Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus La Pergola 2 päivänä maaliskuuta 1999. - Landesgrundverkehrsreferent der Tiroler Landesregierung vastaan Beck Liegenschaftsverwaltungsgesellschaft mbH ja Bergdorf Wohnbau GmbH, selvitystilassa. - Ennakkoratkaisupyyntö: Oberster Gerichtshof - Itävalta. - Itävallan liittymisasiakirjan 70 artikla - Vapaa-ajan asunnot - Kiinteän omaisuuden hankkimista Tirolissa koskeva menettely - Voimassaolevan lainsäädännön käsite. - Asia C-355/97.



Oikeustapauskokoelma 1999 sivu I-04977



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1 Oberster Gerichtshof on pyytänyt yhteisöjen tuomioistuinta tulkitsemaan Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan(1) (jäljempänä liittymisasiakirja) 70 artiklaa. Erityisesti se on pyytänyt yhteisöjen tuomioistuinta täsmentämään, sovelletaanko 70 artiklassa olevaa poikkeussäännöstä myös Itävallan tasavallan vapaa-ajan asuntoja koskevan lainsäädännön kaltaiseen lainsäädäntöön, joka on annettu liittymisen jälkeen.(2)

Pääasiaa koskevat säädökset ja tosiseikat

Kansallinen lainsäädäntö

2 Ennakkoratkaisua pyytänyt kansallinen tuomioistuin on esittänyt Tirolin osavaltion kiinteistön hankkimista koskevan, tämän asian kannalta merkityksellisen lainsäädännön seuraavasti:

Tässä asiassa on kysymyksessä säännökset, joilla hallinnolle on annettu asiavaltuus kiinteistöjen luovutustoimien riitauttamiseen. Ennakkoratkaisupyynnössä viitataan tämän osalta kolmeen lakiin. Ensimmäisessä, vuoden 1983 TGVG:ksi kutsutussa laissa(3) säädetään, että kiinteistön hankkimiseen on saatava toimivaltaisen viranomaisen lupa silloin, kun hankkijana ovat luonnolliset henkilöt, jotka eivät ole Itävallan kansalaisia, tai oikeushenkilöt, joiden kotipaikka on ulkomailla tai jotka ovat pääasiassa ulkomaalaisten omistuksessa. Siinä tapauksessa, että kiinteistö on hankittu ilman vaadittavaa lupaa, luovutus voidaan todeta mitättömäksi. Vuoden 1991 TGVG:llä(4) lakiin otettiin säännös, jossa annettiin alueelliselle viranomaiselle, jolle on annettu toimivalta valvoa kiinteistöjen ostojen ja myyntien lainmukaisuutta, jäljempänä Landesgrundverkehrsreferent, toimivalta "nostaa kanne sen vahvistamiseksi, että oikeustoimi on mitätön, jos on aihetta katsoa kysymyksessä olevan simuloitu tai lain kiertämiseksi tehty luovutustoimi".(5)

Toisella, vuoden 1993 TGVG:ksi nimetyllä(6) lailla korvattiin edellinen sääntely. Lain 35 §:n 2 momentissa annettiin Landesgrundverkehrsreferentille edelleen toimivalta nostaa kanne simuloitujen tai lain kiertämiseksi tehtyjen luovutustoimien mitättömyyden toteamiseksi.(7) Lain 40 §:ssä Landesgrundverkehrsreferentin toimivalta ulotettiin koskemaan kaikkia lain voimaan tullessa olemassa olevia luovutuksia. Samassa pykälässä säädettiin, että tätä ajankohtaa ennen tehtyihin luovutuksiin sovelletaan vuoden 1983 TGVG:tä.

Tirolin lainsäätäjä muutti lakia uudestaan vuonna 1996. Se antoi 1.10.1996 voimaan tulleen vuoden 1996 TGVG:n.(8) Ennakkoratkaisupyynnössä viitataan ensinnäkin tämän lain 35 §:n 1 momenttiin, jossa toistetaan vuoden 1993 TGVG:n vastaava säännös, sekä toiseksi siirtymäsäännöksiä sisältävään 40 §:ään. Erityisesti lain 40 §:n 5 momentti on tämän asian kannalta merkityksellinen. Siinä säädetään seuraavaa: "Landesgrundverkehrsreferentillä 35 §:n 1 momentin perusteella oleva oikeus nostaa vahvistuskanteita koskee myös ennen tämän lain voimaantuloa tehtyjä simuloituja tai lain kiertämiseksi suoritettuja luovutustoimia. Vuoden 1983 TGVG:tä sovelletaan 35 §:n 1 momentin nojalla vireille saatettuihin oikeudenkäynteihin, jotka koskevat ennen 1.1.1994 tehtyjä simuloituja tai lain kiertämiseksi suoritettuja oikeustoimia."(9)

3 Verfassungsgerichtshof (Itävallan perustuslakituomioistuin) on antanut kaksi perättäistä tuomiota tämän lainsäädännön perusteella. Ensimmäisessä, 28.9.1996 annetussa tuomiossa se totesi vuoden 1983 TGVG:n muuttamisesta 3.7.1991 annetun lain perustuslain vastaiseksi, minkä takia sen säännöksiä ei voitu enää soveltaa. Toisessa, 10.12.1996 annetussa tuomiossa Verfassungsgerichtshof totesi vuoden 1993 TGVG:n perustuslain vastaiseksi. Sen säännöksiä ei siten voitu enää soveltaa vireillä olevissa oikeudenkäynneissä niitä säännöksiä lukuun ottamatta - kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt - joiden edelleen soveltaminen johtui vuoden 1996 TGVG:n 40 §:n 4 momenttiin sisältyvästä viittauksesta.

Tosiseikat ja pääasian oikeudenkäynti

4 Pääasian taustana olevat tosiseikat tapahtuivat edellä kuvatussa tilanteessa. Beck Liegenschaftsverwaltungsgesellschaft mbH (jäljempänä Beck), jonka kotipaikka on Fieberbrunn (Itävalta) ja selvitystilassa oleva Bergdorf Wohnbau Gesellschaft mbH (jäljempänä Bergdorf), jonka kotipaikka on Zell am See (Itävalta), sopivat 14.10.1983 Kitzbühelissä sijaitsevan huoneiston kaupasta.

5 Landesgrundverkehrsreferent nosti 28.3.1994 vuoden TGVG:n 1983 nojalla kanteen, jossa se vaati tuomioistuinta vahvistamaan Beckin ja Bergdorfin välisen kauppasopimuksen mitättömäksi sillä perusteella, että kysymyksessä oli simuloitu tai lain kiertämiseksi tehty luovutustoimi. Ennakkoratkaisupyynnöstä ei kuitenkaan käy ilmi, millä perusteilla oletettiin kysymyksessä olleen simuloitu tai lain kiertämiseksi tehty luovutustoimi. Asiaa koskevat tarkemmat yksityiskohdat selviävät Landesgrundverkehrsreferentin yhteisöjen tuomioistuimelle jättämistä kirjallisista huomautuksista. Kyseisen viranomaisen mukaan Saksan kansalaiset hankkivat kaupan jälkeen ostajan yhtiöosuudet omistukseensa. Luovutus on tehty lain kiertämiseksi, koska sillä, että itävaltalainen yhtiö osti ensiksi kiinteistön ja luovutti sitten yhtiön osuudet Saksan kansalaiselle, on kierretty Tirolin lakia ulkomaalaisten oikeudesta hankkia kiinteää omaisuutta. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja muut, asiassa huomautuksensa jättäneet osapuolet eivät ole kuitenkaan tarkemmin kuvailleet, eivätkä edes maininneet tätä tapahtumien tosiasiallista kulkua.

Kanne hyväksyttiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Hävinneet asianosaiset valittivat tuomiosta ja kiistivät, että kysymyksessä olisi ollut simuloitu luovutustoimi ja riitauttivat samassa yhteydessä myös Landesgrundverkehrsreferentin asiavaltuuden. Oberlandesgericht Innsbruck pysytti kuitenkin 28.6.1995 antamallaan tuomiolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antaman tuomion.

6 Valitustuomioistuimen antamaan tuomioon haettiin muutosta Revision-valituksella ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa. Kyseinen tuomioistuin käsittelee ennakkoratkaisupyynnössään ensiksi sitä, onko Landesgrundverkehrsreferentilla asialegitimaatiota nostaa pääasiassa kanne riidanalaisen kiinteistön luovutuksen mitättömäksi julistamiseksi.

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää ongelman seuraavasti: Edellä mainittujen Verfassungsgerichtshofin tuomioiden mukaan vuoden 1983 TGVG:tä ja vuoden 1993 TVGV:tä ei voida enää soveltaa esillä olevassa asiassa. Tästä seuraa, että viranomaisen kanneoikeus saattaa perustua ainoastaan vuoden 1996 TGVG:n säännöksiin, erityisesti 40 §:n siirtymäsäännöksiin, jossa taasen viitataan joihinkin vuosilta 1983 ja 1993 olevan aikaisemman lainsäädännön osiin. Aikaisempia säännöksiä on periaatteessa sovellettava tässä asiassa vuoden 1996 TGVG:n 40 §:ssä olevan viittauksen nojalla edelleen siitä huolimatta, että ne on todettu perustuslain vastaisiksi. Landesgrundverkehrsreferentillä voidaan katsoa olevan asialegitimaatio ainoastaan tämän lain säännösten perusteella. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pitää kuitenkin mahdollisena sitä, että liittymisasiakirjan 70 artikla saattaa estää vuoden 1996 TGVG:n soveltamisen. Kyseisen asiakirjan 70 artiklassa annetaan Itävallalle oikeus perustamissopimuksista poiketen pitää siirtymäaikana voimassa voimassa oleva vapaa-ajan asuntoja koskeva lainsäädäntönsä. Poikkeusmääräys koskee kuitenkin nimenomaisesti vain liittymisajankohtana voimassa olevaa lainsäädäntöä, kun taas vuoden 1996 TGVG - joka sisältää säännökset, joiden perusteella hallintoviranomaisilla olisi määrä olla pääasiassa kanneoikeus - on annettu liittymisen jälkeen. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa siksi tietää, voiko vuoden 1996 TGVG kuulua tällaisessa tilanteessa liittymisasiakirjan 70 artiklan poikkeusmääräyksen soveltamisalaan. Ennakkoratkaisukysymys kuuluu seuraavasti:

"Onko Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan 70 artiklaa, jonka mukaan niiden velvoitteiden estämättä, joista määrätään sopimuksissa, joihin Euroopan unioni perustuu, Itävallan tasavalta saa pitää voimassa voimassa olevan vapaa-ajan asuntoja koskevan lainsäädäntönsä viiden vuoden ajan liittymisestä (1.1.1995), tulkittava siten, että 1.10.1996 voimaan tulleen vuoden 1996 Tiroler Grundverkehrsgesetzin, joka on julkaistu Tiroler Landesgesetzblattissa nro 61/1996, 40 §:n 2 ja 5 momenttiin sisältyvät siirtymäsäännökset kuuluvat kyseisessä artiklassa tarkoitettuun voimassa olevan lainsäädännön käsitteeseen, vai onko kyseistä artiklaa tulkittava niin, että näitä lain säännöksiä on pidettävä uutena lainsäädäntönä sen vuoksi, että Itävallan Verfassungsgerichtshofin (Itävallan valtiosääntötuomioistuin) tuomioiden perusteella aikaisempien Tiroler Grundverkehrsgesetzien säännöksiä ei voitu soveltaa kysymyksessä olevaan tapaukseen?"

Yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta

7 Komissio ja Itävallan hallitus ovat yhtä mieltä siitä, että yhteisöjen tuomioistuimen ei pitäisi vastata ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään kysymykseen. Ennakkoratkaisupyynnössä on kyseisten osapuolten mukaan kuvattu tosiseikat ja oikeudelliset seikat epätäydellisesti; yhteisöjen tuomioistuin ei voi sen takia arvioida kysymyksen sisältöä, eikä sitä, miksi kysymys on merkityksellinen pääasian oikeusriidan ratkaisun kannalta. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämien tietojen perusteella näyttää pikemminkin siltä, että kysymyksessä olisi pelkästään hypoteettinen kysymys. Ennen kaikkea tämä tapaus ei kyseisten osapuolten mukaan kuulu yhteisön oikeuden soveltamisalaan, koska riidanalainen luovutus oli tehty vuonna 1983, eli ennen Itävallan liittymistä yhteisöön. Kysymyksessä on siten tapaus, jossa yhteisön oikeutta ei voida soveltaa ratione temporis. Tämän lisäksi kyseinen oikeusriita on kaikilta osiltaan yhden jäsenvaltion sisäinen. Oikeusriita jää kyseisten osapuolten mukaan siten kokonaan yhteisön oikeuden soveltamisalan ulkopuolelle.

8 Tähän kantaan on mielestäni yhdyttävä. Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut oikeuskäytännössään yksiselitteisesti, että "jotta yhteisön oikeutta voitaisiin tulkita siten, että tulkinta olisi kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen, sen on määritettävä esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiasiat ja oikeussäännöt tai ainakin selostettava ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat".(10) Tämä tarkoittaa, että kansallinen tuomioistuin on velvollinen esittämään pääasian oikeusriidan tosiasiat ja oikeussäännöt tyhjentävästi. Tämä palvelee kahta tavoitetta eli tällä pyritään antamaan "jäsenvaltioille ja muille osapuolille mahdollisuus esittää huomautuksensa ETY:n tuomioistuimen perussäännön 20 artiklan mukaisesti"(11) ja toiseksi mahdollistamaan se, että yhteisöjen tuomioistuin voi tutkia, onko se toimivaltainen vastaamaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymyksiin.(12) Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on nimittäin arvioida yhteisöjen tuomioistuimelle esittämiensä kysymysten tarpeellisuus ja merkitys pääasian ratkaisemisen kannalta; yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin varannut itselleen oikeuden tutkia, onko kansallisen tuomioistuimen pyytämällä yhteisön oikeussäännön tulkitsemisella "yhteys kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen", tai onko "tulkintaongelma luonteeltaan hypoteettinen [ja onko] yhteisöjen tuomioistuimella tiedossaan ne tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa sellaisen vastauksen esitettyihin kysymyksiin, josta on hyötyä kansalliselle tuomioistuimelle."(13) Toisin sanoen yhteisöjen tuomioistuin haluaa jatkossa tietyllä tavalla valvoa sitä, että ennakkoratkaisujärjestelmää käytetään oikein, eli taata, että tätä menettelyä tosiasiallisesti käytetään tuomioistuinten yhteistyövälineenä. EY:n perustamissopimuksen 177 artiklaan perustuva järjestelmä mahdollistaa sen, että yhteisöjen tuomioistuin antaa oman tulkintapanoksensa sellaisen oikeusriidan ratkaisemiseen, jossa kyse on yhteisön oikeuden soveltamisesta. Tästä seuraa, että sellaisia kysymyksiä ei oteta tutkittavaksi, jotka ovat pelkästään teoreettisia ja hypoteettisia ja joihin vastaamisesta ei ole hyötyä oikeusriidan ratkaisemisen kannalta.

9 Mielestäni tämä tarkoittaa sitä, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä asetetut tiukat vaatimukset eivät täyty tässä asiassa. Esitetty kysymys koskee nimittäin liittymisasiakirjan 70 artiklaa ja tarkemmin sanottuna Itävallalle vapaa-ajan asuntojen osalta myönnetyn ajallisen poikkeuksen ulottuvuutta. Kyseisen poikkeusmääräyksen soveltaminen riippuu kuitenkin implisiittisesti mutta yksiselitteisesti sen edellytyksen täyttymisestä, että asiassa on rikottu perustamissopimusta ja että rikkominen saattaa kuulua poikkeusmääräyksen soveltamisalaan. Koska asiassa ei ole vedottu perustamissopimuksessa taattujen perusvapauksien loukkaamiseen, on selvää, ettei myöskään ole mitään syytä vedota tapahtuneeksi väitetyn yhteisön velvollisuuksien noudattamatta jättämisen osalta liittymisasiakirjan 70 artiklassa olevaan poikkeukseen. Nyt esillä olevassa asiassa kansallinen tuomioistuin ei ole kuitenkaan noudattanut tätä ajatusmallia. Ennakkoratkaisupyynnössä esitetyn kysymyksen tarkoituksena on saada selvitetyksi, kattaako liittymisasiakirjassa oleva poikkeus myös pääasiassa sovellettavan lainsäädännön kaltaisen lainsäädännön, mutta siinä ei käsitellä millään tavoin sitä, onko yhteisön oikeuden takaamia oikeuksia loukattu. Poikkeusmääräyksen soveltamisen loogisena edellytyksenä oleva tällaisten oikeuksien loukkaaminen pelkästään oletetaan tapahtuneeksi. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei kuitenkaan selvitä perusteluissa tarkemmin sitä, mistä syystä se pitää 70 artiklan poikkeusmääräyksen soveltamista ja siten ennakkoratkaisupyynnön esittämistä tarpeellisena.

10 Tässä ei ole kaikki. Ennakkoratkaisupyynnön perusteella näyttää siltä, että tällä tapauksella ei ole mitään yhteyttä yhteisön oikeuden kanssa. Pääasian kohteena oleva kiinteistö sijaitsee Itävallassa, myös ostaja ja myyjä ovat molemmat itävaltalaisia. Kysymys on siten tapauksesta, joka on vaikutuksiltaan pelkästään yhden jäsenvaltion sisäinen, minkä vuoksi siihen ei sovelleta yhteisön oikeutta.(14) Tällaisessa tilanteessa yhteisöjen tuomioistuimen sille esitettyyn kysymykseen antama vastaus olisi luonteeltaan puhtaasti hypoteettinen, sillä siinä tulkittaisiin määräystä, josta jo tiedetään, että sitä ei voida soveltaa pääasiaa käsittelevässä tuomioistuimessa.

Asian osalta voitaisiin päätyä toisenlaiseen arvioon, jos lähdettäisiin liikkeelle siitä, että pääasian mitätöimiskanne on nostettu tapahtuneeksi oletetun simuloidun tai ainakin lain kiertämiseksi tehdyn luovutuksen perusteella. Siten voitaisiin katsoa - kuten Landesgrundverkehrsreferent on tehnyt kirjallisissa huomautuksissaan(15) - että tapahtuneeksi väitetyn lain kiertämiseksi tehdyn luovutuksen suhteen on tosiasiassa valittu tämä sopimusrakennelma sen peittämiseksi, että asunnon todellinen ostaja ei ollutkaan itävaltalainen vaan yhteisön kansalainen. Mutta kuten edellä olen jo todennut, kysymyksessä on ainoastaan Landesgrundverkehrsreferentin huomautuksissaan esille tuoma näkökulma - jota hän ei ole selvittänyt sen enempää - kun taas ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole viitannut siihen sanallakaan. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan vaaditaan, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää ennakkoratkaisupyynnössään pääasian tosiseikat ja oikeudelliset seikat selvästi ja tyhjentävästi, koska kyseisille osapuolille, jäsenvaltioiden hallitukset mukaan lukien, annetaan tiedoksi ainoastaan nämä ennakkoratkaisupyynnöt.(16) Katson, että nyt esillä olevassa tapauksessa ei voida perustella sitä, että yhteisöjen tuomioistuin ottaisi tässä asiassa kantaa sellaiseen hypoteettiseen tilanteeseen, jonka osalta ennakkoratkaisupyynnössä ei ole esitetty mitään tietoja ja josta kyseiset hallitukset eivät ole voineet esittää kantaansa. Näin on etenkin vielä siksi, että yhteisöjen tuomioistuin on itse menetellyt varovasti silloin, kun on ollut olemassa vaara, että se vastaisi hypoteettisiin kysymyksiin. Se pyrkii näin turvaamaan ennakkoratkaisujärjestelmän tehokkaan vaikutuksen. Muussa tapauksessa tämän järjestelmän toiminta vääristyisi.

11 Näin ollen katson, että yhteisöjen tuomioistuimen ei pidä vastata ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään ennakkoratkaisukysymykseen. Annettava tuomio koskisi nimittäin tässä tapauksessa - jos se annetaan ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvien tietojen perusteella - pelkästään valtionsisäistä tosiseikastoa, koska vireillä olevassa oikeudenkäynnissä ei näytä millään tavoin olevan kyse sellaisista eduista, jotka ansaitsevat tulla suojatuksi yhteisön oikeusjärjestelmän perusteella.(17) Siksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tulkintakysymys ei mielestäni ole ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen päätöksenteon kannalta objektiivisesti tarpeen,(18) kuten yhteisöjen tuomioistuin edellyttää. Mikäli tällaista tarvetta ei ole, yhteisöjen tuomioistuin katsoo yksiselitteisesti, ettei se ole toimivaltainen vastaamaan kansallisen tuomioistuimen sille esittämiin kysymyksiin.(19)

Kysymykseen vastaaminen

12 Siltä varalta, että yhteisöjen tuomioistuin katsoisi, että sen on vastattava nyt esillä olevaan ennakkoratkaisukysymykseen, esitän kysymykseen vastaamisen osalta vielä seuraavaa.

Yhteisöjen tuomioistuin on jo käsitellyt ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämää varsinaista ongelmaa asiassa Konle. Tyydyn siten tältä osin ainoastaan viittaamaan kyseisessä asiassa esittämääni.(20) Ennen kaikkea asiassa tulee esiin kysymys siitä, voivatko Itävallan yhteisöön liittymisen jälkeen antamat säännökset, siltä osin kuin niissä viitataan ennen liittymistä voimassa olleisiin säännöksiin, kuulua liittymisasiakirjan 70 artiklan poikkeusmääräyksen soveltamisalaan. Tässä määräyksessä säädetään nimittäin, että "niiden velvoitteiden estämättä, joista määrätään sopimuksissa, joihin Euroopan unioni perustuu, [Itävallan tasavalta saa] pitää voimassa voimassa olevan vapaa-ajan asuntoja koskevan lainsäädäntönsä viiden vuoden ajan liittymispäivästä". Siten on tutkittava, voidaanko yksiselitteisesti yhteisöön liittymisen jälkeen annettu vuoden 1996 TGVG lukea vielä sellaiseen lainsäädäntöön, joka saadaan pitää voimassa 70 artiklan perusteella.

Mielestäni tähän kysymykseen on vastattava kieltävästi. Kuten olen esittänyt asiassa Konle antamassani ratkaisuehdotuksessa, kysymyksessä on poikkeusmääräys, jota on yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tulkittava suppeasti.(21) Määräyksellä on määrä vapauttaa Itävallan valtio vastuusta silloin, kun se pitää vapaa-ajan asuntoja koskevan lainsäädäntönsä voimassa tätä varten myönnetyn ajanjakson ajan. Poikkeusmääräystä sovelletaan siten yhteisöön liittyessä voimassa olleeseen lainsäädäntöön. Tämä tarkoittaa, että mitkään muut Tirolin lainsäätäjän antamat säännökset eivät kuulu 70 artiklan soveltamisalaan ja että niiden täytyy olla yhteensoveltuvia yhteisön oikeuden sellaisten velvoitteiden kanssa, joiden noudattamisesta Itävalta olisi ollut vapautettu siinä tapauksessa, että poikkeusmääräystä olisi voitu soveltaa. Vuoden 1996 TGVG on kuitenkin annettu Itävallan liittymisen jälkeen. Mielestäni ei voida myöskään katsoa, että tämä laki sisältäisi pelkästään muodollisia muutoksia aikaisempaan lainsäädäntöön verrattuna ja että aiempi lainsäädäntö säilyisi olennaisilta osiltaan muuttumattomana. Vuoden 1996 TGVG:ssä otettiin nimittäin käyttöön yleinen kiinteistöjen hankkimiseen vaadittavan luvan hankkimista koskeva velvollisuus ja siinä annetaan vielä toimivaltaiselle viranomaiselle valtuudet antaa kyseisille asunnoille lupa nopeutetussa menettelyssä, mistä ei ollut säädetty liittymisajankohtana.(22) Lisäksi kiinteistökauppaa rajoitettiin vuoden 1996 TGVG:llä aikaisempaa enemmän sillä, että siinä poistettiin vuoden 1993 TGVG:ssä vielä olemassa ollut ilmoitusmenettely ja otettiin yleisesti käyttöön lupamenettely. Vuoden 1996 TGVG:n ei siten voida ajallisesti eikä asiallisesti katsoa olevan osa liittymisen aikana voimassa ollutta ja 70 artiklan poikkeusmääräyksen soveltamisalaan kuuluvaa lainsäädäntöä.

Ratkaisuehdotus

13 Edellä olevan perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin jättää tutkimatta Oberster Gerichtshof Wienin 28.8.1997 tekemällä päätöksellä esittämän ennakkoratkaisupyynnön.

(1) - EYVL 1994, C 241, s. 21.

(2) - Liittymisasiakirjan 70 artiklassa säädetään seuraavaa:"Niiden velvoitteiden estämättä, joista määrätään sopimuksissa, joihin Euroopan unioni perustuu, Itävallan tasavalta saa pitää voimassa voimassa olevan vapaa-ajan asuntoja koskevan lainsäädäntönsä viiden vuoden ajan liittymispäivästä".

(3) - 18.10.1983 annettu Tiroler Grundverkehrsgesetz.

(4) - 3.7.1991 annettu Tiroler Grundverkehrsgesetz.

(5) - Lain 16 a §:n 1 momentti. Lain loppusäännösten mukaan sitä sovellettiin "lain voimaan tullessa olemassa oleviin simuloituihin tai lain kiertämiseksi tehtyihin luovutuksiin".

(6) - 7.7.1993 annettu Tiroler Grundverkehrsgesetz.

(7) - Tässä säännöksessä säädetään, että "Landesgrundverkehrsreferent voi nostaa - - kanteen sen toteamiseksi, että oikeustoimi on mitätön, erityisesti kun kysymyksessä on simuloitu tai lain kiertämiseksi tehty luovutustoimi - - ".

(8) - 3.7.1996 annettu Tiroler Grundverkehrsgesetz.

(9) - Lisäksi 40 §:ssä säädetään seuraavaa: "2) 1.1.1994 vireillä olleissa kiinteistöjen luovutuksia koskevissa hallinnollisissa riidoissa sovelletaan aineellisoikeudellisten kysymysten osalta edelleen vuoden 1983 TGVG:n säännöksiä. Toimivaltaisten viranomaisten ja menettelyn osalta sovelletaan tämän lain säännöksiä. 3) Ennen 1.1.1994 tehtyihin oikeustoimiin ja oikeuksien luovutuksiin sovelletaan aineellisoikeudellisten kysymysten osalta edelleen vuoden 1983 TGVG:n säännöksiä. Toimivaltaisten viranomaisten ja menettelyn osalta sovelletaan tämän lain säännöksiä. 4) Ennen 1.1.1994 tehtyihin vuoden 1983 TGVG:n vastaisiin tekoihin sovelletaan vuoden 1983 TGVG:n säännöksiä. Ennen tämän lain voimaantuloa tehtyihin Tiroler Grundverkehrsgesetzin (LGBl. no 82/1993) vastaisiin tekoihin sovelletaan Tiroler Grundverkehrsgesetzin (LGBl. no 82/1993) säännöksiä - - . 6) Lain 34 ja 35 pykälää on sovellettava myös sellaisiin kiinteistökirjaan jo merkittyihin oikeustoimiin ja oikeuksien luovutuksiin, joihin olisi tarvittu lupa vuoden 1983 TGVG:n mukaan".

(10) - Ks. yhdistetyt asiat C-320/90-C-322/90, Telemarsicabruzzo ym., tuomio 26.1.1993 (Kok. 1993, s. I-393, 6 kohta); asia C-157/92, Banchero, määräys 19.3.1993 (Kok. 1993, I-1085, 4 kohta); asia C-66/97, Banco de Fomento e Exterior, määräys 30.6.1997 (Kok. 1997, s. I-3757, 7 kohta); yhdistetyt asiat C-128/97 ja C-137/97, Testa ja Modesti, määräys 30.4.1998 (Kok. 1998, s. I-2181, 5 kohta) ja C-9/98, Agostini, määräys 8.7.1998 (Kok. 1998, I-4261, 4 kohta).

(11) - Ks. mm. em. asiat Testa ja Modesti, määräyksen 6 kohta.

(12) - Ks. asia C-83/91, Meilicke, tuomio 16.7.1992 (Kok. 1992, s. I-4871, 25 kohta).

(13) - Asia C-134/95, USSL no 47 di Biella, tuomio 16.1.1997 (Kok. 1997, s. I-195, 12 kohta).

(14) - Yhteisön oikeuden soveltamatta jättäminen puhtaasti valtionsisäisiin tosiseikastoihin seuraa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä. Ks. esim. asia C-41/90, Höfner ja Elser, tuomio 23.4.1991 (Kok. 1991, s. I-1979, 37 kohta); asia C-332/90, Steen, tuomio 28.1.1992 (Kok. 1992, s. I-341, 9 kohta); yhdistetyt asiat C-29/94-C-35/94, Aubertin ym., tuomio 16.2.1995 (Kok. 1995, s. I-301, 9 kohta) ja em. asia USSL no 47 di Biella, 19 kohta.

(15) - Todettakoon, että Landesgrundverkehrsreferent ei tee tämän perusteella mitään oikeudellisia johtopäätöksiä, koska hän katsoo, että yhteisöjen tuomioistuimella ei ole toimivaltaa vastata tähän kysymykseen, koska kiinteistökauppa koskee kahta itävaltalaista oikeussubjektia ja kysymyksessä on siksi jäsenvaltion sisäinen tosiseikasto.

(16) - Oikeuskäytännössä todetaan, että "yhteisöjen tuomioistuimen on huolehdittava tämän mahdollisuuden turvaamisesta; tämän osalta on otettava huomioon se, - - ainoastaan ennakkoratkaisupyynnöt annetaan tiedoksi kyseisille osapuolille". Ks. yhdistetyt asiat 141/81-143/81, Holdijk ym., tuomio 1.4.1982 (Kok. 1982, s. 1299, 6 kohta); asia C-458/93, Saddik, määräys 23.3.1995 (Kok. 1995, s. I-511, 13 kohta); asia C-167/94, Grau Gomis ym., määräys 7.4.1995 (Kok. 1995, s. I-1023, 10 kohta); asia C-307/95, Max Mara, määräys 21.12.1995 (Kok. 1995, s. I-5083, 8 ja 20 kohta) ja asia C-2/96, Sunino ja Data, määräys 20.3.1996 (Kok. 1996, s. I-1543, 5 kohta).

(17) - Tämä syy on mielestäni ratkaiseva, eikä merkitystä ole sillä Itävallan hallituksen ja komission esittämällä väitteellä, jonka mukaan yhteisön oikeutta ei voida tässä asiassa soveltaa ajalliseen sovellettavuuteen liittyvistä syistä. Ilmeisesti on täysin riidatonta, että pääasiassa esillä olevat tosiseikat koskevat Itävallan tasavallan yhteisöön liittymistä edeltänyttä aikaa. Yhteisöjen tuomioistuin on kuitenkin todennut tähän asiaan verrattavassa asiassa C-122/96, Saldanha ja MTS, 2.10.1997 antamassaan tuomiossa (Kok. 1997, s. I-5325, 14 kohta), että yhteisöjen oikeutta voidaan soveltaa jo Itävallan liittymistä yhteisöön syntyneisiin asiantiloihin, jos aikaisemmat asiantilat ovat edelleen olemassa (ja jatkuvat) liittymisen jälkeen. Tämän vuoksi esillä olevassa asiassa ei ole niinkään selvää, että yhteisön oikeutta ei sovellettaisi ratione temporis -syistä. Mielestäni tällä seikalla ei kuitenkaan ole merkitystä tässä asiassa, koska katson edellä esittämäni perustelut sille, miksi yhteisön oikeutta ei sovelleta ratione materiae, riittäväksi sen perustelemiseksi, että ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta.

(18) - Vrt. asia Testa ja Modesti, määräyksen 17 kohta.

(19) - Vrt. asia C-291/96, Grado ja Bashir, tuomio 9.10.1997 (Kok. 1997, s. I-5531, 16 ja 17 kohta) ja asia C-428/93, Monin Automobiles, määräys 16.5.1994 (Kok. 1994, s. I-1707, 15 ja 16 kohta).

(20) - Vrt. edelleen vireillä olevassa asiassa C-302/97 23.2.1999 antamani ratkaisuehdotus.

(21) - Vrt. asia C-233/97, KappAhl, tuomio 3.12.1998 (Kok. 1998, s. I-8069, 15 ja 21 kohta).

(22) - Vuoden 1993 TGVG:ssä säädettiin kiinteistöjen hankkimiseen vaadittavasta luvansaantivelvollisuudesta; kuitenkin sellaiset Itävallan kansalaiset oli vapautettu tästä velvollisuudesta, jotka ilmoittavat, että kyseisiä kiinteistöjä ei ollut määrä käyttää vapaa-ajan asuntoina. Lupa voitiin myöntää ulkomaalaisille ainoastaan, jos luvan myöntäminen ei ollut vastoin Itävallan valtion yleistä etua ja ulkomaalaisella oli taloudellinen, kulttuurinen tai sosiaalinen intressi luovutukseen.