JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

NICHOLAS EMILIOU

7 päivänä huhtikuuta 2022 ( 1 )

Asia C-19/21

I,

S

vastaan

Staatssecretaris van Justitie en Veiligheid

(Ennakkoratkaisupyyntö – Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (alioikeus, Haag, Haarlemin istuntopaikka, Alankomaat))

Ennakkoratkaisupyyntö – Rajavalvonta, turvapaikka ja maahanmuutto – Turvapaikkapolitiikka – Kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteet ja ‑menettelyt – Asetus (EU) N:o 604/2013 (Dublin III ‑asetus) – 8 artiklan 2 kohta – Ilman huoltajaa oleva alaikäinen, joka väittää, että hänellä on toisen jäsenvaltion alueella laillisesti oleskeleva sukulainen – 27 artikla – Kyseisen toisen jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset kieltäytyvät ottamasta hakijaa vastaan – Euroopan unionin perusoikeuskirja – 47 artikla – Oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin

I Johdanto

1. Yleisesti vuoden 2015 ”pakolaiskriisinä” tunnettujen tapahtumien aikana yli 95000 ilman huoltajaa olevaa alaikäistä haki kansainvälistä suojelua, ja heidän osuutensa kaikista Euroopan unionissa tehdyistä kansainvälistä suojelua koskevista hakemuksista oli 7 prosenttia. ( 2 ) Ilman huoltajaa olevien alaikäisten saapuminen on pysyvä ilmiö, jonka vaikutukset tuntuvat eniten Kreikassa, joka otti vuonna 2020 vastaan yli 20 prosenttia kaikista turvapaikanhakijoista, joita pidettiin ilman huoltajaa olevina alaikäisinä, koko Euroopan unionissa; tämä määrä oli suurin kaikista unionin jäsenvaltioista. ( 3 )

2. Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem (alioikeus, Haag, Haarlemin istuntopaikka, Alankomaat) on esittänyt unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymyksiä Dublin III ‑asetuksen ( 4 ) 27 artiklan 1 kohdan, jossa annetaan turvapaikanhakijoille oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin jäsenvaltioiden tekemien ”siirtopäätösten” osalta, ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklan ensimmäisen kohdan, jonka mukaan ”jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu,” on oltava käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa, tulkinnasta.

3. Pääasia koskee turvapaikanhakijaa, I:tä (jäljempänä hakija), joka oli ilman huoltajaa oleva alaikäinen jättäessään kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa Kreikassa. Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdan mukaan silloin, kun tällaisella alaikäisellä on toisessa jäsenvaltiossa laillisesti oleskeleva sukulainen, joka voi huolehtia hänestä, tämä toinen jäsenvaltio on alaikäisen tekemän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio, edellyttäen että tämä on alaikäisen edun mukaista.

4. Käsiteltävässä asiassa hakija väittää, että hänellä on tällainen sukulainen, nimittäin Alankomaissa asuva setä, S. Kreikan viranomaiset ovatkin pyytäneet Staatssecretaris van Justitie en Veiligheidia (oikeus- ja turvallisuusministeriön valtiosihteeri, jäljempänä valtiosihteeri) ottamaan hakijan vastaan, jotta hänen kansainvälistä suojelua koskeva hakemuksensa voidaan käsitellä Alankomaissa ja hän voi asua S:n kanssa hakemuksen arvioinnin ajan. Ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa käsiteltävässä kanteessa, jonka hakija ja S nostivat valtiosihteeriä vastaan, keskitytään kielteisen vastauksen antamiseen kyseiseen pyyntöön.

5. Tässä yhteydessä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, olisiko hakijalle ja S:lle myönnettävä oikeus hakea muutosta valtiosihteerin kielteiseen päätökseen, ja jos, niin minkä oikeusperustan perusteella (Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohta vai perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäinen kohta, yhdessä tai erikseen).

6. Käsiteltävä asia nostaa jälleen kerran ( 5 ) etualalle kysymyksen Dublin III ‑asetukseen kiinteästi liittyvien kahden tavoitteen välisestä herkästä tasapainosta; sen tavoitteena on nimittäin yhtäältä varmistaa nopea menettely kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten käsittelyvastuun jakamiseksi jäsenvaltioiden kesken ja toisaalta turvata, etenkin kun kyseessä ovat ilman huoltajaa olevat alaikäiset – joita pidetään turvapaikanhakijoiden erityisen haavoittuvassa asemassa olevana ryhmänä – asianomaisten henkilöiden perusoikeuksien suojelu.

7. Kuten jäljempänä selitän, katson, että nyt tarkasteltava tilanne ei kuulu Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, kun taas perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa edellytetään, että ilman huoltajaa olevalle alaikäiselle annetaan mahdollisuus riitauttaa kyseisen jäsenvaltion tuomioistuimissa oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen osalta jäsenvaltion viranomaisten päätös kieltäytyä ottamasta häntä vastaan kyseisen asetuksen 8 artiklan 2 kohdan perusteella.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

8. Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan 13, 14, 16, 19 ja 39 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”(13) Lapsen oikeuksia koskevan vuonna 1989 tehdyn Yhdistyneiden kansakuntien yleissopimuksen ja [perusoikeuskirjan] mukaisesti jäsenvaltioiden olisi tätä asetusta soveltaessaan otettava ensisijaisesti huomioon lapsen etu. Jäsenvaltioiden olisi lapsen etua arvioidessaan otettava asianmukaisesti huomioon erityisesti alaikäisen hyvinvointi ja sosiaalinen kehitys, turvallisuusnäkökohdat sekä alaikäisen näkemykset hänen ikänsä ja kehitystasonsa mukaisesti, mukaan lukien hänen taustansa. Lisäksi olisi säädettävä erityisistä menettelyä koskevista takeista ilman huoltajaa olevia alaikäisiä varten heidän erityisen haavoittuvan asemansa vuoksi. (14) Euroopan ihmisoikeussopimuksen (yleissopimus ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi) sekä [perusoikeuskirjan] mukaisesti jäsenvaltioiden olisi tätä asetusta soveltaessaan otettava ensisijaisesti huomioon perhe-elämän kunnioituksen periaate. – – (16) Jotta voidaan varmistaa, että perheen yhtenäisyyttä koskevia periaatteita ja lapsen etua noudatetaan täysimääräisesti, olisi hakijan raskaudesta tai äitiydestä taikka terveydentilasta tai korkeasta iästä johtuvasta hakijan ja hänen lapsensa, sisaruksensa tai vanhempansa riippuvuussuhteesta tehtävä velvoittava vastuuperuste. Kun hakija on ilman huoltajaa oleva alaikäinen, velvoittavana vastuuperusteena olisi pidettävä myös sitä, että hänellä on toisen jäsenvaltion alueella perheenjäsen tai sukulainen, joka voi huolehtia hänestä. – – (19) Asianomaisten henkilöiden oikeuksien tehokkaan suojelun varmistamiseksi olisi erityisesti [perusoikeuskirjan] 47 artiklan mukaisesti otettava käyttöön oikeudelliset takeet ja tehokkaat oikeussuojakeinot, jotka koskevat päätöksiä siirtää hakija hakemuksen käsittelystä vastuussa olevaan jäsenvaltioon.– – – – (39) Tässä asetuksessa noudatetaan perusoikeuksia ja otetaan huomioon erityisesti [perusoikeuskirjassa] tunnustetut periaatteet. Tämän asetuksen tarkoituksena on erityisesti varmistaa, että perusoikeuskirjan 18 artiklassa säädettyä oikeutta turvapaikkaan ja sen 1, 4, 7, 24 ja 47 artiklassa tunnustettuja oikeuksia noudatetaan täysimääräisesti. Tätä asetusta olisi näin ollen sovellettava tämän mukaisesti.”

9. Kyseisen asetuksen 8 artiklan, jonka otsikko on ”Alaikäiset”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos hakija on ilman huoltajaa oleva alaikäinen, ( 6 ) jolla on toisessa jäsenvaltiossa laillisesti oleskeleva sukulainen, ( 7 ) ja kun henkilökohtaisen puhuttelun perusteella todetaan, että kyseinen sukulainen voi huolehtia hänestä, kyseisen jäsenvaltion on saatettava alaikäinen yhteen sukulaisensa kanssa, ja siitä tulee hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio, edellyttäen että tämä on alaikäisen edun mukaista.”

10. Dublin III ‑asetuksen VI luvun II jaksoon, jonka otsikko on ”Vastaanottopyyntöjä koskevat menettelyt”, sisältyvät 21 ja 22 artikla, joissa säädetään velvoitteista, joita sovelletaan jäsenvaltioihin vastaanottopyynnön esittämisen ja siihen vastaamisen yhteydessä. Mainitun 21 artiklan 1 kohdassa säädetään merkityksellisin osin seuraavaa: ”Jos jäsenvaltio, jossa kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on jätetty, katsoo, että toinen jäsenvaltio on vastuussa hakemuksen käsittelystä, se voi mahdollisimman nopeasti ja joka tapauksessa kolmen kuukauden kuluessa – – hakemuksen jättämispäivästä pyytää tätä toista jäsenvaltiota ottamaan hakijan vastaan. – –”

11. Dublin III ‑asetuksen 22 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”pyynnön saanut jäsenvaltio suorittaa tarvittavat tarkistukset, ja sen on tehtävä päätös hakijan vastaanottoa koskevan pyynnön johdosta kahden kuukauden kuluessa pyynnön vastaanottamisesta”.

12. Saman asetuksen VI luvun IV jaksoon, jonka otsikko on ”Menettelylliset takeet”, sisältyy 27 artikla, jonka 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Hakijalla – – on oltava oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin niin, että hänellä on mahdollisuus hakea muutosta siirtopäätökseen tai sen uudelleen käsittelyä tuomioistuimessa sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta.”

III Tosiseikat, kansallinen menettely ja ennakkoratkaisukysymykset

13. Hakija on vuonna 2002 syntynyt Egyptin kansalainen. Ollessaan vielä alle 18-vuotias hän jätti kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen Kreikassa.

14. Menettelyn, jossa Kreikan viranomaiset määrittivät Dublin III ‑asetuksessa säädettyjen perusteiden mukaisesti hänen hakemuksensa käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion (jäljempänä Dublin-menettely), kuluessa hakija pyysi Kreikan viranomaisilta, että hänet saatettaisiin yhteen Alankomaissa oleskelevan S:n, jonka hän väittää olevan hänen setänsä, kanssa.

15. Kreikan viranomaiset esittivät 10.3.2020 Dublin III ‑asetuksen 21 artiklan mukaisesti ”vastaanottopyynnön” Alankomaiden toimivaltaisille viranomaisille, nimittäin valtiosihteerille. Pyyntö perustui kyseisen asetuksen 8 artiklan 2 kohtaan sisältyvään vastuuperusteeseen.

16. Valtiosihteeri vastasi vastaanottopyyntöön kieltävästi 8.5.2020 päivätyllä kirjeellä sillä perusteella, ettei hakijan ja S:n perhesidettä voitu vahvistaa.

17. Kreikan viranomaiset pyysivät 28.5.2020 valtiosihteeriä tarkastelemaan päätöstään asetuksen (EY) N:o 1560/2003 ( 8 ) (jäljempänä täytäntöönpanoasetus) 5 artiklan 2 kohdan mukaisesti.

18. Valtiosihteeri toisti 11.6.2020 päivätyssä kirjeessä päätelmänsä, jonka mukaan hakijan ja S:n perhesiteestä ei ole riittävää näyttöä, ja hylkäsi uudelleenkäsittelyä koskevan pyynnön.

19. Hakija ja S tekivät 24.6.2020 oikaisuvaatimuksen valtiosihteerin kielteisestä vastauksesta hakijaa koskevaan vastaanottopyyntöön. Valtiosihteeri totesi 26.6.2020 päivätyssä kirjeessä, että oikaisuvaatimuksen tutkittavaksi ottamisen edellytykset puuttuivat selvästi, ja totesi tässä yhteydessä, ettei Dublin III ‑asetukseen sisälly säännöstä, jonka tarkoituksena olisi antaa kansainvälistä suojelua hakeville mahdollisuus riitauttaa kielteinen vastaus vastaanottopyyntöön.

20. Samana päivänä hakija ja S riitauttivat kyseiseen kirjeeseen sisältyvän päätöksen ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa. ( 9 )

21. Kyseisessä tuomioistuimessa hakija ( 10 ) väittää, että kieltäytyessään ottamasta häntä vastaan valtiosihteeri ei ottanut hänen etuaan huomioon Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdan vastaisesti. Kyseisen asetuksen 27 artiklan 1 kohdassa ja perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa edellytetään, että hänellä on oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin valtiosihteerin kielteistä vastausta vastaan.

22. Hakija myös väittää, että unionin tuomioistuimen tuomioiden Ghezelbash ( 11 ) ja Karim ( 12 ) mukaisesti turvapaikanhakijoiden oikeuksien suojaa Euroopan unionissa on vahvistettu sillä seurauksella, että tällaisten henkilöiden olisi yleisesti voitava riitauttaa Dublin III ‑asetuksen III lukuun sisältyvien perusteiden, jotka koskevat heidän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämistä, virheellinen soveltaminen.

23. Valtiosihteeri katsoo, ettei hakijalla ole oikeutta hakea tuomioistuimessa muutosta hänen päätökseensä antaa kielteinen vastaus vastaanottopyyntöön. Tältä osin valtiosihteeri väittää, että Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohdassa säädetään oikeussuojakeinoista vain, kun kyseessä on mainitussa säännöksessä tarkoitettu ”siirtopäätös”. Hän huomauttaa, että menettely hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämiseksi tapahtuu yksinomaan jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten tasolla ja ettei siinä anneta turvapaikanhakijoille oikeutta riitauttaa jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten kielteistä vastausta heitä koskevaan vastaanottopyyntöön. ( 13 )

24. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että sen käytettävissä olevien tietojen mukaan Kreikan viranomaiset ovat päättänyt olla tutkimatta hakijan kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta niin kauan kuin pääasian oikeudenkäynti on kesken.

25. Se myös huomauttaa, että jäsenvaltiot (tarkemmin ottaen Saksa, Itävalta, Ruotsi ja aiemmin Yhdistynyt kuningaskunta) ovat kaikki omaksuneet hyvin erilaisen lähestymistavan siihen, olisiko turvapaikanhakijalla on oltava muutoksenhakuoikeus siinä tapauksessa, että hän haluaa riitauttaa sen, että jäsenvaltio on kieltäytynyt ottamasta häntä vastaan.

26. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohtaan sisältyvää ilmaisua ”siirtopäätös” olisi tulkittava laajasti riippumatta siitä, luetaanko sitä yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan kanssa. Mainitun 27 artiklan 1 kohdan suppean tulkinta olisi sen mukaan mielivaltainen ja kestämätön. Lisäksi, koska ainoastaan jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset voivat aloittaa Dublin III ‑asetuksen 37 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun sovittelumenettelyn, olisi mahdotonta katsoa, että kyseisessä säännöksessä annetaan jo turvapaikanhakijoille perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettu tehokas oikeussuojakeino.

27. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on myös epävarma siitä, onko ilman huoltajaa olevan alaikäisen ”sukulaisella” oma oikeus riitauttaa Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdan perusteella se, että jäsenvaltio, jossa hän oleskelee laillisesti, on kieltäytynyt ottamasta tällaista alaikäistä vastaan.

28. Tässä tilanteessa Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlem on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [Dublin III ‑asetuksen] 27 artiklaa, joko yksinään tai luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, tulkittava siten, että siinä velvoitetaan vastaanottopyynnön saanut jäsenvaltio asettamaan hakijan, joka oleskelee pyynnön esittäneessä jäsenvaltiossa ja haluaa siirtoa [Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdan] perusteella, tai [kyseisessä säännöksessä] tarkoitetun hakijan sukulaisen käyttöön tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimissa siltä osin kuin kyse on vastaanottopyynnön hylkäämisestä? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi eikä [Dublin III ‑asetuksen] 27 artikla anna perustetta tehokkaille oikeussuojakeinoille, onko perusoikeuskirjan 47 artiklaa, tarkasteltuna yhdessä perheen yhtenäisyyttä koskevan perusoikeuden ja lapsen edun kanssa (sellaisina kuin ne sisältyvät [Dublin III ‑asetuksen] 8–10 artiklaan ja johdanto-osan 19 perustelukappaleeseen), tulkittava siten, että siinä velvoitetaan pyynnön saanut jäsenvaltio asettamaan hakijan, joka oleskelee pyynnön esittäneessä jäsenvaltiossa ja haluaa siirtoa [Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdan] perusteella, tai [kyseisessä säännöksessä] tarkoitetun hakijan sukulaisen käyttöön tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimissa siltä osin kuin kyse on vastaanottopyynnön hylkäämisestä? 3) Jos ensimmäiseen kysymykseen tai toiseen kysymykseen (toiseen osaan) vastataan myöntävästi, millä tavoin ja minkä jäsenvaltion toimesta pyynnön saaneen jäsenvaltion kieltäytymispäätös ja oikeus hakea muutosta tähän päätökseen on annettava tiedoksi hakijalle tai hänen [sukulaiselleen]?”

29. Ennakkoratkaisupyyntö, joka on päivätty 12.1.2021, merkittiin unionin tuomioistuimen rekisteriin 13.1.2021. Kirjallisia huomautuksia esittivät hakija ja S, Kreikan, Ranskan, Alankomaiden ja Sveitsin hallitukset sekä Euroopan komissio. Hakija, S ja Kreikan, Alankomaiden ja Belgian hallitukset samoin kuin komissio olivat edustettuina 11.1.2022 pidetyssä istunnossa.

IV Asian tarkastelu

30. Dublin III ‑asetuksella vahvistetaan kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön johonkin Euroopan unionin jäsenvaltioon jättämän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteet ja ‑menettelyt. Kuten kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdasta ilmenee, sillä pyritään varmistamaan, että tällainen hakemus käsitellään, mutta myös, että sen käsittelee yksi ainoa jäsenvaltio, joka (Dublin III ‑asetuksen III luvussa esitettyjen perusteiden mukaisesti) on vastuussa hakemuksen käsittelystä. Jos jäsenvaltio, jossa kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on jätetty, katsoo näiden perusteiden perusteella, että toinen jäsenvaltio on vastuussa hakemuksen käsittelystä, ensiksi mainittu jäsenvaltio (jäljempänä pyynnön esittänyt jäsenvaltio) voi pyytää jälkimmäistä jäsenvaltiota (jäljempänä pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio) ottamaan turvapaikanhakijan vastaan (esittämällä vastaanottopyynnön). ( 14 )

31. Käsiteltävässä asiassa Kreikan viranomaiset lähettivät tällaisen pyynnön Alankomaiden viranomaisille. Pyyntö perustui Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohtaan, johon sisältyy ”velvoittava vastuuperuste”, ( 15 ) jolla pyritään suojelemaan ilman huoltajaa olevia alaikäisiä saattamalla heidät yhteen ”sukulaisten” kanssa. ( 16 ) Valtiosihteeri vastasi pyyntöön kielteisesti sillä perusteella, ettei hakijan ja hänen väitetyn setänsä, S:n, perhesidettä voitu vahvistaa. He molemmat haluavat riitauttaa tämän kielteisen vastauksen antamisen Alankomaiden tuomioistuimissa siinä toivossa, että hakija siirretään kyseiseen jäsenvaltioon ja saatetaan yhteen S:n kanssa.

32. Tätä taustaa vasten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt unionin tuomioistuimelle kolme kysymystä. Ensimmäiset kaksi kysymystä liittyvät tällaista kielteistä vastausta koskevan tehokkaan oikeussuojakeinon olemassaoloon ja sen oikeusperustaan. Kolmas kysymys, joka on riippuvainen kahteen ensimmäiseen kysymykseen annettavasta vastauksesta, koskee oikeussuojakeinon käytännön yksityiskohtia.

33. Seuraavissa jaksoissa tutkin näitä kysymyksiä vuorotellen. Ensin selitän, miksi Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohdan soveltamisalaa ei voida mielestäni laajentaa koskemaan oikeussuojakeinoa silloin, jos turvapaikanhakija riitauttaa sen, että pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio (tässä Alankomaat) on kieltäytynyt ottamasta häntä vastaan (A). Seuraavaksi osoitan, että jos tämä kieltäytyminen koskee Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohtaan perustuvaa vastaanottopyyntöä, pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion on tästä huolimatta perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan, luettuna yhdessä sen 7 artiklan ja 24 artiklan 2 kohdan kanssa (oikeus yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamiseen ja lapsen ”edun” suojelu), mukaisesti tarjottava ilman huoltajaa olevalle alaikäiselle tehokas oikeussuojakeino (B). Lopuksi tarkastelen tämän velvoitteen käytännön seurauksia Dublin III ‑asetuksen yleisen rakenteen osalta (C).

A Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohta (ensimmäinen kysymys)

34. Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että siinä asetetaan jäsenvaltiolle, jolle on kyseisen asetuksen 8 artiklan 2 kohdan perusteella osoitettu vastaanottopyyntö ja vastaa tällaiseen pyyntöön kielteisesti, velvoite tarjota kyseiselle ilman huoltajaa olevalle alaikäiselle ja hänen väitetylle sukulaiselleen tehokas oikeussuojakeino tuomioistuimessa.

35. Kaikkien muiden osapuolten tavoin katson hakijan ja S:n näkemyksestä poiketen, ettei Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohdassa aseteta kyseiselle jäsenvaltiolle tällaista velvoitetta.

36. Huomautan, että Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”hakijalla” tai ”muulla 18 artiklan 1 kohdan c tai d alakohdassa tarkoitetulla henkilöllä” (tällä tarkoitetaan lähinnä myös kansainvälistä suojelua hakevaa henkilöä) on oltava oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin niin, että hänellä on mahdollisuus hakea muutosta ”siirtopäätökseen” tai sen uudelleen käsittelyä tuomioistuimessa sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta.

37. Tästä sanamuodosta seuraa ensinnäkin, että kansainvälistä suojelua hakevan sukulainen ei kuulu niihin, joille kyseinen säännös on osoitettu: tällainen oikeus on ainoastaan hakijalla.

38. Toiseksi Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohta kohdistuu tiettyyn tilanteeseen. Kyseisessä säännöksessä, luettuna Dublin III ‑asetuksen 26 artiklan 1 kohdan ja 29 artiklan 1 kohdan valossa, ( 17 ) tarkoitetun siirtopäätöksen käsitteellä viitataan päätökseen, i) jonka on tehnyt jäsenvaltio, jossa turvapaikanhakija oleskelee, ja ii) jonka tavoitteena on se, että kyseinen henkilö ”siirretään” jäsenvaltioon, joka on mainitussa asetuksessa määritettyjen perusteiden mukaisesti vastuussa hänen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa käsittelystä. ( 18 ) Tällainen päätös tehdään, kun ensiksi mainitun (pyynnön esittäneen jäsenvaltion) viranomaiset ovat lähettäneet vastaanottopyynnön (tai tapauksen mukaan takaisinottopyynnön) ( 19 ) viimeksi mainitun jäsenvaltion (pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion) viranomaisille ja nämä viranomaiset ovat hyväksyneet tällaisen pyynnön. ( 20 )

39. Tästä seuraa, ettei Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohtaa voida tulkita siten, että siinä annettaisiin oikeussuojakeino pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion (tässä Alankomaiden) tuomioistuimessa kyseisen jäsenvaltion viranomaisten tekemää sellaista päätöstä vastaan, jossa vastaanottopyyntöön vastataan kielteisesti – minkä vaikutuksesta hakijaa ei siirretä jälkimmäiseen jäsenvaltioon. Tilanteet, joissa turvapaikanhakija väittää, että hänet olisi siirrettävä tiettyyn jäsenvaltioon mutta kyseinen jäsenvaltio kieltäytyy ottamasta häntä vastaan (tai ottamasta häntä takaisin), eivät yksinkertaisesti kuulu tämän säännöksen soveltamisalaan.

40. Vaikka unionin tuomioistuin on omaksunut Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohdasta laajan tulkinnan ( 21 ) ja vaikka kyseistä säännöstä on tulkittava perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan valossa, ( 22 ) on selvää, että kyseisen asetuksen 27 artiklan 1 kohdan tulkitseminen siten, että sen, että pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio kieltäytyy ottamasta vastaan hakijan kaltaista alaikäistä, olisi voitava olla tuomioistuinvalvonnan kohteena, merkitsisi kyseisen säännöksen soveltamisalan laajentamista siitä, minkä sen sanamuoto mahdollistaa. ( 23 )

41. Tätä koskevaa näkemystäni tukee se, että pyrkiessään uudistamaan Dublin III ‑asetusta komissio oli ehdottanut sellaisen uuden säännöksen lisäämistä siihen, jossa säädettäisiin tehokkaista oikeussuojakeinoista tuomioistuimessa tapauksissa, joissa hakijaa ei siirretä mutta hakija väittää, että hänen ”perheenjäsenensä” tai, ilman huoltajaa olevan alaikäisen tapauksessa, hänen ”sukulaisensa” oleskelee laillisesti toisessa jäsenvaltiossa. ( 24 )

42. Kyseinen ehdotus on sittemmin peruutettu. ( 25 ) Nähdäkseni siitä kuitenkin ilmenee, että Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohtaan ei nykymuodossaan sisälly joko nimenomaisesti tai epäsuorasti oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tällaisessa tapauksessa. ( 26 )

43. Tarkastelen seuraavaksi sitä, voidaanko tällainen oikeus johtaa pelkästään perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisestä kohdasta, luettuna yhdessä sen 7 artiklan ja 24 artiklan 2 kohdan kanssa.

B Perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäinen kohta (toinen kysymys)

44. Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, olisiko perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäistä kohtaa, luettuna yhdessä sen 7 artiklan ja 24 artiklan 2 kohdan kanssa, tulkittava siten, että siinä asetetaan jäsenvaltiolle, jolle on esitetty Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdan perusteella vastaanottopyyntö, velvollisuus tarjota turvapaikanhakijalle, joka on ilman huoltajaa oleva alaikäinen, ja/tai hänen väitetylle sukulaiselleen tehokas oikeussuojakeino tuomioistuimessa sen päätöstä vastaan, jolla tällaiseen pyyntöön vastattiin kielteisesti.

45. Alustavana seikkana on paikallaan muistuttaa, että perusoikeuskirjan 47 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin ja puolueettomaan tuomioistuimeen”, kodifioitiin unionin tuomioistuimen aiemmin vahvistama tehokasta oikeussuojaa koskeva yleinen periaate. ( 27 ) Kyseisen määräyksen ensimmäisessä kohdassa taattu oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin vastaa Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) ( 28 ) 13 artiklassa taattua oikeutta.

46. Perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan jokaisella, jonka ”unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, on oltava – – käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa”. Kuten unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevaan oikeuteen voidaan vedota suoraan perusoikeuskirjan 47 artiklan perusteella ilman, että sen sisältöä olisi täsmennettävä muilla unionin oikeuden säännöksillä tai kunkin jäsenvaltion kansallisen oikeuden säännöksillä. ( 29 )

47. Kuten perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisestä kohdasta ilmenee, tämän oikeuden tunnustaminen tietyssä yksittäistapauksessa edellyttää kuitenkin, että henkilö, joka vetoaa siihen, vetoaa ”unionin oikeudessa taattuihin oikeuksiin tai vapauksiin” tai johonkin niistä. ( 30 ) Tämä tarkoittaa paitsi sitä, että kyseessä olevan tilanteen täytyy kuulua unionin oikeuden soveltamisalaan – muuten koko perusoikeuskirjaa ei voitaisi soveltaa ( 31 ) –, myös sitä, että kyseessä on oltava sellainen unionin oikeudessa suojattu konkreettinen oikeus tai vapaus, josta kyseinen asianosainen hyötyy. ( 32 )

48. Kun tarkastellaan seuraavaksi perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan soveltamista pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, selitän ensin, että kun jäsenvaltio vastaa kielteisesti sille Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdan nojalla esitettyyn vastaanottopyyntöön, tämä kielteinen vastaus kuuluu selvästikin unionin oikeuden soveltamisalaan, koska pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion viranomaiset soveltavat tällaista päätöstä tehdessään Dublin III ‑asetuksen säännöksiä, ( 33 ) minkä lisäksi se vaikuttaa useisiin konkreettisiin, kyseiselle ilman huoltajaa olevalle alaikäiselle ”unionin oikeudessa taattuihin oikeuksiin” (ja sillä voidaan tosiasiallisesti loukata näitä oikeuksia). Siten alaikäisellä (muttei hänen väitetylle sukulaisellaan) on oltava perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti käytettävissään tehokas oikeussuojakeino tätä päätöstä vastaan pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion tuomioistuimissa (1). Sen jälkeen esitän yksityiskohtaisesti syyt, joiden vuoksi katson, ettei Dublin III ‑asetus kokonaisuutena tarkasteltuna ole esteenä tällaisen oikeussuojakeinon myöntämiselle ( 34 ) ja kuinka kyseinen asetus ei ole ristiriidassa perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan kanssa (2). Lisäksi selitän, miksi katson, että tällainen tulkinta ei muiden osapuolten unionin tuomioistuimessa esittämien huolenaiheiden vastaisesti johda Dublin-järjestelmän uudistamiseen.

1. Tehokasta oikeussuojakeinoa edellyttävät ”unionin oikeudessa taatut oikeudet”

49. Kuten edellä 31 kohdassa totesin, Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdassa otetaan käyttöön ”velvoittava vastuuperuste”, jolla pyritään määrittämään, minkä jäsenvaltion on käsiteltävä ilman huoltajaa olevan alaikäisen, jolla on täysi-ikäinen Euroopan unionissa laillisesti oleskeleva sukulainen, jättämä kansainvälistä suojelua koskeva hakemus. Tämä peruste on ensisijainen kaikkiin muihin kyseiseen asetukseen sisältyviin perusteisiin nähden. ( 35 ) Edellyttäen että 8 artiklan 2 kohdassa luetellut edellytykset täyttyvät, tämä säännös sisältää kaksi selvää, täsmällistä ja ehdotonta velvoitetta sille jäsenvaltiolle, jossa sukulainen asuu: sen ”on saatettava alaikäinen yhteen sukulaisensa kanssa” ja ”siitä tulee” alaikäisen turvapaikkahakemuksen ”käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio”. ( 36 )

50. Nämä kaksi velvoitetta ovat mielestäni liitännäisiä tiettyihin perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettuihin ”unionin oikeudessa taattuihin oikeuksiin”, joista kansainvälistä suojelua Euroopan unionissa hakevat ilman huoltajaa olevat alaikäiset hyötyvät.

1) Mitä ovat kyseessä olevat ”unionin oikeudessa taatut oikeudet”?

51. Ajatus siitä, että turvapaikanhakijat hyötyvät tietyistä yksilöllisistä aineellisista oikeuksista, liittyy erottamattomasti Dublin III ‑asetukseen. Kyseisen asetuksen tarkoituksena on erityisesti varmistaa, että tiettyjä perusoikeuskirjaan perustuvia oikeuksia ”noudatetaan täysimääräisesti” sen soveltamisen yhteydessä. ( 37 ) Näitä oikeuksia suojataan erilaisilla menettelyllisillä takeilla, ( 38 ) joilla pyritään varmistamaan turvapaikanhakijoiden ottaminen mukaan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämismenettelyyn. ( 39 ) Ne myös näkyvät (ainakin joidenkin) niiden sääntöjen suunnittelussa, joita unionin lainsäätäjä on sisällyttänyt kyseiseen oikeudelliseen välineeseen. ( 40 )

52. Tässä asiayhteydessä Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdan antamisen tarkoituksena oli nimenomaisesti ”varmistaa, että perheen yhtenäisyyttä koskevia periaatteita ja lapsen etua noudatetaan täysimääräisesti,” ( 41 ) ja siten soveltaa perusoikeuskirjan 7 artiklaan ja 24 artiklan 2 kohtaan sisältyviä perusoikeuksia, jotka molemmat jäsenvaltioiden olisi kyseistä asetusta soveltaessaan otettava ”ensisijaisesti” huomioon. ( 42 )

53. Muistutan tältä osin ensinnäkin, että perusoikeuskirjan 7 artiklassa taataan perusoikeus ”perhe-elämän kunnioittamiseen”. Kyseinen oikeus vastaa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan 1 kappaleessa annettua oikeutta. Sitä olisi näin ollen tulkittava Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen asiaa koskevan oikeuskäytännön valossa. ( 43 ) Kyseisen oikeuskäytännön mukaan se, onko ”perhe-elämää” olemassa, on tosiseikkoja koskeva kysymys. Perhe-elämän käsite pohjautuu ydinperheen suojeluun. Oikeuskäytännössä on kuitenkin tunnustettu, että ydinperheeseen kuulumattomilla ”lähisukulaisilla” voi myös olla merkitystä perhe-elämän kannalta. ( 44 ) Tämän valossa perhe-elämän käsitteeseen voi sisältyä lapsen ja hänen ”sukulaisensa” välinen suhde, joka muodostaa perustan Dublin III –asetuksen 8 artiklan 2 kohtaan sisältyvälle vastuuperusteelle (esimerkiksi lapsen ja hänen setänsä välinen suhde).

54. Toiseksi perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdassa määrätään, että kaikissa lasta koskevissa viranomaisten tai yksityisten laitosten toimissa on ensisijaisesti otettava huomioon lapsen etu. Tätä toista perusoikeutta olisi luettava yhdessä ensimmäisen kanssa. ( 45 ) Unionin tuomioistuin on nimittäin katsonut, että Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan 14–16 perustelukappaleesta ja muun muassa sen 6 artiklan 3 kohdan a alakohdasta ( 46 ) ja 6 artiklan 4 kohdasta ( 47 ) samoin kuin 8 artiklan 2 kohdasta seuraa, että perhe-elämän kunnioitus ja erityisemmin perheen yhtenäisyyden säilyttäminen ovat lähtökohtaisesti lapsen edun mukaisia. ( 48 ) Toisin sanoen lapsen ”edun” periaate edellyttää usein, että jäsenvaltiot takaavat täysimääräisesti alaikäisen oikeuden perhe-elämään säilyttämällä hänen perheensä yhtenäisyyden ja, tietyissä olosuhteissa, saattamalla hänet yhteen perheenjäsenten tai sukulaisten kanssa.

55. Antamalla Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdan unionin lainsäätäjä on siten nähdäkseni tunnustanut Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön ( 49 ) mukaisesti, että ilman huoltajaa olevat alaikäiset ovat erityisen haavoittuvassa asemassa ( 50 ) ja että heidän hyvinvointinsa riippuu aikuisten tarjoamasta tarvittavasta suojelusta ja huolenpidosta sekä riittävistä vastaanotto-olosuhteista. Vastaanottodirektiivissä säädetyistä takeista ( 51 ) huolimatta on selvää, että ilman huoltajaa olevien alaikäisten tarpeet täyttyvät yleisesti ottaen parhaiten ja heidän ”sosiaalinen kehityksensä” ja ”turvallisuutensa” ( 52 ) turvataan parhaiten, jos siinä tapauksessa, ettei heillä ole ”perheenjäsentä” Euroopan unionin alueella, ( 53 ) heistä huolehtii täysi-ikäinen ”sukulainen”, ( 54 ) sen sijaan että heidät sijoitettaisiin sijoitusperheeseen tai (vieläkin pahempaa) vastaanottokeskukseen muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa tällainen ”sukulainen” oleskelee, heidän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa käsittelyn ajaksi.

56. Tästä seuraa, että toisin kuin komissio ja tähän menettelyyn osallistuneiden jäsenvaltioiden hallitukset ovat esittäneet, Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohta ei ole pelkästään organisatorinen sääntö, joka koskee vastuun jakamista jäsenvaltioiden kesken. Siinä jäsenvaltioille asetetuilla velvoitteilla saattaa ilman huoltajaa olevat alaikäiset yhteen sukulaistensa kanssa pyritään varmistamaan näiden alaikäisten ”perhe-elämää” koskevien perusoikeuksien (perusoikeuskirjan 7 artikla) täysimääräinen kunnioittaminen ja heidän ”etunsa” suojelu (perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohta). Kyseisessä määräyksessä lueteltujen täsmällisten edellytysten mukaisesti nämä velvoitteet muuntuvat siten nähdäkseni tällaisten henkilöiden konkreettisiksi oikeuksiksi.

57. Täydellisyyden vuoksi lisään, etten pidä vakuuttavana ensinnäkään komission sekä Belgian ja Alankomaiden hallitusten väitettä siitä, että koska unionin lainsäätäjä on jo säätänyt perheen yhtenäisyydestä muissa unionin oikeudellisissa välineissä, kuten perheenyhdistämisdirektiivissä, ( 55 ) sen tarkoituksena ei ollut kannustaa ilman huoltajaa olevien alaikäisten perheenyhdistämiseen heidän sukulaistensa kanssa Dublin III ‑asetuksessa. Niiden näkemyksen mukaan kyseisellä asetuksella pyritään ennen kaikkea takaamaan kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten nopea käsittely eikä saattamaan perheitä yhteen. Lisäksi, ja joka tapauksessa, jos ilman huoltajaa olevan alaikäisen hakemus hyväksyttäisiin ja hän saisi ”pakolaisen” aseman, hän olisi määrittelydirektiivin ( 56 ) nojalla vapaa muuttamaan toiseen jäsenvaltioon sukulaistensa luokse.

58. Minun on myönnettävä, etten ymmärrä, miksi se seikka, että ilman huoltajaa oleva alaikäinen saa tiettyjä oikeuksia perheenyhdistämisdirektiivistä ja määrittelydirektiivistä, estäisi häntä vetoamasta perusoikeuskirjaan perustuvien ”perhe-elämää” koskevien oikeuksiensa suojaan ja ”etunsa” suojelemiseen Dublin III ‑asetuksen soveltamisen yhteydessä.

59. Näitä eri välineitä nimittäin sovelletaan eri ajankohtina. Pääasian oikeudenkäynnissä hakija voi mahdollisesti vedota määrittelydirektiiviin tai perheenyhdistämisdirektiiviin, jotta hän pääsee setänsä luokse Alankomaihin tai jotta muut hänen perheenjäsenensä (esimerkiksi äiti tai isä) ( 57 ) pääsee hänen luokseen Kreikkaan sen jälkeen, kun hän on saanut ”pakolaisaseman” (jos hän sellaisen saa). Sinä aikana, kun Kreikan viranomaiset käsittelevät hänen kansainvälistä suojelua koskevaa hakemustaan, näistä kahdesta direktiivistä ei kuitenkaan olisi hänelle mitään hyötyä, ja ainoastaan Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdalla voitaisiin varmistaa, ettei hän jää etunsa vastaisesti toiseen jäsenvaltioon kuin sukulainen, joka voi huolehtia hänestä. ( 58 )

60. Tältä osin korostan, ettei voida jättää huomiotta kielteistä vaikutusta, joka ilman huoltajaa olevaan alaikäiseen on sillä, että on erotettuna ”perheenjäsenistään” tai ”sukulaisistaan” hakemuksensa käsittelyn aikana. Hakemuksen käsittely voi tietääkseni teoriassa viedä jopa kuusi kuukautta siitä, kun hakemus on jätetty käsiteltäväksi, ( 59 ) ja käytännössä toisinaan paljon kauemmin. ( 60 ) Alaikäisen näkökulmasta tämä voi olla, hänen iästään riippuen, hyvin pitkä aika ja tuntua jopa tilanteelta, joka ei pääty koskaan. ( 61 )

61. En toiseksi myöskään ymmärrä, miten tämä tulkinta merkitsisi sitä, että ilman huoltajaa oleville alaikäisille annetaan oikeus siihen, että heidän hakemuksensa käsitellään heidän valitsemassaan jäsenvaltiossa – mikä olisi ristiriidassa Dublin III ‑asetuksen yleisen logiikan kanssa ja suosisi oikeuspaikkakeinottelua. Se pelkästään tarkoittaa, että jos se on ilman huoltajaa olevan alaikäisen edun mukaista, ( 62 ) tällaisella alaikäisellä on unionin lainsäätäjän nimenomaisesti antaman säännöksen nojalla oikeus tulla saatetuksi yhteen sellaisen sukulaisen kanssa, joka voi huolehtia hänestä toisessa jäsenvaltiossa, ja siihen, että hänen turvapaikkahakemuksensa käsitellään siellä, joten hänen hyvinvointinsa turvataan parhaalla mahdollisella tavalla.

62. Kolmanneksi en pidä vakuuttavana väitettä, jonka mukaan Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdasta ei voida johtaa aineellisia oikeuksia ilman huoltajaa oleville alaikäisille, koska kyseisen asetuksen 17 artiklan 1 kohdassa (ns. suvereniteettilauseke) annetaan joka tapauksessa jäsenvaltiolle, jossa kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on jätetty, mahdollisuus poiketa kyseisessä asetuksessa säädetyistä perusteista ja päättää olevansa vastuussa hakemuksen käsittelystä.

63. On totta, että suvereniteettilauseke jättää jäsenvaltioille tiettyä liikkumavaraa Dublin III ‑asetuksen säännösten soveltamisessa. Kuten mainitun asetuksen johdanto-osan 17 perustelukappaleesta ilmenee, kyseistä ”lauseketta” olisi kuitenkin pääasiallisesti käytettävä humanitaarisista syistä ja takeena hakijoiden perusoikeuksien mahdollista loukkaamista vastaan esimerkiksi perheenjäsenten saattamiseksi yhteen – eikä erillään pitämiseen.

64. Joka tapauksessa kyseisen johdetun oikeuden välineeseen sisältyvän lausekkeen käyttöä rajoittavat väistämättä perusoikeuskirjassa taatut perusoikeudet. ( 63 ) Ne (hypoteettiset) edut, joihin jäsenvaltio voi (poikkeuksellisesti) vedota poiketakseen Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdasta, eivät siten voi painaa vaakakupissa enemmän kuin ilman huoltajaa olevan alaikäisen etu, joka koskee hänen saattamistaan yhteen sukulaisen kanssa kyseisen säännöksen mukaisesti. ( 64 ) Tästä seuraa, että vaikka unionin tuomioistuin on katsonut, että lapsen ”edun” periaate ei voi velvoittaa jäsenvaltioita käyttämään suvereniteettilauseketta, ( 65 ) se voi monissa tapauksissa estää niitä tekemästä näin. ( 66 )

65. Huomautan viimeiseksi, että pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa on nähdäkseni kyse perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetusta muusta ”unionin oikeudessa taatusta oikeudesta”, nimittäin ilman huoltajaa olevan alaikäisen oikeudesta siihen, että häntä koskeva vastaanottopyyntö käsitellään asianmukaisesti, puolueettomasti ja oikeudenmukaisesti.

66. Dublin III ‑asetuksessa (ja täytäntöönpanoasetuksessa) asetetaan nimittäin jäsenvaltioiden viranomaisille tiettyjä velvoitteita etenkin ensiksi mainitun asetuksen 8 artiklan 2 kohdan soveltamisen osalta. Jäsenvaltion, joka vastaanottaa kyseiseen säännökseen perustuvan vastaanottopyynnön, on etenkin suoritettava tarvittavat tarkistukset ennen siihen vastaamista. Vastaanottopyynnön saaneen jäsenvaltion ”on – – tarkistettava tyhjentävästi ja puolueettomasti ja ottaen huomioon kaikki sen käytettävissä joko suoraan tai epäsuorasti olevat tiedot”, ( 67 ) täyttyvätkö kyseisen säännöksen edellytykset, ( 68 ) ja näin tehdessään sen on noudatettava näissä kummassakin välineessä lueteltuja muita aineellisia, ( 69 ) menettelyllisiä ( 70 ) ja näyttöä koskevia sääntöjä. ( 71 )

67. Nähdäkseni näissä velvoitteissa – yhdessä perusoikeuskirjan 7 artiklaan (oikeus perhe-elämään) ja 24 artiklan 2 kohtaan (”lapsen etu”) erottamattomasti liittyvien velvoitteiden kanssa – ei pelkästään edellytetä pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion toimivaltaisilta viranomaisilta ennakoivuutta ilman huoltajaa olevan alaikäisen edun tunnistamisessa ja sen tutkimisessa, täyttyvätkö Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdan edellytykset; sen lisäksi niissä annetaan tällaiselle alaikäiselle vastaava oikeus häntä koskevan vastaanottopyynnön käsittelyyn puolueettomasti ja oikeudenmukaisesti tämän edun mukaisesti. ( 72 )

2) Tuomioistuimessa käytettävän tehokkaan oikeussuojakeinon tarpeellisuus

68. Edellisessä jaksossa annetusta selityksestä seuraa, että kun jäsenvaltio mistä tahansa syystävastaa kielteisesti Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdan perusteella esitettyyn vastaanottopyyntöön, se saattaa – jos kielteistä vastausta ei ole perusteltu, se on perusteeton tai yleisemmin lainvastainen – heikentää unionin oikeudessa suojattuja ilman huoltajaa olevan alaikäisen oikeuksia. Kyseisen päätöksen konkreettinen vaikutus on se, ettei hakijaa siirretä eikä siten saateta yhteen sukulaisensa kanssa. Kyseisellä alaikäisellä on siten oltava perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa tällaista päätöstä vastaan. ( 73 )

69. Sitä vastoin ilman huoltajaa olevan alaikäisen väitetyllä sedällä ei nähdäkseni ole mitään tosiasiallista oikeutta Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdan soveltamisen perusteella. Kyseisessä säännöksessä keskitytään ilman huoltajaa olevaan alaikäiseen ja hänen ”etunsa” (perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohta) ja ”perhe-elämän” (perusoikeuskirjan 7 artikla) suojelua koskevan oikeuden suojelemiseen Siinä ei anneta mitään oikeutta hänen ”perheenjäsenilleen” tai ”sukulaisilleen” eikä keskitytä sellaiseen.

70. Korostan, että pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jos ilman huoltajaa olevan alaikäisen ei sallittaisi riitauttaa pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion viranomaisten kieltäytymistä ottaa häntä vastaan, hänellä ei olisi mitään mahdollisuutta puolustaa oikeuksiaan tuomioistuimessa – koska pyynnön esittäneen jäsenvaltion viranomaiset eivät joka tapauksessa tekisi Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua siirtopäätöstä. ( 74 )

71. Lisäksi on mielestäni selvää, että pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion (tässä tapauksessa Alankomaiden) on tarjottava tällainen oikeussuojakeino kyseisen jäsenvaltion tuomioistuimessa (kuten ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa). Pyynnön esittänyt jäsenvaltio ei nimittäin voisi mitenkään tarjota sitä omissa kansallisissa tuomioistuimissaan. Vaikka Dublin-järjestelmä perustuu keskinäiseen luottamukseen, ( 75 ) se ei ole tällä hetkellä täysin integroitu järjestelmä, jossa jäsenvaltion A tuomioistuimet voisivat tutkia jäsenvaltion B hallintoviranomaisten tekemän päätöksen ja antaa näitä viranomaisia sitovia tuomioita.

2. Perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäinen kohta ei ole ristiriidassa Dublin III ‑asetuksen kanssa

72. Todettuani, että pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa kansainvälistä suojelua hakevalla on perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan, luettuna yhdessä sen 7 artiklan ja 24 artiklan 2 kohdan kanssa, nojalla oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin, tarkastelen seuraavaksi, onko Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohdan sanamuoto samoin kuin mainitun asetuksen yleinen järjestelmä ja tavoitteet esteenä tällaisten oikeussuojakeinojen antamiselle.

73. Jos näin olisi, Dublin III ‑asetus ja perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäinen kohta olisivat ristiriidassa keskenään. Ensiksi mainitulla rajoitettaisiin viimeksi mainitussa taattua oikeutta. ( 76 ) Tämä rajoitus olisi hyväksyttävä vain, jos se on perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdassa lueteltujen tiukkojen vaatimusten mukainen: ensinnäkin rajoituksesta on säädettävä ”lailla” ja toiseksi oikeuden ”keskeistä sisältöä” kunnioittaen ja kolmanneksi suhteellisuusperiaatteen mukaisesti. Sillä, että ilman huoltajaa olevalta alaikäiseltä evättäisiin pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa tehokkaat oikeussuojakeinot, loukattaisiin hänen tällaisia oikeussuojakeinoja koskevan oikeutensa ”keskeistä sisältöä”. Unionin tuomioistuimella ei olisi muuta vaihtoehtoa kuin todeta Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohta (tai tapauksen mukaan koko asetus) pätemättömäksi.

74. Useat syyt saavat minut kuitenkin hylkäämään tällaisen äärimmäisen lopputuloksen ja katsomaan, ettei Dublin III ‑asetus ole tosiasiassa ristiriidassa perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan kanssa.

75. Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohdan sanamuodossa ei ensinnäkään ole nähdäkseni viitteitä siitä, että koska kyseisessä säännöksessä tarjotaan oikeussuojakeino ainoastaan ”siirtopäätöksiä” vastaan, ( 77 ) se sulkee pois mahdollisuuden tehokkaiden oikeussuojakeinojen tarjoamiseen käsiteltävässä asiassa. Unionin lainsäätäjä antoi kyseisen säännöksen nimenomaisesti vahvistaakseen turvapaikanhakijoiden oikeudellista suojaa ( 78 ) eikä siksi, että sitä voitaisiin käyttää ”valttikorttina” tehokkaiden oikeussuojakeinojen epäämiseksi heiltä muissa tapauksissa, jotka eivät kuulu sen soveltamisalaan. Vaikka 27 artiklan 1 kohdan sanamuotoa pidettäisiin tältä osin moniselitteisenä, kyseistä säännöstä ei mielestäni voida tulkita siten, että sillä on tällainen tyhjentävä luonne. Vakiintuneessa oikeuskäytännössä nimittäin katsotaan, että tilanteessa, jossa unionin johdettua oikeutta voidaan tulkita eri tavoin, etusija on annettava tulkinnalle, jonka ansiosta säännös on primaarioikeuden (joka sisältää perusoikeuskirjan mukaiset oikeudet ja vapaudet) mukainen, eikä tulkinnalle, jonka johdosta säännöksen todetaan olevan ristiriidassa sen kanssa. ( 79 )

76. Toiseksi, kun tarkastellaan Dublin III ‑asetuksen yleistä järjestelmää ja tavoitteita, huomautan, että useimmat komission ja jäsenvaltioiden hallitusten sekä istunnossa että kirjallisissa huomautuksissaan esittämät väitteet perustuivat (mielestäni virheelliseen) olettamaan, jonka mukaan oikeussuojakeinon tarjoaminen olisi kyseiseen asetukseen olennaisesti kuuluvan tavoitteen varmistaa ”kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten käsittelyn nopeus” ja ”määrittää nopeasti hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio” sekä tältä osin säädettyjen tiukkojen määräaikojen vastainen. Etenkin Ranskan hallitus väittää, että oikeussuojakeinon käyttäminen olisi käytännössä mahdotonta, koska kyseiset määräajat kuluisivat edelleen ja mahdollisesti vaikuttaisivat hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämiseen. ( 80 )

77. Näissä perusteluissa jätetään mielestäni huomiotta se, että unionin lainsäätäjä otti nämä määräajat käyttöön ennen kaikkea, ”jotta voidaan taata hakijoille tehokas pääsy kansainvälisen suojelun myöntämistä koskeviin menettelyihin” ( 81 ) ja suojella unionin turvapaikkasäännöstössä ja perusoikeuskirjassa vahvistettuja turvapaikanhakijoiden oikeuksia. ( 82 )

78. Jos katsotaan, kuten unionin tuomioistuin teki tuomiossaan Shiri, ( 83 ) että Dublin III ‑asetuksessa säädetyillä määräajoilla on nimenomaisesti tarkoitus suojella turvapaikanhakijoita, on myös katsottava, ettei näillä määräajoilla voida sitten rehennellä turvapaikanhakijoihin nähden, jotta he eivät vetoaisi tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin, etenkin jos heidän (muita) perusoikeuskirjaan perustuvia oikeuksiaan on väitetysti loukattu (käsiteltävässä asiassa perusoikeuskirjan 7 artiklan ja 24 artiklan 2 kohdan mukainen oikeus ”perhe-elämään” ja alaikäisten oikeus heidän ”etunsa” suojeluun).

79. Vastakkainen päätelmä johtaisi jokseenkin absurdiin tilanteeseen, jossa turvapaikanhakijalta evättäisiin tehokas oikeussuojakeino, koska on oletettavasti hänen etunsa mukaista, että Dublin III ‑asetuksessa säädetyt menettelyt toteutetaan nopeasti ja että jäsenvaltioiden toimivaltaisilla viranomaisilla on siten rajatonta harkintavaltaa tässä suhteessa. Olisi varmasti parempi ottaa huomioon se seikka, että jos turvapaikanhakija päättää käyttää oikeuttaan tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin, se johtuu siitä, että hän pitää oikeuksiensa ja etujensa oikeudellista suojaa tärkeämpänä kuin hänen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion nopeaa määrittämistä. ( 84 )

80. Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohdan tulkinnan yhteydessä unionin tuomioistuin on todennut, että viivästykset käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisessä ovat väistämätön seuraus jäsenvaltioille asetetusta velvollisuudesta asettaa käytettäviin tehokkaita oikeussuojakeinoja. ( 85 ) Tämä ei estänyt sitä katsomasta, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena ei kyseistä asetusta annettaessa ollut ”asettaa turvapaikkahakemusten käsittelyn nopeutta koskevaa vaatimusta turvapaikanhakijoiden oikeussuojan edelle”. ( 86 ) En näe, miksi käsiteltävässä asiassa olisi mahdotonta omaksua samankaltaista tulkintaa. ( 87 )

81. Huomautan lisäksi, että täytäntöönpanoasetuksen 12 artiklan 2 kohdassa säädetään, että määräaikojen, joita sovelletaan vastaanottopyyntöön vastaamiseen tai ilman huoltajaa olevan alaikäisen siirron toteuttamiseen, ylittyminen ei välttämättä estä jatkamasta menettelyä tai toteuttamasta siirtoa. Kyseinen säännös ymmärtääkseni vahvistaa, että kun kyse on ilman huoltajaa olevista alaikäisistä, Dublin III ‑asetuksen säännöksissä tai täytäntöönpanoasetuksessa lueteltujen tiukkojen määräaikojen noudattamista koskeva tavoite on toissijainen siihen tavoitteeseen nähden, joka koskee näihin välineisiin sisältyvien sääntöjen oikean soveltamisen ja asianomaisten henkilöiden riittävän suojan varmistamista. Lyhyesti sanottuna näihin määräaikoihin ei voida vedota helposti, jotta ilman huoltajaa olevaa alaikäistä estetään riitauttamasta pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion viranomaisten kieltäytymistä ottamasta häntä vastaan sen jälkeen, kun pyynnön esittänyt jäsenvaltio on katsonut, että Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohtaan sisältyvän ”vastuuperusteen” mukaisesti pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio on vastuussa hakemuksen käsittelystä.

82. Siihen ongelmaan, että tuomioistuinmenettely viivästyttää käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämistä, on joka tapauksessa olemassa helppo ratkaisu. Dublin III ‑asetukseen olennaisesti kuuluva hakemusten nopeaa käsittelyä koskeva tavoite edellyttää nimittäin nähdäkseni sekä ilman huoltajaa olevien alaikäisten että kyseisellä asetuksella käyttöön otetun järjestelmän moitteettoman toiminnan kannalta sitä, että perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti tällaisille ilman huoltajaa oleville alaikäisille tarjottava oikeussuojakeino on itsessään nopea. ( 88 )

83. Tältä osin on myös selvää, että tämän oikeussuojakeinon käyttämisellä on oltava lykkäävä vaikutus hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämistä koskevan menettelyn osalta. Jos pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion tuomioistuimet katsoisivat, että kyseisen valtion toimivaltaiset viranomaiset tekivät virheen kieltäytyessään ottamasta hakijan kaltaista ilman huoltajaa olevaa alaikäistä vastaan, niiden päätös kumottaisiin (ellei sitä tarkistettaisi), ja näiden viranomaisten olisi toimitettava uusi vastaus määräaikojen, joita sovellettaisiin de novo, kuluessa. ( 89 ) Seuraukset, joita näiden määräaikojen noudattamatta jättämisellä olisi, säilyisivät siten kokonaisuudessaan.

84. Kolmanneksi katson, että jäsenvaltioiden velvoite tarjota tehokas oikeussuojakeino käsiteltävässä asiassa vastaa unionin lainsäätäjän tavoitetta ottaa ilman huoltajaa olevat alaikäiset mukaan heidän hakemuksensa käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämiseen johtavaan menettelyyn. Tätä tavoitetta kuvaavat ehkä parhaiten Dublin III ‑asetuksen 6 artiklan 2 kohta ja täytäntöönpanoasetuksen 12 artiklan 3 kohta sekä ne jäsenvaltioille asetetut erityiset velvoitteet, joita niihin sisältyy. ( 90 )

85. Nämä samat velvoitteet voisivat nähdäkseni osaltaan auttaa varmistamaan, että käsiteltävässä asiassa ilman huoltajaa olevan alaikäisen oikeussuojakeino on tehokas eikä pelkästään näennäinen. On esimerkiksi täysin mahdollista katsoa, että koska näiden säännösten sanamuoto on riittävän yleinen ja laaja, niihin sisältyy käytännössä pyynnön vastaanottanutta jäsenvaltiota koskeva konkreettinen ja täsmällinen velvoite pitää ilman huoltajaa olevan alaikäisen edustaja ajan tasalla siitä, että sen viranomaiset ovat esittäneet kyseisen asetuksen 8 artiklan 2 kohdan perusteella vastaanottopyynnön toiselle jäsenvaltiolle (pyynnön vastaanottaneelle jäsenvaltiolle), ja sen jälkeen siitä, että kyseisen toisen jäsenvaltion viranomaiset vastasivat pyyntöön kielteisesti. Tällaisen velvoitteen ansiosta ilman huoltajaa olevan alaikäisen olisi mahdollista saada tieto pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion päätöksen sisällöstä ja halutessaan hakea siihen muutosta.

86. Neljänneksi, ja mikä tärkeintä, jäsenvaltioiden velvoite asettaa tehokas oikeussuojakeino käytettäviin käsiteltävässä asiassa voi itse asiassa edistää Dublin III ‑asetukseen ja täytäntöönpanoasetukseen sisältyvien sääntöjen oikeaa ja tehokasta soveltamista. On selvää, että ”vastuuperusteesta” ja koko joukosta muita aineellisia, menettelyllisiä ja näyttöä koskevia sääntöjä, jotka mainitaan kummassakin välineessä ( 91 ) ja joilla pyritään suojelemaan ilman huoltajaa olevia alaikäisiä, tulisi jossain määrin turhia ja/tai ne menettäisivät käytännön merkityksensä, jos jäsenvaltioiden viranomaisilla olisi vastaanottopyyntöjä arvioidessaan rajaton harkintavalta niiden soveltamisessa ja jos niiden päätökset eivät kuuluisi tuomioistuinvalvonnan piiriin kaikissa muissa paitsi niissä tapauksissa, joissa alaikäinen siirretään toiseen jäsenvaltioon (tapaukset, jotka kuuluvat Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Yleisesti ottaen näin voitaisiin heikentää tavoitetta varmistaa, että hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisen perustana ovat ”puolueettomat ja oikeudenmukaiset [perusteet]”, ( 92 ) erot näiden sääntöjen ja perusteiden soveltamisessa voisivat vaarantaa Dublin III ‑asetuksen kitkattoman toiminnan, joka perustuu hallinnollisen yhteistyön, ( 93 ) solidaarisuuden ( 94 ) ja keskinäisen luottamuksen ( 95 ) periaatteisiin, ja jäsenvaltioiden väliset sovittamattomat eroavaisuudet voivat jopa johtaa umpikujaan, jota kyseisen asetuksen 37 artiklan 2 kohdassa säädetyllä sovittelumenettelyllä ei ehkä voida ratkaista. ( 96 ) Ääritapauksessa jäsenvaltio voisi – halutessaan – vastata systemaattisesti kielteisesti mihin tahansa sille esitettyyn vastaanottopyyntöön. ( 97 )

87. Kaikki nämä näkökohdat huomioon ottaen epäilen sellaisen tilanteen, jossa ilman huoltajaa oleva alaikäinen on tarkoitus siirtää (ja hänellä on käytettävissään Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohdan mukainen oikeussuojakeino), ja tilanteen, jossa pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio kieltäytyy ottamasta häntä vastaan kyseisen asetuksen 8 artiklan 2 kohdan perusteella, jolloin hän jää siihen jäsenvaltioon, jossa hän parhaillaan on (eikä hänellä muiden osapuolten mukaan olisi käytettävissään oikeussuojakeinoa), erottelun jatkamisen mielekkyyttä. Voidaan helposti kuvitella tilanne, jossa ilman huoltajaa oleva alaikäinen saapuu Kreikkaan ja sen jälkeen onnistuu jotenkin pääsemään Alankomaihin, jossa hänen väitetty setänsä oleskelee. Tällainen alaikäinen olisi mukana juuri sellaisessa, mihin kyseisellä asetuksella ei kannusteta, nimittäin ”edelleen liikkumisessa jäsenvaltioiden välillä” (peräkkäisten kansainvälistä suojelua koskevien hakemusten tekemisessä eri jäsenvaltioissa). Jos Alankomaat sitten esittäisi takaisinottopyynnön Kreikalle ja tekisi lopulta päätöksen siirtää ilman huoltajaa oleva alaikäinen takaisin Kreikkaan, tällainen päätös kuuluisi Dublin III –asetuksen 27 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, ja alaikäinen saisi tilaisuuden puolustaa itseään Alankomaiden tuomioistuimissa. Samalla alaikäisellä ei kyseisten osapuolten mukaan olisi käytettävissään tällaista oikeussuojakeinoa, jos hän noudattaisi sääntöjä – kuten hakija teki – ja jäisi Kreikkaan ja Alankomaat kieltäytyisi yksinkertaisesti ottamasta häntä vastaan. ( 98 )

88. Tällainen lähestymistapa palkitsisi nähdäkseni tosiasiallisesti sellaisia, jotka sääntöjenvastaisesti liikkuvat luvatta edelleen jäsenvaltioiden välillä, ja se loisi ilman huoltajaa oleville alaikäisille uuden ”houkuttimen” matkustaa laittomasti – turvallisuutensa ja hyvinvointinsa uhalla – jäsenvaltioon, jossa ”perheenjäsen” tai ”sukulainen” oleskelee.

89. Tämän jakson lopuksi haluan korostaa, ettei olisi ensimmäinen kerta, kun unionin tuomioistuin katsoo, että perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa edellytetään jäsenvaltioiden tarjoavan tehokkaan oikeussuojakeinon tilanteessa, jossa siitä ei säädetä nimenomaisesti sovellettavassa unionin lainsäädännössä. Vain yhden esimerkin mainitakseni unionin tuomioistuin teki äskettäin juuri näin tuomiossaan Minister van Buitenlandse Zaken, ( 99 ) joka koski viisumisäännöstön tulkintaa.

3. Kohti Dublin-järjestelmän uudistamista?

90. Erittäin monet jäsenvaltioiden hallitusten tämän menettelyn kuluessa esittämät huolenaiheet perustuvat nähdäkseni ainakin osittain siihen seikkaan, että jos unionin tuomioistuin katsoo, että käsiteltävässä asiassa on tarjottava tehokas oikeussuojakeino, sen olisi tehtävä samoin myös lukuisissa muissa tapauksissa, mikä voisi lopulta johtaa Dublin III ‑järjestelmän uudistamiseen.

91. Ehdottamani ratkaisu ei mielestäni kuitenkaan johtaisi tällaiseen lopputulokseen pääasiallisesti kolmesta syystä.

92. Ensinnäkään ei pidä unohtaa, että merkittävä osuus, ellei jopa enemmistö, takaisinotto- tai vastaanottopyynnöistä koskee tällä hetkellä turvapaikanhakijoita, jotka oleskelevat fyysisesti jäsenvaltiossa, jossa he haluaisivat kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa käsiteltävän ja jotka yrittävät välttää siirtämisen toiseen jäsenvaltioon (Dublin III ‑asetuksen 13 artiklaa tai 18 artiklan 1 kohdan c ja d alakohtaa sovellettaessa). Tällaisia tilanteita varten Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohdassa säädetään jo oikeussuojakeinosta, ja siinä käsitellään tyhjentävästi sitä, olisiko tämä oikeussuojakeino tarjottava ja jos, niin milloin. ( 100 ) Kuten unionin tuomioistuin korosti tuomiossaan M.A. ym., ( 101 ) niin kauan kuin tehokas oikeussuojakeino on käytettävissä jossain Dublin-menettelyn vaiheessa, tämä riittää kansainvälistä suojelua hakevan yksilöllisten oikeuksien suojelemiseen.

93. Toiseksi ehdottamani ratkaisu koskee ainoastaan tiettyjä skenaarioita. Se koskee Dublin III ‑asetuksen hyvin erityisen säännöksen (8 artiklan 2 kohdan, joka koskee tiettyä turvapaikanhakijoiden ryhmää (ilman huoltajaa olevia alaikäisiä) ja jolla pyritään varmistamaan tiettyjen perusoikeuksien (perusoikeuskirjan 7 artikla ja 24 artiklan 2 kohta) täysimääräinen noudattaminen) soveltamista. Tällaista oikeussuojakeinoa ei tarvitsisi tarjota kaikille turvapaikanhakijoille kaikkien kyseisessä asetuksessa säädettyjen perusteiden osalta.

94. Pitää paikkansa, että toteamuksia, joiden perusteella olen tullut siihen tulokseen, että käsiteltävässä asiassa on tarjottava tehokas oikeussuojakeino, voitaisiin nähdäkseni soveltaa yhtä lailla tapauksessa, jossa ilman huoltajaa oleva alaikäinen, joka haluaa tulla siirretyksi Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdan perusteella, väittää, että hänen perusoikeuksiinsa (perusoikeuskirjan 7 artikla ja 24 artiklan 2 kohta) ei vaikuta pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion (tässä tapauksessa Alankomaiden) päätös vaan sen jäsenvaltion, jossa kyseinen hakija oleskelee, (tässä tapauksessa Kreikan) viranomaisten toimi tai toimimatta jättäminen. ( 102 )

95. Selventääkseni asiaa ilman huoltajaa olevalla alaikäisellä voi olla useita syitä tällaiseen riitauttamiseen: hän voisi väittää, että kyseisen jäsenvaltion viranomaiset eivät ole esittäneet vastaanottopyyntöä Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohdan perusteella tai noudattaneet (joko pyynnön esittämistä tai alaikäisen siirtämistä koskevia) määräaikoja, tai jopa, että ne ovat soveltaneet kyseisen asetuksen 17 artiklan 1 kohtaan sisältyvää suvereniteettilauseketta virheellisesti. Olipa syy mikä tahansa, kyseinen jäsenvaltio on vastuussa alaikäisen hakemuksen käsittelystä. Tällaisella päätöksellä on luonnollisesti merkittävä seuraus hänelle, sillä häntä ei siirretä toiseen jäsenvaltioon vaan hänen on jäätävä nykyiseen jäsenvaltioon siksi aikaa, kunnes hänen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa on käsitelty.

96. Kolmanneksi on kuitenkin selvää, että vaikka oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin olisi tunnustettava tällaisessa tapauksessa samoin kuin käsiteltävässä asiassa, jommankumman jäsenvaltion, niin pyynnön vastaanottaneen kuin sen esittäneenkin jäsenvaltion, päätöstä ei voitaisi riitauttaa, ennen kuin se on lopullinen.

97. Tältä osin on selvää, että pyynnön esittänyt jäsenvaltio voi esittää peräkkäisiä vastaanottopyyntöjä vain niin kauan kuin tähän tarkoitukseen Dublin III ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdassa säädetty pakottava määräaika ei ole ylittynyt. ( 103 ) Mainitun määräajan päätyttyä kyseisen jäsenvaltion Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 2 kohtaan perustuvan vastaanottopyynnön esittämättä jättämisestä tulee lopullinen, ja se voi näin ollen mielestäni olla muutoksenhaun kohteena. Riitauttaminen ei kuitenkaan olisi mahdollista ennen sitä. Samaan tapaan sen jälkeen, kun määräaika pyynnön esittäneen jäsenvaltion lopulliseen vastaanottopyyntöön vastaamiselle päättyy ( 104 ) (tai tapauksen mukaan sen jälkeen, kun kahden viikon ikkuna päätöksen uudelleenkäsittelyä koskevaan pyyntöön vastaamiselle sulkeutuu), ( 105 ) pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion kielteisestä vastauksesta tulee myös lopullinen, ja se voi näin ollen olla tuomioistuinvalvonnan kohteena. Ennen tätä ajankohtaa annettua kielteistä vastausta ei kuitenkaan pitäisi voida riitauttaa, ellei ja ennen kuin se yhdistyy tällaiseen lopulliseen päätökseen tai siitä tulee tällainen lopullinen päätös.

98. Näiden näkökohtien valossa katson, että jos unionin tuomioistuin noudattaa ehdottamaani ratkaisua ja katsoo, että käsiteltävässä asiassa on tarjottava perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti tehokas oikeussuojakeino, se ei aiheuttaisi jäsenvaltioiden hallitusten pelkäämää uudistamista.

C Muutamia näkökohtia oikeussuojakeinon käytännön yksityiskohdista (kolmas kysymys)

99. Kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee oikeussuojakeinon, joka mielestäni on perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti tarjottava hakijan kaltaiselle turvapaikanhakijalle, käytännön yksityiskohtia. Se haluaa tarkemmin ottaen tietää, millä tavalla ja minkä jäsenvaltion olisi annettava pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion päätös ja sitä koskeva muutoksenhakuoikeus tiedoksi tälle henkilölle. Vastauksena tähän kysymykseen esittämäni huomautukset ovat jokseenkin lyhyitä, koska olen jo todennut, että i) tätä oikeussuojakeinoa olisi käytettävä pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion tuomioistuimissa ja että ii) kyseisen jäsenvaltion on varmistettava, että tällaisella turvapaikanhakijalla on käytettävissään nopea oikeussuojakeino. ( 106 )

100. Lisään, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun kansallisia menettelyjä ei ole yhdenmukaistettu, kunkin jäsenvaltion asiana on sisäisessä oikeusjärjestyksessään määrittää muutoksenhakuoikeutta koskevat yksityiskohtaiset säännöt menettelyllisen itsemääräämisoikeuden periaatteen mukaisesti. Nämä säännöt eivät kuitenkaan saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia (vastaavuusperiaate), eivätkä ne saa olla sellaisia, että unionin oikeudessa vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate). ( 107 )

101. Nämä vastaavuus- ja tehokkuusvaatimukset ilmentävät jäsenvaltioiden yleistä velvollisuutta varmistaa yksityisillä unionin oikeuden perusteella olevien oikeuksien suoja tuomioistuimissa. Nämä vaatimukset koskevat sekä niiden tuomioistuinten nimeämistä, jotka ovat toimivaltaisia tutkimaan tällaisiin oikeuksiin perustuvat asiat, että yksityiskohtaisten menettelysääntöjen määrittämistä. ( 108 )

102. On selvää, että käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, joka yksin on toimivaltainen tulkitsemaan kansallista oikeuttaan, on määritettävä, täyttääkö Alankomaiden tuomioistuinvalvontajärjestelmä nämä edellytykset ja jos, niin missä määrin, ja onko se toimivaltainen tutkimaan valtiosihteerin päätöksen vastata kielteisesti vastaanottopyyntöön. ( 109 ) Korostan kuitenkin, että voidakseen tarjota aidosti tehokkaan oikeussuojakeinon toimivaltaisen tuomioistuimen on mielestäni harjoitettava tällaisen päätöksen osalta täysimääräistä valvontaa, joka koskee niin oikeudellisia seikkoja kuin tosiseikkojakin, arvioidakseen, onko hakijan oikeuksia ( 110 ) loukattu vai ei – ja tapauksen mukaan kumotakseen kyseisen päätöksen tai muuttaakseen sitä.

103. Lisäksi vakiintuneessa oikeuskäytännössä on myös katsottu, että (perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa taatun) oikeussuojakeinon tehokkuuden edellytyksenä on, että asianomaisen on voitava saada tieto häntä koskevan päätöksen perusteluista joko suoraan päätöksestä itsestään tai ilmoituksella asianomaisen pyynnöstä. ( 111 )

104. Tältä osin katson, että pyynnön esittäneen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten (tässä tapauksessa Kreikan viranomaisten), jotka yksin ovat vuorovaikutuksessa ilman huoltajaa olevaan alaikäiseen, tehtävä on ilmoittaa hänelle siitä, että pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion viranomaiset ovat vastanneet pyyntöön kielteisesti, ja hänen oikeudestaan hakea muutosta kyseiseen päätökseen. ( 112 )

105. Näin on mielestäni oltava kahdesta syystä. Ensinnäkin antaessaan Dublin III ‑asetuksen unionin lainsäätäjä on painottanut hallinnollisen yhteistyön tärkeyttä, ( 113 ) ja se vaikuttaa kannattaneen sellaisen yhden luukun ‑järjestelmän luomista, jossa turvapaikanhakijat voivat hoitaa asioitaan vain yhden ainoan jäsenvaltion viranomaisten kanssa ja täyttää kaikki hallinnolliset muodollisuudet yhdessä ja samassa paikassa. Toiseksi käsiteltävässä asiassa tämä velvollisuus säästäisi nähdäkseni hakijan kaltaisen ilman huoltajaa olevan alaikäisen siltä, että hänen olisi hoidettava asioitaan sekä pyynnön esittäneen että pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten kanssa (jotka toimivat eri sääntöjen mukaan) ainakin siihen saakka, kunnes hän päättää käyttää oikeuttaan tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin. Yleisesti ottaen hän saisi näin ollen parempaa suojaa Dublin-järjestelmän tavoitteiden mukaisesti. ( 114 )

106. Lisäksi hallinnollisen yhteistyön periaate merkitsee nähdäkseni väistämättä sitä, että jos hakijan kaltainen ilman huoltajaa oleva alaikäinen hakee vastaanottaneen jäsenvaltion (tässä tapauksessa Alankomaiden) tuomioistuimissa muutosta kyseisen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten vastaanottopyyntöön antamaan kielteiseen vastaukseen, näiden viranomaisten on ilmoitettava pyynnön esittäneen jäsenvaltion (tässä tapauksessa Kreikan) viranomaisille tällaisesta muutoksenhausta. ( 115 )

107. Näin on mielestäni tehtävä, jotta pyynnön esittäneen jäsenvaltion viranomaiset voivat lykätä hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämistä koskevaa menettelyä muutoksenhaun ajaksi ( 116 ) – tällainen lykkäävä vaikutus on välttämätön sen varmistamiseksi, että kyseiset viranomaiset eivät katso olevansa vastuussa ilman huoltajaa olevan alaikäisen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä eivätkä siten arvioi hänen turvapaikkahakemuksensa perusteltavuutta.

V Ratkaisuehdotus

108. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Rechtbank Den Haag zittingsplaats Haarlemin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: – 1) Kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön johonkin jäsenvaltioon jättämän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteiden ja ‑menettelyjen vahvistamisesta 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 604/2013 27 artiklan 1 kohtaa ei voida tulkita siten, että siinä velvoitetaan jäsenvaltiot tarjoamaan tehokas oikeussuojakeino niiden toimivaltaisten viranomaisten kyseisen asetuksen 22 artiklan 1 kohdassa, luettuna yhdessä sen 8 artiklan 2 kohdan kanssa, tarkoitettuun vastaanottopyyntöön antamaa kielteistä vastausta vastaan. – 2) Tällaisessa tilanteessa Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa, luettuna yhdessä sen 7 artiklan ja 24 artiklan 2 kohdan kanssa, edellytetään kuitenkin, että jäsenvaltioiden, joiden toimivaltaiset viranomaiset ovat vastanneet kielteisesti vastaanottopyyntöön, on tarjottava kyseisen jäsenvaltion kansallisissa tuomioistuimissa tällainen tehokas oikeussuojakeino kyseiselle ilman huoltajaa olevalle alaikäiselle (muttei hänen väitetylle sukulaiselleen). – 3) Kunkin jäsenvaltion asiana on sisäisessä oikeusjärjestyksessään määrittää tällaista oikeussuojakeinoa koskevat yksityiskohtaiset säännöt menettelyllisen itsemääräämisoikeuden periaatteen mukaisesti ja edellyttäen, että noudatetaan tehokkuus- ja vastaavuusperiaatteita ja vastaanottopyynnön esittäneiden jäsenvaltioiden viranomaisten velvoitetta i) ilmoittaa kyseiselle ilman huoltajaa olevalle alaikäiselle pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion viranomaisten vastauksesta ja ii) lykätä menettelyä alaikäisen kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämiseksi muutoksenhaun ajan.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: englanti.

( 2 ) Ks. Euroopan turvapaikka-asioiden tukiviraston (EASO) vuosittainen selvitys turvapaikkatilanteesta Euroopan unionissa, 2015, s. 109.

( 3 ) Ks. https://ec.europa.eu/eurostat/web/products-eurostat-news/-/ddn-20210423-1.

( 4 ) Kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön johonkin jäsenvaltioon jättämän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteiden ja ‑menettelyjen vahvistamisesta 26.6.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 604/2013 (EUVL 2013, L 180, s. 31; jäljempänä Dublin III ‑asetus).

( 5 ) Ks. mm. tuomio 7.6.2016, Ghezelbash (C-63/15, EU:C:2016:409); tuomio 23.1.2019, M.A. ym. (C-661/17, EU:C:2019:53) ja tuomio 19.3.2019, Jawo (C-163/17, EU:C:2019:218).

( 6 ) Dublin III ‑asetuksen 2 artiklan i ja j alakohdan mukaan ”alaikäisellä” tarkoitetaan kyseisessä asetuksessa ”alle 18-vuotiasta kolmannen maan kansalaista tai kansalaisuudetonta henkilöä”, kun taas ”ilman huoltajaa olevalla alaikäisellä” tarkoitetaan ”alaikäistä, joka saapuu jäsenvaltioiden alueelle ilman hänestä – – vastuussa olevaa aikuista, niin kauan kuin hän ei tosiasiallisesti ole tällaisen aikuisen huostassa”.

( 7 ) Dublin III ‑asetuksen 2 artiklan h alakohdan mukaan ”sukulaisella” tarkoitetaan ”hakijan aikuista tätiä tai setää tai isovanhempaa, joka oleskelee jäsenvaltion alueella – –”.

( 8 ) Niiden perusteiden ja menettelyjen vahvistamisesta, joiden mukaisesti määritetään kolmannen maan kansalaisen johonkin jäsenvaltioon jättämän turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio, annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 343/2003 soveltamista koskevista säännöistä 2.9.2003 annettu komission asetus (EUVL 2003, L 222, s. 3), sellaisena kuin se on muutettuna 30.1.2014 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 118/2014 (EUVL 2014, L 39, s. 1).

( 9 ) Ennakkoratkaisupyynnössään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa lisäksi, että 2.7.2020 Kreikan viranomaiset pyysivät jälleen valtiosihteeriä ottamaan hakijan vastaan. Valtiosihteeri vastasi siihen kieltävästi 9.7.2020. Tämä kieltävä vastaus ei ole ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa käsiteltävän valituksen kohteena.

( 10 ) Kuten edellä 20 kohdassa totesin, sekä hakija että S ovat ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevan menettelyn osapuolia. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toisti pyynnössään kuitenkin ainoastaan hakijan lausumat.

( 11 ) Tuomio 7.6.2016 (C-63/15, EU:C:2016:409).

( 12 ) Tuomio 7.6.2016 (C-155/15, EU:C:2016:410).

( 13 ) Valtiosihteeri toteaa, että turvapaikanhakijoilla ei ole oikeutta oikeussuojakeinoihin Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan nimenomaisesti kuuluvia tapauksia lukuun ottamatta, kun taas pyynnön esittäneen jäsenvaltion viranomaisilla on oikeus kaikissa tapauksissa, jos pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion viranomaiset kieltäytyvät ottamasta turvapaikanhakijaa vastaan, pyytää vastaanottopyynnön käsittelemistä uudelleen (täytäntöönpanoasetuksen 5 artiklan 2 kohdan mukaisesti) tai aloittaa Dublin III ‑asetuksen 37 artiklan 2 kohdassa yksityiskohtaisesti esitetty sovittelumenettely.

( 14 ) Ks. Dublin III ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohta ja 22 artiklan 1 kohta (toistettu edellä 10 ja 11 kohdassa).

( 15 ) Ks. Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan 16 perustelukappale.

( 16 ) Korostan, että ainoastaan ajankohta, jonka kansainvälistä suojelua koskeva hakemus jätetään, on merkityksellinen arvioitaessa, onko hakija ”alaikäinen” (ks. analogisesti tuomio 12.4.2018, A ja S, C-550/16, EU:C:2018:248, 39–64 kohta). Näin ollen pääasian oikeudenkäynnissä on merkityksetöntä, että hakija on täyttänyt 18 vuotta sen jälkeen, kun hän jätti kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksensa Kreikassa.

( 17 ) Dublin III ‑asetuksen 26 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”jos pyynnön vastaanottanut jäsenvaltio suostuu ottamaan vastaan tai takaisin hakijan tai muun 18 artiklan 1 kohdan c tai d alakohdassa tarkoitetun henkilön, on pyynnön esittäneen jäsenvaltion ilmoitettava asianomaiselle henkilölle päätöksestä siirtää hänet hakemuksen käsittelystä vastuussa olevaan jäsenvaltioon ja tarvittaessa päätöksestä olla käsittelemättä hänen kansainvälistä suojelua koskevaa hakemustaan” (kursivointi tässä). Saman asetuksen 29 artiklan 1 kohdasta ilmenee, että asianomaisen henkilön siirto tapahtuu ”viimeistään kuuden kuukauden kuluessa siitä, kun toinen jäsenvaltio on suostunut pyyntöön ottaa asianomainen henkilö vastaan tai takaisin” (kursivointi tässä).

( 18 ) Ks. myös tältä osin Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan 19 perustelukappale, jossa selitetään, että kyseisen asetuksen 27 artiklan 1 kohdassa säädettyjen tehokkaiden oikeussuojakeinojen olisi katettava ”oikeudellisiin seikkoihin ja tosiseikkoihin perustuvan tilanteen tarkastelu siinä jäsenvaltiossa, johon hakija siirretään” (kursivointi tässä).

( 19 ) Dublin III ‑asetuksen 23 ja 24 artiklassa kuvataan yksityiskohtaisesti menettely, jota sovelletaan takaisinottopyyntöihin (joita voidaan esittää ainoastaan Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan b–d alakohdassa tarkoitetuissa tapauksissa). Käsiteltävä asia koskee vastaanotto- eikä takaisinottopyyntöä.

( 20 ) Ks. vastaavasti tuomio 31.5.2018, Hassan (C-647/16, EU:C:2018:368, 60 kohta) ja tuomio 4.10.2018, Fathi (C-56/17, EU:C:2018:803, 54 kohta).

( 21 ) Ks. etenkin tuomio 7.6.2016, Ghezelbash (C-63/15, EU:C:2016:409, 53 kohta).

( 22 ) Näin on, koska, kuten Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan 19 perustelukappaleesta ilmenee, kyseisen asetuksen 27 artiklan 1 kohta annettiin perusoikeuskirjan 47 artiklan täysimääräisen noudattamisen varmistamiseksi.

( 23 ) Tällainen tulkinta olisi toisin sanoen contra legem ja siten mahdoton hyväksyä. Ks. analogisesti tuomio 24.1.2012, Dominguez (C-282/10, EU:C:2012:33, 24 ja 25 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 24 ) Ks. ”Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön johonkin jäsenvaltioon jättämän kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisperusteiden ja ‑menettelyjen vahvistamisesta (uudelleenlaadittu teksti)” (COM(2016) 270 final), 28 artiklan 5 kohta.

( 25 ) EUVL 2021, C 143, s. 4.

( 26 ) Huomautan, ettei komission viimeisimpään ehdotukseen sisälly vastaavaa säännöstä (ks. ”Ehdotus Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi turvapaikka-asioiden ja muuttoliikkeen hallinnasta sekä neuvoston direktiivin 2003/109/EY ja ehdotetun asetuksen (EU) XXX/XXX [turvapaikka- ja maahanmuuttorahasto] muuttamisesta (COM(2020) 610 final)).

( 27 ) Ks. tehokasta oikeussuojaa koskevasta yleisestä periaatteesta tuomio 15.5.1986, Johnston (222/84, EU:C:1986:206, 18 kohta). Myöhemmin, perusoikeuskirjan 47 artiklan yhteydessä ks. mm. tuomio 13.3.2007, Unibet (C-432/05, EU:C:2007:163, 37 kohta) ja tuomio 18.12.2014, Abdida (C-562/13, EU:C:2014:2453, 45 kohta).

( 28 ) Perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan mukaan ensiksi mainitun oikeuden merkitys ja ulottuvuus ovat siten samat kuin viimeksi mainitun oikeuden, joskin unionin oikeudessa voidaan myöntää tätä laajempaa suojaa.

( 29 ) Ks. tuomio 6.10.2020, État luxembourgeois (Muutoksenhakuoikeus verotietopyyntöön) (C-245/19 ja C-246/19, EU:C:2020:795, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 30 ) Ibid., 55 kohta.

( 31 ) Ks. perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohta, sellaisena kuin sitä on tulkittu erityisesti tuomiossa 26.2.2013, Åkerberg Fransson (C-617/10, EU:C:2013:105, 17–23 kohta).

( 32 ) Ks. julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotus El Hassani (C-403/16, EU:C:2017:659, 76 kohta). Tätä viimeksi mainittua edellytystä on kuitenkin tulkittu melko laajasti unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä. Unionin tuomioistuin on esimerkiksi katsonut, että henkilö voi vedota yleiseen periaatteeseen, joka koskee luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden suojaamista julkisen vallan mielivaltaiselta tai suhteettomalta puuttumiselta niiden yksityisen toiminnan alaan (ks. mm. tuomio 6.10.2020, État luxembourgeois (Muutoksenhakuoikeus verotietopyyntöön), C-245/19 ja C-246/19, EU:C:2020:795, 57 ja 58 kohta), tai SEUT 56 artiklan mukaiseen palvelujen tarjoamisen vapauteen ja SEUT 49 artiklan mukaiseen sijoittautumisvapauteen (ks. tuomio 14.6.2017, Online Games ym., C-685/15, EU:C:2017:452, 58 kohta).

( 33 ) Nämä viranomaiset siten ”soveltavat unionin oikeutta” perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.

( 34 ) Vaikka Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohdassa ei säädetäkään tällaisesta oikeussuojakeinosta (ks. ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä koskeva tarkasteluni).

( 35 ) Lukuun ottamatta Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 1 kohdassa säädettyä perustetta, joka koskee ”perheenjäsenen” oleskelua toisessa jäsenvaltiossa.

( 36 ) Kursivointi tässä. Näitä velvoitteita on punnittava jäsenvaltioilla Dublin III ‑asetuksen 17 artiklan 1 kohdan nojalla olevan harkintavallan kanssa, jonka perusteella ne voivat poiketa vastuuperusteista erityisesti humanitaarisista syistä ja myötätunnosta, jotta perheenjäsenet, sukulaiset tai muut omaiset voidaan saattaa yhteen ja käsitellä sille tai jollekin toiselle jäsenvaltiolle jätetty kansainvälistä suojelua koskeva hakemus (ks. saman asetuksen johdanto-osan 17 perustelukappale).

( 37 ) Ks. Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan 39 perustelukappale, jossa mainitaan tarkemmin ottaen perusoikeuskirjan 1, 4, 7, 18, 24 ja 47 artiklassa tunnustetut perusoikeudet.

( 38 ) Sen lisäksi, että Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohdassa tunnustetaan oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tietyissä tapauksissa, kyseiseen asetukseen sisältyy säännöksiä, jotka koskevat pääsyä kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelymenettelyyn (3 artikla), tiedonsaantioikeutta (4 artikla), oikeutta tulla kuulluksi (5 artikla), säilöönottoa (28 artikla) ja henkilötietojen säilyttämistä (38 artikla). .

( 39 ) Ks. tuomio 7.6.2016, Ghezelbash (C-63/15, EU:C:2016:409); tuomio 7.6.2016, Karim (C-155/15, EU:C:2016:410) ja tuomio 25.10.2017, Shiri (C-201/16, EU:C:2017:805).

( 40 ) Ks. vastaavasti Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan 9, 13, 14, 16 ja 19 perustelukappale.

( 41 ) Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan 16 perustelukappale (kursivointi tässä).

( 42 ) Ks. Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan 13 ja 14 perustelukappale.

( 43 ) Perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdan mukaisesti.

( 44 ) Ks. tältä osin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 13.6.1979, Marckx v. Belgia (CE:ECHR:1979:0613JUD000683374, 45 kohta). Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on myös vahvistanut, ettei ”perhe-elämä” rajoitu ”perheenjäsenten”, sellaisina kuin ne määriteltiin niiden perusteiden ja menettelyjen vahvistamisesta, joiden mukaisesti määritetään kolmannen maan kansalaisen johonkin jäsenvaltioon jättämän turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio, 18.2.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 343/2003 (EUVL 2003, L 50, s. 1) 2 artiklassa, väliseen suhteeseen (ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 7.5.2013, L.H. ja V.S. v. Belgia, CE:ECHR:2013:0507DEC006742910, 73 kohta).

( 45 ) Ks. analogisesti tuomio 16.7.2020, État belge (Perheenyhdistäminen – Alaikäinen lapsi) (C-133/19, C-136/19 ja C-137/19, EU:C:2020:577, 34 kohta).

( 46 ) Kyseisen säännöksen mukaan arvioidessaan lapsen etua jäsenvaltioiden on otettava huomioon muun muassa perheen yhdistämisen mahdollisuus.

( 47 ) Kyseisestä säännöksestä ilmenee, että Dublin III ‑asetuksen 8 artiklaa sovellettaessa jäsenvaltion, jossa ilman huoltajaa oleva alaikäinen on jättänyt kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen, on mahdollisimman pian toteutettava asianmukaiset toimet jäsenvaltioiden alueella oleskelevien ilman huoltajaa olevan alaikäisen perheenjäsenten, sisarusten tai sukulaisten tunnistamiseksi ja suojattava samalla lapsen etua.

( 48 ) Ks. tuomio 23.1.2019, M.A. ym. (C-661/17, EU:C:2019:53, 89 kohta).

( 49 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut, että ”erityistarpeidensa ja äärimmäisen haavoittuvuutensa” vuoksi alaikäiset tarvitsevat enemmän suojelua kuin muut turvapaikanhakijat. Viranomaisilla on velvollisuus suojella heitä ja toteuttaa asianmukaiset toimenpiteet osana Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklan mukaisia ehdottomia velvoitteitaan. Ks. etenkin Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 19.1.2012, Popov v. Ranska (CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, 91 kohta) ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 4.11.2014, Tarakhel v. Sveitsi (CE:ECHR:2014:1104JUD002921712, 118 ja 119 kohta).

( 50 ) Ks. Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan 13 perustelukappale. Ks. vastaavasti kansainvälistä suojelua hakevien henkilöiden vastaanottoa jäsenvaltioissa koskevista vaatimuksista 26.6.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2013/33/EU (EUVL 2013, L 180, s. 96; jäljempänä vastaanottodirektiivi). Kyseisen direktiivin, jota sovelletaan henkilöihin, jotka hakevat kansainvälistä suojelua, myös ”Dublin-menettelyssä” (ks. Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan 11 perustelukappale ja kyseisen direktiivin 3 artikla), mukaan jäsenvaltioiden ”on otettava huomioon haavoittuvassa asemassa olevien henkilöiden”, kuten alaikäisten ja ilman huoltajaa olevien alaikäisten (21 artikla), ”erityistilanne” etenkin ”[takaamalla] alaikäisen elintaso, joka vastaa hänen fyysistä, henkistä, hengellistä, moraalista ja sosiaalista kehitystasoaan” (23 artikla).

( 51 ) Vastaanottodirektiivin 24 artiklan 2 kohdassa säädetään erityisesti, että ilman huoltajaa oleva alaikäinen on sijoitettava lähtökohtaisesti ainoastaan sijoitusperheeseen, vastaanottokeskuksiin, joissa on alaikäisille soveltuvia järjestelyjä, tai muihin alaikäisille soveltuviin majoituspaikkoihin, jos hänellä ei ole täysi-ikäistä sukulaista.

( 52 ) Ks. Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan 13 perustelukappale.

( 53 ) Kun ilman huoltajaa olevalla alaikäisellä on perheenjäsen toisessa jäsenvaltiossa, Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 1 kohdassa säädetään, että tällaiset henkilöt on lähtökohtaisesti saatettava yhteen. Samaan tapaan vastaanottodirektiivin 23 artiklan 5 kohdassa säädetään erityisesti, että alaikäiset hakijat majoitetaan yhdessä vanhempiensa tai muun aikuisen kanssa, joka on heistä vastuussa, edellyttäen, että tämä on asianomaisten alaikäisten edun mukaista.

( 54 ) Vastaanottodirektiivin 24 artiklan 2 kohdasta myös ilmenee, että kun turvapaikanhakijalla, joka on ilman huoltajaa oleva alaikäinen, on täysi-ikäinen sukulainen samassa jäsenvaltiossa, hänet on sijoitettava tällaisen sukulaisen luokse – edellyttäen tietysti, että se on hänen etunsa mukaista.

( 55 ) Oikeudesta perheenyhdistämiseen 22.9.2003 annettu neuvoston direktiivi 2003/86/EY (EUVL 2003, L 251, s. 12; jäljempänä perheenyhdistämisdirektiivi).

( 56 ) Ks. vaatimuksista kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelemiseksi kansainvälistä suojelua saaviksi henkilöiksi, pakolaisten ja henkilöiden, jotka voivat saada toissijaista suojelua, yhdenmukaiselle asemalle sekä myönnetyn suojelun sisällölle 13.12.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/95/EU (uudelleenlaadittu) (EUVL 2011, L 337, s. 9; jäljempänä määrittelydirektiivi) 33 artikla (”Liikkumisvapaus jäsenvaltiossa”).

( 57 ) Ks. perheenyhdistämisdirektiivin 10 artiklan 3 kohdan a alakohta.

( 58 ) Vaikuttaa sitä paitsi epätodennäköiseltä, että hakijan setä (joka oleskelee laillisesti Alankomaissa) voisi vedota perheenyhdistämisdirektiivin säännöksiin saadakseen hakijan (veljenpoikansa) luokseen asumaan. Kyseisen direktiivin mukaan laillisesti oleskelevilla kolmansien maiden kansalaisilla on nimittäin ainoastaan oikeus perheenyhdistämiseen heidän aviopuolisonsa, alaikäisten lastensa ja aviopuolisonsa lasten kanssa siinä jäsenvaltiossa, jossa he oleskelevat. Jäsenvaltiot voivat myös sallia perheenyhdistämisen hakijan kanssa avioliitonomaisissa olosuhteissa elävän henkilön, hänen huollettavinaan olevien täysi-ikäisten lasten tai huollettavinaan olevien iäkkäämpien sukulaisten kanssa (mutta niillä ei ole velvollisuutta siihen).

( 59 ) Ks. kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevista yhteisistä menettelyistä 26.6.2013 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2013/32/EU (EUVL 2013, L 180, s. 60). Ajanjakso voi kokonaisuudessaan olla jopa 21 kuukautta (ks. direktiivin 31 artiklan 5 kohta). Jäsenvaltiot voivat tietysti asettaa etusijalle ilman huoltajaa olevien alaikäisten tekemien hakemusten käsittelyn, mutta ne eivät ole velvollisia tekemään näin.

( 60 ) Tältä osin en yhdy Kreikan hallituksen näkemykseen siitä, että Dublin-menettely on pelkästään välimenettely ja ainoastaan yksi sen koko prosessin vaiheista, jonka turvapaikanhakijat käyvät läpi kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen jättämisajankohdasta siihen saakka, kunnes heidän turvapaikkahakemuksensa ratkaistaan. Tämän menettelyn seuraukset voivat nähdäkseni olla nimittäin hyvin todellisia ilman huoltajaa oleville alaikäisille, varsinkin jos he ovat erityisen nuoria.

( 61 ) Ks. analogisesti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 19.1.2012, Popov v. Ranska (CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, 100 kohta). Näin olisi etenkin, jos jäsenvaltion, jossa ilman huoltajaa oleva alaikäinen fyysisesti oleskelee, käsiteltävänä on erityisen suuri määrä kansainvälistä suojelua koskevia hakemuksia ja jos sen on hankala tarjota tällaiselle alaikäiselle kaikkea sitä huolenpitoa, jota hänen etunsa edellyttäisi.

( 62 ) Kuten Dublin III ‑asetuksen 6 artiklan 3 kohdasta ilmenee, jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on arvioidessaan lapsen etua otettava huomioon useita tekijöitä, joista alaikäisen näkemykset (hänen ikänsä ja kehitystasonsa mukaisesti) ovat vain yksi.

( 63 ) Ks. etenkin tuomio 21.12.2011, N.S. ym. (C-411/10 ja C-493/10, EU:C:2011:865, 64–69 ja 108 kohta).

( 64 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut, että maahanmuuttoasioissa ”lapsen äärimmäisen haavoittuva asema on ratkaiseva tekijä ja ensisijainen [muihin] näkökohtiin nähden” (ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 19.1.2012, Popov v. Ranska, CE:ECHR:2012:0119JUD003947207, 91 kohta).

( 65 ) Ks. tuomio 23.1.2019, M.A. ym. (C-661/17, EU:C:2019:53).

( 66 ) Kyseiseen säännökseen voi joka tapauksessa vedota ainoastaan jäsenvaltio, jossa turvapaikanhakija on jättänyt kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen. Se ei näin ollen juurikaan liity kysymykseen siitä, voiko turvapaikanhakijalla olla oikeussuojakeino pyynnön vastaanottaneen jäsenvaltion (jossa turvapaikkahakemusta ei ole esitetty eikä rekisteröity) tekemää päätöstä vastaan.

( 67 ) Täytäntöönpanoasetuksen 3 artiklan 2 kohta (kursivointi tässä). Ks. myös Dublin III ‑asetuksen 22 artiklan 1 kohta.

( 68 ) Etenkin alaikäisen ja hänen väitetyn sukulaisensa välisten todistettujen perhesiteiden olemassaolo, kyseisen sukulaisen oleskelu kyseisen jäsenvaltion alueella, hänen kykynsä huolehtia alaikäisestä ja se, olisiko yhteen saattaminen lapsen edun mukaista.

( 69 ) Ks. esim. Dublin III ‑asetuksen 6 artiklan 3 kohta, jossa esitetään yksityiskohtaisesti kaikki merkitykselliset tekijät, jotka on otettava huomioon arvioitaessa ilman huoltajaa olevan alaikäisen etua, tai täytäntöönpanoasetuksen 3 artiklan 2 kohta ja 5 artiklan 1 kohta, joissa säädetään, että vasta, jos pyynnön saanut jäsenvaltio katsoo ”tarkistuksen jälkeen”, että esitetyt seikat eivät osoita sen olevan vastuussa, kyseinen jäsenvaltio voi vastata vastaanottopyyntöön kielteisesti. Ks. myös täytäntöönpanoasetuksen 12 artikla.

( 70 ) Esimerkiksi säännöt, jotka liittyvät määräaikaan, jossa jäsenvaltion on vastattava vastaanottopyyntöön (Dublin III ‑asetuksen 22 artiklan 1 kohta tai täytäntöönpanoasetuksen 5 artiklan 2 kohta).

( 71 ) Ks. säännöt muun muassa täytäntöönpanoasetuksen liitteessä II olevan luettelon A I kohdan 1 alakohdassa, jossa luetellaan seikkaperäisesti eri todisteet, joihin voidaan vedota sen toteen näyttämiseksi, että kansainvälistä suojelua hakeva on ilman huoltajaa oleva alaikäinen, jonka ”perheenjäsen”, ”sukulainen” tai ”omainen” oleskelee jäsenvaltiossa laillisesti.

( 72 ) Ks. tältä osin hyvää hallintoa koskeva unionin oikeuden yleinen periaate, joka mainitaan erityisesti tuomiossa 8.5.2014, N. (C-604/12, EU:C:2014:302, 50 kohta). .

( 73 ) Pidän ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tapaan (ks. edellä 26 kohta) selvänä, ettei Dublin III ‑asetuksen 37 artiklan 2 kohdassa säädetty sovittelumenettely ole perusoikeuskirjan 47 artiklassa tarkoitettu tehokas oikeussuojakeino. Vaikka kyseinen menettely on kiistatta ”sekä jäsenvaltioiden että asianomaisten hakijoiden kannalta – – suotavaa” (ks. kyseisen asetuksen johdanto-osan 37 perustelukappale), huomautan, että i) kyseinen menettely toteutetaan yksinomaan jäsenvaltioiden aloitteesta eikä ole avoin hakijoille (joita ei myöskään oteta siihen mukaan millään tavoin) ja ii) sitä ei käydä puolueettomassa ”tuomioistuimessa”, joka määrää seuraamuksen lainsäädännön virheellisestä soveltamisesta. Siinä on kyse pelkästään eri viranomaisten välisestä vuoropuhelusta.

( 74 ) Ks. analogisesti tuomio 14.5.2020, Országos Idegenrendészeti Főigazgatóság Dél-alföldi Regionális Igazgatóság (C-924/19 PPU ja C-925/19 PPU, EU:C:2020:367, 290 kohta).

( 75 ) Ks. jäljempänä alaviite 95.

( 76 ) Unionin tuomioistuin ei ole vielä käsitellyt tätä kysymystä, koska 4.10.2018 antamassaan tuomiossa Fathi (C-56/17, EU:C:2018:803, 54 kohta) se pelkästään totesi, että Dublin III ‑asetus ”ei kuitenkaan sisällä – – erityisiä menettelyllisiä takeita, kun – – hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittelevä jäsenvaltio toteaa, että hakijaa ei ole tarpeen siirtää toiseen jäsenvaltioon” (toisin sanoen, jos kyseisen asetuksen 27 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua siirtopäätöstä ei ole tehty).

( 77 ) Ks. edellä A jakso.

( 78 ) Tämä käy ilmi Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan 19 perustelukappaleesta, jossa todetaan, että kyseisen asetuksen 27 artiklan 1 kohta annettiin ”asianomaisten henkilöiden oikeuksien tehokkaan suojelun varmistamiseksi”.

( 79 ) Ks. tuomio 14.5.2019, M ym. (Pakolaisaseman peruuttaminen) (C-391/16, C-77/17 ja C-78/17, EU:C:2019:403, 77 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 80 ) Dublin III ‑asetuksen soveltamisen yhteydessä määräajat ovat nimittäin muutakin kuin pelkkiä menettelyllisiä takeita. Jos jäsenvaltio ei noudata sovellettavia määräaikoja, vastuu kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen käsittelystä voi siirtyä sille sen jäsenvaltion sijaan, joka muutoin olisi vastuussa sen käsittelystä kyseisen säännöksen mukaan (ks. esim. tältä osin Dublin III ‑asetuksen 21 artiklan 1 kohdan kolmas alakohta ja 22 artiklan 7 kohta).

( 81 ) Ks. Dublin III –asetuksen johdanto-osan viides perustelukappale.

( 82 ) Ks. vastaavasti Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan 21 perustelukappale.

( 83 ) Ks. tuomio 25.10.2017 (C-201/16, EU:C:2017:805, 44 kohta).

( 84 ) Huomautan, että Dublin III –asetuksessa, sellaisena kuin se nykyään on, joka tapauksessa sallitaan viivietä käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämisessä tilanteissa, joissa pyynnön esittänyt jäsenvaltio päättää aloittaa Dublin III ‑asetuksen 37 artiklan mukaisen sovittelumenettelyn. Toisin kuin tapauksessa, jossa turvapaikanhakija saattaa asian tuomioistuin käsiteltäväksi, hänellä ei kuitenkaan ole minkäänlaista sananvaltaa tässä menettelyssä.

( 85 ) Ks. tuomio 7.6.2016, Ghezelbash (C-63/15, EU:C:2016:409, 56 kohta).

( 86 ) Ibid., 57 kohta.

( 87 ) On totta, että 23.1.2019 antamassaan tuomiossa M.A. ym. (C-661/17, EU:C:2019:53) unionin tuomioistuin katsoi, ettei jäsenvaltion kieltäytymistä käyttämästä Dublin III ‑asetuksen 17 artiklan 1 kohdassa säädettyä harkintavaltalauseketta voida riitauttaa (ibid., 79 kohta), etenkin sillä perusteella, että hakemusten käsittelyn nopeuden tavoite ”ei – – kannusta oikeussuojakeinojen lisäämiseen” (ibid., 76 kohta). Unionin tuomioistuin piti kuitenkin myös kiinni siitä, että tällainen päätös voidaan tarvittaessa riitauttaa kyseisen asetuksen 27 artiklan 1 kohtaa soveltamalla siirtopäätöstä koskevan muutoksenhaun yhteydessä (ibid., 78 ja 79 kohta). En näin ollen usko, että unionin tuomioistuin tarkoitti kyseisessä tuomiossa, että oikeussuojakeinojen tarjoamiseen ei pitäisi kannustaa kaikissa tilanteissa, myös niissä, joissa – kuten käsiteltävässä asiassa (ks. edellä 70 kohta) – Dublin-menettelyn missä tahansa vaiheessa esitettyjä toteamuksia ei muutoin olisi mahdollista riitauttaa tuomioistuimessa.

( 88 ) Ks. analogisesti tuomio 25.10.2017, Shiri (C-201/16, EU:C:2017:805, 44 kohta).

( 89 ) Toisin sanoen Dublin III ‑asetuksen 22 artiklassa säädetyssä kahden kuukauden määräajassa.

( 90 ) Tällaisiin velvoitteisiin kuuluu henkilökohtaisen edustajan nimittäminen edustamaan ja/tai auttamaan ilman huoltajaa olevaa alaikäistä kaikissa kyseisessä asetuksessa säädetyissä menettelyissä, oikeuden tutustua hakijan asiakirja-aineistoon antaminen tällaiselle edustajalle ja edustajan ottaminen mukaan hakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion määrittämismenettelyyn ”niin paljon kuin mahdollista” (ks. tältä osin täytäntöönpanoasetuksen 12 artiklan 3 kohta).

( 91 ) Ks. edellä 66 kohta.

( 92 ) Ks. Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan viides perustelukappale.

( 93 ) Ks. Dublin III ‑asetuksen VII luku, jonka otsikko on ”Hallinnollinen yhteistyö”.

( 94 ) Ks. Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan seitsemännestä yhdeksänteen perustelukappale.

( 95 ) Ks. Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan 22 perustelukappale. Ks. myös den Heijer, M., ”Remedies in the Dublin Regulation: Ghezelbash and Karim”, Common Market Law Review, Osa 54, 2017, s. 869.

( 96 ) Kyseisen säännöksen mukaan ”sovittelumenettely” voidaan aloittaa yhden jäsenvaltion pyynnöstä. On kuitenkin selvää, että erimielisyyden ratkaisemiseksi nimitetyn komitean jäseniin, jotka edustavat jäsenvaltioita, jotka eivät liity asiaan, ei sovelleta samoja menettelyvaatimuksia kuin puolueettomaan tuomariin, jos turvapaikanhakijalla itsellään olisi käytettävissään oikeussuojakeino.

( 97 ) Olen täysin samaa mieltä komission ja Kreikan hallituksen kanssa siitä, että ”hallinnollista yhteistyötä” koskeviin sääntöihin sisältyy useita takeita, joiden tarkoituksena on varmistaa turvapaikanhakijoiden oikeuksien suoja. Nämä takeet eivät mielestäni kuitenkaan sulje pois sitä, että hakijan kaltaiselle ilman huoltajaa olevalle alaikäiselle on tarjottava sen lisäksi tehokas oikeussuojakeino.

( 98 ) On totta, että takaisinottopyynnön tapauksessa käytettävissä oleva oikeussuojakeino on suppeampi kuin vastaanottopyynnön tapauksessa käytettävissä oleva oikeussuojakeino, koska takaisinottopyyntö voidaan esittää ainoastaan tilanteissa, jotka kuuluvat nimenomaisesti Dublin III ‑asetuksen 18 artiklan 1 kohdan b–d alakohdan soveltamisalaan, eivätkä kansalliset tuomioistuimet tarkastele sitä, onko jäsenvaltio, jossa ensimmäinen kansainvälistä suojelua koskeva hakemus jätettiin, soveltanut oikein Dublin III ‑asetuksen III lukuun sisältyviä ”vastuuperusteita” (ks. vastaavasti tuomio 2.4.2019, H. ja R., C-582/17 ja C-583/17, EU:C:2019:280, 68 kohta). Tämä ei kuitenkaan muuta mielestäni sitä, että ”kuriton” ilman huoltajaa oleva alaikäinen (joka matkustaa laittomasti jäsenvaltiosta A jäsenvaltioon B ja vaatii kansainvälistä suojelua molemmissa jäsenvaltioissa) saa edelleen mahdollisuuden puolustaa itseään jäsenvaltion B tuomioistuimessa, kun taas ”tottelevainen” ilman huoltajaa oleva alaikäinen (joka hakijan tapaan jää jäsenvaltioon A) ei sitä saa.

( 99 ) Tuomio 24.11.2020 (C-225/19 ja C-226/19, EU:C:2020:951, 52 kohta). Siinä uninoin tuomioistuin katsoi, että hakija, jolta on evätty viisumi sen takia, että jokin jäsenvaltio on vastustanut sen myöntämistä jollakin sovellettavista perusteista, olisi voitava saada tietoonsa nimenomainen epäämisperuste kyseisessä jäsenvaltiossa. Ks. myös toisena esimerkkinä tuomio 25.10.2017, Shiri (C-201/16, EU:C:2017:805, 44 kohta), jossa unionin tuomioistuin katsoi, että sekä Dublin III ‑asetuksen 27 artiklan 1 kohdassa (luettuna saman asetuksen johdanto-osan 19 perustelukappaleen valossa) että perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa edellytetään, että turvapaikanhakijalla, jonka siirtäminen toiseen jäsenvaltioon tapahtui Dublin III ‑asetuksen 29 artiklan 1 kohdan mukaisen kuuden kuukauden määräajan päättymisen jälkeen, on oltava käytössään tehokas ja nopea oikeussuojakeino.

( 100 ) Ks. mm. tuomio 7.6.2016, Ghezelbash (C-63/15, EU:C:2016:409); tuomio 7.6.2016, Karim (C-155/15, EU:C:2016:410) ja tuomio 25.10.2017, Shiri (C-201/16, EU:C:2017:805).

( 101 ) Tuomio 23.1.2019 (C-661/17, EU:C:2019:53, 76-79 kohta).

( 102 ) Tässä ratkaisuehdotuksessa ehdotettua tulkintaa voitaisiin nähdäkseni myös soveltaa analogisesti tilanteeseen, jossa ilman huoltajaa oleva alaikäinen haluaa tulla siirretyksi sillä perusteella, että hänellä on ”perheenjäsen” (Dublin III ‑asetuksen 8 artiklan 1 kohta) toisessa jäsenvaltiossa.

( 103 ) Ks. tuomio 13.11.2018, X ja X (C-47/17 ja C-48/17, EU:C:2018:900, erityisesti tuomiolauselma).

( 104 ) Dublin III ‑asetuksen 22 artiklan 1 kohdan mukaan se on tehtävä kahden kuukauden kuluessa vastaanottopyynnön vastaanottamisesta.

( 105 ) Käsiteltävässä asiassa katson, että valtiosihteerin kieltäytyminen ottamasta hakijaa vastaan tuli lopullinen juuri kyseisenä ajankohtana.

( 106 ) Ks. edellä 71 ja 82 kohta.

( 107 ) Ks. tuomio 13.12.2017, El Hassani (C-403/16, EU:C:2017:960, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 108 ) Ibid., 28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

( 109 ) Ks. analogisesti tuomio 13.12.2017, El Hassani (C-403/16, EU:C:2017:960, 31 kohta).

( 110 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen B jakson 1 kohta.

( 111 ) Ks. tuomio 24.11.2020, Minister van Buitenlandse Zaken (C-225/19 ja C-226/19, EU:C:2020:951, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 112 ) Ks. edellä 85 kohta.

( 113 ) Ks. edellä 86 kohta.

( 114 ) Ks. mm. Dublin III ‑asetuksen johdanto-osan 13 perustelukappale.

( 115 ) Alankomaiden viranomaiset ovat nähdäkseni tehneet juuri näin käsiteltävässä asiassa, koska Kreikan viranomaiset ovat päättäneet olla käsittelemättä hakijan kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta niin kauan kuin pääasia on vireillä (ks. edellä 24 kohta).

( 116 ) Ks. edellä 83 kohta.