Asia C-312/17

Surjit Singh Bedi

vastaan

Saksan valtio ja Bundesrepublik Deutschland in Prozessstandschaft für das Vereinigte Königreich von Großbritannien und Nordirland

(Landesarbeitsgericht Hammin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Sosiaalipolitiikka – Direktiivi 2000/78/EY – Yhdenvertainen kohtelu työssä ja ammatissa – 2 artiklan 2 kohta – Vammaisuuteen perustuvan syrjinnän kielto – Sosiaaliturvasta tehty kollektiivinen sopimus – Saksan liittotasavallan alueelle sijoitettujen asevoimien palveluksessa olleille siviilityöntekijöille lisänä suoritettava siirtymäajan korvaus – Korvauksen maksamisen päättyminen, kun sen saaja on oikeutettu saamaan vammaisille myönnettävää varhennettua vanhuuseläkettä lakisääteisen eläkevakuutusjärjestelmän perusteella

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 19.9.2018

Sosiaalipolitiikka – Yhdenvertainen kohtelu työssä ja ammatissa – Direktiivi 2000/78 – Vammaisuuteen perustuvan syrjinnän kielto – Lisänä suoritettava siirtymäajan korvaus jonka myöntämisen tarkoituksena on taata asianmukainen toimeentulo työpaikkansa menettäneelle työntekijälle – Korvauksen maksamisen päättyminen, kun asianomainen täyttää edellytykset siihen, että hän saa vammaisille myönnettävää varhennettua vanhuuseläkettä lakisääteisen eläkevakuutusjärjestelmän perusteella – Vammaisuuteen perustuva välillinen syrjintä – Vammaisille henkilöille aiheutuvan kohonneen riskin huomioon ottamatta jättäminen – Sen ylittämistä, mikä on tarpeen sosiaalipoliittisten tavoitteiden saavuttamiseksi, ei voida hyväksyä

(Neuvoston direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohta)

Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annetun neuvoston direktiivin 2000/78/EY 2 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että pääasian kaltaisessa asiassa se on esteenä kollektiivisen sopimuksen määräyksille, joiden mukaan siirtymäajan korvauksen, jonka myöntämisen tarkoituksena on taata asianmukainen toimeentulo työpaikkansa menettäneelle työntekijälle siihen saakka, kunnes hän on oikeutettu eläkkeeseen lakisääteisestä eläkevakuutusjärjestelmästä, maksaminen päättyy, kun kyseinen työntekijä täyttää edellytykset vaikeavammaisille tarkoitetun varhennetun vanhuuseläkkeen saamiseksi tästä järjestelmästä.

Näissä olosuhteissa on todettava, että pääasian kaltaisessa asiassa TV SozSich 8 §:n 1 momentin c kohta vaikuttaa siten, että vaikeavammaisen työntekijän tulot ajanjaksolta, jona hänelle myönnetään varhennettua vanhuuseläkettä, ovat pienemmät kuin ei-vammaisen työntekijän tulot. Näyttää siis siltä, että kyseisessä määräyksessä vahvistettu sääntö on omiaan asettamaan vammaiset työntekijät epäedullisempaan asemaan ja johtamaan näin direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettuun välillisesti vammaisuuteen perustuvaan erilaiseen kohteluun.

On lisättävä, että vaikeavammaisilla henkilöillä on sekä heidän tilansa edellyttämää suojelua että sen mahdolliseen vakavoitumiseen varautumista koskevia erityistarpeita. On siis otettava huomioon se riski, että vaikeavammaisilla henkilöillä on heidän vammaansa liittyviä välttämättömiä rahoitustarpeita ja/tai että kyseisten henkilöiden rahoitustarpeet lisääntyvät iän myötä (ks. vastaavasti tuomio 6.12.2012, Odar, C-152/11, EU:C:2012:772, 69 kohta).

Tästä seuraa, että kun työmarkkinaosapuolet ovat pyrkineet hyväksyttäviin tavoitteisiin eli korvauksen myöntämiseen irtisanotuille työntekijöille tulevaisuutta varten ja heidän ammatillisen uudelleen integroitumisensa tukemiseen siten, että samalla otetaan huomioon tarve jakaa oikeudenmukaisesti rajoitetut taloudelliset resurssit, ne ovat jättäneet huomiotta merkityksellisiä seikkoja, jotka koskevat erityisesti vaikeavammaisia työntekijöitä.

(ks. 53, 75, 76 ja 79 kohta sekä tuomiolauselma)