Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Maatalous - Yhteinen markkinajärjestely - Siipikarjanliha - Luonnonuhkien varalta olevan pakollisen kansallisen vakuutusjärjestelmän hyväksyttävyys - Edellytykset

(Neuvoston asetus N:o 2777/75)

2. Verotus - Sisäinen verotus - Veronluonteinen maksu, jota sovelletaan yhtenäisesti kaikkeen kansalliseen tuotantoon tietyllä alalla luonnonriskien varalta olevan yhtenäisen suojan rahoittamiseksi - Maksua ei luokitella tuontitullia vaikutukseltaan vastaavaksi maksuksi - EY:n perustamissopimuksen 95 artikla (josta on muutettuna tullut EY 90 artikla) ei sovellu

(EY:n perustamissopimuksen 9, 12 ja 95 artikla (joista on muutettuina tullut EY 23, EY 25 ja EY 90 artikla) sekä 16 artikla (kumottu Amsterdamin sopimuksella))

3. Palvelujen tarjoamisen vapaus - Palvelut - Käsite - Pakollisen vakuutusjärjestelmän nojalla tehdyt suoritukset eivät kuulu käsitteen piiriin - Edellytykset

(EY:n perustamissopimuksen 59 artikla (josta on muutettuna tullut EY 49 artikla) ja 60 artikla (josta on tullut EY 50 artikla))

4. Kilpailu - Yhteisön säännöt - Yritys - Käsite - Laitos, jolle on annettu tehtäväksi hallinnoida pakollista vakuutusjärjestelmää, ei kuulu käsitteen piiriin - Edellytykset

(EY:n perustamissopimuksen 92 artikla (josta on muutettuna tullut EY 87 artikla))

Tiivistelmä

1. Luonnonuhkien varalta olevaa maatilojen pakollista vakuutusjärjestelmää ei periaatteessa voida moittia siipikarjanliha-alan yhteisen markkinajärjestelyn vaatimusten kannalta. Vaikka tällä järjestelmällä, jonka päämääränä on maatilojen suojaaminen luonnonuhkien varalta, ei tavoitella mitään kyseisen yhteisen järjestelyn erityisistä päämääristä, yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteet, joihin viitataan siipikarjanliha-alan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen N:o 2777/75 20 artiklassa, erityisesti EY:n perustamissopimuksen 39 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa (joista on tullut EY 33 artiklan 1 kohdan a ja b alakohta) lausutut tavoitteet, kattavat kuitenkin sen.

Ei kuitenkaan voida poissulkea sitä mahdollisuutta, että kyseisen vakuutusjärjestelmän nojalla maksettavan maksun aiheuttama taloudellinen rasitus voi rajoittaa jäsenvaltioiden välisen kaupan vapautta. Kansallisen tuomioistuimen asiana on arvioida, onko kyseessä olevilla markkinoilla merkkejä siitä, että maksulla on tosiasiallisesti tällaisia vaikutuksia. Maksun suhteellisen alhainen määrä ja se, että maksun aiheuttamaa rasitusta kompensoivat ainakin tietyssä määrin vahinkotapahtuman sattuessa pakollisen vakuutuksen nojalla suoritettavat korvaukset, ja se, että pakollisen vakuutuksen johdosta toimijoiden ei tarvitse ottaa vakuutusta näiden riskien varalta yksityisiltä vakuutuksenantajilta - mikäli tällainen vakuutus on saatavilla - tai ryhtyä muihin varotoimiin, viittaavat siihen, että maksulla on neutraali vaikutus kauppaan, kun taas se, että maksu on voimassa toistaiseksi, on päinvastainen viite.

( ks. 23, 24 ja 28-33 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta )

2. Maksu, joka kuuluu yleiseen maksujärjestelmään, jota sovelletaan erityisesti maksun määrän ja maksun perimisen aiheuttavan seikan osalta periaatteessa yhtäläisellä tavalla yksinomaan kotimaisiin maataloustuotteisiin riippumatta siitä, onko ne tarkoitettu kotimaan markkinoille vai vientiin ja jolla rahoitetaan julkisyhteisöä, jonka tehtävänä on ehkäistä ja korvata luonnonuhkien kotimaisille maatiloille aiheuttamia vahinkoja, ei kohdistu tuotteeseen yksinomaan sen vuoksi, että tuote sellaisenaan ylittää valtion rajat, ja näin ollen sitä ei voida pitää EY:n perustamissopimuksen 9 ja 12 artiklassa (joista on muutettuina tullut EY 23 ja EY 25 artikla) ja 16 artiklassa (kumottu Amsterdamin sopimuksella) tarkoitettuna vientitullia vaikutukseltaan vastaavana maksuna. Lisäksi tällainen maksu ei kuulu EY:n perustamissopimuksen 95 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 90 artikla) soveltamisalaan, koska sellaisen tuotteen vienti, jota maksu rasittaa, ei ole se peruste, jonka nojalla maksu peritään; koska kyseistä maksua ei voida pitää syrjivänä, koska se soveltuu yhtäläisellä tavalla sekä niihin kotimaisiin maataloustuotteisiin, jotka jalostetaan tai myydään kotimaan markkinoilla että niihin, jotka on tarkoitettu vientiin, ja koska sen tuotto hyödyttää yhtäläisellä tavalla kaikkia maatiloja.

( ks. 41-43, 46 ja 47 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta )

3. Käsitteeseen "palvelut" EY:n perustamissopimuksen 60 artiklassa (josta on tullut EY 50 artikla) tarkoitetussa mielessä sisältyy se, että kyse on suorituksista, joista tavallisesti maksetaan korvaus. Korvauksen olennainen piirre on se, että se on kyseisen suorituksen taloudellinen vastike, joka yleensä määritetään palvelun suorittajan ja palvelun vastaanottajan välillä.

Tästä seuraa, että luonnonuhkien varalta olevan maanviljelijöiden pakollisen vakuutusjärjestelmän nojalla tehtyjä suorituksia ei voida pitää EY:n perustamissopimuksen 59 artiklassa (josta on muutettuna tullut EY 49 artikla) ja 60 artiklassa tarkoitettuina palveluina, kun vakuutettujen maksama maksu on luonteeltaan pääasiassa lainsäätäjän asettama maksu ja veroviranomaiset perivät sen ja kun lainsäätäjä määrää myös tuon maksun ominaispiirteistä, mukaan lukien sen määrä. Niinpä nämä suoritukset eivät kuulu muun ensivakuutusliikkeen kuin henkivakuutusliikkeen aloittamista ja harjoittamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta annetun direktiivin 73/239/ETY soveltamisalaan, koska kyseinen soveltamisala ei ole palvelujen käsitteen osalta laajempi kuin EY:n perustamissopimuksen 59 ja 60 artiklan soveltamisala.

Kuitenkin sikäli kuin kyseinen pakollinen vakuutusjärjestelmä kattaa vakuutuskelpoisia luonnonuhkia, se voi muodostaa esteen perustamissopimuksen edellä mainituissa artikloissa tarkoitetulle palvelujen tarjoamisen vapaudelle sellaisten vakuutusyhtiöiden osalta, jotka ovat sijoittautuneet muihin jäsenvaltioihin ja jotka haluavat tarjota tällaisia riskejä koskevia palveluja. Kansallisen tuomioistuimen asiana on tutkia, onko tämä järjestelmä tosiasiallisesti perusteltu sosiaalipoliittisten tavoitteiden vuoksi ja tarkastella erityisesti sitä, onko kyseisen pakollisen vakuutuksen vakuutuskate oikeassa suhteessa näihin tavoitteisiin.

( ks. 54, 55, 57, 59, 60, 63, 73 ja 74 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta )

4. Pakollisen vakuutusjärjestelmän sosiaalinen tavoite ei sellaisenaan riitä estämään vakuutuslaitoksen toiminnan pitämistä perustamissopimuksen kilpailuoikeutta koskevissa määräyksissä tarkoitettuna taloudellisena toimintana. Kuitenkin kun kansallinen lainsäätäjä vahvistaa korvaukset ja maksun, jotka ovat kyseisen järjestelmän kaksi olennaista osaa, kyseessä oleva vakuutustoiminta ei ole perustamissopimuksen kilpailuoikeutta koskevissa määräyksissä tarkoitettua taloudellista toimintaa, ja erityisesti tuo vakuutuslaitos ei ole EY:n perustamissopimuksen 92 artiklassa (josta on muutettuna tullut EY 87 artikla) tarkoitettu yritys.

( ks. 77-79 ja 88 kohta sekä tuomiolauselman 4 kohta )