ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
65

Tämän jälkeen on huomautettava, että riidanalaisessa lainsäädännössä säädetään poikkeuksista, jotka koskevat sitä, että muissa jäsenvaltioissa asuvat henkilöt, esimerkiksi turistit, jotka viettävät Liettuassa rajallisen ajan, käyttävät ajoneuvoja, joiden ohjauspyörä on oikealla, sekä Liettuassa ennen vuotta 1993 rekisteröityjä ajoneuvoja, mikä osoittaa, että kyseisessä lainsäädännössä siedetään tällaisesta liikenteestä aiheutuvaa vaaraa. Liikenneturvallisuudelle aiheutunut vaara on tässä tapauksessa sama, varsinkin kun näiden vierailijoiden virta Liettuan alueella on jatkuvaa eikä tämän vaaran voida katsoa olevan pienempi sillä perusteella, että vierailijat, jotka tulevat Liettuaan rajalliseksi ajaksi tällaisella ajoneuvolla, ajaisivat varovaisemmin kuin kuljettajat, joiden ajoneuvo on rekisteröity Liettuassa. Myöskään ennen vuotta 1993 rekisteröityjen ajoneuvojen huonokuntoisuus ei vaikuta tätä vaaraa vähentävästi.
32

Lisäksi on todettava, ettei asetuksella N:o 1893/91 ole tehty mitään muutosta asetuksen N:o 1191/69 4 ja 6 artiklaan. Niinpä tämän asetuksen 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, että 4 artiklassa tarkoitetut lakkauttamishakemukset on tehtävä vuoden kuluessa kyseisen asetuksen voimaantulosta eli päivämäärästä 1.1.1969. Lisäksi 6 artiklan 3–6 kohdassa säädetyt määräajat perustuvat erityisesti päivämääriin 1.1.1971, 1.1.1972, 1.1.1973 tai 31.1.1972. Edellä esitetystä seuraa, että asetuksen N:o 1191/69 6 artiklaa on tarkoitus soveltaa vain ennen kyseisen asetuksen voimaantuloa eli ennen päivämäärää 1.1.1969 syntyneisiin julkisen palvelun velvoitteisiin.
2

Pyyntö on esitetty asiassa, jossa kantajina ovat Lorenzo Amatori ja 74 muuta henkilöä ja vastaajina Telecom Italia SpA (jäljempänä Telecom Italia) ja Telecom Italia Information Technology Srl, aiemmin Shared Service Center Srl (jäljempänä TIIT), ja jossa on kyse siitä, onko sitä, että Telecom Italia on siirtänyt IT Operations -nimisen tietoteknisen toimialan (jäljempänä IT Operations -toimiala) TIITille, pidettävä yritystoiminnan osan luovutuksena.
79

Unionin tuomioistuin on todennut, että tilisiirto on liiketoimi, jolla tietty määrä rahaa siirretään yhdeltä pankkitililtä toiselle saadun määräyksen mukaisesti. Tilisiirrolle on tunnusomaista erityisesti se, että yhtäältä määräyksen antajan ja rahamäärän vastaanottajan välinen ja toisaalta näiden henkilöiden ja niiden pankkien välinen ja tilanteen mukaan pankkien keskinäinen oikeudellinen ja taloudellinen tilanne muuttuu. Lisäksi tämän muutoksen aiheuttajana on pelkästään varojen siirto tililtä toiselle riippumatta siirron syystä (ks. vastaavasti em. asia SDC, tuomion 53 kohta ja asia C-350/10, Nordea Pankki Suomi, tuomio 28.7.2011, Kok., s. I-7359, 25 kohta).
15

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään etenkin, onko SEUT 34 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisille kansallisille säännöksille, joiden mukaan haluttaessa pitää kaupan jäsenvaltion markkinoilla toisesta jäsenvaltiosta tuotuja jalometallituotteita, joiden kaupan pitäminen on kyseisessä jäsenvaltiossa sallittua ja jotka on leimattu tämän toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, kyseiset tuotteet on silloin, kun kyseisessä leimassa olevat tuotteiden pitoisuutta koskevat merkinnät eivät ole ensimmäisen jäsenvaltion lainsäädännön säännösten mukaisia, leimattava uudelleen viimeksi mainitun jäsenvaltion hyväksymässä riippumattomassa tarkastuslaitoksessa leimalla, jolla vahvistetaan, että mainitut tuotteet on tarkastettu, ja jossa ilmoitetaan niiden pitoisuus mainittujen säännösten mukaisesti.
3

Apteekkilain (Apothekengesetz), sellaisena kuin se on muutettuna (BGBl. I nro 41/2006; jäljempänä ApG), 10 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Lupa uuden apteekin perustamiseen on myönnettävä, jos 1) apteekin sijaintikunnassa on ammattiaan pysyvästi harjoittava lääkäri ja jos 2) uuden apteekin perustamiselle on tarvetta. 2. Tällaista tarvetta ei ole, jos 1) hakemuksen jättämisajankohtana kunnassa, jonne apteekin toimipistettä suunnitellaan perustettavaksi, on lääkärin pitämä apteekki (ärztliche Hausapotheke) ja jos yleislääkärien hoidossa on alle kaksi sopimuslääkärin toimea – – (kokoaikaista toimea) tai jos 2) uuden perustettavan apteekin suunnitellun toimipisteen ja lähimmän olemassa olevan apteekin toimipisteen välinen etäisyys on alle 500 metriä tai jos 3) lähistöllä sijaitsevan olemassa olevan apteekin toimipisteen asiakaskuntaan edelleen kuuluvien henkilöiden määrä vähenee uuden apteekin perustamisen vuoksi ja putoaa alle 5 500:n. 3. Edellä 2 momentin 1 kohdan mukaista tarvetta ei ole myöskään silloin, jos hakemuksen jättämisajankohtana kunnassa, jonne apteekin toimipistettä suunnitellaan perustettavaksi, on 1) lääkärin pitämä apteekki ja 2) sopimuslääkärien yhteisvastaanotto – – – – 4. Edellä 2 momentin 3 kohdassa tarkoitettuina asiakaskuntaan kuuluvina henkilöinä ovat olemassa olevan apteekin toimipisteestä maanteitse neljän kilometrin säteellä asuvat vakituiset asukkaat, jotka kuuluvat edelleen kyseisen olemassa olevan apteekin asiakaskuntaan paikallisten olosuhteiden vuoksi. 5. Jos edellä 4 momentissa tarkoitettujen vakituisten asukkaiden määrä on alle 5500, tarvearvioinnissa on otettava huomioon henkilöt, jotka kuuluvat asiakaskuntaan, koska he työskentelevät tai käyttävät palveluja tai liikennevälineitä kyseisellä alueella. 6. Edellä 2 momentin 2 kohdan mukainen etäisyys voidaan poikkeuksellisesti jättää huomiotta, jos se on paikallisten erityisolosuhteiden vuoksi välttämätöntä väestön asianmukaisen lääkehuollon varmistamiseksi. 7. Itävallan apteekkariliitolta [österreichischen Apothekerkammer] on hankittava lausunto siitä, onko uuden apteekin perustamiselle tarvetta. – – – –”
36

Ennakkoratkaisupyynnöstä ja unionin tuomioistuimelle esitetystä asiakirja-aineistosta ilmenee, että samaa sukupuolta olevat henkilöt voivat solmia PACS-parisuhteen yhteiselämänsä järjestämiseksi ja sitoutua tämän yhteiselämän yhteydessä keskinäiseen aineelliseen tukemiseen ja keskinäiseen avustamiseen. PACS-parisuhde, josta on annettava yhteinen julistus ja joka on rekisteröitävä sen alioikeuden (tribunal d’instance) kirjaamossa, jonka tuomiopiirin alueelle kyseiset henkilöt perustavat yhteisen asuinpaikkansa, on avioliiton tavoin Ranskan oikeudessa siviilioikeudellisen liiton muoto, jossa pariskunnan suhdetta säännellään tarkoilla oikeussäännöillä ja jossa heillä on oikeuksia ja velvollisuuksia toisiaan kohtaan ja suhteessa kolmansiin. Vaikka PACS-parisuhde on mahdollinen myös eri sukupuolta oleville henkilöille ja vaikkei otettaisi kokonaisuutena huomioon niitä eroja, joita voi olla avioliittojärjestelmän ja PACS-järjestelmän välillä, viimeksi mainittu oli ainoa mahdollisuus, joka Ranskan oikeudessa pääasian tosiseikkojen ajankohtana tarjottiin samaa sukupuolta oleville pareille, jotta heidän parisuhteensa saisi varman oikeusaseman ja siihen voitaisiin vedota suhteessa kolmansiin.
8

Kyseisen asetuksen II luvun, jonka otsikko on ”Toimivalta”, 9 jaksossa, jonka otsikko on ”Vireilläolo ja samassa yhteydessä käsiteltävät kanteet”, olevan 27 artiklan sanamuoto on seuraava: ”1. Jos eri jäsenvaltioiden tuomioistuimissa nostetaan samojen asianosaisten välillä samaa asiaa koskevia kanteita, muiden tuomioistuinten kuin sen, jossa kanne on ensin nostettu, on omasta aloitteestaan keskeytettävä asian käsittely, kunnes on ratkaistu, että tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen. 2. Kun on ratkaistu, että se tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen, tulee muiden tuomioistuinten tuon tuomioistuimen toimivallan vuoksi jättää asia tutkimatta.”
7

Farmasiapalvelua koskevista säännöistä 2.4.1968 annetun lain nro 475 (legge n. 475 – Norme concernenti il servizio farmaceutico; GURI nro 107, 27.4.1968, s. 2638), sellaisena kuin se on muutettuna farmasian alan uudelleenjärjestelyä koskevista oikeussäännöistä 8.11.1991 annetulla lailla nro 362 (legge n. 362 – Norme di riordino del settore farmaceutico; GURI nro 269, 16.11.1991, s. 3), 1 §:n 1, 2 ja 7 momentissa säädetään kyseisen mallin mukaisesti seuraavaa: ”1. Lupa apteekkien perustamiseen ja apteekkitoiminnan harjoittamiseen myönnetään alueellisesti toimivaltaisen viranomaisen päätöksellä. 2. Lupien lukumäärä lasketaan siten, että kunnissa, joissa on enintään 12500 asukasta, on oltava yksi apteekki 5000 asukasta kohden ja muissa kunnissa yksi apteekki 4000 asukasta kohden. – – 7. Jokaisen uuden apteekin on sijaittava vähintään 200 metrin päässä muista, ja sen on joka tapauksessa sijaittava siten, että alueen asukkaiden tarpeet tyydytetään.”
43

Edellä olevien seikkojen perusteella esitettyyn toiseen kysymykseen on vastattava, että pääasian kaltaisissa olosuhteissa, joissa patentinhaltija on jo saanut uudenlaista vaikuttavaa ainetta suojaavan patentin ja sitä ainoana vaikuttavana aineena sisältävälle lääkkeelle myönnetyn myyntiluvan perusteella kyseiselle vaikuttavalle aineelle lisäsuojatodistuksen, jonka nojalla se voi vastustaa kyseisen vaikuttavan aineen käyttöä yksinään tai yhdistettynä muihin vaikuttaviin aineisiin, asetuksen N:o 469/2009 3 artiklan c alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että patentinhaltija saa saman patentin mutta sellaiselle eri lääkkeelle myöhemmin myönnetyn myyntiluvan, joka sisältää edellä mainittua vaikuttavaa ainetta yhdistettynä toiseen vaikuttavaan aineeseen, jota ei sellaisenaan suojata kyseisellä patentilla, perusteella toisen lisäsuojatodistuksen, joka koskee tätä vaikuttavien aineiden yhdistelmää.
1)

Yhteisön sokerialan väliaikaisesta rakenneuudistusjärjestelmästä ja yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta annetun asetuksen (EY) N:o 1290/2005 muuttamisesta 20.2.2006 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 320/2006 3 ja 4 artiklaa ja asetuksen N:o 320/2006 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 27.6.2006 annetun komission asetuksen (EY) N:o 968/2006 4 artiklaa on tulkittava siten, että näissä artikloissa käytetty tuotantovälineiden käsite sisältää siilot, jotka on tarkoitettu tuensaajan sokerin varastointiin, ja näin on riippumatta siitä, käytetäänkö niitä myös muihin tarkoituksiin. Käsitteen alaan eivät kuulu siilot, joita käytetään ainoastaan sellaisen kiintiössä tuotetun sokerin varastointiin, jonka muut tuottajat ovat tuoneet varastoitavaksi tai joka on ostettu muilta tuottajilta, eivätkä siilot, joita käytetään yksinomaan sokerin myyntipäällykseen panemiseen tai pakkaamiseen sokerin myyntiä varten. Kansallisen tuomioistuimen on arvioitava tämä kussakin tapauksessa kyseessä olevien siilojen teknisten ominaisuuksien ja tosiasiallisen käytön perusteella.
7

Arvonlisäveroilmoitusten, joiden saldo on negatiivinen ja joissa on valittu palautusvaihtoehto, käsittelymenetelmien hyväksymisestä 1.11.2007 annetun talous- ja valtiovarainministerin asetuksen nro 1857/2007 (Monitorul Oficial al României, osa I, nro 785, 20.11.2007) 1 luvun B jakson 6 kohdassa todetaan seuraavaa: ”Palautusvaatimukset on käsiteltävä aikajärjestyksessä sen mukaan, milloin ne on kirjattu veroviranomaisessa, 45 kalenteripäivän kuluessa sellaisen arvonlisäveroilmoituksen jättämisestä, jonka saldo on negatiivinen ja jossa on valittu palautusvaihtoehto.”
21

Ensinnäkin on todettava, että vaikka on totta, että direktiivin 87/344 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla sellaisenaan ei voida määritellä termien ”jos turvaudutaan asianajajaan – –, vakuutetulla henkilöllä on vapaus valita sellainen asianajaja” laajuutta, on kuitenkin niin, että unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on (em. asia Eschig, tuomion 38 kohta).
2

Polkumyynnillä muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta 22.12.1995 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 384/96 (EYVL L 56, s. 1) on kumottu ja kodifioitu polkumyynnillä muista kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta 30.11.2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1225/2009 (EUVL L 343, s. 51 ja oikaisu EUVL L 7, s. 22). Kun kuitenkin otetaan huomioon riidanalaisen asetuksen antamispäivä, asia on tutkittava asetuksen N:o 384/96 nojalla – sellaisena kuin se on muutettuna 21.12.2005 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 2117/2005 (EUVL L 340, s. 17; jäljempänä perusasetus) – jonka 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa sekä 8 ja 10 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Normaaliarvo perustuu tavallisesti viejämaan riippumattomien asiakkaiden tavanomaisessa kaupankäynnissä maksamiin tai maksettaviksi tuleviin hintoihin. – – 8. Vientihinta on tosiasiallisesti maksettu tai maksettava hinta tuotteesta, joka on myyty vientiin viejämaasta yhteisöön. – – 10. Vientihinnan ja normaaliarvon välillä on tehtävä tasapuolinen vertailu. Vertailu on tehtävä kaupan samassa portaassa ja mahdollisimman samanaikaisten myyntien suhteen ja ottaen asianmukaisesti huomioon muut mahdolliset hintojen vertailuun vaikuttavat erot. Elleivät muodostettu normaaliarvo ja vientihinta ole verrattavissa, kussakin tapauksessa on asianmukaisesti otettava huomioon, oikaisujen muodossa, tapauksen asianhaarat tutkien, hintoihin ja siten niiden vertailukelpoisuuteen vaikuttavat väitetyt ja osoitetut eroavuudet. Oikaisujen toistamista on vältettävä, etenkin silloin, kun kyseessä ovat alennukset, hyvitykset, määrät ja kaupan portaisiin liittyvät erot. Erityisten olosuhteiden täyttyessä oikaisuja voidaan tehdä seuraavien tekijöiden mukaisesti: – – b) Tuontimaksut ja välilliset verot Jos tuote on tarkoitettu kulutettavaksi viejämaassa, normaaliarvo oikaistaan samankaltaisen tuotteen tai siihen fyysisesti sisältyvien materiaalien tuontimaksuja ja välillisiä veroja vastaavalla määrällä, ja jos tuote viedään yhteisöön, kyseisiä maksuja ja veroja ei kanneta tai ne palautetaan. – – k) Muut tekijät Oikaisu voidaan tehdä myös muiden kuin a–j alakohdassa tarkoitettujen tekijöiden erojen osalta, jos tämän kohdan mukaisesti osoitetaan, että ne vaikuttavat hintojen vertailukelpoisuuteen ja erityisesti että asiakkaat maksavat pysyvästi eri hintoja kotimarkkinoilla tällaisten tekijöiden eron vuoksi.”
6

Markkinakäytännöistä ja kuluttajansuojasta 6.4.2010 annetun lain (loi du 6 avril 2010 relative aux pratiques du marché et à la protection du consommateur) (Belgisch Staatsblad 12.4.2010, s. 20803; jäljempänä 6.4.2010 annettu laki) 72 §:ssä säädetään seuraavaa: ”§ 1. Kaikki sellaiset yhdistetyt tarjoukset kuluttajalle, joista vähintään yksi osa muodostuu rahoituspalvelusta ja joiden tekijänä on yritys tai eri yritykset yhteisessä tarkoituksessa, ovat kiellettyjä. § 2. Edellä 1 momentista poiketen yhdessä voidaan kuitenkin tarjota 1° rahoituspalveluja, jotka muodostavat yhden kokonaisuuden; Kuningas voi toimivaltaisen ministerin ja valtiovarainministerin ehdotuksesta määrätä ne rahoitusalalla tarjottavat palvelut, jotka muodostavat yhden kokonaisuuden. 2° rahoituspalveluja sekä liiketoiminnassa tavallisia pieniä tavaroita ja palveluja; 3° rahoituspalveluja ja osallistumisoikeuksia lailla sallittuihin arvontoihin; 4° rahoituspalveluja ja esineitä, joissa on selvästi näkyviä mainostekstejä, joita ei saada poispyyhityiksi, ja joita ei sellaisenaan pidetä kaupan, edellyttäen, että yrityksen maksama ostohinta on korkeintaan 10 euroa ilman arvonlisäveroa tai 5 prosenttia ilman arvonlisäveroa sen rahoituspalvelun myyntihinnasta, jonka yhteydessä esineitä jaetaan. 5 prosentin osuutta sovelletaan, jos kyseisen prosenttiosuuden mukainen määrä on yli 10 euroa; 5° rahoituspalveluja ja värikuvia, tarroja ja muita kuvia, joiden kaupallinen arvo on vähäinen; 6° rahoituspalveluja ja sellaisista asiakirjoista muodostuvia etukuponkeja, jotka sen jälkeen, kun palvelua on hankittu tietty määrä, antavat oikeuden hankkia samankaltaisen palvelun ilmaiseksi tai alennuksella, mikäli kyseinen etu on saman yrityksen tarjoama eikä ylitä kolmasosaa aikaisemmin hankittujen palveluiden hinnasta. Etukupongeissa on mainittava niiden voimassaolon mahdollinen päättymispäivä sekä tarjousta koskevat yksityiskohtaiset säännöt. Jos yritys keskeyttää tarjouksensa, kuluttajan on voitava hyödyntää tarjottua etua suhteessa aikaisemmin suoritettuihin ostoihin.”
82

Samoin on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen määräyksen 35 ja 36 kohdassa, ettei Abdulrahimilla ole oikeussuojan tarvetta muun muassa siksi, että asetuksella N:o 1330/2008 häneen kohdistettuja rajoittavia toimenpiteitä ei ole pysytetty ja että näiden toimenpiteiden poistaminen asetuksella N:o 36/2011 on lopullista erotuksena tilanteesta, josta oli kyse edellä mainitussa asiassa PKK vastaan neuvosto annetussa tuomiossa, johon valittaja vetoaa argumentaationsa tueksi. Asetuksen N:o 1330/2008 lopullinen kumoaminen siten, että valittajan nimi on poistettu riidanalaisesta luettelosta, ei nimittäin estä oikeussuojan tarpeen jatkumista siltä osin kuin kyse on asetuksen N:o 1330/2008 vaikutuksista sen voimaantulon ja tällaisen kumoamisen välisenä ajanjaksona.
On myös todettava, kuten Unkarin hallitus on aiheellisesti korostanut, että soveltamisasetuksen 561 artiklan 2 kohdan nykyisen sanamuodon taustalla on asetus N:o 993/2001, jolla – kuten kyseisen asetuksen johdanto-osan yhdeksännestä perustelukappaleesta ilmenee – on vain yksinkertaistettu ja järkeistetty asetuksen N:o 2454/93 II osan III osastoon kuuluvia säännöksiä, jotka kattavat muun muassa väliaikaisen maahantuonnin. Asetuksen N:o 993/2001 1 artiklan 28 alakohdalla asetuksen N:o 2454/93 II osan III osasto, jonka otsikko oli ”Taloudellisesti vaikuttavat tullimenettelyt” ja johon sisältyivät kyseisen asetuksen 496–787 artikla, on nimittäin korvattu uudella III osastolla, jonka otsikko on myös ”Taloudellisesti vaikuttavat tullimenettelyt” ja johon asetuksen N:o 993/2001 voimaantulon jälkeen sisältyvät soveltamisasetuksen 496–592 artikla.
Lisäksi on huomattava, kuten Euroopan komissio on todennut, että maksukyvyttömyysmenettelyistä 29.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1346/2000 (EYVL L 160, s. 1), sellaisena kuin se on 20.11.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1791/2006 muutettuna (EUVL L 363, s. 1), 2 artiklan a alakohdan mukaan asetuksen liitteessä A vahvistetaan se, että Bulgarian oikeuden mukaista, kauppalain 607 §:n ja sitä seuraaviin pykäliin perustuvaa ”saneerausmenettelyä” on pidettävä asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna ”maksukyvyttömyysmenettelynä”. Viimeksi mainitussa säännöksessä ”työnantajan kaikkia velkoja koskevia maksukyvyttömyysmenettelyjä” kuvataan samalla tavalla kuin direktiivin 2008/94 2 artiklan 1 kohdassa, kun siinä edellytetään, että velallinen menettää osittain tai kokonaan määräysvaltansa ja että määrätään selvittäjä.
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että koska kyseiset kaksi asianajajaa eivät olisi suorittaneet mainittuja palveluja, jos A ei olisi harjoittanut toimintaa, josta syntyi liikevaihtoa ja joka siis on verollista, kyseisten palvelujen kulujen ja A:n koko liiketoiminnan välillä on kausaalinen yhteys. On kuitenkin todettava, ettei tätä kausaalista yhteyttä voida pitää unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä tarkoitettuna suorana ja välittömänä yhteytenä. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on itsekin todennut, rikossyytteiden ja A:n välillä ei ole oikeudellista yhteyttä, joten mainitut palvelut on katsottava suoritetun täysin A:n verollisen toiminnan ulkopuolella.
Julkisten ja yksityisten yritysten yhdenvertaisen kohtelun periaatteesta seuraa, että pääomia, jotka valtio antaa suoraan tai välillisesti jonkin yrityksen käyttöön olosuhteissa, jotka vastaavat normaaleja markkinaehtoja, ei voida pitää valtiontukina.

Tältä osin valtiolla yhtäältä yrityksen osakkeenomistajana ja toisaalta julkisen vallan käyttäjänä olevat roolit on erotettava toisistaan. Yksityistä sijoittajaa koskevan arviointiperusteen sovellettavuus riippuu lopulta siitä, että kyseinen jäsenvaltio myöntää osakkeenomistajan – ei julkisen vallan käyttäjän – ominaisuudessaan taloudellisen edun yritykselle.

Tässä asiayhteydessä on arvioitava, olisiko yksityinen sijoittaja, jonka tilanne vastasi mahdollisimman tarkasti asianomaisen jäsenvaltion tilannetta, toteuttanut saman toimenpiteen normaaleilla markkinaehdoilla ja, ja huomioon on otettava ainoastaan edut ja velvollisuudet, jotka liittyvät valtion tilanteeseen osakkeenomistajana, eikä niitä etuja ja velvollisuuksia, jotka liittyvät sen asemaan julkisen vallan käyttäjänä. Jos ei ole mitään mahdollisuuksia verrata julkisen yrityksen tilannetta yksityisen yrityksen tilanteeseen, normaaleja markkinaehtoja on arvioitava siten, että vertailukohteena ovat käytettävissä olevat objektiiviset ja todennettavissa olevat seikat.

Lisäksi komission tehtävänä on yksityistä sijoittajaa koskevan arviointiperusteen arvioimiseksi määrittää muun muassa maantieteellisellä ja alakohtaisella tasolla asianomaisen jäsenvaltion taloudelliset toiminnot, joihin nähden kyseisen valtion käyttäytymisen taloudellista järkevyyttä pitkällä aikavälillä on arvioitava. Ainoastaan yksityisten yritysten riittävän vakiintunut käytäntö tai niiden pysyvä käytäntö voivat olla kyseisen arviointiperusteen soveltamisen pohjana.

Jos julkisen sijoittajan pääomasijoituksissa ei lainkaan oteta huomioon edes pitkän aikavälin kannattavuusnäkymiä, kyseisiä sijoituksia on näin ollen pidettävä SEUT 107 artiklassa tarkoitettuna tukena, ja arvioitaessa niiden soveltuvuutta yhteismarkkinoille on käytettävä ainoastaan kyseisessä määräyksessä esitettyjä perusteita. Lyhyet viittaukset jäsenvaltion imagoon maailmanlaajuisena toimijana eivät riitä sen osoittamiseksi, ettei kyse ole unionin oikeudessa tarkoitetusta tuesta.

(ks. 30, 31, 33–35, 39 ja 41 kohta)
Lisäksi ainoa viisumin mitätöintiperuste, joka koskee suoraan matkustusasiakirjaa, on kyseessä viisumisäännöstön 32 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohdan nojalla tilanteessa, jossa viisumin myöntämisen yhteydessä esitetty matkustusasiakirja oli virheellinen, väärä tai väärennetty. Tästä seuraa, että matkustusasiakirjan, johon on kiinnitetty viisumi viisumin myöntämisen jälkeen, mitätöinti ei kuulu perusteisiin, joilla toimivaltainen viranomainen voi perustella viisumin mitätöinnin.

Yhteisön viisumisäännöstön laatimisesta annetun asetuksen N:o 810/2009 (viisumisäännöstö) 24 artiklan 1 kohtaa ja 34 artiklaa on tulkittava siten, että se, että kolmannen maan viranomainen mitätöi matkustusasiakirjan, ei johda ilman eri toimenpiteitä kyseiseen asiakirjaan kiinnitetyn yhtenäisen viisumin pätemättömyyteen.

Henkilöiden liikkumista rajojen yli koskevasta yhteisön säännöstöstä annetun asetuksen N:o 562/2006 (Schengenin rajasäännöstö), sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 265/2010, 5 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 13 artiklan 1 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että sen mukaan kolmansien maiden kansalaisten pääsy jäsenvaltioiden alueelle ei edellytä, että esitetty voimassa oleva viisumi on rajatarkastusta tehtäessä välttämättä kiinnitettynä voimassa olevaan matkustusasiakirjaan.

Henkilöiden liikkumista rajojen yli koskevasta yhteisön säännöstöstä annetun asetuksen N:o 562/2006 (Schengenin rajasäännöstö), sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 265/2010, 5 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 13 artiklan 1 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kolmansien maiden kansalaisten pääsy asianomaisen jäsenvaltion alueelle edellyttää, että esitetty voimassa oleva viisumi on rajatarkastusta tehtäessä välttämättä kiinnitettynä voimassa olevaan matkustusasiakirjaan.

Jäsenvaltiolla ei ole nimittäin harkintavaltaa, jonka perusteella se voisi evätä kolmannen maan kansalaisen pääsyn alueelleen sellaisen edellytyksen nojalla, josta ei ole säädetty Schengenin rajasäännöstössä.

(ks. 69 ja 70 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)