ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

[SEUT 108 artiklan] soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL 1999, L 83, s. 1), joka oli voimassa 12.6.2014 annetun päätöksen antamispäivänä, 4 artiklassa, jonka otsikkona on ”Ilmoituksen alustava tutkinta ja komission päätökset”, säädettiin seuraavaa: ”1. Komissio tutkii ilmoituksen heti sen saatuaan. Komissio tekee päätöksen 2, 3 tai 4 kohdan mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 8 artiklan soveltamista. 2. Jos komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitettu toimenpide ei ole tukea, se tekee asiasta tämän seikan toteavan päätöksen. 3. Jos komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta [sisämarkkinoille] ei ole epäilyjä ja jos toimenpide kuuluu [SEUT 107 artiklan 1 kohdan] soveltamisalaan, se päättää, että tuki soveltuu [sisämarkkinoille], jäljempänä ’vastustamatta jättämistä koskeva päätös’. Päätöksessä on mainittava, mitä perustamissopimuksen mukaista poikkeusta on sovellettu. 4. Jos komissio alustavan tutkinnan jälkeen toteaa, että ilmoitetun toimenpiteen soveltuvuudesta [sisämarkkinoille] on epäilyjä, se päättää aloittaa [SEUT 108 artiklan 2 kohdassa] määrätyn menettelyn, jäljempänä ’muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskeva päätös’. – –”
2)

Asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2700/2000, 220 artiklan 2 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että pääasian kaltaisessa asiassa Euroopan petostentorjuntaviraston (OLAF) kertomukseen sisältyvistä tiedoista voidaan johtaa, että tuoja ei voi perustellusti vedota perusteltuun luottamukseen tämän säännöksen nojalla vastustaakseen tuontitullien tileihin kirjaamista jälkikäteen. Siltä osin kuin tällaiseen kertomukseen kuitenkin sisältyy ainoastaan kyseisen tilanteen yleinen kuvaus – minkä selvittäminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asia –, kertomus ei voi yksinään riittää sen osoittamiseen oikeudellisesti riittävällä tavalla, että nämä edellytykset tosiaankin täyttyvät kaikilta osin erityisesti viejän asian kannalta merkityksellisen menettelyn suhteen. Tällaisissa olosuhteissa on lähtökohtaisesti tuojamaan tulliviranomaisten tehtävänä esittää lisätodisteilla näyttö siitä, että se, että viejämaan tulliviranomaiset antoivat virheellisen A-alkuperätodistuksen, johtuu viejän antamasta virheellisestä selvityksestä tosiasioista. Kuitenkin silloin, kun tuojamaan tulliviranomaisten on mahdotonta esittää edellä mainittua näyttöä, tuojan on tarvittaessa todistettava, että kyseinen todistus perustuu viejän antamaan paikkansapitävään selvitykseen tosiasioista.
e)

’itsenäisellä kuljettajalla’ henkilöä, jonka pääasiallisena ammattitoimintana on matkustajien tai tavaroiden kuljettaminen maantieliikenteessä toisen lukuun yhteisön lainsäädännössä tarkoitetulla tavalla yhteisön luvan tai muun ammatillisen valtuutuksen turvin edellä mainittujen kuljetusten suorittamiseksi, joka voi työskennellä omaan laskuunsa ja joka ei ole sidottu työnantajaan työsopimuksella tai muulla hierarkkisella suhteella, jolla on vapaus järjestellä asiaan kuuluvaa toimintaansa, jonka tulot ovat suoraan riippuvaisia saadusta liikevoitosta ja jolla on vapaus pitää yksin tai yhteistyössä muiden itsenäisten kuljettajien kanssa yllä kauppasuhteita useisiin asiakkaisiin. Tässä direktiivissä kuljettajia, jotka eivät täytä näitä kriteerejä, sitovat samat velvollisuudet ja he saavat samat oikeudet, jotka direktiivissä on säädetty työntekijöille; – –”
SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan kotimaisen yhtiön toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle yhtiölle maksamista tuloista on lähtökohtaisesti pidätettävä lähdevero, mikäli näiden kahden jäsenvaltion välisessä kaksinkertaisen verotuksen estämiseksi tehdyssä sopimuksessa ei muuta määrätä, jos mainitussa säännöstössä velvoitetaan kotimainen yhtiö, joka ei pidätä eikä tilitä tätä lähdeveroa ensimmäisen jäsenvaltion verottajalle, maksamaan viivästyskorkoa, jota ei voida palauttaa, siitä ajankohdasta alkaen, jona määräaika tuloista pidätettävän veron tilittämiselle päättyi, siihen päivään saakka, jona ulkomainen yhtiö osoittaa mainitun sopimuksen soveltamisedellytysten täyttyvän, myös niissä tapauksissa, joissa kyseisen sopimuksen mukaan ulkomaisen yhtiön ei tarvitse maksaa mitään veroa ensin mainitussa jäsenvaltiossa tai sen määrä on pienempi kuin kyseisen jäsenvaltion verolainsäädännön nojalla normaalisti maksettavan veron määrä.

Palvelujen tarjoamisen vapauden rajoituksen oikeuttamiseksi esitetyistä syistä on todettava, kuten tämän tuomion 53 kohdassa muistutetaan, että oikeuskäytännössä on jo katsottu, että tarve taata veronkannon tehokkuus ja verovalvonnan tehokkuus ovat yleistä etua koskevia pakottavia syitä, joilla voidaan oikeuttaa palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitus. Oikeuskäytännössä on myös katsottu, että seuraamusten, myös rikosoikeudellisten, määräämistä voidaan pitää tarpeellisena kansallisen lainsäädännön tehokkaan noudattamisen takaamiseksi, edellyttäen kuitenkin, että määrätyn seuraamuksen luonne ja määrä ovat kussakin yksittäistapauksessa oikeassa suhteessa sen rikkomuksen vakavuuteen nähden, josta sillä rangaistaan (ks. vastaavasti tuomio 26.5.2016, NN (L) International, C-48/15, EU:C:2016:356, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kansallinen säännöstö, jossa säädetään seuraamuksesta sellaisten korkojen muodossa, joita ei voida palauttaa, jotka lasketaan kansallisen lainsäädännön nojalla lähteellä maksettavan veron määrän perusteella ja joiden maksuvelvollisuus syntyy ajanjaksolta, joka alkaa päivänä, jolloin vero oli maksettava, ja päättyy päivänä, jolloin asiakirjat, joilla osoitetaan kaksinkertaisen verotuksen estämiseksi tehdyn sopimuksen sovellettavuus, esitetään veroviranomaisille, ei kuitenkaan ole omiaan takaamaan edellisessä kohdassa tarkoitettujen päämäärien toteutumista siinä tilanteessa, että asiassa on osoitettu, että veroa ei sovellettavan verosopimuksen nojalla ole maksettava. Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa yhtäältä vaadittujen korkojen määrän ja toisaalta maksettavan veron määrän – jota ei ole olemassa – tai mainittujen asiakirjojen veroviranomaisille toimittamisessa tapahtuneen viivästyksen vakavuuden välillä ei ole yhteyttä. Tällaisella seuraamuksella lisäksi ylitetään se, mikä on tarpeen mainittujen päämäärien saavuttamiseksi, koska maksettavana olevien korkojen määrä voi osoittautua liialliseksi verrattuna maksettavana olevan veron määrään ja koska mistään mahdollisuudesta näiden korkojen palauttamiseen ei ole säädetty.

(ks. 57, 59, 60 ja 63 kohta sekä tuomiolauselma)
Komission päätös, jolla tukijärjestelmä todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi ja jolla tuki määrätään perittäväksi takaisin, koskee sisämarkkinoille soveltumattoman tukijärjestelmän perusteella myönnetyn yksilöllisen tuen tosiasiallisia saajia erikseen, ja toimenpide ei voi koskea kantajaa erikseen pelkästään sen vuoksi, että se on kyseisen järjestelmän potentiaalinen edunsaaja. Tästä ei kuitenkaan voida päätellä, että silloin kun kyseessä on päätös, jolla tukijärjestelmä todetaan sisämarkkinoille soveltumattomaksi, ainoa merkityksellinen kriteeri arvioitaessa, koskeeko tällainen päätös kantajaa SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetuin tavoin erikseen, muodostuu siitä seikasta, onko kyseinen kantaja mainitusta järjestelmästä myönnetyn tuen tosiasiallinen vai potentiaalinen edunsaaja.

Tämä oikeuskäytäntö, joka on kehittynyt juuri valtiontuelle ominaisissa yhteyksissä, on näet vain erityinen ilmaisu sellaisesta merkityksellisestä oikeudellisesta perusteesta SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitettua erikseen koskemista arvioitaessa, jonka mukaan toiselle henkilölle osoitettu päätös koskee kantajaa erikseen, jos kyseinen päätös vaikuttaa siihen sille tunnusomaisten erityispiirteiden tai sellaisen tosiasiallisen tilanteen takia, jonka perusteella se erottuu kaikista muista henkilöistä. Näin siis se seikka, että kantaja saattaa kuulua tai olla kuulumatta komission päätöksellä sisämarkkinoille soveltumattomaksi todetun tukijärjestelmän perusteella myönnetyn yksittäisen tuen tosiasiallisten tai potentiaalisten saajien ryhmään, ei voi olla ratkaiseva määritettäessä, koskeeko mainittu päätös kyseistä kantajaa erikseen, kun joka tapauksessa on osoitettu, että päätös vaikuttaa tähän tälle tunnusomaisten erityispiirteiden tai sellaisen tosiasiallisen tilanteen takia, jonka perusteella tämä erottuu kaikista muista henkilöistä.

(ks. 46–48 kohta)
Direktiivin 2013/32 46 artiklan 3 kohtaa on tulkittava yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa siten, että jäsenvaltion tuomioistuimen, jolta on ensimmäisenä oikeusasteena haettu muutosta kansainvälistä suojelua koskevasta hakemuksesta tehtyyn päätökseen, on tutkittava sekä ne tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka kyseisen päätöksen tehnyt elin on tutkinut tai olisi voinut tutkia, kuten se, voidaanko direktiivin 2011/95 12 artiklan 1 kohdan a alakohtaa soveltaa hakijan tilanteeseen, että seikat, jotka ovat ilmenneet vasta kyseisen päätöksen tekemisen jälkeen.

Mainitun 46 artiklan 3 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden, joita direktiivi sitoo, on varmistettava, että tuomioistuin, jossa kansainvälistä suojelua koskevaan hakemukseen annettu päätös on riitautettu, suorittaa ”sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen ex nunc -tutkimisen kaikilta osin, mukaan lukien tarvittaessa kansainvälisen suojelun tarpeen tutkiminen direktiivin [2011/95] mukaisesti”. Tässä yhteydessä ilmaisu ”ex nunc” korostaa tuomioistuimen velvollisuutta suorittaa arviointi, jossa otetaan tarvittaessa huomioon sellaiset uudet seikat, jotka ovat tulleet ilmi vasta sen päätöksen tekemisen jälkeen, johon on haettu muutosta. Tällaisen arvioinnin avulla kyetään näet käsittelemään perusteellisesti kansainvälistä suojelua koskeva hakemus ilman, että sitä koskevaa aineistoa olisi tarpeen toimittaa määrittävälle viranomaiselle. Direktiivin 2013/32 46 artiklan 3 kohdassa käytetty adverbi ”kaikilta osin” vahvistaa osaltaan sen, että tuomioistuimen on tutkittava sekä sellaiset seikat, jotka määrittävä viranomainen on ottanut tai olisi voinut ottaa huomioon, että seikat, jotka ovat ilmenneet vasta mainitun viranomaisen päätöksen tekemisen jälkeen. Lauseenosassa ”mukaan lukien tarvittaessa kansainvälisen suojelun tarpeen tutkiminen direktiivin [2011/95] mukaisesti” käytetty ilmaisu ”tarvittaessa” korostaa sitä, kuten komissio on istunnossa esittänyt, ettei tutkinnan, joka tuomioistuimella on velvollisuus suorittaa kaikilta osin ja ex nunc, tarvitse välttämättä kohdistua kansainvälisen suojelun tarvetta koskevaan asiakysymykseen vaan se voi siis kohdistua kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiin, jos se on kansallisen oikeuden mukaan mahdollista direktiivin 2013/32 33 artiklan 2 kohdan mukaisesti.

(ks. 106, 111–113, 115 ja 118 kohta ja tuomiolauselman 3 kohta)
Kun unionin kansalainen on käyttänyt liikkumisvapauttaan siirtymällä muuhun kuin siihen jäsenvaltioon, jonka kansalainen hän on, ja oleskelemalla siellä tosiasiallisesti Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 7 artiklan 1 kohdassa säädettyjen edellytysten mukaisesti ja on kehittänyt tai lujittanut tässä yhteydessä perhe-elämää sellaisen samaa sukupuolta olevan henkilön kanssa, joka on kolmannen valtion kansalainen ja jonka kanssa hän on solminut laillisesti avioliiton vastaanottavassa jäsenvaltiossa, SEUT 21 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltion, jonka kansalaisuus unionin kansalaisella on, toimivaltaiset viranomaiset epäävät kyseiseltä kolmannen valtion kansalaiselta oleskeluoikeuden tämän jäsenvaltion alueella sillä perusteella, että kyseisen jäsenvaltion oikeudessa ei mahdollisteta samaa sukupuolta olevien henkilöiden välistä avioliittoa.

(ks. 51 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Sellaisen komissiota vastaan nostetun kanteen osalta, jolla pyritään sellaisen päätöksen kumoamiseen, jolla hylätään unionin rahoitustukea koskeva ehdotus Verkkojen Eurooppa -välineen alalla ja joka sisältyy väitetysti innovoinnin ja verkkojen toimeenpanoviraston (INEA) kantajalle lähettämään sähköpostiviestiin, on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin tekee oikeudellisen virheen, kun se jättää kanteen tutkimatta ja hylkää kantajan vaatimuksen siitä, että sen kanteen katsotaan kohdistuvan komission päätökseen, jolla vahvistetaan luettelo ehdotuksista, joihin voidaan myöntää unionin rahoitustukea.

Siltä osin kuin kantaja ei näet kanteen nostamisajankohtana tiennyt komission päätöksestä, jota ei hyvän hallinnon yleisestä periaatteesta ilmenevistä vaatimuksista poiketen ole annettu missään vaiheessa tiedoksi kantajalle, kantaja ei voinut yksilöidä kanteessaan mainittua päätöstä päätökseksi, jolla komissio on hylännyt sen ehdotuksen, ja se saattoi pätevästi katsoa, että INEA:n sähköpostiviestillä annettiin tiedoksi se, että komissio oli hylännyt sen ehdotuksen. Tästä seuraa, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt käsiteltävän tapauksen olosuhteiden perusteella ja jotta kantajalle taataan oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan katsoa, että kanteen kohteena ei ollut sen INEA:n sähköpostiviestin kumoaminen, johon kantaja on viitannut virheellisesti kanteessaan unionin yleisessä tuomioistuimessa, vaan komission päätöksen kumoaminen. Näin on varsinkin, koska kantajan nostama kanne oli nimenomaisesti kohdistettu komissioon ja koska pelkästään komissiolla oli toimivalta tehdä hylkäävä päätös menettelyssä, jossa valitaan ehdotukset, joille voidaan myöntää tukea CEF:sta.

(ks. 68 ja 70–73 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 2 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevien pisteiden kaltaisten pisteiden, jotka mahdollistavat sen, että elinkeinonharjoittajan asiakkaat voivat tehdä tarjouksia tämän järjestämissä huutokaupoissa, myöntäminen on vastikkeellinen palvelujen suoritus, jonka vastike on kyseisistä pisteistä maksettu määrä.

(ks. 49 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 2 artiklan 1 kohdan a alakohtaa ja 14 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että arvonlisäverovelvolliselle kuuluvan kiinteän omaisuuden omistusoikeuden siirto jäsenvaltion veronsaajalle suoraan lain nojalla ja korvausta vastaan on arvonlisäverollinen liiketoimi pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa sama henkilö edustaa samaan aikaan sekä pakkolunastavaa tahoa että pakkolunastuksen kohteena olevaa kuntaa ja hallinnoi käytännössä edelleen tätä kiinteää omaisuutta, vaikka korvaus on suoritettu ainoastaan kunnan talousarvioon tehdyllä sisäisellä uudelleenkirjauksella.

(ks. 51 kohta ja tuomiolauselma)
Standardin EN 1090-1:2009+A1:2011 tulkinnassa on tätä varten ensimmäiseksi tukeuduttava sen soveltamisalan osalta sen sisältöön, standardin liitteitä unohtamatta.

Toiseksi yhdenmukaistettua standardia on tulkittava sen toimeksiannon valossa, johon se perustuu. Näin on siksi, että asetuksen N:o 305/2011 17 artiklan 1 kohdan mukaan direktiivin 98/34 liitteessä I luetellut eurooppalaiset standardointielimet vahvistavat yhdenmukaistetut standardit komission esittämien pyyntöjen perusteella. Asetuksen 17 artiklan 5 kohdan mukaan on kuitenkin komission tehtävänä arvioida, ovatko eurooppalaisten standardointielinten laatimat yhdenmukaistetut standardit asianomaisten toimeksiantojen mukaiset.

Kolmanneksi – niin kuin pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevassa tapauksessa – silloin, kun tuote saattaa kuulua useamman yhdenmukaistetun teknisen eritelmän soveltamisalaan, on ensin selvitettävä, onko uudemman standardin hyväksyminen johtanut aiemman standardin kumoamiseen. Jos yhdenmukaistetussa standardissa ei siis nimenomaisesti ilmoiteta, että sillä on haluttu korvata jokin toinen yhdenmukaistettu standardi tai yksi tai useampi eurooppalainen tekninen arviointi, mainitut yhdenmukaiset tekniset eritelmät pysyvät voimassa ja muodostavat erityisen poikkeussäännöstön.

Neljänneksi todettakoon kansallisten tai kansainvälisten standardointielinten julkaisemista ohjeistuksista, että vaikka tällaisten asiakirjojen tarkoituksena on tarkentaa niiden yhdenmukaistettujen standardien soveltamisalaa, joiden viitetiedot komissio julkaisee, kyse ei kuitenkaan ole unionin oikeusjärjestyksessä oikeudellisesti velvoittavista asiakirjoista. Tästä seuraa, etteivät ne vaikuta yhdenmukaistetun standardin tulkintaan eivätkä myöskään sido kansallisia tuomioistuimia, vaikka niitä voidaankin pitää hyödyllisinä ohjeina kyseistä standardia toteutettaessa.

(ks. 34–36, 38, 40 ja 44 kohta)
Koska unionin toimielimillä on lisäksi todistustaakka polkumyynnin olemassaolon, vahingon sekä polkumyynnin kohteena olleen tuonnin ja kyseisen vahingon välisen syy-yhteyden suhteen, sen on myös osoitettava, onko tieto ”tarvittava” polkumyyntitutkinnan edellyttämien päätelmien tekemiseksi.

Polkumyynnillä muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta annetun asetuksen N:o 1225/2009 18 artiklan 1 kohdan, jonka mukaan unionin toimielimet voivat käyttää käytettävissä olevia tietoja alustavien tai lopullisten päätelmien tekemiseen, riippumatta siitä, ovatko ne myönteisiä vai kielteisiä, jos osapuoli, jota asia koskee, kieltäytyy antamasta tarvittavia tietoja tai ei toimita niitä kyseisessä asetuksessa säädetyssä määräajassa, tulkinnassa on kyseisen säännöksen soveltamisalan määrittämiseksi otettava huomioon sen sanamuoto, asiayhteys ja tavoitteet. Tältä osin ”tarvittavien tietojen” käsite viittaa asianomaisilla oleviin tietoihin, jotka unionin toimielimet pyytävät niitä toimittamaan tehdäkseen polkumyyntitutkinnassa edellytettäviä päätelmiä.

Polkumyynnillä muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta annetun asetuksen N:o 1225/2009 9 artiklan 5 kohdan sanamuodon mukaan yksilöllinen polkumyyntitulli voidaan määrittää viejille, jotka voivat asianmukaisesti perusteltujen pyyntöjen pohjalta osoittaa muun muassa, että valtio ei puutu yrityksen toimintaan niin, että se mahdollistaisi polkumyynnin vastaisten toimenpiteiden kiertämisen. Tästä seuraa, ettei toimenpiteiden kiertämisen riskin puuttumista, kuten ei mainitunlaisen riskin olemassaoloakaan, voida olettaa. Vaikka toimenpiteiden kiertämisen riski nimittäin onkin suurempi, kun kyse on etuyhteydessä olevista viejistä, joille voidaan määrätä erisuuruiset polkumyyntitullit, unionin toimielinten on kuitenkin osoitettava, että kyseiselle tutkinnalle ominaisten olosuhteiden vuoksi mainittu riski on näytetty toteen.

(ks. 84 ja 86 kohta)
Asia C-230/16

Coty Germany GmbH

vastaan

Parfümerie Akzente GmbH

(Oberlandesgericht Frankfurt am Mainin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – SEUT 101 artiklan 1 kohta – Ylellisyyskosmetiikan valikoiva jakelu – Sopimusmääräys, jolla kielletään jakelijoita ottamasta internetmyynnissä mukaan valtuuttamattomia kolmansia yrityksiä – Asetus (EU) N:o 330/2010 – 4 artiklan b ja c alakohta

Tiivistelmä Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 6.12.2017

(SEUT 101 artiklan 3 kohta; komission asetuksen N:o 330/2010 4 artiklan b ja c alakohta)

SEUT 101 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että luksustuotteiden valikoiva jakelujärjestelmä, jolla pyritään ensisijaisesti varmistamaan kyseisten tuotteiden ylellinen tuotekuva, on kyseisen määräyksen mukainen, jos jälleenmyyjät valitaan objektiivisin laadullisin perustein, jotka on vahvistettu siten, että ne koskevat samalla tavalla kaikkia potentiaalisia jälleenmyyjiä ja niitä sovelletaan syrjimättä, ja jos asetetuilla kriteereillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen. (ks. 36 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

SEUT 101 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle sopimusmääräykselle, jossa luksustuotteiden valikoivan jakelujärjestelmän, jolla pyritään ensisijaisesti varmistamaan kyseisten tuotteiden ylellinen tuotekuva, valtuutettuja jakelijoita kielletään käyttämästä internetmyynnissä kolmansien kauppa-alustoja ulospäin tunnistettavalla tavalla, kun kyseisellä sopimusmääräyksellä pyritään varmistamaan mainittujen tuotteiden ylellinen tuotekuva, kun se on vahvistettu siten, että se koskee samalla tavoin kaikkia, ja sitä sovelletaan syrjimättä ja kun se on oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään nähden, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä. (ks. 58 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
1.

Kilpailu–Liikenne–Kilpailusäännöt–Lentoliikenne–Asetus N:o 17–Soveltamisala–Ilmakuljetuspalvelujen tarjoamista suoraan koskeva toiminta ei kuulu soveltamisalaan–Kansainvälisen lentorahdin huolintapalvelujen tarjoamista koskeva toiminta kuuluu soveltamisalaan (SEUT 101 artikla; neuvoston asetus N:o 17 ja neuvoston asetuksen N:o 141 kolmas perustelukappale sekä 1 artikla) (ks. 25–30 kohta)
Asia C-383/16

Vion Livestock BV

vastaan

Staatssecretaris van Economische Zaken

(College van Beroep voor het bedrijfslevenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Yhteinen markkinajärjestely – Eläinten suojelu kuljetuksen aikana – Vientituet – Asetus (EU) N:o 817/2010 – Asetus (EY) N:o 1/2005 – Velvollisuus päivittää jäljennös reittisuunnitelmasta siihen asti, kunnes eläimet saapuvat lopullisena määräpaikkana olevan kolmannen maan ensimmäiseen purkamispaikkaan – Liikaa maksettujen määrien periminen

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 19.10.2017

Maatalous – Yhteiset markkinajärjestelyt – Vientituki – Myöntämisedellytykset – Elävien eläinten hyvinvointia kuljetuksen aikana koskevan unionin säännöstön noudattaminen – Velvollisuus päivittää jäljennös reittisuunnitelmasta siihen asti, kunnes eläimet saapuvat lopullisena määräpaikkana olevan kolmannen maan ensimmäiseen purkamispaikkaan – Kyseisen velvollisuuden noudattamatta jättäminen – Seuraukset – Liikaa maksettujen määrien takaisin maksaminen

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2005 liitteessä II oleva 3, 7 ja 8 kohta; komission asetuksen N:o 817/2010 2 artiklan 2 kohta, 3 artiklan 1 ja 2 kohta ja 7 artikla)

Yksityiskohtaisten sääntöjen säätämisestä neuvoston asetuksen (EY) N:o 1234/2007 nojalla elävien nautaeläinten hyvinvointia kuljetuksen aikana koskevien, vientitukia myönnettäessä noudatettavien vaatimusten osalta 16.9.2010 annetun komission asetuksen (EU) N:o 817/2010 7 artiklaa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 817/2010 3 artiklan 1 ja 2 kohdan ja 2 artiklan 2 kohdan sekä eläinten suojelusta kuljetuksen ja siihen liittyvien toimenpiteiden aikana sekä direktiivien 64/432/ETY ja 93/119/EY ja asetuksen (EY) N:o 1255/97 muuttamisesta 22.12.2004 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2005 liitteessä II olevien 3, 7 ja 8 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että asetuksen N:o 817/2010 perusteella voidaan vaatia vientitukien takaisin maksamista, kun nautaeläinten kuljettaja ei ole pitänyt ajan tasalla asetuksen N:o 1/2005 liitteessä II säädetyn reittisuunnitelman jäljennöstä lopullisena määräpaikkana olevan kolmannen maan ensimmäiseen purkamispaikkaan asti.

(ks. 49 kohta ja tuomiolauselma)
Maksukyvyttömyysmenettelyistä 29.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1346/2000 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että vilpilliseen kilpailuun perustuva vahingonkorvauskanne, jossa maksukyvyttömyysmenettelyn yhteydessä hankitun toimialan luovutuksensaajaa moititaan siitä, että tämä on esittäytynyt virheellisesti toimijaksi, joka huolehtii velallisen valmistamien tuotteiden yksinomaisesta jälleenmyynnistä, ei kuulu sen tuomioistuimen toimivaltaan, joka on aloittanut maksukyvyttömyysmenettelyn.

(ks. 31 kohta ja tuomiolauselma)