ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
145.

Edellä esitetyistä selityksistä voidaan päätellä, että kirjanpidon erillään pitämisellä on tarkoitettu aina toimintakokonaisuuksia ja vasta vähitellen on erotettu toisistaan infrastruktuurin hoito sekä henkilö- ja tavaraliikenne. Erottamisen (tai erillään pitämisen) periaate on yhdistetty kuhunkin toiminnan lajiin, ja se on liittynyt myös julkisiin varoihin, mutta ei jokaiseen julkista palvelua koskevaan sopimukseen.
2)

Unionin oikeuteen perustuvien verovelvollisten oikeuksien suojan tehokkuusperiaatetta on tulkittava siten, että se on esteenä kansallisen oikeuden säännöksille, joissa määrätään, että — unionin oikeuden vastaisesti kannetun veron palauttaminen korkoineen jaksotetaan eriin, jotka maksetaan vuosittain viiden vuoden ajan, ja mahdollisuus kuitata kyseisen verovelvollisen muista verovelvoitteista verovelvolliselle tämän johdosta maksettavat määrät rajoitetaan näiden erien suuruiseksi — verovelvollisen on saatava tuomioistuinratkaisu, jolla todetaan oikeus unionin oikeuden vastaisesti kannetun veron palautukseen, vaikka veron lainvastaisuus käy selvästi ilmi unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä — veron palauttamiseen tarkoitetut varat rajoitetaan asianomaisen budjettiyksikön talousarviossa tähän tarkoitukseen määrättyjen määrien mukaiseksi — verovelvollisen pakkotäytäntöönpanomenettelyn aloittamismahdollisuutta rajoitetaan silloin, kun valtio perusteettomasti siirtää veron palauttamista myöhemmäksi, tai pakkotäytäntöönpano on mahdollista kohdistaa ainoastaan niihin määriin, joista budjettiyksikön talousarviossa määrätään palautusta varten.
112.

Olen jo todennut valitusperusteen ensimmäisestä osasta, että mielestäni unionin yleisen tuomioistuimen saastuttaja maksaa ‑periaatetta koskeva arviointi on oikea. Tätä arviointia ei voida kyseenalaistaa viittaamalla tuomioon Standley ym., ( 74 ) johon Romontan ensimmäinen väite perustuu. Toisesta väitteestä on todettava lisäksi, että saastuttaja maksaa ‑periaate mainitaan SEUT 191 artiklan 2 kohdassa yhtenä unionin ympäristöpolitiikan johtavista periaatteista, joten on selvää, että sitä on noudatettava kaikissa sekundäärisen oikeuden säännöksissä ja määräyksissä. Valitusperusteen toisen ja kolmannen osan osalta viittaan tämän ratkaisuehdotuksen 87 kohtaan.
133.

Pääasian kaltaisissa puitteissa tämä merkitsee, että on tarkistettava, onko huolelliselle ja asiantuntevalle taloudelliselle toimijalle syntynyt hallintoviranomaisten toimien vuoksi kohtuullinen luottamus, ja jos on, tämän jälkeen on osoitettava kyseisen luottamuksen perusteltavuus. ( 44 )
43.

Se, että tilapäiset puitteet annettiin saamatta niille Helleenien tasavallan hyväksyntää, on – kuten komissio on perustellusti korostanut istunnossa vastauksena asianosaisille esitettyyn kysymykseen – tältä osin merkityksetöntä. On totta, että komission jäsenvaltioille SEUT 108 artiklan 1 kohdan nojalla ehdottamat suuntaviivat ovat vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan osa säännöllistä ja toistuvaa yhteistyötä, jonka yhteydessä komissio seuraa jatkuvasti jäsenvaltioiden kanssa niiden voimassaolevia tukijärjestelmiä ja tekee jäsenvaltioille ehdotuksia yhteismarkkinoiden asteittaisen kehittämisen tai yhteismarkkinoiden toiminnan kannalta aiheellisiksi toimenpiteiksi. ( 22 ) Siltä osin kuin jäsenvaltio hyväksyy nämä ehdotukset aiheellisiksi toimenpiteiksi, ne sitovat kyseistä jäsenvaltiota. ( 23 ) On kuitenkin ilmeistä, ettei näitä periaatteita sovelleta tilapäisten puitteiden kaltaiseen tiedonantoon, jolla komissio rajoittaa sillä SEUT 107 artiklan 3 kohdan b alakohdan perusteella olevan laajan harkintavallan käyttöä ja joka sitoo komissiota kunhan kyseisessä tiedonannossa ei poiketa perussopimuksen oikeusnormeista.
23.

Juzgado de Primera Instancia no 5 de Cartagena (Cartagenan ensimmäisen asteen tuomioistuin nro 5) on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko direktiiviä [93/13] tulkittava siten, että Espanjassa voimassa olevan maksamismääräysmenettelyä koskevan lainsäädännön [siviiliprosessilain] 815 ja 816 §:n kaltainen jäsenvaltion lainsäädäntö on ristiriidassa sen kanssa, kun siinä ei säädetä pakottavasti kohtuuttomien ehtojen valvonnasta eikä tuomarin puuttumisesta asiaan, ellei tuomioistuimen secretario judicial (kirjaaja) katso tätä aiheellisesti tai elleivät velalliset tee väitettä, koska tällainen lainsäädäntö vaikeuttaa tuomioistuimen mahdollisuutta valvoa viran puolesta mahdollisia kohtuuttomia ehtoja sisältäviä sopimuksia tai estää tällaisen valvonnan kokonaan? 2) Onko direktiiviä [93/13] tulkittava siten, että Espanjan lainsäädännön kaltainen jäsenvaltion lainsäädäntö on ristiriidassa sen kanssa, kun siinä ei anneta mahdollisuutta tarkistaa viran puolesta myöhemmässä täytäntöönpanovaiheessa ennen menettelyn aloittamista tuomioistuinratkaisuun perustuvaa täytäntöönpanoperustetta – maksamismääräysmenettelyn päätteeksi tehtyä secretario judicialin (kirjaaja) päätöstä – siltä kannalta, onko täytäntöönpanon kohteena olevan päätöksen perustana olleessa sopimuksessa kohtuuttomia ehtoja, koska kyseinen päätös on jäsenvaltion oikeuden mukaan lainvoimainen ([siviiliprosessilain] 551 §, 552 § ja 816 §:n 2 momentti yhdessä luettuina)? 3) Onko Euroopan unionin perusoikeuskirjaa tulkittava siten, että maksamismääräysmenettelyä ja tuomioistuinratkaisuihin perustuvien täytäntöönpanoperusteiden täytäntöönpanoa koskevan lainsäädännön kaltainen jäsenvaltion lainsäädäntö on ristiriidassa sen kanssa, kun siinä ei säädetä tuomioistuimen valvonnasta missään vaiheessa vaatimuksen ratkaisemista koskevan menettelyn aikana eikä anneta myöskään asian täytäntöönpanovaiheessa asiaa käsittelevälle tuomarille mahdollisuutta valvoa secretario judicialin (kirjaaja) tekemää päätöstä? 4) Onko Euroopan unionin perusoikeuskirjaa tulkittava siten, että se jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa ei sallita kuulluksi tulemista koskevan oikeuden noudattamisen valvontaa viran puolesta, koska päätöksestä on tullut lainvoimainen, on ristiriidassa sen kanssa?”
32.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Finanzgericht Hamburgin ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annettu komission asetus (ETY) N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna 18.11.2010 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 1063/2010, 74 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä asetettu samuusedellytys, jonka mukaan vapaaseen liikkeeseen Euroopan unionissa luovutettaviksi ilmoitettujen tuotteiden on oltava samat kuin siitä edunsaajamaasta viedyt tuotteet, jonka alkuperätuotteita niiden katsotaan olevan, täyttyy nyt käsiteltävän asian olosuhteiden kaltaisissa olosuhteissa, joissa useita palmunydinöljyeriä, jotka ovat peräisin samasta tullietuuskohtelusta hyötyvistä eri maista, ei ole erotettu fyysisesti toisistaan kuljetusta varten vaan ne on kaadettu kuljetusaluksen samaan tankkiin ja tämän seurauksena tuotu Euroopan unioniin tässä tankissa keskenään sekoitettuina.
12.

Direktiivin liitteessä I olevassa D kohdassa määrätään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että sovellettava tarkkailumenetelmä on ainakin jäljempänä esitettyjen vaatimusten mukainen. Muita kuin 2, 3 ja 4 kohdassa esitettyjä menetelmiä voidaan käyttää, jos voidaan osoittaa, että niiden avulla saavutetaan samanlaiset tulokset. Jäsenvaltioiden on toimitettava komissiolle asianmukaiset tiedot käytettävästä menetelmästä. Jos komissio katsoo, että menetelmä ei täytä 2, 3 ja 4 kohdassa vahvistettuja edellytyksiä, se tekee neuvostolle aiheelliset ehdotukset. 2. Tässä direktiivissä vahvistettujen vesistöön laskettavaa jätevettä koskevien vaatimusten valvomiseksi on samoista hyvin valituista kohdista kerättävä virtaamaan verrannolliset 24 tunnin kokoomanäytteet puhdistamolta lähtevästä ja tarvittaessa puhdistamolle tulevasta jätevedestä. On noudatettava hyvää kansainvälistä laboratoriokäytäntöä, jolla pyritään vähentämään näytteiden muuttumista näytteenoton ja analysoinnin välillä. 3. Näytteiden vuotuinen vähimmäismäärä on määriteltävä puhdistamojen koon mukaan ja näytteet on otettava säännöllisin väliajoin seuraavasti: – 2 000–9 999 avl: 12 näytettä ensimmäisen vuoden aikana. neljä näytettä seuraavina vuosina, jos voidaan osoittaa tulosten täyttävän ensimmäisen vuoden aikana direktiivin vaatimukset; jos yksi näyte neljästä ei täytä vaatimuksia, on seuraavana vuonna otettava 12 näytettä. – 10 000–49 999 avl: 12 näytettä. – vähintään 50000 avl: 24 näytettä. – –”
47.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Hoge Raad der Nederlandenin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 203 artiklaa, sellaisena kuin se on muutettuna 20.11.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1791/2006, on tulkittava siten, että tullivelka syntyy sen johdosta, että tavara siirretään pois tullivalvonnasta, kun yhteisön ulkoiseen passitusmenettelyyn asetettu tavara poistuu unionin tullialueelta ilman, että se esitetään kyseisen passituksen määrätoimipaikassa ja ilman, että kyseisen menettelyn haltija pystyy esittämään kolmannelta valtiolta peräisin olevia tulliasiakirjoja, jotka mainitaan tietyistä yhteisön tullikoodeksista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna 28.2.2007 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 214/2007, 365 artiklan 3 kohdassa.
28.

Itävallan ensimmäinen väite koskee sitä, että unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 120 artiklan c alakohdan mukaan kannekirjelmässä on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista. Näiden mainintojen on oltava riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa. Tästä johtuu, että niiden oleellisten tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen, joihin kanne perustuu, on ilmettävä johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi itse kannekirjelmän tekstistä ja että kannekirjelmässä esitetyt vaatimukset on muotoiltava yksiselitteisesti, jottei unionin tuomioistuin lausuisi kanteen ulkopuolelta tai jättäisi lausumatta jostakin perusteesta. ( 12 )
80.

Mielestäni on mahdollista, että unioni voi hyötyä sähköstä annetun määräyksen 24 bis §:n 1 kohdassa säädetystä yhteistuotannolla tuotetun sähkön ostamisesta. Komissio toteaa nimittäin, että unionin toimielimillä on yhteistuotantojärjestelmiä. Sillä ei nähdäkseni ole merkitystä, että toimielimet tuottavat vähemmän sähköä kuin ne kuluttavat, joten ne eivät myy yhteistuotannolla tuottamaansa sähköä: riittää, että unionilla on mahdollisuus hyötyä tällä tavoin tuotetun sähkön ostamisesta. Sillä ei myöskään ole merkitystä, että yhteistuotannolla tuotetun sähkön ostaminen kuuluu Brysselin pääkaupunkiseudun hallintoalueen ympäristöpolitiikan alaan: toisin kuin komissio väittää, ostaminen on kuitenkin unionille suoritettu palvelu. On myös mahdollista, että tiettyinä vuorokaudenaikoina unioni tuottaa enemmän kuin kuluttaa. Kun otetaan huomioon määrien pienuus, sähkön myyntiä ei kuitenkaan voida rinnastaa kaupalliseen toimintaan, jota unionin ei ole tarkoitus harjoittaa.
1)

Yleispalvelusta ja käyttäjien oikeuksista sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen alalla 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/22/EY (yleispalveludirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/136/EY, 28 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen hinnoitteluvelvollisuuden asettamiselle, vaikka markkina-analyysi ei ole osoittanut, että operaattorilla on huomattava markkinavoima näillä markkinoilla, ja vaikka muiden kuin maantieteellisten numeroiden käyttämisen este on muu kuin tekninen, kunhan hinnoitteluvelvollisuus on tarpeellinen sen takaamiseksi, että loppukäyttäjät voivat saada palveluja käyttäen näitä numeroita, mistä kansallisen tuomioistuimen on varmistuttava.
125.

Toimenpiteisiin, joita ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tässä yhteydessä toteutettava, voi kuulua erityisesti vanhentumissäännösten soveltaminen ilman rikoslain 160 §:n viimeisessä momentissa, sellaisena kuin se on muutettuna lailla nro 251/2005, säädettyä ehdotonta vanhentumisaikaa. Kuten edellä on jo mainittu, ( 80 ) komission suullisessa käsittelyssä esittämien tietojen mukaan Italian oikeudessa on ilmeisesti – myös talousrikollisuuden alaan kuuluvia – rikoksia, joihin ei sovelleta minkäänlaista ehdotonta vanhentumisaikaa.
14.

Edellä mainittujen seikkojen perusteella komissio päätyi riidanalaisessa päätöksessä seuraavaan ratkaisuun: ”1 artikla SNCM:lle ja CMN:lle 7 päivänä kesäkuuta 2007 [CDSP:n] puitteissa maksetut korvaukset ovat SEUT – – 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja valtiontukia. Nämä valtiontuet on myönnetty SEUT – – 108 artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen velvoitteiden vastaisesti. 2 artikla 1. SNCM:lle edellä mainitun [CDSP:n] eritelmien I kohdan a alakohdan 2 alakohdassa, I kohdan b alakohdan 2 alakohdassa ja I kohdan d alakohdan 1.4 alakohdassa tarkoitetun lisäkapasiteetin käyttöönottamisesta maksetut korvaukset eivät sovellu sisämarkkinoille. 2. SNCM:lle ja CMN:lle edellä mainitussa [CDSP:ssä] tarkoitettujen muiden palvelujen suorittamisesta maksetut korvaukset soveltuvat sisämarkkinoille. 3 artikla 1. Ranskan on perittävä 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut tuet takaisin tuensaajalta. 2. Perittävät määrät tuottavat korkoa, joka lasketaan päivämäärästä, jolloin ne on annettu edunsaajan käyttöön, tosiasialliseen takaisinperintään asti. 3. Korko lasketaan asetuksen (EY) N:o 794/2004 V luvun ja asetuksen (EY) N:o 794/2004 muuttamisesta annetun asetuksen (EY) N:o 271/2008 mukaisesti laaditun perustan mukaisesti. 4. Ranskan on peruttava kaikki 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen tukien maksut, jotka suoritettaisiin tämän päätöksen tiedoksiantamisen jälkeen. 4 artikla 1. Edellä olevassa 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tuen takaisinperintä tulee välittömästi voimaan. 2. Ranskan on vastattava siitä, että tämä päätös pannaan täytäntöön neljän kuukauden kuluessa sen tiedoksiantamisesta. 5 artikla 1. Ranskan on toimitettava komissiolle kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta seuraavat tiedot: a) edunsaajalta perittävä kokonaismäärä (pääoma ja korko); b) yksityiskohtainen kuvaus tämän päätöksen noudattamiseksi jo toteutetuista tai suunnitelluista toimenpiteistä; c) asiakirjat, jotka osoittavat, että edunsaaja on ryhtynyt maksamaan tukea takaisin; d) tarkat päivämäärät ja määrät kuukausittaisista maksuista ja vuotuisista mukautuksista, jotka on suoritettu sopimuksen voimaantulon jälkeen tämän päätöksen tekopäivään asti. 2. Ranskan on ilmoitettava komissiolle tämän päätöksen täytäntöönpanemiseksi toteutettavien kansallisten toimenpiteiden edistymisestä säännöllisesti siihen saakka, kun 2 artiklassa tarkoitetun tuen takaisinperintä on saatettu loppuun. Sen on annettava välittömästi komission pyynnöstä tiedot toimenpiteistä, jotka on jo toteutettu tai joita suunnitellaan tämän päätöksen noudattamiseksi. Sen on annettava myös tarkat tiedot tuensaajalta jo perityistä tukimääristä ja koroista. 6 artikla Tämä päätös on osoitettu Ranskan tasavallalle.”
102.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaisi Corte suprema di cassazionen esittämiin kysymyksiin seuraavasti: 1) Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 23 artiklaa on tulkittava siten, että — tämän artiklan 1 kohdan a alakohdassa asetettu kirjallista muotoa koskeva vaatimus täyttyy tapauksessa, jossa arvopapereiden, kuten pääasiassa kyseessä olevien ”credit linked notes” -joukkovelkakirjojen, liikkeeseenlaskuesitteeseen otetaan oikeuspaikkalauseke, vain silloin, jos sopimuspuolten allekirjoittamassa sopimuksessa mainitaan tämän lausekkeen hyväksyminen tai siihen sisältyy nimenomainen viittaus tähän esitteeseen, ja — arvopapereiden, kuten pääasiassa kyseessä olevien ”credit linked notes” -joukkovelkakirjojen, liikkeeseenlaskijan yksipuolisesti laatimaan liikkeeseenlaskuesitteeseen sisältyvään oikeuspaikkalausekkeeseen ei voida vedota sellaista kolmatta osapuolta vastaan, joka on ostanut nämä arvopaperit rahoituksen välittäjältä, ellei osoiteta, että tämä kolmas osapuoli on antanut tosiasiallisesti suostumuksensa tähän lausekkeeseen tässä artiklassa säädetyissä olosuhteissa. Oikeuspaikkalausekkeen ottamista arvopapereiden, kuten pääasiassa kyseessä olevien ”credit linked notes” -joukkovelkakirjojen, liikkeeseenlaskuesitteeseen voidaan kuitenkin pitää asetuksen N:o 44/2001 23 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettuna kansainvälisessä kaupassa noudatettuna kauppatapana, jonka perusteella voidaan olettaa sen, jota vastaan siihen vedotaan, suostuneen siihen, jos näytetään toteen yhtäältä, että kyseisen alan toimijat noudattavat tällaista toimintatapaa yleisesti ja säännöllisesti tällaisia sopimuksia tehdessään, ja toisaalta joko että osapuolilla oli aikaisemmin keskinäisiä kauppasuhteita tai kauppasuhteita muiden asianomaisella alalla toimivien kanssa tai että kyseinen toimintatapa on riittävän tunnettu, jotta sitä voidaan pitää vakiintuneena käytäntönä, minkä selvittäminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävänä. 2) Kanteen, jossa vaaditaan sopimuksen kumoamista ja pätemättömän toimen perusteella maksettujen summien palauttamista, on katsottava liittyvän asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan a alakohdassa tarkoitettuun ”sopimusta koskevaan asiaan”. 3) Asetuksen N:o 44/2001 6 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että jotta useampia vastaajia vastaan nostetut kaksi kannetta liittyisivät toisiinsa, ei riitä, että jommankumman mahdollinen toteaminen perustelluksi saattaisi vaikuttaa sen oikeuden laajuuteen, jolle vaaditaan suojelua toisessa tapauksessa.
68.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Centrale Raad van Beroepin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna 31.3.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 631/2004, 27 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ilmaisu ”maksettava” kattaa ajanjakson, jonka aikana asianomaisella on oikeus eläkkeeseen, olipa kyseisen oikeuden virallinen toteamisajankohta mikä tahansa, silloin, kun tämä eläke tosiasiallisesti maksetaan mainitulta ajanjaksolta, myös takautuvasti. 2) Jäsenvaltion, joka myöntää asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 631/2004, 27 artiklan 1 kohdan ja liitteessä VI olevan R jakson 1 kohdan a alakohdan i alakohdan ja b alakohdan soveltamisalaan kuuluvalle sosiaalivakuutetulle takautuvasti alkavan eläkkeen, on mahdollistettava se, että mainittu sosiaalivakuutettu ottaa samalla tavalla takautuvasti alkavan pakollisen hoitovakuutuksen, jotta näiden asetuksen N:o 1408/71 säännösten soveltamisesta johtuva objektiivinen tilanne voitaisiin ottaa huomioon.
34.

Tuomiossa Auto Lease Holland yhteisöjen tuomioistuin antoi oman ratkaisunsa kiistattomien tosiseikkojen perusteella. Kyse oli ajoneuvon leasingjärjestelystä, jossa vuokralleottaja pystyi ostamaan polttoainetta vuokralleantajan (Auto Lease) nimissä ja kustannuksella käyttämällä polttoaineluottokorttia, joka oli vuokralleantajan nimissä ja josta veloitettiin vuokralleantajaa, ja jossa vuokralleottaja maksoi joka kuukausi kahdestoistaosan todennäköisistä vuosittaisista polttoainekustannuksista, todellinen kulutus laskutettiin vuoden lopussa ja vuokralleottajan maksettavaksi tuli lisäksi polttoaineen hallinnoinnista maksettava palkkio. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, ettei vuokralleantaja ollut luovuttanut polttoainetta vuokralleottajalle arvonlisäverotuksessa tarkoitetulla tavalla. Se totesi seuraavaa: ”– – on näin ollen tutkittava, kenelle, leasingajoneuvon vuokralleantajalle vai vuokralleottajalle, öljy-yhtiöt siirsivät tämän polttoaineen omistajalle kuuluvan määräämisvallan. – – On selvää, että leasingajoneuvon vuokralleottajalla on valta määrätä polttoaineesta niin kuin hän olisi tämän tavaran omistaja. Vuokralleottaja saa polttoaineen suoraan huoltoasemalta, eikä Auto Leasella ole missään vaiheessa valtaa päättää siitä, miten polttoainetta on käytettävä ja mihin tarkoitukseen tämä käyttäminen tapahtuu. – – Väitettä, jonka mukaan polttoaine on katsottava toimitetuksi Auto Leaselle, koska leasingajoneuvon vuokralleottaja ostaa polttoaineen Auto Leasen nimissä ja lukuun ja koska Auto Lease maksaa tavaran hinnan, ei voida hyväksyä. – – toimitukset on tehty Auto Leaselle vain näennäisesti. – – Toisaalta vuoden lopussa kartoitetun todellisen kulutuksen maksaa leasingajoneuvon vuokralleottaja, joka näin ollen huolehtii kokonaan polttoaineen luovutuksen kustannuksista.– – Polttoaineen hallinnointia koskeva sopimus ei siis ole polttoaineen luovutuksia koskeva sopimus vaan pikemminkin sen ostamisen rahoitusta koskeva sopimus. Auto Lease ei osta polttoainetta myydäkseen sen sitten leasingajoneuvon vuokralleottajalle, vaan sen ostaa vuokralleottaja, joka vapaasti valitsee polttoaineen laadun, määrän ja ostohetken. Todellisuudessa Auto Lease toimii leasingajoneuvon vuokralleottajaan nähden luotonantajana.” ( 16 )
1.

Käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön taustalla olevan Ruotsin verotukseen liittyvän riidan lähtökohtana on se tilanne, ettei Ruotsin kuningaskunnassa oteta tuloverotuksessa huomioon tiettyjen yhtiöosuuksien luovutusvoittoja ja -tappioita. Tämä joillekin edullinen lainsäädäntö on epäedullinen niille, joille on odotettavissa tappiota. Siltä osin kuin tappio perustuu valuuttakurssiriskiin ja riski on olemassa erityisesti rajat ylittävässä toiminnassa, perusvapaudet voisivat kuitenkin velvoittaa ottamaan tappio huomioon. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa selvittää tämän, ennen kuin pääasian valittaja lopettaa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen tytäryhtiönsä toiminnan.