ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2.

Jos vastaus ensimmäiseen kysymykseen on, että tällaista etuutta on pidettävä sairausetuutena: a) Onko hakijan äidin kaltainen henkilö, joka on eläkkeelle siirryttyään lopullisesti lakannut toimimasta palkattuna työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana, kuitenkin 19 artiklassa tarkoitettu ”palkattu työntekijä”, koska hän on toiminut aiemmin palkattuna työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana, vai onko häneen sovellettava 27–34 artiklan (eläkeläiset) säännöksiä? b) Onko hakijan isän kaltainen henkilö, joka ei ole toiminut palkattuna työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana vuoden 2001 jälkeen, kuitenkin 19 artiklassa tarkoitettu ”palkattu työntekijä”, koska hän on toiminut aiemmin palkattuna työntekijänä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana? c) Onko hakijaa pidettävä 28 artiklassa tarkoitettuna ”eläkeläisenä” hänelle asetuksen N:o 1408/71 95 b artiklan mukaisesti myönnetyn etuuden perusteella siitä huolimatta, että: (i) kyseessä oleva hakija ei ole koskaan ollut asetuksen N:o 1408/71 1 artiklan a kohdassa tarkoitettu palkattu työntekijä; (ii) hakija ei ole saavuttanut valtion eläkeikää ja (iii) hakija kuuluu asetuksen N:o 1408/71 henkilölliseen soveltamisalaan ainoastaan perheenjäsenenä? d) Jos kyse on eläkeläisestä, joka kuuluu asetuksen N:o 1408/71 28 artiklan soveltamisalaan, voiko hänen perheenjäsenensä, joka on koko ajan asunut tällaisen eläkeläisen kanssa samassa jäsenvaltiossa, hakea 28 artiklan 1 kohdan mukaisesti, kun sitä luetaan yhdessä 29 artiklan kanssa, rahallista sairausetuutta 28 artiklan 2 kohdassa määritellyltä toimivaltaiselta laitokselta, jos tällainen etuus (mikäli se voidaan myöntää) maksetaan perheenjäsenelle (eikä eläkeläiselle)? e) Mikäli (edellä a–d kohtaan annettujen vastausten perusteella) näin on, onko se, että sovelletaan kansallisessa sosiaaliturvalainsäädännössä säädettyä edellytystä, jonka mukaan ainoastaan henkilöt, jotka ovat tietyn ajanjakson kuluessa aiemmin oleskelleet toimivaltaisessa jäsenvaltiossa edellytyksenä olevan ajanjakson ajan, saavuttavat alun perin oikeuden sairausetuuksiin, sopusoinnussa asetuksen N:o 1408/71 19 ja/tai 28 artiklan säännösten kanssa?
1)

Kanneperusteille on annettu väärä merkitys, tuomiossa on syyllistytty väärään lainsoveltamiseen, tuomion perustelut ovat epäjohdonmukaiset ja ristiriitaiset tuen saajan yksilöinnin osalta ja sen osalta, miten komission harkintavaltaa tuen saajan määrittämisessä on arvioitu Valittajana oleva AceaElectrabel Produzione SpA (valittaja) väittää ensimmäisessä valitusperusteessaan, että valituksenalaista tuomiota rasittavat vakavat virheet, koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hylännyt kanneperusteen, joka koski tuensaajan yksilöinnissä tapahtunutta virhettä, koska tuensaajan yksilöinti on subjektiivinen edellytys sille, että asiassa sovellettaisiin Deggendorf -tapauksessa vahvistettua periaatetta (jonka mukaan uuden yhteismarkkinoille sellaisenaan soveltuvaksi katsotun tuen maksaminen voidaan tietyissä olosuhteissa peruuttaa siihen saakka, kunnes samalle yritykselle aiemmin myönnetty lainvastainen tuki on maksettu takaisin). Valittaja riitauttaa ensiksi sen, että tämä kanneperuste jätettiin tutkimatta siltä osin kuin se koski EY 88 artiklan ja asetuksen N:o 659/99 (1) rikkomista. Valittaja esittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on antanut väärän merkityksen kanneperusteen tälle osalle, jolla valittaja oli pyrkinyt yksinomaan osoittamaan, että tuensaajan virheellinen yksilöinti voidaan katsoa yhdeksi tyypilliseksi hallintotointa rasittavaksi virheeksi. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että tuen takaisinmaksamista koskevien sääntöjen rikkominen ei millään tavoin liittynyt asiaan, ja osoitti tällä tavoin antaneensa väärän merkityksen väitteille, joihin tämä kanneperusteen osa perustui. Valittaja kiistää valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin siinä jätetään kumoamatta komission päätös niistä vakavista virheistä huolimatta, jotka koskivat valittajan yksilöintiä uuden tuen saajaksi suhteessa ACEA -yhtymään, joka oli takaisin maksamatta jätetyn tuen tuensaaja. Tämä perustuu siihen väärään, epäloogiseen ja ristiriitaiseen tapaan, jolla yhteisön oikeuskäytännössä vahvistettua yritysryhmän taloudellisen kokonaisuuden käsitettä sovellettiin. Valittaja kiistää sen, että tätä käsitettä voitaisiin soveltaa kahden toisistaan erillisen yhtymän (kuten valittaja) määräysvallassa olevaan joint venture — yhteisyritykseen, koska yrityksiä koskevan taloudellisen kokonaisuuden käsitteen osalta tämä koskee ainoastaan tapauksia, joissa useita yrityksiä on yhden yksikön määräysvallassa. Virhettä on pidettävä erityisen vakavana siksikin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut merkityksettömäksi sen, että valittajana olevan yhtiön pääomarakenne on vahvistunut 70 prosentilla sellaisessa muussa taloudellisessa yhteenliittymässä, jolla ei ole mitään tekemistä takaisin maksamatta jätetyn tuen saajan kanssa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on näin soveltanut väärin toiminnallisesti itsenäisen yrityksen käsitettä toteamalla, että valittajaa ei voida pitää toiminnallisesti itsenäisenä siltä osin kuin se toimii kahden muun yrityksen yhteisessä määräysvallassa.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 24/29

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Belgia) on esittänyt 17.11.2009 — Koninklijke Philips Electronics NV v. Lucheng Meijing Industrial Company Ltd ym.

(Asia C-446/09)

2010/C 24/54

Oikeudenkäyntikieli: hollanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Koninklijke Philips Electronics NV

Vastaajat: Lucheng Meijing Industrial Company Ltd ym.

Ennakkoratkaisukysymys

Muodostaako 22.12.1994 annetun asetuksen (EY) N:o 3295/94 (1) (vanha tulliasetus) 6 artiklan 2 kohdan b alakohta yhtenäistetyn yhteisön oikeuden sellaisen säännön, joka sitoo jäsenvaltion sellaista tuomioistuinta, johon oikeudenhaltija saattoi asian asetuksen 7 artiklan nojalla, ja merkitseekö tämä säännös sitä, että tuomioistuin ei saa ottaa arvioinnissaan huomioon sitä, että tavarat ovat väliaikaisessa varastoinnissa/passituksessa, vaan sen on lähdettävä fiktiosta, jonka mukaan tavarat on valmistettu samassa jäsenvaltiossa ja sen on sitten ratkaistava tämän jäsenvaltion oikeuden perusteella, loukkaavatko tällaiset tavarat kysymyksessä olevaa teollis- ja tekijänoikeutta?

(1) Väärennettyjen ja laittomasti valmistettujen tavaroiden vapaaseen liikkeeseen luovutuksen, viennin, jälleenviennin tai suspensiomenettelyyn asettamisen kieltämistä koskevista toimenpiteistä 22.12.1994 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 3295/94 (EYVL L 341, s. 8).
3)

Jos vastaus ensimmäiseen kysymykseen on kieltävä: 3.1 Tarkoittaako tämä sitä, että jäsenvaltioilla on täysi vapaus säätää kriteereistä ja mekanismeista, joiden mukaan ne laitteet, joista peritään sopivaa hyvitystä koskeva maksu yksityiseen käyttöön tapahtuvasta kappaleen valmistamisesta, määritellään sekä maksujen määrät asetetaan, vai onko tällä vapaudella tietyt rajat, ja jos näin on, mitkä nämä rajat ovat? 3.2 Tarkoittaako tämä sitä, että jäsenvaltioilla on oikeus sallia se, että ulkopuoliset yksityiset oikeussubjektit saavat periä lisenssien avulla maksun teoksista, jotka niiden tekijät ovat vapaaehtoisesti luovuttaneet ilmaiseksi yhtiölle, vai onko tällä jäsenvaltioiden toimivallalla tietyt rajat, ja jos näin on, mitkä nämä rajat ovat? 3.3 Tarkoittaako tämä sitä, että jäsenvaltioilla on oikeus sallia se, että ulkopuoliset yksityiset oikeussubjektit saavat periä käyttäjiltä maksun näitä käyttäjiä koskevan julkisen ja velvoittavan säännöksen noudattamisen varmistamiseksi, vai onko tällä jäsenvaltioiden toimivallalla tietyt rajat, ja jos näin on, mitkä nämä rajat ovat?
1)

Tullikoodeksin (1) 220 artiklan 2 kohdan b alakohta Ensimmäinen valitusperuste: ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohtaa soveltaessaan ottanut huomioon yhteisöjen tuomioistuimen 9.3.2006 antamassa tuomiossaan (2) tästä artiklasta antamaa tulkintaa erityisesti siltä osin kuin se koskee todistustaakan sisältöä siitä, että virheellisten todistusten antamisen syynä on oltava viejän ilmoittamat virheelliset tosiseikat. Kyseisen tuomion mukaan todistustaakka ei ainoastaan ole selvästi tulliviranomaisilla, jotka haluavat kantaa tullin jälkitullauksin, vaan se on myös täytettävä objektiivisten, alkuperäisten todistusasiakirjojen avulla. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ymmärtänyt tämän takia tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan väärin ja soveltanut näin ollen yhteisön oikeutta virheellisesti, eli rikkonut sitä. Yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä on tästä syystä korjata tämä oikeuden väärä soveltaminen. Toinen valitusperuste: Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on arvioinut kaikilta osin sille esitettyä näyttöä virheellisen käsityksen perusteella, koska riidanalainen näyttö ei täytä tullikoodeksin 220 artiklan 2 kohdan b alakohdan vaatimuksia sellaisina kuin yhteisöjen tuomioistuin on tulkinnut ne 9.3.2006 antamassaan tuomiossa. (3) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on luokitellut tästä syystä esitetyn näytön juridisesti virheellisesti ja rikkonut siten yhteisön oikeutta. (4) Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei päättänyt näyttöä arvioidessaan johdonmukaisesti — ja näin ollen myös paradoksisesti —, että yhtäältä esillä oleva todistusaineisto riittää komissiolla olevan sitä koskevan todistustaakan täyttämiseen, että virheellisten todistusten antamisen syynä olivat viejän ilmoittamat virheelliset tosiseikat ja toisaalta se hylkäsi samojen sääntöjen perusteella riittämättömänä valittajalta vaaditun näytön siitä, että Thaimaan tulliviranomaiset tiesivät tai ainakin niiden olisi pitänyt kohtuudella tietää, että tavarat eivät olleet oikeutettuja etuuskohteluun. Yhteisöjen tuomioistuimen asiana on määrätä seuraukset perusteluiden puutteellisuuden johdosta niiden virheiden takia, jotka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt näyttönä esitettyjen oikeudenkäyntiasiakirjojen tarkastelun ja arvioinnin yhteydessä. (5)
1)

Ovatko EY 56 artiklan 1 kohdassa sekä EY 58 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja 3 kohdassa määrätty pääomien vapaa liikkuvuus, tehokkuusperiaate ja tehokkaan vaikutuksen periaate esteenä sellaiselle säännökselle — kuten tuloverolain (Einkommensteuergesetz, jäljempänä EStG) (sellaisena kuin se oli voimassa riidanalaisina vuosina) 36 §:n 2 momentin toisen virkkeen 3 kohta — jonka mukaan tuloverosta hyvitetään yhtiövero, joka on suuruudeltaan 3/7 brutto-osingoista, mikäli ne eivät ole peräisin osingon jaosta, johon on katsottu käytetyn yhtiöverolain (Körperschaftsteuergesetz, jäljempänä KStG) (sellaisena kuin se oli voimassa riidanalaisina vuosina) 30 §:n 2 momentin 1 kohdassa tarkoitettua omaa pääomaa, vaikka yhtiöltä, jonka kotipaikka on jossain Euroopan yhteisöjen muussa maassa, saaduista osingoista todellisuudessa maksettua yhtiöveroa ei voida tosiasiallisesti todeta ja vaikka se voisi olla suurempi?
1)

Onko kuudennen direktiivin 28 c artiklan A kohdan a alakohtaa (1) tulkittava siten, että tämän säännöksen mukaisilta tavaroiden luovutuksilta on evättävä verovapautus, jos luovutus on tosin tosiasiallisesti tapahtunut mutta objektiivisten seikkojen nojalla on selvää, että verovelvollinen myyjä a) on tiennyt, että hän osallistuu luovutuksellaan tavarantoimitukseen, jonka tarkoituksena on tehdä arvonlisäverojärjestelmään kohdistuva petos, tai b) on toiminut tavalla, jonka tavoitteena on ollut salata todellisen ostajan henkilöllisyys, jotta tämä tai kolmas osapuoli voisivat tehdä arvonlisäverojärjestelmään kohdistuvan petoksen?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 256/12

Kanne 4.8.2009 — Euroopan yhteisöjen komissio v. Puolan tasavalta

(Asia C-311/09)

2009/C 256/23

Oikeudenkäyntikieli: puola

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan yhteisöjen komissio (asiamiehet: D. Triantafyllou ja K. Herrmann)

Vastaaja: Puolan tasavalta

Vaatimukset

— Puolan tasavalta ei ole noudattanut yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY (1) 73, 168 ja 273 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on perinyt arvonlisäveroa kansainvälisistä maantieliikennepalveluista sellaisilta verovelvollisilta, joiden kotipaikka tai vakinainen asuinpaikka on Puolan ulkopuolella, 27.4.2004 annetun finanssiministerin asetuksen 13 luvun 35 §:n 1, 3, 4 ja 5 momentissa tarkoitetulla tavalla

— Puolan tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Kansainväliset maantieliikennepalvelut ovat arvonlisäveron alaisia direktiivin 2006/112/EY periaatteiden mukaisesti.

Komission mukaan 27.4.2004 annetun finanssiministerin asetuksen 13 luvun 35 §:n 1, 3, 4 ja 5 momentissa vahvistettu kansainvälisiin maantieliikennepalveluihin kohdistuvan arvonlisäveron perimis- ja laskentatapa sellaisiin verovelvollisiin nähden, joiden kotipaikka tai vakinainen asuinpaikka on Puolan ulkopuolella, on yhteensopimaton direktiivin 2006/112/EY 73, 168 ja 273 artiklan säännösten kanssa. Yhteensopimattomuus direktiivin 2006/112/EY 73 artiklan kanssa perustuu siihen, että arvonlisäveron perusteena on kaikissa tapauksissa 285 Puolan zlotya riippumatta linja-auton suorittaman matkan todellisesta etäisyydestä ja suoritettua palvelua vastaavasta todellisesta korvauksesta. Puolan arvonlisäverojärjestelmässä verovelvollisen, joka suorittaa kansainvälisiä henkilöliikennepalveluja maanteitse, ei anneta vähentää tietyn verokauden aikana veronalaista liikennepalvelua varten hankittujen tavaroiden (esim. polttoaineen) ostoihin sisältyvää arvonlisäveroa, mikä on vastoin direktiivin 168 artiklaa. Lisäksi Puolan arvonlisäverojärjestelmä ei ole sopusoinnussa direktiivin 2006/112/EY 273 artiklan kanssa, sillä siinä asetetaan verovelvollisille velvollisuus antaa henkilöitä kuljettavan linja-auton saapuessa Puolan alueelle tullitoimipaikassa ilmoitus, josta ilmenee maksettava veron määrä, ja maksaa tämä vero tullitoimipaikassa ”henkilöitä kuljettavan linja-auton saapuessa valtion alueelle”, mistä aiheutuu rajanylitysmuodollisuuksia.

Komission mukaan riidanalainen arvonlisäveron perimis- ja laskentatapa ei voi perustua direktiivin 2006/112/EY 281 artiklaan eikä 395 artiklaan.

(1) EUVL L 347 s. 1.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 205/20

Kanne 9.6.2009 — Euroopan yhteisöjen komissio v. Slovakian tasavalta

(Asia C-207/09)

2009/C 205/35

Oikeudenkäyntikieli: slovakki

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan yhteisöjen komissio (asiamiehet: K. Simonsson ja A. Tokár)

Vastaaja: Slovakian tasavalta

Vaatimukset

— on todettava, että Slovakian tasavalta ei ole noudattanut direktiivin 94/57/EY (1) mukaisia velvoitteitaan, koska Slovakian tasavallassa käytetään mainitun direktiivin 3 artiklassa säädettyjen tarkastusten ja katsastusten suorittamiseen sellaisten laitosten tarjoamia palveluita, joita ei ole hyväksytty mainitun direktiivin 2 ja 4 artiklassa tarkoitetulla tavalla, ja

— Slovakian tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Slovakian tasavalta on käyttänyt sellaisten laitosten palveluita, joita ei ole hyväksytty luokituslaitoksiksi direktiivissä 94/57/EY tarkoitetulla tavalla, eikä Slovakian tasavalta ole komission tietojen mukaan määrännyt tällaisille laitoksille myönnettyjä tehtäviä lopetettaviksi. Lisäksi, koska Slovakian tasavalta on jättänyt antamatta tarkoituksenmukaiset säännöt, jotta vastaisuudessa vältyttäisiin mahdolliselta tehtävien antamiselta luokituslaitoksiksi hyväksymättömille laitoksille, on olemassa vaara, että direktiivin 94/57/EY virheellisestä soveltamisesta johtuvat kanteen kohteena olevaa asiaa vastaavat tapaukset toistuvat.

(1) Alusten tarkastamiseen ja katsastamiseen valtuutettuja laitoksia sekä merenkulun viranomaisten asiaan liittyviä toimia koskevista yhteisistä säännöistä ja standardeista 22.11.1994 annettu neuvoston direktiivi 94/57/EY (EYVL L 319, 12.12.1994, s. 20).
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 167/4

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Verwaltungsgericht Schwerin (Saksa) on esittänyt 4.5.2009 — André Grootes v. Amt für Landwirtschaft Parchim

(Asia C-152/09)

2009/C 167/06

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Verwaltungsgericht Schwerin

Pääasian asianosaiset

Kantaja: André Grootes

Vastaaja: Amt für Landwirtschaft Parchim

Ennakkoratkaisukysymykset

1) Voidaanko asetuksen (EY) N:o 1782/2003 (1) 40 artiklan 5 kohdassa tarkoitetut viljelijän kohtaamat vaikeudet hyväksyä pinta-alatuen määrittämisessä myös siinä tapauksessa, että 15.5.2003 edelleen käynnissä oleva maatalouden ympäristötoimenpide koostuu pelkästään (pysyvän) laidunkäytön jatkamisesta, joka liittyy ajallisesti saumattomasti (tai joka tapauksessa ”välittömästi”) toimenpiteeseen, jolla peltoa on muutettu laitumeksi?

2) Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: Voidaanko asetuksen (EY) N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohdassa tarkoitetut viljelijän kohtaamat vaikeudet hyväksyä pinta-alatuen määrittämisessä ainoastaan siinä tapauksessa, että käyttötarkoituksen muuttaminen pellosta laitumeksi on tapahtunut (nimenomaan) sen vuoksi, että viljelijä on osallistunut edellä mainitun artiklan mukaiseen maatalouden ympäristötoimenpiteeseen?

3) Edellyttääkö asetuksen (EY) N:o 1782/2003 40 artiklan 5 kohdassa tarkoitettujen viljelijän kohtaamien vaikeuksien hyväksyminen, että tukea hakeva viljelijä on myös (se, joka on) tehnyt käyttötarkoituksen muutoksen, vai voiko myös myöhemmin maatalouden ympäristötoimenpiteeseen ”mukaan tuleva” maanviljelijä vedota menestyksellisesti tässä artiklassa tarkoitettuihin viljelijän vaikeuksiin?

(1) Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001, (EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999, (EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71, (EY) N:o 1254/1999 ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta 29.9.2003 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 1782/2003; EUVL L 270, s. 1.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 180/33

Kanne 28.5.2009 — Euroopan yhteisöjen komissio v. Kyproksen tasavalta

(Asia C-190/09)

2009/C 180/57

Oikeudenkäyntikieli: kreikka

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan yhteisöjen komissio (asiamiehet: I. Khatzigiannis ja A. Margelis)

Vastaaja: Kyproksen tasavalta

Vaatimukset

— on todettava, että Kyproksen tasavalta ei ole noudattanut EY 28 artiklan ja direktiivin 98/34/EY 8 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se on kieltänyt geneettisesti muunnetuista kasveista tuotettujen biopolttoaineiden jakelun ja myynnin ja antanut vuoden 2005 lain 66(I) 6 §:n ilmoittamatta siitä ennalta Euroopan yhteisöjen komissiolle

— Kyproksen tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Liikenteen biopolttoaineiden ja muiden uusiutuvien polttoaineiden käytön edistämisestä annetulla Kyproksen lailla 66(I) saatetaan osaksi Kyproksen lainsäädäntöä biopolttoaineiden ja muiden uusiutuvien polttoaineiden käytön edistämisestä annettu direktiivi 2003/20/EY. Kyseisen Kyproksen lain 6 §:ään sisältyy kuitenkin lauseke, jonka mukaan geneettisesti muunnetuista kasveista tuotettujen biopolttoaineiden jakelu ja myynti on kielletty.

Geneettisesti muunnettujen kasvien hyväksyttyjen lajikkeiden viljely Euroopan unionissa on laillista direktiivin 2001/18/EY ja asetuksen (EY) N:o 1829/2003 nojalla. Geneettisesti muunnelluista kasveista tuotetut valmistetut polttoaineet eivät kuitenkaan kuulu tämän lainsäädännön soveltamisalaan, minkä vuoksi on tutkittava kyseisen lausekkeen yhteensoveltuvuutta EY 28, EY 29 ja EY 30 artiklan kanssa.

Komissio toteaa ensiksi EY 28, EY 29 ja EY 30 artiklan rikkomisen osalta, että Kyproksen asettama kielto ei ole perusteltu minkään yleisen edun suojelun tarpeella ja toiseksi, että kansalliset säännöt, joilla jokin tuote kielletään ehdottomasti, ovat suhteellisuusperiaatteen vastaisia.

Siltä osin kuin kysymys on direktiivin 98/34/EY rikkomisesta, komissio katsoo, että vuoden 2005 lain 66(I) 6 § on kyseisen direktiivin 1 artiklassa tarkoitettu tekninen määräys eikä se kuulu 10 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitetun poikkeuksen alaan. Kyproksen viranomaisten olisi siis tullut ilmoittaa komissiolle mainitusta säännöksestä. Koska Kyproksen viranomaiset antoivat kyseisen säännöksen ilmoittamatta siitä ennalta, ne laiminlöivät direktiivin 98/34/EY 8 artiklan 1 kohdan noudattamista koskevan velvollisuutensa.
2.

Hotel Cipriani valittaa toisessa valitusperusteessaan, että EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohtaa on rikottu ja sovellettu väärin ja että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion perustelut ovat epäjohdonmukaiset. Ensin komissio ja sitten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ovat olleet väärässä katsoessaan, ettei EY 97 artiklan 3 kohdan c alakohdassa määrättyä alueellista poikkeusta voida soveltaa, sillä kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käydyssä oikeudenkäynnissä jätetyillä asiakirjoilla on laajasti osoitettu, Italian lainsäädännössä sosiaaliturvamaksuihin myönnetty tuki oli perusteltua maantieteelliset viitemarkkinat huomioon ottaen, sillä niillä oli ainoastaan tarkoitus säilyttää Venetsian kaupungin sosiaalis-taloudellinen verkosto aiheuttamatta — kuten myös edellisessä perusteessa todetaan — yhteismarkkinoiden kaupankäynnille minkäänlaista kilpailunvastaista muutosta.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 90/11

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka VAT and Duties Tribunal, Manchester (Yhdistynyt kuningaskunta) on esittänyt 29.1.2009 – Astra Zeneca UK Limited v. Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

(Asia C-40/09)

2009/C 90/17

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

VAT and Duties Tribunal, Manchester

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Astra Zeneca UK Limited

Vastaaja: Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

Ennakkoratkaisukysymykset

1) Onko kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY (1) 2 artiklan 1 kohtaa (nykyinen arvonlisäverodirektiivin 2 artiklan 1 kohdan c alakohta) tulkittava käsiteltävänä olevan asian olosuhteissa, joissa työntekijä on työsopimuksensa ehtojen mukaan oikeutettu valitsemaan, ottaako hän osan palkastaan arvoseteleinä, siten, että se, että työnantaja antaa tämän arvosetelin työntekijälle, merkitsee vastikkeellista palvelujen suoritusta?

2) Jos kysymykseen 1 annettava vastaus on kieltävä, onko 6 artiklan 2 kohdan b alakohtaa (nykyinen 26 artiklan 1 kohdan b alakohta) tulkittava siten, että siinä edellytetään, että arvosetelin antamista kohdellaan palvelujen suorituksena silloin, kun työnantaja antaa työsopimuksen mukaisesti työntekijälle arvosetelin ja työntekijä käyttää arvoseteliä yksityisiin tarpeisiinsa?

3) Jos arvosetelin antaminen ei ole 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu vastikkeellinen palvelujen suoritus eikä sitä kohdella 6 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettuna palvelujen suorituksena, onko 17 artiklan 2 kohtaa (nykyinen 168 artikla) tulkittava siten, että työnantaja voi sen perusteella saada takaisin työsopimuksen mukaisen arvosetelin hankkimisen ja työntekijälle antamisen yhteydessä maksamansa arvonlisäveron silloin, kun työntekijä käyttää arvosetelin yksityisiin tarpeisiin?

(1) Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste 17.5.1977 annettu kuudes neuvoston direktiivi 77/388/ETY (EYVL L 145, s. 1).
—

On todettava, että Portugalin tasavalta ei ole noudattanut EY 56 artiklan eikä Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 40 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on lailla nro 39-A/2005 käyttöönotetun korjaamisen yhteydessä säätänyt etuisuuskohtelusta verotuksessa niiden julkista velkaa koskevien velkakirjojen osalta, joita yksinomaan Portugalin tasavalta on laskenut liikkeeseen.
3)

Onko neuvoston asetuksen (EY) N:o 1535/2003 (2) 2 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että CN-koodeihin ex 2008 70 61, ex 2008 70 69, ex 2008 70 71, ex 2008 70 79, ex 2008 70 92, ex 2008 70 94 ja ex 2008 70 99 kuuluvat tuotteet ovat vastaavasti asetuksessa tarkoitettuja lopputuotteita?