JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

JULIANE KOKOTT

15 päivänä huhtikuuta 2010 1( )

Asia C‑334/08

Euroopan komissio

vastaan

Italian tasavalta

Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – Omat varat – Kieltäytyminen asettamasta unionin käyttöön sellaisia tulleja, jotka johtuvat tulliviranomaisten myöntämien lainvastaisten lupien perusteella suoritetusta tavaroiden maahantuonnista – Asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000 17 artikla – Ylivoimainen este – Velan erilliseen kirjanpitoon merkitsemisen vaikutukset

I Johdanto

1. Komissio arvostelee Italian tasavaltaa tässä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa asiassa EY 10 artiklan, päätöksen 2000/597/EY, Euratom( ) 8 artiklan ja asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000( ) useiden säännösten noudattamatta jättämisestä, koska Italia ei ole antanut komission käyttöön tiettyjä omia varoja. Näissä omissa varoissa on kyse sellaisten alumiiniharkkojen maahantuontiin liittyvistä tulleista, jotka on vapautettu tulleista toimivaltaisten tulliviranomaisten ilmeisen lainvastaisesti myöntämissä luvissa.

2. Tässä asiassa on tutkittava ylivoimaisen esteen käsitettä, johon Italia vetoaa toimintansa oikeuttamiseksi. Lisäksi tarkastellaan kysymystä siitä, minä ajankohtana kirjanpitoon B kirjatut omat varat on asetettava käyttöön.

3. Koska ainoastaan Saksan liittotasavalta on Italian tasavallan vaatimuksia tukevana väliintulijana viitannut viimeksi mainittuun näkökohtaan, on selvitettävä myös, saako väliintulija esittää muita oikeudellisia perusteita kuin varsinainen asianosainen.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

4. Päätöksen 2000/597 8 artiklan mukaan jäsenvaltioiden tehtävänä on kantaa omat varat ja asettaa ne komission käyttöön.

5. Asetuksen N:o 1150/2000 2 artiklan 1 kohdan mukaan yhteisöille kuuluvaa maksua omista varoista pidetään todettuna, ”kun tullilainsäädännössä säädetyt edellytykset maksun määrän merkitsemisestä kirjanpitoon ja sen tiedoksiannosta maksuvelvolliselle on täytetty”. Asetuksen 2 artiklan 2 kohdan mukaan 1 kohdassa tarkoitetun toteamisen päivämäärä on tullilainsäädännössä säädetyn kirjanpitoon merkitsemisen päivämäärä.

6. Asetuksen N:o 1150/2000 6 artiklan 3 kohta kuuluu seuraavasti:

”3. a) Maksut, jotka on todettu 2 artiklan mukaisesti, otetaan kirjanpitoon viimeistään maksun toteamiskuuta seuraavan toisen kuukauden 19 päivän jälkeisenä ensimmäisenä työpäivänä, jollei tämän kohdan b alakohdasta muuta johdu.

b) Maksut, jotka on todettu ja joita ei ole otettu a alakohdassa tarkoitettuun kirjanpitoon, koska niitä ei ole vielä peritty ja minkäänlaista vakuutta ei ole toimitettu, otetaan erilliseen kirjanpitoon a alakohdassa säädetyssä määräajassa. Jäsenvaltiot voivat menetellä samalla tavoin, kun todetuista, takuiden kattamista maksuista syntyy erimielisyyttä ja niihin saattaa riita-asian käsittelyn vuoksi kohdistua vaihteluja.

– –.”

7. Asetuksen N:o 1150/2000 10 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Sen jälkeen, kun päätöksen 94/728/EY, Euratom 2 artiklan 1 kohdan a ja b kohdassa tarkoitetuista omista varoista on vähennetty kymmenen prosenttia perimiskuluihin mainitun päätöksen 2 artiklan 3 kohdan mukaisesti, ne tuloutetaan viimeistään sitä kuukautta, jona maksu on tämän asetuksen 2 artiklan mukaisesti todettu, seuraavan toisen kuukauden 19 päivää seuraavana ensimmäisenä työpäivänä.

Ne maksut, jotka on otettu erilliseen kirjanpitoon 6 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisesti, on kuitenkin tuloutettava viimeistään sitä kuukautta, jona maksut on peritty, seuraavan toisen kuukauden 19 päivää seuraavana ensimmäisenä työpäivänä.”

8. Asetuksen N:o 1150/2000 17 artiklan 1 ja 2 kohta kuuluu seuraavasti:

”1. Jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että 2 artiklan mukaisesti todettuja maksuja vastaavat määrät asetetaan komission käytettäviksi tämän asetuksen mukaisesti.

2. Jäsenvaltiot saavat vapautuksen todettuja maksuja vastaavien määrien asettamisesta komission käyttöön ainoastaan, jollei perintää ole voitu toteuttaa ylivoimaisen esteen vuoksi. Lisäksi jäsenvaltioiden ei tarvitse asettaa kyseisiä määriä komission käytettäviksi yksittäistapauksissa, kun kaikkien kyseessä olevaan tapaukseen liittyvien asianmukaisten tietojen tarkemmassa tarkastuksessa osoittautuu, että jäsenvaltioista riippumattomista syistä on täysin mahdotonta toteuttaa perintää. – –”

9. Asetusta N:o 1150/2000 muutettiin 16.11.2004 annetulla neuvoston asetuksella (EY, Euratom) N:o 2028/2004.( ) Asetus N:o 2028/2004 tuli voimaan 28.11.2004. Siinä korvattiin asetuksen N:o 1150/2000 17 artiklan 2 kohta seuraavalla sanamuodolla:

”2. Jäsenvaltiot vapautetaan velvollisuudesta asettaa komission käyttöön määrät, jotka vastaavat todettuja maksuja, joita ei ole voitu periä joko:

a) ylivoimaisen esteen vuoksi; tai

b) jäsenvaltioista riippumattomista muista syistä.

Toimivaltaisen hallintoviranomaisen on annettava päätös, jossa todettuja maksuja vastaavat määrät julistetaan sellaisiksi, että niitä ei voi periä, ja jossa todetaan perinnän mahdottomuus.

Todettujen maksujen määrien katsotaan olevan sellaisia, että niitä ei voi periä, viimeistään viiden vuoden kuluttua siitä päivästä, jona määrä on todettu 2 artiklan mukaisesti, tai jos niiden osalta on haettu muutosta hallinto- tai oikeusteitse, siitä päivästä, jona lopullinen päätös annettiin tiedoksi tai julkaistiin. – –

Määrät, jotka on julistettu tai katsottu sellaisiksi, että niitä ei voi periä, poistetaan lopullisesti 6 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitetusta erillisestä kirjanpidosta. Ne mainitaan saman artiklan 4 kohdan b alakohdassa tarkoitetun neljännesvuosittaisen katsauksen liitteessä ja tarvittaessa myös artiklan 5 kohdassa tarkoitetussa neljännesvuosittaisessa katsauksessa.”

III Tosiseikat

10. Italian viranomaisten sisäisestä tarkastuskertomuksesta käy ilmi, että Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicatan (Apulian ja Basilicatan alueiden tullihallinto) Taranton tullitoimipaikka oli myöntänyt 27.2.1997 ja 14.5.2002 kahdelle yritykselle useita lupia kahden C-luokan yksityisen tullivaraston perustamiseen ja tullivalvonnassa tapahtuvaan alumiiniharkkojen (tullinimike 7601 – tullin määrä 6 %) valmistukseen alumiinijätteeksi (tullinimike 7602 – ei tullia).

11. Tarkastuskertomuksen mukaan näillä luvilla rikotaan ilmeisellä tavalla unionin tullioikeutta (aiemmin yhteisön tullioikeus) ja luvat johtivat vastaavien tullien toteamatta ja kantamatta jäämiseen vuosina 1997–2002. Komissio päätteli Italian viranomaisten toimittamista tiedoista, että saamatta jääneiden tulojen määrä on 22 730 818,35 euroa.

12. Toimivaltaiset viranomaiset peruivat myönnetyt luvat 4.12.2002. Peruuttaminen johti tullivelan toteamiseen myöhemmin. Toimivaltaiset viranomaiset ottivat niitä vastaavat määrät maaliskuun 2003 ja heinäkuun 2003 välisenä aikana kirjanpitoon B. Yritysten vastuuhenkilöitä ja luvat myöntäneiden tullihallinnon virkamiehiä vastaan on vireillä rikosoikeudenkäynnit. Tullivelkoja ei ole maksettu tähän päivään mennessä, eikä Italia ole tilittänyt niitä vastaavia omia varoja unionille.

IV Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely ja kanne

13. Komissio arvosteli Italian tasavaltaa sääntöjenmukaisesti toimitetussa oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä siitä, että tämä oli kieltäytynyt asettamasta komission käyttöön edellä mainitussa yhteydessä syntyneitä omia varoja. Koska komissio ei ollut vakuuttunut Italian tasavallan puolustuksekseen esittämistä seikoista, se nosti 21.7.2008 tämän kanteen, jossa se vaatii, että

– unionin tuomioistuin toteaa, ettei Italian tasavalta ole noudattanut EY 10 artiklan, Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä 29.9.2000 tehdyn neuvoston päätöksen 2000/597/EY, Euratom 8 artiklan eikä yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 94/728/EY, Euratom soveltamisesta 22.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000 2, 6, 10, 11 ja 17 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on kieltäytynyt asettamasta komission käyttöön omia varoja, jotka vastaavat tullivelkaa, joka johtuu Barissa sijaitsevan Direzione compartimentale delle dogane per le Regioni Puglia e Basilicatan C-luokan tullivarastojen perustamiseen Tarantoon ja näiden tullivarastojen hallinnointiin lainvastaisesti myöntämistä luvista ja sen jälkeen tullivalvonnassa toteutettavaan valmistukseen ja sisäiseen jalostusmenettelyyn myöntämistä luvista 4.12.2002 tapahtuneeseen lupien peruuttamiseen asti

– Italian tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

14. Italian tasavalta vaatii, että kanne hylätään.

15. Saksan liittotasavalta hyväksyttiin yhteisöjen tuomioistuimen 3.12.2008 antamalla määräyksellä väliintulijaksi tukemaan Italian tasavallan vaatimuksia.

V Oikeudellinen arviointi

16. Asianosaisten välillä on riidatonta, että tullivapautukset on myönnetty tulli-alaa koskevien säännösten vastaisesti ja että tulli on jäänyt virheellisesti kantamatta sen suuruisena kuin komissio väittää. Nyt esillä olevan asian kohteena on täten yksistään se, onko Italian tasavallan asetettava nämä määrät komission käyttöön, ja jos on, milloin.

17. Jäsenvaltioiden on todettava yhteisöjen oikeus omiin varoihin heti, kun tulliviranomaisilla on käytettävissään tarvittavat tiedot ja kun ne siten voivat laskea tullien määrän ja määrittää velallisen.( ) Asetuksen N:o 1150/2000 10 artiklan mukaan tästä seuraa periaatteessa velvollisuus siirtää vastaavat omat varat unionille.

18. Komissio katsoo, että tältä osin perustaksi on otettava ajanjaksolla 1997–2002 tapahtuneet alumiinin yksittäiset maahantuonnit ja että Italian tasavallan olisi pitänyt jo kauan sitten maksaa unionille niitä vastaavien tullimaksujen määrät.

19. Sen sijaan Italian tasavalta ei katso olevansa velvollinen asettamaan tullimaksujen määriä unionin käyttöön, koska se ei ole voinut toteuttaa perintää ylivoimaisen esteen takia. Se tukee kantansa asetuksen N:o 1150/2000 17 artiklaan.( )

A Ylivoimaista estettä koskeva perustelu

20. Italia esittää kaksi perustelua osoittaakseen, että kysymyksessä oli ylivoimainen este ja että se oli sen seurauksena vapautettu velvollisuudesta siirtää omat varat unionille. Ensinnäkin toimivaltaiset tullivirkamiehet olivat toimineet yhteisymmärryksessä maahantuontiyritysten kanssa ja toiseksi tullivirkamiesten myöntämät luvat olivat vaikeuttaneet sääntöjenvastaisuuksien paljastamista siten, ettei niitä olisi voitu havaita tavallisen valvonnan yhteydessä.

1. Ylivoimaisen esteen käsite

21. Unionin tuomioistuin ei ole tulkinnut tähän mennessä tarkemmin asetuksen N:o 1150/2000 17 artiklassa tarkoitettua käsitettä ylivoimainen este. Tämän käsitteen tulkinnasta muiden säännösten yhteydessä on kuitenkin olemassa oikeuskäytäntöä. Tuomioistuin on toistuvasti viitannut siihen, että käsitteen sisältö ei ole pakosta samanlainen kaikilla unionin oikeuden soveltamisaloilla ja että sen merkitys on tämän takia määritettävä sen oikeudellisen yhteyden mukaan, jota sen vaikutusten on tarkoitettu koskevan.( ) Unionin tuomioistuin valitsee kuitenkin jokaisen tarkastelun lähtökohdaksi yleisen määritelmän, jota on määrä soveltaa ottamatta huomioon niiden erityisten alojen erityispiirteitä, joilla sitä käytetään.( )

22. Esittelen tämän takia ensiksi muilla oikeudenaloilla annettua tuomioistuimen oikeuskäytäntöä ja tutkin sitten, voidaanko sitä soveltaa asetukseen N:o 1150/2000 sellaisenaan vai onko sitä tarpeen mukauttaa.

a) Tuomioistuimen oikeuskäytäntö muilla aloilla

23. Suurin osa ylivoimaisen esteen käsitettä koskevasta oikeuskäytännöstä liittyy maatalouden yhteisen markkinajärjestelyn säännöksiin. Unionin tuomioistuin on joutunut kuitenkin jo ottamaan kantaa tämän käsitteen tulkintaan myös perussääntönsä 45 artiklaa koskevien tuomioiden yhteydessä.

24. Tämän oikeuskäytännön mukaan ylivoimaisen esteen tai odottamattomien tapahtumien yhteisön oikeuden käsitteen piiriin kuuluvat lähtökohtaisesti ainoastaan sellaiset epätavalliset ja ennalta arvaamattomat olosuhteet, joihin niihin vetoavan ei ole ollut mahdollista vaikuttaa ja joiden seurauksia ei olisi voitu välttää kaikesta noudatetusta huolellisuudesta huolimatta.( ) Tästä ilmenee, että sekä ylivoimaisen esteen käsite että odottamattomien tapahtumien käsite sisältää objektiivisen ja subjektiivisen osan, joista ensiksi mainittu liittyy ylivoimaiseen esteeseen vetoavan kannalta epätavallisiin ja sellaisiin olosuhteisiin, joihin se ei voinut vaikuttaa, ja jälkimmäinen koskee asianomaisen velvollisuutta suojautua epätavallisen tapahtuman seurauksilta toteuttamalla asianmukaisia toimenpiteitä joutumatta kuitenkaan tekemään kohtuuttomia uhrauksia.( )

b) Soveltaminen nyt esillä olevaan asiaan

25. Tätä taustaa vasten on katsottava, että tässä asiassa ei ole kysymyksessä ylivoimainen este. Italian tasavalta ei voi vedota ylivoimaiseen esteeseen pääasiallisesti jo siitä syystä, että sen omat virkamiehet estivät tullien perimisen sillä, että he myönsivät lainvastaisia lupia, ja perimättä jäämisen syy ei ole siksi Italian tasavallan vaikutuspiirin ulkopuolella. Lisäksi Italian tasavalta olisi voinut täysin estää lainvastaiset toimet tehokkaan valvontamekanismin avulla.

26. Vaatimus ulkoista alkuperää olevasta tapahtumasta, joka aiheuttaa ylivoimaisen esteen, ei täyty tässä asiassa. On nimittäin selvää, että toimivaltainen viranomainen eli Direzione Compartimentale delle Dogane per le Regioni Puglia e Basilicata myönsi luvat yksityisen tullivaraston perustamiseen ja alumiiniharkkojen, joista on maksettava tullia, valmistukseen tullittomaksi alumiinijätteeksi.

27. Tullivirkamiehet toimivat tehtäviensä hoitamisen yhteydessä, joten Italian tasavallan on hyväksyttävä, että se vastaa näistä toimenpiteistä seuraavista oikeudellisista seurauksista. Koska syy tullien perimättä jättämiseen on näin ollen Italian tasavallan vaikutuspiirin sisällä, se ei saa vedota ylivoimaiseen esteeseen.

28. Vastaajana oleva jäsenvaltio katsoo, että sen ei ole kannettava virkamiestensä hallintotoimien taloudellisia seurauksia silloin, kun sen virkamiehet ovat syyllistyneet toiminnallaan rangaistavaan tekoon. Tämän takia on odotettava rikosoikeudenkäynnin ja vireille saatetun yksityisoikeudellisen takautumisoikeudenkäynnin lopputulosta, jotta viranomaisen palveluksessa olevan henkilöstön vastuu voidaan selvittää.

29. Jäsenvaltio ei voi kuitenkaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä puolustautua sillä, että sen ei voida katsoa vastaavan virkamiestensä menettelystä. Tämän osalta on ensinnäkin tehtävä selväksi, että nyt esillä olevassa asiassa ei ole vielä todettu lainvoimaisella tuomiolla, että kyseiset virkamiehet ovat syyllistyneet rangaistavaan tekoon, koska oikeudenkäynnit ovat vielä kesken. Vaikka olisikin selvää, että virkamies on syyllistynyt johonkin rangaistavaan tekoon, valtio on silti vastuussa virkamiehen teosta.

30. Sellainen vastaaminen on sopusoinnussa valtioiden vastuuta kansainvälisen oikeuden vastaisista menettelytavoista koskevan kansainvälisen oikeuden toimikunnan ehdotuksen kanssa;( ) samoin myös Euroopan ihmisoikeustoimikunta ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ovat todenneet, että valtion on annettava saattaa itsensä vastuuseen sen kaikilla tasoilla toimivien virkamiesten toimista, joilla rikotaan ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehtyä eurooppalaista yleissopimusta, myös silloin, kun virkamiehet toimivat ilman valtuutusta, ja jopa silloin, kun he toimivat ilman ohjeita tai ohjeiden vastaisesti.( )

31. Italia ei voi esittää syynä ylivoimaiselle esteelle myöskään sitä, että sääntöjenvastaisuudet eivät paljastuneet tavanomaisessa valvonnassa vaan vasta kilpailijayrityksen kantelun johdosta. Koska syy tullien perimättä jäämiselle on Italian tasavallan vastuupiirin sisällä, ratkaisevaa ei ole enää se, millä konkreettisilla toimenpiteillä kysymyksessä olevat lainvastaiset toimet olisi voitu estää ja millä ei.

32. Lisäksi ei voida enää löytää järkevää perustelua sille, miksi kysymyksessä olevaa tapausta ei olisi voitu estää tehokkaalla sisäisellä valvonnalla tai ainakin selvittää pian sen tapahtumisen jälkeen. Tämän osalta merkitystä ei ole sillä, että vasta ulkopuolelta tullut toisen yrittäjän ilmianto johti paljastumiseen. Tämä ilmianto antoi nimittäin tässä asiassa ainoastaan syyn asiaa koskeville tutkimuksille, jotka valtio oli muutenkin velvollinen suorittamaan sille unionin oikeudesta välittömästi seuraavien valvontavelvollisuuksien täyttämiseksi.

33. Edellytykset unionin tuomioistuimen käyttämälle ylivoimaisen esteen yleiselle määritelmälle eivät siis täyty tässä asiassa.

c) Määritelmän mukauttaminen riidanalaisen normin tavoitteisiin?

34. Asetuksesta N:o 1150/2000 ei saada mitään viitettä siihen, että käsitteen ylivoimaisen esteen osalta olisi olemassa sisällöltään yleisestä määritelmästä poikkeava erityinen määritelmä. Päinvastoin unionin omien varojen perimistä koskevien sääntelyiden tarkoitus ja tavoite puhuvat sen puolesta, että edellä olevaa yleistä määritelmää on sovellettava ilman muutoksia.

35. Unionin rahoitusjärjestelmän vakaus edellyttää, että omien varojen toteamista, kantamista ja käyttöön asettamista koskevia sääntöjä noudatetaan tarkasti. Näitä sääntöjä noudattamaton jäsenvaltio vahingoittaa nimittäin muita jäsenvaltioita, joiden täytyy ponnistella tämän tulojen menetyksen tasaamiseksi, ja toimii vastoin unionin yhteisvastuullisesti tapahtuvaa rahoittamista koskevaa velvoitettaan.

36. Ylivoimaisen esteen käsitteen yleinen ymmärrystapa määrittää unionin rahoitusjärjestelmän vakauden tehokkaan takaamisen takia tarvittavat rajat niiden mahdollisuuksien osalta, joilla jäsenvaltio voi perustella tullien tilittämättä jättämistä. Nyt esillä olevassa asiassa ei ole näin ollen mahdollista harkita käsitteen tulkinnan laajentamista.

B Todettujen maksujen erilliseen kirjanpitoon ottamisen vaikutukset

37. Saksan liittotasavalta esittää Italiaa tukevana väliintulijana, että komissiolla ei ollut ainakaan tämän jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn kannalta ratkaisevana ajankohtana (perustellussa lausunnossa annetun määräajan kuluessa) (vielä) oikeutta vaatia omien varojen käyttöön asettamista. Italian tasavalta ei ole itse esittänyt tätä oikeudellista perustetta vastineessaan.

38. Saksan hallituksen käsityksen mukaan asetuksen N:o 1150/2000 17 artiklassa, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2028/2004, sallitaan, että Italia pitää vuonna 2003 ”kirjanpitoon B” merkityt riidanalaiset määrät kyseisessä kirjanpidossa tässä säännöksessä säädetyn viiden vuoden määräajan eli vähintään heinäkuuhun 2008 asti. Komission vaatimat maksut lankesivat maksettaviksi siten aikaisintaan tämän määräajan päättymisen jälkeen vuonna 2008. Koska perustellussa lausunnossa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen päättymiselle asetettu määräaika oli umpeutunut jo joulukuussa 2007,( ) jäsenyysvelvoitteita ei ollut vielä jätetty noudattamatta asian kannalta ratkaisevana ajankohtana.

39. Tämän väitteen johdosta on tutkittava ensin kaksi kysymystä. Ensinnäkin, saako väliintulija ottaa lausumaansa mukaan sellaisen oikeudellisen näkökannan, jota varsinainen asianosainen, jota se tukee, ei ole itse esittänyt, ja toiseksi, onko asetusta N:o 2028/2004 sovellettava sellaiseen tullivelkaan, joka on merkitty kirjanpitoon ennen asetuksen voimaantuloa.

1. Väliintulon sallittu laajuus

40. Ensinnäkin on selvitettävä, missä laajuudessa väliintulija saa väliintulonsa yhteydessä ohjata oikeusriidan koskemaan uutta näkökantaa.

41. Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 40 artiklan 4 kohdan mukaan väliintulijan on tuettava vaatimuksillaan jonkin asianosaisen vaatimuksia. Väliintulija ei voi siten esittää sellaisia vaatimuksia, jotka eroavat sen varsinaisen asianosaisen, jota se tukee, vaatimuksista. Nyt esillä olevassa asiassa Saksan liittotasavalta vaatii Italian tasavallan tavoin kanteen hylkäämistä. Varsinainen asianosainen ja väliintulija esittävät siten samat vaatimukset.

42. On kiistatonta, että väliintulija saa esittää varsinaisen asianosaisen esittämistä perusteluista poikkeavia uusia perusteluja, kunhan niillä pyritään tukemaan tämän asianosaisen vaatimuksia.( ) Mikäli nimittäin väliintulija saisi ainoastaan toistaa varsinaisen asianosaisen perustelut täydentämättä niitä omilla perusteluillaan, väliintulon sisältö vesittyisi kokonaan niin, että jäljelle jäisi pelkkä solidaarisuusilmoitus.

43. Saksan liittotasavalta ei ole kuitenkaan tuonut esityksellään oikeudenkäyntimenettelyyn mukaan pelkästään uusia perusteluja vaan vaatimuksen vastustamiseksi esitetyn uuden oikeudellisen perusteen. Saksa on viitannut asetukseen N:o 1150/2000, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2028/2004, joka ei ollut siihen mennessä vielä menettelyn kohteena ja josta se johtaa, että komission vaatimat maksut eivät olleet vielä perustellussa lausunnossa olevan määräajan päättymisen ratkaisevana ajankohtana langenneet maksettaviksi. Toisin kuin Italian hallitus, Saksan hallitus ei käsittele sitä, onko oikeus ylipäänsä olemassa, vaan tuo ensimmäisenä esiin kysymyksen ajankohdasta, jona maksut lankesivat maksettaviksi.

44. Toisin kuin uuden perustelun esittämisen osalta, oikeuskäytännössä ei ole tähän mennessä vielä selvitetty yksiselitteisesti, miltä osin väliintulija saa esittää sellaisia oikeudellisia perusteita, joihin varsinainen asianosainen, jota se tukee, ei ole itse vedonnut. Oikeuskäytännöstä voidaan yhtäältä löytää muutamia tuomioita, joissa on katsottu, että väliintulija sai esittää uusia oikeudellisia perusteita.( ) Yhteisöjen tuomioistuin katsoi muissa tuomioissa, ettei väliintulija saanut esittää sellaisia perusteita.( ) Nämä ratkaisut koskivat kuitenkin ennen kaikkea sellaista erityistä tilannetta, että väliintulija teki oikeudenkäyntiväitteen ensimmäisenä.

45. Se, että väliintulija saa periaatteessa esittää omia oikeudellisia perusteita eikä sen täydy rajoittua pelkkiin perusteluihin, seuraa jo työjärjestyksen 93 artiklan 5 kohdasta. Sen mukaan väliintulijan on mainittava väliintulokirjelmässään oikeudelliset perusteensa. Jos tämä kohta rajoittuisi ainoastaan varsinaisen asianosaisen, jota tuetaan, oikeudellisiin perusteisiin, säännös olisi vailla sisältöä.

46. Tässä on kuitenkin kysyttävä vielä, minkä ajan sisällä väliintulija voi esittää sellaisia oikeudellisia perusteita, joita väliintulijan tukema varsinainen asianosainen ei ole tuonut esiin.

47. Tämän kysymyksen lähtökohdan muodostaa unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 42 artiklan 2 kohta ja 93 artiklan 4 kohta.

48. Työjärjestyksen 93 artiklan 4 kohdan mukaan väliintulijan on hyväksyttävä asia sellaisena kuin se on väliintulohetkellä.

49. Työjärjestyksen 42 artiklan 2 kohdasta seuraa, että varsinainen asianosainen ei saa esittää asian käsittelyn kuluessa enää uutta oikeudellista perustetta vaan sen on periaatteessa tuotava ne tyhjentävästi esiin kannekirjelmässä tai vastineessa.

50. Tästä voitaisiin päätellä, että väliintulija ei saisi käyttää sellaisia oikeudellisia perusteita, joita varsinainen asianosainen, jota se tukee, ei myöskään saa enää käyttää.( )

51. Jos väliintulijan sallitaan käyttää itsenäisiä oikeudellisia perusteita, tämä johtaa väistämättä siihen, että unionin tuomioistuimessa voidaan tuoda oikeudenkäyntiin väliintulijan välityksellä sellaisia uusia näkökulmia, joita tuettu varsinainen asianosainen ei olisi voinut enää tuolloin esittää: erityisesti kantajapuolen väliintulo voi aina seurata vasta kanteen jälkeen, joten väliintulijaksi ryhdytään väistämättä sellaisena ajankohtana, jona varsinainen asianosainen ei voi enää esittää uusia oikeudellisia perusteita.

52. Edellä olevat seikat osoittavat, että työjärjestyksen 93 artiklan 4 kohtaa ei saa tulkita liian suppeasti. Ilmaus ”asia sellaisena kuin se on väliintulohetkellä” ei rajoita väliintulijan oikeudellisia perusteita niihin, jotka tuettu varsinainen asianosainen oli jo esittänyt väliintulohetkellä. Muuten väliintulijan osuus rajoittuisi varsinaisen asianosaisen jo esittämiin oikeudellisiin perusteisiin, joista ei voida puhua tuomioistuimen työjärjestyksen 93 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuina väliintulijan oikeudellisina perusteina. Sen, että väliintulija esittää myös uusia oikeudellisia perusteita, pitäisi näin ollen olla sallittua.( )

53. Tällainen tulkinta ei myöskään tee tyhjäksi työjärjestyksen 93 artiklan 4 kohdasta seuraavaa väliintulon rajoitusta. Kun väliintulija on sidottu asiaan sellaisena kuin se on sen väliintulohetkellä, asianosaisten ajankohtaiset vaatimukset ja niistä seuraava oikeudenkäynnin kohde määräävät ne rajat, joita väliintulija ei voi ylittää. Lisäksi tällä menettelysäännöksellä taataan se, että väliintulo ei pidennä oikeusriidan käsittelyä. Väliintulijan sitomisella asiaan sellaisena kuin se on väliintulohetkellä suljetaan pois väliintulon johdosta tapahtuva oikeudenkäynnin jonkin vaiheen toistettavaksi tuleminen. Nyt esillä olevan kaltaisessa tilanteessa ei siten ole olemassa vaaraa oikeusriitakäsittelyn pidentymisestä.

54. Kaikkien edellä olevien seikkojen perusteella en näe mitään estettä sille, että unionin tuomioistuin tutkii Saksan liittotasavallan esittämät seikat aineelliselta kannalta.

2. Asetuksen N:o 2028/2004 ajallinen sovellettavuus

55. Saksan liittotasavalta katsoo, että nyt esillä oleva jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne on hylättävä jo siitä syytä, että komissio ei ole odottanut asetuksella N:o 2028/2004 asetuksen N:o 1150/2000 17 artiklan 2 kohtaan otetun viiden vuoden määräajan päättymistä.

56. Seuraavassa on tutkittava ensiksi, voidaanko Saksan esille ottamaa asetusta N:o 2028/2004 soveltaa ratione temporis. Riidan kohteena olevat tullimaksut ovat nimittäin syntyneet 1997–2002 välisenä ajanjaksona, ja ne otettiin kirjanpitoon B heinäkuussa 2003, kun taas uusi asetus tuli voimaan vasta vuonna 2004.

57. Asetuksella N:o 2028/2004 asetukseen otetun 17 artiklan 2 kohdan uuden säännöksen mukaan kirjanpitoon B vietyjen määrien katsotaan olevan sellaisia, että niitä ei voi periä, viimeistään viiden vuoden kuluttua.

58. Mielestäni tämän säännöksen soveltamisessa sellaisiin maksujen määriin, jotka oli ennen säännöksen voimaantuloa osoitettu kirjanpitoon B, ei ole kysymys aidosta taannehtivasta vaikutuksesta. Määrien osoittamisesta kirjanpitoon B ei seurannut sellaista päätökseen saatettua tilannetta, jota olisi muutettava jälkikäteen. Muutetun säännöksen osalta käytetään lähtökohtana pikemminkin niitä seurauksia, jotka aiheutuvat määrän merkitsemisestä kirjanpitoon B.

59. Silloinkin, että uuden asetuksen soveltamisen haluttaisiin nähdä vaikuttavan taannehtivasti, tällainen vaikutus olisi sallittu nyt esillä olevassa asiassa.

60. Se, onko taannehtiva soveltaminen mahdollista, riippuu vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ratkaisevasti siitä, onko säännöksen osalta kysymyksessä menettelysäännös vai aineellisoikeudellinen säännös. Menettelysäännöksiä voidaan yleensä soveltaa kaikkiin niiden voimaantulohetkellä vireillä oleviin asioihin, kun taas aineellisoikeudellisia säännöksiä on tulkittava tavallisesti siten, että ne eivät koske ennen niiden voimaantuloa syntyneitä tilanteita.( ) Myös sisällöltään aineellisoikeudellisia säännöksiä voidaan kuitenkin poikkeuksellisesti tulkita siten, että ne koskevat ennen niiden voimaantuloa syntyneitä tilanteita, jos niiden ”sanamuodosta, tarkoituksesta tai systematiikasta käy selvästi ilmi, että niille on annettava tällainen vaikutus”.( ) Ratkaisevaa tämän osalta on se, että oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteisiin, joihin aineellisoikeudellisten säännöksien takautuvan soveltamisen kielto perustuu, ei puututa tällöin haitallisella tavalla.

61. Siinäkin tilanteessa, että edellä oleva muutos katsottaisiin aineellisoikeudelliseksi säännökseksi eikä pelkäksi menettelysäännökseksi, sitä voitaisiin mielestäni soveltaa.

62. Ensinnäkin muutetun asetuksen tarkoituksen mukaista on, että sitä sovelletaan sellaisiin tilanteisiin, jotka ovat saaneet alkunsa ennen asetuksen voimaantuloa.

63. Kuten asetuksen N:o 2028/2004 kuudennessa perustelukappaleessa todetaan, alkuperäiselle ”järjestelmälle asetettuihin tavoitteisiin” oli ”päästy vain osittain kirjausten poistamiseen erilliseltä tililtä käytetyn mekanismin osalta. Euroopan tilintarkastustuomioistuimen ja komission toimittamissa tarkastuksissa on havaittu, että erillisessä kirjanpidossa esiintyy toistuvia epäselvyyksiä, joiden vuoksi kyseinen kirjanpito ei anna oikeaa kuvaa perintätilanteesta. Erilliseltä tililtä olisi poistettava rahamäärät, joiden perinnästä ei ole varmuutta tietyn ajanjakson päätyttyä ja joiden olemassaolo vääristää tilin saldoa. Näin saadaan aikaan myös säästöjä, koska jäsenvaltiot vapautetaan tällaisten rahamäärien seurannasta aiheutuvista hallintokuluista”.

64. Viiden vuoden määräajan käyttöön ottamisen tarkoituksena oli siten poistaa vanhan järjestelmän epäkohdat. Tämä tavoite voidaan saavuttaa kattavasti ainoastaan, jos uutta määräaikasääntelyä sovelletaan myös sellaisiin määriin, jotka on otettu kirjanpitoon B ennen muutetun asetuksen voimaantuloa.

65. Asetuksen N:o 1150/2000 uuden 17 artiklan 2 kohdan soveltamisella jo ennen sen voimaantuloa alkaneisiin tilanteisiin ei myöskään loukata jäsenvaltion perusteltua luottamusta aikaisemmin sovelletun säännöksen voimassaolon jatkumiseen. Loppujen lopuksi tarkoituksenahan on, kuten kuudennesta perustelukappaleesta voidaan lukea, ainoastaan epäselvyyksien poistaminen ja sen ohella jäsenvaltioiden vapauttaminen kirjanpitoon B sisältyvien määrien ajallisesti rajoittamattomasta seurannasta aiheutuvasta kustannusrasituksesta.

66. Periaatteessa on siten mahdollista soveltaa asetuksen N:o 1150/2000 17 artiklan 2 kohdan uutta säännöstä nyt esillä olevaan asiaan.

3. Onko maksujen ottaminen kirjanpitoon B sallittua?

67. Ennen asetuksen 17 artiklan 2 kohdan tulkintaa on aivan ensiksi tutkittava, oliko sallittua, että Italia oli kirjannut maksut kirjanpitoon B. Komissio katsoo, että Italia on ottanut ne tähän kirjanpitoon virheellisesti.

68. Asetuksen N:o 1150/2000 17 artiklan 2 kohtaa voidaan soveltaa ainoastaan sellaisiin maksuihin, joiden vienti kirjanpitoon B oli sallittua,( ) ja vain niiden osalta voidaan pohtia, onko tosiasiallisesti perimättä olevat omat varat tuloutettava unionille vai ei.

69. Italian tasavalta katsoo, että se oli ottanut sallitulla tavalla riidanalaiset omat varat kirjanpitoon B, koska se ei ollut perinyt siihen mennessä vuonna 2003 todettuja maksuja eikä niiden osalta ollut toimitettu minkäänlaista vakuutta.

70. Asetuksen N:o 1150/2000 2 artiklan 1 kohdan mukaan unionille kuuluvaa maksua pidetään todettuna, kun tullilainsäädännössä säädetyt edellytykset maksun määrän merkitsemisestä kirjanpitoon ja sen tiedoksiannosta maksuvelvolliselle on täytetty.

71. Samoin asetuksen N:o 1150/2000 6 artikla sisältää säännöksiä omien varojen kirjaamisesta, ja sen 3 kohdassa tehdään ero kahden kirjanpidon välillä seuraavasti: 2 artiklan mukaisesti todetut maksut kirjataan periaatteessa kirjanpitoon A ja ainoastaan ne todetut maksut, joita ei ollut vielä peritty ja joista ei ollut toimitettu minkäänlaista vakuutta, otetaan erilliseen kirjanpitoon B.

72. Näiden kahden kirjanpidon välinen ero vaikuttaa erityisesti siihen, minä ajankohtana jäsenvaltion on asetettava omat varat unionin käyttöön. Asetuksen N:o 1150/2000 10 artiklan mukaan kirjanpitoon A viedyt omat varat on tuloutettava unionille siinä tarkemmin määritellyn ajan kuluttua niiden toteamisesta ja kirjanpitoon B viedyt omat varat vasta siinä tarkemmin märitellyn ajan kuluttua niiden perimisestä.

73. Nyt esillä olevassa asiassa ei voida kuitenkaan käyttää puhtaasti muodollista lähtökohtaa. Silloin sivuutettaisiin normin tarkoituksen vastaisesti se, että Italian tasavalta oli jättänyt sitä ennen jo ajanjaksolla 1997–2002 noudattamatta velvollisuuttaan todeta unionille kuuluvat maksut.

74. Jäsenvaltioiden on todettava yhteisöjen oikeus omiin varoihin heti, kun tulliviranomaisilla on käytettävissään tarvittavat tiedot ja kun ne siten voivat laskea tullivelasta aiheutuvien tullien määrän ja määrittää velallisen.( )

75. Jos jäsenvaltio jättää velvollisuuksiensa vastaisesti toteamatta unionille kuuluvat omat varat eikä luo siten edes perustaa vastaavan määrän kantamiselle ja sen asettamiselle sen jälkeen komission käyttöön, tätä määrää on alusta alkaen mahdotonta ottaa kirjanpitoon B.

76. Määrän ottaminen kirjanpitoon B ei nimittäin tule kysymykseen silloin, kun jäsenvaltio itse saa aikaan, että edellytykset kirjanpitoon B ottamiselle toteutuvat. Tämä vastaa sitä oikeudellista perusajatusta, jonka mukaan kukaan ei saa saada etua vilpittömän mielen vastaisen menettelynsä johdosta. Yhteisöjen tuomioistuin on todennut tämän jo tullivelan sellaisen toteamatta jäämisen osalta, joka perustui tulliviranomaisten virheeseen.( ) Näin on oltava sitä suuremmalla syyllä silloin, kun tulliviranomaiset ovat lainvastaisesti tahallaan jättäneet merkitsemättä maksun kirjanpitoon.

77. Näin ollen nyt esillä olevassa asiassa Italian tasavallan on yhtäältä annettava käsitellä itseään ajanjaksolla 1997–2002 siten kuin se olisi todennut maksut – mikä johtaa maksujen fiktiiviseen ottamiseen kirjanpitoon A. Toisaalta se ei voi vedota siihen, että kirjanpitoon B ottamista koskevat edellytykset olisivat täyttyneet. Koska se ei todennut maksuja, se sai nimittäin itse aikaan sen, että asetuksen N:o 1150/2000 6 artiklan 3 kohdan b alakohdassa olevat edellytykset, eli se, että maksuja ei voitu periä eikä vakuutta ollut toimitettu, toteutuivat.

78. Yhteenvetona voidaan täten katsoa, että Italian tasavalta ei olisi saanut ottaa riidanalaisia maksuja kirjanpitoon B. Kirjanpitoon A kuuluvina maksuina ne olisi sen takia 10 artiklan mukaisesti tullut asettaa välittömästi unionin käyttöön siitä riippumatta, oliko niitä tosiasiassa peritty.

4. Asetuksen N:o 1150/2000 17 artiklan 2 kohta (sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2028/2004)

79. Koska riidanalaisia maksuja ei ole otettu pätevällä tavalla kirjanpitoon B, asetuksen N:o 1150/2000 17 artiklaa ei voida soveltaa niihin. Tämän takia ei tarvitse selvittää, onko jäsenvaltio jo vapautettu käyttöön asettamista koskevasta velvollisuudestaan sillä perusteella, että omia varoja ei ole voitu periä, ja mikä merkitys asetuksella N:o 2028/2004 17 artiklan 2 kohtaan otetulla viiden vuoden määräajalla on. Näin ollen merkityksellistä ei ole myöskään se, että Saksan liittotasavalta on vedonnut väliintulijana tähän viiden vuoden määräaikaan.

80. Seuraavassa osoitetaan toissijaisesti, että siinäkin tapauksessa, että katsottaisiin periaatteessa, että tässä kysymyksessä oleviin maksuihin voitaisiin soveltaa asetuksen N:o 1150/2000 17 artiklan 2 kohtaa, Italian tasavalta ei voisi vedota siinä säädettyyn viiden vuoden määräaikaan.

81. Tässä säännöksessä säädetään sellaisia omia varoja, joita ei ole voitu periä, koskevasta poikkeuksesta käyttöön asettamista koskevaan velvollisuuteen, ja se koskee, lyhyesti sanottuna, tullimenettelyn viimeistä vaihetta, eli todettujen määrien maksamista unionille.

82. Kyseisessä 17 artiklan 2 kohdassa säädetään, että jäsenvaltiot eivät ole velvollisia tulouttamaan sellaisia määriä, joita ei ole voitu periä a) ylivoimaisen esteen vuoksi tai b) jäsenvaltioista riippumattomista muista syistä. Ensinnäkin todettuja maksuja vastaavat määrät voidaan julistaa toimivaltaisten hallintoviranomaisten päätöksellä sellaisiksi, että niitä ei voi periä. Tämän lisäksi 17 artiklan 2 kohdan kolmannessa alakohdassa säädetään, että määrien katsotaan olevan sellaisia, että niitä ei voi periä, viimeistään viiden vuoden kuluttua (siitä päivästä, jona niiden määrä on todettu).( )

83. Vastoin Saksan hallituksen käsitystä 17 artiklan 2 kohtaan sisältyvästä määräajasta ei kuitenkaan seuraa kaikissa tapauksissa, että määräaika lykkääntyisi viidellä vuodella. Sellaisissa tilanteissa, joissa on täysin ilmeistä, että 17 artiklan 2 kohdan aineelliset edellytykset eivät täyty, eli ylivoimaista estettä tai sellaista syytä, jonka ei ole katsottava riippuvan jäsenvaltiosta, ei ole olemassa ja siten on selvää, että jäsenvaltion on lopulta tuloutettava määrät yhteisölle, jäsenvaltiot eivät voi vedota viiden vuoden määräaikaan.

84. Tämä on seurausta säännöksen tarkoituksesta. Viiden vuoden määräajalla estetään nimittäin prosessiekonomisten syiden takia se, että jäsenvaltio ja komissio joutuisivat käsittelemään toisinaan erityisen monimutkaista ja vaikeaa kysymystä siitä, onko ylivoimainen este tai jokin muu jäsenvaltiosta riippumaton olosuhde olemassa ennen kuin – esimerkiksi tuomioistuinteitse – on selvitetty, osoittautuuko maksu ylipäänsä sellaiseksi, että sitä ei voida periä, ja mahdollisesti vielä, mistä syystä. Jos maksu voidaan periä viiden vuoden määräajassa, se on joka tapauksessa tilitettävä komissiolle ja suoritettu asian selvitys osoittautuu jälkikäteen tarkasteltuna tarpeettomaksi. Jos kuitenkin alusta asti on ilmeistä, että jäsenvaltio ei voi vedota 17 artiklan 2 kohdan poikkeustapauksiin, juuri prosessiekonominen periaate puhuu sellaista maksujen tätä tuonnemmaksi tapahtuvaa lykkäämistä vastaan. Miksi jäsenvaltion pitäisi voida saada odottaa vielä viisi vuotta ennen maksujen tulouttamista yhteisölle, vaikka on jo täysin selvää, millä perusteilla se on velvollinen tekemään niin ja minkä suuruinen maksu on?

85. Jos ennen viiden vuoden määräajan päättymistä on ilmeistä,( ) kuten nyt esillä olevassa asiassa, että ylivoimaista estettä ei ole ja että sopimuksen tekemättä jääminen riippuu jäsenvaltiosta, valtio ei saa enää suojaa 17 artiklan 2 kohdassa olevan määräajan perusteella ja sen on asetettava välittömästi omat varat komission käyttöön. Olen tämän takia sitä mieltä, että asetuksen N:o 1150/2000 17 artiklan 2 kohta, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2028/2004, ei estä hyväksymästä nyt esillä olevassa asiassa Italiaa vastaan nostettua jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa kannetta.

C Välipäätelmä

86. Italian tasavalta ei ole näin ollen noudattanut Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä 29.9.2000 tehdyn neuvoston päätöksen 2000/597/EY, Euratom 8 artiklan ja asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000 2, 6, 10, 11 ja 17 artiklan mukaisia velvoitteitaan.

87. EY 10 artiklan osalta, johon komissio on myös vedonnut, ei voida todeta tapahtuneen sellaista tämän artiklan mukaisten yleisten velvoitteiden noudattamatta jättämistä, joka eroaisi tässä asiassa todetusta unionin oikeuden mukaisten erityisempien velvoitteiden noudattamatta jättämisestä.( )

VI Oikeudenkäyntikulut

88. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujen korvaamista, Italian tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

89. Työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan mukaan jäsenvaltiot, jotka ovat olleet asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

VII Ratkaisuehdotus

90. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin

1) toteaa, ettei Italian tasavalta ole näin ollen noudattanut Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä 29.9.2000 tehdyn neuvoston päätöksen 2000/597/EY, Euratom 8 artiklan ja yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 94/728/EY, Euratom soveltamisesta 22.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000 2, 6, 10, 11 ja 17 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on kieltäytynyt antamasta komission käyttöön alumiiniharkkojen maahantuonnista johtuvaa tullivelkaa vastaavia omia varoja

2) velvoittaa Italian tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut

3) toteaa, että Saksan liittotasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.