muiden jäsenvaltioiden verovelvollisten mahdollisuutta soveltaa omassa jäsenvaltiossaan vastaavaa arvonlisäveron vapautusta? 3) Onko sallittua soveltaa arvonlisäverodirektiivin 132 artiklan 1 kohdan f alakohdassa säädettyä vapautusta palveluihin palvelujen vastaanottajan jäsenvaltiossa, kun tämä vastaanottaja on arvonlisäverovelvollinen ja palvelujen suorittaja, joka on arvonlisäverovelvollinen, on soveltanut toisessa jäsenvaltiossa arvonlisäveroa yleisen järjestelmän mukaisesti eli katsonut, että arvonlisävero näistä palveluista oli direktiivin 196 artiklan mukaisesti maksettava niiden vastaanottajan jäsenvaltiossa? 4) Onko arvonlisäverodirektiivin 132 artiklan 1 kohdan f alakohdan käsitteellä ’riippumaton yhteenliittymä’ tulkittava tarkoitettavan erillistä oikeushenkilöä, jonka olemassaolo on osoitettava erityisellä riippumattoman yhteenliittymän perustamista koskevalla sopimuksella? Jos tähän kysymykseen vastataan niin, ettei riippumattoman yhteenliittymän ole välttämättä oltava erillinen yhteisö, onko katsottava, että riippumaton yhteenliittymä on myös sellainen toisiinsa etuyhteydessä olevien yritysten yhteenliittymä, jossa nämä yritykset tavanomaisen liiketoimintansa yhteydessä vaihtavat keskenään tukipalveluja liiketoimiaan varten, ja voidaanko tällaisen yhteenliittymän olemassaolo osoittaa niiden välisillä palvelusopimuksilla tai laskutushintoja koskevilla asiakirjoilla? 5) Voiko jäsenvaltio rajoittaa verovelvollisen oikeutta soveltaa arvonlisäverodirektiivin 132 artiklan 1 kohdan f alakohdassa säädettyä arvonlisäveron vapautusta, kun verovelvollinen on perinyt liiketoimista lisän siten kuin sen sijoittautumisjäsenvaltion välitöntä verotusta koskevassa lainsäädännössä edellytetään? 6) Voidaanko arvonlisäverodirektiivin 132 artiklan 1 kohdan f alakohdassa säädettyä vapautusta soveltaa palveluihin, joita vastaanotetaan kolmansista maista? Toisin sanoen: voiko arvonlisäverodirektiivin edellä mainitussa säännöksessä tarkoitetun riippumattoman yhteenliittymän jäsen, joka suorittaa yhteenliittymän sisällä palveluja sen muille jäsenille, olla verovelvollinen kolmannessa maassa?”
10.

Liitteessä I olevassa D kohdassa esitetään yksityiskohtaisesti tarkkailun ja tulosten arvioinnin toteutusmallit. Sen 3 kohdassa säädetään, että näytteiden vuotuinen vähimmäismäärä on määriteltävä puhdistamojen koon mukaan ja näytteet on otettava säännöllisin väliajoin. Jos puhdistamon avl on 2 000–9 999, vähimmäismäärä on 12 näytettä ensimmäisen vuoden aikana. Seuraavina vuosina vähimmäismäärä on neljä näytettä, jos ensimmäisen vuoden aikana otetut näytteet täyttävät direktiivin vaatimukset. Jos yksi näyte neljästä ei täytä vaatimuksia, on seuraavana vuonna otettava 12 näytettä. Jos puhdistamon avl on 10 000–49 999, vähimmäismäärä on 12 näytettä.
57.

Tämä on vieläkin tarpeellisempaa, kun kyseessä on liikkeen luovutus julkiselta sektorilta yksityiselle. ( 13 ) Unionin tuomioistuimen mukaan ”dynaaminen viittaus kyseessä olevan liikkeen luovutuksen jälkeen neuvoteltuihin ja tehtyihin työehtosopimuksiin, joiden tarkoituksena on säännellä työehtojen kehittymistä julkisella sektorilla, on omiaan rajoittamaan merkittävällä tavalla toimintamarginaalia, jota ne mukautukset ja sopeutuminen edellyttävät, joihin yksityisen sektorin luovutuksensaajan on ryhdyttävä”. ( 14 ) Tällaisessa tilanteessa unionin tuomioistuin katsoi, että ”mainitun kaltainen sopimusehto on omiaan horjuttamaan työnantajana toimivan luovutuksensaajan ja työntekijöiden intressien välillä vallitsevaa oikeudenmukaista tasapainoa”. ( 15 )
2.

Alkuhankaluus liittyy unionin tuomioistuimen toimivaltaan vastata näihin kysymyksiin. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ilmaisee huolensa direktiivin 2004/17/EY ( 3 ) osalta. On kuitenkin kiistatonta, että riidanalaisen julkisen hankinnan arvioitu arvo ei yllä sovellettavaan kynnykseen ja että kyseistä direktiiviä ei näin ollen sovelleta pääasian oikeudenkäynnissä. Onko tämä direktiivi siten suoraan ja ehdottomasti sovellettavissa sopimukseen Liettuan lainsäädännön nojalla? Jos näin on, unionin tuomioistuin on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan toimivaltainen tulkitsemaan kyseisen direktiivin asiaa koskevia säännöksiä. Vaihtoehtoisesti on niin, että mikäli riidanalaiseen sopimukseen liittyy varma rajatylittävä intressi, sen tekemiseen sovelletaan EUT-sopimuksen perussääntöjä ja yleisiä periaatteita (erityisesti SEUT 49 ja SEUT 56 artiklan vapaan liikkuvuuden periaatteita), ja siinä tapauksessa on unionin tuomioistuimen tehtävänä antaa hyödyllisiä ohjeita ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle.
60.

Direktiivin 12 artiklan 3 a kohdassa määritetään edellytykset, joiden täyttyessä päästöihin, joiden osalta on todennettu talteenotto ja kuljetus pysyvään geologiseen varastointiin, ei sovelleta direktiivin 2003/87 12 artiklan 3 kohdassa säädettyä päästöoikeuksien palauttamisvelvollisuutta. Se lisättiin direktiiviin toiminnanharjoittajien kannustamiseksi tällaisen tekniikan käyttämiseen ( 46 ) siinä yhteydessä, kun unionin lainsäätäjä päätti lisätä direktiivin 2003/87 soveltamisalaan kuuluvien toimintojen luetteloon (liite I) ”kasvihuonekaasujen talteenoton tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvista laitoksista niiden kuljettamiseksi ja geologiseksi varastoimiseksi direktiivin 2009/31/EY mukaisesti sallittuun varastointipaikkaan”, ”kasvihuonekaasujen kuljettamisen putkistojen kautta geologista varastointia varten direktiivin 2009/31/EY mukaisesti sallittuun varastointipaikkaan” ja ”kasvihuonekaasujen geologisen varastoinnin direktiivin 2009/31/EY mukaisesti sallitussa varastointipaikassa”. ( 47 ) Unionin lainsäätäjä on näin katsonut, että vaikka näiden toimintojen ensisijaisena tarkoituksena on välttää päästöjä (mikä oikeuttaa 12 artiklan 3 a kohdassa säädetyn ehdollisen poikkeuksen), niillä ei ole tarkoitus poistaa kasvihuonekaasuja kokonaan: on siis edelleen olemassa selvä riski siitä, että nämä kaasut lopulta päätyvät ilmakehään. ( 48 ) Unionin lainsäätäjä ei puolestaan asettanut PCC:n valmistusta varten suoritettavia hiilidioksidisiirtoja sellaisinaan päästökauppajärjestelmän alaisiksi. Tämä on loogista, koska (suurin osa) hiilidioksidi(sta) sidotaan kemiallisesti PCC:hen eikä se siten voi päätyä ilmakehään. Sen vuoksi direktiivin 2003/87 12 artiklan 3 a kohdassa säädetystä poikkeuksesta ei sen erityinen tarkoitus huomioiden saada yleisohjetta direktiivin 3 artiklan b alakohdassa määritellyn päästöjen käsitteen tulkintaan.
—

Asetuksen N:o 2913/92 212 a artiklaa on tulkittava siten, että arvioitaessa sitä, onko asianomaisen (oikeus)henkilön toiminnassa havaittavissa vilpillistä menettelyä tai ilmeistä huolimattomuutta, on otettava lähtökohdaksi paitsi yhtiö itse tai sen lakisääteiset edustajat myös sen työntekijät, jotka toimivat osana heille annettuja tehtäviä ja/tai vastuualueensa rajoissa.
19.

Eschenbrenner nosti 18.10.2012 kanteen Sozialgerichtissä (sosiaaliasioita käsittelevä tuomioistuin). Hän vetosi siihen, että SGB III:n 167 §:n 2 momentin 2 kohdassa säädetty palkkaturvan laskentatapa ei ollut SEUT 45 artiklan mukainen, sillä se vaikutti kielteisesti hänen tilanteeseensa rajatyöntekijänä. Eschenbrennerin mukaan saksalaiset työntekijät saavat palkkaturvana määrän, joka on 100 prosenttia heidän aikaisemmista nettotuloistaan, kun taas hän on saanut rajatyöntekijänä, jolta kannetaan normaalisti vero Ranskassa, määrän, joka on selvästi pienempi kuin hänen aikaisempi nettotulonsa, koska laskennassa on otettu huomioon fiktiivisesti Saksassa voimassa oleva vero, joka on huomattavasti korkeampi kuin Ranskan vero.
1)

Rautateiden ja maanteiden julkisista henkilöliikennepalveluista sekä neuvoston asetusten (ETY) N:o 1191/69 ja (ETY) N:o 1107/70 kumoamisesta 23.10.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1370/2007 5 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaista linja-autojen henkilöliikennepalveluista tehtävää julkisia palveluhankintoja koskevaa sopimusta, joka ei ole julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2004/18/EY määritetty palvelukonsessiosopimus ja jonka sopimuspuoli on valittava mainitun direktiivin mukaisesti, säännellään asetuksella N:o 1370/2007, lukuun ottamatta julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten sopimuspuolen valintaa koskevia asetuksen 5 artiklan 2–6 kohdan sääntöjä. Tällaiseen sopimukseen sovelletaan näin ollen asetuksen N:o 1370/2007 4 artiklan 7 kohdassa esitettyjä alihankintaa koskevia erityissääntöjä.
16.

Lain 36/2011 181 §:n 2 momentin sanamuoto on seuraava: ”Kun asian käsittelyssä on osoitettu olevan indisioita, joiden perusteella voidaan katsoa, että jotakin perusoikeutta tai kansalaisvapautta on loukattu, vastaajan on esitettävä toteutetuille toimenpiteille ja niiden oikeasuhteisuudelle objektiiviset ja loogiset perustelut, joista on riittävä näyttö.”
37.

Nämä perustelut eivät vakuuta minua. Ensiksikin on huomautettava, että direktiivi 2009/132 on kodifioitu ja uudelleenlaadittu versio aiemmasta direktiivistä (direktiivi 83/181/ETY ( 20 )), jota aikanaan on muutettu useaan kertaan. ( 21 ) Nimenomainen viittaus vereen ja sen johdannaisiin selittyy sillä, että verestä ja veren komponenteista perittiin erilaisia tulleja silloin, kun direktiivi 83/181 annettiin. Kyse ei ole mistään pienestä yksityiskohdasta: eräs silloisen direktiivin 83/181 ja nykyisen direktiivin 2009/132 keskeisimmistä tavoitteista on juuri saada aikaan mahdollisimman suuri yhdenmukaisuus tullijärjestelmän ja arvonlisäverojärjestelmän välillä. Tässä yhteydessä on muistettava, että direktiivissä 2009/132 kyse on yksinomaan tuontia unioniin koskevista vapautuksista, kun taas arvonlisäverodirektiivin 132 artikla on eräs vapautuksia koskevista yleissäännöksistä, ja se koskee siksi myös yhteisön sisäisiä liiketoimia sekä maahantuontia.
122.

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 ja 2 kohdan, luettuna yhdessä 184 artiklan 1 kohdan kanssa, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Jos hävinneitä asianosaisia on useita, unionin tuomioistuin ratkaisee, miten kulut on jaettava näiden asianosaisten kesken. Koska komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista ja valittajat ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Niiden on vastattava näistä oikeudenkäyntikuluista yhteisvastuullisesti, koska ne ovat tehneet valituksen yhdessä.
37.

Jätteiden loppukäsittelyn ja hyödyntämisen välisellä erolla on keskeinen merkitys unionin jätelainsäädännössä. Jätedirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa esitetyssä jätehierarkiassa loppukäsittely on viimeisenä, toisin sanoen se on huonoin vaihtoehto, kun taas hyödyntäminen on toiseksi viimeisellä sijalla. Se on näin ollen asetettava lähtökohtaisesti etusijalle loppukäsittelyyn nähden. Mainitun direktiivin 3 artiklan 15 alakohdan mukaan hyödyntämisen tuloksena jätettä voidaan käyttää hyödylliseen tarkoitukseen korvaamalla muita materiaaleja, joita olisi muutoin käytetty erityiseen tarkoitukseen. ( 19 )
6.

Direktiivin 97/67 9 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltiot voivat ottaa yleispalvelun piiriin kuulumattomia palveluja varten käyttöön yleisvaltuutuksia, siinä laajuudessa kuin se on tarpeen olennaisten vaatimusten noudattamisen takaamiseksi. 2. Jäsenvaltiot voivat ottaa yleispalvelun piiriin kuuluvia palveluja varten käyttöön valtuutusmenettelyjä, yksittäiset toimiluvat mukaan lukien, siinä laajuudessa kuin se on tarpeen olennaisten vaatimusten noudattamisen takaamiseksi ja yleispalvelun tarjoamisen turvaamiseksi. Valtuutusten myöntämisen ehdoksi voidaan: — määrätä yleispalveluvelvoitteita, — tarvittaessa ja jos se on perusteltua asettaa kyseisten palvelujen laatua, saatavuutta ja tehokkuutta koskevia vaatimuksia, — tarvittaessa määrätä velvoite maksaa tukiosuus 7 artiklassa tarkoitettuihin rahoitusjärjestelmiin, jos yleispalvelun tarjoaminen aiheuttaa nettokustannuksia ja kohtuuttoman rasituksen 4 artiklan mukaisesti nimetylle yleispalvelun tarjoajalle tai tarjoajille, — tarvittaessa määrätä velvoite maksaa tukiosuus 22 artiklassa tarkoitettuihin kansallisten sääntelyviranomaisten toimintakustannuksiin, — tarvittaessa velvoittaa tai määrätä noudattamaan kansallisessa lainsäädännössä säädettyjä työehtoja. Ensimmäisessä luetelmakohdassa ja 3 artiklassa tarkoitettuja velvoitteita ja vaatimuksia voidaan asettaa vain nimetyille yleispalvelun tarjoajille. – – 3. Edellä 1 ja 2 kohdassa tarkoitettujen menettelyjen, velvoitteiden ja vaatimusten on oltava avoimia, saatavilla, syrjimättömiä, oikeasuhteisia, täsmällisiä ja yksiselitteisiä, ne on julkistettava etukäteen ja niiden on perustuttava objektiivisiin perusteisiin. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että perusteet, joilla valtuutus on kokonaan tai osittain evätty tai peruttu, saatetaan hakijan tietoon, ja niiden on luotava muutoksenhakumenettely.”
105.

Niiden mukaan unionin tuomioistuin on antanut veroviranomaisille oikeuden evätä verovelvollisen vaatima oikeus kaikkien aineellisten vaatimusten täyttämisestä huolimatta silloin, kun verovelvollinen ei ole toteuttanut kaikkia toimenpiteitä, joita siltä on voitu kohtuudella edellyttää muotovaatimuksen täyttämiseksi. Tämä argumentaatio on erityisen tärkeä käsiteltävässä pääasiassa, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on nimenomaisesti tiedustellut tätä unionin tuomioistuimelta.
15.

Kyseisen lain 108 §:ssä säädetään seuraavaa: ”Rikostuomioistuin, joka antaa ratkaisun salakuljetusta koskevasta syytteestä, voi langettavassa tuomiossaan todeta, että salakuljetettujen tavaroiden omistaja tai vastaanottaja on tuomitun henkilön kanssa siviilioikeudellisessa yhteisvastuussa määrättyjen sakkojen ja kulujen maksamisesta ja, jos valtio tätä asianomistajana vaatii, sellaisten saatavien maksamisesta, joista on tehty päätös valtion hyväksi. Näin on siitä huolimatta, että yhteisvastuussa olevaa henkilöä ei ole asetettu rikosoikeudelliseen vastuuseen, kun tuomittu on käsitellyt salakuljetettuja tavaroita niiden omistajan tai vastaanottajan toimeksiannosta, asiainhoitajana tai edustajana, riippumatta oikeussuhteesta, jonka nojalla tämä toimeksianto on esitetty tai jolla sitä on peitelty. Tässä ei ole merkitystä sillä, onko toimeksiannon saaja toiminut omissa nimissään – –, onko hän antanut ymmärtää, että hänellä on omistusoikeus tai muu oikeudellinen yhteys tavaroihin, tai onko hän tosiasiallisesti toiminut omistajan erityis- vai yleisedustajana, paitsi jos voidaan osoittaa, etteivät edellä mainitut henkilöt ole mitenkään voineet olla tietoisia siitä, että salakuljetus todennäköisesti toteutettaisiin.”
29.

Tämä johtuu verotuksen tavoitteesta näissä tapauksissa. Tavoitteena on muukin kuin vähennyksen oikaisu. Oikeuskäytännön mukaan arvonlisäverodirektiivin 16 artiklan mukaisen verotuksen tavoitteena on nimittäin varmistaa sellaisen verovelvollisen, joka ottaa muun muassa tavaraa yksityiskäyttöön, yhdenvertainen kohtelu verrattuna samanlaisen tavaran hankkivaan kuluttajaan. ( 12 ) Unionin tuomioistuin muotoilee asian samankaltaisesti arvonlisäverodirektiivin 18 artiklan c alakohdan yhteydessä: verotuksen tavoitteena on nimittäin sen välttäminen, että tavarat eivät päädy verollisen toiminnan lopettamisen seurauksena verottomaan lopulliseen kulutukseen. ( 13 ) Näin ollen verovelvollisen, joka saa yrityksestään tavaran yksityiskäyttöön, on maksettava samalla tavalla arvonlisäveroa kuin jos hän hankkisi samanlaisen tavaran toiselta verovelvolliselta. Näin rinnastetaan tavaran luovutus kolmannelta osapuolelta ja luovutus itselle.
27.

Riidanalaisen päätöksen 4 artiklan 1 kohdan a–d alakohdassa määrätään, että Belgian kuningaskunnan on toimitettava kahden kuukauden kuluessa mainitun päätöksen tiedoksiantamisesta komissiolle luettelo tuensaajista, jotka ovat saaneet mainitun päätöksen 1 artiklan 3 ja 4 kohdassa tarkoitettua tukea, ja kunkin tuensaajan tukiohjelman nojalla saaman tuen kokonaismäärä, tuensaajilta takaisinperittävän tuen kokonaismäärä (tuki ja takaisinperintään sovellettava korko), tarkka kuvaus toimenpiteistä, jotka on jo toteutettu tai joita suunnitellaan päätöksen noudattamiseksi, sekä asiakirjat, jotka osoittavat, että tuensaajat on määrätty maksamaan tuki takaisin. Saman 4 artiklan 2 ja 3 kohdassa määrätään, että ”Belgian [kuningaskunnan] on ilmoitettava komissiolle tämän päätöksen täytäntöön panemiseksi toteutettavien kansallisten toimenpiteiden edistymisestä siihen saakka, kun 1 artiklan 3 – – kohdassa tarkoitetun tuen takaisinperintä on saatettu loppuun”, ja että ”edellä 1 kohdassa tarkoitetun kahden kuukauden määräajan päätyttyä Belgian [kuningaskunnan] on esitettävä komission pyynnöstä selostus tämän päätöksen noudattamiseksi jo toteutetuista tai suunnitelluista toimenpiteistä. Selostuksessa on annettava myös yksityiskohtaiset tiedot tuensaajilta jo perityistä tukimääristä ja koroista”.
9.

Hukkakustannusten analyysimenetelmän 3 kohdassa määritellään sitoumukset ja toimintaa koskevat takeet, jotka voidaan luokitella hukkakustannuksiksi, ja sen 3.3 alakohdassa todetaan seuraavaa: ”Sitoumusten ja toimintaa koskevien takeiden on oltava sellaisia, ettei niitä enää voida täyttää direktiivin 96/92/EY säännösten takia. Jotta sitoumukset tai takeet todettaisiin hukkakustannuksiksi, niiden on siten muututtava direktiivin 96/92/EY vaikutuksesta taloudellisesti epäedullisiksi ja vaikutettava tuntuvasti kohdeyrityksen kilpailukykyyn. Tällaisessa tilanteessa yrityksen on tehtävä kirjanpitoon vientejä (esimerkiksi varauksia) sitoumusten tai takeiden vaikutusten ennakoimiseksi. Erityisesti jos kyseiset sitoumukset tai takeet voisivat vaarantaa kyseisten yritysten elinkelpoisuuden ilman tukea tai siirtymäkauden toimenpiteitä, sitoumusten tai takeiden katsotaan täyttävän edellisen alakohdan ehdot. Sitoumusten tai takeiden vaikutuksia arvioidaan konsolidoitujen yritysten tasolla. Jotta sitoumukset tai takeet katsottaisiin hukkakustannuksiksi, on voitava todeta, että direktiivin 96/92/EY voimaantulon ja vaikeuksien, joita kyseisillä yrityksillä on sitoumusten tai takeiden täyttämisessä tai niistä kiinni pitämisessä, [välillä on syy- ja seuraussuhde]. Syyn ja seurauksen suhteen toteamiseksi komissio ottaa huomioon erityisesti sähkön hinnan laskun tai yritysten markkinaosuuden supistumisen. Sitoumuksia tai takeita, joiden täyttäminen ei riipu direktiivin voimaantulosta, ei katsota hukkakustannuksiksi.”