FI Euroopan unionin virallinen lehti C 421/22

Valitus, jonka National Iranian Oil Company on tehnyt 23.9.2014 unionin yleisen tuomioistuimen (seitsemäs jaosto) asiassa T-578/12, National Iranian Oil Company v. neuvosto, 16.7.2014 antamasta tuomiosta

(Asia C-440/14 P)

2014/C 421/33

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Asianosaiset

Valittaja: National Iranian Oil Company (edustaja: asianajaja J.-M. Thouvenin)

Muu osapuoli: Euroopan unionin neuvosto

Vaatimukset

— Euroopan unionin yleisen tuomioistuimen seitsemännen jaoston asiassa T-578/12 16.7.2014 antama tuomio on kumottava

— valittajan Euroopan unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämät vaatimukset on hyväksyttävä

— vastaaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut molemmissa oikeusasteissa.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Valittaja vetoaa unionin yleisen tuomioistuimen 16.7.2014 antamaa tuomiota koskevan valituksensa tueksi kuuteen valitusperusteeseen.

Ensimmäisessä kumoamisvaatimuksensa perusteena olevassa valitusperusteessaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen tuomionsa 43 kohdassa, kun se totesi, että koska neuvoston täytäntöönpanoasetuksessa (EU) N:o 945/2012 (1) viitattiin asetuksen (EU) N:o 267/2012 (2) 46 artiklan 2 kohtaan, oli katsottava, että siinä ilmoitettiin selvästi kyseisen asetuksen oikeudelliseksi perustaksi mainittu 46 artiklan 2 kohta. Oikeudellinen perusta nimittäin määrää siltä toimenpiteeltä edellytettävän oikeudellisen muodon, jonka perustan se muodostaa; mainitussa 46 artiklan 2 kohdassa ei valittajan mukaan kuitenkaan säädetä oikeudellisesta muodosta.

Toisessa valitusperusteessaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen tuomionsa 54–56 kohdassa, jotka kiteytyvät toteamukseen, jonka mukaan ”215 artiklan 2 kohdasta ei ilmene, että luonnollisiin tai oikeushenkilöihin, ryhmiin tai muihin kuin valtiollisiin yhteisöihin kohdistuvat rajoittavat toimenpiteet olisi toteutettava SEUT 215 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen”. Yhtäältä SEUT 215 artiklan 1 kohdassa, joka on ainoa EUT-sopimuksen rajoittavia toimenpiteitä koskeva määräys, määrätään valittajan mukaan selvästi, että tällaisiin toimenpiteisiin on sovellettava mainitussa määräyksessä määrättyä menettelyä, eikä siinä määrätä mistään muusta menettelystä. Toisaalta SEUT 291 artikla on valittajan mukaan yhteensoveltumaton SEUT 215 artiklan 2 kohdan kanssa. Lopuksi valittaja väittää toissijaisesti, että SEUT 291 artiklan 2 kohdan ei voida katsoa antavan neuvostolle SEUT 215 artiklan 2 kohdan muodostamaa oikeusperustaa täydentävää oikeudellista perustaa rajoittavien toimenpiteiden toteuttamista varten.

Kolmannessa valitusperusteessa, johon valittaja vetoaa toissijaisesti siltä varalta, että tuomioistuin katsoisi, että on oikeudellisesti mahdollista käyttää SEUT 291 artiklan 2 kohtaa oikeudellisena perustana yksittäisten rajoittavien toimenpiteiden toteuttamiseksi sellaisten rajoittavien toimenpiteiden toteuttamista koskevassa politiikassa, jotka ovat alun perin perustuneet SEUT 215 artiklaan, valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen todetessaan tuomionsa 74–83 kohdassa lähinnä, että Euroopan unionin neuvosto – SEUT 291 artiklan 2 sanamuotoa käyttäen – ”perusteli asianmukaisesti” kyseisen poikkeusmenettelyn käyttämisen nyt esillä olevassa asiassa. Yhtäältä tällä tavoin asetettu perustelemista koskeva vaatimus ei täyty sellaisilla perusteluilla, jotka eivät ole nimenomaisia. Toisaalta siinäkin tapauksessa, että oletettaisiin, että implisiittiset perustelut voivat täyttää tämän vaatimuksen, vaatimus ei voi täyttyä nyt esillä olevassa asiassa, koska unionin yleinen tuomioistuin tulkitsee kyseisiä määräyksiä virheellisesti.

Neljännessä valitusperusteessa, johon valittaja vetoaa toissijaisesti siltä varalta, että tuomioistuin katsoisi, että on oikeudellisesti mahdollista käyttää SEUT 291 artiklan 2 kohtaa oikeudellisena perustana yksittäisten rajoittavien toimenpiteiden toteuttamiseksi sellaisten rajoittavien toimenpiteiden toteuttamista koskevassa politiikassa, jotka ovat alun perin perustuneet SEUT 215 artiklaan, valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen todetessaan tuomionsa 86 kohdassa, että asetuksen N:o 267/2012 46 artiklan 2 kohdassa ”neuvostolle varataan toimivalta panna täytäntöön kyseisen asetuksen 23 artiklan 2 ja 3 kohdan säännökset”, mikä valittajan mukaan riittää perusteluvelvollisuuden täyttämiseksi kyseisen säännöksen oikeudellisen perustan – joka sen mukaan on SEUT 291 artiklan 2 kohta – ilmoittamisen osalta. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin päätyi tähän päätelmään asetuksen N:o 267/2012 46 artiklan 2 kohdan virheellisen tulkinnan kautta.

Viidennessä valitusperusteessa, johon valittaja vetoaa toissijaisesti siltä varalta, että tuomioistuin katsoisi, että on oikeudellisesti mahdollista käyttää SEUT 291 artiklan 2 kohtaa oikeudellisena perustana yksittäisten rajoittavien toimenpiteiden toteuttamiseksi sellaisten rajoittavien toimenpiteiden toteuttamista koskevassa politiikassa, jotka ovat alun perin perustuneet SEUT 215 artiklaan, valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen tuomionsa 87 kohdassa, kun se katsoi, että unionin toimenpiteitä koskeva perusteluvelvollisuus ei velvoita neuvostoa toteamaan nimenomaisesti asetuksen N:o 267/2012 46 artiklan 2 kohdan oikeudellista perustaa koskevilta osin, että asetus (EU) N:o 267/2012 perustui SEUT 291 artiklan 2 kohtaan.

Kuudennessa valitusperusteessaan valittaja väittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se totesi tuomionsa 115 kohdassa, että asetuksen (EU) N:o 267/2012 23 artiklan 2 kohdan d alakohdassa asetettu kriteeri (riidanalainen kriteeri) on oikeusvaltion periaatteiden – ja yleisemmin Euroopan unionin oikeuden – mukainen, koska sen mielestä tämä kriteeri ”ei ole mielivaltainen eikä harkinnanvarainen”, ja 123 tuomionsa kohdassa, että ”riidanalaisella kriteerillä rajoitetaan neuvoston harkintavaltaa asettamalla objektiivisia kriteerejä ja takaamalla unionin oikeudelta edellytettävä ennakoitavuus”. Valittajan mielestä unionin yleinen tuomioistuin lisäksi loukkasi sen puolustautumisoikeuksia. Valittaja korostaa ensiksi, että unionin yleisen tuomioistuimen toteamus, jonka mukaan riidanalainen kriteeri on unionin oikeuden mukainen, edellytti kyseisen kriteerin uudelleen muotoilua, vaikka mainitun kriteerin laillisuuden arvioinnissa olisi tarkasteltava kriteeriä sellaisena kuin se sisältyy kyseiseen asetukseen. Valittaja huomauttaa myös, että sillä, että unionin yleinen tuomioistuin muotoili mainitun kriteerin uudelleen todetakseen sen lailliseksi, loukattiin valittajan puolustautumisoikeuksia, koska valittajalta evättiin mahdollisuus tukeutua mainittuun säännökseen puolustuksensa järjestämistä varten, sillä uudelleenmuotoillun kriteerin merkitys ei ollut valittajan tiedossa tämän kehitellessä puolustustaan, ja samalla siihen kuitenkin vedottiin valittajaa vastaan. Lopuksi valittaja katsoo, että unionin yleisen tuomioistuimen päättely oli epäjohdonmukaista ja näin ollen ristiriidassa sille kuuluvan perusteluvelvollisuuden kanssa.

(1) Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen (EU) N:o 267/2012 täytäntöönpanosta 15.10.2012 annettu neuvoston täytäntöönpanoasetus (EU) N:o 945/2012 (EUVL L 282, s. 16).

(2) Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja asetuksen (EU) N:o 961/2010 kumoamisesta 23.3.2012 annettu neuvoston asetus (EU) N:o 267/2012 (EUVL L 88, s. 1).