Koska Euroopan keskuspankilla on harkintavaltaa ja siten laajat valtuudet arvioida, sovelletaanko luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista annetun asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, 429 artiklan 14 kohtaa vai ei, päätöksen, jolla evätään tämän säännöksen soveltaminen, perustelujen hyväksyttävyyden valvonta unionin tuomioistuimissa ei saa johtaa siihen, että unionin tuomioistuimet korvaavat Euroopan keskuspankin arvioinnin omalla arvioinnillaan, vaan tuomioistuinvalvonnan tarkoituksena on sen selvittäminen, ettei riidanalainen päätös perustu asiallisesti virheellisiin tosiseikkoihin tai ettei siihen liity oikeudellista virhettä, ilmeistä arviointivirhettä tai harkintavallan väärinkäyttöä.

Koska asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohta koskee ainoastaan sellaisia julkisyhteisöiltä tai julkisoikeudellisilta laitoksilta olevia saamisia, joille valtio on antanut takauksen, epäämispäätös, jota lähtökohtaisesti perustellaan valtion mahdollisella maksukyvyttömyydellä tutkimatta lainkaan, miten todennäköinen tämä mahdollisuus kyseisen valtion tapauksessa on, tekee kyseisessä säännöksessä tarjotun mahdollisuuden soveltamisesta käytännössä mahdotonta. Lisäksi ja tämän vuoksi on niin, että koska Euroopan keskuspankki ei tutkinut sen mahdollisuuden todennäköisyyttä, että valtio joutuu maksukyvyttömäksi, myöskään päätöksen, jossa kieltäydyttiin soveltamasta asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 artiklaa, sillä kohdalla, jossa korostetaan luottolaitoksen julkiselle rahoituslaitokselle olevien vastuiden määrää, ei näin ollen voida yksinään perustella mainittujen vastuiden huomioon ottamista vähimmäisomavaraisuusasteen laskennassa. Niiden määrällä voisi nimittäin olla merkitystä vain, jos kyseinen luottolaitos ei siinä tapauksessa, että asianomainen valtio joutuisi maksukyvyttömäksi, voisi saada tälle rahoituslaitokselle säänneltyinä talletuksina siirtämiään summia takaisin vaan sen olisi turvauduttava omaisuuden kiireelliseen myyntiin.

Näin ollen Euroopan keskuspankki ei voi kieltäytyä soveltamasta asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohtaa luottolaitoksen vastuisiin julkiselle rahoituslaitokselle sellaisten seikkojen perusteella, jotka liittyvät luonnostaan kyseisessä säännöksessä tarkoitettuihin vastuisiin. Tämä koskee seikkaa, jonka mukaan tämän luottolaitoksen vastuut mainitulle rahoituslaitokselle on kirjattu sen taseessa vastaaviin. Koska vastuut, jotka kyseisen säännöksen mukaan on mahdollista jättää huomiotta luottolaitoksen vähimmäisomavaraisuusasteen laskennassa, kirjataan jo luonteensa vuoksi luottolaitoksen taseessa vastaaviin, poikkeusluvan epäämistä ei voida pätevästi perustella sillä, että vastuut julkiselle rahoituslaitokselle on kirjattu kantajan taseessa vastaaviin. Samoista syistä tämä koskee myös toteamusta siitä, että kyseiset vastuut muodostavat osan niistä kyseiselle luottolaitokselle säänneltyinä talletuksina talletetuista summista, joka on kirjattu sen taseessa vastattaviin.

Vaikka Euroopan keskuspankki voi sille luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista annetun asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, 429 artiklan 14 kohdassa myönnetyn harkintavallan nojalla vapaasti päättää, myöntääkö se kyseisessä säännöksessä tarkoitetun poikkeusluvan vai ei, se ei kuitenkaan voi tätä vapautta käyttäessään sivuuttaa kyseisellä poikkeusluvalla tavoiteltuja päämääriä eikä poistaa siltä sen tehokasta vaikutusta. Tästä seuraa väistämättä, ettei Euroopan keskuspankki voi tukeutua perusteluihin, jotka tekevät asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohdassa tarjotun mahdollisuuden soveltamisesta käytännössä mahdotonta, poistamatta tämän säännöksen tehokasta vaikutusta ja sivuuttamatta tavoitteita, joihin kyseisen mahdollisuuden käyttöönotolla pyritään.

Komissio on tällä luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista annetun asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, 429 artiklan 14 kohdassa säädetyllä poikkeuksella unionin lainsäätäjän hyväksymin tavoin ottanut huomioon sen mahdollisuuden, että luottolaitoksen julkisyhteisöltä tai julkisoikeudelliselta laitokselta olevat saamiset, joissa riski on valtion antaman takauksen vuoksi yhtä alhainen kuin sen valtiolta olevissa saamisissa, jotka eivät johdu luottolaitoksen omista investointipäätöksistä – koska luottolaitoksella on velvollisuus siirtää kyseiset summat julkisoikeudelliselle laitokselle –, eivät välttämättä ole merkityksellisiä vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan kannalta ja voidaan siten jättää sen ulkopuolelle. Asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohta koskee siis ainoastaan saamisia, joihin sovelletaan omien varojen vähimmäisvaatimusten laskennassa käytettävässä standardimenetelmässä nollariskipainoa.

Tästä seuraa, että asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohtaa sovellettaessa on sovitettava yhteen seuraavat kaksi tavoitetta: yhtäältä on noudatettava vähimmäisomavaraisuusasteen logiikkaa, jonka mukaan sen laskennassa otetaan huomioon luottolaitoksen riskipainottamattomien vastuiden kokonaismäärä, ja toisaalta on otettava huomioon unionin lainsäätäjän hyväksymä komission tavoite, jonka mukaan tietyt vastuut, joiden riskiprofiili on erityisen alhainen ja jotka eivät johdu luottolaitoksen omista investointipäätöksistä, eivät ole vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan kannalta merkityksellisiä ja voidaan siten tarvittaessa jättää sen ulkopuolelle. Tältä osin toimivaltaisille viranomaisille on annettu asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohdan soveltamisessa harkintavaltaa, jonka nojalla ne voivat sovittaa yhteen nämä tavoitteet kunkin tapauksen erityispiirteiden valossa.

(ks. 48–51 kohta)