ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Asia C-336/15

Unionen

vastaan

Almega Tjänsteförbunden

ja

ISS Facility Services AB

(Ennakkoratkaisupyyntö – Arbetsdomstolen)

Ennakkoratkaisupyyntö ‐ Sosiaalipolitiikka ‐ Direktiivi 2001/23/EY ‐ 3 artikla ‐ Työntekijöiden oikeuksien turvaaminen yrityksen luovutuksen yhteydessä ‐ Luovutuksensaajaan ja luovuttajaan sovellettavat työehtosopimukset ‐ Irtisanotuille työntekijöille myönnettävät pidennetyt irtisanomisajat ‐ Luovuttajan palveluksessa kertyneen palvelusajan huomioon ottaminen

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kymmenes jaosto) 6.4.2017

Sosiaalipolitiikka – Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Yritysten luovutukset – Työntekijöiden oikeuksien turvaaminen – Direktiivi 2001/23 – 3 artiklassa tarkoitetut oikeudet ja velvoitteet – Luovutuksensaajan velvollisuus ottaa huomioon, kun työntekijä irtisanotaan yli vuoden kuluttua yrityksen luovutuksesta, mainitulle työntekijälle luovuttajan palveluksessa kertynyt palvelusaika laskettaessa kyseisen työntekijän koko palvelusaikaa

(Neuvoston direktiivin 2001/23 3 artikla)

Työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 12.3.2001 annetun neuvoston direktiivin 2001/23/EY 3 artiklaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa luovutuksensaajan on sisällytettävä, kun työntekijä irtisanotaan yli vuoden kuluttua yrityksen luovutuksesta, laskelmaan kyseisen työntekijän palvelusajasta, joka on merkityksellinen määritettäessä irtisanomisaikaa, johon työntekijä on oikeutettu, mainitulle työntekijälle luovuttajan palveluksessa kertynyt palvelusaika.

(ks. 33 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-420/15

Rikosasia,

jossa vastaajana on

U

(Ennakkoratkaisupyyntö – tribunal de première instance francophone de Bruxelles (Brysselin ranskankielinen ensimmäisen asteen tuomioistuin))

Ennakkoratkaisupyyntö – SEUT 45 artikla – Työntekijöiden vapaa liikkuvuus – Velvollisuus rekisteröidä Belgiassa asuvan henkilön omistama ajoneuvo, joka on tarkoitettu käytettäväksi Italiassa

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 31.5.2017

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Työntekijät – Rajoitukset – Työntekijät, jotka asuvat jäsenvaltiossa ja omistavat toisessa jäsenvaltiossa rekisteröidyn ajoneuvon – Ajoneuvo, joka on tarkoitettu pääosin käytettäväksi viimeksi mainitun jäsenvaltion alueella – Velvollisuutta rekisteröidä ajoneuvo asuinjäsenvaltiossa, ei voida hyväksyä – Oikeuttamisperustetta ei ole

(SEUT 45 artikla)

SEUT 45 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan kaikkien jäsenvaltiossa asuvien työntekijöiden on rekisteröitävä kyseisessä jäsenvaltiossa omistamansa ajoneuvo, joka on jo rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa ja joka on tarkoitettu pääosin käytettäväksi mainitun toisen jäsenvaltion alueella.

(ks. 31 kohta ja tuomiolauselma)
Koska asetuksen N:o 543/2008, sellaisena kuin se on muutettuna täytäntöönpanoasetuksella N:o 1239/2012, liitteet VI ja VII ovat riittävän täsmällisiä vientituella vientiin tarkoitettujen jäädytettyjen tai pakastettujen kananpoikien tarkastusten suorittamista varten, se seikka, ettei jäsenvaltio ole antanut yksityiskohtaisia käytännön sääntöjä, joiden antamisesta säädetään ensiksi mainitun asetuksen 18 artiklan 2 kohdassa, ei estä vetoamasta näihin tarkastuksiin kyseisiä yrityksiä vastaan.

Kolmannen kysymyksen tutkinnassa ei ole tullut esille sellaisia seikkoja, jotka vaikuttaisivat neuvoston asetuksen (EY) N:o 1234/2007 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä siipikarjanlihan kaupan pitämisen vaatimusten osalta 16.6.2008 annetun komission asetuksen (EY) N:o 543/2008, sellaisena kuin se on muutettuna 19.12.2012 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 1239/2012, 15 artiklan 1 kohdassa ja kyseisen asetuksen liitteissä VI ja VII määriteltyjen jäädytetyn kananpojan lihan vesipitoisuuden ylärajojen pätevyyteen.

Maataloustuotteiden vientitukijärjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä 7.7.2009 annetun komission asetuksen (EY) N:o 612/2009, sellaisena kuin se on muutettuna 23.2.2011 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 173/2011, 28 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jäädytetyt tai pakastetut kananpojat, joiden vesipitoisuus ylittää asetuksessa N:o 543/2008, sellaisena kuin se on muutettuna täytäntöönpanoasetuksella N:o 1239/2012, vahvistetut rajat, eivät ole sellaisia, että niitä voitaisiin pitää kaupan tavanomaisissa olosuhteissa unionin alueella, eivätkä nämä kananpojat täytä virheettömän, kunnollisen ja myyntikelpoisen laadun vaatimusta siitä huolimatta, että niillä on toimivaltaisen viranomaisen myöntämä terveystodistus.

(ks. 46 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Tietokoneohjelmien oikeudellisesta suojasta annetun direktiivin 91/250 4 artiklan a ja c alakohtaa ja 5 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että vaikka rajoittamattomalla käyttölisenssillä varustetun tietokoneohjelman kappaleen alkuperäisellä ostajalla on oikeus jälleenmyydä käytettynä tämä kappale ja sen lisenssi seuraavalle ostajalle, hän ei sitä vastoin voi toimittaa tälle seuraavalle ostajalle tämän ohjelman omaa varmuuskappalettaan ilman oikeudenhaltijan lupaa, kun hänelle alun perin toimitetun kappaleen alkuperäinen aineellinen alusta on turmeltu, tuhottu tai kadonnut.

Tietokoneohjelman kappaleen laillisesti hankkineelta henkilöltä, jolla on tämän ohjelman rajoittamaton käyttölisenssi mutta jolla ei enää ole käytettävissään alkuperäistä aineellista alustaa, jolla tämä kappale oli hänelle alun perin toimitettu, koska hän on turmellut, tuhonnut tai kadottanut sen, ei voida pelkästään tästä syystä evätä kaikkia mahdollisuuksia jälleenmyydä käytettynä mainittu kappale kolmannelle henkilölle, koska direktiivin 91/250 4 artiklan c alakohdassa säädetyn levitysoikeuden raukeamisen tehokas vaikutus poistuisi.

Siten käytetyn tietokoneohjelman kappaleen rajoittamattoman käyttölisenssin laillisesti hankkineen henkilön täytyy voida ladata tämä ohjelma tekijänoikeuden haltijan internetsivustolta, koska tällainen lataaminen merkitsee tietokoneohjelman tarpeellista toisintamista, jonka avulla hän voi käyttää tätä ohjelmaa sen aiotun tarkoituksen mukaisesti.

Tietokoneohjelman kappaleen, jonka osalta tekijänoikeuden haltijan levitysoikeus on rauennut direktiivin 91/250 4 artiklan c alakohdan mukaisesti, alkuperäisen ostajan, joka jälleenmyy sen käytettynä, on kuitenkin tehtävä hallussaan olevat kappaleet käyttökelvottomiksi jälleenmyyntihetkellä välttääkseen loukkaamasta mainitun direktiivin 4 artiklan a alakohdassa säädettyä tekijänoikeuden haltijan yksinoikeutta tietokoneohjelmansa toisintamiseen.

(ks. 53–55 ja 57 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-412/15

TMD Gesellschaft für transfusionsmedizinische Dienste mbH

vastaan

Finanzamt Kassel II – Hofgeismar

(Hessisches Finanzgerichtin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Verotus — Arvonlisävero — Direktiivi 2006/112/EY — Tiettyjen yleishyödyllisten toimintojen vapautukset — 132 artiklan 1 kohdan d alakohta — Ihmiselinten, ‑veren ja ‑maidon luovutukset — Soveltamisala — Ihmisveriplasma, jota jalostetaan ja käytetään teollisiin tarkoituksiin”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 5.10.2016

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Vapautukset – Tietyille yleishyödyllisille toiminnoille myönnettävät vapautukset – Ihmiselinten, ‑veren ja ‑maidon luovutukset – Ihmisveren käsite – Ihmisveriplasma, jota jalostetaan ja käytetään teollisiin tarkoituksiin, ei kuulu ihmisveren luovutusten soveltamisalaan

(Neuvoston direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan d alakohta)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun neuvoston direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että ihmisveren luovutukset, jotka jäsenvaltioiden on vapautettava tämän säännöksen nojalla verosta, eivät sisällä ihmisverestä peräisin olevan veriplasman luovutuksia, jos tätä veriplasmaa ei ole tarkoitettu suoraan terapeuttisiin tarkoituksiin vaan yksinomaan lääkkeiden valmistukseen.

Direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan d alakohta koskee vain liiketoimia, jotka liittyvät suoraan terveydenhoitoon tai joilla on terapeuttinen tarkoitus. Tästä seuraa, että mainitussa säännöksessä tarkoitettua vapautusta ei voida soveltaa niin sanottuun teolliseen veriplasmaan eli sellaiseen veriplasmaan, jonka luovutus ei edistä suoraan yleishyödyllistä toimintaa, koska se on tarkoitettu teolliseen jatkokäsittelyyn ja erityisesti lääkkeiden valmistukseen. Näin ollen vain veriplasmaan, joka on todella tarkoitettu suoraan terapeuttisiin tarkoituksiin, sovelletaan direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan d alakohdassa säädettyä vapautusta.

(ks. 31, 35, 36 ja 40 kohta sekä tuomiolauselma)
Jäsenvaltio ei ole noudattanut tiettyjen suurista polttolaitoksista ilmaan joutuvien epäpuhtauspäästöjen rajoittamisesta annetun direktiivin 2001/80 4 artiklan 3 kohdan – luettuna yhdessä direktiivin liitteessä VI olevan A osan kanssa – mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole soveltanut kyseistä direktiiviä asianmukaisesti voimalaitokseen.

Tästä on todettava, että vaikka olisi näytetty toteen, että direktiivin 2001/80 liitteessä VI olevan A osan alaviitteessä 3 säädetystä poikkeuksesta oli sovittu kiinteillä polttoaineilla, joissa haihtuvien ainesten pitoisuus on alle kymmenen prosenttia, toimineen laitoksen sisällyttämiseksi sen soveltamisalaan, kyseisen laitoksen on tästä huolimatta täytettävä kyseisessä säännöksessä määritellyt vaatimukset, jotta se pääsisi poikkeuksen soveltamisalaan ja pysyisi siinä.

Jäsenvaltio ei myöskään voi pätevästi vedota turvallisuuteen liittyviin syihin eikä puhtaasti taloudellisiin syihin kiistääkseen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen, johon sen väitetään syyllistyneen.

(ks. 50–53 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C‑461/15

E.ON Kraftwerke GmbH

vastaan

Saksan valtio

(Verwaltungsgericht Berlinin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Ympäristö — Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmä Euroopan unionissa — Direktiivi 2003/87/EY — Päästöoikeuksien yhdenmukaistettu maksutta tapahtuva jako — Päätös 2011/278/EU — Jaon muuttaminen — 24 artiklan 1 kohta — Laitoksen toiminnanharjoittajan ilmoitusvelvollisuus — Soveltamisala”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kuudes jaosto) 8.9.2016

Ympäristö – Ilman pilaantuminen – Direktiivi 2003/87 – Päästöoikeuksien kaupan järjestelmä – Päästöoikeuksien maksutta tapahtuvaa jakamista koskeva siirtymäjärjestely – Jäsenvaltioiden velvollisuus huolehtia toiminnanharjoittajien ilmoittamista laitosten muutoksista – Soveltamisala

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87 10 a artikla; komission päätöksen 2011/278 24 artiklan 1 kohta)

Päästöoikeuksien yhdenmukaistettua maksutta tapahtuvaa jakoa koskevien unionin laajuisten siirtymäsäännösten vahvistamisesta direktiivin 2003/87 10 a artiklan mukaisesti annetun komission päätöksen 2011/278 24 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltio vaatii Euroopan unionissa kasvihuonekaasujen päästöoikeuskaupan alaisia yrityksiä, joille jaetaan päästöoikeuksia maksutta, ilmoittamaan tiedot, jotka liittyvät laitoksen kapasiteetin, tuotantotason tai toiminnan kaikkiin suunniteltuihin tai tosiasiallisiin muutoksiin, rajoittamatta tätä vaatimusta ainoastaan sellaisiin tietoihin, jotka vaikuttavat tähän jakoon.

Kyseisen päätöksen 24 artiklan säännöksistä käy ilmi, että niiden tarkoituksena on ottaa huomioon laitoksen toiminnan muutokset, jotta jäsenvaltiot voivat yhtäältä aluksi määritellä kullekin alueellaan toimivalle vakiintuneelle laitokselle maksutta jaettavien päästöoikeuksien määrän ja jotta komissio voi toisaalta seuraavaksi vahvistaa maksutta jaettavien päästöoikeuksien lopullisen vuotuisen kokonaismäärän.

Tästä näkökulmasta jäsenvaltioiden on varmistettava, että toiminnanharjoittajilta kerätyt ja jakotarkoituksiin käytetyt tiedot ovat täydellisiä, johdonmukaisia ja mahdollisimman tarkkoja. Täten jäsenvaltioiden on itse määritettävä, mitä toimivaltaisille viranomaisille olennaisia tietoja toiminnanharjoittajilta on hankittava.

(ks. 36, 37 ja 40 kohta sekä tuomiolauselma)
Kun neuvosto määrittää suurimmat sallitut saaliit ja jakaa kalastusmahdollisuudet jäsenvaltioiden kesken, sen on arvioitava monitahoista taloudellista tilannetta, mihin sillä on laaja harkintavalta. Tällaisessa tilanteessa neuvoston harkintavalta ei koske ainoastaan annettavien säännösten luonteen ja ulottuvuuden määrittämistä vaan tietyssä määrin myös taustatietojen toteamista. Valvoessaan tällaisen toimivallan käyttöä tuomioistuimen on tutkittava ainoastaan, onko tätä toimivaltaa käytettäessä tehty ilmeinen virhe, onko harkintavaltaa käytetty väärin tai onko kyseessä oleva viranomainen selvästi ylittänyt harkintavaltansa rajat.

Tässä yhteydessä on todettava, että vaikka yhteisestä kalastuspolitiikasta annetun asetuksen N:o 1380/2013 6 artiklan 2 kohdassa säädetään velvollisuudesta ”ottaa huomioon” käytettävissä olevat tieteelliset, tekniset ja taloudelliset lausunnot säilyttämistoimenpiteitä hyväksyttäessä, tämä säännös ei kuitenkaan estä unionin lainsäätäjää hyväksymästä tällaisia säilyttämistoimenpiteitä vakuuttavien tieteellisten, teknisten ja taloudellisten lausuntojen puuttuessa. Kalavarojen säilyttämistoimenpiteiden nimittäin ei tarvitse olla täysin yhdenmukaisia tieteellisten lausuntojen kanssa, eikä tällaisten lausuntojen puuttuminen tai se, että ne eivät ole vakuuttavia, saa estää neuvostoa hyväksymästä toimenpiteitä, joita se pitää välttämättöminä yhteisen kalastuspolitiikan tavoitteiden toteuttamiseksi. Tästä seuraa, että neuvostolla oli toimivalta vahvistaa unionin aluksiin sovellettavien eräiden syvänmeren kalakantojen kalastusmahdollisuuksien vahvistamisesta vuosiksi 2015 ja 2016 antamansa asetuksen N:o 1367/2014 yhteydessä lestikalalle ja jäälestikalalle yhteinen suurin sallittu saalis siinäkin tilanteessa, ettei saatavilla ollut vakuuttavia tieteellisiä tietoja näiden kahden kalalajin esiintymisestä ja pyytämisestä asianomaisilla kalastuksenhoitoalueilla, koska se piti tällaista toimenpidettä asianmukaisena lestikalavarojen säilyttämiseksi.

(ks. 46, 49–51 kohta)
Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 648/2005, 96 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua sellaisen kuljettajan käsitettä, joka on velvollinen esittämään tavarat muuttumattomina tullille määrätullitoimipaikassa, on tulkittava siten, että se kattaa kaikki ne henkilöt, mukaan lukien alihankkijana toimivan kuljettajan, jotka tosiasiallisesti suorittavat yhteisön ulkoiseen passitusmenettelyyn asetettujen tavaroiden kuljetuksen ja jotka ovat ottaneet kyseisen kuljetuksen vastaan tietoisena siitä, että tavarat oli asetettu kyseiseen menettelyyn.

Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 648/2005, 96 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että sellainen alihankkijana toimiva kuljettaja, joka on yhtäältä luovuttanut tavarat passitusasiakirjoineen kuljetuksesta ensisijaisesti vastuussa olevalle määrätullitoimipaikan pysäköintialueella ja toisaalta ottanut kyseiset tavarat uudelleen haltuunsa kuljetuksen seuraavaa osuutta varten, oli velvollinen varmistautumaan siitä, että tavarat oli esitetty tullille määrätullitoimipaikassa, ja hänen voidaan katsoa olevan vastuussa siitä, ettei tavaroita ole esitetty tullille, vain siinä tapauksessa, että hän ottaessaan mainitut tavarat uudelleen haltuunsa oli tietoinen siitä, ettei passitusmenettely ollut päättynyt sääntöjenmukaisesti, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.

Kyseisessä säännöksessä säädetty kuljettajan vastuu perustuu nimittäin tavaroiden aineelliseen hallintaan. Näin ollen kuljettaja, joka siirtää kyseisen hallinnan toiselle kuljettajalle luovuttamalla tavarat tälle, vapautuu lähtökohtaisesti kyseisen säännöksen mukaisesta velvollisuudestaan sillä edellytyksellä, että kyseinen toinen kuljettaja on tietoinen siitä, että tavarat on asetettu yhteisön passitusmenettelyyn. Vaikka se, että tavarat ovat tullikoodeksin 37 artiklassa säädetyssä tullivalvonnassa, estää sen, että kuljettaja voisi vapautua tullikoodeksin 96 artiklan 2 kohdan mukaisesta vastuusta luovuttamalla tavarat kenelle tahansa muulle henkilölle, hän voi nimittäin kuitenkin vapautua kyseisestä vastuusta luovuttamalla tavarat toiselle henkilölle, joka mainitun 96 artiklan mukaisesti on velvollinen asianmukaisesti esittämään tavarat tullille määrätullitoimipaikassa, kuten toiselle kuljettajalle, joka ottaa tavarat vastaan tietoisena siitä, että ne on asetettu yhteisön passitusmenettelyyn.

(ks. 31, 32 ja 39 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13.6.2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS, sellaisena kuin se on muutettuna 26.2.2009 tehdyllä neuvoston puitepäätöksellä 2009/299/YOS, 23 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen ja pidätysmääräyksen antanut oikeusviranomainen sopivat uudesta luovuttamispäivästä tämän säännöksen nojalla, kun etsittyä henkilöä ei ole kyetty hänen toistuvan vastustelunsa vuoksi luovuttamaan kymmenen päivän kuluessa tämän säännöksen nojalla sovitusta ensimmäisestä uudesta luovuttamispäivästä, siltä osin kuin kyseiset viranomaiset eivät poikkeuksellisten olosuhteiden vuoksi ole voineet ennakoida tätä vastustelua ja kun sen seurauksia luovuttamiselle ei ole voitu välttää kaikesta näiden viranomaisten noudattamasta huolellisuudesta huolimatta, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava.

Puitepäätöksen 2002/584, sellaisena kuin se on muutettuna puitepäätöksellä 2009/299, 15 artiklan 1 kohtaa ja 23 artiklaa on tulkittava siten, että kyseiset viranomaiset ovat edelleen velvollisia sopimaan uudesta luovuttamispäivästä kyseisessä 23 artiklassa vahvistettujen määräaikojen päätyttyä.

(ks. 74 kohta ja tuomiolauselma)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna täytäntöönpanoasetuksella N:o 927/2012, olevaa yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, että sädesuojaesiliina, joka on valmistettu tekokuiduista ja tarkoitettu pidettäväksi yksinomaisesti tai pääasiallisesti suojana henkilöille, jotka ovat alttiina säteilylle ammatin harjoittamisen aikana, on sen objektiivisten ominaispiirteiden ja ominaisuuksien ja muun muassa sen ulkomuodon perusteella luokiteltava mainitun nimikkeistön alanimikkeeseen 6211 33 10 00 0 ilman, että on tarpeen viitata osatekijöihin, jotka antavat sille sen olennaisen luonteen.

Se, että mainitussa tuotteessa on pääosin antimonista koostuva täyte, joka antaa sille sen luonteen säteilysuojana, ei riitä luokittelemaan sitä yhdistetyn nimikkeistön nimikkeessä 8110 tarkoitetuksi antimonista valmistetuksi tavaraksi.

(ks. 26, 32 ja 34 kohta sekä tuomiolauselma)
EY:n perustamissopimuksen 119 artiklaa (josta on tullut EY 141 artikla), miesten ja naisten samapalkkaisuuden periaatteen soveltamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 75/117 1 artiklaa sekä toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen kannustamiseksi työssä annetun direktiivin 92/85 11 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdan b alakohtaa ja 11 artiklan ensimmäisen kohdan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että siinä tapauksessa, että asianomainen jäsenvaltio ei ole säätänyt tai määrännyt kaikkien sellaisten palkanosien maksamisen jatkumisesta, joihin tuomarilla oli oikeus ennen äitiyslomaansa, mainitut säännökset ja määräykset eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan silloin, kun yleisen tuomioistuimen tuomari on pitänyt pakollisen äitiysloman ennen 1.1.2005, hän ei saa korvausta, joka liittyy kuluihin, joita yleisten tuomioistuinten tuomareille aiheutuu ammattitoiminnassaan, sillä edellytyksellä, että kyseisen työntekijän saama tulo on kyseisenä ajanjaksona ollut vähintään sen korvauksen suuruinen, jota kansallisessa sosiaaliturvalainsäädännössä edellytetään maksettavaksi työskentelyn keskeytyessä terveydellisistä syistä, mikä ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen on tarkistettava.

Direktiivin 92/85 11 artiklassa käytettyyn palkan käsitteeseen sisältyvät EY:n perustamissopimuksen 119 artiklan (josta on tullut EY 141 artikla) määritelmän mukaisesti etuudet, jotka työnantaja suoraan tai välillisesti maksaa työsuhteen perusteella työntekijälle äitiysloman aikana. Sitä vastoin korvauksen käsitteeseen, jota kyseisessä säännöksessä myös käytetään, sisältyvät kaikki työntekijän äitiyslomansa aikana saamat tulot, joita hänen työnantajansa ei maksa hänelle työsuhteen perusteella.

On siis erotettava toisistaan direktiivin 92/85 11 artiklan ensimmäisen kohdan 2 ja 3 alakohtaan sisältyvä palkan käsite ja sen koko palkan käsite, jonka työntekijä saa käydessään tosiasiallisesti työssä ja joka tässä tapauksessa käsittää erityisen tuomioistuinkorvauksen, joka liittyy kuluihin, joita yleisten tuomioistuinten tuomareille aiheutuu ammattitoiminnassaan.

Tältä osin unionin lainsäätäjä on halunnut varmistaa, että työntekijän saama tulo säilyy äitiysloman aikana vähintään sen korvauksen suuruisena, jota kansallisissa sosiaaliturvalainsäädännöissä edellytetään maksettavaksi työnteon keskeytyessä terveydellisistä syistä.

Tilanteessa, jossa työntekijä on poissa työstä äitiysloman takia, kyseisen direktiivin 11 artiklan ensimmäisen kohdan 2 ja 3 alakohdassa edellytetty vähimmäissuoja ei siis edellytä sitä, että asianomaisen työntekijän palkan maksamisen olisi jatkuttava täysimääräisenä.

Lisäksi pelkästään se, että tuomari ei saa pakollisen äitiysloman aikana erityistä tuomioistuinkorvausta toisin kuin työssä olevat miespuoliset kollegansa, ei merkitse EY:n perustamissopimuksen 119 artiklassa (josta on tullut EY 141 artikla) ja direktiivin 75/117 1 artiklassa tarkoitettua sukupuoleen perustuvaa syrjintää.

(ks. 30, 32–34, 41 ja 44 kohta sekä tuomiolauselma)