ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
13

Kyseisen direktiivin 6 artiklan, jonka otsikko on ”Muutoksenhakumahdollisuus”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että pyynnön esittäjällä, joka katsoo, että hänen esittämänsä tietopyyntö on jätetty huomiotta tai perusteettomasti evätty kokonaan tai osittain, tai että siihen on vastattu riittämättömästi tai sitä ei muuten ole käsitelty 3, 4 tai 5 artiklan mukaisesti, on mahdollisuus menettelyyn, jossa asianomaisen viranomaisen toimet tai laiminlyönnit voi sama viranomainen tai jokin muu viranomainen ottaa uudelleen harkittavaksi tai jossa jokin riippumaton ja puolueeton lailla perustettu elin voi tutkia ne uudelleen hallinnollisessa menettelyssä. Tällaisen menettelyn on oltava nopea ja joko maksuton tai halpa. 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetun muutoksenhakumenettelyn lisäksi jäsenvaltioiden on huolehdittava, että pyynnön esittäjällä on mahdollisuus saattaa asia uudelleen tutkittavaksi tuomioistuimessa tai jossakin muussa riippumattomassa ja puolueettomassa lailla perustetussa elimessä, jossa kyseisen viranomaisen toimet tai laiminlyönnit voidaan käsitellä uudelleen ja jonka päätökset voivat tulla lopullisiksi. Jäsenvaltiot voivat lisäksi säätää, että kolmansilla osapuolilla, joita tietojen ilmaiseminen koskee, on myös mahdollisuus muutoksenhakuun.”
Tässä suhteessa on todettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa olevilla työntekijöillä on kodin ja asiakkaiden välisen edestakaisen matkan aikana tietty vapaus, jota heillä ei ole sinä aikana, jona he työskentelevät asiakkaan luona, kunhan he saapuvat nimetyn asiakkaan luo työnantajansa sopimaan kellonaikaan. Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee kuitenkin, että tällainen vapaus oli jo olemassa ennen alueellisten toimistojen lakkauttamista, jolloin matkaan kuluvaa aika laskettiin työajaksi alueelliseen toimistoon saapumisesta lukien, ja että ainoastaan kyseisen asiakkaan luo suuntautuvan matkan lähtöpiste oli muuttunut. Tällainen muutos ei vaikuta kyseisillä työntekijöillä olevan sen velvollisuuden oikeudelliseen luonteeseen, jonka mukaan heidän on noudatettava työnantajansa ohjeita. Työntekijöiden täytyy näiden matkojen aikana noudattaa työnantajansa mainittuja ohjeita, ja tämä voi muuttaa asiakkaiden järjestystä tai peruuttaa taikka lisätä asiakastapaamisen. Joka tapauksessa on todettava, että matkaan tarvittavana aikana, jota useimmiten on mahdotonta lyhentää, kyseisillä työntekijöillä ei ole mahdollisuutta vapaasti määrätä ajastaan eikä keskittyä omiin asioihinsa, joten he ovat näin ollen työnantajiensa käytettävissä.
46

Asetuksen N:o 4/2009 3 artiklan c ja d alakohdassa säädettyjä toimivaltasääntöjä tulkittaessa on nimittäin erittäin tärkeää ottaa huomioon lapsen etu. Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, koska asetus N:o 4/2009 on pantava täytäntöön noudattamalla Euroopan unionin perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohtaa, jonka mukaan kaikissa lasta koskevissa viranomaisten tai yksityisten laitosten toimissa on ensisijaisesti otettava huomioon lapsen etu.
12

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo ennakkoratkaisupyynnössään, että kysymykseen siitä, onko tuotteen, joka ei ole asetuksessa N:o 1223/2009 tarkoitettu kosmeettinen valmiste, kuitenkin täytettävä tämän asetuksen vaatimukset, koska sen pakkauksessa ilmoitetaan, että kyse on kosmeettisesta valmisteesta, johon ”sovelletaan kosmetiikkadirektiiviä”, annettava vastaus on olennainen oikeusriidan ratkaisemiseksi pääasiassa. Oberlandesgericht Düsseldorfin muutoksenhaussa antama päätös, jolla muutettiin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen erisuuntaista päätöstä, sekä se, että Landgericht Essen (Essenin alueellinen tuomioistuin) on antanut ristiriitaisia ratkaisuja, osoittavat nimittäin sen, että kansallisessa oikeuskäytännössä ilmenee epävarmuutta asetuksen N:o 1223/2009 soveltamisalan laajuudesta.
28

Esitettyyn kysymykseen on edellä todetuin perustein vastattava, että kuudennen direktiivin 2 artiklan 1 alakohtaa ja 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että pääasian oikeudenkäynnin kohteena olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa verovelvollinen on ostanut tontteja, joista osa on kirjattu hänen yksityisomaisuudekseen ja osa hänen liikeomaisuudekseen, ja jossa hän on verovelvollisen ominaisuudessaan rakennuttanut tonttien yhdessä muodostamalle alueelle kauppakeskuksen ja myöhemmin myynyt sekä kauppakeskuksen että tontit, joilla tämä rakennus sijaitsee, tämän verovelvollisen yksityisomaisuudeksi kirjattujen tonttien myynnistä on kannettava arvonlisäveroa, koska verovelvollinen on tämän liiketoimen yhteydessä toiminut verovelvollisen ominaisuudessaan.
10

Lain XLVIII 5/A §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa: ”Yhteisön alueelle saapuvien tai sieltä poistuvien luonnollisten henkilöiden, jotka noudattavat virheellisesti tai epätäydellisesti heille asetuksen [N:o 1889/2005] 3 artiklan 1 kohdassa säädettyä velvollisuutta ilmoittaa hallussaan oleva, asetuksen [N:o 1889/2005] 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu käteisraha taikka jättävät ilmoitusvelvollisuutensa kokonaan täyttämättä, on asetuksen [N:o 1889/2005] 9 artiklan mukaisesti maksettava paikan päällä forinttimääräisenä [(Unkarin forintti, HUF)] vahvistettava seuraamusmaksu, jonka määrä on a) 10 prosenttia heidän hallussaan olevan käteisrahan määrästä, jos tämä on vähintään 10000 euroa mutta enintään 20000 euroa, b) 40 prosenttia heidän hallussaan olevan käteisrahan määrästä, jos tämä on yli 20000 euroa mutta enintään 50000 euroa, c) 60 prosenttia heidän hallussaan olevan käteisrahan määrästä, jos tämä ylittää 50000 euroa.”
10

Mainitun direktiivin 11 artiklassa, jonka otsikko on ”Saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 1 päivänä syyskuuta 2007. Niiden on viipymättä toimitettava komissiolle nämä säännökset kirjallisina sekä kyseisiä säännöksiä ja tätä direktiiviä koskeva vastaavuustaulukko. Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin 10 artiklan noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 1 päivänä syyskuuta 2008. Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus, kun ne virallisesti julkaistaan. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään. 2. Jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa keskeiset kansalliset säännökset kirjallisina komissiolle.”
7

Kyseisen lain 15/A §:n 12–14 momentissa säädettiin seuraavaa: ”12. Silloin, kun 15 §:n 4 momentin c ja d kohdassa määritettyjen palvelujen hankkija on rekisteröitynyt verovelvolliseksi toiseen jäsenvaltioon kuin siihen, jossa palvelut on tosiasiassa suoritettu, suorituspaikan katsotaan olevan siinä jäsenvaltiossa, johon hankkija on rekisteröitynyt verovelvolliseksi. 13. Edellä 12 momenttia ei sovelleta tilanteissa, joissa omaisuutta ei ole viety pois siitä jäsenvaltiosta, jossa palvelu on tosiasiassa suoritettu. 14. Mikäli suorituspaikka on sen jäsenvaltion alueella, jossa tässä pykälässä määritettyjen palvelujen vastaanottava henkilö tai yhteisö on rekisteröity verovelvolliseksi, ja tämä henkilö tai yhteisö on rekisteröitynyt verovelvolliseksi useissa jäsenvaltioissa samanaikaisesti, palvelujen suorituspaikaksi on katsottava se jäsenvaltio, jonka veroviranomaiset ovat myöntäneet arvonlisäverotunnisteen kyseiselle tässä pykälässä tarkoitetut palvelut vastaanottavalle henkilölle tai yhteisölle. Verovelvollisen on vastaanotettava palvelut arvonlisäverotunnisteella, jonka on myöntänyt kyseinen jäsenvaltio, jossa verovelvollinen harjoittaa sitä toimintaa, josta seuraa verovelvollisuus ja johon liittyen palvelut on suoritettu.”
87

Kun kyse on kansallisen veron tai maksun luokittelusta tullia vaikutukseltaan vastaavaksi maksuksi, on muistettava, että tullien ja kaikkien niitä vaikutukseltaan vastaavien maksujen kielto on perusteltu sillä, että vähäisetkin verot tai maksut, joiden perusteena on valtion rajan ylittäminen, ovat tavaroiden vapaan liikkuvuuden rajoituksia, joita näistä johtuvat hallinnolliset muodollisuudet edelleen pahentavat (ks. analogisesti tuomio Orgacom, C‑254/13, EU:C:2014:2251, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
45

Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa – istunnossa esitettyjen täsmennysten mukaan – on kyse erittäin monien sellaisten kiinteistöjen vuokrauksesta, joita vuokralaiset käyttävät varsin erilaisiin tarkoituksiin aina varastoinnista asumiseen, on tärkeää kunkin vuokrauksen osalta tarkistaa, onko vuokralainen vapaa päättämään, miten paljon se kuluttaa haluamiaan perushyödykkeitä. Erillisten mittareiden olemassaolo ja määrään perustuva laskutus ovat tässä suhteessa merkittävä viite osoittamaan, että perushyödykkeiden toimitusta on pidettävä vuokrauksesta erillisenä suorituksena. Jos vuokralainen voi valita jätehuoltopalvelujen suorittajan tai voi tehdä sopimuksen suoraan tämän kanssa, vaikka se ei mukavuussyistä käyttäisikään kyseistä valinta- tai sopimuksentekomahdollisuutta vaan vastaanottaa kyseisen suorituksen toimijalta, jonka vuokranantaja on valinnut tämän kanssa tekemänsä sopimuksen perusteella, kyseinen seikka on viite, joka puhuu sen puolesta, että kyseessä on vuokrauksesta erillinen suoritus. Jos jätehuollosta ja vuokrauksesta perittävien maksujen määrät on lisäksi merkitty laskuun eri momenteille, on syytä katsoa, ettei vuokranantaja toimita yhtä ainoaa vuokrauksen ja kyseisen suorituksen käsittävää suoritusta.
48

Tästä seuraa myös, että Espanjan oikeuden mukaan silloin, kun kyse on kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välisestä kiinnitetyn kiinteistön ulosmittauksesta, tämän siviiliprosessilain 695 §:ssä säädetyn ulosmittauksen vastustamista koskevan menettelyn kulku kansallisessa tuomioistuimessa on ristiriidassa asianosaisten prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaatteen eli menettelyllisen yhdenvertaisuuden periaatteen kanssa. Tämä periaate kuuluu kuitenkin olennaisena osana unionin oikeuteen perustuvia yksityisten oikeuksia koskevan tehokkaan tuomioistuimen tarjoaman oikeussuojan periaatteeseen, sellaisena kuin se taataan perusoikeuskirjan 47 artiklassa (ks. vastaavasti asia Otis ym., C‑199/11, EU:C:2012:684, 48 kohta ja asia ja Banif Plus Bank, EU:C:2013:88, 29 kohta).
14

Lain 3/2012 4 §:n 6–8 momentissa säädetään seuraavaa: ”6. Tässä pykälässä tarkoitettua yrittäjien tueksi tehtävää toistaiseksi voimassa olevaa työsopimusta ei voi tehdä yritys, joka sopimuksen tekemistä edeltävänä kuutena kuukautena on päättänyt laittomista irtisanomisista. – – 7. Yrittäjien tueksi tehtävään toistaiseksi voimassa olevaan työsopimukseen liittyvien kannustimien soveltamiseksi yrityksen on pysytettävä asianomaisen työntekijän työsuhde vähintään kolme vuotta työsuhteen alkamispäivästä. Lisäksi sen on pysytettävä työllisyystaso, joka yrityksessä on saavutettu yrittäjien tueksi tehtävillä toistaiseksi voimassa olevilla sopimuksilla, vähintään vuoden ajan tällaisen sopimuksen tekemisestä. Jos näitä velvoitteita ei noudateta, kannustimet on palautettava. – – 8. Tämän pykälän säännösten soveltamiseksi otetaan huomioon työntekijöiden määrä yrityksessä työhönoton hetkellä.”
Tehtävien jaosta mitättömyysvaatimuksen esittäjän, Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston toimivaltaisten elinten ja unionin yleisen tuomioistuimen välillä on todettava, että yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 2868/95 37 säännössä säädetään, että vaatimuksen esittäjän on toimitettava ne tiedot, jotka osoittavat, että se voi sovellettavan kansallisen lain nojalla vedota kansallisen oikeuden mukaan suojattuun aikaisempaan oikeuteen. Tällä säännöllä asetetaan vaatimuksen esittäjälle velvollisuus esittää virastolle paitsi todisteet, jotka osoittavat, että sen sovellettaviksi vaatimien kansallisten säännösten mukaan edellytykset sille, että tämä voi kieltää EU-tavaramerkin käytön aikaisemman oikeuden perusteella, täyttyvät, myös todisteet kyseisten säännösten sisällöstä.

Toiseksi erityisesti viraston velvollisuuksista unionin tuomioistuin on todennut, että kun EU-tavaramerkin mitättömäksi julistamista koskeva vaatimus perustuu kansallisen oikeuden säännössä suojattuun aikaisempaan oikeuteen, on ensinnäkin viraston toimivaltaisten elinten tehtävänä arvioida, millainen auktoriteetti ja merkitys niillä seikoilla on, jotka hakija on esittänyt asianomaisen säännön sisällön osoittamiseksi. Lisäksi on todettava, että koska viraston toimivaltaisten elinten päätös voi johtaa tavaramerkin haltijalle myönnetyn oikeuden menettämiseen, tällaisen päätöksen merkitys edellyttää välttämättä, että päätöksen antavan elimen tehtävänä ei ole pelkästään hyväksyä kansallista oikeutta sellaisena kuin mitättömyysvaatimuksen esittäjä on sen esittänyt.

Kolmanneksi Euroopan unionin tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 65 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisesti unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen harjoittamaan täyttä laillisuusvalvontaansa viraston sen arvioinnin osalta, joka koskee tietoja, jotka mitättömyysvaatimuksen esittäjä on esittänyt niiden kansallisen oikeuden säännösten sisällön osoittamiseksi, joissa säädettyyn suojaan hän vetoaa.

Lisäksi on todettava, että koska kansallisen oikeuden soveltamisella voidaan kyseessä olevassa menettelyllisessä asiayhteydessä evätä EU-tavaramerkin haltijalta tämän oikeudet, on välttämätöntä, että unionin yleinen tuomioistuin voi – sovellettavasta kansallisesta oikeudesta todisteina esitettyjen asiakirjojen puutteista huolimatta – harjoittaa tosiasiassa tehokasta valvontaa. Tätä varten on siis voitava tarkistaa esitettyjen asiakirjojen lisäksi niiden oikeussääntöjen, joihin mitättömyysvaatimuksen esittäjä on vedonnut, sisältö, soveltamisedellytykset ja ulottuvuus. Näin ollen unionin yleisen tuomioistuimen harjoittaman laillisuusvalvonnan on täytettävä tehokkaan oikeussuojan periaatteen vaatimukset.

(ks. 35–38 kohta)
Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18 2 artiklaa on tulkittava siten, ettei julkisia hankintoja koskevan sopimuksen sopimuspuolen valinnan jälkeen kyseiseen sopimukseen voida tehdä olennaista muutosta käynnistämättä uutta hankintamenettelyä, vaikka tämä muutos objektiivisesti muodostaa sovintoratkaisun yhden tavan, joka sisältää vastavuoroisia myönnytyksiä molemmilta sopimuspuolilta sellaisen riidan päättämiseksi, jonka lopputulos on epävarma ja joka johtuu tämän hankintasopimuksen täytäntöönpanoon kohdistuvista häiriöistä. Asia olisi toisin vain, mikäli mainitun hankintasopimuksen asiakirjoissa määrättäisiin oikeudesta sopeuttaa tämän hankintasopimuksen tiettyjä, jopa olennaisia, ehtoja kyseisen sopimuksen sopimuspuolen valinnan jälkeen ja vahvistettaisiin tämän oikeuden soveltamistavat.

Tältä osin on niin, ettei se seikka, ettei hankintasopimuksen ehtoihin tehty olennainen muutos johdu hankintaviranomaisen ja hankintasopimuksen sopimuspuoleksi valitun tietoisesta tahdosta neuvotella uudelleen tämän hankintasopimuksen ehtoja, vaan niiden pyrkimyksestä löytää sovintoratkaisu mainitun hankintasopimuksen täytäntöönpanossa kohdattuihin objektiivisiin häiriöihin, eikä joidenkin hankkeiden objektiivisesti epävarma luonne voi oikeuttaa sitä, että tästä muutoksesta päätetään noudattamatta yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, jota on sovellettava kaikkiin julkisia hankintoja koskevasta sopimuksesta mahdollisesti kiinnostuneihin toimijoihin. Se seikka itsessään, että tiettyjä julkisia hankintoja koskevia sopimuksia voidaan kohteensa perusteella automaattisesti pitää luonteeltaan epävarmoina, tekee häiriöiden ilmenemistä täytäntöönpanovaiheessa koskevan riskin lisäksi ennakoitavaksi. Täten tällaisen julkisia hankintoja koskevan sopimuksen osalta hankintaviranomaisen tehtävänä on paitsi käyttää parhaiten soveltuvia julkisia hankintoja koskevia menettelyjä myös erityisesti määritellä tämän hankintasopimuksen kohde erittäin huolellisesti. Lisäksi hankintaviranomainen voi varata itselleen julkisia hankintoja koskevan sopimuksen sopimuspuolen valinnan jälkeen mahdollisuuden tehdä tiettyjä, jopa olennaisia muutoksia hankintasopimukseen, kunhan se on ottanut sen huomioon hankintamenettelyä säätelevissä asiakirjoissa.

(ks. 32, 36 ja 40 kohta sekä tuomiolauselma)
Jäsenvaltio ei noudata rikoksen uhreille maksettavista korvauksista annetun neuvoston direktiivin 2004/80/EY 12 artiklan 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan, kun se ei toteuta kaikkia tarvittavia toimenpiteitä sen varmistamiseksi, että rajatylittävissä tilanteissa on olemassa korvausjärjestelmä, joka koskee kaikkien sen alueella tehtyjen tahallisten väkivaltarikosten uhreja.

Tällä säännöksellä pyritään varmistamaan unionin kansalaiselle oikeus oikeudenmukaiseen ja asianmukaiseen korvaukseen sen jäsenvaltion alueella kärsimistään vahingoista, jossa hän on käyttäessään oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, siten, että siinä asetetaan kullekin jäsenvaltiolle velvollisuus ottaa käyttöön korvausjärjestelmä, joka koskee kaikkien sen alueella tehtyjen tahallisten väkivaltarikosten uhreja.

Siltä osin kuin on kyse rikoksen tahallisuuden ja väkivaltaisuuden määrittämisestä, on niin, että vaikka jäsenvaltioilla on lähtökohtaisesti toimivalta täsmentää tämän käsitteen sisältö kansallisessa oikeudessaan, ne eivät kuitenkaan voi tämän toimivallan perusteella rajoittaa uhreja koskevan korvausjärjestelmän soveltamista vain tiettyihin tahallisiin väkivaltarikoksiin, sillä muutoin direktiivin 2004/80 12 artiklan 2 kohta menettää tehokkaan vaikutuksensa.

Lisäksi on niin, että vaikka direktiivillä 2004/80 käyttöön otettu yhteistyöjärjestelmä koskee ainoastaan korvauksen saantia rajatylittävissä tilanteissa, se ei kuitenkaan sulje pois sitä, että kyseisen direktiivin 12 artiklan 2 kohdassa asetetaan kullekin jäsenvaltiolle velvollisuus kyseisen direktiivin tavoitteen saavuttamisen takaamiseksi tällaisissa tilanteissa ottaa käyttöön kansallinen järjestelmä, joka takaa korvauksen kaikkien sen alueella tehtyjen tahallisten väkivaltarikosten uhreille.

(ks. 45, 46, 49 ja 52 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Käyttöoikeussopimusten tekemisestä annetussa direktiivissä 2014/23 tarkoitetulle palvelukonsessiolle on ominaista muun muassa tilanne, jossa hankintaviranomainen siirtää tietyn palvelun hyödyntämisoikeuden konsessionhaltijalle, jolla on tehdyn sopimuksen puitteissa tietty taloudellinen vapaus määrittää tämän oikeuden hyödyntämisedellytykset, jolloin siihen kohdistuvat samalla suuressa määrin tähän hyödyntämiseen liittyvät riskit. Tässä yhteydessä on todettava, että jos konsessiot eivät koske hankintaviranomaisen määrittämää palvelujen tarjoamista vaan lupaa harjoittaa liiketoimintaa julkisomisteisella alueella, ne eivät kuulu palvelukonsessioiden ryhmään.

(ks. 46 ja 47 kohta)
Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä annetun asetuksen N:o 1605/2002, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1995/2006, 73 a artiklaan, jossa vahvistettiin viiden vuoden vanhentumisaika unionin saamisille, ei voitu tehokkaasti viitata sellaisenaan – ilman sen soveltamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä – sen osoittamiseksi, että unionin saaminen oli vanhentunut. Näin ollen tässä 73 a artiklassa, jota on luettava sen soveltamista koskevien niiden yksityiskohtaisten sääntöjen kanssa, jotka vahvistetaan asetuksen N:o 1605/2002 soveltamissäännöistä annetun asetuksen N:o 2342/2002, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 478/2007, 85 b artiklassa, säädetään viiden vuoden vanhentumisajasta, jonka kuluessa unionin elimillä on mahdollisuus periä unionin saamiset takaisin kolmansilta, ja tämä määräaika alkaa kulua velalliselle veloitusilmoituksessa ilmoitetun määräajan päättymisestä.

Tämä tulkinta koskee myös unionin yleiseen talousarvioon sovellettavista varainhoitosäännöistä annetun asetuksen N:o 966/2012 81 artiklaa ja asetuksen N:o 966/2012 soveltamissäännöistä annetun delegoidun asetuksen N:o 1268/2012 93 artiklaa, koska nämä säännökset vastaavat asiasisällöltään asetuksen N:o 1605/2002 73 a artiklaa ja asetuksen N:o 2342/2002 85 b artiklaa.

(ks. 86–88 kohta)
On nimittäin niin, että kun julkinen yksikkö pyrkii tekemään toimitussopimuksia kaikkien niiden talouden toimijoiden kanssa, jotka tahtovat toimittaa kyseisiä tavaroita tämän yksikön ilmoittamilla ehdoilla, sellaisen talouden toimijan, jolle annettaisiin hankintasopimukseen perustuva yksinoikeus, nimeämättä jättämisestä seuraa, ettei hankintaviranomaisen toimintaan tarvitse soveltaa direktiivin 2004/18 täsmällisiä säännöksiä sitä varten, että sitä estettäisiin valitsemasta hankintasopimuksen sopimuspuoli kotimaisia toimijoita suosimalla. Tarjouksen ja siis sopimuspuolen valinta on näin ollen osatekijä, joka kuuluu olennaisesti tämän direktiivin mukaiseen julkisia hankintoja koskevia sopimuksia koskevaan kehykseen ja näin ollen sen 1 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettuun käsitteeseen ”julkisia hankintoja koskevat sopimukset”.

Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18 1 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että sopimusjärjestelmä, jolla julkinen yksikkö aikoo hankkia markkinoilta tavaroita tekemällä tämän järjestelmän koko voimassaoloaikana sopimuksia kaikkien sellaisten talouden toimijoiden kanssa, jotka sitoutuvat toimittamaan kyseisiä tavaroita ennalta määritellyillä ehdoilla, ilman, että se tekee valintaa kiinnostuneiden toimijoiden välillä, ja antamalla niille mahdollisuuden liittyä mainittuun järjestelmään sen koko voimassaoloaikana, ei ole tässä direktiivissä tarkoitettu julkisia hankintoja koskeva sopimus.

Siltä osin kuin sellaiseen sopimusjärjestelmään sisältyvän liittymismenettelyn kohteeseen, jolla julkinen yksikkö aikoo hankkia tavaroita markkinoilta tekemällä koko tämän järjestelmän voimassaoloaikana sopimuksia kaikkien sellaisten talouden toimijoiden kanssa, jotka sitoutuvat toimittamaan kyseisiä tavaroita ennalta määritellyillä ehdoilla, liittyy varma rajat ylittävä intressi, liittymismenettely on suunniteltava ja järjestettävä EUT-sopimuksen perustavanlaatuisten sääntöjen mukaisesti, erityisesti noudattaen syrjintäkiellon periaatetta ja talouden toimijoiden yhdenvertaisen kohtelun periaatetta sekä niistä johtuvaa avoimuusvelvoitetta.

Tältä osin on niin, että vaikka jäsenvaltioilla on tällaisessa tilanteessa tietty harkintavalta hyväksyä toimenpiteitä, joilla pyritään takaamaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ja avoimuusvelvollisuuden noudattaminen, viimeksi mainittu edellyttää julkisuutta, jonka avulla mahdollisesti kiinnostuneet talouden toimijat voivat saada asianmukaisesti tietoonsa tällaisen hyväksymismenettelyn kulun ja sen olennaiset ominaispiirteet. Kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, onko tämä hyväksymismenettely näiden vaatimusten mukainen.

(ks. 44–47 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)