ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Saman direktiivin 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Perintäkulujen korvaaminen”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että viivästyskoron tullessa kaupallisissa toimissa maksettavaksi 3 tai 4 artiklan mukaisesti velkojalla on oikeus saada velalliselta vähintään kiinteä 40 euron summa. 2. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että 1 kohdassa tarkoitettu kiinteä summa on maksettava, ilman että maksumuistutus on tarpeen, korvauksena velkojan omista perintäkuluista. 3. Velkojalla on oikeus saada velalliselta 1 kohdassa tarkoitetun kiinteän summan lisäksi kohtuullinen korvaus perintäkuluista, jotka ylittävät tämän kiinteän summan ja ovat aiheutuneet velallisen maksuviivästyksestä. Näihin kuluihin voisivat sisältyä menot, jotka ovat aiheutuneet muun muassa lakimiehen tai perintätoimiston käyttämisestä.”
OTIFin uudelleentarkastelukomitean 25. kokouksen esityslistan 5 kohdan osalta, joka koskee lisäyksen B (CIM) osittaista tarkistamista, riidanalaisen päätöksen liitteessä olevan 3 kohdan sanamuoto on seuraava:

”– –

Toimivalta: jaettu.

Äänioikeudet: unioni, kun kyseessä 6 ja 6 a artikla, jäsenvaltiot muiden artiklojen osalta.

Suositeltu yhteensovitettu kanta:

6 artikla ja 6 a artikla liittyvät unionin lainsäädäntöön, koska rahtikirjaa ja sen liitteenä olevia asiakirjoja käytetään tulli- sekä terveys- ja kasvinsuojelumenettelyissä. Unioni kannattaa OTIFin aietta asettaa etusijalle sähköiset rahtikirjat. Tällaisenaan nämä muutokset voivat kuitenkin johtaa tahattomiin seurauksiin. Nykyinen yksinkertaistettu menettely rautateitse tapahtuvassa passituksessa on mahdollista ainoastaan paperiasiakirjoja käytettäessä. Jos rautatiet siis valitsevat sähköisen rahtikirjan, niiden on käytettävä tavanomaista passitusmenettelyä ja uutta tietokoneavusteista passitusjärjestelmää (NCTS – New Computerised Transit System).

Komissio on valmistelemassa työryhmää, joka pohtii sähköisten kuljetusasiakirjojen käyttöä [unionin tullikoodeksista 9.10.2013 annetun] Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 952/2013 [(EUVL 2013, L 269, s. 1)] mukaisessa passituksessa. Työryhmän perustamiskokous pidettiin 4–5 päivänä kesäkuuta 2014. Unioni kannattaa myös aietta rahtikirjaan liittyvien asiakirjojen sähköistämisestä. Nykyisessä unionin lainsäädännössä ei kuitenkaan ole oikeusperustaa terveys- ja kasvinsuojelumenettelyihin liittyvien asiakirjojen (esim. yhteinen eläinlääkinnällinen tuloasiakirja ja yhteinen tuloasiakirja) toimittamiselle sähköisesti, ja ne on tämän vuoksi toimitettava paperilla. Komissio on laatinut asetusluonnoksen, joka kattaa sähköisen sertifioinnin, ja luonnos on parhaillaan Euroopan parlamentin ja neuvoston käsittelyssä. Kyseinen asetus (virallista valvontaa koskeva asetus) on tarkoitus hyväksyä loppuvuodesta 2015 tai alkuvuodesta 2016 niin, että sen täytäntöönpanolle on siirtymäkausi.

Tämän vuoksi unioni ehdottaa, ettei näistä seikoista päätettäisi tässä uudelleentarkastelukomitean kokouksessa vaan että OTIF jatkaa yhteistyötä unionin kanssa tässä asiassa, jotta saamme hyvin valmistellun ratkaisun CIM:n myöhempään tarkistukseen, joka olisi mieluiten sovitettava yhteen asetuksen (EU) N:o 952/2013 ja sen soveltamissäännösten kanssa: niiden on määrä tulla voimaan 1 päivästä toukokuuta 2016. Tiettyjä sähköisiä menettelyjä voidaan ottaa käyttöön asteittain vuodesta 2016 vuoteen 2020 asetuksen (EU) N:o 952/2013 278 artiklan mukaisesti.

– –”
5

Päätöksen 2011/278 kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Vertailuarvojen määrittämiseksi komissio on käyttänyt lähtökohtana sellaisten tehokkaimpaan 10 prosentin joukkoon kuuluvien laitosten laskennallista keskimääräistä tehokkuutta kasvihuonekaasujen suhteen vuosina 2007–2008, joista tietoja on kerätty. Lisäksi komissio on tutkinut direktiivin 2003/87/EY 10 a artiklan 1 kohdan mukaisesti kaikkien sellaisten toimialojen osalta, joiden tuotteen vertailuarvo esitetään liitteessä I, sellaisten lisätietojen pohjalta, joita se on saanut monista lähteistä ja asiaa koskevasta tutkimuksesta, jossa tarkastellaan tehokkaimpia tekniikoita ja vähennyspotentiaalia EU:ssa ja kansainvälisesti, sitä, otetaanko näissä lähtökohdissa riittävän hyvin huomioon tehokkaimmat tekniikat, korvaavat ratkaisut, vaihtoehtoiset tuotantomenetelmät, tehokas yhteistuotanto, jätekaasujen energian tehokas talteenotto, biomassan käyttö sekä hiilidioksidin talteenotto ja varastointi, jos tällaisia laitoksia on käytettävissä. Vertailuarvoja määritettäessä käytetyt tiedot on kerätty monista eri lähteistä, jotta ne kattaisivat mahdollisimman suuren määrän laitoksia, jotka tuottivat vuosina 2007–2008 vertailuarvon piiriin kuuluvaa tuotetta. Ensinnäkin kukin eurooppalainen toimialajärjestö on kerännyt tiedot päästökauppajärjestelmään kuuluvien, vertailuarvon piiriin kuuluvia tuotteita tuottavien laitosten tehokkuudesta kasvihuonekaasujen suhteen tai tiedot on kerätty niiden puolesta tarkkaan määriteltyjen sääntöjen, niin sanottujen toimialakohtaisten ohjekirjojen, pohjalta. Komissio on laatinut näiden ohjekirjojen viiteaineistoksi ohjeita EU:n päästökauppajärjestelmän lähtökohtatietojen laatu- ja todentamiskriteereistä. Toiseksi Euroopan komission konsultit ovat täydentäneet eurooppalaisten toimialajärjestöjen tiedonkeruuta keräämällä komission puolesta tietoa laitoksista, joita teollisuuden tiedot eivät kata, ja lisäksi jäsenvaltioiden toimivaltaiset viranomaiset ovat toimittaneet tietoja ja analyyseja.”
48

Oikeuskäytännössä on myös mainittu useaan otteeseen, että direktiivin 85/337 soveltamisala on laaja ja sen tavoite on hyvin monimuotoinen (tuomio 28.2.2008, Abraham ym., C-2/07, EU:C:2008:133, 42 kohta). Lisäksi on mainittava, että direktiivin 85/337 2 artiklan 1 kohdassa asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus tutkia niiden hankkeiden vaikutuksia, joilla etenkin laatunsa, kokonsa tai sijaintinsa vuoksi todennäköisesti on merkittäviä ympäristövaikutuksia. Tältä osin kyseisellä direktiivillä pyritään hankkeiden tai niiden muutosten ympäristövaikutusten arviointiin kokonaisuutena (tuomio 28.2.2008, Abraham ym., C-2/07, EU:C:2008:133, 42 kohta).
5)

Direktiivin 2000/31 12 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että henkilö, jolle on aiheutunut vahinkoa siitä, että hänen oikeuksiaan teokseen on loukattu, voi vaatia viestintäverkkoyhteyden tarjoajalta korvausta sillä perusteella, että kolmannet ovat käyttäneet yhtä näistä yhteyksistä hänen oikeuksiensa loukkaamiseen, ja hänen korvausvaatimukseensa liittyvien kehotusmenettelystä aiheutuneiden kulujen tai oikeudenkäyntikulujen korvaamista. Kyseistä säännöstä on sitä vastoin tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että kyseinen henkilö vaatii tuon loukkauksen jatkamisen kieltämistä ja kehotusmenettelystä aiheutuneiden kulujen ja oikeudenkäyntikulujen maksamista viestintäverkkoyhteyden tarjoajalta, jonka palveluja on käytetty tuossa loukkauksessa, jos kyseisillä vaatimuksilla pyritään siihen, että kansallinen viranomainen tai tuomioistuin antaa määräyksen, jolla kyseistä verkkoyhteyden tarjoajaa kielletään sallimasta mainitun loukkauksen jatkaminen, tai ne johtuvat tällaisen määräyksen antamisesta.
33

Tästä on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen määrittämään asian tosiseikaston ja arvioimaan sitä ja lähtökohtaisesti arvioimaan sitä selvitystä, johon se on asian tosiseikastoa määrittäessään tukeutunut. Silloin, kun tämä selvitys on saatu asianmukaisesti ja todistustaakkaa sekä asian selvittämistä koskevia menettelysääntöjä ja yleisiä oikeusperiaatteita on noudatettu, ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida sille esitetyn selvityksen näyttöarvoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että tuomioistuimelle esitetty selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tämä arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin (tuomio 9.7.2015, InnoLux v. komissio, C‑231/14 P, EU:C:2015:451, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
25

Kysymyksillään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee unionin tuomioistuimelta, onko direktiivin 98/6 1 artiklaa ja 3 artiklan 1 kohtaa ja direktiivin 2005/29 7 artiklan 4 kohdan c alakohtaa tulkittava siten, että moottoriajoneuvon toimittamisesta valmistajalta myyjälle aiheutuvien kustannusten, joista kuluttaja on vastuussa, on sisällyttävä kyseisen ajoneuvon myyntihintaan, joka on ilmoitettu elinkeinonharjoittajan mainoksessa.
1)

Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta 18.12.1995 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 2988/95 1 artiklan 2 kohtaa ja Euroopan aluekehitysrahastoa, Euroopan sosiaalirahastoa ja koheesiorahastoa koskevista yleisistä säännöksistä sekä asetuksen (EY) N:o 1260/1999 kumoamisesta 11.7.2006 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1083/2006 2 artiklan 7 alakohtaa on tulkittava siten, että se, että hankintaviranomainen, joka saa rakennerahastoista tukea tehdessään julkista hankintaa koskevaa sopimusta, jonka ennakoitu arvo alittaa julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 4.12.2007 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1422/2007, 7 artiklan a alakohdassa säädetyn kynnysarvon, ei noudata kansallisia säännöksiä, voi merkitä kyseistä hankintasopimusta tehtäessä kyseisen 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua ”väärinkäytöstä” tai kyseisen 2 artiklan 7 alakohdassa tarkoitettua ”sääntöjenvastaisuutta” sikäli kuin sen tuloksena on tai voisi olla vahinko Euroopan unionin yleiselle talousarviolle perusteettoman menon takia.
57

On tosin totta, kuten Saksan hallitus on esittänyt, että lahjaveron peruste on sellaisen lahjansaajan, joka ei asu Saksassa ja joka on Saksassa rajoitetusti lahjaverovelvollinen, osalta periaatteessa pienempi kuin sellaisen Saksassa tai muualla kuin Saksassa asuvan lahjansaajan, joka on yleisesti lahjaverovelvollinen Saksassa, veron peruste (ks. analogisesti tuomio 17.10.2013, Welte, C‑181/12, EU:C:2013:662, 52 kohta).
53

Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 565/2002 3 artiklan 3 kohtaa ja asetuksen N:o 2988/95 4 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät lähtökohtaisesti ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle mekanismille, jossa sen jälkeen, kun toimija, joka on ensiksi mainitussa asetuksessa tarkoitettu perinteinen tuoja ja joka on käyttänyt loppuun etuustariffilla tuontiin oikeuttavat todistuksensa, on tehnyt tilauksen toiselta toimijalta, joka on niin ikään perinteinen tuoja, jolla ei ole tällaisia todistuksia, — tavaran on ensiksi myynyt unionin ulkopuolella yhtiö, joka on edellä mainitun toisen toimijan sidosyhtiö, kolmannelle toimijalle, joka on kyseisessä asetuksessa tarkoitettu uusi tuoja ja tällaisten todistusten haltija — kolmas toimija luovuttaa tämän jälkeen tavaran vapaaseen liikkeeseen unionissa hyötyen etuustariffista, minkä jälkeen kyseinen kolmas toimija myy tavaran edelleen edellä mainitulle toiselle toimijalle, ja — edellä mainittu toinen toimija luovuttaa tavaran lopulta ensimmäiselle toimijalle, joka siis hankkii ensimmäisessä asetuksessa vahvistetussa tariffikiintiössä tuodun tavaran, vaikka sillä ei ole tähän vaadittavaa todistusta.
47

Esitettyyn kysymykseen on näin ollen vastattava, että asetuksen N:o 44/2001 6 artiklan 2 alakohtaa on tulkittava siten, että sen soveltamisalaan kuuluu kolmannen osapuolen alkuperäisen oikeudenkäynnin vastaajaa vastaan kansallisen lainsäädännön säännösten mukaisesti nostama kanne, jossa on kyse alkuperäiseen kanteeseen läheisesti liittyvästä vaatimuksesta, jolla vaaditaan kolmannen osapuolen mainitun alkuperäisen oikeudenkäynnin kantajalle maksamien korvausten korvaamista, jos kyseistä kannetta ei ole nostettu ainoastaan sen vuoksi, että kanne kyseistä vastaajaa vastaan saataisiin tutkituksi muussa tuomioistuimessa kuin siinä, joka muutoin olisi ollut toimivaltainen tutkimaan häntä vastaan nostetun kanteen.
7

Montrealin yleissopimuksen 19 artiklassa, jonka otsikkona on ”Viivästys”, määrätään seuraavaa: ”Rahdinkuljettaja on vastuussa vahingosta, joka on aiheutunut viivästyksestä matkustajien, matkatavaran tai tavaran ilmakuljetuksessa. Rahdinkuljettaja ei kuitenkaan ole vastuussa viivästyksestä aiheutuneesta vahingosta, jos se näyttää toteen, että rahdinkuljettaja ja sen palveluksessa olevat henkilöt ja asiamiehet ryhtyivät vahingon välttämiseksi kaikkiin toimenpiteisiin, joita on voitu kohtuudella edellyttää, tai jos niiden on ollut mahdotonta ryhtyä tällaisiin toimenpiteisiin.”
61

On muistutettava, että oikeuskäytännössä on katsottu, että yhteisen kauppapolitiikan ja aivan erityisesti kaupallisten suojatoimenpiteiden alalla unionin toimielimillä on laaja harkintavalta, koska ne taloudelliset, poliittiset ja oikeudelliset tilanteet, joita toimielinten on arvioitava, ovat monitahoisia. Tällaista arviointia koskevassa tuomioistuinvalvonnassa on näin ollen rajoituttava tarkistamaan, että menettelysääntöjä on noudatettu, että riitautetun valinnan perustaksi hyväksytyt tosiseikat ovat aineellisesti paikkansapitäviä, että näitä tosiseikkoja arvioitaessa ei ole tehty ilmeistä virhettä ja että harkintavaltaa ei ole käytetty väärin (ks. tuomio Simon, Evers & Co., C-21/13, EU:C:2014:2154, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
1)

Luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta 21.5.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/43/ETY 6 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että suunnitelmalle tai hankkeelle, joka ei liity suoranaisesti alueen käyttöön tai ole sen kannalta tarpeellinen ja joka on hyväksytty ennen kyseisen alueen merkitsemistä yhteisön tärkeinä pitämien alueiden luetteloon sellaisen arvioinnin perusteella, joka ei vastaa tämän direktiivin 6 artiklan 3 kohdan mukaisia vaatimuksia, on tehtävä toimivaltaisten viranomaisten suorittama jälkikäteinen arviointi suunnitelman tai hankkeen vaikutuksista alueelle, mikäli tämä arviointi on ainoa tarpeellinen toimenpide sen estämiseksi, että kyseisen suunnitelman tai hankkeen toteuttaminen aiheuttaa sellaista heikentymistä tai häiriöitä, jotka ovat omiaan vaikuttamaan merkittävästi tämän direktiivin tavoitteisiin. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on tutkia, täyttyvätkö nämä edellytykset pääasiassa.
63

Tässä suhteessa on todettava, että vaikka kyseisessä liitteessä I olevan B osan 2 kohdan mukaan luoton tai lainan myöntäminen voi olla oheispalvelu, näin on vain silloin, kun kyseinen luotto tai laina annetaan sijoittajalle, jotta tämä voisi yhdellä tai useammalla rahoitusvälineellä toteuttaa liiketoimen, jossa kyseistä luottoa tai lainaa myöntävä yritys on mukana. On kuitenkin selvää, ettei pääasiassa kyseessä olevalla lainalla pyritä mahdollistamaan tällaisen tulevan liiketoimen toteuttamista.
1.°

Asioissa, joissa on nostettu kiinteää omaisuutta koskeva esineoikeudellinen kanne, toimivaltainen on sen paikan tuomioistuin, jossa riidanalainen kiinteistö sijaitsee. Kun on nostettu useita kiinteistöjä tai eri tuomiopiireissä sijaitsevaa yhtä kiinteistöä koskeva esineoikeudellinen kanne, toimivaltainen on näistä sen sijaintipaikan tuomioistuin, jonka kantaja on valinnut.
4

Kyseisen lain 25/B §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Teillä voidaan käyttää – – ajoneuvoa, jolle tieliikenteen hallintoviranomainen on myöntänyt hallinnollisen luvan ja unkarilaiset rekisterikilvet, kunhan a) ajoneuvon käyttöoikeuden haltija katsotaan tämän lain säännöksissä tarkoitetuksi unkarilaiseksi ajoneuvon käyttöoikeuden haltijaksi tai b) ajoneuvon kuljettajalla on kotipaikka Unkarin alueella. 2. Edellä olevan 1 momentin a kohtaa ei sovelleta, jos a) ajoneuvon käyttöoikeuden haltija on muu kuin luonnollinen henkilö, joka harjoittaa toimintaansa tavanomaisesti ulkomailla, jossa sillä on rekisteröity toimipaikka (sivuliike) – – – – 4. Edellä olevan 1 momentin b kohtaa ei sovelleta, jos a) ajoneuvon kuljettajan vakinainen asuinpaikka ei ole Unkarin alueella, b) ajoneuvon kuljettaja käyttää kuuden kuukauden ajanjakson aikana ajoneuvoa Unkarissa yhteensä alle 30 vuorokauden ajan ja ajoneuvon käyttöoikeuden haltija on antanut luvan ajoneuvon käyttöön sellaiseen asiakirjaan sisältyvällä ilmoituksella, jossa mainitaan myös ajankohta, jona ajoneuvon hallinta on saatu, ja käyttöoikeuden kesto, tai c) kuljettaja on saanut Unkarissa käytetyn ajoneuvon käyttöoikeuden tavanomaisen työn suorittamiseen ulkomaiselta käyttöoikeuden haltijalta. – – 5. Ajoneuvon käyttöoikeuden haltijan tai kuljettajan on osoitettava tapauksen mukaan 2 ja 4 momentissa säädettyjen edellytysten täyttyminen tarkastuksen aikana esittämällä viranomaisen antama asiakirja tai yksityisen laatima asiakirja, joka on unkarinkielinen tai johon on liitetty virallinen tai muu unkarinkielinen käännös.”
2)

Direktiivin 2004/18, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1251/2011, 26 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä jäsenvaltion alueellisen yksikön antamalle, pääsiassa kyseessä olevan kaltaiselle lainsäädännölle, jonka mukaan julkista hankintaa koskevan sopimuksen sopimuspuolen valintamenettelystä on suljettava pois sellaiset tarjoajat ja niiden alihankkijat, jotka kieltäytyvät tarjoukseensa liitettävällä kirjallisella ilmoituksella sitoutumasta siihen, että ne maksavat kyseessä olevan julkista hankintaa koskevan sopimuksen kohteena olevien suoritusten toteuttamiseen kutsuttaville työntekijöille tämän lainsäädännön mukaista vähimmäispalkkaa.
3)

Asetuksella N:o 259/68, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 781/98, vahvistettuja Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavia henkilöstösääntöjä ei voida tulkita siten, että niiden 85 a artiklan 4 kohdan nojalla nostetun suoran kanteen yhteydessä suoritusten, jotka unionin on maksettava yhtäältä henkilöstösääntöjen 73 artiklan, jolla on tarkoitus kattaa sairauden ja tapaturman vaarat, ja toisaalta henkilöstösääntöjen 78 artiklan nojalla työkyvyttömyyseläkkeen osalta, olisi lopullisesti jäätävä sen vastattaviksi.
10

Tämän 22 artiklan, joka kuuluu saman direktiivin XIII osastoon, jonka otsikko on ”Veronmaksuvelvollisten velvoitteet”, 1 kohdan a alakohdassa, 3 kohdan b alakohdassa, 4 kohdan a alakohdassa ja 5 kohdassa, sellaisina kuin ne ilmenevät kuudennen direktiivin 28 h artiklasta, säädetään seuraavaa: a) Verovelvollisen on ilmoitettava verovelvollisena harjoittamansa toiminnan alkamisesta, muuttumisesta ja loppumisesta. Jäsenvaltioiden on, määräämiensä edellytysten mukaisesti, annettava verovelvolliselle mahdollisuus tehdä ilmoitukset sähköisesti, ja ne voivat myös vaatia ilmoitukset tehtäväksi sähköisesti. – – 3. – – b) Ainoastaan seuraavat tiedot ovat arvonlisäverotusta varten pakollisia a alakohdan ensimmäisen, toisen ja kolmannen alakohdan säännösten mukaisesti toimitettavissa laskuissa, tämän kuitenkaan rajoittamatta tällä direktiivillä säädettyjen erityisten järjestelyjen soveltamista: — laskun toimittamispäivä; — yhteen tai useampaan sarjaan perustuva juokseva numero, jolla lasku voidaan yksilöidä; — 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettu arvonlisäverotunniste, jolla verovelvollinen on toimittanut tavarat tai suorittanut palvelut; — 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettu asiakkaan arvonlisäverotunniste, jolla asiakas on ottanut vastaan tavaroiden toimituksen tai palvelujen suorituksen, josta asiakas on veronmaksuvelvollinen, taikka 28 c artiklan A kohdassa tarkoitetun tavaroiden toimituksen; — verovelvollisen ja tämän asiakkaan täydellinen nimi ja osoite; — toimitettujen tavaroiden määrä ja luonne tai suoritettujen palveluiden laajuus ja luonne; — päivä, jolloin tavarat on toimitettu tai palvelut suoritettu tai a alakohdan 2 alakohdassa tarkoitettu ennakkomaksu on maksettu, jos kyseinen päivä voidaan määrittää ja se on muu kuin laskun toimittamispäivä; — kunkin verokannan tai vapautuksen osalta veron peruste, yksikköhinta ilman veroa sekä mahdolliset hyvitykset tai alennukset, jos ne eivät sisälly yksikköhintaan; — sovellettava verokanta; — maksettava veron määrä, paitsi jos sovelletaan erityisjärjestelmää, jossa tämän direktiivin mukaisesti tällaista seikkaa ei mainita; – – a) Verovelvollisen on tehtävä ilmoitus määräajassa, jonka kukin jäsenvaltio vahvistaa. Määräaika ei saa olla pitempi kuin kaksi kuukautta kunkin verokauden päättymisestä. Jäsenvaltioiden on vahvistettava verokausi yhdeksi, kahdeksi tai kolmeksi kuukaudeksi. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin vahvistaa eripituisia kausia, jotka eivät saa olla yhtä vuotta pitempiä. Jäsenvaltioiden on, määräämiensä edellytysten mukaisesti, annettava verovelvolliselle mahdollisuus tehdä tällaiset ilmoitukset sähköisesti, ja ne voivat myös vaatia ilmoitukset tehtäväksi sähköisesti. – – 5. Verovelvollisen on maksettava arvonlisäveron nettomäärä veroilmoituksen tekemisen yhteydessä. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin asettaa maksun suoritukselle eri määräpäivän tai vaatia ennakkomaksun.”
17

LIS-asetuksen täytäntöönpano ja tämän asetuksen noudattamisen valvonta varmistetaan yhteisön valvontajärjestelmästä, jonka tarkoituksena on varmistaa yhteisen kalastuspolitiikan sääntöjen noudattaminen, asetusten (EY) N:o 847/96, (EY) N:o 2371/2002, (EY) N:o 811/2004, (EY) N:o 768/2005, (EY) N:o 2115/2005, (EY) N:o 2166/2005, (EY) N:o 388/2006, (EY) N:o 509/2007, (EY) N:o 676/2007, (EY) N:o 1098/2007, (EY) N:o 1300/2008 ja (EY) N:o 1342/2008 muuttamisesta sekä asetusten (ETY) N:o 2847/93, (EY) N:o 1627/94 ja (EY) N:o 1966/2006 kumoamisesta 20.11.2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1224/2009 (EUVL L 343, s. 1).