Vahingonkorvauskanne on itsenäinen oikeussuojakeino, jolla on oma tehtävänsä oikeussuojakeinojen järjestelmässä ja jonka nostamisen edellytykset määräytyvät sen erityisen tarkoituksen perusteella. Kun kumoamiskanteella ja laiminlyöntikanteella vaaditaan sen toteamista, että oikeudellisesti sitova toimi on lainvastainen tai että tällainen toimi on jätetty toteuttamatta, vahingonkorvauskanteen tarkoituksena sitä vastoin on unionin toimielimen tai elimen syyksi luettavan lainvastaisen toimen tai lainvastaisen menettelyn aiheuttaman vahingon korvaaminen. Yhtäältä vahingonkorvauskanteen itsenäisyyttä ei voida kyseenalaistaa pelkästään sillä perusteella, että kantaja päättää nostaa peräkkäin kumoamiskanteen ja vahingonkorvauskanteen. Toisaalta kumoamiskanteen tutkimatta jättäminen ei aiheuta myöhemmin nostetun vahingonkorvauskanteen tutkimatta jättämistä pelkästään sillä perusteella, että nämä kanteet perustuvat samankaltaisiin tai jopa identtisiin lainvastaisuusperusteisiin. Tällainen tulkinta olisi näet ristiriidassa oikeussuojakeinojen itsenäisyyden periaatteen kanssa, ja sillä vietäisiin siten tehokas vaikutus SEUT 268 artiklalta, luettuna yhdessä SEUT 340 artiklan kolmannen kohdan kanssa.

Vahingonkorvausvaatimus voidaan jättää tutkimatta vain poikkeuksellisesti ja sen varmistamiseksi, että kumoamiskanteen nostamiselle varattua määräaikaa ei kierretä, eli silloin, jos se on nostettu yhdessä kumoamiskanteen kanssa ja kun vahingonkorvauskanteella todellisuudessa pyritään kantajalle osoitetun lainvoimaisen yksittäispäätöksen peruuttamiseen ja kun, jos se hyväksyttäisiin, sen seurauksena olisi tämän päätöksen oikeusvaikutusten tyhjäksi tekeminen. Kun kumoamiskanne on lisäksi nostettu SEUT 263 artiklan kuudennessa kohdassa vahvistetussa määräajassa, on heti aluksi suljettava pois, että kyseessä olisi kyseisen määräajan kiertäminen vahingonkorvauskanteella.

Unionin vastuun syntymiseksi SEUT 340 artiklan nojalla toimielimen tai elimen toiminnan lainvastaisuutta koskevan ensimmäisen edellytyksen osalta edellytetään, että sellaisen oikeussäännön, jolla annetaan yksityisille oikeuksia, riittävän ilmeinen rikkominen näytetään toteen. Ratkaiseva peruste rikkomisen luokittelemiseksi riittävän ilmeiseksi on unionin toimielimen tai elimen harkintavallalle asetettujen rajojen selvä ja vakava ylittäminen. Ainoastaan jos kyseessä olevalla toimielimellä tai elimellä on huomattavan vähän tai ei ollenkaan harkintavaltaa, jo pelkän unionin oikeuden rikkomisen voidaan katsoa olevan riittävän ilmeinen rikkominen.

Euroopan keskuspankin riidanalaiset menettelytavat on toteutettu sellaisten tehtävien yhteydessä, jotka on annettu sille unionin rahapolitiikan määrittelemiseksi ja täytäntöönpanemiseksi SEUT 127 ja SEUT 282 artiklan sekä Euroopan keskuspankkijärjestelmän ja Euroopan keskuspankin perussäännöistä tehdyn pöytäkirjan 18 artiklan nojalla muun muassa toimimalla rahoitusmarkkinoilla ja toteuttamalla luottotoimia. Näissä määräyksissä annetaan EKP:lle laaja harkintavalta, jonka käyttämiseen liittyy monitahoisia taloudellisia ja sosiaalisia arviointeja sekä nopeasti kehittyvien tilanteiden arviointeja, jotka on tehtävä eurojärjestelmän tai koko unionin laajuisesti. Siten mahdollisen kyseisten oikeussääntöjen riittävän ilmaisen rikkomisen on perustuttava siihen, että EKP on ylittänyt ilmeisellä ja vakavalla tavalla käytettävissään olevan laajan harkintavallan rajat, kun se on käyttänyt toimivaltaansa rahapolitiikan alalla. Tämä pätee erityisesti sen vuoksi, että tämän harkintavallan käyttäminen edellyttää, että EKP yhtäältä ennakoi ja arvioi monitahoista ja epävarmaa talouden kehitystä, kuten rahoitusmarkkinoiden, rahan määrän ja inflaatiovauhdin kehitystä, joka vaikuttaa eurojärjestelmän sekä maksu- ja luottojärjestelmien asianmukaiseen toimintaan, ja toisaalta tekee poliittisia, taloudellisia ja sosiaalisia valintoja, jotka edellyttävät SEUT 127 artiklan 1 kohdassa, jonka päätavoitteena on hintavakauden ylläpitäminen, tarkoitettujen eri tavoitteiden punnitsemista ja ratkaisemista.

Lisäksi siltä osin kuin kyseessä on toimielinten lainsäädäntötoiminta, mukaan lukien tilanne, jossa EKP antaa yleisesti sovellettavia säädöksiä, lainsäädäntötoimia koskevan unionin vastuun tiukka tulkinta selittyy yhtäältä sillä, että vaikka tuomioistuimet valvovat säädösten laillisuutta, lainsäädäntötoiminta ei saa estyä odotettavissa olevien vahingonkorvauskanteiden vuoksi aina silloin, kun unionin on yleisen edun vuoksi ryhdyttävä lainsäädäntötoimiin, jotka saattavat loukata yksityisten etuja, ja toisaalta sillä, että kun lainsäädäntötoimeen liittyy laaja harkintavalta, joka on välttämätön unionin politiikan toteuttamiseksi, unioni voi olla vahingonkorvausvastuussa ainoastaan silloin, jos asianomainen toimielin on ylittänyt selvällä ja vakavalla tavalla sen toimivallan käytölle asetetut rajat.

(ks. 67–69 kohta)