YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)

16 päivänä lokakuuta 1996

Asia T-36/94

Alberto Capitanio

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Henkilöstö — Uudelleensijoittaminen — Viran tason vahvistaminen — Virkamiehelle vastainen toimenpide”

Täydellinen teksti ranskan kielellä II-1279

Aihe:

Kanne, jossa vaaditaan kumoamaan pääosaston VIII (kehitysyhteistyö) alaisen osaston E (itäinen ja eteläinen Afrikka) yksikön 4 (infrastruktuuriasioita hoitava tekninen ryhmä) päällikön avointa virkaa koskevan ilmoituksen KOM/022/93 laatimista ja julkaisemista koskeva komission päätös, kyseisen viran luokittelemista palkkaluokkaan A 5/A 4 koskeva komission päätös, päätös peruuttaa kyseistä avointa virkaa koskenut ilmoitus henkilökohtaisista syistä virkavapaalla olleen virkamiehen uudelleensijoittamiseksi sekä kaikki myöhemmät ja/tai edellä mainittuihin päätöksiin liittyvät komission päätökset, erityisesti päätös, jolla kantajan hakemus hylättiin, ja päätös, jolla G nimitettiin kyseiseen virkaan.

Lopputulos:

Hylkääminen.

Tuomion lyhennelmä

Kantaja on palkkaluokkaan A 4 kuuluva virkamies. Hän hoiti maaliskuun 1989 ja maaliskuun 1991 välisenä aikana kehitysyhteistyöstä vastaavan pääosaston (PO VIII) osaston E (itäinen ja eteläinen Afrikka) yksikön 4 (infrastruktuuriasioita hoitava tekninen ryhmä) (VIII. E.4) päällikön tehtäviä. Hänet nimitettiin 31.10.1991 kyseisen yksikön apulaispäälliköksi. Kun yksikön päällikkö jäi eläkkeelle, kantaja hoiti väliaikaisesti tämän tehtäviä 30.11.1993 saakka.

Yksikön VIII.E.4 päällikön avointa virkaa koskeva ilmoitus julkaistiin 25.3.1993 Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (henkilöstösäännöt) 4 artiklan ja 29 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaisesti. Ilmoituksessa täsmennettiin ainoastaan, että yksikön päällikön tehtävänä olisi ”johtaminen ja tehtävien koordinointi”. Kantaja jätti hakemuksensa määräajassa.

Nimitysasioiden neuvoa-antava komitea, joka kokoontui 17.6.1993, päätti, että virkaan olisi nimitettävä palkkaluokkaan A 5/A 4 kuuluva virkamies, ja sai tietää, että palkkaluokkaan A 5 kuuluva komission virkamies G oli esittänyt uudelleensijoittamistaan koskevan hakemuksen, joten se esitti, että hänet nimitettäisiin virkaan henkilöstösääntöjen 40 artiklan perusteella. Tämä päätös annettiin kantajalle tiedoksi 29.6.1993.

Kantaja teki 25.6.1993 ensimmäisen valituksen, joka koski ”komission päätöstä julkaista yksikön VIII.E.4 päällikön virkaa koskeva ilmoitus KOM/022/93 sekä kaikkia edellä mainitun päätöksen perusteella tehtyjä myöhempiä päätöksiä”. Tämä valitus, joka tutkittiin komission sisäisen työryhmän 16.9.1993 pidetyssä kokouksessa, hylättiin implisiittisesti 25.10.1993.

Komission henkilöstöstä ja hallinnosta vastaava pääjohtaja vastasi 30.7.1993 päivätyssä kirjeessä kantajan edustajan lähettämään kirjeeseen, jossa riitautettiin avointa virkaa koskevan ilmoituksen KOM/022/93 peruuttaminen, ja ilmoitti tälle muun muassa perusteet, joiden mukaan nimitysasioiden neuvoa-antava komitea oli määritellyt viran tason.

Kantaja teki 24.9.1993 toisen valituksen, joka koski komission päätöstä luokitella yksikön VIII.E.4 päällikön virka palkkaluokkaan A 5/A 4 ja päätöstä peruuttaa avointa virkaa koskeva ilmoitus KOM/022/93, jotta henkilökohtaisista syistä virkavapaalla ollut palkkaluokkaan A 5 kuuluva virkamies voitiin sijoittaa uudelleen. Komission sisäinen työtyhmä käsitteli tämän valituksen 11.11.1993 pidetyssä kokouksessaan, ja hylkäsi sen implisiittisesti 24.1.1994.

Tutkittavaksi ottaminen

Kanteella ei ensinnäkään ole kohdetta, koska se koskee sellaista päätöstä laatia ja julkaista yksikön VIII.E.4 päällikön avointa virkaa koskeva ilmoitus, jonka komissio on peruuttanut 24.6.1993 (28 kohta).

Toiseksi on todettava, että päätös vahvistaa viran taso palkkaluokkaan A 5/A 4 on varsinaista viran täyttämistä edeltävä vaihe. Tämän perusteella on ollut muun muassa mahdollista sijoittaa ensisijaisesti G uudelleen virkaan. On kuitenkin todettava, että tästä 8.9.1993 tehdystä komission päätöksestä ei sinänsä ole ollut seurauksena kantajan poissulkeminen potentiaalisten hakijoiden joukosta, koska hän on palkkaluokkaan A 4 kuuluva virkamies. Kantaja on näet menettänyt mahdollisuutensa päästä virkaan sen vuoksi, että G on ensisijaisesti ja velvoitteiden mukaisesti sijoitettu uudelleen virkaan, eikä sen vuoksi, että nimittävä viranomainen on päättänyt luokitella viran tietyllä tavalla. Tämä viimeksi mainittu päätös voi kuitenkin olla henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu hänelle vastainen päätös, koska hänellä ei sen vuoksi ole mahdollisuutta tulla ylennetyksi palkkaluokkaan A 3 kyseistä virkaa täytettäessä. Kanne on siis tutkittava siltä osin kuin siinä vaaditaan kumoamaan avoimen viran luokittelua palkkatasolle A 5/A 4 koskeva päätös (29 kohta).

Kolmanneksi avointa virkaa koskevan ilmoituksen peruuttamista koskeva päätös on henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu kantajalle vastainen päätös, koska hän sen vuoksi oli menettänyt sen mahdollisuuden tulla nimitetyksi tai ylennetyksi, joka hänellä oli hakemusta jättäessään. Kanne on siis tutkittava tämän päätöksen osalta (30 kohta).

Neljänneksi avointa virkaa koskevan ilmoituksen peruuttamispäätös on tehty ennen kuin nimittävä viranomainen oli vertaillut hakijoiden ansioita, joten tällaista päätöstä ei voida rinnastaa kantajan hakemuksen hylkäämiseen. Tämän vuoksi kanteella ei ole kohdetta, koska se koskee väitettyä kantajan hakemuksen hylkäävää päätöstä (31 kohta).

Viidenneksi on todettava, että vaikka G:n etuoikeutettu uudelleensijoittaminen on henkilöstösääntöjen 40 artiklan 4 kohdan d alakohdan nojalla toteutettu velvoitteiden mukainen toimenpide, se on henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu kantajalle vastainen toimi, koska juuri tämän uudelleensijoittamisen vuoksi kantajalla ei ole mahdollisuutta päästä avoimeen toimeen. Tämän vuoksi ei voida automaattisesti katsoa, ettei ensisijainen uudelleensijoittaminen kuuluisi laillisuusvalvonnan alaisuuteen, jos laillisuusvalvontaa vaatii sellainen virkamies, jota asia koskee ja joka väittää, että henkilöstösääntöjen 40 artiklan 4 kohdan d alakohdan edellytyksiä ei ole noudatettu, sekä joka olisi voitu valita sen henkilökohtaisista syistä virkavapaalla olleen virkamiehen tilalle, joka on ensisijaisesti uudelleensijoitettu (32 kohta).

Kuudenneksi on vielä todettava, että koska vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sellaisen henkilöstökanteen vaikutuksesta, joka muodollisesti koskee henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan nojalla tehdyn oikeudenkäyntiä edeltävän hallinnollisen valituksen nimenomaista tai implisiittistä hylkäämistä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi tulee virkamiehelle vastainen toimenpide, jota valitus koski, ei ole tarpeen tutkia, onko nyt käsiteltävä kanne otettava tutkittavaksi siltä osin kuin se koskee kantajan valitusten implisiittisiä hylkäämispäätöksiä, koska kanne on nimenomaisesti osoitettu koskemaan kaikkia niitä päätöksiä, jotka olivat tässä tapauksessa tehdyn oikeudenkäyntiä edeltäneen hallinnollisen valituksen kohteina (33 kohta).

Viittaukset: asia 293/87, Vainkerv. parlamentti, 17.1.1989 (Kok. 1989, s. 23, 8 kohta) ja asia T-33/91, Williams v. tilintarkastustuomioistuin, 10.12.1992 (Kok. 1992, s. II-2499,23 kohta).

Edellä esitetyn perusteella kanne on tutkittava vain siltä osin kuin se koskee kyseisen viran luokittelusta palkkaluokkaan A 5/A 4 tehtyä päätöstä, avointa virkaa koskevan ilmoituksen peruuttamisesta tehtyä päätöstä ja G:n uudelleensijoittamista koskevaa päätöstä (34 kohta).

Kantaja ei ole kuitenkaan esittänyt mitään erityistä perustelua avointa virkaa koskevan ilmoituksen peruuttamista ja G:n uudelleensijoittamista koskevien päätösten väitetystä lainvastaisuudesta. Kuten kantaja on täsmentänyt istunnossa, hänen kumoamisperusteensa koskevat nimittäin viran luokittelusta palkkaluokkaan A 5/A 4 tehtyä päätöstä, jonka perusteella G voitiin uudelleensijoittaa sen jälkeen, kun nimittävä viranomainen oli peruuttanut avointa virkaa koskevan ilmoituksen KOM/022/93. Tästä seuraa, että vaikka kanne on tutkittava siltä osin kuin se koskee edellä mainittuja kolmea päätöstä, se, hyväksytäänkö kanne kokonaisuudessaan, riippuu kantajan esittämien sellaisten kumoamisperusteiden perusteltavuudesta, jotka koskevat pelkästään päätöstä vahvistaa kyseisen viran taso palkkaluokkaan A 5/A 4 (jäljempänä riidanalainen päätös). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin rajoittaa tämän vuoksi kanteen tutkimisen tätä kysymystä koskeviin aineellisiin seikkoihin (35 kohta).

Pääasia

Ensimmäinen kanneperuste: henkilöstösääntöjen 25 artiklan toisen kohdan rikkominen

Perusteluvelvollisuutta on arvioitava tapauskohtaisesti ottamalla muun muassa huomioon toimenpiteen sisältö, esitettyjen perustelujen luonne ja se intressi, joka sillä, jolle toimenpide on osoitettu, voi olla selitysten saamiseen (39 kohta).

Viittaukset: yhdistetyt asiat T-18/92 ja T-68/92, Coussios v. komissio, 23.2.1994 (Kok. H. 1994, s. II-171, 45 kohta).

Esillä olevassa asiassa perusteluvelvollisuuden laajuus on täsmennettävissä nojautuen siihen oikeuskäytäntöön, joka koskee velvollisuutta perustella päätös niille hakijoille, joita ei ole ylennetty, vaikka riidanalaista päätöstä ei olekaan tehty osana ylentämismenettelyä. Riidanalainen päätös koskee näet samankaltaista tosiasiallista tilannetta, koska päätöksen vaikutuksesta kantaja suljettiin pois niiden hakijoiden joukosta, joista avoinna olleeseen virkaan nimitettävä valittiin. Nimittävän viranomaisen ei tarvitse perustella ylennyspäätöksiä niille hakijoille, joita ei ole ylennetty. Sitä vastoin nimittävän viranomaisen on perusteltava päätöksensä, joka koskee ylentämättä jääneen hakijan henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan perusteella tekemää valitusta; valituksesta tehtävän päätöksen perustelut oletetaan samoiksi kuin valituksen kohteena olevan päätöksen perustelut (40 kohta).

Viittaukset: em. asia Coussios v. komissio.

Tässä asiassa nimittävä viranomainen ei siten ollut velvollinen perustelemaan riidanalaista päätöstä, mutta sillä oli velvollisuus perustella kantajan tästä päätöksestä tekemän valituksen hylkääminen. Kantajan 24.9.1993 tekemää valitusta ei kuitenkaan ole nimenomaisesti hylätty, ei ennen tämän kanteen nostamista eikä sen jälkeen (41 kohta).

On silti tutkittava, ettei komissio ole ilmoittanut kantajalle riidanalaisen päätöksen perusteluja muulla tavoin kuin 24.9.1993 tehdyn valituksen nimenomaisella hylkäämispäätöksellä (42 kohta).

Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että komissio oli ilmoittanut kantajalle 30.7.1993 päivätyllä kirjeellä eli ennen valituksen tekemistä perusteet, joihin nimitysasioiden neuvoa-antava komitea oli nojautunut antaessaan lausunnon riidanalaisesta päätöksestä (43 kohta).

Kun otetaan huomioon tämä seikka, kantaja ei voi vedota siihen, että riidanalaisen päätöksen perustelut olisivat kokonaan puuttuneet nyt käsiteltävän kanteen nostamishetkellä, koska komissio ilmoitti hänelle ne perusteet, joihin nimitysasioiden neuvoa-antava komitea oli nojautunut antaessaan lausunnon kyseisen viran luokittelemisesta. On lisäksi todettava, että kantaja itsekään ei ole sulkenut pois sitä, ettei riidanalaista päätöstä olisi jollain tavoin perusteltu, kun hän on kirjoittanut vastauksessaan, että näytti siltä, ”että riidanalaisia päätöksiä ei ollut perusteltu tai että ne oli joka tapauksessa perusteltu riittämättömästi”, vaikka hän olikin väittänyt vielä kanteessaan, että riidanalaista päätöstä ”ei ollut perusteltu lainkaan” (44 kohta).

Vaikka ei olekaan syytä katsoa, ettei komissio ole mitenkään perustellut riidanalaista päätöstä, esitettyjä perusteluja ei kuitenkaan voida pitää riittävinä. Näistä perusteluista ei näet ilmene, miksi niitä perusteita koskevat arviot, joiden perusteella viran taso oli aiemmin vahvistettu palkkaluokkaan A 3, olivat muuttuneet, vaikka24.9.1993 tekemässään valituksessa kantaja oli nimenomaisesti ottanut tämän seikan esiin (45 kohta).

Tämän vuoksi on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan selvitettävä, onko oikeudenkäynnin aikana esitetty sellaisia lisätäsmennyksiä, jotka korjaavat todetut puutteet perusteluissa. Tältä osin komissio on todennut, että kehitysyhteistyöpolitiikan uusi linjaus on johtanut yksikön VIII.E.4 hallinto-organisaation muuttamiseen ja että tämä sai komission tekemään riidanalaisen päätöksen. Kantaja on siten voinut oikeudenkäynnin aikana tarkistaa tämän selityksen paikkansapitävyyden. Tämän selityksen perusteella myös yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi harjoittaa valvontaa (46 kohta).

Viittaukset: asia T-25/92, Vela Palacios v. TSK, 3.3.1993 (Kok. 1993, s. II-201, 26 kohta) ja asia T-16/94, Benecos v. komissio, 17.5.1995 (Kok. H. 1995, s. II-335, 36 kohta).

Toinen kanneperuste: 19.7.1988 tehdyn päätöksen lainvastaisuus ja henkilöstösääntöjen 5 artiklan 4 kohdan ja 7 artiklan 1 kohdan rikkominen

Riidanalainen päätös, joka tehtiin 8.9.1993, ei ollut osa sitä yksikön VIII.E.4 päällikön viran täyttömenettelyä, johon ryhdyttiin henkilöstösääntöjen 29 artiklan 1 kohdan mukaisesti avointa virkaa koskeneen ilmoituksen KOM/022/93 julkaisemisella ja joka päättyi 24.6.1993 julkaistuun päätökseen tämän ilmoituksen peruuttamisesta (53 kohta).

Tämän vuoksi kanneperuste on tehoton siltä osin kuin se koskee mahdollisuutta vahvistaa keskijohdon virkojen täyttämismenettelystä 19.7.1988 tehdyn komission päätöksen (jäljempänä 19.7.1988 tehty päätös) perustella viran taso siinä vaiheessa, kun nimittävällä viranomaisella on tiedossaan kyseiseen virkaan hakeneiden henkilöiden henkilöllisyys ja hallussaan heitä koskevat asiakirjat, koska tässä tapauksessa tilanne ei ole ollut tällainen, sillä yksikön VIII.E.4 päällikön virkaa ei täytetty toimielimen sisäisenä henkilöstösiirtona eikä ylennyksenä (54 kohta).

Ensinnäkin on tutkittava, loukataanko 19.7.1988 tehdyllä päätöksellä viran ja palkkaluokan vastaavuuden periaatetta. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on asiassa Kratz vastaan komissio antamassaan tuomiossa ollut tilaisuus todeta, ettei mikään estä sitä, että yksikön päälliköiden virat täytetään palkkaustasolla A3, A4 tai A 5 riippuen siitä, kuinka merkittäviä tehtäviä kyseisellä yksiköllä on. Henkilöstösääntöjen 7 artiklassa tai niiden liitteessä I ei näet edellytetä, että yksikön päällikön virat olisi välttämättä täytettävä palkkaustasolla A 3. Tämän vuoksi se, että 19.7.1988 tehdyssä päätöksessä annetaan mahdollisuus vahvistaa yksikön päällikön viran taso palkkaluokkaan A 5/A 4, ei tee kyseistä päätöstä lainvastaiseksi (55 kohta).

Viittaukset: asia T-10/94, Kratz v. komissio, 17.5.1995 (Kok. H. 1995, s. II-315, 53 kohta).

Toiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että vedotessaan siihen, että myös henkilöstösääntöjen 40 artiklan 4 kohdan d alakohdan mukaisen uudelleensijoittamisen yhteydessä tehtävä viran tason vahvistamista koskeva päätös on perusteltava objektiivisesti, kantaja pyytää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta selvittämään, noudatetaanko riidanalaisessa päätöksessä viran ja palkkaluokan vastaavuuden periaatetta, sellaisena kuin tämä periaate ilmenee henkilöstösääntöjen 5 artiklan 4 kohdasta ja 7 artiklan 1 kohdasta sekä yhteisön virkamiesoikeutta määrittävistä yleisistä oikeusperiaatteista (56 kohta).

Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on tutkittava, perustuuko riidanalainen päätös sellaisiin objektiivisiin seikkoihin, jotka osoittavat, että riidanalaisen viran taso on vahvistettu siten, että se vastaa kyseisen yksikön tehtävien merkittävyyttä. Täytettävän viran tason vahvistamista koskevan päätöksen tuomioistuinvalvonnan on kuitenkin rajoituttava sen selvittämiseen, että viranomaiset ovat pysyneet kohtuudessa ja että ne eivät ole käyttäneet toimivaltaansa ilmeisen väärin, kun otetaan huomioon niiden harkintaan mahdollisesti vaikuttaneet seikat (57 kohta).

Viittaukset: asia 324/85, Bouteiller v. komissio, 4.2.1987 (Kok. 1987, s. 529, 6 kohta); asia 233/85, Bonino v. komissio, 12.2.1987 (Kok. 1987, s. 739, 5 kohta) ja asia T-82/91, Latham v. komissio, 9.2.1994 (Kok. H. 1994, s. II-61, 47 kohta).

Tässä tapauksessa on otettava huomioon ne seikat, joihin kantaja on vedonnut ensimmäisellä kanneperusteellaan (58 kohta).

Tältä osin on todettava, ettei se päätös, jolla komissio aiemmin vahvisti yksikön VIII.E.4 päällikön viran tasoksi palkkaluokan A3, tai se päätös, jolla komissio aiemmin vahvisti vastaavanlaisen viran palkkaluokaksi A 3, tarkoita sitä, ettei toimielin voisi myöhemmin luokitella näitä virkoja uudelleen sellaisen uuden lähestymistavan ottamiseksi huomioon, joka johtuu esimerkiksi uudesta henkilöstöpolitiikasta kyseisessä pääosastossa. Vain se, että asioita on arvioitu aikaisemmin eri tavalla, ei voi olla osoitus toimivallan rajojen ylittämisestä tai sen laajan harkintavallan ilmeisestä väärinkäytöstä, joka komissiolla on tällaisessa asiassa (59 kohta).

Samoin on todettava, ettei se seikka, että kyseisen yksikön muut vikamiehet ovat yhtä poikkeusta lukuun ottamatta esimiestään korkeammassa palkkaluokassa, voi olla konkreettinen osoitus toimivallan rajojen ylittämisestä tai tämän laajan harkintavallan ilmeisestä väärinkäytöstä. Sellaisten virkamiesten pidempi virkaikä, joilla on samanlainen uraprofiili, voi olla selitys sille, että he kuuluvat ylempään palkkaluokkaan kuin virkamies, joka nimitetään heidän yksikkönsä päällikön virkaan (60 kohta).

Kantajan edustajalle lähetetystä 30.7.1993 päivätystä komission kirjeestä ja komission oikeudenkäyntikirjelmissään ja istunnossa antamista lisäselvityksistä käy ilmi, että riidanalainen päätös perustuu objektiivisiin seikkoihin. Komissio on todennut, että kehityspolitiikan erilainen linjaus, jonka mukaan suositaan integroituja kehitysyhteistyöhankkeita täsmäapuhankkeiden sijasta, on tehnyt tarpeelliseksi toisenlaisen hallinto-organisaation muodostamisen kyseiseen pääosastoon. On todettava, että tällainen hallinto-organisaation muutos voi vaikuttaa niihin tekijöihin, jotka otetaan huomioon vahvistettaessa kyseisen viran taso, ja tällaisia tekijöitä ovat yksikön VIII.E.4 toiminnan poliittinen ulottuvuus sekä toimielimen ulkoisten ja sisäisten sidosryhmien, yksikön toiminnalle välttämätön virkataso, käytettävissä olevat talousarviovarat ja komission näkemys asioiden tärkeysjärjestyksestä (61 kohta).

Siten kantajan esittämät seikat eivät osoita, että komissio olisi riidanalaista päätöstä tehdessään käyttänyt harkintavaltaansa ilmeisen väärin (62 kohta).

Kolmas kanneperuste: henkilöstösääntöjen 27, 29 ja 45 artiklan rikkominen

Riidanalaisella päätöksellä ei rikota henkilöstösääntöjen 27 artiklaa. Viran tason vahvistaminen näet edelsi viran täyttämistä.

Henkilöstösääntöjen 27 artiklan sanamuodosta ilmenee, että tällä säännöksellä viitataan ainoastaan tähän viimeiseen vaiheeseen eli siihen, että yksi hakijoista nimitetään virkaan, jonka taso on jo vahvistettu. Tämän vuoksi henkilöstösääntöjen 27 artiklaa ei sovelleta menettelyyn, jonka päätteeksi riidanalainen päätös on tehty (68 kohta).

Kantaja ei ole missään tapauksessa väittänyt, että päätöksellä nimittää G yksikön VIII.E.4 päällikön virkaan henkilöstösääntöjen 40 artiklan 4 kohdan d alakohdan perusteella rikottaisiin henkilöstösääntöjen 27 artiklaa (70 kohta).

Neljäs kanneperuste: avointa virkaa koskevan ilmoituksen lainvastaisuus

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on edellä todennut, että kanteella ei ole kohdetta siltä osin kuin se koskee riidanalaisen avointa virkaa koskevan ilmoituksen laatimista ja julkaisemista. Neljäs kanneperuste on näin ollen tehoton (74 ja 75 kohta).

Oikeudenkäyntikulut

Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, että päätös on ollut valituksen hylkäämisvaiheessa riittämättömästi perusteltu ja että perusteluita on täydennetty vasta oikeudenkäyntimenettelyn aikana, komissio on velvoitettava korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikulut (79 kohta).

Ratkaisu:

Kanne hylätään.

Komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.