ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6.

Direktiivin 3 artiklan otsikkona on ”Viivästyskorko”. Siinä säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että: a) sopimuksessa määrät[yst]ä maksupäiv[äst]ä tai siinä määrätyn maksuajan päättymistä seuraavasta päivästä lukien on maksettava d alakohdan mukaista korkoa; b) jos maksupäivää tai maksuaikaa ei ole määrätty sopimuksessa, korkoa on maksettava ilman, että maksumuistutus on tarpeen i) 30 päivän kuluttua siitä päivästä, jona velallinen on vastaanottanut laskun tai sitä vastaavan maksuvaatimuksen, tai ii) mikäli laskun tai sitä vastaavan maksuvaatimuksen vastaanottamispäivästä ei ole varmuutta, 30 päivän kuluttua tavaran tai palvelun vastaanottamispäivästä, tai iii) mikäli velallinen vastaanottaa laskun tai sitä vastaavan maksuvaatimuksen aiemmin kuin tavarat tai palvelun, 30 päivän kuluttua tavaran tai palvelun vastaanottamisesta, tai iv) mikäli laissa tai sopimuksessa määrätään hyväksymis- tai tarkistusmenettelystä, jolla tavaran tai palvelun sopimuksenmukaisuus on todettava, ja mikäli velallinen vastaanottaa laskun tai sitä vastaavan maksuvaatimuksen ennen tällaista hyväksymistä tai tarkistusta tai hyväksymis- tai tarkistuspäivänä, 30 päivän kuluttua viimeksi mainitusta päivästä; – – d) viivästyskorko (’lakisääteinen korko’), jota velallisella on velvollisuus maksaa, on Euroopan keskuspankin viimeisimpään perusrahoitusoperaatioonsa ennen kyseisen puolivuotiskauden ensimmäistä kalenteripäivää soveltama korko [ ( 4 )] (’viitekorko’) korotettuna vähintään seitsemällä prosenttiyksiköllä (’marginaali’), jollei sopimuksesta muuta johdu. – – – – 2. Jäsenvaltiot voivat tiettyjen kansallisessa lainsäädännössä määriteltävien sopimustyyppien osalta pidentää aikaa, jonka jälkeen korko tulee maksettavaksi, enintään 60 päivään, jos ne estävät sopimusosapuolia ylittämästä kyseistä määräaikaa tai jos ne määräävät pakollisen koron, joka huomattavasti ylittää lakisääteisen koron. 3. Jäsenvaltioiden on säädettävä, että maksupäivää tai maksuviivästyksen seurauksia koskevaa sopimusta, joka ei ole 1 kohdan b, c tai d alakohdan tai 2 kohdan säännösten mukainen, joko ei voida panna täytäntöön tai että se antaa oikeuden vaatia vahingonkorvausta, jos se – – on selvästi kohtuuton velkojaa kohtaan. – – Jos tällaista sopimusta pidetään selvästi kohtuuttomana, noudatetaan lakisääteisiä ehtoja, jolleivät kansalliset tuomioistuimet määrää muita ehtoja, jotka ovat kohtuulliset. 4. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että velkojien ja kilpailijoiden etujen mukaisesti on käytettävissä riittäviä ja tehokkaita keinoja, joilla estetään 3 kohdassa tarkoitettujen selvästi kohtuuttomien ehtojen käytön jatkaminen. – –”
23.

Nämä perustelut eivät vakuuta minua. Puolan lainsäädännössä käyttöön otetun kaltainen asuinpaikkaa koskeva edellytys, eli edellytys, jonka mukaan asuinpaikan on pysyttävä tämän valtion alueella koko sen ajan, kun etuutta maksetaan, ei mielestäni ole omiaan osoittamaan tarvittavien siteiden olemassaoloa. Jotta henkilö ansaitsee kansallisen tunnustuksen ja solidaarisuuden niistä koetuista kärsimyksistä, joista etuuksien myöntäminen on osoitus, on riittävää, että hän on joutunut kansalaisuutensa ja/tai asuinpaikkansa takia sortotoimien uhriksi. Side, jonka vuoksi yhteiskunnan solidaarisuuden osoitus on perusteltua, syntyy siitä, että uhri on ollut sortotoimien tapahtumisen ajankohtana tämän yhteiskunnan jäsen asuinpaikkansa ja/tai kansalaisuutensa vuoksi. Katson, että perustellun solidaarisuustavoitteen kannalta ei ole mitään eroa neuvostojärjestelmän karkotuksen uhreiksi joutuneiden sellaisten kahden Puolan kansalaisen välillä, joista toinen asuu edelleen Puolan valtion alueella ja joista toisella on nykyään asuinpaikka toisessa jäsenvaltiossa. Tämä erilainen kohtelu on mielestäni sitäkin tuomittavampaa, kun otetaan huomioon, että unionin kansalaisuuden on tarkoitus olla jäsenvaltioiden kansalaisten perustavanlaatuinen asema, johon liittyy perusoikeus liikkua ja oleskella vapaasti koko yhteisön alueella. Tästä seuraa, että jäsenvaltio ei voi pääsääntöisesti enää asettaa solidaarisuusvelvoitteen edellytykseksi integroitumista koskevaa sidettä, joka osoitetaan kansallisen alueellisen edellytyksen avulla. Unionin kansalaisuuden on kannustettava jäsenvaltioita siihen, etteivät ne enää käsitä perusteltua integroitumista koskevaa sidettä pelkästään kansallisen yhteisön suppeassa yhteydessä vaan unionin kansojen laajemmassa yhteydessä. ( 16 )
32.

Yhteisöjen tuomioistuin pitää oikeudellisen perustan valintaa tärkeänä myös siksi, että se vaikuttaa suoraan toimielinten väliseen tasapainoon. Oikeudellinen perusta määrää, mitä päätöksentekomenettelyä on sovellettava. Siitä riippuvat erityisesti toimivaltainen yhteisön toimielin, äänestyssäännöt, joita neuvoston on noudatettava antaessaan säädöksen, ja se, miten laajalti parlamentti osallistuu säädöksen antamiseen. Erimielisyys oikeasta oikeudellisesta perustasta ei koskaan ole ulottuvuudeltaan puhtaasti muodollinen. Jos kantajan riitauttama oikeudellinen perusta edellyttää eri päätöksentekomenettelyä kuin säädöksen antajan soveltamassa oikeudellisessa perustassa määrätään, oikeudellisen perustan valinnalla on vaikutuksia säädöksen sisällön määrittämiseen. Tästä seuraa, ettei oikeudellisen perustan valinta voi riippua toimielimen vapaasta harkinnasta, vaan sen on perustuttava objektiivisiin seikkoihin, jotka voivat olla tuomioistuimen valvonnan kohteena ja joihin kuuluvat toimen tarkoitus ja sisältö. ( 42 )
77.

On nimittäin pidettävä mielessä, että mahdollisuuden menettämistä voidaan jo sinällään pitää vahinkona, minkä komissio tosin myöntääkin. Silloin, kun kysymyksessä on työhönpääsyn mahdollisuuden menettäminen, vahinko ei kohdistu itse odotettuun palkkatuloon vaan mahdollisuuteen saada tämä palkkatulo. Vahingonkorvauksen määrästä päättäessään tuomioistuimen on otettava huomioon, miten merkittävä tämä mahdollisuus on ollut, ja oikeuskäytännön mukaan sen on oltava vakavasti otettava. Mahdollisuuden on siis täytynyt olla täysin todellinen. Näin ollen on sovellettava periaatetta, jonka mukaan vahinko korvataan, jos se on varma, ja varmaa ei tässä tapauksessa ole itse odotetun tapahtuman tai kehityksen toteutuminen tulevaisuudessa vaan sen toteutumisen mahdollisuuden menettäminen. Näin ollen Girardot’n työhönpääsyn mahdollisuuden arvioiminen ei voi olla valinnanvaraista, sillä se on olennainen osa mahdollisuuden menettämisen käsitteen määritelmää.
6.

Vähennyksen suhdeluvun laskemisesta kuudennen direktiivin 19 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Edellä 17 artiklan 5 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettu vähennyksen suhdeluku muodostuu murtoluvusta, jonka — osoittaja on sellaisen vuotuisen liikevaihdon arvonlisäveroton kokonaismäärä, joka muodostuu 17 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaisesti arvonlisäveron vähentämiseen oikeuttavista liiketoimista, — nimittäjä on sellaisen vuotuisen liikevaihdon arvonlisäveroton kokonaismäärä, joka muodostuu osoittajaan sisällytetyistä liiketoimista sekä liiketoimista, jotka eivät oikeuta arvonlisäveron vähentämiseen. Jäsenvaltiot voivat lisäksi sisällyttää nimittäjään muut kuin 11 artiklan B kohdan 1 alakohdan a alakohdassa tarkoitetut tukipalkkiot. Suhdeluku on laskettava vuosiperusteella ja ilmaistava enintään seuraavaan suurempaan kokonaislukuun pyöristettynä prosenttilukuna. 2. Edellä 1 kohdan säännöksistä poiketen vähennyksen suhdelukua laskettaessa on jätettävä ottamatta huomioon liikevaihdon määrä, joka muodostuu investointitavaroiden luovutuksista, jos verovelvollinen käyttää nämä tavarat yrityksessään. Samoin on jätettävä ottamatta huomioon liitännäisistä kiinteistö- ja rahoitusliiketoimista sekä liitännäisistä 13 artiklan B kohdan d alakohdassa tarkoitetuista liiketoimista muodostuva liikevaihdon määrä. Jos jäsenvaltiot käyttävät hyväkseen 20 artiklan 5 kohdan mukaista mahdollisuutta olla vaatimatta oikaisua investointitavaroiden osalta, ne voivat sisällyttää näiden tavaroiden luovutuksesta saadun tuoton vähennyksen suhdeluvun laskelmaan. 3. Vuoden aikana sovellettava tilapäinen suhdeluku on laskettava edeltävän vuoden liiketoimien perusteella. Jos tällaisia liiketoimia ei ole tai ne ovat määrältään merkityksettömiä, verovelvollisen on arvioitava viranomaisen valvonnan alaisena sovellettava suhdeluku omien ennusteidensa perusteella. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin edelleen soveltaa voimassa olevia säännöksiään. Tilapäisen suhdeluvun perusteella tehdyt vähennykset on tarkistettava, kun lopullinen suhdeluku seuraavana vuonna vahvistetaan.”
53.

Uhkasakon kertymistaajuuden osalta todettakoon, että esillä olevan asian kaltaisessa tapauksessa, jossa on kyse sellaisen yhteisöjen tuomioistuimen tuomion noudattamisesta, joka velvoittaa ainoastaan lainmuutokseen tietyn direktiivin osan panemiseksi täytäntöön, on valittava päiväperusteisesti kertyvä uhkasakko. ( 34 ) Portugalin hallituksen väitteet, jotka perustuvat vuoden 2005 tiedonannon 13.3 kohtaan, on tämän vuoksi hylättävä.
37.

Kuten komissio perustellusti väittää, on muistettava, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kilpailuttaminen ei ole julkisten hankintasopimusten tekemistä koskevien direktiivien mukaan pakollista, vaikka sopimuspuolena on hankintaviranomaisesta oikeudellisesti erillinen yksikkö, silloin kun kaksi seuraavaa kumulatiivista edellytystä täyttyvät: yhtäältä viranomaisella, joka on hankintaviranomaisena, on kyseiseen erilliseen yksikköön vastaavanlainen määräysvalta kuin sillä on omiin yksikköihinsä ja toisaalta tämä yhtiö harjoittaa pääosaa toiminnastaan sen omistavan julkisyhteisön tai sen omistavien julkisyhteisöjen kanssa. ( 15 )
32.

Jäljelle jää näin ollen kysymys tietyn alkuperän takaamisesta. Yhteisöjen tuomioistuimelta kysyttiin asiassa Boehringer II, vahingoittaako co-branding väistämättä tavaramerkin mainetta vai onko maineen vahingoittuminen tosiseikkoja koskeva kysymys. Tämä kysymys esitettiin, koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoi, että co-branding saattaisi joissain tapauksissa aiheuttaa tällaista vahinkoa, esimerkiksi silloin, jos se antaisi sen vaikutelman, että co-brandin omistaja on valmistaja tai että maahantuojalla ja valmistajalla on jonkinlainen yhteisyritys. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että ”samalla tavoin kuin kysymys siitä, saattaako mainonta antaa sen mielikuvan, että jälleenmyyjän ja tavaramerkin haltijan välillä on liikesuhde, ja onko siten [tavaramerkki]direktiivin –– 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua perusteltua aihetta olemassa ––, on kysymys siitä, [saattaako se, että rinnakkaistuoja harjoittaa co-brandingiä,] vahingoittaa tavaramerkin mainetta, tosiseikkoja koskeva kysymys, jota kansallisen tuomioistuimen on arvioitava kuhunkin tapaukseen liittyvien seikkojen perusteella”. ( 15 ) Näin ollen on selvää, että yhteisöjen tuomioistuin käsitteli alkuperän takaamista co-brandingin yhteydessä maineen kannalta. Jos pienimmän mahdollisen puuttumisen periaatetta olisi sovellettu, tällaiselle lähestymistavalle ei olisi ollut tarvetta. Olisi ollut riittävää todeta, että co-branding on laitonta jo sinänsä.
”88

Siitä kantajan väitteestä, jonka mukaan se voi saada hyväkseen Finanzgericht Hamburgin välitoimia koskevalla määräyksellä vahvistaman banaanimäärän, on todettava ainoastaan, että komissiolla on oikeus vaatia, että ne tuonnit, jotka voidaan ottaa huomioon viitemäärinä, on oltava tosiasiallisesti suoritettu. Määrä, johon kantaja vetoaa, on kuitenkin tuotu tariffikiintiön ulkopuolella ja siihen on sovellettu yhteistä tullitariffia täysimääräisenä. Vastaavien tullimaksujen maksaminen on sittemmin keskeytetty Finanzgericht Hamburgin välitoimia koskevalla määräyksellä. Näin ollen kantajalla ei ole perustetta vaatia, että tämä määrä otettaisiin huomioon sen viitemäärää määritettäessä. Kantajan on näytettävä toteen, että kyseiset tullimaksut on tosiasiallisesti maksettu, mitä se ei ole tehnyt. Tähän on lisättävä, että komissio on suullisessa käsittelyssä väittänyt ilmoittaneensa toimivaltaisille saksalaisille viranomaisille, että on tarpeen ottaa huomioon tämä määrä, jos edellä tarkoitetut tullit on maksettu, eikä tätä komission väitettä ole kiistetty.”
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Geelhoed 6 päivänä kesäkuuta 2002. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Helleenien tasavalta. - Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen - Direktiivi 98/78/EY - Direktiivin määräajassa tapahtuvan täytäntöönpanon laiminlyönti. - Asia C-312/01.



Oikeustapauskokoelma 2002 sivu I-07053



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1. Tässä asiassa Euroopan yhteisöjen komissio vaatii yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Helleenien tasavalta ei ole noudattanut EY:n perustamissopimuksen mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut vakuutusyritysryhmään kuuluvien vakuutusyritysten lisävalvonnasta 27 päivänä lokakuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/78/EY noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä tai ainakaan ilmoittanut niistä komissiolle.

2. Direktiivi on julkaistu Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä 5.12.1998. Direktiivin 11 artiklan 1 kohdan mukaisesti sen täytäntöönpanoa varten varattu määräaika päättyi 5.6.2000.

3. Direktiivissä annetaan säännöksiä vakuutusyritysryhmään kuuluvien vakuutusyritysten lisävalvonnasta. Sen tarkoituksena on siten mahdollistaa, että vakuutusyrityksen valvonnasta vastaavat viranomaiset pystyvät tekemään perustellumman arvion kyseisen vakuutusyrityksen taloudellisesta tilasta.

4. Kreikan hallitus myöntää, ettei se ole pannut direktiiviä täytäntöön siinä säädetyssä määräajassa. Se vetoaa siihen, että ehdotus direktiivin täytäntöönpanemiseksi annettavasta presidentin asetuksesta on käsiteltävänä. Kreikan hallituksen mukaan tämä asetus oli käsiteltävänä Kreikan ylimmässä hallintotuomioistuimessa sen toimiessa laintarkastuselimenä, kun tähän oikeudenkäyntiin liittyvä vastinekirjelmä toimitettiin. Se toteaa vielä, että Kreikan viranomaiset ottavat huomioon direktiivin mukaiset velvollisuudet muiden jäsenvaltioiden viranomaisia kohtaan.

5. On syytä muistuttaa, että yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltio ei voi sisäisen oikeusjärjestyksensä oikeussääntöihin, toimintatapoihin tai tilaan vetoamalla perustella sitä, miksi se ei ole noudattanut direktiivissä säädettyjä velvoitteita ja määräaikoja. Niin ikään vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltion on direktiiviä täytäntöön pannessaan huolehdittava siitä, että sen lainsäädäntö vastaa direktiivin säännöksiä, eikä jäsenvaltio voi tyytyä pelkkään hallintokäytäntöön.

6. Edellä esitetyn perusteella ehdotan yhteisöjen tuomioistuimelle, että se

a) toteaa, että Helleenien tasavalta ei ole noudattanut vakuutusyritysryhmään kuuluvien vakuutusyritysten lisävalvonnasta 27 päivänä lokakuuta 1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/78/EY mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut tämän direktiivin noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä,

b) velvoittaa yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaisesti Helleenien tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Ruiz-Jarabo Colomer 17 päivänä joulukuuta 1998. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Belgian kuningaskunta. - Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen - Direktiivin 94/47/EY täytäntöönpanon laiminlyönti. - Asia C-319/98.



Oikeustapauskokoelma 1999 sivu I-01201



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1. Euroopan yhteisöjen komissio on nostanut EY:n perustamissopimuksen 169 artiklan nojalla tämän kanteen, jossa yhteisöjen tuomioistuinta vaaditaan toteamaan, että Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut perustamissopimuksen mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut säädetyssä määräajassa ostajien suojaamisesta kiinteistöjen osa-aikaisen käyttöoikeuden ostosopimuksen tiettyihin osiin nähden 26 päivänä lokakuuta 1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 94/47/EY(1) noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä eikä ilmoittanut niistä komissiolle.

2. Direktiivin 12 artiklan mukaan jäsenvaltioiden olisi pitänyt saattaa direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 30.4.1997 sekä ilmoittaa siitä viipymättä komissiolle.

3. Komissio antoi oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn aikana Belgian hallitukselle 9.9.1997 päivätyn virallisen huomautuksen. Koska siihen ei vastattu, komissio lähetti 19.2.1998 Belgian kuningaskunnalle perustellun lausunnon, jossa se kehotti tätä toteuttamaan direktiivin täytäntöönpanon edellyttämät toimenpiteet.

4. Belgian hallitus vastasi perusteltuun lausuntoon 20.4.1998 päivätyllä kirjeellä, jossa se ilmoitti, että vaikka asia oli edistynyt verrattain hitaasti, valtioneuvosto (Conseil des ministres) oli jo hyväksynyt lakiesityksen, joka toimitettaisiin komissiolle heti kun se olisi lopullisesti hyväksytty.

5. Koska komissiolle ei ollut 17.8.1998 mennessä ilmoitettu, että kyseinen direktiivi olisi pantu täytäntöön, se saattoi asian yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi.

6. Vastineessaan Belgian hallitus vakuuttaa, että lakiesitys direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista oikeusjärjestystä on esitelty edustajainhuoneelle (Chambre des représentants) 18.8.1998 ja että se on tarkoitus hyväksyä mahdollisimman pian.

7. On ilmeisen selvää, että Belgian kuningaskunta on jättänyt komission väittämällä tavalla jäsenyysvelvoitteensa täyttämättä; komission kanne on siten hyväksyttävä, ja vastaaja on syytä velvoittaa korvaamaan oikeudenkäyntikulut (työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohta).$

Ratkaisuehdotus

8. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin hyväksyy kanteen ja

1) toteaa, että Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut EY:n perustamissopimuksen mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut säädetyssä määräajassa ostajien suojaamisesta kiinteistöjen osa-aikaisen käyttöoikeuden ostosopimuksen tiettyihin osiin nähden 26 päivänä lokakuuta 1994 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 94/47/EY noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä eikä ilmoittanut niistä komissiolle

2) velvoittaa Belgian kuningaskunnan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

(1) EYVL L 280, s. 83.
55.

Edellä ehdotettu tulkinta on sopusoinnussa sen riidanalaisessa säännöksessä asetetun kolmannen vaatimuksen kanssa, jonka mukaan maantieteellisen alkuperän on oltava tavaran ”ominaisuus”. Mielestäni tämä käsite ei tarkoita pelkästään jotakin tavaran yleistä ominaispiirrettä vaan sellaista erityispiirrettä, joka on omiaan luonnehtimaan tavaraa ja yksilöimään sen. Tavaran alkuperän osalta on todettava, että kaikilla tavaroilla on alkuperä siinä mielessä, että ne on valmistettu ”jossakin”. Se, että tavara on valmistettu ”jossakin”, on tässä mielessä itsestään selvää ja sellaisenaan yhdentekevää, kuten on yhtä itsestään selvää ja näin ollen yhtä yhdentekevää, että tavaran on valmistanut ”joku”, ”joskus”, ”jollakin tavalla” ja niin edelleen. Se, että tavara on valmistettu A:n kunnassa sijaitsevassa tehtaassa tai B:n kaupungissa sijaitsevalla teollisuusalueella, ei näin ollen sellaisenaan ole nyt kyseessä oleva tavaran ”ominaisuus” eli sellainen tekijä, joka voi yksilöidä tavaran ja erottaa sen muista samankaltaisia tavaroista. Valmistuspaikalla, -tavalla tai -ajankohdalla tai valmistajalla on merkitystä, ja ne ”luonnehtivat” tavaraa, jos niille on jo itsenäisesti muodostunut jokin merkitys elinkeinotoiminnassa esimerkiksi siten, että ne ovat tulleet kuuluisiksi tai saavuttaneet mainetta. Kuten edellä on todettu, tämä johtuu siitä, että näihin tekijöihin liittyvällä tavaralla on osuus tästä kuuluisuudesta tai maineesta tai yksinkertaisesti siitä ominaisuudesta, jota valmistuspaikka tai -tapa tai valmistajan nimi osoittavat.
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Jacobs 25 päivänä syyskuuta 1997. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Saksan liittotasavalta. - Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen - Direktiivien 91/157/ETY ja 93/86/ETY täytäntöönpanon laiminlyönti. - Asia C-236/96.



Oikeustapauskokoelma 1997 sivu I-06397



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1 Näissä oikeudenkäyntiasioissa komissio vaatii EY:n perustamissopimuksen 169 artiklan nojalla yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut perustamissopimuksen mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole toteuttanut säädetyssä määräajassa vaarallisia aineita sisältävistä paristoista ja akuista 18 päivänä maaliskuuta 1991 annetun neuvoston direktiivin 91/157/ETY(1) ja vaarallisia aineita sisältävistä paristoista annetun neuvoston direktiivin 91/157/ETY mukauttamisesta tekniikan kehitykseen 4 päivänä lokakuuta 1993 annetun komission direktiivin 93/86/ETY(2) noudattamisen edellyttämiä toimenpiteitä.

2 Neuvoston direktiivin 91/157/ETY 11 artiklassa säädetään seuraavaa:

"1. Jäsenvaltioiden on toteutettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät toimenpiteet ennen 18 päivää syyskuuta 1992. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.

2. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle tästä direktiivistä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa kansalliset säädökset. Komissio antaa niistä tiedon muille jäsenvaltioille."(3)

3 Direktiivin 93/86/ETY 7 artiklassa säädetään seuraavaa:

" Jäsenvaltioiden on toteutettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät toimenpiteet viimeistään 31 päivänä joulukuuta 1993. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.

- - ."

4 Saksan liittotasavalta ei ole kiistänyt direktiivien täytäntöönpanon laiminlyöntiä, ja se esittää vastineessaan ilmoittaneensa komissiolle useaan otteeseen myöhästymisen syyt. Saksa viittaa paristojen valmistajien ja kauppiaiden vapaaehtoisiin sitoumuksiin; on selvää, että sellaiset sitoumukset eivät kuitenkaan voi korvata direktiivien sääntöjenmukaista täytäntöönpanoa.

5 Tästä seuraa, että komission kannetta on pidettävä perusteltuna.

Ratkaisuehdotus

6 Mielestäni yhteisöjen tuomioistuimen olisi

1) todettava, että Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut perustamissopimuksen mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole toteuttanut säädetyssä määräajassa

- vaarallisia aineita sisältävistä paristoista ja akuista 18 päivänä maaliskuuta 1991 annetun neuvoston direktiivin 91/157/ETY ja

- vaarallisia aineita sisältävistä paristoista ja akuista annetun neuvoston direktiivin 91/157/ETY mukauttamisesta tekniikan kehitykseen 4 päivänä lokakuuta 1993 annetun komission direktiivin 93/86/ETY

noudattamisen edellyttämiä toimenpiteitä,

2) velvoitettava Saksan liittotasavalta korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

(1) - EYVL L 78, s. 38.

(2) - EYVL L 264, s. 51.

(3) - Suomennettu yhteisöjen tuomioistuimessa, koska EYVL:ssä ei ole julkaistu suomenkielistä tekstiä.
Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Lenz 18 päivänä helmikuuta 1997. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Belgian kuningaskunta. - Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen - Direktiivin 93/42/ETY täytäntöönpanon laiminlyönti - Lääkinnälliset laitteet. - Asia C-294/96.



Oikeustapauskokoelma 1997 sivu I-01781



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1 Nyt esillä olevassa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa kanteessa komissio väittää, että Belgian kuningaskunta ei ole antanut lääkinnällisistä laitteista 14 päivänä kesäkuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/42/ETY(1) täytäntöönpanon edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.

2 Direktiivin 22 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden oli annettava direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset viimeistään 1 päivänä heinäkuuta 1994 ja ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.

3 Belgian kuningaskunta ei kiistä sitä, että kyseistä direktiiviä ei ole pantu täytäntöön säädetyssä määräajassa. Se tyytyy vain toteamaan, että direktiivin täytäntöönpanon edellyttämää lainsäädäntöä valmistellaan parhaillaan.

4 Ehdotan siten, että yhteisöjen tuomioistuin toteaa, että Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut perustamissopimuksen mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut säädetyssä määräajassa lääkinnällisistä laitteista 14 päivänä kesäkuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/42/ETY noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä. Ehdotan lisäksi, että Belgian kuningaskunta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

(1) - EYVL L 169, s. 1.