ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
18

Rakentamista ja asumista koskevan lain VI osan III osaston 1 luvun 2 jaksossa säädetyistä asuntojen käyttötarkoituksen muutosta koskevien lupien myöntämisedellytyksistä ja korvausten määrittämisestä annetun kunnallisen päätöksen (Règlement municipal fixant les conditions de délivrance des autorisations de changement d’usage de locaux d’habitation et déterminant les compensations en application de la section 2 du chapitre 1er du titre III du livre VI du code de la construction et de l’habitation), jonka Pariisin kaupunginvaltuusto teki 15.–17.12.2008 pitämässään kokouksessa, 2 §:ssä määrätään seuraavaa: ”I - Korvaus muodostuu siitä, että tilat, joita on käytetty 1.1.1970 muuhun kuin asumiseen tai joiden osalta on myönnetty suunnittelulupa niiden käyttötarkoituksen muuttamiseksi 1.1.1970 jälkeen ja joita ei ole aiemmin käytetty korvaustarkoitukseen, muutetaan asumiskäyttöön. Korvauksena tarjottavien tilojen tulee samanaikaisesti: a) sisältää asuntoja, joiden on laadultaan ja pinta-alaltaan vastattava tiloja, joiden käyttötarkoitusta muutetaan, ja näitä tapauksia arvioidaan sen mukaan, missä määrin tilat soveltuvat asumiseen. Korvauksena tarjottavien tilojen on täytettävä asianmukaisten asuinolojen ominaisuuksista 30.1.2002 annetussa asetuksessa asetetut vaatimukset b) sijaita samassa piirikunnassa kuin asuintilat, joiden käyttötarkoitusta muutetaan. Pinta-ala lasketaan rakentamista ja asumista koskevan lain R 111-2 §:n säännösten mukaisesti. II – Poiketen siitä, mitä I momentin a kohdassa määrätään, liitteessä nro 1 määritetyillä tehostetun korvauksen alueilla korvauksena tarjottavien tilojen pinta-alan on oltava kaksinkertainen verrattuna tiloihin, joiden käyttötarkoitusta muutetaan, ellei näitä tiloja muuteta tuetuiksi vuokra-asunnoiksi, joista on rakentamista ja asumista koskevan lain L. 351-2 §:n mukaisesti tehty sopimus vähintään 20 vuodeksi. Poiketen siitä, mitä I momentin b kohdassa säädetään, tuetut vuokra-asunnot, joilla korvataan muutetut tilat tehostetun korvauksen alueella, voivat sijaita näiden alueiden missä tahansa osassa. Jos muutetut tilat sijaitsevat ensimmäisessä, toisessa, neljännessä, viidennessä, kuudennessa, seitsemännessä, kahdeksannessa tai yhdeksännessä piirikunnassa, joissa asuntopula suhteessa toiminnan tasoon on erityisen ankara, enintään 50 prosenttia muutetusta pinta-alasta voidaan korvata sen piirikunnan ulkopuolella, jossa muutos tehdään. Näille piirikunnille on ominaista, että INSEEn (Ranskan kansallinen tilasto- ja taloustutkimuslaitos) mittaaman työpaikkojen määrän ja työssäkäyvien asukkaiden määrän välinen suhdeluku on suurempi kuin Pariisin keskiarvo. Kun kaikki korvauksena tarjottavat asunnot voivat sijaita sen piirikunnan ulkopuolella, jossa muutos tehdään, korvauksena tarjottavien asuntojen määrän on oltava vähintään sama kuin poistettujen asuntojen määrä. Jos yksi ja sama omistaja muuttaa ja korvaa tilat samalla kiinteistöyksiköllä osana kyseisen kiinteistöyksikön asuinympäristön järkeistämistä, korvauksena tarjottavien tilojen pinta-alan on oltava vähintään muutettujen tilojen pinta-ala.”
84

Valittajien väite, jonka mukaan asetuksen N:o 1/2003 20 artiklan 2 kohdan b alakohdan tällainen tulkinta antaisi komissiolle mahdollisuuden tarkastaa ja kopioida kolmansien hallussa olevia asiakirjoja, jotka sijaitsevat tarkastuksen kohteena olevan yrityksen toimitilojen ulkopuolella, on myös hylättävä. Komission mahdollisuudella jatkaa toimitiloissaan Brysselissä tarkastusta, jonka se aloitti tarkastuksen kohteena olevan yrityksen tiloissa, ei ole mitään vaikutusta siihen, onko tällä toimielimellä asetuksen N:o 1/2003 20 artiklan 2 kohdan b alakohdan nojalla oikeus tarkastaa ja kopioida kolmansien hallussa olevia asiakirjoja. Tältä osin on korostettava, että se, että komissio jatkaa tarkastusta omissa toimitiloissaan, merkitsee sitä, että kyse on yhden ja saman sellaisen tarkastuksen jatkamisesta, joka on aloitettu tällaisen yrityksen tiloissa, eikä uudesta tarkastuksesta kolmannen osapuolen tiloissa.
Viinialan yhteisestä markkinajärjestelystä, asetusten (EY) N:o 1493/1999, (EY) N:o 1782/2003, (EY) N:o 1290/2005 ja (EY) N:o 3/2008 muuttamisesta sekä asetusten (ETY) N:o 2392/86 ja (EY) N:o 1493/1999 kumoamisesta 29.4.2008 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 479/2008 (EUVL 2008, L 148, s. 1) 15 artiklassa säädetään seuraavaa:

”1. Tukea voidaan antaa sellaisille aineellisille tai aineettomille investoinneille viininvalmistuslaitteisiin, viininvalmistamojen infrastruktuuriin ja viinin kaupan pitämiseen, jotka parantavat yrityksen yleistä suorituskykyä ja koskevat yhtä tai useampaa seuraavista:

a) liitteessä IV tarkoitettujen tuotteiden tuotanto tai kaupan pitäminen;

b) liitteessä IV tarkoitettuihin tuotteisiin liittyvä uusien tuotteiden, prosessien tai teknologioiden kehittely.

2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettu enimmäistuki rajoitetaan koskemaan mikroyritysten sekä pienten ja keskisuurten yritysten määritelmästä 6.5.2003 annetussa komission suosituksessa 2003/361/EY (EUVL 2003, L 124, s. 36) tarkoitettuja mikro- ja pienyrityksiä sekä keskisuuria yrityksiä. Kokorajoitusta ei sovelleta enimmäistuen osalta Azorien, Madeiran, Kanarian saarten, Ranskan merentakaisten departementtien ja Egeanmeren pienten saarten hyväksi toteutettavista maatalousalan erityistoimenpiteistä 18.9.2006 annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1405/2006 (EUVL 2006, L 265, s. 1) tarkoitettujen Egeanmeren pienten saarten alueilla. Enimmäistuki-intensiteetti puolitetaan, kun on kyse suosituksen 2003/361/EY liitteessä olevan I osaston 2 artiklan 1 kohdan piiriin kuulumattomista yrityksistä, joiden palveluksessa on vähemmän kuin 750 työntekijää tai joiden liikevaihto on alle 200 miljoonaa euroa.

Tukea ei saa myöntää vaikeuksissa oleville yrityksille, sellaisina kuin ne määritellään vaikeuksissa olevien yritysten pelastamiseksi ja niiden rakenteiden uudistamiseksi myönnettävää valtiontukea koskevissa yhteisön suuntaviivoissa.

3. Tukikelpoisiin menoihin ei voida soveltaa [Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston (maaseuturahaston) tuesta maaseudun kehittämiseen 20.9.2005 annetun neuvoston] asetuksen (EY) N:o 1698/2005 [(EUVL 2005, L 277, s. 1)] 71 artiklan 3 kohdan a–c alakohdassa tarkoitettuja seikkoja.

4. Yhteisön rahoitusosuuteen tukikelpoisista investointikustannuksista sovelletaan seuraavia tuen enimmäismääriä:

a) 50 prosenttia lähentymisalueiksi [Euroopan aluekehitysrahastoa, Euroopan sosiaalirahastoa ja koheesiorahastoa koskevista yleisistä säännöksistä 11.7.2006 annetun neuvoston] asetuksen (EY) N:o 1083/2006 [(EUVL 2006, L 210, s. 25)] mukaisesti luokitelluilla alueilla;

b) 40 prosenttia muilla kuin lähentymistavoitealueiksi luokitelluilla alueilla;

c) 75 prosenttia unionin syrjäisimpien alueiden hyväksi toteutettavista maatalousalan erityistoimenpiteistä 30.1.2006 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 247/2006 (EUVL 2006, L 42, s. 1) mukaisiksi syrjäisimmiksi alueiksi luokitelluilla alueilla;

d) 65 prosenttia asetuksessa (EY) N:o 1405/2006 tarkoitettujen Egeanmeren pienten saarten alueilla.

5. Edellä 1 kohdassa tarkoitettuun tukeen sovelletaan soveltuvin osin asetuksen (EY) N:o 1698/2005 72 artiklaa.”
3

SEUT 314 artiklassa määrätään seuraavaa: ”Euroopan parlamentti ja neuvosto vahvistavat erityistä lainsäätämisjärjestystä noudattaen unionin vuotuisen talousarvion seuraavien määräysten mukaisesti. – – 3. Neuvosto vahvistaa kantansa talousarvioesitykseen ja ilmoittaa sen Euroopan parlamentille viimeistään 1 päivänä lokakuuta sitä varainhoitovuotta edeltävänä vuonna, jota esitys koskee. – – 4. Jos Euroopan parlamentti 42 päivän kuluessa edellä tarkoitetusta ilmoituksesta: – – c) tekee jäsentensä enemmistöllä tarkistuksia, tämä tarkistettu esitys toimitetaan neuvostolle ja komissiolle. Euroopan parlamentin puhemies kutsuu yhteisymmärryksessä neuvoston puheenjohtajan kanssa viipymättä sovittelukomitean koolle. – – 5. Sovittelukomiteassa kokoontuvat neuvoston jäsenet tai heidän edustajansa sekä yhtä monta Euroopan parlamenttia edustavaa jäsentä; komitean tehtävänä on neuvoston jäsenten tai heidän edustajiensa määräenemmistöllä sekä Euroopan parlamenttia edustavien jäsenten enemmistöllä päästä sopimukseen yhteisestä tekstistä Euroopan parlamentin ja neuvoston kantojen pohjalta 21 päivän kuluessa siitä, kun se on kutsuttu koolle. – – 6. Jos sovittelukomitea pääsee 5 kohdassa tarkoitetussa 21 päivän määräajassa yhteisymmärrykseen yhteisestä tekstistä, Euroopan parlamentilla ja neuvostolla on kummallakin yhteisymmärryksen saavuttamispäivästä lukien 14 päivää aikaa hyväksyä yhteinen teksti. 7. Jos 6 kohdassa tarkoitetussa 14 päivän määräajassa: a) sekä Euroopan parlamentti että neuvosto hyväksyvät yhteisen tekstin tai eivät ole tehneet ratkaisuaan taikka jos jompikumpi toimielin hyväksyy yhteisen tekstin ja toinen ei ole tehnyt ratkaisuaan, talousarvio katsotaan lopullisesti hyväksytyksi yhteisen tekstin mukaisena, tai b) sekä Euroopan parlamentti jäsentensä enemmistöllä että neuvosto hylkäävät yhteisen tekstin tai jos jompikumpi toimielin hylkää yhteisen tekstin ja toinen ei ole tehnyt ratkaisuaan, komissio tekee uuden talousarvioesityksen, tai – – d) Euroopan parlamentti hyväksyy yhteisen tekstin, mutta neuvosto hylkää sen, Euroopan parlamentti voi 14 päivän kuluessa tästä hylkäämispäivästä jäsentensä enemmistöllä ja kolmella viidesosalla annetuista äänistä päättää vahvistaa kaikki 4 kohdan c alakohdassa tarkoitetut tarkistukset tai osan niistä. Jos jotakin Euroopan parlamentin tarkistusta ei vahvisteta, sovittelukomiteassa hyväksytty kanta budjettikohtaan, johon kyseinen tarkistus on tehty, pysyy voimassa. Talousarvio katsotaan lopullisesti hyväksytyksi tämän mukaisesti. – – 9. Kun tässä artiklassa määrätty menettely on saatettu päätökseen, Euroopan parlamentin puhemies toteaa talousarvion lopullisesti hyväksytyksi. 10. Kukin toimielin käyttää tästä artiklasta johtuvia toimivaltuuksiaan noudattaen perussopimuksia ja niiden nojalla annettuja säädöksiä, erityisesti niitä, jotka koskevat unionin omia varoja taikka tulojen ja menojen tasapainoa.”
”1)

Ovatko [arvonlisäverodirektiivin] 90 artikla ja arvonlisäverotuksen neutraalisuuden periaate esteenä kansalliselle lainsäädännölle (tai hallinnolliselle käytännölle, joka perustuu epäselvään lainsäädäntöön), jolla evätään yhtiöltä oikeus vähentää arvonlisävero tavaroiden kotimaisiin luovutuksiin sovellettavan alennuksen arvon suhteessa sillä perusteella, että yhteisön sisäisen luovuttajan (konsernin edustajana) laatimaan laskuun on kirjattu koko alennus, joka on myönnetty sekä [yhteisöluovutuksissa kyseessä olevista] tuotteista että [jäsenvaltion sisäisissä luovutuksissa kyseessä olevista] tuotteista, joita on toimitettu saman puitesopimuksen perusteella mutta jotka on kirjattu hankituiksi asianomaisesta jäsenvaltiosta (ja luovuttaja on konsernin jäsen, jolla on toinen arvonlisäverotunniste kuin se, jota käytettiin alennukseen liittyvässä laskussa)?
69

Näissä olosuhteissa kolmanteen ja neljänteen kysymykseen asiassa C-126/18 on vastattava, että unionin oikeutta ja erityisesti tehokkuusperiaatetta on tulkittava niin, etteivät ne ole esteenä jäsenvaltion käytännölle, jossa ensinnäkin asetetaan sellaisen viivästyskoron maksamisen edellytykseksi, jota on maksettava sen vuoksi, että verohallinto ei ole säädetyssä määräajassa maksanut saatavaa, joka on maksettava unionin oikeuden vastaisesti palauttamatta jätetyn arvonlisäveron ylijäämän palauttamiseksi, erityisen hakemuksen tekeminen, kun taas muissa tapauksissa tällainen korko myönnetään viran puolesta, ja toiseksi sovelletaan kyseistä korkoa siitä lukien, kun hallinnolle tällaisen hakemuksen käsittelyyn varattu 30 tai 45 päivän määräaika on päättynyt, eikä siitä päivästä lukien, jolloin kyseinen ylijäämä on muodostunut.
38

Esitettyyn kysymykseen on edellä esitettyjen näkökohtien perusteella vastattava, että kun kyseessä on yrityksen luovutus usealle luovutuksensaajalle, direktiivin 2001/23 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että työsopimuksesta johtuvat oikeudet ja velvoitteet siirtyvät kullekin luovutuksensaajalle suhteessa kyseessä olevan työntekijän suorittamiin tehtäviin edellyttäen, että siitä johtuva työsopimuksen jakaminen on mahdollista tai se ei aiheuta työehtojen huonontumista eikä haittaa kyseisessä direktiivissä taattujen työntekijän oikeuksien turvaamista, mikä on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä tarkistaa. Jos tällainen jakaminen osoittautuu mahdottomaksi toteuttaa tai loukkaa mainitun työntekijän oikeuksia, mainitun direktiivin 4 artiklan nojalla luovutuksensaajan tai ‑saajien katsotaan olevan vastuussa siitä seuraavasta työsuhteen mahdollisesta päättämisestä, vaikka päättäminen tapahtuisikin työntekijän aloitteesta.
Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13.6.2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS 2 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että sen tutkimiseksi, onko rikoksesta, josta eurooppalainen pidätysmääräys on annettu, sellaisena kuin rikos on määritelty pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion lainsäädännössä, määrätty pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa vapaudenmenetyksen käsittävä rangaistus tai turvaamistoimenpide, jonka enimmäisaika on vähintään kolme vuotta, täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on otettava huomioon eurooppalaisen pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion lainsäädännön versio, jota sovelletaan tekoihin, jotka johtivat asiaan, jossa eurooppalainen pidätysmääräys annettiin.
71

Seuraavaksi on todettava, että – kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 48–54 kohdassa toteaa – se, että henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 1 artiklan kolmannen kohdan soveltamisala on rajoitettu menettelyllisen viittauksen soveltamisalaan, ei tee tyhjäksi tämän säännöksen tehokasta vaikutusta. Yhtäältä on muun muassa niin, että tämä viittaus on joka tapauksessa hyödyllinen kyseisessä liitteessä olevan 3 artiklan osalta. Toisaalta tämä viittaus on merkityksellinen myös siinä tapauksessa, että olisi todettava, että jokin kyseisen liitteen säännöksistä on siinä määrin epäselvä ja epätäsmällinen, ettei sitä voida soveltaa ilman mielivaltaa ja että tälle säännökselle on siis annettava yleiset täytäntöönpanomääräykset.
27

Tässä tilanteessa tribunal de première instance francophone de Bruxelles päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Onko [direktiivin 90/435] 4 artiklaa, luettuna yhdessä [unionin oikeuden] muiden lähteiden kanssa, tulkittava siten, että se on esteenä kansallisen viranomaisen sääntelylle, kuten [vuoden 1992 tuloverolaille] ja [täytäntöönpanoasetukselle], sellaisina kuin niitä sovelletaan verokauden 2011 osalta, kun niissä on valittu verovapautusjärjestelmä (pidättyminen kantamasta veroa emoyhtiön tytäryhtiönsä osakkaana saamista osingoista), jonka mukaan ensin tytäryhtiön jakama osinko sisällytetään emoyhtiön veron määräytymisperusteeseen ja tämän jälkeen tästä osingosta 95 prosenttia vähennetään tästä veron määräytymisperusteesta lopullisesti verotettuina tuloina, sillä perusteella, että emoyhtiön yhteisöveron laskentaperusteen määrittämiseksi sovelletaan yhdessä tätä lopullisesti verotettujen tulojen vähentämistä koskevaa Belgian järjestelmää sekä (1) sääntöjä, jotka koskevat toista vähennystä, joka muodostaa tässä sääntelyssä säädetyn veroedun (riskipääomavähennys), (2) oikeutta vähentää vähennyskelpoisten aikaisempien tappioiden saldo, (3) oikeutta siirtää seuraaville verokausille lopullisesti verotettujen tulojen ylijäämän vähennys, riskipääomavähennys ja vähennyskelpoisten aikaisempien tappioiden saldon vähennys, jos niiden määrä on verokautena suurempi kuin veronalaisen tulon määrä, ja (4) vähennysjärjestystä, jonka mukaan näiden seuraavien verokausien aikana vähennykseen on ensin käytettävä siirretyt lopullisesti verotetut tulot, tämän jälkeen siirretyt riskipääomavähennykset (jotka voidaan siirtää enintään ’seitsemälle seuraavalle verokaudelle’) ja tämän jälkeen vähennyskelpoisten aikaisempien tappioiden saldo, kunnes veronalainen voitto on käytetty loppuun, mikä pienentää tytäryhtiöltä saatujen osinkojen tai niiden osan verran tappioita, jotka emoyhtiö olisi voinut vähentää, jos osingot olisi vain yksinkertaisesti jätetty sen verokauden, jonka aikana ne on saatu, voittojen ulkopuolelle (sillä seurauksella, että tämän verokauden verotettava tulos pienenee ja siirrettävissä olevat verotukselliset tappiot mahdollisesti suurenevat), sen sijaan että nämä osingot ensin sisällytetään voittoihin ja niihin tämän jälkeen sovelletaan verovapautussääntöjä ja verosta vapautettuja määriä siirretään, mikäli voittojen määrä ei ole riittävä, eli emoyhtiön vähennyskelpoisten aikaisempien tappioiden saldo pienenee, mikä voi tapahtua sitä verokautta seuraavina verokausina, jolta lopullisesti verotetut tulot, riskipääomavähennys ja vähennyskelpoisten aikaisempien tappioiden saldo ylittävät verotettavien voittojen määrän?”
59

Näin ollen lähtökohta, johon ensimmäinen valitusperuste perustuu, on oikeudellisesti virheellinen. Kun valittajat väittävät, että ”yleisen luottamuksellisuusolettaman soveltaminen ei ole valinnaista siinä mielessä, että sitä sovelletaan lain perusteella silloin, kun se on aiheellista, ja että EMA:n on otettava se huomioon, kun se tekee päätöksensä”, valittajilla on virheellinen käsitys ulottuvuudesta, joka on annettava asiakirjoihin tutustumista koskevien pyyntöjen tutkimista koskevalle säännölle, sellaisena kuin se ilmenee unionin tuomioistuimen 14.11.2013 antamasta tuomiosta LPN ja Suomi v. komissio (C‑514/11 P ja C‑605/11 P, EU:C:2013:738, 67 kohta), jonka mukaan yleisen luottamuksellisuusolettaman soveltaminen on päinvastoin aina valinnaista unionin toimielimelle, elimelle tai laitokselle, jonka käsiteltäväksi tällainen pyyntö on saatettu.
78

Direktiivin 2014/59 103 artiklan 1 ja 2 kohdan mukaan tämän tavoitetason saavuttamiseksi jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että kultakin sen alueella toimiluvan saaneelta laitokselta peritään rahoitusosuus, joka on sama kuin sen velkojen määrä (poislukien omat varat), josta on vähennetty suojatut talletukset, suhteessa kaikkien kyseisen jäsenvaltion alueella toimiluvan saaneiden laitosten velkojen kokonaismäärään (poislukien omat varat), josta on vähennetty suojatut talletukset.
16

On palautettava mieleen, että SEUT 258 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätyn oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tarkoituksena on antaa asianomaiselle jäsenvaltiolle tilaisuus täyttää unionin oikeuden mukaiset velvoitteensa tai tilaisuus puolustautua asianmukaisesti komission esittämiä väitteitä vastaan. Tämän menettelyn sääntöjenmukaisuus on siten EUT-sopimuksessa tarkoitettu olennainen tae asianomaisen jäsenvaltion oikeuksien suojelemiseksi. Vain silloin, kun tätä taetta noudatetaan, unionin tuomioistuin voi kontradiktorisessa menettelyssä ratkaista, onko jäsenvaltio todella jättänyt noudattamatta jäsenyysvelvoitteitaan niin kuin komissio on väittänyt. Virallisen huomautuksen tarkoituksena on erityisesti oikeusriidan kohteen rajaaminen oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä ja puolustuksen valmistelemiseksi tarvittavien tietojen antaminen jäsenvaltiolle, jota kehotetaan esittämään huomautuksensa (ks. vastaavasti tuomio 5.6.2003, komissio v. Italia, C‑145/01, EU:C:2003:324, 17 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
11

Direktiivin 2013/33 20 artiklan, joka on direktiivin III luvun ainoa säännös, otsikko on ”Aineellisten vastaanotto-olosuhteiden rajoittaminen tai peruuttaminen”. Artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltiot voivat rajoittaa aineellisia vastaanotto-olosuhteita tai asianmukaisesti perustelluissa poikkeustapauksissa peruuttaa ne, jos hakija: a) poistuu toimivaltaisen viranomaisen määräämästä asuinpaikasta ilmoittamatta tästä kyseiselle viranomaiselle tai ilman lupaa, jos sellaista edellytetään; tai b) laiminlyö turvapaikkamenettelyyn liittyvän ilmoittautumisvelvollisuutensa tai ei ole noudattanut pyyntöä toimittaa tietoja tai kutsua saapua turvapaikkamenettelyä koskevaan henkilökohtaiseen haastatteluun kansallisessa lainsäädännössä säädetyn kohtuullisen ajan kuluessa; tai c) on tehnyt myöhemmän, [kansainvälisen suojelun myöntämistä tai poistamista koskevista yhteisistä menettelyistä 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] direktiivin 2013/32/EU [(EUVL 2013, L 180, s. 60)] 2 artiklan q alakohdassa määritellyn hakemuksen. Kun hakija on jäljitetty tai hän ilmoittautuu vapaaehtoisesti toimivaltaiselle viranomaiselle a tai b kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa, on tehtävä katoamisen syihin perustuva perusteltu päätös rajoitettujen tai peruutettujen aineellisten vastaanotto-olosuhteiden uudelleen myöntämisestä kokonaan tai osittain. 2. Jäsenvaltiot voivat myös rajoittaa aineellisia vastaanotto-olosuhteita, jos ne voivat todeta, että hakija, ilman perusteltua syytä, ei ole tehnyt kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta kyseiseen jäsenvaltioon saavuttuaan heti, kun hakemuksen teon olisi voitu kohtuudella katsoa olevan käytännössä mahdollista. 3. Jäsenvaltiot voivat rajoittaa aineellisia vastaanotto-olosuhteita tai peruuttaa ne, jos hakija on kätkenyt varoja ja saanut näin ollen aiheetonta etua myönnetyistä aineellisista vastaanotto-olosuhteista. 4. Jäsenvaltiot voivat määrätä seuraamuksia, joita sovelletaan majoitustiloja koskevien sääntöjen vakaviin rikkomisiin sekä törkeän väkivaltaiseen käyttäytymiseen. 5. Aineellisten vastaanotto-olosuhteiden rajoittamista tai peruuttamista taikka tämän artiklan 1, 2, 3 ja 4 kohdassa tarkoitettujen seuraamusten määräämistä koskevat päätökset on tehtävä kussakin yksittäistapauksessa erikseen, objektiivisesti ja puolueettomasti ja päätökset on perusteltava. Päätösten on perustuttava erityisesti 21 artiklassa tarkoitettujen henkilöiden osalta asianomaisen henkilön henkilökohtaiseen tilanteeseen suhteellisuusperiaate huomioon ottaen. Jäsenvaltioiden on aina varmistettava terveydenhuollon saatavuus 19 artiklan mukaisesti sekä varmistettava ihmisarvon turvaava elintaso kaikille hakijoille. 6. Jäsenvaltioiden on varmistettava, ettei aineellisia vastaanotto-olosuhteita rajoiteta tai peruuteta, ennen kuin 5 kohdassa tarkoitettu päätös on tehty.”
12

Edellä mainitun 15.12.1980 annetun lain 12 bis §:n 2 momentissa säädetään seuraavaa: ”Jos 1 momentissa tarkoitettu ulkomaalainen jättää hakemuksensa Belgian diplomaatti- tai konsuliedustajalle, joka on toimivaltainen kyseisen ulkomaalaisen ulkomaisessa koti- tai oleskelupaikassa, hakemuksen mukana on toimitettava asiakirjat, jotka osoittavat hänen täyttävän 10 §:n 1–3 momentissa säädetyt edellytykset, kuten lääkärintodistus, josta ilmenee, että hänellä ei ole mitään tämän lain liitteessä luetelluista sairauksista, sekä, jos hän on yli 18-vuotias, rikosrekisteriote tai vastaava asiakirja. Hakemuksen jättämispäivänä pidetään päivää, jona kaikki kansainvälisestä yksityisoikeudesta 16.7.2004 annetun lain (wet van 16 juli 2004 houdende het Wetboek van internationaal privaatrecht) 30 §:n mukaiset tai samaa aihetta koskevien kansainvälisten sopimusten mukaiset todisteet on toimitettu. Oleskeluoikeutta koskeva päätös tehdään ja annetaan tiedoksi mahdollisimman nopeasti ja viimeistään kuuden kuukauden kuluttua 2 kohdassa tarkoitetusta hakemuksen jättämispäivästä. Päätöstä tehtäessä otetaan huomioon asiakirja-aineiston koko sisältö. Jos 10 §:n 5 momentissa säädetty varojen riittävyyttä koskeva edellytys ei täyty, ministerin tai hänen edustajansa on määritettävä riittävät varat, jotka ulkomaalaisella, jonka luokse halutaan muuttaa, on oltava itsensä ja perheenjäsentensä toimeentuloa varten, jotta he eivät muodostuisi rasitteeksi viranomaisille. Ministeri tai hänen edustajansa voi tätä varten pyytää ulkomaalaista toimittamaan kaikki tarvittavat asiakirjat ja tiedot varojen määrän määrittämiseksi. Poikkeuksellisissa olosuhteissa, jotka liittyvät hakemuksen käsittelyssä ilmenneisiin vaikeuksiin, tai siviililain 146 bis §:ssä tarkoitetun avioliiton tutkinnan tai lain 10 §:n 1 momentin 1 kohdan 5 alakohdassa tarkoitetun parisuhteen edellytysten tutkinnan yhteydessä ministeri tai hänen edustajansa voi pidentää kahdesti tätä määräaikaa kolmella kuukaudella hakijan tietoon saatettavalla perustellulla päätöksellä. Mikäli hakemuksen jättämispäivästä seuraavan kuuden kuukauden määräajassa, jota on tarvittaessa pidennetty 5 kohdan mukaisesti, ei ole tehty mitään päätöstä, oleskelulupa on myönnettävä.”