ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
81

Kaiken edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2003/86 11 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa, joissa perheenkokoaja, joka on toissijaisen suojeluaseman saaja, on tehnyt perheenyhdistämistä koskevan hakemuksen sellaisen alaikäisen hyväksi, jonka täti hän on ja jonka huoltaja hän väittää olevansa sekä joka asuu pakolaisena ilman perhesiteitä kolmannessa valtiossa, kyseisen hakemuksen hylkäämiselle pelkästään sillä perusteella, että perheenkokoaja ei ole toimittanut virallisia asiakirjoja, joilla osoitetaan kyseisen alaikäisen biologisten vanhempien kuolema ja tätä myötä perheenkokoajan ja alaikäisen välisen sukulaisuussuhteen todellisuus, ja sille, että toimivaltaiset viranomaiset katsovat, että perheenkokoajan selitys, jolla hän perusteli kykenemättömyyttään toimittaa tällaisia asiakirjoja, ei ollut uskottava yksinomaan niiden yleisten tietojen perusteella, joita kotimaan tilanteesta oli saatavilla, ottamatta huomioon perheenkokoajan ja alaikäisen konkreettista tilannetta sekä niitä erityisiä vaikeuksia, joita mainituilla henkilöillä omien kertomustensa mukaan on ollut ennen kotimaasta pakenemistaan ja sen jälkeen.
4

Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 26 artiklassa määrätään seuraavaa: ”1. Jollei muuta johdu velvoitteista, jotka aiheutuvat Genevessä 28 päivänä heinäkuuta 1951 tehdystä pakolaisten oikeusasemaa koskevasta yleissopimuksesta, sellaisena kuin se on muutettuna New Yorkissa 31 päivänä tammikuuta 1967 tehdyllä pöytäkirjalla, sopimuspuolet sitoutuvat ottamaan kansalliseen lainsäädäntöönsä seuraavat määräykset: a) Jos ulkomaalaisen pääsy jonkin sopimuspuolen alueelle evätään, liikenteenharjoittaja, joka on kuljettanut ulkomaalaisen ulkorajalle maitse, meritse tai ilmateitse, on velvollinen ottamaan hänet viipymättä uudelleen vastuulleen. Rajavalvontaviranomaisten vaatimuksesta sen on kuljetettava ulkomaalainen siihen kolmanteen maahan, josta hänet on kuljetettu, tai kolmanteen maahan, joka on myöntänyt matkustusasiakirjan, jolla hän on matkustanut, tai mihin tahansa kolmanteen maahan, jonne hänen pääsynsä on taattu. b) Liikenteenharjoittajan on tehtävä kaikki tarvittavat toimet varmistuakseen siitä, että ilma- tai meriteitse kuljetetulla ulkomaalaisella on sopimuspuolten alueelle pääsemiseksi vaadittavat matkustusasiakirjat. 2. Sopimuspuolet sitoutuvat, jollei muuta johdu velvoitteista, jotka aiheutuvat Genevessä 28 päivänä heinäkuuta 1951 tehdystä pakolaisten oikeusasemaa koskevasta yleissopimuksesta, sellaisena kuin se on muutettuna New Yorkissa 31 päivänä tammikuuta 1967 tehdyllä pöytäkirjalla, ja perustuslakiansa noudattaen ottamaan käyttöön seuraamuksia sellaisia liikenteenharjoittajia kohtaan, jotka kuljettavat kolmannesta maasta ilma- tai meriteitse niiden alueelle ulkomaalaisia, joilla ei ole vaadittavia matkustusasiakirjoja. 3. Edeltävän 1 kappaleen b kohdan ja 2 kappaleen määräyksiä sovelletaan kansainvälistä maantieliikennettä harjoittavaan liikenteenharjoittajaan, joka kuljettaa ryhmiä linja-autolla, lukuun ottamatta rajaliikennettä.”
71

Kaiken edellä esitetyn perustella ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklaa on tulkittava siten, että kanne, joka koskee lomapalkkaa koskevan lisämaksun maksamista koskevaa vaatimusta, joka julkisoikeudellisella oikeushenkilöllä on työnantajaa kohtaan sillä perusteella, että jäsenvaltioon on lähetetty työntekijöitä, joilla ei ole siellä tavanomaista työpaikkaa, tai vuokratyön yhteydessä tässä jäsenvaltiossa tai sellaista työnantajaa kohtaan, jonka kotipaikka on muualla kuin mainitussa jäsenvaltiossa, sillä perusteella, että tämä ottaa palvelukseensa työntekijöitä, joilla on siellä tavanomainen työpaikka, kuuluu tämän asetuksen soveltamisalaan sillä edellytyksellä, että tällaisen kanteen vireille saattamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt eivät poikkea yleisistä oikeussäännöistä ja erityisesti eivät sulje pois sitä, että tuomioistuimen, jossa tällainen kanne on vireillä, on mahdollista valvoa tämän saatavan toteamisen perusteena olevien tietojen paikkansapitävyyttä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.
15

Dublin III ‑asetuksen 3 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on käsiteltävä jokaisen kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön minkä tahansa jäsenvaltion alueella tai rajalla tai kauttakulkualueella tekemä kansainvälistä suojelua koskeva hakemus. Turvapaikkahakemuksen käsittelee yksi ainoa jäsenvaltio, ja tämä jäsenvaltio on se, joka III luvussa esitettyjen perusteiden mukaisesti on vastuussa hakemuksen käsittelystä. 2. Jollei hakemuksen käsittelystä vastuussa olevaa jäsenvaltiota voida määrittää tässä asetuksessa lueteltujen perusteiden mukaisesti, käsittelystä vastaa ensimmäinen jäsenvaltio, jossa kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on jätetty. Jos hakija on mahdotonta siirtää jäsenvaltioon, joka on alun perin nimetty hakemuksen käsittelystä vastuussa olevaksi jäsenvaltioksi, koska on perusteltuja syitä katsoa, että kyseisessä jäsenvaltiossa on turvapaikkamenettelyssä ja hakijoiden vastaanotto-olosuhteissa systeemisiä puutteita, jotka saattavat johtaa Euroopan unionin perusoikeuskirjan 4 artiklassa tarkoitettuun epäinhimilliseen tai halventavaan kohteluun, määrittämisestä vastaavan jäsenvaltion on jatkettava III luvussa vahvistettujen perusteiden tarkastelua sen määrittämiseksi, voidaanko jokin toinen jäsenvaltio nimetä hakemuksen käsittelystä vastuussa olevaksi jäsenvaltioksi. Jos tämän kohdan mukaisesti ei voi tehdä siirtoa mihinkään III luvussa vahvistettujen perusteiden mukaisesti nimettyyn jäsenvaltioon tai ensimmäiseen jäsenvaltioon, jossa hakemus on jätetty, määrittämisestä vastaavasta jäsenvaltiosta tulee hakemuksen käsittelystä vastuussa oleva jäsenvaltio. 3. Jokainen jäsenvaltio säilyttää oikeutensa lähettää hakija turvalliseen kolmanteen maahan direktiivissä 2013/32/EU säädettyjen sääntöjen ja takeiden mukaisesti.”
91

Tässä yhteydessä asetuksen N:o 1605/2002 53 ja 53 d artiklassa ja asetuksen N:o 966/2012 58 artiklassa tarkoitettu käsite ”kansainvälinen järjestö” on määritelty samoin sanamuodoin asetuksen N:o 2342/2002 43 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 1268/2012, jolla kumottiin ja korvattiin asetus N:o 2342/2002, 43 artiklan 1 kohdassa. Viimeksi mainittujen säännösten mukaan käsite sisältää muun muassa ”hallitustenvälisillä sopimuksilla perustetut kansainväliset julkisoikeudelliset järjestöt sekä niiden perustamat erityisjärjestöt”.
20

On muistutettava, että koska direktiivillä 2001/29 pyritään panemaan täytäntöön unionissa velvoitteet, jotka unionilla on muun muassa tekijänoikeussopimuksen perusteella, ja koska unionin oikeussääntöjä on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tulkittava niin pitkälti kuin mahdollista kansainvälisen oikeuden mukaisesti erityisesti silloin, kun unionin oikeussääntöjen tarkoituksena on nimenomaan panna niillä täytäntöön unionin tekemä kansainvälinen sopimus, mainitun direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa olevaa käsitettä ”levitys” on tulkittava tekijänoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen mukaisesti (tuomio 13.5.2015, Dimensione Direct Sales ja Labianca, C‑516/13, EU:C:2015:315, 23 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
42

Tästä on muistutettava, että SEUT 267 artiklan mukaisessa unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välisessä yhteistyössä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetty kysymys koskee unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on näin ollen lähtökohtaisesti ratkaistava se. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 17.3.2016, Aspiro, C‑40/15, EU:C:2016:172, 17 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
32

Asia on näin siltä osin kuin on kyse asetuksen N:o 44/2001 1 artiklan 1 kohdasta ja asetuksen N:o 1215/2012 1 artiklan 1 kohdasta, joilla rajataan kyseisten asetusten soveltamisala ”siviili- ja kauppaoikeudellisiin asioihin” määrittelemättä kuitenkaan kyseisen käsitteen – jonka osalta unionin tuomioistuin on katsonut, että sitä on pidettävä itsenäisenä käsitteenä, jonka tulkinnassa on käytettävä perustana kyseisten asetusten tavoitteita ja järjestelmää sekä niitä yleisiä periaatteita, jotka ilmenevät kansallisten oikeusjärjestysten muodostamasta kokonaisuudesta (tuomio 11.6.2015, Fahnenbrock ym., C‑226/13, C‑245/13 ja C‑247/13, EU:C:2015:383, 35 kohta ja tuomio 9.3.2017, Pula Parking, C‑551/15, EU:C:2017:193, 33 kohta) – sisältöä ja ulottuvuutta.
63

Tässä yhteydessä Helleenien tasavalta väittää, että ENAE:n asettaminen erityishallintoon on asianmukainen toimenpide kyseisen yhtiön likvidoimiseksi, sillä se on täysin sopusoinnussa unionin oikeuden vaatimusten kanssa, koska menettely mahdollistaa mainitun yhtiön toimialakokonaisuuksien tai erillisten omaisuuserien myynnin osittain tai kokonaan huutokaupalla, josta vastaa riippumaton hallinnoitsija ja jota tuomioistuimet valvovat. Tällaista erityishallintoa koskevalla menettelyllä, joka voi päättyä 12 kuukauden ajassa hallinnonhoitajan nimittämisestä, voidaan varmistaa vähintään samat takeet kuin tavanomaisella konkurssimenettelyllä mutta se on huomattavasti tavanomaista konkurssimenettelyä nopeampi ja läpinäkyvämpi. Mainitulla menettelyllä voidaan välttää kyseessä olevan omaisuuden arvon aleneminen ja taata ENAE:n sotilasalan toimintaan liittyvän omaisuuden myynti yhtenä toimialana, mikä on Helleenien tasavallan keskeisten turvallisuusetujen mukaista.
32

Ensimmäisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa valittaja moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on valituksenalaisen tuomion 49, 57 ja 60 kohdassa laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa ja rikkonut unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 129 artiklaa vaatiessaan, että valittaja näyttää toteen, että sillä on edelleen oikeussuojan tarve menettelyssä, jolla pyritään riidanalaisen asetuksen kumoamiseen, vaikka valittajan mukaan kantajan on näytettävä oikeussuojan tarve toteen ainoastaan hetkellä, jolloin kyseessä olevan toimen kumoamisvaatimus jätetään, ja kun tämä on osoitettu, oikeussuojan tarpeen häviämiseen vetoavan osapuolen on näytettävä tämä toteen. Se lisää, että unionin yleinen tuomioistuin on loukannut puolustautumisoikeuksia tutkiessaan ainoastaan väitteet, jotka on esitetty oikeussuojan tarpeen jatkumisen osoittamiseksi, ottamatta huomioon muita asiakirja-aineistoon sisältyviä seikkoja.
19

Aluksi on mainittava, että unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkinnassa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on (tuomio 2.9.2015, Surmačs, C‑127/14, EU:C:2015:522, 28 kohta ja tuomio 16.11.2016, DHL Express (Austria), C‑2/15, EU:C:2016:880, 19 kohta).
19

Tässä tilanteessa Administrativen sad – Varna on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Onko [direktiivin 2005/29] 2 artiklan b ja d alakohtaa tulkittava siten, että luonnollisen henkilön, joka on rekisteröitynyt verkkosivustolla tuotteiden myyntiä varten ja julkaissut sivustolla samanaikaisesti kahdeksan eri tuotteiden myynti-ilmoitusta, toiminta on 2 artiklan b alakohtaan sisältyvän oikeudellisen määritelmän mukaista elinkeinonharjoittajan toimintaa, että siinä on kyse 2 artiklan d alakohdassa tarkoitetuista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä ja että se kuuluu 3 artiklan 1 kohdan mukaiseen direktiivin soveltamisalaan?”
72

Tästä seuraa, että toiseen ja kolmanteen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1370/2007 7 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei siinä säädetyn ennakkoilmoitusvelvollisuuden loukkaaminen johda kyseisen tarjouspyynnön kumoamiseen sikäli kuin vastaavuusperiaatetta, tehokkuusperiaatetta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on noudatettu, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.
2)

Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 30.12.1983 annetun toisen neuvoston direktiivin 84/5/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 11.5.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2005/14/EY, 1 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla elimellä on oikeus nostaa kanne vahingosta vastuussa olevan tai olevien henkilöiden lisäksi myös sellaista henkilöä vastaan, jolla oli velvollisuus ottaa liikennevakuutus ajoneuvolle, joka aiheutti kyseisen elimen korvaamat vahingot, mutta joka ei tehnyt tällaista vakuutussopimusta, vaikka kyseessä oleva henkilö ei olisi siviilioikeudellisesti vastuussa onnettomuudesta, jossa kyseiset vahingot syntyivät.
36

Esitettyyn kysymykseen on tässä tilanteessa vastattava, että asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että sellaisessa tilanteessa, josta on kyse pääasiassa ja jossa sijoittaja nostaa deliktiin perustuvaa vahingonkorvausvastuuta koskevan kanteen sellaista pankkia vastaan, joka on laskenut liikkeelle todistuksen, johon kantaja on sijoittanut, kyseistä todistusta koskevan esitteen perusteella, kyseisen sijoittajan kotipaikan tuomioistuimet ovat kyseisessä säännöksessä tarkoitettuina sen paikkakunnan, jossa vahinko sattui, tuomioistuimina toimivaltaisia käsittelemään kyseisen kanteen silloin, kun väitetty vahinko on taloudellinen vahinko, joka toteutuu välittömästi mainitun sijoittajan pankkitilillä sellaisessa pankissa, joka on sijoittautunut kyseisten tuomioistuinten tuomiopiiriin, ja kun myös kyseiseen tilanteeseen liittyvät muut erityiset olosuhteet myötävaikuttavat mainittujen tuomioistuinten toimivaltaisuuteen.
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdan kolmannessa virkkeessä vahvistettua lievemmän rikoslain taannehtivaa soveltamista koskevaa periaatetta on tulkittava siten, ettei se ole esteenä henkilön tuomitsemiselle rangaistukseen siitä, että hän on saanut perusteettomasti tiettyjen luuttomien naudanlihojen vientiin myönnettävää erityistukea koskevista edellytyksistä 20.7.1982 annetussa komission asetuksessa (ETY) N:o 1964/82 säädettyjä erityisiä vientitukia petollisten toimien tai tavaroiden, joille tukea on haettu, luonnetta koskevien väärien ilmoitusten johdosta, kun kyseisen henkilön viemille tavaroille voidaan mainittuun asetukseen syyksi luettujen tosiseikkojen tapahtumahetken jälkeen tehdyn muutoksen johdosta myöntää kyseisiä tukia.
24

Toiseksi arvonlisäverodirektiivin 311 artiklan 1 kohdan 1 alakohdan asiayhteyden osalta on tärkeää muistaa, että kyseinen 311 artikla on arvonlisäverodirektiivin 4 luvun, joka koskee käytettyihin tavaroihin sekä taide-, antiikki- ja keräilyesineisiin sovellettavia erityisjärjestelmiä, 1 jakson, jonka otsikko on ”Määritelmät”, ainoa artikla; kyseiset erityisjärjestelmät poikkeavat arvonlisäverodirektiivin yleisestä järjestelmästä, ja niitä on näin ollen sovellettava vain siltä osin kuin se on tarpeen järjestelyn tavoitteen saavuttamisen kannalta (ks. vastaavasti tuomio 8.12.2005, Jyske Finans, C-280/04, EU:C:2005:753, 35 kohta).
90

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 ja 2 kohdan, joita kyseisen työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla sovelletaan valitusmenettelyyn, mukaan yhtäältä on niin, että hävinnyt osapuoli velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, mikäli niiden korvaamista on vaadittu, ja toisaalta on niin, että unionin tuomioistuin päättää oikeudenkäyntikulujen jakamisesta, jos hävinneitä osapuolia on useita.
21

Tässä tilanteessa Corte d’appello di Torino päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko asetuksen (EY) N:o 44/2001 20 artiklan 2 kohdan mukaan työnantajalla, jonka kotipaikka on Euroopan unionin jäsenvaltiossa ja jota vastaan sen entinen työntekijä on (asetuksen 19 artiklan mukaisesti) nostanut kanteen sen valtion tuomioistuimissa, missä työnantajan kotipaikka on, mahdollisuus nostaa vastakanne työntekijää vastaan siinä tuomioistuimessa, jossa alkuperäinen kanne on vireillä? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko asetuksen (EY) N:o 44/2001 20 artiklan 2 kohdan mukaan se tuomioistuin, jossa alkuperäinen kanne on vireillä, toimivaltainen myös siinä tapauksessa, ettei työnantajan nostama vastakanne koske saatavaa, joka on alun perin työnantajan oma, vaan saatavaa, joka on alun perin jonkin toisen tahon (joka on rinnakkaisen työsopimuksen nojalla samanaikaisesti saman työntekijän työnantaja), ja että vastakanne perustuu saatavien siirtoa koskevaan sopimukseen, jonka osapuolina ovat työnantaja ja saatavan alkuperäinen haltija ja joka on tehty työnantajan nostaman pääkanteen vireille tulon jälkeen?”
8

TUIFly GmbH vuokrasi lentokonetta miehistöineen koskevan vuokrasopimuksen (wet lease) nojalla Thomson Airwaysilta ilma-aluksen miehistöineen tiettyä lentojen lukumäärää varten. Tässä sopimuksessa määrättiin, että TUIFly oli vastuussa seuraavista: ”ground handling including passenger handling, passenger welfare at all times, cargo handling, security in respect of passengers and baggage, arranging on board Services etc.” (”maahuolintapalvelut mukaan lukien matkustajapalvelut ja matkustajien hyvinvointi kaikissa vaiheissa, rahdin käsittely, matkustajia ja matkatavaroita koskevat turvallisuuspalvelut, lennoilla tarjottavien palvelujen järjestely jne.”). Näiden lentojen suorittamiseksi TUIFly pyysi lähtö- ja saapumisajat, myi lennot ja hankki kaikki luvat.
Tältä osin on palautettava mieleen, että unionin tuomioistuin on katsonut, että vaikka asetuksen N:o 1889/2005 9 artiklan 1 kohdan nojalla jäsenvaltioilla on harkintavaltaa niiden seuraamusten valinnassa, jotka ne ottavat käyttöön sen varmistamiseksi, että mainitun asetuksen 3 artiklassa säädettyä ilmoittamisvelvollisuutta noudatetaan, tämän velvollisuuden rikkomisesta määrättävä sakko, jonka määrä on 60 prosenttia ilmoittamatta jätetyn käteisrahan määrästä silloin, kun rahan määrä on yli 50000 euroa, ei ole oikeasuhteinen, kun kyseisen rikkomuksen luonne otetaan huomioon. Unionin tuomioistuin nimittäin on todennut, että mainitunlainen sakko ylittää sen, mikä on tarpeen kyseisen velvollisuuden noudattamisen takaamiseksi ja sen varmistamiseksi, että mainitulla asetuksella tavoitellut päämäärät saavutetaan, koska kyseisessä 9 artiklassa säädetyn seuraamuksen tarkoituksena ei ole sanktioida mahdollista petollista tai lainvastaista toimintaa vaan ainoastaan mainitun ilmoittamisvelvollisuuden rikkominen (tuomio 16.7.2015, Chmielewski, C‑255/14, EU:C:2015:475, 29–31 kohta).
82

On kuitenkin niin, että sellaisten muiden tieteellisten ajantasaisten tietojen puuttuessa, joilla voitaisiin perustella se, että Rilan IBA-alue on vain osittain osoitettu erityiseksi suojelualueeksi, komissio on katsonut perustellusti kannekirjelmässään, että IBA-selvitys on kaikkein ajantasaisin ja täsmällisin viite sen arvioimiseksi, onko Bulgarian tasavalta osoittanut lukumäärältään ja kooltaan riittävät alueet erityiseksi suojelualueeksi lintudirektiivin 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla (ks. vastaavasti tuomio 13.12.2007, komissio v. Irlanti, C‑418/04, EU:C:2007:780, 67 kohta). On nimittäin niin, että vaikka tämä selvitys ei sido oikeudellisesti asianomaisia jäsenvaltioita, siinä on tieteellistä näyttöä, jonka takia sen perusteella voidaan arvioida sitä, onko jäsenvaltio noudattanut tästä säännöksestä johtuvaa velvoitettaan (ks. vastaavasti tuomio 7.12.2000, komissio v. Ranska, C-374/98, EU:C:2000:670, 25 ja 26 kohta).
47

Kun edellä esitetty otetaan huomioon, esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että SEUT 63 ja SEUT 65 artiklaa on tulkittava niin, että ne eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan kyseisen jäsenvaltion kansalainen, joka asuu muussa kolmannessa valtiossa kuin ETA:n jäsenvaltiossa tai Sveitsin valaliitossa ja joka kuuluu kyseisessä kolmannessa valtiossa sosiaaliturvajärjestelmään, on mainitussa jäsenvaltiossa velvollinen maksamaan kyseisen jäsenvaltion käyttöön ottamaa sosiaaliturvamaksua, joka kannetaan pääomatuloista, kun taas unionin kansalainen, joka kuuluu jonkin toisen jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmään, on vapautettu kyseisestä maksusta yhden ainoan lainsäädännön soveltamista sosiaaliturvaan koskevan periaatteen nojalla, sellaisena kuin siitä säädetään asetuksen N:o 883/2004 11 artiklassa.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat yhtäältä Comune di Castelbellino (Castelbellinon kunta, Italia) ja toisaalta Regione Marche (Marchen alue, Italia), Ministero per i beni e le attività culturali (kulttuuriesineistä ja ‑toiminnoista vastaava ministeriö, Italia), Ministero dell’Ambiente e della Tutela del Territorio e del Mare (ympäristö-, luonnonsuojelu- ja meriministeriö, Italia), Regione Marche Servizio Infrastrutture Trasporti Energia – P. F. Rete Elettrica Regionale ja Provincia di Ancona (Anconan maakunta, Italia) ja jossa on kyse päätöksestä, jolla Marchen alue katsoi, ettei ollut tutkittava tarvetta tehdä Società Agricola 4 C S.S:n (jäljempänä 4 C) hankkeesta, jolla on tarkoitus nostaa biokaasusta saatavan sähköenergian tuotantolaitoksen tehoa, ympäristövaikutusten arviointia (jäljempänä YVA).
On totta, että kun komissio arvioi unionin etua tutkinnan aloittamiseen, sen on arvioitava kussakin tapauksessa sitä, kuinka vakavia väitetyt kilpailuolosuhteiden loukkaamiset ovat ja kuinka pysyviä niiden vaikutukset ovat, ja että tästä velvollisuudesta seuraa erityisesti, että sen on otettava huomioon kantelussa esitettyjen rikkomisten kesto ja merkitys sekä niiden vaikutus unionissa vallitsevaan kilpailutilanteeseen. Koska kanteluun liittyvän unionin edun arviointi perustuu kunkin yksittäisen asian olosuhteisiin, ei ole kuitenkaan syytä rajoittaa niiden arviointiperusteiden lukumäärää, joita komissio voi käyttää, eikä toisaalta ole myöskään syytä edellyttää komissiolta sitä, että se nimenomaisesti käyttäisi tiettyjä arviointiperusteita. Kun otetaan huomioon, että kilpailuoikeuden kaltaisella alalla ne tosiseikat ja oikeussäännöt, jotka määrittävät yksittäistä asiaa, voivat vaihdella huomattavastikin tapauksesta riippuen, on mahdollista soveltaa uusia arviointiperusteita tai antaa etusija yhdelle ainoalle arviointiperusteelle tämän unionin edun arvioimiseksi.

(ks. 60 ja 61 kohta)