YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN

TUOMIO (toinen jaosto)

6 päivänä marraskuuta 1997

Asia T-15/96

Lilio Liao

vastaan

Euroopan unionin neuvosto

”Henkilöstö — Kumoamiskanne — Myöhässä laadittu arviointikertomus — Vahingonkorvauskanne — Tutkittavaksi ottaminen — Vahinko”

Täydellinen teksti ranskan kielellä II-897

Aihe:

Kanne, jossa vaaditaan kumoamaan ajalle 1.7.1991-30.6.1993 tehty, 6.11.1995 päivättyjä 9.11.1995 kantajalle tiedoksi annettu arviointikertomus sekä vahingonkorvaus.

Lopputulos:

Hylkääminen.

Tuomion lyhennelmä

Kantaja on toiminut Euroopan unionin palkkaluokkaan B 5 kuuluvana virkamiehenä 1.11.1990 lähtien.

Kanteen perustana on kantajasta ajalta 1.7.1991-30.6.1993 laadittu arviointikertomus. Kantaja sai arviointikertomuksesta kolme versiota.

Ensimmäiseen versioon oli merkitty ensimmäisen arvioijan allekirjoituksen päivämääräksi 7.11.1994 ja toisen arvioijan 28.11.1994. Kantaja allekirjoitti kertomuksen 8.12.1994 lisäten siihen seuraavaa: ”En ole samaa mieltä ensimmäisen arvioijan kanssa arvioinnista, ja pyydän saada tavata toisen arvioijan, jotta kertomusta voidaan oikaista. “

Neuvosto ilmoitti 25.4.1995 päivätyllä kirjeellä kantajalle, että vaatimus asian saattamisesta arviointikertomuskomitean käsiteltäväksi on esitettävä toiselle arvioijalle ennen kuin kantaja on allekirjoittanut kertomuksen. Kantaja huomautti 12.5.1995 päivätyllä kirjeellään neuvostolle, että hänen saadessaan arviointikertomuksen ensimmäinen ja toinen arvioija olivat jo allekirjoittaneet kertomuksen. Näin ollen hänen oli mahdotonta pyytää oikaisemista ennen kuin toinen arvioija oli allekirjoittanut kertomuksen.

Toisen arvioijan ja kantajan välillä 17.5.1995 pidetyn neuvottelun jälkeen laadittiin toinen arviointikertomusversio, joka koski samaa jaksoa kuin ensimmäinen; toinen arvioija laati ja allekirjoitti tämän version, ja ensimmäinen arvioija allekirjoitti sen 19.5.1995”henkilönä, jota on kuultu“. Toisessa versiossa vahvistettiin ensimmäisen version arviointi. Kantaja allekirjoitti tämän version 31.5.1994 lisäten siihen seuraavaa: ”En ole samaa mieltä ensimmäisen ja toisen arvioijan arvioinnista.“

Kantaja esitti 18.8.1995 päivätyssä ja neuvoston postiyksikössä 22.8.1995 rekisteröidyssä kirjeessä pyynnön saattaa 19.5.1995 tehty toinen arviointikertomus arviointikertomuskomitean käsiteltäväksi.

Kantaja nosti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen samana päivänä jätetyllä asiakirjalla kanteen (T-161/95) neuvostoa vastaan, jossa hän vaati ”kumoamaan ajalta 1.7.1991-30.6.1993 tehdyn arviointikertomuksen“ ja määräämään hänelle vahingonkorvauksena 250000 BEF aineellisesta vahingosta ja 75000 BEF aineettomasta vahingosta.

Arviointikertomuskomitea antoi kantajaa ja muita tämän mainitsemia henkilöitä kuultuaan 30.10.1995 lausunnon kantajan 18.8.1995 tekemästä pyynnöstä. Arviointikertomuskomitea totesi tässä lausunnossa, että 7.11.1994 tehdyn arviointikertomuksen ensimmäisen version laatiminen ”oli viivästynyt huomattavasti“, ja katsoi, että ”menettely näyttää sujuneen vähemmän tyydyttävällä tavalla vuoden 1994 marraskuun alun ja vuoden 1995 toukokuun alun välillä.“ Komitea ei kuitenkaan arvostellut tähän kertomukseen sisältyvää analyyttistä arviointia.

Arviointikertomuskomitean lausunnon jälkeen lopullinen arviointi ajalta 1.7.1991-30.6.1993 tehtiin 6.11.1995 ja annettiin kantajalle tiedoksi 9.11.1995. Tässä arvioinnissa vahvistettiin aineellisen kysymyksen osalta 19.5.1995 tehty aikaisempi versio.

Asiakysymys

Kantaja vetoaa kanteensa tueksi kahteen kanneperusteeseen. Ensimmäisen mukaan riidanalainen arviointikertomus on Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (henkilöstösäännöt) arviointikertomuksia koskevan henkilöstösääntöjen 43 artiklan yleisistä täytäntöönpanosäännöksistä 19.10.1981 tehdyn neuvoston päätöksen ja neuvoston arviointioppaan (henkilöstötiedote 28.7.1989, nro 99/89 [arviointiopas]) vastaisesti tehty liian myöhään. Toisen kanneperusteen mukaan menettely on lainvastainen siltä osin kuin 7.11.1994 ja 19.5.1995 tehdyistä arviointikertomusversioista käy ilmi, että ensimmäinen ja toinen arvioija ovat allekirjoittaneet arvioinnit ennen kuin kantaja pystyi esittämään huomautuksiaan tai vaatimaan neuvottelua toisen arvioijan kanssa (19 kohta).

Kumoamisvaatimus

Kantaja vetoaa kanteensa tueksi kahteen kanneperusteeseen.

Arviointikertomuksen laatimisen myöhästymistä koskeva kanneperuste

Tuomioistuin katsoo, että toisin kuin kantaja väittää, henkilöstötiedote nro 68/93, 9.7.1993, jossa vahvistettiin arviointikertomuksen laatimisajankohdaksi ensimmäisen arvioijan osalta 1.11.1993 ja toisen 1.1.1994, ei ole lainvastainen. Nimittäin, vaikka henkilöstösääntöjen 43 artiklan ja yleisten täytäntöönpanosäännösten 1 ja 11 artiklassa säädetään, että arviointikertomus on laadittava vähintään kahden vuoden välein ja että tämä arviointi ”laaditaan 1.7. mennessä“, hallinnolla on käytössään kohtuullinen aika laatia tämä kertomus yleisissä täytäntöönpanosäännöksissä määrätyn ajankohdan jälkeen. Tämä määräaika on kohtuullinen tässä asiassa, kun otetaan huomioon etenkin yleisten täytäntöönpanosäännösten ja arviointioppaan arviointimenettelyä koskevat yksityiskohtaiset säännöt (32 kohta).

Viittaukset: asia T-79/92, Ditterichv. komissio, 1.12.1994(Kok. H. 1994, s. II-907,72 kohta).

Tästä seuraa, että 19.5.1995 jälkeistä aikaa koskevaa arviointikertomuksen laatimisen myöhästymistä ei oteta huomioon. Nimittäin siitä johtuvaa lisämyöhästymistä, että kantaja on saattanut asian arviointioppaan mukaisesti arviointikertomuskomitean käsiteltäväksi, ei voida lukea hallinnon syyksi (33 kohta).

Viittaukset: asia 140/87, Bevan v. komissio, 15.3.1989 (Kok. 1989, s. 701).

Jolleivät kysymyksessä ole poikkeukselliset olosuhteet, arviointikertomusta ei voida kumota pelkästään sillä perusteella, että se on laadittu henkilöstösääntöjen 43 artiklan vastaisesti liian myöhään. Nimittäin, jos arviointikertomus voitaisiin kumota pelkästään sen myöhästymisen perusteella, toisaalta pätevän arviointikertomuksen laatiminen tietyn ajankohdan jälkeen olisi mahdotonta, ja toisaalta kumotun arviointikertomuksen tilalle tuleva kertomus ei missään tapauksessa viivästyisi kumottua kertomusta vähempää (34 kohta).

Viittaukset : asia T-18/93, Marcato v. komissio, 26.10.1994(Kok. H. 1994.s. II-681,36 kohta); asia T-54/92, Schneiderv. komissio, 1.12.1994 (Kok. H. 1994.s. II-887,26-27 kohta) ja asia T-150/94, Vela Palacios v. Euroopan yhteisöjen talous- ja sosiaalikomitea, 18.6.1996 (Kok. H. 1996, s. II-877, 52 kohta).

Arviointikertomuksen laatimisen myöhästyminen saattaa tosin saada aikaan sen, että kyseiselle virkamiehelle syntyy oikeus vahingonkorvausvaatimukseen, mutta tämä myöhästyminen ei voi missään tapauksessa vaikuttaa arviointikertomuksen pätevyyteen eikä näin ollen saada aikaan sitä, että sen kumoaminen olisi perusteltua sen nojalla (35 kohta).

Viittaukset:asia 178/86, Turnerv. komissio, 16.12.1987(Kok. 1987, s. 5367,8ja9 kohta);asia 1/87, Picciolo v. komissio, 9.2.1988 (Kok. 1988, s. 711,32 kohta); em. asia Bevan v. komissio ja asia T-63/89, Latham v. komissio. 24.1.1991 (Kok. 1991, s. II-19, 15 kohta).

Menettelyn lainvastaisuutta koskeva toinen kanneperuste

Tässä tapauksessa arviointikertomuksen ensimmäisen version laatimisen suhteen marraskuussa 1994 tapahtunut lainvastaisuus on tosiasiassa korjaantunut sen jälkeen. Näin ollen tämän menettelyn lainvastaisuuden ei voida katsoa voivan kyseenalaistaa kertomuksen kanteen kohteena olevan 6.11.1995 tehdyn lopullisen version pätevyyttä. Sama pätee siihen, että ensimmäinen arvioija on allekirjoittanut 19.5.1995 tehdyn version ”henkilönä, jota on kuultu“ (45 kohta).

Viittaukset: em. asia Picciolo v. komissio, 25 kohta.

Vahingonkorvausvaatimus

Kanteen tutkittavaksi ottaminen

Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklan mukaan virkamiehen sitä toimielintä vastaan nostama kanne, johon hän kuuluu, otetaan pääsääntöisesti tutkittavaksi ainoastaan, jos näissä säännöksissä säädetty aikaisempi hallintomenettely on toteutunut sääntöjenmukaisesti. Nämä säännöt ovat ehdottomia, ja asianosaiset eivät voi poiketa niistä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 113 artiklan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi milloin tahansa omasta aloitteestaan tutkia, onko asia jätettävä tutkimatta ehdottoman prosessinedellytyksen puuttumisen vuoksi (54 kohta).

Viittaukset: asia T-34/91, Whitehead v. komissio, 11.5.1992 (Kok. 1992, s. II-1723, 18 ja 19 kohta).

Henkilöstösääntöjen 91 artiklan 2 kohdan mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ei voida nostaa kannetta, ellei nimittävälle viranomaiselle ole sitä ennen tehty henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua valitusta säännöksessä säädetyssä määräajassa ja ellei tätä valitusta ole hylätty nimenomaisella tai implisiittisellä päätöksellä. Henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa säädetään, että nimittävälle viranomaiselle voidaan valittaa asianosaiselle vastaisesta toimenpiteestä sekä siinä tapauksessa, että nimittävä viranomainen on tehnyt päätöksen, että siinä tapauksessa, että se on jättänyt henkilöstösäännöissä edellytetyn toimenpiteen toteuttamatta. Virkamiehelle vastainen toimi voi olla muun muassa henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan mukaisesti virkamiehen aikaisemmin nimittävälle viranomaiselle tekemän vaatimuksen implisiittinen tai nimenomainen hylkääminen (55 kohta).

Kuitenkin, jos virkamiehelle vastainen toimi on arviointikertomus, virkamies voi henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklassa säädetystä menettelystä poiketen saattaa kyseisen kertomuksen kumoamiseksi nostettavan kanteen suoraan yhteisön tuomioistuimen käsiteltäväksi. Tämä poikkeus on perusteltu sen takia, että arviointikertomuksessa ilmaistaan arvioijien vapaalla tavalla ilmaisema mielipide, eikä nimittävän viranomaisen suorittamaa arviointia. Henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun valituksen tekeminen ei siten ole välttämätön edellytys arviointikertomusta koskevan kanteen nostamiselle samojen syiden vuoksi, jotka yhteisöjen tuomioistuin on esittänyt kilpailujen valintalautakuntien päätösten osalta, joita nimittävä viranomainen ei voi kumota tai muuttaa niiden luonteen takia (56 kohta).

Viittaukset:asiat 6/79 ja 97/79. Grassi v. neuvosto, 3.7.1980(Kok. 1980, s. 2141); asia T-1/91, Della Pietra v. komissio, 16.7.1992 (Kok. 1992, s. II-2145, 23 kohta) ja asia T-192/94, Maurissen v. tilintarkastustuomioistuin, 26.9.1996 (Kok. H. 1996, s. II-1229, 22 kohta).

Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklan mukaisessa muutoksenhakujärjestelmässä vahingonkorvauskannetta, joka on itsenäinen muutoksenhakukeino suhteessa kumoamiskanteeseen, ei voida ottaa tutkittavaksi, jos sitä ei edellä henkilöstösääntöjen mukainen oikeudenkäyntiä edeltävä menettely. Tämä menettely eroaa sen mukaan, aiheutuuko vahinko, jonka korvaamista on vaadittu, henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan mukaisesta asianosaiselle vastaisesta toimenpiteestä vai hallinnon menettelystä, joka ei ole luonteeltaan päätöksentekoa. Ensimmäisessä tapauksessa asianosaisen on tehtävä nimittävälle viranomaiselle valitus kyseisestä toimenpiteestä säädetyssä määräajassa. Sitä vastoin toisessa

tapauksessa menettely on aloitettava henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan mukaisella vaatimuksella vahingonkorvauksen saamisesta, ja menettelyn on tarvittaessa jatkuttava valituksena kyseisen vaatimuksen hylkäävästä päätöksestä (57 kohta).

Viittaukset: asia T-500/93, Y v. yhteisöjen tuomioistuin, 28.6.1996 (Kok. H. 1996, s. II-977, 64 kohta).

Ainoastaan silloin, kun kumoamiskanteen ja vahingonkorvauskanteen välillä on suora yhteys, vahingonkorvauskanne voidaan ottaa tutkittavaksi kumoamiskanteen liitännäisenä ilman, että sitä välttämättä edeltäisi sekä nimittävälle viranomaiselle tehty vaatimus aiheutuneeksi väitetyn vahingon korjaamisesta että tämän vaatimuksen perusteen implisiittisestä tai nimenomaisesta hylkäämisestä tehty valitus. Jos aiheutuneeksi väitetty vahinko ei sitten aiheudu kumottavaksi vaadittavasta yhdestä toimenpiteestä, vaan useista virheistä ja laiminlyönneistä, joihin vastaajana olevan toimielimen on väitetty syyllistyneen, oikeudenkäyntiä edeltävä menettely on väistämättä aloitettava nimittävälle viranomaiselle tehdyllä vaatimuksella tämän vahingon korjaamisesta (58 kohta).

Viittaukset: em. asia Y v. yhteisöjen tuomioistuin, 66 kohta.

Oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tarkoituksena on toisaalta varmistaa se, että nimittävällä viranomaisella on mahdollisuus tutustua riittävästi asianosaisen väitteisiin ennen kanteen nostamista, ja toisaalta mahdollistaa se, että ilmaantuneet riidat voidaan sopia yhteisöjen virkamiesten tai toimihenkilöiden ja toimielinten välillä (64 kohta).

Viittaukset: asia T-58/92, Moat v. komissio, 16.12.1993 (Kok. 1993, s. II-1443, 39 kohta) ja asia T-361/94, Weir v. komissio, 12.3.1996 (Kok. H. 1996, s. II-381, 27 ja 28 kohta).

Tässä tapauksessa vahingonkorvausvaatimus perustuu yksinomaan siihen, että arviointikertomuksen laadinta on myöhässä, ilman että arviointikertomuksen sisällöstä olisi esitetty yhtään kanneperustetta. Sellaisessa tilanteessa mikään ei estänyt nimittävää viranomaista tutkimasta sitä, oliko vaatimus hyväksyttävä, ja mahdollisesti sopimasta riitaa ennen kanteen nostamista. Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artiklan tarkoituksen mukaista ei siten olisi se, että kantaja voisi nostaa vahingonkorvauskanteen ilman oikeudenkäyntiä edeltävää menettelyä. Henkilöstösääntöjen mukaisessa muutoksenhakujärjestelmässä sellaisen vaatimuksen arvioiminen kuuluu ensi sijassa nimittävän viranomaisen toimivaltaan sitä varten käyttöön otetussa oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä (65 ja 66 kohta).

Kantajan esittämä kumoamiskanteen ja vahingonkorvauskanteen yhteys ei riitä vahingonkorvauskanteen tutkittavaksi ottamiseen, koska oikeudenkäyntiä edeltävä menettely puuttui kokonaan (67 kohta).

Tästä seuraa, että vahingonkorvausvaatimus on jätettävä tutkimatta.

Tulkoon vielä todetuksi, että kantaja ei ole näyttänyt, että hänelle olisi aiheutunut aineellista vahinkoa riidanalaisen arviointikertomuksen laatimisen myöhästymisen takia. Kantaja ei ole myöskään näyttänyt, että hän olisi ”menettänyt mahdollisuutensa“ ylennykseen. Kantaja oli otettu kysymyksessä olevan vuoden ylennysluetteloon, ja pelkästään se, ettei arviointikertomusta ollut, ei riitä sellaisenaan osoittamaan, että nimittävä viranomainen olisi ylittänyt harkintavaltansa asianosaisten virkamiesten ansioiden vertailemisen yhteydessä (71 ja 72 kohta).

Aineettoman vahingon osalta pelkästään se seikka, että kantaja täytti kaikki edellytykset, joiden perusteella hänet voitaisiin ylentää, ei riitä siihen, että kantajalle olisi syntynyt perusteltu luottamus (73 kohta).

Viittaukset: asia T-262/94, Baiwir v. komissio, 6.6.1996 (Kok. H. 1996, s. II-739, 67 kohta).

Siitä johtuvan aineettoman vahingon osalta, että tilanne aiheutti kantajalle epävarmuutta ja huolta siksi, ettei hänen henkilökansionsa ollut sääntöjenmukainen ja täydellinen, on todettava, että kantaja vetosi tähän vahinkoon vasta vastauskirjelmässään ja hän ei ole esittänyt tästä mitään täsmällisiä väitteitä ainakaan marraskuuhun 1994 ulottuvan ajanjakson osalta (74 kohta).

Näillä perusteilla ja ottaen huomioon se, että kantaja on urallaan vasta suhteellisen alussa, kantajalle aiheutuneeksi väitetty aineeton vahinko tulee riittävästi korvattua sillä, että tässä tuomiossa todetaan, että hänen henkilökansionsa ei ollut sääntöjenmukaisella tavalla hoidettu, kuten arviointikertomuskomitea on jo todennut (75 kohta).

Ratkaisu:

Kanne hylätään.