Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Tavaroiden vapaa liikkuvuus - Määrälliset rajoitukset - Vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet - Tuotteiden kaupan pitäminen - Kansallisten lainsäädäntöjen eroavuudet - Vapaan liikkuvuuden rajoitukset yhteisössä - Hyväksyttävyys - Edellytykset ja rajoitukset

(ETY:n perustamissopimuksen 30 artikla)

2. Tavaroiden vapaa liikkuvuus - Määrälliset rajoitukset - Vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet - Lainsäädäntö, jossa lajinimitys varataan kansallisen lainsäädännön mukaisesti valmistetuille tuotteille - Ei perustetta

(ETY:n perustamissopimuksen 30 artikla)

3. Tavaroiden vapaa liikkuvuus - Määrälliset rajoitukset - Vaikutukseltaan vastaavat toimenpiteet - Velvollisuus antaa tietoja kuluttajille, jotka arvostavat erityisesti tietyistä raaka-aineista valmistettuja tuotteita - Hyväksyttävyys - Edellytykset

(ETY:n perustamissopimuksen 30 artikla)

4. Tavaroiden vapaa liikkuvuus - Poikkeukset - Kansanterveyden suojeleminen - Elintarvikelisäaineiden käyttöä koskeva lainsäädäntö - Perustelut - Edellytykset ja rajoitukset

(ETY:n perustamissopimuksen 30 ja 36 artikla)

Tiivistelmä

1. Yhteisten säännösten puuttuessa tietyn tuotteen kaupan pitämistä koskevien kansallisten säännösten eroista aiheutuvat vapaan liikkuvuuden rajoitukset yhteisössä on hyväksyttävä siltä osin kuin näitä säännöksiä, joita sovelletaan erotuksetta kotimaisiin ja maahan tuotuihin tuotteisiin, voidaan pitää välttämättöminä muun muassa kuluttajansuojaa koskevien pakottavien vaatimusten täyttämiseksi. Tällaisen lainsäädännön on lisäksi oltava oikeassa suhteessa asetettuun tavoitteeseen nähden. Jos jäsenvaltio voi tehdä valinnan useiden saman tarkoituksen saavuttamiseen soveltuvien toimenpiteiden välillä, sen on valittava keino, joka vähiten rajoittaa vapaata liikkuvuutta.

2. Jäsenvaltiolla ei ole kuluttajansuojaa koskeviin vaatimuksiin vetoamalla oikeutta rajoittaa tietyn nimityksen käyttöä ainoastaan sellaisiin tuotteisiin, jotka täyttävät valtion kansallisessa lainsäädännössä asetetut edellytykset. Koska kuluttajien käsitykset voivat vaihdella jäsenvaltiosta toiseen ja koska ne voivat myös ajan kuluessa kehittyä saman jäsenvaltion sisällä, jäsenvaltion lainsäädännöllä ei saa vakiinnuttaa tiettyjä kulutustottumuksia niiden tyydyttämiseen tähtäävän kotimaisen teollisuuden saavuttamien etujen säilyttämiseksi. Lajinimitystä ei voi myöskään rajoittaa tarkoittamaan ainoastaan sellaisia tuotteita, jotka on valmistettu kyseisessä jäsenvaltiossa voimassa olevien sääntöjen mukaisesti.

3. Jos jonkin jäsenvaltion kuluttajat arvostavat erityisesti joistakin tietyistä raaka-aineista valmistettuja tuotteita, on oikeutettua, että kyseinen jäsenvaltio pyrkii antamaan kuluttajille sellaisia tietoja, että he voivat tehdä valintansa tuotteen kyseisen erityispiirteen perusteella. Tämä mahdollisuus voidaan kuitenkin varmistaa sellaisin keinoin, jotka eivät estä muissa jäsenvaltioissa laillisesti valmistettujen ja kaupan pidettyjen tuotteiden tuontia. Tällainen pakkausmerkintäsääntely ei kuitenkaan saa johtaa negatiivisten arviointien tekemiseen muilla kuin tuontijäsenvaltiossa käytettävillä menetelmillä valmistetuista tuoduista tuotteista.

4. Koska elintarvikelisäaineita koskevissa tieteellisissä tutkimuksissa on edelleen epävarmuustekijöitä ja koska kansallisia lainsäädäntöjä ei ole yhdenmukaistettu, perustamissopimuksen 30 ja 36 artiklassa ei estetä sellaista kansallista lainsäädäntöä, jossa rajoitetaan lisäaineiden kulutusta ja jossa niiden käyttämisen edellytykseksi asetetaan yleisesti sovellettavalla säädöksellä myönnettävä, joko kaikkia tuotteita, tiettyjä tuotteita tai tiettyjä käyttötarkoituksia koskeva ennakkolupa.

Soveltaessaan tällaista lainsäädäntöä sellaisiin maahantuotuihin tuotteisiin, jotka sisältävät tuottajajäsenvaltiossa sallittuja, mutta tuontijäsenvaltiossa kiellettyjä lisäaineita, kansallisten viranomaisten on kuitenkin 36 artiklan viimeisen virkkeen perustana oleva suhteellisuusperiaate huomioon ottaen rajoituttava kansanterveyden suojelemista varten tosiasiallisesti tarpeellisiin toimiin. Tämän vuoksi jonkin tietyn, jossakin toisessa jäsenvaltiossa sallitun lisäaineen käyttämisen on oltava sallittua kyseisestä jäsenvaltiosta tuotujen tuotteiden tapauksessa, jos - kun otetaan huomioon kansainvälisten tieteellisten tutkimusten tulokset ja erityisesti yhteisön elintarvikealan tiedekomitean ja FAO:n Codex Alimentarius -komission sekä WHO:n työn sekä tuontijäsenvaltion kuluttajien ravitsemistottumukset - kyseinen lisäaine ei ole vaaraksi kansanterveydelle ja että sen käytölle on olemassa todellinen, erityisesti teknologinen tarve. Tätä teknologisen tarpeen käsitettä on arvioitava suhteessa käytettyihin raaka-aineisiin ja ottamalla huomioon sen jäsenvaltion viranomaisten arviot, jossa tuote on laillisesti valmistettu ja pidetty kaupan, sekä kansainvälisten tieteellisten tutkimusten tulokset. Suhteellisuusperiaate edellyttää myös, että elinkeinonharjoittajilla on mahdollisuus heidän kannaltaan helposti vireille saatettavalla ja kohtuullisessa ajassa loppuun saatettavalla menettelyllä pyytää sitä, että tiettyjen lisäaineiden käyttö sallitaan oikeusvaikutuksiltaan yleisellä toimella.

Elinkeinonharjoittajilla on oltava mahdollisuus saattaa asia tuomioistuimen käsiteltäväksi, jos tällainen lupa heiltä perusteettomasti evätään. Tuontijäsenvaltion toimivaltaisten kansallisten viranomaisten tehtävänä on osoittaa, että kielto on perusteltu kyseisen valtion kansalaisten terveyden suojelemiseen liittyvillä syillä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta näiden viranomaisten mahdollisuutta pyytää elinkeinonharjoittajilta sellaisia niiden hallussa olevia tietoja, joista voi olla hyötyä viranomaisten arvioidessa asiaa koskevia tosiseikkoja.