ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Valikoivan edun olemassaolon edellytyksen osalta vakiintuneessa oikeuskäytännössä valtiontukina pidetään toimenpiteitä, jotka muodossa tai toisessa ovat omiaan suosimaan yrityksiä suoraan tai välillisesti tai joita on pidettävä taloudellisena etuna, jota edunsaajayritys ei olisi saanut tavanomaisissa markkinaolosuhteissa. Näin ollen tukina pidetään muun muassa toimenpiteitä, jotka eivät ole avustuksia sanan suppeassa merkityksessä mutta jotka eri tavoin alentavat yrityksen vastattavaksi tavallisesti kuuluvia kustannuksia ja ovat siten sekä luonteeltaan että vaikutuksiltaan avustusten kaltaisia. SEUT 107 artiklan 1 kohdassa ei tehdä eroa valtioiden toimenpiteiden syiden tai tavoitteiden perusteella vaan määritellään toimenpiteet niiden vaikutusten perusteella ja siis käytetyistä tekniikoista riippumatta. Koska kyseessä olevat verotukselliset toimenpiteet ovat luonteeltaan sellaisia, että ne muodostavat valtiontuen taloudellisille etuyhtymille, unionin yleinen tuomioistuin ei tunnusta näiden taloudellisten etuyhtymien asemaa näistä toimenpiteistä hyötyjinä siitä syystä, että nämä yksiköt ovat verotuksellisesti avoimia, se sulkee pois sen, että ne voisivat olla valtiontukien saajia yksinomaan niiden oikeudellisen muodon ja niihin liittyvien etujen verottamista koskevien sääntöjen vuoksi. Toimenpiteen luokitteleminen valtiontueksi ei voi riippua kyseessä olevien yritysten oikeudellisesta asemasta eikä käytetyistä tekniikoista.

Veroedun valikoivan luonteen osoittaminen ei edellytä sitä, että toimivaltaisilla kansallisilla viranomaisilla on harkintavaltaa sen myöntämisessä. Tällaisen harkintavallan olemassaolo saattaa kuitenkin olla sen luonteinen seikka, että sillä sallitaan kyseisten viranomaisten suosivan tiettyjä yrityksiä tai tuotantoaloja muiden vahingoksi ja näin ollen se voi olla osoituksena siitä, että kyseessä on SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tuki.

Näin on muun muassa, jos toimivaltaisilla viranomaisilla on harkintavaltaa määrittää toimenpiteen edunsaajat tai ehdot verojärjestelmälle vieraiden kriteerien perusteella. Sitä vastoin periaatteessa ei voida pitää valikoivana sellaisen lupajärjestelmän soveltamista, jossa toimivaltaisilla viranomaisilla on ainoastaan harkintavaltaa, jota rajoittavat sellaiset objektiiviset kriteerit, jotka eivät ole kyseisellä lainsäädännöllä käyttöön otetulle verojärjestelmälle vieraita.

(ks. 55 kohta)
Toiseksi on määritettävä, kuuluuko se, että työnantaja myöntää korvauksen työsopimuksen päättymisen vuoksi, puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohdassa tarkoitetun työehtojen käsitteen soveltamisalaan. Unionin tuomioistuin on katsonut tältä osin, että ratkaiseva seikka sen arvioimisessa, kuuluuko toimenpide mainitun käsitteen soveltamisalaan, on juuri työtä koskeva seikka eli työntekijän ja työnantajan välille muodostunut palvelussuhde (tuomio 12.12.2013, Carratù, C‑361/12 , EU:C:2013:830 , 35 kohta ja tuomio 13.3.2014, Nierodzik, C-38/13 , EU:C:2014:152 , 25 kohta).

Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta 28.6.1999 annetun neuvoston direktiivin 1999/70/EY liitteenä olevan 18.3.1999 tehdyn määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa ei säädetä minkään korvauksen maksamisesta työntekijöille, jotka on otettu palvelukseen pääasiassa kyseessä olevan interinidad-sopimuksen kaltaisilla määräaikaisilla työsopimuksilla, jotka on tehty toimen tilapäiseksi hoitamiseksi sen lopullista täyttämistä varten järjestettävän valinta- tai ylennysmenettelyn ajaksi, sen ajan päättyessä, joksi nämä sopimukset on tehty, kun taas korvaus myönnetään vakituisille työntekijöille, kun heidän työsopimuksensa sanotaan irti objektiivisesta syystä.
Asia C-633/16

Ernst & Young P/S

vastaan

Konkurrencerådet

(Sø- og Handelsrettenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Yrityskeskittymien valvonta – Asetus (EY) N:o 139/2004 – 7 artiklan 1 kohta – Keskittymän toteuttaminen ennen kuin siitä on tehty ilmoitus Euroopan komissiolle tai ennen kuin se on julistettu yhteismarkkinoille soveltuvaksi – Kielto – Soveltamisala – ”Keskittymän” käsite – Kolmannen kanssa tehdyn yhteistyösopimuksen irtisanominen yhden sulautuvan yrityksen toimesta

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 31.5.2018

Yrityskeskittymät – Komission suorittama tutkinta – Velvollisuus lykätä keskittymän toteuttamista – Keskittymän käsite – Toimenpiteen, jolla vaikutetaan kohdeyrityksen määräysvallan vaihtumiseen, toteuttaminen – Kolmannen kanssa tehdyn yhteistyösopimuksen irtisanominen yhden sulautuvan yrityksen toimesta ei kuulu käsitteen alaan – Kansallisen tuomioistuimen varmistuminen asiasta

(Neuvoston asetuksen N:o 139/2004 7 artiklan 1 kohta)

Yrityskeskittymien valvonnasta 20.1.2004 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 139/2004 (”EY:n sulautuma-asetus”) 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että keskittymä toteutetaan vain toimenpiteellä, jolla kokonaan tai osittain, tosiasiallisesti tai oikeudellisesti vaikutetaan kohdeyrityksen määräysvallan vaihtumiseen. Pääasian olosuhteiden kaltaisissa olosuhteissa, jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava, yhteistyösopimuksen irtisanomisen ei voida katsoa aiheuttavan keskittymän toteuttamista riippumatta siitä, aiheuttiko tällainen irtisanominen markkinavaikutuksia.

(ks. 62 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-667/16

M.N.J.P.W. Nooren ja J.M.F.D.C. Nooren

vastaan

Staatssecretaris van Economische Zaken

(Ennakkoratkaisupyyntö – College van Beroep voor het Bedrijfsleven)

Ennakkoratkaisupyyntö – Yhteinen maatalouspolitiikka – Maaseuturahastosta maksettava rahoitus – Asetus (EY) N:o 1122/2009 – Tuki maaseudun kehittämiseen – Täydentäviä ehtoja koskevien sääntöjen noudattamatta jättäminen – Tuen vähentäminen ja epääminen – Vähennysten yhdistäminen

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 6.6.2018

Maatalous – Yhteinen maatalouspolitiikka – Maaseuturahastosta maksettava rahoitus – Tuki maaseudun kehittämiseen – Vähennysten soveltaminen laiminlyönnin tapauksessa – Vähennysten ja epäämisten soveltaminen säännösten tahallisen noudattamatta jättämisen tapauksissa – Useiden samaan alaan liittyvien noudattamatta jättämisen tapausten toteaminen – Vähennysten yhdistäminen – Rajat

(Neuvoston asetuksen N:o 73/2009 23 ja 24 artikla; komission asetuksen N:o 1122/93 70—72 artikla)

Neuvoston asetuksen (EY) N:o 73/2009 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä mainitussa asetuksessa säädettyjen viljelijöiden suorien tukien järjestelmien mukaisten täydentävien ehtojen, tuen mukauttamisen ja yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän osalta sekä neuvoston asetuksen (EY) N:o 1234/2007 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä viinialalle säädetyn tukijärjestelmän mukaisten täydentävien ehtojen osalta 30.11.2009 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1122/2009 70–72 artiklaa, tarkasteltuina yhdessä yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (EY) N:o 1290/2005, (EY) N:o 247/2006, (EY) N:o 378/2007 muuttamisesta ja asetuksen (EY) N:o 1782/2003 kumoamisesta 19.1.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 73/2009 23 ja 24 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa on todettu useita samaan alaan liittyviä noudattamatta jättämisen tapauksia, on laskettava yhteen yhtäältä maksettujen tai maksettavien suorien tukien kokonaismäärän vähennys, jota sovelletaan laiminlyönnistä johtuvissa noudattamatta jättämisen tapauksissa, ja toisaalta tahallisen noudattamatta jättämisen tapauksissa sovellettava vähennys, ja vähennysten kokonaismäärä kalenterivuodelta on vahvistettava suhteellisuusperiaatetta noudattaen ja ylittämättä asetuksen N:o 73/2009 23 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua kokonaismäärää.

(ks. 32 kohta ja tuomiolauselma)
Rahoitusvälineiden markkinoista sekä neuvoston direktiivien 85/611/ETY ja 93/6/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/12/EY muuttamisesta ja neuvoston direktiivin 93/22/ETY kumoamisesta 21.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/39/EY 54 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kaikki valvottavan yrityksen toimivaltaiselle viranomaiselle toimittamat sitä itseään koskevat tiedot sekä kaikki valvonta-aineistoon sisältyvät kyseisen viranomaisen toteamukset, mukaan luettuna sen kirjeenvaihto muiden yksikköjen kanssa, eivät ole muista edellytyksistä riippumatta luottamuksellisiksi katsottavia tietoja, joita koskisi näin ollen kyseisen säännöksen mukainen salassapitovelvollisuus. Luottamuksellisiin tietoihin kuuluvat sellaiset jäsenvaltioiden kyseisessä direktiivissä tarkoitettuja tehtäviä varten nimeämien viranomaisten hallussa olevat tiedot, jotka ensinnäkään eivät ole luonteeltaan julkisia ja joiden ilmaisemisesta saattaisi toiseksi olla haittaa ne toimittaneen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön eduille tai kolmansien eduille taikka unionin lainsäätäjän direktiivillä 2004/39 käyttöön ottaman sijoituspalveluyritysten toiminnan valvontajärjestelmän moitteettomalle toiminnalle.

On vielä korostettava, että direktiivin 2004/39 54 artiklassa säädetään yleisestä toimivaltaisten viranomaisten hallussa olevien luottamuksellisten tietojen ilmaisemista koskevan kiellon periaatteesta ja luetellaan tyhjentävästi erityistapaukset, joissa kyseinen yleinen kielto ei poikkeuksellisesti ole esteenä niiden toimittamiselle tai käyttämiselle (ks. vastaavasti tuomio 12.11.2014, Altmann ym., C-140/13, EU:C:2014:2362, 34 ja 35 kohta). Kyseisellä artiklalla ei näin ollen ole tarkoitus perustaa yleisölle oikeutta tutustua toimivaltaisten viranomaisten hallussa oleviin tietoihin tai säännellä yksityiskohtaisesti tällaisen, mahdollisesti kansallisessa oikeudessa tunnustetun oikeuden käyttämistä. On vielä korostettava, että koska direktiivin 2004/39 54 artiklan 1 kohdan ainoana tarkoituksena on velvoittaa toimivaltaiset viranomaiset lähtökohtaisesti kieltäytymään kyseisessä säännöksessä tarkoitettujen luottamuksellisten tietojen ilmaisemisesta, jäsenvaltioilla on edelleen vapaus ulottaa suoja ilmaisemista vastaan koskemaan toimivaltaisten viranomaisten valvonta-aineiston kaikkea sisältöä tai käänteisesti sallia sellaisiin toimivaltaisten viranomaisten hallussa oleviin tietoihin tutustuminen, jotka eivät ole kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja luottamuksellisia tietoja.

(ks. 38, 39, 44 ja 46 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Kyseessä olevassa lainsäädännössä vahvistetaan pääasioissa kaupan yksikön myyntipinta-alaa koskeva peruste, joka ei merkitse mitään suoraa syrjintää. Myöskään unionin tuomioistuimelle toimitetuista tiedoista ei ilmene, että kyseisellä perusteella saatetaan suurimmassa osassa tapauksia huonompaan asemaan toisten jäsenvaltioiden kansalaiset tai yhtiöt, joiden kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa.

SEUT 49 ja SEUT 54 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä pääasioissa kyseessä olevan kaltaiselle kaupan suuryksiköiltä kannettavalle verolle.

Sellainen pääasioissa kyseessä olevan kaltainen vero ei ole SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, joka kannetaan vähittäiskaupan suuryksiköiltä pääosin niiden myyntipinta-alan mukaan, siltä osin kuin siitä on vapautettu näistä yksiköistä yksiköt, joiden myyntipinta-ala ei ylitä 500 m2, ja yksiköt, joiden myyntipinta-ala ylittää kyseisen kynnysarvon mutta joiden veron määräytymisperuste ei ole yli 2000 m2. Tällainen vero ei ole myöskään kyseisessä määräyksessä tarkoitettua valtiontukea siltä osin kuin siitä on vapautettu yksiköt, jotka harjoittavat toimintaansa koneiden, ajoneuvojen, työkalujen ja teollisuustarvikkeiden, elinkeinonharjoittajille tarkoitettujen rakennusmateriaalien, saniteettituotteiden, ovien ja ikkunoiden, yksittäisissä, perinteisissä ja erikoiskaupan yksiköissä myytävien huonekalujen tai moottoriajoneuvojen kaupan alalla sekä puutarhamyymälöissä tai huoltoasemilla, koska kyseisistä yksiköistä ei aiheudu yhtä suuria vaikutuksia ympäristöön ja maankäytön suunnitteluun kuin muista yksiköistä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava.

(ks. 51 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavasta vakuutuksesta ja vakuuttamisvelvollisuuden voimaansaattamisesta 16.9.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/103/EY 3 artiklan ensimmäistä kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa sallitaan jätettävän pakollisen vakuutusturvan ulkopuolelle vahingot, jotka tapahtuvat kuljetettaessa moottoriajoneuvoja teillä tai maastoissa, jotka eivät sovellu liikennekäyttöön, paitsi jos niitä niiden liikennekäyttöön soveltumattomuudesta huolimatta yleisesti käytetään liikenteeseen.

Millään direktiivin 2009/103 säännöksellä ei myöskään rajoiteta vakuuttamisvelvollisuuden ja sillä moottoriajoneuvojen aiheuttamien onnettomuuksien uhreille annettavan suojan laajuutta niin, että ne kattaisivat vain näiden ajoneuvojen käyttämisen tietynlaisessa maastossa taikka tietyillä teillä (ks. vastaavasti tuomio 28.11.2017, Rodrigues de Andrade, C-514/16, EU:C:2017:908, 36 kohta). Nyt käsiteltävässä tapauksessa on kiistatonta, että onnettomuusajoneuvoa käytettiin liikennevälineenä sillä hetkellä, kun se kaatui ja aiheutti siten Núñez Torreirolle vammoja. Tällainen käyttö on siten direktiivin 2009/103 3 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettua ajoneuvon käyttöä. Se ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenevä seikka, että kaatuessaan onnettomuusajoneuvo liikkui sotilasharjoitusalueella, jonne pääsy on kielletty muilta kuin sotilasajoneuvoilta, ja maastoalueella, joka ei soveltunut pyörillä liikkuvien ajoneuvojen liikennekäyttöön, ei ole sellainen seikka, joka vaikuttaisi tähän johtopäätökseen ja rajoittaisi siten tästä säännöksestä johtuvaa vakuuttamisvelvollisuutta.

(ks. 31–34 ja 36 kohta sekä tuomiolauselma)
Siltä osin kuin kyse on jäsenvaltiolle unionin tuomioistuimen tuomion, jolla todetaan yhdyskuntajätevesien käsittelystä annetun direktiivin 91/271 säännösten noudattamatta jättäminen, täytäntöönpanon laiminlyönnistä määrättävän uhkasakon määrästä ja muodosta, on rikkomisen vakavuudesta huomattava, että tällä direktiivillä pyritään suojelemaan ympäristöä. Erityisesti yhdyskuntajätevesien käsittelyjärjestelmien puuttuminen tai riittämättömyys voi aiheuttaa haittaa ympäristölle, ja se on katsottava erityisen vakavaksi. Raskauttavana asianhaarana on lisäksi pidettävä myös sitä seikkaa, että tuomiota, jossa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen todetaan, ei ole vielä pantu täysimääräisesti täytäntöön, mikä merkitsee lähes 20 vuoden viivästystä, koska velvoite varmistaa, että kyseisen jäsenvaltion yhdyskuntajätevesien biologinen käsittely oli direktiivin mukaista, olisi pitänyt täyttää viimeistään 31.12.1998 mennessä. Unionin tuomioistuimella ei täten ole muuta vaihtoehtoa kuin todeta, että rikkominen on kestänyt erityisen kauan, ja kun otetaan huomioon edellä mainittu tavoite, kyseisen rikkomisen vakavuus on lisäksi kiistaton.

Koska tilanne kyseisessä jäsenvaltiossa on kuitenkin parantunut verrattuna tilanteeseen, joka vallitsi aloitettaessa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely, jonka johdosta annettiin tuomio, jossa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen todetaan, ja koska sen vahingon merkittävyys, joka ihmisten terveydelle ja ympäristölle aiheutuu moititun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen vuoksi, riippuu niiden yksittäisten paikkojen lukumäärästä, joita kyseinen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen koskee, kyseinen vahinko ei siten ole yhtä merkittävä kuin se, joka ihmisten terveydelle ja ympäristölle aiheutui alun perin todetun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen vuoksi. Lieventävänä asianhaarana on lisäksi pidettävä sitä seikkaa, että mainitun jäsenvaltion kyseessä olevalla alueella on merkittävää arkeologista aineistoa ja että biologisen käsittelyn verkosto on rakennettu lukuun ottamatta – arkeologisten kaivausten ja löydösten johdosta – sen yhtä osaa.

(ks. 93, 94 ja 96–98 kohta)
Maatalouden yhteisestä markkinajärjestelystä ja tiettyjä maataloustuotteita koskevista erityissäännöksistä 22.10.2007 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1234/2007 (yhteisiä markkinajärjestelyjä koskeva asetus), sellaisena kuin se on muutettuna 25.5.2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 491/2009, 118 m artiklan 2 kohdan a alakohdan ii alakohtaa ja maataloustuotteiden yhteisestä markkinajärjestelystä ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 922/72, (ETY) N:o 234/79, (EY) N:o 1037/2001 ja (EY) N:o 1234/2007 kumoamisesta 17.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1308/2013 103 artiklan 2 kohdan a alakohdan ii alakohtaa on tulkittava siten, että niitä sovelletaan silloin, kun suojattua alkuperänimitystä – kuten ”Champagne” – käytetään osana sellaisen elintarvikkeen nimitystä – kuten ”Champagner Sorbet” –, joka ei ole tätä suojattua alkuperänimitystä koskevan eritelmän mukainen mutta joka sisältää kyseistä eritelmää vastaavaa ainesosaa.

Asetuksen N:o 1234/2007, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 491/2009, 118 m artiklan 2 kohdan a alakohdan ii alakohtaa ja asetuksen N:o 1308/2013 103 artiklan 2 kohdan a alakohdan ii alakohtaa on tulkittava siten, että suojatun alkuperänimityksen käyttö osana tätä alkuperänimitystä koskevaa eritelmää vastaamattoman mutta kyseistä eritelmää vastaavaa ainesosaa sisältävän elintarvikkeen nimitystä, kuten ”Champagner Sorbet”, on näissä säännöksissä tarkoitettua alkuperänimityksen maineen hyväksikäyttöä, jos tämän elintarvikkeen olennainen ominaisuus ei ole maku, joka muodostuu pääasiallisesti siitä, että sen koostumuksessa on tätä ainesosaa.

Tästä on katsottava, että suojatun alkuperänimityksen käytöllä osana sellaisen elintarvikkeen nimitystä, joka ei vastaa tätä alkuperänimitystä koskevaa eritelmää mutta sisältää kyseistä eritelmää vastaavaa ainesosaa, pyritään hyödyntämään perusteettomasti tämän suojatun alkuperänimityksen mainetta, jos tämä ainesosa ei anna tuotteelle olennaista ominaisuutta. Pohdittaessa sitä, antaako kyseessä oleva ainesosa asianomaiselle elintarvikkeelle olennaisen ominaisuuden, tämän ainesosan määrä elintarvikkeen koostumuksessa on merkittävä muttei riittävä arviointiperuste. Sen arvioiminen riippuu kyseessä olevista tuotteista, ja siihen on yhdistettävä laadullinen arviointi. Kun elintarvikkeen nimi osoittaa, kuten käsiteltävässä asiassa, että se sisältää suojatun alkuperänimityksen saanutta ainesosaa, jonka on tarkoitus osoittaa tämän elintarvikkeen makua, tämän ainesosan tuoman maun on oltava kyseisen elintarvikkeen olennainen ominaisuus.

(ks. 50–53 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Toimista kaasunsaannin turvaamiseksi ja neuvoston direktiivin 2004/67/EY kumoamisesta 20.10.2010 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 994/2010 8 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jäsenvaltio asettaa kaasuntoimittajille kaasun varastointivelvoitteen, jonka soveltamisalaan sisältyy asiakkaita, jotka eivät kuulu kyseisen asetuksen 2 artiklan toisen kohdan 1 alakohdassa lueteltuihin ”suojattuihin asiakkaisiin”, kunhan näistä säännöksistä ensimmäisessä mainittuja ehtoja noudatetaan, minkä seikan tutkiminen on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä.

Asetuksen N:o 994/2010 8 artiklan 5 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan maakaasuntoimittajien on täytettävä kaasun varastointia koskevat velvoitteensa toimitusvarmuuden turvaamiseksi kriisitilanteissa käyttäen ehdottomasti ja yksinomaan jäsenvaltion alueella sijaitsevaa infrastruktuuria. Tässä tapauksessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tutkittava, takaako toimivaltaiselle viranomaiselle kansallisessa säännöstössä annettu mahdollisuus asianomaisten kaasuntoimittajien käytettävissä olevien muiden säätelyvälineiden huomioon ottamiseen sen, että näillä on todellinen mahdollisuus täyttää velvoitteensa alueellisella tasolla tai unionin tasolla.

(ks. 48 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 22.10.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/95/EY 7 artiklan 1 kohtaa, luettuna SEUT 36 artiklan valossa, on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansallisen tavaramerkin haltija vastustaa sellaisten samanlaisten tuotteiden tuontia, jotka on varustettu samalla tavaramerkillä ja jotka ovat peräisin toisesta jäsenvaltiosta, jossa tämä tavaramerkki, joka kuului alun perin samalle haltijalle, nyttemmin on sellaisen kolmannen osapuolen hallussa, joka on hankkinut oikeudet siihen luovutuksen perusteella, kun tämän luovutuksen jälkeen

– haltija yksin tai sovittamalla yhteen tavaramerkkistrategiansa tämän kolmannen kanssa on edelleen edistänyt aktiivisesti ja harkitusti yhden ainoan maailmanlaajuisen tavaramerkin ulkoasua tai imagoa aiheuttaen tai vahvistaen kohderyhmässä täten sekaannusta tällä tavaramerkillä varustettujen tuotteiden kaupallisesta alkuperästä,

tai

– haltijan ja kyseisen kolmannen osapuolen välillä on taloudellisia sidoksia siinä mielessä, että ne sovittavat yhteen kaupalliset politiikkansa tai tekevät sopimuksen tarkoituksenaan valvoa yhdessä tavaramerkin käyttöä siten, että niillä on mahdollisuus määrittää suoraan tai välillisesti kyseisellä tavaramerkillä varustettavat tuotteet ja valvoa niiden laatua.

Tällaisella käyttäytymisellä, jonka seurauksena haltijan tavaramerkki ei enää täytä keskeistä tehtäväänsä itsenäisesti haltijan alueella, haltija on itse vaarantanut tämän tehtävän tai jopa vääristänyt sitä. Tämän vuoksi se ei voi vedota tarpeeseen taata tämä tehtävä vastustaakseen samalla tavaramerkillä varustettujen sellaisten samanlaisten tuotteiden tuontia, jotka ovat peräisin toisesta jäsenvaltiosta, jossa tämä tavaramerkki on nyttemmin kolmannen osapuolen hallussa.

(ks. 40 ja 55 kohta sekä tuomiolauselma)