ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
9.

Valtuutusdirektiivin 14 artiklan otsikkona on ”Oikeuksien ja velvollisuuksien muuttaminen”, ( 6 ) ja siinä säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että yleisvaltuutuksiin, käyttöä koskeviin oikeuksiin ja laitteiden asennusoikeuksiin liittyviä oikeuksia, ehtoja ja menettelyjä voidaan muuttaa ainoastaan objektiivisesti perusteltavissa tapauksissa ja oikeasuhteisesti. Aikomuksesta tehdä tällaisia muutoksia on tehtävä ilmoitus asianmukaisella tavalla ja annettava asianomaisille osapuolille, myös käyttäjille ja kuluttajille, riittävä aika ilmaista kantansa ehdotettuihin muutoksiin. Tämän määräajan on poikkeuksellisia tilanteita lukuun ottamatta oltava vähintään neljä viikkoa. 2. Jäsenvaltiot eivät saa rajoittaa tai peruuttaa asennusoikeuksia ennen niiden voimassaoloajan päättymistä muulloin kuin perustelluissa tapauksissa ja soveltuvin osin niiden kansallisten säännösten mukaisesti, jotka koskevat oikeuksien peruutusten johdosta myönnettävää korvausta.”
65.

On merkille pantavaa, että oikeuskäytännön mukaan kuntien väliselle yhteistyölle on ominaista kaikkien asianomaisten julkisyhteisöjen toiminta, jotta taataan yhdessä yleisen edun mukaisten tehtävien tehokas hoitaminen. Tämän alan jättämistä julkisia hankintoja koskevien säännösten soveltamisalan ulkopuolelle on perusteltu – esimerkiksi jo asiassa Coditel Brabant ( 44 ) – sillä, että viranomainen voi suorittaa yleisen edun mukaisia tehtäviään omilla voimavaroillaan, ilman että sen tarvitsee turvautua sellaisten ulkoisten yksiköiden apuun, jotka eivät kuulu sen omiin yksiköihin, ja että se voi suorittaa näitä tehtäviä myös yhdessä muiden viranomaisten kanssa. Tällainen autonomia edellyttää kuitenkin oikeuskäytännön mukaan, että hankintaviranomaisella on vapaus työskennellä yhdessä muiden hankintaviranomaisten kanssa kyseessä olevien omien varojen yhdistämiseksi. ( 45 ) Näiden perusteiden nojalla unionin tuomioistuin on antanut julkisyhteisöille myös vapauden valita sen, mitä oikeudellista muotoa nämä haluavat käyttää hoitaessaan yhdessä julkisia tehtäviään, ja sen, toteutetaanko yhteistyö tarkastellun kaltaisen yksinkertaisen sopimuksen nojalla vai institutionalisoidusti ( 46 ) perustamalla tätä tarkoitusta varten julkisoikeudellinen laitos. Se on perustellut tätä muodollisesti yhtäältä sillä, ettei unionin oikeudessa edellytetä tietyn oikeudellisen muodon käyttämistä. ( 47 ) Toisaalta se on katsonut teleologisesti, ettei yhteistyöllä ole välttämättä oltava jotain tiettyä muotoa, mikäli julkisten hankintojen sisämarkkinoilla käytävä kilpailu ei vääristy sen vuoksi, että jollekin yksityiselle yritykselle annetaan etua ja muita kilpailijoita syrjitään. ( 48 )
65.

Kun on selvitettävä, loukataanko kyseisillä säännöksillä yleistä syrjintäkiellon periaatetta siksi, että niillä asetetaan huolenpitoa matkustajista koskeva velvollisuus, jota ei aseteta toimijoille, jotka käyttävät muita liikennemuotoja, on riittävää muistuttaa siitä, että oikeuskäytännössä on todettu, että kun otetaan huomioon erityisesti eri liikennemuotojen toimintatavat, saatavuuden edellytykset ja verkostojen jakautuminen, eri liikennemuodot eivät ole niiden käyttämistä koskevien edellytysten osalta toisensa korvaavia. Näitä eri liikennemuotoja koskevilla toimialoilla toimivien yritysten tilanne ei näin ollen ole vertailukelpoinen. ( 33 ) Lentoliikenteen alalla matkustajat, joihin lennon peruuntuminen tai pitkäkestoinen viivästyminen kohdistuu, ovat lisäksi objektiivisesti erilaisessa tilanteessa kuin muiden liikennevälineiden matkustajat samantapaisten tapahtumien yhteydessä. ( 34 ) Oikeuskäytännön mukaan asetuksen N:o 261/2004 5–7 artiklan säännökset eivät ole pätemättömiä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisen johdosta. ( 35 )
49.

Ensimmäisestä väitteestä, jonka mukaan todisteet on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on aluksi huomautettava, että unionin tuomioistuin, jolla lähtökohtaisesti ei ole toimivaltaa tutkia niitä todisteita, jotka unionin yleinen tuomioistuin on ottanut huomioon tosiseikkojen tueksi, voi harjoittaa tuomioistuinvalvontaa, kun valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut sille esitetyt todisteet huomioon vääristyneellä tavalla. Valittajan on tällöin ilmoitettava täsmällisesti ne selvitysaineiston osat, jotka unionin yleinen tuomioistuin on ottanut huomioon vääristyneellä tavalla, ja näytettävä toteen ne arviointivirheet, joiden takia unionin yleinen tuomioistuin on valittajan käsityksen mukaan päätynyt ottamaan ne huomioon vääristyneellä tavalla. Lisäksi on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön nojalla tällaisen tosiseikkojen huomioon ottamisen vääristyneellä tavalla on ilmettävä tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta selvästi ilman, että olisi tarpeen ryhtyä arvioimaan uudelleen tätä tosiseikastoa ja selvitystä tai että pitäisi turvautua uusien todisteiden esittämiseen. ( 15 )
49.

Niiden unionin oikeuteen perustuvien velvoitteiden määrittämiseksi, jotka koskevat lainvoimaisen hallintotoimen tutkimista uudelleen sen unionin oikeuden vastaisuuden vuoksi, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on tukeutunut laajalti edellä mainitussa asiassa Kühne & Heitz annettuun tuomioon perustuvaan oikeuskäytäntöön. ( 23 ) Tuossa asiassa annetun tuomion mukaan lojaalin yhteistyön periaate edellyttää, että hallintoelimen, jolle on esitetty hakemus lopullisen hallintopäätöksen uudelleen tutkimisesta, jotta se ottaisi huomioon unionin tuomioistuimen tällä välin antaman, sovellettavaa oikeussääntöä koskevan tulkinnan, on tutkittava uudelleen tämä päätös, jos a) sillä on kansallisen lainsäädännön mukaan toimivalta muuttaa päätöstä, b) kyseisestä päätöksestä on tullut lopullinen sitä viimeisenä oikeusasteena käsitelleen kansallisen tuomioistuimen tuomion takia, c) tuo tuomio perustui, kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen sen jälkeen antama oikeuskäytäntö, virheelliseen unionin oikeuden tulkintaan, johon päädyttiin esittämättä unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymystä ja d) kyseessä oleva henkilö on kääntynyt hallintoelimen puoleen välittömästi saatuaan tietää kyseisestä oikeuskäytännöstä. ( 24 )
27.

Kuten tunnettua, unionin tuomioistuimen mukaan kuudennessa direktiivissä tarkoitetut vapautukset ovat unionin oikeuden itsenäisiä käsitteitä, jotka on sijoitettava yhteisen arvonlisäverojärjestelmän yleiseen asiayhteyteen. Koska mainitut vapautukset merkitsevät poikkeamista yleisestä periaatteesta, jonka mukaan arvonlisävero kannetaan kaikista verovelvollisen suorittamista vastikkeellisista palveluista, niitä on tulkittava suppeasti. Tällainen vaatimus ei kuitenkaan merkitse sitä, että vapautusten määrittämisessä käytettyjä ilmaisuja olisi tulkittava siten, että vapautukset jäävät vaikutuksettomiksi. Tulkinnassa on ensisijaisesti tukeuduttava mainituilla vapautuksilla tavoiteltuihin päämääriin ja samalla on noudatettava verotuksen neutraalisuuden periaatteesta johtuvia vaatimuksia. ( 9 )
Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Consiglio di Statolle seuraavasti:

MON 810 -maissista johdettujen muuntogeenisten maissihybridien kaltaisiin muuntogeenisiin organismeihin, jotka on sallittu erityisesti siemeninä viljelyä varten geneettisesti muunnettujen organismien tarkoituksellisesta levittämisestä ympäristöön 23.4.1990 annetun neuvoston direktiivin 90/220/ETY mukaisesti, jotka on muuntogeenisistä elintarvikkeista ja rehuista 22.9.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1829/2003 20 artiklassa ilmaistujen edellytysten mukaisesti ilmoitettu olemassa oleviksi tuotteiksi ja joita koskevan luvan käsiteltävänä olevaa uusimista on tämän jälkeen haettu ja jotka on hyväksytty viljelykasvilajien yleisestä lajikeluettelosta 13.6.2002 annetun neuvoston direktiivin 2002/53/EY, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1829/2003, mukaiseen yleiseen lajikeluetteloon, ei voida kohdistaa kansallista lupamenettelyä.

Geneettisesti muunnettujen organismien tarkoituksellisesta levittämisestä ympäristöön ja neuvoston direktiivin 90/220/ETY kumoamisesta 12.3.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/18/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 11.3.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2008/27/EY, 26 a artiklaa on tulkittava siten, että siinä ei sallita sitä, että jäsenvaltio kieltää tällaisten muuntogeenisten organismien viljelyn sillä perusteella, että kansallisia, alueellisia tai paikallisia toimenpiteitä, joiden tavoitteena on estää muuntogeenisten organismien tahaton esiintyminen muissa viljelykasveissa, ei ole vielä toteutettu.
4.

Direktiivin 91/440 6 artiklan 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että rautatieyritysten liikenteen harjoittamiseen liittyvästä liiketoiminnasta ja rautateiden infrastruktuurin hoitoon liittyvästä liiketoiminnasta pidetään erillisiä tuloslaskelmia ja taseita ja että nämä julkaistaan erillisinä. Jommallekummalle toiminnalle maksettavaa julkista rahoitusta ei saa siirtää toiselle. Kummankin toiminnan kirjanpitoa on hoidettava siten, että siitä ilmenee tämä kielto. 2. Jäsenvaltiot saavat myös määrätä, että tämä erottaminen edellyttää erillisten yksiköiden perustamista yksittäiseen yritykseen tai että rautateiden infrastruktuurin hallintoa hoitaa erillinen yksikkö. 3. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että infrastruktuurin yhtäläisten ja ketään syrjimättömien käyttömahdollisuuksien kannalta olennaiset, liitteessä II luetellut toiminnot annetaan tehtäväksi sellaisille elimille tai yrityksille, jotka eivät itse harjoita rautatieliikennettä. Organisatorisista rakenteista riippumatta on voitava osoittaa, että tämä tavoite on saavutettu. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin antaa rautatieyritykselle tai muulle elimelle tehtäväksi maksujen perimisen ja vastuun rautateiden infrastruktuurin hoidosta, kuten investoinnit, kunnossapidon ja rahoituksen.”
47.

Mielestäni neuvoston SEUT 108 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan mukaisen toimivallan poikkeuksellisuudesta seuraa, että kyseisen määräyksen nojalla myönnetyn poikkeuksen on oltava ajallisesti rajattu ja se on myönnettävä ainoastaan niin pitkäksi ajaksi kuin päätöksen perusteluissa mainittujen olosuhteiden korjaamiseksi on tarpeen. ( 26 ) Tämä merkitsee sitä, että jos SEUT 108 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan perusteella annetun päätöksen kohteena on tukijärjestelmä, jota on tarkoitus soveltaa suhteellisen pitkään, kuten nyt tarkasteltavassa tapauksessa, neuvosto on mielestäni velvollinen ilmoittamaan ne syyt, joiden vuoksi se katsoo tämän olevan tarpeen niiden olosuhteiden perusteella, joihin tuen soveltuvuutta sisämarkkinoille koskevan väitteen tueksi on vedottu. Vaikka nyt käsiteltävässä asiassa Latvian viranomaisten neuvostolle lähettämässä, 27.11.2009 päivätyssä kirjeessä sekä riidanalaisessa päätöksessä annetaan vain niukasti tietoa syistä, joiden perusteella on katsottu tarpeelliseksi hyväksyä kyseinen järjestelmä neljän vuoden ajaksi, nämä syyt ovat pääteltävissä asiayhteydestä, johon kyseinen päätös liittyy, sekä päätöksellä hyväksyttyjen toimenpiteiden, ongelmien, joita niillä pyritään ratkaisemaan, ja niillä tavoiteltujen päämäärien luonteesta. Lisäksi neuvosto on antanut lisätietoja kirjelmissään.
52.

Pääasian tosiseikkojen perusteella ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisukysymykseen, että direktiiviä 98/59 on tulkittava siten, että työnantajan velvollisuus ryhtyä neuvotteluihin työntekijöiden edustajien kanssa syntyy silloin, kun se elin tai yksikkö, jonka määräysvallassa työnantaja on, on tehnyt sellaisen strategisen tai liiketoiminnallisen päätöksen, joka pakottaa työnantajan harkitsemaan tai suunnittelemaan joukkovähentämistä. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä pääasian tosiseikkoja tarkastelemalla, mikä ennakkoratkaisupyynnössä mainituista ajalle ennen kyseessä olevan yksikön työntekijöiden edustajien kanssa käytyjen neuvottelujen todellista aloittamishetkeä sijoittuvista tapahtumista voidaan katsoa sellaiseksi luonteeltaan strategiseksi ja työnantajaan nähden pakottavaksi päätökseksi, jota neuvotteluvelvollisuuden syntymiseltä edellytetään, ja se, milloin tällainen päätös on tehty.
73.

Belgialaisen verovelvollisen tilanteen tekee monimutkaisemmaksi myös se, ettei hänellä ole mitään tietoa siitä, mikä on Belgian verotusta selvästi edullisemman verotuksen jäsenvaltio. Aikoessaan käyttää toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen henkilön palveluja verovelvollisen on siis itse arvioitava, onko kyseisen jäsenvaltion verotus selvästi edullisempi kuin Belgian verotus, voidakseen selvittää, mihin elinkeinomenojen vähennysjärjestelmään hän kuuluu, mikä asettaa hänet oikeudellisesti epävarmaan asemaan. Tämän lisäksi on erityisen vaikeaa yksilöidä täsmällisesti tilanteet, jotka adverbi ”selvästi” käsittää. Tähän oikeudelliseen epävarmuuteen perustuva vaikeus voitaisiin varmasti voittaa, jos Belgian veroviranomaiset kykenisivät laatimaan luettelon Belgian järjestelmää selvästi edullisemmista verojärjestelmistä, jotka voivat kuulua vuoden 1992 CIR:n 54 §:n soveltamisalaan. Tällaista käytäntöä ei kuitenkaan ole noudatettu. Lisäksi tällaisen säännöksen kaikkia mahdollisia soveltamistilanteita on joka tapauksessa erityisen vaikeaa ennakoida.
74.

On nimittäin otettava huomioon, että eri säännöksillä on annettu tietyille kolmansien maiden kansalaisille suoraan oleskeluoikeus riippumatta siitä, myöntävätkö vastaanottavan jäsenvaltion viranomaiset vastaavan luvan. Näihin säännöksiin tukeutuen oikeuskäytännössä on analogisesti sovellettu näihin kansalaisiin unionin kansalaisten osalta annettua ratkaisua. Ensimmäiseen ryhmään kuuluvissa tuomioissa on katsottu, että päätöksen N:o 1/80 mukaan Turkin kansalaisille myönnetyllä oleskeluluvalla on merkitystä vain oleskeluoikeuden toteavana asiakirjana ja todisteena. ( 36 ) Toiseen ryhmään kuuluvissa tuomioissa on ulotettu oleskeluoikeuden pelkästään toteava vaikutus kolmansien maiden kansalaisiin, jotka ovat unionin kansalaisten perheenjäseniä. Toteamuksesta, jonka mukaan ”jäsenvaltion kansalaisen kanssa avioliitossa olevalle kolmannen maan kansalaiselle annettu oikeus tulla jäsenvaltioiden alueelle johtuu pelkästään perhesuhteesta”, yhteisöjen tuomioistuin on päätellyt, että oleskeluluvan myöntämistä ei ole pidettävä konstitutiivisena toimena vaan sellaisena toimena, jolla on tarkoitus vahvistaa, millaisessa asemassa kolmannen maan kansalainen on yhteisön oikeussääntöjen perusteella. ( 37 )
41.

Tarkasteltavasta Alankomaiden säännöstöstä on todettava, että siinä säädettiin jo kuudennen direktiivin tullessa voimaan, että sekä liiketoimintaan että yksityisiin tarkoituksiin käytettävien autojen kohdalla lopullinen vähennysoikeus on suljettu pois yksityiskäytön yhteydessä. Mikäli tällaista vanhaa säännöstöä pidetään kuudennen direktiivin 17 artiklan 2 kohdassa myönnetyn vähennysoikeuden rajoituksena, se voi lähtökohtaisesti kuulua kyseisen direktiivin 17 artiklan 6 kohdan poikkeussäännöksen soveltamisalaan. Epäselvää on ainoastaan se, onko säännöstöön sittemmin tehtyjen muutosten perusteella päädyttävä toisenlaiseen arvioon. Direktiivin 17 artiklan 6 artiklan sovellettavuutta ei estä se, että muutoksia on ylipäätään tehty. Ratkaisevaa on pikemminkin muutosten ulottuvuus.
120.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Finanzgericht Hamburgin esittämään kysymykseen seuraavasti: Tiettyjen Kiinan kansantasavallasta peräisin olevien sitrushedelmävalmisteiden ja -säilykkeiden (mandariinien jne.) tuontia koskevan lopullisen polkumyyntitullin käyttöön ottamisesta ja väliaikaisen tullin lopullisesta kantamisesta 18.12.2008 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 1355/2008 on pätemätön, koska Euroopan komissio määritti kyseisen tuotteen normaaliarvon yhteisössä samankaltaisesta tuotteesta maksettujen tai maksettavien hintojen perusteella ryhtymättä riittäviin ponnisteluihin kyseisen normaaliarvon määrittämiseksi soveltuvassa kolmannessa maassa käytettyjen hintojen perusteella ja rikkoi siten polkumyynnillä muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta 22.12.1995 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 384/96, sellaisena kuin se on muutettuna 21.12.2005 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 2117/2005, 2 artiklan 7 kohdan a alakohdassa säädettyjä vaatimuksia.
32.

Nämä väitteet koskevat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 49–56 kohdassa esittämiä perusteluja. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistutti tämän tuomion 50 kohdassa aluksi siitä, että hallintotoimista on päätettävä noudattaen eri hallintoelimille annettua toimivaltaa. Seuraavaksi se viittasi valituksenalaisen tuomion 51 ja 52 kohdassa EY 249 artiklan kolmanteen kohtaan (josta on tullut SEUT 288 artiklan kolmas kohta) ja katsoi, että ympäristön kaltaisella alalla, johon sovelletaan EY 174–EY 176 artiklaa (joista on tullut SEUT 191–SEUT 193 artikla), unionin ja jäsenvaltioiden toimivalta on jaettu. Se päätteli tästä, että jos ei ole annettu yhteisön säännöstä, jossa vahvistetaan selkeästi ja täsmällisesti muoto ja keinot, joita jäsenvaltion on käytettävä, jäsenvaltiolla on pääsääntöisesti täysi vapaus valita asianmukaiset muodot ja keinot, ja komission tehtävänä on näyttää oikeudellisesti riittävällä tavalla, että jäsenvaltion toteuttamat toimenpiteet ovat unionin oikeuden vastaisia. Jäsenvaltioiden toimivallasta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 53 kohdassa, että jäsenvaltioilla on yksinomainen toimivalta sekä laatia kansallinen jakosuunnitelma että tehdä lopulliset päätökset, joissa vahvistetaan erityisesti päästöoikeuksien kokonaismäärä. Jäsenvaltiolla on tätä toimivaltaa käyttäessään tietty harkintavalta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 54–55 kohdassa, että direktiivin 9 artiklan 3 kohdan mukaan komissiolla on yhtäältä valta tutkia, ovatko kansalliset jakosuunnitelmat direktiivin perusteiden mukaisia, ja toisaalta valta hylätä sellaiset kansalliset jakosuunnitelmat, jotka eivät ole kyseisten perusteiden mukaisia. Kuten valituksenalaisen tuomion 56 kohdasta ilmenee, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että komission harjoittama valvonta on laillisuusvalvontaa.
91.

Edellä esitettyjen seikkojen perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Østre Landsretin esittämiin kysymyksiin seuraavasti: Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY 19 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että rakennusyrityksen omaan lukuunsa rakentamien kiinteistöjen myyntiä silloin, kun kiinteistöjen rakentamistoiminta on arvonlisäverollista ja niiden myöhempi myynti on arvonlisäverosta vapautettua, ei voida pitää kyseisen säännöksen mukaisena liitännäisenä liiketoimena, jos – kuten nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa – myynti on rakennustoiminnan välitön, pysyvä ja välttämätön seuraus.
6.

Direktiivin 87/344 3 artiklan sanamuoto on seuraava: ”1. Oikeusturvavakuutuksen on sisällyttävä eri sopimukseen kuin muut vakuutusluokat tai sitä on käsiteltävä yksittäisen vakuutuskirjan erillisessä osassa, jossa määritellään oikeusturvavakuutuksen laatu ja, jos jäsenvaltio niin vaatii, kyseisen vakuutusmaksun määrä. 2. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että sen alueelle sijoittautuneet yritykset noudattavat jäsenvaltion määräämän valintamahdollisuuden mukaisesti tai oman valintansa mukaisesti, jos jäsenvaltio siihen suostuu, vähintään yhtä seuraavista, vaihtoehtoisista ratkaisuista: a) yrityksen on varmistuttava siitä, ettei kukaan sen henkilökunnan jäsenistä, jolle kuuluu oikeudenkäyntikulujen korvausvaatimusten hoito tai siihen liittyvä oikeudellinen neuvonta, harjoita samanaikaisesti vastaavaa toimintaa, — jos on kyse yhdistelmäyrityksestä, toiseen yrityksen harjoittamaan vakuutusluokkaan liittyen, — riippumatta siitä, onko yritys yhdistelmäyritys vai erikoistunut yritys, toisessa yrityksessä, jolla on taloudellisia, kaupallisia tai hallinnollisia yhteyksiä ensimmäisen yrityksen kanssa ja joka harjoittaa yhtä tai useampaa direktiivissä 73/239/ETY määriteltyä muuta vakuutusluokkaa; b) yrityksen on annettava oikeusturvavakuutukseen liittyvien korvausten hoito sellaiselle yritykselle, joka on erillinen oikeushenkilö. Tuo yritys on mainittava erillisessä sopimuksessa tai 1 kohdassa tarkoitetussa erillisessä osassa. Jos yrityksellä, joka on erillinen oikeushenkilö, on yhteyksiä sellaiseen yritykseen, joka harjoittaa yhtä tai useampaa direktiivin 73/239/ETY liitteessä olevassa A kohdassa tarkoitettua vakuutusluokkaa, ne yrityksen henkilökunnan jäsenet, jotka hoitavat korvausten käsittelyä tai siihen liittyvää oikeudellista neuvontaa, eivät saa samanaikaisesti harjoittaa samaa tai samanlaista toimintaa toisessa yrityksessä. Jäsenvaltiot voivat asettaa samat vaatimukset yrityksen johtamisesta vastaavan toimielimen jäsenille; c) yrityksen on sopimuksessa myönnettävä vakuutetulle henkilölle oikeus antaa etujensa puolustaminen valitsemalleen asianajajalle siitä hetkestä lähtien, kun hänellä on oikeus esittää vakuutuskirjan mukainen vaatimus vakuutuksenantajalleen, tai, kansallisen lainsäädännön niin salliessa, kenelle tahansa asianmukaisesti pätevälle henkilölle. 3. Kaikissa ratkaisuissa on niiden henkilöiden etua, joilla on oikeusturvavakuutus, pidettävä yhtäläisesti turvattuna tämän direktiivin mukaisesti.”
Toiseksi voidaan todeta, että artiklan seuraavassa kohdassa (31 artiklan 2 kohta) käytetyt sanavalinnat antavat vahvasti ymmärtää, että siinä esitetty luettelo sopimuksen tekomenettelyn – myös rajoitettujen menettelyjen ja neuvottelumenettelyjen – ulkopuolelle jättämistä koskevista perusteista ei ole tyhjentävä. Tämän ymmärtää seuraavasta: englanninkielisessä toisinnossa todetaan ”The criteria used may include the criteria specified in Article 23 of Directive 71/305/EEC and in Article 20 of Directive 77/62/EEC.” Ranskankielisessä toisinnossa lukee: ”Les critères utilisés peuvent inclure ceux d’exclusion énumérés à l’article 23 de la directive 71/305/CEE et à l’article 20 de la directive 77/62/CEE” ja saksankielisessä ”Die angewandten Kriterien können die in Artikel 23 der Richtlinie 71/305/EWG und Artikel 20 der Richtlinie 77/62/EWG angegebenen Ausschließungsgründe einschließen.” ( 22 ) Eri kielitoisinnoissa esiintyvä ”voivat sisältyä” antaa ymmärtää (melko selvästikin, sikäli kuin itse ymmärrän), että mainittujen valintaperusteiden luettelo on viitteellinen, ei tyhjentävä.
25.

Valittaja ja SMHV väittävät kolmanneksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei arvioinut asianmukaisesti kohdeyleisöä, koska se vahvisti espanjalaisen oliiviöljyn keskivertokuluttajan profiiliksi kuluttajan, joka on lähempänä saksalaisessa oikeuskäytännössä käytetyn keskivertokuluttajan mallia, joka on ”huolimaton ja ajattelematon kuluttaja”, kuin yhteisön oikeuskäytännössä määriteltyä eurooppalaisen kuluttajan mallia, joka on ”tavanomaisesti valistunut ja kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen”. ( 14 ) Valituksenalaisessa tuomiossa oletuksena on lisäksi, että kuluttajien huomiokyky on alhaisempi oliiviöljyä koskevien tavaramerkkien osalta, sen sijaan, että oletuksena olisi se, millaista huomiota tavanomaisesti valistunut ja kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen espanjalainen keskivertokuluttaja tavanomaisesti kiinnittää oliiviöljyyn.
44.

Ensinnäkin on todettava, että asetuksen N:o 659/1999 13 artiklan 1 kohdan kolmatta virkettä tulkittaessa on otettava huomioon komission tukimenettelyssä tekemiä päätöksiä koskevat, primaarioikeuden mukaiset edellytykset ja määräykset. EY 87 artiklan 1 kohdan nojalla tietylle yritykselle vastaisen takaisinperimistä koskevan päätöksen edellytyksenä on, että asianomainen yritys on saanut jäsenvaltion myöntämää taikka valtion varoista myönnettyä tukea, joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla kyseessä olevaa yritystä, ja että se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. EY 87 artiklan 1 kohdassa määrättyjen edellytysten kokonaistarkastelu osoittaa, että asianomaisen yrityksen suosiminen on pystyttävä toteamaan, mutta kilpailun vääristymisen osalta riittää, että tuki uhkaa vääristää kilpailua.