Asia T-208/06

Quinn Barlo Ltd ym.

vastaan

Euroopan komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Metakrylaattimarkkinat – EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisen toteava päätös – Yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen käsite – Rikkomisen kesto – Sakot – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät seikat

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yhdenmukaistettu menettelytapa – Kilpailua rajoittava vaikutus – Arviointiperusteet – Kilpailunvastainen tarkoitus – Kilpailunvastaisen tarkoituksen toteaminen riittää

(EY 81 artiklan 1 kohta)

2. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yhdenmukaistettu menettelytapa – Käsite – Yhdenmukaistamisen ja yritysten markkinakäyttäytymisen välisen syy-yhteyden välttämättömyys – Tämän syy-yhteyden olemassaoloa koskeva olettama

(EY 81 artiklan 1 kohta)

3. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Monitahoinen kilpailusääntöjen rikkominen, joka koostuu sekä sopimuksista että yhdenmukaistetuista menettelytavoista – Kilpailusääntöjen rikkomisen luonnehtiminen yhdeksi kokonaisuudeksi niin, että se määritellään ”sopimukseksi ja/tai yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi” – Hyväksyttävyys

(EY 81 artiklan 1 kohta)

4. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Todistelutapa – Vetoaminen joukkoon aihetodisteita – Yksittäin tarkastelluilta aihetodisteilta edellytettävä todistusvoima

(EY 81 artiklan 1 kohta)

5. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yrityksen osallistuminen kilpailua rajoittaviin aloitteisiin – Kielletyn aloitteen hiljainen hyväksyminen ilman julkista irtisanoutumista siitä on riittävää yrityksen vastuun syntymiseksi

(EY 81 artiklan 1 kohta)

6. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneiden muiden yritysten lausuntojen käyttäminen todisteina – Hyväksyttävyyden edellytykset

(EY 81 ja EY 82 artikla)

7. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Perusoikeudet – Syyttömyysolettama – Menettely kilpailuasioissa – Sovellettavuus

(EY 81 artiklan 1 kohta)

8. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kielto – Rikkominen – Sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka muodostavat yhtenä kokonaisuutena pidettävän kilpailusääntöjen rikkomisen – Yrityksen joutuminen vastuuseen kilpailusääntöjen rikkomisesta kokonaisuudessaan – Edellytykset

(EY 81 artiklan 1 kohta)

9. Yhteisön oikeus – Tulkinta – Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Perustelut – Huomioon ottaminen

10. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Komission velvollisuus näyttää toteen kilpailusääntöjen rikkominen ja sen kesto

(EY 81 artiklan 1 kohta)

11. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Se, kuinka vakavaa kunkin yrityksen osallistuminen kilpailusääntöjen rikkomiseen on ollut

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

12. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Todellinen vaikutus markkinoihin – Kilpailusääntöjen rikkomisen luokitteleminen erittäin vakavaksi ei edellytä tällaisen vaikutuksen osoittamista

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät seikat – Yrityksen passiivisuus tai seurailijan asema

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla; komission tiedonanto 98/C 9/03)

14. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Lieventävät seikat – Kartellissa sovitusta poikkeava toiminta

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

1. Arvioitaessa sitä, onko yhdenmukaistettu menettelytapa EY 81 artiklan 1 kohdan nojalla kielletty, sen konkreettisten vaikutusten huomioon ottaminen on tarpeetonta, kun on ilmeistä, että sen tarkoituksena on estää kilpailu yhteismarkkinoilla tai rajoittaa tai vääristää sitä. Näin ollen yhdenmukaistetun menettelytavan vaikutuksia ei ole tarpeen tutkia, kun on osoitettu, että sen tarkoitus on kilpailunvastainen.

(ks. 39 kohta)

2. Vaikka yhdenmukaistetun menettelytavan käsite edellyttää EY 81 artiklan 1 kohdan yhteydessä paitsi kyseisten yritysten välistä yhdenmukaistamista, myös tätä yhdenmukaistamista seuraavaa markkinakäyttäytymistä ja näiden kahden seikan välistä syy-yhteyttä, on kuitenkin syytä olettaa, elleivät asianomaiset toimijat esitä niille kuuluvan näyttövelvollisuuden mukaisesti vastakkaista näyttöä, että yhdenmukaistamiseen osallistuvat ja edelleen markkinoilla toimivat yritykset ottavat markkinakäyttäytymisestään päättäessään huomioon kilpailijoidensa kanssa vaihtamansa tiedot.

(ks. 40 kohta)

3. EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut käsitteet ”sopimus” ja ”yhdenmukaistettu menettelytapa” kattavat samankaltaisia salaisen yhteistyön muotoja, jotka eroavat toisistaan ainoastaan voimakkuutensa ja ilmenemismuotojensa osalta.

Kun on kyse monitahoisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta, jossa useat tuottajat ovat useiden vuosien ajan tavoitelleet sitä, että ne voisivat yhdessä ohjata markkinoita, komissiolta ei voida edellyttää, että se yksilöisi kunkin yrityksen ja kunkin hetken osalta täsmällisesti rikkomisen sopimukseksi tai yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi, kun EY 81 artiklassa joka tapauksessa tarkoitetaan kumpaakin näistä kilpailusääntöjen rikkomisen muodoista.

Tässä yhteydessä yhtenä kokonaisuutena pidettävän kilpailusääntöjen rikkomisen kaksinkertainen oikeudellinen luonnehdinta ”sopimukseksi ja yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi” on ymmärrettävä siten, että siinä kuvataan monimutkaista kokonaisuutta, johon liittyvistä tosiseikoista osa täyttää EY 81 artiklan 1 kohdassa – jossa ei määrätä erityisestä tunnusmerkistöstä tällaisia monimutkaisia kilpailunrajoituksia varten – tarkoitetun sopimuksen ja osa puolestaan siinä tarkoitetun yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit.

(ks. 34, 41 ja 42 kohta)

4. EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen todistelusta on todettava, että komission on esitettävä oikeudellisesti riittävä näyttö EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen muodostavista seikoista. Tässä yhteydessä sen on esitettävä riittävän täsmällistä ja yhtäpitävää näyttöä, jonka perusteella voidaan vakuuttua siitä, että kilpailusääntöjä on rikottu.

Kaikkien komission esittämien todisteiden ei tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että kyseisen toimielimen esittämät aihetodisteet kokonaisvaltaisesti tarkasteltuina täyttävät nämä edellytykset.

Seikkoja, jotka komissio esittää päätöksessään todistaakseen, että jokin yritys on rikkonut EY 81 artiklan 1 kohtaa, on tarkasteltava kokonaisuutena eikä erikseen.

(ks. 43–45 kohta)

5. Riittää, että komissio osoittaa asianomaisen yrityksen osallistuneen kokouksiin, joiden aikana on tehty kilpailunvastaisia sopimuksia ilman että se olisi selvästi vastustanut niitä, jotta kyseisen yrityksen osallistuminen kartelliin voidaan osoittaa riittävällä tavalla. Jos osallistuminen tällaisiin kokouksiin on näytetty toteen, kyseisen yrityksen on esitettävä selvitystä siitä, että sen osallistumisella kyseisiin kokouksiin ei ollut kilpailua rajoittavaa tarkoitusta, osoittamalla ilmoittaneensa kilpailijoilleen, että sillä oli näihin kokouksiin osallistuessaan kilpailijoihin nähden eri näkemys.

Tämän oikeusperiaatteen taustalla on se perustelu, että koska yritys on osallistunut kyseiseen kokoukseen sanoutumatta julkisesti irti sen sisällöstä, se on antanut toisille osallistujille sen vaikutelman, että se hyväksyi sen tuloksen ja noudattaisi sitä.

Myöskään se, että yritys ei noudata kokouksessa, jolla on kilpailunvastainen tavoite, sovittua, ei poista sen vastuuta kartelliin osallistumisesta, ellei se ole julkisesti sanoutunut irti siitä, mitä kokouksissa on sovittu.

Lisäksi julkisen irtisanoutumisen käsitettä vastuusta vapauttavana seikkana on tulkittava suppeasti. Erityisesti sitä, että toimija vaikenee kokouksessa, jonka kuluessa sovitaan lainvastaisesta yhdenmukaistamisesta tietyn hintapolitiikkaa koskevan kysymyksen osalta, ei voida rinnastaa vakaan ja selkeän paheksunnan ilmaisemiseen.

(ks. 47–50 kohta)

6. Kilpailuasioissa missään säännöksessä tai millään unionin oikeuden yleisellä periaatteella ei kielletä komissiota käyttämästä yritystä vastaan muiden rikkomisesta epäiltyjen yritysten antamia lausuntoja. Ei siis voida katsoa, että sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon puitteissa annetuilla lausunnoilla ei pelkästään tästä syystä olisi todistusarvoa.

Se, että lainvastaisen yhteistoimintajärjestelyn pääosallistujien vapaaehtoisesti esittämiin todisteisiin saatetaan suhtautua tietyllä tavalla epäluuloisesti, on ymmärrettävää, sillä kyseisillä osallistujilla on taipumus vähätellä sen osuuden merkitystä, joka niillä on kilpailusääntöjen rikkomiseen, ja suurennella toisten osuutta. Kun kuitenkin yhteistyötiedonannon mukaiselle menettelylle ominainen logiikka otetaan huomioon, se, että kyseisen tiedonannon soveltamista pyydetään sakon lieventämiseksi, ei näet välttämättä kannusta esittämään vääristeltyjä todisteita tutkittavana olevan yhteistoimintajärjestelyn muista osanottajista. Jokainen pyrkimys johtaa komissiota harhaan voisi näet kyseenalaistaa yrityksen yhteistyön vilpittömyyden ja kattavuuden ja näin ollen vaarantaa tämän mahdollisuuden hyötyä täysimääräisesti yhteistyötiedonannosta.

Erityisesti on katsottava sen, että henkilö tunnustaa rikkoneensa kilpailusääntöjä ja myöntää näin ollen sellaisten tosiseikkojen olemassaolon, jotka ylittävät ne tosiseikat, joiden olemassaolo voitiin johtaa suoraan kyseisistä asiakirjoista, merkitsevän lähtökohtaisesti – päinvastaista osoittavien erityisten olosuhteiden puuttuessa – sitä, että kyseinen henkilö on päättänyt kertoa totuuden. Näin lausunnon antajan omien intressiensä vastaisesti antamia lausuntoja on lähtökohtaisesti pidettävä erityisen uskottavina todisteina.

Kartelliin osalliseksi väitetyn yrityksen lausuntoa, jonka totuudenmukaisuuden on riitauttanut useampi muu kartelliin osalliseksi katsottu yritys, ei kuitenkaan voida pitää riittävänä näyttönä viimeksi mainittujen yritysten toteuttamasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, jos sen tukena ei ole muita todisteita.

Kun unionin yleinen tuomioistuin tutkii yhteistyötiedonantoon perustuvan hakemuksen tehneiden yritysten antamien lausuntojen todistusarvoa, se ottaa huomioon muun muassa näiden lausuntojen merkityksellisyyttä tukevat yhtäpitävät aihetodisteet ja sellaisten aihetodisteiden puuttumisen, jotka osoittaisivat, että kyseisillä yrityksillä oli ollut taipumus vähätellä sen osuuden merkitystä, joka niillä oli kilpailusääntöjen rikkomiseen, ja suurennella toisten osuutta. Lisäksi lausuman merkitys vaikuttaa mahdollisesti siihen, missä määrin tukemista vaaditaan.

Sen, että lausuma esitettiin menettelyn erittäin myöhäisessä vaiheessa, toisin sanoen väitetiedoksiantoon annetussa vastauksessa, perusteella ei voida sinänsä kiistää kyseisen lausuman kaikkea todistusarvoa, vaan lausuma on tutkittava kaikkien nyt käsiteltävän asian kannalta merkityksellisten olosuhteiden valossa. Kyseisen kaltaisen lausuman todistusarvo on kuitenkin vähäisempi kuin jos se olisi annettu oma-aloitteisesti ja toisen yrityksen antamasta lausumasta riippumatta. Etenkin silloin kun yritys, joka jättää sakkoimmuniteettia koskevan hakemuksen, tuntee komission tutkimuksensa yhteydessä kokoamat seikat, yhteistyöstä annetun tiedonannon mukaiselle menettelylle ominainen logiikka, jonka mukaan jokainen yritys johtaa komissiota harhaan voisi kyseenalaistaa yrityksen yhteistyön vilpittömyyden ja kattavuuden, ei päde samassa määrin kuin silloin, kun kyseessä on oma-aloitteinen lausuma eivätkä komission esittämät väitteet ole tiedossa. Samoin on todettava, ettei niitä toteamuksia, joiden mukaan yhteistyötiedonannon nojalla annetut lausumat ovat lausuman antajan intressien vastaisia ja niitä on lähtökohtaisesti pidettävä erityisen uskottavina todisteina, voida soveltaa täysimääräisesti, kun on kyse väitetiedoksiantoon annetusta vastauksesta, jonka on esittänyt sakkoimmuniteettia koskevan hakemuksen jättänyt yritys.

(ks. 52–56, 97, 108 ja 109 kohta)

7. Tuomioistuinvalvonnan laajuudesta on todettava, että kun unionin yleinen tuomioistuin käsittelee EY 81 artiklan 1 kohdan nojalla tehtyä päätöstä koskevaa kumoamiskannetta, sen tehtävänä on yleisesti harjoittaa kokonaisvaltaista valvontaa ja tutkia, täyttyvätkö EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset.

Jos unionin yleinen tuomioistuin ei ole varma asiasta, tämän on koiduttava sen yrityksen, jolle kilpailusääntöjen rikkomisen toteava päätös on osoitettu, hyväksi syyttömyysolettaman periaatteen, jota unionin oikeuden yleisenä periaatteena sovelletaan muun muassa sellaisiin yrityksiä koskeviin kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen, mukaisesti.

(ks. 57­ ja 58 kohta)

8. Kun otetaan huomioon kilpailusääntöjen rikkomisten luonne sekä niihin liittyvien seuraamusten luonne ja ankaruus, näihin kilpailusääntöjen rikkomisiin liittyvä vastuu on yrityskohtaista.

EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat perustuvat väistämättä useiden sellaisten yritysten myötävaikutukseen, jotka ovat kaikki mukana rikkomisessa mutta joiden osallistumisella voi olla eri ilmenemismuotoja, etenkin kyseisten markkinoiden erityispiirteiden ja kunkin yrityksen markkina-aseman, tavoiteltujen päämäärien sekä valittujen tai suunniteltujen täytäntöönpanotoimien perusteella.

Kuitenkaan pelkästään se, että kukin yritys osallistuu kilpailusääntöjen rikkomiseen sille ominaisella tavalla, ei riitä sulkemaan pois sen vastuuta rikkomisesta kokonaisuudessaan, ei myöskään käyttäytymisestä, jonka muut rikkomiseen osallistuneet yritykset ovat todellisuudessa toteuttaneet mutta jolla on sama kilpailua rajoittava tarkoitus tai vaikutus.

Lisäksi EY 81 artiklan 1 kohdan rikkominen voi perustua paitsi yksittäiseen toimenpiteeseen myös useiden toimenpiteiden kokonaisuuteen taikka jatkettuun toimintaan. Tätä tulkintaa ei voida riitauttaa sillä perusteella, että tällaisen useiden toimenpiteiden kokonaisuuden tai jatketun toiminnan yhtä tai useampaa osa-aluetta voitaisiin pitää itsessään ja erikseen tarkasteltuna kyseisen määräyksen rikkomisena. Kun eri toimenpiteet kuuluvat ”kokonaissuunnitelmaan”, koska niiden yhteisenä tavoitteena on kilpailun vääristäminen yhteismarkkinoiden sisällä, komissiolla on oikeus kohdistaa vastuu näistä toimenpiteistä sen mukaan, miten yritykset ovat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen kokonaisuutena arvioiden, vaikka osoitettaisiin, että asianomainen yritys on osallistunut suoraan vain yhteen tai useisiin rikkomisen osatekijöihin. Samoin pelkästään se, ettei yritys toiminut asianomaisella alalla, ei välttämättä merkitse, ettei kyseisen yrityksen voida katsoa olevan kokonaisvastuussa yhtenä kokonaisuutena pidettävästä kilpailusääntöjen rikkomisesta.

Osoittaakseen yrityksen osallistuneen tällaiseen yhtenä kokonaisuutena pidettävään kilpailusääntöjen rikkomiseen komission on näytettävä toteen, että yritys aikoi omalla toiminnallaan myötävaikuttaa kaikkien osallistujien yhteisten päämäärien tavoittelemiseen ja että yritys tiesi suunnitellusta tai muiden samaan päämäärään pyrkivien yritysten toteuttamasta konkreettisesta käyttäytymisestä tai että se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin.

Näin ollen tällaisen yrityksen voidaan katsoa olevan vastuussa kokonaiskartellista ainoastaan, jos yhtäältä se tiesi tai sen olisi väistämättä pitänyt tietää, että salainen yhteistyö, johon se osallistui erityisesti useiden vuosien ajan säännöllisesti järjestettyjen kokousten kautta, kuului kokonaissuunnitelmaan, jonka tarkoituksena oli vääristää normaalia kilpailua, ja toisaalta tämä kokonaissuunnitelma kattoi kaikki osatekijät, joista kartelli muodostui. Yrityksen ei voida väittää osallistuneen kokonaiskartelliin pelkästään siitä syystä, että sen tekemän sopimuksen ja kokonaiskartellin tavoitteet ovat samat. Sopimukseen osallistumista voidaan nimittäin pitää yrityksen liittymisenä kokonaiskartelliin ainoastaan, jos yritys tiesi tai jos sen olisi pitänyt tietää, että se sopimukseen osallistuessaan osallistui myös kokonaiskartelliin.

Tässä yhteydessä pelkästään sen perusteella, että yritys oli tietoinen kilpailunvastaisista tavoitteista, jotka koskevat yhtä asianomaisen alan tuotetta, ja pyrki niihin, ei voida päätellä, että se oli tietoinen yhtenä kokonaisuutena pidettävän kartellin samasta tavoitteesta koko kyseisellä alalla. Saman tavoitteen käsitettä ei nimittäin voida määrittää yleisellä viittauksella kilpailun vääristymiseen tietyllä alalla, koska vaikutus kilpailuun muodostaa tavoitteena tai vaikutuksena olennaisen tekijän kaikessa käyttäytymisessä, joka kuuluu EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Saman tavoitteen tällainen määritelmä uhkaa evätä yhtenä kokonaisuutena pidettävän jatketun kilpailusääntöjen rikkomisen käsitteeltä osan sen merkityksestä, koska sen seurauksena on se, että useat käyttäytymiset, jotka koskevat jotakin talouden alaa ja jotka on kielletty EY 81 artiklan 1 kohdassa, pitäisi systemaattisesti luokitella yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen osatekijöiksi.

(ks. 125–128, 143, 144 ja 149 kohta)

9. Tietyn päätöksen päätösosa ja perustelut liittyvät erottamattomasti toisiinsa, ja tämän vuoksi päätöstä tulkittaessa on tarvittaessa otettava huomioon päätöksen tekemiseen johtaneet syyt.

(ks. 131 kohta)

10. Kilpailusääntöjen rikkomisen kesto on yksi EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun rikkomisen käsitteen osatekijä, jota koskeva todistustaakka on lähtökohtaisesti komissiolla. Jos ei ole olemassa näyttöä, jolla voidaan osoittaa suoraan rikkomisen kesto, komissio esittää ainakin näyttöä, joka liittyy ajallisesti riittävän lähellä toisiaan oleviin tosiseikkoihin, joiden perusteella voidaan kohtuullisesti päätellä, että rikkominen on jatkunut keskeytyksettä tietyn kahden ajankohdan välillä.

Lisäksi sen perusteella, että kartelli sinänsä on ollut keskeytymätön, ei voida sulkea pois sitä, että yksi tai useampi sen osapuolista olisi keskeyttänyt osallistumisensa tietyksi ajaksi.

Vaikka kilpailusääntöjä rikkovan käyttäytymisen kahden ilmenemismuodon välinen ajanjakso on merkityksellinen tekijä osoitettaessa kilpailusääntöjen rikkomisen jatkuvuutta, ei kysymystä siitä, onko kyseinen ajanjakso riittävän pitkä merkitäkseen rikkomisen keskeytymistä, pidä silti tutkia abstraktilla tasolla. Päinvastoin sitä on arvioitava asianomaisen kartellin toiminnan asiayhteydessä, tarvittaessa mukaan luettuna kyseessä olevan yrityksen kartelliin osallistumisen yksityiskohtaiset menettelytavat.

(ks. 155, 156 ja 159 kohta)

11. Kun kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon määrää määritetään asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen mukaisesti, on erotettava toisistaan rikkomisen vakavuuden arviointi, jonka avulla sakon yleinen laskentapohja määritetään, ja sen arviointi, miten vakavasti kukin asianomainen yritys on osallistunut rikkomiseen, sillä viimeksi mainittu kysymys on tutkittava raskauttavia tai lieventäviä seikkoja mahdollisesti sovellettaessa.

Kyseisten suuntaviivojen 2 ja 3 kohdassa nimittäin todetaan, että sakon perusmäärää voidaan muuttaa tiettyjen kuhunkin asianomaiseen yritykseen liittyvien lieventävien ja raskauttavien seikkojen perusteella. Erityisesti suuntaviivojen 3 kohdassa, jonka otsikko on ”Lieventävät olosuhteet”, esitetään luettelo, joka ei ole tyhjentävä, olosuhteista, joiden perusteella sakon perusmäärää voidaan alentaa. Siinä viitataan yrityksen passiiviseen rooliin, siihen, että yritys on jättänyt käytännössä soveltamatta sopimuksia, rikkomisen lopettamiseen heti komission ensimmäisen toimenpiteen jälkeen, siihen, ettei yritys ole voinut kohtuullisesti epäillä syyllistyvänsä rikkomiseen toiminnallaan, siihen, että kilpailusääntöjä rikottiin huolimattomuudesta, sekä yrityksen todelliseen yhteistyöhön menettelyissä, jotka koskevat yhteistyötiedonannon soveltamisalaan kuulumattomia tapauksia.

Sakon laskentapohjaa määrittäessään komission ei sitä vastoin tarvitse arvioida tietyn yrityksen käyttäytymisen vaikutuksia. Sakon yleistä tasoa määritettäessä huomioon otettavia vaikutuksia eivät nimittäin ole ne, jotka johtuvat siitä tosiasiallisesta käyttäytymisestä, jonka yritys väittää omaksuneensa, vaan ne, jotka johtuvat siitä koko rikkomisesta, johon yritys on osallistunut.

Silloin, kun yritys ei ole vastuussa kokonaiskartellista vaan sen voidaan katsoa olevan vastuussa vain yhdestä kyseisen kartellin osasta, tämä seikka on otettava huomioon sakon laskentapohjaa määritettäessä. Tässä tapauksessa on nimittäin väistämätöntä, että kilpailuoikeuden säännösten rikkominen on vähemmän vakavaa kuin rikkominen, joka luetaan niiden yritysten syyksi, jotka osallistuivat kilpailusääntöjen rikkomisen kaikkiin osiin ja vaikuttivat enemmän tämän kartellin tehokkuuteen ja vakavuuteen kuin kilpailusääntöjen rikkoja, joka on osallistunut ainoastaan yhteen saman kartellin osaan. Yritykselle ei voida kuitenkaan milloinkaan määrätä sakkoa, jonka määrä on laskettu sellaiseen salaiseen yhteistyöhön osallistumisen perusteella, josta sen ei katsota olevan vastuussa.

(ks. 183–185 ja 197–200 kohta)

12. Siinä yhteydessä, jossa arvioidaan yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta yritykselle määrättävän sakon laskentapohjan määrittämiseksi, asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuista suuntaviivoista ilmenee, että horisontaalisia hintakartelleja tai markkinoiden jakamiseen tähtääviä kartelleja voidaan pitää erittäin vakavina jo niiden laadun perusteella, ilman että komission pitäisi osoittaa kilpailusääntöjen rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin. Kyseisen kaltaisten kartellien perusteella on nimittäin luonnostaan määrättävä ankarimmat sakot. Kartellien mahdollinen todellinen vaikutus markkinoihin, eli erityisesti se, missä määrin kilpailun rajoittaminen on johtanut korkeampaan markkinahintaan kuin siihen, jota ilman kartellia olisi sovellettu, ei ole ratkaiseva tekijä määritettäessä sakkojen suuruutta.

(ks. 189 kohta)

13. Yrityksen passiivisuus tarkoittaa sitä, että kyseinen yritys on omaksunut ”matalan profiilin” eli se ei ole osallistunut aktiivisesti kilpailunvastaisen sopimuksen tai sopimusten laatimiseen. Yrityksen passiivista asemaa kartellissa osoittavana seikkana voidaan ottaa huomioon se, että yritys on osallistunut huomattavasti satunnaisemmin kokouksiin kuin kartellin rivijäsenet, samoin kuin se, että se on tullut myöhemmin kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olleille markkinoille, riippumatta siitä, miten pitkän ajan se on kartelliin osallistunut, sekä lisäksi se, että kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneiden kolmansien yritysten edustajat ovat tehneet tämänsuuntaisia nimenomaisia ilmoituksia.

(ks. 224 kohta)

14. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 3 kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetun lieventävän seikan, joka liittyy siihen, ettei kilpailusääntöjen rikkomista koskevia sopimuksia ja käytäntöjä käytännössä sovellettu, soveltamiseksi yritykseen on tutkittava, voidaanko kyseisen yrityksen mainitsemien olosuhteiden perusteella todeta, että sinä aikana, jolloin yritys osallistui kilpailusääntöjen rikkomista koskeviin sopimuksiin, se on tosiasiassa pidättäytynyt niiden soveltamisesta kilpailemalla markkinoilla tai ainakin selvästi ja huomattavasti rikkonut velvoitteita, joilla kyseinen kartelli pannaan täytäntöön, siinä määrin, että se on häirinnyt kartellin toimintaa.

(ks. 231 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kolmas jaosto)

30 päivänä marraskuuta 2011 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Metakrylaattimarkkinat – EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisen toteava päätös – Yhtenä kokonaisuutena pidettävän rikkomisen käsite – Rikkomisen kesto – Sakot – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät seikat

Asiassa T‑208/06,

Quinn Barlo Ltd, kotipaikka Cavan (Irlanti),

Quinn Plastics NV, kotipaikka Geel (Belgia),

Quinn Plastics GmbH, kotipaikka Mainz (Saksa),

edustajinaan asianajajat W. Blau, F. Wijckmans ja F. Tuytschaever,

kantajina,

vastaan

Euroopan komissio, asiamiehinään aluksi V. Bottka ja S. Noë, sittemmin Bottka ja N. Khan,

vastaajana,

jossa vaaditaan kumoamaan EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 31.5.2006 tehdyn komission päätöksen K(2006) 2098 lopullinen (asia COMP/F/38.645 – metakrylaatit) 1 ja 2 artikla kantajia koskevilta osin tai toissijaisesti kumoamaan kyseisen päätöksen 2 artikla siltä osin kuin siinä määrätään kantajille sakko tai ainakin alentamaan sakon määrää,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja O. Czúcz sekä tuomarit I. Labucka (esittelevä tuomari) ja D. Gratsias,

kirjaaja: hallintovirkamies J. Plingers,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 10.5.2011 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asian tausta

1 Euroopan yhteisöjen komissio totesi EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 31.5.2006 tekemässään päätöksessä K(2006) 2098 lopullinen (asia COMP/F/38.645 – metakrylaatit) (jäljempänä riidanalainen päätös) muun muassa, että tietyt yritykset olivat rikkoneet EY 81 artiklaa ja Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen (ETA) 53 artiklaa, koska ne olivat osallistuneet 23.1.1997 ja 12.9.2002 välisinä useina eri ajanjaksoina metakrylaattialalla kilpailunvastaisten sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen muodostamaan kokonaisuuteen, joka kattoi ETA:n koko alueen (riidanalaisen päätöksen 1 artikla).

2 Riidanalaisen päätöksen mukaan kyseessä oli yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen, joka liittyi seuraavaan kolmeen polymetyylimetakrylaatista (jäljempänä PMMA) valmistettuun tuotteeseen: PMMA-muovauskompaundit, PMMA-levyt ja PMMA-saniteettituotteet. Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että vaikka nämä kolme PMMA-tuotetta ovat sekä aineellisesti että kemiallisesti erilaisia, niitä voidaan pitää yhtenäisenä tuoteryhmänä niiden yhteisen raaka-aineen, metakrylaattimonomeerin (jäljempänä MMA), vuoksi (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 4–8 perustelukappale).

3 Riidanalaisen päätöksen mukaan kyseinen rikkominen muodostui hintakeskusteluista ja hintasopimusten tekemisestä eli hinnankorotuksista sopimisesta tai vähintäänkin voimassa olevien hintojen jäädyttämisestä, ja näiden sopimusten täytäntöönpanosta ja valvonnasta, keskustelusta lisäpalveluista aiheutuneiden kustannusten siirtämisestä asiakkaille, kaupallisesti tärkeiden ja luottamuksellisten markkinatietojen ja/tai yrityksiä koskevien tietojen vaihdosta, osallistumisesta säännöllisiin kokouksiin ja muusta yhteydenpidosta rikkomisen helpottamiseksi (riidanalaisen päätöksen 1 artikla ja johdanto-osan 1–3 perustelukappale).

4 Riidanalainen päätös osoitettiin seuraaville yrityksille: Degussa AG, Röhm GmbH & Co. KG ja Para-Chemie GmbH (jäljempänä yhdessä Degussa), Total SA, Elf Aquitaine SA, Arkema SA (aiemmin Atofina SA), Altuglas International SA ja Altumax Europe SAS (jäljempänä yhdessä Atofina), Lucite International Ltd ja Lucite International UK Ltd (jäljempänä yhdessä Lucite), ICI plc sekä kantajat Quinn Barlo Ltd, Quinn Plastics NV ja Quinn Plastics GmbH.

5 Kantajat kuuluvat irlantilaiseen monialayritykseen Quinn Group Ltd:hen, joka hankki kyseisen rikkomisajanjakson jälkeen 7.5.2004 omistukseensa Barlo-konsernin (Barlo Group plc, joka nimettiin sittemmin uudelleen Barlo Group Ltd:ksi) emoyhtiön koko yhtiöpääoman (riidanalaisen päätöksen 299 perustelukappale). Kantajina olevat yritykset on muodostettu yhdistämällä Barlo-konsernin kolmen aiemman yhtiön (jäljempänä yhdessä Barlo) toiminnot Quinn-konserniin tammikuussa 2005:

– Quinn Plastics GmbH on Barlo Plastics GmbH:n oikeudellinen seuraaja. Riidanalaisen päätöksen mukaan Barlo Plastics GmbH osallistui todettuun metakrylaattialan salaiseen yhteistyöhön (riidanalaisen päätöksen 297 perustelukappale);

– Quinn Plastics NV on Barlo Plastics NV:n oikeudellinen seuraaja. Viimeksi mainittu yritys oli Barlo Plastics GmbH:n emoyhtiö, jolla oli välillisesti hallussaan sen koko pääoma (riidanalaisen päätöksen 38, 43 ja 301 perustelukappale);

– Quinn Barlo on Barlo Group Ltd:n oikeudellinen seuraaja. Kyseessä on entisen Barlo-konsernin emoyhtiö, jolla on suoraan tai välillisesti hallussaan entisten Barlo-yhtiöiden koko pääoma (riidanalaisen päätöksen 300 ja 301 perustelukappale).

6 Kaikki kolme kantajaa ovat riidanalaisen päätöksen adressaatteja, koska komission mukaan Quinn Barlo ja Quinn Plastics NV olivat vastuussa Quinn Plastics GmbH:n (entinen Barlo Plastics GmbH) toiminnasta kilpailusääntöjen rikkomisen aikana (riidanalaisen päätöksen 301 ja 304 perustelukappale ja 1 artikla).

7 Riidanalaisen päätöksen tekemiseen johtanut tutkinta aloitettiin sen jälkeen, kun Degussa oli 20.12.2002 tehnyt sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa 19.2.2002 annetun komission tiedonannon (EYVL C 45, s. 3; jäljempänä yhteistyötiedonanto) perusteella sakkoimmuniteettia koskevan hakemuksen.

8 Komissio toimitti 25. ja 26.3.2003 tarkastukset Atofinan, Barlon, Degussan ja Luciten tiloissa (riidanalaisen päätöksen 59 perustelukappale). Tarkastusten jälkeen Atofina teki 3.4.2003 ja Lucite 11.7.2003 yhteistyötiedonannon perusteella sakkoimmuniteettia tai sakkojen lieventämistä koskevat hakemukset (riidanalaisen päätöksen 60 ja 66 perustelukappale). ICI teki 18.10.2004 yhteistyötiedonannon perusteella sakon määrän alentamista koskevan hakemuksen (riidanalaisen päätöksen 83 perustelukappale). Barlo ei jättänyt hakemusta edellä mainitun tiedonannon perusteella.

9 Komissio osoitti 9.4.2003 ja 29.7.2004 välisenä aikana Barlolle useita tietojensaantipyyntöjä 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17, [EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus (EYVL 1962, 13, s. 204), 11 artiklan nojalla ja sittemmin [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL L 1, s. 1) 18 artiklan nojalla (riidanalaisen päätöksen 62–79 perustelukappale).

10 Komissio antoi 17.8.2005 väitetiedoksiannon, joka koski MMA:han sekä PMMA-muovauskompaundeihin, PMMA-levyihin ja PMMA-saniteettituotteisiin liittyvää, yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista, ja osoitti sen muun muassa kantajille ja Quinn Plastics SA:lle (riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappale).

11 Suullinen kuuleminen toimitettiin 15. ja 16.12.2005.

12 Yritysten väitetiedoksiantoon antamissa vastauksissa ja suullisessa kuulemisessa antamissa lausunnoissa esittämien seikkojen perusteella komissio päätti luopua erityisesti seuraavista väitteistä:

– kaikkia väitetiedoksiannon adressaatteina olevia yhtiöitä vastaan rikkomisen MMA:han liittyvää osaa koskevista väitteistä;

– kantajia ja Quinn Plastics SA:ta vastaan PMMA-muovauskompaundien osalta esitetyistä väitteistä;

– Quinn Plastics SA:ta vastaan PMMA-levyjen osalta esitetyistä väitteistä (riidanalaisen päätöksen 93 perustelukappale).

13 Komissio teki 31.5.2006 riidanalaisen päätöksen. Komissio totesi kantajista, että ne olivat osallistuneet edellä 1–3 kohdassa tarkoitettuihin kilpailunvastaisiin sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin 30.4.1998 ja 21.8.2000 välisenä aikana (riidanalaisen päätöksen 1 artiklan l–n alakohta) ja määräsi niille 9 miljoonan euron sakon, jonka maksamisesta niitä pidettiin yhteisvastuullisina (riidanalaisen päätöksen 2 artiklan e alakohta).

14 Sakon määrää laskiessaan komissio tutki rikkomisen vakavuuden ja totesi ensin, että kun rikkomisen luonne ja se seikka, että se kattoi koko ETA:n, otettiin huomioon, kyse oli asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) tarkoitetusta erittäin vakavasta rikkomuksesta (riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 319–331 perustelukappale).

15 Tämän jälkeen komissio katsoi, että erittäin vakavien rikkomusten luokassa yrityksiin oli mahdollista soveltaa eriytettyä kohtelua siten, että huomioon otettiin rikkomuksiin syyllistyneiden todellinen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa vakavaa vahinkoa kilpailulle. Se totesi tästä, että tässä tapauksessa yritykset, joita asia koski, ”voitiin jakaa [kolmeen] luokkaan sen mukaan, mikä oli niiden painoarvo suhteessa siihen liikevaihtoon, jonka ne olivat toteuttaneet niiden PMMA-tuotteiden myynnillä, joilla ne [olivat] osallistuneet kartelliin”. Komissio totesi, että Barlo, jonka PMMA-levyistä vuonna 2000 ETA-alueella saama liikevaihto oli 66,37 miljoonaa euroa, kuului kolmanteen luokkaan.

16 Eriytetyn kohtelun yhteydessä komissio alensi kantajille lasketun sakon perusmäärän laskentapohjaa 25 prosenttia seuraavin perustein (riidanalaisen päätöksen 335 perustelukappale):

”Komissio ottaa huomioon sen, ettei voida itsestään selvästi tietää, onko Barlo osallistunut PMMA-muovauskompaundeja tai -saniteettituotteita koskevaan salaiseen yhteydenpitoon vai ei. Näin ollen vaikuttaa siltä, ettei Barlo tiennyt tai ettei se välttämättä voinut tietää kilpailunvastaisten järjestelyjen kokonaissuunnitelmasta – –”.

17 Näiden seikkojen perusteella komissio vahvisti kantajille määrättävien sakkojen laskentapohjaksi 15 miljoonaa euroa (riidanalaisen päätöksen 336 perustelukappale).

18 Komissio tutki toiseksi rikkomisen kestoa ja totesi, että koska kantajat olivat osallistuneet rikkomiseen kahden vuoden ja kolmen kuukauden ajan, sakon laskentapohjaa oli korotettava 20 prosenttia (10 prosenttia täydeltä osallistumisvuodelta) (riidanalaisen päätöksen 351–353 perustelukappale). Näin ollen kantajien sakon perusmääräksi vahvistettiin 18 miljoonaa euroa (riidanalaisen päätöksen 354 perustelukappale).

19 Komissio tutki kolmanneksi raskauttavia ja lieventäviä olosuhteita. Se ei ottanut huomioon yhtään raskauttavaa olosuhdetta kantajia vastaan. Lieventävänä olosuhteena komissio hyväksyi kantajien väitteen, jonka mukaan niillä oli rikkomisessa vain passiivinen ja vähäinen rooli, ja alensi näin ollen niiden sakon määrää 50 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 372–374 perustelukappale).

20 Komissio hylkäsi muut kantajien esittämät lieventävät olosuhteet (riidanalaisen päätöksen 375–396 perustelukappale) ja vahvisti näin ollen sakon määräksi 9 miljoonaa euroa (riidanalaisen päätöksen 397 perustelukappale). Koska kantajien hyväksi ei ole sovellettu yhteistyötiedonantoa, niille määrätyn sakon määrä on lopullinen.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset

21 Kantajat nostivat nyt käsiteltävän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 8.8.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä.

22 Koska unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, esittelevä tuomari siirrettiin kolmanteen jaostoon, jonka käsiteltäväksi nyt käsiteltävä asia tämän vuoksi siirrettiin.

23 Unionin yleinen tuomioistuin (kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn ja pyysi prosessinjohtotoimena komissiota vastaamaan tiettyihin kysymyksiin ja toimittamaan tiettyjä asiakirjoja. Komissio noudatti tätä pyyntöä annetussa määräajassa.

24 Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 10.5.2011 pidetyssä istunnossa. Vastauksena edellisessä kohdassa tarkoitettuun pyyntöön komissio toimitti lisäksi täydentäviä asiakirjoja, jotka lisättiin asiakirja-aineistoon. Suullinen käsittely päätettiin istunnon johdosta kantajien vahvistettua, että ne olivat voineet ilmaista kantansa kyseisistä asiakirjoista istunnossa.

25 Kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin

– ensisijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen 1 ja 2 artiklan niitä koskevilta osin,

– toissijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen 2 artiklan niitä koskevilta osin,

– tai ainakin kumoaa riidanalaisen päätöksen 2 artiklan siltä osin kuin siinä määrätään niille 9 miljoonan euron sakko ja alentaa sakon määrää nyt käsiteltävän kanteen tueksi esitettyjen väitteiden perusteella,

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

26 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen perusteettomana,

– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

27 Kantajat esittävät kanteensa tueksi kaksi kanneperustetta. Ensimmäinen niistä koskee EY 81 artiklan rikkomista. Toinen koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohdan ja suuntaviivojen rikkomista ja suhteellisuusperiaatteen loukkaamista.

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee EY 81 artiklan rikkomista

28 Ensimmäisessä kanneperusteessa kantajat väittävät lähinnä, ettei komissio ole riittävällä tavalla osoittanut, miten Barlon toiminta rikkoi EY 81 artiklaa. Tämä kanneperuste jakautuu kolmeen osaan. Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisessä osassa kantajat riitauttavat komission arvioinnin viidestä kokouksesta, joihin riidanalainen päätös niiden osalta perustuu, ja moittivat komissiota siitä, ettei se ole ottanut huomioon, etteivät kantajat osallistuneet muuhun yhteydenpitoon tai tietojenvaihtoon. Ensimmäisen kanneperusteen toisessa osassa ne väittävät, ettei komissio ole osoittanut Barlon osallistuneen ”yhtenä kokonaisuutena pidettävään yhteiseen kilpailunvastaiseen hankkeeseen”. Ensimmäisen kanneperusteen kolmannessa osassa kantajat väittävät, ettei komissio ole osoittanut Barlon osallistuneen jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen.

Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan niitä kokouksia ja muuta yhteydenpitoa ja tietojenvaihtoa, joihin Barlo on osallistunut, on arvioitu virheellisesti

29 Ensimmäisen kanneperusteen käsiteltävä osa perustuu kolmeen väitteeseen.

30 Vaikka kantajat myöntävätkin Barlon osallistuneen neljään viidestä kyseessä olevasta kokouksesta (eli Saksassa Dernbachissa huhtikuussa 1998, Darmstadtissa 29.6.1998, Heidelbergissa 24.2.2000 ja Deidesheimissa 21.8.2000 pidettyihin kokouksiin), ne väittävät aluksi, ettei komissio ole osoittanut, että niiden osallistuminen kyseisiin kokouksiin oli merkittävä kilpailunrajoitus ja rikkoi EY 81 artiklaa. Sen jälkeen kantajat kiistävät Barlon osallistuneen viidenteen kyseessä olevaan kokoukseen eli Barcelonassa touko-kesäkuussa 1999 pidettyyn kokoukseen ja katsovat, ettei komissio ole osoittanut, että kyseinen kokous pidettiin. Kantajat väittävät lopuksi, ettei komissio ole ottanut huomioon sitä, että vaikka se osoitti Barlon edustajan läsnäolon neljässä viidestä edellä mainitusta kokouksesta, se ei ole osoittanut kantajien osallistuneen muuhun kilpailunvastaiseen yhteydenpitoon tai tietojenvaihtoon.

– Neljä kokousta, joihin kantajat myöntävät Barlon osallistuneen

31 Kantajat kiistävät rikkoneensa EY 81 artiklaa sillä perusteella, että Barlon edustaja osallistui kyseisiin neljään kokoukseen. Yhtäältä ne riitauttavat näistä kokouksista riidanalaisessa päätöksessä esitetyn kuvauksen sillä perusteella, ettei sen tueksi ole esitetty riittäviä todisteita. Toisaalta ne väittävät, että Barlon käyttäytymiselle oli ”perusteltu syy”. Kantajat huomauttavat, etteivät kartelliin osallistuneiden yritysten edut välttämättä olleet yhdenmukaiset Barlon etujen kanssa, koska Barlolla ei ollut toimintaa MMA:ien alalla eikä kaikkien PMMA-tuotteiden alalla. Koska Barlon hintapolitiikka ei kantajien mukaan sopinut yhteen kartellin tavoitteiden kanssa ja sen markkinaosuus kasvoi, kartelliin osallistuneet yritykset ovat todennäköisesti halunneet kokeilla, voitiinko Barlo liittää kartelliin kutsumalla se kokouksiin, joiden esityslista ei herättänyt epäilyksiä, tai tilaisuuksiin, joissa ei ollut määrä pitää kokousta. Komission asiakirja-aineistossa olevat todisteet osoittavat kantajien mukaan, että kyseiset yritykset epäonnistuivat ja että Barlo noudatti edelleen omaa liiketoimintapolitiikkaansa, jonka tavoitteena oli sen markkinaosuuden kasvattaminen.

32 Tästä on aluksi huomautettava, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklan mukaan kantajat rikkoivat EY 81 artiklaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklaa

”– – osallistumalla – – sellaiseen metakrylaattialan sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen, joka kattoi koko ETA-alueen ja jonka osa-alueita olivat hinnoista keskustelu sekä hintasopimusten tekeminen eli hinnankorotuksista sopiminen tai vähintäänkin voimassa olevien hintojen jäädyttäminen, ja näiden sopimusten täytäntöönpano ja valvonta, keskustelu lisäpalveluista aiheutuneiden kustannusten siirtämisestä asiakkaille, kaupallisesti tärkeiden ja luottamuksellisten markkinatietojen ja/tai yrityksiä koskevien tietojen vaihto sekä osallistuminen säännöllisiin kokouksiin ja muuhun kilpailusääntöjen rikkomista helpottavaan yhteydenpitoon, mukaan luettuna täytäntöönpanon valvonta.”

33 EY 81 artiklan 1 kohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltumattomia ja kiellettyjä ovat sellaiset yritysten väliset sopimukset, yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla.

34 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut käsitteet ”sopimus” ja ”yhdenmukaistettu menettelytapa” kattavat samankaltaisia salaisen yhteistyön muotoja, jotka eroavat toisistaan ainoastaan voimakkuutensa ja ilmenemismuotojensa osalta (asia C‑49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4125, 131 ja 132 kohta ja asia C‑8/08, T-Mobile Netherlands ym., tuomio 4.6.2009, Kok., s. I-4529, 23 kohta).

35 Jotta kyseessä olisi EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus, on riittävää, että kyseessä olevat yritykset ovat ilmaisseet yhteisen tahtonsa toimia markkinoilla määrätyllä tavalla (asia T-7/89, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio 17.12.1991, Kok., s. II-1711, Kok. Ep. XI, s. II-79, 256 kohta ja asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1487, 199 kohta).

36 Yhdenmukaistetulla menettelytavalla tarkoitetaan yritysten välisen yhteistoiminnan muotoa, jolla tietoisesti korvataan kilpailun riskit käytännön yhteistyöllä ilman, että asiasta olisi tehty varsinaista sopimusta (edellä 34 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 115 kohta ja asia C‑199/92 P, Hüls v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4287, 158 kohta).

37 EY 81 artiklan 1 kohta on ehdottomasti esteenä sille, että tällaiset toimijat olisivat keskenään minkäänlaisessa suorassa tai epäsuorassa yhteydessä, mikä voi joko vaikuttaa jonkin tosiasiallisen tai mahdollisen kilpailijan markkinakäyttäytymiseen tai paljastaa tällaiselle kilpailijalle sen, kuinka itse on päättänyt käyttäytyä tai aikoo käyttäytyä markkinoilla, kun yhteydenpidon tarkoituksena tai vaikutuksena on sellaisten kilpailuolosuhteiden muodostuminen, jotka eivät vastaisi tavanomaisia olosuhteita kyseisillä markkinoilla (ks. vastaavasti edellä 34 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 115–117 kohta ja edellä 34 kohdassa mainittu asia T-Mobile Netherlands ym., tuomion 33 kohta).

38 Tästä seuraa nimittäin, että kilpailijoiden välillä tapahtuva tietojenvaihto voi olla kilpailusääntöjen vastaista, jos se alentaa kyseessä olevien markkinoiden toimintaan liittyvän epävarmuuden astetta tai poistaa tämän epävarmuuden kokonaan ja tämän vuoksi rajoittaa yritysten välistä kilpailua (edellä 34 kohdassa mainittu asia T-Mobile Netherlands ym., tuomion 35 kohta).

39 Lisäksi on korostettava, että arvioitaessa sitä, onko yhdenmukaistettu menettelytapa EY 81 artiklan 1 kohdan nojalla kielletty, sen konkreettisten vaikutusten huomioon ottaminen on tarpeetonta, kun on ilmeistä, että sen tarkoituksena on estää kilpailu yhteismarkkinoilla tai rajoittaa tai vääristää sitä. Näin ollen yhdenmukaistetun menettelytavan vaikutuksia ei ole tarpeen tutkia, kun on osoitettu, että sen tarkoitus on kilpailunvastainen (ks. vastaavasti edellä 34 kohdassa mainittu asia T-Mobile Netherlands ym., tuomion 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

40 Vaikka yhdenmukaistetun menettelytavan käsite edellyttää paitsi kyseisten yritysten välistä yhdenmukaistamista, myös tätä yhdenmukaistamista seuraavaa markkinakäyttäytymistä ja näiden kahden seikan välistä syy-yhteyttä, on kuitenkin syytä olettaa, elleivät asianomaiset toimijat esitä niille kuuluvan näyttövelvollisuuden mukaisesti vastakkaista näyttöä, että yhdenmukaistamiseen osallistuvat ja edelleen markkinoilla toimivat yritykset ottavat markkinakäyttäytymisestään päättäessään huomioon kilpailijoidensa kanssa vaihtamansa tiedot (ks. vastaavasti edellä 34 kohdassa mainittu asia T-Mobile Netherlands ym., tuomion 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

41 Kun on kyse monitahoisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta, jossa useat tuottajat ovat useiden vuosien ajan tavoitelleet sitä, että ne voisivat yhdessä ohjata markkinoita, komissiolta ei voida edellyttää, että se yksilöisi kunkin yrityksen ja kunkin hetken osalta täsmällisesti rikkomisen sopimukseksi tai yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi, kun EY 81 artiklassa joka tapauksessa tarkoitetaan kumpaakin näistä kilpailusääntöjen rikkomisen muodoista (ks. vastaavasti edellä 34 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 111–114 kohta sekä yhdistetyt asiat T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ja T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok., s. II-931, 696 kohta).

42 Tässä yhteydessä yhtenä kokonaisuutena pidettävän kilpailusääntöjen rikkomisen kaksinkertainen oikeudellinen luonnehdinta ”sopimukseksi ja yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi” on ymmärrettävä siten, että siinä kuvataan monimutkaista kokonaisuutta, johon liittyvistä tosiseikoista osa täyttää EY 81 artiklan 1 kohdassa – jossa ei määrätä erityisestä tunnusmerkistöstä tällaisia monimutkaisia kilpailunrajoituksia varten – tarkoitetun sopimuksen ja osa puolestaan siinä tarkoitetun yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit (edellä 35 kohdassa mainittu asia Hercules Chemicals v. komissio, tuomion 264 kohta ja edellä 35 kohdassa mainittu asia HFB ym. v. komissio, tuomion 187 kohta).

43 Kilpailusääntöjen rikkomisen todistelusta on huomautettava, että komission on esitettävä oikeudellisesti riittävä näyttö EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen muodostavista seikoista (ks. asia C-185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I-8417, 58 kohta). Tässä yhteydessä sen on esitettävä riittävän täsmällistä ja yhtäpitävää näyttöä, jonka perusteella voidaan vakuuttua siitä, että kilpailusääntöjä on rikottu (ks. asia T-62/98, Volkswagen v. komissio, tuomio 6.7.2000, Kok., s. II-2707, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T-54/03, Lafarge v. komissio, tuomio 8.7.2008, 55 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

44 Kaikkien komission esittämien todisteiden ei tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että kyseisen toimielimen esittämät aihetodisteet kokonaisvaltaisesti tarkasteltuina täyttävät nämä edellytykset (ks. yhdistetyt asiat T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja T‑78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II‑2501, 180 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

45 Seikkoja, jotka komissio esittää päätöksessään todistaakseen, että jokin yritys on rikkonut EY 81 artiklan 1 kohtaa, on tarkasteltava kokonaisuutena eikä erikseen (ks. asia T-53/03, BPB v. komissio, tuomio 8.7.2008, Kok., s. II-1333, 185 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

46 Lisäksi on otettava huomioon, että kilpailunvastaiset toimenpiteet toteutetaan salaa, ja näin ollen useimmissa tapauksissa kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä tietyistä yhteensattumista ja aihetodisteista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta (yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 55–57 kohta).

47 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan riittää, että komissio osoittaa asianomaisen yrityksen osallistuneen kokouksiin, joiden aikana on tehty kilpailunvastaisia sopimuksia ilman että se olisi selvästi vastustanut niitä, jotta kyseisen yrityksen osallistuminen kartelliin voidaan osoittaa riittävällä tavalla. Jos osallistuminen tällaisiin kokouksiin on näytetty toteen, kyseisen yrityksen on esitettävä selvitystä siitä, että sen osallistumisella kyseisiin kokouksiin ei ollut kilpailua rajoittavaa tarkoitusta, osoittamalla ilmoittaneensa kilpailijoilleen, että sillä oli näihin kokouksiin osallistuessaan kilpailijoihin nähden eri näkemys (edellä 36 kohdassa mainittu asia Hüls v. komissio, tuomion 155 kohta; edellä 34 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 96 kohta ja edellä 46 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 81 kohta).

48 Tämän oikeusperiaatteen taustalla on se perustelu, että koska yritys on osallistunut kyseiseen kokoukseen sanoutumatta julkisesti irti sen sisällöstä, se on antanut toisille osallistujille sen vaikutelman, että se hyväksyi sen tuloksen ja noudattaisi sitä (edellä 46 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 82 kohta).

49 Myöskään se, että yritys ei noudata kokouksessa, jolla on kilpailunvastainen tavoite, sovittua, ei poista sen vastuuta kartelliin osallistumisesta, ellei se ole julkisesti sanoutunut irti siitä, mitä kokouksissa on sovittu (edellä 46 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 85 kohta).

50 Oikeuskäytännössä on lisäksi todettu, että julkisen irtisanoutumisen käsitettä vastuusta vapauttavana seikkana on tulkittava suppeasti. Erityisesti sitä, että toimija vaikenee kokouksessa, jonka kuluessa sovitaan lainvastaisesta yhdenmukaistamisesta tietyn hintapolitiikkaa koskevan kysymyksen osalta, ei voida rinnastaa vakaan ja selkeän paheksunnan ilmaisemiseen (ks. vastaavasti asia T-303/02, Westfalen Gassen Nederland v. komissio, tuomio 5.12.2006, Kok., s. II-4567, 103 ja 124 kohta).

51 On kuitenkin myös korostettava, että edellä mainittu hiljaista hyväksymistä koskeva oikeuskäytäntö perustuu siihen olettamaan, että asianomainen yritys on osallistunut kokouksiin, joiden aikana on tehty kilpailunvastaisia sopimuksia (edellä 46 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 81 kohta), tai selvästi kilpailua rajoittaviin kokouksiin (edellä 36 kohdassa mainittu asia Hüls v. komissio, tuomion 155 kohta). Kun kokouksen kilpailunvastaisuutta ei ole osoitettu varmasti, kyseistä oikeuskäytäntöä ei voida soveltaa (ks. vastaavasti asia T-36/05, Coats Holdings ja Coats v. komissio, tuomio 12.9.2007, 91 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

52 Kantajien perusteluista, jotka koskevat yhteistyötiedonannon perusteella esitettyjen hakemusten johdosta annettujen lausuntojen arvoa, on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaisesti muistutettava, ettei missään säännöksessä tai millään unionin oikeuden yleisellä periaatteella kielletä komissiota käyttämästä yritystä vastaan muiden rikkomisesta epäiltyjen yritysten antamia lausuntoja (edellä 41 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 512 kohta). Ei siis voida katsoa, että yhteistyötiedonannon puitteissa annetuilla lausunnoilla ei pelkästään tästä syystä olisi todistusarvoa (edellä 43 kohdassa mainittu asia Lafarge v. komissio, tuomion 57 ja 58 kohta).

53 Se, että lainvastaisen yhteistoimintajärjestelyn pääosallistujien vapaaehtoisesti esittämiin todisteisiin saatetaan suhtautua tietyllä tavalla epäluuloisesti, on ymmärrettävää, sillä kyseisillä osallistujilla on taipumus vähätellä sen osuuden merkitystä, joka niillä on kilpailusääntöjen rikkomiseen, ja suurennella toisten osuutta. Kun kuitenkin yhteistyötiedonannon mukaiselle menettelylle ominainen logiikka otetaan huomioon, se, että kyseisen tiedonannon soveltamista pyydetään sakon lieventämiseksi, ei näet välttämättä kannusta esittämään vääristeltyjä todisteita tutkittavana olevan yhteistoimintajärjestelyn muista osanottajista. Jokainen pyrkimys johtaa komissiota harhaan voisi näet kyseenalaistaa yrityksen yhteistyön vilpittömyyden ja kattavuuden ja näin ollen vaarantaa tämän mahdollisuuden hyötyä täysimääräisesti yhteistyötiedonannosta (asia T-120/04, Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomio 16.11.2006, Kok., s. II-4441, 70 kohta ja edellä 43 kohdassa mainittu asia Lafarge v. komissio, tuomion 58 kohta).

54 Erityisesti on katsottava sen, että henkilö tunnustaa rikkoneensa kilpailusääntöjä ja myöntää näin ollen sellaisten tosiseikkojen olemassaolon, jotka ylittävät ne tosiseikat, joiden olemassaolo voitiin johtaa suoraan kyseisistä asiakirjoista, merkitsevän lähtökohtaisesti – päinvastaista osoittavien erityisten olosuhteiden puuttuessa – sitä, että kyseinen henkilö on päättänyt kertoa totuuden. Näin lausunnon antajan omien intressiensä vastaisesti antamia lausuntoja on lähtökohtaisesti pidettävä erityisen uskottavina todisteina (edellä 44 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 211 ja 212 kohta; yhdistetyt asiat T-109/02, T-118/02, T-122/02, T-125/02, T-126/02, T-128/02, T-129/02, T-132/02 ja T-136/02, Bolloré ym. v. komissio, tuomio 26.4.2007, Kok., s. II-947, 166 kohta ja edellä 43 kohdassa mainittu asia Lafarge v. komissio, tuomion 59 kohta).

55 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kartelliin osalliseksi väitetyn yrityksen lausuntoa, jonka totuudenmukaisuuden on riitauttanut useampi muu kartelliin osalliseksi katsottu yritys, ei kuitenkaan voida pitää riittävänä näyttönä viimeksi mainittujen yritysten toteuttamasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, jos sen tukena ei ole muita todisteita (edellä 44 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 219 kohta; asia T‑38/02, Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005, Kok., s. II-4407, 285 kohta ja edellä 43 kohdassa mainittu asia Lafarge v. komissio, tuomion 293 kohta).

56 Kun unionin yleinen tuomioistuin tutkii yhteistyötiedonantoon perustuvan hakemuksen tehneiden yritysten antamien lausuntojen todistusarvoa, se ottaa huomioon muun muassa näiden lausuntojen merkityksellisyyttä tukevat yhtäpitävät aihetodisteet (ks. vastaavasti edellä 44 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 220 kohta ja edellä 53 kohdassa mainittu asia Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 70 kohta) ja sellaisten aihetodisteiden puuttumisen, jotka osoittaisivat, että kyseisillä yrityksillä oli ollut taipumus vähätellä sen osuuden merkitystä, joka niillä oli kilpailusääntöjen rikkomiseen, ja suurennella toisten osuutta (ks. vastaavasti edellä 43 kohdassa mainittu asia Lafarge v. komissio, tuomion 62 ja 295 kohta).

57 Tuomioistuinvalvonnan laajuudesta on käsiteltävässä asiassa muistutettava vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenevän, että kun unionin yleinen tuomioistuin käsittelee EY 81 artiklan 1 kohdan nojalla tehtyä päätöstä koskevaa kumoamiskannetta, sen tehtävänä on yleisesti harjoittaa kokonaisvaltaista valvontaa ja tutkia, täyttyvätkö EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset (ks. asia T-41/96, Bayer v. komissio, tuomio 26.10.2000, Kok., s. II-3383, 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

58 Jos unionin yleinen tuomioistuin ei ole varma asiasta, tämän on koiduttava sen yrityksen, jolle kilpailusääntöjen rikkomisen toteava päätös on osoitettu, hyväksi syyttömyysolettaman periaatteen, jota unionin oikeuden yleisenä periaatteena sovelletaan muun muassa sellaisiin yrityksiä koskeviin kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen, mukaisesti (edellä 36 kohdassa mainittu asia Hüls v. komissio, tuomion 149 ja 150 kohta).

59 Kantajien perusteluja, joissa ne väittävät lähinnä, ettei komissio ole osoittanut, että Barlon osallistuminen kyseisiin neljään kokoukseen merkitsi EY 81 artiklan rikkomista, on tutkittava näiden yleisten toteamusten yhteydessä.

60 On ensinnäkin todettava, että Dernbachissa huhtikuussa 1998 pidettyä kokousta on kuvattu riidanalaisen päätöksen 151 perustelukappaleessa seuraavasti:

”Järjestyksessä toinen edellä 144 perustelukappaleessa mainituista kokouksista pidettiin huhtikuussa 1998 hotellissa – – Dernbachissa. Atofinan mukaan kokouksen tavoitteena oli myös uusien hintajärjestelyjen toteuttaminen Saksassa, ja osallistujat toteuttivat toimenpiteitä varmistaakseen näiden järjestelyjen sujuvuuden ja noudattamisen etenkin pieniin määriin sovellettavien korkeampien hintojen ja asiakkaille siirrettävien kustannussäästöjen osalta – –. Barlo vahvistaa kokouksen pitämisen ja [B:n] läsnäolon, ja toteaa, että kokouksessa oli alun perin tarkoitus tarkastella markkinakehitykseen liittyviä kysymyksiä, mutta että tosiasiassa esityslistaa laajennettiin siten, että siinä ilmoitettiin uusista hintajärjestelyistä asiakkailta perittävien korkeampien palvelumaksujen muodossa. Koska osallistujat eivät päässeet yksimielisyyteen palvelumaksujen perimisestä asiakkailta, Barlo ei yrittänyt korottaa PMMA-levyjen keskihintaa kokouksen jälkeen – –. Vaikka Degussa pitää mahdollisena, että tämä kokous on sama kuin edellä 148 perustelukappaleessa mainittu 16.3.1998 pidetty kokous – –, komissio toteaa Atofinan ja Barlon lausumien perusteella, että kyseisessä perustelukappaleessa mainittu kokous pidettiin tosiasiassa huhtikuussa 1998.”

61 Asiakirjoista ja riidanalaisen päätöksen 151 perustelukappaleen sanamuodosta ilmenee, että komissio tukeutui kyseisen kokouksen sisällön määrittämiseksi kahteen todisteeseen, nimittäin Atofinan yhteistyötiedonannon nojalla tekemän hakemuksen yhteydessä esittämään lausumaan ja kantajien väitetiedoksiantoon antamaan vastaukseen.

62 Kun nämä seikat otetaan huomioon, on ensiksi todettava, että kyseisen kokouksen selvästi kilpailunvastainen tavoite on osoitettu oikeudellisesti riittävällä tavalla.

63 Kantajat viittaavat yhtäältä virheellisesti siihen, että B:n esittämä kuvaus on ainoa todiste kyseisen kokouksen kilpailunvastaisuudesta. Atofinan lausumasta nimittäin ilmenee, että kokouksen tavoitteena oli varmistua uusien hintajärjestelyjen toimivuudesta ja noudattamisesta, mikä oli selvästi kilpailunvastainen tavoite. Pelkästään se seikka, että kyse on useisiin kokouksiin soveltuvasta yleiskuvauksesta, ei muuta tätä päätelmää.

64 On toisaalta korostettava, että kantajat eivät kyseenalaista oman edustajansa B:n esittämän kuvauksen paikkansapitävyyttä. Toisin kuin ne esittävät, kyseisen kuvauksen perusteella voidaan kuitenkin myös todeta, että kyse oli kartellitapaamisesta. Siitä ilmenee nimittäin, että kokouksessa ilmoitettiin uusista hintajärjestelyistä ja keskusteltiin niistä, vaikka osallistujat eivät B:n mukaan päässeetkään niistä yksimielisyyteen. Se, ettei keskustelussa B:n mukaan päästy sopimukseen, ei poista kokouksen selvää kilpailunvastaisuutta, koska kyse oli vähintäänkin kaupallisesti arkaluonteisten tietojen vaihdosta.

65 On lisäksi korostettava, että nämä kaksi seikkaa tukevat toisiaan erityisesti siltä osin kuin on kyse ”uusia hintajärjestelyjä” koskevista keskusteluista ja Barlon läsnäolosta niissä. Tässä tilanteessa sillä Atofinan toteamuksella, että kokouksessa oli läsnä muita yrityksiä, joiden läsnäoloa ei enää vahvistettu riidanalaisessa päätöksessä, ei voida kumota komission päätelmää kantajien osalta.

66 Degussan väitetiedoksiantoon antamassa vastauksessa esittämien toteamusten perusteella ei myöskään voida kyseenalaistaa Atofinan ja B:n esittämää kuvausta. Degussa totesi nimittäin ainoastaan, ettei se voinut nimenomaan vahvistaa, että kokous oli pidetty huhtikuussa 1998, mutta painotti samalla, ettei se myöskään voinut sulkea sitä pois. Se totesi, että oli mahdollista, että kyseessä oli sama kokous kuin 16.3.1998. On kuitenkin korostettava, että kuten riidanalaisen päätöksen alaviitteestä 92 ilmenee, Degussa mainitsi myös Barlon edustajan läsnäolon viimeksi mainitussa kokouksessa.

67 Vastauksena komission tietopyyntöön myöhemmin antamassaan lausumassa Atofina ilmoitti sitä paitsi kyseisen kokouksen ajankohdaksi huhtikuun sijasta 16.3.1998 ja vahvisti samalla kuvauksensa. Epätietoisuus asianomaisen kokouksen tarkasta päivämäärästä ei kuitenkaan vapauta kantajia vastuusta, kun otetaan huomioon niiden omat lausumat ja se, että huhtikuu 1998, joka hyväksyttiin 16.3.1998 sijasta kokouksen ajankohdaksi, on niiden edun mukainen, koska komissio on vahvistanut kyseisen päivämäärän (huhtikuun viimeinen päivä) ajankohdaksi, jolloin niiden rikkomiseen osallistuminen alkoi.

68 Arvioinnista, joka koskee Barlon toimintaa Dernbachissa pidetyssä kokouksessa, on toiseksi huomautettava, etteivät kantajat kiellä sen läsnäoloa kyseisessä kokouksessa eivätkä väitä, että se olisi julkisesti sanoutunut irti kokouksen sisällöstä (ks. edellä 47 kohta).

69 Tässä tilanteessa pelkkä Barlon läsnäolo kokouksessa riittää sen toteamiseen, että sen toiminta oli vastoin EY 81 artiklaa, koska, kuten edellä esitetyistä seikoista ilmenee, kokous koski ainakin hintaneuvotteluja ja on siksi luokiteltava selvästi kilpailunvastaiseksi (ks. edellä 37 ja 38 kohta). Toisin kuin kantajat väittävät, B:n olisi tässä tilanteessa pitänyt huomata osallistuvansa kartellitapaamiseen ja sanoutua siitä julkisesti irti (ks. edellä 47, 48 ja 51 kohta).

70 Se, ettei Barlo kantajien mukaan nostanut hintojaan edellä mainitun kokouksen seurauksena, ei toteen näytettynäkään riitä kyseenalaistamaan kantajien vastuuta (ks. edellä 49 kohta). Kantajat eivät joka tapauksessa osoita, ettei Barlo ottanut huomioon kokouksen aikana vaihdettuja tietoja markkinakäyttäytymisessään (ks. edellä 40 kohta).

71 Darmstadtissa 29.6.1998 pidetystä kokouksesta, johon viitataan riidanalaisen päätöksen 155 perustelukappaleessa, on toiseksi todettava, etteivät kantajat kiistä sen kilpailunvastaisuutta. Ne toteavat kuitenkin, ettei ole osoitettu, että Barlon tarkoituksena olisi ollut toiminnallaan edistää muiden kartelliin osallistuvien yritysten yhteisiä tavoitteita, joten Barlon läsnäoloa kyseisessä kokouksessa ei niiden mukaan voitu pitää EY 81 artiklan rikkomisena.

72 Tämä väite ei kuitenkaan voi menestyä.

73 On riittävää todeta, että kun otetaan huomioon riidanalaisen päätöksen 155 perustelukappaleessa kokouksesta esitetty kuvaus, jota kantajat eivät ole kiistäneet, kyse oli selvästi kilpailunvastaisesta kokouksesta. Näin ollen edellä 47 kohdassa tarkoitetun oikeuskäytännön mukaan Barlon olisi pitänyt sanoutua julkisesti irti kokouksen sisällöstä.

74 Julkisena irtisanoutumisena ei voida pitää varsinkaan sitä, ettei Barlo antanut ymmärtää muuttavansa hintapolitiikkaansa (riidanalaisen päätöksen 155 perustelukappaleen loppu) (ks. edellä 50 kohta).

75 Myöskään väite, jonka mukaan kartelliin osallistuneet yritykset kutsuivat Barlon kyseiseen kokoukseen saadakseen sen mukaan kartelliin, mutta epäonnistuivat yrityksessään, ei voi menestyä. Koska Barlo ei sanoutunut julkisesti irti kartellista, ei ole osoitettu, ettei se antanut muille kartelliin osallistuville yrityksille sitä käsitystä, että se hyväksyi kokouksessa tehdyn päätöksen tai noudatti sitä, kuten kantajat väittävät.

76 Näin ollen merkitystä ei ole kantajien väitteillä yhtäältä siitä, että oli kyse ensimmäisestä hintaneuvotteluja koskeneesta kokouksesta, jossa Barlon edustaja oli läsnä, ja että tämä ei ollut varautunut kyseisen kaltaiseen kilpailunvastaiseen sisältöön, ja toisaalta siitä, että Barlo kielsi osallistuneensa aktiivisesti kokoukseen ja ettei ollut osoitettu, että Barlo oli muuttanut hintapolitiikkaansa kokouksen seurauksena, ja vielä siitä, ettei riidanalaisessa päätöksessä mainita Barlon edustajaa yhdessäkään seurantakokouksessa. Kuten edellä esitetystä lisäksi ilmenee, kyse ei ollut ensimmäisestä kokouksesta, johon Barlon edustaja osallistui. Luciten samansuuntaiset väitteet ovat ristiriidassa Atofinan, Degussan ja kantajien väitteiden kanssa, kuten edellä on esitetty.

77 Heidelbergissa 24.2.2000 pidetystä kokouksesta kantajat toteavat kolmanneksi, ettei komission riidanalaisen päätöksen 167 perustelukappaleessa esittämä kuvaus ole paikkansapitävä ja ettei kyse ollut kartellikokouksesta, vaan ”yllättävästä yrityksestä” tehdä hintasopimus ja saada Barlo osallistumaan siihen, missä epäonnistuttiin.

78 Tässä yhteydessä on todettava yhtäältä, että kantajien väitetiedoksiantoon antamassa vastauksessa esittämän lausuman sisältö esitetään asianmukaisesti riidanalaisen päätöksen 167 perustelukappaleessa, eikä lausuman oikeellisuutta ole riitautettu nyt käsiteltävän kanteen yhteydessä. Toisin kuin kantajat väittävät, jo pelkästään tämä lausuma riittää osoittamaan, että kyseinen kokous oli selvästi kilpailunvastainen. Siitä ilmenee nimittäin täysin yksiselitteisesti, että Degussa ja Atofina esittelivät uudet hintajärjestelynsä kannustaakseen muita osallistujia noudattamaan niitä ja että osallistujat ”keskustelivat” aiheesta. Vaikka se kantajien esittämä seikka, ettei kyseisessä ”keskustelussa” saavutettu konkreettisia tuloksia, näytettäisiin toteen, se ei riittäisi poistamaan edellä mainitun kokouksen kilpailunvastaisuutta, koska kyse oli vähintäänkin hintaneuvotteluista ja kaupallisesti tärkeiden tietojen vaihdosta. Kun otetaan huomioon, ettei Barlo kuitenkaan sanoutunut julkisesti irti kokouksen kyseisen kaltaisesta sisällöstä, kantajien osallistuminen kartelliin on osoitettu pelkästään sen perusteella, että Barlo oli läsnä mainitussa kokouksessa (ks. edellä 37 ja 47–51 kohta).

79 Komission väitteet, joiden mukaan yritykset ”[olivat] tavanneet varmistaakseen hinnankorotuksia koskevien sopimusten täytäntöönpanon”, että ”edellisten kuukausien aikana oli todettu, etteivät hinnat tietyillä kansallisilla markkinoilla olleet nousseet tai että ne olivat nousseet vain osittain” ja että ”osallistujat [olivat] myös vaihtaneet markkinoita koskevia tietoja”, saavat tukea Degussan esittämien lausumien sisällöstä; komissio toimitti nämä lausumat unionin yleisen tuomioistuimen pyynnöstä (ks. edellä 23 kohta). Sikäli kuin komissio viitatessaan riidanalaisen päätöksen 117 perustelukappaleeseen väittää, että tietojenvaihto koski erityisesti markkinahintoja, tätä seikkaa tukee edellisessä kohdassa tarkoitettu kantajien lausuma, jossa mainitaan, että Degussa ja Atofina esittelivät uudet hintajärjestelynsä.

80 Kun otetaan huomioon erityisesti kantajien kyseisen kokouksen sisällöstä esittämä lausuma, jota ei ole riitautettu, niiden muut väitteet eivät näin ollen voi menestyä. Merkitystä ei ole varsinkaan sillä, ettei Repsol-nimistä yritystä mainita riidanalaisessa päätöksessä kokouksen osallistujissa, vaikka Degussa mainitsi sen läsnäolon, tai ettei Lucite muista tuona ajankohtana olleen kokousta. Sama koskee väitteitä, joiden mukaan Degussa korjasi väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa joitakin aiempien lausumiensa näkökohtia. Degussa ei sitä paitsi kyseenalaistanut kokoukseen osallistuneiden yritysten käymien keskustelujen kilpailunvastaisuutta. Siitä kantajien väitteestä, jonka mukaan komission väite, että tietojenvaihto koski ”117 perustelukappaleessa – – mainitun kaltaisia” tietoja, ei saa tukea, on muistettava, että kantajat myönsivät itse Degussan ja Atofinan esitelleen uudet hintajärjestelynsä. Vaikka näin ollen oletettaisiin, ettei kaikkia riidanalaisen päätöksen 117 perustelukappaleessa mainitun kaltaisia tietoja koskevaa tietojenvaihtoa ole näytetty toteen, tämä ei muuttaisi päätelmää, jonka mukaan asianomaisessa kokouksessa tosiaankin oli vaihdettu kaupallisesti tärkeitä tietoja.

81 Deidesheimissa 21.8.2000 pidetystä kokouksesta on neljänneksi todettava, että riidanalaisen päätöksen 168 perustelukappaleessa on esitetty kyseisestä kokouksesta seikkaperäinen kuvaus, joka perustuu lähinnä Luciten edustajan kokouksessa käsin kirjoittamiin muistiinpanoihin, jotka löydettiin Luciten tiloista tarkastuksen yhteydessä ja joissa mainitaan erityisesti Barloa koskeva hinnankorotus. Tämän kokouksen ja sen kilpailunvastaisuuden vahvistivat sittemmin Lucite yhteistyötiedonannon nojalla tekemässään hakemuksessa, samoin kuin Degussa ja Atofinakin. Barlo puolestaan vahvisti läsnäolonsa kyseisessä kokouksessa sekä kokouksen selvän kilpailunvastaisuuden toteamalla seuraavaa:

”Deidesheimissa pidettiin 21.8.2000 neljäs kokous – –, ja esityslistalla oli ”sähköinen kaupankäynti”, aihe, josta tuolloin käytiin lukuisia keskusteluja CEFIC:n kokouksissa. Kokouskutsun esitti jälleen Degussa. Sähköisestä kaupankäynnistä keskustelemisen sijaan Degussa ja Atofina muuttivat kokouksen esityslistaa ehdottaakseen hintojen korottamista marraskuussa 2000. Vaihdettuaan keskenään yksityiskohtaisia hintatietoja Degussa ja Atofina ilmoittivat aikovansa nostaa hintoja marraskuussa 2000. [Kantajien] käytettävissä olevien tietojen mukaan Bernard ei hyväksynyt mitään hinnankorotuksia – –”.

82 Kun nämä seikat otetaan huomioon, on todettava, että kokouksen selvä kilpailunvastaisuus sekä Barlon läsnäolo siellä on osoitettu oikeudellisesti riittävällä tavalla.

83 Nyt käsiteltävässä kanteessa kantajat eivät myöskään kyseenalaista riidanalaisen päätöksen 168 perustelukappaleessa esitettyä kuvausta, vaan väittävät ainoastaan, ettei komissio ole todistanut Barlon läsnäolon kokouksessa rikkoneen EY 81 artiklaa, sillä perusteella, ettei Barlo niiden mukaan hyväksynyt Atofinan ja Degussan ehdotuksia. Kantajien mukaan edellä mainittu kokous oli siis Barlolle ”yllättävä yritys” saada se liittymään kartelliin. Ne korostavat myös, ettei ole todisteita siitä, että Barlo olisi toteuttanut asianomaisessa kokouksessa päätetyn korotuksen, minkä komissio niiden mukaan myöntää, koska kokouksen päivämäärä vastaa Barlon rikkomiseen osallistumisen päättymistä.

84 Tämän väitteen perusteella ei kuitenkaan voida kyseenalaistaa komission päätelmää, joka koskee EY 81 artiklan rikkomista.

85 Väite, jonka mukaan Barlo ei hyväksynyt hinnankorotuksia, on yhtäältä ristiriidassa Luciten edustajan käsin kirjoittamien muistiinpanojen kanssa, minkä Lucite, Degussa ja Atofina ovat myöhemmin vahvistaneet.

86 Vaikka toisaalta oletettaisiin, ettei Barlo nimenomaisesti hyväksynyt hinnankorotuksia, se osallistui kuitenkin selvästi kilpailunvastaiseen kokoukseen, jossa keskusteltiin ja päätettiin hinnankorotuksista ja vaihdettiin kaupallisesti arkaluonteisia tietoja, sanoutumatta julkisesti irti kokouksen sisällöstä. Näin ollen kilpailusääntöjen rikkominen on osoitettu edellä 49 kohdassa tarkoitetussa oikeuskäytännössä vahvistettujen periaatteiden mukaisesti. Merkitystä ei ole varsinkaan sillä, että Barlon mukaan kokouksen sisältö oli sen kannalta ”yllättävä” ja ettei se toiminut kokouksessa tehtyjen päätösten mukaisesti.

87 Atofinan lausuma, jonka mukaan ”kokouksen tarkoituksena oli pyrkiä palauttamaan Degussan/Atofinan/Luciten/Barlon välinen luottamus, jotta hintoja voitaisiin korottaa”, ei suinkaan osoita, ettei kokousta ollut tarkoitettu kartellikokoukseksi, kuten kantajat väittävät, vaan pikemminkin se vahvistaa kokouksen selvän kilpailunvastaisuuden, Barlon läsnäolon siellä sekä sen, että Barlo oli jo osallisena kartellissa ennen kyseistä kokousta.

88 Edellä esitetyn perusteella on todettava, että komissio on perustellusti pitänyt Barlon osallistumista neljään edellä mainittuun kokoukseen EY 81 artiklan rikkomisena.

89 Tätä päätelmää eivät aseta kyseenalaiseksi kantajien väitteet, joiden mukaan nyt käsiteltävässä asiassa olisi kiinnitettävä ”erityistä huomiota” todistustaakkaan, jonka komissio niiden mukaan pyrkii kääntämään, kun otetaan huomioon se, että kantajat hankkivat Barlon omistukseensa neljä vuotta rikkomisen päättymisen jälkeen, ja se, että tästä johtuen kantajien on niiden mukaan mahdotonta esittää omia todisteita. Edellä esitetystä nimittäin ilmenee, että EY 81 artiklan rikkominen on näytetty toteen oikeuskäytäntöön perustuvan näyttövelvollisuuden mukaisesti.

90 Samoin kun otetaan huomioon, että edellä 88 kohdassa esitetty päätelmä perustuu komission kokoamiin yksiselitteisiin todisteisiin, kantajien väitteet, joiden tarkoituksena on lähinnä korvata komission esittämä tosiseikkojen selitys toisella ”uskottavalla selityksellä”, eivät voi menestyä (ks. vastaavasti edellä 51 kohdassa mainittu asia Coats Holdings ja Coats v. komissio, tuomion 72 ja 74 kohta).

91 Näin ollen käsiteltävä väite on hylättävä.

– Barcelonassa touko-kesäkuussa 1999 pidetty riidanalainen kokous (riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappale)

92 Edellä tarkastelluista neljästä kokouksesta poiketen kantajat kieltävät Barlon osallistuneen mihinkään kokoukseen touko- tai kesäkuussa 1999 ja väittävät lisäksi, ettei komissio ole edes näyttänyt toteen tällaisen kokouksen pitämistä. Kyseinen kokous olisi kuitenkin kantajien mukaan niiden kannalta ”ratkaisevan tärkeä”, koska se yhdistää toisiinsa kaksi vuonna 1998 pidettyä kokousta ja ne kaksi vuonna 2000 pidettyä kokousta, joissa Barlo oli läsnä.

93 Tästä on huomautettava, että riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:

”Touko- tai kesäkuussa 1999 Atofinan, ICI:n, Degussan, Barlon ja Irpenin (paikallinen tuottaja) edustajat pitivät kokouksen hotellissa Barcelonassa. Kokouksen tarkoituksena oli tiedottaa Irpenille hintasopimuksista ja sisällyttää hinnat sopimuksiin. Keskustelut koskivat myös vähimmäishintojen määrittämistä, tuoteryhmäkohtaiset vähimmäishinnat mukaan lukien. Keskustelut käytiin maa- ja asiakaskohtaisesti, ja kunkin maan hinnankorotusten aikataulu päätettiin tarkasti.”

94 Kuten kantajat korostavat, on selvää, ettei komissiolla ollut käytössään kokoukseen liittyviä asiakirjatodisteita sen kilpailunvastaisuudesta eikä myöskään sen pitämisestä tai siihen osallistuneista henkilöistä. Kokouksesta esitetyn kuvauksen tueksi komissio on nimittäin riidanalaisessa päätöksessä ainoastaan siteerannut Atofinan yhteistyötiedonannon nojalla tekemän hakemuksen yhteydessä esittämää lausumaa ja Degussan väitetiedoksiantoon antamassa vastauksessa antamaa vahvistusta.

95 On siis tutkittava, voidaanko Barlon osallistuminen väitettyyn kokoukseen osoittaa oikeudellisesti riittävällä tavalla asianomaisten lausumien perusteella.

96 Tässä yhteydessä on muistettava, että kuten edellä 52–54 kohdassa tarkoitetusta oikeuskäytännöstä ilmenee, yhteistyötiedonannon soveltamispolitiikan yhteydessä esitetyt lausumat ovat tärkeitä. Näillä yritysten nimissä annetuilla lausumilla on huomattava todistusarvo, koska ne merkitsevät huomattavia oikeudellisia ja taloudellisia riskejä (ks. myös asia T-385/06, Aalberts Industries ym. v. komissio, tuomio 24.3.2011, 47 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Edellä 53 ja 55 kohdassa tarkoitetusta oikeuskäytännöstä ilmenee kuitenkin myös, että lausumia, joita kartelliin osallistumisesta syytetyt yritykset esittävät yhteistyötiedonannon nojalla tekemiensä hakemusten yhteydessä, on arvioitava varauksellisesti, ja silloin kun ne riitautetaan, niitä ei yleensä voida hyväksyä ilman niitä tukevia todisteita.

97 Arvioidessaan yhteistyötiedonannon nojalla hakemuksen jättäneiden yritysten lausumien todistusarvoa unionin yleinen tuomioistuin ottaa huomioon erityisesti näiden lausumien merkityksellisyyttä tukevien yhdenmukaisten seikkojen painoarvon (edellä 44 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 220 kohta ja edellä 53 kohdassa mainittu asia Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomion 70 kohta). Samoin lausuman merkitys vaikuttaa mahdollisesti siihen, missä määrin tukemista vaaditaan (ks. vastaavasti edellä 44 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 220 kohta).

98 Nyt käsiteltävässä asiassa kantajat toteavat Atofinan yhteistyötiedonannon nojalla jättämässä hakemuksessa esittämästä lausumasta, ettei sillä ole todistusarvoa, koska se ei niiden mukaan ole riittävän tarkka.

99 Tästä on todettava, että Atofinan mukaan kyseinen kokous liittyy kokoussarjaan, joka pidettiin sen mukaan kesästä 1997 vuoteen 1999 ulottuvalla ajanjaksolla ja joka on kuvattu yhdellä sen yhteistyötiedonannon nojalla tekemästä hakemuksesta otetulla sivulla, joka on vastineen liitteenä. Edellä mainitun sivun yläosassa, otsikon ”Acteurs” (Toimijat) alla, Atofina on maininnut kyseessä olevat yritykset, jotka ovat Atoglas, Röhm, Degussa, Lucite (ICI), Repsol ja Barlo, ja nimennyt niiden edustajat, ja Barlon osalta erityisesti ”W. [B:n] ja E. [S:n] vuodesta 1999 alkaen”. Sen jälkeen Atofina on kuvaillut useita kokouksia, joita pidettiin Saksassa – kaksi niistä Darmstadtissa kesällä ja syksyllä 1998 –, Ranskassa ja Italiassa. Edellä mainitun sivun alaosassa Atofina on vielä todennut seuraavaa:

”Touko-/kesäkuu 1999

Kokous hotellissa Barcelonan keskustassa: samat sekä Irpen (paikallinen tuottaja), ja läsnä paikallisten verkostojen edustajia.

Darmstadtissa käytyjen ja paikallisten keskustelujen sisältö:

Jälleenmyyjien (70 prosenttia markkinoista) hintataso, jalostajien vähimmäistavoitehintojen määrittäminen, tuoteryhmäkohtaisten vähimmäishintojen vahvistaminen.”

100 On todettava, että toisin kuin kantajat väittävät, kyseisen lausuman perusteella voitiin määritellä sekä kokouksen osallistujat että sen kilpailunvastainen sisältö. Mainintaa ”samat ja Irpen” on nimittäin tarkasteltava Atofinan lausumaan sisältyvän sivun yläosassa mainitun eri kokousten osanottajaluettelon valossa; siinä Atofina on nimenomaisesti todennut seuraavaa: ”Barlo: W. [B.] ja E. [S.] vuodesta 1999 alkaen”. Samoin maininnan ”paikallisten keskustelujen – – sisältö” on kyseisen sivun asiayhteydessä välttämättä katsottava tarkoittavan nimenomaan kyseistä kokousta Barcelonassa. Atofinan mukaan kyseisen kokouksen sisältö muodostui ”jälleenmyyjien hintatason” määräämisestä, ”jalostajien vähimmäistavoitehintojen määrittämisestä” ja ”tuoteryhmäkohtaisten vähimmäishintojen vahvistamisesta”. Vaikka kyseistä asiakirjaa ei myöskään mainita riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleessa, asiakirja-aineistosta ilmenee, että vastauksena komission tietopyyntöön Atofina toimitti myöhemmin riidanalaista kokousta koskevia lisähuomautuksia ja viittaa samalla yksiselitteisesti Barlon edustajan läsnäoloon. Atofina on myös esittänyt kokouksen kilpailunvastaisuutta koskevan lisätäsmennyksen väittäessään, että kokouksen ”tarkoituksena – – oli laajentaa hintajärjestely koskemaan Espanjaa/Portugalia ja saada paikalliset tuottajat liittymään siihen”.

101 Siitä ilmenee täysin yksiselitteisesti, että Atofinan mukaan Barlon edustaja oli yksi kyseisen kokouksen osallistujista ja että kokous oli kilpailunvastainen.

102 On kuitenkin myös todettava, että kantajat väittävät perustellusti, ettei Atofinan lausuma sisällä paljonkaan väitettyyn Barcelonan kokoukseen liittyviä täsmennyksiä. Näin ollen sen perusteella ei voida selvittää kokouksen päivämäärää, tarkkaa paikkaa eikä aiheita, joita siellä kantajien mukaan nimenomaisesti käsiteltiin. Viimeksi mainittua seikkaa koskevia täsmennyksiä lisättiin vasta myöhemmin (ks. edellä 100 kohta). Tämä kuvaus on ristiriidassa muista kyseisellä sivulla tarkoitetuista kokouksista esitetyn kuvauksen kanssa, jossa mainitaan kokousten pitopaikkoina toimineiden hotellien nimet, käsitellyt aiheet ja joskus myös muita täsmennyksiä, kuten tieto hotellikulut maksaneesta yrityksestä. Atofinan lausuma ei myöskään sisällä mitään nimenomaisesti Barloa koskevia tietoja lukuun ottamatta sen edustajan mainitsemista kokouksen osanottajissa.

103 On lisäksi todettava, että Atofinan lausuman merkityksellisyys voidaan suhteuttaa komission arviointiin muista Atofinan mainitsemista kokouksista. On nimittäin todettava, että Atofinan lausumassa tarkoitettuun kokoussarjaan kuuluvista kahdeksasta muusta kokouksesta (syyskuussa 1997 ja huhtikuussa 1998 Dernbachissa, kesäkuussa 1998 Idsteinissa (Saksa), keväällä 1998 Pariisissa, kevään 1998 aikana ja syksyllä 1998 Darmstadtissa pidetyt kokoukset ja vuonna 1999 kaksi Milanossa tai Milanon lähellä pidettyä kokousta) vain kaksi, joihin Barlo on myöntänyt osallistuneensa, toisin sanoen huhtikuussa 1998 Dernbachissa ja kesäkuussa 1998 Darmstadtissa pidetyt kokoukset, on otettu huomioon kantajia vastaan riidanalaisessa päätöksessä. On kuitenkin muistettava, että Atofinan mukaan sen lausumaan sisältyvän sivun yläosassa mainitut ”toimijat”, Barlo mukaan luettuna, osallistuivat kaikkiin lueteltuihin kokouksiin.

104 Riidanalaista kokousta koskevien asiakirjatodisteiden puuttumisen vuoksi Degussan vahvistus on näin ollen tutkittava erityisen tarkasti siltä osin kuin on kyse Barlon läsnäolosta riidanalaisessa kokouksessa.

105 On kuitenkin aluksi todettava, että Degussan vahvistuksen merkitys on vähäinen, kun otetaan yhtäältä huomioon sen sisältö ja toisaalta ne olosuhteet, joissa se annettiin.

106 Degussa on nimittäin yhtäältä vahvistanut täysin yleisesti kokouksen ”pitämisen, sisällön ja osallistujat”, eikä se ole esittänyt mitään nimenomaan Barloa koskevia tietoja. Ainoa kyseiseen lausumaan sisältyvä täsmennys liittyy kokouksen tavoitteeseen (Irpenin ottaminen mukaan sopimuksiin), eikä se koske nimenomaan Barloa. Muuten Degussa on yksiselitteisesti todennut, ettei se muistanut enempää yksityiskohtia ja ettei se etenkään pystynyt ilmoittamaan kokouksen päivämäärää, koska F:n matkakuluista ei ollut tältä ajalta todistusta.

107 On siis todettava, että kyseinen lausuma tukee Barlon läsnäoloa riidanalaisessa kokouksessa suhteellisen heikosti.

108 Niistä kantajien väitteistä, joiden mukaan kyseinen vahvistus esitettiin menettelyn erittäin myöhäisessä vaiheessa, toisin sanoen väitetiedoksiantoon annetussa vastauksessa, on todettava, ettei tämän seikan perusteella voida sinänsä kiistää Degussan lausuman kaikkea todistusarvoa, vaan lausuma on tutkittava kaikkien nyt käsiteltävän asian kannalta merkityksellisten olosuhteiden valossa.

109 Kyseisen kaltaisen lausuman todistusarvo on kuitenkin vähäisempi kuin jos se olisi annettu oma-aloitteisesti ja Atofinan lausumasta riippumatta. Etenkin silloin kun yritys, joka jättää sakkoimmuniteettia koskevan hakemuksen, tuntee komission tutkimuksensa yhteydessä kokoamat seikat, yhteistyöstä annetun tiedonannon mukaiselle menettelylle ominainen logiikka, jonka mukaan jokainen yritys johtaa komissiota harhaan voisi kyseenalaistaa yrityksen yhteistyön vilpittömyyden ja kattavuuden (ks. edellä 53 kohta), ei päde samassa määrin kuin silloin, kun kyseessä on oma-aloitteinen lausuma eivätkä komission esittämät väitteet ole tiedossa. Samoin on todettava, ettei niitä toteamuksia, joiden mukaan yhteistyötiedonannon nojalla annetut lausumat ovat lausuman antajan intressien vastaisia ja niitä on lähtökohtaisesti pidettävä erityisen uskottavina todisteina (ks. edellä 54 kohta), voida soveltaa täysimääräisesti, kun on kyse väitetiedoksiantoon annetusta vastauksesta, jonka on esittänyt Degussan kaltainen sakkoimmuniteettia koskevan hakemuksen jättänyt yritys.

110 Ei myöskään voida sulkea pois sitä, että väitetiedoksiannon sisältö vaikuttaa kyseisen kaltaisen vahvistuksen merkitykseen, kun kokouksen ”pitäminen”, ”sisältö” ja ”osallistujat” vahvistetaan nyt käsiteltävän asian tavoin täysin yleisesti. Tätä toteamusta havainnollistaa se, miten niitä kahta kokousta, jotka Atofinan lausuman mukaan pidettiin vuonna 1999 Milanossa tai Milanon lähellä, on käsitelty. Vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen kysymykseen komissio on selittänyt, ”ettei se [ollut] ottanut huomioon [näitä] kahta Atofinan [lausumassa] mainittua kokousta [kantajia] vastaan, koska järjestyksessä toisessa sakkoimmuniteettia tai sakkojen lieventämistä koskevassa hakemuksessa, jonka Degussa jätti, ei vahvistettu yksiselitteisesti Barlon läsnäoloa kyseisissä kokouksissa”. Se täsmensi lisäksi, että ”väitetiedoksiantoon antamansa vastauksen 160 kohdassa Degussa [oli] ainoastaan huomauttanut Atofinan, Degussan, Luciten, Madreperlan ja Plastiditin olleen läsnä, kuten väitetiedoksiannon 240 kohdassa on todettu”. Komissio ei kuitenkaan ole selittänyt, miksi se oli väitetiedoksiannon 240 kohdassa päättänyt jättää mainitsematta, että Barlo osallistui kahteen Milanossa tai Milanon lähellä pidettyyn kokoukseen, vaikka se oli maininnut sen osallistuneen Barcelonassa pidettyyn riidanalaiseen kokoukseen, ja se teki näin siitä huolimatta, että Atofina oli molemmissa tapauksissa maininnut Barlon läsnäolon käyttäen samaa sanamuotoa (”samat ja – –”). Ei voida siis sulkea pois sitä, että Degussa tukeutui kilpailunvastaisten kokouksien osallistujien yksilöinnissä tietyssä määrin väitetiedoksiannon sanamuotoon tosiseikkojen puolueettoman selvittämisen sijasta.

111 Lopuksi on muistettava yhtäältä, että kantajat kiistävät jyrkästi Barlon läsnäolon riidanalaisessa kokouksessa, vaikka ne myöntävät yksiselitteisesti sen läsnäolon kaikissa muissa kokouksissa, joihin sen on riidanalaisessa päätöksessä katsottu osallistuneen, ja toisaalta, ettei riidanalaisessa päätöksessä anneta mitään muuta vahvistusta tästä kokouksesta, johon Atofinan mukaan osallistuivat myös ICI (sittemmin Lucite) sekä Repsol- ja Irpen-nimiset yritykset, vaikka myös ICI ja Lucite ovat jättäneet hakemukset yhteistyötiedonannon nojalla.

112 Kun otetaan huomioon kaikki edellä tutkitut seikat ja erityisesti se, ettei komissio onnistunut kokoamaan kyseiseen kokoukseen liittyviä asiakirjatodisteita tai yksityiskohtaisempia lausumia Barlon läsnäolosta siellä, ja periaate, jonka mukaan tilanteessa, jossa esiintyy epätietoisuutta, tuomioistuimen on ratkaistava asia sen yrityksen hyväksi, jolle rikkomisen toteamista koskeva päätös on osoitettu (ks. edellä 58 kohta), on todettava, ettei kantajien voida katsoa osallistuneen riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleessa tarkoitettuun kokoukseen Barcelonassa.

113 Tässä yhteydessä on tosin syytä todeta, että komissio on perustellusti väittänyt, että jos sen on esitettävä täsmällistä ja yhtäpitävää näyttöä, jonka perusteella voidaan vakuuttua siitä, että kilpailusääntöjen rikkominen on tapahtunut (ks. vastaavasti edellä 43 kohdassa mainittu asia Volkswagen v. komissio, tuomion 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja edellä 43 kohdassa mainittu asia Lafarge v. komissio, tuomion 55 kohta), kaikkien sen toimittamien todisteiden ei tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta, vaan riittää että sen esittämät aihetodisteet kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna täyttävät nämä edellytykset (ks. edellä 44 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 180 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Samoin komissio korostaa perustellusti sitä, että todisteita on arvioitava kokonaisuutena ottaen huomioon kaikki asiaan vaikuttavat tosiseikat (ks. vastaavasti asia T-141/94, Thyssen Stahl v. komissio, tuomio 11.3.1999, Kok., s. II-347, 175 kohta).

114 Sikäli kuin komissio väittää, että Barcelonassa touko-kesäkuussa 1999 pidetyn kokouksen arvioinnin perustana on oltava kartellin jäsenten jatkuva yhteistyö, joka Degussan mukaan alkoi vuosista 1984–1985, on muistettava, että komissio on myöntänyt riidanalaisessa päätöksessä, ettei ”Barlon osallistumista kartelliin [voitu] verrata useimpien muiden yritysten osallistumiseen”, etenkin kun otetaan huomioon, että ”todistettu kilpailunvastainen yhteydenpito [osoitti] pikemminkin, että Barlo osallistui satunnaisesti kokouksiin, joissa sille vain ilmoitettiin PMMA-levyjä koskevista kilpailunvastaisista sopimuksista ja käytännöistä” (riidanalaisen päätöksen 373 perustelukappale). Komissio on myös myöntänyt, että Barlo osallistui rikkomiseen vähemmän aikaa kuin muut yritykset, toisin sanoen 30.4.1998–21.8.2000, vaikka rikkomisen sinänsä todettiin tapahtuneen 23.1.1997–12.9.2002 välisellä ajanjaksolla. Kun nämä seikat otetaan huomioon, on täysin uskottavaa, että Barlon osallistuminen kartelliin rajoittui ainoastaan niihin neljään kokoukseen, joissa kantajat myönsivät sen olleen läsnä. Näin ollen edellä 112 kohdassa esitettyä päätelmää ei voida muuttaa komission kantajia vastaan keräämien aihetodisteiden kokonaisvaltaisen tarkastelun tai käsiteltävän asian asiayhteyden perusteella.

115 Tästä seuraa, että käsiteltävä väite on hyväksyttävä.

– Muun yhteydenpidon tai tietojenvaihdon, johon Barlon väitetään osallistuneen, puuttuminen

116 Kantajat kiistävät riidanalaisen päätöksen 227 perustelukappaleessa esitettyjen väitteiden paikkansapitävyyden. Ne toteavat yhtäältä yksityiskohtaisen kuvauksen niistä kokouksista, joihin Barlo osallistui, osoittavan, ettei edellä mainituissa kokouksissa tiedotettu Barlolle niiden kokousten sisällöstä, joista se jäi pois. Kantajat korostavat toisaalta, ettei riidanalaisessa päätöksessä mitenkään todeta muun sellaisen yhteydenpidon tai tietojenvaihdon olemassaoloa, johon Barlo olisi osallistunut, ja ettei siinä esitetä mitään tällaisen yhteydenpidon tai tietojenvaihdon olemassaoloa tukevia todisteita.

117 Tästä on huomautettava, että riidanalaisen päätöksen 227 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:

”– – se, ettei Barlo ehkä osallistunut kaikkiin kokouksiin, joissa käsiteltiin sen erikoisalaan kuuluvaa tuotetta (eli PMMA-levyjä), ei vaikuta mitenkään arviointiin, joka koskee sen osallistumista kartelliin, koska se osallistui kokouksiin, joita pidettiin sekä ennen että jälkeen niiden kokousten, joissa se ei ollut paikalla, ja pystyi saaman tietoonsa sen kilpailijoiden kanssa vaihdetut tiedot ja ottamaan ne huomioon markkinakäyttäytymisensä määrittelyssä – –”.

118 On todettava, että kantajien väitteet perustuvat kyseisen perustelukappaleen virheelliseen tulkintaan. Siinä komissio nimittäin ainoastaan hylkää väitteen, jonka mukaan kantajia ei voida pitää vastuullisina yhtenä kokonaisuutena pidettävästä, jatketusta kilpailusääntöjen rikkomisesta sillä perusteella, että Barlo oli osallistunut vain muutamaan kokoukseen. Sitä vastoin komissio ei ole väittänyt, että Barlo oli tosiasiassa saanut tiedon niiden kokousten sisällöstä, joissa se ei ollut paikalla, eikä että oli olemassa muuta yhteydenpitoa ja tietojenvaihtoa, jossa Barlo oli osallisena. Se ainoastaan viittasi Barlon mahdollisuuteen saada tietoa (”pystyi”), mitä ei myöskään ole riitautettu kannekirjelmässä.

119 Kantajien väitteet ovat siis tehottomia.

120 Asianosaisten kesken on lisäksi riidatonta, että komission kantajia vastaan esittämät väitteet perustuvat Barlon osallistumiseen viiteen PMMA-levyjä koskevaan kilpailunvastaiseen kokoukseen, joita on tarkasteltu edellä.

121 Sikäli kuin kantajat kiistävät vastuunsa yhtenä kokonaisuutena pidettävästä kilpailusääntöjen rikkomisesta, viitataan ensimmäisen kanneperusteen toisen osan tarkasteluun jäljempänä.

122 Näin ollen käsiteltävä väite on hylättävä.

– Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäiseen osaan liittyvä vaatimus

123 Edellä esitetyn perusteella ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa, jonka mukaan niitä kokouksia ja muuta yhteydenpitoa ja tietojenvaihtoa, johon Barlo osallistui, on arvioitu virheellisesti, on hyväksyttävä siltä osin kuin siinä arvioidaan Barlon väitettyä osallistumista Barcelonassa touko- tai kesäkuussa 1999 pidettyyn kokoukseen, ja hylättävä muilta osin. Tämän vaatimuksen mahdollista vaikutusta riidanalaisen päätöksen laillisuuteen ja sakon määrän määrittämiseen tutkitaan jäljempänä.

Ensimmäisen kanneperusteen toinen osa, jonka mukaan Barlon osallistumista kolmea PMMA-tuotetta koskevaan ”yhtenä kokonaisuutena pidettävään yhteiseen kilpailunvastaiseen hankkeeseen” on arvioitu virheellisesti

124 Kantajat väittävät, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä katsonut virheellisesti niiden rikkoneen EY 81 artiklaa sillä perusteella, että ne liittyivät tai osallistuivat ”yhtenä kokonaisuutena pidettävään yhteiseen kilpailunvastaiseen hankkeeseen”, joka kattoi kolme tuoteryhmää eli PMMA-muovauskompaundit, PMMA-levyt ja PMMA-saniteettituotteet.

125 Tästä on aluksi huomautettava, että kun otetaan huomioon kilpailusääntöjen rikkomisten luonne sekä niihin liittyvien seuraamusten luonne ja ankaruus, komission kannalta näihin kilpailusääntöjen rikkomisiin liittyvä vastuu on yrityskohtaista (edellä 78 kohdassa mainittu asia Anic Partecipazioni, tuomion 78 kohta).

126 Tämän jälkeen on todettava, että EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat perustuvat väistämättä useiden sellaisten yritysten myötävaikutukseen, jotka ovat kaikki mukana rikkomisessa mutta joiden osallistumisella voi olla eri ilmenemismuotoja, etenkin kyseisten markkinoiden erityispiirteiden ja kunkin yrityksen markkina-aseman, tavoiteltujen päämäärien sekä valittujen tai suunniteltujen täytäntöönpanotoimien perusteella. Kuitenkaan pelkästään se, että kukin yritys osallistuu kilpailusääntöjen rikkomiseen sille ominaisella tavalla, ei riitä sulkemaan pois sen vastuuta rikkomisesta kokonaisuudessaan, ei myöskään käyttäytymisestä, jonka muut rikkomiseen osallistuneet yritykset ovat todellisuudessa toteuttaneet mutta jolla on sama kilpailua rajoittava tarkoitus tai vaikutus (edellä 34 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 79 ja 80 kohta).

127 EY 81 artiklan 1 kohdan rikkominen voi perustua paitsi yksittäiseen toimenpiteeseen myös useiden toimenpiteiden kokonaisuuteen taikka jatkettuun toimintaan. Tätä tulkintaa ei voida riitauttaa sillä perusteella, että tällaisen useiden toimenpiteiden kokonaisuuden tai jatketun toiminnan yhtä tai useampaa osa-aluetta voitaisiin pitää itsessään ja erikseen tarkasteltuna kyseisen määräyksen rikkomisena (ks. edellä 34 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 81 kohta). Kun eri toimenpiteet kuuluvat ”kokonaissuunnitelmaan”, koska niiden yhteisenä tavoitteena on kilpailun vääristäminen yhteismarkkinoiden sisällä, komissiolla on oikeus kohdistaa vastuu näistä toimenpiteistä sen mukaan, miten yritykset ovat osallistuneet kilpailusääntöjen rikkomiseen kokonaisuutena arvioiden (ks. edellä 46 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland v. komissio, tuomion 258 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), vaikka osoitettaisiin, että asianomainen yritys on osallistunut suoraan vain yhteen tai useisiin rikkomisen osatekijöihin (ks. yhdistetyt asiat T-101/05 ja T-111/05, BASF ja UCB v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II-4949, 161 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

128 Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on niin, että osoittaakseen yrityksen osallistuneen tällaiseen yhteen sopimukseen komission on näytettävä toteen, että yritys aikoi omalla toiminnallaan myötävaikuttaa kaikkien osallistujien yhteisten päämäärien tavoittelemiseen ja että yritys tiesi suunnitellusta tai muiden samaan päämäärään pyrkivien yritysten toteuttamasta konkreettisesta käyttäytymisestä tai että se saattoi kohtuudella ennakoida sen ja oli valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin (edellä 34 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 87 kohta ja edellä 46 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 83 kohta).

129 Arvioitaessa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta ja tarvittaessa sakon määrän määrittämistä on otettava huomioon se, ettei yritys ole osallistunut kaikkiin kartellin muodostaviin seikkoihin, tai sen vähäinen osuus niillä osa-alueilla, joihin se on osallistunut (edellä 34 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 90 kohta ja edellä 46 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 86 kohta).

130 Nyt käsiteltävässä asiassa on ensinnäkin todettava, ettei riidanalaisen päätöksen päätösosassa täsmennetä tarkasti sen rikkomisen laajuutta, josta riidanalaisen päätöksen adressaattien katsotaan olevan vastuussa, koska sen 1 artiklassa viitataan ainoastaan ”metakrylaattialan sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen” mainitsematta erikseen asianomaisia tuotteita.

131 On kuitenkin muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tietyn päätöksen päätösosa ja perustelut liittyvät erottamattomasti toisiinsa, ja tämän vuoksi päätöstä tulkittaessa on tarvittaessa otettava huomioon päätöksen tekemiseen johtaneet syyt (ks. asia T-201/04, Microsoft v. komissio, tuomio 17.9.2007, Kok., s. II-3601, 1258 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

132 Riidanalaisen päätöksen toisessa perustelukappaleessa todetaan selvästi, että yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen koskee kolmea PMMA-tuotetta seuraavasti:

”Tämän päätöksen adressaatit ovat osallistuneet [EY] 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun rikkomiseen metakrylaattialalla seuraavien kolmen tuotteen osalta:

– PMMA-muovauskompaundit

– PMMA-levyt ja

– PMMA-saniteettituotteet.”

133 Riidanalaisen päätöksen 222–226 perustelukappaleessa komissio on lisäksi esittänyt ne syyt, joiden takia se oli katsonut, että kyseessä oleva kartelli voitiin luokitella yhtenä kokonaisuutena pidettäväksi jatketuksi kilpailusääntöjen rikkomiseksi, joka koski edellä mainittuja kolmea tuotetta. Tässä yhteydessä kantajien erityistapauksesta todettiin seuraavaa:

”Se, etteivät asianomaiset yritykset ole osallistuneet kaikkiin kartellikokonaisuuden osatekijöihin, ei voi vapauttaa niitä [EY] 81 artiklan rikkomista koskevasta vastuusta. Se, ettei Barlo muista kilpailunvastaisten järjestelyjen osapuolista poiketen tuota kaikkia kolmea PMMA-tuotetta, ei nyt käsiteltävässä asiassa muuta rikkomisen laatua eikä tarkoitusta, joka oli kaikkien näiden tuotteiden normaalin hintakehityksen vääristäminen. [Riidanalaisen päätöksen] 3 jaksossa esitetyistä seikoista ilmenee selvästi, että kaikki kilpailunvastaisten sopimusten osapuolet liittyivät ja osallistuivat mahdollisuuksiensa mukaan (toisin sanoen sen mukaan, olivatko ne erikoistuneet yhteen tai useampaan tuotteeseen, joita kyseiset sopimukset koskivat) tähän yhteiseen kilpailunvastaiseen hankkeeseen.” (riidanalaisen päätöksen 226 perustelukappale).

134 Kun otetaan huomioon nämä riidanalaisen päätöksen perustelut, on siis todettava, että sen 1 artiklassa katsotaan kantajien olevan vastuussa osallistumisesta PMMA-muovauskompaundeja, PMMA-levyjä ja PMMA-saniteettituotteita koskevaan yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen.

135 Toiseksi on todettava, että unionin yleisen tuomioistuimen arvioitavaksi saatettu kysymys ei ole kysymys asianomaista kolmea tuotetta koskevan yhtenä kokonaisuutena pidettävän kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaolosta, vaan kysymys siitä, ovatko kantajat vastuussa kyseisen kaltaisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta kokonaisuudessaan. Kantajat ovat nimittäin vasta vastauksessaan muotoilleet perusteet, joiden tarkoituksena on kyseenalaistaa yhtenä kokonaisuutena pidettävän kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaolo sellaisenaan. Tätä perustetta on pidettävä uutena kanneperusteena ja se on jätettävä tutkimatta unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Kun otetaan huomioon jäljempänä esitetyt seikat, sitä ei joka tapauksessa ole tarpeen tutkia.

136 On siis tutkittava, aiheuttaako kantajien osallistuminen kilpailusääntöjen rikkomiseen omalla käyttäytymisellään sen, että ne ovat vastuussa niiden osallistumisen aikana tapahtuneesta kilpailusääntöjen rikkomisesta kokonaisuudessaan.

137 Tässä yhteydessä on ensinnäkin hylättävä väite, joka koskee sitä, ettei Barlo toiminut yhde