JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

CHRISTINE STIX-HACKL

13 päivänä heinäkuuta 2004 ( )

Asiat C-460/01 ja C-104/02

Euroopan yhteisöjen komissio

vastaan

Alankomaiden kuningaskunta

ja

Euroopan yhteisöjen komissio

vastaan

Saksan liittotasavalta

ja

Väliintulijana Belgian kuningaskunta

Yhteisön jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely – Tullikoodeksi – Yhteisön passitusjärjestelmät – Rikkomukset ja säännönvastaisuudet – Tullivelan kantaminen – Määräaika – Yhteisöjen omat varat – Toteaminen – Viivästyskorot

Sisällys

I Johdanto

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Yhteisön passitusmenettely

B Tullivelan kantaminen

C Yhteisön omien varojen käytettäväksi toimittaminen

III Oikeudenkäyntiä edeltävä menettely ja asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa

IV Asetuksen N:o 1552/89 2 artiklan 1 kohdan ja tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannen virkkeen rikkominen

A Asianosaisten oleelliset lausumat

B Asian arviointi

1. Kanteiden tutkittavaksi ottaminen

2. Kysymys siitä, mitä jäsenvaltioiden viivästynyttä menettelyä on pidettävä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisenä

3. Kysymys siitä, säädetäänkö tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannessa virkkeessä pelkästään sitomattomasta määräajasta

a) Yhteisöjen tuomioistuimen aikaisempi oikeuskäytäntö

b) Käytännön ongelmat tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannessa virkkeessä säädetyn määräajan noudattamisessa

i) Tullivelan syntyminen

ii) Tullivelallisen määrittäminen passitusmenettelyä koskevien säännönvastaisuuksien osalta

iii) Summan suuruuden määrittäminen

iv) Toimivaltaisuuden määrittäminen

c) Passituksesta vastaavan tarpeeton kuormitus passitusmenettelyn jälkikäteen tapahtuneen säännönmukaisen toteuttamisen osalta

V Asetuksen N:o 1552/89 11 artiklan rikkominen

A Asianosaisten oleelliset lausumat

B Asian arviointi

1. Toisen vaatimuksen tutkittavaksi ottaminen asiassa

2. Kanteen perusteltavuus asiassa

VI Ratkaisuehdotus





I Johdanto

1. Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä C-460/01 komissio arvostelee Alankomaita siitä, että se ei ole 1.1.1991 ja 31.12.1995 välisenä aikana toimittanut yhteisön omia varoja ajoissa komission käyttöön eikä ole maksanut niihin liittyviä viivästyskorkoja. Asiassa C-104/02 komissio esittää saman väitteen Saksaa vastaan vuosien 1993 ja 1994 osalta. Kysymys on tullivelkojen kantamisesta yhteisön passitusmenettelyssä esiintyneiden säännönvastaisuuksien perusteella.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Yhteisön passitusmenettely

2. Yhteisön passitusmenettelystä säädettiin tosiseikkojen tapahtumisaikaan vuosina 1991 ja 1992 asetuksessa (ETY) N:o 222/77( ) ja (soveltamis)asetuksessa (ETY) N:o 1062/87,( ) vuoden 1993 osalta asetuksessa (ETY) N:o 2726/90( ) ja (soveltamis)asetuksessa (ETY) N:o 1214/92( ) sekä vuosien 1994 ja 1995 osalta tullikoodeksissa( ) (jäljempänä tullikoodeksi) sekä tullikoodeksin soveltamisasetuksessa( ) (jäljempänä tullikoodeksin soveltamisasetus). Säännökset ovat sisällöltään oleellisilta osin samat. Tämän vuoksi jäljempänä mainitaan vain uusimmat, tullikoodeksissa ja tullikoodeksin soveltamisasetuksessa säädetyt säännökset. Mikäli aikaisemmissa säännöksissä esiintyvät poikkeamat ovat merkityksellisiä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn osalta, näihin poikkeamiin viitataan asianmukaisessa kohdassa.

3. Yhteisön passitusmenettelystä voidaan yhteenvetona todeta seuraavaa:

Yhteisön tullialueelle tuotavia tavaroita, joita kuljetetaan kahden jäsenvaltion välillä, voidaan käsitellä kuljetuksen aikana tulli- ja maksuvapaasti, mikäli kyseinen menettely tapahtuu niin sanotussa ulkoisessa passitusmenettelyssä. Tämän lisäksi voidaan soveltaa yhteisön sisäistä passitusmenettelyä, jota ei tässä käsitellä yksityiskohtaisemmin, koska nyt esillä olevien asioiden kannalta merkittäviä säännöksiä voidaan soveltaa molempiin passitusmenettelyihin samalla tavalla. Jäljempänä käytetään näin ollen ainoastaan nimitystä ”passitusmenettely” ja siteerataan yhteisön ulkoista passitusmenettelyä koskevia säännöksiä.

Passitusmenettelyä käytetään näiden tavarakuljetusten tullivalvontatarkoituksiin. Tullivalvontaan kuuluu myös lähetyksen mukana seuraavien asiakirjojen sekä sen tarkistaminen, että kuljetetut tavarat saapuvat identtisinä ja määrältään muuttumattomina määräpaikkaan.

Jokaiselle passitusmenettelylle on nimettävä ”passituksesta vastaava”, joka yleensä on huolitsija. Tämä ilmoittaa passitusmenettelystä jäsenvaltion toimivaltaiselle lähtötoimipaikalle, johon tavarat on toimitettu kolmannesta maasta. Ilmoituspaikassa on tällöin esitettävä useampiosaisesta lomakesarjasta koostuva ”T1-passitusilmoitus” (jäljempänä T1), jonka on sisällettävä erilaisia tietoja (tavaroiden laji ja määrä, vastaanottaja, huolitsija, määräpaikka jne.). T1-passitusilmoituksen osa 1 jää ilmoituspaikkaan, passitusilmoituksen muut osat kulkevat tavaroiden mukana kuljetuksen aikana.

Tavarat on esitettävä ilmoituspaikan määrittämän ja T1-passitusilmoituksessa mainitun määräajan (tavaroiden esittämiselle asetetun määräajan) kuluessa määräpaikassa. Kyseinen määräaika on käytännössä muutaman päivän tai muutaman viikon pituinen. Määräpaikassa tarkastetaan, että tavarat vastaavat T1:ssä ilmoitettuja tietoja. Säännönmukaisessa passitusmenettelyssä T1:n osa 5 lähetetään määräpaikasta lähtötoimipaikkaan vastaavalla merkinnällä varustettuna.

Passitusmenettelyä koskevat säännönvastaisuudet

4. Passituksesta vastaava on passitusmenettelyssä tavaranhaltija, jonka on suoritettava tavaroiden tullialueelle saapuessa maksamattomat tullit ja maksut, jos passitusmenettely ei ole sujunut säännönmukaisesti. Yleensä passituksesta vastaavan on passitusmenettelyn ilmoituksen yhteydessä asetettava takuumaksu. Passitusmenettelyä koskevista säännönvastaisuuksista säädettiin tosiseikkojen tapahtumisaikaan vuosina 1991–1992 asetuksen N:o 1062/87 11 a artiklassa,( ) vuonna 1993 asetuksen N:o 1214/92 49 artiklassa( ) ja vuosien 1994 ja 1995 osalta tullikoodeksin soveltamisasetuksessa.( )

Tullikoodeksin soveltamisasetuksen 378 artiklassa säädetään muun muassa seuraavaa:

”1) Jos lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa ja jos rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei voida todeta, rikkomusta tai säännönvastaisuutta on pidettävä tapahtuneena tullikoodeksin 215 artiklasta( ) huolimatta

– jäsenvaltiossa, johon lähtötoimipaikka kuuluu,

– – –

2) Jollei tällaisia todisteita esitetä, ja jos kyseistä rikkomusta tai säännönvastaisuutta on näin ollen edelleen pidettävä lähtöjäsenvaltiossa – – tapahtuneena, tämän jäsenvaltion on kannettava kyseisiä tavaroita koskevat tullit ja muut maksut yhteisön säännösten tai kansallisten säännösten mukaisesti.

Jos jäsenvaltio, jossa kyseinen rikkomus tai säännönvastaisuus on tosiasiallisesti tapahtunut, todetaan ennen kuin kolme vuotta on kulunut T1-passitusilmoituksen kirjaamispäivästä, tämän jäsenvaltion on yhteisön säännösten tai kansallisten säännösten mukaisesti kannettava jälkikäteen kyseisiin tavaroihin liittyvät tullit ja muut maksut – – .”

Tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklassa säädetään seuraavaa:

”1) Jos lähetystä ei ole esitetty määrätoimipaikassa ja jos rikkomuksen tai säännönvastaisuuden tapahtumapaikkaa ei voida todeta, lähtötoimipaikan on ilmoitettava siitä passituksesta vastaavalle viipymättä ja viimeistään yhdentoista kuukauden kuluttua yhteisön passitusilmoituksen kirjaamispäivästä.

2) Edellä 1 kohdassa tarkoitetussa tiedonannossa on mainittava erityisesti määräaika, jonka kuluessa todiste passituksen säännönmukaisuudesta tai rikkomuksen taikka säännönvastaisuuden tosiasiallisesta tapahtumapaikasta voidaan esittää lähtötoimipaikassa tulliviranomaisten hyväksymällä tavalla. Tämän määräajan on oltava kolme kuukautta 1 kohdassa tarkoitetun ilmoituksen tekopäivästä. Jos asianmukaisia todisteita ei ole esitetty tämän määräajan kuluessa, toimivaltaisen jäsenvaltion on kannettava jälkikäteen kyseiset tullit ja muut maksut. Jos tämä jäsenvaltio ei ole se, jossa lähtötoimipaikka on, tämän toimipaikan on ilmoitettava asiasta viipymättä kyseiselle jäsenvaltiolle.”

B Tullivelan kantaminen

5. Tullivelan kantamisesta säädettiin tosiseikkojen tapahtumisajankohtana vuodesta 1991 vuoden 1993 loppuun asetuksessa (ETY) N:o 1854/89( ) ja vuosina 1994 ja 1995 tullikoodeksissa.( )

Tullikoodeksin 217 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetään seuraavaa:

”Tulliviranomaisten on laskettava jokaisesta tullivelasta johtuvien tuonti- tai vientitullien määrä, jäljempänä ’tullien määrä’, heti, kun niillä on käytettävissään tarvittavat tiedot, ja kirjattava nämä määrät tilikirjoihin tai muulle vastaavalle tietovälineelle (tileihin kirjaaminen).”

Tullikoodeksin 218 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Jos tullivelka syntyy muissa kuin 1 kohdassa tarkoitetuissa olosuhteissa, vastaavien tullien määrä on kirjattava tileihin kahden päivän kuluessa siitä päivästä, jona tulliviranomaiset voivat:

a) laskea kyseisten tullien määrän; ja

b) osoittaa velallisen.”

Tullikoodeksin 219 artiklassa säädetään seuraavaa:

”1) Edellä 218 artiklassa säädettyjä tileihin kirjaamisen määräaikoja voidaan pidentää

a) jäsenvaltioiden hallinnolliseen järjestelmään liittyvistä syistä ja erityisesti, jos tilinpito tapahtuu keskitetysti; taikka

b) jos erityiset olosuhteet estävät tulliviranomaisia noudattamasta mainittuja määräaikoja.

Määräaikoja voidaan pidentää enintään 14 päivällä.

2) Edellä 1 kohdassa tarkoitettuja määräaikoja ei sovelleta ennalta-arvaamattomien tapahtumien eikä ylivoimaisten esteiden yhteydessä.”

Tullikoodeksin 221 artiklassa säädetään muun muassa seuraavaa:

”1) Tullien määrä on aiheellisella tavalla annettava velalliselle tiedoksi heti, kun se on kirjattu tileihin.

– –

3) Tiedoksiantoa ei voida toimittaa velalliselle enää, kun kolmen vuoden määräaika on kulunut siitä päivästä, jona tullivelka on syntynyt. – – ”( )

C Yhteisön omien varojen käytettäväksi toimittaminen

6. Päätöksen 88/376/ETY, Euratom( ) mukaan kannetut tullivelat ovat yhteisön omia varoja, jotka on toimitettava komission käytettäväksi säädettynä ajankohtana asetuksen N:o 1552/89( ) mukaisesti seuraavasti.

Asetuksen N:o 1552/89 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Tätä asetusta sovellettaessa katsotaan, että päätöksen 88/376/ETY, Euratom 2 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitettuihin omiin varoihin kuuluva maksu on todettu, kun jäsenvaltion toimivaltainen yksikkö on toimittanut maksuvelvolliselle tiedon hänen maksettavakseen kuuluvasta määrästä. Tiedonanto tehdään, kun velallinen tunnetaan ja kun toimivaltaiset hallintoviranomaiset voivat kaikkia asiaa koskevia yhteisön säännöksiä ja määräyksiä noudattaen laskea maksun määrän.”

Asetuksen N:o 1552/89 6, 9 ja 10 artiklan mukaan kunkin jäsenvaltion on hoidettava varojaan koskeva kirjanpito jäsenvaltion valtiovarainhallinnossa ja kunkin jäsenvaltion on hyvitettävä omat varat tilille, joka on avattu komission nimissä kyseisen jäsenvaltion valtiovarainhallinnossa tätä tarkoitusta varten. Varat kirjataan ja tuloutetaan erilliselle tilille viimeistään sitä kuukautta, jona maksu on todettu, seuraavan toisen kuukauden 19. päivää seuraavana ensimmäisenä työpäivänä. Tällöin erotetaan toisistaan perityt vaatimukset ja vielä perimättömät vaatimukset. Vaatimukset, jotka on todettu, mutta joita ei ole vielä peritty ja joista ei myöskään ole annettu takuita, tuloutetaan erikseen. Hyvittäminen erilliselle tilille tapahtuu tällaisessa tapauksessa viimeistään sitä kuukautta, jona vaatimuksia vastaavat summat on peritty, seuraavan kuukauden 19. päivänä. Komissio kirjaa kirjanpitoonsa erilliselle tilille hyvitetyt summat.

Asetuksen N:o 1552/89 11 artiklassa säädetään seuraavaa:

”Asianomaisen jäsenvaltion on maksettava kaikista tämän asetuksen 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle tilille tehtävien tuloutusten viivästyksistä korkoa, jonka korkokanta on kyseisen jäsenvaltion rahamarkkinoilla eräpäivänä lyhyen aikavälin rahoitukseen sovellettava korkokanta kahdella pisteellä korotettuna. Korkokantaan lisätään 0,25 pistettä kutakin viivästyskuukautta kohden. Korotettua korkokantaa sovelletaan koko viivästyksen ajalta.”

III Oikeudenkäyntiä edeltävä menettely ja asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa

7. Vuosina 1994 ja 1995 tehtiin asetuksessa N:o 1552/89 säädetyn yhteisöjen omien varojen kantamista jäsenvaltioissa koskevan menettelyn puitteissa Alankomaissa ja Saksassa tutkimuksia yhteisön passitussäännösten soveltamisesta. Valvontakertomuksissaan komissio väitti, että kummankin jäsenvaltion lähettävät tullitoimipaikat olivat kantaneet lukuisia tullivelkoja säännösten vastaisesti myöhässä eli useita kuukausia kolmen kuukauden määräajan umpeutumisen jälkeen. Tästä oli seurannut, että yhteisöjen omien varojen hyvittäminen oli vastaavasti viivästynyt, minkä vuoksi Alankomaiden ja Saksan oli maksettava asetuksen N:o 1552/89 11 artiklan mukaisia vastaavia viivästyskorkoja.

8. Alankomaat ja Saksa eivät kiistäneet riidanalaisten tullivelkojen ja hyvitysten kantamisen ajankohtaa. Ne ovat kuitenkin sitä mieltä, että tullivelkojen kantamista ja hyvityksiä ei voida pitää viivästyneinä.

9. Alankomaita koskevassa asiassa (C-460/01) komissio laski tämän jälkeen viivästyskorot, lähetti laskelman Alankomaiden viranomaisille ja vaati Alankomaita maksamaan 5 323 395,06 Alankomaiden guldenia 23.2.1997 mennessä. Alankomaat kieltäytyi maksamasta kyseisiä maksuja.

10. Komissio osoitti tämän jälkeen 2.2.2000 päivätyllä kirjeellään perustellun lausunnon Alankomaille. Alankomaat vastasi 28.3.2000 päivätyllä kirjeellä, jossa se kiisti uudelleen rikkoneensa yhteisön oikeutta ja kieltäytyi maksamasta vaadittuja korkoja.

11. Koska komissio on eri mieltä asiasta, se päätti nostaa nyt käsiteltävänä olevan kanteen yhteisöjen tuomioistuimessa. Komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

toteaa, että Alankomaiden kuningaskunta ei ole noudattanut yhteisön passitusmenettelyn soveltamista koskevista säännöksistä ja yksinkertaistamistoimenpiteistä 27 päivänä maaliskuuta 1987 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 1062/87 11 a artiklan 2 kohdan toisen alakohdan toisen virkkeen, yhteisön passitusmenettelyn soveltamista koskevista säännöksistä ja yksinkertaistamistoimenpiteistä 21 päivänä huhtikuuta 1992 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 1214/92 49 artiklan 2 kohdan kolmannen virkkeen eikä tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2 päivänä heinäkuuta 1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 379 artiklan 2 kohdan kolmannen virkkeen mukaisia velvoitteitaan eikä yhteisöjen omia varoja koskevasta järjestelmästä tehdyn päätöksen 88/376/ETY, Euratom soveltamisesta 29 päivänä toukokuuta 1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom) N:o 1552/89 2 eikä 9–11 artiklan mukaisia velvoitteitaan,

koska 1.1.1991–31.12.1995

– Alankomaiden kuningaskunta ei ilmeisestikään ole merkinnyt sitä tullivelkaa ja niitä maksuja kirjoihin, joiden maksuvelvollisuus on syntynyt sen takia, että tavarat ulkoiseen passitukseen ilmoittanut tavaranhaltija ei ole kolmen kuukauden sisällä siitä, kun lähtötoimipaikka on lähettänyt ilmoituksen siitä, että lähetystä ei ole toimitettu ajoissa määränpäänä olevaan tullitoimipaikkaan, toimittanut näyttöä kyseisen tullimenettelyn sääntöjenmukaisuudesta, tämän määräajan päättymistä seuraavana kolmantena päivänä tai määräaikoihin, päivämääriin ja määräpäiviin sovellettavista säännöistä 3 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom) N:o 1182/71( ) mukaisena myöhempänä ajankohtana tai että Alankomaat ei ole kantanut niitä tällöin

– Alankomaiden kuningaskunta ei ole toimittanut edellä esitettyyn liittyviä yhteisöjen omia varoja ajoissa komission käytettäväksi, ja

– Alankomaiden kuningaskunta on kieltäytynyt maksamasta edellä esitettyyn liittyvää viivästyskorkoa.

12. Saksaa koskevassa asiassa (C-104/02) komissio vaati Saksan viranomaisia toimittamaan viivästyskorkojen laskemista varten tarvittavat tiedot. Vaatimuksen hylkäämistä perusteltiin sillä, että asiassa ei ollut tapahtunut yhteisöjen oikeudessa tarkoitettuja viivästyksiä.

13. Tämän jälkeen komissio lähetti Saksalle 19.7.2000 päivätyllä kirjeellään perustellun lausunnon. Saksa vastasi 14.9.2000 päivätyllä kirjeellä, jossa se kiisti toistamiseen rikkoneensa yhteisön oikeutta.

14. Koska komissio on asiasta eri mieltä, se päätti nostaa yhteisöjen tuomioistuimessa nyt käsiteltävänä olevan kanteen. Komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

1) toteaa, että Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut yhteisön passitusmenettelyn soveltamista koskevista säännöksistä ja yksinkertaistamistoimenpiteistä 21 päivänä huhtikuuta 1992 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 1214/92 49 artiklassa tai tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2 päivänä heinäkuuta 1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 379 artiklassa, luettuna yhdessä yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 88/376/ETY, Euratom soveltamisesta 29 päivänä toukokuuta 1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom) N:o 1552/89 2 artiklan 1 kohdan kanssa, säädettyjä velvoitteitaan siten, että se tilitti yhteisön omat varat yhteisölle liian myöhään;

2) velvoittaa asetuksen N:o 1552/89 11 artiklan mukaisesti Saksan liittotasavallan 31.5.2000 edeltävän ajanjakson osalta ja asetuksen N:o 1150/2000 11 artiklan mukaisesti 31.5.2000 jälkeisen ajanjakson osalta maksamaan myöhästyneestä hyvityksestä aiheutuneet korot yhteisön talousarvioon;

3) velvoittaa Saksan liittotasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

15. Belgian kuningaskunta pyysi 5.7.2002 kirjatulla kirjeellään, että se hyväksyttäisiin väliintulijaksi asiassa C-104/02 tukemaan vastaajan eli Saksan liittotasavallan vaatimuksia. Hakemus hyväksyttiin 9.9.2002 tehdyllä päätöksellä.

IV Asetuksen N:o 1552/89 2 artiklan 1 kohdan ja tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannen virkkeen rikkominen

A Asianosaisten oleelliset lausumat

16. Komissio ja Alankomaiden ja Saksan hallitukset ovat samaa mieltä siitä, että passitusmenettelyn säännönvastaisuuksista aiheutuneita passituksesta vastaavien tullivelkoja (jäljempänä tullivelat) ei kannettu kulloisenkin asian tosiseikkojen tapahtumisajankohtana (asia C-460/01: 1.1.1991 ja 31.12.1995 välisenä aikana, asia C-104/02: kannekirjelmän mukaisesti ”vuosien 1993 ja 1994 osalta”) viimeistään välittömästi tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannessa virkkeessä säädetyn kolmen kuukauden määräajan päättymisen jälkeen (jäljempänä kolmen kuukauden määräaika), vaan säännönmukaisesti vasta useita kuukausia myöhemmin. Osapuolet ovat kuitenkin eri mieltä siitä, voidaanko tällaista menettelyä pitää kyseisten jäsenvaltioiden osalta jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisenä.

17. Saksan hallitus katsoo ensinnäkin, että sitä vastaan nostettua kannetta(C-104/92) ei voida ottaa ensimmäisen kanneperusteen osalta tutkittavaksi. EY 228 artiklan nojalla aloitetussa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä voidaan todeta vain sellaiset perustamissopimuksen vastaiset menettelyt, jotka ovat jatkuneet vielä perustellussa lausunnossa esitetyn määräajan (lausunnon antamista koskevan määräajan) päättyessä. Kyseisenä ajankohtana Saksan tullitoimipaikat olivat kuitenkin jo kantaneet tullivelat ja muuttaneet vastaavaa hallintokäytäntöään komission tarkoittamalla tavalla.

18. Komissio on sitä mieltä, että tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmatta virkettä on rikottu. Komissio väittää, että kolmen kuukauden määräaika velvoittaa lähtötoimipaikan jäsenvaltion kantamaan tullivelat välittömästi. Perusteluna se esittää yhteenvetona seuraavaa:( )

Kolmen kuukauden määräaika ei sido ainoastaan passituksesta vastaavaa lähtötoimipaikan suhteen. Määräaika koskee siis yhtäläisesti lähtötoimipaikan jäsenvaltiota yhteisön osalta, koska kysymys on saatavista, jotka on tilitettävä yhteisölle sen omina varoina.

Tullikoodeksin 218 artiklan 3 kohdan mukaan tullivelat on kirjattava tileihin – yhteisön lainsäädännön mukaisia erityisiä määräaikoja lukuun ottamatta( ) – kahden päivän kuluessa (määräaikaa voidaan pidentää korkeintaan 14 vuorokauteen). Tullivelat ovat jo syntyneet kyseisenä ajankohtana, jäsenvaltion toimivaltaisuus on määritetty ja tulliviranomaiset pystyvät laskemaan maksun suuruuden ja määrittämään tullivelallisen.

19. Alankomaiden, Saksan ja Belgian hallitukset kiistävät, että kolmen kuukauden määräajan säännönmukaista noudattamatta jättämistä voitaisiin pitää jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisenä. Kyseisten maiden hallitukset perustelevat yhteenvetona( ) näkemystään seuraavasti:

Tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannesta virkkeestä ei käy ilmi, että jäsenvaltiot olisivat velvollisia kantamaan tullivelat välittömästi kolmen kuukauden määräajan päättymisen jälkeen. Kyseinen määräaika sitoo nimittäin ainoastaan passituksesta vastaavaa, mutta ei jäsenvaltiota.

Jäsenvaltiot vetoavat lisäksi yhteisöjen tuomioistuimen asiassa SPKR( ) antamaan tuomioon, jossa todettiin, että tullivelkojen kantamiselle määritetty kolmen kuukauden määräaika on lähtötoimipaikan suhteen ainoastaan sitomaton määräaika (ordnungsfrist), eikä ehdoton määräaika.

Lisäksi asianosaiset vetoavat tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannen virkkeen muotoiluun sekä tullikoodeksin 221 artiklaan, joista käy niiden mukaan ilmi, että lähtötoimipaikan on kyseisen määräajan kuluttua ainoastaan aloitettava tullivelkojen kantamismenettely.

Jäsenvaltiot tuovat esiin myös käytännön seikkoja. Lähettävä tullitoimipaikka ei todennäköisesti pysty kantamaan tullivelkoja välittömästi heti kolmen kuukauden määräajan päätyttyä, koska sillä ei ole kyseisenä ajankohtana vielä käytettävissään kaikkia tullikoodeksin 217 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä mainittuja ”tarvittavia tietoja”. Tullivelkojen kantamista varten tarvitaan kokonaisarviointi passituksesta vastaavan ennen kolmen kuukauden määräajan päättymistä toimittamista todisteista. Vasta sitten on mahdollista todeta, onko tullivelka syntynyt, kuka on tullivelallinen ja onko lähtötoimipaikka toimivaltainen asiassa. Koska kysymys on jälkikantomenettelystä, tullivelan suuruus määritetään vasta sen jälkeen. Lopuksi tullivelalliselle on toimitettava maksuvaatimus tiedoksi ja tullivelka on, mahdollisesti annetut takuut realisoimalla, myös tosiasiallisesti maksettava. Vasta sitten tullivelka voidaan kirjata tileihin.

20. Lopuksi jäsenvaltiot toteavat, että ehdoton velvollisuus kantaa tullivelat välittömästi 3 kuukauden määräajan päätyttyä muodostaisi tarpeettoman rasituksen passituksesta vastaaville, koska usein voidaan todeta vasta jälkikäteen, että passitusmenettely on toteutettu määräajan umpeutumisen jälkeen mutta muuten kaikilta osin säännönmukaisesti.

B Asian arviointi

1. Kanteiden tutkittavaksi ottaminen

21. Saksan hallituksen kanteen tutkimatta jättämistä koskevien lausumien osalta on periaatteessa todettava, että kyseessä on laillinen intressi jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamisen osalta, jos kyseinen noudattamatta jättäminen jatkuu vielä asian viimeisen suullisen käsittelyn ajankohtana tai sitä ei ole kokonaan poistettu.( )

22. Nyt esillä olevassa asiassa Saksa kehotti vielä ennen perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättymistä tullitoimipaikkojaan tilittämään yhteisön omat varat komission vaatimalla tavalla jo annettua määräaikaa aikaisempana ajankohtana. Epäselvää on, voidaanko tätä menettelyä pitää jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen lopettamisena ja siten passitusmenettelyn säännönmukaisena hoitamisena.

23. Asian hoitamista koskevaa olettamusta vastaan puhuu se, että Saksa ei ole noudattanut sille määrättyjä velvoitteita täydellisesti siltä osin, kuin se edelleen kieltäytyy maksamasta yhteisölle komission vaatimia viivästyskorkoja.( ) Jos yhteisöllä katsotaan olevan oikeus vaatia korkojen maksamista, vaatimuksen noudattamatta jättämistä voidaan pitää jäsenyysvelvoitteiden rikkomisena, joka tapahtui jo perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä.

24. Vastaavasti yhteisöjen tuomioistuin on eräässä samantapaisessa asiassa todennut, että ”velvollisuus vahvistaa kyseinen vaatimus, – – ja velvollisuus suorittaa viivästyskorkoa liittyvät erottamattomasti yhteen – – (ja) että viivästyskorkojen maksamattomuutta koskevan väitteen perusteltavuuden tutkimiseksi on joka tapauksessa välttämätöntä tehdä ratkaisu siitä, onko Saksan liittotasavalta myöhästymiseen liittyen todennut riidanalaiset oikeudet ja hyvittänyt sen maksettavana olevan summan komission tilille”.( )

25. Näin ollen on todettava, että tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannen virkkeen ja asetuksen N:o 1552/89 2 artiklan 1 kohdan rikkomista koskevat kanteet voidaan ottaa tutkittaviksi.

2. Kysymys siitä, mitä jäsenvaltioiden viivästynyttä menettelyä on pidettävä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisenä

26. Kummassakin asiassa komissio pitää riitautettuja viivästyksiä tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannen virkkeen( ) sekä asetuksen N:o 1552/89 2 artiklan 1 kohdan rikkomisena. Molemmissa asioissa kantajan vaatimusten kohteena on yhteisön omien varojen viivästynyt tilittäminen (ensimmäinen kanneperuste asiassa C-104/02 ja toinen kanneperuste asiassa C-460/01) ja lisäksi eräässä toisessa asiassa tullivelkojen viivästynyt tileihin kirjaaminen ja kantaminen. Komissio ja jäsenvaltiot pitävät ilmeisesti lähtökohtanaan erilaista käsitystä siitä, mitä konkreettisia toimenpiteitä jäsenvaltioiden olisi pitänyt toteuttaa kolmen kuukauden määräajan päättymistä seuranneiden kahden tai korkeintaan 14 vuorokauden aikana (tullikoodeksin 218 artiklan 3 kohta).

27. Komissio katsoo, että määräajan noudattamisen suhteen riittää, että tullivelkojen kantaminen aloitetaan eli maksuvaatimus toimitetaan passituksesta vastaavalle. Jäsenvaltiot pitävät kuitenkin lähtökohtanaan sitä, että tullitoimipaikkojen on kolmen kuukauden määräajan umpeutumisen jälkeen ryhdyttävä tosiasiallisesti tutkimusmenettelyyn passituksesta vastaavan osalta tai realisoitava takuut. Tämän perusteella jäsenvaltiot puolestaan katsovat, että tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannessa virkkeessä ei voida säätää sitovasta määräajasta, vaan kyseinen määräaika on sitomaton määräaika, koska tullivelkojen täydellinen kantaminen periaatteessa kahden vuorokauden kuluessa kolmen kuukauden määräajan päätyttyä ei ole käytännössä mahdollista.

28. Näin ollen pidän asianmukaisena tarkastella ensin sitä, mistä tapahtumista nyt esillä olevissa asioissa on kyse tullivelan kantamisen osalta.

29. Ensiksi on todettava, että vastausta ei voida johtaa tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannesta virkkeestä. Kyseinen säännös on nimittäin erilainen eri kieliversioissa – lähettävä tullitoimipaikka ”kantaa” tullivelat( ) tai se ”aloittaa tullivelkojen kantamisen”( ). Lisäksi säännöksessä ei mainita komission viivästyneeksi riitauttamaa ”tileihin kirjaamista” eikä ”omien varojen tilittämistä”. Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva ainoa kohde voidaan näin ollen määrittää ainoastaan tarkastelemalla sitä kokonaisjärjestelmää, joka koskee tullivelan muodossa olevien omien varojen passittamisesta vastaavan omien varojen kantamista passitusmenettelyä koskevien sääntöjenvastaisuuksien osalta.

30. Omien varojen oikea-aikaisen tilittämisen kannalta merkityksellinen vaihe ei nimittäin ole maksun kantamismenettelyn päättyminen( ) vaan pikemminkin ainoastaan sen osa ja nimenomaisesti ”maksusumman ilmoittaminen” tullivelalliselle. Tämä ilmoitus on nimittäin samanaikaisesti yhteisön ”toteamus” oikeudesta maksuihin (asetuksen N:o 1552/89 2 artiklan 1 kohta), mikä puolestaan tarkoittaa maksujen kirjaamista erityiseen kirjanpitoon (asetuksen N:o 1552/89 6 artikla) ja siten määräajan päättymistä komission viime kädessä vaatiman omien varojen hyvittämisen osalta tilille, joka on avattu tätä tarkoitusta varten (asetuksen N:o 1552/89 9 artiklan 1 kohta).

31. Näin ollen on todettava, että asian kannalta merkityksellinen hallintotoimi komission viimeiseksi riitauttaman omien varojen viivästyneen tilittämisen osalta on passitusmenettelyssä esiintyneiden säännönvastaisuuksien vuoksi syntyneestä tullivelasta ilmoittaminen passituksesta vastaavalle. Näin ollen nyt ratkaistavana oleva asia rajoittuu koskemaan sitä, velvoitetaanko tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannessa virkkeessä jäsenvaltiot esittämään passituksesta vastaavalle tullivelkoja koskeva maksumääräys välittömästi määräajan päätyttyä.

32. Nyt esillä olevissa asioissa tästä seuraa ensinnäkin, että komission vaatimukset on muotoiltu tarpeettomasti eri tavalla, eikä niitä voida pitää malliesimerkkeinä muotoilun yksiselitteisyydestä. Kanteet koskevat kuitenkin selvästi toteamusta siitä, että asianosaiset ovat syyllistyneet jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämiseen omien varojen viivästyneen tilittämisen (asetuksen N:o 1552/89 2 artiklan 1 kohta) ja passituksesta vastaaville osoitetun maksuvaatimuksen viivästyneen esittämisen takia (tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmas virke).

33. Lisäksi näyttää siltä, että tällä perusteella voidaan todeta, etteivät jäsenvaltiot kuitenkaan ole velvollisia perimään tosiasiallisesti verovelkoja periaatteessa kahden päivän kuluessa (tullikoodeksin 218 artiklan 3 kohta) kolmen kuukauden määräajan päättymisestä. Tämä jälkimmäinen seikka on merkityksellinen kyseessä olevien jäsenvaltioiden esiin tuomien käytännön ongelmien kannalta, koska siitä käy selvästi ilmi, että väitteessään, jonka mukaan kolmen kuukauden määräaika on pelkästään sitomaton määräaika, jäsenvaltioiden on vaikea vedota siihen, että passituksesta vastaavan saattaminen vastuuseen tai takuiden realisoiminen on käytännössä tuskin mahdollista kahden päivän kuluessa kolmen kuukauden määräajan päättymisestä.

3. Kysymys siitä, säädetäänkö tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannessa virkkeessä pelkästään sitomattomasta määräajasta

34. Nyt esillä olevissa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevissa menettelyissä on siis kysymys siitä, olivatko Alankomaat ja Saksa tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannen virkkeen mukaan velvollisia esittämään passituksesta vastaavalle maksuvaatimuksen periaatteessa kahden päivän kuluessa kolmen kuukauden määräajan umpeutumisen jälkeen.

35. Jäsenvaltiot ja komissio ovat eri mieltä siitä, onko tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmas virke tältä osin pelkkä sitomaton määräaika, jonka laiminlyömistä ei voida pitää jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisenä, vai velvoittaako säännös jäsenvaltiot sitovasti maksuvaatimuksen välittömään esittämiseen.

36. Näkemykseni mukaan asiassa on määräajan osalta kysymys jäsenvaltioita sitovasta määräajasta, jonka noudattamatta jättämistä on pidettävä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisenä. Tällaisen näkemyksen vastaisena ei voida pitää yhteisöjen tuomioistuimen aikaisempaa oikeuskäytäntöä, eikä käytännön näkökohtia, eikä sen voida myöskään katsoa muodostavan kohtuutonta rasitetta passituksesta vastaavalle.

a) Yhteisöjen tuomioistuimen aikaisempi oikeuskäytäntö

37. Jäsenvaltiot vetoavat mielestäni perusteettomasti yhteisöjen tuomioistuimen asiassa SPKR( ) antamaan tuomioon. Kyseisessä asiassa yhteisöjen tuomioistuin käsitteli nyt esillä olevasta asiasta poikkeavaa oikeudellista kysymystä.

38. Yhteisöjen tuomioistuin ei ensinnäkään käsitellyt mainitussa tuomiossa kolmen kuukauden määräaikaa, vaan määräaikaa, joka koskee tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 1 kohdan mukaista määräaikaa ilmoittaa asiasta passituksesta vastaavalle (11 kuukauden määräaika). Lisäksi perusteita ei sinänsä voitaisi soveltaa tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan mukaiseen määräaikaan (3 kuukauden määräaika), jos kumpaakin määräaikaa – kuten jäsenvaltiot ovat esittäneet – tarkastellaan kokonaisuutena (”14 kuukauden määräaika”).

39. Yhteisöjen tuomioistuin totesi tosin kyseisessä asiassa antamassaan tuomiossa, että asiassa käsiteltävänä ollut määräaika ei ollut ehdoton määräaika, vaan sitomaton määräaika. Asiassa oli kuitenkin kysymys kyseisen määräajan noudattamatta jättämisen oikeudellisista seuraamuksista passituksesta vastaavan suhteen eli tarkemmin sanoen siitä, onko lähtötoimipaikka oikeutettu vielä tämän määräajan päättymisen jälkeen kantamaan tullivelat, mihin kysymykseen yhteisöjen tuomioistuin vastasi myöntävästi.

40. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin perusteli olettamustaan sitomattomasta määräajasta sillä, että kyseisen määräajan laiminlyönti ei johda yhteisön talousarvion kuormittumiseen, koska tämä olisi vastoin yhteisöjen intressejä tullivelkojen kantamisesta, jotka tilitetään omina varoina yhteisölle.

41. Nyt esillä olevissa asioissa on kuitenkin kysymys jäsenvaltioiden ja yhteisön välisestä suhteesta, tarkemmin sanottuna siitä, ovatko jäsenvaltiot velvollisia noudattamaan yhteisön osalta (nyt esillä olevissa asioissa) tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannessa virkkeessä säädettyä kolmen kuukauden määräaikaa. Koska yhteisöjen tuomioistuin on mainitussa asiassa nimenomaisesti korostanut yhteisön intressiä tullivelkojen kantamisesta yhteisön omina varoina, tämä olisi pikemminkin osoitus siitä, että kolmen kuukauden määräaikaa ei olisi jäsenvaltioiden osalta pidettävä järjestysluontoisena määräaikana, vaan jäsenvaltioita sitovana määräaikana.

b) Käytännön ongelmat tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannessa virkkeessä säädetyn määräajan noudattamisessa

42. Jäsenvaltiot vetoavat ennen kaikkea käytännön ongelmiin perustellakseen sitä, mistä syystä ne katsovat tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannen virkkeen sisältävän säännöksen olevan sitomaton määräaika. Lähtötoimipaikalla ei nimittäin ole kolmen kuukauden määräajan päättyessä useinkaan käytössään maksuvaatimuksen esittämisessä tarvittavia tietoja tai sen on ensin tarkistettava passituksesta vastuussa olevan ilmoittamat tiedot. Päävelallinen voi toimittaa esimerkiksi kolmen kuukauden määräajan viimeiseen päivään mennessä todisteita siitä, että tavarat on esitetty täysin säännönmukaisesti. Tämä sama koskee todisteita siitä, kuka on vastuussa tavaroiden esittämättä jättämisestä ja missä säännönvastaisuudet ovat tapahtuneet. Vasta sitten, kun on todettu, että tullivelka on tosiasiallisesti syntynyt ja passituksesta vastuussa oleva on tullivelallinen, tariffointi suoritetaan ja tullivelkojen suuruus lasketaan.

43. Asianosaisten esittämät käytännön toteuttamista koskevat ongelmat eivät yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ole periaatteessa peruste jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämiselle.( ) Ne olisivat kuitenkin merkityksellisiä, jos kysymys olisi objektiivisista eli itse passitusmenettelyn järjestelmään sisältyvistä ongelmista, joiden vuoksi jäsenvaltioiden olisi mahdotonta noudattaa velvoitteitaan. Jäsenvaltiot pyrkivät ilmeisesti osoittamaan tämän seikan olemassaolon.

44. Niiden perustelut eivät ole mielestäni vakuuttavia. Käytännön ongelmien voitaisiin katsoa johtuvan järjestelmästä nimittäin vain silloin, kun passituksesta vastaavan mahdollisesti vielä toimittamat todisteet olisivat välttämätön edellytys maksuvaatimuksen esittämiselle. Tilanne ei mielestäni ole tällainen, mikä käy ilmi seuraavista näkökohdista.

45. Tullikoodeksin 218 artiklan 3 kohdan mukaan nyt käsiteltävänä olevien tapaisten tullivelkojen osalta kahden päivän määräaika jäsenvaltion tileihin kirjaamista varten (ja siten maksuvaatimuksen esittämistä varten)( ) alkaa yleensä sinä päivänä, jolloin tulliviranomaiset ”pystyvät” laskemaan maksun suuruuden ja määrittämään tullivelallisen. Säännöksessä ei kylläkään mainita maksuvaatimuksen esittävän viranomaisen toimivaltaisuutta, vaan tämä edellytys on tarkistettava yleisesti hallinnollisessa menettelyssä ja sitä voidaan näin ollen pitää tullikoodeksin 218 artiklan 3 kohtaan liittyvänä kirjoittamattomana edellytyksenä.

46. Epäselvää on myös se, milloin lähtötoimipaikka voi yleisesti pitää lähtökohtanaan syntyvää tullivelkaa ja kykenee määrittämään tullivelallisen, laskemaan maksun suuruuden ja toteamaan oman toimivaltaisuutensa.

i) Tullivelan syntyminen

47. Passitusmenettely on ”suspensiomenettely”.( ) Näin ollen kyseisten tavaroiden maahantuonnin yhteydessä ei ensin synny tullivelkaa. Tullivelka syntyy kuitenkin, jos passituksesta vastaava ei täytä velvoitteitaan,( ) eli periaatteessa – kuten komissio perustellusti esittää – tavaran esittämiselle asetetun määräajan päättyessä.( ) Kyseiselle tavaroiden esittämiselle säädetty määräaika päättyy käytännössä jo muutama viikko passitusmenettelyn aloittamisen jälkeen. Jo näin varhaisessa vaiheessa on siis olemassa lainmukainen oletus siitä, että passituksesta vastaava on tullivelan osalta velallinen.

48. Ennen tullivelan perimistä on kuitenkin tehtävä virkateitse tarkastuksia, ja jos ne ovat tuloksettomia, passituksesta vastaavalle on ilmoitettava asiasta ja kehotettava tätä toimittamaan itse todisteita asioiden asianmukaisesta hoitamisesta. Tulokset on ilmoitettava tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 1 kohdan mukaan ”niin nopeasti kuin mahdollista, viimeistään” yhdentoista kuukauden kuluessa passitusmenettelyn aloittamisesta, mutta ilmoitus voidaan tietenkin antaa aikaisemminkin.

49. Ilmoituksen tekemistä passituksesta vastaavalle seuraava kolmen kuukauden määräaika on näin tarkasteltuna ainoastaan viimeinen monista mahdollisuuksista esittää jälkikäteen todiste passituksen säännönmukaisuudesta ja lopullisesti kiistää lakiin perustuva oletus tullivelan perusteena olevasta passituksesta vastaavan rikkomuksesta tai säännönvastaisuudesta.( )

50. Säännönmukainen menettely voidaan periaatteessa todistaa ainoastaan esittämällä T1-passitusilmoituksen osa 5. Tullikoodeksin soveltamisasetuksen 380 artiklassa mainitaan vaihtoehtoina muiden tulliviranomaisten laatimat todisteet tavaroiden säännönmukaisesta esittämisestä. Mikäli passituksesta vastaava tai lähtötoimipaikka esittävät jonkin näistä dokumenteista kolmen kuukauden määräajan kuluessa, niiden tarkistamisesta tullausasiakirjoina( ) ei voitane katsoa aiheutuvan niin suuria ongelmia, että määräaikoja koskevan maksuvaatimuksen esittämisen viivästyttäminen olisi perusteltua.

51. Näin ollen lähtötoimipaikka voi mielestäni pitää viimeistään tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannen virkkeen mukaisen kolmen kuukauden määräajan päättyessä lähtökohtanaan sitä, että passituksesta vastaavan tullivelka on syntynyt passitusmenettelyssä esiintyneiden rikkomusten perusteella.

52. Jäsenvaltioiden lausumia käytännön ongelmista tullivelan syntymisen osalta ei näin ollen voida mielestäni pitää vakuuttavina.

ii) Tullivelallisen määrittäminen passitusmenettelyä koskevien säännönvastaisuuksien osalta

53. Kuten edellä on jo esitetty,( ) tullikoodeksin soveltamisasetuksen 378 artiklan 1 ja 2 kohdasta seuraa, että tullivelan ja passituksesta vastaavan tullivelallisuuden oletetaan lain mukaan syntyvän. Tämä tarkoittaa sitä, että jo erittäin varhaisessa vaiheessa voidaan lain mukaan olettaa, että passituksesta vastaava on tullivelallinen. Kun kolmen kuukauden määräaika on kulunut tuloksettomana umpeen, lähtötoimipaikan osalta voidaan lopullisesti todeta tullivelan olemassaolo.

54. Siltä osin kuin jäsenvaltiot tukeutuvat käytännön ongelmien suhteen pääasiallisesti siihen, että passituksesta vastaava esittää todisteita siitä, että se ei ole vastuussa passituksesta ja kyseiset todisteet on arvioitava, on todettava, että tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannen virkkeen sanamuodon mukaan passituksesta vastaavalle oletetaan lain mukaan syntyvän tullivelka, joka perustuu yksinomaan todisteiden puuttumiseen passituksen säännönmukaisuudesta, eikä se siten edellytä syyllistymistä huolimattomuuteen. Riittävänä ei voida tältä osin pitää sitä, että passituksesta vastaava esittää todisteita siitä, että passitusmenettely ei ollut säännönmukainen, mutta kyseisestä seikasta on vastuussa jokin muu taho.( ) Lisäksi jäsenvaltiot eivät ole esittäneet, että passituksesta vastaavat esittäisivät usein tai säännöllisesti tarkempia tutkimuksia vaativia todisteita tai yrittäisivät esittää niitä.

55. Lähtötoimipaikka pystyy näin ollen mielestäni jo kauan ennen tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannessa virkkeessä säädetyn kolmen kuukauden määräajan päättymistä nimeämään passituksesta vastaavan tullivelkojen todennäköiseksi velalliseksi. Kolmen kuukauden määräajan umpeuduttua kyseinen seikka on määritetty lopullisesti.

56. Näin ollen jäsenvaltioiden lausumat käytännön ongelmista tullivelallisen toteamisessa eivät myöskään ole mielestäni vakuuttavia.

iii) Summan suuruuden määrittäminen

57. Tullivelkojen suuruus määräytyy passitusmenettelyn säännönvastaisuuden osalta sen tuontitullivelan mukaan, joka olisi maksettava, jos tavaroita ei kuljetettaisi passitusmenettelyn perusteella yhteisön tullialueen läpi, vaan ne olisi siirretty tullioikeudellisesti vapaan liikkuvuuden piiriin.( ) Nyt esillä olevassa asiassa on kyse (toistaiseksi kantamattoman) tuontitullivelan suuruudesta. Tämän tuontitullivelan suuruus määräytyy tavaroiden tullausarvon mukaan, joka määritetään Euroopan yhteisöjen tullitariffin( ) sisältämän tariffoinnin perusteella.( ) Tariffoinnissa ja tullausarvon määrittämisessä tarvittavat tiedot (esimerkiksi tavaroiden määrä ja laatu) on ilmoitettava jo tavaroiden yhteisön tullialueelle tuonnin yhteydessä passitusilmoituksessa. Näin ollen lähtötoimipaikka pystyy periaatteessa jo passitusmenettelyn alkaessa laskemaan mahdollisen maksun suuruuden.

58. Saksan hallituksen väite siitä, että käytännössä T1-passitusilmoitusta ei yleisesti useinkaan täytetä kokonaan, ei ole ristiriidassa tullivelan laskemismahdollisuuden kanssa kolmen kuukauden määräajan päättyessä. Passitusilmoituksen asianmukaisen täyttämisen tarkistaminen on nimittäin jäsenvaltioiden velvollisuus, joten jäsenvaltiot eivät voi vedota puolustuksekseen velvoitteensa noudattamatta jättämiseen. Myöskään Saksan hallituksen huomautus siitä, että passitusmenettelyyn ei sisälly velvoitetta ilmoittaa tavaroiden arvoa passitusilmoituksessa,( ) ei ole ristiriidassa tullivelan laskettavuuden kanssa. Tämä tarkoittaa ainoastaan sitä, että lähettävien tullitoimipaikkojen on määritettävä tavaroiden välttämättä tarvittava arvo jollakin muulla tavalla, jos tämä osoittautuu tarpeelliseksi myöhemmin maksettavaksi erääntyvien maksujen kannalta. Mistään ei kuitenkaan voida havaita, miksi tämä (mahdollisesti hyvinkin monimutkainen) toimenpide olisi ajallisesti mahdollinen vasta kolmen kuukauden määräajan päättymisen jälkeen.( )

59. Jäsenvaltiot ovat lisäksi – mitä komissio ei ole kiistänyt – väittäneet, että maksun suuruuden laskeminen tavaroiden ilmoittamisen yhteydessä on tarkoituksenmukaista ainoastaan silloin ja siltä osin, kuin maksun laskeminen on välttämätöntä takuumaksujen laskemisen( ) kannalta. Takuumaksut lasketaan kuitenkin usein kokonaistakauksena tai yksittäisenä takuuna ilman mahdollisen tuontitullivelan tarkempaa laskemista.( )

60. Näkemykseni mukaan ratkaisevaa ei voi olla se, kuten jäsenvaltiot väittävät, onko maksun suuruus yksittäisessä tapauksessa voitu vakuussumman laskemisen perusteella jo määrittää vai ei. Toisaalta ei voida vaatia, että lähtötoimipaikat laskevat tuontitullivelan maksun suuruuden kaikissa passitustapauksissa jossain määrin etukäteen: passituksen säännönmukaisuuden tulisi nimittäin olla normaali käytäntö ja näin ollen tämä johtaisi yleensä tarpeettomien hallinnollisten kustannusten syntymiseen.

61. Maksun suuruuden laskemisen mahdollisen ajankohdan kannalta ratkaisevaa on mielestäni myös tässä tilanteessa se, että – kuten edellä on jo todettu( ) – lain mukaan passituksesta vastaavan tullivelan oletetaan lain mukaan syntyvän jo hyvin varhaisessa vaiheessa, nimittäin tavaran esittämiselle asetetun määräajan umpeutuessa tuloksettomana. Kolmen kuukauden määräaika on ainoastaan viimeinen monista mahdollisuuksista esittää vielä todisteita passituksen säännönmukaisuudesta.

62. Näin ollen lähtötoimipaikan velvollisuutena olisi viimeistään virkateitse tehtävien tutkimusten päättyessä (11 kuukauden määräaika),( ) eli jo kolmen kuukauden määräajan alkaessa, laskea maksun suuruus ennalta varautuvasti, minkä se, kuten komissio perustellusti toteaa, pystyisi tekemään T1-passitusilmoituksessa ilmoitettujen tietojen perusteella.

63. Jäsenvaltioiden esittämät lausumat, jotka koskevat käytännön ongelmia maksujen laskemisessa, eivät täten ole vakuuttavia.

iv) Toimivaltaisuuden määrittäminen

64. Lähtötoimipaikka voi tavaran esittämiselle määritetyn määräajan alkamisen ja passitusmenettelyn( ) alkamista seuraavien yhdentoista kuukauden päättymisen välisenä ajanjaksona määrittää omilla tutkimuksillaan oman jäsenvaltionsa tai jonkin muun jäsenvaltion toimivaltaisuuden. Mikäli tutkimukset eivät tuota tulosta, tullikoodeksin soveltamisasetuksen 378 artiklan 1 ja 2 kohta sisältävät – kuten yhteisöjen tuomioistuin( ) on jo todennut erään aikaisemman säännöksen osalta – myös laillisen olettaman toimivaltaisuudesta eli sen jäsenvaltion toimivaltaisuudesta, jossa lähtötoimipaikka sijaitsee.

65. Olettama voidaan kiistää vain silloin, kun voidaan esittää todisteita siitä, että jokin muu jäsenvaltio on toimivaltainen, koska säännönvastaisuus tapahtui jossain muualla.( ) Tältä osin passituksesta vastaavan on tosin esitettävä näyttö kolmen kuukauden määräajan kuluessa. Vaikuttaa kuitenkin hyvin kyseenalaiselta, voidaanko tällaisen näytön esittämistä pitää niin yleisenä, että sitä voidaan pitää järjestelmästä johtuvana esteenä maksuvaatimuksen pikaiselle esittämiselle. Näytön esittäminen ”viime minuuteilla” ei nimittäin ole mikään erityinen ongelma yhteisön passitusmenettelyoikeuden kannalta. Ongelmana on pikemminkin lainmukaisen olettaman kiistämisen todistamista oikeaksi koskeva määräaika.

66. Asianosaiset jäsenvaltiot ovat tältä osin väittäneet ainoastaan, että ne eivät voi antaa tietoja menettelyn kannalta merkityksellisen ajanjakson osalta, kuten passituksesta vastaavat ovat usein yrittäneet esittää kolmen kuukauden määräajan aikana vielä todisteita lähettävän tullitoimipaikan toimivaltaisuutta vastaan.( ) Ne ovat esittäneet, että tältä osin tarvittaisiin yksittäisissä tapauksissa laajoja tutkimuksia. Ennen kaikkea käytännössä kaikista tärkeimmässä väitetyssä toimivaltaisuuden muuttumista koskevassa tapauksessa sekä toisessa jäsenvaltiossa tapahtuvan tullivalvonnasta poistamisen osalta todisteet tulisi esittää useimmiten (tosin ei kuitenkaan pelkästään) virallisilla asiakirjoilla, esimerkiksi poliisiviranomaisten laatimilla tutkimuspöytäkirjoilla. Komissio viittaa tältä osin tosin perustellusti siihen, että kyseisten asiakirjojen tarkastamisesta ei yleensä pitäisi aiheutua suurempia ongelmia. Lisäksi tullikoodeksin 219 artiklassa säädetään mahdollisissa yksittäistapauksissa kaikenlaisista lyhyellä aikavälillä esitetyistä todisteista maksuvaatimuksen esittämistä koskevan määräajan pidentämisestä 14 päivään asti.

67. Nyt esillä olevassa asiassa ei näin ollen voida päätellä yksinomaan siitä mahdollisuudesta, että lyhyellä aikavälillä esitetään todisteita lakisääteisen toimivaltaisuusolettaman kumoamiseksi, että maksuvaatimuksen esittämistä koskeva määräaika on yhteisön jäsenvaltioihin nähden pelkästään sitomaton määräaika.

68. Lähtötoimipaikka voi näkemykseni mukaan näin ollen myös todeta toimivaltaisuuden viimeistään tullikoodeksin soveltamisasetuksen 379 artiklan 2 kohdan kolmannessa virkkeessä säädetyn kolmen kuukauden määräajan päätyttyä.

69. Siten jäsenvaltioiden lausumat eivät toimivaltaisuuteen liittyvien käytännön ongelmienkaan osalta vaikuta vakuuttavilta.

c) Passituksesta vastaavan tarpeeton kuormitus passitusmenettelyn jälkikäteen tapahtuneen säännönmukaisen toteuttamisen osalta

70. Alankomaiden hallitus on väittänyt, että velvollisuus esittää tullivelkoja koskeva maksuvaatimus passituksesta vastaavalle välittömästi kolmen kuukauden määräajan päätyttyä kuormittaa passituksesta vastaavaa suhteettomasti, jos esimerkiksi T1-passitusilmoituksen osan 5 myöhemmästä lähettämisestä kävisi ilmi, että passitusmenettely on toteutettu kokonaisuudessaan myöhässä, mutta muutoin säännönmukaisesti. Lisäksi passituksesta vastaava ei useinkaan ole vastuussa passitusmenettelyä koskevista säännönvastaisuuksista.

71. Olen asiasta eri mieltä, koska mainittuihin tapauksiin, kuten komissio on jäsenvaltioiden komission näkemystä kiistämättä todennut, sovelletaan perusteettomasti perittyjen tullivelkojen palauttamisjärjestelmää:

Jos tullivelan maksamisen jälkeen esimerkiksi osoitetaan toteen, että passitusmenettely tapahtui ajoissa ja säännönmukaisesti tai että menettely toteutettiin tosin kaikkien määräaikojen päätyttyä myöhässä mutta muuten säännönmukaisesti, kysymykseen tulee tullivelkojen palauttaminen, koska näin osoitetaan lopullisesti vääräksi laissa säädetty olettamus passituksesta vastaavan tullivelan syntymisestä.( )

Tällaisessa tapauksessa oletetaan nimittäin tullikoodeksin 204 artiklan 1 kohdan mukaan, luettuna yhdessä tullikoodeksin soveltamisasetuksen 859 artiklan kanssa, että laiminlyönnistä ”kyseisen tullausmenettelyn lainmukaisen sujumisen – – suhteen” ei ole ollut varsinaisia seurauksia.”( ) Tällöin voidaan jälkikäteen todeta, että tullioikeudellisen velvoitteen laiminlyönti (tavaran esittämistä koskevan määräajan noudattaminen) ei ollut syynä tullivelan syntymiseen. Tällaisessa tapauksessa tulee kysymykseen passituksesta vastaavan tullivelan palauttaminen tullikoodeksin 236 artiklan 1 kohdan perusteella.

72. Näin ollen passituksesta vastaavaa ei kuormiteta suhteettomasti maksuvaatimuksen välittömällä esittämisellä kolmen kuukauden määräajan päätyttyä, koska passituksesta vastaavalla on vielä tämän ajankohdan jälkeen mahdollisuus esittää todisteita siitä, että tavarat on esitetty säännönmukaisesti määrätoimipaikassa ja siten saada korvaus jo maksetuista tulliveloista.

73. Näin ollen jäsenvaltioiden lausumat eivät vaikuta vakuuttavilta passituksesta vastaavan kohtuuttoman kuormituksen osalta.

V Asetuksen N:o 1552/89 11 artiklan rikkominen

A Asianosaisten oleelliset lausumat

74. Saksan hallitus katsoo, että sitä vastaan nostetussa kanteessa (C-104/02) esitettyä toista vaatimusta ei voida ottaa tutkittavaksi, koska EY 228 artiklan nojalla aloitetussa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä jäsenvaltiota ei voida velvoittaa tiettyihin menettelyihin.

75. Komissio väittää, että nyt esillä olevassa asiassa käsiteltävien tullivelkojen viivästynyt kantaminen on johtanut automaattisesti myös yhteisön omien varojen käytettäväksi toimittamisen viivästymiseen, koska asiaa koskevat oikeudet todettiin ja hyvitettiin tällöin liian myöhään, mitä voidaan pitää asetuksen N:o 1552/89 2 ja 9 artiklan sekä sitä seuraavan artiklan rikkomisena. Maksujen myöhästymisen osalta viivästyskorot on maksettava asetuksen N:o 1552/89 11 artiklan mukaisesti. Viivästyskorkojen maksamisesta kieltäytymistä on näin ollen pidettävä kyseisen säännöksen rikkomisena.

76. Alankomaiden, Saksan ja Belgian hallitukset ovat sitä mieltä, että kyseessä ei ole asetuksen N:o 1552/89 2 ja 9–11 artiklan rikkominen, koska tullivelkojen viivästyneen kantamisen vuoksi vastaavia omia varoja ei ole myöhemminkään hyvitetty.

77. Saksan hallitus väitti vastineessaan, että asetuksen N:o 1552/89 11 artikla on mitätön, ja viittasi perusteluissaan ainoastaan myöhemmin esittämiinsä seikkoihin, jotka koskevat erästä toista yhteisön tuomioistuimessa Saksaa vastaan vireillä olevaa asiaa.( )

B Asian arviointi

1. Toisen vaatimuksen tutkittavaksi ottaminen asiassa C-104/02

78. EY 226 artiklan ja EY 228 artiklan nojalla nostettu jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne on vahvistuskanne. Tällainen tulkinta perustuu EY 228 artiklan sanamuotoon, jonka mukaan yhteisöjen tuomioistuimelle annetaan mahdollisuus vahvistaa perustamissopimuksen rikkominen, minkä jälkeen jäsenvaltiolla on velvollisuus ryhtyä toimenpiteisiin kyseisessä asiassa. Viimeksi mainittu menettely ei olisi tarpeen, jos yhteisöjen tuomioistuin voisi oman toimivaltansa nojalla velvoittaa jäsenvaltion korjaamaan lainvastaisen tilanteen.

79. Vaatimukseen viivästyskorkojen maksamisesta omien varojen myöhästyneen tilittämisen takia ei näin ollen voida sinänsä vedota jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä. Kyseisessä menettelyssä voidaan ainoastaan esittää hakemus asetuksen N:o 1552/89 11 artiklan mukaisten viivästyskorkojen maksamisesta kieltäytymisestä johtuvan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamisesta.

80. Tästä seuraa, että komission asiassa C-104/02 esittämä toinen vaatimus siitä, että Saksa olisi velvoitettava maksamaan viivästyneestä hyvityksestä johtuvat korot yhteisön talousarvioon, on jätettävä tutkimatta.

81. Näin ollen asetuksen N:o 1552/89 11 artiklan kumoamista ei ole tarpeen tutkia tarkemmin.( )

2. Kanteen perusteltavuus asiassa C-460/01

82. Tullikoodeksin 218 artiklan 3 kohdan rikkomiseen perustuva maksun suuruuden viivästynyt ilmoittaminen (maksuvaatimuksen esittäminen) tarkoittaa samanaikaisesti asetuksen N:o 1552/89 2 artiklaan perustuvan vaatimuksen viivästynyttä toteamista. Tämän vuoksi yhteisön omat varat tilitettiin automaattisesti myöhässä jäsenvaltioiden ylläpitämille komission tileille, mitä voidaan pitää asetuksen N:o 1552/89 9 artiklan ja sitä seuraavan artiklan rikkomisena.

83. Näiden viivästymisten perusteella syntyi asetuksen N:o 1552/89 11 artiklan nojalla oikeus viivästyskorkoihin, joiden laajuutta eivätkä suuruutta Alankomaat eivät ole kiistäneet. Alankomaiden kieltäytymistä maksamasta viivästyskorkoja on näin ollen pidettävä kyseisen säännöksen rikkomisena.

VI Ratkaisuehdotus

84. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin

asiassa C-460/01

1) toteaa, että Alankomaiden kuningaskunta

ei ole noudattanut yhteisön passitusmenettelyn soveltamista koskevista säännöksistä ja yksinkertaistamistoimenpiteistä 27 päivänä maaliskuuta 1987 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 1062/87 11 a artiklan 2 kohdan toisen alakohdan toisen virkkeen, yhteisön passitusmenettelyn soveltamista koskevista säännöksistä ja yksinkertaistamistoimenpiteistä 21 päivänä huhtikuuta 1992 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 1214/92 49 artiklan 2 kohdan kolmannen virkkeen eikä tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2 päivänä heinäkuuta 1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 379 artiklan 2 kohdan kolmannen virkkeen mukaisia velvoitteitaan eikä yhteisöjen omia varoja koskevasta järjestelmästä tehdyn päätöksen 88/376/ETY, Euratom soveltamisesta 29 päivänä toukokuuta 1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom) N:o 1552/89 2 artiklan 1 kohdan eikä 9–11 artiklan mukaisia velvoitteitaan,

koska 1.1.1991–31.12.1995

– Alankomaiden kuningaskunta ei ilmeisestikään ole merkinnyt sitä tullivelkaa ja niitä maksuja kirjoihin, joiden maksuvelvollisuus on syntynyt sen takia, että tavarat ulkoiseen passitukseen ilmoittanut tavaranhaltija ei ole kolmen kuukauden sisällä siitä, kun lähtötoimipaikka on lähettänyt ilmoituksen siitä, että lähetystä ei ole toimitettu ajoissa määränpäänä olevaan tullitoimipaikkaan, toimittanut näyttöä kyseisen tullimenettelyn sääntöjenmukaisuudesta, tämän määräajan päättymistä seuraavana kolmantena päivänä tai määräaikoihin, päivämääriin ja määräpäiviin sovellettavista säännöistä 3 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom) N:o 1182/71 mukaisena myöhempänä ajankohtana tai että Alankomaat ei ole kantanut maksuja tällöin ja että Alankomaiden kuningaskunta ei ole toimittanut edellä esitettyyn liittyviä yhteisön omia varoja ajoissa komission käytettäväksi, ja

– Alankomaiden kuningaskunta on kieltäytynyt maksamasta edellä esitettyyn liittyvää viivästyskorkoa ja

2) velvoittaa Alankomaiden kuningaskunnan korvaamaan oikeudenkäyntikulut,

ja asiassa C-104/02

1) toteaa, että Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut yhteisön passitusmenettelyn soveltamista koskevista säännöksistä ja yksinkertaistamistoimenpiteistä 21 päivänä huhtikuuta 1992 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 1214/92 49 artiklan 2 kohdan kolmannen virkkeen tai tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2 päivänä heinäkuuta 1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 379 artiklan 2 kohdan kolmannen virkkeen mukaisia velvoitteitaan, eikä yhteisöjen omia varoja koskevasta järjestelmästä tehdyn päätöksen 88/376/ETY, Euratom soveltamisesta 29 päivänä toukokuuta 1989 annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom) N:o 1552/89 2 artiklan 1 kohdan mukaisia velvoitteitaan,

koska vuosina 1993 ja 1994

– Saksan liittotasavalta ei ilmeisestikään ole merkinnyt sitä tullivelkaa ja niitä maksuja kirjoihin, joiden maksuvelvollisuus on syntynyt sen takia, että tavarat yhteisön passitukseen ilmoittanut tavaranhaltija ei ole kolmen kuukauden sisällä siitä, kun lähtötoimipaikka on lähettänyt ilmoituksen siitä, että lähetystä ei ole toimitettu ajoissa määränpäänä olevaan tullitoimipaikkaan, toimittanut näyttöä kyseisen tullimenettelyn sääntöjenmukaisuudesta, tämän määräajan päättymistä seuraavana kolmantena päivänä tai määräaikoihin, päivämääriin ja määräpäiviin sovellettavista säännöistä 3 päivänä kesäkuuta 1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY, Euratom) N:o 1182/71 mukaisena myöhempänä ajankohtana tai että Saksan liittotasavalta ei ole kantanut maksuja tällöin, eikä Saksan liittotasavalta ole toimittanut edellä esitettyyn liittyviä yhteisön varoja ajoissa komission käytettäväksi;

2) jättää kantajan kanteessaan esittämän toisen vaatimuksen tutkimatta;

3) velvoittaa Saksan liittotasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.