Asia T-110/07

Siemens AG

vastaan

Euroopan komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kaasueristeisten kytkinlaitehankkeiden markkinat – Päätös, jossa todetaan EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen – Markkinoiden jakaminen – Vaikutukset yhteismarkkinoilla – Jatketun rikkomisen käsite – Rikkomisen kesto – Vanhentuminen – Sakot – Oikeasuhteisuus – Raskauttavat seikat – Johtajana toimiminen – Lieventävät seikat – Yhteistyö





Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yhdenmukaistettu menettelytapa – Kilpailua rajoittava vaikutus – Arviointiperusteet – Kilpailunvastainen tarkoitus – Riittävä todentaminen

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohta)

2. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Perusoikeudet – Syyttömyysolettama – Menettely kilpailuasioissa – Sovellettavuus

(EY 81 artiklan 1 kohta; EU 6 artiklan 2 kohta)

3. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Näytön esittämistapa – Vetoaminen useisiin seikkoihin

(EY 81 artiklan 1 kohta)

4. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yritysten väliset sopimukset – Näyttö kilpailusääntöjen rikkomisesta – Komissio esittää muiden rikkomisesta epäiltyjen yritysten lausuntoja – Hyväksyttävyys

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla)

5. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yritysten väliset sopimukset – Näyttö kilpailusääntöjen rikkomisesta – Asiakirjan todistusarvon arviointi – Perusteet

(EY 81 artiklan 1 kohta)

6. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Komission velvollisuus näyttää toteen kilpailusääntöjen rikkominen ja sen kesto

(EY 81 artiklan 1 kohta; komission tiedonanto 2002/C 45/03)

7. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Väitetiedoksianto – Lisänäytön esittäminen väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen – Hyväksyttävyys – Edellytykset

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 25 artikla)

8. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Komission velvollisuus näyttää toteen kilpailusääntöjen rikkominen ja sen kesto – Todistustaakan laajuus

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 25 artikla)

9. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Periaatteen soveltamisala – Rajat – Yrityksen oikeus kuulustella rikkomisen toteen näyttämiseksi kuultuja todistajia – Oikeutta ei ole

(EY 81 artiklan 1 kohta)

10. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yrityksen osallistuminen kartelliin

(EY 81 artiklan 1 kohta)

11. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kilpailusääntöjen rikkominen – Yhtenä kokonaisuutena pidettävä kilpailusääntöjen rikkominen – Arviointiperusteet

(EY 81 artiklan 1 kohta; ETA-sopimuksen 53 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan 2 kohta)

12. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohdan 4 ja 6 alakohta)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Määrittämisperusteista laaditun sitovan tai tyhjentävän luettelon puuttuminen

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

14. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Komission harkintavalta – Sakkojen yleisen suuruusluokan nostaminen

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

15. Kilpailu – Sakot – Päätös, jolla määrätään sakkoa – Perusteluvelvollisuus – Ulottuvuus

(EY 253 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

16. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Raskauttavat seikat – Johtajan tai yllyttäjän rooli kilpailusääntöjen rikkomisessa

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 2 kohdan kolmas luetelmakohta)

17. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Raskauttavat seikat – Johtajan rooli kilpailusääntöjen rikkomisessa

(EY 81 artiklan 1 kohta)

18. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Sakkojen määräämättä jättäminen tai alentaminen rikkomisesta epäillyn yrityksen yhteistyön perusteella

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 2002/C 45/03 22 ja 29 kohta)

1. Arvioitaessa sitä, onko yhdenmukaistettu menettelytapa EY 81 artiklan 1 kohdan nojalla kielletty, sen konkreettisten vaikutusten huomioon ottaminen on tarpeetonta, kun on ilmeistä, että sen tarkoituksena on estää kilpailu yhteismarkkinoilla tai rajoittaa tai vääristää sitä. Sama soveltuu analogisesti Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaan.

(ks. 40 kohta)

2. Syyttömyysolettaman periaate, sellaisena kuin se ilmenee muun muassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 2 kappaleesta, on yksi niistä perusoikeuksista, jotka unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan ja EU 6 artiklan 2 kohdassa vahvistetulla tavalla kuuluvat yhteisön oikeuden keskeisiin periaatteisiin.

Kun otetaan huomioon kyseisten rikkomisten luonne sekä niihin liittyvien seuraamusten luonne ja ankaruus, syyttömyysolettaman periaate soveltuu yrityksiä koskevien kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen. Kyseinen periaate on otettava huomioon sakkopäätöstä koskevan kumoamiskanteen yhteydessä. Sen, että tuomioistuin on epävarma, on koiduttava kilpailusääntöjen rikkomista koskevan päätöksen adressaatin eduksi. Tuomioistuin ei voi todeta, että komissio on oikeudellisesti riittävällä tavalla näyttänyt kyseessä olevan kilpailusääntöjen rikkomisen tapahtuneen, jos se ei ole saavuttanut täyttä varmuutta tämän kysymyksen osalta, ja näin erityisesti silloin, kun kyse on sakkopäätökseen kohdistuvasta kumoamiskanteesta.

(ks. 44 ja 45 kohta)

3. Kilpailuasioissa komission on esitettävä kilpailusääntöjen rikkomisesta täsmälliset ja yhtäpitävät todisteet, joiden perusteella voidaan vakuuttua siitä, että väitetyt rikkomiset ovat EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja tuntuvia kilpailunrajoituksia. Kaikkien komission esittämien todisteiden ei kuitenkaan tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että seikat, joihin komissio vetoaa, kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna vastaavat tätä vaatimusta. Kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo voidaan siis päätellä tietyistä yhteensattumista ja seikoista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta.

Jos komissio tukeutuu yksinomaan kyseessä olevien yritysten menettelyyn markkinoilla todetakseen rikkomisen olemassaolon, viimeksi mainittujen tarvitsee vain osoittaa sellaisten olosuhteiden vallinneen, jotka valaisevat komission toteamia tosiseikkoja eri tavalla ja joiden perusteella komission esittämä tosiseikkojen selitys, jonka perusteella se totesi yhteisöjen kilpailusääntöjä rikotun, voidaan korvata toisella uskottavalla selityksellä. Tosiseikkoja koskevan vaihtoehtoisen selityksen olemassaololla on kuitenkin merkitystä vain, jos komissio tukeutuu pelkästään kyseisten yritysten markkinakäyttäytymiseen. Niinpä tällainen selitys on merkityksetön, jos kilpailusääntöjen rikkomista ei enää pelkästään oleteta vaan se osoitetaan todisteilla. Lisäksi vapaan todistusharkinnan periaatteen mukaan kaikki rikkomisen osoittamiseksi esitettävät todisteet voidaan hyväksyä, joten vaihtoehtoisen selityksen olemassaololla ei ole merkitystä, jos rikkominen on oikeudellisesti riittävällä tavalla näytetty muilla kuin asiakirjatodisteilla.

(ks. 46–49 ja 51 kohta)

4. Todisteista, joihin voidaan vedota EY 81 artiklan ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 53 artiklan rikkomisen tueksi, on todettava, että unionin oikeudessa vallitsee vapaan todistusharkinnan periaate. Missään säännöksessä tai millään yhteisön oikeuden yleisellä periaatteella ei varsinkaan kielletä komissiota tukeutumasta yhtä yritystä vastaan muiden rikkomisesta moitittujen yritysten lausuntoihin. Muutoin komissiolle kuuluva todistustaakka EY 81 ja EY 82 artiklan vastaisista menettelyistä olisi mahdoton täyttää ja yhteensopimaton EY:n perustamissopimuksessa komissiolle uskotun näiden määräysten moitteetonta soveltamista koskevan valvontatehtävän kanssa.

(ks. 50 kohta)

5. Kilpailuasioissa ainoa merkityksellinen arviointiperuste vapaasti esitettyjen todisteiden harkinnassa on niiden luotettavuus. Todisteita koskevien yleisten sääntöjen mukaan asiakirjan luotettavuus ja siten myös todistusarvo riippuu sen alkuperästä, laatimisolosuhteista, adressaatista ja sisällön ymmärrettävyydestä ja uskottavuudesta. Suuri merkitys on annettava muun muassa sille, että asiakirja on laadittu siten, että sen yhteys tosiseikkoihin on välitön, tai sille, että sen on laatinut näitä tosiseikkoja välittömästi todistamassa ollut henkilö. Lisäksi lausunnon antajan intressien vastaisia lausuntoja on lähtökohtaisesti pidettävä erityisen uskottavina todisteina.

Niinpä todistusarvoltaan merkittävänä todisteena on lähtökohtaisesti pidettävä sellaisen henkilön todistajanlausuntoa, joka oli yksi kartellin erään keskeisen toimijan edustajista kartellissa lähes koko kartellin keston ajan ja joka oli siten välittömästi todistamassa todistajanlausunnossaan mainitsemiaan tosiseikkoja.

(ks. 54 ja 75 kohta)

6. Kilpailuoikeudessa se, että sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun tiedonannon soveltamista pyydetään sakon määrän alentamiseksi, ei välttämättä kannusta esittämään vääristeltyjä todisteita. Jokainen yritys johtaa komissiota harhaan voisi näet kyseenalaistaa pyynnön esittäjän yhteistyön vilpittömyyden ja kattavuuden ja näin ollen vaarantaa tämän mahdollisuuden hyötyä täysimääräisesti yhteistyötä koskevasta tiedonannosta.

Siltä osin kuin yritykset, joita moititaan yhteistoimintajärjestelyyn osallistumisesta, kiistävät muun yrityksen, jota myös moititaan siitä, lausunnot, näiden lausuntojen tueksi on kuitenkin esitettävä muuta näyttöä, jotta yhteistoimintajärjestelyn olemassaolo ja laajuus voitaisiin osoittaa riittävällä tavalla.

(ks. 65 ja 66 kohta)

7. Väitetiedoksiannon perusteella niiden, joita asia koskee, on voitava tosiasiallisesti saada tieto siitä, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen, ja kyseistä vaatimusta noudatetaan, jos lopullisessa päätöksessä ei aseteta asianomaisten vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia ja jos siinä esitetään ainoastaan ne tosiseikat, joista asianomaisilla on ollut mahdollisuus antaa selvitys. Vaikka on siis totta, että rikkomiset, joista yritystä moititaan päätöksessä, eivät voi erota väitetiedoksiannossa mainituista rikkomisista, sama ei koske todettuja tosiseikkoja, sillä niiden osalta riittää, että kyseessä olevilla yrityksillä on ollut mahdollisuus ottaa kantaa kaikkiin tosiseikkoihin, jotka esitetään niitä vastaan. Missään säännöksessä ei nimittäin kielletä komissiota antamasta asianosaisille tiedoksi väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen uusia asiakirjoja, joiden komissio katsoo tukevan väitteitänsä, kunhan komissio antaa yrityksille tarpeeksi aikaa huomautusten esittämiselle niistä.

(ks. 86 ja 87 kohta)

8. Osapuolen tai viranomaisen, joka väittää kilpailusääntöjä rikotun, tehtävänä on näyttää se toteen näyttämällä oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen kilpailusääntöjen rikkomisen tunnusmerkistön täyttävät tosiseikat. Lisäksi yrityksen, joka vetoaa johonkin puolustautumisperusteeseen kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista vastaan, tehtävänä on osoittaa, että edellytykset kyseisen puolustautumisperusteen soveltamiselle täyttyvät, joten kyseisen viranomaisen on tällöin turvauduttava muihin todisteisiin.

Yleistä periaatetta, jonka mukaan komission on näytettävä toteen kaikki kilpailusääntöjen rikkomisen tunnusmerkistön täyttävät tosiseikat, rikkomisen kesto mukaan lukien, joilla voi olla vaikutusta sen lopullisiin päätelmiin mainitun rikkomisen vakavuudesta, ei aseteta kyseenalaiseksi sillä, että yritys, jota asia koskee, on vedonnut vanhentumista koskevaan puolustautumisperusteeseen, jota koskeva todistustaakka on lähtökohtaisesti kyseisellä yrityksellä.

Tällaiseen puolustautumisperusteeseen vetoaminen edellyttää nimittäin välttämättä sitä, että kilpailusääntöjen rikkomisen kesto ja päivä, jona rikkominen päättyi, on näytetty toteen. Kyseisillä seikoilla ei kuitenkaan voida yksinään perustella tätä koskevan todistustaakan siirtymistä mainitulle yritykselle. Yhtäältä kilpailusääntöjen rikkomisen kesto – eli käsite, joka edellyttää, että rikkomisen viimeinen päivä on tiedossa, – on yksi niistä rikkomisen olennaisista tekijöistä, joiden osalta todistustaakka on komissiolla riippumatta siitä, että myös kyseisten tekijöiden riitauttaminen on osa vanhentumista koskevaa puolustautumisperustetta. Toisaalta kyseinen päätelmä on perusteltu siihen nähden, että se, että komission menettelyyn sovellettava vanhentumisaika ei ole päättynyt asetuksen N:o 1/2003 25 artiklan perusteella, on oikeusvarmuuden periaatteesta johtuva laillinen objektiivinen arviointiperuste ja se on näin ollen kaikkien seuraamuksesta tehtyjen päätösten pätevyyden edellytys. Komission on näet noudatettava sitä, vaikka yritys ei olisi esittänyt tätä koskevaa puolustautumisperustetta.

Kyseinen todistustaakan jako voi kuitenkin vaihdella siltä osin kuin tosiseikat, joihin osapuoli vetoaa, voivat olla sellaisia, että ne velvoittavat toisen osapuolen esittämään selityksen tai perustelun, jonka puuttuessa on mahdollista päätellä, että näyttö on esitetty. Erityisesti silloin, kun komissio on esittänyt näytön sopimuksen olemassaolosta, siihen osallistuneen yrityksen on esitettävä näyttö siitä, että se on ottanut etäisyyttä sopimukseen, ja tämän näytön on osoitettava selvä ja muiden sopimukseen osallistuneiden yritysten tietoon saatettu tahto vetäytyä tästä sopimuksesta.

(ks. 173–176 kohta)

9. Puolustautumisoikeuksien kunnioittamisen perusperiaate edellyttää, että yrityksillä tai yritysten yhteenliittymillä, joita komission kilpailuoikeudellinen tutkinta koskee, on mahdollisuus jo hallinnollisen menettelyn aikana esittää asianmukaisesti näkemyksensä komission esiin tuomien tosiseikkojen, väitteiden ja olosuhteiden todenperäisyydestä ja merkityksellisyydestä. Niinpä yrityksen komission sille osoittamaan väitetiedoksiantoon antamaan vastaukseen ei voida vedota todisteena toista yritystä, jota tutkinta koskee, vastaan, jos kyseinen yritys ei ole saanut tutustua vastaukseen ennen komission päätöksen tekemistä.

Mainittu periaate ei sen sijaan edellytä, että yritykselle itselleen annetaan hallinnollisen menettelyn aikana mahdollisuus haastatella komission kuulemia todistajia.

(ks. 189 ja 199 kohta)

10. Se, ettei yritys julkisesti vetäydy kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon se on osallistunut, tai ilmoita siitä hallintoviranomaisille, rohkaisee muita jatkamaan kilpailusääntöjen rikkomista ja vaarantaa sen paljastumisen siten, että tämä hiljainen hyväksyminen voidaan luokitella kumppanuudeksi tai passiiviseksi osallistumiseksi kilpailusääntöjen rikkomiseen.

(ks. 222 kohta)

11. Kun arvioidaan EY 81 artiklan ja Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyn sopimuksen 53 artiklan rikkomisen luonnetta yhtenä kokonaisuutena pidettävänä rikkomisena, merkitystä on useilla perusteilla, joihin kuuluvat kyseessä olevien käytäntöjen tavoitteiden samuus tai erilaisuus, kyseessä olevien tavaroiden ja palvelujen samuus, siihen osallistuneiden yritysten samuus ja sen täytäntöönpanotapojen samuus. Muita merkityksellisiä perusteita ovat yritysten puolesta toimivien luonnollisten henkilöiden samuus ja kyseessä olevien käytäntöjen maantieteellisten soveltamisalojen samuus.

Kilpailunvastaisten menettelyjen yhteisen tavoitteen käsitteestä on todettava, että se, onko EY 81 artiklan 1 kohdan vastaisten sopimusten ja käytäntöjen kokonaisuus yhtenä kokonaisuutena pidettävä jatkettu kilpailusääntöjen rikkominen, riippuu ainoastaan objektiivisista tekijöistä, joihin kuuluu mainittujen sopimusten ja käytäntöjen yhteinen tavoite. Tätä viimeistä perustetta on arvioitava ainoastaan näiden sopimusten ja käytäntöjen sisällön kannalta, eikä sitä pidä sekoittaa eri yritysten subjektiiviseen aikomukseen osallistua yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun kartelliin. Sen sijaan tällainen subjektiivinen aikomus voidaan ja se pitää ottaa huomioon ainoastaan silloin, kun arvioidaan yrityksen yrityskohtaista osallistumista tällaiseen yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun sopimukseen. Tästä on todettava, että on riittävää, että vetäydyttyään kartellista kyseinen yritys on tietoinen osallistumisesta samaan kartelliin kuin aikaisemmin silloin, kun se aloittaa uudelleen osallistumisensa kartelliin. Riittävää on jo se, että kyseinen yritys on tietoinen edellä mainituista keskeisistä perusteista, joiden perusteella voidaan todeta, että kyse on yhtenä kokonaisuutena pidettävästä kilpailusääntöjen rikkomisesta, jotta sitä vastaan voitaisiin vedota tällaiseen rikkomiseen, vaikka katsottaisiin, ettei se itse ole päätellyt, että kyse olisi yhtenä kokonaisuutena pidettävästä kilpailusääntöjen rikkomisesta.

(ks. 241, 246 ja 253 kohta)

12. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan neljännessä ja kuudennessa alakohdassa todetaan, että on tarpeen ottaa huomioon se, mitkä todelliset taloudelliset mahdollisuudet rikkomiseen syyllistyneillä on aiheuttaa vahinkoa muille talouden toimijoille, sekä kunkin yrityksen menettelyn tapauskohtainen painoarvo kilpailun kannalta erityisesti silloin, kun rikkomisiin syyllistyneet yritykset ovat huomattavan erikokoisia. Suuntaviivoissa ei sen sijaan sanota, että yritysten tosiasiallista taloudellista kapasiteettia tai niiden menettelyn tapauskohtaista painoarvoa olisi arvioitava erityisten kriteerien, kuten niillä Euroopan talousalueella tai sisämarkkinoilla olevan kyseisten tuotteiden markkinaosuuden valossa. Niinpä komissio on tältä osin vapaa soveltamaan kunkin yksittäistapauksen olosuhteet huomioon ottaen asianmukaisena pitämäänsä kriteeriä.

(ks. 279 kohta)

13. Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asian ominaispiirteiden, asiayhteyden ja sakkojen ennalta ehkäisevän vaikutuksen perusteella, vaikka huomioon otettavista arviointiperusteista ei ole vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa. Tekijöitä, jotka voivat vaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuuden arviointiin, ovat kunkin yrityksen käyttäytyminen, kunkin yrityksen osuus yhdenmukaistettujen menettelytapojen luomisessa, se hyöty, jonka ne ovat saaneet näistä menettelytavoista, yritysten koko, kyseisten tavaroiden arvo sekä se vaara, joka tällaisista kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuu yhteisön tavoitteiden toteuttamiselle.

Tästä seuraa, että yhtäältä on sakon määrän määräämiseksi sallittua ottaa huomioon yhtä hyvin yrityksen kokonaisliikevaihto, joka kertoo – vaikkakin vain likimääräisesti ja epätäydellisesti – jotain yrityksen koosta ja sen taloudellisesta vallasta, sekä se osa liikevaihdosta, joka tulee kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevista tavaroista ja joka näin ollen on omiaan osoittamaan rikkomisen laajuutta. Tästä seuraa toisaalta, ettei kummallekaan näistä luvuista pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton muihin arviointiperusteisiin nähden, ja että sopivan sakon määrääminen ei näin ollen voi olla pelkän kokonaisliikevaihtoon perustuvan laskelman tulos. Näin on erityisesti silloin, kun kyseiset tavarat muodostavat ainoastaan vähäisen osan kokonaisliikevaihdosta.

Seikkoja, joiden perusteella rikkomisen vakavuutta voidaan arvioida, ei ole ilmaistu pakottavasti eikä tyhjentävästi. Niinpä komissiolla on vapaus ottaa huomioon muita seikkoja, antaa vähemmän painoarvoa jollekin edellä mainituista seikoista tai jopa jättää sellainen kokonaan huomioon ottamatta, jos se pitää sitä yksittäistapauksen olosuhteiden vuoksi asianmukaisena.

Lisäksi käsitteen ”kyseisten tavaroiden arvo” on ymmärrettävä tarkoittavan kriteeriä, joka viittaa siihen osuuteen kyseessä olevien yritysten maailmanlaajuisesta liikevaihdosta, joka on peräisin kartellin kohteena olevista tuotteista, eikä näiden tuotteiden markkinoiden kokoon Euroopan talousalueella.

(ks. 286–288 kohta)

14. Komission aiemmin noudattama päätösmenettely ei itsessään ole sakkojen määrittämistä koskeva oikeudellinen kehys kilpailuoikeuden alalla. Komissiolla on asetuksen N:o 1/2003 asiayhteydessä harkintavaltaa, kun se asettaa sakkojen määrän, jotta se voi ohjata yritysten käyttäytymistä kilpailusääntöjen noudattamisen suuntaan. Niinpä se, että komissio on aikaisemmin soveltanut tietyntasoisia sakkoja tietynlaisiin rikkomisiin, ei voi merkitä sitä, ettei se voisi nostaa tätä sakkojen tasoa asetuksessa N:o 1/2003 ilmoitetuissa rajoissa, jos tämä on tarpeen yhteisön kilpailupolitiikan toteuttamiseksi. Yhteisöjen kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen edellyttää päinvastoin sitä, että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi.

Tästä seuraa, että sellaiseen hallinnolliseen menettelyyn, jonka päätteeksi voidaan määrätä sakkoja, osallistuvat yritykset eivät voi saavuttaa perusteltua luottamusta siihen, ettei komissio ylitä aiemmin käytettyä sakkojen tasoa. Tämän vuoksi kyseisten yritysten on otettava huomioon se mahdollisuus, että komissio päättää minä hetkenä hyvänsä korottaa sakkojen tasoa aiemmin soveltamastaan tasosta.

(ks. 290 ja 291 kohta)

15. Komission yhteisön kilpailuoikeuden rikkomisesta määräämien sakkojen määrän laskennasta on todettava, että perusteluvelvollisuutta koskevan olennaisen menettelymääräyksen vaatimukset täyttyvät, jos komissio ilmoittaa päätöksessään ne arviointiperusteet, joiden avulla se on määrittänyt kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston, eikä sen ole esitettävä päätöksessä täsmällisempää selvitystä tai sakkojen laskentatapaa koskevia lukuja.

On erityisesti todettava, että niiden lukujen esittäminen, jotka ovat ohjanneet – muun muassa toivotun varoittavan vaikutuksen osalta – komission harkintavallan käyttöä sakkojen määräämisessä, on mahdollisuus, jota komission toivotaan käyttävän mutta joka ylittää kuitenkin perusteluvelvollisuudesta aiheutuvat vaatimukset.

(ks. 311 ja 312 kohta)

16. Yrityksen luokitteleminen kartellin ”johtajaksi” edellyttää, että yritys on toiminut kartellissa merkittävänä kantavana voimana tai että sillä on ollut erityinen ja todellinen vastuu sen toiminnassa. Näitä seikkoja on arvioitava yleisestä näkökulmasta yksittäistapauksen asiayhteys huomioon ottaen. Luokittelu ”johtajaksi” on hyväksytty muun muassa silloin, kun on osoitettu, että yritys hoiti koordinointitehtäviä kartellissa ja muun muassa organisoi kartellin täytäntöönpanosta vastaavan sihteeristön ja miehitti sen tai kun mainitulla yrityksellä on ollut keskeinen rooli kartellin konkreettisessa toiminnassa esimerkiksi siten, että se on organisoinut useita kokouksia, kerännyt ja jakanut tietoa kartellissa, edustanut tiettyjä jäseniä kartellissa tai esittänyt useimmin kartellin toimintaa koskevia ehdotuksia. Lisäksi on täysin mahdollista, että kahdella tai useammalla yrityksellä on samanaikaisesti johtajan asema, erityisesti kartellissa, jossa on mukana suuri määrä osallistujia.

Kuten asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien suuntaviivojen 2 kohdan kolmannen luetelmakohdan sanamuodostakin ilmenee, on erotettava kilpailusääntöjen rikkomisen johtajan roolin käsite yllyttäjän roolin käsitteestä. Yllyttäjän rooli nimittäin liittyy kartellin luomis- tai laajenemishetkeen, kun taas johtajan rooli liittyy kartellin toimintaan. Niinpä rikkomisen johtaja ja siihen yllyttäjä eivät ole rinnasteisessa asemassa, joten kartellin yllyttäjäksi luokitellun yrityksen ja sen johtajaksi luokitellun yrityksen erilainen kohtelu ei merkitse yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista.

(ks. 337, 345 ja 348 kohta)

17. Vaikka katsottaisiinkin, että komissio olisi virheellisesti jättänyt yrityksen luokittelematta kartellin johtajaksi huolimatta sen merkittävästä roolista kartellissa, tällainen toisen hyväksi koitunut virheellinen ratkaisu ei ole peruste komission päätöstä koskevan kumoamisperusteen hyväksymiselle. Yhdenvertaisuusperiaate tai syrjintäkiellon periaate on sovitettava yhteen laillisuusperiaatteen kanssa, jonka mukaan kukaan ei voi edukseen vedota lainvastaisuuteen, joka hyödyttää jotakuta toista.

(ks. 358 kohta)

18. Sakkojen määrän alentaminen yhteisön kilpailuoikeuden rikkomiseen osallistuneen yrityksen yhteistyön vuoksi on perusteltua, jos komissio voi tällaisen yhteistyön vuoksi todeta kilpailusääntöjen rikkomisen helpommin ja tarpeen vaatiessa saada sen loppumaan.

Kuten sakkoimmuniteettia ja sakkojen määrän alentamista kartelliasioissa koskevan tiedonannon 29 kohdassa mainitaan, tiedonannolla luodaan oikeutettuja odotuksia, joihin sellaiset yritykset, jotka haluavat ilmoittaa komissiolle kartellin olemassaolosta, perustavat toimintansa. Kun otetaan huomioon perusteltu luottamus, joka yrityksille, jotka haluavat ryhtyä komission kanssa yhteistyöhön, on voinut syntyä tämän tiedonannon perusteella, komissio on velvollinen noudattamaan kyseistä tiedonantoa arvioidessaan yrityksen tekemää yhteistyötä sille määrättävän sakon suuruutta määritettäessä.

Komissiolla on yhteistyötä koskevassa tiedonannossa asetetuin rajoituksin kuitenkin runsaasti harkintavaltaa arvioida, ovatko todisteet, jotka yritys on toimittanut, tuoneet mainitun tiedonannon 22 kohdassa tarkoitettua lisäarvoa ja onko tarpeen myöntää yritykselle alennus tämän tiedonannon nojalla.

(ks. 374–376 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)

3 päivänä maaliskuuta 2011 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kaasueristeisten kytkinlaitehankkeiden markkinat – Päätös, jolla EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkominen todetaan – Markkinoiden jakaminen – Vaikutukset yhteismarkkinoilla – Jatketun rikkomisen käsite – Rikkomisen kesto – Vanhentuminen – Sakot – Oikeasuhteisuus – Raskauttavat seikat – Johtajana toimiminen – Lieventävät seikat – Yhteistyö





Asiassa T‑110/07,

Siemens AG, kotipaikat Berliini (Saksa) ja München (Saksa), edustajinaan aluksi asianajajat I. Brinker, T. Loest ja C. Steinle, sittemmin asianajajat Brinker ja Steinle,

kantajana,

vastaan

Euroopan komissio, asiamiehinään aluksi F. Arbault ja O. Weber, sittemmin X. Lewis ja R. Sauer ja lopuksi Sauer ja A. Antoniadis,

vastaajana,

jossa vaaditaan ensisijaisesti, että komission EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/F/38.899 – Kaasueristeiset kytkinlaitteet) 24.1.2007 tekemä päätös K(2006) 6762 lopullinen kumotaan osittain, sekä toissijaisesti, että kantajalle määrätyn sakon määrää alennetaan,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja I. Pelikánová (esittelevä tuomari) sekä tuomarit K. Jürimäe ja S. Soldevila Fragoso,

kirjaaja: hallintovirkamies K. Andová,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 16.12.2009 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asian tausta

1 Kantaja Siemens AG on sähkötekniikka- ja elektroniikka-alalla toimiva pörssinoteerattu yhtiö. Sen kotipaikat ovat Berliini (Saksa) ja München (Saksa).

2 Kaasueristeisiä kytkinlaitteita käytetään ohjaamaan energian virtausta sähköverkoissa. Ne ovat raskaita sähkölaitteita, joita käytetään toimintavalmiiden sähköasemien pääasiallisina komponentteina. Sähköasemat ovat sähkökeskuksia, joissa sähköjännite muunnetaan sopivaksi. Muuntajan lisäksi sähköasemiin kuuluvat hallintajärjestelmät, jakelukytkinlaitteet, akustot, latauslaitteistot ja kytkinlaitteet. Kytkinlaitteiden tehtävänä on suojata muuntajaa ylijännitteeltä ja/tai eristää virtapiiri ja viallinen muuntaja.

3 Kytkinlaitteet voivat olla kaasueristeisiä, ilmaeristeisiä tai näiden yhdistelmiä, jos niissä yhdistyvät kaksi ensin mainittua tekniikkaa. Kytkinlaitteita myydään koko maailmassa toimintavalmiiden sähköasemien peruskomponentteina tai tällaisiin sähköasemiin liitettävinä erillisinä osina. Niiden arvo muodostaa noin 30–60 prosenttia näiden sähköasemien kokonaishinnasta.

4 ABB Ltd ilmoitti 3.3.2004 komissiolle kilpailua rajoittavista käytännöistä kytkinlaitealalla ja esitti sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa 19.2.2002 annetun komission tiedonannon (EYVL C 45, s. 3; jäljempänä yhteistyötä koskeva tiedonanto) mukaisen, suullisen sakoista vapauttamista koskevan hakemuksen.

5 ABB:n ilmoittamiin käytäntöihin sisältyi kytkinlaitehankkeiden myynnin maailmanlaajuinen koordinointi, johon kuului markkinoiden jakaminen, kiintiöiden määrittäminen ja markkinaosuuksien säilyttäminen, kytkinlaitehankkeiden ohjaaminen tätä varten valituille tuottajille ja hankintamenettelyjen manipuloiminen (tarjousten väärentäminen), jotta sopimukset tehtäisiin näiden tuottajien kanssa, sellaisten monitahoisten kytkinlaitehankkeiden hinnoista sopiminen, joita ei jaettu, lisenssisopimusten irtisanominen kartellin ulkopuolella olevien yhtiöiden kanssa ja arkaluonteisten markkinatietojen vaihtaminen.

6 ABB:n suullisesti esittämää sakoista vapauttamista koskevaa vaatimusta täydennettiin suullisilla huomautuksilla ja asiakirjatodisteilla. Komissio myönsi 25.4.2004 ABB:lle ehdollisen vapautuksen sakoista.

7 Komissio aloitti ABB:n ilmoitusten perusteella tutkinnan ja suoritti 11. ja 12.5.2004 tutkimuksia Areva T&D SA:n, Siemens AG:n, VA Tech -konsernin, Hitachi Ltd:n ja Japan AE Power Systems Corp:n (jäljempänä JAEPS) toimitiloissa.

8 Komissio antoi 20.4.2006 väitetiedonannon, joka annettiin tiedoksi 20 yhtiölle, mukaan lukien Siemens.

9 Komissio järjesti kuulemistilaisuuden 18. ja 19.7.2006.

10 Komissio teki 24.1.2007 EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan mukaisesta menettelystä (asia COMP/F/38.899 – Kaasueristeiset kytkinlaitteet) päätöksen K(2006) 6762 lopullinen (jäljempänä riidanalainen päätös). Se annettiin tiedoksi Siemensille 8.2.2007.

11 Siemensin lisäksi riidanalainen päätös osoitettiin ABB:lle, Alstom, SA:lle, Areva, SA:lle, Areva T&D AG:lle, Areva T&D Holding SA:lle ja Areva T&D SA:lle, Fuji Electric Holdings Co., Ltd:lle ja Fuji Electric Systems Co., Ltd:lle (jäljempänä yhdessä Fuji), Hitachi Ltd:lle ja Hitachi Europe Ltd:lle (jäljempänä yhdessä Hitachi), JAEPS:lle, Mitsubishi Electric System Corp:lle (jäljempänä Melco), Nuova Magrini Galileo SpA:lle, Schneider Electric SA:lle, Siemens AG Österreichille, Siemens Transmission & Distribution Ltd:lle (jäljempänä Reyrolle), Siemens Transmission & Distribution SA:lle, Toshiba Corp:lle ja VA Tech Transmission & Distribution GmbH & Co. KEG:lle.

12 Komissio esitti riidanalaisen päätöksen 113–123 perustelukappaleessa, että kartelliin osallistuneet eri yritykset olivat sopineet maailmanlaajuisesta kytkinlaitehankkeiden jakamisesta, tiettyjä hankintamenettelyjä lukuun ottamatta, sopimiensa sääntöjen mukaisesti erityisesti niiden arvioituja historiallisia markkinaosuuksia ilmentävien kiintiöiden säilyttämiseksi. Se täsmensi, että kytkinlaitehankkeiden jakamisessa käytettiin ”Japanin” ja ”Euroopan” yhteiskiintiöitä, joista ensimmäisen japanilaiset ja toisen eurooppalaiset tuottajat sitten jakoivat keskenään. Wienissä 15.4.1988 allekirjoitetulla sopimuksella (jäljempänä kiintiösopimus) määritettiin säännöt kytkinlaitehankkeiden jakamisesta joko japanilaisille tai eurooppalaisille tuottajille ja niiden arvon huomioon ottamisesta vastaavassa kiintiössä.

13 Lisäksi komissio täsmensi riidanalaisen päätöksen 124–132 perustelukappaleessa, että kartelliin osallistuneet eri yritykset olivat sopineet kirjoittamattomasta järjestelystä (jäljempänä yhteistoimintajärjestely), jonka perusteella kytkinlaitehankkeet yhtäältä Japanissa ja toisaalta kartellin eurooppalaisten jäsenten kotimaissa, joita kutsuttiin yhteisesti nimellä kytkinlaitehankkeiden ”tuotantomaat”, varattiin kartellin japanilaisille ja eurooppalaisille jäsenille. Tietojenvaihto kahden ryhmän välillä ei koskenut kytkinlaitehankkeita ”tuotantomaissa” eikä niitä sisällytetty vastaaviin kiintiöihin. Kiintiösopimukseen sisältyi myös sääntöjä kartellin toiminnan kannalta välttämättömästä, kahden tuottajaryhmän välisestä tietojenvaihdosta, josta vastasivat erityisesti mainittujen ryhmien sihteerit, toimintaan liittyvien hankintamenettelyjen manipuloinnista ja niiden kytkinlaitehankkeiden hintojen asettamisesta, joita ei voitu jakaa. Kiintiösopimusta sovellettiin sen liitteen 2 mukaan koko maailmassa, poislukien Yhdysvallat, Kanada, Japani ja 17 Länsi-Euroopan maata. Lisäksi kytkinlaitehankkeet muissa Euroopan maissa kuin ”tuotantomaissa” varattiin yhteistoimintajärjestelyn perusteella myös eurooppalaiselle ryhmälle, ja japanilaiset tuottajat sitoutuivat siihen, etteivät ne tee tarjouksia eurooppalaisissa kytkinlaitehankkeissa.

14 Komission mukaan kytkinlaitehankkeiden jakamista eurooppalaisten tuottajien välillä säänneltiin myös Wienissä 15.4.1988 allekirjoitetulla sopimuksella nimeltään ”E-Group Operation Agreement for GQ-Agreement” (E-ryhmän sopimus kiintiösopimuksen täytäntöönpanosta) (jäljempänä Euroopan kiintiösopimus). Se mainitsi, että kytkinlaitehankkeiden jakaminen tapahtui Euroopassa samoja sääntöjä ja menettelytapoja noudattaen kuin kytkinlaitehankkeiden jakaminen muissa maissa. Erityisesti kytkinlaitehankkeista Euroopassa oli myös ilmoitettava ja ne oli luetteloitava, jaettava ja otettava huomioon yhteistoimintajärjestelyssä tai niille oli määritettävä vähimmäishintataso.

15 Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 142 perustelukappaleessa, että kartellin eri jäsenistä käytettiin kiintiösopimuksessa, Euroopan kiintiösopimuksessa sekä kartellin toiminnan järjestämiseksi ja toteuttamiseksi tunnusta, joka eurooppalaisten jäsenten osalta koostui numeroista ja japanilaisten jäsenten osalta kirjaimista. Alkuperäiset tunnukset korvattiin numeroilla heinäkuusta 2002 lähtien.

16 Komissio totesi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan o alakohdassa, että Siemens oli osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen 15.4.1988–1.9.1999 ja 26.3.2002–11.5.2004.

17 Siemensille määrättiin riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitetuista kilpailusääntöjen rikkomisista mainitun päätöksen 2 artiklan m alakohdassa määrältään 396 562 500 euron sakko.

Asian käsittely ja asianosaisten vaatimukset

18 Siemens nosti käsiteltävänä olevan kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 16.4.2007 jättämällään kannekirjelmällä.

19 Unionin yleinen tuomioistuin (toinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen menettelyn.

20 Asianosaisia kehotettiin unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklan mukaisena prosessinjohtotoimena vastaamaan unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kirjallisiin kysymyksiin. Asianosaiset vastasivat näihin kysymyksiin asetetuissa määräajoissa.

21 Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 16.12.2009 pidetyssä istunnossa.

22 Siemens vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin se koskee sitä

– toissijaisesti alentaa sille määrätyn sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

23 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa Siemensin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

24 Siemens esittää kumoamiskanteensa tueksi kolme kanneperustetta. Ensimmäinen niistä koskee EY 81 artiklan 1 kohdan ja Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen (jäljempänä ETA-sopimus) 53 artiklan virheellistä soveltamista. Toinen koskee [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 25 artiklan virheellistä soveltamista. Kolmas koskee oikeudellisia virheitä sakon määrän laskemisessa.

I EY 81 artiklan 1 kohdan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan virheellistä soveltamista koskeva ensimmäinen kanneperuste

25 Ensimmäinen kanneperuste jakautuu kahteen osaperusteeseen. Siemens vetoaa ensimmäisellä osaperusteella ”kilpailusääntöjen rikkomisen, josta sitä moititaan, riittämättömään kuvaukseen”. Toisella osaperusteella se vetoaa ”väitettyjen sopimusten ja niistä yhteismarkkinoille koituneiden vaikutusten virheelliseen arviointiin”.

A ”Kilpailusääntöjen rikkomisen riittämätöntä kuvaamista” koskeva ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osaperuste

1. Asianosaisten lausumat

26 Siemens esittää, että komissio ei täsmällisesti kuvannut eikä osoittanut kilpailusääntöjen rikkomista, josta sitä moititaan. Se väittää olennaisilta osin ensinnäkin, että komissio ei osoittanut moitittujen menettelyjen olevan yhtä kokonaisuutta ja jatkettuja, toiseksi, ettei se kuvannut kartellin konkreettisia vaikutuksia yhteismarkkinoihin, ja kolmanneksi, ettei se esittänyt todisteita kantajan yleisestä tarkoituksesta osallistua kahteen otteeseen samaan kilpailusääntöjen rikkomiseen.

27 Komissio esittää, että tämä kanneperuste on hylättävä, koska sen tueksi ei ole esitetty riittävää näyttöä. Se väittää lisäksi, että Siemensin väitteet eivät ole perusteltuja.

2. Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

28 On todettava, että ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osaperuste sisältää vain väitteet, jotka joko esitetään myös muissa kanteen osissa tai jotka on tutkittava myös muiden Siemensin esittämien riidanalaisen päätöksen 1 artiklaan, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen, josta kantajaa moititaan, liittyvien kanneperusteiden käsittelyn yhteydessä. Niinpä väite sitä, että menettelyt, joista kantajaa moititaan, merkitsivät yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua kilpailusääntöjen rikkomista, koskevan näytön puuttumisesta esitetään myös toisen kanneperusteen toisen osaperusteen yhteydessä ja myös Siemensin yleistä tarkoitusta osallistua tähän kilpailusääntöjen rikkomiseen koskeva väite on käsiteltävä tuossa yhteydessä. Samoin väite yhteismarkkinoille aiheutuvien konkreettisten vaikutusten kuvauksen puuttumisesta on esitetty paljon seikkaperäisemmällä tavalla ensimmäisen kanneperusteen toisen osaperusteen yhteydessä. Niinpä käsiteltävänä olevalla osaperusteella ei ole itsenäistä luonnetta.

29 Niinpä ensimmäisen kanneperusteen ensimmäisestä osaperusteesta ei ole tarpeen lausua.

B ”Väitettyjen sopimusten ja niistä yhteismarkkinoille koituneiden vaikutusten virheellistä arviointia” koskeva ensimmäisen kanneperusteen toinen osaperuste

30 Siemens esittää ensimmäisen kanneperusteen toisen osaperusteen yhteydessä kolme väitettä, jotka koskevat sitä, ettei sellaista kartellia, jolla olisi ollut vaikutuksia ETA-alueella, ollut olemassa, ja ettei markkinoiden maantieteellistä jakamista japanilaisten ja eurooppalaisten tuottajien välillä eikä ”tuottajamaiden” suojelua tapahtunut.

31 Nämä kolme perustetta liittyvät läheisesti toisiinsa. Yhtäältä toinen ja kolmas peruste liittyvät komissio toteamuksiin, jotka, jos niitä pidetään oikeina, osoittavat sellaisen kartellin olemassaolon, jolla oli vaikutuksia ETA-alueella, mikä on ensimmäisen perusteen kohteena oleva kysymys. Toisaalta nämä kolme perustetta ovat yhteydessä toisiinsa myös sikäli kuin ne koskevat samoja todisteita, joihin komissio on vedonnut. Niinpä ne on syytä käsitellä yhdessä.

1. Asianosaisten lausumat

32 Siemens esittää ensimmäisen osallistumisjaksonsa, joka vastaa ajanjaksoa vuodesta 1988 vuoteen 1999, osalta, että riidanalaisessa päätöksessä ei esitetty riittävää näyttöä kilpailusääntöjen rikkomisesta, josta sitä moititaan. Erityisesti komissio katsoi sen mukaan virheellisesti, että kiintiösopimus ja Euroopan kiintiösopimus osoittavat rikkomisen, josta on seurannut vaikutuksia ETA-alueella, vaikka tämä alue oli nimenomaisesti jätetty näiden sopimusten soveltamisalan ulkopuolelle. Tätä rikkomista ei ole myöskään näytetty toteen muilla komission esittämillä todisteilla.

33 Siemens katsoo tähän liittyen, että komissio ei ole osoittanut, että eurooppalaiset ja japanilaiset tuottajat olisivat yhteistoimintajärjestelyssä päättäneet jättäytyä toistensa markkinoiden ulkopuolelle. Tätä markkinoiden maantieteellistä jakamista ei ole osoitettu sillä, että 17 Euroopan valtiota oli nimenomaisesti jätetty kiintiösopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle, väitetyllä Euroopan kytkinlaitehankkeiden ottamisella huomioon maailmanlaajuisessa kiintiössä, eikä Hitachin tai Fujin lausunnoilla, joihin komissio on vedonnut. Se, että kiintiösopimuksen osapuolet pidättäytyivät saattamasta tuotteitaan myyntiin tietyillä Euroopan markkinoilla, johtui sen sijaan ainoastaan näille markkinoille pääsyä koskevista teknisistä ja taloudellisista esteistä.

34 Siemens kiistää niin Euroopan markkinoiden maantieteellisen jakamisen ”tuottajamaa”- tai ”kotimarkkina”-periaatteiden mukaisesti kuin osallistumisensa väitettyihin ”ennakkojärjestelyihin Euroopassa”, joihin komissio vetosi ETA-alueen markkinoiden jakamista koskevan näkemyksensä tueksi. Komission tästä esittämä näyttö on riittämätöntä. Tiettyjen tuottajien toimet tietyillä kansallisilla markkinoilla selittyvät muuten kuin laittoman kartellin olemassaololla.

35 Komissio kiistää Siemensin väitteet.

2. Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

36 Aluksi on huomattava, että Siemens on kirjallisissa lausumissaan myöntänyt nimenomaisesti sen rikkomiseen osallistumisen toiseen vaiheeseen, joka tarkoittaa vuosia 2002–2004, liittyvät tosiseikat siten kuin ne esitettiin riidanalaisessa päätöksessä. Siemensin ensimmäinen kanneperuste koskee siten ainoastaan sen rikkomiseen osallistumisen ensimmäistä vaihetta eli vuosia 1988–1999. Niinpä todisteet, joihin komissio vetoaa, on tutkittava ensimmäisen kanneperusteen esillä olevan osaperusteen yhteydessä vain siltä osin kuin ne liittyvät viimeksi mainittuun ajanjaksoon tai siltä osin kuin niistä voidaan tehdä viimeksi mainittua ajanjaksoa koskevia päätelmiä.

37 Tässä yhteydessä on hylättävä komission väite, jonka mukaan ajanjaksoa 2002–2004 koskevien huomautusten kohdistaminen aikaisempaan ajanjaksoon on perustelua, sillä kyse on yhdestä ja samasta kilpailusääntöjen rikkomisesta. Tarvitsematta ottaa tässä vaiheessa kantaa siihen, oliko asiassa kyseessä nämä kaksi Siemensin kartelliin osallistumista käsittävä yhtenä kokonaisuutena pidettävä rikkominen, on todettava, että sitä, miltä osin tiettyyn rikkomisen jaksoon liittyvät todisteet voivat antaa pätevää tietoa myös sen rikkomiseen osallistumisen ensimmäisestä vaiheesta, on tarkasteltava tapauskohtaisesti.

38 Lisäksi komission näkemys, jonka mukaan Siemens vain kiistää kartellin vaikutuksen kilpailuun ETA-alueella, vaikka se moittii sitä riidanalaisessa päätöksessä siitä, että se oli ollut muodostamassa kartellia, jolla oli tarkoituksena vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla, ei voi johtaa niiden seikkojen tutkimisen rajoittamiseen, joista Siemensiä moititaan. Kaikesta Siemensin kirjallisissa lausumissaan esittämästä ilmenee, että se ei kiistä ainoastaan sitä, että moititulla kartellilla olisi ollut vaikutuksia yhteismarkkinoilla ja ETA-alueella (Liechtensteinia ja Islantia lukuun ottamatta), vaan myös sen, että sen tavoitteena olisi ollut kilpailun vääristäminen yhteismarkkinoilla ja ETA-alueella.

39 Asianosaiset ovat siis asiallisesti erimielisiä siitä, onko komissio osoittanut vuosien 1988–1999 osalta sellaisen kartellin olemassaolon, jolla voi olla vaikutuksia yhteismarkkinoilla ja ETA-alueella.

40 Niinpä on ratkaistava, osoittavatko kiintiösopimus ja Euroopan kiintiösopimus asiakirjatodisteina sellaisen kartellin olemassaolon, jolla oli voinut olla vaikutuksia yhteismarkkinoilla ja ETA-alueella. Tässä ei ole tarpeen tehdä eroa kahden EY 81 artiklan 1 kohdan mukaisen vaihtoehdon välillä. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan arvioitaessa sitä, onko yhdenmukaistettu menettelytapa EY 81 artiklan 1 kohdan nojalla kielletty, sen konkreettisten vaikutusten huomioon ottaminen on tarpeetonta, kun on ilmeistä, että sen tarkoituksena on estää kilpailu yhteismarkkinoilla tai rajoittaa tai vääristää sitä (ks. asia C‑8/08, T‑Mobile Netherlands ym., tuomio 4.6.2009, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Edellä mainittua oikeuskäytäntöä sovelletaan analogisesti ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaan.

41 Jos vastaus on kieltävä, on ratkaistava, saako komission väittämä yhteistoimintajärjestely riittävästi tukea kaikista muista todisteista.

42 Ennen näiden seikkojen tutkimista on kuitenkin muistutettava todistustaakkaa koskevista säännöistä, koska asianosaiset ovat erimielisiä myös tältä osin.

a) Todistustaakka

43 Aluksi on huomattava, että komission on esitettävä selvitys niistä EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisista, jotka se on katsonut tapahtuneiksi, ja oikeudellisesti riittävä näyttö kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavista seikoista (asia C-185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I-8417, 58 kohta ja asia C‑49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I‑4125, 86 kohta).

44 Sen, että tuomioistuin on epävarma, on koiduttava kilpailusääntöjen rikkomista koskevan päätöksen adressaatin eduksi. Tuomioistuin ei voi todeta, että komissio on oikeudellisesti riittävällä tavalla näyttänyt kyseessä olevan kilpailusääntöjen rikkomisen tapahtuneen, jos se ei ole saavuttanut täyttä varmuutta tämän kysymyksen osalta, ja näin erityisesti silloin, kun kyse on sakkopäätökseen kohdistuvasta kumoamiskanteesta (yhdistetyt asiat T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ja T‑61/02 OP, Dresdner Bank ym. v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II‑3567, 60 kohta).

45 Viimeksi mainitussa tilanteessa on otettava huomioon, että syyttömyysolettaman periaate, sellaisena kuin se ilmenee muun muassa Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 6 artiklan 2 kappaleesta, on yksi niistä perusoikeuksista, jotka unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan ja EU 6 artiklan 2 kohdassa vahvistetulla tavalla kuuluvat yhteisön oikeuden keskeisiin periaatteisiin. Kun otetaan huomioon kyseisten rikkomisten luonne sekä niihin liittyvien seuraamusten luonne ja ankaruus, syyttömyysolettaman periaate soveltuu yrityksiä koskevien kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen (ks. vastaavasti asia C‑199/92 P, Hüls v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I‑4287, 149 ja 150 kohta ja asia C‑235/92 P, Montecatini v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I‑4539, 175 ja 176 kohta).

46 Komission on siis esitettävä kilpailusääntöjen rikkomisesta täsmälliset ja yhtäpitävät todisteet (edellä 44 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dresdner Bank ym. v. komissio, tuomion 62 kohta), joiden perusteella voidaan vakuuttua siitä, että väitetyt rikkomiset ovat EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja tuntuvia kilpailunrajoituksia (yhdistetyt asiat T‑185/96, T‑189/96 ja T‑190/96, Riviera Auto Service ym. v. komissio, tuomio 21.1.1999, Kok., s. II‑93, 47 kohta).

47 On kuitenkin korostettava, että kaikkien komission esittämien todisteiden ei tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että seikat, joihin komissio vetoaa, kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna vastaavat tätä vaatimusta (edellä 44 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dresdner Bank ym. v. komissio, tuomion 63 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

48 Lisäksi koska kilpailunvastaisten sopimusten kielto on yleisesti tunnettu ja koska sopimusten täytäntöönpanoa verhoaa salaperäisyys, ei komissiota voida edellyttää toimittamaan asiakirjoja, jotka osoittavat nimenomaisesti kyseessä olevien toimijoiden yhteydenpidon. Niitä vaillinaisia ja hajanaisia asiakirjoja, jotka komissiolla on mahdollisesti käytettävissään, on kaikissa tapauksissa voitava täydentää päättelyllä, jonka avulla voidaan muodostaa kuva asiassa merkityksellisistä seikoista. Kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä tietyistä yhteensattumista ja indisioista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta (edellä 44 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Dresdner Bank ym. v. komissio, tuomion 64 ja 65 kohta ja yhdistetyt asiat C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I‑123, 55–57 kohta).

49 Jos komissio tukeutuu yksinomaan kyseessä olevien yritysten menettelyyn markkinoilla todetakseen rikkomisen olemassaolon, viimeksi mainittujen tarvitsee vain osoittaa sellaisten olosuhteiden vallinneen, jotka valaisevat komission toteamia tosiseikkoja eri tavalla ja joiden perusteella komission esittämä tosiseikkojen selitys, jonka perusteella se totesi yhteisöjen kilpailusääntöjä rikotun, voidaan korvata toisella uskottavalla selityksellä (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 ja T‑78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II‑2501, 186 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

50 Todisteista, joihin voidaan vedota EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan rikkomisen tueksi, on todettava, että unionin oikeudessa vallitsee vapaan todistusharkinnan periaate (asia T‑50/00, Dalmine v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II‑2395, 72 kohta). Missään säännöksessä tai millään unionin oikeuden yleisellä periaatteella ei varsinkaan kielletä komissiota tukeutumasta yhtä yritystä vastaan muiden rikkomisesta moitittujen yritysten lausuntoihin. Muutoin komissiolle kuuluva todistustaakka EY 81 ja EY 82 artiklan vastaisista menettelyistä olisi mahdoton täyttää ja yhteensopimaton EY:n perustamissopimuksessa komissiolle uskotun näiden määräysten moitteetonta soveltamista koskevan valvontatehtävän kanssa (edellä 49 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 192 kohta).

51 Tosiseikkoja koskevan vaihtoehtoisen selityksen olemassaololla on kuitenkin merkitystä vain, jos komissio tukeutuu pelkästään kyseisten yritysten markkinakäyttäytymiseen. Niinpä tällainen selitys on merkityksetön, jos kilpailusääntöjen rikkomista ei enää pelkästään oleteta vaan se osoitetaan todisteilla. Lisäksi edellisessä kohdassa mainitun vapaan todistusharkinnan periaatteen mukaan kaikki rikkomisen osoittamiseksi esitettävät todisteet voidaan hyväksyä, joten vaihtoehtoisen selityksen olemassaololla ei ole merkitystä, jos rikkominen on oikeudellisesti riittävällä tavalla näytetty muilla kuin asiakirjatodisteilla (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok., s. II‑931, 727 ja 728 kohta).

52 Käsiteltävässä asiassa on siten Siemensin kiistämien seikkojen osalta tutkittava, onko menettelyjen, joista komissio moitti sitä riidanalaisessa päätöksessä, tueksi todisteita vai onko ne päätelty pelkästään kyseessä olevien yritysten markkinakäyttäytymisestä. Viimeksi mainitussa tapauksessa olisi sitten tutkittava, onko kyseessä olevien yritysten markkinakäyttäytymiselle sellaisia vaihtoehtoisia selityksiä, jotka ovat riittävän uskottavia saattamaan riidanalaisessa päätöksessä tehdyt toteamukset kyseenalaisiksi.

53 Sen sijaan kun otetaan huomioon kilpailunvastaisten sopimusten kiellon yleinen tunnettuus ja sopimusten täytäntöönpanoa verhoava salaperäisyys, näyttö kartellista voidaan oikeuskäytännön mukaan esittää kokonaisvaltaisesti tarkasteltujen seikkojen avulla (ks. 48 kohta edellä). Niinpä Siemens ei voi vaatia tällaisen näytön hylkäämistä sillä perusteella, että komission esittämät yksittäiset indisiot eivät riitä osoittamaan menettelyjä, joista sitä moititaan. Määritelmän mukaan mainittuun seikkojen kokonaisuuteen kuuluvat komission esittämät yksittäiset osat eivät voi erikseen tarkasteltuina olla kattava näyttö tästä menettelystä.

54 Eri todisteille annettavan näyttöarvon osalta on painotettava, että ainoa merkityksellinen arviointiperuste vapaasti esitettyjen todisteiden harkinnassa on niiden luotettavuus (asia T‑44/00, Mannesmannröhren-Werke v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II‑2223, 84 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; edellä 50 kohdassa mainittu asia Dalmine v. komissio, tuomion 72 kohta ja edellä 49 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 273 kohta). Todisteita koskevien yleisten sääntöjen mukaan asiakirjan luotettavuus ja siten myös todistusarvo riippuu sen alkuperästä, laatimisolosuhteista, adressaatista ja sisällön ymmärrettävyydestä ja uskottavuudesta (yhdistetyt asiat T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 ja T‑104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok., s. II‑491, 1053 kohta ja julkisasiamiehenä toimineen tuomari Vesterdorfin asiassa T‑1/89, Rhône-Poulenc v. komissio, tuomio 24.10.1991, Kok., s. II-867 ja II-956, II-869, antama ratkaisuehdotus). Suuri merkitys on annettava muun muassa sille, että asiakirja on laadittu siten, että sen yhteys tosiseikkoihin on välitön (asia T‑157/94, Ensidesa v. komissio, tuomio 11.3.1999, Kok., s. II‑707, 312 kohta ja yhdistetyt asiat T-5/00 ja T-6/00, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie v. komissio, tuomio 16.12.2003, Kok., s. II-5761, 181 kohta), tai sille, että sen on laatinut näitä tosiseikkoja välittömästi todistamassa ollut henkilö (edellä 49 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 207 kohta). Lisäksi lausunnon antajan intressien vastaisia lausuntoja on lähtökohtaisesti pidettävä erityisen uskottavina todisteina (edellä 49 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 207, 211 ja 212 kohta).

b) Kiintiösopimuksen ja Euroopan kiintiösopimuksen todistusarvo

55 Asianosaiset ovat ensinnäkin kiintiösopimukseen liittyen yksimielisiä siitä, että tässä sopimuksessa määrätään kytkinlaitehankkeita maailmanlaajuisesti koskevan sellaisen kartellin täytäntöönpanosta, johon kuuluu muun muassa tarjouskilpailuja ja tehtyjä sopimuksia koskevien tietojen vaihtamista vakiinnutetun lomakkeen avulla, kiintiön määrittäminen sekä eurooppalaisille että japanilaisille tuottajille, hankkeiden jakaminen kartellin sisällä, tarjouskilpailujen vääristäminen, vähimmäishintojen asettaminen ja taistelu kartellin ulkopuolisia yrityksiä vastaan. On kuitenkin todettava, että kiintiösopimuksen sanamuodossa suljetaan Siemensin väittämällä tavalla pois sen soveltaminen Euroopassa. Tämän sopimuksen maantieteellistä soveltamisalaa koskevassa liitteessä 2 määritetään viisi alueryhmää. Ensimmäinen ryhmä on määritelty siten, että se käsittää Euroopan ja Välimeren alueen lukuun ottamatta 12:ta silloista yhteisön jäsenvaltiota sekä Itävaltaa, Ruotsia, Sveitsiä, Suomea ja Norjaa. ETA-alueen osalta sopimuksen soveltamisalaan kuuluivat siten vain Liechtenstein ja Islanti – millä on merkitystä vasta ETA-sopimuksen voimaantulosta eli 1.1.1994 lähtien. Toinen ryhmä on määritelty siten, että se käsittää Aasian Japania lukuun ottamatta.

56 Kiintiösopimuksen sanamuoto ei siten yksinään ole näyttö kartellista, jolla oli vaikutuksia yhteismarkkinoilla ja ETA-alueella.

57 Euroopan kiintiösopimuksesta on todettava, että se on vain kiintiösopimuksen täytäntöönpanosta tehty sopimus, minkä vahvistaa sen otsikko ja sen johdanto-osaan sisältyvien määräysten, joissa todetaan muun muassa, että Euroopan kiintiösopimusta sovelletaan kiintiösopimuksen täytäntöönpanon yhteydessä ja että Euroopan kiintiösopimukseen sisältyvät määräykset ovat alisteisia kiintiösopimuksen määräyksille. Asiallisesti Euroopan kiintiösopimus käsittää säännöt ”Euroopan” kiintiön jakamisesta eurooppalaisten tuottajien kesken. Tämä jakaminen tapahtui Euroopan kiintiösopimuksen 4 artiklassa määrättyä menettelyä ja kyseisen sopimuksen 8 artiklassa ilmaistuja kiintiöitä noudattaen.

58 Koska Euroopan kiintiösopimuksessa lähtökohtaisesti vain jaetaan kiintiösopimuksen mukainen ”Euroopan” kiintiö, joka ei koske, kuten edellä on esitetty, yhteismarkkinoita ja ETA-alueen keskeistä osaa, Euroopan kiintiösopimuksen sanamuoto ei ole osoitus kartellista, jolla olisi ollut vaikutuksia yhteismarkkinoilla ja ETA-alueella. Niinpä kuten edellä 39 kohdassa on esitetty, on tutkittava, onko komissio onnistunut muulla tavalla osoittamaan tällaisten vaikutusten olemassaolon. Päätelmiä, jotka kiintiösopimuksesta ja Euroopan kiintiösopimuksesta on niiden sanamuotoa laajemmin mahdollista tehdä, käsitellään jäljempänä asiakirjatodisteita koskevassa 140 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa.

c) Näyttö yhteistoimintajärjestelystä

59 Aluksi on todettava, että sitä seikkaa, että kiintiösopimuksen määräyksissä, joihin Euroopan kiintiösopimuksessa viitataan, suljetaan nimenomaisesti niiden soveltamisalan ulkopuolelle Euroopan ja Japanin markkinat, ei voida automaattisesti pitää osoituksena siitä, että kartellilla ei ollut vaikutuksia Euroopan markkinoilla, eikä näyttönä siitä, ettei markkinoiden maantieteellistä tai ”tuottajamaihin” perustuvaa jakoa ollut tehty. Vaikka mainittu poissulkeminen voi merkitä sitä, että mukana olevat yhtiöt kävivät vääristämätöntä kilpailua mainituilla markkinoilla, se voi merkitä myös sitä, ettei kiintiöiden määrittäminen ja valvonta eurooppalaisen ja japanilaisen ryhmän välillä ollut tarpeen näiden markkinoiden osalta, koska ne oli joka tapauksessa varattu yksinomaan yhdelle näistä ryhmistä, kuten komissio tulkitsi.

60 On korostettava, että järjestely kartellin osapuolten perinteisten etuasemien säilyttämiseksi Euroopan ja Japanin markkinoilla on jo itsessään, jos se katsotaan näytetyksi, kartelli, jolla on vaikutuksia yhteismarkkinoilla siltä osin kuin japanilaisten tuottajien mahdollinen kilpailu yhteismarkkinoilla jää pois. Sama pätee myös, vaikka komissio ei onnistuisi näyttämään toteen sitä, että eurooppalaiset tuottajat jakoivat lisäksi keskenään Euroopan markkinat. Kuten jäljempänä selitetään, komissio on kuitenkin näyttänyt oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen kaikki Siemensin ensimmäisen kanneperusteen yhteydessä kiistämät seikat.

61 Komissio mainitsi riidanalaisessa päätöksessä yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon ja laajuuden osoittamiseksi useita seikkoja, joihin kuuluvat muun muassa ABB:n, todistaja M:n, Fujin ja Hitachin lausunnot, se, ettei Alstom, Areva-konsernin muodostavat yhtiöt eikä konserni, jonka emoyhtiö oli VA Technologie (jäljempänä VA Tech -konserni), ole avoimesti kiistäneet yhteistoimintajärjestelyä, ABB:n toimittama luettelo kartellin piirissä keskustelluista kytkinlaitehankkeista ja tietyt asiakirjatodisteet. Niinpä on tutkittava jokaisen näistä todisteista merkitys ja todistusarvo.

ABB:n ja todistaja M:n lausunnot

62 ABB mainitsi lausunnoissaan, että Länsi-Euroopan ja Japanin alueiden suojaamista tapahtui ja että eräät tapaukset, joissa japanilaiset tuottajat olivat aikoneet sopimusmääräysten vastaisesti vastata eurooppalaisiin tarjouspyyntöihin, olivat aiheuttaneet ongelmia kartellin sisällä, vaikka ne oli lopulta ratkaistu. Lisäksi ABB mainitsi 3.2.2005 antamassaan lausunnossa, että tulokset kytkinlaitehankkeiden jakamisesta yhteismarkkinoilla otettiin ”tuottajamaita” lukuun ottamatta huomioon kartellissa mukana olleiden eurooppalaisten tuottajien maailmanlaajuisissa kiintiöissä. ABB myönsi 4.10.2005 antamassaan lausunnossa sellaisen ”tuottajamaa”-järjestelmän olemassaolon, jonka mukaan silloin, kun näissä maissa oli vain yksi tuottaja, hankkeet kuuluivat sille, ja jos tuottajia oli useita, ne jakoivat hankkeet keskenään.

63 Siemens esittää tässä yhteydessä, että ABB:n lausunnot ovat vain tämän yhtiön intressien värittämiä väitteitä, joilla ei ole todistusarvoa, ellei niiden tueksi voida esittää seikkaperäisiä ja varmistettavissa olevia todisteita. Komissio katsoo puolestaan, että sakkoimmuniteetin saamiseen pyrkivän yrityksen lausunnoilla on erityinen todistusarvo pelkästään siitä johtuen, että lausunto on sen antajan luonnollisten etujen vastainen.

64 ABB:n lausunnoille annettavasta luotettavuudesta on todettava, että ensimmäisenä kartellin paljastajana ABB saattoi käsiteltävässä asiassa perustellusti odottaa saavansa yhteistyötä koskevan tiedonannon 8 artiklassa mainitun täydellisen sakkoimmuniteetin. Niinpä ei voida sulkea pois sitä, että sillä on voinut olla houkutus esittää paljastetun kilpailusääntöjen vastaisen menettelyn merkitys mahdollisimman suurena tuottaakseen haittaa kilpailijoilleen markkinoilla.

65 Tämä ei kuitenkaan tarkoita sitä, että olisi katsottava, ettei ABB:n lausunnoilla ole mitään luotettavuutta. Tältä osin on todettu, ettei se, että yhteistyötä koskevan tiedonannon soveltamista pyydetään sakon määrän alentamiseksi, välttämättä kannusta esittämään vääristeltyjä todisteita. Jokainen yritys johtaa komissiota harhaan voisi näet kyseenalaistaa pyynnön esittäjän yhteistyön vilpittömyyden ja kattavuuden ja näin ollen vaarantaa tämän mahdollisuuden hyötyä täysimääräisesti yhteistyötä koskevasta tiedonannosta (asia T-120/04, Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomio 16.11.2006, Kok., s. II‑4441, 70 kohta).

66 Siltä osin kuin muut yritykset, joita myös moitittiin yhteistoimintajärjestelyyn osallistumisesta, ovat kiistäneet ABB:n lausunnot, niiden tueksi on kuitenkin esitettävä muuta näyttöä, jotta yhteistoimintajärjestelyn olemassaolo ja laajuus voitaisiin osoittaa riittävällä tavalla (ks. vastaavasti asia T‑337/94, Enso-Gutzeit v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II‑1571, 91 kohta ja asia T‑38/02, Groupe Danone v. komissio, tuomio 25.10.2005, Kok., s. II‑4407, 285 kohta).

67 Niinpä on tutkittava, miltä osin muut todisteet, joihin komissio vetoaa, tukevat markkinoiden jakamista eurooppalaisten ja japanilaisten tuottajien välillä ja ”tuottajamaa”-käytännön olemassaoloa koskevia ABB:n lausuntoja.

68 Tästä on todettava, että komissio viittaa riidanalaisessa päätöksessä erityisesti ABB:n entisen työntekijän todistaja M:n, joka edusti mainittua yritystä operatiivisella tasolla kartellissa vuodesta 1988 vuoden 2002 huhtikuuhun saakka, lausuntoihin.

69 M:n lausuntojen luonteesta on korostettava aluksi, ettei hänen todistustaan voida pitää ABB:n todistukseen nähden erillisenä ja itsenäisenä. Paitsi että hän työskenteli kyseisen yhtiön palveluksessa koko työuransa ajan – mikä ei ole tae kaikenlaisten intressierojen puuttumisesta niiden välillä, kuten komissio aivan oikein esittää – hän myös esiintyi komissiossa ABB:n edustajana tämän täyttäessä sakkoimmuniteetin saamisen edellyttämää, yhteistyötä koskevan tiedonannon 11 artiklan mukaista yhteistyövelvoitettaan, avustajanaan ABB:n lakimies, kuten hänen 23.9.2005 suoritetun kuulemisensa pöytäkirjan johdanto-osasta selvästi ilmenee. Lisäksi komissio rinnasti esimerkiksi riidanalaisen päätöksen alaviitteissä 90 ja 91 M:n todistukset ABB:n lausuntoihin.

70 Niinpä M:n lausuntoja ei voida pitää muuna todisteena, joka edellä 66 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla tukee ABB:n lausuntoja, vaan niiden on katsottava kuuluvan viimeksi mainittuihin. Tämä ei vie niiltä kaikkea todistusarvoa. Niistä voi olla hyötyä ABB:n lausuntojen täsmentämisessä. Kuitenkin on välttämätöntä saada M:n todistuksesta peräisin oleville tiedoille vahvistus muista todisteista, jotta yhteistoimintajärjestelyn olemassaolo ja laajuus voitaisiin riittävästi osoittaa, aivan samoin kuin ABB:n lausunnoista saatujen tietojen osalta, vaikka M:llä ei ABB:stä poiketen voi olla henkilökohtaista intressiä esittää ABB:n kilpailijoiden kilpailusääntöjen vastaisen menettelyn merkitystä mahdollisimman suurena. Sama pätee lisäksi ABB:n entisen työntekijän V-A:n, jota komissio kuuli samoissa olosuhteissa kuin edellisessä kohdassa on M:n osalta esitetty, lausuntoihin.

71 M:n lausuntojen sisällöstä on todettava, että hän mainitsi, että kotimarkkinoiden suojaamisen periaate oli ollut erittäin merkityksellinen kartellille, eikä se olisi voinut toimia, ellei tätä periaatetta olisi noudatettu.

72 M:n mukaan juuri tästä syystä japanilaisten ja eurooppalaisten tuottajien kotimarkkinat eli yhtäältä Japanin markkinat japanilaisten tuottajien kotimarkkinoina ja toisaalta Saksan, Ranskan, Ruotsin, Sveitsin ja Italian markkinat eurooppalaisten yritysten kotimarkkinoina jätettiin kullakin yrityksellä olevien markkinaosuuksien arvioinnin ulkopuolelle, kun määritettiin kiintiöt kartellissa sen perustamisen aikaan eli vuonna 1988 mukana olleille eri yrityksille.

73 M esitti myös, että muut Euroopan maat kuin ”tuottajamaat” jätettiin kiintiösopimuksen mukaisen hankkeiden jakamisjärjestelmän ulkopuolelle, jotta ei vaikutettaisi vuosien kuluessa eri tuottajien välillä paikallistasolla muodostuneisiin kollusiivisiin käytäntöihin. Sen sijaan kunkin tuottajan hallintaansa saamien markkinoiden koko otettiin huomioon eurooppalaisen ja japanilaisen ryhmän maailmanlaajuisten kiintiöiden ja kunkin yrityksen kiintiöiden noudattamisen valvomiseksi.

74 M katsoi lisäksi, ettei japanilaisilla yrityksillä ollut ylitsepääsemättömiä teknisiä tai kaupallisia esteitä päästä Euroopan markkinoille ja että pääsy olisi ollut mahdollinen keskipitkällä aikavälillä tiettyjen investointien avulla. Niinpä japanilaiset yritykset jättäytyivät hänen mukaansa Euroopan markkinoiden ulkopuolelle pikemminkin kartellin sääntöjen noudattamisen kuin teknisten syiden vuoksi.

75 M:n todistuksen luotettavuudesta on otettava huomioon, että hän oli lähes koko kartellin keston ajan eli vuodesta 1988 vuoteen 2002 yksi ABB:n edustajista kartellissa, kun taas ABB itse oli yksi kartellin keskeisistä toimijoista. Hän oli siten ollut välittömästi todistamassa mainitsemiaan tosiseikkoja. Niinpä hänen todistajanlausuntonsa todistusarvoa on lähtökohtaisesti pidettävä korkeana.

76 Lisäksi M:n lausunnot ovat yhdenmukaisia ja selkeitä, vaikka hän ei muista kaikkia kartellin, johon hän osallistui ABB:n lukuun 14 vuoden ajan, täytäntöönpanon yksityiskohtia. Koska kyse on näin pitkää ajanjaksoa koskevasta todistajanlausunnosta, sitä, että siinä saattaa olla vähäisiä epätäsmällisyyksiä, on pidettävä tavanomaisena.

77 Niinpä M:n lausuntoja on pidettävä hyvin luotettavina, kun jätetään ottamatta huomioon se, että niitä on pidettävä ABB:n puolesta esitettyinä lausuntoina.

78 Siemensin väitteet, joilla se kiistää M:n todistajanlausunnon luotettavuuden, tai erityisesti sen ja V-A:n todistajanlausunnon väitetyillä ristiriitaisuuksilla ei voida saattaa kyseenalaiseksi tätä arviointia. Siemensin väitteet, joiden mukaan yhtäältä V-A esitti, että ETA:n jäsenvaltiot jätettiin Pohjois-Amerikan valtioiden tavoin kiintiösopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle, ja toisaalta komissio ei ollut osoittanut, miltä osin V-A:n todistus oli vähemmän uskottava kuin M:n, eivät voi menestyä, koska V-A:n todistus ei puhu M:n todistusta vastaan.

79 Tässä yhteydessä on huomattava, että V-A vahvisti itse 21.9.2005 antamassaan lausunnossa, että hän oli osallistunut vain kuudesta kymmeneen operatiivisen tason kokoukseen vuosien 1997 ja 1998 välillä, että hänen tietonsa olivat olleet rajalliset ja että hän oli tältä osin riippuvainen M:stä, jolla ainoana oli tietyt, muun muassa Pohjois-Amerikan ja Euroopan kiintiösopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle sulkemista koskevat tiedot.

80 Lisäksi V-A teki eron Pohjois-Amerikan ja Euroopan poissulkemisen välillä, kun hän täsmensi, että Yhdysvallat jätettiin soveltamisalan ulkopuolelle siellä kartelliin osallistujia uhkaavien vakavien rangaistusten pelossa, vaikka olettikin, että kartelliin osallistujat todella käsittelivät eurooppalaisia hankkeita, vaikka se ei tapahtunutkaan kokouksissa, joihin hän itse oli osallistunut.

81 V-A ilmoitti vielä joutuneensa kokouksissa, joihin hän oli osallistunut, todistamaan japanilaisen ja eurooppalaisen tuottajaryhmän edustajien riitoja, jotka koskivat japanilaisten tuottajien oletettuja yrityksiä päästä Euroopan markkinoilla sopimuksen, jossa niitä kielletään kilpaileminen eurooppalaisten tuottajien kanssa Länsi-Euroopassa, vastaisesti. Hän täsmensi myös, ettei hän nähnyt mitään ylitsepääsemätöntä teknistä tai kaupallista estettä sille, että japanilaiset tuottajat olisivat voineet päästä Euroopan markkinoille.

82 Sen perusteella, että V-A:n tiedot kartellin toiminnasta olivat hänen omien sanojensa mukaan rajalliset, hänen lausuntonsa ovat yhteensopivat M:n lausuntojen kanssa ja jopa vahvistavat ne tietyiltä osin, muun muassa liittyen markkinoiden jakamiseen eurooppalaisten ja japanilaisten tuottajien välillä. Vaikkei komissio ole riidanalaisessa päätöksessä nimenomaisesti täsmentänyt sitä, V-A:n todistajanlausunto puhuu enemmän Siemensiä vastaan kuin sen puolesta. Niinpä on hylättävä Siemensin väite, joka koskee ristiriitaa M:n ja V-A:n todistajanlausuntojen välillä.

83 Yhteenvetona voidaan todeta, että M:n lausunnot, joiden uskottavuus on korkea, ovat todiste ”tuottajamaiden” suojaamisen periaatteen, joka koski Euroopan markkinoiden jakamista ”tuottajamaita” lukuun ottamatta, olemassaolosta eurooppalaisten tuottajien hyväksi ja viimeksi mainituissa maissa tapahtuneiden myyntien huomioon ottamisesta maailmanlaajuisissa kiintiöissä. Kuten edellä 70 kohdassa on todettu, M:n samoin kuin ABB:n lausuntojen tueksi on kuitenkin esitettävä muita todisteita, jotta yhteistoimintajärjestelyn olemassaolosta ja laajuudesta saataisiin riittävä näyttö.

Fujin lausunnot

84 Fuji ilmoitti olevansa tietoinen yhteistoimintajärjestelystä, jonka mukaan japanilaisten tuottajien oli jättäydyttävä Euroopan markkinoiden ulkopuolelle. Se kuitenkin esitti, että sen oma poissaolo Euroopan markkinoilta johtui pääasiallisesti siitä, ettei se voinut vakavasti pyrkiä tarjoamaan kytkinlaitteita Euroopassa muista syistä, muun muassa sen vuoksi, ettei sillä vähäisen maailmanlaajuisen markkinaosuutensa vuoksi ollut perusteita sitoutua Euroopan toimipisteen kehittämiseen välttämättä liittyviin kustannuksiin. Fuji kertoi ainoasta Euroopassa toteuttamastaan kytkinlaitehankkeesta eli Tšekin tasavallassa 1995 suoritetusta hankkeesta, että se toimi siinä alihankkijana toiselle japanilaiselle yhtiölle, jolle se toimitti kyseisen kytkinlaitteen Japanissa. Niinpä se pitää tätä hanketta japanilaisena kytkinlaitehankkeena ja katsoo, ettei se osoita sillä olleen yleisiä edellytyksiä toimituksiin Euroopassa.

85 Siemens esittää tässä yhteydessä, että Fuji antoi tämän lausunnon vasta edellä 9 kohdassa mainitun kuulemisen jälkeen eli aikana, jolloin Fuji ei enää voinut antaa puolueettomia ja objektiivisia todistajanlausuntoja. Oikeuskäytännön mukaan ainoastaan ne asiakirjat, joita on lainattu tai jotka on mainittu väitetiedoksiannossa, ovat päteviä todisteita (asia C-62/86, AKZO v. komissio, tuomio 3.7.1991, Kok., s. I-3359, Kok. Ep. XI, s. I-261, 21 kohta ja edellä 54 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie v. komissio, tuomion 34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

86 Tämä väite ei voi menestyä. Väitetiedoksiannon perusteella niiden, joita asia koskee, on voitava tosiasiallisesti saada tieto siitä, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen, ja kyseistä vaatimusta noudatetaan, jos lopullisessa päätöksessä ei aseteta asianomaisten vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia ja jos siinä esitetään ainoastaan ne tosiseikat, joista asianomaisilla on ollut mahdollisuus antaa selvitys (asia 41/69, ACF Chemiefarma v. komissio, tuomio 15.7.1970, Kok., s. 661, Kok. Ep. I, s. 455, 94 kohta; yhdistetyt asiat T‑191/98 ja T‑212/98–T‑214/98, Atlantic Container Line ym. v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok., s. II‑3275, 138 kohta ja yhdistetyt asiat T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01–T‑246/01, T‑251/01 ja T‑252/01, Tokai Carbon ym. v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok., s. II‑1181, 47 kohta).

87 Vaikka on totta, että rikkomiset, joista yritystä moititaan päätöksessä, eivät voi erota väitetiedoksiannossa mainituista rikkomisista, sama ei koske todettuja tosiseikkoja, sillä niiden osalta riittää, että kyseessä olevilla yrityksillä on ollut mahdollisuus ottaa kantaa kaikkiin tosiseikkoihin, jotka esitetään niitä vastaan. Kuten aikaisemmin on todettu, missään säännöksessä ei kuitenkaan kielletä komissiota antamasta asianosaisille tiedoksi väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen uusia asiakirjoja, joiden komissio katsoo tukevan väitteitänsä, kunhan komissio antaa yrityksille tarpeeksi aikaa huomautusten esittämiselle niiden suhteen (asia T-23/99, LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II‑1705, 190 kohta; ks. myös vastaavasti asia 107/82, AEG-Telefunken v. komissio, tuomio 25.10.1983, Kok., s. 3151, Kok. Ep. VII, s. 281, 29 kohta).

88 Käsiteltävässä asiassa on riidatonta, että komissio toimitti 25.8.2006 päivätyllä kirjeellä Siemensille Fujin lausunnot ja kehotti sitä jättämään huomautuksensa näistä lausunnoista. Lisäksi mainitut lausunnot eivät koskeneet väitetiedoksiannossa ilmoitettuihin perusteisiin nähden uusia Siemensiä koskevia perusteita vaan sisälsivät vain yhden uuden todisteen, jolla tuettiin jo väitetiedoksiannossa esitettyä perustetta eli sitä, että japanilaisten ja eurooppalaisten tuottajien välillä oli ollut yhteistoimintajärjestely, jonka perusteella japanilaiset tuottajat eivät saa kilpailla Euroopan markkinoilla.

89 Niinpä Fujin lausuntoja voidaan pitää todisteena Siemensiä vastaan.

90 Fujin lausuntojen uskottavuudesta on todettava, että siltä osin kuin se myönsi ainakin epäsuorasti, että sen poissaolo Euroopan markkinoilta johtui osittain yhteistoimintajärjestelystä, se tunnusti seikan, johon komissio voi vedota sitä vastaan. Aikaisemmin on todettu, että lausunnon antajan intressien vastaisia lausuntoja on lähtökohtaisesti pidettävä erityisen uskottavina todisteina (edellä 49 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 211 kohta).

91 Tämä pätee, vaikka Fuji pyysi käsiteltävässä asiassa yhteistyötä koskevan tiedonannon soveltamista. Ensinnäkin Fujin lausuntoja ei annettu tämän pyynnön yhteydessä vaan vastauksessa väitetiedoksiantoon, vaikka nämä kaksi asiakirjaa olikin laadittu lähes samanaikaisesti. Toiseksi Fujin tunnustus siitä, että se oli tietoinen Euroopan ja Japanin markkinoiden jakamisesta, ei ole luonteeltaan muita yrityksiä yksinomaan syyttävä – missä tilanteessa sen lausuntoon olisi suhtauduttava varoen –, vaan siihen sisältyy myös sen oman rikkomisen tunnustaminen. Tässä tilanteessa on katsottava, että Fujin lausunnolla on esillä olevassa asiassa korkea uskottavuus.

92 Fujin lausunnon sisällöstä on korostettava, ettei Fuji ainoastaan myönnä siinä markkinoiden jakamista eurooppalaisten ja japanilaisten tuottajien kesken vaan esittää myös yksityiskohtia kartelliin osallistuneiden yritysten tavoitteista, joista voidaan tehdä muita päätelmiä. Fuji esittää, ettei yhteistoimintajärjestely ollut sen osalta pääasiallinen syy sen jättäytymiseen Euroopan markkinoiden ulkopuolelle, ja esittää joukon syitä, joilla oli sen mukaan enemmän merkitystä tässä ratkaisussa. Erityisesti väitteestä, jonka mukaan sillä ei vähäisen maailmanlaajuisen markkinaosuutensa vuoksi ollut perusteita sitoutua Euroopan toimipisteen kehittämiseen välttämättä liittyviin kustannuksiin, voidaan päätellä, että japanilaisilla – tai vastavuoroisesti eurooppalaisilla – tuottajilla, joiden markkinaosuus oli suurempi, olisi ollut mahdollisuus ylittää toisen tuottajaryhmän suojelluille markkinoille pääsyn tekniset ja kaupalliset esteet ja saada tällainen investointi kannattavaksi. Tässä mielessä on niin, että mitä suurempi tietyn yrityksen markkinaosuus on, sitä pienempi merkitys teknisiä ja kaupallisia esteitä koskevalla väitteellä on tämän yrityksen kohdalla ja käänteisesti sitä suurempi merkitys on yhteistoimintajärjestelyyn liittyvällä toisen tuottajaryhmän markkinoille osallistumista koskevalla kiellolla.

93 Kuitenkin jos tarkastellaan komission riidanalaisen päätöksen 484–488 perustelukappaleessa toteamia markkinaosuuksia, jotka perustuvat yritysten itsensä ilmoittamiin myyntilukuihin ja joita ei ole tässä asiassa riitautettu, käy ilmi, että Fuji oli selvästi pienin kartelliin osallistuneista kytkinlaitteiden tuottajista korkeintaan kahden prosentin osuudella kartelliin osallistuneiden yritysten kytkinlaitehankkeisiin liittyvästä maailmanlaajuisesta liikevaihdosta. Muiden japanilaisten yritysten markkinaosuudet olivat selvästi suurempia siten, että Melcon osuus oli 15–20 prosenttia, Toshiban osuus 8–12 prosenttia ja Hitachin osuus 4–7 prosenttia. Siemensillä puolestaan oli 23–29 prosentin markkinaosuus. Niinpä Fujin lausunnoista voidaan päätellä, että Euroopan ja Japanin markkinoiden suojaaminen toisaalta eurooppalaisten ja toisaalta japanilaisten tuottajien hyväksi oli valtaosan mukana olleista yrityksistä intressissä, sillä niiden selvästi Fujin markkinaosuutta suuremmat markkinaosuudet olisivat mahdollistaneet helpommin toisen tuottajaryhmän markkinoille osallistumisesta aiheutuvien kustannusten kantamisen.

94 Lisäksi on todettava, ettei komissio kiistä eurooppalaisen ja japanilaisen ryhmän markkinoille pääsyyn liittyvien teknisten ja kaupallisten esteiden olemassaoloa vaan käsityksen, jonka mukaan näitä esteitä ei voitu ylittää kannattavasti. Se perustaa tämän käsityksensä kahteen kytkinlaitehankkeeseen Tšekin tasavallassa. Ensimmäisen sai Fuji, ja toisessa Melco esitti tarjouksen, mitä Siemens ei ole kiistänyt. Tämä osoittaa, ettei japanilaisten tuottajien pääsylle Euroopan markkinoille ollut ylittämättömiä teknisiä ja kaupallisia esteitä, minkä voidaan katsoa tukevan komission väitettä, jonka mukaan kartelliin osallistuneilla yrityksillä oli subjektiivinen intressi siihen, että toisen ryhmän tuottajat eivät yrittäneet ylittää näitä esteitä.

95 Yhteenvetona voidaan todeta, että Fujin lausunnot ovat hyvin uskottava todiste Euroopan ja Japanin markkinoiden jakamisesta kummankin ryhmän eduksi.

Hitachin lausunnot

96 Hitachi kertoi, että eurooppalaisten tuottajien kesken jaetut kytkinlaitehankkeet Euroopassa otettiin huomioon kiintiösopimuksen mukaisessa ”Euroopan” kiintiössä ja että tästä syystä japanilaisille tuottajille ilmoitettiin vuoteen 1999 saakka jälkikäteen eurooppalaisten tuottajien kesken tapahtuneen Euroopan kytkinlaitehankkeiden jakamisen tuloksista. Hitachi esitti väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa seuraavaa:

”Hitachi vahvistaa, että ennen vuotta 1999 eurooppalaiset kytkinlaitteiden tuottajat ilmoittivat japanilaisille kytkinlaitteiden tuottajille niiden kytkinlaitehankkeiden yksityiskohdat, jotka ne suorittaisivat Euroopassa. Hitachi vahvistaa lisäksi, että tällä ilmoittamisella oli tavoitteena varmistaa se, että Euroopan hankkeiden arvo otettiin huomioon sovittaessa kiintiösopimuksen mukaisesti Euroopan ulkopuolisia hankkeita koskevista eurooppalaisten ja japanilaisten tuottajien kiintiöistä – –.

Jotta havaitaan, että tältä järjestelyltä puuttui sen voimassaoloaikana (eli ennen vuotta 2002) käytännön merkitys, on korostettava, että Euroopan hankkeiden yksityiskohtien ilmoittaminen kiintiösopimukseen liittyvässä kartellissa ei perustunut mihinkään japanilaisten tuottajien suostumukseen pysytellä Euroopan markkinoiden ulkopuolella eikä ole osoitus tällaisen suostumuksen olemassaolosta, sillä mitään ’yhteistoimintajärjestelyä’ ei ollut. Vielä tärkeämpää voi joka tapauksessa olla, ettei Euroopan kytkinlaitehankkeiden jakaminen Euroopan kartellin perusteella ’ollut seurausta’ eurooppalaisten ja japanilaisten kytkinlaitteiden tuottajien viestinnästä, kuten komissio väittää. Viestintä eurooppalaisten ja japanilaisten kytkinlaitteiden tuottajien välillä tapahtui aina sen jälkeen, kun Euroopan kytkinlaitehankkeet oli jaettu.”

97 Tämä lausunto on monessa suhteessa valaiseva. Ensinnäkin kun Hitachi vahvistaa nimenomaisesti, että eurooppalaisten tuottajien Euroopassa toteuttamat kytkinlaitehankkeet otettiin huomioon niiden kiintiösopimukseen perustuvassa maailmanlaajuisessa kiintiössä, se vahvistaa komission näkemyksen, jonka mukaan eurooppalaiset tuottajat, mukaan lukien Siemens, tekivät sopimuksia yhteismarkkinoilla toteutettavista hankkeista (kartellin toiminnan ensimmäisten vuosien aikana Itä-Eurooppa ei ollut vielä markkina-alueena sellainen, jolle olisi ollut mahdollista päästä) ja jonka mukaan kartellilla oli siten vaikutuksia yhteismarkkinoilla ja ETA-alueella.

98 Toiseksi Hitachin lausunto on sen antajan tahdosta riippumatta myös indisio sen komission näkemyksen tueksi, jonka mukaan Euroopan markkinat oli yleisesti varattu eurooppalaisille tuottajille. Hitachi tähdentää useaan otteeseen sitä seikkaa, että tiedottaminen japanilaisille tuottajille tapahtui jälkikäteen. Yhtäältä Hitachin perustelee tällä sitä, ettei viimeksi mainituilla ollut osuutta eurooppalaisten tuottajien kollusiivisiin käytäntöihin Euroopan markkinoilla. Toisaalta se katsoo, ettei mainituilla tiedoilla ollut mitään yhteyttä japanilaisten tuottajien sitoumukseen jättäytyä Euroopan markkinoiden ulkopuolelle eikä se myöskään ole osoitus tällaisesta sitoumuksesta, ja kiistää yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon.

99 Kuitenkaan sille Hitachin myös myöntämälle seikalle, jonka mukaan ne kytkinlaitehankkeet Euroopassa, jotka jaettiin eurooppalaisten tuottajien kesken, otettiin huomioon maailmanlaajuisessa kiintiössä, ei ole järkevää selitystä, jos japanilaisilla tuottajilla ei olisi ollut mitään mahdollisuutta päästä Euroopan markkinoille teknisten ja kaupallisten syiden vuoksi. Tässä tilanteessa eurooppalaisilla tuottajilla ei olisi ollut mitään syytä hyväksyä sitä, että nämä hankkeet otetaan huomioon niiden maailmanlaajuisessa kiintiössä, mikä väistämättä vähentää niiden kytkinlaitehankkeiden määrää ja arvoa, joita ne voivat vaatia maailmanmarkkinoilla kartellin perusteella. Sen sijaan se, että ne suostuivat tähän huomioon ottamiseen, osoittaa, että japanilaisten tuottajien jättäytymisellä Euroopan markkinoiden ulkopuolelle oli eurooppalaisille tuottajille arvoa, joka saattoi perustella tämän vastasuorituksen.

100 Hitachin lausunnon uskottavuudesta on todettava, että se on pyytänyt yhteistyötä koskevan tiedonannon soveltamista. Niinpä sen lausumiin on suhtauduttava varoen siltä osin kuin niiden luonne on muita yrityksiä kohtaan yksinomaan syyttävä. Käsiteltävässä asiassa tilanne ei kuitenkaan ole tällainen. Päätelmä, joka Hitachin lausunnoista voidaan tehdä ja jonka mukaan japanilaiset tuottajat hyväksyivät Euroopan markkinoiden ulkopuolelle jättäytymisen, on yhtä lailla Hitachin kuin muiden kartellin osallistujien etujen vastainen siltä osin kuin se vahvistaa seikan, joka voidaan lukea sen vastuulle. Lisäksi Hitachi ei kaikella todennäköisyydellä ollut tietoinen kaikista päätelmistä, joita sen lausunnon sisällöstä, muun muassa Euroopan markkinoiden varaamisesta eurooppalaisten tuottajien hyväksi, voidaan tehdä, mikä lisää sen lausunnon uskottavuutta.

101 Yhteenvetona voidaan todeta, että Hitachin lausuntojen uskottavuutta voidaan pitää korkeana.

Arevan, Alstomin ja VA Tech -konsernin kiistämättä jättäminen

102 Arevan, Alstomin ja VA Tech -konsernin kiistämättä jättämisestä on todettava, että asiakirja-aineiston sisällön perusteella sille joko ei voida antaa suurta todistusarvoa tai sillä ei voida tukea komission väitteitä.

103 Komissio esitti ensinnäkin Arevan ja Alstomin osalta riidanalaisen päätöksen 125 perustelukappaleessa, että nämä kaksi yhtiötä eivät väitetiedoksiantoon antamissaan vastauksissa tai myöhemmin 21. ja 26.11.2006, sen jälkeen, kun ne olivat saaneet Fujin vastauksen, jossa tämä myönsi yhteistoimintajärjestelyn, antamissaan lausunnoissa kiistäneet yhteistoimintajärjestelyä, jolla pyrittiin kartelliin osallistuneiden yritysten perinteisten etuasemien suojaamiseen niiden kotimarkkinoilla. Kuitenkaan niin Siemens kuin komissiokaan eivät ole maininneet Arevan ja Alstomin kiistämättä jättämistä unionin yleiselle tuomioistuimelle esittämissään kirjallisissa huomautuksissa. Tässä tilanteessa on katsottava, ettei tämä kysymys kuulu käsiteltävään asiaan.

104 Toiseksi mitä VA Tech -konserniin tulee, komissio esittää riidanalaisen päätöksen 125 perustelukappaleessa, että se ei väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa avoimesti kiistänyt yhteistoimintajärjestelyyn liittyviä tietoja. Tässä yhteydessä on ensinnäkin todettava, että mainittu vastaus ei kuulu asiakirja-aineistoon ja että unionin yleisellä tuomioistuimella on ollut käytössään vain komission siitä ottama lainaus riidanalaisen päätöksen alaviitteessä 79, jossa mainitaan seuraavaa: ”Japanilaiset tuottajat olisivat ilman oletettua yhteistoimintajärjestelyäkin pysyneet Euroopan markkinoiden ulkopuolella markkinoille pääsyn esteiden korkeuden vuoksi, kuten jäljempänä tarkemmin osoitetaan.” Toiseksi on todettava, että pelkästään sillä, ettei yhtiö ole avoimesti kiistänyt tiettyjä tietoja, voi olla vain hyvin vähäinen todistusarvo, varsinkin koska kiistämättä jättämisen asiayhteyden tutkiminen ei ole mahdollista jo siksi, että kyse on irrallisesta lainauksesta. Kolmanneksi on katsottava, että irrallisenakaan mainitulla lainauksella ei ole komission sille antamaa sisältöä. Tältä osin on korostettava ilmaisua ”oletettu”, jota VA Tech -konserni käytti yhteistoimintajärjestelyn määrittämisessä. Tämän ilmaisun käyttämisestä seuraa, että vaikka VA Tech -konserni ei nimenomaisesti kiistänyt tämän järjestelyn olemassaoloa, se ei myöskään myöntänyt sitä edes implisiittisesti. Lainattu katkelma on sitä vastoin tulkittava yhteistoimintajärjestelyn olemassaolon implisiittiseksi kiistämiseksi.

105 Niinpä väitettä siitä, etteivät Areva, Alstom ja VA Tech -konserni kiistäneet yhteistoimintajärjestelyä, ei voida pitää seikkana, joka vahvistaisi komission näkemyksen Euroopan markkinoiden varaamisesta eurooppalaisille tuottajille ja ”tuottajamaiden” suojaamisesta.

Luettelo kytkinlaitehankkeista Euroopassa

106 Luettelo 11 kytkinlaitehankkeesta, johon komissio vetosi riidanalaisen päätöksen 164 perustelukappaleessa, on itse asiassa ABB:n esittämä ote kartellissa vuosien 1988 ja 1999 välisenä aikana keskusteltujen kytkinlaitehankkeiden luettelosta, jonka otsikko on ”Enquirylist1” (jäljempänä yleinen luettelo) ja johon sisältyy tietoja muun muassa tarjousten jättämisen määräajoista, yrityksistä, jotka olivat osoittaneet kiinnostusta kutakin hanketta kohtaan ja kartellissa käytyjen keskustelujen tuloksista (eli hankkeen antamisesta jollekin kartellin jäsenelle tai vähimmäishinnan asettamisesta).

107 Näiden tietojen mukaan yleisessä luettelossa olleista 11:stä Euroopassa toteutettavasta kytkinlaitehankkeesta tilauksen sai kuudessa näistä hankkeista yritys, jolle hanke oli annettu kartellissa, mikä tapahtui kolmesti sekä ABB:lle että Siemensille. Viiden muun hankkeen osalta yleisessä luettelossa täsmennetään, että niitä ei annettu kartelliin osallistuneille yrityksille vaan niitä koskevista vähimmäishinnoista sovittiin, mikä tarkoittaa sitä, että kartelliin osallistuneet eurooppalaiset yritykset sopivat vähimmäishinnasta, jonka ne esittäisivät kyseisissä tarjouskilpailuissa mahdollisesti tekemissään tarjouksissa.

108 Siemens on aluksi pyrkinyt yleisesti saattamaan yleiseen luetteloon sisältyvät tiedot kyseenalaisiksi kiistämättä kuitenkaan nimenomaisesti siinä mainittujen hankkeiden todenperäisyyttä tai erityisesti siinä mainittujen 11:n Euroopassa toteutettavan hankkeen todenperäisyyttä tai sitä, että näistä hankkeista keskusteltiin kartellissa.

109 Siemens on muun muassa väittänyt, että tietyt hankkeet mainitaan useaan otteeseen, että useita hankkeita ei koskaan pantu täytäntöön ja että yleisessä luettelossa ei missään kohtaa ilmaista kuin yksi sille annettu ETA-alueen kytkinlaitehanke. Kahdessa tapauksessa, joissa se sai kyseessä olevan hankkeen suoritettavakseen, tämä tapahtui kilpailukäytäntöjen mukaisesti. Lisäksi Siemens viittaa riippumattoman yhtiön yleisestä luettelosta tekemään arviointiin, joka sen mukaan osoittaa muun muassa, ettei kytkinlaitehankkeita ETA-alueella koskenut kiintiösopimuksessa ja Euroopan kiintiösopimuksessa tarkoitettuun järjestelmään verrattavalla tavalla toimiva jakamisjärjestelmä.

110 Lisäksi Siemens kiisti unionin yleisen tuomioistuimen ennen istuntoa esittämiin kirjallisiin kysymyksiin antamassaan vastauksessa, että yleiseen luetteloon sisältyneistä 11 hankkeesta olisi sovittu kartellissa.

111 Nämä väitteet tutkitaan jäljempänä 116–138 kohdassa.

– Yleisen luettelon alkuperä ja laatimisajankohta sekä sen luokittelu todisteena

112 On todettava, että kuten Siemens on esittänyt, yleisen luettelon alkuperää ja laatimisajankohtaa ei ole mahdollista varmuudella määrittää.

113 Tässä yhteydessä on kuitenkin huomattava, että kuten riidanalaisen päätöksen 88 perustelukappaleesta ja sen alaviitteestä 21 ilmenee, ABB toimitti yleisen luettelon 7.5.2004 eli päivän sen ensimmäisen sivun yläosassa olevan päivämäärän 6.5.2004, joka on erittäin todennäköisesti joko sen laatimis- tai tulostamispäivä, jälkeen. Lisäksi on todettava, että ABB:tä koski kartellin muihin jäseniin verrattuna mainitussa luettelossa ylimääräinen koodaus. Eurooppalaiset jäsenet – ABB:tä lukuun ottamatta – ja japanilaiset jäsenet mainitaan sarakkeessa, jonka otsikko on tämän luettelon ”jäsen”, kahdessa ryhmässä niiden kartellissa käytetyillä koodeilla. Sitä vastoin ABB ”piiloutuu”, jos käytetään M:n komissiossa 23.9.2005 järjestetyssä kuulemisessa käyttämää ilmaisua, sarakkeeseen, jonka otsikko on ”GCs”, jossa on lähtökohtaisesti tarkoitus mainita mahdolliset yleiset sopimukset. M:n ilmoituksen mukaan kyse oli varotoimesta, johon ryhdyttiin Ruotsin kilpailuviranomaisen suorittaman ABB:tä koskeneen menettelyn seurauksena.

114 Näiden kahden seikan perusteella voidaan olettaa, että ABB laati yleisen luettelon alun perin omaa kartellinsisäistä seurantaansa varten ja että se tulostettiin uudelleen komissiolle esittämistä varten. Niinpä on syytä tukeutua tähän olettamaan, joka lisäksi on Siemensille edullisempi ja sopusoinnussa tämän lausuntojen, joissa se kiistää olevansa yleisen luettelon laatija, kanssa.

115 Näin ollen on katsottava yleisen luettelon kuuluvan ABB:n lausuntoihin, kuten Siemens esittää. Koska ABB on esitetyllä tavalla joko laatinut yleisen luettelon tai tulostanut sen sisäisestä sähköisestä tiedostosta, ja tämä on tapahtunut ajallisesti läheisessä yhteydessä sen lausuntoihin, jotka se esitti yhteistyötä koskevan tiedonannon mukaista immuniteettipyyntöä varten, sitä ei voida pitää asiakirjatodisteena. Tästä seuraa, että edellä 64–67 kohdassa ABB:n lausuntojen todistusarvosta esitetty pätee myös yleiseen luetteloon. Tarkemmin sanottuna yleisestä luettelosta saaduilla tiedoilla ei voida tukea ABB:n lausumia, vaan päinvastoin niiden tueksi on esitettävä muita todisteita edellä 66 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaisesti.

– Väite, jonka mukaan yleisessä luettelossa mainituista Euroopassa toteutettavista kytkinlaitehankkeista ei keskusteltu kartellissa

116 Kuten edellä 110 kohdassa on mainittu, Siemens kiisti, ensimmäistä kertaa, unionin yleisen tuomioistuimen ennen istuntoa esittämiin kirjallisiin kysymyksiin antamassaan vastauksessa, että yleiseen luetteloon sisältyneistä 11:stä Euroopassa toteutettavasta hankkeesta olisi sovittu kartellissa. On totta, että se mainitsi vastauksena istunnossa esitettyyn tätä koskevaan kysymykseen, että se oli kiistänyt tämän jo komissiossa käydyssä menettelyssä ja kannekirjelmässä. Kannekirjelmään sisältyy tältä osin kuitenkin vain edellä 109 kohdassa toistettuja seikkoja, ja vaikka katsottaisiinkin, että Siemens olisi esittänyt tämän kiistämisen hallinnollisessa menettelyssä, se ei korvaisi kiistämisen puuttumista unionin yleisessä tuomioistuimessa käytävän menettelyn kannevaiheessa. Siemensin väite, jonka mukaan yleiseen luetteloon sisältyneistä 11:stä Euroopassa toteutettavasta hankkeesta ei keskusteltu kartellissa, on siten hylättävä työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohdan perusteella liian myöhään esitettynä.

117 Lisäksi on korostettava yleiseen luetteloon sisältyvien tietojen yksityiskohtaisuutta. Ne sisältävät muun muassa tietoja kyseessä olevissa hankkeissa toimitettavista laitteista, tarjousten jättämisen määräpäivistä, keskusteluajankohdista kartellissa, kartellin eri jäsenten osoittamasta kiinnostuksesta hankkeita kohtaan, jäsenestä, jolle hanke on mahdollisesti myönnetty, tai maininnan siitä, että vähimmäishintatasosta on päätetty, ja mahdollisesti tiedon siitä, onko se, jolle hanke kartellissa myönnettiin, todella saanut sen vastattavakseen. Ei voida hyväksyä sitä, että näin moninaiset ja täsmälliset tiedot kiistettäisiin pelkällä väitteellä, jonka mukaan 11:stä Euroopassa toteutettavasta kytkinlaitehankkeesta ei sovittu kartellissa.

118 Tässä yhteydessä on mainittava, ettei Siemens kiistä hoitaneensa kartellin Euroopan sihteerin tehtäviä vuosien 1988 ja 1999 välisenä aikana. Sen on siten täytynyt olla tietoinen kaikista eurooppalaisten tuottajien ryhmässä keskustelluista hankkeista, ja sen pitäisi siten pystyä kiistämään seikkaperäisesti ja yksilöidysti ABB:n luettelemat hankkeet omien asiakirjojensa perusteella siinä tilanteessa, että niissä olisi virhe. Niinpä siitä, ettei Siemens ole käyttänyt tätä tilaisuutta eikä selittänyt, miksi se olisi ollut estynyt tekemään niin, voidaan päätellä, ettei se ole pätevästi kiistänyt sitä, että yleiseen luetteloon kuuluneista hankkeista ja erityisesti 11:stä ETA-alueella toteutettavasta hankkeesta sovittiin kartellissa.

119 On hylättävä virheellisenä Siemensin unionin yleisen tuomioistuimen ennen istuntoa esittämiin kirjallisiin kysymyksiin antamassa vastauksessa esittämä väite, jonka mukaan kyseiset 11 hanketta oli tosiseikkojen tapahtumisen aikaan tarkoitus toteuttaa ETA-alueen ulkopuolella. Näiden 11 hankkeen joukossa, joista kartellissa keskusteltiin vuosien 1992 ja 1998 välillä, on kolme hanketta Espanjassa, yksi Tanskassa, yksi Irlannissa ja yksi Portugalissa, jotka kaikki ovat yhteisöön ennen vuotta 1988 liittyneitä valtioita. ETA-sopimus ja EY:n perustamissopimus koskevat samoin epäilyksettä kahta hanketta Suomessa vuosina 1994 ja 1995, koska Suomen tasavallasta tuli ETA:n jäsen 1.1.1994 lähtien ja yhteisön jäsen 1.1.1995 lähtien. Yhdestä hankkeesta Islannissa ja kahdesta hankkeesta Norjassa, jotka toteutettiin kaikki vuonna 1998, on tehtävä samanlainen päätelmä, sillä Islannin tasavalta ja Norjan kuningaskunta olivat tuolloin ETA:n jäseniä. Kaikki nämä maat olivat siten osa yhteismarkkinoita tai ETA-aluetta silloin, kun kyseessä olevista hankkeista keskusteltiin.

120 Lisäksi on hylättävä Siemensin väite, jonka mukaan yleinen luettelo on ”hämärä”. On totta, että tässä luettelossa, jonka on laadittu taulukkomuotoon, käytetään erilaisia numeroista ja/tai kirjaimista koostuvia koodeja. Komissio sai kuitenkin selityksen näille koodeille muun muassa todistaja M:ltä tämän kuulemisessa 23.9.2005, ja näiden selitysten valossa on katsottava, että yleinen luettelo antaa selvän kuvan tavasta, jolla kytkinlaitehankkeita käsiteltiin kartellissa.

– Väitetysti useaan kertaan mainitut tai täytäntöön panematta jääneet hankkeet

121 Siemens esittää, että tietyt yleiseen luetteloon sisältyvät hankkeet mainittiin useaan kertaan. Tähän liittyen on huomattava, että vaikka tämän väitteen katsottaisiin olevan perusteltu, se ei vaikuta mitenkään yleisen luettelon merkitykseen ja uskottavuuteen eikä siten sen todistusarvoon. Yhtäältä Siemens ei täsmennä tarkoittamiaan hankkeita eikä mainitse sitä, onko kyseessä jokin 11:stä Länsi-Euroopassa toteutettavasta kytkinlaitehankkeesta – komissio perusti ratkaisunsa päätöksessä erityisesti näihin hankkeisiin, ja ne ovat siten ainoat merkitykselliset hankkeet riidanalaisen päätöksen tutkimisessa. Toisaalta se, että yli 1 500 tietoa sisältävässä luettelossa on joitakin virheitä, ei vähennä koko mainitun luettelon luotettavuutta.

122 Siemensin väitteestä, jonka mukaan tiettyjä yleiseen luetteloon sisältyneistä hankkeista ei koskaan pantu täytäntöön, on todettava, että Siemens ei erittele, mistä hankkeista oli kyse. Vaikka siis tätä väitettä pidettäisiin oikeana, tiettyjen hankkeiden jääminen täytäntöön panematta ei missään tapauksessa sulje pois EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamista yrityksiin, jotka ovat vääristelleet näihin hankkeisiin liittyviä tarjouskilpailuja kartellissa.

– Yleisessä luettelossa lueteltujen Euroopassa toteutettavien kytkinlaitehankkeiden vähäinen määrä

123 Siemens esittää komission vastustamatta, että yleiseen luetteloon kuuluneista 1 500 kytkinlaitehankkeesta vain 11 hanketta oli määrä toteuttaa ETA-alueella. On totta, ettei tämä vähäinen määrä ilmennä Euroopan markkinoiden merkitystä. On kuitenkin katsottava, ettei tämä seikka oikeuta tähän luetteloon sisältyvien seikkojen jättämistä huomioon ottamatta.

124 Ensinnäkään niin ABB kuin komissiokaan ei ole väittänyt, että yleiseen luetteloon sisältyisivät kaikki kartellissa jaetut hankkeet. Lisäksi ”eurooppalaisten” hankkeiden puuttuminen luettelosta lähes kokonaan sopii hyvin yhteen sen näkemyksen kanssa, jonka mukaan oli olemassa ”tuottajamaita”, jotka olivat alun perinkin varattu tietyille yrityksille ilman, että näissä maissa toteutettuja hankkeita olisi otettu huomioon kartellin mukaisissa kiintiöissä. Komissio on vedonnut kansallisella tasolla olemassa olleisiin täydentäviin kartelleihin, joissa hankkeita voitiin käsitellä ja jotka myös todistaja M mainitsi. Hän selitti, että suurimmassa osassa muita Euroopan maita kuin tuottajamaita oli jo kauan aikaa ollut olemassa eurooppalaisten eri tuottajien välisiä paikallisia kartelleja, joiden toimintaan kiintiösopimuksella ja Euroopan kiintiösopimuksella ei tahdottu vaikuttaa. Niinpä päätettiin, ettei näitä maita liitetä näillä sopimuksilla perustettuun hankkeiden jakamismenettelyyn vaan näissä maissa toteutettavien kytkinlaitehankkeiden suorittajat vain rekisteröidään hankkeiden ottamiseksi huomioon eurooppalaisten yritysten maailmanlaajuisessa kiintiössä.

125 Niin ”tuottajamaiden” kohdalla kuin siinä tapauksessa, että paikallisten kartellien oletetaan olleen olemassa, maailmanlaajuisessa kartellissa ei ollut tarpeen keskustella kyseisissä maissa toteutettavista kytkinlaitehankkeista, mikä voi selittää ”eurooppalaisten” hankkeiden vähäisen osuuden kartellissa jaettavien hankkeiden luettelossa, erityisesti niin tärkeiden kansallisten markkinoiden kuin Ranskan, Saksan ja Italian – jotka olivat komission toteamusten mukaan kaikki ”tuottajamaita” kartellin alussa – markkinoiden osalta.

126 Tarvitsematta ottaa lopullista kantaa väitettyjen paikallisten kartellien olemassaoloon, jonka Siemens on kiistänyt, on katsottava, että kun otetaan huomioon käsiteltävän asian olosuhteet, yleisessä luettelossa mainittujen Euroopassa toteutettavien kytkinlaitehankkeiden vähäinen osuus ei ole esteenä sille, että näytön arvioinnissa otetaan huomioon tähän luetteloon sisältyvät tiedot ja erityisesti tiedot 11:stä Euroopassa toteutettavasta kytkinlaitehankkeesta.

127 Lisäksi kuten komissio on vastaajan vastauksessaan huomauttanut, Siemensin näkemys, joka perustuu Euroopan markkinoiden – Liechtensteinin ja Islannin markkinoita lukuun ottamatta – väitettyyn jäämiseen kokonaan kartellin soveltamisalan ulkopuolelle, ei, vaikka se katsottaisiin osoitetuksi, voi selittää, miksi yleiseen luetteloon sisältyi vain yksi ETA-alueella toteutettava kytkinlaitehanke. Siemens on kantajan vastauskirjelmässä jättänyt ottamatta kan