Valitus, jonka Nippon Chemi-Con Corporation on tehnyt 10.12.2021 unionin yleisen tuomioistuimen (laajennettu yhdeksäs jaosto) asiassa T-363/18, Nippon Chemi-Con Corporation v. komissio, 29.9.2021 antamasta tuomiosta

(Asia C-759/21 P)

(2022/C 64/38)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Asianosaiset

Valittaja: Nippon Chemi-Con Corporation (edustajat: H.-J. Niemeyer, M. Röhrig ja P. Neideck, Rechtsanwälte, ja I.-L. Stoicescu, avocate)

Muu osapuoli: Euroopan komissio

Vaatimukset

Valittaja vaatii, että unionin tuomioistuin

— kumoaa valituksenalaisen tuomion ja kumoaa valittajaa koskevilta osin SEUT 101 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä 21.3.2018 tehdyn komission päätöksen (asia AT.40136 – Kondensaattorit) (1)

— toissijaisesti kumoaa valituksenalaisen tuomion niiltä osin kuin siinä vahvistetaan valittajalle määrätyn sakon määrä, ja kumoaa Euroopan komission 21.3.2018 antaman päätöksen 2 artiklan j alakohdan

— vieläkin toissijaisemmin alentaa valittajalle määrätyn sakon määrää hyväksyttyjen valitusperusteiden perusteella

— velvoittaa Euroopan komission korvaamaan ensimmäisessä oikeusasteessa ja valitusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Valittaja vetoaa valituksensa tueksi kuuteen perusteeseen.

1. Ensimmäinen valitusperuste: yleisen tuomioistuimen tuomiosta puuttuvat tuomarien allekirjoitukset

Koska kolmen tuomarin allekirjoitukset puuttuvat, tuomio on yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 118 artiklan ja yleisen tuomioistuimen perussäännön 37 artiklan nojalla mitätön.

2. Toinen valitusperuste: SEUT 101 artiklan rikkominen (tuomion 143-307 kohta)

Yleinen tuomioistuin on soveltanut SEUT 101 artiklaa virheellisesti, kun se on vahvistanut Euroopan komission rikkomista koskevan toteamuksen. Yleinen tuomioistuin on jättänyt asianmukaisesti arvioimatta väitetyn rikkomisen merkitystä ETAn kannalta. Se on soveltanut virheellisesti näytön kokonaisuutta koskevaa doktriinia ja kääntänyt näyttötaakan valittajan vahingoksi, mikä on loukannut syyttömyysolettamaa.

3. Kolmas valitusperuste: yksi jatkuva rikkominen (tuomion 308-400 kohta)

Yleinen tuomioistuin on soveltanut SEUT 101 artiklaa virheellisesti, kun se on katsonut, että kyse oli yhdestä jatkuvasta rikkomisesta, ja koski kaikkia elektrolyyttikondensaattoreita ja aikaväliä 26.6.1998-23.4.2012. Yleinen tuomioistuin on soveltanut virheellistä oikeudellista arviointimenetelmää tarkastellessaan sellaisen kattavan suunnitelman olemassaoloa, joka on yhden jatkuvan rikkomisen perusedellytys. Valittaja toteaa myös, että vaikka oikeudellinen arviointimenetelmä hyväksyttäisiin, yleisen tuomioistuimen toteaminen tosiseikkojen perusteella ei voida katsoa, että kyse olisi jatkuvasta, eli keskeyttämättömästä, rikkomisesta.

4. Neljäs valitusperuste: tarkoitukseen perustuva rikkominen (tuomion 401-429 kohta)

Yleinen tuomioistuin on soveltanut SEUT 101 artiklaa virheellisesti, kun se on vahvistanut Euroopan komission näkemyksen siitä, että koko rikkomista oli pidettävä tarkoitukseen perustuvana rikkomisena. Yleinen tuomioistuin ei ole riittävästi perustellut kantaansa, ja se on soveltanut vaihdettujen tietojen osalta virheellistä oikeudellista arviointimenetelmää.

5. Viides valitusperuste: toimivalta (tuomion 71-83 kohta)

Yleinen tuomioistuin on tehnyt virheen vahvistaessaan, että Euroopan komissiolla oli SEUT 101 artiklaan ja ETA-sopimuksen 53 ja 56 artiklaan perustuva alueellinen toimivalta määrätä seuraamuksia koko rikkomisesta. Yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt soveltaa olennaisuusrajaa pikemminkin kuin ainoastaan viitata ”[elektrolyyttikondensaattoreiden] myyntiin Euroopan unionissa” ja joka tapauksessa ainakin perustella toteamuksensa riittävästi.

6. Kuudes valitusperuste: sakon määrän laskeminen (tuomion 430-526 kohta)

Yleinen tuomioistuin on jättänyt soveltamatta asianmukaisesti suhteellisuusperiaatetta, ja se on laiminlyönyt useita menettelyllisiä vaatimuksia, eli perusteluvelvollisuuden ja velvollisuuden arvioida näyttöä ja tutkia tosiseikkoja täysimääräisesti arvioidessaan valittajan Euroopan komissiolle esittämää näyttöä.

(1) Komission päätös C(2018) 1768 lopullinen.