Asia T-39/06

Transcatab SpA

vastaan

Euroopan komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Raakatupakan oston ja ensijalostuksen markkinat Italiassa – Päätös, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan – Hintojen vahvistaminen ja markkinoiden jakaminen – Kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuuseen joutuminen – Sakot – Oikeasuhteisuus – Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus ja kesto – Lieventävät olosuhteet – Yhteistyö

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Yhteisön kilpailusäännöt – Rikkomiset – Vastuuseen joutuminen – Emoyhtiö ja tytäryhtiöt – Taloudellinen kokonaisuus – Arviointiperusteet – Olettama siitä, että emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa kokonaan omistamiinsa tytäryhtiöihin

(EY 81 artikla)

2. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Väitetiedoksianto – Välttämätön sisältö

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 1 kohta)

3. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Enimmäismäärän laskeminen – Huomioon otettava liikevaihto

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta)

4. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen laskennasta annetut suuntaviivat – Toimi, jolla on tarkoitus olla ulkoisia vaikutuksia – Ulottuvuus

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

5. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Rikkomiset, jotka luonnehditaan erittäin vakaviksi jo pelkän luonteensa perusteella

(Neuvoston asetus N:o 1/2003; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohta)

6. Kilpailu – Sakot – Päätös, jolla määrätään sakkoja – Perusteluvelvollisuuden laajuus

(EY 81 ja EY 253 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohta)

7. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Väitetiedoksianto – Välttämätön sisältö

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 27 artikla)

8. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Komission harkintavalta – Rajat – Suhteellisuusperiaatteen noudattaminen – Ulottuvuus

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonanto 98/C 9/03)

9. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakon varoittavuus

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 5 kohdan b alakohta)

10. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät seikat – Sopimuksen tosiasiallinen soveltamatta jättäminen

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohdan ensimmäinen alakohta ja 3 kohdan toinen luetelmakohta)

11. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät seikat – Rikkomisen lopettaminen heti komission ensimmäisten toimenpiteiden jälkeen – Vaikutus

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohdan kolmas luetelmakohta)

12. Unionin oikeus – Periaatteet – Luottamuksensuoja – Edellytykset

13. Maatalous – Kilpailusäännöt – Asetus N:o 26 – EY 33 artiklassa vahvistettujen tavoitteiden saavuttamiseksi tarpeellisia sopimuksia, päätöksiä ja menettelytapoja koskevan poikkeuksen soveltamisedellytykset

(EY 33 artikla ja EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 26 2 artikla)

14. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät seikat – Rikkomiseen syyllistyneen yrityksen yhteistyö yhteistyötiedonannon soveltamisalan ulkopuolella – Edellytykset

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohdan kuudes luetelmakohta ja komission tiedonanto 2002/C 45/03)

15. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät seikat – Ensimmäinen kilpailusääntöjen soveltamistapaus tietyllä talouden alalla – Komission harkintavalta

(Neuvoston asetus N:o 1/2003; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohta)

16. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät seikat – Kyseisen alan heikko taloudellinen tilanne – Komission harkintavalta

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonanto 98/C 9/03)

17. Oikeudenkäyntimenettely – Kannekirjelmä – Muotovaatimukset

(Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artikla; unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohta ja 48 artiklan 2 kohta)

18. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakon määrän alentaminen rikkomiseen syyllistyneen yrityksen yhteistyön perusteella – Edellytykset

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artikla; komission tiedonannon 2002/C 45/03 23 kohdan viimeinen alakohta)

19. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka muodostavat yhtenä kokonaisuutena pidettävän kilpailusääntöjen rikkomisen

(EY 81 artiklan 1 kohta)

1. Kilpailuoikeuden alalla emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiön käyttäytymisestä erityisesti silloin, kun siitä huolimatta, että tytäryhtiö on erillinen oikeussubjekti, se ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita, kun otetaan erityisesti huomioon näiden kahden oikeudellisen yksikön väliset taloudelliset, organisatoriset ja oikeudelliset yhteydet. Koska emoyhtiö ja tytäryhtiö kuuluvat tällaisessa tapauksessa samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat näin ollen yhden ainoan EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen, komissio voi näet osoittaa päätöksen sakkojen määräämisestä emoyhtiölle ilman, että sillä olisi velvollisuutta osoittaa tämän emoyhtiön itse osallistuneen rikkomiseen.

Siinä erityistapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneen tytäryhtiönsä koko yhtiöpääoman, yhtäältä kyseisellä emoyhtiöllä voi olla ratkaiseva vaikutus tytäryhtiönsä käyttäytymiseen ja toisaalta on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan emoyhtiö käyttää todellakin tällaista vaikutusvaltaa. Komissio voi siis olettaa, että emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä käyttäytymiseen, eikä se ole velvollinen esittämään lisätodisteita, jotka osoittavat, että emoyhtiö on todellakin käyttänyt tällaista vaikutusvaltaa tai se oli ainakin jollakin tavalla tietoinen rikkomisesta tai mainitun tytäryhtiön osallistumisesta siihen. Kyse on kumottavissa olevasta olettamasta, joka voidaan kumota vastanäytöllä. Emoyhtiön on siis kumottava tämä olettama todistein, joilla voidaan osoittaa, että sen tytäryhtiö määrittää toimintalinjansa markkinoilla itsenäisesti ja että nämä kaksi yhtiötä eivät siis muodosta yhtenäistä taloudellista yksikköä. Jos näin ei tehdä, määräysvallan käyttämistä osoittaa se, ettei koko yhtiöpääoman omistamista koskevaa olettamaa ole kumottu.

Se, että tytäryhtiöllä on oma paikallisjohtonsa ja omat varansa, ei sinänsä ole osoitus siitä, että se määrittelee käyttäytymisensä markkinoilla emoyhtiöönsä nähden itsenäisesti. Päivittäisten asioiden hoidon uskominen täysin omistetun tytäryhtiön paikallisjohdolle on näet normaali käytäntö, eikä se voi tästä syystä olla osoitus tytäryhtiöiden todellisesta autonomiasta.

(ks. 92–94, 103 ja 106 kohta)

2. Kilpailuoikeuden alalla puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen edellyttää sitä, että asianomaisella yrityksellä on hallinnollisen menettelyn kuluessa ollut mahdollisuus tehdä hyödyllisellä tavalla tunnetuksi näkökantansa sitä vastaan esitettyjen tosiseikkojen ja olosuhteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksellisyydestä sekä niistä asiakirjoista, jotka komissio on ottanut huomioon perustamissopimuksen rikkomista koskevan väitteensä tueksi.

Asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 1 kohta kuvastaa tätä periaatetta siltä osin kuin siinä säädetään, että osapuolille on lähetettävä väitetiedoksianto, jossa on esitettävä selkeästi kaikki ne olennaiset seikat, joihin komissio menettelyn tässä vaiheessa perustaa näkemyksensä, jotta ne, joita asia koskee, voisivat tosiasiallisesti saada tiedon, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen, ja jotta ne pystyvät tehokkaasti puolustautumaan ennen kuin komissio tekee lopullisen päätöksen. Kyseistä vaatimusta noudatetaan, jos mainitussa päätöksessä ei aseteta asianomaisten henkilöiden vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia ja jos siinä esitetään ainoastaan ne tosiseikat, joista asianomaisilla henkilöillä on ollut mahdollisuus esittää näkemyksensä.

Tämä voidaan kuitenkin tehdä tiivistelmänomaisesti, eikä lopullisen päätöksen tarvitse välttämättä täydellisesti vastata väitetiedoksiantoa, koska väitetiedoksianto on valmisteleva asiakirja, jossa arviot tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista ovat täysin väliaikaisia. Väitetiedoksiantoa voidaan siten täydentää osapuolten antaman vastineen perusteella, jossa esitetyt argumentit osoittavat, että osapuolet ovat todella voineet käyttää puolustautumisoikeuksiaan. Komissio voi myös hallinnollisen menettelyn perusteella muuttaa tai täydentää esittämiensä väitteiden tukena olevia perusteluja sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta.

Siltä osin kuin on kyse emoyhtiön vastuuseen joutumisesta sellaisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon sen kokonaan omistamat tytäryhtiöt ovat syyllistyneet, komissiolla ei ole velvollisuutta esittää väitetiedoksiannossa muita seikkoja kuin näyttö siitä, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiöidensä yhtiöpääoman.

(ks. 115–117 ja 123 kohta)

3. Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa vahvistettu enimmäismäärä, joka on 10 prosenttia liikevaihdosta, on laskettava kaikkien niiden yhtiöiden yhteenlasketun liikevaihdon perusteella, jotka muodostavat EY 81 artiklassa tarkoitettuna yrityksenä toimivan taloudellisen yksikön, sillä ainoastaan näiden yksikköön kuuluvien yhtiöiden yhteenlaskettu liikevaihto voi kuvastaa kyseessä olevan yrityksen kokoa ja taloudellista voimaa.

(ks. 129 ja 130 kohta)

4. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetut suuntaviivat ovat väline, jolla pyritään täsmentämään ylemmän tasoista oikeutta noudattaen perusteet, joita komissio aikoo soveltaa käyttäessään asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa säädettyä harkintavaltaansa sakkojen vahvistamisessa. Suuntaviivat eivät ole sakkojen määräämisestä tehdyn päätöksen oikeudellinen perusta, koska kyseinen päätös perustuu asetukseen N:o 1/2003, vaan niissä määritetään yleisellä ja abstraktilla tasolla menetelmä, johon komissio on sitoutunut, kun se vahvistaa kyseisellä päätöksellä määrättyjen sakkojen suuruuden, ja varmistetaan täten yritysten oikeusvarmuus.

Vaikkei suuntaviivoja voidakaan siten pitää oikeussääntöinä, joita hallinto on joka tapauksessa velvollinen noudattamaan, niissä vahvistetaan kuitenkin käytännesääntöjä, joissa ilmaistaan noudatettava käytäntö ja joista hallinto voi poiketa erityistapauksissa vain perusteet esittämällä.

Suuntaviivojen antamiseen perustuva komission oman harkintavallan rajoittaminen ei ole kuitenkaan ristiriidassa sen kanssa, että komissiolla on edelleen huomattavasti harkintavaltaa. Se, että komissio on täsmentänyt suuntaviivoissa näkemyksensä kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioimisesta, ei näet estä sitä, että se arvioi kyseistä kriteeriä kokonaisvaltaisesti kaikkien kyseiseen tapaukseen liittyvien seikkojen perusteella, mukaan lukien seikat, joita ei mainita nimenomaisesti suuntaviivoissa.

(ks. 141–143 kohta)

5. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuista suuntaviivoista ilmenee, että horisontaalisia kartelleja, joissa on kyse etenkin hintojen vahvistamisesta, voidaan pelkän luonteensa perusteella pitää ”erittäin vakavina” rikkomisina ilman, että komission olisi osoitettava rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin ja että asianomaisten maantieteellisten markkinoiden pienuus estäisi tällaista luokittelua. Tämän johtopäätöksen vahvistaa se, että vaikka vakavien rikkomusten kuvauksessa mainitaan nimenomaisesti vaikutukset markkinoihin ja vaikutukset suureen osaan yhteismarkkinoista, erittäin vakavien rikkomusten osalta ei sitä vastoin esitetä mitään vaatimusta todellisesta vaikutuksesta markkinoihin eikä vaatimusta vaikutusten toteutumisesta tietyllä maantieteellisellä alueella.

Jotta kyettäisiin arvioimaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta, on ratkaisevaa selvittää, ovatko kartellin jäsenet tehneet kaikkensa antaakseen aikomuksilleen todellisen vaikutuksen. Koska siihen, mitä tämän jälkeen tapahtuu todellisuudessa saavutettujen markkinahintojen tasolla, ovat omiaan vaikuttamaan muut tekijät, jotka eivät ole kartellin jäsenten määräämisvallassa, kartellin jäsenet eivät voi lukea omaksi hyväkseen ja sakon alentamisen perusteeksi ulkoisia tekijöitä, jotka ovat haitanneet niiden pyrkimyksiä.

Komissiolta ei voida vaatia, mikäli kartellin täytäntöönpano on näytetty toteen, että se osoittaisi järjestelmällisesti, että asianomaiset yritykset ovat todellisuudessa kyenneet sopimusten avulla saavuttamaan transaktioille korkeamman – tai ostokartellien osalta alemman – hintatason kuin se, joka ilman kartellia olisi vallinnut. Olisi suhteetonta vaatia tällaista toteen näyttämistä, joka vaatisi huomattavia resursseja, koska se edellyttäisi turvautumista hypoteettisiin laskelmiin, jotka perustuisivat taloudellisiin malleihin, joiden paikkansapitävyyden varmistaminen olisi unionin tuomioistuimille hankalaa ja joiden oikeellisuutta ei ole millään tavoin osoitettu.

Myöskään maantieteellisten markkinoiden laajuus ei ole itsenäinen kriteeri siinä mielessä, että pelkästään suurinta osaa jäsenvaltioista koskevat rikkomiset voitaisiin luokitella ”erittäin vakaviksi” rikkomisiksi. Perustamissopimuksen, asetuksen N:o 1/2003, suuntaviivojen ja oikeuskäytännön perusteella ei voida katsoa, että pelkästään maantieteellisesti hyvin laajat kilpailun rajoitukset voitaisiin luokitella tällä tavalla. Sopimukset, joilla pyritään muun muassa vahvistamaan ostohinnat ja jakamaan ostetut määrät, voidaan lisäksi pelkän luonteensa perusteella katsoa hyvin vakavaksi rikkomiseksi tarvitsematta luonnehtia tällaisia menettelytapoja erityisellä maantieteellisellä ulottuvuudella. Näin ollen kyseessä olevien maantieteellisten markkinoiden koko ei lähtökohtaisesti estä luonnehtimasta todettua rikkomista ”erittäin vakavaksi”, vaikka oletetaan, että nämä markkinat ovat pienet.

(ks. 148, 149, 168, 169 ja 172 kohta)

6. Vahvistettaessa sakkoja kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi perusteluvelvollisuus täytetään, jos komissio ilmoittaa päätöksessään ne arvioinnissa huomioon ottamansa seikat, joiden avulla se on voinut määrittää kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston.

EY 81 artiklan rikkomisia koskevissa arvioinneissa EY 253 artiklaa ei voida tulkita siten, että siinä asetetaan komissiolle velvollisuus selittää päätöksissään ne syyt, joiden perusteella se ei sakon määrän laskemisen osalta ole omaksunut ratkaisuja, jotka olisivat vaihtoehtoisia siihen ratkaisuun nähden, johon lopullisessa päätöksessä on tosiasiallisesti päädytty.

(ks. 175 ja 177 kohta)

7. Silloin, kun komissio väitetiedoksiannossaan nimenomaisesti ilmoittaa aikovansa tutkia, onko kyseessä oleville yrityksille määrättävä sakkoja, ja kun se myös ilmoittaa ne tärkeimmät tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka voivat johtaa sakon määräämiseen, kuten oletetun rikkomisen vakavuuden ja keston sekä sen, että kilpailusääntöjä on rikottu tahallaan tai tuottamuksesta, se täyttää velvoitteensa kunnioittaa yritysten oikeutta tulla kuulluiksi. Tällöin se antaa yrityksille tiedot, jotka ovat tarpeen, jotta ne voivat puolustautua paitsi sitä vastaan, että niiden vahvistetaan rikkoneen kilpailusääntöjä, myös sakkojen määräämistä vastaan.

Sen jälkeen kun komissio on ilmoittanut tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joiden perusteella se aikoo laskea sakkojen suuruuden, komissiolla ei ole sitä vastoin enää velvollisuutta täsmentää tapaa, miten se käyttäisi kutakin tällaista tekijää sakon suuruutta määrittäessään. Päätöksessään komissio voi myös hallinnollisen menettelyn huomioon ottaen muuttaa tai täydentää sekä tosiseikoista että oikeudellisista seikoista esittämiensä väitteiden tukena olevia perusteluja.

Tästä seuraa, että sakkojen määrän vahvistamisen osalta asianomaisten yritysten puolustautumisoikeudet varmistetaan komissiossa mahdollisuudella esittää huomautuksensa niiden syyksi luettujen tosiseikkojen kestosta, vakavuudesta ja kilpailunvastaisesta luonteesta.

(ks. 180–182 kohta)

8. Menettelyissä, jotka komissio on pannut vireille määrätäkseen seuraamuksen kilpailusääntöjen rikkomisista, suhteellisuusperiaatteen soveltaminen merkitsee sitä, että sakot eivät saa olla suhteettomia tavoiteltuihin päämääriin nähden eli kyseisten sääntöjen noudattamiseen nähden ja että yritykselle kilpailua koskevan rikkomisen perusteella määrätyn sakon määrän on oltava oikeassa suhteessa rikkomiseen nähden, kun tätä arvioidaan kokonaisuutena ottamalla huomioon muun muassa rikkomisen vakavuus. Suhteellisuusperiaate merkitsee erityisesti sitä, että komission on vahvistettava sakko suhteessa rikkomisen vakavuuden arvioimiseksi huomioon otettuihin seikkoihin ja että sen on tässä tapauksessa sovellettava näitä seikkoja johdonmukaisesti ja objektiivisesti perustellulla tavalla.

Asetuksesta N:o 1/2003 ja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuista suuntaviivoista ei tässä suhteessa ilmene, että sakkojen määrä on vahvistettava suoraan vaikutuksen kohteena olleiden markkinoiden koon perustella, koska kyseinen tekijä ei ole pakollinen vaan vain yksi merkityksellisistä tekijöistä arvioitaessa rikkomisen vakavuutta. Kyseiset säännökset eivät siis sellaisinaan edellytä komissiota ottamaan huomioon tuotemarkkinoiden pientä kokoa.

Sovellettava oikeus ei sisällä yleisesti sovellettavaa periaatetta, jonka mukaan seuraamuksen olisi oltava oikeassa suhteessa yritykselle asianomaisilla markkinoilla kertyneeseen liikevaihtoon nähden. Sakon suuruuden määrittämiseksi on sallittua ottaa huomioon yhtä hyvin yrityksen kokonaisliikevaihto, joka osoittaa – vaikkakin vain likimääräisesti ja epätäydellisesti – yrityksen kokoa ja taloudellista vahvuutta, kuin se osa liikevaihdosta, joka kertyy kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevien tavaroiden myynnistä ja joka on näin ollen omiaan osoittamaan rikkomisen laajuutta. Kummallekaan näistä luvuista ei pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton verrattuna muihin arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin, ja sakon asianmukaisen määrän vahvistaminen ei näin ollen voi olla pelkän kokonaisliikevaihtoon perustuvan laskelman tulos. Näin on erityisesti silloin, kun kyseiset tavarat muodostavat ainoastaan vähäisen osan kokonaisliikevaihdosta. Siltä osin kuin lopullisen sakon määrä ei ylitä 10:tä prosenttia asianomaisen yrityksen kokonaisliikevaihdosta kilpailusääntöjen rikkomisen viimeisenä vuonna, sitä ei voida pitää suhteettomana pelkästään sillä perusteella, että se ylittää kyseisiltä markkinoilta saadun liikevaihdon.

(ks. 189, 190, 196, 197 ja 199 kohta)

9. Koska kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon määrää laskettaessa varoittavan vaikutuksen tavoite koskee yritysten toimintaa unionissa, varoittavaa vaikutusta on arvioitava ottaen huomioon useita seikkoja eikä pelkästään kyseessä olevan yrityksen erityistilannetta.

Komissio ei myöskään ole velvollinen ottamaan sakon suuruutta määrittäessään huomioon yrityksen rahoitusvajetta, sillä se merkitsisi perusteettoman kilpailuedun antamista niille yrityksille, jotka ovat vähiten sopeutuneita markkinatilanteeseen. Yhtiö ei siten voi riitauttaa kertoimen soveltamista varoittavassa tarkoituksessa nojautumalla siihen, että sille on aiheutunut tappioita kartellin täytäntöönpanokauden aikana, minkä vuoksi se ei ole enää hallinnollisen menettelyn aloittamisen jälkeen toiminut markkinoilla, joita kartelli koskee.

Toimielimen toimenpiteen johtaminen tietyn yrityksen konkurssiin tai selvitystilaan ei myöskään sellaisenaan ole unionin oikeuden mukaan kiellettyä. Vaikka yrityksen selvitystilaan asettamisella kyseisessä oikeudellisessa muodossaan voidaan vahingoittaa omistajien, osakkeenomistajien tai osakkaiden taloudellisia etuja, se ei näet merkitse kuitenkaan sitä, että myös yrityksen edustamat henkilöstöä sekä aineellisia ja aineettomia tekijöitä koskevat seikat menettäisivät arvonsa.

(ks. 221–224 kohta)

10. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 3 kohdan toisessa luetelmakohdassa vahvistettu lieventävä olosuhde, joka koskee sitä, ettei rikkomusta koskevia sopimuksia tai menettelytapoja ole käytännössä sovellettu, perustuu kunkin yrityksen omaan käyttäytymiseen. Näin ollen kyseistä lieventävää olosuhdetta arvioitaessa huomioon ei ole otettava vaikutuksia, joita aiheutuu rikkomisesta kokonaisuutena, sillä nämä on otettava huomioon punnittaessa rikkomisen todellista vaikutusta markkinoihin, jotta voitaisiin arvioida rikkomisen vakavuutta (suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan ensimmäinen alakohta), vaan huomioon on otettava kunkin yrityksen oma käyttäytyminen sen tutkimiseksi, mikä on kunkin yrityksen osuuden suhteellinen vakavuus.

Jotta rikkomiseen osallistuneisiin voitaisiin soveltaa mainittujen suuntaviivojen 3 kohdan toista luetelmakohtaa, niiden on joka tapauksessa osoitettava, että ne ovat ryhtyneet kilpailemaan, tai ainakin, että ne ovat selvästi ja huomattavasti rikkoneet velvoitteita, joilla kyseinen kartelli pannaan täytäntöön, siinä määrin, että se on häirinnyt kartellin toimintaa, ja etteivät ne ole näkyvästi liittyneet sopimukseen ja tällä tavoin kannustaneet muita yrityksiä kyseisen kartellin täytäntöönpanoon.

(ks. 273 ja 275 kohta)

11. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 3 kohdan kolmannen luetelmakohdan mukaan komission vahvistamaa sakon perusmäärää voidaan alentaa, jos kilpailusääntöjen rikkomisesta syytetty yritys lopettaa rikkomisen heti komission ensimmäisten toimenpiteiden jälkeen.

Tällainen sakon alentaminen ei voi kuitenkaan olla automaattista, vaan se riippuu siitä, miten komissio on harkintavaltansa perusteella arvioinut yksittäistapaukseen liittyviä olosuhteita. Käsiteltävän asian olosuhteet saattavat siten johtaa siihen, ettei komissio alenna sakon perusmäärää laittomaan sopimukseen osallistuneen yrityksen hyväksi.

Lieventävän olosuhteen hyväksi lukeminen sellaisissa tilanteissa, joissa yritys on osapuolena selvästi laittomassa sopimuksessa, jonka se tiesi muodostavan rikkomisen tai ei voinut olla tietämättä sitä, voisi houkutella yrityksiä jatkamaan salaista sopimusta niin kauan kuin mahdollista siinä toivossa, että niiden käyttäytymistä ei koskaan havaita, ja samalla tietäen, että jos niiden käyttäytyminen havaittaisiin, niiden sakkoa voitaisiin alentaa, kun ne lopettavat rikkomisen. Tällainen tunnustaminen veisi asetetulta sakolta kaiken ennalta ehkäisevän vaikutuksen ja aiheuttaisi haittaa EY 81 artiklan 1 kohdan tehokkaalle vaikutukselle.

Tahallisen kilpailusääntöjen rikkomisen lopettamista ei myöskään voida pitää lieventävänä olosuhteena, kun se on johtunut siitä, että komissio on puuttunut asiaan.

(ks. 282–284 kohta)

12. Oikeus vedota luottamuksensuojan periaatteeseen edellyttää kolmen edellytyksen toteutumista. Hallintoelimen on ensiksikin täytynyt antaa asianomaiselle täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja, jotka on antanut toimivaltainen ja luotettava taho. Näiden vakuutteluiden on toiseksi oltava sellaisia, että ne saavat aikaan perustellun odotuksen sen henkilön mielessä, jolle ne on osoitettu. Annettujen vakuuttelujen täytyy kolmanneksi olla sovellettavien normien mukaisia.

Kilpailuoikeuden alalla pelkästään se, että komissio on aiemmassa päätöskäytännössään pitänyt tiettyjä tekijöitä lieventävinä olosuhteina sakon suuruutta määrättäessä, ei merkitse, että komission olisi arvioitava kysymystä samalla tavalla myöhemmässä päätöksessä. Yritys ei siis voi vedota siihen, että jotakin lieventävää olosuhdetta on sovellettu muissa rikkomistapauksissa, vaatiakseen tässä suhteessa luottamuksensuojaa.

(ks. 289 ja 291 kohta)

13. Asetuksessa N:o 26 tiettyjen kilpailusääntöjen soveltamisesta maataloustuotteiden tuotantoon ja kauppaan ja etenkin sen 2 artiklassa vahvistetaan EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamista koskeva poikkeus sellaisten EY:n perustamissopimuksen liitteessä I lueteltujen tuotteiden tuotantoa tai kauppaa koskevien sopimusten, päätösten ja menettelyjen osalta, jotka kuuluvat olennaisena osana kansallisiin markkinoihin tai jotka ovat tarpeen EY 33 artiklassa esitettyjen tavoitteiden saavuttamiseksi.

Koska asetuksen N:o 26 2 artiklassa on kyse poikkeuksesta EY 81 artiklan 1 kohdan yleisesti sovellettavaan sääntöön, sitä on tulkittava suppeasti. Lisäksi asetuksen N:o 26 2 artiklan 1 kohdan ensimmäistä virkettä, jossa tästä poikkeuksesta säädetään, sovelletaan ainoastaan, jos kyseisellä sopimuksella edistetään kaikkien EY 33 artiklassa esitettyjen tavoitteiden saavuttamista. Kuten asetuksen N:o 26 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen sanamuodosta seuraa, kyseessä olevan sopimuksen on myös oltava ”tarpeen” näiden tavoitteiden toteuttamiseksi.

Jos sopimusta ei ole ilmoitettu eikä muodollista menettelyä aloitettu, yritys, joka on osallistunut ilmeiseen ja erittäin vakavaan EY 81 artiklan rikkomiseen raakatupakan alalla, ei tässä suhteessa voi väittää, että sillä oli olemassa epäilys siitä mahdollisuudesta, että kyseessä oleva sopimus kuuluu asetuksessa N:o 26 säädetyn poikkeuksen soveltamisalaan. Asetuksessa N:o 26 säädetyn kaltaisessa järjestelmässä ei myöskään ole mahdollista, että yksityiset toimijat saattaisivat luulla voivansa korvata komission arvioinnin omalla arvioinnillaan kaikkein soveltuvimmista keinoista saavuttaa EY 33 artiklassa vahvistetut tavoitteet ja tehdä siten laittomia aloitteita, joita perustellaan sillä, että niillä pyritään kyseisiin tavoitteisiin. Lisäksi toimivan kilpailun ylläpito maataloustuotemarkkinoilla kuuluu yhteisen maatalouspolitiikan ja kyseessä olevan alan yhteisen markkinajärjestelyn tavoitteisiin. Tällainen yritys ei siten voi väittää, että sellaisilla kilpailua selvästi rajoittavilla sopimuksilla, joihin se on osallistunut, pyritään EY 33 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin tavoitteisiin

(ks. 298–300, 303 ja 305 kohta)

14. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 3 kohdan kuudennen luetelmakohdan mukaan sakon perusmäärää voidaan alentaa yrityksen menettelyssä tekemän todellisen yhteistyön perusteella sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun tiedonannon soveltamisalaan kuulumattomissa tapauksissa. Kyseistä erityistä lieventävää olosuhdetta sovelletaan ainoastaan kilpailusääntöjen rikkomisiin, jotka eivät kuulu yhteistyötiedonannon soveltamisalaan.

Tässä suhteessa suuntaviivojen 3 kohdan kuudennen luetelmakohdan soveltaminen ei saa johtaa siihen, ettei yhteistyötiedonannolla ole enää tehokasta vaikutusta. Yhteistyötiedonannossa näet määritellään säännöt, joiden perusteella on mahdollista palkita yritykset, jotka osallistuvat tai ovat osallistuneet unioniin vaikuttaviin salaisiin kartelleihin, niiden tekemästä yhteistyöstä komission tutkinnassa. Mainitun tiedonannon sanamuodosta ja rakenteesta siis ilmenee, että yritykset voivat lähtökohtaisesti saada alennusta sakkoon niiden yhteistyön perusteella ainoastaan silloin, kun ne täyttävät mainitussa tiedonannossa tiukasti asetetut edellytykset.

Jotta yhteistyötiedonannon tehokas vaikutus voidaan säilyttää, komissio voi siis myöntää yritykselle alennuksen sakosta suuntaviivojen 3 kohdan kuudennen luetelmakohdan perusteella ainoastaan poikkeuksellisissa tilanteissa. Tämä on tilanne muun muassa silloin, kun yrityksen yhteistyöstä, jossa mennään pidemmälle kuin yrityksen lakiin perustuva yhteistyövelvollisuus edellyttää mutta joka ei kuitenkaan anna yritykselle oikeutta saada sakosta alennusta yhteistyötiedonannon perusteella, on ollut komissiolle objektiivista hyötyä.

(ks. 327–330 kohta)

15. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa ei mainita nimenomaisesti lieventävää olosuhdetta, joka koskee ennakkotapausten puuttumista niistä markkinoista, joita kilpailusääntöjen rikkominen koskee. Suuntaviivojen 3 kohdan viimeisessä luetelmakohdassa vahvistetaan kuitenkin komission mahdollisuus ottaa huomioon muut kuin edellä olevissa luetelmakohdissa mainitut olosuhteet alennuksen myöntämiseksi sakon perusmäärästä. Komissiolla on tässä suhteessa harkintavaltaa lieventävien olosuhteiden soveltamisessa. Komissiolla ei erityisesti ole velvollisuutta lieventää sakkoja, kun se toimii ensimmäisen kerran tietyllä alalla.

(ks. 342 ja 343 kohta)

16. Kun komissio määrää sakkoa kilpailusääntöjen rikkomisesta, se ei ole velvollinen pitämään asianomaisen alan heikkoa taloudellista tilaa lieventävänä olosuhteena. Kartellit syntyvät näet yleensä silloin, kun ala joutuu vaikeuksiin. Jos komission olisi otettava huomioon kyseiset vaikeudet, sakkoa olisi siten alennettava lähes kaikkien kartellien osalta.

Vaikka on totta, että rakenteellisia kriisejä on komission päätöskäytännössä pidetty silloin tällöin lieventävinä olosuhteina, se, että komissio on aikaisemmissa asioissa ottanut huomioon alan taloudellisen tilanteen lieventävänä olosuhteena, ei kuitenkaan merkitse sitä, että sen olisi välttämättä noudatettava edelleen tätä käytäntöä.

(ks. 352 ja 353 kohta)

17. Oikeusvarmuuden ja hyvän lainkäytön takaamiseksi kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä on, että ne olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kanne perustuu, käyvät ilmi ainakin pääpiirteittäin itse kannekirjelmästä, kunhan ne on esitetty johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi. Kannekirjelmää voidaan tältä osin tukea ja täydentää tietyiltä osin viittaamalla sen liitteenä olevien asiakirjojen kohtiin, mutta viittaamalla yleisluonteisesti joihinkin asiakirjoihin, vaikka ne olisivatkin kannekirjelmän liitteinä, ei korjata sitä, ettei kanteessa ole mainittu olennaisia oikeudellisia perusteita ja perusteluja, jotka siinä on edellä mainittujen määräysten mukaan esitettävä. Unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä ei myöskään ole etsiä ja tunnistaa liitteistä niitä perusteita ja väitteitä, joihin kanteen voitaisiin katsoa perustuvan, koska liitteillä on puhtaasti todistuksellinen ja täydentävä tehtävä.

Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdassa määrätyt pakottavat vaatimukset olisi kuitenkin mahdollista kiertää, jos sellaiset oikeudelliset perusteet voitaisiin ottaa tutkittavaksi, joita kanteessa ei ole esitetty riittävästi vaan joissa on viitattu kolmannen esittämiin hypoteettisiin oikeudellisiin perusteisiin jossakin toisessa asiassa, johon kanteessa implisiittisesti viitataan.

Unionin yleisen tuomioistuimen on joka tapauksessa jätettävä tutkimatta sille esitettyyn kanteeseen sisältyvä vaatimus, jos tämän vaatimuksen perustana olevat olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat eivät käy johdonmukaisella ja ymmärrettävällä tavalla ilmi kanteen tekstistä, sillä tällaisten seikkojen puuttumista kanteesta ei voida korjata niiden esittämisellä suullisessa käsittelyssä.

(ks. 366, 371 ja 372 kohta)

18. Sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon ajatukselle on ominaista se, että mainitulla tiedonannolla tavoiteltuna vaikutuksena on synnyttää kartelleissa epävarmuuden leimaama ilmapiiri kannustamalla kartellien ilmiantamista komissiolle. Kyseinen epävarmuus seuraa juuri siitä, että kartellin jäsenet tietävät, että ainoastaan yksi niistä voi saada hyväkseen sakkoimmuniteetin antamalla ilmi muut kartelliin osalliset ja asettamalla ne siten vaaraan siitä, että niille määrätään sakkoja. Kyseisessä järjestelmässä samaa ajattelutapaa noudattaen yritysten, jotka ryhtyvät tekemään kaikkein nopeimmin yhteistyötä, oletetaan saavan suuremman alennuksen niille muussa tapauksessa määrätyistä sakoista kuin yritykset, jotka alkavat tehdä yhteistyötä hitaammin. Se, missä järjestyksessä ja miten nopeasti kartellin jäsenet ovat valmiita tekemään yhteistyötä, on siis yksi yhteistyötiedonannolla käyttöön otetun järjestelmän olennaisista tekijöistä.

Jonkin tietyn yhteistyötiedonannon säännöksen tarkoituksen tulkinnan on oltava yhdenmukainen kyseiselle tiedonannolle ominaisen ajattelutavan kanssa. Tältä kannalta katsoen kyseisen tiedonannon 23 kohdan viimeistä alakohtaa on tulkittava siten, että sillä pyritään palkitsemaan yritys, joka siitä huolimatta, ettei se olekaan ollut ensimmäinen yritys, joka on esittänyt kyseistä kartellia koskevan immuniteettihakemuksen, toimittaa kuitenkin komissiolle ensimmäisenä todisteita tälle aikaisemmin tuntemattomista tosiseikoista, jotka liittyvät suoraan kartellin vakavuuteen tai kestoon. Toisin sanoen on niin, että jos yrityksen toimittamat todisteet koskevat tosiseikkoja, joiden perusteella komissio voi muuttaa kyseisenä ajankohtana tekemäänsä arviointia kartellin vakavuudesta tai kestosta, yritys, joka toimittaa kyseiset todisteet, palkitaan immuniteetilla sen tosiseikkoja koskevan arvioinnin osalta, joka kyseisillä todisteilla voidaan näyttää toteen.

Yhteistyötiedonannon 23 kohdan viimeinen alakohta ei siten koske tapauksia, joissa yritys on pelkästään esittänyt uusia todisteita tai täydellisempiä todisteita niihin tosiseikkoihin nähden, joista komissio on jo selvillä. Mainittua alakohtaa ei sovelleta myöskään tapauksiin, joissa yritys tuo tietoon uusia tosiseikkoja, joilla ei kuitenkaan voida muuttaa komission tekemää arviointia kartellin vakavuudesta tai kestosta. Kyseistä säännöstä sovelletaan sitä vastoin yksinomaan tapauksiin, joissa kaksi seuraavaa edellytystä ovat täyttyneet: ensinnäkin kyseinen yritys on ensimmäinen, joka näyttää toteen komissiolle aikaisemmin tuntemattomat tosiseikat, ja toiseksi komissio voi kyseisten tosiseikkojen perusteella, jotka liittyvät suoraan epäillyn kartellin vakavuuteen tai kestoon, tehdä rikkomisesta uusia johtopäätöksiä.

(ks. 379–382 kohta)

19. Yritys, joka on osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen omalla käyttäytymisellään, joka kuuluu EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun sellaisen sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan, jolla on kilpailua rajoittava tarkoitus, käsitteeseen ja jolla on tarkoitus myötävaikuttaa kilpailusääntöjen rikkomisen toteutumiseen kokonaisuudessaan, on vastuussa myös muiden yritysten käyttäytymisestä saman rikkomisen osalta koko siltä ajalta, jolloin se osallistui kyseiseen rikkomiseen.

Samaten yrityksen voidaan katsoa olevan vastuussa kokonaisvaltaisesta yhteistoimintajärjestelystä, vaikka sen olisi todistettu välittömästi osallistuneen vain yhteen tai useampaan kartellin osatekijöistä, jos toisaalta se tiesi tai sen olisi väistämättä pitänyt tietää salaisen yhteistyön, johon se osallistui, kuuluneen kokonaissuunnitelmaan ja jos toisaalta kyseinen kokonaissuunnitelma kattoi kaikki kartellin osatekijät.

(ks. 394 ja 395 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (kolmas jaosto)

5 päivänä lokakuuta 2011 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Raakatupakan oston ja ensijalostuksen markkinat Italiassa – Päätös, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan – Hintojen vahvistaminen ja markkinoiden jakaminen – Kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevästä toiminnasta vastuuseen joutuminen – Sakot – Oikeasuhteisuus – Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus ja kesto – Lieventävät olosuhteet – Yhteistyö

Transcatab SpA, kotipaikka Caserte (Italia), edustajinaan asianajajat C. Osti ja A. Prastaro,

kantajana,

vastaan

Euroopan komissio, asiamiehinään aluksi F. Amato, sittemmin V. Di Bucci ja lopuksi É. Gippini Fournier ja L. Malferrari, avustajanaan asianajaja F. Ruggeri Laderchi,

vastaajana,

jossa on kyse ensinnäkin [EY] 81 artiklan 1 kohdan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/C.38.281/B.2 – Italian raakatupakka-ala) 20.10.2005 tehdyn komission päätöksen K(2005) 4012 lopullinen osittaista kumoamista koskevasta vaatimuksesta, toiseksi Transcatabille kyseisellä päätöksellä määrätyn sakon määrän alentamista koskevasta vaatimuksesta ja kolmanneksi komission vastakanteesta, jossa vaaditaan mainitun sakon määrän korottamista,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja J. Azizi sekä tuomarit E. Cremona (esittelevä tuomari) ja S. Frimodt Nielsen,

kirjaaja: johtava hallintovirkamies J. Palacio González,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 30.11.2010 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asian tausta

1 Kantajana oleva Transcatab SpA on italialainen yhtiö – tällä hetkellä selvitystilassa –, jonka pääasiallisena toimintana on raakatupakan ensijalostus. Käsiteltävässä asiassa kyseessä olevien tosiseikkojen tapahtuma-aikaan Transcatab oli täydellisesti Standard Commercial Corp:n (jäljempänä SCC), joka on yksi maailman suurimmista tupakanlehtien itsenäisistä jälleenmyyjistä, määräysvallassa oleva italialainen tytäryhtiö. SCC sulautui 13.5.2005 eli hallinnollisen menettelyn aikana Dimon, Inc:n kanssa, minkä seurauksena syntyi siis uusi kokonaisuus, jota kutsutaan nimellä Alliance One International, Inc. (jäljempänä Alliance One), joka käyttää täydellistä määräysvaltaa Transcatabissa.

1. Hallinnollinen menettely

2 Euroopan yhteisöjen komissio toimitti 15.1.2002 6.2.1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 ([EY 81] ja [EY 82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 11 artiklan nojalla Italian raakatupakkamarkkinoita koskevia tietojensaantipyyntöjä italialaisille tupakanjalostajien- ja tuottajien toimialajärjestöille eli Associazione professionale trasformatori tabacchi italianille (APTI, italialaisten raakatupakan jalostajien toimialajärjestö) ja Unione italiana tabaccolle (Unitab, Italian raakatupakan tuottajajärjestöjen liitto).

3 Komissio sai 19.2.2002 hakemuksen sakkoimmuniteetista Deltafina SpA:lta, joka on APTI:hin kuuluva tupakanjalostaja, sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (EYVL 2002, C 45, s. 3; jäljempänä yhteistyötiedonanto) perusteella.

4 APTI:n toimikunnan kokous pidettiin 4.4.2002. Kyseisen kokouksen yhteydessä Deltafina ilmoitti osallistujille, muun muassa Transcatabille ja Dimon Italia Srl:lle (Dimonin tytäryhtiö, josta on tullut Mindo Srl) immuniteettihakemuksestaan ja komission päätöksestä myöntää sille ehdollinen immuniteetti.

5 Komissio sai samana päivänä Dimon Italialta yhteistyötiedonannon 8 kohtaan perustuvan sakkoimmuniteettihakemuksen ja toissijaisesti mainitun tiedonannon 20–27 kohtaan perustuvan minkä tahansa sakon määrän alentamista koskevan hakemuksen sekä muutamia tunteja myöhemmin Transcatabin samalla perusteella tekemän minkä tahansa sakon määrän alentamista koskevan hakemuksen.

6 Komissio ilmoitti 9.4.2002 yhteistyötiedonannon 25 kohdan mukaisesti vastaanottaneensa Transcatabin hakemuksen. Transcatab toimitti 10.4.2002 uuden hakemuksen, joka muodostui selittävästä muistiosta ja 44 liitteestä. Komissio ilmoitti 30.4.2002 yhteistyötiedonannon 25 kohdan mukaisesti vastaanottaneensa myös sen.

7 Komissio suoritti 18. ja 19.4.2002 asetuksen N:o 17 14 artiklan nojalla tarkastuksia Dimon Italian ja Transcatabin tiloissa sekä Trestina Azienda Tabacchi SpA:n ja Romana Tabacchi SpA:n tiloissa.

8 Komissio ilmoitti 8.10.2002 Dimon Italialle ja Transcatabille, että nämä olivat ensimmäinen ja toinen yritys, jotka olivat toimittaneet todisteita kilpailusääntöjen rikkomisesta yhteistyötiedonannossa tarkoitetulla tavalla, ja että se aikoi siis myöntää niille hallinnollisen menettelyn päätteeksi alennuksen, jonka suuruus oli 30–50 prosenttia ja 20–30 prosenttia sen sakon määrästä, joka niille olisi määrätty ilman yhteistyötä mahdollisesti todettujen rikkomisten perusteella.

9 Komissio antoi 25.2.2004 väitetiedoksiannon, jonka se osoitti kymmenelle yritykselle tai yritysten yhteenliittymälle Transcatab, Deltafina, Dimon Italia ja Romana Tabacchi mukaan lukien (jäljempänä jalostajat) ja niistä eräiden emoyhtiöille, joita olivat muun muassa SCC, Dimon ja Universal Corp., joka on Deltafinan emoyhtiö. Väitetiedoksiannon adressaateilla on ollut mahdollisuus vastata kirjallisesti ja 22.6.2004 pidetyssä kuulemisessa.

10 Toinen kuulemistilaisuus järjestettiin 1.3.2005 sen jälkeen, kun mainittuun tiedonantoon oli 21.12.2004 annettu lisäys, joka koski sitä, että Deltafina oli loukannut yhteistyötiedonannon mukaista yhteistyövelvoitetta paljastamalla immuniteettihakemuksensa (ks. edellä 4 kohta).

11 Kuultuaan kilpailunrajoituksia ja määräävää markkina-asemaa käsittelevää neuvoa-antavaa komiteaa komissio teki kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan lopullisen kertomuksen perusteella 20.10.2005 päätöksen K(2005) 4012 lopullinen [EY] 81 artiklan 1 kohdan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/C.38.281/B.2 – Italian raakatupakka-ala) (jäljempänä riidanalainen päätös), josta julkaistiin tiivistelmä 13.2.2006 ilmestyneessä Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL L 353, s. 45).

2. Riidanalainen päätös

12 Riidanalainen päätös koskee ensinnäkin jalostajien raakatupakan markkinoilla Italiassa toteuttamaa horisontaalista kartellia.

13 Kyseisen kartellin yhteydessä jalostajat vahvistivat vuoden 1995 ja vuoden 2002 alun välisen ajanjakson aikana sekä suoria ostoja tuottajilta että ostoja ”kolmansilta pakkaajilta” koskevat kaupankäynnin edellytykset Italian raakatupakan ostomarkkinoilla muun muassa vahvistamalla hinnat ja jakamalla markkinat.

14 Riidanalainen päätös koskee myös kahta muuta, jalostajien täytäntöön panemasta kartellista erillistä rikkomista, joihin syyllistyttiin vuoden 1999 alun ja vuoden 2001 lopun välisenä aikana ja jotka muodostuvat APTI:n osalta sen sen jäsenten puolesta neuvottelemien sopimushintojen vahvistamisesta toimialakohtaisten sopimusten tekemiseksi Unitabin kanssa ja Unitabin osalta sen APTI:n kanssa neuvottelemien hintojen vahvistamisesta sen jäsenten puolesta näiden samojen sopimusten tekemiseksi.

15 Komissio katsoi riidanalaisessa päätöksessä, että jalostajien menettelytavat merkitsivät yhtenä kokonaisuutena pidettävää jatkettua EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomista (ks. mm. riidanalaisen päätöksen 264–269 perustelukappale).

16 Komissio katsoi riidanalaisen päätöksen 1 artiklan 1 kohdassa jalostajien sekä Universalin ja Alliance Onen Dimonin ja SCC:n sulautumasta syntyneenä yhtiönä olevan vastuussa kartellista.

17 Riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa komissio määräsi edellä olevassa kohdassa tarkoitetuille yrityksille sekä APTI:lle ja Unitabille sakkoja (ks. jäljempänä 71 kohta).

Riidanalaisen päätöksen adressaatit

18 Riidanalaisen päätöksen 325–351 perustelukappaleessa on kyse kyseisen päätöksen adressaattien määrittämisestä.

19 Komissio viittasi aluksi vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan yrityksen käsitteellä on kilpailuoikeuden asiayhteydessä katsottava tarkoitettavan kyseessä olevan sopimuksen kohteen kannalta arvioiden taloudellista kokonaisuutta, vaikka oikeudellisesti katsoen tämän taloudellisen kokonaisuuden muodostaa useampi kuin yksi luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö (riidanalaisen päätöksen 325 perustelukappale).

20 Komissio totesi tämän jälkeen, että oli osoitettu, että Deltafina, Dimon Italia, Transcatab ja Romana Tabacchi, kuten myös APTI ja Unitab, olivat kulloisenkin rikkomisen keston aikana osallistuneet välittömästi todettuihin rikkomisiin ja että kukin näistä yrityksistä ja yhteenliittymistä oli näin ollen riidanalaisen päätöksen adressaatti (riidanalaisen päätöksen 327 perustelukappale).

21 Komissio jatkoi arviointiaan tutkimalla kysymystä siitä, voivatko tiettyjen tytäryhtiöiden (Deltafina, Dimon Italia ja Transcatab) emoyhtöt joutua vastuuseen kyseisten tytäryhtiöiden kilpailusääntöjä rikkovasta käyttäytymisestä. Se huomautti tältä osin, että rikkomisten keston aikana Deltafina oli ollut Universalin kokonaan omistama tytäryhtiö, Dimon Italia Dimonin kokonaan omistama tytäryhtiö ja Transcatab SCC:n kokonaan omistama tytäryhtiö (riidanalaisen päätöksen 328 perustelukappale).

22 Komissio totesi muun muassa, että oikeuskäytännön mukaan emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä lainvastaisesta käyttäytymisestä silloin, kun tämä ei voi määrittää itsenäisesti käyttäytymistään markkinoilla. Se huomautti tältä osin olevan mahdollista olettaa, että kun emoyhtiö omistaa tytäryhtiön koko yhtiöpääoman, sillä on ratkaiseva vaikutus tytäryhtiön käyttäytymiseen silloin, kun tämä syyllistyy EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomiseen (riidanalaisen päätöksen 329 ja 330 perustelukappale).

23 Se päätteli riidanalaisen päätöksen 331 perustelukappaleessa saattavansa olettaa Deltafinan, Dimonin ja Transcatabin osalta oikeutetusti, että ne ”eivät olleet itsenäisiä”, koska niiden emoyhtiöt omistivat tai – Dimon Italian tapauksessa – olivat omistaneet ne kokonaan.

24 Komissio hylkäsi näkemyksen, jota mainitut yhtiöt puolustivat vastauksissaan väitetiedoksiantoon ja jonka mukaan täyden määräysvallan lisäksi myös muut seikat ovat välttämättömiä määräävän vaikutusvallan käyttämisen osoittamiseksi, ja se täsmensi, että olettama tällaisesta vaikutusvallasta on kumottavissa täydessä määräysvallassa olevan tytäryhtiön osalta. Osapuolen, joka haluaa kumota tällaisen olettaman, on esitettävä vastanäyttö ”pitävillä todisteilla”, eivätkä nämä saa olla pelkkiä yleisiä tietoja, joita ei ole tuettu vakuuttavin todistein (riidanalaisen päätöksen 334 perustelukappale).

25 Komissio tutki tältä osin peräkkäin riidanalaisen päätöksen adressaatteina olevien emoyhtiöiden esittämät väitteet.

26 Komissio hylkäsi ensinnäkin asianomaisten emoyhtiöiden esittämän yleisen väitteen paikallisjohdon täydestä vastuusta niiden tytäryhtiöiden toiminnasta. Komission mukaan sen perusteella, että Dimonin ja SCC:n johto oli säilynyt ennallaan sillä hetkellä, kun tytäryhtiöt oli hankittu kokonaan, ei ollut mahdollista katsoa, etteivät mainitut emoyhtiöt käyttäneet ratkaisevaa vaikutusvaltaa italialaisissa tytäryhtiöissään, koska on tavallista, että päivittäisten asioiden hoito annetaan emoyhtiön täysin omistaman tytäryhtiön paikallisjohdon tehtäväksi (riidanalaisen päätöksen 338 perustelukappale).

27 Komission mukaan yksikään näistä yrityksistä ei ollut yleisesti näyttänyt konserninsa olevan sillä tavalla omaleimainen, että sen tytäryhtiön toiminnot olisivat huomattavissa määrin olleet sen vaikutusvallasta riippumattomia (riidanalaisen päätöksen 339 perustelukappale).

28 Komissio arvioi tältä osin Deltafinan, Dimon Italian, Transcatabin ja niiden emoyhtiöiden välisten taloudellisten siteiden kestävyyttä, joka osoittaisi, että italialaiset tytäryhtiöt muodostivat taloudellisen kokonaisuuden konserninsa jäljelle olevan osan kanssa. Komissio huomautti tässä tarkoituksessa, että asianomaiset konsernit olivat maailman kaikkein suurimpia tupakanlehtien jälleenmyyjiä ja että ne hankkivat ja markkinoivat usein italialaisten tytäryhtiöidensä ostamaa tupakkaa (riidanalaisen päätöksen 340 perustelukappale).

29 Komissio korosti SCC:n osalta, että ennen kuin SCC hankki Transcatabin kokonaan omistukseensa, se käytti siinä jo määräysvaltaa yhdessä italialaisen kumppaninsa kanssa. Sitä, ettei SCC ollut kyseisen hankinnan jälkeen ”muuttanut millään tavalla johtopaikkoja” tytäryhtiössään, ei näin ollen voitu pitää näyttönä siitä, ettei se ollut käyttänyt mitään vaikutusvaltaa johtajiin sen jälkeen, kun siitä oli tullut yhtiön täysimääräinen omistaja. Komissio totesi muun muassa täytäntöönpanovallan delegoimisesta Transcatabin toimitusjohtajalle, ettei sillä ollut käytössään mitään tietoja, joiden perusteella se olisi voinut päätellä, ettei SCC olisi nimennyt kyseistä toimitusjohtajaa samalla tavalla kuin se oli nimennyt muut hallituksen jäsenet (riidanalaisen päätöksen 341 ja 342 perustelukappale).

30 Komissio hylkäsi tämän jälkeen SCC:n väitteen, jonka mukaan sen ja sen tytäryhtiön välillä ei ollut olemassa mitään tiedonkulkukanavaa (riidanalaisen päätöksen 343 ja 344 perustelukappale).

31 Se korosti tästä, että Transcatabin toimintoja on pidetty Standard Commercial Tobacco Co., Inc:n, joka on osakkuusyhtiö SCC-konsernissa ja kokonaan SCC:n omistuksessa, toimintoina ja niitä on tarkasteltu konsernin toimintojen yhteydessä siten, että ne käsittivät SCC-konsernin myynnit savukkeiden valmistajille. Se päätteli tämän perusteella, että Transcatabin toiminnot oli siirretty konsernin ylemmille tasoille ja niitä oli tämän jälkeen vahvistettu (riidanalaisen päätöksen 344 perustelukappale).

32 Komissio täsmensi, että koska konserneja, joihin Transcatab ja Dimon Italia olivat kuuluneet kilpailusääntöjen rikkomisen aikana, ei ollut enää olemassa sen johdosta, että ne olivat sulautuneet uuteen Alliance One -kokonaisuuteen, kyseinen uusi kokonaisuus oli näiden kahden konsernin oikeudellisena seuraajana riidanalaisen päätöksen adressaatti (riidanalaisen päätöksen 349 perustelukappale).

33 Näiden eri seikkojen perusteella komissio päätteli riidanalaisen päätöksen 351 perustelukappaleessa, että Deltafinan, Universalin, Mindon (aiemmin Dimon Italia), Transcatabin, Alliance Onen, Romana Tabacchin, APTI:n ja Unitabin oli katsottava olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisista ja ne olivat riidanalaisen päätöksen adressaatteja.

Sakon suuruuden määrittäminen

34 Komissio tutki riidanalaisen päätöksen 356–404 perustelukappaleessa kysymystä kyseisen päätöksen adressaateille määrättävistä sakoista.

35 Komissio määritti sakkojen määrät kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuuden ja keston perusteella, ja nämä kaksi arviointiperustetta mainitaan nimenomaisesti [EY 81] ja [EY 82] artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 23 artiklan 3 kohdassa ja asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa (riidanalaisen päätöksen 356 ja 357 perustelukappale).

Sakkojen laskentapohjan vahvistaminen

36 Komissio huomautti rikkomisen vakavuudesta, että kyseisen tekijän arvioimiseksi on otettava huomioon rikkomisen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta merkityksellisten markkinoiden laajuus (riidanalaisen päätöksen 365 perustelukappale).

37 Tämän jälkeen komissio totesi, että Italian raakatupakan tuotanto vastasi 38:aa prosenttia Euroopan unionin kiintiötuotannosta, ja sen kokonaisarvo oli 67 338 miljoonaa euroa vuonna 2001 eli rikkomisen viimeisenä kokonaisena vuotena (riidanalaisen päätöksen 366 perustelukappale).

38 Komissio totesi rikkomisen laadusta, että rikkominen oli erittäin vakava, sillä se muodostui raakatupakkalajien ostohintojen vahvistamisesta Italiassa ja ostettujen määrien jakamisesta. Komissio huomautti vielä viittaamalla riidanalaisen päätöksen siihen osaan, joka käsittelee kilpailun rajoittamisen arviointia, että ostokartelli voi vääristää tuottajien halukkuutta tiettyyn tuotokseen samoin kuin rajoittaa jalostajien keskinäistä kilpailua tuotantoketjun loppupäässä. Se totesi myös tästä olevan kyse erityisesti silloin, kun, kuten käsiteltävässä tapauksessa, sillä tuotteella, tässä tapauksessa raakatupakalla, johon kartelli vaikuttaa, on merkittävä ”panos” tuotantoketjun loppupään toimijoiden toimintoihin, käsiteltävässä tapauksessa tupakan ensijalostukseen ja jalostetun tupakan myyntiin (riidanalaisen päätöksen 367 ja 368 perustelukappale).

39 Riidanalaisen päätöksen 369 perustelukappaleessa komissio päätteli edellä esitettyjen seikkojen perusteella, että kilpailusääntöjen rikkominen, johon jalostajat olivat syyllistyneet, oli luonnehdittava erittäin vakavaksi.

40 Komissio tutki tämän jälkeen riidanalaisen päätöksen 370–376 perustelukappaleessa kysymystä ”painoarvosta” ja ”varoittavasta vaikutuksesta”. Se totesi tästä, että sakon määrää vahvistettaessa on otettava huomioon ”kunkin yrityksen painoarvo ja sen lainvastaisen käyttäytymisen todennäköiset seuraukset” (riidanalaisen päätöksen 370 perustelukappale).

41 Komission mukaan sakot oli siten vahvistettava kukin kyseessä olevan osapuolen markkina-aseman perusteella (riidanalaisen päätöksen 371 perustelukappale).

42 Komissio totesi tästä, että Deltafinalle määrätyn sakon laskentapohjan oli oltava kaikkein suurin, sillä se oli osoittautunut olevan kaikkein suurin ostaja, koska sen markkinaosuus oli vuonna 2001 ollut noin 25 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 372 perustelukappale).

43 Koska Transcatabilla, Dimon Italialla ja Romana Tabacchilla oli vuonna 2001 pienemmät, noin 9–11 prosentin suuruiset markkinaosuudet, komission mielestä niitä oli ”käsiteltävä ryhmänä” ja sakon laskentapohjien olisi niiden osalta oltava pienemmät (riidanalaisen päätöksen 373 perustelukappale).

44 Komissio katsoi kuitenkin, että yksinomaan markkina-asemaa kuvastavalla laskentapohjalla ei olisi riittävän varoittavaa vaikutusta Deltafinaan, Dimon Italiaan (Mindo) ja Transcatabiin, sillä niiden suhteellisen pienestä liikevaihdosta huolimatta ne kuuluivat kaikki – tai Mindon tapauksessa oli kuulunut – sellaisiin moinikansallisiin, taloudellisesti ja rahoituksellisesti huomattavan vahvoihin konserneihin, jotka ovat maailman tärkeimpiä tupakan jälleenmyyjiä ja jotka toimivat eri tasoilla tupakkateollisuudessa ja eri maantieteellisillä markkinoilla (riidanalaisen päätöksen 374 perustelukappale).

45 Tämän perusteella komissio katsoi tehdäkseen sakosta varoittavan, että Deltafinalle määritettyyn laskentapohjaan oli sovellettava kerrointa 1,5 – eli 50 prosentin korotusta – ja Dimon Italialle (Mindo) ja Transcatabille määritettyyn laskentapohjaan kerrointa 1,25 – eli 25 prosentin korotusta (riidanalaisen päätöksen 375 perustelukappale).

46 Komissio vahvisti siten riidanalaisen päätöksen 376 perustelukappaleessa sakon laskentapohjat seuraavasti:

– Deltafina 37,5 miljoonaa euroa

– Transcatab 12,5 miljoonaa euroa

– Dimon Italia (Mindo) 12,5 miljoonaa euroa

– Romana Tabacchi 10 miljoonaa euroa.

Sakkojen perusmäärän vahvistaminen

47 Komissio tutki riidanalaisen päätöksen 377 ja 378 perustelukappaleessa kysymystä rikkomisen kestosta.

48 Se katsoi, että jalostajien täytäntöön panema kartelli oli alkanut 29.9.1995 ja se oli päättynyt jalostajien lausumien mukaan 19.2.2002. Komissio oli siten sitä mieltä, että jalostajille määrättyjen sakkojen laskentapohjaa oli korotettava 60 prosentilla lukuun ottamatta Romana Tabacchia, joka oli osallistunut rikkomiseen lyhyemmän ajan.

49 Riidanalaisen päätöksen adressaateille määrättyjen sakkojen perusmäärät vahvistettiin siis seuraavasti:

– Deltafina 60 miljoonaa euroa

– Transcatab 20 miljoonaa euroa

– Dimon Italia (Mindo) 20 miljoonaa euroa

– Romana Tabacchi 12,5 miljoonaa euroa.

Lieventävät olosuhteet

50 Riidanalaisen päätöksen 380–398 perustelukappaleessa komissio tutki, oliko lieventäviä olosuhteita otettava huomioon.

51 Komissio hylkäsi muun muassa Transcatabin osalta kaikki tämän väitteet, joissa vedottiin lieventäviin olosuhteisiin.

52 Komissio totesi ensinnäkin, ettei jalostajien kartellin täytäntöönpanolla ollut yhteyttä APTI:ssä tehtyihin toimialakohtaisiin sopimuksiin. Se päätteli tästä, ettei Italian lainsäädäntö ollut toiminut kannustimena jalostajien käyttäytymiselle, eivätkä jalostajat voineet näin ollen saada mitään alennusta sakkonsa määrään kyseisen väitteen perusteella (riidanalaisen päätöksen 381 perustelukappale).

53 Komissio hylkäsi seuraavaksi jalostajien väitteen, jonka mukaan niille oli myönnettävä alennus, koska ne olivat päättäneet rikkomisen ennen kuin komissio ryhtyi toimenpiteisiin. Komissio palautti tältä osin mieliin oikeuskäytännön, jonka mukaan kilpailusääntöjen vakavia rikkomisia koskevissa asioissa, joissa osapuolet tiesivät tai niiden oli väistämättä tiedettävä, että niiden käyttäytyminen oli pohjimmiltaan lainvastaista, sen, että ne lopettavat rikkomisen ennen komission toimenpiteitä, ei lähtökohtaisesti tarvitse merkitä sitä, että sakon määrää alennetaan sitä laskettaessa (riidanalaisen päätöksen 382 perustelukappale).

54 Komission mukaan se ei myöskään voinut katsoa, ettei kartellia ollut pantu täytäntöön, koska tosiseikkojen kuvauksesta seurasi, että osapuolet olivat varmistaneet kartellin täytäntöönpanon muun muassa osallistumalla säännöllisiin kokouksiin ja vaihtamalla säännöllisesti tietoja hinnoista ja määristä ostojen ajanjakson aikana (riidanalaisen päätöksen 383 perustelukappale).

55 Komissio hylkäsi lopuksi Transcatabin väitteen, jonka mukaan sakon määrää määritettäessä on asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [HT] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa annettujen suuntaviivojen (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) 5 kohdan b alakohdan mukaan otettava huomioon Italian raakatupakkamarkkinoiden erityinen taloudellinen ja sosiaalinen ympäristö. Komissio huomautti, että suuntaviivojen mainitun 5 kohdan b alakohdan soveltaminen oli poikkeuksellista ja että käsiteltävä asia ei ollut ominaisuuksiltaan samankaltainen tai samanlainen kuin Transcatabin väitteidensä tueksi vetoama asia. Komission mukaan ei myöskään voida hyväksyä sitä, että tupakkasektoria tietyillä Italian alueilla koskevien lainvastaisten menettelytapojen olemassaololla on voinut olla ratkaiseva vaikutus siten, että se on saanut aikaan kyseiset menettelytavat, ja yhteisen markkinajärjestelyn uudistuksella oli aivan liian epävarmat ja ajallisesti kaukaiset vaikutukset lieventävän olosuhteen huomioon ottamisen oikeuttamiseksi (riidanalaisen päätöksen 384 perustelukappale).

56 Komissio tarkasteli seuraavaksi Deltafinan erityistilannetta ja päätteli, että sen sakkoa oli alennettava 50 prosentilla sen tekemän yhteistyön perusteella (riidanalaisen päätöksen 385–398 perustelukappale).

57 Komissio vahvisti sakkojen määrän lieventävien olosuhteiden huomioon ottamisen jälkeen seuraavasti (riidanalaisen päätöksen 399 perustelukappale):

– Deltafina 30 miljoonaa euroa

– Dimon Italia (Mindo) 20 miljoonaa euroa

– Transcatab 20 miljoonaa euroa

– Romana Tabacchi 8,75 miljoonaa euroa.

58 Komissio huomautti lopuksi, että asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan mukaan kunkin rikkomiseen osallistuneen yrityksen tai yritysten yhteenliittymän osalta sakko on enintään 10 prosenttia sen edellisen tilikauden liikevaihdosta. Se totesi vielä, että koska kyseiset yritykset kuuluvat konserniin, koska on osoitettu, että yritysten emoyhtiöt käyttivät yrityksiin ratkaisevaa vaikutusvaltaa, ja koska emoyhtiöt ovat siis solidaarisessa vastuussa niiden tytäryhtiölle määrätystä sakosta, edellä mainitun 10 prosentin enimmäismäärän määrittämiseksi on otettava huomioon konsernin maailmanlaajuinen liikevaihto (riidanalaisen päätöksen 400 ja 401 perustelukappale).

59 Se totesi tämän perusteella, ettei Romana Tabacchille määrätty sakko saa ylittää 2,05:tä miljoonaa euroa ja ettei muita sakkoja ole tarpeen alentaa kyseisen säännöksen perusteella (riidanalaisen päätöksen 402 ja 403 perustelukappale).

Yhteistyötiedonannon soveltaminen

60 Komissio otti riidanalaisen päätöksen 405–500 perustelukappaleessa kantaa yhteistyötiedonannon soveltamiseen käsiteltävässä asiassa.

61 Deltafinasta, Dimon Italiasta ja Transcatabista kaikki kolme ovat pyytäneet, että niihin sovelletaan mainittua tiedonantoa. Komissio huomautti Deltafinan osalta myöntäneensä tälle ehdollisen immuniteetin. Komissio täsmensi lisäksi tulleensa siihen alustavaan lopputulokseen, että Dimon Italia ja Transcatab olivat olleet ensimmäinen ja toinen yritys, jotka toimittivat epäillystä kilpailusääntöjen rikkomisesta todisteita, joilla oli yhteistyötiedonannon 22 kohdassa tarkoitetulla tavalla huomattavaa lisäarvoa sen hallussa jo oleviin todisteisiin nähden (riidanalaisen päätöksen 405–407 perustelukappale).

62 Tutkittuaan Deltafinan tilannetta ja pääteltyään, ettei sille voitu myöntää immuniteettia sen vuoksi, että se oli loukannut yhteistyötiedonannossa määrättyä yhteistyövelvoitetta (ks. riidanalaisen päätöksen 408–484 perustelukappale sekä edellä 4 ja 10 kohta), komissio tarkasteli Dimon Italian ja Transcatabin tapausta.

63 Komissio päätteli ensinnäkin, ettei sillä, että Deltafinalle ei ollut myönnetty lopullista immuniteettia, ollut mitään välitöntä vaikutusta siihen tapaan, jolla yhteistyötiedonantoa oli sovellettava Dimon Italiaan ja Transcatabiin (riidanalaisen päätöksen 485–491 perustelukappale).

64 Se määritti toiseksi sakkojen alennuksen, joka mainitun tiedonannon perusteella oli mahdollista myöntää muun muassa Transcatabille.

65 Komissio totesi tästä ensin, että Transcatab oli noudattanut sille asetettuja edellytyksiä eli se oli päättänyt osallistumisensa rikkomiseen viimeistään ajankohtana, jolloin todisteet esitettiin (riidanalaisen päätöksen 492 ja 493 perustelukappale).

66 Komissio totesi seuraavaksi ottavansa alennuksen suuruuden määrittämiseksi huomioon ajankohdan, jolloin todisteet toimitettiin, siltä osin kuin niillä oli lisäarvoa, sekä yritysten yhteistyön laajuuden ja jatkuvuuden todisteiden toimittamispäivän jälkeen (riidanalaisen päätöksen 494 perustelukappale).

67 Komissio huomautti siis ensimmäiseksi, että Transcatab oli tehnyt leniency-hakemuksensa ennen kuin komissio oli ryhtynyt aktiivisiin tarkastustoimenpiteisiin, että sen hakemus kattoi koko rikkomisen keston ja että toimitetuilla todisteilla oli tuettu monessa suhteessa todisteita, jotka komissiolla oli jo hallussaan (riidanalaisen päätöksen 495 perustelukappale).

68 Komissio totesi toiseksi erityisesti Transcatabin toimittamista asiakirjoista, että niihin perustuva tarina oli erityisen yksityiskohtainen ja se oli ollut erityisen hyödyllinen rikkomisen ja etenkin tiettyjen siihen liittyvien seikkojen ymmärtämiseksi (kuten toimialakohtaisen sopimuksen tekeminen vuonna 1999 vuonna 1998 tuotettua ylimääräistä tupakkaa varten). Se huomautti kuitenkin, ettei se ollut ollut tietämätön niistä seikoista, joista Transcatab oli toimittanut todisteita (riidanalaisen päätöksen 497 perustelukappale).

69 Komissio myös myönsi lopuksi, että Transcatab oli ollut halukas tekemään sen kanssa yhteistyötä koko menettelyn ajan eikä se ollut kiistänyt niitä tosiseikkoja, joihin komissio oli nojautunut väitetiedoksiannossaan (riidanalaisen päätöksen 498 perustelukappale).

70 Komissio päätteli siten, että Transcatabin oli saatava suurempi alennus vastaavan haarukan mukaisen sakon määrästä eli 30 prosentin suuruinen alennus (riidanalaisen päätöksen 499 perustelukappale).

71 Komissio vahvisti lopuksi asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan perusteella (ks. riidanalaisen päätöksen 2 artikla) riidanalaisen päätöksen adressaatteina oleville yrityksille ja yritysten yhteenliittymille määrättävien sakkojen määrät seuraavasti:

– Deltafina ja Universal, yhteisvastuullisesti: 30 miljoonaa euroa

– Dimon Italia (Mindo) ja Alliance One: 10 miljoonaa euroa, josta Alliance One on vastuussa kokonaan ja Mindo yhteisvastuussa ainoastaan 3 990 000 euron osalta

– Transcatab ja Alliance One, yhteisvastuullisesti: 14 miljoonaa euroa

– Romana Tabacchi: 2,05 miljoonaa euroa

– APTI: 1 000 euroa

– Unitab: 1 000 euroa.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset

72 Alliance One nosti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 24.1.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin muun muassa riidanalaisen päätöksen osittaista kumoamista (asia T-25/06). Transcatab nosti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 3.2.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä nyt käsiteltävän kanteen.

73 Alliace One pyysi kanteessa kyseisen asian yhdistämistä nyt käsiteltävään asiaan. Myös Transcatab esitti kyseisen pyynnön kanteessa.

74 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei hyväksynyt pyyntöä asioiden yhdistämisestä.

75 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin esitti 24.11.2009 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 64 artiklassa määrättynä prosessinjohtotoimena kirjallisen kysymyksen Transcatabille, joka vastasi siihen asetetussa määräajassa. Komissio esitti 4.2.2010 huomautuksensa Transcatabin vastauksesta.

76 Unionin yleinen tuomioistuin päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn, ja se pyysi prosessinjohtotoimina Transcatabia toimittamaan erään asiakirjan. Asiakirja toimitettiin asetetussa määräajassa.

77 Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 30.11.2010 pidetyssä istunnossa.

78 Unionin yleinen tuomioistuin pyysi istunnossa Transcatabia toimittamaan erään toisen asiakirjan työjärjestyksen 64 artiklan nojalla. Transcatab toimitti kyseisen asiakirjan 22.12.2010.

79 Transcatab vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen osittain

– alentaa sille määrätyn sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

80 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– vahvistaa sakon määräksi 15 miljoonaa euroa sille EY 229 artiklassa myönnetyn toimivallan nojalla

– velvoittaa Transcatabin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

81 Transcatab esittää kanteensa tueksi viisi kanneperustetta, joista eräät jakautuvat useampiin osiin. Transcatab väittää ensimmäisessä kanneperusteessaan lähinnä, että komissio on tehnyt oikeudellisia virheitä todetessaan Alliance Onen olevan vastuussa Transcatabin käyttäytymisestä, että komissio ei ole riittävästi perustellut näkemystään tältä osin ja että komissio on myös loukannut sen puolustautumisoikeuksia. Toinen kanneperuste koskee oikeudellista virhettä, perustelujen puuttumista, epäjohdonmukaisia perusteluja, puolustautumisoikeuksien loukkaamista sekä suhteellisuusperiaatteen, yhdenvertaisuusperiaatteen ja luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista sakkoa vahvistettaessa. Kolmannessa kanneperusteessa on kyse oikeudellisesta virheestä ja perustelujen puuttumisesta sakon määrää vahvistettaessa, kun otetaan huomioon rikkomisen keston arviointi, ne bis in idem -periaatteen loukkaaminen APTI:lle määrätyn sakon yhteydessä sekä yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen. Transcatab väittää neljännessä kanneperusteessa, että komissio on virheellisesti katsonut riidanalaisessa päätöksessä, ettei yhtäkään Transcatabin vetoamaa lieventävää olosuhdetta voitu ottaa huomioon. Se väittää lopuksi viidennessä kanneperusteessa, että komissio on tehnyt virheitä yhteistyötiedonantoa soveltaessaan.

82 Komission mielestä Transcatab on kolmannella kanneperusteellaan peruuttanut aikaisemman yhteistyönsä, joka perustui siihen, ettei väitetiedoksiannossa todettuja tosiseikkoja kiistetty. Komissio vaatii siis vastakanteella unionin yleistä tuomioistuinta alentamaan Transcatabin sakosta saaman 30 prosentin suuruisen alennuksen takaisin 25 prosenttiin ja vahvistamaan sakon määräksi siten täyden harkintavaltansa nojalla 15 miljoonaa euroa.

1. Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee Transcatabin emoyhtiön joutumista vastuuseen rikkomisesta

Ensimmäisen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee oikeuskäytännön virheellistä tulkintaa, toimitettujen todisteiden virheellistä huomioon ottamista ja puolustautumisoikeuksien loukkaamista

Asianosaisten lausumat

83 Transcatab riitauttaa ensiksi ne riidanalaisen päätöksen päätelmät, joiden mukaan SCC:n voidaan olettaa olevan vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjä rikkovasta käyttäytymisestä pelkästään sen perusteella, että SCC omisti rikkomisajanjakson aikana sen koko yhtiöpääoman. Tällainen oletus on ristiriidassa oikeuskäytännön kanssa. Transcatabin mukaan komission on näytettävä toteen sellaisten muiden seikkojen olemassaolo, joiden perusteella voidaan katsoa, että emoyhtiö on todellakin käyttänyt ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiöönsä. Komissio on käsiteltävässä asiassa vain olettanut SCC:n olevan vastuussa, eikä se ole esittänyt muita seikkoja, joihin tällainen vastuu voi perustua. Se on siten kääntänyt todistustaakan, joka ei kuulu Transcatabille tai sen emoyhtiölle vaan komissiolle itselleen.

84 Transcatab väittää toiseksi, että SCC toimitti komissiolle riittävät seikat sen osoittamiseksi, ettei sillä ollut mitään tekemistä Transcatabin käyttäytymisen kanssa. Kyseiset seikat koskivat sekä kuvausta siitä, että Italian markkinat olivat todellisuudessa paikalliset, että SCC-konsernin rakenteen ominaisuuksia, jotka osoittavat sen olevan tytäryhtiöistään riippumaton. Niissä oli lisäksi kyse sen hallituksen ja sen toimitusjohtajan itsenäisyydestä.

85 Transcatab väittää lisäksi vastauksessaan, että komission väite, jonka mukaan olettama ratkaisevasta vaikutusvallasta on mahdollista kumota vain silloin, kun osallistuminen on yksinomaan taloudellista, on ristiriidassa oikeuskäytännön kanssa. Transcatabin mukaan komissio ei ole huolellisesti tutkinut hallinnollisen menettelyn aikana esitettyjä todisteita ja se on vain hylännyt kaikki väitteet sellaisten ennakkokäsitysten perusteella, joita ei ole tuettu. Ensinnäkin väite, jonka mukaan on epätodennäköistä, että emoyhtiö voisi delegoida kokonaan tytäryhtiönsä hallinnoinnin, ei ole perusteltu. Kuten Transcatab on näet hallinnollisessa menettelyssä osoittanut, konsernin monihaarainen rakenne esti yhtenäisen hallinnoinnin. Komissio on toiseksi soveltanut olettamaa ratkaisevasta vaikutusvallasta myös siihen ajanjaksoon, jolloin SCC omisti Transcatabin yhtiöpääomasta vain 50 prosenttia, vaikka Transcatab ja SCC olivat todistaneet, että Transcatabin hallitus ja toimitusjohtaja, joille oli annettu kaikki yhtiön hallinnointivaltuudet, oli nimitetty ennen kuin SCC sai yksinomaisen määräysvallan Transcatabista. Kolmanneksi se, että eräät asiakirjat oli laadittu englannin kielellä, ei riitä osoittamaan, että emoyhtiöllä on vaikutusvaltaa Transcatabin liiketoiminnan hallinnointiin. Komissio on siis hylännyt virheellisesti esitetyt todisteet ilman riittäviä tai johdonmukaisia perusteluja, eikä se ole vertaillut niitä muihin asiakirjoihin, joiden todistusarvo on vähintäänkin vastaava. Komissio ei siten ole noudattanut velvollisuuttaan tutkia asiakirja-aineistoa puolueettomasti.

86 Komissio on kolmanneksi loukannut Alliance Onen puolustautumisoikeuksia, koska se on käyttänyt riidanalaisessa päätöksessä asiakirja-aineistossa olevia asiakirjoja, joita ei ole mainittu väitetiedoksiannossa, ja estänyt näin SCC:tä ottamasta niihin kantaa ja loukannut tästä syystä sen oikeudellisen seuraajan perusteltua luottamusta. Transcatab myöntää, että kyse oli osapuolten tiedossa olevista asiakirjoista. Kyseisiä asiakirjoja ei kuitenkaan ole mainittu väitetiedoksiannossa, joten osapuolet ovat perustellusti voineet katsoa, ettei niillä ole asian kannalta merkitystä ja ettei niillä siis ollut tarvetta esittää niistä näkemystään. Transcatab on vastauksessa ja suullisessa käsittelyssä todennut vetoavansa omien puolustautumisoikeuksiensa loukkaamiseen.

87 Komissio vaatii Transcatabin väitteiden hylkäämistä. Komissio epäilee etenkin Alliance Onen puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevan väitteen osalta, ettei sitä voida ottaa tutkittavaksi, koska Transcatab ei vetoa omien vaan toisen osapuolen oikeuksien loukkaamiseen. Väitteen laajentaminen koskemaan Transcatabin omien puolustautumisoikeuksien loukkaamista on sen mukaan tehty liian myöhään, eikä sitä näin ollen voida ottaa tutkittavaksi.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

– Niiden sääntöjen rikkominen, jotka koskevat emoyhtiön joutumista vastuuseen tytäryhtiönsä menettelytavoista

88 Transcatabin ensimmäisestä väitteestä on huomautettava, että kilpailuoikeudessa on kyse yritysten toiminnoista (yhdistetyt asiat C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 59 kohta) ja että yrityksen käsitteellä tarkoitetaan jokaista yksikköä, joka harjoittaa taloudellista toimintaa, riippumatta yksikön oikeudellisesta muodosta ja rahoitustavasta (yhdistetyt asiat C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P–C‑208/02 P ja C‑213/02 P, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, tuomio 28.6.2005, Kok., s. I-5425, 112 kohta ja asia C-97/08 P, Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 10.9.2009, Kok., s. I-8237, 54 kohta).

89 Oikeuskäytännöstä ilmenee, että käsitteellä yritys on katsottava tarkoitettavan kilpailuoikeuden alalla taloudellista kokonaisuutta, vaikkakin oikeudellisesti katsoen tämän taloudellisen kokonaisuuden muodostaa useampi kuin yksi luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö (asia C-217/05, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, tuomio 14.12.2006, Kok., s. I-11987, 40 kohta; edellä 88 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 55 kohta ja asia T-325/01, DaimlerChrysler v. komissio, tuomio 15.9.2005, Kok., s. II-3319, 85 kohta).

90 Kun tällainen taloudellinen yksikkö rikkoo kilpailusääntöjä, sen asiana on yksilöllisen vastuun periaatteen mukaisesti vastata kyseisestä rikkomisesta (ks. vastaavasti asia C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4125, 145 kohta; asia C-280/06, ETI ym., tuomio 11.12.2007, Kok., s. I-10893, 39 kohta ja edellä 88 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 56 kohta).

91 Kilpailuoikeuden rikkomisen on katsottava yksiselitteisesti olevan sellaisen oikeushenkilön vastuulla, jolle on mahdollista määrätä sakkoja. Komission kilpailuoikeuden alalla tekemien päätösten soveltamiseksi ja täytäntöön panemiseksi on näet tarpeen yksilöidä päätöksen adressaatiksi sellainen yksikkö, joka on oikeushenkilö (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok., s. II‑931, 978 kohta; ns. PVC II -tapaus).

92 Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että emoyhtiön voidaan katsoa olevan vastuussa tytäryhtiön käyttäytymisestä erityisesti silloin, kun siitä huolimatta, että tytäryhtiö on erillinen oikeussubjekti, se ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita, kun otetaan erityisesti huomioon näiden kahden oikeudellisen yksikön väliset taloudelliset, organisatoriset ja oikeudelliset yhteydet (ks. edellä 88 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

93 Koska emoyhtiö ja tytäryhtiö kuuluvat tällaisessa tapauksessa samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat näin ollen yhden ainoan EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen, komissio voi osoittaa päätöksen sakkojen määräämisestä emoyhtiölle ilman, että sillä olisi velvollisuutta osoittaa tämän emoyhtiön itse osallistuneen rikkomiseen (ks. vastaavasti edellä 88 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 59 kohta).

94 Oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että erityistapauksessa, jossa emoyhtiö omistaa täysin tytäryhtiönsä, joka on rikkonut kilpailusääntöjä, yhtäältä emoyhtiö voi vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiön käyttäytymiseen ja toisaalta on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan kyseinen emoyhtiö tosiasiallisesti käyttää tällaista vaikutusvaltaa (ks. edellä 88 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

95 Tässä tilanteessa komission on riittävää osoittaa, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiön koko yhtiöpääoman, voidakseen olettaa, että emoyhtiö vaikuttaa ratkaisevasti tämän tytäryhtiön liiketoimintapolitiikkaan. Tämän perusteella komissio voi katsoa, että emoyhtiö on yhteisvastuussa tytäryhtiölleen määrätyn sakon maksamisesta, ellei tämä emoyhtiö, jonka asiana on kumota tämä olettama, esitä riittäviä todisteita sen osoittamiseksi, että sen tytäryhtiö toimii markkinoilla itsenäisesti (ks. vastaavasti asia C-286/98 P, Stora Kopparbergs Bergslags v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok., s. I‑9925, 29 kohta ja edellä 88 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 61 kohta).

96 Vaikka yhteisöjen tuomioistuin mainitsi edellä 95 kohdassa mainitussa asiassa Stora Kopparbergs Berglags vastaan komissio antamansa tuomion 28 ja 29 kohdassa sen seikan ohella, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiönsä koko yhtiöpääoman, muita seikkoja, joihin kuuluu esimerkiksi se, että emoyhtiön vaikutusta tytäryhtiönsä kauppapolitiikkaan ei kiistetä ja että kahdella yhtiöllä on yhteinen edustus hallinnollisessa menettelyssä, on kuitenkin niin, että yhteisöjen tuomioistuin mainitsi kyseiset seikat yksinomaan tarkoituksenaan esittää kaikki seikat, joihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin oli perustanut päättelynsä, eikä siis asettaakseen edellä 94 kohdassa mainitun olettaman soveltamisen edellytykseksi muiden todisteiden esittämistä emoyhtiön tosiasiallisesti käyttämästä vaikutusvallasta (ks. edellä 88 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T-69/04, Schunk ja Schunk Kohlenstoff-Technik v. komissio, tuomio 8.10.2008, Kok., s. II‑2567, 57 kohta).

97 Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että komissio on katsoakseen, että emoyhtiö on vastuussa kilpailuoikeuden rikkomisesta, johon sen tytäryhtiö on syyllistynyt, lähtenyt siitä, että tällainen vastuuseen joutuminen on mahdollista silloin, kun emoyhtiö ja sen tytäryhtiö kuuluvat samaan taloudelliseen kokonaisuuteen ja muodostavat näin ollen yhden ainoan EY 81 artiklassa tarkoitetun yrityksen (riidanalaisen päätöksen 325 perustelukappale).

98 Keskeinen tekijä, johon komissio on nojautunut osoittaakseen, että emoyhtiön voitiin katsoa olevan vastuussa tytäryhtiönsä kilpailusääntöjä rikkovasta käyttäytymisestä, on se, ettei tytäryhtiö päätä itsenäisesti käyttäytymisestään markkinoilla. Kyseinen itsenäisyyden puuttuminen liittyy näet erottamattomasti siihen, että emoyhtiöllä on ”ratkaiseva vaikutus” tytäryhtiönsä käyttäytymiseen, ja tällaisen vaikutusvallan tosiasiallinen käyttäminen voidaan oikeuskäytännön mukaan olettaa silloin, kun emoyhtiö omistaa tytäryhtiönsä yhtiöpääoman kokonaan (ks. riidanalaisen päätöksen 329 ja 330 perustelukappale).

99 Komissio on siten riidanalaisen päätöksen 331 perustelukappaleessa todennut, ettei Transcatab ”toiminut itsenäisesti” käsiteltävässä asiassa, koska se oli täysin emoyhtiönsä SCC:n määräysvallassa.

100 Toisin kuin Transcatab väittää vastauksessaan – eli että komissio on käsiteltävässä asiassa muuttanut ”iuris tantum” -olettaman (kumottavissa oleva olettama) ”iuris et de iure” -olettamaksi (ehdoton olettama) – kyseinen päättely ei eroa kumottavissa olevan olettaman logiikasta. Kuten muiden kilpailuoikeudessa sallittujen olettamien tapauksessa, on siis niin, että jos komissio voi laillisesti olettaa jonkin seikan, sitä pidetään toteen näytettynä, jollei asianomainen yritys kumoa olettamaa esittämällä pitävää vastanäyttöä (edellä 90 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 121 ja 126 kohta ja asia C-199/92 P, Hüls v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4287, 162 ja 167 kohta). Kun lisäksi otetaan huomioon mainitun olettaman, joka voidaan kääntää jokaisessa erityistapauksessa, kumottavuus, se ei voi johtaa siihen, että tytäryhtiönsä koko yhtiöpääoman omistava emoyhtiö joutuu automaattisesti vastuuseen, mikä olisi ristiriidassa sen yksilöllistä vastuuta koskevan periaatteen kanssa, johon kilpailuoikeus perustuu.

101 Komissio ei siis ole rikkonut sääntöjä, jotka koskevat emoyhtiön vastuuseen joutumista tytäryhtiönsä käyttäytymisestä, kun se katsoi pääosin SCC:n, jonka oikeudellinen seuraaja Alliance One on, olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, johon Transcatab oli syyllistynyt.

102 On todettava, ettei tällaista päätelmää voida kyseenalaistaa väitteillä, jotka Transcatab on esittänyt vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen edellä 88 kohdassa mainitussa asiassa Akzo Nobel ym. vastaan komissio annetusta tuomiosta tehtävistä päätelmistä. Transcatabin mukaan ensinnäkin kyseisessä tuomiossa on tulkittu virheellisesti aikaisempaa oikeuskäytäntöä ja etenkin edellä 95 kohdassa mainitussa asiassa Stora Kopparbergs Bergslags vastaan komissio annettua tuomiota eikä oikeuskäytäntö ole tältä osin missään tapauksessa yksiselitteinen. Toiseksi kyseisen tuomion taustalla olevat tosiseikat eroavat sen mukaan käsiteltävän asian tosiseikoista, koska yhteistoimintajärjestelyyn oli osallistunut useampia tytäryhtiöitä ja koska näin ollen oli vaikeampaa osoittaa, että emoyhtiö ei ollut tietoinen kilpailua rajoittavista toiminnoista. Ensimmäisestä väitteestä on kuitenkin riittävää todeta, että edellä 88 kohdassa mainitussa asiassa Akzo Nobel ym. vastaan komissio annetusta tuomiosta ilmenee (ks. myös vastaavasti julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus kyseisessä asiassa, Kok., s. I‑8241, 60 ja 61 kohta), että unionin tuomioistuin otti huomioon oikeuskäytännön, johon Transcatab nojautuu suurilta osin ensisijaisissa väitteissään ja johon kuuluu muun muassa edellä 95 kohdassa mainittu asia Stora Kopparbergs Bergslags vastaan komissio, ja tämän lisäksi se myös tulkitsi yksiselitteisesti aikaisempaa oikeuskäytäntöä (edellä 88 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym., v. komissio, tuomion 58–62 kohta). Toisesta väitteestä on riittävää todeta, että näiden kahden asian välinen väitetty ero on täysin merkityksetön, koska edellä 88 kohdassa mainitussa asiassa Akzo Nobel ym. vastaan komissio annetussa tuomiossa vahvistettu vastuuseen joutumista koskeva kriteeri ei ollut missään tapauksessa se, että emoyhtiö on suoraan tai välillisesti tietoinen tytäryhtiönsä tai tytäryhtiöidensä toteuttamista toiminnoista. Kuten komissio on perustellusti huomauttanut, tällaista seikkaa ei kyseisessä tuomiossa ole joka tapauksessa otettu millään tavalla huomioon.

– Olettaman kumoamiseksi toimitettujen todisteiden huomiotta jättäminen

103 Kuten edellä 94 ja 95 kohdassa on esitetty, on niin, että kun emoyhtiö omistaa tytäryhtiönsä koko yhtiöpääoman, komissio voi olettaa, että emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiönsä käyttäytymiseen, eikä se ole velvollinen esittämään lisätodisteita, jotka osoittavat, että emoyhtiö on todellakin käyttänyt tällaista vaikutusvaltaa tai se oli ainakin jollakin tavalla tietoinen rikkomisesta tai mainitun tytäryhtiön osallistumisesta siihen. Kyse on kumottavissa olevasta olettamasta, joka voidaan kumota vastanäytöllä. Toisin kuin Transcatab väittää, juuri SCC:n, joka omisti kilpailusääntöjen rikkomisajanjakson aikana koko Transcatabin yhtiöpääoman (ks. riidanalaisen päätöksen 336 perustelukappale), on siis kumottava tämä olettama todistein, joilla voidaan osoittaa, että sen tytäryhtiö määrittää toimintalinjansa markkinoilla itsenäisesti ja että nämä kaksi yhtiötä eivät siis muodosta yhtenäistä taloudellista yksikköä. Jos näin ei tehdä, määräysvallan käyttämistä osoittaa se, ettei koko yhtiöpääoman omistamista koskevaa olettamaa ole kumottu (ks. vastaavasti edellä 88 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomion 60–62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T-175/05, Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 30.9.2009, 93 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

104 Käsiteltävässä asiassa komissio on riidanalaisen päätöksen 335–344 perustelukappaleessa tutkinut niitä SCC:n väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa esittämiä väitteitä ja todisteita, joilla pyrittiin osoittamaan, ettei Transcatabin kauppapolitiikkaan ollut vaikutettu ratkaisevasti, eikä se ole katsonut niitä sellaisiksi, että ne voisivat kumota kyseisen olettaman.

105 On todettava, että Transcatab on kanteessa vain väittänyt tukematta näitä väitteitään millään tavoin, että SCC on hallinnollisessa menettelyssä näyttänyt toteen, että Transcatab ilmensi hajautettua rakennetta, jolla on oma täysin riippumaton paikallinen johto ja jolle oli delegoitu kaikki tehtävät juuri Italian raakatupakkamarkkinoiden erityispiirteiden vuoksi, ja että sen hallituksen jäsenet ja sen toimitusjohtaja olivat itsenäisiä eikä heillä ollut mitään suoraa tai välillistä yhteyttä SCC:hen. Transcatab ei ole kuitenkaan yksilöinyt millään tavalla niitä mahdollisia virheitä, jotka komissio on väitetysti tehnyt riidanalaisessa päätöksessä näiden todisteiden arvioinnissa. Se on vasta vastauksessa esittänyt vastauksena tiettyihin komission väitteisiin joitakin väitteitä, joilla pyritään epäsuorasti arvostelemaan riidanalaista päätöstä.

106 On joka tapauksessa huomautettava aluksi, kuten komissio on perustellusti todennut riidanalaisen päätöksen 338 perustelukappaleessa, että se, että tytäryhtiöllä on oma paikallisjohtonsa ja omat varansa, ei sinänsä ole osoitus siitä, että se määrittelee käyttäytymisensä markkinoilla emoyhtiöönsä nähden itsenäisesti. Päivittäisten asioiden hoidon uskominen täysin omistetun tytäryhtiön paikallisjohdolle on näet normaali käytäntö, eikä se voi tästä syystä olla osoitus tytäryhtiöiden todellisesta autonomiasta. Sama koskee Italian raakatupakkamarkkinoiden väitetyistä ominaisuuksista esitettyä väitettä, koska kyseiset ominaisuudet eivät estä emoyhtiötä käyttämästä täysimääräisesti todellista määräysvaltaa tytäryhtiöönsä.

107 Lisäksi on todettava, että komissio on riidanalaisen päätöksen 341 ja 342 perustelukappaleessa täsmentänyt yhtäältä, että ennen kuin SCC hankki koko Transcatabin yhtiöpääoman, se käytti jo määräysvaltaa kyseisessä yhtiössä italialaisen kumppaninsa kanssa, ja että sitä, ettei se muuttanut mitenkään Transcatabin johtoa määräysvallan hankkimisen jälkeen, ei siis voida pitää todisteena siitä, ettei sillä ollut mitään vaikutusvaltaa tytäryhtiöönsä sen jälkeen, kun se sai sen kokonaan omistukseensa. Komissio on toisaalta huomauttanut, että toimeenpanovallan delegoiminen Transcatabin toimitusjohtajalle, jonka vastakkaisten todisteiden puuttuessa voitiin kohtuullisesti olettaa olevan SCC:n nimeämä, ei ollut estänyt muita hallituksen jäseniä jatkamasta toimintaansa hallituksessa ja hoitamasta hallitustehtäviään.

108 On kuitenkin huomautettava, että komissio on SCC:n selityksen puuttuessa antanut perustellusti merkitystä sille, ettei SCC, jolla oli ainoaksi osakkeenomistajaksi tullessaan kaikki valtuudet uudistaa hallitus osittain tai kokonaan, ollut ryhtynyt mihinkään tämän suuntaisiin toimenpiteisiin. Tästä seuraa, että hallituksen jäsenten ja erityisesti toimitusjohtajan pysyttäminen tehtävissään voi ainoastaan olla seurausta SCC:n Transcatabin ainoana osakkeenomistajana tekemästä päätöksestä.

109 Lisäksi se, että yhdellä ainoalla henkilöllä eli toimitusjohtajalla on merkittävät valtuudet, jotka hallitus on sille delegoinut, voisi sitä vastoin olla osoitus emoyhtiön halusta yksinkertaistaa määräysvaltansa käyttöä tytäryhtiössään nimenomaan rajoittamalla hallituksen roolin marginaalitoimintoihin ja keskittämällä kaikki valtuudet ”luottohenkilön” käsiin. Ei näet ole uskottavaa, että monikansallinen yhtiö delegoi kaikki kansallisilla markkinoilla toimivan tytäryhtiön, kuten tilanne on Transcatabin osalta, valtuudet – tai hyväksyy ennen koko määräysvallan hankkimista olemassa olleiden valtuuksien delegoinnin – luonnolliselle henkilölle, joka täysin itsenäisesti ja väitetysti ilman, että ainoa osakkeenomistaja olisi hänet nimennyt, valitsisi puolestaan hallituksen jäsenet epäämällä kaikilta muilta henkilöiltä kaiken mahdollisen vaikutusvallan yhtiön hallinnointiin ja joka ei tosiasiassa tekisi kenellekään tiliä toimistaan.

110 Kun otetaan huomioon myös se, ettei valtuuksien delegointi tytäryhtiön toimitusjohtajalle ole mitenkään epätavallista, tällaisella väitteellä ei voida kumota olettamaa emoyhtiön Transcatabissa käyttämästä määräysvallasta.

111 Seuraavaksi argumentista, jolla pyritään arvostelemaan sitä väitettyä päätelmää, jonka komissio on tehnyt siitä, että jotkin asiakirjat on laadittu englanniksi, on riittävää todeta, että toisin kuin Transcatab väittää, kyseisten riidanalaisen päätöksen 343–346 perustelukappaleessa mainittujen asiakirjojen tarkoituksena ei ollut osoittaa, että emoyhtiöt olivat voineet vaikuttaa tai että ne olivat konkreettisesti vaikuttaneet italialaisten tytäryhtiöidensä käyttäytymiseen, eikä myöskään osoittaa, että emoyhtiöt olivat tietoisia kyseisestä kartellista. Komissio on sitä vastoin vain käyttänyt tiettyjä hallintomenettelyn asiakirjoihin kuuluvia asiakirjoja osoittaakseen, miten luotettavia olivat ne todisteet ja väitteet, jotka SCC oli esittänyt väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa kumotakseen olettaman siitä, että sillä on ratkaiseva vaikutus Transcatabiin.

112 Lopuksi on huomautettava, että toisin kuin Transcatab väittää vastauksessaan, riidanalaisesta päätöksestä ei millään tavalla ilmene, että olettama ratkaisevasta vaikutuksesta voidaan kumota ainoastaan, jos emoyhtiön osallistuminen on yksinomaan taloudellista.

113 Tästä seuraa, että olettaman kumoamiseksi toimitettujen todisteiden huomioon ottamatta jättämistä koskeva väite on hylättävä.

– Puolustautumisoikeuksien loukkaaminen

114 Transcatabin esittämästä kolmannesta väitteestä on huomautettava, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kilpailupolitiikan alaan liittyvien hallinnollisten menettelyjen toimittamisessa on unionin oikeuden yleinen oikeusperiaate, jonka noudattamista unionin tuomioistuimet valvovat (ks. asia C-534/07 P, Prym ja Prym Consumer v. komissio, tuomio 3.9.2009, Kok., s. I‑7415, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

115 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen edellyttää sitä, että asianomaisella yrityksellä on hallinnollisen menettelyn kuluessa ollut mahdollisuus tehdä hyödyllisellä tavalla tunnetuksi näkökantansa sitä vastaan esitettyjen tosiseikkojen ja olosuhteiden paikkansapitävyydestä ja merkityksellisyydestä sekä niistä asiakirjoista, jotka komissio on ottanut huomioon perustamissopimuksen rikkomista koskevan väitteensä tueksi (yhdistetyt asiat 100/80–103/80, Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomio 7.6.1983, Kok., s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 10 kohta ja asia C-310/93 P, BPB Industries ja British Gypsum v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok., s. I‑865, 21 kohta).

116 Asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 1 kohta kuvastaa tätä periaatetta siltä osin kuin siinä säädetään, että osapuolille on lähetettävä väitetiedoksianto, jossa on esitettävä selkeästi kaikki ne olennaiset seikat, joihin komissio menettelyn tässä vaiheessa perustaa näkemyksensä (ks. vastaavasti edellä 88 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomion 67 kohta), jotta ne, joita asia koskee, voisivat tosiasiallisesti saada tiedon, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen, ja jotta ne pystyvät tehokkaasti puolustautumaan ennen kuin komissio tekee lopullisen päätöksen. Kyseistä vaatimusta noudatetaan, jos mainitussa päätöksessä ei aseteta asianomaisten henkilöiden vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia ja jos siinä esitetään ainoastaan ne tosiseikat, joista asianomaisilla henkilöillä on ollut mahdollisuus esittää näkemyksensä (ks. vastaavasti asia T-213/00, CMA CGM ym. v. komissio, tuomio 19.3.2003, Kok., s. II‑913, 109 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

117 Tämä voidaan kuitenkin tehdä tiivistelmänomaisesti, eikä lopullisen päätöksen tarvitse välttämättä täydellisesti vastata väitetiedoksiantoa (ks. vastaavasti edellä 115 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Musique Diffusion française ym. v. komissio, tuomion 14 kohta), koska väitetiedoksianto on valmisteleva asiakirja, jossa arviot tosiseikoista ja oikeudellisista seikoista ovat täysin väliaikaisia (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 142/84 ja 156/84, British American Tobacco ja Reynolds Industries v. komissio, tuomio 17.11.1987, Kok., s. 4487, Kok. Ep. IX, s. 249, 70 kohta). Väitetiedoksiantoa voidaan siten täydentää osapuolten antaman vastineen perusteella, jossa esitetyt argumentit osoittavat, että osapuolet ovat todella voineet käyttää puolustautumisoikeuksiaan. Komissio voi myös hallinnollisen menettelyn perusteella muuttaa tai täydentää esittämiensä väitteiden tukena olevia perusteluja sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta (ks. vastaavasti asia T-86/95, Compagnie générale maritime ym. v. komissio, tuomio 28.2.2002, Kok., s. II-1011, 448 kohta ja asia T-310/01, Schneider Electric v. komissio, tuomio 22.10.2002, Kok., s. II-4071, 438 kohta).

118 Unionin tuomioistuin on lisäksi jo täsmentänyt, että se, että yrityksen hallinnollisen menettelyn aikana esittämä väite otetaan huomioon, vaikkei yritykselle ole varattu tilaisuutta tulla kuulluksi tältä osin ennen lopullisen päätöksen tekemistä, ei voi sellaisenaan merkitä kyseisen yrityksen puolustautumisoikeuksien loukkaamista (asia C-497/99 P, Irish Sugar v. komissio, määräys 10.7.2001, Kok., s. I-5333, 24 kohta).

119 Lopuksi on myös huomautettava, että oikeuskäytännön mukaan puolustautumisoikeuksia on loukattu, jos on olemassa mahdollisuus, että komission säännöstenvastaisen toiminnan vuoksi sen toteuttama hallinnollinen menettely olisi saattanut johtaa erilaiseen tulokseen. Kantajana oleva yritys näyttää toteen, että tällainen loukkaaminen on tapahtunut, jos se voi osoittaa riittävällä tavalla ei niinkään sitä, että komission päätöksellä olisi ollut toisenlainen sisältö, vaan sen, että se olisi voinut puolustautua paremmin, jos säännöstenvastaisuutta ei olisi tapahtunut, esimerkiksi siksi, että se olisi voinut käyttää puolustuksessaan asiakirjoja, joihin se ei saanut tutustua hallinnollisen menettelyn aikana (ks. vastaavasti asia C-194/99 P, Thyssen Stahl v. komissio, tuomio 2.10.2003, Kok., s. I-10821, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia C-407/08 P, Knauf Gips v. komissio, tuomio 1.7.2010, 28 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

120 Käsiteltävässä asiassa on huomautettava, että perustellakseen SCC:n joutumista vastuuseen siitä kartellioikeuden rikkomisesta, johon Transcatab, jonka yhtiöpääoman se omisti kokonaan, oli syyllistynyt, komissio saattoi edellä 94–96 kohdassa esitettyjen oikeuskäytännön periaatteiden perusteella väitetiedoksiannossa lähtökohtaisesti vain osoittaa, miten yhtiöpääoma jakautui tytäryhtiöiden ja emoyhtiöiden välillä (ks. väitetiedoksiannon 336–338 kohta). Näiden oikeuskäytännön periaatteiden mukaan komission oli siis lopullisessa päätöksessään otettava kantaa osapuolten vastauksena mainittuun väitetiedoksiantoon esittämiin väitteisiin (ks. riidanalaisen päätöksen 335 perustelukappale ja sitä seuraavat perustelukappaleet), joilla pyrittiin kumoamaan kyseinen olettama.

121 Lisäksi on korostettava Transcatabin väitteestä, jonka mukaan komissio on käyttänyt riidanalaisessa päätöksessä asiakirjoja, joita ei ole mainittu väitetiedoksiannossa, että komissio tarkastelee todellakin riidanalaisen päätöksen 335–344 perustelukappaleessa tiettyjä seikkoja ja nimenomaisia asiakirjoja SCC:n ja Transcatabin välisistä suhteista ja viittaa tässä yhteydessä hallintomenettelyn asiakirjoihin kuuluviin asiakirjoihin ainoastaan arvioidessaan osapuolten hallinnollisessa menettelyssä esittämiä väitteitä ja todisteita. Kyseisten seikkojen ja asiakirjojen huomioon ottamisella ei siten voinut olla vaikutusta siihen, että Transcatab voi tehokkaasti käyttää puolustautumisoikeuksia, varsinkin, kun sillä oli ollut mahdollisuus tutustua kyseisiin asiakirjoihin – jotka olivat jo joka tapauksessa sen hallussa – hallinnollisessa menettelyssä.

122 Lisäksi asiakirja-aineistosta ilmenee, että sekä SCC että Transcatab ovat voineet vastata niille osoitetussa väitetiedoksiannossa nimenomaisesti esitettyyn väitteeseen ja esittää puolustuksensa kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan luona pidetyssä kuulemisessa. Kontradiktorista periaatetta on siis noudatettu hallinnollisessa menettelyssä.

123 On joka tapauksessa myös huomautettava, kuten unionin tuomioistuin on korostanut, että koska komissiolla ei ole kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutumisessa velvollisuutta esittää väitetiedoksiannossa muita seikkoja kuin näyttö siitä, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiöidensä yhtiöpääoman, puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskevaa väitettä ei voida hyväksyä (ks. vastaavasti edellä 88 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 10.9.2009, 64 kohta).

124 Näin ollen on hylättävä aineellisesti puolustautumisoikeuksien loukkaamista koskeva väite tarvitsematta ottaa kantaa komission esille tuomaan kysymykseen sen tutkittavaksi ottamisesta.

125 Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa on siis hylättävä kokonaisuudessaan.

Ensimmäisen valitusperusteen toinen osa, joka koskee asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan rikkomista

Asianosaisten lausumat

126 Transcatab väittää, että komissio on määrännyt sille siksi, että tämä on katsonut Alliance Onen olevan vastuussa kyseisistä rikkomisista, sakon, joka ylittää sen enimmäismäärän, joka on 10 prosenttia sen liikevaihdosta riidanalaisen päätöksen tekemistä edeltäneellä tilikaudella ja josta säädetään asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa. Sille määrätty sakon määrä on näet noin 43 prosenttia sen liikevaihdosta.

127 Transcatab viittaa muilta osin Alliance Onen kanteessaan (asia T-25/06) esittämiin väitteisiin, joista se on toimittanut jäljennöksen liitteenä.

128 Komissio vaatii Transcatabin väitteiden hylkäämistä.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

129 Aluksi on huomautettava, että tämä osa liittyy läheisesti käsiteltävän kanneperusteen ensimmäiseen osaan, koska ensimmäisen osan hylkääminen vaikuttaa välttämättäkin käsiteltävän osan perusteltavuuteen. Kun näin ollen otetaan huomioon ne seikat, joiden johdosta käsiteltävän kanneperusteen ensimmäinen osa hylättiin, on pääteltävä, ettei komissio ole tehnyt virhettä ottaessaan SCC:n yhteisen liikevaihdon viitearvoksi laskiessaan asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa vahvistettua enimmäismäärää, joka on 10 prosenttia liikevaihdosta (ks. vastaavasti edellä 103 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 30.9.2009, 114 kohta).

130 Kyseinen enimmäismäärä on näet laskettava kaikkien niiden yhtiöiden yhteenlasketun liikevaihdon perusteella, jotka muodostavat EY 81 artiklassa tarkoitettuna yrityksenä toimivan taloudellisen yksikön, sillä ainoastaan näiden yksikköön kuuluvien yhtiöiden yhteenlaskettu liikevaihto voi kuvastaa kyseessä olevan yrityksen kokoa ja taloudellista voimaa (ks. vastaavasti asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1487, 528 ja 529 kohta sekä edellä 103 kohdassa mainittu asia Akzo Nobel ym. v. komissio, tuomio 30.9.2009, 114 kohta).

131 Transcatabin esittämästä yleisestä viittauksesta sen emoyhtiön, Alliance Onen, nostamassa kanteessa esitettyihin väitteisiin on toiseksi todettava, että tällainen viittaus, joka koskee asianomaista viitattua asiakirjaa ainoastaan yleisesti eikä unionin yleinen tuomioistuin voi sen perusteella yksilöidä tarkalleen niitä väitteitä, joilla se voisi katsoa täydennettävän kirjelmissä esitettyjä oikeudellisia perusteita, on jätettävä tutkimatta.

132 On näet huomautettava, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklan ja työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan kanteessa on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksenä on, että ne olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kanne perustuu, käyvät ilmi ainakin pääpiirteittäin itse kannekirjelmän tekstistä, kunhan ne on esitetty johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi. Vaikka kannekirjelmää voidaan tukea ja täydentää tietyiltä osin viittaamalla sen liitteenä olevien asiakirjojen tiettyihin kohtiin, sillä, että viitataan yleisluo