ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO

(neljäs jaosto)

11 päivänä heinäkuuta 2007

Asia T-93/03

Spyros Konidaris

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Henkilöstö – Palvelukseen ottaminen – Palkkaluokkaan A2 kuuluvan johtajan virka – Hakemuksen hylkääminen – Kumoamiskanne – Perusteluvelvollisuus – Hakemusten vertailun säännönmukaisuus – Nimitetyn hakijan pätevyyden arviointi

Aihe: Kanne, jolla vaaditaan kumoamaan komission päätös, jolla hylättiin kantajan hakemus johtajan virkaan pääosastolla ”tietoyhteiskunta”.

Ratkaisu: Kanne hylätään. Komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja se velvoitetaan korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikuluista.

Tiivistelmä

1. Henkilöstö – Asianomaiselle vastainen päätös – Hakemuksen hylkääminen – Velvollisuus esittää perustelut viimeistään valituksen hylkäämisvaiheessa

(Henkilöstösääntöjen 25 artiklan 2 kohta ja 90 artiklan 2 kohta)

2. Henkilöstö – Ilmoitus avoimesta virasta – Johtajan virkaan vaaditun vähimmäispätevyyden määrittely

(Henkilöstösääntöjen 29 artikla)

3. Henkilöstö – Avoin virka – Viran täyttäminen ylentämisellä – Hakijoiden ansioiden vertailu

(Henkilöstösääntöjen 29 artiklan 1 kohta ja 45 artikla)

4. Henkilöstö – Avoin virka – Hakijoiden ansioiden vertailu

(Henkilöstösääntöjen 5 artiklan 3 kohta ja 29 artikla)

5. Henkilöstö – Avoin virka – Hakijoiden ansioiden vertailu

(Henkilöstösääntöjen 4 ja 29 artikla)

1. Vaikka nimittävä viranomainen ei ole velvollinen perustelemaan ylentämispäätöksiä ylentämättä jätetyille virkamiehille, se on sen sijaan velvollinen perustelemaan ylentämättä jääneen virkamiehen henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan nojalla tekemän valituksen hylkäävän päätöksensä, koska tämän hylkäävän päätöksen perusteluiden on tarkoitus vastata niitä perusteluja, joita valitus koski. Tämän osalta riittää, että sen päätöksen perustelut, joilla hylätään ylentämisellä täytettävää virkaa koskeva virkamiehen hakemus, koskevat niiden laillisten edellytysten täyttymistä, joita henkilöstösäännöissä asetetaan menettelyn sääntöjenmukaisuudelle.

Vaikka sitä, että ylentämisellä täytettävää virkaa koskevan virkamiehen hakemuksen hylkäävän päätöksen perustelut puuttuvat täysin, ei voida korjata kanteen nostamisen jälkeen annetuilla nimittävän viranomaisen selityksillä, sitä vastoin pelkällä oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn yhteydessä toimitettujen perustelujen riittämättömyydellä ei voida perustella hylkäävän päätöksen kumoamista, jos hallinto toimittaa täydentäviä täsmennyksiä oikeudenkäynnin kuluessa. Näin ollen perustelujen alkuperäinen riittämättömyys voidaan korjata jopa oikeudenkäynnin aikana tehdyillä täydentävillä täsmennyksillä, jos sillä, jota asia koskee, oli ennen kanteen nostamista jo käytössään seikkoja, joita voidaan pitää perustelujen alkuna.

(ks. 51, 53, 54 ja 58 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: asia 188/73, Grassi v. neuvosto, 30.10.1974 (Kok. 1974, s. 1099, 14 kohta); asia C‑115/92 P, parlamentti v. Volger, 9.12.1993 (Kok. 1993, s. I‑6549, 22 kohta) ja asia C‑316/97 P, parlamentti v. Gaspari, 19.11.1998 (Kok. 1998, s. I‑7597, 29 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑52/90, Volger v. parlamentti, 12.2.1992 (Kok. 1992, s. II‑121, 40 kohta), joka on vahvistettu em. asiassa parlamentti v. Volger (22–24 kohta); yhdistetyt asiat T‑178/95 ja T‑179/95, Picciolo ja Caló v. alueiden komitea, 18.3.1997 (Kok. H. 1997, s. I‑A‑51 ja II‑155, 34 kohta); asia T‑86/98, Gouloussis v. komissio, 26.1.2000 (Kok. H. 2000, s. I‑A‑5 ja II‑23, 73–77 kohta); asia T‑117/01, Roman Parra v. komissio, 20.2.2002 (Kok. H. 2002, s. I‑A‑27 ja II‑121, 26 ja 30 kohta); asia T‑135/00, Morello v. komissio, 12.12.2002 (Kok. H. 2002, s. I‑A‑265 ja II‑1313, 34 ja 37 kohta) ja asia T‑132/03, Casini v. komissio, 15.9.2005 (Kok. H. 2005, s. I‑A‑253 ja II‑1169, 36 kohta).

2. Nimittävällä viranomaisella on laaja harkintavalta määrittää täytettäviä virkoja varten vaadittuja kelpoisuuksia ja vain ilmeinen arviointivirhe kyseisen viran täyttämistä koskevien vähimmäisedellytysten määrittämisessä voi saada aikaan avointa virkaa koskevan ilmoituksen lainvastaisuuden.

Kun kyseessä on johtajan virka, toimielin voi, ilman että sen katsotaan tehneen ilmeistä arviointivirhettä, katsoa, että kokemus tai erityistuntemus kyseisen osaston erityisalalla voi olla vähemmän ratkaisevaa kuin ylemmän tason yleiset johtamis-, analysointi- ja arviointitaidot, koska kyseiseltä osastolta voidaan aina löytää kokemusta ja teknistä tuntemusta.

(ks. 72 ja 74 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑132/89, Gallone v. neuvosto, 16.10.1990 (Kok. 1990, s. II‑549, 27 kohta); asia T‑58/91, Booss ja Fischer v. komissio, 3.3.1993 (Kok. 1993, s. II‑147, 69 kohta); asia T‑6/96, Contargyris v. neuvosto, 29.5.1997 (Kok. H. 1997, s. I‑A‑119 ja II‑357, 100 kohta) ja em. asia Morello v. komissio, 69 kohta.

3. Arviointikertomus on välttämätön huomioon otettava seikka aina kun virkamiehen esimiehet arvioivat virkamiehen urakehitystä. Ylennysmenettely on sääntöjenvastainen silloin, kun nimittävä viranomainen ei ole voinut suorittaa ehdokkaiden ansioiden vertailua sen takia, että hallinto on laatinut yhden tai useamman virkamiehen arviointikertomuksen huomattavan myöhässä. Tällainen virhe saa kuitenkin aikaan nimityspäätöksen kumoamisen vain, mikäli arviointikertomuksen puuttumisella on voinut olla ratkaisevaa vaikutusta menettelyyn.

Avoimen viran täyttöä siirrolla toisiin tehtäviin tai ylentämisellä koskeva menettely, johon sovelletaan henkilöstösääntöjen 29 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, ja toisaalta henkilöstösääntöjen 45 artiklassa tarkoitettu ylennysmenettely eroavat toisistaan. Viimeksi mainitussa menettelyssä on tarkoitus mahdollistaa virkamiesten urakehitys heidän tehtäviään hoitaessaan suorittamiensa ponnistusten ja osoittamiensa ansioiden perusteella eli palkita virkamiehiä, joilla on ollut yleisesti suurempia ansioita, kun taas avoimen viran täyttöä koskevassa menettelyssä etsitään ainoastaan yksikön edun nimissä virkamiestä, joka parhaiten soveltuu hoitamaan täytettävään virkaan liittyviä tehtäviä. Näin ollen nimittävä viranomainen ei ole velvollinen ansioita vertaillessaan perustamaan arviointiaan arviointikertomuksiin vaan voi ottaa huomioon hakijoiden ansioita koskevia muita seikkoja, kuten heidän hallinnollista tai henkilökohtaista tilannettaan koskevia tietoja. Tällaiset tiedot voivat olla omiaan suhteellistamaan arviointikertomusten perusteella tehtyä arviointia.

(ks. 88 ja 90–92 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: asia 263/81, List v. komissio, 27.1.1983 (Kok. 1983, s. 103, 25 ja 26 kohta) ja asia 233/85, Bonino v. komissio, 12.2.1987 (Kok. 1987, s. 739, 5 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑25/92, Vela Palacios v. TSK, 3.3.1993 (Kok. 1993, s. II‑201, 40 ja 43 kohta); yhdistetyt asiat T‑89/91, T‑21/92 ja T‑89/92, X v. komissio, 25.11.1993 (Kok. 1993, s. II‑1235, 49 ja 50 kohta); asia T‑221/96, Manzo- Tafaro v. komissio, 5.3.1998 (Kok. H. 1998, s. I‑A‑115 ja II‑307, 18 kohta); asia T‑82/98, Jacobs v. komissio, 24.2.2000 (Kok. H. 2000, s. I‑A‑39 ja II‑169, 36 kohta); asia T‑202/99, Rappe v. komissio, 5.10.2000 (Kok. H. 2000, s. I‑A‑201 ja II‑911, 40 kohta) ja em. asia Morello v. komissio, 89 kohta.

4. Nimittävälle viranomaiselle hakemusten vertailua koskevien menettelysääntöjen määrittelyn osalta tunnustetun harkintavallan puitteissa nimittävän viranomaisen samoin kuin niiden virkahierarkiassa ylemmäntasoisten eri tahojen, joita on kuultu kyseistä ylennystä tai siirtoa koskevan menettelyn kuluessa, tehtävänä on arvioida hakemusten tutkimisen kussakin vaiheessa, onko tuossa vaiheessa tarpeen hankkia lisää tietoja tai arviointia koskevia seikkoja haastattelemalla kaikkia hakijoita tai vain joitakin heistä, jotta asia ratkaistaan tietoisena kaikista asiaan liittyvistä seikoista. Henkilöstösäännöissä ei ole säännöstä, jossa myönnettäisiin palvelukseenottomenettelyn yhteydessä hakijalle oikeus haastatteluun mahdollisen esimiehensä kanssa. Nimittävä viranomainen on näin ollen velvollinen järjestämään haastattelun toimea hakeneille henkilöille vain jos, ja siltä osin kuin, tällainen velvollisuus johtuu nimittävän viranomaisen itse itselleen vahvistamista oikeussäännöistä.

Hallinnolle hakemusten vertailussa käytettävän menettelyn tai menetelmän määrittelemistä varten myönnettyä harkintavaltaa rajoitetaan kuitenkin sillä, että tämä vertailu on tarpeellista suorittaa huolellisesti ja puolueettomasti, yksikön edun mukaisesti ja henkilöstösääntöjen 5 artiklan 3 kohdassa säädetyn virkamiesten yhdenvertaisen kohtelun periaatteen mukaisesti. Käytännössä hakijoiden ansioiden vertailu on suoritettava yhdenvertaiselta perustalta ja keskenään verrattavissa olevien tietolähteiden ja tietojen perusteella.

(ks. 107, 108 ja 110 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: asia 282/81, Ragusa v. komissio, 21.4.1983 (Kok. 1983, s. 1245, 21 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑78/92, Perakis v. parlamentti, 30.11.1993 (Kok. 1993, s. II‑1299, 15 kohta); asia T‑76/92, Tsirimokos v. parlamentti, 30.11.1993 (Kok. 1993, s. II‑1281, 20 kohta) ja asia T‑240/01, Cougnon v. yhteisöjen tuomioistuin, 5.11.2003 (Kok. H. 2003, s. I‑A‑263 ja II‑1283, 67 ja 70 kohta).

5. Kun kyseessä on sen arvioiminen, vastaako hakemus avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa asetettuja vaatimuksia, nimittävällä viranomaisella on käytettävissään, erityisesti silloin, kun täytettävä virka kuuluu palkkaluokkaan A 1 tai A 2, laaja harkintavalta verratessaan tällaista virkaa hakeneiden virkamiesten ansioita. Tällaisen laajan harkintavallan käytön edellytyksenä on kuitenkin hakemusten tarkka tutkiminen ja avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa ilmoitettujen vaatimusten huolellinen huomioiminen siten, että nimittävän viranomaisen on hylättävä kaikki sellaiset hakijat, jotka eivät vastaa näitä edellytyksiä. Avointa virkaa koskeva ilmoitus muodostaa näet ne oikeussäännöt, jotka nimittävä viranomainen asettaa itselleen ja joita sen on noudatettava tiukasti.

(ks. 120 ja 121 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑158/01, Tilgenkamp v. komissio, 9.7.2002 (Kok. H. 2002, s. I‑A‑111 ja II‑595, 50 ja 51 kohta) ja asia T‑248/02, Faita v. TSK, 11.11.2003 (Kok. H. 2003, s. I‑A‑281 ja II‑1365, 70 kohta).