Asia C-353/16

MP

vastaan

Secretary of State for the Home Departmet

(Ennakkoratkaisupyyntö – Supreme Court of the United Kingdom)

Ennakkoratkaisupyyntö – Turvapaikkapolitiikka – Euroopan unionin perusoikeuskirja – 4 artikla – Direktiivi 2004/83/EY – 2 artiklan e alakohta – Edellytykset toissijaisen suojelun saamiseksi – 15 artiklan b alakohta – Vaara vakavasta haitasta hakijan psyykkiselle terveydelle siinä tilanteessa, että hänet palautetaan alkuperämaahansa – Henkilöt, jotka ovat joutuneet kidutetuiksi alkuperämaassaan

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 24.4.2018

Rajavalvonta, turvapaikka ja maahanmuutto – Turvapaikkapolitiikka – Pakolaisasema tai toissijainen suojeluasema – Direktiivi 2004/83 – Edellytykset toissijaisen suojelun saamiseksi – 2 artiklan e alakohta ja 15 artiklan b alakohta – Kidutus tai epäinhimillinen tai halventava kohtelu – Käsite – Aiemmin kärsitystä kidutuksesta johtuvasta traumasta aiheutuva vaara vakavasta haitasta kolmannen maan kansalaisen psyykkiselle ja fyysiselle terveydelle siinä tilanteessa, että hänet palautetaan alkuperämaahansa, kuuluu käsitteen piiriin – Edellytykset – Hoidon tahallinen epääminen alkuperämaassa – Kansallisen tuomioistuimen suorittama tarkastus

(Euroopan unionin perusoikeuskirjan 4 artikla; neuvoston direktiivin 2004/83 2 artiklan e alakohta ja 15 artiklan b alakohta)

Kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä 29.4.2004 annetun neuvoston direktiivin 2004/83/EY 2 artiklan e alakohtaa ja 15 artiklan b alakohtaa, luettuina Euroopan unionin perusoikeuskirjan 4 artiklan valossa, on tulkittava siten, että kolmannen maan kansalaiselle, jota hänen alkuperämaansa viranomaiset ovat aiemmin kiduttaneet ja johon ei enää kohdistu vaaraa kidutuksesta siinä tapauksessa, että hänet palautetaan kyseiseen maahan, mutta jonka fyysinen ja psyykkinen terveydentila saattaisi tällaisessa tapauksessa heikentyä vakavasti siten, että on olemassa vakava vaara, että kyseinen kansalainen tekee itsemurhan kärsimästään kidutuksesta aiheutuneen trauman johdosta, voidaan myöntää toissijainen suojeluasema, jos on olemassa todellinen vaara siitä, että häneltä evätään kyseisessä maassa tahallaan tästä kidutuksesta aiheutuneiden fyysisten tai psyykkisten jälkiseurauksien asianmukainen hoito, mistä varmistuminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.

Käsiteltävässä asiassa ei siis ole kyse maastapoistamista vastaan saatavasta suojasta, joka aiheutuu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklan nojalla kiellosta altistaa henkilö epäinhimilliselle tai halventavalle kohtelulle, vaan erillisestä kysymyksestä siitä, onko vastaanottavan jäsenvaltion myönnettävä direktiivin 2004/83 mukainen toissijainen suojeluasema kolmannen maan kansalaiselle, jota hänen alkuperämaansa viranomaiset ovat kiduttaneet ja jonka vakavat psykologiset jälkiseuraukset saattaisivat pahentua merkittävästi siten, että on olemassa vakava vaara, että hän tekee itsemurhan, mikäli hänet palautetaan tähän maahan.

Tästä on muistutettava, että mainitun direktiivin 2 artiklan e alakohdan mukaan kolmannen maan kansalainen voi saada toissijaista suojelua vain, jos on esitetty merkittäviä perusteita uskoa, että jos hänet palautetaan alkuperämaahansa, hän joutuisi todelliseen vaaraan kärsiä jostain 15 artiklassa määritellystä kolmenlaisesta vakavasta haitasta (ks. vastaavasti tuomio 18.12.2014, M’Bodj, C-542/13, EU:C:2014:2452, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Direktiivin 2004/83 15 artiklassa määriteltyjen vakavien haittojen joukossa mainitaan kyseisen artiklan b alakohdassa hakijan alkuperämaassaan kokema kidutus tai epäinhimillinen tai halventava kohtelu tai rangaistus.

Tässä yhteydessä on ensimmäiseksi todettava, että se seikka, että kyseinen henkilö on aiemmin ollut alkuperämaansa viranomaisten kidutuksen uhrina, ei yksinään riitä oikeuttamaan sitä, että hänelle myönnetään toissijaista suojelua hetkellä, jolloin ei enää ole todellista vaaraa siitä, että tällaista kidutusta tapahtuisi uudestaan, mikäli hänet palautettaisiin kyseiseen maahan.

On kuitenkin toiseksi todettava, että unionin tuomioistuimelle esitetyssä oikeudenkäyntiaineistossa olevien selvitysten mukaan ennakkoratkaisupyyntö koskee kolmannen maan kansalaista, joka on aiemmin joutunut alkuperämaansa viranomaisten kidutuksen uhriksi mutta joka tämän lisäksi – siitä huolimatta, ettei ole vaaraa, että hän joutuu kärsimään uudestaan tällaisista teoista, mikäli hänet palautetaan kyseiseen maahan – kärsii edelleen tällä hetkellä tästä aiemmasta kidutuksesta johtuvista vakavista psykologisista jälkiseurauksista, jotka asianmukaisesti osoitettujen lääketieteellisten toteamusten mukaan pahenisivat merkittävästi siten, että niihin liittyy vakava vaara, että kyseinen kansalainen tekee itsemurhan, mikäli hänet palautetaan tähän maahan. Edellä mainittua huomattavaa pahenemista ei kuitenkaan itsessään voida pitää kyseisen kansalaisen direktiivin 2004/83 15 artiklan b alakohdassa tarkoitettuna epäinhimillisenä tai halventavana kohteluna hänen alkuperämaassaan.

Tämän suhteen on syytä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ehdottamalla tavoin tutkia, mikä merkitys voi olla sillä, että kyseisen henkilön alkuperämaasta puuttuu infrastruktuuri samaisen maan viranomaisten suorittamasta kidutuksesta aiheutuvien fyysisten tai psyykkisten jälkiseurauksien asianmukaiseksi hoitamiseksi. Tästä on muistutettava, että unionin tuomioistuin on jo katsonut, että direktiivin 2004/83 15 artiklan b alakohdassa tarkoitetut vakavat haitat eivät voi johtua pelkistä alkuperämaan terveydenhoitojärjestelmän yleisistä puutteista. Vakavasti sairaan kolmannen maan kansalaisen terveydentilan heikentymisen, joka johtuu asianmukaisen hoidon puuttumisesta hänen alkuperämaassaan eikä kyse ole hoidon tahallisesta epäämisestä tältä kansalaiselta, vaara ei voi riittää siihen, että tälle olisi myönnettävä toissijaista suojelua (ks. vastaavasti tuomio 18.12.2014, M’Bodj, C-542/13, EU:C:2014:2452, 35 ja 36 kohta).

(ks. 28–30, 35, 45, 49–51 ja 58 kohta sekä tuomiolauselma)