ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7.

Direktiivin 97/13 11 artiklassa, jonka otsikkona oli ”Yksittäisistä toimiluvista perittävät maksut”, säädettiin seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että osana valtuutusmenettelyä yrityksille määrättävillä maksuilla pyritään ainoastaan kattamaan sovellettavan yksittäisen toimiluvan myöntämisestä, käsittelystä, valvonnasta ja toimeenpanosta aiheutuvat hallinnolliset kulut. Yksittäistä toimilupaa koskevien maksujen on oltava suhteessa tehtyyn työhön ja ne on julkaistava aiheellisella ja riittävän yksityiskohtaisella tavalla niiden saattamiseksi helposti saataville. 2. Sen estämättä, mitä 1 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat, jos käytettävät voimavarat ovat niukat, sallia, että niiden kansalliset sääntelyviranomaiset perivät maksuja, joilla pyritään varmistamaan näiden voimavarojen mahdollisimman tehokas käyttö. Näiden maksujen on oltava ketään syrjimättömiä ja niissä on erityisesti otettava huomioon tarve edistää uusien palvelujen ja kilpailun kehittymistä.”
81.

Edellä esitetyn perusteella kansallisten viranomaisten on näytettävä sen seikan lisäksi, että Zh. tuomittiin matkustamisesta väärennetyllä matkustusasiakirjalla, miksi ne voivat perustellusti vedota 7 artiklan 4 kohtaan. Miltä osin hänen toimintansa aiheuttaa haittaa yleiselle järjestykselle ja miksi hänen katsotaan olevan uhkana? Toisaalta O. on epäiltynä perheväkivallasta – mikä on myös rikos. Hänen tapauksessaan kansallisten viranomaisten on osoitettava, miltä osin hän on rikkonut yleistä järjestystä. Niiden on esitettävä epäilykselle vankat perusteet, jotka on erotettava pelkästä väitteestä. Tältä osin niiden on osoitettava, että kyseessä on luonteeltaan yleiseen järjestykseen liittyvä rikos: esimerkiksi, että huolena on se, että hän tekisi lisää samankaltaisia rikoksia.
152.

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 ja 2 kohdan, luettuna yhdessä 184 artiklan 1 kohdan kanssa, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Jos hävinneitä asianosaisia on useita, unionin tuomioistuin ratkaisee, miten kulut on jaettava näiden asianosaisten kesken. Koska komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista ja valittajat ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Niiden on vastattava näistä oikeudenkäyntikuluista yhteisvastuullisesti, koska ne ovat tehneet valituksen yhdessä. ( 129 )
71.

Seuraavaan ryhmään kuuluvat edellytykset, jotka aiheuttavat vähiten ongelmia, sillä niitä koskeva järjestelmä on otettu huomioon asetuksessa N:o 1408/71. Tähän ryhmään kuuluvat edellytykset, jotka liittyvät osa-aikaeläkkeen jälkeisen eläkkeen saamiselle välttämättömiin maksukausiin. Asetuksen 45 artiklan 1 kohdassa näet säädetään, että jossakin jäsenvaltiossa toteutuneet maksukaudet on otettava huomioon jäsenvaltiossa, jolla on toimivalta myöntää eläke, ”ikään kuin ne olisivat sen soveltaman lainsäädännön mukaisesti täyttyneitä kausia”. Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin onkin soveltanut tätä artiklaa pääasiassa, sillä se on tunnustanut, että Larcher täyttää pakollisiin vakuutuskausiin liittyvät Saksan oikeudessa vaaditut edellytykset. ( 29 ) Vaikka Saksan lainsäädännön mukainen maksukausia koskeva edellytys on todellakin täytetty käsiteltävässä asiassa, se on tehty ottamalla huomioon Itävallan vakuutuskaudet, kuten ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin huomauttaa. ( 30 )
51.

Ensinnäkin luopuminen on sopusoinnussa unionin tuomioistuimen muun vero-oikeutta koskevan oikeuskäytännön kanssa, jossa on tavoiteltu jäsenvaltioiden verotusvallan selkeää jakoa. Tuomiossa National Grid Indus unionin tuomioistuin katsoi, että jäsenvaltio saa – kun yhtiö siirtää kotipaikkansa toiseen jäsenvaltioon – kantaa veron yhtiön omaisuuden realisoitumattomista arvonnousuista ja että jäsenvaltion ei ole otettava verotuksessa huomioon tappioita, jotka yhtiön kotipaikan siirtämisen jälkeen syntyvät sen omaisuuden arvonalennusten perusteella. Tämä pätee myös silloin, kun toinen jäsenvaltio ei anna vähentää tällaisia tappioita, koska on otettava huomioon voittojen verotusoikeuden ja tappioiden vähennysmahdollisuuden välinen symmetria. ( 48 ) Lisäksi tuomiossa X Holding katsottiin yhtä selvällä tavalla, että Alankomaiden kuningaskunnalla on oikeus sulkea ulkomaiset tytäryhtiöt kokonaan ja poikkeuksetta pois konserniverotusjärjestelmästä, joka käsittää myös tytäryhtiön tappioiden huomioon ottamisen. ( 49 )
54.

Totean lopuksi, että työsuhteen tasapainon varmistamiseksi direktiivissä 2001/23 säädetään jäsenvaltioiden mahdollisuudesta asettaa työsopimuksessa määrättyjen työehtojen noudattamiselle määräaika sillä edellytyksellä, että sen on oltava vähintään yksi vuosi. Tässä tilanteessa on kohtuullista, että sopimuksen, jolla on jälkivaikutus, aiempia työehtoja noudatetaan edellä esitettyjen heikentämistä ja väliaikaisuutta koskevien edellytysten mukaisesti. Niissä jäsenvaltioissa, joissa jälkivaikutuksen käsite on olemassa, kunkin jäsenvaltion käytäntö ratkaisee työsuhteista saadun kokemuksen valossa, onko vaikutusten voimassapitoaikaa aiheellista rajoittaa. Tämän kysymyksen ratkaiseminen on luonnollisesti kunkin jäsenvaltion tehtävä.
Vahingot, joita yksityiselle on aiheutunut unionin oikeuden rikkomisista, on korvattava, kun ensinnäkin rikotun oikeusnormin tarkoituksena on antaa oikeuksia yksityisille, kun toiseksi rikkominen on riittävän ilmeinen ja kun kolmanneksi vahinko, joka on aiheutunut henkilöille, joiden oikeuksia on loukattu, on välittömässä syy-yhteydessä valtion velvoitteen laiminlyöntiin. ( 25 )
25.

Ratkaisevaa on kuitenkin, että Alankomaiden järjestelmän mukaan emoyhtiön, jolla on ulkomainen välissä oleva tytäryhtiö, ei ole lainkaan mahdollista muodostaa verotuksellista yksikköä kotimaisten tytäryhtiön tytäryhtiöidensä kanssa, koska ulkomainen tytäryhtiö ei voi olla mukana verotuksellisessa yksikössä. Se on sitä vastoin mahdollista emoyhtiölle, jolla on kotimainen tytäryhtiö. Unionin tuomioistuin on aiemmin asiassa Papillon antamassaan tuomiossa pitänyt ratkaisevana seikkana näitä erilaisia mahdollisuuksia. ( 9 ) Ne muodostavat haitallisen epäyhdenvertaisen kohtelun sellaista emoyhtiötä kohtaan, joka käyttää sijoittautumisvapauttaan perustamalla tytäryhtiön toisessa jäsenvaltiossa.
106.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Consiglio di Staton esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Koska alkuperätakuut kuuluvat alaan, jota jo suurelta osin kattavat sähköntuotannon edistämisestä uusiutuvista energialähteistä tuotetun sähkön sisämarkkinoilla 27.9.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/77/EY antamisen jälkeen asteittain käyttöön otetut yhteiset säännöt, joiden tarkoituksena on yhdenmukaistaa alaa yhä pidemmälle, Euroopan unionin sisäisen toimivallan käyttö on synnyttänyt yksinomaisen ulkoisen toimivallan, joka on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännökselle, jonka mukaan kyseinen jäsenvaltio voi tehdä alkuperätakuuta koskevia kansainvälisiä sopimuksia kolmansien maiden kanssa. 2) Edellä annettuun vastaukseen ei vaikuta se, että kyseinen kolmas maa on Sveitsin valaliitto, jonka kanssa Euroopan talousyhteisö teki 22.7.1972 vapaakauppasopimuksen, joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin yhteisön puolesta 19.12.1972 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2840/72, sellaisena kuin se on muutettuna 25.10.2000 tehdyllä EY–Sveitsi-sekakomitean päätöksellä N:o 1/2000. 3) Euroopan unionin sisäisen toimivallan käytöstä johtuva yksinomainen ulkoinen toimivalta on, kun huomioon otetaan vilpittömän yhteistyön periaate, esteenä kansalliselle säännökselle, jossa ei viitata kyseisten jäsenvaltion ja kolmannen maan välillä vaan näiden kahden valtion verkonhaltijoiden välillä ennalta tehtyyn sopimukseen, sillä säännöksen tarkoituksena tai vaikutuksena on se, että jäsenvaltiot eivät voi tehdä kansainvälisiä sitoumuksia kolmansien maiden kanssa.
122.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Verwaltungsgericht Berlinin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annetun neuvoston direktiivin 2000/78/EY 3 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan virkamiesten palkkaehtoihin. 2) Direktiivin 2000/78 2 artiklaa ja 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasioissa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka nojalla virkamiehen palvelukseenottonsa hetkellä saama peruspalkka riippuu ratkaisevasti hänen iästään ja nousee tämän jälkeen ennen kaikkea hänen palvelusaikansa perusteella. 3) Direktiivin 2000/78 2 artiklaa ja 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle siirtymäjärjestelmälle, jonka mukaan luokiteltaessa vanhaa, 31.7.2011 jo virassa olevaa virkamiestä uuden palkkausjärjestelmän palkkatasoille otetaan huomioon ainoastaan aiempi peruspalkka ja jonka mukaan palkkatasoilla etenemisessä otetaan huomioon ainoastaan siirtymäjärjestelmän voimaantulon jälkeen hankittu ammatillinen kokemus riippumatta siitä, mikä on virkamiehelle kaiken kaikkiaan yhteensä kertynyt kokemus. 4) Kun on todettu esiintyvän unionin oikeuden vastaista syrjintää, niin kauan kuin yhdenvertaisen kohtelun palauttavia toimenpiteitä ei ole toteutettu, yhdenvertaisen kohtelun periaatteen noudattaminen voidaan varmistaa ainoastaan luokittelemalla syrjinnän kohteeksi joutuneet virkamiehet samalle palkkatasolle, jolle vastaavan ammatillisen kokemuksen omaava vanhempi virkamies on luokiteltu. 5) Unionin oikeus, erityisesti vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteet sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla, ei ole esteenä pääasioissa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännölle, jonka mukaan virkamiehen on esitettävä vaade suoraan lainsäädäntöön perustumattomasta rahasuorituksesta ennen kuluvan varainhoitovuoden päättymistä, kunhan kanteiden, joilla pyritään turvaamaan unionin oikeuteen perustuvat yksityisten oikeudet, nostamisen edellytykset eivät ole epäedullisemmat kuin niiden kanteiden nostamisen edellytykset, joilla pyritään turvaamaan jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvat rahamääräiset oikeudet, ja kunhan tällaisesta kansallisesta säännöstä ei aiheudu yksityisille sellaista preklusiiviseen määräaikaan liittyvää menettelyllistä haittaa, joka vaikeuttaa suhteettomasti unionin oikeuteen perustuvien oikeuksien käyttöä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava.
119.

Joidenkin vuosien ajan tätä rajoitettua valvontaa koskevan oikeuskäytännön merkitys on huomattavasti vähentynyt, ( 98 ) myös sen seurauksena, että unionin kilpailuoikeuteen on asteittain sisällytetty rikosoikeudellisen vastuun piirteitä. Asiassa KME Germany ym. vastaan komissio ja asiassa Chalkor vastaan komissio antamissaan tuomioissa unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että ”vaikka komissiolla on harkintavaltaa taloudellisissa asioissa aloilla, joilla on tehtävä monitahoisia taloudellisia arviointeja, tämä ei tarkoita sitä, että unionin yleisen tuomioistuimen on pidättäydyttävä valvomasta sitä, miten komissio on tulkinnut taloudellisia seikkoja. Unionin yleisen tuomioistuimen on paitsi tutkittava erityisesti esitettyjen todisteiden aineellinen paikkansapitävyys, luotettavuus ja johdonmukaisuus myös tarkistettava, sisältävätkö nämä todisteet kaikki ne merkitykselliset seikat, jotka on otettava huomioon monitahoisen tilanteen arvioinnissa, ja voivatko kyseiset todisteet tukea päätelmiä, jotka niistä on tehty”. ( 99 ) Unionin tuomioistuin on lisäksi todennut, että ”unionin yleisen tuomioistuimen on harjoitettava sille kuuluvaa laillisuusvalvontaa niiden seikkojen perusteella, jotka kantaja on esittänyt kanneperusteiden tueksi”, ja että se ei voi tässä laillisuusvalvonnassa tukeutua komission harkintavaltaan ”perusteena sille, ettei mainittu tuomioistuin harjoita oikeudellisia seikkoja ja tosiseikkoja koskevaa perinpohjaista laillisuusvalvontaa”. ( 100 ) Tämän täsmennyksen, joka voi itsessään tehdä tosiasiallisesti tyhjäksi komissiolle tunnustetun taloudellisen harkintavallan periaatteen sinänsä, tarkka ulottuvuus ei ole vielä selvä. ( 101 ) Sitä vastoin se osoittaa täysin selvästi unionin tuomioistuimen pyrkimyksen vähentää mahdollisuuksien mukaan tällaisen harkintavallan vaikutusta sen tuomioistuinvalvonnan laajuuteen, joka kohdistuu komission päätöksiin seuraamuksen määräämisestä EY 81 artiklan rikkomisen perusteella. ( 102 )
78.

Totean heti alkuun, että istunnon pöytäkirjasta, jonka todenperäisyyttä Ranskan tasavalta ei ole kyseenalaistanut, ilmenee varmasti, että Ranskan tasavalta oli todennut vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen kysymykseen, ettei se kiistä kyseessä olleen valtion varat, jos unionin yleinen tuomioistuin päätyy implisiittisen ja rajoittamattoman takauksen olemassaoloon. Ranskan tasavalta on lisäksi vahvistanut unionin yleisessä tuomioistuimessa pidetyn istunnon jälkeisessä kirjeenvaihdossa, ( 72 ) että ”jos unionin yleisen tuomioistuimen on päätettävä, että kyse on implisiittisestä ja rajoittamattomasta takauksesta, kyse on valtion varoista”. Ranskan tasavalta on tässä samassa kirjeessä vielä täsmentänyt, minkälaisia todisteita komission pitäisi sen mielestä esittää voidakseen päätyä tällaisen takauksen olemassaoloon. Päättelen tästä, ettei Ranskan tasavalta kumoa istunnossa esittämäänsä kantaa. Todisteiden mahdollisen vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on lisäksi ilmettävä selvästi asiakirja-aineistoon kuuluvista asiakirjoista ilman, että on tarpeen ryhtyä uudelleen arvioimaan tosiseikastoa ja todisteita. ( 73 ) Tällaisesta tilanteesta ei kuitenkaan tässä ole kysymys.
159.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Raad van Staten esittämiin kysymyksiin seuraavasti: Asia C‑456/12, O: 1) Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella 29.4.2004 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2004/38/EY ei sovelleta suoraan unionin kansalaisiin, jotka palaavat jäsenvaltioon, jonka kansalaisia he ovat. Jäsenvaltio, jonka kansalaisia tällaiset unionin kansalaiset ovat, ei kuitenkaan voi kohdella heitä epäedullisemmin kuin heitä unionin oikeuden nojalla oli kohdeltava jäsenvaltiossa, josta he muuttivat jäsenvaltioon, jonka kansalaisia he ovat. Näin ollen direktiivissä 2004/38 säädetään välillisesti vähimmäisvaatimuksista, joiden mukaisesti unionin kansalaista, joka palaa jäsenvaltioon, jonka kansalainen hän on, ja hänen perheenjäseniään on kohdeltava jäsenvaltiossa, jonka kansalainen unionin kansalainen on. 2) Unionin oikeudessa ei edellytetä, että unionin kansalaisen on täytynyt oleskella toisessa jäsenvaltiossa tietyn vähimmäisajanjakson, jotta hänen perheenjäsenensä, jotka ovat kolmannen maan kansalaisia, voivat vedota johdettuun oleskeluoikeuteen jäsenvaltiossa, jonka kansalainen unionin kansalainen on ja johon unionin kansalainen myöhemmin palaa. 3) Unionin kansalainen käyttää oleskeluoikeuttaan toisessa jäsenvaltiossa, jos hän tekee tästä jäsenvaltiosta vakituisen etujensa keskuksen. Jos kaikkien merkityksellisten tosiseikkojen perusteella näin on, tässä yhteydessä on merkityksetöntä, säilyttääkö unionin kansalainen asuinpaikan myös muualla tai keskeytyykö hänen fyysinen läsnäolonsa asuinjäsenvaltiossa säännöllisesti tai satunnaisesti. 4) Vaikka aikaa kuluu sen välillä, kun unionin kansalainen palaa jäsenvaltioon, jonka kansalainen hän on, ja kun hänen perheenjäsenensä, joka on kolmannen maan kansalainen, tulee kyseiseen jäsenvaltioon, perheenjäsenen johdettu oleskeluoikeus kyseisessä jäsenvaltiossa ei raukea, kunhan päätös seurata unionin kansalaista tehdään heidän perhe-elämää koskevan oikeutensa käyttämisen yhteydessä. Asia C‑457/12, S: Kun unionin kansalainen, joka asuu jäsenvaltiossa, jonka kansalainen hän on, käyttää vapaata liikkuvuutta koskevia oikeuksia työnsä yhteydessä, hänen perheenjäsentensä, jotka ovat kolmansien maiden kansalaisia, oikeus oleskella kyseisessä valtiossa riippuu siitä, kuinka läheinen perhe-yhteys heillä on unionin kansalaiseen, sekä kausaalisesta yhteydestä perheen asuinpaikan ja sen välillä, että unionin kansalainen käyttää vapaata liikkuvuutta koskevia oikeuksia. Perheenjäsenellä on oltava oleskeluoikeus erityisesti, jos oleskeluoikeuden epääminen johtaisi siihen, että unionin kansalainen etsii sellaista vaihtoehtoista työtä, jossa ei tarvitse käyttää vapaata liikkuvuutta koskevia oikeuksia, tai muuttaa toiseen jäsenvaltioon. Tämän kannalta on merkityksetöntä, onko unionin kansalainen rajatyöntekijä tai käyttääkö hän oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen noudattaakseen työsopimustaan, joka on tehty siihen jäsenvaltioon, jonka kansalainen hän on ja jossa hän asuu, sijoittautuneen työnantajan kanssa.
92.

Ei kuitenkaan voida sanoa, että komissiolla olisi nyt tarkasteltavan säännöksen nojalla toimivalta määrittää vapaasti, keiltä maksu voidaan jättää perimättä. Asetuksen 80 artiklan 3 kohdan e alakohdan mukaan maksu voidaan nimittäin jättää perimättä kokonaan tai osittain ainoastaan ”asianmukaisesti perustelluissa tapauksissa”, ja lisäksi vain, jos ”kemikaalivirasto tai toimivaltainen viranomainen” sen hyväksyy. Lainsäätäjä on siis tässäkin itse määrittänyt maksujen mahdollisesta perimättä jättämisestä tehtävän päätöksen poliittisen ulottuvuuden. Komissio ei ole se, joka päättää, voidaanko maksu jättää perimättä tai jätetäänkö se perimättä kokonaan vai osittain. Lainsäätäjä on säätänyt, että perimättä jättäminen on mahdollista, ja komission on nyt ainoastaan annettava täytäntöönpanoasetus, jossa täsmennetään, että perimättä jättämistä pyytävien on perusteltava pyyntönsä asianmukaisesti ja että virasto tai toimivaltainen viranomainen ratkaisee, jätetäänkö maksu perimättä vai ei. Komission tehtävänä on siis ainoastaan määrittää tulevassa täytäntöönpanoasetuksessa maksun perimättä jättämiselle asetettavat ehdot, jotka lainsäätäjä on todellisuudessa jo itse määrittänyt asetuksessa N:o 528/2012, ja ne ovat pyynnön perusteleminen ja kemikaaliviraston tai toimivaltaisen viranomaisen hyväksyntä. Näin ollen ei mielestäni voida katsoa, että säännöksellä sovellettaisiin SEUT 291 artiklan 2 kohdan määräyksiä lainvastaisena pidettävällä tavalla.
7.

Direktiivin 7 artiklan, jonka otsikko on ”Oikeus oleskella yli kolme kuukautta”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Unionin kansalaisilla on oikeus oleskella toisen jäsenvaltion alueella yli kolmen kuukauden ajan a) jos he ovat työntekijöitä tai itsenäisiä ammatinharjoittajia vastaanottavassa jäsenvaltiossa; tai b) jos heillä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle, ja kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa; tai c) — jos he ovat kirjoittautuneet yksityiseen tai julkiseen laitokseen, jonka vastaanottava jäsenvaltio on hyväksynyt tai jota se rahoittaa lainsäädäntönsä tai hallinnollisen käytäntönsä mukaisesti, pääasiallisena tarkoituksenaan osallistua koulutukseen, ammattikoulutus mukaan lukien, ja — jos heillä on kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja he osoittavat asiaankuuluvalle kansalliselle viranomaiselle vakuutuksella tai muulla vastaavalla valitsemallaan tavalla, että heillä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle; tai d) jos he ovat a, b tai c alakohdassa tarkoitetut edellytykset täyttävän unionin kansalaisen mukana matkustavia tai häntä myöhemmin seuraavia perheenjäseniä. 2. Edellä 1 kohdassa säädetty oleskeluoikeus koskee myös perheenjäseniä, jotka eivät ole minkään jäsenvaltion kansalaisia ja jotka tulevat unionin kansalaisen mukana vastaanottavaan jäsenvaltioon tai seuraavat häntä sinne myöhemmin, edellyttäen, että kyseinen unionin kansalainen täyttää 1 kohdan a, b tai c alakohdassa tarkoitetut edellytykset.”
118.

Enää on tutkittava, onko sopimuksen kattama ala käsiteltävässä asiassa ala, jota yhteisön säännöt jo suurelta osin kattavat. Tarkastelun on perustuttava paitsi kysymyksessä olevien sääntöjen ulottuvuuteen myös niiden luonteeseen ja sisältöön. On myös otettava huomioon kyseistä alaa koskevan, voimassa olevan unionin oikeuden lisäksi sen kehitysnäkymät, jos ne ovat ennustettavissa tätä tarkastelua tehtäessä. ( 66 )
134.

Kun sovelletaan neljää Baustahlgewebe-perustetta, on selvää, että oikeusriita on merkittävä GSD:lle, koska sille on määrätty päätöksessä huomattava sakko. On myös selvää, että ensimmäisessä oikeusasteessa nostettuun kanteeseen liittyi vaikeita kysymyksiä. Menettelyn kohtuuttoman keston ei nähdäkseni voida katsoa johtuneen GSD:n toiminnasta. On totta, että se pyysi 20.10.2010 unionin yleistä tuomioistuinta avaamaan kirjallisen menettelyn uudelleen, jotta se voisi esittää väitteitä perusoikeuskirjan uudesta asemasta Lissabonin sopimuksen voimaantulon jälkeen (ks. edellä 46–53 kohta). Siitä, että GSD:lle ilmoitettiin 14.12.2010 suullisen käsittelyn päivämäärän vahvistamisesta, kuitenkin ilmenee, että kyseisellä menettelyllisellä toimenpiteellä oli vähän tai ei lainkaan vaikutusta menettelyn kokonaiskestoon. Unionin tuomioistuimelle ei ole annettu tietoja, jotka selittäisivät tai oikeuttaisivat kolmen vuoden kahdeksan kuukauden toimimattomuuden ajanjakson kirjallisen käsittelyn päättymisestä kirjallisen menettelyn uudelleen avaamista koskevan GSD:n pyynnön esittämiseen. Tällaisen näytön puuttuessa minusta on selvää, ettei asian käsittely edennyt kohtuullisessa ajassa. Kuten olen todennut asiassa Groupe Gascogne esittämässäni ratkaisuehdotuksessa, ( 66 ) katson (yleisesti ottaen), että menettelyn kyseinen vaihe on voinut kestää jopa kaksi vuotta ilman, että sitä voitaisiin pitää asian käsittelyn ”liiallisena” pitkittymisenä. Tästä seuraa, että asian käsittely unionin yleisessä tuomioistuimessa kesti – suunnilleen – puolitoista vuotta kauemmin kuin sen olisi pitänyt kestää.
68.

Kuten unionin tuomioistuin on todennut, ”kansalaisten mahdollisuus tietää lainsäädäntötoimien perustana olevat seikat on edellytys sille, että he voivat tehokkaasti käyttää demokraattisia oikeuksiaan”. ( 17 ) Ja tällainen tieto edellyttää, että kansalaiset valvovat ”kaikkia tietoja, jotka muodostavat lainsäädäntötoimen perustan”. ( 18 ) Niinpä yhdessä lainsäädäntömenettelyn vaiheessa käsiteltävien ehdotusten tekijöiden pitäminen yleisöltä salassa tarkoittaa sitä, että kansalaisilta viedään arviointiperuste, joka on tarpeen, jotta he voivat tosiasiallisesti käyttää demokraattista perusoikeuttaan eli tosiasiallista mahdollisuutta vaatia poliittista vastuuta niiltä, jotka ovat mukana prosessissa muodostamassa yleistä tahtoa, joka sitten virallistetaan oikeusnormissa.
89.

En siksi sulje pois toista menettelyä SEUT 260 artiklan 2 kohdan nojalla tilanteessa, jossa riita-asian kohde on selvästi muuttunut, kun jäsenvaltio on toteuttanut toimenpiteitä, jotka ovat ilmeisen riittämättömiä SEUT 260 artiklan 2 kohdan nojalla annetun tuomion täytäntöön panemiseksi. Tilanne on sama silloin, kun tuomion, jossa todetaan tosiasiallinen, monimutkainen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen, täytäntöönpano on edennyt siten, että tulevan uhkasakon alentaminen on perusteltua, ilman että tätä toimenpidettä tulisi kumota. Vilpittömän yhteistyön periaatteen, jota sovelletaan oikeuskäytännön perusteella myös toimielimiin, perusteella on suotavaa, että tästä lausuu unionin tuomioistuin eikä komissio tukeutumalla uskaliaaseen tulkintaan omasta talousarviota koskevasta toimivallastaan.
32.

Se, että komissio painottaa kyseisen tiedon alkuperää ja sitä, onko se peräisin yksityishenkilöltä vai viranomaiselta, on selvästi ristiriidassa direktiivin 2003/4 2 artiklan 3 alakohdan kanssa, sillä kyseisessä kohdassa todetaan, että viranomaisella hallussa oleva tieto on ”ympäristötietoa, joka on viranomaisen hallussa”, jos ”tämä on [sen] tuottanut tai saanut”. Ensin mainittu tietojen luokka sisältää määritelmänsä mukaisesti viranomaisen tuottaman tiedon, mutta mielestäni ei ole perusteltua olettaa, että jälkimmäinen luokka käsittää ainoastaan muilta viranomaisilta saadun tiedon. Päinvastoin on niin, että luonnollisen tulkinnan mukaan merkitystä ei ole tietojen laatijalla vaan niiden haltijalla.