JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

MACIEJ SZPUNAR

29 päivänä heinäkuuta 2019 ( 1 )

Asia C‑468/18

R

vastaan

P

(Ennakkoratkaisupyyntö – Judecătoria Constanța (Constanțan alioikeus, Romania))

Ennakkoratkaisupyyntö – Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Tuomioistuimen toimivalta sekä tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano elatusvelvollisuutta koskevissa asioissa – Asetus (EY) N:o 4/2009 – 3 artiklan a alakohta – Vastaajan asuinpaikan tuomioistuin – 3 artiklan d alakohta – Tuomioistuin, jolla on toimivalta ratkaista vanhempainvastuuta koskeva kanne – 5 artikla – Vastaaja vastaa asiassa – Tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi on saatettu yhtä aikaa avioeroa ja sen seurauksia vanhempainvastuun kannalta koskeva vaatimus sekä yhteisen lapsen elatusta koskeva vaatimus – Tuomioistuimen päätös siitä, ettei se ole toimivaltainen vanhempainvastuuta koskevassa asiassa – Toimivalta tutkia lapsen elatusvelvollisuutta koskeva vaatimus – Tuomioistuin, jolla on paremmat edellytykset asian käsittelyyn

I Johdanto

1. Ennakkoratkaisupyyntö koskee toimivallasta, sovellettavasta laista, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta sekä yhteistyöstä elatusvelvoitteita koskevissa asioissa 18.12.2008 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 4/2009 3 artiklan a ja d alakohdan sekä 5 artiklan tulkintaa. ( 2 )

2. Ennakkoratkaisupyyntö on esitetty oikeudenkäynnissä, jonka asianosaisia ovat R, jonka asuinpaikka on Yhdistyneessä kuningaskunnassa, ja P, jonka asuinpaikka on Romaniassa; oikeudenkäynti koskee heidän yhteisen lapsensa elatusapua koskevaa vaatimusta, joka on esitetty avioeroa ja vanhempainvastuuta koskevan asian yhteydessä.

3. Pääasia tarjoaa unionin tuomioistuimelle tilaisuuden yhtäältä täsmentää asetuksen N:o 4/2009 3 artiklan a ja d alakohdan sekä 5 artiklan soveltamisedellytyksiä ja toisaalta lausua elatusvelvollisuutta koskevissa asioissa toimivaltaisen tuomioistuimen velvollisuudesta edistää oikeusriitojen käsittelyn keskittämistä lapsen edun perusteella, jonka kyseinen tuomioistuin on jo ottanut huomioon perusteena katsoa, että se ei ollut toimivaltainen vanhempainvastuuta koskevassa asiassa.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

1. Asetus (EY) N:o 2201/2003

4. Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/2003 ( 3 ) johdanto-osan 5, 11 ja 12 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”(5) Kaikkien lasten tasapuolisen kohtelun varmistamiseksi tämä asetus kattaa kaikki vanhempainvastuuta koskevat tuomiot, mukaan luettuina lastensuojelutoimenpiteet, riippumatta niiden yhteydestä avioliitto-oikeuden alaan kuuluviin menettelyihin. – – (11) Elatusapua koskevat asiat eivät kuulu tämän asetuksen soveltamisalaan, koska niitä säännellään jo [tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetulla neuvoston] asetuksella (EY) N:o 44/2001[ ( 4 )]. Tämän asetuksen nojalla toimivaltaisilla tuomioistuimilla on yleensä toimivalta ratkaista elatusapua koskevia asioita asetuksen – – N:o 44/2001 5 artiklan 2 kohdan mukaisesti. (12) Tässä asetuksessa vahvistetut toimivaltasäännökset vanhempainvastuuta koskevissa asioissa on muotoiltu lapsen edun perusteella ja ottaen erityisesti huomioon läheisyyden periaate. Niinpä toimivallan pitäisi ensisijaisesti olla tuomioistuimilla siinä jäsenvaltiossa, jossa lapsen asuinpaikka on, paitsi tietyissä olosuhteissa lapsen asuinpaikan muuttuessa tai lapsen huoltajien sovittua toisin.”

5. Asetuksen 1 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Tätä asetusta sovelletaan, riippumatta siitä millaisessa tuomioistuimessa asiaa käsitellään, siviilioikeudellisissa asioissa, jotka liittyvät: a) avioeroon, asumuseroon tai avioliiton pätemättömäksi julistamiseen; b) vanhempainvastuun myöntämiseen, käyttämiseen, siirtämiseen, rajoittamiseen tai lopettamiseen. – – 3. Tätä asetusta ei sovelleta seuraaviin asioihin: – – (e) elatusvelvoitteet; – –”

6. Asetuksen 2 artiklan 7 alakohdassa säädetään seuraavaa: ”Tässä asetuksessa tarkoitetaan: – – 7) ’vanhempainvastuulla’ oikeuksia ja velvollisuuksia, jotka liittyvät lapsen henkilöön tai omaisuuteen ja jotka jollakin luonnollisella henkilöllä tai oikeushenkilöllä on tuomioistuimen tuomion tai lain taikka voimassa olevan sopimuksen perusteella. Ilmaisu käsittää erityisesti oikeuden lapsen huoltoon ja tapaamisoikeuden.”

7. Asetuksen 3 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan puolisoiden avioeroa koskevassa asiassa ovat toimivaltaisia sen jäsenvaltion tuomioistuimet, jonka kansalaisia molemmat puolisot ovat.

8. Asetuksen N:o 2201/2003 8 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltion tuomioistuimet ovat toimivaltaisia vanhempainvastuuta koskevissa asioissa, jos lapsen asuinpaikka on asian vireillepanoajankohtana kyseisessä jäsenvaltiossa. 2. Edellä olevaa 1 kohtaa sovelletaan, jollei 9, 10 ja 12 artiklassa toisin säädetä.”

9. Asetuksen 12 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltion tuomioistuimet, jotka käyttävät 3 artiklan nojalla toimivaltaa avioeroa, asumuseroa tai avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevan hakemuksen osalta, ovat toimivaltaisia kyseiseen hakemukseen liittyvässä vanhempainvastuuta koskevassa asiassa kun: a) ainakin toisella puolisoista on vanhempainvastuu lapsesta; ja b) kyseisten tuomioistuinten toimivalta on puolisoiden ja vanhempainvastuunkantajien nimenomaisesti tai millä muulla tavalla tahansa yksiselitteisesti hyväksymä asian vireillepanoajankohtana ja toimivalta on lapsen edun mukainen.”

2. Asetus N:o 4/2009

10. Asetuksella korvataan asetuksessa N:o 44/2001 säädetyt elatusvelvoitteita koskevat säännökset. ( 5 ) Asetuksella korvataan elatusvelvoitteiden osalta myös riitauttamattomia vaatimuksia koskevan eurooppalaisen täytäntöönpanoperusteen käyttöönotosta 21.4.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EY) N:o 805/2004 ( 6 ) muuten paitsi sellaisten jäsenvaltioiden antamien elatusvelvoitteita koskevien eurooppalaisten täytäntöönpanoperusteiden osalta, joita elatusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 23.11.2007 tehty Haagin pöytäkirja, joka hyväksyttiin Euroopan yhteisön puolesta 30.11.2009 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2009/941/EY, ( 7 ) ei sido ja joita ovat Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta ja Tanskan kuningaskunta. ( 8 )

11. Vuoden 2007 Haagin pöytäkirjan soveltamisajan alkamispäivän vuoksi asetusta N:o 4/2009 on sovellettu 18.6.2011 alkaen. ( 9 )

12. Asetuksen N:o 4/2009 johdanto-osan 1 ja 2 perustelukappaleen mukaan kyseisellä asetuksella ja erityisesti asetuksella N:o 44/2001 ja asetuksella N:o 2201/2003 on tarkoitus toteuttaa toimenpiteitä siviilioikeudellisissa asioissa, joiden vaikutukset ulottuvat valtioiden rajojen yli, tehtävän oikeudellisen yhteistyön alalla, ja niillä pyritään muun muassa edistämään lainvalintaa ja tuomioistuimen toimivallan määräytymistä koskevien, jäsenvaltioissa sovellettavien sääntöjen yhteensopivuutta.

13. Asetuksen N:o 4/2009 johdanto-osan 9, 10 ja 15 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”(9) Elatusvelkojan olisi pystyttävä saamaan jäsenvaltiossa vaivattomasti päätös, joka on ilman eri toimenpiteitä täytäntöönpanokelpoinen toisessa jäsenvaltiossa ilman minkäänlaisia muita muodollisuuksia. (10) Tämän tavoitteen saavuttamiseksi on suotavaa luoda elatussaatavien alalla yhteisön väline, johon kootaan tuomioistuinten toimivaltaa, lainvalintaa, tunnustamista ja täytäntöönpanokelpoisuutta, täytäntöönpanoa, oikeusapua ja keskusviranomaisten välistä yhteistyötä koskevat säännökset. – – (15) Jotta voidaan suojata elatusvelkojien edut ja edistää hyvää oikeudenkäyttöä – – [unionissa], olisi asetuksesta – – N:o 44/2001 johtuvia toimivaltasääntöjä mukautettava. Se seikka, että vastaajan asuinpaikka on kolmannessa valtiossa, ei saisi enää olla syynä jättää soveltamatta yhteisön toimivaltasääntöjä, eikä viittausta kansallisen lainsäädännön toimivaltasääntöihin olisi enää sallittava. Tässä asetuksessa olisi siten määritettävä ne tapaukset, joissa jäsenvaltion tuomioistuin voi käyttää toissijaista toimivaltaa.”

14. Asetuksen N:o 4/2009 2 artiklan 1 kohdan 10 alakohdan mukaan käsitteellä ”velkoja” tarkoitetaan ”luonnollista henkilöä, jolla on oikeus tai jolla väitetään olevan oikeus saada elatusapua”.

15. Asetuksen 3 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Elatusvelvoitteita koskevissa asioissa ovat jäsenvaltioissa toimivaltaisia: a) vastaajan asuinpaikan tuomioistuin, tai b) velkojan asuinpaikan tuomioistuin, tai c) tuomioistuin, jolla siihen sovellettavan lainsäädännön mukaisesti on toimivalta ratkaista henkilön oikeudellista asemaa koskeva kanne, jos elatusta koskeva vaatimus on liitännäinen tähän kanteeseen nähden, paitsi jos tämä toimivalta perustuu yksinomaan osapuolen kansalaisuuteen, tai d) tuomioistuin, jolla siihen sovellettavan lainsäädännön mukaisesti on toimivalta ratkaista vanhempainvastuuta koskeva kanne, jos elatusta koskeva vaatimus on liitännäinen tähän kanteeseen nähden, paitsi jos tämä toimivalta perustuu yksinomaan osapuolen kansalaisuuteen.”

16. Asetuksen 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Vastaajan saapuville tuloon perustuva toimivalta”, säädetään seuraavaa: ”Sen toimivallan lisäksi, joka tuomioistuimella on tämän asetuksen muiden säännösten nojalla, jäsenvaltion tuomioistuin on toimivaltainen, jos vastaaja vastaa kyseisessä tuomioistuimessa. Tätä säännöstä ei kuitenkaan sovelleta, jos vastaaja on vastannut kiistääkseen toimivallan.”

17. Asetuksen 10 artiklassa, jonka otsikko on ”Toimivallan tutkiminen”, säädetään seuraavaa: ”Jos jäsenvaltion tuomioistuimessa vireille pantu kanne koskee asiaa, jossa tuomioistuin ei tämän asetuksen mukaan ole toimivaltainen, sen on omasta aloitteestaan ilmoitettava, ettei sillä ole toimivaltaa.”

18. Asetuksen N:o 4/2009 12, 13 ja 14 artiklassa säädetään säännöt, jotka koskevat tässä järjestyksessä vireilläoloa, toisiinsa liittyviä kanteita ja väliaikaisia toimenpiteitä ja turvaamistoimia.

B Romanian oikeus

19. Ennakkoratkaisupyynnön mukaan Romanian tuomioistuin, joka on katsonut olevansa asiassa toimivaltainen, voi missä tahansa asian käsittelyn vaiheessa tutkia toimivaltaansa koskevan kysymyksen uudelleen viran puolesta tai asianosaisten vaatimuksesta. ( 10 )

III Pääasian tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset

20. R ja P, jotka ovat Romanian kansalaisia, avioituivat 15.8.2015 Romaniassa. He ovat Belfastissa (Yhdistynyt kuningaskunta), jossa he asuivat ennen kuin he muuttivat erilleen vuonna 2016, 8.11.2015 syntyneen lapsen äiti (R) ja isä (P). P on palannut Romaniaan, kun taas R on jäänyt Belfastiin lapsen kanssa.

21. R haastoi 29.9.2016 jätetyllä kannekirjelmällään P:n Judecătoria Constanțaan (Constanțan alioikeus, Romania) ja vaati, että tuomioistuin myöntää avioeron, vahvistaa, että lapsen asuinpaikka on hänen luonaan, päättää, että vanhempainvastuu kuuluu yksinomaan R:lle, ja velvoittaa P:n maksamaan lapsesta elatusapua.

22. P on kiistänyt kyseisen tuomioistuimen toimivallan. Judecătoria Constanța on katsonut, että sillä on toimivalta tutkia avioeroa koskeva vaatimus asetuksen N:o 2201/2003 3 artiklan b alakohdan nojalla puolisoiden kansalaisuuden perusteella.

23. Judecătoria Constanțan päätettyä 8.6.2017 erottaa R:n vaatimukset toisistaan vireille tuli kaksi uutta asiaa, joista yksi koski vanhempainvastuuta lapsesta ja lapsen asuinpaikan vahvistamista kantajan luokse ja toinen P:n velvoittamista maksamaan lapsesta elatusapua.

24. Vanhempainvastuun käyttämistä koskevassa asiassa Judecătoria Constanța totesi asetuksen N:o 2201/2003 12 artiklan 1 kohdan nojalla, että se ei ollut asiassa toimivaltainen, kun otettiin huomioon lapsen etu. Lisäksi tuomioistuin katsoi, että asetuksen N:o 2201/2003 8 artiklan 1 kohdan mukaisesti Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuimilla oli toimivalta ratkaista kyseinen vaatimus, koska lapsen asuinpaikka on ollut hänen syntymästään asti kyseisessä jäsenvaltiossa. Asianosaiset eivät valittaneet tästä tutkimatta jättämistä koskevasta ratkaisusta.

25. Lapsesta maksettavaa elatusapua koskevassa asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoi, että se oli toimivaltainen asetuksen N:o 4/2009 3 artiklan a alakohdan nojalla vastaajan eli P:n asuinpaikan perusteella. Tuomioistuin korostaa, että P on vastannut tuomioistuimessa, eikä hän ole esittänyt toimivallan puuttumista koskevaa väitettä, mutta hän on kuitenkin esittänyt, että asiassa on esitettävä ennakkoratkaisupyyntö unionin tuomioistuimelle.

26. Judecătoria Constanța toteaa lisäksi, että oikeudenkäynnin asianosaiset R ja P ovat pitäneet tämän sovellettavien unionin oikeussääntöjen tulkintaa koskevan pyynnön esittämistä aiheellisena. Judecătoria Constanța yhtyy tähän arvioon, sillä se katsoo, että se voi ennen lapsen elatusapua koskevan vaatimuksen sisällöllistä tutkimista ja missä tahansa menettelyn vaiheessa edelleenkin tutkia toimivaltaansa koskevan kysymyksen.

27. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on nimittäin epävarma kolmen asetuksessa N:o 4/2009 säädetyn säännöksen – eli 3 artiklan a ja d alakohdan sekä 5 artiklan – välisestä suhteesta.

28. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, seuraako siitä, että elatusapua koskeva vaatimus on liitännäinen vanhempainvastuuta koskevaan vaatimukseen nähden, että asetuksen N:o 4/2009 3 artiklan d alakohdassa säädetty peruste on ainoa peruste, jota voidaan soveltaa ratkaistaessa, minkä jäsenvaltion tuomioistuin on toimivaltainen, jolloin ei voida soveltaa muita, kyseisen asetuksen 3 artiklan a alakohdassa tai 5 artiklassa säädettyjä perusteita, joiden nojalla kyseinen tuomioistuin voisi olla toimivaltainen ja joita ovat vastaajan asuinpaikka tai se, että vastaaja on vastannut tuomioistuimessa.

29. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen näkemys on, että jos asiassa annetaan ratkaisu, jonka mukaan kahta viimeksi mainittua toimivaltaperustetta on sovellettava, tämä saattaa kyseenalaiseksi elatusapua koskevan vaatimuksen liitännäisen luonteen ja on lapsen edun vastaista, kun kyseinen tuomioistuin on lapsen edun perusteella katsonut, ettei se ole toimivaltainen vanhempainvastuuta koskevassa asiassa. Myös todisteiden hankkimista ja asian käsittelyn nopeutta koskevat käytännön syyt puoltavat tällaista ratkaisua.

30. Asetuksen N:o 4/2009 5 artiklan soveltamisesta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo lisäksi, että tällaisen toimivaltaperusteen soveltaminen on poissuljettua, jos siitä, että elatusapua koskeva vaatimus on liitännäinen vanhempainvastuuta koskevaan vaatimukseen nähden, seuraa, että sillä, että P kiistää sen toimivallan, on vaikutuksia arvioitaessa vanhempainvastuuta koskevaa vaatimusta. ( 11 )

31. Näiden argumenttiensa tueksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa 16.7.2015 annettuun tuomioon A, ( 12 ) mutta se on epävarma tuomion ulottuvuudesta, koska tuomion tosiseikat eroavat tietyiltä osin pääasian tosiseikoista. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee eroina, että vastaajana oleva P ei ole kiistänyt tuomioistuimen toimivaltaa ja että se on ainoa tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi perheoikeudelliset riita-asiat on saatettu, vaikka se on antanut ratkaisun, jossa se on todennut lapsen asuinpaikan perusteella, ettei se ole toimivaltainen.

32. Tässä tilanteessa Judecătoria Constanța on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Voidaanko siinä tapauksessa, että jäsenvaltion tuomioistuimessa nostetaan kanne, johon sisältyy kolme vaatimusta, nimittäin alaikäisen lapsen vanhempien avioeroa koskeva vaatimus, vanhempainvastuuta lapsen osalta koskeva vaatimus ja lapsen elatusvelvollisuutta koskeva vaatimus, asetuksen – – N:o 4/2009 3 artiklan a alakohtaa, 3 artiklan d alakohtaa ja 5 artiklaa tulkita siten, että avioeroasian käsittelevä tuomioistuin, joka samanaikaisesti on myös vastaajan asuinpaikan tuomioistuin ja tuomioistuin, jossa vastaaja on vastannut, voi ratkaista lapsen elatusta koskevan vaatimuksen, vaikka se on katsonut olevansa vailla toimivaltaa vanhempainvastuuta kyseisen lapsen osalta koskevassa asiassa, vai voiko elatusta koskevan vaatimuksen ratkaista ainoastaan tuomioistuin, jolla on toimivalta ratkaista vanhempainvastuuta lapsen osalta koskeva vaatimus? 2) Säilyykö vastaavassa tilanteessa kansallisen tuomioistuimen toimivallan osalta lapsen elatusta koskeva vaatimus luonteeltaan liitännäisenä vanhempainvastuuta koskevaan vaatimukseen nähden edellä mainitun asetuksen 3 artiklan d alakohdassa tarkoitetulla tavalla? 3) Jos toiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko lapsen edun mukaista, että asetuksen N:o 4/2009 3 artiklan a alakohdan perusteella toimivaltainen jäsenvaltion tuomioistuin ratkaisee vaatimuksen, joka koskee vanhemman elatusvelvollisuutta avioerovaatimuksen kohteena olevassa avioliitossa syntyneen alaikäisen lapsen osalta, kun otetaan huomioon, että kyseinen tuomioistuin on katsonut olevansa vailla toimivaltaa vanhempainvastuuta koskevassa asiassa ja todennut lainvoimaisella päätöksellä, etteivät – – asetuksen – – N:o 2201/2003 12 artiklassa säädetyt edellytykset täyty?”

IV Asian tarkastelu

33. Ennakkoratkaisukysymyksillään, joita ehdotan käsiteltäväksi yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko asetuksen N:o 4/2009 3 artiklan a alakohtaa ja 5 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että jäsenvaltion tuomioistuin, jolla on toimivalta tutkia sellaista vastaajaa vastaan, jonka asuinpaikka on kyseisessä jäsenvaltiossa tai joka vastaa kyseisessä tuomioistuimessa, nostettu elatusapua koskeva kanne, kieltäytyy käyttämästä tätä toimivaltaansa, koska vaatimus on asetuksen 3 artiklan d alakohdassa tarkoitetulla tavalla liitännäinen vanhempainvastuuta koskevaan vaatimukseen nähden ja koska tuomioistuimella, jolla on toimivalta tutkia viimeksi mainittu vaatimus, on, kun otetaan huomioon lapsen etu, paremmat edellytykset ratkaista kyseiset vaatimukset.

A Alustavia huomautuksia

34. Aluksi on korostettava tiettyjä seikkoja, jotka koskevat asiayhteyttä, jossa tämä kysymys on tullut esiin.

35. Tässä asiassa, kuten monissa muissakin aiemmissa asioissa, ( 13 ) kanne, jossa vaaditaan aviosuhteen purkamista, tässä tapauksessa avioeroa, ja sen seurausten järjestämistä avioparin yhteisen lapsen osalta, on nostettu tuomioistuimessa, jolla on toimivalta ratkaista yhteiselämän päättymistä koskeva asia puolisoiden yhteisen kansalaisuuden perusteella, vaikka ainakin toisen puolisoista ja lapsen asuinpaikka on ollut eri jäsenvaltiossa.

36. Tällaisessa tapauksessa kantajan päätös esittää kaikki vaatimukset yhdessä tuomioistuimessa perustuu yleensä siihen, että halutaan saavuttaa oikeusriitojen keskittämiseen liittyvät edut. ( 14 ) Koska kyse on avioliittoasiasta, jolla on rajat ylittäviä vaikutuksia, asetuksen N:o 2201/2003 12 artiklan, jossa säädetään toimivallan ulottamisesta vanhempainvastuuasioihin, ja asetuksen N:o 4/2009 3 artiklan d alakohdassa säädetyn nojalla kantaja voi saavuttaa tämän tavoitteen.

37. Tässä tapauksessa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin eli Romanian tuomioistuin on sen jälkeen, kun vastaajana oleva P eli lapsen isä ( 15 ) alkujaan kiisti sen toimivallan, katsonut, että sillä on toimivalta avioeroasiassa muttei toimivaltaa ratkaista vanhempainvastuun käyttöä koskevaa asiaa, kun otetaan huomioon lapsen etu.

38. Näin ollen on ratkaistava, millä asetuksen N:o 4/2009 3 ja 5 artiklassa, jotka ovat ainoat asetuksen säännökset, joita voidaan soveltaa asiassa, ( 16 ) säädetyillä perusteilla kyseinen tuomioistuin voi edelleenkin tutkia elatusapua koskevan kanteen. ( 17 )

B Asetuksen N:o 4/2009 3 ja 5 artiklassa säädettyjen perusteiden soveltamisedellytykset

39. Asetuksen 3 artiklaan sisältyy kaksi perusteryhmää, joista yksi perustuu jommankumman asianosaisen asuinpaikkaan (a alakohta vastaajan ja b alakohta velkojan asuinpaikkaan ( 18 )) ja joista toisessa säädetään oikeusriitojen keskittämisestä (c alakohdassa tilanteessa, jossa on kyse henkilön oikeudellista asemaa koskevasta kanteesta, ja d alakohdassa tilanteessa, jossa on kyse vanhempainvastuuta koskevasta kanteesta).

40. Kun elatusvelkojan eli tässä tapauksessa alaikäisen lapsen, ( 19 ) jonka äiti R on nostanut kanteen hänen puolestaan, asuinpaikka on Yhdistyneessä kuningaskunnassa, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on siis pätevästi asioiden erottamisen jälkeen ( 20 ) todennut, että sillä on toimivalta ratkaista elatusapua koskeva vaatimus asetuksen N:o 4/2009 3 artiklan a alakohdassa säädetyn perusteen nojalla vastaajana olevan P:n asuinpaikan perusteella. ( 21 )

41. Kun lapsen asuinpaikka on toisessa jäsenvaltiossa, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen toimivalta ei voinut perustua asetuksen 3 artiklan b alakohtaan. Voidaanko asiassa soveltaa muita, luonteeltaan menettelyllisiä perusteita, joiden perusteella ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi olla toimivaltainen?

42. Kun vanhempainvastuuta koskeva vaatimus on esitettävä Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuimessa, ( 22 ) ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, jolla on toimivalta tutkia avioeroasia, toimivalta perustuisi asetuksen 3 artiklan c alakohtaan. Unionin tuomioistuin on sulkenut pois tämän mahdollisuuden tuomiossaan A, jonka tosiseikat olivat analogisia pääasian tosiseikkoihin verrattuna. Tämä on kyseisen tuomion, joka annettiin erilaisessa prosessuaalisessa asiayhteydessä, jossa unionin tuomioistuimen oli määriteltävä, mihin kanteeseen nähden lapsen elatusta koskeva kanne oli liitännäinen, keskeinen ulottuvuus. ( 23 )

43. Siten unionin tuomioistuin ratkaisi asian siten, että ”asetuksen – – N:o 4/2009 3 artiklan c ja d alakohtaa on tulkittava siten, että silloin kun jäsenvaltion tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu alaikäisen lapsen vanhempien asumuseroa tai yhteiselämän lopettamista koskeva kanne ja kun toisen jäsenvaltion tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu tähän lapseen liittyvää vanhempainvastuuta koskeva kanne, tälle samalle lapselle maksettavaa elatusapua koskeva vaatimus on liitännäinen pelkästään mainitun asetuksen 3 artiklan d alakohdassa tarkoitettuun vanhempainvastuuta koskevaan kanteeseen nähden”. ( 24 )

44. Asetuksen N:o 4/2009 3 artiklassa vahvistettujen perusteiden arvioinnista ilmenee siten, että pääasiassa ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on toimivalta ratkaista elatusapua koskeva vaatimus vain toisen niistä, eli 3 artiklan a alakohdassa säädetyn perusteen, perusteella.

45. Näin ollen ensinnäkin on täsmennettävä, että asetuksen 5 artiklaa, johon ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on viitannut, koska vastaaja on vastannut, ei voida soveltaa, koska siinä säädetään toimivaltaperusteesta, jota sovelletaan, jos tuomioistuin, jossa vaatimus on esitetty, ei ole toimivaltainen. ( 25 )

46. Tältä osin pääasia on täydellinen esimerkki siitä, että jos tuomioistuimella on toimivalta vastaajan asuinpaikan perusteella, siihen, että hän vastaa itse asiassa tuomioistuimessa, jonka käsiteltäväksi asia on saatettu, kiistämättä tuomioistuimen toimivaltaa, ( 26 ) perustuvalla perusteella ei ole erityisesti merkitystä.

47. Toiseksi niistä vaikutuksista, jotka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin aikoo antaa elatusapua koskevan vaatimuksen liitännäisyydelle vanhempainvastuuta koskevaan vaatimukseen nähden, on aluksi korostettava, että pääasiassa se, että on todettu, että tällaista vaatimusta, ja mahdollisesti elatusapua koskevaa vaatimusta, ei ole saatettu Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuimen ratkaistavaksi sen jälkeen, kun alkuperäiset vaatimukset erotettiin toisistaan, on riittävä osoitus siitä, että asiassa sovelletaan ainoaa tällä hetkellä täyttyvää toimivaltaperustetta eli asetuksen N:o 4/2009 3 artiklan a alakohdassa säädettyä toimivaltaperustetta.

48. Siten voidaan todeta, että näissä olosuhteissa ei ole tarvetta käsitellä sitä, millaisia seurauksia sillä, että toinen tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi asia saatetaan, soveltaisi vireilläoloa ( 27 ) ja kanteiden liittymistä toisiinsa ( 28 ) koskevia säännöksiä, mahdollisesti olisi.

49. Lisäksi on todettava, että myöskään tuomion A perusteluista ei voida johtaa ratkaisua, jota ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt ja jota myös Romanian hallitus kannattaa. Kyseinen tuomioistuin ja hallitus nimittäin katsovat, että tapauksissa, joissa on kyse yhteiseen lapseen liittyvistä yhdistetyistä vanhempainvastuuta ja elatusapua koskevista vaatimuksista, yksinomainen toimivalta on sen jäsenvaltion tuomioistuimella, jossa kyseisellä lapsella on asuinpaikka.

50. Tältä osin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on korostanut, että unionin tuomioistuin on todennut, että ”alaikäisten lasten elatusvelvollisuuteen liittyvä vaatimus on luonteeltaan – – erottamattomasti sidoksissa vanhempainvastuuta koskevaan kanteeseen” ja että ”tuomioistuimella, joka on toimivaltainen käsittelemään asetuksen N:o 2201/2003 2 artiklan 7 alakohdassa määriteltyä vanhempainvastuuta koskevat kanteet, on parhaat mahdollisuudet konkreettisesti arvioida lapsen elatusapua koskevaa vaatimusta ja vahvistaa lapsen hoidosta ja kasvatuksesta aiheutuviin kuluihin tarkoitetun elatusavun määrä mukauttamalla se siihen, onko määrätty yhteishuollosta vai yksinhuollosta, tapaamisoikeuteen, sen kestoon ja muihin sille esitettyihin vanhempainvastuun käyttämiseen liittyviin tosiseikkoihin”. ( 29 )

51. Onko unionin tuomioistuin siten implisiittisesti katsonut, että lapsen eli elatusvelkojan asuinpaikkaa koskevaa perustetta on sovellettava ensisijaisena kaikissa olosuhteissa, koska on olemassa vaara, että elatusapuasiassa toimivaltaisen tuomioistuimen tuomio ja sen tuomioistuimen tuomio, jolla on yksinomainen toimivalta ratkaista vanhempainvastuuta koskeva asia, ovat keskenään epäjohdonmukaisia? ( 30 )

52. Toisin sanoen: onko tuomiosta A pääteltävä, että tuomioistuimen, jolla ei ole toimivaltaa ratkaista vanhempainvastuuta lapsesta koskevaa vaatimusta, on kieltäydyttävä käyttämästä toimivaltaansa kyseisen lapsen elatusapuasiassa, jotta toimivaltaa voi käyttää se tuomioistuin, jolla on paremmat edellytykset ratkaista kyseinen vaatimus?

53. Mielestäni ei. Vaikka tuomiossa A selvennetään asetuksen N:o 4/2009 3 artiklan c ja d alakohdassa säädettyjen perusteiden suhdetta, siinä ei lausuta muista mainitussa 3 artiklassa tai asetuksen 5 artiklassa säädetyistä toimivaltaperusteista. Viimeksi mainittujen toimivaltaperusteiden arvioinnista ei nimittäin olisi ollut hyötyä ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, koska – toisin kuin pääasian olosuhteissa – aviopuolisoiden, jotka olivat elatusvelkojina olevien lasten vanhemmat, asuinpaikka sijaitsi samassa jäsenvaltiossa kuin lastenkin asuinpaikka.

54. Siten lapsen edun huomioon ottaminen oli tarpeen asetuksen N:o 4/2009 3 artiklan c ja d alakohdassa säädetyn tulkinnassa, jotta kyseiset alakohdat voitiin erottaa toisistaan. ( 31 )

55. Tätä tuomion A ulottuvuutta koskevaa tulkintaa tukevat hiljattain eli 16.1.2018 annettu määräys PM ( 32 ) ja 10.4.2018 annettu määräys CV. ( 33 ) Määräyksistä ilmenee, että jos tuomioistuimella ei ole toimivaltaa ratkaista alaikäistä lasta koskevaa vanhempainvastuuta koskevaa vaatimusta eikä sillä siten ole asetuksen N:o 4/2009 3 artiklan d alakohdan perusteella toimivaltaa ratkaista kyseisen lapsen elatusapua koskevaa vaatimusta, on kuitenkin tutkittava, voiko sillä olla toimivalta ratkaista viimeksi mainittu vaatimus jollain muulla kyseisessä asetuksessa säädetyllä perusteella. ( 34 )

56. Lisäksi mikä tahansa muunlainen, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämän kaltainen tulkinta tuomiosta A merkitsisi yhtäältä sitä, että jätettäisiin huomiotta, että kyseisen tuomion perusteluissa perustellaan ensisijaisesti sitä, että elatusapua koskeva vaatimus liittyy vanhempainvastuuta koskevaan vaatimukseen eikä yhteiselämän lopettamista koskevaan vaatimukseen. Jos toisaalta kyseiselle tuomiolle annettaisiin tällainen ulottuvuus, ei otettaisi huomioon asetuksen N:o 4/2009 sanamuotoa eikä asiayhteyttä eikä sillä tavoiteltuja päämääriä. ( 35 )

57. Asetuksen 3 artiklan sanamuodosta on todettava, että unionin tuomioistuin on jo tuomiossaan A todennut, että toimivaltaperusteet ovat vaihtoehtoisia, ja nykyään, kyseisen tuomion antamisen jälkeen, ei ole mitään epävarmuutta kyseisen säännöksen tulkinnasta tilanteessa, jossa tuomioistuimen käsiteltäväksi on saatettu henkilön oikeudellista asemaa ja vanhempainvastuuta koskeva kanne. ( 36 )

58. Asiayhteyden ja tavoiteltujen päämäärien osalta on muistutettava ensinnäkin, että sillä, että asetukseen N:o 4/2009 otettiin 3 artiklan d alakohta aiempien säännösten lisäksi, joissa toistettiin asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 2 kohdassa säädetty, ( 37 ) tarkoituksena oli pelkästään säätää tuomioistuimen toimivallan keskittämisestä silloin, kun velkojan asuinpaikkaan perustuvaa perustetta eli asetuksen N:o 4/2009 3 artiklan b alakohdassa säädettyä perustetta ei voida soveltaa. ( 38 )

59. Toiseksi sen jälkeen, kun tehtiin Brysselin yleissopimus, jolla otettiin käyttöön vaihtoehtoisia toimivaltaperusteita määräämällä erityisistä toimivaltaperusteista, joilla poikettiin vastaajan asuinpaikkaa koskevasta perusteesta, etusijan antamiseksi ”tapauksen mukaan alueelliselle tai menettelylliselle läheisyydelle”, ( 39 ) elatusapua koskevien oikeusriitojen erityiset toimivaltaperusteet on määritelty kahden tavoitteen valossa, joista toinen on elatusvelkojien etujen suojaaminen, kuten unionin tuomioistuin on muistuttanut, ja toinen on hyvän oikeudenkäytön edistäminen. ( 40 ) On siis katsottava, että toimivaltaperusteet ovat vaihtoehtoisia ja kantajan valinnalle annetaan etusija. ( 41 )

60. Kolmanneksi korostan, kuten komissiokin, että jos annetaan erityisesti merkitystä oikeusriitojen keskittämiselle lapsen asuinpaikan perusteella, merkitsee se tilanteessa, jossa asianomaisessa jäsenvaltiossa ei ole nostettu toista, vanhempainvastuuta koskevaa kannetta, oikeussuojan epäämistä vireillä olevan elatusapua koskevan vaatimuksen osalta, mikä olisi lapsen edun vastaista ja millä loukattaisiin toimivaltasääntöjen ennakoitavuuden periaatetta.

61. Näin ollen on katsottava, että asetuksen N:o 4/2009 säännöksillä ja erityisesti siinä säädetyillä toimivaltasäännöksillä pyritään siihen, että elatusvelkoja voi saada vaatimuksensa täytetyksi häntä suojaavin edellytyksin rajallisten ja keskenään samanarvoisten perusteiden perusteella.

62. Lisäksi on korostettava eroa asetuksen N:o 4/2009 10 artiklan ja asetuksen N:o 2201/2003 17 artiklan välillä. Vaikka niissä säädetään, että tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi asia on virheellisesti saatettu, on omasta aloitteestaan ilmoitettava, ettei sillä ole toimivaltaa, elatusapuasiassa tuomioistuimen ei tarvitse tarkistaa, että toimivalta on toisen jäsenvaltion tuomioistuimella. Toimivaltaperusteiden tyhjentävän luonteen vuoksi ( 42 ) tuomioistuimen, jolla on toimivalta elatusapuasiassa, on ratkaistava kanne. Jos sillä ei ole tätä toimivaltaa, tuomioistuin voi kuitenkin ratkaista asianomaisen jäsenvaltion laissa säädettyjä väliaikaisia toimenpiteitä tai turvaamistoimenpiteitä koskevan vaatimuksen. ( 43 )

63. Siten on niin, että kun kantajalla ei ole mahdollisuutta valita toista toimivaltaperustetta, tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi on saatettu elatusapua koskeva vaatimus, on erotettava oikeusriidat.

64. Toisin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja Romanian hallitus esittävät muun muassa näyttövaatimuksista, ( 44 ) lukuisia, asetuksella N:o 4/2009 tavoiteltujen päämäärien mukaisia argumentteja voidaan esittää perusteluna asetuksen 3 artiklan a alakohdassa säädetyn toimivaltaperusteen soveltamiselle pääasiassa.

C Asetuksen N:o 4/2009 3 artiklan a alakohdan soveltamista puoltavat argumentit

65. Ensinnäkin, kuten komissio korostaa, velkoja, jota toinen hänen vanhemmistaan edustaa, on voinut tietoisesti valita vastaajan asuinpaikkaa koskevan perusteen.

66. Toiseksi tätä valintaa voidaan perustella sillä takeella, että sen alueen tuomioistuimella, jossa elatusapuvelallisena olevan vanhemman asuinpaikka on, on hyvät tiedot hänen maksukyvystään.

67. Kolmanneksi seikoista, jotka on otettava huomioon, kun ratkaistaan vaaditun elatusavun määrä, on todettava, että vaikuttaa helpommalta selvittää lapsen elatusavun tarve kuin varmistua velallisen maksukyvystä. Jos vanhempainvastuuta koskeva kanne nimittäin pannaan vireille, elatusapuasiassa toimivaltaisen tuomioistuimen on vain lykättävä asian käsittelyä odotettaessa tuomiota, jonka perusteella ratkaistaan velkojan elatusapua koskeva vaatimus. Sen sijaan tuomioistuimen, joka on toimivaltainen vanhempainvastuuta koskevassa asiassa, voi olla hyvin vaikea kerätä ja tutkia todisteet velallisena olevan vanhemman varoista ja veloista erityisesti siinä tapauksessa, että kyseinen vanhempi on saattanut itsensä maksukyvyttömäksi.

68. Neljänneksi se, että vanhempainvastuun käyttöä koskevaa ratkaisua ei ole annettu, ei estä tuomioistuinta arvioimasta lapsen elatustarvetta, mistä osoituksena ovat muun muassa muut unionin lainsäätäjän säätämät toimivaltaperusteet. Huomioon voidaan ottaa myös vanhempien välinen sopimus lapsen asuinpaikan pitämisestä ennallaan.

69. Voidaan esittää myös muita argumentteja, jotka perustuvat tuomion sisältöä ja sen täytäntöönpanoa koskeviin sääntöihin.

70. On nimittäin muistutettava, että Yhdistynyt kuningaskunta ja Tanskan kuningaskunta eivät ole liittyneet vuoden 2007 Haagin pöytäkirjaan. ( 45 ) Tästä seuraa yhtäältä, että kyseisessä pöytäkirjassa määrätyt lainvalintasäännöt eivät sido kyseisiä valtioita. ( 46 ) Toisaalta kyseisissä valtioissa annettujen tuomioiden osalta ei ole luovuttu eksekvatuurimenettelystä muissa jäsenvaltioissa. Kyseisissä muissa jäsenvaltioissa tällaisten tuomioiden osalta on esitettävä hakemus päätöksen julistamisesta täytäntöönpanokelpoiseksi. ( 47 )

71. Siten siihen, että valitaan vastaajan asuinpaikkaan perustuva peruste, voidaan päätyä myös perusteilla, jotka liittyvät elatusapuvelan perintään suotuisissa olosuhteissa, ( 48 ) kun perintää ei hidasta keskustelu toisessa jäsenvaltiossa annetun tuomion tunnustamisesta tai sen täytäntöönpanokelpoisuudesta. ( 49 )

72. Näin ollen kaiken edellä todetun perusteella katson, että asetuksen N:o 4/2009 3 artiklaa on tulkittava siten, että siitä, että elatusapua koskeva vaatimus on asetuksen 3 artiklan d alakohdassa tarkoitetulla tavalla liitännäinen vanhempainvastuuta koskevaan vaatimukseen nähden, ei seuraa, että jäsenvaltion tuomioistuin ei voi olla toimivaltainen asetuksen 3 artiklan a alakohdan nojalla, tai jos 3 artiklan a alakohtaa ei voida soveltaa, saman asetuksen 5 artiklan nojalla.

73. On kuitenkin varmistuttava siitä, että tällainen tulkinta toimivaltasäännöistä ei osoittaudu lapsen edun vastaiseksi.

D Lapsen edun huomioon ottaminen

74. Kuten unionin tuomioistuin muistutti tuomiossaan A, ”asetus N:o 4/2009 on pantava täytäntöön noudattamalla Euroopan unionin perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohtaa, jonka mukaan kaikissa lasta koskevissa viranomaisten tai yksityisten laitosten toimissa on ensisijaisesti otettava huomioon lapsen etu”. ( 50 )

75. Kuten pääasia paradoksaalisesti osoittaa, voi kuitenkin käydä niin, että elatusvelkojan tahdon vastaisesti elatusvelkojan yhdessä ainoassa tuomioistuimessa esittämät vaatimukset erotetaan toisistaan lapsen edun perusteella kyseisen tuomioistuimen annettua vanhempainvastuun osalta päätöksen, jolla se toteaa, ettei se ole toimivaltainen.

76. Vaikka sellaisen ratkaisun, jossa todetaan, että tuomioistuimen toimivaltaa ei ole laajennettu asetuksen N:o 2201/2003 12 artiklan perusteella, haittoja on mielestäni abstraktisti ajateltuna pidettävä suhteellisina, kuten edellä korostin, tarve ottaa huomioon lapsen etu on peruste tarkastella konkreettisesti sen seurauksia, että kanne on nostettava kahdessa tuomioistuimessa, jotta saadaan ensin ratkaisu vanhempainvastuuta koskevaan vaatimukseen ja sen jälkeen ratkaisu elatusapua koskevaan vaatimukseen, kun viimeksi mainittu vaatimus on liitännäinen ensin mainittuun nähden.

77. Tässä tapauksessa erityisesti kantajana olevan R:n kanta tilaisuuteen esittää asiassa ennakkoratkaisupyyntö unionin tuomioistuimelle viittaa siihen, että hän on halunnut vahvistaa alkuperäisen päätöksensä saattaa asia vain yhden tuomioistuimen käsiteltäväksi, jolla on toimivalta ratkaista avioerovaatimus ja kaikki avioeron seuraukset yhteisen lapsen kannalta.

78. Kuten Romanian hallitus on korostanut kirjallisissa huomautuksissaan, ( 51 ) lisäksi on otettava huomioon se, että uusi, eri tuomioistuimessa esitetty elatusapua koskeva vaatimus voi viedä velkojalta oikeuden saada elatusapua ensimmäisen vaatimuksensa esittämispäivästä eli tässä tapauksessa 29.9.2016 alkaen.

79. Näin ollen elatusvelkojan osalta määrätty oikeusriitojen erottaminen ( 52 ) sillä perusteella, että avioerovaatimusta käsittelevän tuomioistuimen toimivaltaa ei ole ulotettu vanhempainvastuuasioihin, ja haitat, jotka liittyvät alkuperäisestä vaatimuksesta luopumiseen, olettaen, että tämä on mahdollista tuomioistuimeen sovellettavan lainsäädännön mukaan, ( 53 ) ovat vahvoja syitä epäillä, suojataanko elatusvelkojan etuja. Tässä tilanteessa yhdyn huoliin, jotka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja Romanian hallitus ovat esittäneet.

80. Näin ollen minusta on pyrittävä löytämään ratkaisu, jolla velkojan etuja suojataan asetuksen N:o 4/2009 tavoitteiden ja perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdan mukaisesti.

81. Tältä osin tuomio A on merkityksellinen perusta unionin tuomioistuimen sen oikeuskäytännön rakenteessa, joka koskee asetuksen N:o 4/2009 tulkintaa, sillä siinä korostetaan intressiä keskittää oikeusriidat, joissa on kyse lasten vanhempien yhteiselämän päättymisestä lapsille aiheutuvista taloudellisista seurauksista. ( 54 ) Vastaavasti on sen toteamuksen osalta, että mainittua asetusta ja asetuksen N:o 2201/2003 12 artiklaa ei ole sovitettu yhteen ja että vireilläoloa tai toisiinsa liittyviä kanteita koskevat säännöt ovat tehottomia tällaisessa tilanteessa. ( 55 )

82. Näin ollen minusta vaikuttaa mahdolliselta, kun noudatetaan asetuksen N:o 4/2009 logiikkaa ja kun otetaan huomioon lapsen etu, että tuomioistuin, jossa on esitetty elatusapua koskeva vaatimus, jonka osalta velkojana on kyseinen lapsi, voi siksi, että se on antanut ratkaisun, jolla se on todennut, ettei sillä ole toimivaltaa vanhempainvastuun osalta, ilmoittaa kantajalle siitä, että sillä on toimivalta asetuksen 3 artiklan a alakohdan nojalla, ja kysyä kantajalta, pysyttääkö hän elatusapuvaatimuksensa.

83. Kun unionin lainsäätäjä ei ole säätänyt asetuksessa N:o 4/2009 vastaavia erityissäännöksiä ( 56 ) kuin asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklassa ( 57 ) tai erityissäännöksiä, joilla kyseinen asetus sovitetaan yhteen viimeksi mainitun asetuksen 12 artiklan kanssa, tuomioistuin, jossa kanne on nostettu, ei voi kieltäytyä käyttämästä toimivaltaansa, jotta toinen tuomioistuin, jolla on paremmat edellytykset ratkaista kaikki lasta koskevat vaatimukset, ratkaisisi asian sen sijaan.

84. Lisäksi on niin, että vaikka tuomioistuimella, jolla on toimivalta tutkia vanhempainvastuuta koskeva kanne, olisikin paremmat edellytykset ratkaista kyseiseen vaatimukseen nähden liitännäinen elatusapua koskeva vaatimus, en näe, miten lapsen edulla voitaisiin oikeuttaa se, että elatusvelkojan olisi pakko muuttaa alkuperäistä, toimivaltaista tuomioistuinta koskevaa valintaansa.

85. Näin on pääteltävä varsinkin, kun on niin, kuten on tässä tapauksessa, ettei vaatimuksia ole esitetty missään muussa tuomioistuimessa.

V Ratkaisuehdotus

86. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Judecătoria Constanțan esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Toimivallasta, sovellettavasta laista, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta sekä yhteistyöstä elatusvelvoitteita koskevissa asioissa 18.12.2008 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 4/2009 3 artiklaa on tulkittava siten, että siitä, että elatusapua koskeva vaatimus on asetuksen 3 artiklan d alakohdassa tarkoitetulla tavalla liitännäinen vanhempainvastuuta koskevaan vaatimukseen nähden, ei seuraa, että jäsenvaltion tuomioistuin ei voi olla toimivaltainen asetuksen 3 artiklan a alakohdan nojalla, tai jos 3 artiklan a alakohtaa ei voida soveltaa, saman asetuksen 5 artiklan nojalla. 2) Kun unionin lainsäätäjä ei ole säätänyt asetuksessa N:o 4/2009 vastaavia erityissäännöksiä kuin tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/2003 15 artiklassa tai erityissäännöksiä, joilla kyseinen asetus sovitetaan yhteen viimeksi mainitun asetuksen 12 artiklan kanssa, tuomioistuin, jossa kanne on nostettu, ei voi kieltäytyä käyttämästä toimivaltaansa, jotta toinen tuomioistuin, jolla on paremmat edellytykset ratkaista asia, ratkaisisi asian sen sijaan.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: ranska.

( 2 ) EUVL 2009, L 7, s. 1.

( 3 ) EYVL 2003, L 338, s. 1.

( 4 ) EYVL 2001, L 12, s. 1.

( 5 ) Unionin tuomioistuimen kyseistä asetusta tältä osin koskevan oikeuskäytännön merkityksellisyydestä ks. tuomio 18.12.2014, Sanders ja Huber (C‑400/13 ja C‑408/13, EU:C:2014:2461, 23 kohta).

( 6 ) EYVL 2004, L 143, s. 15.

( 7 ) EYVL 2009, L 331, s. 17; jäljempänä vuoden 2007 Haagin pöytäkirja.

( 8 ) Euroopan unioni ratifioi kyseisen pöytäkirjan 8.4.2010 jäsenvaltioiden puolesta lukuun ottamatta mainittua kahta jäsenvaltiota, jotka eivät ole liittyneet siihen. Tältä osin ks. luettelo sopimusvaltioista 31.3.2017; luettelo on saatavilla Haagin konferenssin internetsivulla osoitteessa: https://www.hcch.net/fr/instruments/conventions/status-table/?cid=133.

( 9 ) Ks. asetuksen N:o 4/2009 76 artiklan kolmas kohta. Tämä soveltamisajan alkamispäivä on erotettava vuoden 2007 Haagin pöytäkirjan voimaantulopäivästä, joksi on kaikkien sopimusvaltioiden kesken vahvistettu 1.8.2013. Ks. myös Gaudemet‑Tallon, H. ja Ancel, M-E., Compétence et exécution des jugements en Europe, Règlements 44/2001 et 1215/2012, Conventions de Bruxelles (1968) et de Lugano (1998 et 2007), 6. painos, Librairie générale de droit et de jurisprudence, Droit des affaires ‑kokoelma, Pariisi, 2018, 216 kohta, s. 318.

( 10 ) Tältä osin ks. siviiliprosessilain (Codul de procedură civilă) 1071 §, jota on siteerattu unionin tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa OF (C‑759/18) esitetyssä ennakkoratkaisupyynnössä (s. 5).

( 11 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 22 kohta.

( 12 ) C‑184/14, EU:C:2015:479, jäljempänä tuomio A.

( 13 ) Ks. mm. tuomio A (15–17 kohta); tuomio 6.10.2015, A (C‑489/14, EU:C:2015:654, 13 ja 14 kohta); määräys 16.1.2018, PM (C‑604/17, ei julkaistu, EU:C:2018:10, 12–14 kohta) ja tuomio 4.10.2018, IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812, 13 ja 14 kohta). Ks. lisäksi unionin tuomioistuimessa vireillä olevassa asiassa OF (C‑759/18) esitetty ennakkoratkaisupyyntö, jonka 13 kohdassa viitataan lukuisiin samankaltaisiin asioihin, joissa on kyse sellaisista Romanian kansalaisista, joiden asuinpaikka on toisessa jäsenvaltiossa, kyseisessä tapauksessa Italiassa, ja jotka koskevat sellaisen tuomioistuimen toimivaltaa, jonka käsiteltäväksi on saatettu vanhempainvastuuta ja elatusapua koskeva asia, samanlaisissa olosuhteissa kuin pääasiassakin.

( 14 ) Tältä osin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on muistuttanut, että ”kansallisen oikeuden mukaan vanhempainvastuu ja elatus ovat tällaisessa tapauksessa avioeroa koskevaan vaatimukseen nähden liitännäisiä (siviiliprosessilain 931 §:n 2 momentti)”. Aviopuolisoiden kansalaisuutta koskevan perusteen käyttämistä voidaan perustella myös yhteiselämän päättämiseen sovellettavan lain valinnalla. Tältä osin korostettakoon, että tiiviimmän yhteistyön toteuttamisesta avio- ja asumuseroon sovellettavan lain alalla 20.12.2010 annettua neuvoston asetusta (EU) N:o 1259/2010 (EUVL 2010, L 343, s. 10) ei sovelleta Yhdistyneeseen kuningaskuntaan.

( 15 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 22 kohta.

( 16 ) Asetuksen N:o 4/2009 4 artiklaa, jonka otsikko on ”Oikeuspaikan valinta”, ei sen 3 kohdan mukaan sovelleta riitaan, jossa on kyse elatusvelvoitteesta alle kahdeksantoista vuoden ikäiseen lapseen nähden. Asetuksen 6 artiklassa säädetään toissijaisesta toimivallasta, joka perustuu osapuolten yhteiseen kansalaisuuteen, kun taas asetuksen 7 artiklassa säädetään varatoimivallasta.

( 17 ) Siitä, että isä ei ole kiistänyt tuomioistuimen toimivaltaa tässä asiassa, ks. tämän ratkaisuehdotuksen 25 kohta.

( 18 ) Tämän perusteen soveltamisesta ks. tuomio 18.12.2014, Sanders ja Huber (C‑400/13 ja C‑408/13, EU:C:2014:2461, ja erityisesti siitä, miksi tämä peruste on perusteltu, ks. 34 kohta).

( 19 ) Ks. asetuksen N:o 4/2009 2 artiklan 1 kohdan 10 alakohdassa oleva elatusvelkojan määritelmä. Vastaavasti asetuksen 46 artikla, jossa säädetään oikeusavusta lasten elatusapua koskevien vaatimusten osalta. Ks. myös tuomio 15.1.2004, Blijdenstein (C‑433/01, EU:C:2004:21, 30 kohta, josta ilmenee, että elatusvelkoja on henkilö, jonka tarve saada elatusapua tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu, on ratkaistava). Ks. lisäksi Fongaro, E. ja Hector, P., ”Obligation alimentaire”, Répertoire de droit européen, Encyclopédie juridique Dalloz, Dalloz, Pariisi, 2018, 97 kohta ja Ancel, B. ja Muir Watt, H., ”Aliments sans frontières”, Revue critique de droit international privé, Dalloz, Pariisi, 2010, nro 3, s. 457–484, erityisesti 4 kohta, alaviite 9 (s. 460) ja 8 kohta (s. 463 ja 464). Ks. vastaavasti Hellner, M., ”Maintenance obligations”, Encyclopedia of Private International Law, Edward Edgar Publishing, Cheltenham, 2017, s. 1185–1194, erityisesti s. 1190.

( 20 ) Vastaavasti tuomio 4.10.2018, IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812, 16 kohta).

( 21 ) Todettakoon, että tämän perusteen soveltamista ei ole harkittu avioeroasiassa.

( 22 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 24 ja 31 kohta.

( 23 ) Kyseisessä asiassa puolisot ja heidän kaksi alaikäistä lastaan olivat Italian kansalaisia ja he asuivat vakinaisesti Lontoossa (Yhdistynyt kuningaskunta). Yhteiselämän lopettamista ja sen seurauksia lasten kannalta koskevat vaatimukset oli esitetty Italian tuomioistuimessa ja sama kantaja oli myöhemmin nostanut Englannin tuomioistuimessa kanteen, jolla pyrittiin määrittämään vanhempainvastuun käyttötavat. Tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi asia oli ensin saatettu, päätteli asetuksen N:o 2201/2003 8 artiklan 1 kohdasta, että ainoastaan Ison-Britannian tuomioistuimilla oli toimivalta tutkia kyseisen asetuksen 2 artiklan 7 alakohdassa tarkoitettua vanhempainvastuuta koskevat kysymykset, koska lasten asuinpaikka oli Lontoossa.

( 24 ) Tuomio A (48 kohta, korostus tässä).

( 25 ) Yhdyn Euroopan komission esittämään kantaan, jonka mukaan kyseisessä 5 artiklassa säädetään tietynlaisesta ”hiljaisesta oikeuspaikkasopimuksesta”. Vastaavasti ks. mm. Gallant, E., Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, Pariisi, 2011, 319 kohta, s. 109, jossa käytetään samaa ilmaisua ja täsmennetään, että säännöksessä annetaan toimivalta tuomioistuimelle, jolla ei ole toimivaltaa ratkaista elatusapua koskevaa vaatimusta. Vastaavasti tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun (uudelleenlaaditun) Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 (EUVL 2012, L 351, s. 1) 26 artiklan 1 kohta.

( 26 ) Tästä on mielestäni kyse tässä tapauksessa elatusapuasiassa asioiden ja siten myös oikeudenkäyntien erottamisen jälkeen. Ks. tästä tämän ratkaisuehdotuksen 30 kohdassa esitetty ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tulkinta.

( 27 ) Ks. asetuksen N:o 4/2009 12 artikla.

( 28 ) Ks. asetuksen N:o 4/2009 13 artikla.

( 29 ) Tuomio A (40 ja 43 kohta).

( 30 ) Ks. vastaavasti em. Gallant, E., 313 kohta, s. 108.

( 31 ) Ks. tuomio A (43–46 kohta ja erityisesti 46 kohta).

( 32 ) C‑604/17, ei julkaistu, EU:C:2018:10.

( 33 ) C‑85/18 PPU, EU:C:2018:220.

( 34 ) Ks. määräys 16.1.2018, PM (C‑604/17, ei julkaistu, EU:C:2018:10, 33 kohta) ja määräys 10.4.2018, CV (C‑85/18 PPU, EU:C:2018:220, 55 kohta).

( 35 ) Hiljattain esitetty yhteenveto unionin tuomioistuimen säännönmukaisesti soveltamasta tulkintametodista ks. mm. tuomio 21.6.2018, Oberle (C‑20/17, EU:C:2018:485, 34 kohta).

( 36 ) Ks. tuomio A (33, 34 ja 48 kohta).

( 37 ) Kyseisessä artiklassa toistettiin muuttamattomana tuomioistuimen toimivaltaa sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla koskevan 27.9.1968 allekirjoitetun yleissopimuksen (EYVL 1972, L 299, s. 32), sellaisena kuin se on muutettuna myöhemmillä uusien jäsenvaltioiden tähän yleissopimukseen liittymisestä tehdyillä sopimuksilla (jäljempänä Brysselin yleissopimus), 5 artiklan 2 kohdan sanamuoto, mukaan lukien vuonna 1978 lisätty henkilöiden oikeudellista asemaa koskevaa asiaa käsittelevän tuomioistuimen toimivaltaa koskeva peruste. Ks. myös em. Gaudemet-Tallon, H. ja Ancel, M-E., 219 kohta, s. 320.

( 38 ) Ks. vastaavasti Boiché, A., ”Les règles de compétence judiciaire”, ”Recouvrement des obligations alimentaires dans l’Union” ‑luku, Actualité juridique: famille, Dalloz, Pariisi, 2009, nro 3, s. 107–112, erityisesti asetuksen N:o 4/2009 3 artiklan d alakohtaa koskevat kommentit.

( 39 ) Tällä ilmaisulla on tiivistetysti ilmaistu erityisten toimivaltasääntöjen oikeutus em. teoksessa Gaudemet-Tallon, H. ja Ancel, M-E., 180 kohta, s. 246.

( 40 ) Ks. tuomio 18.12.2014, Sanders ja Huber (C‑400/13 ja C‑408/13, EU:C:2014:2461, 26–29 kohta). Ks. myös asetuksen N:o 4/2009 johdanto-osan 15 perustelukappale.

( 41 ) Velkojan suosimisesta toimivaltaisen tuomioistuimen määrittelemisessä ks. mm. Joubert, N., ”La mise en œuvre de l’obligation alimentaire en présence d’un élément d’extranéité dans les relations entre parents et enfants”, Droit de la famille, LexisNexis, Pariisi, 2018, nro 1, 3 luku, 7 kohta. Ks. myös Farge, M., ”Promotion transfrontière du droit à obtenir des aliments: l’apport du règlement (CE) no 4/2009 du 18 décembre 2008 (1ère partie)”, Droit de la famille, LexisNexis, Pariisi, 2011, nro 9, 18 tutkimus, 16 kohta.

( 42 ) Ks. vastaavasti myös em. Boiché, A. ja erityisesti asetuksen N:o 4/2009 10 artiklaa koskevat kommentit.

( 43 ) Ks. asetuksen N:o 4/2009 14 artikla.

( 44 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 29 kohta.

( 45 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 8 alaviite.

( 46 ) Eli jos kyseinen pöytäkirja sitoo asianomaista jäsenvaltiota, se, että velkoja valitsee sen jäsenvaltion tuomioistuimen, jossa vastaajan asuinpaikka sijaitsee, on tae siitä, että kyseisen pöytäkirjan 4 artiklan 3 kappaleen nojalla asiassa sovelletaan kyseiseen tuomioistuimeen sovellettavaa lainsäädäntöä.

( 47 ) Ks. asetuksen N:o 4/2009 23 artikla ja sitä seuraavat artiklat. Brexitin seurauksista, minkä vuoksi Yhdistynyttä kuningaskuntaa pidettäisiin kolmantena valtiona, ja siitä, ettei tällä olisi vaikutuksia tuomioiden tunnustamiseen, koska tällä hetkelläkään Yhdistyneessä kuningaskunnassa annetut tuomiot eivät ole täytäntöönpanokelpoisia, ks. myös Farge, M., ”Conjectures sur le Brexit…” artikkelissa ”Droit de la famille”, La Semaine juridique, Édition générale, LexisNexis, Pariisi, 2016, nro 38, s. 1723–1729, erityisesti s. 1725. Ks. myös Pilich, M., “Brexit and EU private international law: May the UK stay in?”, Maastricht Journal of European and Comparative Law, Sage Publishing, New York, 2017, 24 vuosikerta, nro 3, s. 382–398, erityisesti s. 391–393.

( 48 ) Ks. tältä osin tuomio 9.2.2017, S. (C‑283/16, EU:C:2017:104, 32–34 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja asetuksen N:o 4/2009 johdanto-osan yhdeksäs perustelukappale muistutuksena asetuksella tavoitelluista yksinkertaisuutta ja nopeutta koskevista tavoitteista.

( 49 ) Muistutuksena asetuksen N:o 4/2009 tavoitteesta taata elatussaatavien tehokas perintä rajat ylittävissä tilanteissa ks. asetuksen johdanto-osan 15 perustelukappale ja tuomio 18.12.2014, Sanders ja Huber (C‑400/13 ja C‑408/13, EU:C:2014:2461, 41 kohta). Yksityiskohtainen esitys sellaisessa jäsenvaltiossa, jota vuoden 2007 Haagin pöytäkirja ei sido, annettujen tuomioiden tunnustamis- ja täytäntöönpanosäännöistä ks. myös mm. em. Fongaro, E. ja Hector, P., 78–90 kohta.

( 50 ) Ks. tuomio A (46 kohta).

( 51 ) Ks. huomautusten 31 kohta.

( 52 ) Huomautuksia asetuksessa N:o 2201/2003 valitun järjestelmän seurauksista ks. Ancel, B. ja Muir Watt, H., ”L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis”, Revue critique de droit international privé, Dalloz, Pariisi, 2005, nro 4, s. 569–606, erityisesti 7 alaviite ja viittaus asetuksen johdanto-osan kuudenteen perustelukappaleeseen.

( 53 ) Nimittäin tässä prosessuaalisessa yhteydessä luopumista tästä vaatimuksesta tuomioistuimessa, jonka käsiteltäväksi asia saatettiin alun perin ja joka on toimivaltainen, voitaisiin pitää luopumisena elatusavusta vastoin tuomioistuinvaltion oikeusjärjestyksen perusteita.

( 54 ) Ks. tuomio A (43 kohta).

( 55 ) Tältä osin vrt. tuomio 4.10.2018, IQ (C‑478/17, EU:C:2018:812, 47 kohta).

( 56 ) Tältä osin ks. perustelut sille, miksi nyt käsiteltäviä ongelmia ei osattu odottaa, asetuksen N:o 2201/2003 johdanto-osan 11 perustelukappaleessa, jonka mukaan ”tämän asetuksen nojalla toimivaltaisilla tuomioistuimilla on yleensä toimivalta ratkaista elatusapua koskevia asioita” ja jota on käsitelty elatusvelvollisuudesta 15.4.2004 annetussa komission vihreässä kirjassa (KOM(2004) 254 lopullinen, 5.1.1 kohta, s. 14).

( 57 ) Mainitussa artiklassa on otettu käyttöön forum non conveniens ‑teoriaan perustuva sääntö. Sääntö toistetaan myös toimivallasta, sovellettavasta laista, toimenpiteiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta sekä yhteistyöstä vanhempainvastuuseen ja lasten suojeluun liittyvissä asioissa 19.10.1996 tehdyn Haagin konferenssin yleissopimuksen (saatavilla internetissä osoitteessa: https://assets.hcch.net/docs/e74e817b-1faa-4aa9-bd29-3ff68da03f43.pdf) 8 ja 9 artiklassa, joissa ”mekanismi hajotetaan toimivallan siirtämiseen tai vaatimiseen”, kuten asia on ilmaistu artikkelissa Gallant, E., ”Le forum non conveniens de l’article 15 du règlement Bruxelles II bis”, Revue critique de droit international privé, Dalloz, Pariisi, 2017, nro 3, s. 464–471, 2 kohta.