ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Se, että kansallinen lainsäädännön mukaan tällainen kanne on lähtökohtaisesti mahdollista nostaa myös siinä tilanteessa, ettei mitään asianomaisen velallisyhtiön omaisuutta koskevaa maksukyvyttömyysmenettelyä olisi aloitettu, ei itsessään voi olla esteenä tällaisen kanteen luonnehtimiselle kanteeksi, joka johtuu välittömästi maksukyvyttömyysmenettelystä ja liittyy siihen läheisesti, edellyttäen, että kyseinen kanne on todellakin nostettu maksukyvyttömyysmenettelyn yhteydessä.

Maksukyvyttömyysmenettelyistä annetun asetuksen N:o 1346/2000 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen jäsenvaltion, jossa yhtiön omaisuutta koskeva maksukyvyttömyysmenettely on aloitettu, tuomioistuimilla on kyseisen säännöksen nojalla toimivalta tutkia mainitun yhtiön konkurssipesän pesänhoitajan maksukyvyttömyysmenettelyn yhteydessä yhtiön toimitusjohtajaa vastaan nostama kanne, jossa vaaditaan palauttamaan saman yhtiön maksukyvyttömyyden alkamisen jälkeen tai yhtiön ylivelkaantumisen toteamisen jälkeen suoritetut maksut.

Maksukyvyttömyysmenettelyistä annetun asetuksen N:o 1346/2000 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen jäsenvaltion, jossa yhtiön omaisuutta koskeva maksukyvyttömyysmenettely on aloitettu, tuomioistuimilla on toimivalta tutkia mainitun yhtiön konkurssipesän pesänhoitajan maksukyvyttömyysmenettelyn yhteydessä yhtiön toimitusjohtajaa vastaan nostama kanne, jossa vaaditaan palauttamaan saman yhtiön maksukyvyttömyyden alkamisen jälkeen tai yhtiön ylivelkaantumisen toteamisen jälkeen suoritetut maksut, kun toimitusjohtajan kotipaikka ei ole toisessa jäsenvaltiossa vaan tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla tehdyn yleissopimuksen, joka on allekirjoitettu 30.10.2007 ja jonka tekeminen on hyväksytty yhteisön puolesta tehdyllä päätöksellä 2009/430 (Lugano II -yleissopimus), sopimusvaltiossa.

Siltä osin kuin kanne kuuluu asetuksen N:o 1346/2000 3 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, se on näet suljettu kyseisen yleissopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle.

(ks. 32 ja 34 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70 liitteenä olevan määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 2 lausekkeen 1 kohdan sanamuodosta ilmenee, että sen soveltamisala käsitetään laajasti ja sitä sovelletaan yleisesti ”määräaikaisiin työntekijöihin, joilla on työsopimus tai työsuhde, sellaisena kuin se on määritelty jäsenvaltion lainsäädännössä, työehtosopimuksissa tai käytännössä”. Lisäksi puitesopimuksessa tarkoitetun käsitteen ”määräaikaiset työntekijät” määritelmä, joka annetaan sen 3 lausekkeen 1 kohdassa, kattaa kaikki työntekijät siitä riippumatta, onko heidän työnantajansa julkisen vai yksityisen sektorin työnantaja.

Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70 liitteenä olevan määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 5 lauseketta on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa sallitaan yliopistojen uudistaa tuntiopettajien kanssa tehtyjä perättäisiä määräaikaisia työsopimuksia rajoituksetta siltä osin kuin on kyse niiden enimmäiskestosta ja uudistamisten lukumäärästä, kun tällaisten sopimusten käyttö on perusteltua kyseisen lausekkeen 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetusta perustellusta syystä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava. Kyseisen tuomioistuimen on kuitenkin myös varmistettava, että asianomaisten perättäisten työsopimusten uudistamisella pyritään todella kattamaan väliaikaisia tarpeita ja ettei edellä mainittua kansallista säännöstöä käytetä tosiasiassa pysyvien ja jatkuvien tarpeiden kattamiseen opetushenkilöstön palvelukseen ottamisen alalla.

On näin ollen ilmeistä, että kyseisessä säännöstössä vahvistetaan puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohdan a alakohdan mukaisesti täsmälliset ja konkreettiset olosuhteet, joiden täyttyessä määräaikaiset työsopimukset voidaan tehdä ja ne voidaan uudistaa tuntiopettajien palvelukseen ottamiseksi, ja että siinä vastataan todelliseen tarpeeseen, jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, joka on yksinomaan toimivaltainen tulkitsemaan kansallista oikeutta, tehtävänä olevista tarkastuksista muuta johdu. Vaikuttaa lisäksi siltä, että tällaisilla määräaikaisilla sopimuksilla päästään tavoiteltuun hyväksyttävään sosiaalipoliittiseen päämäärään, joka on yliopisto-opetuksen rikastuttaminen nimenomaisilla aloilla tunnettujen asiantuntijoiden kokemusta hyödyntämällä, koska näillä sopimuksilla voidaan ottaa huomioon sekä asianomaisten pätevyyden kehittyminen asianomaisilla aloilla että yliopistojen tarpeet.

(ks. 45, 49, 50 ja 60 kohta sekä tuomiolauselma)
Vesi- ja energiahuollon, liikenteen ja teletoiminnan alalla toimivien yksiköiden hankintamenettelyjä koskevien yhteisön sääntöjen soveltamiseen liittyvien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta annetun direktiivin 92/13, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2007/66, 1 artiklan 1 ja 3 kohtaa ja 2 a artiklan 2 kohdan viimeistä alakohtaa on tulkittava siten, että määräajan, joka on asetettu kumoamiskanteen nostamiseksi hankintamenettelyn ratkaisemispäätöksestä, on käynnistyttävä uudelleen, jos hankintayksikkö on tämän ratkaisemispäätöksen jälkeen mutta ennen sopimuksen allekirjoittamista tehnyt uuden päätöksen, jolla voi olla vaikutusta kyseisen ratkaisemispäätöksen laillisuuteen. Tämä määräaika alkaa kulua siitä, kun tarjoajat saavat ilmoituksen myöhemmästä päätöksestä, tai ilmoituksen puuttuessa ajankohdasta, jolloin viimeksi mainitut ovat saaneet sen tietoonsa.

Jos tarjoaja sen sijaan saa kansallisen lainsäädännön mukaisen kanteen nostamisen määräajan päätyttyä tietoonsa sääntöjenvastaisuuden, jonka väitetään tapahtuneen ennen hankintamenettelyn ratkaisemispäätöstä, tarjoajalla on oikeus nostaa kanne tästä päätöksestä vain kyseisessä määräajassa, jollei kansallisen lainsäädännön nimenomaisessa säännöksessä taata tällaista oikeutta unionin oikeuden mukaisesti.

(ks. 47 ja 48 kohta sekä tuomiolauselma)
Pääoman hankinnasta suoritettavista välillisistä veroista annetun direktiivin 69/335, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 85/303, 4 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ja 7 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että jäsenvaltio ottaa uudelleen käyttöön pääoman hankintaveron, joka kannetaan kyseisistä säännöksistä ensimmäisen soveltamisalaan kuuluvista yhtiöpääoman korotuksista, jotka olivat tällaisen veron alaisia 1.7.1984 mutta jotka on myöhemmin vapautettu siitä.

Direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdassa asetetaan nimittäin selvä ja ehdoton jäsenvaltioita koskeva velvollisuus vapauttaa pääoman hankintaverosta kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvat toimet, jotka 1.7.1984 oli vapautettu verosta tai joita verotettiin enintään 0,50 prosentin verokannalla.

Koska direktiivin 69/335 4 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan kuuluvat toimet olivat 1.7.1984 pääoman hankintaveron alaisia siten, että niitä verotettiin yli 0,50 prosentin verokannalla, jäsenvaltio saattoi kuitenkin kyseisen direktiivin 7 artiklan 2 kohdan mukaan 1.1.1986 unioniin liittyessään päättää jatkaa pääoman hankintaveron kantamista tällaisista toimista.

Tästä on todettava, ettei direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan viittaus ajankohtaan 1.7.1984 oikeuta niitä jäsenvaltioita, jotka tuolloin kantoivat kyseessä olevista liiketoimista pääoman hankintaveron soveltamalla yli 0,50 prosentin verokantaa, ottamaan kyseistä veroa uudelleen käyttöön sen jälkeen, kun ne ovat luopuneet veron kantamisesta. Unionin lainsäätäjän tahto oli nimittäin poistaa pääoman hankintavero, ja mahdollisuus jatkaa sen kantamista oli pelkästään poikkeus, joka voitiin perustella jäsenvaltioiden pelolla verotulojen menettämisestä. Näin ollen on niin, että vaikka verotulojen menettämisellä voitiin oikeuttaa pääoman hankintaveron kantamisen jatkaminen 1.7.1984 jälkeen mainitun direktiivin 7 artiklan 2 kohdassa ilmaistuissa rajoissa, sillä ei voitu oikeuttaa tällaisen veron uudelleen käyttöönottoa.

(ks. 45, 46, 50 ja 52 kohta sekä tuomiolauselma)
Ratkaiseva seikka sen arvioimisessa, kuuluuko toimenpide määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen, joka on Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70 liitteenä, 4 lausekkeen 1 kohdassa tarkoitettuun työehtojen käsitteeseen, on juuri työtä koskeva seikka eli työntekijän ja työnantajan välille muodostunut palvelussuhde. Mainitun lausekkeen sellaisella tulkinnalla, jolla määräaikaisen työsopimuksen irtisanomisehdot, joihin kuuluu irtisanomisaika, jätetään työehtojen käsitteen määritelmän ulkopuolelle, rajoitettaisiin kyseisessä määräyksessä mainitun tavoitteen vastaisesti määräaikaisille työntekijöille syrjintää vastaan annettavan suojan alaa.

Määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen, joka on Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70 liitteenä, 4 lausekkeen 1 kohtaa on tulkittava siten, että silloin kun määräaikaiset ja vakituiset työntekijät ovat toisiinsa rinnastettavissa tilanteissa, määräys on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään mahdollisuudesta soveltaa asianomaisen työntekijän palvelusajasta riippumatonta kiinteää kahden viikon pituista irtisanomisaikaa irtisanottaessa yli kuuden kuukauden pituisia määräaikaisia työsopimuksia, kun taas toistaiseksi voimassa olevien työsopimusten irtisanomisaika määräytyy asianomaisen työntekijän palvelusajan perusteella ja se voi vaihdella kahdesta viikosta kolmeen kuukauteen.

Määräaikaisten ja vakituisten työntekijöiden erilaista kohtelua työsuhteen ehdoissa ei voida perustella kriteerillä, jossa viitataan yleisesti ja abstraktisti juuri työsuhteen kestoon. Jos myönnettäisiin, että pelkästään palvelussuhteen tilapäisyys riittäisi perusteeksi tällaiselle erilaiselle kohtelulle, tehtäisiin tällä sisällöllisesti tyhjäksi direktiivin 1999/70 ja puitesopimuksen tavoitteet, koska tällaisen kriteerin käyttämisellä pidettäisiin loputtomasti yllä määräaikaisille työntekijöille epäedullista tilannetta. Työsuhteen vakautta, jota määräaikaisella työsopimuksella edistetään, ei myöskään voida pitää puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohdassa tarkoitettuna asiallisena syynä.

(ks. 38–40 kohta ja tuomiolauselma)
49

Arvonlisäverodirektiivin 44 artiklan mukaan verovelvolliselle, joka toimii tässä ominaisuudessaan, suoritettavien palvelujen suorituspaikka on paikka, jossa tällä verovelvollisella on liiketoimintansa kotipaikka. Jos nämä palvelut kuitenkin suoritetaan verovelvollisen kiinteään toimipaikkaan, joka sijaitsee muualla kuin verovelvollisen liiketoiminnan kotipaikka, palvelujen suorituspaikka on paikka, jossa kyseinen kiinteä toimipaikka sijaitsee. Jos tällaista liiketoiminnan kotipaikkaa tai kiinteää toimipaikkaa ei ole, palvelujen suorituspaikka on paikka, jossa kyseiset palvelut vastaanottavan verovelvollisen kotipaikka tai vakinainen asuinpaikka on.
8

Asetuksen N:o 2052/88 soveltamisesta rakennerahastojen toiminnan yhteensovittamisen osalta toisaalta keskenään ja toisaalta Euroopan investointipankin toiminnan ja muiden rahoitusvälineiden kanssa 19.12.1988 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 4253/88 (EYVL L 374, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 20.7.1993 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2082/93 (EYVL L 193, s. 20; jäljempänä asetus N:o 4253/88), 23 artiklassa, jonka otsikko on ”Varainhoidon valvonta”, säädetään seuraavaa: ”1. Julkisten tai yksityisten hankkeenedistäjien toteuttamien toimien menestyksellisyyden takaamiseksi jäsenvaltioiden on toimia täytäntöönpantaessa toteutettava tarpeelliset toimenpiteet: — voidakseen säännöllisesti todentaa, että yhteisön rahoittamat toimenpiteet toteutetaan oikein, — ehkäistäkseen epäkohtia ja ryhtyäkseen toimenpiteisiin niitä vastaan, — periäkseen takaisin varat, jotka on menetetty väärinkäytön tai laiminlyönnin vuoksi. Jäsenvaltio on toissijaisesti vastuussa aiheettomasti maksettujen varojen takaisinmaksusta, jollei jäsenvaltio ja/tai välittäjä ja/tai hankkeenedistäjä voi osoittaa, ettei kyse ole niiden syyksi luettavasta väärinkäytöksestä tai laiminlyönnistä. – – Jäsenvaltioiden on toimitettava komissiolle tiedot tätä varten toteuttamistaan toimenpiteistä sekä erityisesti kuvaus toiminnan tehokkuuden takaamiseksi vahvistetuista valvonta- ja hallintojärjestelmistä. Jäsenvaltioiden on annettava komissiolle määräajoin tietoja hallinnollisista ja oikeudellisista seuraamuksista. – – 2. Komission virkamiehet tai muut sen henkilökuntaan kuuluvat voivat valvoa paikalla, erityisesti pistokokein, rakennerahastojen rahoittamaa toimintaa sekä hallinto- ja valvontajärjestelmiä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta jäsenvaltioiden kansallisten lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten mukaisesti suorittamia tarkastuksia ja rajoittamatta [ETY:n] perustamissopimuksen 206 artiklan määräysten soveltamista ja muita perustamissopimuksen 209 artiklan c kohdan mukaisesti suoritettuja tarkastuksia. – – 3. Vastuullisen toimielimen ja vastuullisten viranomaisten on toimitettava komissiolle kaikki toimintaan liittyviä menoja ja tarkastuksia koskevat tositteet kolmen vuoden kuluessa siitä, kun viimeinen toimintaan liittyvä maksu on suoritettu.”
5

GewO 1994:n 139 §:ssä säädetään seuraavaa: ”(1) Aseisiin liittyvän elinkeinon harjoittamista koskeva lupa (94 §:n 80 kohta) on haettava seuraavia toimintoja varten: 1. muiden kuin sotaan tarkoitettujen aseiden ja ammusten osalta a) valmistus, muokkaaminen ja kunnostaminen (myös toimiminen aseseppänä), b) kauppa, c) vuokraus, d) välittäjänä toimiminen ostoa ja myyntiä varten; 2. sota-aseiden ja ‑ammusten osalta a) valmistus, muokkaaminen ja kunnostaminen, b) kauppa, c) välittäjänä toimiminen ostoa ja myyntiä varten. – – (4) Edellä 1 momentin 1 kohdan a, b tai c alakohdassa tai 2 kohdan a tai b alakohdassa tarkoitetun elinkeinoluvan saaneet voivat antaa vuokralle ja kunnostaa ampuma-aseita sekä myydä niihin liittyviä ampumatarvikkeita viranomaisen hyväksymissä ampumapaikoissa. Sota-aseiden vuokralleanto on muutoin kiellettyä.”
237

Näin ollen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka liittyy siihen, että kantajille asetettu todistustaakka on liian raskas, on myös hylättävä. Edellä esitetyistä selvityksistä nimittäin ilmenee, että komissio on tutkinut kantajien esittämät argumentit ja todisteet, ja se on nyt käsiteltävän asian olosuhteissa voinut pätevästi katsoa, ettei kyseisten argumenttien ja todisteiden perusteella voitu osoittaa, että EY 81 artiklan [3 kohdassa] soveltamisedellytykset täyttyivät. Koska komissio saattoi pätevästi katsoa, etteivät kantajat olleet esittäneet näyttöä siitä poikkeuksesta, johon ne vetosivat, on aiheellista hylätä myös in dubio pro reo ‑periaatteen loukkaamista koskeva väite.”
2)

Direktiivin 2002/19, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 8 ja 12 artiklaa, luettuna yhdessä sen 13 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että kansallisen sääntelyviranomaisen on silloin, kun se harkitsee velvollisuuden, joka koskee tilaajajohtojen asentamista loppukäyttäjän liittämiseksi kyseiseen verkkoon, asettamista sähköisen viestinnän operaattorille, jolla on huomattava markkinavoima tietyillä markkinoilla, otettava huomioon kyseisen operaattorin perusinvestoinnit ja asennuskustannusten kattamisen mahdollistavan hintavalvontamahdollisuuden olemassaolo.
4

Direktiivin 2 artiklan a, c, e ja f alakohdan mukaan tarkoitetaan ”a) 'kansainvälisellä suojelulla' pakolaisasemaa ja toissijaista suojeluasemaa sellaisina kuin ne on määritelty d ja f alakohdassa; – – c) 'pakolaisella' kolmannen maan kansalaista, jolla on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi rodun, uskonnon, kansallisuuden, poliittisten mielipiteiden tai tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään kuulumisen vuoksi ja joka oleskelee kansalaisuusmaansa ulkopuolella ja on kykenemätön tai sellaisen pelon johdosta haluton turvautumaan sanotun maan suojaan, ja kansalaisuudetonta henkilöä, joka oleskelee entisen pysyvän asuinmaansa ulkopuolella edellä mainittujen seikkojen tähden ja on kykenemätön tai sanotun pelon vuoksi haluton palaamaan sinne ja jota 12 artikla ei koske; – – e) ’henkilöllä, joka voi saada toissijaista suojelua’, kolmannen maan kansalaista – –, jolle ei voida myöntää pakolaisasemaa mutta jonka suhteen on esitetty merkittäviä perusteita uskoa, että jos hänet palautetaan alkuperämaahansa – –, hän joutuisi todelliseen vaaraan kärsiä 15 artiklassa määriteltyä vakavaa haittaa – –; f) 'toissijaisella suojeluasemalla' kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön tunnustamista jäsenvaltiossa henkilöksi, joka voi saada toissijaista suojelua”.
1)

Luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta 21.5.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/43/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna asiakirjalla Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, 4 artiklan 1 kohtaa, 9 artiklaa ja 11 artiklaa on tulkittava siten, että jäsenvaltioiden toimivaltaisilla elimillä on velvollisuus ehdottaa Euroopan komissiolle yhteisön tärkeinä pitämien alueiden luetteloon merkityn alueen poistamista luettelosta, kun kyseiseen alueeseen sisältyvän maa-alueen omistaja on vaatinut sitä kyseisiltä elimiltä ja väittänyt alueen ympäristön huonontuneen, siltä osin kuin vaatimus perustuu siihen seikkaan, että mainittu alue ei kyseisen direktiivin, sellaisena kuin se on muutettuna, 6 artiklan 2–4 kohdan säännösten noudattamisesta huolimatta lopullisesti voi enää myötävaikuttaa luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojeluun tai Natura 2000 ‑verkoston aikaansaamiseen.
43

Asetuksen N:o 1924/2006 28 artiklan 5 kohdassa vahvistetun siirtymätoimenpiteen puitteissa elintarvikealan toimija, joka on tehnyt päätöksen käyttää terveysväitettä, on vastuussa siitä, että hän tuntee kyseessä olevan elintarvikkeen terveysvaikutukset ja että hänellä jo on tämän asetuksen 10 artiklan 2 kohdassa vaaditut tiedot.
Lisäksi on todettava, että ensin mainitussa tilanteessa on alueellinen toimivalta sopimusta koskevassa asiassa määriteltävä asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan b alakohdassa säädettyjen liittymäperusteiden mukaisesti, jos pääasiassa kyseessä oleva sopimus on tässä säännöksessä tarkoitettu irtaimen kauppaa tai palvelujen suorittamista koskeva sopimus. Kuten asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan c alakohdassa säädetään, ainoastaan siinä tapauksessa, että sopimus ei kuulu kumpaankaan näistä kahdesta luokasta, on tuomioistuimen toimivaltaa arvioitava asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan a alakohdan mukaisesti (ks. vastaavasti asia C-533/07, Falco Privatstiftung ja Rabitsch, tuomio 23.4.2009, Kok., s. I-3327, 40 kohta ja asia C-9/12, Corman‑Collins, tuomio 19.12.2013, 42 kohta).
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Z, joka on aiottu äiti, joka on saanut lapsen sijaissynnytystä koskevan sopimuksen perusteella, ja eräs Government department (eräs Irlannin ministeriö) ja eräs Board of management of a community school (erään kunnallisen koulun johtokunta, jäljempänä Board of management) ja jossa on kyse siitä, että Z:lle kieltäydyttiin myöntämästä äitiyslomaa tai adoptiolomaa vastaavaa palkallista lomaa kyseisen lapsen syntymän jälkeen.
19

Tässä tilanteessa Tribunal Superior de Justicia de Cataluña päätti lykätä asian ratkaisua ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) [Direktiivin 92/12] 3 artiklan 2 kohta ja erityisesti vaatimus veron erityistarkoituksesta: a) Onko näitä tulkittava niin, että niissä asetetaan edellytykseksi se, ettei kyseistä tarkoitusta onnistuta toteuttamaan muulla yhdenmukaistetulla verolla? b) Onko näitä tulkittava niin, että kyseessä on yksinomaan julkistaloudellinen tarkoitus silloin, kun vero on otettu käyttöön yhtä aikaa, kun jokin toimivalta on siirretty itsehallintoalueille, joille on luovutettu myös verotuotto, jolla on tarkoitus kattaa osa siirretyn toimivallan aiheuttamista kustannuksista, ja eri itsehallintoalueet voivat soveltaa eri verokantoja? c) Jos edelliseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko erityistarkoituksen käsitettä tulkittava niin, että kyseisen tarkoituksen on oltava yksinomainen, vai päinvastoin niin, että se antaa mahdollisuuden saavuttaa useita erilaisia tavoitteita, joista yhtenä voi olla yksinomaan julkistaloudellinen tavoite, joka koskee tietyn toimivallan käytön rahoittamista? d) Jos edelliseen kysymykseen vastataan niin, että hyväksytään useiden tavoitteiden saavuttaminen, kuinka merkittävä tietyn tavoitteen on unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan oltava veron erityistarkoitusta koskevan vaatimuksen täyttymiseksi direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohtaa sovellettaessa, ja millä perusteella pääasiallinen ja liitännäinen tarkoitus erotetaan toisistaan? 2) [Direktiivin 92/12] 3 artiklan 2 kohta ja erityisesti edellytys, jonka mukaan näiden verojen kannossa on noudatettava valmistevero- tai arvonlisäverosaatavan syntymistä koskevia verotussääntöjä: a) Ovatko nämä esteenä yhdenmukaistamattomalle välilliselle verolle (kuten IVMDH), jonka osalta verosaatava syntyy silloin, kun polttoaine myydään vähittäiskaupassa loppukuluttajalle, toisin kuin yhdenmukaistetun veron verosaatava (kivennäisöljyveron, jonka verosaatava syntyy, kun tuotteet poistuvat viimeisestä verottomasta varastosta) tai arvonlisäverosaatava (joka siitä huolimatta, että sekin syntyy vähittäiskaupan viimeisessä vaiheessa, kuitenkin tulee maksettavaksi jokaisessa tuotanto- ja jakeluportaassa), koska se ei ole – kuten asiassa [C-437/97,] EKW ja Wein & Co[, 9.3.2000] annetussa tuomiossa [(Kok., s. I-1157)] todetaan (47 kohta) – kummankaan yhteisön lainsäädännössä säädetyn verotustekniikan systematiikan mukainen? b) Jos edelliseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko [kyseistä säännöstä] tulkittava siten, että mainittu verosääntöjen noudattamista koskeva edellytys täyttyy – ilman että verojen tarvitsee sopia yhteen verosaatavan syntymisen osalta – pelkästään sillä perusteella, että yhdenmukaistamaton välillinen vero (tässä tapauksessa IVMDH) ei vaikuta valmistevero- tai arvonlisäverosaatavan tavanomaiseen syntymiseen siinä mielessä, että se ei estä tai vaikeuta sitä?”
4

Kuudennen direktiivin 12 artiklan 3 kohdan a alakohdan ensimmäisessä ja kolmannessa alakohdassa säädetään seuraavaa: ”Kunkin jäsenvaltion on vahvistettava arvonlisäveron yleinen verokanta prosenttiosuutena veron perusteesta, ja sen on oltava sama tavaroiden luovutusten ja palvelujen suoritusten osalta. Tämän prosenttiosuuden on 1 päivästä tammikuuta 200131 päivään joulukuuta 2005 oltava vähintään 15 prosenttia. – – Jäsenvaltiot voivat lisäksi soveltaa joko yhtä tai kahta alennettua verokantaa. Nämä verokannat on määrättävä vähintään 5 prosentin suuruisena prosenttiosuutena veron perusteesta, ja niitä sovelletaan ainoastaan niihin ryhmiin kuuluvien tavaroiden luovutuksiin ja palveluiden suorituksiin, jotka on lueteltu liitteessä H.”
9

Erityisverolain 6 §:ssä, jossa on säännöksiä kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi, säädetään seuraavaa: ”Jos verovelvollisen 2 §:n c kohdassa tarkoitettu toiminta on verollista myös 2 §:n a kohdan ja/tai b kohdan nojalla, verovelvollisen on suoritettava 2 §:n a tai b kohdassa tarkoitetusta toiminnasta ainoastaan suurempi 5 §:n a ja c kohdassa tai 5 §:n b ja c kohdassa määritettyjen verokantojen mukaan lasketuista määristä.”