ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Asia C-519/16

Superfoz – Supermercados Lda

vastaan

Fazenda Pública

(Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunal Administrativo e Fiscal de Coimbra)

Ennakkoratkaisupyyntö – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Asetus (EY) N:o 882/2004 – Rehujen ja elintarvikkeiden virallinen valvonta – Virallisen valvonnan rahoittaminen – 26 ja 27 artikla – Yleinen verotus – Maksut – Elintarvikemyymälöiltä perittävä maksu

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (yhdeksäs jaosto) 26.7.2017

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Rehujen ja elintarvikkeiden virallinen valvonta – Rahoitus – Virallisesta valvonnasta maksettavat maksut – Elintarvikemyymälöiltä perittävä maksu – Sen hyväksyttävyys, ettei mainitusta maksusta saatavilla tuloilla ole tarkoitus rahoittaa tiettyä maksuvelvollisten aiheuttamaa tai niiden hyödyksi koituvaa virallista valvontaa

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 882/2004 26 ja 27 artikla)

Rehu- ja elintarvikelainsäädännön sekä eläinten terveyttä ja hyvinvointia koskevien sääntöjen mukaisuuden varmistamiseksi suoritetusta virallisesta valvonnasta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 882/2004, sellaisena kuin se on muutettuna 15.5.2014 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 652/2014, 26 ja 27 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen maksun määräämiselle ainoastaan vähittäiskauppaa harjoittaville elintarvikemyymälöille ilman, että maksusta saatavilla tuloilla on tarkoitus rahoittaa tiettyä maksuvelvollisten aiheuttamaa tai niiden hyödyksi koituvaa virallista valvontaa.

(ks. 43 kohta ja tuomiolauselma)
Toisaalta on niin, että koska henkilön, joka katsoo tulleensa loukatuksi, mahdollisuus nostaa koko väitettyä vahinkoa koskeva kanne sen jäsenvaltion tuomioistuimissa, jossa hänen intressiensä keskus sijaitsee, on perusteltua intressillä taata hyvä lainkäyttö eikä erityisesti kantajan suojaamisella, myöskään se seikka, onko kantaja luonnollinen henkilö vai oikeushenkilö, ei ole merkityksellinen.

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 7 artiklan 2 alakohtaa on tulkittava siten, että oikeushenkilö, jonka persoonallisuusoikeuksia väitetään loukatun julkaisemalla internetissä sitä koskevia virheellisiä tietoja ja jättämällä poistamatta sitä koskevia kommentteja, voi nostaa näiden tietojen oikaisua, näiden kommenttien poistamista ja koko aiheutuneen vahingon korvaamista koskevan kanteen sen jäsenvaltion tuomioistuimessa, jossa sen intressien keskus sijaitsee.

Kun kyseinen oikeushenkilö harjoittaa suurinta osaa toiminnastaan muussa jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa sen sääntömääräinen kotipaikka on, tämä henkilö voi haastaa loukkaukseen väitetysti syyllistyneen tässä muussa jäsenvaltiossa vahingon ilmenemispaikan perusteella. Taloudellista toimintaa harjoittavan oikeushenkilön, kuten pääasian valittajan, intressien keskuksen on oltava se paikka, jossa sen kaupallinen maine on vakiintunein, ja se täytyy siis määrittää sen paikan perusteella, jossa oikeushenkilö harjoittaa olennaista osaa taloudellisesta toiminnastaan. Vaikka oikeushenkilön intressien keskus voi olla sama kuin sen sääntömääräinen kotipaikka, kun se harjoittaa koko toimintaansa tai olennaista osaa siitä jäsenvaltiossa, jossa sen kotipaikka on, ja sillä on tämän vuoksi siellä suurempi maine kuin muissa jäsenvaltioissa, mainitun kotipaikan sijainti ei kuitenkaan sellaisenaan ole ratkaiseva kriteeri tällaisessa analyysissä.

On vielä täsmennettävä, että jos kyseisen oikeushenkilön taloudellisen toiminnan painopiste jäsenvaltiossa ei ilmene seikoista, joita tuomioistuimen on arvioitava tarkastellessaan toimivaltaansa, minkä vuoksi sellaisen oikeushenkilön intressien keskusta, joka väittää persoonallisuusoikeuksiaan loukatun, ei voida osoittaa, tämä henkilö ei voi hyötyä asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 2 alakohdan nojalla oikeudesta haastaa loukkaukseen väitetysti syyllistynyt vahingon ilmenemispaikkakunnan tuomioistuimeen koko korvauksen osalta.

(ks. 41, 43 ja 44 ja tuomiolauselman 1 kohta)
Sen selvittämiseksi, soveltaako tekijänoikeuksia hallinnoiva järjestö SEUT 102 artiklan toisen kohdan a alakohdassa tarkoitettuja kohtuuttomia hintoja, on riittävää vertailla sen hintoja naapurivaltioissa ja muissa jäsenvaltioissa sovellettuihin ja ostovoimapariteetti-indeksillä korjattuihin hintoihin edellyttäen, että viitejäsenvaltiot on valittu objektiivisten, asianmukaisten ja todennettavien kriteerien mukaisesti ja että vertailu on tehty yhdenmukaisin perustein. Yhdellä tai useammalla erityisellä käyttäjäsegmentillä sovellettuja hintoja voidaan vertailla keskenään, jos on olemassa viitteitä siitä, että maksujen liiallisuus kohdistuu kyseisiin segmentteihin.

Vertailtavien hintojen välistä eroa on pidettävä huomattavana, jos tämä ero on merkityksellinen ja pysyvä. Tällainen ero on osoitus määräävän aseman väärinkäytöstä, ja määräävässä asemassa olevan tekijänoikeuksia hallinnoivan järjestön on osoitettava, että sen hinnat ovat kohtuullisia, tukeutumalla objektiivisiin seikkoihin, jotka vaikuttavat hallinnointikustannuksiin tai tekijänoikeuskorvauksiin.

Tilanteessa, jossa SEUT 102 artiklan toisen kohdan a alakohdassa tarkoitettu rikkominen on näytetty toteen, tekijänoikeuksien haltijoille tarkoitetut korvaukset on sisällytettävä asianomaisen tekijänoikeuksia hallinnoivan järjestön liikevaihtoon sakon suuruuden määrittämiseksi, jos kyseiset korvaukset ovat osa kyseisen järjestön tarjoamien palvelujen arvoa ja jos tällainen sisällyttäminen on tarpeen määrätyn seuraamuksen tehokkuuden, oikeasuhteisuuden ja ennaltaehkäisevyyden varmistamiseksi. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kaikki käsiteltävän asian olosuhteet huomioiden selvitettävä, täyttyvätkö kyseiset edellytykset.

(ks. tuomiolauselman 2–4 kohta)
Yhtiömuodoltaan tietynlaisten yhtiöiden tilinpäätöksistä [SEUT 50 artiklan 2 kohdan g alakohdan] nojalla 25.7.1978 annetun neljännen neuvoston direktiivin 78/660/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 18.6.2003 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2003/51/EY, 2 artiklan 3 kohdassa ilmaistua oikean ja riittävän kuvan periaatetta ja 31 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ilmaistua varovaisuusperiaatetta on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä kirjanpitomenetelmälle, jonka mukaan osakeoption antanut yhtiö kirjaa kyseisen option luovutushinnan tuotoksi tilikautena, jona mainittu optio käytetään, tai option voimassaoloajan päätyttyä.

Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisten osakeoptio-oikeuksien osalta on mainittava, ettei mainittuun direktiiviin sisälly mitään erityistä mainintaa menetelmästä, jonka mukaisesti kyseisten optioiden hinta on kirjattava. Kuten komissio huomautti unionin tuomioistuimelle jättämissään kirjallisissa huomautuksissa, erilaiset menetelmät voivat siten olla sopusoinnussa direktiivin 78/660 kanssa, jos ne vain ovat kyseisessä direktiivissä vahvistettujen yleisten periaatteiden mukaisia.

Tässä yhteydessä on mainittava, ettei unionin tuomioistuimelle toimitetusta aineistosta ilmene, ettei pääasioissa kyseessä olevan kaltainen kirjaamismenetelmä, jonka mukaan optio-oikeuden antanut yhtiö kirjaa kyseisen option luovutushinnan tuotoksi tilikautena, jona mainittu optio käytetään, tai option voimassaoloajan päätyttyä, olisi mainittujen periaatteiden mukainen.

Yhtäältä on katsottava, ettei se, että osakeoptio-oikeuden antanut yhtiö kirjaa kyseisen option luovutushinnan tuotoksi vasta option käyttämisen tai sen voimassaoloajan päättymisen jälkeen, ole varovaisuusperiaatteen vastaista.

Toisaalta ei voida pääasian valittajien unionin tuomioistuimelle esittämissä huomautuksissa mainitsemalla tavalla sulkea pois sitä, että kun option luovutushinta kirjataan tuotoksi tilikaudelta, jona optio-oikeus perustetaan, ja ennen sen käyttämistä tai mahdollista voimassaolon päättymistä, optio-oikeuden antaneiden yhtiöiden kirjapitoon sisältyy optio-oikeuden perustamista seuraavina tilikausina suurempi riski kuin silloin, jos kirjaaminen tehdään tilikautena, jolloin optiota käytetään tai sen voimassaolo päättyy.

(ks. 44–47 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-126/16

Federatie Nederlandse Vakvereniging ym.

vastaan

Smallsteps BV

(ennakkoratkaisupyyntö – rechtbank Midden-Nederland)

Ennakkoratkaisupyyntö – Direktiivi 2001/23/EY – 3–5 artikla – Yritysten luovutukset – Työntekijöiden oikeuksien turvaaminen – Poikkeukset – Maksukyvyttömyysmenettely – ”pre-pack” – Yrityksen eloonjääminen

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 22.6.2017

Sosiaalipolitiikka – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Yritysten luovutukset – Työntekijöiden oikeuksien turvaaminen – Direktiivi 2001/23 – Soveltamisala – Yrityksen luovutuksen sen jälkeen, kun se on asetettu konkurssiin, sellaisen pre-pack-järjestelyn yhteydessä, joka on valmisteltu ennen konkurssiin asettamista ja pantu täytäntöön heti konkurssiin asettamisen jälkeen, kuuluminen direktiivin soveltamisalaan

(Neuvoston direktiivin 2001/23 3 ja 4 artikla ja 5 artiklan 1 kohta)

Työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 12.3.2001 annettua neuvoston direktiiviä 2001/23/EY, ja erityisesti sen 5 artiklan 1 kohtaa, on tulkittava siten, että kyseisen direktiivin 3 ja 4 artiklassa taattu työntekijöiden suoja turvataan pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa yritys luovutetaan sen jälkeen, kun se on asetettu konkurssiin, sellaisen pre-pack-toimenpiteen yhteydessä, joka on valmisteltu ennen konkurssiin asettamista ja pantu täytäntöön heti konkurssiin asettamisen jälkeen ja jossa muun muassa tuomioistuimen määräämä ”suunniteltu pesänhoitaja” tutkii mahdollisuuksia, että jokin kolmas osapuoli mahdollisesti jatkaa kyseisen yrityksen toimintaa, ja valmistautuu toteuttamaan toimia heti konkurssiin asettamisen jälkeen kyseisen jatkamisen toteuttamiseksi, eikä tältä osin ole merkitystä sillä, että tällä pre-pack-toimenpiteellä pyritään myös kyseisen yrityksen kaikille velkojille luovutuksesta tulevan tuoton maksimointiin.

Näissä olosuhteissa, jollei ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen tarkastelusta muuta ilmene, on katsottava, että tällaisella toimenpiteellä, joka ei viime kädessä tähtää yrityksen varojen selvittämiseen, tavoitellulla taloudellisella ja sosiaalisella päämäärällä ei voida selittää tai oikeuttaa sitä, että kun kyseinen yritys luovutetaan kokonaan tai osittain, sen työntekijöiltä evättäisiin direktiivissä 2001/23 heille annetut oikeudet (ks. analogisesti tuomio 7.12.1995, Spano ym., C‑472/93, EU:C:1995:421, 28 ja 30 kohta).

(ks. 50 ja 59 kohta sekä tuomiolauselma)
Tällaisen edellytyksen asettaminen olisi myös vastoin tämän säännöksen systematiikkaa sekä yhteisön sisäiseen kauppaan sovellettavan arvonlisäveron siirtymäjärjestelmän asiayhteyttä ja tarkoitusta, sellaisina kuin ne on palautettu mieleen tämän tuomion 37–39 kohdassa. Verovapautuksen epääminen yhteisöluovutukselta pelkästään sillä perusteella, että uuden kulkuneuvon hankkija ei ole sijoittautunut määränpääjäsenvaltioon tai että hänen kotipaikkansa ei ole siellä, jopa siitä riippumatta, täyttyvätkö verovapautuksen aineelliset edellytykset, johtaisi nimittäin siihen, että luovutusjäsenvaltio verottaa sellaisesta liiketoimesta, jota – jollei näiden edellytysten täyttymisestä muuta johdu – on yhteisöhankintana verotettava määränpääjäsenvaltiossa. Tämä johtaisi kaksinkertaiseen verotukseen, mikä on verotuksen neutraalisuuden periaatteen vastaista.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 138 artiklan 2 kohdan a alakohta on esteenä sille, että kansallisissa säännöksissä asetetaan uuden kulkuneuvon yhteisöluovutuksen verovapautuksen edellytykseksi se, että kyseisen kulkuneuvon hankkija on sijoittautunut kyseisen kulkuneuvon määränpääjäsenvaltioon tai hänellä on siellä kotipaikka.

Direktiivin 2006/112 138 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että uuden kulkuneuvon luovutuksen verovapautusta ei voida evätä luovutusjäsenvaltiossa pelkästään sillä perusteella, että tälle kulkuneuvolle on myönnetty ainoastaan tilapäinen rekisteritunnus määränpääjäsenvaltiossa.

Direktiivin 2006/112 138 artiklan 2 kohdan a alakohta on esteenä sille, että sellaisen uuden kulkuneuvon, jonka hankkija on kuljettanut toiseen jäsenvaltioon ja joka on rekisteröity tässä viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa tilapäisesti, myyjä on velvollinen maksamaan myöhemmin arvonlisäveron, kun ei ole osoitettu, että tilapäinen rekisteröintijärjestely on päättynyt ja että arvonlisävero on maksettu tai maksetaan määränpääjäsenvaltiossa.

Yhtäältä tällaisissa olosuhteissa se, pystyykö myyjä esittämään veroviranomaiselle todisteen siitä, että kulkuneuvo on fyysisesti siirtynyt paikkaan, jossa sen loppukäyttö toteutuu, riippuu olennaisesti niistä tiedoista, jotka se on saanut tältä osin hankkijalta (ks. analogisesti tuomio 16.12.2010, Euro Tyre Holding, C-430/09, EU:C:2010:786, 37 kohta).

Toisaalta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan myyjää ei voida velvoittaa esittämään todisteita kyseisten tavaroiden yhteisöhankinnan verottamisesta, jotta vastaava yhteisöluovutus vapautettaisiin verosta (tuomio 27.9.2012, VSTR, C-587/10, EU:C:2012:592, 55 kohta). Kuitenkin silloin, kun verovapautuksen edellytykseksi asetetaan, että on ensin määritettävä se jäsenvaltio, jossa uuden kulkuneuvon loppukäyttö toteutuu, myyjälle asetetaan juuri tällainen velvoite. Myyjälle saattaisi nimittäin jäädä velvollisuus osoittaa, että ajoneuvon lopullinen rekisteröinti on suoritettu, vaikka tällainen rekisteröinti saatetaan tehdä kenties vasta sen jälkeen, kun hankkija on maksanut arvonlisäveron.

Ks. 66, 67 ja 69 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)
Jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten kieltäytyminen luovuttamasta asianajajien yksityisen virtuaaliverkon reititintä asianajajalle, joka on asianmukaisesti kirjattu toisen jäsenvaltion asianajajayhteisöön, ainoastaan sillä perusteella, ettei häntä ole kirjattu sen ensimmäisen jäsenvaltion asianajajayhteisöön, jossa hän haluaa harjoittaa asianajajan ammattia vapaana palveluntarjoajana, niissä tapauksissa, joissa velvollisuudesta toimia yhteistyössä toisen asianajajan kanssa ei ole säädetty lailla, on asianajajien palvelujen tarjoamisen vapauden tehokkaan käyttämisen helpottamisesta 22.3.1977 annetun neuvoston direktiivin 77/249/ETY 4 artiklassa, luettuna yhdessä SEUT 56 artiklan ja SEUT 57 artiklan kolmannen kohdan kanssa, tarkoitettu palvelujen vapaan tarjoamisen vapauden rajoitus. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on varmistettava, että tällainen kieltäytyminen, kun otetaan huomioon sen asiayhteys, vastaa todella kuluttajansuojan ja hyvän oikeudenkäytön tavoitteita, joilla sitä voidaan perustella, ja että siitä seuraavat rajoitukset eivät ole näihin tavoitteisiin nähden suhteettomia.

(ks. 42 kohta ja tuomiolauselma)
SEUT 267 artiklan kolmatta kohtaa on tulkittava siten, että tuomioistuimen, jonka ratkaisuihin saa kansallisen lainsäädännön mukaan hakea muutosta, ei voida katsoa olevan ylimpänä oikeusasteena toimiva tuomioistuin siinä tapauksessa, että sen antamasta ratkaisusta tehtyä kassaatiovalitusta ei ole tutkittu siksi, että valittaja on luopunut valituksestaan.

Kuten unionin tuomioistuin on jo useaan otteeseen todennut, asian ylimpänä oikeusasteena käsittelevä tuomioistuin on määritelmän mukaan viimeinen oikeusaste, jossa yksityiset voivat vedota niihin oikeuksiin, jotka heille unionin oikeudessa myönnetään. Ylimmän oikeusasteen tuomioistuimien tehtävänä on varmistaa oikeussääntöjen yhdenmukainen tulkinta kansallisella tasolla (ks. vastaavasti tuomio 30.9.2003, Köbler, C-224/01, EU:C:2003:513, 34 kohta ja tuomio 13.6.2006, Traghetti del Mediterraneo, C-173/03, EU:C:2006:391, 31 kohta).

Tästä seuraa, että Raad voor Vreemdelingenbetwistingenin (ulkomaalaisasioita käsittelevä hallintotuomioistuin) ei voida katsoa toimivan ylimpänä oikeusasteena, koska sen päätöksiä valvoo ylempi oikeusaste, jossa yksityiset voivat vedota niille unionin oikeudessa myönnettyihin oikeuksiin. Näin ollen sen ratkaisut eivät ole sellaisen SEUT 267 artiklan kolmannessa kohdassa tarkoitetun kansallisen tuomioistuimen ratkaisuja, jonka ratkaisuihin ei kansallisen lainsäädännön mukaan saa hakea muutosta.

Se seikka, että kassaatiomenettelystä Raad van Statessa 30.11.2006 annetun kuninkaan päätöksen 18 §:n säännösten nojalla valittajan, joka on tehnyt kassaatiovalituksen Raad voor Vreemdelingenbetwistingenin ratkaisusta, katsotaan kumoamattoman olettaman mukaisesti luopuneen valituksesta, mikäli valittaja ei ole pyytänyt menettelyn jatkamista 30 päivän kuluessa päivästä, jona hänelle on annettu tieto esittelijän esittelymuistiosta, jossa katsotaan, että valitus on jätettävä tutkimatta tai että se on hylättävä, on vailla merkitystä siihen seikkaan nähden, että Raad voor Vreemdelingenbetwistingenin ratkaisut voidaan riitauttaa ylemmässä oikeusasteessa ja että ne on siis tehnyt tuomioistuin, joka ei toimi ylimpänä oikeusasteena.

(ks. 34 ja 36–38 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä tehdyn puitepäätöksen 2002/584, sellaisena kuin se on muutettuna puitepäätöksellä 2009/299, 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu oikeusviranomaisen käsite on unionin oikeuden itsenäinen käsite, ja tätä 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että se on esteenä sille, että Liettuan tasavallan oikeusministeriön kaltainen täytäntöönpanovaltaa käyttävä elin nimetään puitepäätöksen 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi pidätysmääräyksen antaneeksi oikeusviranomaiseksi, eikä sen vapaudenmenetyksen käsittävän rangaistuksen sisältävän tuomion täytäntöönpanoa varten antamaa eurooppalaista pidätysmääräystä siten voida pitää puitepäätöksen 2002/584, sellaisena kuin se on muutettuna puitepäätöksellä 2009/299, 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna oikeudellisena päätöksenä.

Puitepäätöksellä on tarkoitus ottaa käyttöön yksinkertaistettu luovuttamisjärjestelmä suoraan oikeusviranomaisten välille, millä voitaisiin korvata suvereenien valtioiden perinteinen yhteistyöjärjestelmä, joka edellyttää poliittisen vallan käyttöä ja sen suorittamaa arviointia, jotta voidaan varmistaa rikosasioissa annettujen tuomioistuinratkaisujen vapaa liikkuvuus vapauteen, turvallisuuteen ja oikeuteen perustuvalla alueella. Liettuan oikeusministeriön kaltaisen täytäntöönpanovaltaa käyttävän elimen nimeäminen viranomaiseksi, jolla on toimivalta antaa eurooppalainen pidätysmääräys, merkitsisi kuitenkin päätösvallan antamista täytäntöönpanovaltaa käyttävälle elimelle etsittyjen henkilöiden luovuttamismenettelyssä, mikä puitepäätöksellä nimenomaan on tarkoitus poistaa. Puitepäätöksen 1 artiklan 2 kohdassa vahvistettu vastavuoroisen tunnustamisen periaate, jonka perusteella täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on pantava pidätysmääräyksen antaneen oikeusviranomaisen antama pidätysmääräys täytäntöön, perustuu sille olettamalle, että oikeusviranomainen on harjoittanut laillisuusvalvontaa jo ennen eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanoa. Sillä, että pidätysmääräyksen antaa Liettuan oikeusministeriön kaltainen täytäntöönpanovaltaa käyttävä elin, ei anneta pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta vastaavalle oikeusviranomaiselle takeita siitä, että eurooppalaisen pidätysmääräyksen antamiseen on kohdistunut tällaista laillisuusvalvontaa, eikä tämä näin ollen voi riittää perustelemaan sitä edellä 26 kohdassa mainittua vankkaa luottamusta jäsenvaltioiden välillä, jolle koko puitepäätös perustuu.

(ks. 41–-45 ja 48 kohta sekä tuomiolauselma)
63

Kun kaikki edellä esitetty otetaan huomioon, esitettyyn kysymykseen on vastattava, että perusoikeuskirjan 50 artiklaa on tulkittava niin, ettei se ole esteenä sellaiselle kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan henkilöä vastaan voidaan panna vireille rikosoikeudellinen menettely siitä syystä, ettei hän ole maksanut arvonlisäveroa laissa säädetyssä määräajassa, vaikka kyseiselle henkilölle on jo määrätty samasta teosta kyseisessä 50 artiklassa tarkoitettu luonteeltaan rikosoikeudellinen lainvoimainen hallinnollinen seuraamus, sillä edellytyksellä, että – mainitulla säännöstöllä pyritään yleisen edun mukaiseen tavoitteeseen, joka on omiaan oikeuttamaan mainitunlaisen menettelyiden ja seuraamusten päällekkäisyyden, eli arvonlisäverorikkomusten torjumiseen, ja mainituilla menettelyillä ja seuraamuksilla on toisiaan täydentävä päämäärä, – mainittu säännöstö sisältää sääntöjä, joilla varmistetaan yhteensovittaminen, joka rajaa menettelyjen päällekkäisyydestä kyseisille henkilöille aiheutuvan lisätaakan ehdottoman tarpeelliseen, ja – mainitussa säännöstössä säädetään säännöistä, joilla voidaan varmistaa, että määrättyjen seuraamusten kokonaisuuden ankaruus rajataan siihen, mikä on kyseisen rikkomisen vakavuuteen nähden ehdottoman tarpeellista.
2)

Sellaista yksityisoikeudellista elintä vastaan, jonka hoidettavaksi jäsenvaltio on antanut moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 30.12.1983 annetun toisen neuvoston direktiivin 84/5/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 14.5.1990 annetulla kolmannella neuvoston direktiivillä 90/232/ETY, 1 artiklan 4 kohdassa jäsenvaltioille säädettyyn velvoitteeseen perustuvan tehtävän kaltaisen yleisen edun mukaisen tehtävän ja jolla on tätä varten erityisen laajoja toimivaltuuksia, kuten toimivalta velvoittaa liikennevakuutustoimintaa kyseisen jäsenvaltion alueella harjoittavat vakuutuksenantajat liittymään siihen ja rahoittamaan sitä, voidaan vedota direktiivin säännöksiin, joilla voi olla välitön oikeusvaikutus.
28

Tässä tilanteessa Juzgado de lo Social no 33 de Barcelona on päättänyt lykätä asian ratkaisua ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [puitesopimuksen] 4 lauseketta tulkittava [10.6.2010 annetussa tuomiossa Bruno ym. (C‑395/08 ja C‑396/08, EU:C:2010:329)] vahvistetun oikeuskäytännön perusteella siten, että kyseistä lauseketta on sovellettava [LGSS:n] 210 §:ssä säädetyn kaltaiseen maksuperusteiseen työttömyysetuuteen, joka rahoitetaan yksinomaan työntekijän ja hänet työllistäneiden yritysten suorittamilla vakuutusmaksuilla niiden työskentelykausien perusteella, joilta on suoritettu vakuutusmaksuja laissa tarkoitettua työttömyystilannetta edeltäneiden kuuden vuoden aikana? 2) Mikäli edellä esitettyyn vastataan myöntävästi, onko [10.6.2010 annetussa tuomiossa Bruno ym. (C‑395/08 ja C‑396/08, EU:C:2010:329)] vahvistetun oikeuskäytännön perusteella [puitesopimuksen] 4 lauseketta tulkittava siten, että se on esteenä [RD 625/1985:n] 3 §:n 4 momentin, johon viitataan [LGSS:n] [7.] lisäsäännöksen 1 momentin 4 säännössä, kaltaiselle kansalliselle oikeussäännölle, jonka mukaan – tapauksissa, joissa työtä tehdään ’vertikaalisessa’ osa-aikatyössä (työskentely vain kolmena päivänä viikossa) – ei oteta työttömyysetuuden kestoa laskettaessa huomioon päiviä, joina ei ole työskennelty, siitä huolimatta, että niiltä on maksettu vakuutusmaksu, jolloin myönnetyn etuuden kesto lyhenee? 3) Onko direktiivin 79/7 4 artiklaan sisältyvää välittömän ja välillisen sukupuoleen perustuvan syrjinnän kieltoa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle oikeussäännölle tai että tällainen oikeussääntö on sen vastainen, kun kyseisen oikeussäännön mukaan – kuten [RD 625/1985:n] 3 §:n 4 momentissa – tapauksissa, joissa on kyseessä ’vertikaalinen’ osa-aikatyö (työskentely vain kolmena päivänä viikossa), ei oteta laskelmassa huomioon maksupäivinä päiviä, joiden aikana ei ole työskennelty, minkä seurauksena työttömyysetuuden kesto lyhenee?”