ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
21

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 99 artiklassa määrätään, että jos ennakkoratkaisukysymys on samanlainen kuin kysymys, johon unionin tuomioistuin on jo antanut ratkaisun, tai jos kysymykseen annettava vastaus on selvästi johdettavissa oikeuskäytännöstä tai jos ennakkoratkaisukysymykseen annettavasta vastauksesta ei ole perusteltua epäilystä, unionin tuomioistuin voi esittelevän tuomarin ehdotuksesta ja julkisasiamiestä kuultuaan milloin tahansa päättää ratkaista asian perustellulla määräyksellä.
1.

Valtiontuki–Voimassa oleva tuki ja uusi tuki–Käsite–Tuki, josta on säädetty ennen asianomaisen jäsenvaltion liittymistä unioniin mutta joka on myönnetty tämän ajankohdan jälkeen–Luokittelu voimassa olevaksi tueksi–Ei ole (Neuvoston asetuksen N:o 659/1999 1 artiklan b alakohdan i alakohta) (ks. 28-30 kohta)
Unionin tuomioistuimen määräys (kuudes jaosto) 24.10.2017 – Belu Dienstleistung ja Nikless

(asia C-474/16) ( 1 )

(Ennakkoratkaisupyyntö – Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 99 artikla – Identtiset ennakkoratkaisukysymykset – Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittaminen – Asetus (EY) N:o 883/2004 – Sovellettava lainsäädäntö – A1-todistus – Todistusvoima)

1. Ennakkoratkaisukysymykset–Oikeuskäytännössä jo ratkaistuihin kysymyksiin nähden identtiset kysymykset–Työjärjestyksen 99 artiklan soveltaminen (SEUT 267 artikla; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 99 artikla) (ks. 14–16 kohta)

2. Sosiaaliturva–Siirtotyöläiset–Sovellettava lainsäädäntö–Toiseen jäsenvaltioon kuin työnantajan sijoittautumisvaltioon lähetetyt työntekijät–Sijoittautumisjäsenvaltion toimivaltaisen laitoksen antama A1-todistus–Todistusvoima muiden jäsenvaltioiden sosiaaliturvalaitoksiin ja tuomioistuimiin nähden–Työntekijän työskentelyä koskevien olosuhteiden jäämisellä asetuksen N:o 883/2004 asiallisen soveltamisalan ulkopuolelle ei ole merkitystä (Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 883/2004 12 artiklan 1 ja 2 kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 987/2009 19 artikla) (ks. 17–20 kohta ja määräysosa)

Ratkaisu

Sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen (EY) N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä 16.9.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 987/2009 19 artiklaa on tulkittava siten, että A1-todistus, jonka jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen nimeämä laitos on myöntänyt sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004 12 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaisesti, sitoo sekä sen jäsenvaltion sosiaaliturvalaitoksia, jossa työskentely tapahtuu, että saman jäsenvaltion tuomioistuimia silloinkin, kun nämä tuomioistuimet toteavat, etteivät asianomaisen työntekijän työskentelyä koskevat olosuhteet selvästikään kuulu asetuksen N:o 883/2004 tämän säännöksen asialliseen soveltamisalaan.

( 1 ) EUVL C 441, 28.11.2016.
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 2201/2003 16 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että tässä säännöksessä tarkoitettu ajankohta, jona haastehakemus tai vastaava asiakirja jätetään tuomioistuimeen, on se ajankohta, jona tämä jättäminen kyseessä olevaan tuomioistuimeen tapahtuu, vaikka se sinällään ei kansallisen lainsäädännön mukaan välittömästi aloita menettelyä.

Kun on vahvistettu, kumpaa kahdesta asetuksen N:o 2201/2003 16 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa säädetystä vaihtoehdosta sovelletaan kyseessä olevan jäsenvaltion valinnan mukaan, ajankohta, jolloin asia on saatettu vireille tuomioistuimessa, perustuu tässä 16 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetyn ensimmäisen vaihtoehdon yhteydessä ainoastaan objektiiviseen toteamukseen ajankohdasta, jona haastehakemus tai vastaava asiakirja jätetään tuomioistuimeen, riippumatta kansallisista menettelysäännöistä, joilla määritetään, milloin ja missä olosuhteissa menettely on aloitettu tai sen katsotaan olevan vireillä, edellyttäen, että kantaja ei ole sen jälkeen laiminlyönyt edellytystä, joka liittyy tämän asiakirjan tiedoksi antamiseen vastaajalle.

(ks. 26, 28 ja 29 kohta sekä tuomiolauselma)
20

Ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen on myös esitettävä täsmällisesti ne syyt, joiden perusteella se on päätynyt pohtimaan unionin oikeuden tiettyjen säännösten tulkintaa ja pitämään tarpeellisena ennakkoratkaisukysymysten esittämistä unionin tuomioistuimelle. Unionin tuomioistuin on jo katsonut, että on välttämätöntä, että kansallinen tuomioistuin antaa edes vähäisen selostuksen niistä syistä, joiden perusteella se on valinnut ne unionin oikeuden säännökset ja määräykset, joiden tulkintaa se pyytää, ja siitä, miten nämä säännökset ja määräykset ja sen käsiteltävänä olevassa asiassa sovellettava kansallinen lainsäädäntö liittyvät toisiinsa (ks. mm. määräys 4.6.2015, Argenta Spaarbank, C-578/14, ei julkaistu, EU:C:2015:372, 15 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
5

Yleisen sosiaaliturvalain (Ley General de la Seguridad Social), joka on hyväksytty 20.6.1994 annetulla kuninkaan asetuksella nro 1/94 (BOE nro 154, 29.6.1994, s. 20658; jäljempänä LGSS), sellaisena kuin kyseistä lakia on sovellettava pääasiassa, 211 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Työttömyysetuuden perusmäärä on sen perusteen keskiarvo, jonka mukaisesti työttömyysetuusmaksuja on maksettu 180 viimeiseltä työpäivältä. – – 2. Työttömyysetuuden määrä määritetään soveltamalla perusmäärään seuraavia prosenttiosuuksia: 180 ensimmäisen päivän aikana 70 prosenttia ja 181. päivästä alkaen 50 prosenttia. 3. Työttömyysetuuden enimmäismäärä on 175 prosenttia yleisestä tuloindeksistä [indicador público de rentas de efectos múltiples, jäljempänä IPREM], paitsi jos työntekijällä on yksi tai useampia huollettavia lapsia; siinä tapauksessa etuuden määrä on vastaavasti 200 prosenttia tai 225 prosenttia [IPREMistä]. Työttömyysetuuden vähimmäismäärä on 107 tai 80 prosenttia [IPREMistä] sen mukaan, onko työntekijällä huollettavia lapsia vai ei. Työntekijän jäädessä työttömäksi osa-aikaisen tai kokoaikaisen työn menetyksen seurauksena edellisissä kohdissa tarkoitetun työttömyysetuuden enimmäis- ja vähimmäismäärät määritetään ottaen huomioon [IPREM], joka lasketaan tämän pykälän 1 momentissa tarkoitetuilta 180 viimeiseltä työpäivältä lasketun työtuntien keskiarvon perusteella ja painottamalla tämä keskiarvo osa-aikaisessa tai kokoaikaisessa työssä edellä mainitun ajanjakson aikana tehtyjen työpäivien määrällä. Tätä kohtaa sovellettaessa otetaan huomioon se [IPREM], joka on voimassa oikeuden syntyhetkellä, korotettuna yhdellä kuudesosalla. – –”
16

Entinen Larko moittii toisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on tehnyt oikeudellisen virheen tulkitessaan ja soveltaessaan Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 40 artiklan toista kohtaa siltä osin kuin se on soveltanut kyseistä määräystä yleisellä tasolla ottamatta huomioon asiaan liittyviä erityispiirteitä. Unionin yleinen tuomioistuin on etenkin jättänyt huomiotta riidanalaisen päätöksen ja soveltumattomuuspäätöksen yhteisvaikutuksen sekä entisen Larkon erityisaseman uuden Larkon ainoana merkittävänä velkojana. Entinen Larko on lisäksi erityisessä tilanteessa, joka perustuu Kreikan viranomaisten toteuttamiin toimenpiteisiin, joiden johdosta sen saatavien periminen uudelta Larkolta on väitetysti vaikeampaa. Kyseinen suhteiden ja tilanteiden kokonaisuus perustaa entisen Larkon mukaan todellakin väliintulointressin. Unionin yleinen tuomioistuin on siten soveltanut kyseistä määräystä virheellisesti katsoessaan, ettei tuo intressi ollut riittävä.
Unionin tuomioistuimen määräys (kuudes jaosto) 30.5.2018 – Simba Toys vastaan EUIPO ja Seven Towns

(asia C‑30/15 P-DEP)

(Oikeudenkäyntikulujen vahvistaminen))

1. Tuomioistuinmenettely–Oikeudenkäyntikulut–Vahvistaminen–Korvattavat oikeudenkäyntikulut–Unionin tuomioistuimessa käytävä muutoksenhakumenettely–Kyseisestä menettelystä aiheutuneet välttämättömät kustannukset (Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 144 artiklan b alakohta) (ks. 20 kohta)

2. Tuomioistuinmenettely–Oikeudenkäyntikulut–Vahvistaminen–Korvattavat oikeudenkäyntikulut–Huomioon otettavat seikat–Palkkiot, jotka asianosaisten on maksettava omille asianajajilleen–Niiden palkkioiden määrittely, jotka voidaan saada takaisin siltä asianosaiselta, joka on velvoitettu oikeudenkäyntikulujen korvaamiseen (Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 144 artiklan b alakohta) (ks. 21 kohta)

3. Tuomioistuinmenettely–Oikeudenkäyntikulut–Vahvistaminen–Korvattavat oikeudenkäyntikulut–Huomioon otettavat seikat–Asianajajien kansallinen palkkiosääntö ei kuulu niihin (Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 144 artiklan b alakohta) (ks. 22–24 kohta)

Ratkaisu

Niiden oikeudenkäyntikulujen kokonaismääräksi, jotka Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) ja Seven Towns Ltd:n on korvattava Simba Toys GmbH & Co. KG:lle valitusmenettelyn johdosta, vahvistetaan 35000 euroa.
Tuomiota Sokoll-Seebacher, joka on annettu 13.2.2014 (C-367/12), on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä säädettyä ”asiakaskuntaan edelleen kuuluvien henkilöiden” kiinteää määrää koskevaa perustetta ei uuden apteekin perustamistarvetta arvioitaessa ole sovellettava kussakin arvioinnin kohteena olevassa konkreettisessa tilanteessa yleisesti.

Kansallinen lainsäädäntö nimittäin on omiaan takaamaan asetetun tavoitteen toteutumisen vain, jos se tosiasiallisesti vastaa tavoitteeseen johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla.

”Asiakaskuntaan edelleen kuuluvien henkilöiden” määrää koskevaa perustetta käytettäessä on kansallisessa lainsäädännössä säädetystä tarkistamistoimenpiteestä huolimatta olemassa vaara, ettei apteekkipalvelujen yhdenvertaista ja asianmukaista saatavuutta taata tietyille henkilöille, jotka asuvat alueilla, joilla on tiettyjä paikallisia erityisolosuhteita, kuten syrjäisillä maaseutualueilla, jotka sijaitsevat olemassa olevien apteekkien toiminta-alueiden ulkopuolella; tämä koskee etenkin liikuntarajoitteisia henkilöitä.

Syrjäisiin maaseutualueisiin ja liikuntarajoitteisiin henkilöihin viitatessaan unionin tuomioistuin ei kuitenkaan ole tarkoittanut, että sen tekemä arviointi kansallisen lainsäädännön johdonmukaisuudesta koskee vain mainitun kaltaisia alueita ja mainittua henkilöryhmää.

Kansallinen lainsäädäntö ei siinä säädetyn ”asiakaskuntaan edelleen kuuluvien henkilöiden” kiinteän määrän takia nimittäin mahdollista sitä, että toimivaltainen viranomainen voi ottaa asianmukaisesti huomioon kunkin tutkittavan tilanteen erityispiirteet ja taata siten kyseisessä lainsäädännössä asetetun päätavoitteen johdonmukaisen ja järjestelmällisen toteuttamisen; tänä tavoitteena on turvata väestön varma ja laadukas lääkehuolto.

Juuri tämän näkökulman perusteella unionin tuomioistuin on katsonut, että jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa säädetään uuden apteekin perustamistarpeen arvioinnin keskeiseksi perusteeksi ”asiakaskuntaan edelleen kuuluvien henkilöiden” kiinteä määrä, on SEUT 49 artiklan, erityisesti asetetun päämäärän johdonmukaista tavoittelemista koskevan vaatimuksen, vastainen, koska toimivaltaisilla kansallisilla viranomaisilla ei ole mahdollisuutta poiketa kyseisestä määrästä ottaakseen huomioon paikalliset erityisolosuhteet eli loppujen lopuksi erityisolosuhteet, jotka ovat ominaisia eri konkreettisille tilanteille, sillä näistä jokaisen on oltava arvioinnin kohteena.

Tästä seuraa, että ”asiakaskuntaan edelleen kuuluvien henkilöiden” kiinteää määrää koskevan perusteen soveltamiseen liittyvä epäjohdonmukaisuus on luonteeltaan systeeminen. Niinpä tällaisen soveltamisen aiheuttamat riskit saattavat vaikuttaa kunkin erityistilanteen arviointiin.

(ks. 27 ja 31–36 kohta sekä määräysosa)
Kuten direktiivin 93/13 johdanto-osan kymmenennessä perustelukappaleessa todetaan, kohtuuttomia ehtoja koskevia yhdenmukaisia sääntöjä on sovellettava kaikkiin sopimuksiin, jotka on tehty elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan, sellaisina kuin ne on määritelty mainitun direktiivin 2 artiklan b ja c alakohdassa, välillä. Sopimuksen kohde on siten merkityksetön kyseisen direktiivin soveltamisalan määrittämiseksi, sanotun kuitenkaan rajoittamatta mainitussa kymmenennessä perustelukappaleessa lueteltuja poikkeuksia. Direktiivissä 93/13 määritellään ne sopimukset, joihin sitä sovelletaan, näin ollen sopimuskumppanien aseman perusteella sen mukaan, harjoittavatko ne sopimusta tehdessään ammatti- tai liiketoimintaa vai eivät.

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 93/13 1 artiklan 1 kohtaa ja 2 artiklan b alakohtaa on tulkittava siten, että kyseistä direktiiviä voidaan soveltaa luonnollisen henkilön ja luottolaitoksen väliseen kiinteistökiinnitys- tai takaussopimukseen, joka on tehty sellaisten velvoitteiden takaamiseksi, joihin kaupallinen yhtiö on sitoutunut luottolaitokseen nähden luottosopimuksen puitteissa, kun kyseinen luonnollinen henkilö on toiminut ammatti- ja liiketoimintaansa kuulumattomassa tarkoituksessa eikä hänellä ole toiminnallista yhteyttä mainittuun yhtiöön.

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettu kuluttajan käsite on objektiivinen ja sitä on arvioitava toiminnallisen arviointiperusteen perusteella, eli on arvioitava, perustuuko kyseessä oleva sopimussuhde muuhun kuin ammatti- ja liiketoimintaan. Kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltävänä on sellaista sopimusta koskeva oikeusriita, joka voi kuulua kyseisen direktiivin soveltamisalaan, on tarkistettava kaikkien asiaan liittyvien seikkojen ja todisteiden perusteella, voidaanko kyseessä olevaa sopimuspuolta luonnehtia mainitussa direktiivissä tarkoitetuksi kuluttajaksi.

Siitä, voidaanko luonnollista henkilöä, joka sitoutuu antamaan vakuuden kaupallisen yhtiön velvoitteista pankkilaitokseen nähden luottosopimuksen puitteissa, pitää kuluttajana, on todettava, että tällainen takaus- tai vakuussopimus on, vaikka sitä voidaan kohteensa puolesta kuvailla pääsopimukseen, jolla on otettu velka, jota koskeva vakuus sillä on annettu, nähden liitännäiseksi sopimukseksi, sopimuspuolten näkökannalta erillinen sopimus, koska se on tehty muiden henkilöiden kuin pääsopimuksen sopimuspuolten välillä. Vakuus- tai takaussopimuksen sopimuspuolten osalta on siis arvioitava, missä ominaisuudessa he ovat toimineet. Kansallisen tuomioistuimen on siten tutkittava, onko mainittu luonnollinen henkilö toiminut ammatti- ja liiketoimintansa puitteissa tai kyseiseen kaupalliseen yhtiöön, jonka hyväksi hän antaa vakuuden, liittyvien toiminnallisten yhteyksiensä perusteella, joihin kuuluvat esimerkiksi yrityksen johtaminen tai merkittävä osuus sen yhtiöpääomasta, vai onko hän toiminut yksityisistä syistä.

(ks. 26–29 kohta)
Pelkästään se seikka, että komissio on tutustunut salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluviksi väitettyjen asiakirjojen sisältämiin tietoihin, ei riitä osoittamaan välitoimien määräämisen tarpeellisuutta, jos näitä tietoja ei ole paljastettu kolmansille ja jos niitä ei ole käytetty Euroopan unionin kilpailusääntöjen rikkomista koskevassa menettelyssä. Lisäksi sillä, että komissiolla on ollut mahdollisuus tutkia perusteellisemmin kyseisiä asiakirjoja, ei voida osoittaa, että kyseisille yhtiöille on todella aiheutunut vakavaa ja korjaamatonta vahinkoa.

Näin ollen se, että komission virkamiehet ovat tarkastuksen aikana tutustuneet salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluviin asiakirjoihin, joita komissio ei ole säilyttänyt tämän tarkastuksen jälkeen, ei sitä suuremmalla syyllä riitä yksinään osoittamaan välitoimien määräämisen tarpeellisuutta myöhemmän tuomion, jolla mahdollisesti kumotaan tarkastuspäätös, täyden tehokkuuden turvaamiseksi. Ei nimittäin ole mitään mahdollisuutta, että komissio luovuttaisi kolmansille nämä todisteet, joita sillä ei enää ole, tai että niihin vedottaisiin sellaisinaan kilpailusääntöjen rikkomisen toteen näyttämiseksi.

(ks. 24 ja 25 kohta)
21

Näissä olosuhteissa Judecătoria Câmpulung on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [direktiivin 93/13 ja direktiivin 2008/48] säännöksiä sovellettava myös 5.10.2006 eli ennen Romanian liittymistä Euroopan unioniin tehtyyn luottosopimukseen, jolla on kuitenkin edelleen vaikutuksia, koska sen määräykset ovat tällä hetkellä täytäntöönpanon kohteena, kun sopimuksen mukainen saatava on myöhemmin luovutettu? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, voidaanko ’lainanottajan velanhoidon’ kaltaista ehtoa, jolla viitataan velallisen maksuviipeeseen, sekä ehtoja, jotka liittyvät koron nostamiseen vuoden kuluttua, kun korko muodostuu tämän jälkeen Banca Comercială Românăn muuttuvasta viitekorosta, joka ilmoitetaan pankin toimipaikassa, korotettuna 1,90 prosenttiyksiköllä, pitää [direktiivissä 93/13] tarkoitetulla tavalla kohtuuttomina? 3) Onko – – kiireellisen asetuksen nro 99 120 §:n kaltainen kansallinen oikeussääntö ristiriidassa yksityiselle unionin oikeudessa annettujen oikeuksien tehokkaan oikeussuojan periaatteen kanssa, sellaisena kuin se on taattu [perusoikeuskirjan] 47 artiklassa, kun siinä todetaan täytäntöönpanokelpoiseksi pankkiluottosopimus, joka on tehty asiakirjalla, jota notaari ei ole vahvistanut, antamatta velalliselle mahdollisuutta sopimusehtojen neuvottelemiseen, ja kun sen mukaan ulosottoviranomainen voi ryhtyä sopimuksen perusteella velallisen omaisuuden pakkotäytäntöönpanoon summaarisen tarkastuksen perusteella ja saatuaan luvan pakkotäytäntöönpanoon menettelyssä, joka ei ole kontradiktorinen, jolloin tuomioistuimella on rajalliset mahdollisuudet arvioida luoton määrää? 4) Onko [direktiiviä 93/13] tulkittava siten, että aikaisemman siviiliprosessilain 372 §:n ja sitä seuraavien pykälien kaltainen jäsenvaltion lainsäädäntö on sen vastainen, kun siinä sallitaan se, että velkoja vaatii kohtuuttomiin sopimusehtoihin perustuvan suorituksen täytäntöönpanoa ja ryhtyy vakuudeksi annetun omaisuuden täytäntöönpanoon myymällä kiinteää omaisuutta kuluttajan vastustuksesta huolimatta ilman, että riippumaton tuomioistuin tutkii sopimusehtoja? 5) Loukataanko – – kiireellisen asetuksen nro 99 120 §:n kaltaisella kansallisen lainsäädännön säännöksellä, jossa tunnustetaan pankkilainasopimuksen täytäntöönpanokelpoisuus, SEUT 49 artiklassa määrättyä sijoittautumisvapautta sekä SEUT [56] artiklassa määrättyä palvelujen tarjoamisen vapautta, koska sillä vähennetään unionin kansalaisten halukkuutta sijoittautua valtioon, jossa yksityisen laitoksen tekemälle pankkisopimukselle annetaan sama arvo kuin tuomioistuinratkaisulle täytäntöönpanoperusteena? 6) Jos edellisiin kysymyksiin vastataan myöntävästi, voiko kansallinen tuomioistuin todeta viran puolesta, että kyseinen asiakirja ei ole täytäntöönpanoperuste, jonka perusteella voidaan ryhtyä pakkotäytäntöönpanoon kyseisessä sopimuksessa tarkoitetun saatavan osalta?”
1)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 14 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltion verohallinto katsoo, että tavaroiden luovutusta ei ole tapahtunut, minkä seurauksena ostaja ei voi vähentää ostohetkellä maksettua arvonlisäveroa, sillä perusteella, että tämä ei ole vastaanottanut ostamaansa tavaraa vaan on lähettänyt sen suoraan kolmannelle henkilölle, jolle tämä on sen myynyt, tai sillä perusteella, että kyseisen ostajan suora tavarantoimittaja ei ole vastaanottanut ostamaansa tavaraa vaan on lähettänyt sen suoraan ostajalle.
2)

Direktiivin 95/46 6 artiklan 1 kohdan b ja c alakohtaa ja 7 artiklan c ja e alakohtaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jolla työnantajalle säädetään velvollisuus antaa kansalliselle toimivaltaiselle työsuojeluviranomaiselle välitön tutustumisoikeus työaikarekisteriin, kunhan kyseinen velvollisuus on tarpeen, jotta kyseinen viranomainen voisi toteuttaa työsuojelualan lainsäädännön soveltamisen valvontaan liittyvät tehtävänsä muun muassa työajan osalta.
71

Edellä esitetyn perusteella asiassa C-116/13 esitettyyn kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 93/13 3 artiklan 1 ja 3 kohtaa ja sen liitteessä olevien 1 kohdan e ja g alakohtaa ja 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen kiinnelainan ennenaikaista erääntymistä koskevan ehdon kohtuuttomuutta arvioitaessa olennainen merkitys on muun muassa kysymyksellä siitä — riippuuko elinkeinonharjoittajan yksipuolinen oikeus irtisanoa sopimus siitä, että kuluttaja laiminlyö velvoitteen, joka on kyseisessä sopimussuhteessa olennainen — onko kyseisestä mahdollisuudesta määrätty sellaisia tilanteita varten, joissa laiminlyönti on riittävän vakava lainasopimuksen kestoon ja lainan määrään nähden — onko tällainen mahdollisuus poikkeus ilman osapuolten sopimusta sovellettavista säännöistä siten, että kuluttajan on – kun otetaan huomioon hänen käytettävissään olevat prosessuaaliset keinot – vaikeampi saattaa asiansa tuomioistuimen käsiteltäväksi ja käyttää puolustautumisoikeuksiaan, ja — säädetäänkö kansallisessa oikeudessa riittävistä ja tehokkaista keinoista, joiden avulla kuluttaja, jota vastaan tällaiseen ehtoon on vedottu, voi välttää luottosopimuksen yksipuolisen irtisanomisen vaikutukset. Kansallisen tuomioistuimen on suoritettava arviointinsa kaikkien sen käsiteltäväksi saatetussa asiassa kyseessä olevien olosuhteiden perusteella.
2.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Kyseisten tavaramerkkien samankaltaisuus — Moniosainen tavaramerkki (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 44 kohta)
Kyseisten merkkien samankaltaisuuksien arviointi yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla on tosiseikkoihin perustuva analyysi, joka ei kuulu, lukuun ottamatta edellä mainittua huomioon ottamista vääristyneellä tavalla, unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin.

SEUT 256 artiklan 1 kohdan ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan muutosta voidaan hakea vain oikeuskysymysten osalta. Unionin yleinen tuomioistuin on yksin toimivaltainen määrittämään merkityksellisen tosiseikaston ja arvioimaan sitä sekä todistusaineistoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että tosiseikasto ja todistusaineisto on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, niiden arviointi ei näin ollen ole oikeuskysymys, joka sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen muutoksenhakuasteena harjoittaman valvonnan piiriin.

Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua sekaannusvaaraa koskevan kokonaisarvioinnin on kyseisten tavaramerkkien ulkoasun, lausuntatavan tai merkityssisällön samankaltaisuuden osalta perustuttava tavaramerkeistä syntyvään kokonaisvaikutelmaan, ja huomioon on otettava erityisesti tavaramerkkien erottavat ja hallitsevat osat. Oikeuskäytännössä on erityisesti todettu, että kahden tavaramerkin välisen samankaltaisuuden arviointi ei voi rajoittua siihen, että huomioon otettaisiin ainoastaan yksi moniosaisen tavaramerkin osatekijöistä ja että sitä verrattaisiin toiseen tavaramerkkiin, vaan vertailu on syytä suorittaa tarkastelemalla kutakin kyseessä olevaa tavaramerkkiä yhtenä kokonaisuutena. Kokonaisvaikutelmaa, joka moniosaisesta tavaramerkistä jää asianomaisen kohdeyleisön muistiin, voi tosin joissakin olosuhteissa hallita yksi tai useampi tavaramerkin osatekijä niin, että jos kaikki muut tavaramerkin osatekijät jäävät merkityksettömiksi, samankaltaisuutta voidaan arvioida yksin hallitsevan osatekijän perusteella. Tämän poikkeuksellisia tilanteita koskevan oikeuskäytännön perusteella ei voida kuitenkaan päätellä, että kuvailevasta ja erottavasta osatekijästä koostuvan tavaramerkin erottava osatekijä olisi ainoastaan ratkaiseva sekaannusvaaran olemassaolon arvioinnin kannalta.

(ks. 42–44 kohta)