Väliaikainen versio

JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

ANTHONY MICHAEL COLLINS

13 päivänä lokakuuta 2022( )

Asia C‑349/21

HYA,

IP,

DD,

ZI,

SS

muu osapuoli:

Spetsializirana prokuratura

(Ennakkoratkaisupyyntö – Spetsializiran nakazatelen sad (erityisrikostuomioistuin, Bulgaria))

Ennakkoratkaisupyyntö – Henkilötietojen käsittely ja yksityisyyden suoja – Direktiivi 2002/58/EY – 5 artiklan 1 kohta ja 15 artiklan 1 kohta – Sähköisen viestinnän luottamuksellisuus – Tuomioistuimen päätös, jossa myönnetään lupa sellaisten henkilöiden telekuunteluun, joita epäillään vakavasta rikoksesta – Malli tai vakiomuotoinen lomake – Perustelut – Lainvastainen valvonta – Lainvastaisesti hankittujen todisteiden hyväksyminen – Euroopan unionin perusoikeuskirja – 4 ja 47 artikla





I Johdanto

1. Tällä ennakkoratkaisupyynnöllä Spetsializiran nakazatelen sad (erityisrikostuomioistuin, Bulgaria) pyrkii selvittämään, onko käytäntö, jolla myönnetään lupia tarkkailutoimien käyttämiseen epäiltyjen välisten puhelujen telekuuntelua, tallentamista ja tallenteiden säilyttämistä (jäljempänä telekuuntelu) varten yleisellä tekstimallilla, joka ei sisällä yksilöityjä perusteluja, direktiivin 2002/58/EY( ) 15 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdan ja johdanto-osan 11 perustelukappaleen kanssa, mukainen. Se myös tiedustelee, voidaanko yksilöityjen perustelujen puuttuminen tällaisesta luvasta korjata tuomarin oikeudenkäynnissä taannehtivalla de novo -arvioinnilla ja, ellei voida, voidaanko todisteet, jotka on todettu hankitun näiden säännösten vastaisesti, hyväksyä todisteiksi.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Euroopan unionin oikeus

2. Direktiivin 2002/58 johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:

”Tässä direktiivissä pyritään kunnioittamaan perusoikeuksia ja siinä noudatetaan erityisesti Euroopan unionin perusoikeuskirjassa [jäljempänä perusoikeuskirja] tunnustettuja periaatteita.” Tässä direktiivissä pyritään erityisesti varmistamaan mainitun perusoikeuskirjan 7 ja 8 artiklassa vahvistettujen oikeuksien täysimääräinen kunnioittaminen.”

3. Direktiivin 2002/58 johdanto-osan 11 perustekappaleen sanamuoto on seuraava:

”Tämä direktiivi, samoin kuin direktiivi 95/46/EY,( ) ei koske perusoikeuksien ja -vapauksien turvaamista sellaisessa toiminnassa, joka ei kuulu yhteisön oikeuden soveltamisalaan. Tästä syystä se ei vaikuta tasapainoon, joka tällä hetkellä vallitsee yksittäisten henkilöiden yksityisyyden suojan ja niiden tämän direktiivin 15 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden välillä, joita jäsenvaltiot voivat toteuttaa yleisen turvallisuuden, maanpuolustuksen tai valtion turvallisuuden (valtion taloudellinen hyvinvointi mukaan lukien, kun toimet liittyvät valtion turvallisuuteen) suojelemiseksi sekä rikosoikeuden täytäntöönpanemiseksi. Näin ollen tämä direktiivi ei vaikuta jäsenvaltioiden mahdollisuuteen harjoittaa sähköisen viestinnän laillista telekuuntelua tai toteuttaa muita toimenpiteitä, jos ne ovat välttämättömiä edellä mainittuja tarkoituksia varten ja jos noudatetaan ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehtyä eurooppalaista yleissopimusta [jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus] sellaisena kuin sitä on Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen päätöksissä tulkittu. Näiden toimenpiteiden on oltava asianmukaisia, niiden on ehdottomasti oltava oikeassa suhteessa niiden tarkoitukseen nähden sekä välttämättömiä demokraattisessa yhteiskunnassa ja [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] mukaisia asianmukaisia suojamääräyksiä olisi sovellettava niihin.”

4. Direktiivin 2002/58 5 artiklan, jonka otsikko on ”Viestinnän luottamuksellisuus”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Jäsenvaltioiden on kansallisella lainsäädännöllä varmistettava yleisen viestintäverkon ja yleisesti saatavilla olevien sähköisten viestintäpalvelujen välityksellä tapahtuvan viestinnän ja siihen liittyvien liikennetietojen luottamuksellisuus. Niiden on erityisesti kiellettävä se, että muut henkilöt kuin käyttäjät ilman kyseisten käyttäjien nimenomaista suostumusta kuuntelevat, salakuuntelevat, tallentavat tai muulla tavalla sieppaavat tai valvovat viestintää ja siihen liittyviä liikennetietoja, jollei se ole laillisesti sallittua 15 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Mitä tässä kohdassa säädetään, ei estä teknistä tallentamista, joka on tarpeen viestinnän välittämiselle, tämän rajoittamatta luottamuksellisuuden periaatteen soveltamista.”

5. Saman direktiivin 15 artiklan, jonka otsikko on ”Direktiivin 95/46/EY tiettyjen säännösten soveltaminen”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Jäsenvaltiot voivat toteuttaa lainsäädännöllisiä toimenpiteitä, joilla rajoitetaan tämän direktiivin 5 artiklassa, 6 artiklassa, 8 artiklan 1, 2, 3 ja 4 kohdassa sekä 9 artiklassa säädettyjen oikeuksien ja velvollisuuksien soveltamisalaa, jos tällaiset rajoitukset ovat välttämättömiä, asianmukaisia ja oikeasuhteisia demokraattisen yhteiskunnan toimenpiteitä kansallisen turvallisuuden (valtion turvallisuus) sekä puolustuksen, yleisen turvallisuuden tai rikosten tai sähköisen viestintäjärjestelmän luvattoman käytön torjunnan, tutkinnan, selvittämisen ja syyteharkinnan varmistamiseksi direktiivin 95/46/EY 13 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Tätä varten jäsenvaltiot voivat muun muassa hyväksyä lainsäädännöllisiä toimenpiteitä, joissa säädetään tietojen säilyttämisestä sellaiseksi rajoitetuksi ajaksi, joka on perusteltua tässä kohdassa säädetyistä syistä. Kaikkien tässä kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden on oltava yhteisön oikeuden yleisten periaatteiden mukaisia, mukaan lukien Euroopan unionista tehdyn sopimuksen 6 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitetut periaatteet.”

B Bulgarian oikeus

6. Bulgarian perustuslain 121 §:n 4 momentissa säädetään, että ”tuomioistuinten toimet on perusteltava”.

7. Rikosprosessilain (Nakazatelno-protsesualen kodeks, jäljempänä NPK)( ) 34 §:ssä säädetään, että ”jokaisen tuomioistuimen toimen on sisällettävä – – perustelut – –”.

8. NPK:n 172 §:n sanamuoto on seuraava:

”1) Menettelyn oikeudenkäyntiä edeltävästä vaiheesta vastaavat viranomaiset voivat käyttää erityisiä tutkintamenetelmiä – sähköisiä ja teknisiä välineitä – –, joiden tarkoituksena on dokumentoida seurattavien henkilöiden toimintaa – –.

2) Erityisiä tutkintamenetelmiä käytetään, jos se on tarpeen vakavien tahallisten rikosten tutkimiseksi – –, jos kyseisiä olosuhteita ei ole mahdollista selvittää muulla tavoin tai jos siihen liittyy poikkeuksellisia vaikeuksia.”

9. NPK:n 173 §:ssä säädetään seuraavaa:

”1) Käyttääkseen erityisiä tutkintamenetelmiä menettelyn oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa tutkinnasta vastaavan syyttäjän on toimitettava tuomioistuimelle kirjallinen hakemus, jossa esitetään perustelut sille.– –”

10. NPK:n 174 §:ssä säädetään seuraavaa:

”– –

3) Luvan erityisten tutkintamenetelmien käyttöön Spetsializiran nakazatelen sadin toimivaltaan kuuluvassa menettelyssä myöntää etukäteen sen presidentti – –.

4) Edellä 2 ja 3 momentissa tarkoitettu viranomainen antaa perustellun määräyksen – –.”

11. Erityisistä tutkintamenetelmistä annetun lain (Zakon za spetsialnite razuznavatelni sredstva, jäljempänä ZSRS)( ) 3 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:

”2) Erityisiä tutkintamenetelmiä käytetään, jos se on tarpeen vakavien tahallisten rikosten estämiseksi ja havaitsemiseksi – –, jos tarvittavien tietojen kerääminen ei ole mahdollista muulla tavoin tai jos siihen liittyy poikkeuksellisia vaikeuksia.”

12. ZSRS:n 12 §:n 1 momentin 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Erityisiä tutkintamenetelmiä käytetään sellaisten henkilöiden osalta, joista on tietoa ja perusteltuja syitä katsoa, että he valmistelevat, syyllistyvät tai ovat syyllistyneet johonkin 3 §:n 1 momentissa tarkoitettuun vakavaan tahalliseen rikokseen.”

13. ZSRS:n 13 §:n 1 momentissa täsmennetään viranomaiset ja elimet, jotka voivat tehdä erityisten tutkintamenetelmien käyttämistä koskevan hakemuksen ja käyttää näillä menetelmillä kerättyjä tietoja ja aineellisia todisteita.

14. ZSRS:n 14 §:n 1 momentin 7 kohdan sanamuoto on seuraava:

”Erityisten tutkintamenetelmien käyttö edellyttää 13 §:n 1 momentissa tarkoitettujen viranomaisten asianomaisen hallintojohtajan tai tutkinnasta vastaavan syyttäjän taikka, tapauksen mukaan, 13 §:n 3 momentissa tarkoitetun viranomaisen ja 13 §:n 1 momentin 7 kohdassa tarkoitetun osaston tapauksessa sen johtajan perusteltua kirjallista hakemusta, joka sisältää – – perustelut sille, miksi tarvittavien tietojen kerääminen ei ole mahdollista millään muulla tavalla, tai kuvauksen niiden keräämiseen liittyvistä poikkeuksellisista vaikeuksista.”

15. ZSRS:n 15 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:

”Edellä 13 §:n 1 momentissa tarkoitettujen viranomaisten johtajien tai tutkinnasta vastaavan syyttäjän ja 13 §:n 1 momentin 7 kohdassa tarkoitetun osaston tapauksessa korruption torjuntaan ja lainvastaisesti hankitun omaisuuden menetetyksi tuomitsemiseen liittyvistä asioista vastaavan lautakunnan [Komisia za protivodeystvie na koruptsiyata i za otnemane na nezakonno pridobitoto imushtestvo] puheenjohtajan on toimitettava hakemus Sofiyski gradski sadin [Sofian kaupungin alioikeus, Bulgaria], asianomaisten maakunnallisten tuomioistuinten tai sotilastuomioistuinten, Spetsializiran nakazatelen sadin presidenteille tai heidän valtuuttamilleen varapresidenteille, joiden on 48 tunnin kuluessa annettava kirjallinen lupa erityisten tutkintamenetelmien käyttöön tai evättävä niiden käyttö ja perusteltava päätöksensä.”

III Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset

16. Spetsializirana prokuratura (erityissyyttäjä, Bulgaria) nosti syytteen viittä henkilöä vastaan, joiden väitetään osallistuneen järjestäytyneen rikollisryhmän, joka auttoi kolmansien maiden kansalaisia pääsemään Bulgarian alueelle laittomasti, toimintaan; samoja henkilöitä syytettiin myös lahjuksen antamisesta tai ottamisesta tässä yhteydessä. Nämä teot ovat Bulgarian lain mukaan ”vakavia rikoksia”.

17. Menettelyn oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa syyttäjä jätti 10.4.2017 hakemuksen erityisten tutkintamenetelmien, kuten telekuuntelun, käyttämiseksi yhtä syytetyistä, IP:tä, vastaan.

18. Hakemus on yli kahdeksan sivun mittainen. Sen ensimmäisellä sivulla ja sivuilla 2–8 olevassa alatunnisteessa on viitenumero. Hakemuksen alussa kuvataan toimenpiteet, jotka on tarkoitus toteuttaa. Hakemuksessa yksilöidään toimenpiteiden aiottu kohde mainitsemalla nimi, henkilötunnus, osoite, ammatti ja työpaikka. Siinä mainitaan henkilön, jota on tarkoitus valvoa, matkapuhelinnumero ja muita hänen käyttämänsä prepaid-kortin yksityiskohtia.

19. Hakemus sisältää perustelut valvontatoimenpiteisiin turvautumiselle. Kyseisen otsikon alla olevassa ensimmäisessä kohdassa yksilöidään oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely ja tutkittavana oleva rikos viittaamalla molempien osalta NPK:n asiaa koskeviin pykäliin ja rikoksen luonteeseen. Toisessa kohdassa viitataan Spetsializirana prokuraturan saamaan todistajanlausuntoon rikollisesta toiminnasta, sen rakenteesta ja osallistujien roolista siinä. Kolmanteen kohtaan sisältyy toinen todistajanlausunto, jossa kuvataan yksityiskohtaisesti, miten rikollisryhmä toimi, ja kohteen osallistumista siihen. Kyseisessä kohdassa kuvataan myös tapaa, jolla kohde viesti muiden rikollisryhmän jäsenten kanssa, ja viitataan käytettyyn matkapuhelinnumeroon, joka vastaa hakemuksen ensimmäisessä kohdassa mainittua numeroa. Kyseisen jakson lopussa todetaan, että todistajanlausunto oikeuttaa sen päätelmän, että rikollisryhmä toimii Bulgariassa.

20. Hakemuksessa selitetään, miksi pyydettyjä toimenpiteitä pidetään tarpeellisina, ja esitetään toimet, joita oli jo toteutettu rikollisryhmässä mukana olevien henkilöiden tunnistamiseksi. Hakemuksessa myös selitetään yksityiskohtaisesti, miksi kohteen toimet ovat useiden kansallisen ja unionin oikeuden säännösten vastaisia.

21. Hakemuksen seuraavassa kohdassa esitetään syyt siihen, miksi tuomioon johtavia todisteita ei voida saada muulla tavoin. Siinä etenkin väitetään, että asianomaiset henkilöt muodostivat suljetun ryhmän ja että on vaikea saada todisteita heidän tapaamisistaan. Hakemuksen viimeinen kohta sisältää yksityiskohtaiset tiedot valtuutetusta viranomaisesta, jolle on ilmoitettava ehdotetun valvonnan tuloksista.

22. Samana päivänä Spetsializiran nakazatelen sadin presidentti antoi luvan puhelujen kuunteluun, tallentamiseen ja tallenteiden säilyttämiseen rikosoikeudellista menettelyä varten. Päätöksessä mainitaan toimenpiteet valtuuttaneen henkilön nimi ja asema. Siinä todetaan, että hakemuksen jättänyt viranomainen toimi toimivaltansa rajoissa ja että on riittäviä viitteitä siitä, että on tehty NPK:n 172 §:n 2 momentin tai ZSRS:n 3 §:n 1 momentin mukainen rikos, joka kuuluu Spetsializiran nakazatelen sadin toimivaltaan. Siinä myös todetaan, että ZSRS:n 4, 12 ja 21 §:n tai NPK:n 175 §:n 2 momentin vaatimuksia on noudatettu. Päätöksessä annetaan lupa hakemuksessa mainittuihin valvontamenetelmiin hakemuksessa yksilöidyn henkilön osalta; siinä oleva viitenumero vastaa numeroa, joka esiintyy hakemuksen ensimmäisellä sivulla ja sivuilla 2–8 olevassa alatunnisteessa. Lupa on allekirjoitettu, varustettu leimalla ja päivätty 10.4.2017. Lupahakemuksen ensimmäisellä sivulla on sama allekirjoitus, leima ja päivämäärä.

23. Muiden henkilöiden, jotka olivat tutkittavina samaan rikollisryhmään osallistumisen perusteella, osalta tehtiin samankaltaisia hakemuksia. Spetsializiran nakazatelen sadin presidentin esittämät päätösten perustelut vaikuttavat täysin samansisältöisiltä, paitsi että kussakin tapauksessa luvassa viitataan eri hakemukseen.

24. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan luvissa käytetty yleinen tekstimalli kattaa eri skenaariot, joissa tarkkailuun voidaan myöntää lainmukaisesti lupa. On vakiokäytäntö, että lupa ei sisällä yksilöllisiä perusteluja sen antamiselle. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin oli siten epävarma, oliko luvat perusteltu asianmukaisesti.

25. Hyväksyttyjen valvontatoimenpiteiden seurauksena tietyt epäiltyjen puhelinkeskustelut tallennettiin ja tallenteet säilytettiin. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin hyväksyy sen, että nämä keskustelut ovat merkityksellisiä vastaajia vastaan nostettujen rikossyytteiden toteen näyttämisen kannalta, mutta tiedustelee, voidaanko ne hyväksyä todisteiksi, jos luvat katsotaan myönnetyn lainvastaisesti. Näin ollen se lykkäsi asia käsittelyä ja esitti unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:

”1) Onko kansallisten tuomioistuinten rikosoikeudellisissa menettelyissä noudattama käytäntö, jonka mukaan tuomioistuin myöntää luvan epäiltyjen puhelujen valvontaan, tallentamiseen ja tallenteiden säilyttämiseen ennalta laaditulla yleisellä tekstimallilla, jossa ilman mitään yksilöintiä todetaan ainoastaan, että lain säännöksiä on noudatettu, direktiivin 2002/58/EY 15 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdan ja johdanto-osan 11 perustelukappaleen kanssa, mukainen?

2) Jos vastaus on kieltävä: Onko unionin oikeuden vastaista se, että kansallista lakia tulkitaan siten, että tällaisen luvan perusteella saatuja tietoja käytetään syytteen toteen näyttämiseksi?”

26. Kirjallisia huomautuksia esittivät DD, IP, Tšekin tasavalta, Irlanti ja Euroopan komissio. Irlanti ja komissio esittivät suulliset lausumansa ja vastasivat unionin tuomioistuimen kysymyksiin 6.7.2022 pidetyssä istunnossa.

27. Ensimmäisestä kysymyksestä DD ja IP katsovat, että luvat ovat lainvastaisia, koska ne eivät sisällä yksilöllisiä perusteluja. Näin ollen heidän oikeuttaan yksityisyyteen ei suojattu riittävästi mielivaltaa vastaan. DD ja IP myös väittävät, etteivät he pysty riitauttamaan lupia tehokkaasti, mikä loukkaa heidän perusoikeuskirjan 47 artiklan mukaisia oikeuksiaan. Tšekin tasavalta, Irlanti ja komissio katsovat, että hakemuksen ja luvan tarkastelu rinnakkain voi olla riittävää, jotta vastaajat voivat riitauttaa luvat tehokkaasti tarkoituksena estää luvan perusteella saatujen todisteiden hyväksyminen.

28. Toisesta kysymyksestä DD ja IP katsovat, ettei lainvastaisesti hankittuja todisteita voida hyväksyä. DD myös katsoo, ettei tuomarin ole mahdollista arvioida lupien lainmukaisuutta taannehtivasti. Irlannin mukaan todisteiden hyväksyttävyys on menettelyllinen seikka, jota ei säännellä unionin oikeudessa ja joka kuuluu jäsenvaltioiden yksinomaiseen toimivaltaan. Komissio yhtyy Irlannin näkemykseen sillä varauksella, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan todisteet, jotka koskevat teknistä alaa, jota tuomarit eivät tunne, ja jotka voivat vaikuttaa ratkaisevalla tavalla tosiseikkojen arviointiin, on poissuljettava kaikissa olosuhteissa.

IV Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

A Ensimmäinen kysymys

29. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, onko tuomioistuimen telekuunteluun myöntämä lupa, jossa käytettävässä yleisessä tekstimallissa todetaan, että valvontaa koskevia säännöksiä on noudatettu mutta joka ei sisällä yksilöllisiä perusteluja, direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohdan, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdan ja johdanto-osan 11 perustelukappaleen kanssa, mukainen.

1. Direktiivin 2002/58 soveltaminen

30. Direktiivin 2002/58 1 artiklan 3 kohdan, sellaisena kuin sitä on tulkittu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä, mukaan kaikki sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajien suorittama henkilötietojen käsittely kuuluu mainitun direktiivin soveltamisalaan, mukaan lukien käsittely, joka seuraa viranomaisten niille asettamista velvollisuuksista. Vain kun jäsenvaltiot panevat suoraan täytäntöön sähköisen viestinnän luottamuksellisuudesta poikkeavia toimenpiteitä asettamatta tällaisen viestinnän palveluntarjoajille käsittelyä koskevia velvollisuuksia, asianomaisten henkilöiden tietosuojaan ei sovelleta direktiiviä 2002/58 vaan kansallista oikeutta, jollei direktiivin (EU) 2016/680( ) soveltamisesta muuta johdu, joten kyseessä olevien toimenpiteiden on oltava muun muassa perustuslain tasoisen kansallisen oikeuden ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen mukaisia.( )

31. Ennakkoratkaisupyynnöstä ei käy ilmi eivätkä istuntoon osallistuneet osapuolet pystyneet vahvistamaan, toteuttivatko sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajat käsiteltävässä asiassa kyseessä olevat valvontatoimenpiteet. Valvontatoimenpiteet toteuttaneen elimen tunnistaminen on kansallisen tuomioistuimen asia.

32. Kysymyksiin vastatessani oletan, että sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajat toteuttivat kyseiset toimet ja että toimet kuuluvat siten direktiivin 2002/58 soveltamisalaan.( )

33. Toinen esille tuleva kysymys liittyy siihen, että direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohdan nojalla jäsenvaltiot voivat ”toteuttaa lainsäädännöllisiä toimenpiteitä, joilla rajoitetaan tämän direktiivin 5 artiklassa – – säädettyjen oikeuksien ja velvollisuuksien soveltamisalaa – –”. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen epävarmuus ei liity niinkään kansallisiin lainsäädäntötoimiin, joilla pannaan täytäntöön 15 artiklan 1 kohta, vaan siihen, miten tuomioistuin valvoo niiden noudattamista. Johtaako tämä epävarmuus siihen, ettei ensimmäinen kysymys kuulu direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan? Mielestäni näin ei ole. Kansallisen lainsäädännön mukaan luvat on annettava perustellun määräyksen muodossa. Unionin tuomioistuimen asiakirja-aineistosta ilmenee, että luvat sisältävät toteamuksen, jonka mukaan lain vaatimukset täyttyvät. Kysymys on siitä, ovatko nämä perustelut riittäviä, kun otetaan huomioon, että määräyksissä käytetään tekstimallia, joka ei sisällä yksilöllisiä perusteluja. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen epävarmuus liittyy siten unionin oikeuden tulkintaan sovellettavien kansallisten säännösten ja tuomioistuinten käytännön valossa.

2. Asian tarkastelu

34. Direktiivin 2002/58 5 artiklan 1 kohdassa ja 15 artiklan 1 kohdassa, yhdessä luettuina, edellytetään, että jäsenvaltiot kieltävät sen, että muut henkilöt kuin käyttäjät ilman kyseisten käyttäjien nimenomaista suostumusta kuuntelevat, salakuuntelevat, tallentavat tai muulla tavalla sieppaavat tai valvovat viestintää, jollei se ole välttämätöntä, asianmukaista ja oikeasuhteista rikosten torjunnan, tutkinnan, selvittämisen ja syyteharkinnan varmistamiseksi. Tällaisten toimenpiteiden on oltava unionin oikeuden yleisten periaatteiden mukaisia, mukaan luettuna suhteellisuusperiaate ja ne periaatteet, joihin SEU 6 artiklan 1 ja 2 kohdassa viitataan.

35. SEU 6 artiklan 1 kohdan mukaan unioni tunnustaa oikeudet, vapaudet ja periaatteet, jotka esitetään perusoikeuskirjassa. Perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdan mukaan perusoikeuskirjan määräykset koskevat jäsenvaltioita silloin, kun viimeksi mainitut soveltavat unionin oikeutta.

36. Telekuunteluluvat merkitsevät puuttumista syytettyjen oikeuksiin, jotka taataan perusoikeuskirjan 7 artiklassa.( ) Tällainen puuttuminen on perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan mukaisesti sallittua ainoastaan, jos siitä on säädetty laissa ja jos tämän oikeuden keskeistä sisältöä ja suhteellisuusperiaatetta kunnioittaen se on välttämätön ja täyttää tosiasiallisesti unionin tunnustamat yleisen edun mukaiset tavoitteet.

37. Tehokkuusperiaate on unionin yleinen oikeusperiaate, jonka mukaan unionin oikeuden soveltamista ei saa tehdä mahdottomaksi tai suhteettoman vaikeaksi.( ) Se käsittää oikeuden tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin.( ) Perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään lisäksi, että jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, on oltava tässä artiklassa määrättyjen edellytysten mukaisesti käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa. Jos luvan myöntämisen yhteydessä ei kuultu valvontatoimenpiteiden kohdetta, kuten nyt tarkasteltavassa tapauksessa, merkityksellinen on tehokkaita oikeussuojakeinoja tuomioistuimessa koskeva perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäinen kohta eikä oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin koskeva toinen kohta.

38. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perusoikeuskirjan 47 artiklassa taatun tuomioistuinvalvonnan tehokkuuden edellytyksenä on, että asianomaisen on voitava saada tieto häntä koskevan päätöksen perusteluista joko suoraan päätöksestä itsestään tai ilmoituksella asianomaisen pyynnöstä, jotta asianomainen voi puolustaa oikeuksiaan parhain mahdollisin edellytyksin ja päättää kaikista asiaan vaikuttavista seikoista tietoisena, onko asian saattaminen toimivaltaisen tuomioistuimen käsiteltäväksi tarkoituksenmukaista.( )

39. Perusteluvelvollisuuden laajuus voi vaihdella kulloinkin kysymyksessä olevan tuomioistuinratkaisun luonteen mukaan. Tätä velvollisuutta on arvioitava ottaen huomioon koko kyseinen oikeudenkäynti ja kaikki siinä esille tulleet seikat, jotta voidaan selvittää, taataanko niillä asianomaisille henkilöille mahdollisuus hakea kyseiseen ratkaisuun muutosta hyödyllisellä ja tehokkaalla tavalla.( )

40. Käsiteltävässä asiassa luvissa käytetään yleistä tekstimallia, jossa ainoastaan tietyt osatekijät, kuten viitenumerot, päivämäärät sekä valvontatoimenpiteiden kohde, laajuus ja kesto on yksilöity. Syytettyjen on siten mahdotonta selvittää kyseisen asiakirjan perusteella, miksi luvan myöntänyt tuomari katsoi telekuuntelun sallimisen lakisääteisten vaatimusten täyttyneen. Kyseiset yksilöt eivät siten pysty puolustamaan oikeuksiaan parhain mahdollisin edellytyksin ja päättämään kaikista asiaan vaikuttavista seikoista tietoisena, onko asian saattaminen tuomioistuimen, jolla on toimivalta valvoa näiden lupien lainmukaisuutta, käsiteltäväksi tarkoituksenmukaista, kun tavoitteena on viime kädessä näiden todisteiden poissulkeminen.

41. Oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin ei kuitenkaan edellytä välttämättä, että luvan myöntänyt tuomari esittää omin sanoin kyseisessä asiakirjassa, miksi luvan myöntämisen edellytykset hänen mukaansa täyttyivät. Riittää, että luvan myöntämisen perusteet voidaan selvittää luotettavasti. Jos lupahakemuksessa selitetään selvästi, miksi lupaa pyytävä viranomainen tai virkamies katsoi, että valvontatoimenpiteisiin olisi myönnettävä lupa, voidaan olettaa, että hakemuksessa esitetyt perustelut saivat tuomarin myöntämään luvan.( ) Näin on etenkin, koska tämäntyyppisessä menettelyssä hakemus ja mahdolliset sitä tukevat asiakirjat muodostavan ainoan perustan, jolla lupa voidaan myöntää tai evätä.

42. Tämän ratkaisuehdotuksen 18–22 kohdassa todetaan, että luvissa näkyvät viitenumerot ja henkilötunnukset osoittavat, että kukin lupa koskee yksittäistä hakemusta, joka on tehty tietystä henkilöstä ja puhelinnumerosta. Hakemukset ovat jäsenneltyjä ja yksityiskohtaisia. Oikeudelliset arviointiperusteet, joita tuomarin on sovellettava luvan myöntämisessä, ovat verrattain yksinkertaisia. Edellyttäen että syytetty voi saada jäljennöksen myönnetyn luvan perustana olevasta hakemuksesta kohtuullisessa ajassa,( ) hän pystyy todennäköisesti selvittämään syyt siihen, miksi lupa myönnettiin, ja päättämään näiden tietojen perusteella, riitauttaako hän luvan. Tämän jälkeen on kansallisen tuomioistuimen asia määrittää tapauskohtaisesti ja ottaen huomioon kaikki asian kannalta merkitykselliset olosuhteet, onko tehokkaita oikeussuojakeinoja koskeva oikeus, joka syytetyillä on perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla, turvattu.

43. Perusoikeuskirjan 52 artiklan 3 kohdalla pyritään varmistamaan perusoikeuskirjaan sisältyvien oikeuksien ja Euroopan ihmisoikeussopimuksessa taattujen vastaavien oikeuksien johdonmukaisuus vaikuttamatta kielteisesti unionin oikeuden itsenäisyyteen. Tässä yhteydessä istunnossa keskusteltiin siitä, onko tämän ratkaisuehdotuksen edellisessä kohdassa kuvattu lähestymistapa ristiriidassa Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen äskettäisen tuomion Ekimdzhiev( ) kanssa; kyseisessä tuomiossa Euroopan ihmisoikeustuomioistuin arvioi oikeudellisia takeita mielivaltaa ja väärinkäytöksiä vastaan tarkkailun ja viestintätietojen säilyttämisen ja saatavuuden osalta Spetsializiran nakazatelen sadin vuosina 2015–2019 soveltaman käytännön yhteydessä.

44. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin katsoi, että valtaosa tarkkailuun myönnetyistä luvista ei sisältänyt asianmukaisia perusteluja. Se kuitenkin huomautti, ettei pelkästä perustelujen puuttumisesta voida automaattisesti päätellä, että tuomarit eivät olleet käsitelleet tarkkailua koskevia lupahakemuksia asianmukaisesti, vaikka useat tekijät saivatkin sen epäilemään tätä vakavasti.( )

45. Käsiteltävässä asiassa riittää, kun todetaan, että vaikka tuomio Ekimdzhiev herättikin merkittävää huolta bulgarialaisten tuomioistuinten tarkkailuun myöntämien lupien tietyistä näkökohdista, se jätti avoimeksi mahdollisuuden, että tällaiseen tarkkailuun myönnettiin lupa olosuhteissa, joissa luvan asianmukaisesti myöntänyt tuomari katsoi, että tarkkailu oli välttämätöntä, asianmukaista ja oikeasuhteista. Syytetyn, joka on luvan perusteella harjoitettavan tarkkailun kohteena, on joka tapauksessa voitava selvittää syyt siihen, miksi lupa myönnettiin, ja päättää näiden tietojen perusteella luvan riitauttamisesta. On kansallisen tuomioistuimen tehtävä arvioida yksittäistapauksessa, onko tällainen riitautus perusteltu.

46. Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:

Perusoikeuskirjan 47 artikla ja direktiivin 2002/58/EY 15 artiklan 1 kohta, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdan ja johdanto-osan 11 perustelukappaleen kanssa, eivät ole esteenä käytännölle, jonka mukaan tuomioistuin myöntää luvan epäiltyjen puhelujen valvontaan, tallentamiseen ja tallenteiden säilyttämiseen yleisellä tekstimallilla, jossa ilman mitään yksilöintiä todetaan, että lain säännöksiä on noudatettu, edellyttäen että syytetty, joka oli valvonnan kohteena, voi selvittää luvan perusteet luotettavasti ja riitauttaa ne tehokkaasti tarkastelemalla lupaa ja lupahakemusta rinnatusten.

B Toinen kysymys

47. Koska luvan lainmukaisuuden arviointi kuuluu ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, toiseen kysymykseen on vastattava.

48. Toinen kysymys perustuu kahteen olettamaan. Ensimmäinen olettama koskee sitä, että syyllisyyttä tukeva näyttö saatiin sellaisen luvan perusteella harjoitetulla tarkkailulla, joka oli lainvastainen, koska sitä ei ollut perusteltu asianmukaisesti. Toinen olettama koskee sitä, että tämän tarkkailun kohteena ollut syytetty ei voi riitauttaa tehokkaasti oikeusperustaa, jonka perusteella tarkkailuun myönnettiin lupa.

49. Ennakkoratkaisupyynnössä tiedustellaan, voiko tuomari korjata asianmukaisten perustelujen puuttumisesta johtuvan luvan lainvastaisuuden. Vaikka tällaisen jälkikäteisen arvioinnin mekanismit ja seuraukset eivät ole täysin selviä ja on epäselvää, onko tuomarilla toimivalta korjata tällainen lainvastaisuus, hyödyllisen vastauksen antamiseksi ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle vaikuttaa aiheelliselta tarkastella tätä seikkaa.

50. Komissio huomautti, että toinen kysymys edellyttää sen tarkastelua, miten mahdolliset lainvastaisesti hankitut todisteet voisivat vaikuttaa rikosoikeudenkäynnin yleiseen oikeudenmukaisuuteen. Tätä kysymystä ei tarkastella ennakkoratkaisupyynnössä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei myöskään ole antanut tietoja sovellettavista kansallisista menettelysäännöistä eikä etenkään siitä, miten tällaista näyttöä käsiteltäisiin siinä vireillä olevassa oikeudenkäynnissä. Komission esille tuoma seikka vaikuttaa siten olevan täysin hypoteettinen, mistä syystä unionin tuomioistuimen ei pitäisi käsitellä sitä tämän ennakkoratkaisupyynnön yhteydessä.

1. Voidaanko luvan perusteluja koskeva sääntöjenvastaisuus korjata taannehtivalla de novo -arvioinnilla?

51. Tietojen yleistä säilyttämistä ja saatavuutta koskeva unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö tarjoaa vastauksen tähän kysymykseen. Kansallisessa lainsäädännössä on määritettävä edellytykset, joiden täyttyessä sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajien on annettava toimivaltaisille kansallisille viranomaisille oikeus tutustua tietoihin. Sen on sisällettävä selkeät ja täsmälliset säännöt tähän tarkoitukseen toteutettujen toimien laajuudesta ja soveltamisesta, ja siinä on asetettava vähimmäistakeet, jotta henkilöillä, joiden henkilötiedot ovat kyseessä, on riittävät takeet siitä, että näitä tietoja suojataan tehokkaasti väärinkäyttöriskiltä. Puuttumisen on rajoituttava siihen, mikä on ehdottoman välttämätöntä. Oikeus voidaan lähtökohtaisesti myöntää rikollisuuden torjumisen tavoitteen yhteydessä vain sellaisten henkilöiden tietoihin, joiden epäillään suunnittelevan, tekevän tai tehneen vakavan rikoksen tai olevan jollakin tavalla mukana tällaisessa rikoksessa. Sen takaamiseksi, että näitä edellytyksiä noudatetaan täysimääräisesti, on olennaista se, että oikeus saada säilytettyjä tietoja edellyttää joko tuomioistuimen tai riippumattoman hallinnollisen elimen etukäteisvalvontaa ja sitä, että kyseisen tuomioistuimen tai elimen ratkaisu annetaan perustellusta pyynnöstä, jonka nämä viranomaiset esittävät rikoksen estämis-, selvittämis- tai syyteharkintamenettelyssä. Tämä arviointi on tehtävä aina etukäteen, lukuun ottamatta asianmukaisesti perusteltuja kiireellisiä tapauksia, joissa se on tehtävä lyhyen ajan kuluessa sen jälkeen.( ) Muutoin siihen mennessä, kun valvontatoimenpiteiden lainmukaisuutta on arvioitu taannehtivasti, olisi puututtu vakavasti syytettyjen ja muiden, joihin asia vaikuttaa, oikeuksiin. Itsenäisen viranomaisen tekemän arvioinnin puuttumista ei siten voida korjata tekemällä taannehtivasti de novo -arviointi.

52. Tästä seuraa, että ainoastaan etukäteisarvioinnilla voidaan varmistaa, että sähköisten viestintäpalvelujen tarjoajille ei aseteta tarpeettomasti velvoitteita, että perusoikeuskirjaan kirjattuihin perusoikeuksiin ei puututa mielivaltaisesti ja että direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät. Tämä on linjassa sen lähestymistavan kanssa, jonka Euroopan ihmisoikeustuomioistuin omaksui tuomiossaan Dragojević,( ) jossa se ei hyväksynyt käytäntöä, jolla Kroatian tuomioistuimet arvioivat taannehtivasti, olivatko valvontamääräykset olleet lainmukaisia niiden antamisajankohtana.

2. Lainvastaisesti hankittujen todisteiden hyväksyttävyys

53. Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa taataan oikeus oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, mutta se ei sisällä määräyksiä näytön hyväksyttävyydestä sinänsä, josta säädetään ensisijaisesti kansallisessa lainsäädännössä. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ei myöskään katso, että sen tehtävänä olisi määrittää lainvastaisesti hankittujen todisteiden hyväksyttävyys.( )

54. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on näet niin, että silloin, kun unioni ei ole antanut asiaa koskevia sääntöjä, kunkin jäsenvaltion asiana on menettelyllisen autonomian periaatteen nojalla antaa sisäisessä oikeusjärjestyksessään menettelysäännöt sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet, sillä edellytyksellä kuitenkin, että kyseiset säännöt eivät ole epäedullisempia kuin säännöt, jotka koskevat samankaltaisia jäsenvaltion kansallisen oikeuden soveltamisalaan kuuluvia tilanteita (vastaavuusperiaate), eivätkä ne ole sellaisia, että unionin oikeudessa vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate).( ) Tällaisissa säännöissä on myös noudatettava perusoikeuksia, laillisuusperiaatetta ja oikeusvaltioperiaatetta, joka on yksi niistä keskeisistä arvoista, joihin unioni perustuu.( )

55. Vastaavuusperiaatteesta on todettava, että kansallisen tuomioistuimen, jossa on vireillä rikosprosessi, joka perustuu direktiiviin 2002/58 perustuvien vaatimusten vastaisesti hankittuihin tietoihin tai todisteisiin, on tarkastettava, säädetäänkö kyseistä prosessia sääntelevässä kansallisessa oikeudessa säännöistä, jotka ovat tällaisten tietojen ja todisteiden hyväksyttävyyden ja hyödyntämisen osalta epäedullisempia kuin säännöt, jotka koskevat tietoja ja todisteita, jotka on hankittu kansallisen oikeuden vastaisesti.

56. Tehokkuusperiaatteesta on todettava, että tietojen ja todisteiden hyväksyttävyyttä ja hyödyntämistä koskevien kansallisten sääntöjen tavoitteena on kansallisessa oikeudessa tehtyjen valintojen perusteella välttää se, että lainvastaisesti hankituilla tiedoilla ja todisteilla vahingoitetaan perusteettomasti henkilöä, jonka epäillään tehneen rikoksia. Tämä tavoite voidaan kuitenkin kansallisen oikeuden mukaan saavuttaa paitsi kiellolla hyödyntää tällaisia tietoja ja todisteita myös kansallisilla säännöillä ja käytännöillä, joilla säännellään tietojen ja todisteiden arviointia ja punnintaa, tai ottamalla huomioon niiden lainvastaisuus rangaistusta määritettäessä.( ) Tehokkuusperiaate on kuitenkin saanut unionin tuomioistuimen muotoilemaan säännön, joka edellyttää todisteiden poissulkemista tietyissä määritellyissä olosuhteissa. Jos asianosainen ei voi tehokkaasti ilmaista käsitystään todisteista, jotka ovat peräisin tekniseltä alalta, jota asiaa käsittelevät tuomarit eivät tunne, ja jotka voivat vaikuttaa ratkaisevalla tavalla tosiseikkojen arviointiin, nämä todisteet on poissuljettava.( )

57. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vaikuttaa kyseenalaistavan tämän lähestymistavan toisella kysymyksellään. Näin ollen on paikallaan tutkia asiaa koskevaa oikeuskäytäntöä.

58. Tuomiossa Mantovanelli riitautetut todisteet koostuivat asiantuntijan laatimasta lääketieteellisestä lausunnosta, joka perustui laboratoriotutkimuksiin, asiantuntijan haastatteluista todistajien kanssa ja tietyistä asiakirjoista. Mantovanellit eivät saaneet osallistua haastatteluihin eivätkä tutustua asiakirjoihin, mutta heidän sallittiin riitauttaa lausunto sen jälkeen, kun se oli toimitettu tuomioistuimelle. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ei ollut vakuuttunut siitä, että tällä menettelyllä Mantovanelleille annettiin todellinen mahdollisuus ilmaista käsityksensä asiantuntilausunnosta. Kysymys, johon asiantuntijaa kehotettiin vastaamaan, oli juuri se, mikä tuomioistuimen oli ratkaistava, nimittäin osoittivatko tosiseikat sairaalan henkilöstön syyllistyneen laiminlyöntiin tietyn lääkkeen annossa potilaalle. Todisteet koskivat näin teknistä alaa, jota tuomarit eivät tunteneet. Vaikka asiantuntijan havainnot eivät lain mukaan sitoneet tuomioistuinta, nämä havainnot saattoivat vaikuttaa ratkaisevalla tavalla sen tosiseikkojen arviointiin. Kun otetaan huomioon, että tuomioistuin hylkäsi Mantovanellien hakemuksen uuden asiantuntijalausunnon toimittamisesta sekä ensimmäisessä oikeusasteessa että muutoksenhakuasteessa, he olisivat voineet ilmaista käsityksensä ennen asiantuntijalausunnon toimittamista ainoastaan osallistumalla sairaalan henkilöstön haastatteluihin ja esittämällä huomautuksia asiaa koskevista asiakirjoista. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi näin ollen, että tuomioistuinmenettely oli kokonaisuutena ottaen epäoikeudenmukainen.( )

59. Tuomiossa Steffensen oli kyse tapauksesta, jossa elintarvikkeesta oli otettu näytteitä laboratorioanalyysia varten. Tämän analyysin tulos muodosti perustan hallintoviranomaisten päätökselle, jonka mukaan kyseinen elintarvike ei ollut lainsäädännön vaatimusten mukainen. Asiaa koskevan direktiivin mukaan valmistajalla olisi pitänyt olla mahdollisuus hankkia vastanäyttöä riitauttaakseen kyseisen ensimmäisen analyysin. Valmistajalle ei ollut ilmoitettu näytteiden ottamisesta, eikä se ollut siksi voinut ottaa näytteitä samasta tuotteesta. Yhteisöjen tuomioistuin viittasi tuomioon Mantovanelli ja totesi, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen nojalla harjoittama oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuutta koskeva valvonta koskee oikeudenkäyntiä kokonaisuudessaan, todistelumenettely mukaan lukien. Se katsoi, että on kansallisen tuomioistuimen tehtävä tarkistaa, kuuluuko pääasiassa kyseessä oleva todistuskeino sellaisen teknisen tietämyksen piiriin, josta tuomioistuimella ei ole tietoa, ja voiko sillä olla huomattava vaikutus siihen, miten tuomioistuin arvioi tosiseikkoja. Jos näin on, kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, onko Steffensenillä vielä todellinen mahdollisuus ilmaista käsityksensä tehokkaalla tavalla kyseisestä todistuskeinosta. Ellei, kansallinen tuomioistuin ei saa ottaa kyseisiä tuloksia huomioon todistuskeinona kontradiktorista menettelyä koskevan periaatteen ja oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden loukkaamisen välttämiseksi.( )

60. Puolustuksen mahdollisuus ilmaista käsityksensä todisteista on osa kontradiktorista periaatetta, joka on perusoikeuskirjan 47 artiklan toisessa kohdassa( ) ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa suojatun oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden keskeinen näkökohta.( ) Tuomioissa Mantovanelli ja Steffensen molemmat tuomioistuimet olivat huolissaan sellaisten tilanteiden välttämisestä, joissa asioita ratkaistaan sellaisten todisteiden perusteella, jotka ovat peräisin tekniseltä alalta, jota tuomarit eivät tunne, ja joita puolustus ei voinut riitauttaa. Tällainen menettely antaisi epäoikeudenmukaista etua näihin todisteisiin vetoavalle osapuolelle ja loukkaisi siten vastapuolen oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin.

61. Ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevassa menettelyssä kyseessä olevat todisteet eroavat niistä, joita tarkasteltiin tuomioissa Mantovanelli ja Steffensen. Ne koostuvat tutkittavaan toimintaan liittyvien syytettyjen puhelinkeskustelujen tallenteista. Vaikka nämä todisteet voivat vaikuttaa ratkaisevasti tuomareiden tekemään tosiseikkojen arviointiin, on vaikea nähdä, miten ne voisivat olla peräisin tekniseltä alalta, jota tuomarit eivät tunne. Tuomioissa Mantovanelli ja Steffensen tarkastellut tosiseikat ovat joka tapauksessa hyödyllisiä esimerkkejä niiden periaatteiden soveltamisesta, joita kansalliset tuomioistuimet voivat ottaa huomioon ratkaistessaan rikosasioita.

62. On myös paikallaan huomauttaa, että hyvän lainkäytön etujen mukaisesti asianmukainen lähestymistapa tuomiossa Mantovanelli olisi ollut antaa Mantovanelleille mahdollisuus osallistua prosessiin, jonka seurauksena laadittiin asiantuntijalausunto, tai antaa heille lupa esittää asiantuntijalausunto, jonka he olivat itse teettäneet. Samaan tapaan asianmukainen ratkaisu Steffensenin kaltaisessa tilanteessa oleville henkilöille olisi ollut antaa heille mahdollisuus hankkia vastanäyttöä. Todisteiden poissulkemisesta tuli merkityksellistä vain, koska muita, tarkoituksenmukaisempia menettelyllisiä mekanismeja ei ollut ‑ virheellisesti ‑ käytettävissä. Kansallisen tuomioistuimen tehtävä on arvioida, voiko tällaisia mahdollisuuksia olla syytettyjen käytettävissä heidän oikeudenkäynnissään.

63. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa toiseen ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti:

Perusoikeuskirjan 47 artiklaa ja direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä 5 artiklan 1 kohdan ja johdanto-osan 11 perustelukappaleen kanssa, on tulkittava siten, että kansallinen tuomioistuin,

– joka toteaa, että todisteet on hankittu lainvastaisesti sellaisen luvan perusteella, josta puuttuivat asianmukaiset perustelut, ei voi korjata tätä sääntöjenvastaisuutta sallimalla perustelujen lisäämisen kyseiseen lupaan jälkikäteen, lukuun ottamatta asianmukaisesti perusteltuja kiireellisiä tapauksia;

– kansallisen tuomioistuimen on määritettävä näiden oikeussääntöjen vastaisesti hankittujen todisteiden hyväksyttävyys kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti siten, että noudatetaan i) unionin yleisiä oikeusperiaatteita, etenkin suhteellisuus-, vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita, ja ii) perusoikeuskirjan 47 artiklassa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa taattua oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, kontradiktorisen periaatteen noudattaminen mukaan luettuna;

– kansallisen tuomioistuimen on poissuljettava näiden oikeussääntöjen vastaisesti hankitut todisteet, jos siinä vireillä olevan menettelyn asianosainen ei voi ilmaista käsityksiään näistä todisteista, todisteet ovat peräisin tekniseltä alalta, jota tuomarit eivät tunne, ja jos nämä todisteet voivat vaikuttaa ratkaisevalla tavalla tosiseikkojen arviointiin kyseisessä rikosoikeudenkäynnissä.

V Ratkaisuehdotus

64. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Spetsializiran nakazatelen sadin esittämiin kysymyksiin seuraavasti.

1) Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklaa ja henkilötietojen käsittelystä ja yksityisyyden suojasta sähköisen viestinnän alalla 12.7.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/58/EY (sähköisen viestinnän tietosuojadirektiivi) 15 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä 5 artiklan 1 kohdan ja johdanto-osan 11 perustelukappaleen kanssa, on tulkittava siten, että

– ne eivät ole esteenä käytännölle, jonka mukaan tuomioistuin myöntää luvan epäiltyjen puhelujen valvontaan, tallentamiseen ja tallenteiden säilyttämiseen yleisellä tekstimallilla, jossa ilman mitään yksilöintiä todetaan, että lain säännöksiä on noudatettu, edellyttäen että syytetty, joka oli valvonnan kohteena, voi selvittää luvan perusteet luotettavasti ja riitauttaa ne tehokkaasti tarkastelemalla lupaa ja lupahakemusta rinnatusten.

2) Perusoikeuskirjan 47 artiklaa ja direktiivin 2002/58 15 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä 5 artiklan 1 kohdan ja johdanto-osan 11 perustelukappaleen kanssa, on tulkittava siten, että

– kansalliset tuomioistuimet, jotka toteavat, että todisteet on hankittu lainvastaisesti sellaisen luvan perusteella, josta puuttuivat asianmukaiset perustelut, eivät voi korjata tätä sääntöjenvastaisuutta sallimalla perustelujen lisäämisen kyseiseen lupaan jälkikäteen, lukuun ottamatta asianmukaisesti perusteltuja kiireellisiä tapauksia;

– kansallisten tuomioistuinten on määritettävä näiden oikeussääntöjen vastaisesti hankittujen todisteiden hyväksyttävyys kansallisen lainsäädäntönsä mukaisesti siten, että noudatetaan i) unionin yleisiä oikeusperiaatteita, etenkin suhteellisuus-, vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteita, ja ii) perusoikeuskirjan 47 artiklassa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kappaleessa taattua oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, kontradiktorisen periaatteen noudattaminen mukaan luettuna;

– kansallisten tuomioistuinten on poissuljettava näiden oikeussääntöjen vastaisesti hankitut todisteet, jos siinä vireillä olevan menettelyn asianosainen ei voi ilmaista käsityksiään näistä todisteista, todisteet ovat peräisin tekniseltä alalta, jota tuomarit eivät tunne, ja jos nämä todisteet voivat vaikuttaa ratkaisevalla tavalla tosiseikkojen arviointiin kyseisessä rikosoikeudenkäynnissä.