ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
5

Saman asetuksen 11 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Kun huomataan, että viejä on vientitukea saadakseen hakenut sovellettavaa suurempaa tukea, kyseiselle vientitapahtumalle kuuluva tuki on vietyyn tavaraan sovellettava tuki, josta on vähennetty summa, joka on: a) puolet haetun tuen ja toteutuneeseen vientiin sovellettavan tuen erotuksesta; b) kaksi kertaa haetun tuen ja toteutuneeseen vientiin sovellettavan tuen erotus, jos viejä on tarkoituksellisesti antanut vääriä tietoja. Määrää, joka on laskettu 3 artiklan tai 25 artiklan 2 kohdan mukaisesti annettujen tietojen perusteella, pidetään haettuna vientitukena. Kun vientituen määrä vaihtelee kohteen mukaan, tuen vaihteleva osuus lasketaan 47 artiklan mukaisesti annettujen tietojen perusteella. Edellä a alakohdassa tarkoitettua seuraamusta ei sovelleta: — voittamattoman esteen sattuessa, — joissakin poikkeustapauksissa, joihin viejä ei voi vaikuttaa ja jotka ilmenevät toimivaltaisten viranomaisten hyväksyttyä vienti- tai maksuilmoituksen, ja edellyttäen, että viejä ilmoittaa heti tilanteen havaittuaan siitä toimivaltaisille viranomaisille 47 artiklan 2 kohdassa säädetyssä määräajassa, jolleivät nämä jo ole havainneet haettua tukea sääntöjen vastaiseksi, — kun haetussa tuessa on selvä virhe, jonka toimivaltainen viranomainen havaitsee, – – Kun a tai b alakohdassa tarkoitetun vähennyksen tuloksena on negatiivinen määrä, sen maksaa viejä. Kun toimivaltaiset viranomaiset ovat todenneet, että haetun tuen määrä on [virheellinen], vientitapahtumaa ei ole ja että näin ollen tuesta ei voida suorittaa vähennystä, viejä maksaa a tai b alakohdassa tarkoitettua seuraamusta vastaavan määrän. – – – – Seuraamusten soveltaminen ei rajoita kansallisella tasolla vahvistettujen lisäseuraamusten soveltamista. – – 3. Kun tukea on maksettu perusteettomasti, tuen saajan on palautettava perusteettomasti saamansa tuki – mukaan lukien 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti sovellettavat seuraamukset – maksun ja takaisinmaksun välisen ajan perusteella lasketuilla koroilla korotettuna, sanotun kuitenkaan rajoittamatta velvollisuutta maksaa 1 kohdan neljännessä alakohdassa tarkoitettu negatiivinen määrä. – –”
1)

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY 4 artiklan 4 kohdan toinen alakohta on säännös, jonka soveltamisen edellytyksenä on, että jäsenvaltio kuulee etukäteen neuvoa-antavaa arvonlisäverokomiteaa ja antaa kansallista lainsäädäntöä, jossa mahdollistetaan se, että sellaisia maan alueelle sijoittautuneita henkilöitä ja erityisesti yhtiöitä, jotka ovat oikeudellisesti itsenäisiä mutta joilla on läheiset rahoitukselliset, taloudelliset ja hallinnolliset suhteet toisiinsa, voidaan lakata käsittelemästä arvonlisäveron osalta erillisinä verovelvollisina ja niitä näin käsitellään yhtenä verovelvollisena, jolle yksin voidaan myöntää erillinen arvonlisäverotunniste ja jolla on tämän seurauksena yksin oikeus antaa arvonlisäveroilmoitukset. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on selvittää, täyttääkö pääasian kohteena olevan kaltainen kansallinen lainsäädäntö nämä edellytykset, erityisesti kun otetaan huomioon, että jos neuvoa-antavaa arvonlisäverokomiteaa ei ole kuultu, kansallisella lainsäädännöllä, joka täyttää nämä edellytykset, olisi toteutettu täytäntöönpano kuudennen direktiivin 77/388 4 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa asetetun menettelyä koskevan edellytyksen vastaisesti.
4

Asetuksen N:o 950/97 17–19 artiklassa, jotka ovat asetuksen IX osastossa, jonka otsikko on ”Epäsuotuisien alueiden maatalouden tuet”, toistetaan pääkohdittain asetuksen N:o 2328/91 17 ja 18 artiklan säännökset. Mainituissa artikloissa säädetään seuraavaa: ”17 artikla 1. Maataloustoiminnan jatkumisen turvaamiseksi sekä tiettyjen epäsuotuisien alueiden vähimmäisasutuksen ylläpitämiseksi tai maaseutuympäristön hoitamiseksi tietyillä epäsuotuisilla alueilla, joita koskeva luettelo vahvistetaan 21 artiklan mukaisesti, jäsenvaltiot voivat ottaa käyttöön tukijärjestelmän, jonka tarkoituksena on helpottaa näillä alueilla maataloustoimintaa ja parantaa viljelijöiden ansioita. Toteutettaessa tällaisen järjestelmän mukaisia toimenpiteitä on otettava huomioon kunkin alueen tilanne ja kehittämistavoitteet. 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetuilla alueilla jäsenvaltiot voivat myöntää maataloustoimintojen tukemiseen pysyvien luonnonhaittojen mukaisesti määräytyvän vuosittaisen luonnonhaittakorvauksen. 18 artikla 1. Jäsenvaltiot voivat myöntää luonnonhaittakorvausta viljelijöille, joiden käytettävissä oleva peltoala on vähintään kolme hehtaaria (KMM) ja jotka sitoutuvat harjoittamaan 17 artiklan tavoitteiden mukaista maataloustoimintaa vähintään viiden vuoden ajan luonnonhaittakorvauksen ensimmäisestä maksuerästä alkaen. Jos viljelijä luopuu maataloustoiminnasta ja kyseisen maa-alueen hyödyntämistä jatketaan, hänet voidaan vapauttaa tästä sitoumuksesta; hänet vapautetaan tästä sitoumuksesta, kun on kyse ylivoimaisesta esteestä ja erityisesti pakkolunastuksesta tai yleisen edun vuoksi tapahtuvasta lunastuksesta; eläkettä tai varhaiseläkettä saavat viljelijät vapautetaan myös tästä sitoumuksesta. Italian Mezzogiornon alueen, saaret mukaan lukien, Ranskan merentakaisten departementtien alueiden sekä Kreikan, Portugalin ja Espanjan alueiden osalta käyttökelpoisen maatalousmaan (KMM) vähimmäisala on kuitenkin kaksi hehtaaria tilaa kohti. 2. Jäsenvaltiot voivat säätää luonnonhaittakorvauksen myöntämistä koskevista täydentävistä tai rajoittavista edellytyksistä, mukaan lukien ympäristönsuojelu ja maaseutuympäristön säilyttämisen kanssa sopusoinnussa olevien viljelymenetelmien edistäminen. 19 artikla – – 3. [Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahasto] ei osarahoita luonnonhaittakorvauksen myöntämisestä aiheutuvia menoja, jos viljelijä on eläkkeen- tai varhaiseläkkeensaaja. Luonnonhaittakorvausta ei saa myöntää tässä osastossa säädettyjä rajoja suurempana, ja korvauksen tulee täyttää tässä osastossa säädetyt edellytykset.”
5

Direktiivin 7 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Kauppaedustajalla on oikeus saada provisio edustussopimuksen voimassaoloaikana päätetystä liiketoimesta: a) jos se on päätetty hänen myötävaikutuksestaan; tai b) jos se on päätetty sellaisen kolmannen henkilön kanssa, jonka hän on aikaisemmin hankkinut asiakkaaksi vastaavia liiketoimia varten. 2. Kauppaedustajalla on oikeus provisioon edustussopimuksen voimassaoloaikana päätetystä liiketoimesta myös, — jos hänelle on osoitettu tietty maantieteellinen alue tai tietty asiakaspiiri, taikka — jos hänellä on yksinoikeus tiettyyn maantieteelliseen alueeseen tai tiettyyn asiakaspiiriin, ja liiketoimi on päätetty tältä alueelta olevan tai tähän asiakaspiiriin kuuluvan asiakkaan kanssa. Jäsenvaltioiden on otettava lainsäädäntöönsä jompikumpi edellä olevissa luetelmakohdissa tarkoitetuista vaihtoehdoista.”
Lento näet viivästyy tämän asetuksen 6 artiklassa tarkoitetuin tavoin, jos se toteutetaan alkuperäisen suunnitelman mukaisesti ja jos sen tosiasiallinen lähtöaika viivästyy aikataulun mukaisesta lähtöajasta, kun taas asetuksen N:o 2 artiklan l alakohdan mukaan lennon peruuttaminen on seurausta siitä, että aikataulun mukaista lentoa ei ole toteutettu.

Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä annetun asetuksen N:o 261/2004 2 artiklan l alakohtaa ja 5 ja 6 artiklaa on tulkittava siten, että viivästynyttä lentoa ei viivästymisen kestosta riippumatta voida pitää peruutettuna, vaikka viivästys olisi pitkäaikainenkin, kun lento toteutetaan lentoliikenteen harjoittajan alkuperäisen lentosuunnitelman mukaisesti.

Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä annetun asetuksen N:o 261/2004 5, 6 ja 7 artiklaa on tulkittava siten, että viivästyneiden lentojen matkustajat voidaan rinnastaa peruutettujen lentojen matkustajiin korvausta koskevan oikeuden soveltamisen kannalta ja että he voivat näin ollen vedota asetuksen 7 artiklan mukaiseen korvausta koskevaan oikeuteen, kun heille aiheutuu viivästyneen lennon johdosta vähintään kolmen tunnin pituinen ajan menetys eli kun he saapuvat lopulliseen määräpaikkaansa vähintään kolme tuntia lentoliikenteen harjoittajan ilmoittaman aikataulun mukaista saapumisaikaa myöhemmin. Tällainen viivästyminen ei kuitenkaan perusta matkustajalle oikeutta korvaukseen, jos lentoliikenteen harjoittaja pystyy osoittamaan, että pitkäaikainen viivästyminen johtuu poikkeuksellisista olosuhteista, joita ei olisi voitu välttää, vaikka kaikki kohtuudella edellytettävät toimenpiteet olisi toteutettu, eli olosuhteista, jotka eivät ole lentoliikenteen harjoittajan tosiasiallisesti hallittavissa.

(ks. 69 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyt – Direktiivi 93/37 – Julkiset urakkakonsessiot – Julkistamista koskevat säännöt

(Neuvoston direktiivin 93/37 3 artiklan 1 ja 4 kohta sekä 11 artiklan 3 ja 6 kohta)

Tiivistelmä

Jäsenvaltio ei ole noudattanut julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 93/37 3 artiklan 1 kohdan sekä 11 artiklan 3 ja 6 kohdan, luettuna yhdessä sen V liitteen kanssa, mukaisia velvoitteitaan, kun se aloitettuaan ensin menettelyn moottoritien tiettyjen osien rakentamista, kunnossapitoa ja hyödyntämistä koskevaa julkista urakkakonsessiota koskevan sopimuksen tekemistä varten, myöntää täydentäviä urakkakonsessioita, jotka koskevat muun muassa uusien ajokaistojen ja uuden tunnelin rakentamista moottoriteiden tietyille osille ilman, että näitä urakoita mainittiin julkista urakkakonsessiota koskevan sopimuksen kohteessa, sellaisena kuin se on kuvailtu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä julkaistussa ilmoituksessa ja tarjouspyyntöasiakirjassa.

Konsession kohde on nimittäin määriteltävä ilmoituksessa ja tarjouspyyntöasiakirjassa, joissa on oltava sopimuksen pääasiallinen kohde ja sen täydentävät kohteet, niiden rakennustöiden kuvaus ja sijainti, joista konsessiossa on kyse, sekä niiden määrä ja laajuus. Vaikka konsession myöntävä viranomainen voi konsession kohteena olevien rakennustöiden mahdollisten erityispiirteiden vuoksi jättää tarjoajien aloitteellisuudelle jonkin verran tilaa sen suhteen, miten ne muotoilevat tarjouksensa, tarjouspyyntöasiakirjassa kansalliseen lainsäädäntöön tehty viittaus, joka koskee tarjoajien mahdollisuutta esittää tarjouksissaan vaihtoehtoja, on lainvastainen, kun tarjouspyyntöasiakirjassa ei täsmennetä vähimmäisvaatimuksia, jotka tällaisten vaihtoehtojen on täytettävä.

Lisäksi direktiivin 93/37 kanssa ristiriidassa on se, että myönnetään ilman minkäänlaista avoimuutta julkisia rakennusurakoita koskeva konsessio, johon kuuluu niin kutsuttuja ”täydentäviä” rakennusurakoita, jotka sellaisinaan ovat tässä direktiivissä tarkoitettuja ”julkisia rakennusurakoita koskevia sopimuksia” ja joiden arvo ylittää direktiivissä säädetyn katon. Päinvastaisessa tapauksessa tämä merkitsisi, että nämä niin kutsutut ”täydentävät” rakennusurakat eivät kuuluisi julkistamisvelvoitteen piiriin eikä niitä näin ollen tarvitsisi kilpailuttaa.

Lisäksi se, että konsessionhaltija ei toteuta itse täydentäviä rakennusurakoita vaan tekee niitä koskevat sopimukset kolmansien yritysten kanssa direktiivin 93/37 3 artiklan 4 kohdassa asetettujen julkistamista koskevien vaatimusten mukaisesti, ei vapauta konsession myöntävää viranomaista omista velvoitteistaan, koska direktiivin 3 artiklassa asetetaan selvästi sekä konsession myöntävälle viranomaiselle että konsessionhaltijalle julkistamisvelvoitteita, jotka ovat kumulatiivisia eivätkä vaihtoehtoisia.

(ks. 55, 64–66, 70, 71, 76 ja 81 kohta sekä tuomiolauselma)
EY 49 artikla ei ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa kielletään yksityisiä toimijoita, jotka ovat sijoittautuneet muihin jäsenvaltioihin, joissa ne tarjoavat laillisesti vastaavia palveluja, tarjoamasta rahapelejä internetissä asianomaisen jäsenvaltion alueella.

Tällainen lainsäädäntö muodostaa tosin EY 49 artiklassa turvatun palvelujen tarjoamisen vapauden rajoituksen rajoittamalla lisäksi asianomaisen jäsenvaltion asukkaiden vapautta nauttia internetin välityksellä muissa jäsenvaltioissa tarjotuista palveluista.

Kyseessä olevan rajoituksen voidaan niiden erityispiirteiden valossa, jotka liittyvät rahapelien tarjoamiseen internetissä, katsoa kuitenkin olevan oikeutettu petosten ja rikosten ehkäisemistä koskevan tavoitteen perusteella. Yksinoikeuden myöntäminen pelien pelattavana pitämiseen internetin välityksellä yhdelle toimijalle, jota julkinen valta valvoo tiiviisti, voi mahdollistaa sen, että pelitoiminnan harjoittaminen saadaan kanavoitua valvotun järjestelmän alaiseksi ja sitä voidaan pitää sopivana kuluttajien suojaamiseksi palvelujen tarjoajien vilpillisiltä menettelyiltä.

Kyseessä olevan riidanalaisen lainsäädännön tarpeellisuuden tutkimisen osalta on huomattava, että internetissä tarjottujen rahapelien alaa ei ole yhdenmukaistettu yhteisössä. Jäsenvaltiolla on näin ollen oikeus katsoa, että yksinomaan sitä seikkaa, että yksityinen toimija tarjoaa laillisesti tämän alan palveluja internetin välityksellä toisessa jäsenvaltiossa, johon se on sijoittautunut ja jossa toimijaan lähtökohtaisesti jo sovelletaan laissa säädettyjä edellytyksiä ja jonka toimivaltaiset viranomaiset valvovat sitä, ei voida pitää riittävänä takeena siitä, että ensin mainitun jäsenvaltion kuluttajia suojataan vilpillisen menettelyn ja rikosten vaaralta, kun otetaan huomioon vaikeudet, joita sijoittautumisvaltion viranomaisilla voi olla tällaisessa tilanteessa sen arvioimisessa, mitkä ovat toimijoiden ammattiin liittyvien ominaisuuksien ja rehellisyyden taso. Koska kuluttajan ja palvelujen tarjoajan välillä ei ole suoraa yhteyttä, internetin välityksellä pelattavat rahapelit sisältävät lisäksi palvelujen tarjoajien mahdollisten kuluttajiin kohdistuvien vilpillisten menettelyjen osalta vaaroja, jotka ovat luonteeltaan erilaisia ja vakavampia verrattuna näiden pelien perinteisiin markkinoihin. Ei voida myöskään sulkea pois sitä mahdollisuutta, että toimija, joka sponsoroi tiettyjä urheilukilpailuja, joiden osalta hän järjestää vedonlyöntiä, ja tiettyjä näihin kilpailuihin osallistuvia joukkueita, on tilanteessa, jonka johdosta kyseinen toimija voi vaikuttaa suoraan tai epäsuorasti kilpailujen tulokseen ja näin ollen lisätä tuottoaan.

(ks. 53, 54 ja 67–73 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-505/07

Compañía Española de Comercialización de Aceite SA

(Tribunal Supremon esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Rasva-alan yhteinen markkinajärjestely — Asetus N:o 136/66/ETY — 12 a artikla — Oliiviöljyn varastointi ilman yhteisön rahoitusta — Kansallisten kilpailuviranomaisten toimivalta”

Julkisasiamies J. Kokottin ratkaisuehdotus 12.2.2009 I ‐ 8966

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 1.10.2009 I ‐ 8998

Tuomion tiivistelmä

(Neuvoston asetuksen N:o 26 2 artiklan 1 kohta ja asetuksen N:o 136/66 12 a artikla)

Osakeyhtiö, jonka osakkaina on suurimmaksi osaksi öljyntuottajia, öljynpuristamoita sekä oliivinviljelijöiden osuuskuntia ja jonka osakkeiden loppuosa on rahoitusyhtiöillä, voi sisältyä rasva-alan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen N:o 136/66, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1638/9812, 12 a artiklassa tarkoitetun elimen käsitteeseen, ja se voidaan valtuuttaa tekemään oliiviöljyn yksityistä varastointia koskeva sopimus tämän artiklan nojalla edellyttäen, että tässä säännöksessä tarkoitetut edellytykset täyttyvät. (ks. 35 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

”Valtion antama hyväksyntä”, joka elinten on rasva-alan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen N:o 136/66, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1638/98, 12 a artiklan mukaan saatava, voidaan hankkia kansalliselle kilpailuviranomaiselle esitetyllä yksittäisellä poikkeuslupahakemuksella (”valtuutus”) edellyttäen, että näillä viranomaisilla on tehokkaat keinot sen varmistamiseksi, että hakemuksen esittänyt elin soveltuu oliiviöljyn yksityiseen varastointiin laissa säädettyjen edellytysten mukaisesti. Asetuksen N:o 136/66 12 a artiklan tehokkuuden takaamiseksi kansallisen viranomaisen, joka on toimivaltainen antamaan hyväksynnän elimelle tämän artiklan mukaisten sopimusten tekemiseen, on nimittäin oltava selvästi tunnistettavissa. Tämän kansallisen viranomaisen on voitava toteuttaa kaikki tarvittavat tarkastukset sen varmistamiseksi, että hyväksymishakemuksen esittänyt elin voi ryhtyä oliiviöljyn yksityiseen varastointiin yhteisön maatalouslainsäädännön säännösten mukaisesti ja että se tarjoaa tältä osin riittävät takeet. (ks. 39–41 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)

Oliiviöljyn ostamiseksi ja varastoimiseksi yksityisesti toteutettu ja rahoitettu mekanismi, johon ei sovelleta rasva-alan yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen N:o 136/66, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1638/9812, 12 a artiklassa tarkoitettua hyväksymismenettelyä, ei ole kyseisen säännöksen vastainen. Tällaisen yhteisön tuen ulkopuolella olevan toimenpiteen käyttöön ottamisen seurauksena ei kuitenkaan saa olla se, että oliiviöljymarkkinoita sääntelevien yhteisön oikeuden ja kansallisen oikeuden säännösten ja kilpailusääntöjen soveltamiselta vältytään oliiviöljyn varastoinnin osalta. (ks. 47 ja 48 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)
1)

Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18/EY, sellaisena kuin se on muutettuna annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2083/2005, mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut tarvittavia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä pannakseen täytäntöön tai pannakseen täydellisesti ja/tai asianmukaisesti täytäntöön kyseisen direktiivin 1 artiklan 2 kohdan b alakohdan, luettuna yhdessä direktiivin liitteen I kanssa, 9 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen ja 8 kohdan a alakohdan i ja iii alakohdan, 23 artiklan 2 kohdan, 30 artiklan 2–4 kohdan, 31 artiklan 1 kohdan c alakohdan, 38 artiklan 1 kohdan, 43 artiklan ensimmäisen kohdan d alakohdan, 44 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan ja 3 ja 4 kohdan, 46 artiklan ensimmäisen kohdan, 48 artiklan 2 kohdan f alakohdan, 55 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan d ja e alakohdan ja 3 kohdan, 67 artiklan 2 kohdan toisen ja kolmannen alakohdan, 68 artiklan a alakohdan ensimmäisen alakohdan, 72 artiklan ja 74 artiklan 1 kohdan.
EAY:n, UNICE:n ja CEEP:n tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70 liitteessä olevan määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltio antaa kansallisen säännöstön, jolla on nimenomaisesti tarkoitus panna täytäntöön direktiivi 1999/70 sen säännösten soveltamiseksi julkiseen sektoriin ja jossa säädetään kyseisen lausekkeen 1 kohdan a–c alakohdassa lueteltujen toimenpiteiden toteuttamisesta perättäisten määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden väärinkäytösten estämiseksi, kun – mistä varmistuminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävänä – kansalliseen oikeuteen sisältyy jo mainitussa lausekkeessa tarkoitettu ”vastaava oikeudellinen toimenpide”, kunhan mainitulla säännöstöllä ei kuitenkaan yhtäältä vaikuteta määräaikaisten työsopimusten tai työsuhteiden väärinkäytösten ehkäisemisen tehokkuuteen, sellaisena kuin se aiheutuu kyseisestä vastaavasta oikeudellisesta toimenpiteestä, ja kunhan se toisaalta on yhteisön oikeuden ja erityisesti puitesopimuksen 8 lausekkeen 3 kohdan mukainen.

(ks. 87 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen N:o 1347/2000 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 2201/2003 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että lapsen välitöntä huostaanottoa ja sijoittamista kodin ulkopuolelle sijaisperheeseen koskeva päätös kuuluu kyseiseen säännökseen sisältyvän siviilioikeudellisen asian käsitteen soveltamisalaan, kun tällainen päätös on tehty julkisoikeudellisen lastensuojelun yhteydessä.

Koska tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen N:o 1347/2000 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 2201/2003 8 artiklan 1 kohdassa ei ole nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen asuinpaikan käsitteen sisällön ja ulottuvuuden määrittämiseksi, tämä käsite on määritettävä ottamalla huomioon asetuksen säännösten asiayhteys ja asetuksen tavoite, erityisesti asetuksen johdanto-osan 12 perustelukappaleesta ilmenevä tavoite, jonka mukaan asetuksessa vahvistetut toimivaltasäännökset on muotoiltu lapsen edun perusteella ja ottaen erityisesti huomioon läheisyyden periaate. On siis otettava huomioon paitsi se, että lapsi on fyysisesti jossakin jäsenvaltiossa, myös muita tekijöitä, joista voi ilmetä, että tällainen olinpaikka ei ole millään tavalla väliaikainen tai satunnainen ja että lapsen asuinpaikka ilmentää tiettyä integroitumista sosiaaliseen ympäristöön ja perheympäristöön.

Asetuksen N:o 2201/2003 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua asuinpaikan käsitettä on siis tulkittava siten, että asuinpaikka on paikka, joka ilmentää lapsen tiettyä integroitumista sosiaaliseen ympäristöön ja perheympäristöön. Tämän arvioimiseksi on erityisesti otettava huomioon jäsenvaltioon muuttamisen ja sen alueella oleskelun osalta sen kesto, säännöllisyys, olosuhteet ja syyt, lapsen kansalaisuus, koulunkäynnin paikka ja olosuhteet, se, osaako lapsi kyseisen valtion kieltä, sekä lapsen perhesiteet ja sosiaaliset siteet kyseisessä valtiossa. Kansallisen tuomioistuimen asiana on ratkaista lapsen asuinpaikka ottamalla huomioon kaikki kullekin yksittäistapaukselle erityiset tosiseikat.

(ks. 33, 35, 38 ja 44 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)