Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Oikeusperustan valinta – Perusteet – Eläinten rehuseoksia koskeva toimi – Välittömästi kansanterveyden suojelemista koskeva toimenpide – Sen toteuttaminen EY 152 artiklan 4 kohdan b alakohdan perusteella – Laillisuus

(EY 152 artiklan 4 kohdan b alakohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2002/2)

2. Kansanterveyden suojelu – Eläinten rehuseokset – Direktiivi 2002/2 – Kansanterveyden suojelemista koskeva tavoite – Objektiivisesti perusteltu erilainen kohtelu

(EY 152 artiklan 1 kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/2 1 artiklan 1 kohdan b alakohta ja 4 kohta)

3. Kansanterveyden suojelu – Eläinten rehuseokset – Direktiivi 2002/2 – Suhteellisuusperiaate – Valmistajien velvollisuus ilmoittaa asiakkaille rehun tarkka koostumus on suhteellisuusperiaatteen vastainen – Velvollisuus ilmoittaa rehun ainesosien prosenttiosuudet ei ole suhteellisuusperiaatteen vastainen

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/2 1 artiklan 1 kohdan b alakohta ja 4 kohta)

4. Kansanterveyden suojelu – Eläinten rehuseokset – Direktiivi 2002/2 – Direktiivin 2002/2 soveltaminen ei edellytä, että vahvistetaan positiivilista erityisnimillään ilmoitetuista rehuaineista

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/2 kymmenes perustelukappale)

5. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Kansallisen tuomioistuimen myöntämä yhteisön toimen täytäntöönpanon lykkääminen – Ennakkoratkaisukysymyksen esittäminen yhteisöjen tuomioistuimelle pätevyyden ratkaisemiseksi – Muiden jäsenvaltioiden hallintoviranomaiset eivät voi keskeyttää tämän toimen soveltamista siihen saakka, kunnes yhteisöjen tuomioistuin on antanut ratkaisun

Tiivistelmä

1. Euroopan yhteisön toimivaltajärjestelmässä toimen oikeusperustan valinnan on perustuttava objektiivisiin seikkoihin, jotka voivat olla tuomioistuinvalvonnan kohteena. Tällaisiin seikkoihin kuuluvat erityisesti toimen tarkoitus ja sisältö. Rehuseosten liikkuvuudesta annettu direktiivi 2002/2 perustuu EY 152 artiklan 4 kohdan b alakohtaan, jossa sallitaan sellaisten toimenpiteiden toteuttaminen eläinlääkintä- ja kasvinsuojelualalla, joiden välittömänä tarkoituksena on kansanterveyden suojeleminen. Tämän direktiivin perustelukappaleista käy ilmi, että yhteisön lainsäätäjän tavoite sen antaessa 1 artiklan 1 kohdan b alakohtaan ja 4 kohtaan sisältyviä, eläinten rehuissa käytettyjen ainesosien ilmoittamista koskevia säännöksiä oli vastata tarpeeseen saada yksityiskohtaisempia tietoja rehujen sisältämistä rehuaineista, mistä voi olla apua erityisesti mahdollisesti saastuneiden rehuaineiden jäljittämisessä tiettyihin eriin, mistä on etua kansanterveydelle. Nämä säännökset ovat näin ollen omiaan myötävaikuttamaan välittömästi pyrkimykseen saavuttaa kansanterveyden suojelua koskeva tavoite, ja ne on voitu pätevästi antaa EY 152 artiklan 4 kohdan b alakohdan perusteella.

(ks. 54–57 ja 60 kohta)

2. Rehuseosten liikkuvuudesta annetun direktiivin 2002/2 tavoite eli kansanterveyden suojelu saattaa oikeuttaa erilaisen kohtelun, erityisesti kun otetaan huomioon EY 152 artiklan 1 kohdassa määrätty velvoite varmistaa ihmisten terveyden korkeatasoinen suojelu kaikkien yhteisön politiikkojen ja toimintojen määrittelyssä. Lisäksi vaikka voitaisiinkin näyttää toteen, että yhtä rajoittavat toimet kuin ne, joista on säädetty tämän direktiivin 1 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 4 kohdassa, olisivat perusteltuja myös aloilla, joilla tällaisia toimia ei ole vielä toteutettu, kuten esimerkiksi ihmisten nautittavaksi tarkoitettujen elintarvikkeiden alalla, tämä ei ole riittävä peruste, jotta voitaisiin katsoa, että ne toimet, joita on toteutettu kyseisten yhteisön toimien kohteena olevalla alalla, eivät olisi oikeutettuja niiden syrjivän luonteen vuoksi. Muussa tapauksessa tästä aiheutuisi se, että kansanterveyden suojelun taso asetettaisiin vähiten suojaavan lainsäädännön tasolle.

(ks. 64 ja 65 kohta)

3. Rehuseosten liikkuvuudesta annetun direktiivin 2002/2 1 artiklan 1 kohdan b alakohta, jossa velvoitetaan rehuseosten valmistajat asiakkaan pyynnöstä ilmoittamaan rehun tarkka koostumus, on pätemätön suhteellisuusperiaatteen valossa. Tämä velvollisuus loukkaa vakavalla tavalla valmistajien taloudellisia intressejä, koska sillä velvoitetaan viimeksi mainitut paljastamaan tuotteidensa valmistusohjeet, jolloin vaarana on, että mahdollisesti myös jopa itse asiakkaat käyttävät näitä tuotteita malleina ja etteivät kyseiset valmistajat voi hyötyä tutkimusta ja innovaatiota koskevista investoinneistaan.

Tällaista velvoitetta ei voida perustella terveyden suojelua koskevalla tavoitteella, ja se ylittää selvästi sen, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi. Tämä velvoite ei liity millään tavalla rehujen saastumista koskeviin ongelmiin, ja se on täytettävä pelkästään asiakkaan pyynnöstä. Lisäksi sen avulla, että päällysmerkinnöistä ilmoitetaan prosenttiosuudet vaihteluvälien puitteissa, pitäisi normaalisti olla mahdollista yksilöidä saastuneeksi epäilty rehu, jotta kyseiset viranomaiset voivat arvioida sen vaarallisuutta ilmoitetun painon perusteella ja päättää mahdollisesti sen väliaikaisesta vetämisestä pois markkinoilta laboratoriotutkimusten tuloksia odotettaessa tai selvittää tuotteen jäljitettävyyden. Lopuksi on todettava direktiivin 2002/2 kanssa samana päivänä annetun asetuksen N:o 178/2002 puitteissa perustetuista valvontamenettelyistä riippumatta, että direktiivin 2002/2 1 artiklan 5 kohdassa säädetään, että rehuseosten valmistajien on annettava virallisesta valvonnasta vastaavien viranomaisten käyttöön näiden sitä pyytäessä kaikki liikkeelle laskettaviksi tarkoitettujen rehujen koostumusta koskevat asiakirjat, joiden perusteella voidaan varmistaa tuoteselostemerkintöjen sisältämien tietojen oikeellisuus.

Sitä vastoin kyseisen direktiivin 1 artiklan 4 kohdassa säädetyllä velvollisuudella ilmoittaa rehun sisältämien rehuaineiden prosenttiosuudet vaihteluvälien puitteissa ei loukata suhteellisuusperiaatetta, koska yhteisön lainsäätäjälle esillä olevan kaltaisella alalla tunnustetun laajan harkintavallan puitteissa tämä velvollisuus on asianmukainen toimenpide eläinten ja ihmisten terveyden suojelua koskevan tavoitteen saavuttamiseksi. Sen avulla voidaan näet yksilöidä rehun saastuneeksi epäillyt ainesosat laboratoriotutkimusten tuloksia odottamatta ja vetää tämä rehu nopeasti pois kulutuksesta.

(ks. 69, 76 ja 82–86 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)

4. Rehuseosten liikkuvuudesta annettua direktiiviä 2002/2 on tulkittava siten, että sen soveltaminen ei edellytä, että vahvistetaan kyseisen direktiivin johdanto-osan kymmenennessä perustelukappaleessa tarkoitettu positiivilista erityisnimillään ilmoitetuista rehuaineista.

Tämän perustelukappaleen sanamuodosta käy ilmi, että kyseessä on vain yhteisön lainsäätäjän toivomus, että laadittaisiin ehdotus rehuaineita koskevasta positiivilistasta. Siinä näet mainitaan vain toteutettavuustutkimus, kertomus ja kyseistä kertomusta koskeviin johtopäätöksiin perustuva asianmukainen ehdotus. Lisäksi on todettava, että tämän perustelukappaleen sisältöä ei toisteta direktiivin säädösosassa, eikä sen tutkimisesta käy millään tavalla ilmi, että sen toteuttamisen edellytyksenä olisi positiivilistan antaminen. Erityisesti on todettava, ettei vaikuta siltä, että päällysmerkintöjä koskevaa velvollisuutta olisi mahdotonta noudattaa tällaisen luettelon puuttuessa, eikä siltä, että muiden eläinten kuin lemmikkieläinten rehuseosten merkinnöissä käytettävistä rehuaineista annetun direktiivin 91/357 kumoamisen seurauksena direktiivin 2002/2 täytäntöönpanosta olisi tullut mahdotonta, koska valmistajat voivat tätä koskevien yhteisön säännösten tai jopa kansallisen lainsäädännön puuttuessa käyttää rehuaineiden tavanomaisia erityisnimiä.

(ks. 95–98 kohta ja tuomiolauselman 4 kohta)

5. Myös silloin kun jäsenvaltion tuomioistuin on katsonut, että ne edellytykset, joilla se voi keskeyttää yhteisön toimen täytäntöönpanon, täyttyvät, ja erityisesti silloin, kun jäsenvaltion tuomioistuin on jo esittänyt kyseisen riidanalaisen toimen pätevyyttä koskevan kysymyksen yhteisön tuomioistuimelle, muiden jäsenvaltioiden toimivaltaiset hallintoviranomaiset eivät voi keskeyttää mainitun toimen täytäntöönpanoa siihen saakka, kunnes yhteisöjen tuomioistuin on antanut ratkaisun sen pätevyydestä. On näet ainoastaan kansallisen tuomioistuimen asiana selvittää sen ratkaistavaksi saatetun asian erityisolosuhteet huomioon ottaen, täyttyvätkö väliaikaismääräyksen antamisen edellytykset.

Väliaikaisia turvaamistoimia koskevan järjestelmän johdonmukaisuus edellyttää, että kansallinen tuomioistuin voi määrätä lykättäväksi myös yhteisön asetukseen perustuvan sellaisen kansallisen hallintotoimen täytäntöönpanon, jonka laillisuudesta on tehty väite. Yhteisön oikeuden yhdenmukainen soveltaminen, joka on yhteisön oikeusjärjestyksen perusvaatimus, edellyttää kuitenkin, että vaikka yhteisön asetukseen perustuvien hallintotoimien täytäntöönpanon lykkäämiseen sovelletaan kansallisia menettelysääntöjä erityisesti hakemuksen jättämisen ja asian selvittämisen osalta, lykkäyksen myöntämisedellytysten on ainakin oltava yhdenmukaiset ja samat kuin ne, joilla yhteisöjen tuomioistuin päättää välitoimista. Arvioidessaan, täyttyvätkö kiireellisyyttä ja vakavan ja peruuttamattoman vahingon vaaraa koskevat edellytykset, välitoimista päättävän tuomioistuimen on tutkittava kunkin tapauksen erityisolosuhteet ja arvioitava seikkoja, joiden perusteella voidaan päätellä, aiheuttaisiko sen toimen täytäntöönpano, jota vastaan väliaikaismääräystä on pyydetty, hakijalle peruuttamatonta vahinkoa, jota ei voitaisi korvata, jos yhteisön säädös todetaan pätemättömäksi. Väliaikaismääräyksestä päättävä kansallinen tuomioistuin, jonka on sovellettava toimivaltansa rajoissa yhteisön oikeutta ja joka on näin ollen velvollinen pitämään huolta yhteisön oikeuden täydestä oikeusvaikutuksesta, on velvollinen ottamaan huomioon sen vaikutuksen, joka väliaikaismääräyksellä saattaa olla yhteisön säädöksellä säädettyyn oikeudelliseen järjestelmään koko yhteisön alueella. Sen on otettava huomioon kumulatiivinen vaikutus, joka aiheutuisi siitä, että useat tuomioistuimet antaisivat väliaikaismääräyksiä samoin perustein, ja hakijan erityistilanne, joka erottaa sen muista taloudellisista toimijoista, joita asia koskee. Kun väliaikaismääräyksen antaminen voi aiheuttaa yhteisölle taloudellisen menetyksen, kansallisen tuomioistuimen on lisäksi vaadittava hakijalta riittävä vakuus.

Kansalliset hallintoviranomaiset eivät voi antaa väliaikaismääräyksiä yhteisöjen tuomioistuimen määrittelemiä edellytyksiä noudattaen. Näiden viranomaisten asema ei pääsääntöisesti takaa sitä, että ne olisivat yhtä puolueettomia ja riippumattomia kuin kansalliset tuomioistuimet. Ei ole myöskään varmaa, että tällaiset viranomaiset soveltaisivat päätöstä tehdessään oikeuskäsittelylle ominaista kontradiktorista menettelyä, jonka avulla voidaan kuulla eri osapuolten väitteet ennen kysymyksessä olevien intressien vertailua.

(ks. 103–109 ja 111 kohta sekä tuomiolauselman 5 kohta)