ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
39.

Jäsenvaltioissa välittömästi sovellettavien, mainittujen yhteisön asetusten merkityksen vuoksi Rechtbank van koophandel te Brussel on lykännyt asian aineellista ratkaisua ja esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko asetuksen N:o 1891/2004 9 artiklan ensimmäistä kohtaa tulkittava siten, että toimivaltaisen tulliviranomaisen tai toimivaltaisen tullitoimipaikan on kiellettyä antaa (tai sallia annettavan) asetuksen N:o 1383/2003 9 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu ilmoitus tai suorittaa asetuksen N:o 1383/2003 9 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettu tarkastus niin kauan kuin ennen 1.7.2004 tehtyyn toimenpiteitä koskevaan hakemukseen ei ole liitetty asetuksen N:o 1383/2003 6 artiklassa tarkoitettua ilmoitusta? Onko mainittu ilmoitus toisin sanoen ehdoton edellytys, jonka on täytyttävä, jotta toimenpiteitä koskevalla hakemuksella olisi edelleen vaikutuksia? 2) Onko asetuksen N:o 1383/2003 4 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että Antwerpenin tulliviranomaisilla oli sen nojalla mahdollisuus esittää tavaramerkin haltijalle kuusi tavaranäytettä sen selvittämiseksi, oliko kyse väärennöksistä, kun otetaan huomioon, ettei tällaista näytteen esittämistä voida rinnastaa sellaiseen perusteelliseen tarkastukseen, jota tarkoitetaan asetuksen N:o 1383/2003 9 artiklan 3 kohdan toisessa alakohdassa ja jossa on mahdollista tutkia huolella tavaroiden alkuperä ja lähde, eikä myöskään asetuksen N:o 1383/2003 9 artiklan 3 kohdan [kolmannessa] alakohdassa tarkoitettuun otetun näytteen perusteelliseen tekniseen analyysiin? Jos vastaus on myöntävä, oliko tällainen näytteen esittäminen suoritettava asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa säädetyssä kolmen arkipäivän määräajassa? 3) Onko asetuksen N:o 1383/2003 kanssa ristiriidassa se, että Belgian tullin virkamiehet antavat tietoja, jotka on saatu asetuksen täytäntöönpanon yhteydessä, muutoin kuin asetuksessa säädetyllä tavalla – tältä osin on ajateltava muun muassa asetuksen 9 artiklan 2 kohtaa ja 9 artiklan 3 kohdan ensimmäistä alakohtaa – eli esimerkiksi belgialaisten tuomioistuinten suorittaman todistajien kuulemisen tai niiden määräämän asiakirjojen esittämisen yhteydessä? 4) Onko asetuksen N:o 1383/2003 kanssa ristiriidassa se, että muita tietoja kuin kyseisen asetuksen 9 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuja tietoja, jotka on saatu asetuksen 4 artiklan 2 kohdan (ks. toinen kysymys) ja 9 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisesti, tai tietoja, jotka on saatu belgialaisen tuomioistuimen suorittaman todistajien kuulemisen tai sen määräämän asiakirjojen esittämisen yhteydessä (ks. kolmas kysymys), käytetään muussa menettelyssä kuin sellaisessa menettelyssä, jossa pyritään selvittämään, onko kyse väärennöksistä, kuten esimerkiksi menettelyssä, joka liittyy rinnakkaistuonnin torjuntaan?”
88.

Yhteisöjen tuomioistuin on tosin myöntänyt, että optisten tuotteiden, kuten piilolinssien myyntiä ei voida pitää samanlaisena kuin muuta kaupallista toimintaa, koska myyjän on kyettävä antamaan käyttäjille kyseisten tuotteiden käyttöä ja kunnossapitoa koskevia tietoja. ( 27 ) Tämän vuoksi se on katsonut, että kansallinen lainsäädäntö, jossa kielletään piilolinssien ja samankaltaisten tuotteiden myynti kauppaliikkeissä, joita eivät johda tai hoida henkilöt, jotka täyttävät silmäoptikon ammatin harjoittamiseen vaadittavat edellytykset, on perusteltu kansanterveyden suojelua koskevista syistä. ( 28 )
36.

MMB, Saksan hallitus ja komissio korostavat sitä, että tarkasteltavana oleva Saksan tapaturmavakuutusjärjestelmä on valtion valvonnan alainen. MMB väittää, että siihen sovelletaan julkisoikeuden säännöksiä ja että sen on täytettävä sille laissa annetut tehtävät. Lisäksi SGB I:n 31 §:n mukaan SGB:n mukaisiin sosiaalietuuksiin liittyviä oikeuksia ja velvollisuuksia voidaan perustaa, muuttaa tai lakkauttaa ainoastaan laissa säädetyssä laajuudessa. MMB:n, Saksan hallituksen ja komission mukaan etuuksista ja niiden maksamisedellytyksistä säädetään laissa. Saksan hallituksen mukaan vakuutusmaksujen laskeminen on annettu pitkälti vakuutusosuuskuntien tehtäväksi erityisesti siitä syystä, että ne laativat riskitaulukon. MMB ja Saksan hallitus väittävät kuitenkin, että valtion valvontaelimen on nimenomaisesti hyväksyttävä tällaisten taulukoiden laatiminen. Saksan hallituksen mukaan vakuutusosuuskuntien on tällaisia riskitaulukoita laatiessaan noudatettava lakia, erityisesti perustuslakia, ja niiden on SGB VII:n 157 §:n mukaisesti vahvistettava riskiluokat, joiden perusteella vakuutusmaksut voidaan porrastaa. MMB väittää, että vakuutusmaksut on laskettava SGB VII:n 150 §:n mukaisesti ja että yksittäisten yritysten osalta ei voida tehdä poikkeuksia. Lisäksi vakuutusosuuskuntia on kielletty kilpailemasta keskenään.
1)

toteaa, että Italian tasavalta ei ole noudattanut EY 56 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan talousarviosta annetun lain 4 §:n 227 momentin a ja b kohdan osalta eikä EY 43 artiklan mukaisia velvoitteitaan saman säännöksen c kohdan osalta, koska se on hyväksynyt perusteiden vahvistamisesta asetuksen (decreto-legge) nro 332 – joka on muutettu muutoksin 30.7.1994 annetuksi laiksi nro 474, sellaisena kuin kyseinen asetus on muutettuna talousarviosta annetun lain 4 §:n 227 momentin a, b ja c kohdalla – 2 §:ssä tarkoitettujen erityisoikeuksien käyttöä varten tehdyn päätöksen 1 §:n 2 momentin kaltaisia säännöksiä, ja
30.

Näin ollen, kun kyse on sesonkiluonteisesta yrityksestä, yhteisöjen tuomioistuin on pitänyt esimerkiksi sitä seikkaa, että yritys oli luovutuksen tapahtuessa tilapäisesti suljettuna, eikä sillä silloin siis ollut palveluksessaan työntekijöitä, merkityksellisenä mutta ei ratkaisevana seikkana. ( 29 ) Samalla tavalla, vaikka liikeomaisuuden luovutus on yksi niistä seikoista, joiden perusteella toimenpidettä on arvioitava kokonaisuutena, tämän seikan puuttuminen ei yhteisöjen tuomioistuimen mukaan tarkoita sitä, että toimenpide on jätettävä direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, ( 30 ) ellei kyse ollut yrityksistä, jotka toimivat aloilla ”jo[illa] aineellinen omaisuus on toiminnan harjoittamisen kannalta merkittävä tekijä”. ( 31 ) Lisäksi vaikka se, että palvelukseen otetaan sekä lukumääräisesti että pätevyyden osalta olennainen osa edellisen työnantajan henkilökunnasta ja että liiketoiminta jatkuu, voi osoittaa riittävällä tavalla, että kyseessä on direktiivissä tarkoitettu luovutus toimialoilla, jotka ovat työvoimavaltaisia, ( 32 ) on mahdollista, ettei tämä seikka ole ratkaiseva muissa tapauksissa. ( 33 ) Lopuksi vielä asiassa Mayeur antamassaan tuomiossa ( 34 ) yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että ”on mahdollista, että tietyissä tapauksissa sellaiset seikat kuin organisaatio, toiminta, rahoitus, hallinto ja sovellettavat oikeussäännöt ovat tietylle taloudelliselle kokonaisuudelle ominaisia siten, että näiden seikkojen muuttuminen kyseisen kokonaisuuden luovutuksen takia merkitsee sen identiteetin muuttumista”. ( 35 ) Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin katsonut, ettei kyseessä ole tällainen tilanne sellaisessa tapauksessa, jossa ”kunta – joka on julkisoikeudellinen oikeushenkilö ja jonka toimintaan sovelletaan erityisiä hallinto-oikeuden sääntöjä – aloittaa uudelleen yleisölle tarjoamiaan palveluita koskevan mainos- ja tiedotustoiminnan, jota siihen asti on kyseisen kunnan hyväksi harjoittanut voittoa tavoittelematon yhdistys – joka on yksityisoikeudellinen oikeushenkilö”. ( 36 ) On kuitenkin korostettava, että tässä tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin on eri seikkoja huomioon ottaessaan antanut erityistä painoarvoa sille, että kunta jatkoi yhdistyksen aiemmin harjoittamaa toimintaa ja että se jatkoi sitä erityisesti sillä alalla, johon pääasian kantajan tehtävät liittyivät. ( 37 )
41.

Viimeksi mainitun suhteen on totta, että ostoihin sisältyvän veron vähennyskelpoisuus on nimenomainen edellytys vain 5 artiklan 6 kohdan tai 6 artiklan 2 kohdan a alakohdan soveltamiselle, mutta katson, että siitä väistämättä säädetään implisiittisesti 6 artiklan 2 kohdan b alakohdassa. Siitä ei säädetä kyseisessä alakohdassa nimenomaisesti lähinnä sen takia, että kyseinen alakohta viittaa ensisijassa henkilöstön suorittamiin palveluihin, ja henkilöstökustannukset (palkan muodossa) eivät sisällä arvonlisäveroa. Kun monitahoinen liiketoimi on luokiteltava palvelujen suoritukseksi, ( 17 ) käytettyihin tavaroihin on kuitenkin yleensä kohdistunut arvonlisäveroa. Veron peruste kaikkien 6 artiklan 2 kohdassa mainittujen palvelujen suoritusten osalta on ”verovelvolliselle palvelujen suorituksesta aiheutuvien kustannusten määrä” (11 artiklan A kohdan 1 alakohdan c alakohta). Se, että veron perusteeseen sisällytettäisiin niistä liiketoimista aiheutuvat kustannukset, joiden osalta ostoihin sisältyvä vero ei ollut vähennyskelpoinen, olisi ristiriidassa paitsi 5 artiklan 6 kohdan ja 6 artiklan 2 kohdan järjestelmän kanssa kun sitä tarkastellaan kokonaisuutena niin myös sen perustavanlaatuisen periaatteen kanssa, että arvonlisävero on verovelvollisten kannalta neutraali.
34.

Yhteisöjen tuomioistuin on todennut muussa asiayhteydessä kuin televiestintää koskevassa asiayhteydessä, että jos kyseessä on ”olennainen” infrastruktuuri, omistajan on sovittava muiden yritysten kanssa sen käytöstä, jos niiden toiminta edellyttää oikeutta käyttää tätä infrastruktuuria. Tätä periaatetta lievennettiin kuitenkin asettamalla useita edellytyksiä, joita on sovellettava tiukasti ja joilla on tarkoitus välttää määräävän markkina-aseman väärinkäyttö (EY 82 artikla). ( 22 )
14.

Tämä ei kuitenkaan merkitse sitä, että direktiivin soveltamisala rajoittuu tilanteisiin, joissa kantajana oleva uhri voidaan tunnistaa. Direktiivin kattamat syrjinnän muodot on johdettava ennen kaikkea sen sanamuodosta ja tarkoituksesta, ei niistä oikeuskeinoista, jotka jäsenvaltioiden on vähintään taattava. Direktiivillä kielletyn syrjivän toiminnan ulottuvuus on yksi asia, ja direktiivissä nimenomaisesti vaadittavien täytäntöönpanomekanismien ja oikeuskeinojen ulottuvuus on tästä erillinen kysymys. Direktiivi on ymmärrettävä osana laajempaa pyrkimystä ”saada aikaan sellaiset olosuhteet, jotka edistävät sosiaalista osallisuutta työmarkkinoilla”, ( 10 ) ja ”kehittää demokraattisia ja suvaitsevaisia yhteiskuntia, joiden täysivaltaisia jäseniä kaikkien ihmisten rodusta tai etnisestä alkuperästä riippumatta on voitava olla”. ( 11 ) Lisäksi, kuten totesin hiljattain asiassa C-303/06, Coleman, antamassani ratkaisuehdotuksessa, kun direktiivi on annettu EY 13 artiklan perusteella, sitä on tulkittava kyseisen määräyksen taustalla olevien laajempien arvojen valossa. ( 12 ) Vaikka direktiivissä säädetäänkin vähimmäistoimenpiteistä, tämä ei silti ole syy tulkita sen soveltamisalaa suppeammin kuin edellä mainittujen arvojen tutkiminen mahdollistaisi. Suojan vähimmäistaso ei ole sama asia kuin minimaalinen suojan taso. Syrjinnältä suojelevilla yhteisön säännöksillä voidaan jättää jäsenvaltioille harkintavaltaa myöntää laajempaa suojaa, mutta tästä ei voida päätellä, että yhteisön säännöksillä myönnetty suojan taso on alin mahdollinen. ( 13 )
63.

Alankomaiden hallitus nojautuu Belgian hallituksen tukemana kuitenkin lähinnä kahteen pääasialliseen perusteeseen osoittaakseen, että kyseinen lainsäädäntö on pääomien vapaata liikkuvuutta koskevien perustamissopimuksen määräysten mukainen ja että erottelu, johon se perustuu, on perusteltavissa. Se nojautuu yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön eli esimerkiksi asiassa Schumacker ( 22 ) ja asiassa Gerritse ( 23 ) annettuihin tuomioihin ja väittää aluksi, että maassa asuneen perinnönjättäjän ja ulkomailla asuneen perinnönjättäjän tilanteet eivät ole toisiinsa verrattavissa perintönä saadun omaisuuden verotuksen osalta. Toiseksi, ja tähän perusteluun läheisesti liittyvänä, se huomauttaa, että perintöosuutta suuremmasta perinnöstä aiheutuvien velkojen vähennyskelvottomuus silloin, kun kyseessä on ulkomailla asuneelta peritty kiinteistö, perustuu kansainvälisen vero-oikeuden periaatteisiin, joiden nojalla asuinpaikan jäsenvaltion tehtävänä on ottaa nyt käsiteltävien kaltaiset henkilökohtaiset velvoitteet huomioon.
297.

Myös tämä väite on perusteeton. Yrityksillä kylläkin on todistustaakka EY 81 artiklan 3 kohdan soveltamisedellytysten täyttymisen osalta. On kuitenkin otettava huomioon, että asetuksen N:o 17 4 artiklan mukainen menettely on hallinnollinen menettely, jossa vallitsee virallisperiaate. ( 131 ) Yritykset voivat siten vaatia, että komissio tutkii niiden EY 81 artiklan 3 kohdan mukaiset poikkeuslupahakemukset asianmukaisesti. Tässä yhteydessä komissio ei voi vain vaatia yrityksiltä, että niiden on todistettava poikkeukseen vaadittavien edellytysten täyttyminen, vaan sen on hyvän hallinnon periaatteiden mukaisesti turvauduttava omiin menetelmiinsä aiheellisten tosiseikkojen ja olosuhteiden selvittämiseksi. ( 132 ) Tämä ei kylläkään merkitse, että komission olisi näytettävä toteen, etteivät EY 81 artiklan 3 kohdan soveltamisedellytykset täyty. Hyvän hallinnon periaatteesta ja yleisistä prosessioikeudellisista periaatteista seuraa kuitenkin, että komission perusteluilla, jotka koskevat EY 81 artiklan 3 kohdan yksittäisten soveltamisedellytysten täyttymättä jäämistä, on oltava tietty vähimmäissisältö, jos komissio haluaa tukeutua kielteisessä päätöksessä myös näihin perusteluihin. Tähän vähimmäissisältöön kuuluu ensinnäkin sen toteaminen, että kyseinen edellytys ei täyty. Lisäksi perusteluista on ilmettävä vähintään, että komissio on tutkinut kyseisen edellytyksen.
57.

Asetuksen N:o 2377/90 15 artiklan sanamuodosta huolimatta katson, että asetuksella N:o 1873/2003 on muutettu direktiivissä 96/22, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2003/74, jäsenvaltioille asetettujen velvoitteiden laajuutta siten, että viimeksi mainitulla asetuksella suljetaan tosiasiassa pois mahdollisuus, joka jäsenvaltioilla on tähän asti direktiivin 96/22 4 artiklan 1 kohdan nojalla ollut ja jonka mukaan ne ovat voineet tietyin edellytyksin sallia progesteronin antamisen tuotantoeläimille. Direktiivin 96/22, sellaisena kuin se on muutettuna, soveltamisalan muuttamisen, josta tässä direktiivissä ei ole nimenomaisesti säädetty, on mielestäni tapahduttava EY 152 artiklan 4 kohdan b alakohdassa tarkoitettua lainsäädäntömenettelyä noudattaen. ( 36 ) EY 152 artiklan 4 kohdan b alakohdan nojalla ”neuvosto myötävaikuttaa 251 artiklassa määrättyä menettelyä noudattaen sekä talous- ja sosiaalikomiteaa ja alueiden komiteaa kuultuaan tässä artiklassa tarkoitettujen tavoitteiden saavuttamiseen toteuttamalla: – – poiketen siitä mitä [EY] 37 artiklassa määrätään, eläinlääkintä- ja kasvinsuojelualalla toimenpiteitä, joiden välittömänä tarkoituksena on kansanterveyden suojeleminen”. EY 251 artiklassa tarkoitettu lainsäädäntömenettely, jota kutsutaan myös yhteispäätösmenettelyksi, edellyttää muun muassa Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission osallistumista lainsäädäntöprosessiin. Asetus N:o 1873/2003, jota ei annettu EY 251 artiklassa tarkoitetun menettelyn mukaisesti, loukkaa mielestäni sekä Euroopan parlamentin että neuvoston lainsäädäntövaltaa ja vaikuttaa näin perustamissopimuksella tavoiteltuun toimielinten väliseen tasapainoon. Siksi katson, että komission asiamiehen suullisessa käsittelyssä esittämä väite siitä, että asetuksen N:o 2377/90 8 artiklan nojalla perustetun pysyvän komitean osallistuminen asetuksen N:o 1873/2003 antamiseen johtaneeseen menettelyyn varmisti sen, että viimeksi mainittu asetus annettiin neuvoston suostumuksella tai hyväksynnällä, on hylättävä. Sen lisäksi, että tässä lähestymistavassa jätetään huomiotta Euroopan parlamentin asema EY 251 artiklassa määrätyssä lainsäädäntömenettelyssä, asetuksen N:o 2377/90 8 artiklassa tarkoitettu pysyvä komitea ei voi toimia neuvoston puolesta menettelyssä, joka nimenomaisesti edellyttää neuvoston osallistumista.
12.

Cour de cassation päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Voidaanko – – asetuksen N:o 44/2001 6 artiklan 1 kohdan mukaista erityistä toimivaltaa koskevaa sääntöä, jonka mukaan silloin, kun henkilön kotipaikka on jäsenvaltiossa, häntä vastaan voidaan nostaa kanne, ’jos asiassa on useampia vastaajia, siinä tuomioistuimessa, jonka alueella jollakin vastaajista on kotipaikka, edellyttäen, että kanteiden välillä on niin läheinen yhteys, että niiden käsitteleminen ja ratkaiseminen yhdessä on toivottavaa, jotta kanteiden käsitteleminen eri oikeudenkäynneissä ei johtaisi ristiriitaisiin tuomioihin’, soveltaa riita-asiassa, jonka työntekijä on pannut vireille jäsenvaltion tuomioistuimessa kahta samaan konserniin kuuluvaa yhtiötä vastaan, joista toinen, jonka kotipaikka on tässä jäsenvaltiossa, alun perin otti työntekijän konsernin palvelukseen ja kieltäytyi sitten ottamasta häntä takaisin työhön ja toinen, jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa, on yhtiö, jonka lukuun kyseinen henkilö on viimeksi työskennellyt kolmansissa valtioissa ja joka on hänet irtisanonut, silloin kun asian vireille saattanut työntekijä väittää työsopimusehdon perusteella, että nämä [yhtiöt] olivat yhdessä hänen työnantajiaan, ja vaatii näiltä irtisanomiskorvausta, vai syrjäyttääkö asetuksen [N:o 44/2001] 18 artiklan 1 kohdassa vahvistettu sääntö, jonka nojalla työsopimusta koskevassa asiassa tuomioistuimen toimivalta määräytyy [tämän asetuksen] II luvun 5 jakson säännösten mukaisesti, asetuksen 6 artiklan 1 kohdan soveltamisen, jolloin kutakin yhtiötä vastaan on nostettava kanne sen kotipaikkana olevan jäsenvaltion tuomioistuimessa[?]”
72.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Yhteisön tullioikeuden periaatteiden mukaan tulliviranomaiset eivät voi väliaikaisen polkumyyntitullin käyttöön ottamisesta Brasiliasta, Puolasta, Venäjältä ja Ukrainasta peräisin olevan hematiittiharkkoraudan tuonnissa 12.1.1994 tehdyssä komission päätöksessä N:o 67/94/EHTY tarkoitetun kaltaista polkumyyntitullia soveltaessaan käyttää tullausarvon perustana aikaisemman kuin sen myynnin yhteydessä vahvistettua hintaa, jonka perusteella tulli-ilmoitus on annettu, jos ilmoitettu hinta on se hinta, jonka maahantuoja on tosiasiallisesti maksanut tai joka sen on maksettava. Jos tulliviranomaiset eivät kuitenkaan ole perusteltujen epäilyjen nojalla vakuuttuneita, että ilmoitettu arvo vastaa ilmoitetuista tavaroista maksettua tai maksettavaa kokonaishintaa, ne voivat polkumyyntitullia soveltaessaan käyttää tullausarvon laskentaperusteena hintaa, joka on sovittu kyseessä olevien yhteisöön vietävien tavaroiden aikaisemman myynnin yhteydessä, jos nämä epäilyt vahvistuvat sen jälkeen, kun on pyydetty lisätietoja ja annettu henkilölle, jota asia koskee, kohtuullinen vastausaika tullikoodeksin ja soveltamisasetuksen säännösten mukaisesti.
86.

Mitä tulee siihen mahdollisuuteen, johon asiassa on vedottu, että viejäjäsenvaltion toimivaltaisen elimen jo tarkastamat ja luokittelemat kuvaohjelmat alistettaisiin Saksassa ainoastaan sellaiseen yksinkertaistettuun tarkastusmenettelyyn, jollainen on Saksassa käytössä tietyntyyppisille kuvaohjelmille, totean, ettei Avides ole antanut mitään tietoja niistä ominaisuuksista, joiden perusteella tämä menettely eroaa tavallisesta menettelystä. Yhteisöjen tuomioistuimella ei näin ollen mielestäni ole käytettävissään riittävästi tietoa, jotta se voisi arvioida, soveltuuko yksinkertaistetun menettelyn käyttö viejäjäsenvaltiossa jo tarkastettujen ja luokiteltujen kuvaohjelmien osalta sen alaikäisten suojelun tason toteuttamiseen, jonka saksalaiset viranomaiset haluavat Saksassa turvata. Joka tapauksessa totesin edellä, että sen arvioiminen, mikä voi olla alaikäisille – ja siten epäsuorasti julkiselle moraalille, yleiselle järjestykselle ja ihmisten terveydelle – haitallista, on voimakkaasti sidoksissa kunkin jäsenvaltion omaan arvojärjestykseen. Minusta ei näin ollen vaikuta siltä, että se, että tietty kuvaohjelma on jo tarkastettu ja luokiteltu viejäjäsenvaltiossa, välttämättä lieventäisi riskiä, että kyseisen ohjelman käyttö voi vahingoittaa edellä mainittuja julkisia etuja Saksassa, ja siten edellyttäisi, että toimivaltainen saksalainen elin keventäisi tarkastus- ja luokittelumuodollisuuksiaan.
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Jacobs 12 päivänä joulukuuta 2002. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Ranskan tasavalta. - Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen - Direktiivin 91/439/ETY täytäntöönpanon laiminlyönti. - Asia C-85/02.



Oikeustapauskokoelma 2003 sivu 00000



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1. Tässä asiassa komissio vaatii yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan EY 226 artiklan mukaisesti, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut yhteisön ajokortista 29 päivänä heinäkuuta 1991 annetun neuvoston direktiivin 91/439/ETY mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut direktiivin liitteessä II olevan 12 kohdan täytäntöönpanon edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.

2. Direktiivissä 91/439/ETY säädetään ajokortin antamisedellytykset. Liitteessä II säädetään ajokokeiden vähimmäisvaatimukset. Sen 12 kohta koskee ajokokeen kestoa eri ajoneuvoluokkien osalta, ja siinä säädetään, että tiettyjen luokkien (A, B ja B+E luokat) osalta "ajoaika tiellä ei missään tapauksessa saisi olla vähemmän kuin 25 minuuttia".

3. On kiistatonta, että ajokokeita koskevissa Ranskan säännöksissä kokeen keskimääräinen kesto on 22 minuuttia. Ranska myöntää vastineessaan, että se ei ole vielä pannut liitteessä II olevan 12 kohdan vaatimuksia täytäntöön, ja selittää täytäntöönpanossa ilmenneet vaikeudet. Se toteaa myös, että se pyrkii parhaansa mukaan täytäntöönpanemaan säännökset mahdollisimman pian.

4. Komission kanne on näin ollen perusteltu.

Ratkaisuehdotus

5. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin

1) toteaa, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut yhteisön ajokortista 29 päivänä heinäkuuta 1991 annetun neuvoston direktiivin 91/439/ETY mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut direktiivin liitteessä II olevan 12 kohdan täytäntöönpanon edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä

2) velvoittaa Ranskan tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
12.

Myös komission mielestä on sovellettava AETR-yleissopimusta eikä asetusta N:o 3820/85. Se on kuitenkin sitä mieltä, että ennakkoratkaisukysymykset on tutkittava, koska AETR-yleissopimus on kansainvälinen sopimus ja sitä voidaan tältä osin tarkastella EY 234 artiklan b alakohdan nojalla yhteisön toimielimen säädöksenä. ( 3 ) Asetuksen N:o 3820/85 mukaan AETR-yleissopimuksella säädelty ala kuuluu asetuksen soveltamisalaan. Komissio kuvailee tämän vuoksi yleissopimusta osaksi yhteisön oikeutta, jonka tulkintaan yhteisöjen tuomioistuimella on toimivalta.