Asia T-289/01

Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Saksassa myytyjen, Der Grüne Punkt -logolla varustettujen pakkausten keräystä ja hyödyntämistä koskeva järjestelmä – Poikkeuslupapäätös – Komission asettamat velvoitteet kilpailun turvaamiseksi – Järjestelmän ylläpitäjän käyttämilleen jätehuoltoyrityksille myöntämä yksinoikeus – Kilpailunrajoitus – Tarve varmistaa kilpailijoiden mahdollisuus käyttää järjestelmän ylläpitäjän käyttämiä jätehuoltolaitteistoja – Järjestelmän ylläpitäjän antamat sitoumukset

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 24.5.2007

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kielto – Poikkeus – Hallinnollisessa menettelyssä ehdotettu sitoumus

(EY 81 artikla)

2. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kielto – Poikkeus – Edellytykset

3. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kielto – Poikkeus – Edellytykset

(EY 81 artiklan 1 ja 3 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 8 artiklan 1 kohta)

4. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Soveltaminen kansallisissa tuomioistuimissa

(EY 81 artiklan 1 kohta)

5. Kilpailu – Yritykset, jotka tuottavat yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyviä palveluja

(EY 86 artiklan 2 kohta)

1. Sitoumus, jonka yritys on esittänyt hallinnollisessa menettelyssä komission tässä yhteydessä esittämien huolenaiheiden korjaamiseksi, vaikuttaa siten, että sillä tarkennetaan EY 81 artiklaan perustuvan puuttumattomuustodistuksen tai poikkeusluvan saamiseksi ilmoitettujen sopimusten sisältöä, kun komissiolle ilmoitetaan, millä tavoin kyseinen yritys aikoo menetellä tulevaisuudessa. Komissiolla on näin ollen oikeus tehdä päätöksensä ottamalla kyseisen sitoumuksen huomioon, eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä ole tutkia tämän päätöksen laillisuutta ottamalla huomioon seikan, johon yritys on luopunut vetoamasta hallinnollisessa menettelyssä.

(ks. 87–89 kohta)

2. Tilanteessa, jossa sellaisen yrityksen, jolla on olennainen osa kysynnästä, sopimuskumppaneiden omaisuutta olevat laitteistot muodostavat pullonkaulan kyseisen yrityksen kilpailijoille, komissio voi vaatia mainitulta yritykseltä EY 81 artiklaan perustuvan puuttumattomuustodistuksen tai poikkeusluvan saamisen edellytyksenä olevana velvoitteena sitä, että kyseinen yritys itse ja sen kilpailijat käyttävät yhdessä mainittuja laitteistoja, koska jos näin ei tehdä, viimeksi mainituilta vietäisiin kaikki todelliset mahdollisuudet tulla relevanteille markkinoille ja jatkaa niillä toimintaansa.

(ks. 107, 112 ja 113 kohta)

3. Asetuksen N:o 17 8 artiklan 1 kohdassa säädetään, että poikkeuslupapäätöksiin voidaan liittää ehtoja ja velvoitteita, eikä siinä tarkenneta, millä edellytyksin komission on päätettävä näiden mahdollisuuksien välillä. Lisäksi koska EY 81 artiklan 3 kohta muodostaa yritysten hyväksi poikkeuksen EY 81 artiklan 1 kohdassa esitettyyn yleiseen sääntöön, komissiolla on oltava poikkeuksen yksityiskohtaisten edellytysten osalta laaja harkintavalta, mutta sen on samalla noudatettava EY 81 artiklassa sen toimivallalle asetettuja rajoja.

Se, että komissio on joissakin asioissa katsonut parhaammaksi asettaa ehtoja kuin velvoitteita, ei voi sellaisenaan riittää kyseenalaistamaan asetuksessa N:o 17 annettua mahdollisuutta liittää poikkeuslupapäätöksen pikemminkin velvoitteita kuin ehtoja.

(ks. 153 ja 154 kohta)

4. Kun kansalliset tuomioistuimet ottavat kantaa sopimuksiin tai menettelytapoihin, joista komissio, joka toimii sille yhteisön kilpailusääntöjen noudattamisen varmistamiseksi annetun toimivallan rajoissa, on jo tehnyt päätöksen, ne eivät voi tehdä komission päätöksen kanssa ristiriidassa olevia päätöksiä, vaikka tämä komission päätös olisi ristiriidassa ensimmäisenä oikeusasteena toimineen kansallisen tuomioistuimen antaman ratkaisun kanssa.

(ks. 197 kohta)

5. Vaikka oletetaan, että yritys, joka hoitaa myyntipakkausten keräys- ja hyödyntämisjärjestelmää, tuottaa EY 86 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvää palvelua, sitä, että komissio on asettanut sille velvoitteen, jonka mukaan se ei saa estää jätehuoltoyrityksiä tekemästä kyseisen yrityksen kilpailijoiden kanssa sopimuksia, joissa näille viimeksi mainituille annetaan lupa käyttää jätehuoltoyritysten säiliöitä ja muita pakkausten keräys‑ ja lajittelulaitteistoja, eikä panemasta näitä sopimuksia täytäntöön, ei voida mitenkään osoittaa, että järjestelmälle uskotun takaisinotto‑ ja hyödyntämispalvelun hoitaminen taloudellisesti hyväksyttävin ehdoin vaarantuu.

(ks. 207 ja 208 kohta)

YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (ensimmäinen jaosto)

24 päivänä toukokuuta 2007 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Saksassa myytyjen, Der Grüne Punkt ‑logolla varustettujen pakkausten keräystä ja hyödyntämistä koskeva järjestelmä – Poikkeuslupapäätös – Komission asettamat velvoitteet kilpailun turvaamiseksi – Järjestelmän ylläpitäjän käyttämilleen jätehuoltoyrityksille myöntämä yksinoikeus – Kilpailunrajoitus – Tarve varmistaa kilpailijoiden mahdollisuus käyttää järjestelmän ylläpitäjän käyttämiä jätehuoltolaitteistoja – Järjestelmän ylläpitäjän antamat sitoumukset

Asiassa T‑289/01,

Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH, aiemmin Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland AG, kotipaikka Köln (Saksa), edustajinaan asianajajat W. Deselaers, B. Meyring ja E. Wagner,

kantajana,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehenään aluksi S. Rating, sittemmin P. Oliver, H. Gading ja M. Schneider ja lopuksi W. Mölls ja R. Sauer,

vastaajana,

jota tukee

Landbell AG für Rückhol-Systeme, kotipaikka Mainz (Saksa), edustajinaan asianajajat A. Rinne ja A. Walz,

väliintulijana,

jossa on kyse EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta (Asiat COMP/34493 – DSD, COMP/37366 – Hofmann + DSD, COMP/37299 – Edelhoff + DSD, COMP/37291 – Rethmann + DSD, COMP/37288 – ARGE ja viisi muuta + DSD, COMP/37287 – AWG ja viisi muuta + DSD, COMP/37526 – Feldhaus + DSD, COMP/37254 – Nehlsen + DSD, COMP/37252 – Schönmackers + DSD, COMP/37250 – Altvater + DSD, COMP/37246 – DASS + DSD, COMP/37245 – Scheele + DSD, COMP/37244 – SAK + DSD, COMP/37243 – Fischer + DSD, COMP/37242 – Trienekens + DSD, COMP/37267 – Interseroh + DSD) 17.9.2001 tehdyn komission päätöksen 2001/837/EY (EYVL L 319, s. 1) 3 artiklan kumoamisesta tai toissijaisesti kyseisen päätöksen kumoamisesta kokonaisuudessaan ja kyseisen päätöksen 72 perustelukappaleessa esitetyn kantajan sitoumuksen kumoamisesta,

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja R. García-Valdecasas sekä tuomarit J. D. Cooke ja I. Labucka,

kirjaaja: hallintovirkamies K. Andová,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 11. ja 12.7.2006 pidetyissä istunnoissa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Asetus pakkausjätteiden syntymisen ehkäisemisestä

1 Saksan hallitus antoi 12.6.1991 Verordnung über die Vermeidung von Verpackungsabfällen ‑nimisen asetuksen (asetus pakkausjätteiden syntymisen ehkäisemisestä (Bundesgesetzblatt 1991 I, s. 1234)), jonka tarkastettu versio – jota sovelletaan käsiteltävänä olevaan asiaan – tuli voimaan 28.8.1998 (jäljempänä asetus tai pakkausasetus). Kyseisen asetuksen tarkoituksena on ehkäistä ja vähentää pakkausjätteiden vaikutuksia ympäristöön. Tätä varten siinä velvoitetaan valmistajat ja myyjät ottamaan takaisin ja hyödyntämään käytetyt myyntipakkaukset julkisen jätehuoltojärjestelmän ulkopuolella.

2 Asetuksen 3 §:n 1 momentin mukaan myyntipakkaukset (jäljempänä pakkaukset) ovat pakkauksia, joissa tavara myydään ja jotka päätyvät loppukuluttajalle. Kyse on myös kaupan, ravitsemusalan ja muiden palveluntarjoajien käyttämistä pakkauksista, jotka mahdollistavat tavaroiden luovuttamisen loppukuluttajalle tai helpottavat tätä (palvelupakkaukset), sekä kertakäyttöastioista ja ‑ruokailuvälineistä.

3 Asetuksen 3 §:n 7 momentin mukaan valmistajalla tarkoitetaan sitä, joka valmistaa pakkauksia, pakkausmateriaaleja tai tuotteita, joista valmistetaan välittömästi pakkauksia, sekä sitä, joka saattaa pakkauksia markkinoille Saksan alueella. Asetuksen 3 §:n 8 momentissa todetaan, että myyjä on kaupan portaasta riippumatta se, joka tuo markkinoille pakkauksia, pakkausmateriaaleja, tuotteita, joista valmistetaan välittömästi pakkauksia, tai pakattuja tavaroita. Myös postimyyntiyhtiöt ovat asetuksessa tarkoitettuja myyjiä. Lopuksi loppukuluttajalla tarkoitetaan lähtökohtaisesti asetuksen 3 §:n 10 momentin mukaan sitä, joka ei myy tavaraa enää edelleen sille toimitetussa muodossa.

4 Pakkausten valmistajat ja myyjät voivat täyttää niille asetuksessa asetetun takaisinotto‑ ja hyödyntämisvelvoitteen kahdella tavalla.

5 Yhtäältä asetuksen 6 §:n 1 ja 2 momentin mukaan myyjien ja valmistajien on otettava myyntipaikassa tai sen välittömässä läheisyydessä vastikkeetta takaisin loppukuluttajien käyttämät myyntipakkaukset ja saatettava ne hyödynnettäväksi (jäljempänä oma järjestelmä). Myyjän takaisinottovelvoite koskee vain sentyyppisiä, ‑muotoisia ja ‑kokoisia pakkauksia sekä sellaisten tavaroiden pakkauksia, jotka kuuluvat sen valikoimaan. Jos myyjän myyntipinta‑ala on alle 200 neliömetriä, takaisinottovelvoite koskee vain sellaisten tavaroiden pakkauksia, jotka on varustettu myyjän markkinoille saattamilla merkeillä (6 §:n 1 momentin neljäs ja viides virke). Asetuksen 6 §:n 1 momentin kolmannen virkkeen mukaan myyjän on omassa järjestelmässä ilmoitettava pakkauksen palautusmahdollisuudesta loppukuluttajalle ”helposti havaittavilla ja helppolukuisilla kylteillä”.

6 Toisaalta asetuksen 6 §:n 3 momentin ensimmäisen virkkeen mukaan valmistajat ja myyjät voivat liittyä järjestelmään, joka takaa käytettyjen myyntipakkausten säännöllisen keräämisen myyjän koko toiminta-alueella loppukuluttajan luota tai sen kotipaikan läheisyydestä kyseisten pakkausten saattamiseksi hyödynnettäviksi (jäljempänä kollektiivinen järjestelmä). Kollektiiviseen järjestelmään liittyvät valmistajat ja myyjät on vapautettu takaisinotto‑ ja hyödyntämisvelvoitteistaan kaikkien kyseisen järjestelmän piiriin kuuluvien pakkausten osalta. Asetuksen 6 §:n liitteessä I olevan 4 kohdan 2 alakohdan toisen virkkeen mukaan valmistajien ja myyjien on ilmoitettava osallistumisestaan kollektiiviseen järjestelmään ”merkinnällä tai muulla soveltuvalla keinolla”. Ne voivat näin ollen mainita kyseisestä osallistumisesta pakkauksissa tai käyttää muita keinoja, joita ovat esimerkiksi asiasta tiedottaminen asiakkaille myymälöissä tai pakkauksen mukana oleva ilmoitus.

7 Asetuksen 6 §:n 3 momentin yhdennentoista virkkeen mukaan kyseessä olevien Landien toimivaltaisten viranomaisten on hyväksyttävä kollektiiviset järjestelmät. Jotta kyseiset järjestelmät voidaan hyväksyä, niiden on muun muassa katettava ainakin yhden Landin alue, niiden yhteydessä on järjestettävä säännöllisiä keräyksiä kuluttajien kotipaikan läheisyydessä ja niiden osalta on allekirjoitettava sopimukset jätehuollosta vastaavien paikallisten yhteisöjen kanssa. Yritys, joka täyttää nämä edellytykset Landissa, voi ottaa siellä käyttöön hyväksytyn kollektiivisen järjestelmän.

8 Omien järjestelmien ja kollektiivisten järjestelmien on 1.1.2000 jälkeen pitänyt täyttää samat kierrätyskiintiöt. Nämä kiintiöt, jotka on esitetty asetuksen liitteessä I, vaihtelevat pakkauksen ainesosana olevan aineen mukaan. Takaisinotto‑ ja hyödyntämisvelvoitteiden noudattaminen taataan oman järjestelmän osalta riippumattomien asiantuntijoiden antamilla todistuksilla ja kollektiivisen järjestelmän osalta toimittamalla tarkastettavissa olevat tiedot kerättyjen ja hyödynnettyjen pakkausten määristä.

9 Lisäksi asetuksen 6 §:n 1 momentin yhdeksännessä virkkeessä todetaan, että jos myyjä ei täytä takaisinotto‑ ja hyödyntämisvelvoitettaan oman järjestelmän avulla, sen on tehtävä se kollektiivisen järjestelmän avulla.

10 Tältä osin Saksan viranomaiset ovat todenneet 24.5.2000 esittämissään huomautuksissa, jotka on toimitettu komissiolle hallinnollisen menettelyn yhteydessä (jäljempänä Saksan viranomaisten huomautukset), että pakkausasetuksen perusteella myyjä saattoi yhdistää oman järjestelmän yhteydessä tapahtuvan takaisinoton myymälän läheisyydessä ja kollektiivisen järjestelmän yhteydessä toteutetun keräyksen loppukuluttajan läheisyydessä osallistumalla kollektiiviseen järjestelmään ainoastaan osan sen markkinoille saattamien pakkausten osalta.

11 Saksan viranomaisten huomautuksissa on todettu myös, että jos myyjä päätti osallistua kollektiiviseen järjestelmään kaikkien markkinoimiensa pakkausten osalta, sitä eivät koskeneet enää 6 §:n 1 ja 2 momentissa säädetyt velvoitteet, mikä merkitsi sitä, että se ei voinut enää jälkikäteen ottaa käyttöön omaa jätehuoltoratkaisua. Sitä vastoin jos myyjä päätti heti alkuun osallistua omaan järjestelmään, se saattoi myöhemmin osallistua kollektiiviseen järjestelmään, jos kierrätyskiintiö ei ollut täyttynyt oman jätehuoltoratkaisun yhteydessä.

B Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH:n kollektiivinen järjestelmä, logon käyttöä koskeva sopimus ja palvelusopimus

12 Vuodesta 1991 lukien Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH (jäljempänä kantaja tai DSD) on ollut ainoa yhtiö, joka ylläpitää kollektiivista järjestelmää koko Saksan alueella (jäljempänä DSD-järjestelmä). DSD sai tässä tarkoituksessa vuonna 1993 hyväksynnän kaikkien Landien toimivaltaisilta viranomaisilta.

13 Voidakseen turvautua DSD-järjestelmään valmistajien ja myyjien on allekirjoitettava DSD:n kanssa sopimus, jonka perusteella niillä on oikeus käyttää Der Grüne Punkt ‑logoa, joka vastaa DSD:n hallussa olevaa yhteismerkkiä Der Grüne Punkt. Asianomaiset valmistajat ja myyjät suorittavat vastikkeeksi DSD:lle maksun. Logon käyttöä koskeva sopimus on EY:n perustamissopimuksen 82 artiklan soveltamisesta 20.4.2001 tehdyn komission päätöksen 2001/463/EY (Asia COMP D3/34493 – DSD) (EYVL L 166, s. 1) kohteena. Kyseinen päätös on kantajan nostaman kumoamiskanteen kohteena asiassa T‑151/01, DSD vastaan komissio.

14 DSD-järjestelmässä kantaja ei kerää eikä hyödynnä itse käytettyjä pakkauksia, vaan se hankkii kyseisen palvelun jätehuoltoyrityksiltä. DSD:n ja näiden yritysten välisiä suhteita säännellään vakiosopimuksella, jota on muutettu useaan otteeseen ja jonka tavoitteena on pakkausten keräämiseen ja lajitteluun tähtäävän järjestelmän perustaminen ja ylläpitäminen (jäljempänä palvelusopimus). Kun kyseiset materiaalit on lajiteltu, ne kuljetetaan kierrätyskeskukseen hyödynnettäviksi.

Tosiseikat

15 DSD ilmoitti 2.9.1992 komissiolle yhtiöjärjestyksensä lisäksi tiettyjä sopimuksia, mukaan lukien palvelusopimuksen – ainoa sopimus, jolla on merkitystä käsiteltävänä olevan asian kannalta –, saadakseen puuttumattomuustodistuksen tai vaihtoehtoisesti poikkeuslupapäätöksen.

16 Komissio julkaisi 23.7.1997 Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä (EYVL 1997, C 100, s. 4) 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 19 artiklan 3 kohdassa edellytetyn ilmoituksen, jossa se totesi aikovansa hyväksyä ilmoitetut sopimukset.

17 Kyseisessä ilmoituksessa komissio totesi muun muassa, että DSD oli antanut omalta osaltaan joukon sitoumuksia, joihin kuului sitoumus olla velvoittamatta jätehuoltoyrityksiä toimimaan ainoastaan DSD:n kanssa ja sitoumus olla vaatimatta, että kyseiset yritykset käyttävät säiliöitä tai muita keräämiseen tarkoitettuja välineitä yksinomaan palvelusopimuksen täytäntöönpanoon. DSD oli kuitenkin tarkentanut, ettei tätä toista sitoumusta sovellettu silloin, kun keräyssäiliöiden ja välineiden antaminen kolmansien käyttöön on ristiriidassa ”viranomaisten myöntämän poikkeusluvan” kanssa, kun pakkausasetus tai muut lait toisin määräävät tai kun välineiden käyttöön antaminen on kohtuutonta muista syistä, jotka liittyvät esimerkiksi haitallisten aineiden käyttämiseen. DSD totesi myös, että jos kolmannet käyttävät säiliöitä ja muita keräysvälineitä, se voidaan ottaa huomioon jätehuoltoyritysten maksujen laskemisessa (EYVL:ssä julkaistun ilmoituksen 66 ja 67 perustelukappale, riidanalaisen päätöksen 71 ja 134 perustelukappale).

18 Sen jälkeen kun kyseinen ilmoitus oli julkaistu virallisessa lehdessä, komissio sai kolmansilta, joita asia koskee, huomautuksia palvelusopimuksen soveltamista koskevista eri näkökohdista. Kyseiset kolmannet ilmoittivat, että edellä mainittujen sitoumusten vastaisesti DSD ei käytännössä antanut niille mahdollisuutta käyttää vapaasti DSD:n sopimuskumppaneiden käyttämiä keräysvälineitä (riidanalaisen päätöksen 76 ja 77 perustelukappale). Komissio korostaa siten riidanalaisessa päätöksessä, että DSD oli vaatinut, että sen kilpailijat saavat käyttää näitä välineitä ainoastaan sen suostumuksella. Tämä vaatimus oli yhtenä perusteluna Vereinigung für Wertstoffrecyclingen (jäljempänä VfW) EY 82 artiklan perusteella tekemälle kantelulle, ja se oli myös oikeusriidan kohteena Landgericht Kölnissä (Kölnin aluetuomioistuin, Saksa) (riidanalaisen päätöksen 57 ja 136 perustelukappale).

19 Kyseisessä asiassa DSD oli nostanut vilpillistä kilpailua koskevan Saksan lain perusteella kanteen VfW:tä, eli sellaista omaa järjestelmää vastaan, joka pyrki käyttämään vastikkeetta DSD-järjestelmän käyttämiä jätehuoltolaitteistoja eräissä saksalaisissa sairaaloissa. Tämän asian johdosta Landgericht Köln antoi 18.3.1997 tuomion, jolla DSD:n vaatimukset hyväksyttiin siltä osin kuin saksalainen tuomioistuin katsoi, että DSD-järjestelmän piiriin kuuluvien jätehuoltolaitteistojen vastikkeeton yhteiskäyttö on lainvastaista. Kyseisessä tuomiossa Landgericht Köln totesi myös, että esillä olevan asian olosuhteiden perusteella tällaisesta yhteiskäytöstä voitiin päästä asianmukaiseen korvaukseen ainoastaan, jos VfW maksoi suoraan DSD:lle eräänlaisen lupamaksun kyseisten keräysvälineiden yhteiskäytöstä.

20 Tässä yhteydessä komissio ilmoitti DSD:lle 21.8.1997 päivätyllä kirjeellä, että toiminta, jolla kolmansia estetään käyttämästä sen sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistoja, saattaisi kuulua EY 82 artiklan soveltamisalaan, ja se korosti kyseisen toiminnan mahdollista merkitystä poikkeuslupamenettelyn kannalta siltä osin kuin EY 81 artiklan 3 kohdassa esitetyn neljännen edellytyksen mukaan poikkeusluvan saamiseksi ilmoitettu sopimus ei voi antaa mahdollisuutta poistaa kilpailua merkittävältä osalta kysymyksessä olevia tuotteita.

21 Tämän komission kannanoton jälkeen DSD antoi kyseisen toimielimen 21.8.1997 päivätyssä kirjeessä esittämien ongelmakohtien ratkaisemiseksi seuraavan sitoumuksen (riidanalaisen päätöksen 58, 72 ja 137 perustelukappale):

”[DSD] on valmis luopumaan [Landgericht] Kölnin – – 18 päivänä maaliskuuta 1997 antaman tuomion mukaisista [kielto]vaatimuksista sekä VfW:tä vastaan että vastaavissa muissa tapauksissa. [DSD] pidättää itselleen edelleen oikeuden vaatia tiedottamista ja korvauksia jätehuoltoyrityksiltä, jotka ovat sopimussuhteessa [DSD:n] kanssa.”

Riidanalainen päätös

22 Komissio teki 17.9.2001 päätöksen 2001/837/EY EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta (Asiat COMP/34493 – DSD, COMP/37366 – Hofmann + DSD, COMP/37299 – Edelhoff + DSD, COMP/37291 – Rethmann + DSD, COMP/37288 – ARGE ja viisi muuta + DSD, COMP/37287 – AWG ja viisi muuta + DSD, COMP/37526 – Feldhaus + DSD, COMP/37254 – Nehlsen + DSD, COMP/37252 – Schönmackers + DSD, COMP/37250 – Altvater + DSD, COMP/37246 – DASS + DSD, COMP/37245 – Scheele + DSD, COMP/37244 – SAK + DSD, COMP/37243 – Fischer + DSD, COMP/37242 – Trienekens + DSD, COMP/37267 – Interseroh + DSD) (EYVL L 319, s. 1; jäljempänä riidanalainen päätös tai päätös).

23 Komission riidanalaisessa päätöksessä tekemässä arvioinnissa on lähtökohtana DSD:n tekemä hakemus puuttumattomuustodistuksen tai mahdollisesti poikkeuslupapäätöksen saamiseksi palvelusopimuksen osalta.

A DSD:n ja jätehuoltoyritysten välinen sopimussuhde

24 DSD ei itse kerää pakkauksia, vaan tätä tehtävää hoitavat jätehuoltoyritykset, joiden kanssa DSD on tehnyt palvelusopimuksen. Kyseisen vakiosopimuksen 1 kohdan mukaan DSD antaa kullekin jätehuoltoyritykselle yksinoikeudella tehtäväksi kerätä ja lajitella tietyn alueen pakkaukset kollektiivisen järjestelmän mukaisesti, ja tämä tehtävä annetaan noin viidentoista vuoden ajaksi (jäljempänä jätehuoltoyritysten hyväksi tehty yksinoikeuslauseke tai yksinoikeuslauseke).

25 Keräys tapahtuu asianomaisten kuluttajien kotipaikan läheisyyteen sijoitettujen keräysastioiden avulla tai siten, että jätehuoltoyritys noutaa tai tyhjentää kuluttajille tätä varten jaetut muovisäkit tai säiliöt. Jätehuoltoyritys omistaa keräysastiat ja niihin jätetyt pakkaukset tai pakkaukset, jotka se on kerännyt. Kerättyjen materiaalien lajittelu on jätehuoltoyrityksen tehtävä, ja sen hoitaa yleensä siihen erikoistunut keräilykeskus. Kukin jätehuoltoyritys saa DSD:ltä korvauksen kunkin materiaalilajin painon, lajiteltujen jätteiden käsittelykustannusten ja keräyksen onnistumisasteen mukaan (riidanalaisen päätöksen 32, 45 ja 51 perustelukappale).

26 Lisäseikkana on todettava riidanalaisessa päätöksessä korostettavan, että paperi‑ ja pahvipakkausten lisäksi jätehuoltoyritykset keräävät yleensä myös painotuotteita (sanoma‑ ja aikakauslehtiä). Koska painotuotteet, joiden osuus tämän tyyppisistä materiaaleista on noin 75 prosenttia, eivät kuulu niiden tehtävien piiriin, joista DSD on ottanut huolehtiakseen, DSD ei maksa niiden keräämisestä korvausta (riidanalaisen päätöksen 32 perustelukappale).

B EY 81 artiklan 1 kohtaa koskeva arviointi

27 Tämän arvioinnin yhteydessä riidanalaisessa päätöksessä tarkastellaan kahta palvelusopimukseen liittyvää seikkaa.

1. Jätehuoltoyritysten hyväksi tehty yksinoikeuslauseke

28 Ensimmäiseksi riidanalaisessa päätöksessä korostetaan, että jätehuoltoyritysten hyväksi tehdyllä yksinoikeuslausekkeella, joka on otettu kaikkiin DSD:n ja sen sopimuskumppaneiden välillä tehtyihin palvelusopimuksiin, estetään muita jätehuoltoyrityksiä tarjoamasta palvelujaan DSD:lle (riidanalaisen päätöksen 122–124 perustelukappale).

29 Tarkastellakseen kyseistä lauseketta EY 81 artiklan 1 kohdan kannalta komissio tutkii aluksi kysynnän tilannetta kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten keräyksen ja lajittelun Saksan markkinoilla (jäljempänä kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinat). Riidanalaisessa päätöksessä esitetään tältä osin, että DSD käsittelee noin 70 prosenttia pakkauksista, jotka voidaan kerätä Saksassa, ja vastaa ainakin 80 prosentista kysynnästä kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoilla. DSD:n painoarvo on näin ollen ratkaiseva kansallisella tasolla, jolla se on ainoa käytettävissä oleva kollektiivinen järjestelmä, sekä niiden 500 alueen tasolla, jotka kuuluvat palvelusopimusten piiriin (riidanalaisen päätöksen 126 ja 127 perustelukappale).

30 Tarjonnan osalta riidanalaisessa päätöksessä korostetaan tämän jälkeen lukuisten toimijoiden tarjoavan keräyspalveluja. Päätöksessä todetaan myös, että ”lähinnä aluetaloudellisista ja jätehuoltologistisista syistä – – vaikuttaa tällä hetkellä melko epätodennäköiseltä, että DSD:n jo luoman yksityisten loppu[kuluttajien] lähellä toimivan keräysjärjestelmän rinnalle perustettaisiin toinen järjestelmä”. Päätöksessä korostetaan sitä vastoin, että ”realistisemmalta vaikuttaa pikemminkin se mahdollisuus, että potentiaaliseksi kilpailijaksi katsottava [kollektiivinen] järjestelmä tai oma jätehuoltoratkaisu toimii tämän kotitalouksien lähell[e sijoitetun keräysinfrastruktuurin] pullonkaulaluonteen vuoksi yhteistyössä niiden jätehuoltoyritysten kanssa, jotka jo tuottavat keräyspalveluja DSD:lle palvelusopimuksen mukaisesti”. Komissio on siten sitä mieltä, että muut jätehuoltoyritykset kuin DSD:n sopimuskumppanit saattaisivat ajatella ottavansa käyttöön keräyssäiliöitä DSD-järjestelmän käyttämien säiliöiden lisäksi vain joissakin kotitalouksiin verrattavissa keräilypaikoissa, kuten sairaaloissa tai työpaikkaruokaloissa, sillä edellytyksellä, että tiettyjä logistiikkaan ja pakkauksiin liittyviä edellytyksiä noudatetaan. Päätöksessä todetaan kuitenkin, että tällaisten mahdollisuuksien taloudellinen merkitys on melko vähäinen ja että on epätodennäköistä, että ulkopuolelle jääneillä jätehuoltoyrityksillä olisi sopimuskauden aikana merkittäviä mahdollisuuksia tarjota palvelujaan kullakin DSD:n palvelussopimuksen piiriin kuuluvalla sopimusalueella (riidanalaisen päätöksen 127 ja 128 perustelukappale).

31 Lisäksi päätöksessä korostetaan, että yksinoikeuslausekkeen voimassaoloajalla on merkittävä asema arvioitaessa kyseisen lausekkeen vaikutuksia kilpailuun, koska mitä pidempi tämä voimassaoloaika on, sitä pidemmäksi ajaksi kyseisen sopimuksen vaikutuksesta jätehuoltoyrityksiltä, jotka eivät ole DSD:n sopimuskumppaneita, viedään pois mahdollisuus tehdä tarjous Saksan kaikkein merkittävimmän kollektiivisen järjestelmän kysynnän täyttämiseksi (riidanalaisen päätöksen 129 ja 130 perustelukappale).

32 Tämän tarkastelun päätteeksi komissio toteaa, että jätehuoltoyritysten pääsy kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoille vaikeutuu huomattavasti, mikä edistää merkittävästi markkinoiden sulkeutumista yhteismarkkinoiden olennaisella osalla. Tämän perusteella jätehuoltoyritysten hyväksi tehty yksinoikeuslauseke on EY 81 artiklan 1 kohdan mukainen kilpailunrajoitus (riidanalaisen päätöksen 132 perustelukappale). Kun DSD:lle on suullisessa käsittelyssä esitetty kysymyksiä tältä osin, se on todennut, ettei se riitauta tätä arviointia.

2. Mahdollisuus käyttää jätehuoltoyritysten laitteistoja

33 Toiseksi riidanalaisessa päätöksessä tutkitaan, missä määrin DSD:n kilpailija voi käyttää jätehuoltoyritysten laitteistoja. Komissio toteaa tältä osin, että sen mielestä kysymys on EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta kilpailunrajoituksesta, jos ”palvelusopimus olisi muotoiltu siten, että DSD:n kilpailijoilta evättäisiin mahdollisuus käyttää jätehuollon infrastruktuuria” (riidanalaisen päätöksen 133 perustelukappale).

34 Tämän toteamuksen tueksi päätöksessä vedotaan yhtäältä siihen, että jätehuoltoyritysten laitteistojen käyttäminen ”kotitalouksien lähellä [olevan keräysinfrastruktuurin] – – pullonkaulaluonteen vuoksi – – on erityisen tärkeää”. Päätöksessä korostetaan siten, että tämän tyyppinen keräys tapahtuu yleensä suoraan tietyn alueellisen yhteisön kaikkien kuluttajien luota (noutojärjestelmät), ellei oteta huomioon vapaaehtoisten vientijärjestelmien (keräyspisteet) muodostamia yksittäistapauksia. Päätöksessä todetaan myös, että kotitalouksien jätehuolto voidaan logistisista syistä suorittaa kustannustehokkaasti yleensä ainoastaan, jos se annetaan vain muutaman jätehuoltoyrityksen hoidettavaksi. Lisäksi päätöksessä korostetaan, että jätteen syntypaikoille voidaan tilanpuutteen ja yksityisten kuluttajien syvään juurtuneiden jätehuoltotottumusten vuoksi sijoittaa vain yksi keräyssäiliö kutakin materiaaliryhmää kohti (esim. lasi, paperi tai kevytpakkaukset). Tällaiset olosuhteet ovat tärkein syy siihen, että kotitalousjätteiden ja kierrätettävien materiaalien huolto on annettu samanaikaisesti yleensä vain yhden jätehuoltoyrityksen tehtäväksi (riidanalaisen päätöksen 133 perustelukappale, luettuna yhdessä tämän saman päätöksen 92 ja 93 perustelukappaleen kanssa). Toisaalta päätöksessä huomautetaan, että sen jälkeen kun ilmoitus julkaistiin EYVL:ssä, oli ilmaistu kilpailuun kohdistuvia pelkoja. Komissio viittaa tämän osalta siihen, että tässä tilanteessa useat kolmannet, joita asia koskee, olivat todenneet, että DSD:n esittämästä ensimmäisestä sitoumusryhmästä poiketen (ks. 17 kohta), kyseinen yritys ei antanut kolmansille mahdollisuutta käyttää vapaasti sen sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistoja, koska se vaati, että siihen oli saatava sen suostumus (riidanalaisen päätöksen 133 perustelukappale, luettuna yhdessä tämän saman päätöksen 76 ja 77 perustelukappaleen kanssa).

35 Tässä yhteydessä riidanalaisessa päätöksessä huomautetaan, että DSD oli aluksi vaatinut, että kolmannet saavat käyttää yhteisesti sen sopimuskumppanien jätehuoltolaitteistoja vain sen suostumuksella. Päätöksessä tarkennetaan kuitenkin, että sen 21.8.1997 päivätyn komission kirjeen johdosta, jossa DSD:lle ilmoitettiin, että tällainen toiminta saattaisi kuulua EY 82 artiklan soveltamisalaan, DSD luopui vetoamasta tarpeeseen saada sen suostumus sille, että kolmannet voisivat käyttää DSD:n sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistoja (ks. 20 ja 21 kohta). Päätöksessä todetaan myös, että ”yhtä ongelmallista olisi, jos DSD vaatisi tällaisesta käytöstä korvausta suoraan kolmansilta tai jos se vaatisi oikeutta osallistua jätehuoltoyritysten ja kolmansien välisiin neuvotteluihin keräyssäiliöiden käytöstä maksettavasta kohtuullisesta korvauksesta”. Päätöksessä on kuitenkin todettu, että jos DSD:n sopimuskumppaneiden laitteistoja käytetään yhteisesti, DSD:llä on oikeus neuvotella näille yrityksille maksetun korvauksen alentamisesta ja se voi myös valvoa, ettei mitään kolmansille tuotettuja palveluja laskuteta DSD:ltä (riidanalaisen päätöksen 136–138 perustelukappale).

36 Kun otetaan huomioon nämä sitoumukset ja tarkennukset, komissio katsoo, että palvelusopimuksessa ei ole mitään yksinoikeuslauseketta DSD:n hyväksi ja että jätehuoltoyritykset voivat tarjota palvelujaan DSD:n kilpailijoille. Päätöksessä korostetaan näin ollen, että ”palvelusopimus ei siten johda siihen, että DSD:n kilpailijoilta evättäisiin mahdollisuus käyttää jätehuollon infrastruktuuria. Näin ollen kyseessä ei tältä osin ole [EY] 81 artiklan 1 kohdan mukainen kilpailun rajoittaminen” (riidanalaisen päätöksen 134 ja 139 perustelukappale).

C EY 81 artiklan 3 kohtaa koskeva arviointi

37 Sen toteamiseksi, ettei EY 81 artiklan 1 kohdan määräyksiä sovelleta palvelusopimukseen, riidanalaisessa päätöksessä tutkitaan jätehuoltoyrityksen hyväksi tehtyä yksinoikeuslauseketta EY 81 artiklan 3 kohdassa vahvistettuihin edellytyksiin nähden.

38 Tässä yhteydessä riidanalaisessa päätöksessä katsotaan, että kyseinen lauseke myötävaikuttaa tuotannon tehostamiseen ja teknisen tai taloudellisen kehityksen edistämiseen, koska sen avulla on mahdollista täyttää ympäristötavoitteet (riidanalaisen päätöksen 142–146 perustelukappale) ja se jättää kuluttajille kohtuullisen osuuden näin saatavasta hyödystä (riidanalaisen päätöksen 147–149 perustelukappale).

39 Samoin siltä osin kuin kyse on palvelusopimuksen mukaisen yksinoikeussitoumuksen välttämättömyydestä, riidanalaisessa päätöksessä korostetaan, että DSD-järjestelmän käyttöönottaminen edellyttää huomattavia investointeja jätehuoltoyrityksiltä, joiden on voitava saada DSD:ltä tiettyjä vakuuksia sopimuksen voimassaoloajan osalta, jotta kyseiset investoinnit voidaan maksaa takaisin ja jotta ne saadaan kannattaviksi. Komissio on kuitenkin asiaa tutkittuaan katsonut tarpeelliseksi lyhentää yksinoikeussitoumuksen alkuperäistä voimassaoloaikaa vahvistamalla sen päättymisajankohdaksi 31.12.2003 (riidanalaisen päätöksen 150–157 perustelukappale).

40 Lopuksi riidanalaisessa päätöksessä tutkitaan, ettei yksinoikeuslausekkeella voida sulkea kilpailua pois kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoilla. Tältä osin komissio aloittaa toteamalla, että DSD-järjestelmän ulkopuolelle jääneille jätehuoltoyrityksille jää tarjontamahdollisuuksia omien järjestelmien alalla. Nämä ovat mahdollisia ainakin kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoiden reuna-alueilla tiettyjen pakkausten ja jätteen syntypaikkojen yhdistelmien osalta (riidanalaisen päätöksen 159 perustelukappale).

41 Lisäksi komissio korostaa, että kuluttajan luota tapahtuvan keräyksen markkinoille on ominaista se, että on taloudellisesti kannattavaa antaa yksi sopimusalue kokonaisuudessaan yhden ainoan jätehuoltoyrityksen hoidettavaksi ja että useissa tapauksissa on pikemminkin taloudellisesti melko epäedullista, että kotitalouksien lähellä käytettäisiin useampia keräyslaitteistoja, syistä, jotka liittyvät tilankäyttöön, keräysinfrastruktuurien luonteeseen ja kuluttajien vakiintuneisiin jätehuoltotottumuksiin. Komission mielestä kotitalouksien läheisyyteen sijoitetut pakkausten keräyssäiliöt muodostavat siten pullonkaulan. Sen mukaan on siis realistista ajatella, että DSD-järjestelmän kanssa kilpailevat kollektiiviset järjestelmät ja osittain myös omat järjestelmät toimivat usein DSD:n kanssa työskentelevien jätehuoltoyritysten kanssa. Tämän arvioinnin perusteella komissio muistuttaa tarpeesta käyttää yhteisesti DSD:n sopimuskumppanien keräyslaitteistoja, koska ”DSD:n palvelusopimuskumppaneiden keräysinfrastruktuurin vapaa ja esteetön käyttömahdollisuus on ratkaiseva edellytys [kuluttajien luota tapahtuvien] pakkausten keräys- ja lajittelupalveluiden kysyntäkilpailun voimistamiselle sekä myös kilpailun voimistamiselle [tuotantoketjun aikaisempaan vaiheeseen sijoittuvilla kuluttajien luota tapahtuvan] pakkausten takaisinoton ja [niiden hyödyntämisen] järjestämisen [vertikaalisilla] markkinoilla” (riidanalaisen päätöksen 162 perustelukappale). Päätöksessä huomautetaan tältä osin, että palvelusopimus ei sido jätehuoltoyrityksiä yksinomaan DSD:hen ja että DSD on antanut useita sitoumuksia, joita ovat muun muassa sitoumus, jonka mukaan se ei vaadi, että jätehuoltoyritykset käyttävät keräyslaitteistoja yksinomaan palvelusopimuksen täytäntöönpanemiseen, ja sitoumus, jonka mukaan se ei vaadi kolmansilta jätehuoltoyritysten keräyslaitteistojen käytön lopettamista (riidanalaisen päätöksen 158–163 perustelukappale).

D Komission poikkeuslupapäätökseen liittämät velvoitteet

42 Varmistaakseen sen, että kilpailuun odotettavissa olevat vaikutukset toteutuvat todellisuudessa ja että EY 81 artiklan 3 kohdassa määrätyt poikkeusluvan myöntämisedellytykset täyttyvät, komissio katsoo tarpeelliseksi liittää palvelusopimusta koskevaan poikkeuslupapäätökseensä asetuksen N:o 17 8 artiklassa tarkoitettuja velvoitteita (riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappale).

43 Ensimmäinen velvoite on asetettu DSD:lle riidanalaisen päätöksen 3 artiklan a alakohdassa, jonka mukaan ”DSD ei saa estää jätehuoltoyrityksiä tekemästä ja panemasta täytäntöön DSD:n kilpailijoiden kanssa sopimuksia säiliöiden tai muiden laitteistojen yhteiskäytöstä käytettyjen myyntipakkausten keräämistä ja lajittelua varten”.

44 Toinen velvoite on määritelty päätöksen 3 artiklan b alakohdassa, jonka mukaan ”DSD ei saa vaatia jätehuoltoyrityksiltä, jotka tekevät DSD:n kilpailijoiden kanssa sopimuksia säiliöiden tai muiden laitteistojen yhteiskäytöstä käytettyjen myyntipakkausten keräämistä ja lajittelua varten, että näiden on esitettävä DSD:lle todisteita pakkausmääristä, joita ei ole kerätty DSD-järjestelmää varten”.

45 Sen selittämiseksi, minkä takia tällaisten velvoitteiden asettaminen on välttämätöntä siitä DSD:n antamasta sitoumuksesta huolimatta, jonka mukaan se antaa kilpailijoilleen luvan käyttää keräyslaitteistoja, riidanalaisessa päätöksessä vedotaan siihen, että jätehuoltoinfrastruktuurin esteetön käyttö on olennainen edellytys kilpailulle, ja siihen, että DSD oli tehnyt varauksia erään 71 perustelukappaleessa mainitun sitoumuksen täytäntöönpanemisen osalta (riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappale).

E Päätelmät

46 Kun otetaan huomioon DSD:n antamat sitoumukset ja päätökseen liitetyt velvoitteet, riidanalaisessa päätöksessä tuodaan lopuksi esiin, että jätehuoltoinfrastruktuurin esteetön käyttö on käytännössä mahdollista ilman rajoitusta. Päätöksen mukaan sekä DSD-järjestelmän kanssa kilpailevilla kollektiivisilla järjestelmillä että omilla jätehuoltojärjestelmillä on realistisia mahdollisuuksia päästä kuluttajan luota tapahtuvan keräyksen markkinoille. Näiden mahdollisuuksien perusteella voidaan myös vahvistaa edellytykset, jotka ovat tarpeen kilpailun voimistamiselle tuotantoketjun aikaisempaan vaiheeseen sijoittuvilla kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten takaisinoton ja niiden hyödyntämisen järjestämisen markkinoilla (riidanalaisen päätöksen 176–178 perustelukappale).

47 Tämän johdosta riidanalaisessa päätöksessä korostetaan, että palvelusopimuksessa esitetty jätehuoltoyritysten hyväksi tehty yksinoikeuslauseke täyttää EY 81 artiklan 3 kohdan soveltamisedellytykset (riidanalaisen päätöksen 179 perustelukappale). Riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa komissio huomauttaa siten, että ”[EY] 81 artiklan 3 kohdan – – perusteella katsotaan, ettei [EY] 81 artiklan 1 kohdan – – määräyksiä voida soveltaa yksilöllisiin palvelusopimuksiin, jotka sisältävät enintään vuoden 2003 loppuun saakka voimassa olevan yksinoikeussitoumuksen” ja että ”tämä poikkeus on voimassa 1 päivästä tammikuuta 1996 alkaen 31 päivään joulukuuta 2003”.

48 Tähän poikkeuslupaan on liitetty kaksi edellä mainittua velvoitetta (ks. 43 ja 44 kohta), jotka on esitetty päätöksen 3 artiklassa, siten että näistä ensimmäisellä taataan mahdollisuus käyttää palvelusopimuksen allekirjoittaneiden keräysinfrastruktuuria sekä estetään kilpailun poissulkeminen relevanteilla markkinoilla ja toisella annetaan DSD:n kilpailijoille mahdollisuus käyttää vapaasti tämän keräyslaitteistojen yhteiskäytön yhteydessä kerätyt pakkausmäärät omaan lukuunsa. Nämä velvoitteet ovat välttämättömiä, jotta estettäisiin kilpailun poistaminen merkityksellisiltä markkinoilta, ja ne konkretisoivat DSD:n antamat sitoumukset parantaen näiden viimeksi mainittujen oikeusvarmuutta (riidanalaisen päätöksen 182 perustelukappale).

49 Lopuksi riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että jos ylimmässä oikeusasteessa annetussa Saksan toimivaltaisen tuomioistuimen tuomiossa todetaan, että komission näkemyksen vastaisesti se, että kolmannet käyttävät palvelusopimusten allekirjoittajayritysten jätehuoltolaitteistoja, on ristiriidassa pakkausasetuksen kanssa, kyse on olennaisesta muutoksesta niihin tietoihin, joiden perusteella nyt esillä oleva päätös on tehty, ja komission on siis tutkittava uudelleen, täyttyvätkö edellytykset EY 81 artiklan 3 kohdan soveltamiseksi palvelusopimukseen, ja tarvittaessa peruutettava poikkeuslupa (riidanalaisen päätöksen 183 perustelukappale).

F Päätösosa

50 Päätösosan 1 artiklassa esitetään komission kanta yhtiöjärjestykseen ja niin kutsuttuihin takuusopimuksiin, jotka DSD oli ilmoittanut samaan aikaan kuin palvelusopimuksen:

”Nykyisten tietojensa perusteella ja ottaen huomioon DSD:n antamat sitoumukset komissio toteaa, ettei sillä ole syytä toteuttaa [EY] 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan mukaisia toimenpiteitä yhtiöjärjestyksen ja takuusopimusten vuoksi.”

51 Riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa myönnetään poikkeuslupa palvelusopimuksen osalta:

”[EY] 81 artiklan 3 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 3 kohdan perusteella katsotaan, ettei [EY] 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan määräyksiä voida soveltaa yksilöllisiin palvelusopimuksiin, jotka sisältävät enintään vuoden 2003 loppuun saakka voimassa olevan yksinoikeussitoumuksen.

Tämä poikkeus on voimassa 1 päivästä tammikuuta 1996 alkaen 31 päivään joulukuuta 2003.”

52 Päätöksen 3 artiklassa komissio liittää edellä mainittuun poikkeuslupaan kaksi velvoitetta:

”Edellä 2 kohdassa myönnettyyn poikkeukseen liitetään seuraavat velvoitteet:

a) DSD ei saa estää jätehuoltoyrityksiä tekemästä ja panemasta täytäntöön DSD:n kilpailijoiden kanssa sopimuksia säiliöiden tai muiden laitteistojen yhteiskäytöstä käytettyjen myyntipakkausten keräämistä ja lajittelua varten.

b) DSD ei saa vaatia jätehuoltoyrityksiltä, jotka tekevät DSD:n kilpailijoiden kanssa sopimuksia säiliöiden tai muiden laitteistojen yhteiskäytöstä käytettyjen myyntipakkausten keräämistä ja lajittelua varten, että näiden on esitettävä DSD:lle todisteita pakkausmääristä, joita ei ole kerätty DSD-järjestelmää varten.”

Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset

53 Kantaja nosti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 27.11.2001 toimittamallaan kannekirjelmällä EY 230 artiklan neljännen kohdan perusteella kanteen, jolla vaaditaan riidanalaisen päätöksen kumoamista.

54 Landbell AG für Rückhol-Systeme (jäljempänä Landbell), joka ylläpitää DSD:n kanssa kilpailevaa kollektiivista järjestelmää, pyysi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 26.2.2002 rekisteröidyllä hakemuksella saada osallistua tähän oikeudenkäyntiin tukeakseen komission vaatimuksia. Tämä väliintulohakemus annettiin tiedoksi asianosaisille, jotka esittivät huomautuksensa säädetyssä määräajassa.

55 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (viides jaosto) hyväksyi Landbellin väliintulohakemuksen 17.6.2002 antamallaan määräyksellä, ja Landbell saattoi esittää huomautuksensa 9.10.2002.

56 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn, ja se esitti prosessinjohtotoimenpiteinä asianosaisille joukon kysymyksiä, joihin oli tarkoitus antaa suullinen vastaus suullisessa käsittelyssä.

57 Asianosaisten ja väliintulijan lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 11. ja 12.7.2006 pidetyssä istunnossa.

58 Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen 3 artiklan a ja b alakohdan

– toissijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen kokonaisuudessaan

– kumoaa DSD:n sitoumuksen, joka on esitetty riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappaleessa

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

59 Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

60 Landbell vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

61 Kantaja vetoaa kanteen tueksi neljään kanneperusteeseen. Ensimmäinen kanneperuste koskee sitä, että riidanalaisen päätöksen 3 artiklan a alakohtaan sisältyvä velvoite on ristiriidassa EY 81 artiklan 3 kohdan ja suhteellisuusperiaatteen kanssa. Toisen kanneperusteen mukaan kyseinen velvoite on ristiriidassa EY 86 artiklan 2 kohdan kanssa. Kolmas kanneperuste koskee sitä, että riidanalaisen päätöksen 3 artiklan b alakohtaan sisältyvällä velvoitteella rikotaan EY 81 artiklan 3 kohtaa ja EY 86 artiklan 2 kohtaa. Neljäs kanneperuste, joka liittyy riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappaleessa mainitun kantajan sitoumuksen kumoamista koskevaan vaatimukseen, koskee asiansa tuomioistuimissa käsitellyksi saamista koskevan perusoikeuden loukkaamista.

A Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 3 artiklan a alakohtaan sisältyvä velvoite on ristiriidassa EY 81 artiklan 3 kohdan ja suhteellisuusperiaatteen kanssa

62 Kantaja katsoo, että riidanalaisen päätöksen 3 artiklan a alakohtaan sisältyvä velvoite (jäljempänä ensimmäinen velvoite), jonka mukaan ”DSD ei saa estää jätehuoltoyrityksiä tekemästä ja panemasta täytäntöön DSD:n kilpailijoiden kanssa sopimuksia säiliöiden tai muiden laitteistojen yhteiskäytöstä käytettyjen myyntipakkausten keräämistä ja lajittelua varten”, on ristiriidassa EY 81 artiklan ja suhteellisuusperiaatteen kanssa. Se jakaa kanneperusteensa pääosin kolmeen osaan.

63 Ensimmäiseksi kantaja väittää, että ensimmäinen velvoite ei ole EY 81 artiklan 3 kohtaan nähden objektiivisesti välttämätön, koska keräys‑ ja lajittelulaitteistojen (jäljempänä jätehuoltolaitteistot) yhteiskäyttö ei ole välttämätöntä DSD:n kilpailijoiden toiminnalle. Kantaja väittää, että riidanalaisessa päätöksessä olevat perustelut eivät ainakaan ole tältä osin riittävät.

64 Toiseksi kantaja väittää vastauksena vastineessa esitettyihin väitteisiin, että EY 81 artiklan 1 kohdan tai EY 82 artiklan rikkomisen väitetty uhka, johon komissio on vedonnut, on teoreettinen eikä sillä voida perustella ensimmäistä velvoitetta, jonka tavoitteena voi – joka tapauksessa – olla ainoastaan välttää kilpailun poistaminen markkinoilta, joilla on aikaisemmin todettu olevan kilpailurajoitus.

65 Kolmanneksi kantaja katsoo ensimmäisen velvoitteen olevan suhteeton väittämällä ensinnäkin, että kyseisen velvoitteen edellyttämä jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttö on ristiriidassa pakkausasetuksen kanssa, toiseksi, että ensimmäinen velvoite johtaa kilpailun vääristymiseen sen vahingoksi, kolmanneksi, että mainitulla velvoitteella vahingoitetaan Der Grüne Punkt ‑merkin nimenomaista tavoitetta, ja neljänneksi, että sillä loukataan sen perusoikeutta saada asiansa käsitellyksi tuomioistuimissa.

66 Kantaja esittää ennen näiden väitteiden selostamista alustavasti ne syyt, joiden vuoksi sen suostumuksen saaminen on tarpeen, silloin kun jätehuoltolaitteistoja käytetään yhteisesti.

67 Näitä syitä on tutkittava ennen ensimmäisen kanneperusteen kolmen edellä mainitun osan arvioimista.

1. Tarve saada DSD:n suostumus käytettäessä jätehuoltolaitteistoja yhteisesti

a) Asianosaisten lausumat

68 Kantaja väittää, että vaikka se ei oikeudellisesti omista ensimmäisessä velvoitteessa tarkoitettuja jätehuoltolaitteistoja, niiden on kuitenkin katsottava olevan DSD:lle kuuluvia laitteistoja, kun otetaan huomioon se, että se on rahoittanut ne, että ne ovat olennainen osa DSD-järjestelmää ja että ne on varustettu Der Grüne Punkt ‑merkillä. Tämän perusteella DSD:n kanssa palvelusopimuksen tehneiden jätehuoltoyritysten laitteistojen yhteiskäyttöön on saatava kantajan suostumus.

69 Näyttääkseen toteen tarpeen saada kyseinen suostumus kantaja vetoaa aluksi siihen, että se on rahoittanut DSD-järjestelmässä käytetyt jätehuoltolaitteistot. Kantaja nojautuu tältä kohdin etenkin palvelusopimuksen 7 kohdan 1 alakohtaan, jonka mukaan DSD:n jätehuoltoyritykselle maksama korvaus on vastike kaikista kyseisen yrityksen suoritteista siltä osin kuin on kyse muun muassa keräysastioiden käyttöön antamisesta, pakkausten kuljettamisesta ja lajittelusta sekä jätteiden käyttöön antamisesta. Kantaja vetoaa myös Landgericht Kölnin 18.3.1997 antamaan tuomioon ja toteaa, että DSD:n kilpailija hyötyy DSD-järjestelmästä keräyslaitteistoja yhteisesti käytettäessä ja että tällainen käyttö on mahdollista ainoastaan sen jälkeen kun ”on saatu [DSD]:n suostumus (korvauksen muodossa)”. Kantaja lainaa myös Bürgerliches Gesetzbuchin (Saksan siviililaki; jäljempänä BGB) 242 §:ssä vahvistettua sopimusvelvoitteiden vilpittömässä mielessä tapahtuvan täyttämisen periaatetta, jolla sopimusosapuolille asetetaan erityisiä huolellisuusvelvoitteita, silloin kun on kyse pitkäaikaisista sopimussuhteista ja läheisestä taloudellisesta yhteistyöstä.

70 Samoin jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttöön on kantajan mukaan tarpeen saada sen suostumus, jotta se voi noudattaa pakkausasetukseen perustuvia velvoitteitaan siltä osin kuin on kyse sekä tarpeesta varmistaa täydellinen alueellinen kattavuus että tarpeesta täyttää hyödyntämiskiintiöt ja todistaa kunkin Landin osalta määrälliset virrat (palvelusopimuksen 10 kohdan toinen virke, palvelusopimuksen muuttamisesta tehdyn neljännen sopimuksen 1.1 ja 1.5.1 kohta ja Verwaltungsgericht Gießenin (Gießenin hallintotuomioistuin, Saksa) 31.1.2001 antama tuomio). Kyseistä suostumusta edellytetään kantajan mukaan myös sen varmistamiseksi, että kuluttaja todella tuo pakkaukset, jotka kuuluvat DSD-järjestelmään ja jotka on varustettu Der Grüne Punkt ‑logolla, vastaavaan järjestelmään eli kyseisellä logolla varustettuihin jätehuoltolaitteistoihin.

71 Komissio ja Landbell korostavat, että jätehuoltolaitteistojen rahoittaminen on ainoastaan johdonmukainen osa palvelusopimusta, jossa määritetään vaaditut suoritukset ja vastikkeeksi suoritettu korvaus. Kantaja ei lisäksi ole vedonnut BGB:n 242 §:ään hallinnollisessa menettelyssä, ja sen tämänhetkinen kanta on ristiriidassa sen kyseisessä yhteydessä omaksuman kannan kanssa. Lisäksi asetuksen velvoitteet velvoittavat DSD:tä samalla tavalla kuin kaikkia muitakin samassa asemassa olevia toimijoita, ja Der Grüne Punkt ‑merkin liittämisellä jätehuoltolaitteistoihin ei ole merkitystä kuluttajalle, joka yhdistää kyseiset laitteistot olennaisesti hyödynnettävään materiaalityyppiin. Landbell toteaa myös, että kaikki Land Hessen alueelliset yhteisöt ovat hyväksyneet sen, että niiden kollektiivinen järjestelmä käyttää samoja jätehuoltolaitteistoja kuin DSD-järjestelmä.

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

72 Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että DSD on hallinnollisessa menettelyssä antanut komissiolle sitoumuksen olla velvoittamatta jätehuoltoyrityksiä toimimaan ainoastaan DSD-järjestelmän kanssa ja olla pakottamatta näitä yrityksiä käyttämään omia jätehuoltolaitteistojaan pelkästään palvelusopimuksen täytäntöönpanoon (ks. 17 kohta). DSD on samoin antanut komissiolle myös sitoumuksen olla vaatimatta, että kolmannet saavat käyttää DSD:n sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistoja ainoastaan sen suostumuksella (21 kohta).

73 Nämä sitoumukset koskevat yhtäältä jätehuoltoyrityksiä, jotka ovat DSD:n sopimuskumppaneita, ja toisaalta yrityksiä, jotka haluavat mahdollisuuden käyttää DSD:n sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistoja. Niillä vastataan komission hallinnollisen menettelyn yhteydessä esittämiin huolenaiheisiin siltä osin kuin on kyse EY 81 artiklan 1 kohdan mahdollisesta soveltamisesta palvelusopimukseen, jos siinä on oltava DSD:n hyväksi tehty yksinoikeuslauseke siltä osin kuin on kyse kolmansien mahdollisuudesta käyttää jätehuoltolaitteistoja (ks. 35 kohta), sekä EY 82 artiklan mahdollisesta soveltamisesta, jos ilmenee, että DSD:n tahto edellyttää sen antamaa suostumusta jätehuoltolaitteistojen yhteiseen käyttöön kuuluu EY 82 artiklan soveltamisalan piiriin (ks. 20 kohta).

74 Näiden huolenaiheiden poistamiseksi DSD ehdotti edellä mainittuja sitoumuksia. Riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappaleessa esitetty sitoumus on tältä osin erityisen kuvaava, koska se on esitetty siihen komission ilmaisemaan huolenaiheeseen vastaamiseksi, joka koskee DSD:n alun perin esittämää vaatimusta siitä, että kolmannet saavat käyttää yhteisesti sen sopimuskumppanien jätehuoltolaitteistoja ainoastaan sen suostumuksella (riidanalaisen päätöksen 57, 58, 136 ja 137 perustelukappale). Tällä sitoumuksella pyrittiin siten rauhoittamaan komissio toteamalla tälle, että DSD luopuu nostamasta sellaista Landgericht Kölnin 18.3.1997 antamassa tuomiossa selostetun kaltaista lopettamiskannetta, jonka se oli pannut vireille Saksan vilpillistä kilpailua koskevan lain perusteella sellaista kilpailevaa yritystä vastaan, joka pyrki käyttämään vastikkeettomasti eräitä DSD-järjestelmän jätehuoltolaitteistoja.

75 On pakko todeta, että komissio on ottanut huomioon DSD:n ehdottamat sitoumukset, kun se on arvioinut DSD:n ilmoittamaa palvelusopimusta. Tämä on totta sen tutkinnan osalta, joka koskee mahdollista kilpailunrajoitusta EY 81 artiklan 1 kohtaan nähden siltä osin kuin on kyse mahdollisuudesta käyttää jätehuoltoyritysten laitteistoja (ks. 33–36 kohta, riidanalaisen päätöksen 133–140 perustelukappale), sekä sen EY 81 artiklan 3 kohdan perusteella tehdyn arvioinnin osalta siltä osin kuin on tarkasteltu mahdollisuutta säilyttää kilpailu (ks. 41 kohta, riidanalaisen päätöksen 158–163 perustelukappale). Esimerkkinä on todettava, että komissio viittaa nimenomaisesti päätöksessä sitoumuksiin, silloin kun se päättelee, että palvelusopimus ei sido jätehuoltoyrityksiä yksinomaan DSD:hen ja että jätehuoltoyritykset voivat siis vapaasti ehdottaa palvelujaan DSD:n kilpailijoille ilman rajoitusta (ks. 46 kohta, riidanalaisen päätöksen 176 perustelukappale).

76 Sen jälkeen kun hallinnollinen menettely on päättynyt, kantaja on kuitenkin väittänyt ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, että sen sopimuskumppanien jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttöön on saatava sen suostumus.

77 Ensimmäiseksi kantaja väittää, että tämä tarve johtuu siitä, että se osallistuu DSD-järjestelmässä käytettyjen jätehuoltolaitteistojen rahoittamiseen maksamalla korvausta palvelusopimuksen perusteella. Tältä osin on huomautettava, että DSD-järjestelmä on ensimmäinen kollektiivinen järjestelmä, joka on hyväksytty kaikkialla Saksassa, ja että sen painoarvo Saksassa on huomattava siltä osin kuin DSD-järjestelmän osuus niistä pakkauksista, jotka Saksassa voidaan kerätä, on noin 70 prosenttia, ja vähintään 80 prosenttia kysynnästä kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen Saksan markkinoilla (ks. 29 kohta). On siis itsestään selvää, että DSD on ensimmäinen ja ensisijainen, jollei ainoa, tulonlähde jätehuoltoyrityksille siltä osin kuin on kyse pakkausten keräämisestä ja lajittelusta.

78 Kantaja ei kuitenkaan riitauta sitä, että juuri jätehuoltoyritysten eikä DSD:n asiana on tehdä tarpeelliset investoinnit pakkausten keräämistä ja lajittelua varten (riidanalaisen päätöksen 151 perustelukappale). Se ei myöskään riitauta sitä, että lajittelulaitteistot, joita ei siihen mennessä ollut ollut olemassa, ovat edellyttäneet huomattavia investointeja jätehuoltoyrityksiltä (riidanalaisen päätöksen 53 perustelukappale). Komissio on lisäksi hyväksynyt sen, että DSD:n jätehuoltoyritysten hyväksi tekemä yksinoikeuslauseke on voimassa melko pitkän aikaa juuri sen vuoksi, että kyseiset yritykset voisivat maksaa takaisin investointinsa, joiden määrän on arvioitu olevan noin kymmenen miljardia Saksan markkaa (DEM) palvelusopimuksen voimassaolon aikana (ks. 39 kohta). Yksinoikeuslausekkeen tarkoituksena on siis varmistaa jätehuoltoyritysten tekemien investointien kannattavuus eikä antaa DSD:lle mahdollisuutta vaatia oikeutta valvoa näiden investointien käyttöä.

79 Lisäksi palvelusopimuksen tutkinnan perusteella on mahdollista todeta, että DSD ei ole ottanut vastattavakseen DSD-järjestelmän käyttöönottamisen edellyttämiin investointeihin liittyvistä riskeistä muilla keinoin kuin edellä mainitulla yksinoikeuslausekkeella. DSD ei siis vastaa niistä riskeistä, joita jätehuoltoyritykselle aiheutuu järjestelmän ylläpidosta (palvelusopimuksen 5 kohdan 1 alakohta). Samoin jos palvelusopimus irtisanotaan, DSD ei ota vastuulleen jätehuoltoyrityksen investointeja eikä se maksa tämän perusteella vahingonkorvausta (palvelusopimuksen 9 kohdan 3 ja 4 alakohta). Lisäksi palvelusopimuksen 7 kohdan 1 alakohdasta ilmenee, että DSD:n sopimuskumppaneilleen maksama korvaus on suhteutettu kerätyn pakkauksen painoon, mikä merkitsee sitä, että jos jätehuoltoyritys ei kerää enää pakkauksia DSD:lle, DSD:n ei tarvitse maksaa sille korvausta tehtyjen investointien perusteella.

80 Lisäksi DSD jättää ottamatta huomioon sen, että komissio on yhteiskäytön osalta katsonut riidanalaisessa päätöksessä nimenomaisesti, että DSD:llä on oikeus valvoa, että siltä ei laskuteta mitään jätehuoltoyritysten kolmannelle tarjoamaa palvelua, ja se on antanut DSD:lle luvan vähentää tämän johdosta DSD:n sopimuskumppaneille maksettavan korvauksen määrää (ks. 35 kohta). Näiden tarkennusten perusteella DSD:lle voidaan taata se, että yhteiskäyttö ei tapahdu sen omalla kustannuksella jätehuoltoyrityksille maksettavana korvauksena ilmaistuna. Kyse ei siis voi olla jätehuoltolaitteistojen ”vastikkeettomasta käytöstä”, josta oli kyse Landgericht Kölnin antamassa tuomiossa ajankohtana, jolloin Saksan pakkausasetusta ei ollut vielä tarkastettu ja jolloin DSD ei voinut vähentää jätehuoltoyritykselle suorittamiaan maksuja oikeassa suhteessa jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttöön nähden.

81 Lopuksi siltä osin kuin on kyse väitteestä, joka koskee BGB:n 242 §:ää, jossa sopimusosapuolille asetetaan kantajan mukaan erityisiä huolellisuusvelvoitteita, joiden osalta on vaikea ymmärtää, miltä osin niiden perusteella saatettaisiin katsoa, että DSD:llä on tarve antaa suostumuksensa yhteiskäytölle, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi vain todeta, että koska kyseiseen Saksan oikeuden perusteella tehtyyn väitteeseen ei ole vedottu hallinnollisessa menettelyssä, komissiota ei voida moittia siitä, ettei se ole ottanut sitä huomioon riidanalaista päätöstä tehtäessä.

82 Tämän johdosta se, että DSD on ollut ensimmäinen kollektiivinen järjestelmä, joka turvautuu jätehuoltoyrityksiin, ja että se on näiden yritysten pääasiallinen, jollei ainoa, tulonlähde, ei voi riittää siihen, että DSD:llä voitaisiin katsoa olevan oikeus antaa suostumuksensa yhteiskäytölle.

83 Toiseksi kantaja väittää, että sen suostumus on tarpeen jätehuoltolaitteistoja yhteisesti käytettäessä, jotta se voi noudattaa pakkausasetuksesta johtuvia velvoitteita ja taata sen, että kuluttaja todella tuo DSD-järjestelmän piiriin kuuluvat pakkaukset tähän järjestelmään.

84 Tältä osin on korostettava, että asetuksesta johtuvat velvoitteet sitovat DSD:tä samalla tavalla kuin kaikkia muita kollektiivisen järjestelmän ylläpitäjiä. Lisäksi palvelusopimuksen niiden määräysten perusteella, joihin DSD on vedonnut, ei voida todeta, että DSD:llä olisi oikeus edellyttää, että sen sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttöön on saatava sen lupa. Palvelusopimuksen 10 kohdan toinen virke ei siten koske keräyslaitteistojen yhteiskäytön tilannetta, vaan DSD-järjestelmän organisaation muuttamisen tilannetta, ja kyseisessä määräyksessä vain todetaan, että kyseisen järjestelmän erilainen organisointi edellyttää sopimuskumppanien ja asianomaisen alueellisen yhteisön suostumusta. Kuten jäljempänä esitetään, yhteiskäyttö ei kuitenkaan johda siihen, etteikö DSD-järjestelmä voisi täyttää velvoitteitaan asetukseen nähden (ks. 161–170 kohta). Samoin neljännen muutossopimuksen 1.1 ja 1.5.1 kohdat eivät koske pakkauksia – joilla pelkästään on merkitystä esillä olevassa asiassa – vaan ”lisämateriaaleja, jotka eivät ole pakkauksia”. Lisäksi Verwaltungsgericht Gießen ei ole 31.1.2001 antamassaan tuomiossa tutkinut DSD:n tarvetta antaa suostumuksensa jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytölle, vaan se on pelkästään todennut, että Lahn-Dill-Kreisin (Kreisin kanttoni) oli päästävä kantajan kanssa yhteisymmärrykseen keräys- ja hyödyntämisjärjestelmästä, jonka ne olivat ottaneet käyttöön ja joka ei ollut pakkausasetuksen 6 §:n 3 momentin mukainen järjestelmä.

85 Lisäksi siltä osin kuin on kyse väitetystä tarpeesta säilyttää Der Grüne Punkt ‑merkillä oleva tehtävä pakkausten keräysvaiheessa, on korostettava asiakirja-aineistosta ilmenevän, että kyseinen merkki puuttuu lukuisista jätehuoltolaitteistoista (ks. 189 kohta). Lisäksi kuluttajat eivät yhdistä roskalaatikoita tähän merkkiin vaan pakkaustyyppiin (myyntipakkaukset) ja varsinkin erityyppisiin jätehuoltolaitteistoihin laitettaviin materiaaliryhmiin (kevyet materiaalit, paperi ja pahvi, lasi jne.). Painotuotteiden (sanoma‑ ja aikakauslehdet) ja paperi‑ ja pahvipakkausten yhteiskeräystä koskeva esimerkki, johon riidanalaisessa päätöksessä vedotaan, kuvaa mahdollisuutta käyttää yhteisesti jätehuoltolaitteistoja ilman, että on tarpeen ottaa huomioon sitä, onko näihin laitteistoihin mahdollisesti kiinnitetty Der Grüne Punkt ‑merkki (ks. 26 kohta).

86 Näin ollen pelkästään sen perusteella, että DSD on ollut ensimmäinen kollektiivinen järjestelmä, joka on integroinut jätehuoltolaitteistot järjestelmäänsä, tai sen perusteella, että se käyttää Der Grüne Punkt ‑merkkiä järjestelmänsä yksilöimiseen, ei voida katsoa, että sillä olisi oikeus edellyttää suostumustaan yhteiskäytölle.

87 Joka tapauksessa, vaikka oletetaan, että kantaja voisi vedota oikeuteen antaa suostumuksensa sille, että kolmannet käyttävät yhteisesti sen sopimuskumppanien jätehuoltolaitteistoja – mitä ei ole näytetty toteen, kuten edellä olevista kohdista ilmenee –, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi vain todeta, että kantaja on hallinnollisessa menettelyssä ilmoittanut luopuvansa vetoamasta tällaiseen oikeuteen. Siitä nimenomaisesta väitteestä riippumatta, joka koskee päätöksen 72 perustelukappaleessa esitettyä sitoumusta – ja jota tutkitaan jäljempänä (ks. 218 kohta ja sitä seuraavat kohdat) –, kantaja ei riitauta niiden eri sitoumusten pätevyyttä tai lainmukaisuutta, jotka on esitetty hallinnollisessa menettelyssä komission esittämien huolenaiheiden korjaamiseksi.

88 Nämä sitoumukset vaikuttivat siten, että niillä tarkennettiin DSD:n puuttumattomuustodistuksen tai poikkeusluvan saamiseksi ilmoittaman palvelusopimuksen sisältöä, kun komissiolle ilmoitettiin, millä tavoin DSD aikoi menetellä tulevaisuudessa. Komissio on siis ottanut nämä sitoumukset arvioinnissaan oikeutetusti huomioon siten, että DSD on saanut pyytämänsä poikkeusluvan. Tämän johdosta komission ei tarvinnut ottaa kantaa siihen, oliko DSD:llä oikeus vaatia, että jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytölle oli saatava sen suostumus, koska kyseinen yritys oli sitoumuksissaan luopunut vastustamasta tätä yhteiskäyttöä.

89 Komissio on näin ollen tehnyt riidanalaisen päätöksen perustellusti, ilman että se on ottanut huomioon DSD:n väitetyn oikeuden vastustaa yhteiskäyttöä, koska DSD:n oli antanut tätä varten sitoumuksia komission yksilöimien ongelmien poistamiseksi. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tehtävänä ei näin ollen ole tutkia tämän päätöksen laillisuutta ottamalla huomioon seikan, johon kantaja on luopunut vetoamasta.

2. Ensimmäinen osa, joka koskee jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytön tarpeen puuttumista

a) Asianosaisten lausumat

90 Olennaisia laitteistoja koskevaa doktriinia vastaavasti (yhdistetyt asiat C‑241/91 P ja C‑242/91 P, RTE ja ITP v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. I‑743, 53 ja 54 kohta, ns. Magill‑tapaus; asia C‑7/97, Bronner, tuomio 26.11.1998, Kok. 1998, s. I‑7791, 41 kohta ja yhdistetyt asiat T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ja T‑388/94, European Night Services ym. v. komissio, tuomio 15.9.1998, Kok. 1998, s. II‑3141) kantaja väittää, että ensimmäisessä velvoitteessa määrätyn yhteiskäytön on oltava DSD:n kilpailijoiden toiminnan kannalta välttämätöntä, mikä ei kuitenkaan ole tilanne käsiteltävänä olevassa asiassa.

91 Kantaja väittää kollektiivisten järjestelmien osalta, että kyseisillä järjestelmillä on mahdollisuus päästä noin 70 prosentin suuruisille markkinoille yhteiskäyttöön turvautumatta. Kantaja näet toteaa, että noin 70 prosenttia sen järjestelmässä käsitellyistä pakkauksista (lasipakkaukset, suurin osa paperi‑ tai pahvipakkauksista ja kevytpakkaukset Etelä-Saksassa) kerätään vapaaehtoisen vientijärjestelmän avulla eli tätä tarkoitusta varten osoitetuille paikoille sijoitettujen säiliöiden tai pakkausten keräyspisteiden avulla. Kyseiset järjestelmät ovat sääntö eivätkä mikään ”yksittäistapaus”, kuten päätöksessä todetaan (ks. 34 kohta). Näin ollen riittää, että kilpailevat kollektiiviset järjestelmät sijoittavat omat säiliönsä niin, ettei niiden tarvitse turvautua yhteiskäyttöön. Kantaja vetoaa myös esimerkkiin, joka koskee ”sinistä pussia”, jota Landbell käytti vuoden 1998 huhtikuussa kerätäkseen tietyn tyyppisiä pakkauksia Lahn-Dill-Kreisissa, todetakseen, että DSD-järjestelmästä erillinen keräysjärjestelmä voidaan ottaa käyttöön vaikeuksitta. Lisäksi Verwaltungsgerichtshof Kasselin (Kasselin ylin hallintotuomioistuin) 20.8.1999 antamasta määräyksestä ilmenee, että kilpailevia kollektiivisia järjestelmiä voidaan ylläpitää ”rinnakkain”, mikä merkitsee sitä, että ne voivat käyttää omia jätehuoltolaitteistojaan.

92 Kantaja huomauttaa omien järjestelmien osalta, että näiden järjestelmien yhteydessä ei pääsääntöisesti voida kerätä pakkauksia kuluttajien kotipaikan läheisyydessä sijaitsevista jätehuoltolaitteistoista, mikä olisi kuitenkin mahdollista ensimmäisen velvoitteen johdosta. Kyseinen kielto on ratkaiseva asetuksessa asetettujen hyödyntämiskiintiöiden noudattamisen kannalta. Poikkeuksena kantaja myöntää, että omien järjestelmien yhteydessä voidaan kerätä pakkauksia kuluttajan kotipaikalta tai sen läheisyydestä marginaalitapauksissa, eli silloin kun on kyse pienistä käsiteollisuusyrityksistä, kaupoista ja teollisuusyrityksistä sekä postimyynnistä. Näillä kahdella epäolennaisella alalla omien järjestelmien yhteydessä kuitenkin jo käytetään jätehuoltolaitteistoja, jotka ovat kyseisten järjestelmien omia, eikä yhteiskäyttö näin ollen ole tarpeen.

93 Kantaja väittää viimeiseksi, että päätöksellä rikotaan EY 253 artiklaa, koska siinä ei todeta, miltä osin yhteiskäyttö on välttämätöntä DSD:n kilpailijoiden toiminnan kannata. Jätehuoltolaitteistojen osalta päätöksessä olisi oltava selvityksiä markkinoiden rakenteesta ja väitetyistä kilpailunrajoituksista yhteiskäytön välttämättömyyden osoittamiseksi. Kantaja korostaa tältä osin, että komissio ei ole riidanalaisen päätöksen 160 perustelukappaleessa, jossa viitataan tilankäyttöön, keräysinfrastruktuurin luonteeseen ja kuluttajien vakiintuneisiin jätehuoltotottumuksiin (ks. 41 kohta), tukeutunut tosiseikkoihin, joiden oikeellisuus voitaisiin tarkastaa. Samoin se, että samassa kohdassa todetaan, että kaksien keräyslaitteistojen käyttäminen on ”monissa tapauksissa taloudellisesti melko epätodennäköistä”, ei ole riittävää. Lajittelulaitteistojen osalta kantaja huomauttaa, että päätöksessä ei ole mitään perusteluja, joiden perusteella voitaisiin selittää tarve kyseisten laitteistojen yhteiskäyttöön, jollei tällaisena voida pitää riidanalaisen päätöksen 182 perustelukappaleessa olevaa yleistä ilmoitusta siitä, että tällainen käyttö on tarpeen kilpailun poistamisen estämiseksi.

94 Komissio katsoo, että olennaisten laitteistojen doktriiniin tehty viittaus on epäasianmukainen, koska jätehuoltolaitteistot eivät kuulu DSD:lle ja koska kolmansien on voitava käyttää niitä ilman DSD:n suostumusta. Esillä olevassa asiassa on pikemminkin katsottava, että päätöksellä myönnetään EY 81 artiklan 3 kohdan perusteella kilpailurajoitusta koskeva poikkeus, ja tähän poikkeukseen liitetään velvoite, jolla pyritään varmistamaan kilpailun säilyminen. Päätöksen 133–139 perustelukappaleessa (ks. 33–36 kohta) todetaan tältä osin ne syyt, joiden vuoksi DSD:n kilpailijoiden mahdollisuus käyttää jätehuoltolaitteistoja on olennaista. Samoin DSD:n jätehuoltoyrityksiin sitova yksinoikeuslauseke, jota on tutkittu riidanalaisen päätöksen 128, 160 ja 162 perustelukappaleessa, haittaa huomattavasti kilpailijoiden tuloa markkinoille (ks. 30 ja 40 kohta). Komissio väittää lähinnä, että jos ensimmäistä velvoitetta ei olisi asetettu, kantajan ja jätehuoltoyritykset yhdistävä yksinoikeussitoumus olisi johtanut siihen, että DSD:n kilpailijoiden tulo kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoille olisi estynyt. Riidanalaista päätöstä on siis perusteltu riittävästi tältä osin.

95 Siltä osin kuin on kyse arvostelusta, joka koskee jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttöä kollektiivisissa järjestelmissä, komissio ja Landbell korostavat sitä, että yhteiskäyttö on tarpeen tehokkaan kilpailun aikaansaamiseksi. Landbell toteaa lisäksi, että DSD-järjestelmä on jo alusta alkaen jakanut olemassa olevat kunnalliset jätehuoltolaitteistot kerätäkseen paperi‑ ja pahvipakkauksia sekä lasia.

96 Komissio huomauttaa niiden arvostelujen osalta, jotka koskevat jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttöä omissa järjestelmissä, että yhteiskäyttöä voidaan ajatella vain tilanteessa, jossa omien järjestelmien keräyspaikkojen ja DSD-järjestelmän keräyspaikkojen välillä on päällekkäisyyksiä kansallisen oikeuden perusteella. Komissio huomauttaa näin ollen, että ensimmäistä velvoitetta sovelletaan tilanteisiin, joissa omat järjestelmät ovat saaneet luvan suorittaa keräyksiä kuluttajien luota. Tällaisessa tapauksessa komissio toteaa, että yhteiskäyttö tulee kyseeseen yksinomaan silloin, kun keräyspaikoille voidaan sijoittaa vain yksi laitteisto. Lisäksi komissio korostaa, että omilla järjestelmillä on postimyynnistä peräisin olevien pakkausten osalta tarve yhteiskäyttöön ainoastaan silloin kun niiden asiakkaiden liikevaihto on niin pieni, ettei ole taloudellisesti kannattavaa sijoittaa keräyssäiliöitä ”kohtuullisen etäisyyden päähän” näiden asiakkaiden sijaintipaikasta.

97 Siltä osin kuin on kyse arvostelusta, joka koskee perustelujen puuttumista lajittelulaitteistojen yhteiskäytön tarpeen osalta, komissio korostaa, ettei kantaja ota huomioon sitä, että silloin kun jätehuoltolaitteistoja käytetään yhteisesti, on erittäin tarpeellista lajitella pakkaukset yhdessä.

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

98 Kantaja väittää viittaamalla Magill-tapauksessa luotuun oikeuskäytäntöön, joka koskee tosiasiallista tilannetta, jossa asianomainen voi vedota kyseisten laitteistojen kiistämättömään käyttöoikeuteen – mistä ei ole kyse tässä tapauksessa (ks. 87–89 kohta) –, että ensimmäinen velvoite on kumottava siltä osin kuin sen mukaan jätehuoltolaitteistoja, mukaan lukien lajittelulaitteistoja, on voitava käyttää yhteisesti, ilman että tämä olisi tarpeen kollektiivisten järjestelmien ja omien järjestelmien toimintojen mahdollistamiseksi tai ilman että tätä olisi riittävästi perusteltu EY 253 artiklaan nähden.

99 Tämän väitteen tutkimiseksi on aluksi huomautettava, että komissio on riidanalaisen päätöksen 182 perustelukappaleessa todennut selvästi, että ensimmäinen velvoite, jonka mukaan DSD ei saa kieltää jätehuoltoyrityksiä tekemästä DSD:n kilpailijoiden kanssa sopimuksia, joissa näille annetaan lupa käyttää jätehuoltoyritysten säiliöitä ja muita laitteistoja pakkausten keräämistä ja lajittelua varten, perustuu haluun ”estää kilpailun poistaminen merkityksellisiltä markkinoilta” eli yhtäältä kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten keräyksen markkinoilta ja toisaalta tuotantoketjun aikaisempaan vaiheeseen sijoittuvilta kuluttajien luona tapahtuvan pakkausten takaisinoton ja niiden hyödyntämisen järjestämisen markkinoilta (ks. relevanttien markkinoiden määrittelemisen osalta 48 kohta ja riidanalaisen päätöksen 182 perustelukappale suhteessa 46 kohtaan ja riidanalaisen päätöksen 176 perustelukappaleeseen).

100 Lisäksi siltä osin kuin on kyse ensimmäisessä velvoitteessa olevan käsitteen ”DSD:n kilpailijat” merkityksestä, tilanne, jossa ovat kollektiiviset järjestelmät, jotka ovat DSD:n kiistattomia kilpailijoita kaksilla edellä mainituilla markkinoilla, on erotettava tilanteesta, jossa ovat omat järjestelmät, jotka toimivat näillä markkinoilla ainoastaan marginaalisesti, kun otetaan huomioon se, että niiden on pääsääntöisesti kerättävä pakkaukset myyntipaikalta tai sen läheisyydestä eikä kuluttajien luota (ks. 5 ja 6 kohta).

i) Yhteiskäytön tarve kilpailevien kollektiivisten järjestelmien osalta

101 Riidanalaisessa päätöksessä katsotaan lähinnä, että DSD‑järjestelmässä koko Saksan alueella käytetyt erityyppiset laitteistot muodostavat pullonkaulan ja mahdollisuus niiden käyttöön on tarpeen, jotta muut kollektiiviset järjestelmät voivat kilpailla DSD:n kanssa kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten keräyksen markkinoilla ja tämän johdosta toimia tuotantoketjun aikaisempaan vaiheeseen sijoittuvilla kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten takaisinoton ja niiden hyödyntämisen järjestämisen markkinoilla.

102 Tässä tarkoituksessa ensimmäisessä velvoitteessa tarkoitetut laitteistot on nimenomaisesti määritelty DSD:n kanssa palvelusopimuksen tehneiden jätehuoltoyritysten ”säiliöiksi ja muiksi laitteistoiksi – – pakkausten keräämistä ja lajittelua varten”. Kyseisiä laitteistoja nimitetään päätöksessä myös ”jätehuoltoinfrastruktuuriksi” (riidanalaisen päätöksen 162, 164, 171 ja 176 perustelukappale) tai yleisesti ”jätehuoltolaitteistoiksi” (riidanalaisen päätöksen 164 ja 182 perustelukappale). Päätöksen mukaan kyse on kuluttajien kotipaikan läheisyyteen tähän tarkoitukseen osoitettuun paikkaan sijoitetuista keräysastioista sekä jätehuoltoyrityksen kuluttajille jakamien muovisäkkien tai säiliöiden noutamisen tai tyhjentämisen kannalta tarpeellisista infrastruktuureista (riidanalaisen päätöksen 32 perustelukappale).

103 Samoin siltä osin kuin materiaalien lajittelu kuuluu jätehuoltoyritysten tehtäviin, jätehuoltolaitteistojen käsitteen piiriin kuuluu myös erikoistunut keskus, jossa kyseinen lajittelu yleensä tapahtuu. Tämän päätöksen 32 perustelukappaleessa esitetyn selityksen perusteella voidaan ymmärtää, mistä syystä jätehuoltolaitteistojen yhteiskäyttö koskee myös lajittelulaitteistoja. Keräysvaihe on näet vasta ensimmäinen jakso pakkausten hyödyntämisprosessissa, jossa lajitteluvaihe muodostaa johdonmukaisen jatkeen ja tarpeellisen seurauksen. Näin ollen siitä hetkestä lukien, jolloin jätehuoltoyritykset voivat aloittaa DSD-järjestelmän ja muiden kollektiivisten järjestelmien piiriin kuuluvien pakkausten keräämisen, kyseiset yritykset voivat myös aloittaa näiden eri järjestelmien lukuun kerättyjen määrien lajittelun. Nämä tiedot ovat kantajan hyvin tuntemia, kun otetaan huomioon se, että palvelusopimus koskee sekä pakkausten keräämistä että niiden lajittelua. Komissio on lisäksi juuri tästä syystä katsonut, että kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten keräyksen markkinoihin kuuluvat samanaikaisesti mainittujen pakkausten kerääminen ja lajittelu, jotka ovat kaksi erillistä toimintoa ja edellyttävät eri infrastruktuureja, mutta jotka muodostavat yhdet ja ainoat markkinat DSD:n näihin palveluihin kohdistaman kokonaiskysynnän vuoksi (riidanalaisen päätöksen 87 perustelukappale).

104 Näin ollen ei voida väittää, ettei riidanalaista päätöstä ole perusteltu riittävästi siltä osin kuin lajittelulaitteistojen katsotaan kuuluvan jätehuoltolaitteistojen yleisen käsitteen alaan, ja kantajan tältä osin esittämä väite on hylättävä.

105 Jotta päätöksessä voidaan osoittaa tarve määrätä jätehuoltolaitteistojen yhteiskäytöstä, että DSD:n kanssa kilpailevat kollektiiviset järjestelmät voivat päästä tuotantoketjun aikaisempaan vaiheeseen sijoittuville kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten takaisinoton ja niiden hyödyntämisen järjestämisen markkinoille sekä jatkaa niillä toimintaansa, siinä tutkitaan jätehuoltoyrityksillä olevaa asemaa kollektiivisessa järjestelmässä ja jätehuoltolaitteistoille ominaisia piirteitä.

106 Päätöksessä korostetaan perustellusti jätehuoltoyritysten osalta, että ”on taloudellisesti edullista antaa kukin sopimusalue vain yhden jätehuoltoyrityksen hoidettavaksi – – [kollektiivisen] järjestelmän piirissä”, koska kuluttajien luona tapahtuville keräyspalveluille on ominaista selkeiden verkostoetujen ja mittakaava‑ ja yhdistelyetujen esiintyminen (riidanalaisen päätöksen 160 perustelukappale). Näin ollen se, että DSD tekee sopimuksen yhden ainoan jätehuoltoyrityksen kanssa tietyn alueen osalta, helpottaa tarpeellisten lupien ja tietojen saamista sovellettavissa olevan säännöstön noudattamiseksi ja mahdollistaa pakkausten keräämisen koko asianomaiselta alueelta tarvitsematta turvautua useisiin yrityksiin.

107 Päätöksessä korostetaan perustellusti myös, että aluetaloudellisista ja logistisista syistä on melko epätodennäköistä, että toinen kollektiivinen järjestelmä kääntyisi sellaisten jätehuoltoyritysten puoleen, jotka eivät osallistu DSD-järjestelmään, jolla on 80 prosentin osuus kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoiden kysynnästä (riidanalaisen päätöksen 128 perustelukappale). Se, että 80 prosenttia pakkauksista, jotka voidaan kerätä kuluttajien luota, kuuluu jo alueellisten yhteisöjen hyväksymien jätehuoltoyritysten verkostoon, vaikeuttaa huomattavasti rinnakkaisen verkoston käyttöön ottamista. Komissio katsoo juuri tämän perusteella, että toisen verkoston käyttöön ottaminen DSD-järjestelmään kuuluvien jätehuoltoyritysten käyttöön ottaman verkoston rinnalle on melko epätodennäköistä.

108 Päätöksessä todetaan perustellusti jätehuoltolaitteistojen osalta sinällään, että olennaisesti tilankäyttöön, jätehuoltoinfrastruktuurin luonteeseen ja kuluttajien vakiintuneisiin jätehuoltotottumuksiin liittyvistä syistä vaikuttaa monissa tapauksissa taloudellisesti melko epätodennäköiseltä, että otettaisiin käyttöön useampia kuluttajille tarkoitettuja jätehuoltolaitteistoja (riidanalaisen päätöksen 160 perustelukappale). Tämä on ymmärrettävää siltä osin kuin julkisten viranomaisten, jotka myöntävät tarpeelliset toimiluvat ja hyväksynnät, ja kuluttajien, joiden yhteistyötä kollektiivisten järjestelmien menestys edellyttää, sillä juuri he laittavat pakkaukset kerättävään säkkiin, tyhjennettävään säiliöön tai merkitykselliseen keräysastiaan, intressissä ei ole kaksien jätehuoltolaitteistojen käyttäminen.

109 Tältä kannalta katsoen se, että kuluttajia pyydetään täyttämään kaksi tai useampia pusseja pakkauksilla käytettävän kollektiivisen järjestelmän eikä materiaalin perusteella, tai se, että kuluttajaa pyydetään säilyttämään kotonaan kahta tai useampaa erilaista tyhjennettävää säiliöitä käytetyn järjestelmän mukaan, on kannattamatonta tai jopa ristiriidassa sen kanssa, miten kilpailu toteutuu, silloin kun pakkausten valmistaja tai myyjä päättää käyttää useampia kollektiivisia järjestelmiä pakkausten takaisinoton ja hyödyntämisen varmistamiseksi (asia T‑151/01, DSD v. komissio, tuomio 24.5.2007, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa, 129–139 kohta, joissa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esittää suullisessa käsittelyssä annettujen selitysten sisältöä siltä osin kuin on kyse sellaisten järjestelmien toimintaa koskevista yksityiskohdista, jotka sovittavat yhteen useita kollektiivisia järjestelmiä pakkausten keräystä ja hyödyntämistä varten). Ilmaisu ”kuluttajien vakiintuneet jätehuoltotottumukset” (riidanalaisen päätöksen 93 ja 160 perustelukappale) on ymmärrettävä juuri tämän suuntaisesti, sillä kuluttajat haluavat myötävaikuttaa ympäristön parantamiseen, vaikkakin tavalla, joka aiheuttaa heille mahdollisimman vähän haittaa.

110 Myöskään säkkien keräämis‑ tai säiliöiden tyhjentämisjärjestelmien moninkertaistaminen, kuten myös niiden säiliöiden tai paikkojen moninkertaistaminen, jotka on otettu käyttöön, jotta kuluttaja voi päästä eroon pakkauksista kotipaikkansa läheisyydessä, ei ole taloudellisesti järkevää, koska käytettävissä olevia paikkoja on rajoitetusti (riidanalaisen päätöksen 93 perustelukappale) ja koska samaa keräysastiaa voidaan käyttää kahta tai useampaa kollektiivista järjestelmää varten samalla tapaa kuin tällä hetkellä menetellään siltä osin kuin on kyse yhtäältä paperi‑ ja pahvipakkauksista, jotka kuuluvat DSD-järjestelmän piiriin, ja toisaalta painotuotteista (sanoma‑ ja aikakauslehdet), jotka kuuluvat kuntien toimialaan (riidanalaisen päätöksen 32 perustelukappale). Komissio saattoi siis ottaa hyvin huomioon tilankäytön ja jätehuoltolaitteistojen luonteen arvioidakseen sitä, millä edellytyksin kollektiivisille järjestelmille voitiin antaa mahdollisuus tarjota palvelujaan kuluttajille.

111 Nämä yhteiskunnalliset ja taloudelliset seikat ovat täysin DSD:n tiedossa, koska DSD on hyötynyt niistä sen järjestelmää käyttöön otettaessa. Jo alusta lukien DSD nimittäin on päättänyt käyttää olemassa olevia kunnallisia jätehuoltolaitteistoja kerätäkseen paperi‑ ja pahvipakkauksia sekä lasipakkauksia. Nämä jo olemassa olevat laitteistot ovat siis mahdollistaneet DSD-järjestelmän nopean ja tehokkaan käyttöön ottamisen, jotta saavutettiin nopeasti kuluttajat, jotka olivat jo tottuneet käyttämään tämän tyyppisten pakkausten toimittamiseen osoitettuja paikkoja.

112 Edellä olevasta ilmenee, että riidanalaisessa päätöksessä esitetään oikeudellisesti riittävällä tavalla ne syyt, joiden vuoksi DSD:n kanssa palvelusopimuksen tehneiden jätehuoltoyritysten laitteistot muodostivat pullonkaulan DSD:n kanssa kilpaileville kollektiivisille järjestelmille, joiden joukossa ensimmäisenä on Landbell.

113 Tämän perusteella se, että DSD:lle annetaan mahdollisuus estää jätehuoltoyrityksiä tekemästä sopimuksia DSD:n kilpailijoiden kanssa ja noudattamasta niitä, merkitsee tosiasiassa sitä, että näiltä kilpailijoilta viedään kaikki todelliset mahdollisuudet tulla kuluttajan luota tapahtuvan keräyksen markkinoille ja jatkaa niillä toimintaansa, ja komissio voi pätevästi päätellä, että yhteiskäyttö on tarpeen, jottei kyseisiltä markkinoilta poistettaisi kilpailua.

114 Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa niillä kantajan esittämillä väitteillä, joilla arvostellaan yhteiskäytön tarvetta kollektiivisten järjestelmien osalta.

115 Näin ollen sillä, että 70 prosenttia kantajan keräämien pakkausten painosta kerätään sellaisen järjestelmän avulla, jossa pakkaukset tuodaan vapaaehtoisesti säiliöihin tai keräyspisteisiin, eikä sellaisen järjestelmän avulla, joka perustuu säkkien keräämiseen tai säiliöiden tyhjentämiseen, ei kyseenalaisteta edellä mainittua päättelyä, jonka mukaan sekä vapaaehtoisessa vientijärjestelmässä käytetyt jätehuoltolaitteistot että noutojärjestelmässä käytetyt jätehuoltoinfrastruktuurit muodostavat pullonkaulan ja DSD:n kilpailijoiden kollektiivisilla järjestelmillä on oltava mahdollisuus käyttää kyseisiä laitteistoja voidakseen päästä kuluttajan luota tapahtuvan keräyksen markkinoille.

116 Samoin sen Landbellin Lahn-Dill-Kreisissa käyttöön ottamaa ”sinistä säkkiä” koskevan esimerkin osalta, johon kantaja vetoaa esimerkkinä mahdollisuudesta ottaa käyttöön itsenäinen keräysjärjestelmä, ei voida jättää ottamatta huomioon sitä, että kyseinen esimerkki ei koske Landia vaan pelkkää kanttonia, mikä estää järjestelmän hyväksymisen kollektiiviseksi järjestelmäksi, että esillä olevassa asiassa on kyse koehankkeesta, joka on otettu käyttöön paikallisten viranomaisten tuella, ja että DSD on ryhtynyt tuomioistuimissa toimiin kyseistä järjestelmää vastaan. Lisäksi on korostettava, että Landbell on päätöksen tekemisestä lähtien voinut todella ryhtyä toimimaan kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoilla kollektiivisena järjestelmänä Land Hessenissä, jossa Landbell käyttää kyseisten yritysten ja asianomaisten paikallisten viranomaisten luvalla samoja jätehuoltolaitteistoja, joita DSD-järjestelmässä käytetään.

117 Lopuksi siitä Verwaltungsgerichtshof Kasselin 20.8.1999 antaman määräyksen kohdasta esitetyn lainauksen perusteella, jossa kyseinen tuomioistuin tarkastelee kollektiivisten järjestelmien käyttöön ottamista ”rinnakkain”, ei voida kuitenkaan päätellä, että kilpailevien kollektiivisten järjestelmien on käytettävä erillisiä jätehuoltojärjestelmiä.

118 Edellä olevasta ilmenee, että riidanalaisessa päätöksessä tuodaan esiin oikeudellisesti riittävällä tavalla komissiolle EY 81 artiklan perusteella kuuluvien velvoitteiden ja perusteluvelvollisuuden osalta ne syyt, joiden vuoksi DSD:n kanssa sopimuksen tehneiden yritysten jätehuoltolaitteistojen, mukaan lukien lajittelulaitteistot, yhteiskäyttö on tarpeen, jotta kilpailevat kollektiiviset järjestelmät voivat päästä kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoille ja tämän johdosta toimia tuotantoketjun aikaisempaan vaiheeseen sijoittuvilla kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten takaisinoton ja niiden hyödyntämisen järjestämisen markkinoilla.

119 Näin ollen kantajan väite, joka koskee riidanalaisessa päätöksessä olevien perustelujen virheellisyyttä tai puutteellisuutta siltä osin kuin on kyse tarpeesta turvata yhteiskäyttö kilpailun säilyttämiseksi kollektiivisten järjestelmien välillä, on hylättävä.

ii) Väitetty yhteiskäytön tarve omien järjestelmien osalta

120 On korostettava, että koska DSD on hyväksytty kollektiiviseksi järjestelmäksi kaikissa Saksan Landeissa, on selvää, että käsitteellä ”DSD:n kilpailijat”, johon ensimmäisessä velvoitteessa viitataan, tarkoitetaan ensisijaisesti kaikkia kilpailevia kollektiivisia järjestelmiä eli kaikkia niitä järjestelmiä, jotka Saksan viranomaiset ovat hyväksyneet pakkausten keräämiseksi kuluttajien luota ja niiden hyödyntämiseksi. Kysymys on kuitenkin siitä, kuuluvatko myös omat järjestelmät kyseisen käsitteen alaan. Tältä osin kantaja väittää, että yhteiskäyttö ei ole tarpeen omien järjestelmien osalta, kun taas komissio väittää kirjelmissään, että ensimmäistä velvoitetta sovelletaan omiin järjestelmiin, silloin kun niillä on lupa kerätä kuluttajien luota.

121 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että ensimmäistä velvoitetta on tulkittava siten, että käsitteellä ”DSD:n kilpailijat” ei tarkoiteta omia järjestelmiä vaan pelkästään kollektiivisia järjestelmiä, ja että näin on seuraavista syistä.

122 Aluksi on korostettava olevan riidatonta, että omilla järjestelmillä on lähtökohtaisesti kerättävä pakkaukset myyntipaikalta tai sen läheisyydestä eikä kuluttajien luota. Tällainen tulkinta tukeutuu pakkausasetuksen sanamuotoon (ks. 5 ja 6 kohta). Se tukeutuu myös Saksan viranomaisten komissiolle hallinnollisen menettelyn kuluessa esittämiin huomautuksiin, joista ilmenee, että ”[asetuksessa] asetetut [takaisinotto]kiintiöt on täytettävä pelkästään ottamalla myyntipakkaukset – – takaisin sillä paikalla tai sen välittömässä läheisyydessä, jossa tavaran luovutus tapahtui, eikä tämän lisäksi mahdollisesti järjestettyä kotitalouksien läheisyydessä tapahtuvaa jätehuoltoa voida laskea mukaan kyseisiin kiintiöihin” (Saksan viranomaisten huomautukset, s. 3–6; riidanalaisen päätöksen 15 perustelukappale). Tässä yhteydessä ei voida väittää, että omat järjestelmät ja kollektiiviset järjestelmät kilpailevat keskenään suoraan kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen osalta.

123 Tämän jälkeen on huomattava, että asianosaiset eivät kiistä myöskään sitä, että edellä mainitusta periaatteesta poiketen omat järjestelmät voivat marginaalisesti toimia kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten keräyksen markkinoilla ja näin ollen tuotantoketjun aikaisempaan vaiheeseen sijoittuvilla kuluttajien luota tapahtuvan pakkausten takaisinoton ja niiden hyödyntämisen järjestämisen markkinoilla. Komissio on näin ollen jätehuoltomarkkinoita määritellessään korostanut, että jos Saksan viranomaisten esittämä käsitys on hyväksyttävä (ks. 122 kohta) ”omat jätehuoltoratkaisut toimisivat näillä markkinoilla ostajina vain markkinoiden reuna-alueilla, erityisesti yksityisiin kotitalouksiin verrattavissa pakkausten kertymispaikoissa tai loppukäyttäjille tapahtuvien kuljetusten yhteydessä” (riidanalaisen päätöksen 87 perustelukappale luettuna yhdessä mainitun päätöksen 15 perustelukappaleen kanssa, ks. myös riidanalaisen päätöksen 159 perustelukappale). Komissio on samoin korostanut vastauksena DSD:lle, joka väitti, että kuluttajien luota tapahtuva keräys ei ole mahdollista omien järjestelmien yhteydessä, että ”yksityisille loppukäyttäjille toimitettujen tavaroiden pakkaukset (postimyynti, toimitukset pienyrityksille) on kuitenkin kiistatta kerättävä myös yksityisten loppukäyttäjien lähellä sijaitsevista omien jätehuoltoratkaisujen keräyspisteistä” (riidanalaisen päätöksen 167 perustelukappale).

124 Asianosaiset ovat lisäksi kirjelmissään katsoneet, että oman järjestelmän mahdollisuudet toimia kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoilla on rajattu kahteen pakkausasetuksessa määriteltyyn päällekkäisyystilanteeseen. Ensimmäinen näistä tilanteista koskee postimyyntiyhtiöitä, jotka käyttävät omaa järjestelmää. Pakkausasetuksen 6 §:n 1 momentin kuudennen virkkeen mukaan näet postimyynnin yhteydessä ”takaisinotto on varmistettava siten, että pakkausten palauttaminen on mahdollista hyväksyttävän etäisyyden päässä loppukuluttajasta”. Tämä merkitsee sitä, että käsite myyntipaikassa tapahtuva takaisinotto, joka on lähtökohtaisesti ominaista omalle järjestelmälle, on tässä yhteydessä toteutettava kuluttajan läheisyydessä. Toinen tilanne koskee tapausta, jossa pakkauksen saaja rinnastetaan asetuksessa kuluttajaan. Asetuksen 3 §:n 11 momentin toisesta virkkeestä ilmenee siten, että kuluttajilla tarkoitetaan ”sellaisia ravintoloita, hotelleja, ruokaloita, hallintovirastoja, kasarmeja, sairaaloita, oppilaitoksia, hyväntekeväisyysjärjestöjä, itsenäisiä ammatinharjoittajia sekä maatalous‑ ja käsityöläisyrityksiä – kirjapainoja ja muita paperia käsitteleviä yrityksiä lukuun ottamatta –, joiden jätteet voidaan hävittää kotitalouksille tavanomaiseen tahtiin paperin, pahvin, kartongin ja muiden kevyiden pakkausten perinteisen keräyksen avulla, jossa käytetään säiliöitä, joiden tilavuus on enintään 1 100 litraa kutakin materiaalia kohden”.

125 Lopuksi on korostettava, että niistä DSD:n kanssa kilpailevista kollektiivisista järjestelmistä poiketen, joiden osalta päätöksessä esitetään ne syyt, joiden vuoksi DSD:n sopimuskumppaneina olevat jätehuoltoyritykset ja niiden jätehuoltolaitteistot muodostavat pullonkaulan, komissio ei selitä, miksi on tarpeen, että omilla järjestelmillä on mahdollisuus käyttää näitä yrityksiä ja niiden laitteistoja kilpailun säilyttämiseksi relevanteilla markkinoilla.

126 Komissio on sitä vastoin todennut arvioinnissaan, joka koskee kilpailun säilyttämiseen liittyvää edellytystä (ks. 40 kohta), että ”DSD‑järjestelmän ulkopuolelle jääneille jätehuoltoyrityksille jää tarjontamahdollisuuksia omien jätehuoltoratkaisujen muodossa” ja tarkentanut, että ”nämä ovat mahdollisia ainakin [kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen] markkinoiden reuna-alueilla tiettyjen [pakkausten ja] jätteen syntypaikkojen yhdistelmien osalta” (riidanalaisen päätöksen 159 perustelukappale, jossa viitataan mainitun päätöksen 87 perustelukappaleeseen). Tämän selityksen johdosta on mahdollista katsoa, että komissio ei ollut huolissaan tai se ei ainakaan DSD:n esittämien sitoumusten perusteella ollut enää huolissaan (riidanalaisen päätöksen 163 perustelukappale) omien järjestelmien mahdollisuudesta löytää jätehuoltoyritys pakkausten takaisinottamiseksi ja niiden hyödyntämiseksi kuluttajien luona asetuksessa säädetyissä päällekkäisyystapauksissa.

127 Tällainen arviointi saa vahvistusta siitä, että komissio korostaa arvioinnissa, joka koskee jätehuoltoyritysten hyväksi tehdyn yksinoikeuslausekkeen tuntuvaa vaikutusta kilpailuun (ks. 30 kohta), että ”vain joidenkin kotitalouksiin verrattavien jätteen syntypaikkojen, kuten sairaaloiden ja työpaikkaruokaloiden, jätehuollossa voitaisiin tietyin jätehuoltologististen ja pakkauksiin liittyvin edellytyksin myös ajatella käytettävän eri jätehuoltoyrityksiä (ja siten useampia keräyssäiliöitä)” (riidanalaisen päätöksen 128 perustelukappale). Tämä merkitsee sitä, että näissä tapauksissa vaikutti mahdolliselta, että samaan aikaan on olemassa kaksi jätehuoltojärjestelmää.

128 Poiketen kollektiivisista järjestelmistä, joiden on täytettävä alueellista kattavuutta koskevat tiukat edellytykset, omien järjestelmien yhteydessä voidaan näet rajoittua ottamaan takaisin pakkaukset paikassa, jossa ne myydään. Vaikka näin ollen edellä esitetyistä syistä (ks. 105–113 kohta) näyttää olevan vaikeaa kaksinkertaistaa kaikki kollektiivisen järjestelmän kannalta tarpeelliset laitteistot, oman järjestelmän osalta on helpompaa onnistua siinä, että johonkin tiettyyn paikkaan asetetaan toinen laitteisto, jotta siihen voidaan kerätä sen järjestelmän piiriin kuuluvat pakkaukset.

129 Koska sellaisia selityksiä ei ole annettu, joiden perusteella voitaisiin ymmärtää, miltä osin yhteiskäyttö voisi olla tarpeen omien järjestelmien osalta, jotta ”estettäisiin kilpailun poistaminen merkityksellisiltä markkinoilta”, edellä olevasta näin ollen ilmenee, että ensimmäisessä velvoitteessa käytettyä käsitettä ”DSD:n kilpailija” on tulkittava siten, että se ei koske omia järjestelmiä, vaan pelkästään DSD:n kanssa kilpailevia kollektiivisia järjestelmiä.

130 Tällainen tulkinta käsitteestä ”DSD:n kilpailija” on lisäksi vahvistettu eräässä päätöksen kohdassa, jossa on nimenomaisesti todettu, että se, että ”kilpailevat järjestelmät” käyttävät yhdessä jätehuoltolaitteistoja, ei koske omia järjestelmiä. Hylätäkseen DSD:n esittämän väitteen sitä vastaan, että kilpailevat järjestelmät käyttävät yhteisesti keräysastioita, komissio korostaa, että kyseinen väite koskee ”ainoastaan sitä, voivatko oman jätehuoltoratkaisun harjoittajat kerätä tai ostaa pakkauksia loppukäyttäjien läheltä eikä se näin ollen koske keräysastioiden antamista kilpailevien järjestelmien käyttöön” (ks. riidanalaisen päätöksen 169 perustelukappaleessa oleva alaviite 16). Tässä lainauksessa, jossa asetetaan vastakkain omat järjestelmät ja kilpailevat järjestelmät, suljetaan selvästi pois se, että omat järjestelmät käyttävät yhteisesti jätehuoltolaitteistoja, ja niin voivat siis tehdä ainoastaan kilpailevat järjestelmät eli DSD:n kanssa kilpailevat kollektiiviset järjestelmät.

131 Tässä yhteydessä ei ole tarvetta vastata kantajan väitteisiin, jotka koskevat riidanalaisen päätöksen lainvastaisuutta siltä osin kuin ensimmäinen velvoite koskee omia järjestelmiä.

132 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voi myöskään ottaa huomioon tiettyjä komission vastauskirjelmässään esittämiä väitteitä, joiden mukaan yhteiskäyttö voisi olla tarpeen, silloin kun liikevaihto on pieni sellaisten omien järjestelmien osalta, jotka huolehtivat postimyynnin yhteydessä toimitetuista pakkauksista, ja, kun kyseessä ovat kuluttajiin rinnastettavat keräyspaikat, tilanteessa, jossa on mahdollista ottaa käyttöön vain yksi keräyslaitteisto esimerkiksi sairaalaan. Näitä väitteitä ei näet ole esitetty riidanalaisessa päätöksessä (liikevaihto) tai ne ovat ristiriidassa kyseisen päätöksen kanssa (sairaala), ja komission käsittelyn kuluessa esittämillä väitteillä ei voida korjata sitä, että riidanalaisen päätöksen perustelut ovat tältä osin riittämättömiä (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C‑329/93, C‑62/95 ja C‑63/95, Saksa ym. v. komissio, tuomio 24.10.1996, Kok. 1996, s. I‑5151, 47 ja 48 kohta ja asia T‑93/02, Confédération nationale du Crédit Mutuel v. komissio, tuomio 18.1.2005, Kok. 2005, s. II‑143, 126 kohta).

3. Toinen osa, joka koskee mahdottomuutta asettaa velvoite EY 81 artiklan 1 kohdan ja EY 82 artiklan mahdollisen rikkomisen korjaamiseksi

a) Asianosaisten lausumat

133 Kantaja väittää vastauksena vastineessa esitettyihin väitteisiin (ks. 94 kohta), että EY 81 artiklan 1 kohdan tai EY 82 artiklan mahdollinen rikkominen, johon komissio on vedonnut, on pelkästään spekulatiivinen, eikä sillä voida perustella ensimmäistä velvoitetta, jonka tavoitteena voi – joka tapauksessa – olla vain kilpailun poistamisen ehkäiseminen niillä markkinoilla, joilla kilpailunrajoitus on todettu eli kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoilla.

134 Ensinnäkin kantaja huomauttaa, että ainoa päätöksessä yksilöity EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kilpailunrajoitus on DSD:n jätehuoltoyritysten hyväksi tekemä yksinoikeuslauseke (ks. 28–32 kohta). Tämä rajoitus koskee kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoita, ja se estää muita jätehuoltoyrityksiä tarjoamasta palvelujaan DSD:lle, minkä johdosta jätehuoltoyritysten välinen kilpailu sopimusalueella vähenee tuntuvasti (riidanalaisen päätöksen 123, 124 ja 140 perustelukappale). Komissio on kuitenkin myöntänyt mainitulle rajoitukselle poikkeusluvan EY 81 artiklan 3 kohdan perusteella (ks. 37–41 kohta) siltä osin kuin sillä ei ole voitu poistaa kilpailua kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoilla (riidanalaisen päätöksen 158 ja 178 perustelukappale). Tässä tilanteessa kantaja väittää, että ensimmäisellä velvoitteella, jonka ilmoitettuna tavoitteena on antaa kilpailijoille mahdollisuus päästä tuotantoketjun aikaisempaan vaiheeseen sijoittuville, kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen järjestämisen markkinoille (riidanalaisen päätöksen 162 ja 177 perustelukappale), ei ole yhtymäkohtaa edellä mainittuun kilpailunrajoitukseen, joka ei koske DSD:n kilpailijoita järjestämisen markkinoilla, vaan DSD:n sopimuskumppaneina olevien jätehuoltoyritysten kilpailijoita. Ensimmäisellä velvoitteella ei siis voida vahvistaa kilpailua kuluttajien luota tapahtuvan keräyksen markkinoilla.

135 Toiseksi kantaja toteaa, että komissio ei voi asettaa velvoitetta estääkseen väitetyn uhan, joka koskee kilpailunrajoitusta tai väärinkäyttöä johdetuilla markkinoilla eli kuluttajan luota tapahtuvan keräyksen järjestämisen markkinoilla, joilla ei ole todettu mitään EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua kilpailunrajoitusta, eikä kyseisen rajoituksen osalta ole etenkään myönnetty poikkeuslupaa EY 81 artiklan 3 kohdan perusteella. Kantaja huomauttaa tältä osin komission toteavan päätöksessä selvästi, että palvelusopimuksessa ei ole myönnetty DSD:lle yksinoikeutta sen sopimuskumppaneiden jätehuoltolaitteistojen käyttömahdollisuuksien osalta (ks. 36 kohta). Samoin komissio korostaa kantajan mukaan, että järjestämisen markkinoilla ei ole olemassa mitään kilpailunrajoitusta (riidanalaisen päätöksen 86 perustelukappale). Kantaja toteaa myös, ettei minkään seikan perusteella voida päätellä, että se saattaisi tehdä sopimuksen tällaisesta yksinoikeusvelvoitteesta sopimuskumppaniensa kanssa tai edellyttää tällaista yksinoikeutta yksipuolisesti. Tässä tilanteessa kantaja väittää, että EY 81 artiklan 3 kohdan soveltamisen kannalta huomioon otettavien markkinoiden on oltava samat kuin ne, joita tutkitaan EY 81 artiklan 1 kohdan perusteella. Lisäksi EY 81 artiklan 3 kohdan tutkinnan kohteen tavoin mahdollisuutta asettaa velvoite asetuksen N:o 17 8 artiklan 1 kohdan perusteella rajoittaa samalla tavalla EY 81 artiklan 1 kohdan perusteella todettu kilpailunrajoitus. Asetuksen N:o 17 8 artiklaa ei siis voida käyttää velvoitteen asettamisen oikeudellisena perustana väitetyn kilpailuongelman ratkaisemiseksi.

136 Kolmanneksi kantaja katsoo, että vaikka komissio saattoi asettaa poikkeuslupapäätöksessä velvoitteen fiktiivisen kilpailunrajoituksen ehkäisemiseksi johdetuilla markkinoilla, se ei olisi saanut tehdä sitä sellaisen velvoitteen muodossa, joka nojautuu itsenäiseen perusteeseen (asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan b alakohta), vaan sen olisi pitänyt asettaa se sellaisen ehdon muodossa, jonka johdosta sopimukselle ”voidaan myöntää poikkeuslupa” (yhdistetyt asiat T‑79/95 ja T‑80/95, SNCF ja British Railways v. komissio, tuomio 22.10.1996, Kok. 1996, s. II‑1491, 63 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Tämä on kantajan mukaan vahvistettu myös komission päätöskäytännössä (johon viitataan kantajan vastauksessa, alaviite 20 ja 21), jossa komission poikkeuslupapäätöksiin on melkein aina liitetty ehtoja eikä velvoitteita, jos ja siltä osin kuin komissio on katsonut, että tietty käyttäytyminen on tarpeen EY 81 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun kilpailun poistamisen estämiseksi.

137 Komissio väittää aluksi, että edellä mainittua väitettä ei voida ottaa tutkittavaksi, koska kyse on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta myöhässä esitetystä uudesta perusteesta. Lisäksi komissio huomauttaa, että ensimmäisen velvoitteen tavoitteena on taata DSD:n esittämät sitoumukset tiettyjen hallinnollisen menettelyn kuluessa yksilöityjen ongelmien ja tiettyjen näihin sitoumuksiin liittyvien epäselvyyksien korjaamiseksi. On siis merkityksellistä selvittää, voitiinko toimintatapaa, jonka omaksumisesta DSD on luopunut, tutkia EY 81 artiklan 1 kohdan perusteella. Komissio esittää kuitenkin päätöksessä tämän osalta huolensa, jotka koskevat jätehuoltoyritysten hyväksi tehtyä yksinoikeuslauseketta ja tämän lisäksi myös kysymystä kilpailijoiden mahdollisuudesta käyttää DSD:n sopimuskumppaneina olevien jätehuoltoyritysten laitteistoja. Komissio korostaa lisäksi, että sen EY 81 artiklan perusteella esittämää arviointia ei saa rajoittaa pelkästään kuluttajan luota tapahtuvan keräyksen markkinoihin, joihin liittyy joka tapauksessa kaksi puolta – jätehuoltoyritysten tarjoamat palvelut ja DSD:n ja muiden kollektiivisten järjestelmien kysymät palvelut –, vaan se voi koskea myös palvelusopimuksen mahdollisia vaikutuksia tuotantoketjun myöhempään vaiheeseen sijoittuviin järjestämisen markkinoihin.

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

i) Tutkittavaksi ottaminen

138 Vastauksena siihen komission vaatimukseen, jolla pyritään siihen, että DSD:n edellä mainitut väitteet jätetään tutkimatta, koska ne muodostavat työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun myöhässä esitetyn uuden perusteen, on korostettava, että vaikka kyseisessä määräyksessä kielletään todella uusien perusteiden esittäminen asian käsittelyn kuluessa, peruste, jolla laajennetaan aikaisemmin kanteessa nimenomaisesti tai implisiittisesti esitettyä kanneperustetta, joka on läheisesti sidoksissa siihen, on otettava sellaisenaan tutkittavaksi. Kanneperusteen tueksi esitettyä väitettä kohdellaan samalla tavoin (ks. mm. asia T‑231/99, Joynson v. komissio, tuomio 21.3.2002, Kok. 2002, s. II‑2085, 156 kohta).

139 Esillä olevassa asiassa DSD:n vastauksessaan esittämillä väitteillä kuitenkin vain laajennetaan niitä kanteessa esitettyjä väitteitä, joilla tuetaan ensimmäisen velvoitteen lainvastaisuutta EY 81 artiklaan nähden. N