ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

Yhteisöjen tuomioistuin on tosin korostanut sitä, että kaikkien Brysselin yleissopimuksen määräysten – sekä II osaston toimivaltaa koskevien määräysten että III osaston tunnustamista ja täytäntöönpanoa koskevien määräysten – tarkoituksena on taata yleissopimuksen tavoitteiden mukaisesti, että tuomioistuinten tuomioihin johtavissa menettelyissä otetaan huomioon puolustautumisoikeudet. Se on kuitenkin katsonut, että jotta tällaiset tuomiot voisivat kuulua mainitun yleissopimuksen soveltamisalaan, riittää, että kyse on sellaisista tuomioistuinten tuomioista, joiden osalta on toteutettu tai on ollut mahdollisuus toteuttaa tuomiovaltiossa eri menettelytavoin kontradiktorinen käsittely, ennen kuin näiden tuomioiden tunnustamista tai täytäntöönpanoa pyydetään muussa kuin mainitussa tuomiovaltiossa (asia 125/79, Denilauler, tuomio 21.5.1980, Kok., s. 1553, Kok. Ep. V, s. 201, 13 kohta).
1)

Yhteisön ajokortista 29.7.1991 annetun neuvoston direktiivin 91/439/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 29.9.2003 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1882/2003, 7 artiklan 5 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltion kansalaisella on yhtä aikaa kaksi voimassa olevaa ajokorttia, joista toinen on yhteisön ajokortti ja toisen on myöntänyt toinen jäsenvaltio, kun molemmat ajokortit on hankittu ennen viimeksi mainitun valtion liittymistä Euroopan unioniin.
65

Koska kansallinen tuomioistuin pohtii kuitenkin sitä, eroaako direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa mainittujen arviointiperusteiden soveltaminen saman direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa mainittujen arviointiperusteiden soveltamisesta, on korostettava, että viimeksi mainitulla säännöksellä annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus säätää kansallisessa oikeudessaan siitä, että eräät ikään perustuvan erilaisen kohtelun muodot eivät ole kyseisessä direktiivissä tarkoitettua syrjintää, jos ne ovat ”objektiivisesti ja asianmukaisesti” [objectively and reasonably justified] perusteltuja. Vaikka ilmausta ”asianmukaisesti [reasonably] perusteltu” ei käytetäkään direktiivin 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa, on kuitenkin todettava, ettei voida kuvitella, että erilainen kohtelu voisi olla perusteltu sellaisen oikeutetun tavoitteen johdosta, joka on saavutettu asianmukaisilla ja tarpeellisilla keinoilla, mutta että tämä oikeutusperuste ei olisi asianmukainen [reasonable]. Täten sille seikalle, että mainittua ilmausta käytetään vain direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa, ei ole syytä antaa erityistä merkitystä. On kuitenkin korostettava, että tämä viimeksi mainittu säännös on osoitettu jäsenvaltioille ja että huolimatta jäsenvaltioilla sosiaalipolitiikan alalla olevasta laajasta harkintavallasta, säännöksellä asetetaan niille velvoite osoittaa, että tavoiteltu tavoite on oikeutettu, minkä osalta näyttökynnys on korkea.
29

Kun on kyse sellaisista eduista, jotka on saatu yhteisön talousarviosta perusteettomasti sellaisten sääntöjenvastaisuuksien vuoksi, jotka ovat tapahtuneet ennen asetuksen N:o 2988/95 voimaantuloa, on todettava, että kun se on antanut kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdan ja ellei kyseisen artiklan 3 kohdasta muuta johdu, yhteisön lainsäätäjä on määritellyt yleisen vanhentumisaikaa koskevan säännön, jolla se on tarkoituksellisesti rajannut neljään vuoteen sen ajan, jonka kuluessa jäsenvaltioiden viranomaisten, jotka toimivat yhteisön talousarvion nimissä ja lukuun, pitäisi tai olisi pitänyt periä takaisin mainitunlaiset perusteettomasti saadut edut.
22

Itävallan tasavalta esittää tämän jälkeen, että kyseisellä säännöksellä pyritään sanktioimaan käytäntöä, jolla kierretään työsuhteeseen pääsyä koskevaa ennakkolupavelvollisuutta perustamalla yhtiö, jolla on jompikumpi tässä säännöksessä tarkoitetusta kahdesta yhtiömuodosta. Komission väitteistä poiketen tätä käytäntöä ei voida torjua vähemmän rajoittavilla toimilla. Esimerkiksi jälkikäteen suoritettava tarkastus tapahtuisi liian myöhään, jotta työmarkkinoiden häiriintyminen voitaisiin estää, kuten yhteisöjen tuomioistuin on asiassa C-390/99, Canal Satélite Digital, 22.1.2002 antamassaan tuomiossa (Kok. 2002, s. I-607) todennut. Vastaavasti näyttötaakkaa koskeva sääntö, joka on komission moitteiden kohteena, on Itävallan tasavallan mukaan ainoa sopiva keino sen selvittämiseksi, onko osakkaan harjoittama toiminta todellisuudessa itsenäistä ammatinharjoittamista. Pelkällä velvollisuudella yhteistyöhön viranomaisen kanssa ei sen mukaan kyetä valvomaan tämän vaatimuksen noudattamista, koska asianomaisilla henkilöillä ei olisi minkäänlaista intressiä yhteistyöhön, kun kyse on lain kiertämisestä.
1)

Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 295/91 kumoamisesta 11.2.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 261/2004 5 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että lentokoneessa ilmennyt tekninen vika, josta seuraa lennon peruuttaminen, ei kuulu tässä säännöksessä tarkoitettujen poikkeuksellisten olosuhteiden käsitteen alaan, jollei tämä vika johdu tapahtumista, jotka eivät luonteensa tai alkuperänsä perusteella liity asianomaisen lentoliikenteen harjoittajan tavanomaiseen toiminnan harjoittamiseen ja jotka eivät ole tämän tosiasiallisesti hallittavissa. Tiettyjen kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä Montrealissa 28.5.1999 tehty yleissopimus ei ole ratkaiseva asetuksen N:o 261/2004 5 artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen vastuuvapausperusteiden tulkinnassa.
Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 11.12.2008 – komissio vastaan Itävalta

(asia C‑524/07)

Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – EY 28 ja EY 30 artikla – Aikaisemmin muissa jäsenvaltioissa rekisteröityjen vanhojen käytettyjen ajoneuvojen rekisteröinti – Ilmaa pilaaviin päästöihin ja melutasoon liittyvät tekniset vaatimukset – Kansanterveys – Ympäristönsuojelu

1. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Moottoriajoneuvot – Yhteisön tyyppihyväksyntämenettely – Direktiivit 92/97 ja 93/59 – Soveltamisala (Neuvoston direktiivit 92/97 ja 93/59) (ks. 45–47 kohta)

2. Tavaroiden vapaa liikkuvuus – Määrälliset rajoitukset – Vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet (EY 28 ja EY 30 artikla) (ks. 29–52 ja 56–64 kohta)

Aihe

Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – EY 28 ja EY 30 artiklan rikkominen – Kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan aikaisemmin muissa jäsenvaltioissa rekisteröityjen maahantuotujen käytettyjen ajoneuvojen rekisteröiminen edellyttää tiettyjen teknisten vaatimusten täyttämistä, vaikka jo kotimaan markkinoilla oleviin käytettyihin ajoneuvoihin, joilla on samat ominaisuudet, ei sovelleta tällaisia vaatimuksia uuden rekisteröinnin yhteydessä

Ratkaisu

1) Itävallan tasavalta ei ole noudattanut EY 28 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on edellyttänyt, että ennen kuin ajoneuvot, jotka on aikaisemmin rekisteröity muissa jäsenvaltioissa ja joilla ei ikänsä vuoksi ole yhteisön tyyppihyväksyntää, rekisteröidään ensimmäistä kertaa Itävallassa, nämä ajoneuvot täyttävät ilmaa pilaavien päästöjen ja melupäästöjen osalta tiukemmat raja-arvot kuin niiden oli alun perin täytettävä ja erityisesti moottoriajoneuvojen ottomoottoreiden kaasujen aiheuttaman ilman pilaantumisen estämiseksi toteutettavia toimenpiteitä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 70/220/ETY muuttamisesta 28.6.1993 annetussa neuvoston direktiivissä 93/59/ETY ja moottoriajoneuvojen sallittua melutasoa ja pakojärjestelmää koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 70/157/ETY muuttamisesta 10.11.1992 annetussa neuvoston direktiivissä 92/97/ETY säädettyjä tiukemmat arvot, vaikka ajoneuvoihin, joilla on samat ominaisuudet ja jotka on jo hyväksytty liikennekäyttöön Itävallassa, ei sovelleta tätä vaatimusta, kun ne rekisteröidään uudelleen tässä jäsenvaltiossa.
23

Se ilmaisee kirjallisissa huomautuksissaan aluksi epäilyksensä siitä, ettei pääasiassa kyseessä olevien palvelujen suorittamiseen liity kilpailun vääristymistä, erityisesti kun kyseessä on henkilöstön käyttöön asettamista edellyttävä suoritus. Lisäksi kyseessä olisi kilpailun vääristymisen vaara, jos kyseisten palvelujen suorittamisesta vaadittavat korvaukset kattavat vain kyseisistä suorituksista aiheutuneet välittömät kustannukset. Alankomaiden hallitus katsoo, että kansallisen tuomioistuimen mainitsemat kustannukset ovat todellisia kustannuksia, eli kyseessä on välillisten ja välittömien kustannusten summa, ja että näitä todellisia kustannuksia on vaikea määrittää. Näin ollen on sen mukaan vaikea eritellä kustakin toiminnasta aiheutuneita todellisia kustannuksia, jos Stichting suorittaa palveluja ainoastaan yhdelle tai muutamalle jäsenelleen.
5

Jobra on omaisuudenhoitoyhtiö, jonka kotipaikka on Itävallassa ja jonka yhtiöpääoma on kokonaan Josef Braunshoferin omistuksessa. Braunshofer on kansainvälinen kuljetusyhtiö, ja myös sen kotipaikka on Itävallassa. Braunshoferin yhtiöpääoma on kokonaan Jobran omistuksessa. Braunshofer avasi vuoden 2003 elokuussa Saksassa sivuliikkeen.
49

Edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava niin, että direktiivin 20 artiklaa on tulkittava siten, että siinä määritellään jäsenvaltioiden velvollisuudet ainoastaan sikäli kuin kyse on kolmansien osapuolten pääsystä sähkön siirto- ja jakeluverkkoon muttei niiden liittämisestä näihin verkkoihin ja ettei siinä säädetä, että verkkoon pääsyä koskevan järjestelmän, joka jäsenvaltioiden on toteutettava, on mahdollistettava vaatimukset täyttävien asiakkaiden voivan vapaasti valita, minkä tyyppiseen verkkoon ne haluavat tulla liitetyiksi. Kyseistä 20 artiklaa on myös tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään, että vaatimukset täyttävän asiakkaan laitteet voidaan liittää siirtoverkkoon ainoastaan, jos jakeluverkonhaltija kieltäytyy sille asetettujen teknisten tai toimintaa koskevien vaatimusten vuoksi liittämästä verkkoonsa toimiluvassaan osoitetulla alueella olevia vaatimukset täyttävän asiakkaan laitteita. Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin varmistuttava siitä, että tämän järjestelmän täytäntöönpanossa ja soveltamisessa noudatetaan kriteereitä, jotka ovat verkon käyttäjiin nähden objektiivisia ja näiden välillä syrjimättömiä.
90

Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska parlamentti on vaatinut, että neuvosto velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska neuvosto on hävinnyt asian, neuvosto on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Komissio, joka on asiassa väliintulijana tukemassa neuvoston vaatimuksia, vastaa saman työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 27.6.1985 annettua neuvoston direktiiviä 85/337/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 3.3.1997 annetulla neuvoston direktiivillä 97/11/EY, on tulkittava siten, että sen mukaan kaupunkialueiden teitä koskevien uudistus- ja parannushankkeiden ympäristövaikutukset on arvioitava joko silloin, kun kyse on tämän direktiivin liitteessä I olevan 7 kohdan b tai c alakohdassa tarkoitetuista hankkeista, tai silloin, kun kyse on tämän direktiivin liitteessä II olevan 10 kohdan e alakohdassa tai 13 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitetuista hankkeista, joilla laatunsa, kokonsa tai sijaintinsa vuoksi sekä sen vuorovaikutuksen takia, joka niillä mahdollisesti on muiden hankkeiden kanssa, todennäköisesti on merkittäviä ympäristövaikutuksia.
29

Koska perustamissopimuksessa ei määritellä EY 56 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen pääomanliikkeiden käsitettä, yhteisöjen tuomioistuin on jo aiemmin todennut, että direktiivin 88/361 liitteenä olevalla nimikkeistöllä on ohjeellista arvoa, vaikka tämä direktiivi on annettu ETY:n perustamissopimuksen 69 artiklan ja 70 artiklan 1 kohdan (joista on tullut EY:n perustamissopimuksen 69 artikla ja 70 artiklan 1 kohta, jotka on kumottu Amsterdamin sopimuksella) nojalla, vaikka onkin selvää, että nimikkeistön johdannon mukaan siinä oleva luettelo ei ole tyhjentävä (ks. erityisesti asia C-513/03, van Hilten-van der Hejden, tuomio 23.2.2006, Kok. 2006, s. I-1957, 39 kohta; asia C-452/04, Fidium Finanz, tuomio 3.10.2006, Kok. 2006, s. I-9521, 41 kohta; em. yhdistetyt asiat Federconsumatori ym., tuomion 20 kohta ja asia C-256/06, Jäger, tuomio 17.1.2008, Kok. 2008, s. I-123, 24 kohta).
Kameranauhuri voidaan luokitella tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I esitetyn yhdistetyn nimikkeistön, sellaisena kuin se on muutettuna 26.10.1998 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2261/98, 12.10.1999 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2204/1999, 13.10.2000 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2388/2000 ja 6.8.2001 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2031/2001, alanimikkeeseen 85254099 vain siinä tapauksessa, että muista lähteistä kuin integroitu kamera tai mikrofoni peräisin olevan kuvan ja äänen tallennustoiminto on käyttövalmiina tulliselvitystä tehtäessä tai että, vaikka valmistaja ei ole halunnut tuoda esiin mainittua ominaisuutta, mainittu toiminto voidaan ottaa käyttöön tulliselvityksen jälkeen sellaisen käyttäjän, jolla ei ole erityistaitoja, kameranauhurille tekemillä helpoilla toimenpiteillä sen koostumusta muuttamatta. Jos toiminto otetaan käyttöön tulliselvityksen jälkeen, edellytetään myös yhtäältä, että kun toiminto on otettu käyttöön, kameranauhurin toiminta vastaa sellaisen toisen kameranauhurin, jonka muista lähteistä kuin kamera tai integroitu mikrofoni peräisin olevan kuvan ja äänen tallennustoiminto on käyttövalmiina tulliselvitystä tehtäessä, toimintaa, ja toisaalta, että kameranauhuri toimii itsenäisesti. Näiden kahden edellytyksen täyttyminen on voitava varmistaa tulliselvitystä tehtäessä. Kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, täyttyvätkö nämä edellytykset. Jos edellytykset eivät täyty, kameranauhuri on luokiteltava kyseisen yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 85254091.
29

Edellä esitetyt lausumat huomioiden esitettyyn kysymykseen on vastattava, että kuudennen direktiivin 13 artiklan B kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, ettei se seikka, että vakuutuksenvälittäjällä tai vakuutusasiamiehellä ei ole välitöntä yhteyttä niiden vakuutus- tai jälleenvakuutussopimusten osapuoliin, joiden tekemiseen se myötävaikuttaa, vaan ainoastaan välillinen yhteys viimeksi mainittuihin sellaisen toisen verovelvollisen välityksellä, jolla itsellään on välitön yhteys yhteen näistä osapuolista ja johon tuo vakuutuksenvälittäjä tai vakuutusasiamies on sopimussuhteessa, estä sitä, että viimeksi mainitun suorittama palvelu vapautetaan arvonlisäverosta kyseisen säännöksen perusteella.
Ihmisille tarkoitettujen lääkkeiden hintojen sääntelytoimenpiteiden avoimuudesta ja niiden soveltamisesta kansallisissa sairausvakuutusjärjestelmissä annetun direktiivin 89/105 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että jäsenvaltioiden asiana on määrittää tämän direktiivin mukaista avoimuustavoitetta sekä mainitussa säännöksessä säädettyjä vaatimuksia noudattaen kriteerit, joiden perusteella siinä tarkoitetut makroekonomiset olosuhteet todennetaan, edellyttäen, että nämä kriteerit perustuvat puolueettomiin ja todennettavissa oleviin seikkoihin.

Ihmisille tarkoitettujen lääkkeiden hintojen sääntelytoimenpiteiden avoimuudesta ja niiden soveltamisesta kansallisissa sairausvakuutusjärjestelmissä annetun direktiivin 89/105 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että se ei ole sisältönsä puolesta riittävän täsmällinen, jotta yksityinen oikeussubjekti voisi vedota siihen kansallisessa tuomioistuimessa jäsenvaltiota vastaan.

Vaikka on totta, että kaikkien lääkkeiden tai tiettyjen lääkeryhmien hintasulun tapauksessa kyseisessä 4 artiklan 1 kohdassa asetetaan jäsenvaltioille ehdoton velvollisuus todentaa ainakin kerran vuodessa, onko sulun jatkaminen makroekonomisten olosuhteiden vuoksi perusteltua, mainittu säännös ei sisällä mitään viitteitä niistä seikoista, joiden perusteella lääkkeiden hintojen valvomista koskevat toimenpiteet on toteutettava, eikä siinä täsmennetä kriteereitä, joiden perusteella tällainen vuosittainen todentaminen on suoritettava, eikä sitä menetelmää tai niitä yksityiskohtaisia soveltamissääntöjä, joiden mukaisesti tämä todentaminen on suoritettava.

(ks. 27 ja 29 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Euroopan yhteisöt – Toimielimet – Yleisön oikeus tutustua asiakirjoihin – Asetus N:o 1049/2001 – Poikkeukset oikeudesta tutustua asiakirjoihin

(EY 255 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmas luetelmakohta; neuvoston asetuksen N:o 659/1999 20 artikla)

Tiivistelmä

Sen perustelemiseksi, että toimielin päättää olla antamatta tutustuttavaksi asiakirjaa, jonka sisältämien tietojen ilmaisemista on pyydetty, ei lähtökohtaisesti riitä, että tämä asiakirja kuuluu jonkin Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi annetun asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdassa mainitun toiminnan alaan. Kyseisen toimielimen on esitettävä myös selityksiä siitä, millä tavoin tähän asiakirjaan tutustuminen voisi konkreettisesti ja tosiasiallisesti loukata etua, jota suojataan tässä säännöksessä säädetyllä poikkeuksella. Kyseinen yhteisön toimielin voi kuitenkin käyttää tältä osin perusteluina yleisiä olettamia, joita sovelletaan tiettyihin asiakirjojen luokkiin, koska samankaltaiset yleisluonteiset toteamukset saattavat olla sovellettavissa luonteeltaan samanlaisia asiakirjoja koskeviin tiedonsaantipyyntöihin.

Valtiontukien valvontamenettelyissä tällaiset yleiset olettamat voivat perustua [EY 88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annettuun asetukseen N:o 659/1999 ja oikeuskäytäntöön, joka liittyy oikeuteen tutustua komission hallintomenettelyn asiakirjavihkoon liittyviin asiakirjoihin. Kyseisessä asetuksessa ja varsinkaan sen 20 artiklassa ei säädetä, että asianomaisilla – tuen myöntämisestä vastuussa olevaa jäsenvaltiota lukuun ottamatta – olisi oikeus tutustua komission hallintomenettelyn asiakirja-aineistossa oleviin asiakirjoihin. Jos nämä asianomaiset nimittäin voisivat asetuksen N:o 1049/2001 perusteella saada oikeuden tutustua komission hallintomenettelyn asiakirja-aineistossa oleviin asiakirjoihin, valtiontukien valvontamenettelyjärjestelmä vaarantuisi.

Asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa säädettyä poikkeusta tulkittaessa on näin ollen otettava huomioon se seikka, ettei muilla asianomaisilla kuin kyseisellä jäsenvaltiolla ole valtiontukien valvontamenettelyissä oikeutta tutustua komission hallintomenettelyn asiakirja-aineistossa oleviin asiakirjoihin, ja näin ollen hyväksyttävä yleinen olettama, jonka mukaan hallintomenettelyn asiakirja-aineistossa olevien asiakirjojen sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaa lähtökohtaisesti tutkintatoimien tarkoitusten suojaa.

Tällä yleisellä olettamalla ei suljeta pois asianomaisen oikeutta osoittaa, että tietty asiakirja, jonka sisältämien tietojen ilmaisemista on pyydetty, ei kuulu kyseisen olettaman alaan tai että olemassa on sellainen asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu ylivoimainen yleinen etu, joka oikeuttaa ilmaisemaan kyseisen asiakirjan sisältämät tiedot.

(ks. 53–56, 58, 61 ja 62 kohta)
EY 230 artiklan neljännen kohdan perusteella alueellinen tai paikallinen yksikkö voi, jos se on kansallisen oikeuden perusteella oikeushenkilö, nostaa kanteen sille osoitetusta päätöksestä tai päätöksestä, joka siitä huolimatta, että se on annettu asetuksena tai toiselle henkilölle osoitettuna päätöksenä, koskee ensin mainittua henkilöä suoraan ja erikseen. EY 230 artiklan neljännen kohdan mukainen vaatimus siitä, että kanteen kohteena oleva päätös koskee luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä suoraan, vaatii kahden kumulatiivisen edellytyksen täyttymistä eli ensinnäkin, että riidanalaisella yhteisön toimenpiteellä on välittömiä vaikutuksia yksityisen oikeusasemaan, ja toiseksi, ettei se jätä niille, joille se on osoitettu ja joiden tehtävänä on sen toimeenpano, ollenkaan harkintavaltaa, jolloin toimeenpano on täysin automaattista ja perustuu yksinomaan yhteisön lainsäädäntöön eikä edellytä välissä olevien sääntöjen soveltamista.

Ensimmäisen edellytyksen osalta se, että alueellinen tai paikallinen yksikkö on yhteisön taloudellisen tuen myöntämisestä tehdyssä päätöksessä nimetty Euroopan aluekehitysrahaston hankkeen toteuttamisesta vastuussa olevaksi viranomaiseksi, ei tarkoita sitä, että tämä yksikkö itse olisi mainittua tukea koskevan oikeuden haltija. Lisäksi siitä, että kyseinen yksikkö mainitaan rahoitustukihakemuksesta vastaavana viranomaisena, ei myöskään seuraa tilanne, jossa kyseisen yksikön ja yhteisön tuen, jonka osalta myöntämispäätöksessä tarkennetaan, että sitä on hakenut asianomainen jäsenvaltio ja se on myönnetty asianomaiselle jäsenvaltiolle, välillä olisi suora yhteys. Se, että yhteenliittymä, jossa on mukana erilaisia kansallisia julkisia yksikköjä, mukaan lukien jäsenvaltio, ja johon komissio ei liity millään tavalla, on nimeltä mainiten todettu myöntämispäätöksessä yhteisön tuen saajaksi, ei yksinään merkitse sitä, että kyseinen yhteenliittymä olisi itse mainitun tuen oikeudenhaltija.

Sen toisen edellytyksen osalta, jonka mukaan on arvioitava sitä, koskeeko päätös kantajaa suoraan, se, että kansalliset viranomaiset ovat ilmaisseet aikomuksensa periä takaisin mainitun yhteenliittymän perusteettomasti saamat summat, ilmaisee niiden itsenäistä tahtoa, eikä tältä osin ole olemassa yhteisön oikeuteen perustuvia velvollisuuksia. Tästä seuraa, että se, että kansalliset viranomaiset olivat ilmaisseet komissiolle lähetetyssä kirjeessä aikomuksensa siirtää tällaisen yhteenliittymän vastuulle yhteisön tuen poistamisesta mahdollisesti tehdyn komission päätöksen taloudelliset seuraukset, ei riitä luomaan EY 230 artiklan neljännessä kohdassa edellytettyä suoraa vaikutusta kantajan etuihin. Sitä, että kyseinen päätös koskee yhteenliittymää suoraan, ei näet voida päätellä pelkästään sen perusteella, että kansalliset viranomaiset ovat tavalla, joka ei ole oikeudellisesti sitova, ilmoittaneet aikomuksestaan periä tuen takaisin yhteenliittymältä, varsinkaan kun ei voida sulkea pois sitä, että jäsenvaltio saattaa siltä osin kuin se on osallisena yhteenliittymässä erityisten olosuhteiden johdosta luopua vaatimasta yhteenliittymää maksamaan tuen takaisin.

(ks. 42, 45, 47–49, 54–57 ja 60 kohta)