ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1

Mitä merkitsee ”ratkaistu” sovellettaessa 19 artiklan 1 ja 3 kohtaa (1) olosuhteissa, joissa a. hakija ei siinä tuomioistuimessa, jossa asia on ensin pantu vireille (ensimmäinen menettely), toteuta asian ensimmäisen tuomioistuinkäsittelyn jälkeen käytännöllisesti katsoen mitään toimenpiteitä ensimmäisessä menettelyssä, eikä etenkään tee erityistä hakemusta (assignation) vaatimuksen (requête) raukeamiselle asetetussa määräajassa, mistä on seurauksena, että ensimmäinen menettely raukeaa ratkaisemattomana ajan kulumisen vuoksi ja ensimmäistä menettelyä koskevan paikallisen (Ranska) lainsäädännön mukaisesti eli 30 kuukautta ensimmäisen valmisteluistunnon jälkeen; b. ensimmäinen menettely raukeaa hyvin pian (kolme päivää) sen jälkeen, kun tuomioistuimessa, jossa asia on myöhemmin pantu vireille, on aloitettu menettely, mistä on seurauksena, että ei ole olemassa Ranskassa annettua tuomiota, eikä vaaraa ensimmäisessä ja toisessa menettelyssä annettavista ristiriitaisista tuomioista, ja c. kun otetaan huomioon, että Yhdistyneen kuningaskunnan aikavyöhykkeen ansiosta ensimmäisen menettelyn hakija voi ensimmäisen menettelyn raukeamisen jälkeen aina panna vireille avioeromenettelyn Ranskassa ennen kuin [käsiteltävän asian] hakija voi panna vireille avioeromenettelyn Englannissa?
4)

Salliiko direktiivin 2004/18/EY 44 artikla, luettuna yhdessä 48 artiklan 2 kohdan a alakohdan kanssa sekä 2 artiklassa vahvistetun taloudellisten toimijoiden yhdenvertaisen kohtelun periaatteen kanssa, sellaisen 48 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun toisen yksikön voimavaroihin turvautumisen, jossa lasketaan yhteen kahden sellaisen yksikön tietämys ja kokemus, joilla ei erikseen ole hankintaviranomaisen vaatimaa tietämystä ja kokemusta, jos tämä kokemus on jakamatonta (ts. taloudellisen toimijan on täytettävä menettelyyn osallistumisen edellytys kokonaisuudessaan) ja hankintasopimuksen täyttäminen on jakamatonta (se on yksi kokonaisuus)?
2)

Millä tavalla, missä muodossa ja mille viranomaiselle on suoritettava direktiivin 2004/38/EY 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettu rekisteröinti? Siinä tapauksessa, että rekisteröityminen viranomaisessa on välttämätöntä, mitkä muodolliset ja aineelliset kriteerit kyseisen jäsenvaltion viranomaisen on täytettävä?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 462/13

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Amtsgericht Karlsruhe (Saksa) on esittänyt 23.9.2014 – Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff

(Asia C-438/14)

(2014/C 462/22)

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Amtsgericht Karlsruhe

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Nabiel Peter Bogendorff von Wolffersdorff

Muut osapuolet: Stadt Karlsruhe, Standesamt ja Zentraler Juristischer Dienst der Stadt Karlsruhe

Ennakkoratkaisukysymys

Onko SEUT 18 ja 21 artiklaa tulkittava siten, että jäsenvaltion viranomaisilla on velvollisuus hyväksyä kansalaisensa nimen muutos, kun tällä kansalaisella on myös toisen jäsenvaltion kansalaisuus ja kun hän on sinä aikana, jona hän oleskeli tavanomaisesti toisessa jäsenvaltiossa, hankkinut itselleen vapaasti valitsemansa, useita aateluutta osoittavia ilmaisuja sisältävän nimen nimenmuutoksella, joka ei liittynyt perheoikeudellisen aseman muuttumiseen, siltä osin kuin hänellä ei tulevaisuudessa mahdollisesti ole merkittävää sidettä tähän toiseen jäsenvaltioon ja kuin – vaikka aateluus on lakkautettu ensin mainitun jäsenvaltion perustuslaissa – uuden nimen hankkimisen ajankohtana ensin mainitussa jäsenvaltiossa käytettiin edelleen aatelisarvonimiä nimien osatekijöinä?
4)

Onko tilanteessa, jossa tullisuspensiojärjestelmään kuuluvan tavaran läheteasiakirjoihin merkitty, tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun neuvoston asetuksen N:o 2658/87 liitteen I muuttamisesta annetun komission asetuksen N:o 861/2010 mukainen CN-koodi on väärä, kyse edellä mainitun neuvoston direktiivin 2008/118/EY 38 artiklassa mainitusta sääntöjenvastaisuudesta?
14)

Jos todistuskeinot on hankittu tai niitä on käytetty – perusoikeuskirjan 47 artiklan huomioon ottaen – perusoikeuskirjan 7, 8, 41 ja 48 artiklaa rikkoen, tarjoaako sellainen kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan verotukseen liittyvässä hallinnollisessa menettelyssä tehtyjen päätösten menettelyllinen asianmukaisuus voidaan riitauttaa tuomioistuimessa menestyksellisesti ja riitauttaminen voi johtaa kyseisen päätöksen kumoamiseen ainoastaan, jos tuolloin kyseessä olevassa yksittäistapauksessa on olemassa konkreettinen mahdollisuus, että riitautettu päätös olisi ollut erilainen, jos menettelyvirhettä ei olisi tapahtunut ja jos lisäksi kyseinen virhe on vaikuttanut valittajan aineelliseen oikeudelliseen intressiin, tehokkaan valituskeinon, vai onko tällä tavoin tehtyjä menettelyvirheitä tarkasteltava laajempana asiayhteytenä, siitä riippumatta, miten menettelyvirhe, jolla perusoikeuskirjan määräystä on rikottu, vaikuttaa menettelyn lopputulokseen?
1)

Ovatko kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY (1) (jäljempänä kohtuuttomia ehtoja koskeva direktiivi) 7 artiklan 1 kohta ja kulutusluottosopimuksista ja neuvoston direktiivin 87/102/ETY kumoamisesta 23.4.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/48/EY (2) (jäljempänä kulutusluottosopimusdirektiivi) 22 artiklan 2 kohta tai unionin kuluttajansuojalainsäädännön muut säännökset esteenä — konkurssista ja sen ratkaisumenetelmistä annetun lain nro 182/2006 (zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení, jäljempänä maksukyvyttömyyslaki), sellaisena kuin se on muutettuna lailla nro 185/2013, perusperiaatteelle, jonka mukaan tuomioistuin voi tutkia kuluttajasuhteisiin perustuvien vaateiden perustetta, määrää tai etuoikeusjärjestystä pelkästään sellaisen täydentävän kanteen perusteella, jonka on pannut vireille konkurssipesän hoitaja, velkoja tai (edellä mainituin rajoituksin) velallinen (kuluttaja)? — maksukyvyttömyysmenettelystä annetun kansallisen lainsäädännön säännöksille, joissa velalliselle (kuluttajalle) annetaan oikeus pyytää tuomioistuinta tutkimaan velkojien (tavaroiden tai palvelujen toimittajien) vaateita yksinomaan tapauksissa, joissa hyväksytään kuluttajan konkurssiasian ratkaiseminen maksuvelvollisuuden poistamisella ja tässä yhteydessä ainoastaan velkojien vakuudettomien saatavien osalta ja joissa velallisen mahdollisuuksia vastustaa rajoitetaan entisestään toimivaltaisen viranomaisen päätöksessä tunnustettujen täytäntöönpanokelpoisten saatavien tapauksessa siten, että velallinen voi ainoastaan väittää, että saatava on rauennut tai vanhentunut, kuten maksukyvyttömyyslain 192 §:n 3 momentissa ja 410 §:n 2 ja 3 momentissa säädetään?
—

kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen tuomion Zweckverband Tierkörperbeseitigung v. komissio (T-309/12) (1) ja siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin katsoo, että sillä on kaikki tarvittavat tiedot, jotta se voi itse ratkaista asian lopullisesti, kumoamaan valtiontuesta SA.25051 (C 19/2010) (ex NN 23/2010), jota Saksa on myöntänyt yhdistykselle Zweckverband Tierkörperbeseitigung in Rheinland-Pfalz, im Saarland, im Rheingau-Taunus-Kreis und im Landkreis Limburg-Weilburg, 25.4.2012 annetun komission päätöksen C(2012) 2557 final ja velvoittamaan komission korvaamaan kaikki muutoksenhakumenettelystä ja unionin yleisessä tuomioistuimessa käydystä menettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 388/5

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Klagenævnet for Udbud (Tanska) on esittänyt 20.8.2014 – MT Højgaard A/S ja Züblin A/S v. Banedanmark

(Asia C-396/14)

2014/C 388/06

Oikeudenkäyntikieli: tanska

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Klagenævnet for Udbud

Pääasian asianosaiset

Valittajat: MT Højgaard A/S ja Züblin A/S

Vastapuoli: Banedanmark

Ennakkoratkaisukysymys

Onko Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/17/EY (1) 10 artiklassa, kun sitä luetaan yhdessä kyseisen direktiivin 51 artiklan kanssa, tarkoitettua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta tulkittava siten, että se käsiteltävän asian kaltaisessa tilanteessa estää hankintayksikköä antamasta hankintasopimusta tarjoajalle, joka ei ole hakenut esikelpuuttamista eikä siten ole tullut esikelpuutetuksi?

(1) Vesi- ja energiahuollon sekä liikenteen ja postipalvelujen alalla toimivien yksiköiden hankintamenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2004/17/EY (EUVL L 134, s. 1).
2.

Toiseksi riidanalainen tuomio on annettu vääristettyjen tosiseikkojen perusteella. Yleinen oikeus katsoi, ettei merkinnällä ”laivastonsininen” voi olla (kyseessä olevissa maiden kielissä, erityisesti italiassa ja ranskassa) tavaraa kuvailevaa merkitystä nyt kyseessä olevien, luokkiin 18 ja 25 kuuluvien tavaroiden kohdalla, vaikka vertailtaviin merkkeihin sisältyy kiistatta puhtaasti tavaroita kuvaileva käsite – eli ”laivastonsininen” sellaisena kuin se on kussakin unionin kielissä – ja vaikka tavaramerkki, johon väitteen tueksi on vedottu, eli italiankielinen ”blu marino”, ja ranskankielinen rekisteröitäväksi haettu tavaramerkki ”marine bleu” poikkeavat vain vähäisessä määrin näistä käsitteistä. Sitä paitsi sekä SMHV:n väiteosaston että sen valituslautakunta ovat edeltävissä menettelyissä todenneet positiivisesti, että ”laivastonsininen” (kussakin Euroopan maan kielessä) on tavaroita kuvaileva käsite. Yleinen tuomioistuin on sidottu tähän toteamukseen.
1)

Voidaanko Euroopan unionin oikeutta – tarkemmin sanottuna SEUT 34 artiklaa, puitteiden luomisesta moottoriajoneuvojen ja niiden perävaunujen sekä tällaisiin ajoneuvoihin tarkoitettujen järjestelmien, osien ja erillisten teknisten yksiköiden hyväksymiselle 5.9.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2007/46/EY (1) 31 artiklan 1 kohtaa ja Euroopan komission asetuksen (EY) N:o 1400/2002 (2) 1 artiklan 1 kohdan t ja u alakohtaa – tulkita siten, että se on esteenä hallituksen asetuksen (Ordonanţa Guvernului) nro 80/2000 1 §:n 2 momentin kaltaiselle kansalliselle sääntelylle, koska tässä otetaan käyttöön määrällistä tuontirajoitusta vaikutukseltaan vastaava toimenpide, sillä tämän sääntelyn mukaan uusien kulutustuotteiden ja -materiaalien, jotka kuuluvat liikenneturvallisuutta, ympäristönsuojelua, energiatehokkuutta ja maantieajoneuvojen luvattoman käytön estämistä koskevien kulutustuotteiden ja -materiaalien luokkaan, vapaa liikkuvuus (myynti, jakelu) edellyttää, että myyjä/jakelija/kauppias esittää tyyppihyväksyntätodistuksen tai valmistajan antaman markkinoille saattamista ja/tai kaupan pitämistä koskevan todistuksen taikka jos myyjä/jakelija/kauppias ei ole saanut todistusta tai sillä ei ole sitä hallussaan, kyseisten tuotteiden osalta on käytävä tyyppihyväksyntämenettely Registrul Auto Românissa (Romanian autorekisteriviranomainen, jäljempänä RAR) ja niille on saatava RAR:lta tyyppihyväksyntätodistus markkinoille saattamista ja/tai kaupan pitämistä varten, ja kun otetaan huomioon, että vaikka myyjällä/jakelijalla/kauppiaalla olisi hallussaan osien markkinoille saattamista ja/tai kaupan pitämistä varten vaatimustenmukaisuustodistus, jonka se on saanut käyttöönsä Euroopan unionin toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelta jakelijalta, joka jakelee mainittuja osia vapaasti viimeksi mainitun Euroopan unionin jäsenvaltion alueella, tämä todistus ei riitä tekemään kyseisten tavaroiden vapaasta liikkuvuudesta/myynnistä/jakelusta sallittua?
Toinen peruste, jonka mukaan asetuksen N:o 1260/1999 (1) 39 artiklan 2 kohdan c alakohtaa ja 39 artiklan 3 kohtaa sekä asetuksen N:o 438/2001 (2) 4 artiklaa on rikottu; todistustaakkaa koskevia periaatteita on loukattu; tosiseikkoja koskevat toteamukset ovat virheellisiä, kun niitä verrataan unionin yleiselle tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmeneviin tosiseikkoihin, ja unionin yleiselle tuomioistuimelle toimitetut todisteet on otettu huomioon vääristyneellä tavalla Valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on ottanut vääristyneellä tavalla huomioon riidattomat tosiseikat ja asiakirja-aineistosta ilmenevät todisteet, erityisesti sen, että Italian viranomaiset oivat analysoineet yksitellen komission tarkastajien esittämät huomautukset yhdeksään ensimmäisen tason tarkastukseen liittyvistä erityisistä laiminlyönneistä. Valittajan mukaan unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt myöntää, että riidanalainen päätös oli virheellinen näiden yhdeksän tarkastuksen osalta, ja siis hyväksyä Italian hallituksen esittämät väitteet siitä, että komissio oli rikkonut asetuksen N:o 1260/1999 39 artiklan 2 ja 3 kohtaa, kun se oli tehnyt päätöksen kiinteämääräisestä 10 prosentin oikaisusta vaikka ensimmäisen tason tarkastuksista ei ilmennyt sääntöjenvastaisuuksia, ja selvästi kohtuuttomalla tavalla kyseisessä 39 artiklassa vahvistettuun suhteellisuussääntöön nähden. Unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt huomiotta asiakirja-aineistoon sisältyvät seikat siltä osin kuin kyse on tarkastusten etenemistä koskevista tosiseikoista, koska se ei ole ottanut huomioon vuonna 2009 suoritettujen ensimmäisen ja toisen tason tarkastusten tosiasiallista määrällistä (komission kanssa sovittu kynnys) ja laadullista kehitystä. Unionin yleinen tuomioistuin on lopuksi ottanut vääristyneellä tavalla huomioon riidattomat tosiseikat ja asiakirja-aineistosta ilmenevät todisteet ja rikkonut edellä mainittuja artikloja, kun se on pitänyt riidanalaista päätöstä perusteltuna, koska Italian viranomaiset eivät olleet osoittaneet maksuviranomaisen kehitystä.
—

Ensimmäinen kysymys: Onko direktiivin 77/388/ETY (1) säännösten vastaista kantaa tuonnin arvonlisäveroa tavaroista, jotka on jälleenviety muina kuin yhteisötavaroina mutta joista on tullikoodeksin (2) 204 artiklan mukaisen velvollisuuden täyttämättä jättämisen — tässä: velvollisuuden, jonka mukaan tavaran siirtäminen pois tullivarastosta on merkittävä varastoa varten tarkoitettuun tavarakirjanpitoon viimeistään poissiirtämisen aikaan, viivästyneen täyttämisen — vuoksi syntynyt tullivelka? Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi:
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 212/16

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Bundesgerichtshof (Saksa) on esittänyt 14.4.2014 – Rikosoikeudenkäynti G:tä vastaan

(Asia C-181/14)

2014/C 212/17

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Bundesgerichtshof

Rikosoikeudenkäynnin asianosainen pääasiassa

G

Ennakkoratkaisukysymys

Onko direktiivin 2001/83/EY (1) 1 artiklan 2 kohdan b alakohtaa, sellaisena kuin se on muutettuna 31.3.2004 annetulla direktiivillä 2004/27/EY, (2) tulkittava siten, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja aineita tai aineiden yhdistelmiä, jotka ainoastaan muuttavat – eivätkä siis palauta tai korjaa – ihmisen elintoimintoja, on pidettävä lääkkeinä vain, jos niistä on terapeuttista hyötyä tai niillä on joka tapauksessa myönteinen vaikutus elintoimintoihin? Eivätkö direktiiviin sisältyvän lääkkeen käsitteen piiriin näin ollen kuulu aineet tai aineiden yhdistelmät, joita käytetään pelkästään niiden – päihtymystilan aiheuttavien – psykoaktiivisten vaikutusten vuoksi ja joilla on joka tapauksessa terveyden vaarantava vaikutus?

(1) Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä 6.11.2001 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2001/83/EY (EYVL L 311, s. 67).

(2) Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetun direktiivin 2001/83/EY muuttamisesta 31.3.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2004/27/EY (EUVL L 136, s. 34).
2)

Onko yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 2 artiklan 1 kohtaa, 14 artiklaa ja 24 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että osto-optiota vastaavaa summaa, joka muodostaa suurimman osan rahoitusleasingsopimuksen arvosta ja jonka vuokralleottaja suorittaa vuokralleantajalle, on tilanteessa, jossa vuokralleantaja on saanut maksuvelvoitteiden laiminlyönnin perusteella leasingin kohteen (kiinteistön) takaisin hallintaansa, myynyt sen kolmannelle henkilölle ja suorittanut tästä myynnistä saadun ostohinnan ylijäämän vuokralleottajalle ja tästä ylijäämästä on loppulaskelmassa vähennetty myös osto-option määrä, pidettävä vastikkeena sopimuksen täyttämisestä ja tavaroiden luovutuksesta ja siten arvonlisäverollisena, vai vastikkeena vuokrauspalvelusta tai kiinteistön käytöstä (jolloin se on arvonlisäverollinen lain nojalla tai verovelvollisen valinnan perusteella) vai sopimuksen purkamisesta suoritettavana vahingonkorvauksena, joka suoritetaan vuokralleottajan velvoitteiden laiminlyönnistä aiheutuneen vahingon korvaamiseksi, jolloin se ei liity suoraan mihinkään vastikkeelliseen palvelujen suoritukseen eikä siitä siten kanneta arvonlisäveroa?
2)

a) Jos mainitun säännöstön todetaan olevan unionin periaatteiden vastainen kyseisten määräaikaisella sopimuksella palvelukseen otettujen työntekijöiden osalta, onko mahdollista yksilöidä asiallisia syitä poikkeamiselle yhdenvertaisesta kohtelusta, joka kyseisille työntekijöille on varmistettava toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella palvelukseen otettuihin työntekijöihin nähden, ”sosiaalipoliittisten tavoitteiden” vuoksi eli tällaisissa tapauksissa sen vuoksi, että vältettäisiin vakinaistettujen työntekijöiden vakinaistamista vastaavasti kuin ne työntekijät, jotka ovat jo virassa julkishallinnon virkoihin pääsemiseksi järjestettyä kilpailua koskevan pääsäännön perusteella (sääntö, josta on säädetty – ellei laissa ole säädetty poikkeuksesta, kuten käsiteltävässä tapauksessa poikkeus, jonka mukaan on läpäistävä pelkästään valintamenettely – mainitussa perustuslain 97 §:n 3 momentissa), ja voidaanko kyseisten syiden – sen perusteella, mitä unionin tuomioistuin on jo todennut 7.3.2013 antamansa määräyksen 47 [kohdassa] – katsoa suhteellisuusperiaatteen nojalla toteutuvan jo sillä, että epävarmoissa palvelussuhteissa oleville vakinaistetuille työntekijöille myönnetään vain henkilökohtainen lisä, joka poistuu vähitellen palkkauksen muutosten mukana ja jonka määrää ei voida myöhemmin tarkistaa, kun saavutetun palkkatason tavanomainen kehitys ja ylemmän pätevyystason tehtäviin johtavaan valintaprosessiin pääseminen keskeytyy? b) Voidaanko toisaalta, kun soveltuvuus tiettyjen tehtävien hoitamiseen on todettu, tehtävien hoitamisesta myöhemmin suoritettavilla säännöllisillä arvioinneilla, joiden tarkoituksena on myöntää uralla etenemiseksi toteutettavan kilpailun kautta korkeampi palkka- ja pätevyystaso, varmistaa vakinaisten työntekijöiden aseman asianmukainen tasapainottaminen yleisellä kilpailulla palvelukseen otettujen työntekijöiden asemaan nähden ilman, että kajotaan ensin mainittujen palvelusaikakertymään ja palkkatasoon (lisäksi on todettava, ettei jälkimmäisille koidu minkäänlaista merkittävää etua edellä esitetyssä etenemisjärjestelmässä, joka on otettu käyttöön AEEG:ssä), mistä käsiteltävässä tapauksessa seuraisi, ettei direktiivistä 1999/70/EY poikkeamiselle ole objektiivisuuden ja avoimuuden edellytyksiin perustuvia asiallisia syitä, joita on arvioitava suhteessa kyseisiin työehtoihin juuri tässä asiayhteydessä?
2)

Jos arvonlisävero on kannettava vain jommaltakummalta henkilöltä – joko tavaroiden luovuttajalta/palvelujen suorittajalta tai ostajalta/vastaanottajalta, jos asianomainen jäsenvaltio on näin säätänyt, onko direktiivin 194 artiklan sääntöä noudatettava myös niissä tapauksissa, joissa palvelujen vastaanottaja on soveltanut käännettyä verovelvollisuutta koskevaa menettelyä virheellisesti, koska se on katsonut, että palvelujen suorittaja ei ole perustanut arvonlisäveron soveltamisen kannalta kiinteää toimipaikkaa Bulgarian tasavallan alueelle, mutta palvelujen suorittaja on kuitenkin viime kädessä perustanut suoritettujen palvelujen kannalta kiinteän toimipaikan?
—

On todettava, että Ranskan tasavalta ei ole noudattanut SEUT 288 artiklan neljännen kohdan ja valtiontuesta SA.22843, jota Ranska on myöntänyt Société Nationale Corse Méditerranée -yhtiölle ja Compagnie Méridionale de Navigation -yhtiölle, 2.5.2013 tehdyn komission päätöksen 2013/435/EU (1) 3, 4 ja 5 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole toteuttanut asetetussa määräajassa kaikkia tarvittavia toimenpiteitä periäkseen tämän päätöksen 2 artiklan 1 kohdassa lainvastaisiksi todetut valtiontuet takaisin tuensaajilta eikä ilmoittanut komissiolle asetetussa määräajassa toimenpiteistä, joihin tämän päätöksen noudattamiseksi on ryhdytty,
1.

Siltä osin kuin kyse on asetuksen N:o 73/2009 (1) 10 artiklan 1 kohdassa, sovellettuna yhdessä 7 artiklan ja 121 artiklan kanssa, tarkoitetusta suorien tukien tason arvioinnista vanhoissa ja uusissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa: a. Täytyykö asetuksen N:o 73/2009 7 artiklan 1 kohdan, kun sitä sovelletaan yhdessä 10 artiklan 1 kohdan ja 121 artiklan kanssa, tulkita merkitsevän, että vuonna 2012 yli 5 000 euron suuruisten suorien tukien taso vanhoissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa on 90 prosenttia? b. Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, seuraako tästä, että vuonna 2012 suorien tukien taso uusissa ja vanhoissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa ei ole yhdenmukainen asetuksen N:o 73/2009 10 artiklan 1 kohdan ja 121 artiklan sisällön ja tavoitteiden perusteella? c. Ovatko asetuksen N:o 73/2009 10 artiklan 1 kohdan loppu (”– – kun otetaan huomioon 7 artiklan 1 kohdan mukaisesti sovellettavat vähennykset”) ja komission työasiakirja DS/2011/14/REV 2, joissa vertailua varten säädetään erilaisesta suorien tukien jakamisperustasta – uusissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa suorien tukien taso arvioidaan ottamatta huomioon mukautuksia (121 artiklan nojalla 90 prosenttia), kun taas vanhoissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa mukautus on otettu huomioon (100 prosenttia, josta vähennetään 10 prosenttia 7 artiklan 1 kohdan nojalla) – ristiriidassa liittymisasiakirjan ja Euroopan unionin oikeuden periaatteiden, muun muassa luottamuksensuojan, hyvän hallinnon, reilun kilpailun ja syrjintäkiellon periaatteiden, sekä SEUT 39 artiklassa määrättyjen yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteiden kanssa?
1)

Onko tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/2003 (1) (jäljempänä Bryssel II a -asetus) 12 artiklan 3 kohtaa tulkittava siten, että se on toimivallan peruste vanhempainvastuuta koskevassa asiassa myös silloin, kun mitään siihen liittyvää menettelyä ei ole vireillä (toisin sanoen ”muissa kuin 1 kohdassa tarkoitetuissa oikeudenkäynneissä”)? Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:
—

On todettava, ettei Helleenien tasavalta ole noudattanut jätteistä ja tiettyjen direktiivien kumoamisesta annetun direktiivin 2008/98/EY (1) 13 artiklan, 23 artiklan ja 36 artiklan 1 kohdan sekä kaatopaikoista annetun direktiivin 99/31/EY (2) 6 artiklan a alakohdan, 8 artiklan, 9 artiklan a, b ja c alakohdan, 11 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 12 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska — se ei ole toteuttanut tarvittavia toimenpiteitä varmistaakseen, että a) jätehuolto Kiaton kaatopaikalla tapahtuu vaarantamatta ihmisten terveyttä ja vahingoittamatta ympäristöä, b) jätteen hylkääminen tai valvomaton sijoittaminen taikka valvomaton jätehuolto on kielletty kyseisellä kaatopaikalla — se sallii kyseisen kaatopaikan toimivan ilman hyväksyttyjä ympäristöehtoja ja voimassaolevaa lupaa, jotka olisivat tällaisen luvan myöntämisen edellytysten ja sisällön mukaisia eikä se siten ole varmistanut, että kaatopaikalle sijoitetaan ainoastaan esikäsiteltyä jätettä taikka että haltija tai kyseisen kaatopaikan pitäjä voi ennen jätteen toimittamista tai jätettä kaatopaikalle toimitettaessa osoittaa, että kyseessä oleva jäte voidaan ottaa vastaan kyseiselle kaatopaikalle lupaehtojen mukaisesti ja että se täyttää liitteessä II määrätyt kelpoisuusperusteet — se ei ole varmistanut, että toimintavaiheen valvonta ja tarkkailu vastaavat laissa säädettyjä vähimmäisvaatimuksia.