JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

ELEANOR SHARPSTON

12 päivänä maaliskuuta 2020 ( 1 )

Asia C‑575/18 P

Tšekin tasavalta

vastaan

Euroopan komissio

Muutoksenhaku – Euroopan unionin omat varat – Jäsenvaltioiden taloudellinen vastuu – Tšekin tasavallan taloudellisen vastuun toteaminen – Eräiden tuontitullien menettäminen – Velvoite maksaa komissiolle menetystä vastaava määrä – Kannekelpoisen toimen käsite – Oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin

Johdanto

1. Tšekin tasavalta vaatii valituksellaan kumottavaksi 28.6.2018 annetun unionin yleisen tuomioistuimen määräyksen Tšekki v. komissio, ( 2 ) jolla kyseinen tuomioistuin jätti tutkimatta Tšekin tasavallan Euroopan komission väitetystä päätöksestä, joka sen mukaan sisältyi 20.1.2015 päivättyyn budjettipääosaston ”Omat varat ja varainhoidon arviointi” ‑osaston johtajan viitteellä Ares (2015)217973 varustettuun kirjeeseen (jäljempänä riidanalainen kirje), nostaman kumoamiskanteen.

2. Tässä valituksessa tuodaan esiin perustavanlaatuisia kysymyksiä, jotka koskevat unionin perinteisiä omia varoja koskevan järjestelmän toimintaa, maksun, johon liittyy varaumia, käsitettä ja yleisemmin myös jäsenvaltioiden oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan riita-asioissa, jotka koskevat niiden taloudellisten velvollisuuksien laajuutta suhteessa unioniin.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

EUT-sopimus

3. SEUT 263 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään seuraavaa: ”Euroopan unionin tuomioistuin tutkii lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttyjen säädösten sekä neuvoston, komission ja Euroopan keskuspankin säädösten laillisuuden, suosituksia ja lausuntoja lukuun ottamatta, samoin kuin Euroopan parlamentin ja Eurooppa-neuvoston sellaisten säädösten laillisuuden, joiden tarkoituksena on tuottaa oikeusvaikutuksia suhteessa kolmansiin osapuoliin. Tuomioistuin valvoo myös unionin elinten ja laitosten sellaisten säädösten laillisuutta, joiden tarkoituksena on tuottaa oikeusvaikutuksia suhteessa kolmansiin osapuoliin.”

Perusoikeuskirja

4. Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa määrätään seuraavaa: ”Jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, on oltava tässä artiklassa määrättyjen edellytysten mukaisesti käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa.”

Neuvoston päätös 2007/436/EY, Euratom

5. Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä 7.6.2007 tehdyn neuvoston päätöksen 2007/436/EY, Euratom, ( 3 ) johdanto-osan toisen perustelukappaleen mukaan omien varojen järjestelmän avulla on ”varmistettava, että [unionin] politiikkojen asianmukaiselle kehittämiselle on riittävästi varoja, ottaen kuitenkin huomioon tarpeen noudattaa tiukkaa budjettikuria”.

6. Päätöksen 2007/436 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan Euroopan unionin talousarvioon otettavia omia varoja ovat tulot, jotka kertyvät erityisesti yhteisestä tullitariffista ja muista tulleista kertyvistä maksuista, jotka unionin toimielimet ovat vahvistaneet tai vahvistavat muiden kuin jäsenvaltioiden kanssa käytävälle kaupalle.

7. Päätöksen 8 artiklan 1 kohdassa täsmennetään vielä, että jäsenvaltioiden on perittävä 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetut omat varat. Jäsenvaltioiden on annettava kyseiset varat komission käyttöön.

Neuvoston asetus (EY, Euratom) N:o 1150/2000

8. Asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000 ( 4 ) johdanto-osan 21 perustelukappaleessa todetaan, että jäsenvaltioiden ja komission välinen tiivis yhteistyö on omiaan helpottamaan omiin varoihin liittyvän varainhoitoa koskevan lainsäädännön moitteetonta soveltamista.

9. Asetuksen N:o 1150/2000 2 artiklan 1 kohdan nojalla unionille kuuluvaa maksua päätöksen 2007/436 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetuista omista varoista pidetään todettuna, kun tullilainsäädännössä säädetyt edellytykset maksun määrän merkitsemisestä kirjanpitoon ja sen tiedoksiannosta maksuvelvolliselle on täytetty.

10. Asetuksen 6 artiklan 1 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Omia varoja koskeva kirjanpito hoidetaan kunkin jäsenvaltion valtionvarainhallinnossa tai kunkin jäsenvaltion nimeämässä laitoksessa ja se jaotellaan varojen luonteen mukaisesti. – – 3. a) Maksut, jotka on todettu 2 artiklan mukaisesti, otetaan kirjanpitoon viimeistään maksun toteamiskuuta seuraavan toisen kuukauden 19 päivän jälkeisenä ensimmäisenä työpäivänä, jollei tämän kohdan b alakohdasta muuta johdu. b) Maksut, jotka on todettu ja joita ei ole otettu a alakohdassa tarkoitettuun kirjanpitoon, koska niitä ei ole vielä peritty ja minkäänlaista vakuutta ei ole toimitettu, otetaan erilliseen kirjanpitoon a alakohdassa säädetyssä määräajassa. Jäsenvaltiot voivat menetellä samalla tavoin, kun todetuista, takuiden kattamista maksuista syntyy erimielisyyttä ja niihin saattaa riita-asian käsittelyn vuoksi kohdistua vaihteluja. – –”

11. Asetuksen 9 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Kunkin jäsenvaltion on hyvitettävä omat varat 10 artiklassa määriteltyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti tilille, joka on avattu tätä tarkoitusta varten komission nimissä kyseisen jäsenvaltion valtionvarainhallinnossa tai sen nimeämässä laitoksessa. – –”

12. Saman asetuksen 10 artiklan 1 kohdan nojalla päätöksen 2007/436 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetut omat varat tuloutetaan viimeistään sitä kuukautta, jona maksu on kyseisen asetuksen 2 artiklan mukaisesti todettu, seuraavan toisen kuukauden 19. päivää seuraavana ensimmäisenä työpäivänä.

13. Mainitun asetuksen 11 artiklan 1 kohdassa säädetään, että asianomaisen jäsenvaltion on maksettava kaikista 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle tilille tehtävien tuloutusten viivästyksistä viivästyskorkoa.

14. Lopuksi sen 17 artiklan 1–4 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että 2 artiklan mukaisesti todettuja maksuja vastaavat määrät asetetaan komission käytettäviksi tämän asetuksen mukaisesti. 2. Jäsenvaltiot vapautetaan velvollisuudesta asettaa komission käyttöön määrät, jotka vastaavat todettuja maksuja, joita ei ole voitu periä joko: a) ylivoimaisen esteen vuoksi; tai b) jäsenvaltioista riippumattomista muista syistä. Toimivaltaisen hallintoviranomaisen on annettava päätös, jossa todettuja maksuja vastaavat määrät julistetaan sellaisiksi, että niitä ei voi periä, ja jossa todetaan perinnän mahdottomuus. Todettujen maksujen määrien katsotaan olevan sellaisia, että niitä ei voi periä, viimeistään viiden vuoden kuluttua siitä päivästä, jona määrä on todettu 2 artiklan mukaisesti, tai jos niiden osalta on haettu muutosta hallinto- tai oikeusteitse, siitä päivästä, jona lopullinen päätös annettiin tiedoksi tai julkaistiin. Jos maksu suoritetaan useassa erässä, enintään viiden vuoden määräaika alkaa viimeisestä maksusuorituksesta silloin kun se ei kata velan loppuosuutta. Määrät, jotka on julistettu tai katsottu sellaisiksi, että niitä ei voi periä, poistetaan lopullisesti 6 artiklan 3 kohdan b alakohdassa tarkoitetusta erillisestä kirjanpidosta. Ne mainitaan saman artiklan 4 kohdan b alakohdassa tarkoitetun neljännesvuosittaisen katsauksen liitteessä ja tarvittaessa myös artiklan 5 kohdassa tarkoitetussa neljännesvuosittaisessa katsauksessa. 3. Jos tällaisten todettujen maksujen määrä on yli 50000 euroa, jäsenvaltioiden on ilmoitettava kolmen kuukauden kuluessa 2 kohdassa mainitun hallinnollisen päätöksen antamisesta tai samassa kohdassa tarkoitetusta erääntymispäivästä komissiolle tiedot tapauksista, joissa 2 kohtaa on sovellettu. – – Ilmoitus tehdään käyttäen mallia, jonka komissio on laatinut 20 artiklassa tarkoitettua komiteaa kuultuaan. Ilmoituksessa on oltava kaikki tarpeelliset tiedot, joiden perusteella voidaan tutkia 2 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetut syyt, joiden vuoksi asianomainen jäsenvaltio ei ole kyennyt asettamaan komission käyttöön kyseistä määrää, sekä toimenpiteet, jotka jäsenvaltio on toteuttanut perinnän suorittamiseksi. 4. Komissiolla on kuusi kuukautta aikaa edellä 3 kohdassa säädetyn ilmoituksen vastaanottamisesta esittää huomautuksensa jäsenvaltiolle, jota asia koskee. Jos komissio katsoo tarpeelliseksi pyytää asiasta lisätietoja, kuuden kuukauden määräaika alkaa kulua pyydettyjen lisätietojen vastaanottamispäivästä.”

Asian tausta

15. Asian tausta voidaan tiivistää seuraavasti.

16. Euroopan petostentorjuntavirasto (OLAF) antoi 30.5.2008 loppukertomuksen Laosista peräisin olevien sytytinkivellisten taskusytyttimien vuosina 2004–2007 tapahtuneen tuonnin osalta tehtyjä tarkastuksia koskevan tutkimuksen jälkeen. Nämä sytyttimet olivat todellisuudessa peräisin Kiinan kansantasavallasta, ja niistä olisi pitänyt kantaa polkumyyntitulli.

17. Kyseisessä kertomuksessa todettiin, että ”tarkastusmatkan aikana esitetyt todisteet kiinalaisesta alkuperästä riittävät siihen, että jäsenvaltiot aloittavat veronoikaisumenettelyn”. Kertomuksessa todettiin, että ”jäsenvaltioiden oli toteutettava seurantatarkastuksia ja tarvittaessa kyseisiä tuojia koskevia tutkimuksia ja aloitettava kiireellisesti perintämenettely – –”.

18. Tšekin tasavallan osalta OLAFin kertomuksen päätelmissä tuodaan esiin 28 tavaroiden tuontitapausta, jotka kuuluvat kolmen eri tullitoimipaikan toimivaltaan.

19. Kyseiset tullitoimipaikat ryhtyivät toimenpiteisiin oikaistakseen ja kantaakseen veron näissä 28 tapauksessa.

20. Tšekin tasavalta ei kuitenkaan voinut missään näissä 28 tapauksessa tehdä jälkiverotuspäätöstä asetetussa määräajassa.

21. Tšekin tasavalta kirjasi marraskuun 2013 ja marraskuun 2014 välisenä aikana WOMIS-järjestelmään ( 5 ) 28 tapausta, joissa omia varoja ei voitu periä.

22. Kyseinen jäsenvaltio toimitti heinä- ja joulukuussa 2014 lisätietoja komissiolle tämän pyynnöstä WOMIS-järjestelmän välityksellä.

23. Komission budjettipääosaston ”omat varat ja varainhoidon arviointi” ‑osaston johtaja ilmoitti Tšekin viranomaisille riidanalaisella kirjeellä, että asetuksen N:o 1150/2000 17 artiklan 2 kohdassa säädetyt edellytykset omien varojen käyttöön asettamista koskevasta velvollisuudesta vapauttamiselle eivät täyttyneet yhdessäkään edellä mainitussa tapauksessa. Hän kehotti kyseisiä Tšekin viranomaisia toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet 53976340 Tšekin korunan (CZK) (noin 2112708 euroa) suuruisen hyvityksen maksamiseksi komission tilille viimeistään sitä kuukautta, jona kirje lähetettiin, seuraavan toisen kuukauden 19. päivää seuraavana ensimmäisenä työpäivänä. Johtaja lisäsi vielä, että maksun viivästyminen johtaisi asetuksen N:o 1150/2000 11 artiklan mukaisten viivästyskorkojen maksamiseen.

24. Tšekin tasavalta maksoi riidanalaisen määrän komission tilille 17.3.2015 toistaen samalla komission riidanalaisessa kirjeessä puolustamaa näkemystä koskevan varaumansa.

Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen määräys

25. Tšekin tasavalta nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 30.3.2015 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa vaadittiin riidanalaiseen kirjeeseen väitetysti sisältyvän päätöksen kumoamista.

26. Komissio esitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 11.6.2015 toimittamallaan erillisellä asiakirjalla oikeudenkäyntiväitteen sen perusteella, että riidanalainen kirje ei ollut päätös, josta voitaisiin nostaa kumoamiskanne. Tšekin tasavalta esitti huomautuksensa tästä oikeudenkäyntiväitteestä.

27. Slovakian tasavalta pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 20.7.2015 toimittamallaan väliintulohakemuksella saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen Tšekin tasavallan vaatimuksia.

28. Asianosaisten huomautukset saatuaan unionin yleinen tuomioistuin lykkäsi asian käsittelyä unionin yleisessä tuomioistuimessa 22.12.2015 tekemällään päätöksellä siihen saakka, kunnes tuomiot Slovakia v. komissio ( 6 ) ja Romania v. komissio ( 7 ) annetaan. Näiden tuomioiden julistamisen jälkeen asian käsittelyä jatkettiin, ja asianosaisia pyydettiin ottamaan kantaa niistä tehtäviin johtopäätöksiin.

29. Unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi valituksenalaisessa määräyksessään komission oikeudenkäyntiväitteen sillä kyseisen määräyksen 64 ja 87 kohdassa esitetyllä perusteella, että riidanalainen kirje oli pelkkä informatiivinen kirjallinen mielipiteenilmaus, johon sisältyi omien varojen käyttöön asettamista koskeva kehotus, minkä vuoksi se ei voi olla kumoamiskanteen kohteena.

30. Tämä luonnehdinta perustuu tarkasteluun, joka koskee yhtäältä riidanalaisen kirjeen antamisen asiayhteyttä ja komission toimivaltaa unionin omien varojen alalla ja toisaalta kyseisen kirjeen sisältöä.

31. Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin katsoi lähinnä, että päätöksen 2007/436 ja asetuksen N:o 1150/2000 nojalla omien varojen toteaminen ja käyttöön asettaminen oli suoraan jäsenvaltioiden vastuulla (valituksenalaisen määräyksen 37–43 kohta) eikä näissä säädetä erityisestä menettelystä, jonka päätteeksi komission olisi tehtävä päätös käyttöön asettamista koskevasta velvollisuudesta (määräyksen 47 kohta). Erityisesti, kun kyse on asetuksen N:o 1150/2000 17 artiklan 2 kohdassa säädetystä tätä velvollisuutta koskevasta poikkeuksellisesta vapautuksesta, komissio voi kyseisen artiklan 4 kohdan nojalla esittää huomautuksensa ainoastaan niistä syistä, jotka ovat estäneet jäsenvaltiota asettamasta käyttöön määrää, jota ei toimivaltaisen kansallisen hallintoviranomaisen päätöksen mukaan voida periä, sekä toimenpiteistä, jotka kyseinen jäsenvaltio on toteuttanut perinnän varmistamiseksi. Näillä huomautuksilla ei ole sitovaa arvoa eikä näin ollen sitovia oikeusvaikutuksia (määräyksen 44–49 kohta).

32. Lisäksi unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen määräyksen 51–55 kohdassa lähinnä, että jäsenvaltion ja komission väliset mahdolliset erimielisyydet omien varojen toteamisesta ja käyttöön asettamisesta kuuluvat jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn piiriin.

33. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen määräyksen 59 kohdassa, että riidanalaisen kirjeen sisällöstä ilmenee, että komissio esitti asetuksen N:o 1150/2000 17 artiklan 4 kohdan mukaisesti Tšekin tasavallalle pääasiassa tämän pyyntöä, joka koski vapautusta velvollisuudesta asettaa riidanalainen määrä käytettäväksi, koskevan huomautuksensa, ja että komissio kehotti kyseistä jäsenvaltiota asettamaan kyseisen määrän käytettäväksi. Siltä osin kuin kirjeessä mainittiin määräaika kyseisen määrän käyttöön asettamiselle, unionin yleinen tuomioistuin totesi määräyksen 62 ja 63 kohdassa, että kun otetaan huomioon mainitun kirjeen sisältö kokonaisuudessaan, tällaista määräaikaa koskevan maininnan perusteella ei voida katsoa, että komissio olisi ollut aikeissa toteuttaa toimen, jolla on sitovia oikeusvaikutuksia, ja että tällä maininnalla riidanalaisessa kirjeessä toistettiin kyseisen asetuksen 10 ja 11 artiklan sanamuoto.

34. Lopuksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi Tšekin tasavallan eri väitteet. Erityisesti väitteestä, joka koski oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan, se totesi valituksenalaisen määräyksen 81–84 kohdassa seuraavaa: ”81. – – yhtäältä, että vaikka sitovia oikeusvaikutuksia koskevaa edellytystä on tulkittava tuomioistuimen tarjoamaa tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden – sellaisena kuin se taataan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisessä kohdassa – valossa, riittää, kun muistutetaan, että tuon oikeuden tarkoituksena ei ole muuttaa perussopimuksissa määrättyä tuomioistuinvalvontaa koskevaa järjestelmää eikä etenkään niitä sääntöjä, jotka koskevat unionin tuomioistuimissa suoraan nostettujen kanteiden tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä, kuten myös ilmenee kyseiseen 47 artiklaan liittyvistä selityksistä, jotka on SEU 6 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan ja perusoikeuskirjan 52 artiklan 7 kohdan mukaan otettava huomioon perusoikeuskirjaa tulkittaessa. Näin ollen kannekelpoisen toimen käsitteen tulkinta mainitun 47 artiklan valossa ei voi johtaa kyseisen edellytyksen sivuuttamiseen ilman, että ylitettäisiin unionin tuomioistuimille perussopimuksella myönnetty toimivalta (tuomio [Slovakia v. komissio], 66 kohta ja tuomio 25.10.2017, Romania v. komissio, C‑599/15 P, EU:C:2017:801, 68 kohta). 82. Kun Tšekin tasavalta sai riidanalaisen kirjeen, sillä oli lisäksi oikeus olla ryhtymättä toimenpiteisiin kyseisen kirjeen johdosta siihen saakka, kunnes komissio mahdollisesti nostaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen. 83. SEUT 258 artiklan rakenteesta tosin seuraa, että komissiolla ei ole velvollisuutta nostaa tällaista kannetta, ottaen huomioon, että koska komissiolla on harkintavalta sen suhteen, onko tarkoituksenmukaista nostaa unionin tuomioistuimessa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne, mahdollisuus vaatia komissiota ottamaan asiaan jokin tietty kanta on poissuljettu (ks. määräys 14.9.2015, Romania v. komissio, T‑784/14, ei julkaistu, EU:T:2015:659, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). 84. Lisäksi Tšekin tasavallalla olisi ollut oikeus asettaa kyseinen [määrä] käyttöön ehdollisesti ja esittää samalla varauma komission kannan pitävyydestä, kuten unionin tuomioistuin on maininnut useaan otteeseen (ks. vastaavasti tuomio 16.5.1991, komissio v. Alankomaat, C‑96/89, EU:C:1991:213, 17 kohta; tuomio 12.9.2000, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta, C‑359/97, EU:C:2000:426, 31 kohta ja määräys 4.10.2007, Suomi v. komissio, C‑457/06 P, ei julkaistu, EU:C:2007:582, 39 kohta).”

35. Unionin yleinen tuomioistuin jätti näin ollen tutkimatta Tšekin tasavallan kumoamiskanteen, eikä se lausunut Slovakian tasavallan väliintulohakemuksesta.

Asianosaisten vaatimukset valitusasiassa ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa

36. Tšekin tasavalta vaatii 13.9.2018 tekemässään valituksessa, että unionin tuomioistuin – kumoaa valituksenalaisen määräyksen – hylkää komission esittämän oikeudenkäyntiväitteen – palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta se ratkaisee, onko kanne hyväksyttävä – velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

37. Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin – hylkää valituksen – velvoittaa Tšekin tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

38. Alankomaiden kuningaskunta tukee väliintulijana Tšekin tasavallan vaatimuksia.

39. Asianosaiset esittivät perustelunsa 11.11.2019 pidetyssä istunnossa.

Asian arviointi

40. Valittaja vetoaa valituksensa tueksi yhteen ainoaan valitusperusteeseen, joka koskee SEUT 263 artiklan, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, rikkomista. Ennen asianosaisten väitteiden tutkimista on mielestäni hyödyllistä palauttaa mieleen lakisääteiset ja oikeuskäytäntöön perustuvat periaatteet, jotka koskevat unionin perinteisiä omia varoja ja erityisesti niiden käyttöön asettamista.

Unionin perinteisten omien varojen järjestelmä

41. Unionin perinteisillä omilla varoilla (mukaan lukien tullit) on tarkoitus rahoittaa unionin politiikkoja. Koska unionilla ei ole näiden maksujen perimiseen oikeutettujen virkamiesten ryhmää, niiden kerääminen ja hallinnointi kuuluvat jäsenvaltioille, joille on asetettu useita tätä koskevia velvollisuuksia (asetuksen N:o 1150/2000 mukaisesti, siltä osin kuin on kyse käsiteltävässä asiassa merkityksellisestä ajanjaksosta). ( 8 )

42. Omat varat on maksettava heti kun ne on todettu. On huomautettava, että jäsenvaltioiden on todettava oikeus saada omiin varoihin kuuluva maksu, ”kun tullilainsäädännössä säädetyt edellytykset maksun määrän merkitsemisestä kirjanpitoon ja sen tiedoksiannosta maksuvelvolliselle on täytetty” (ks. asetuksen N:o 1150/2000 2 artiklan 1 kohta). ( 9 )

43. Jäsenvaltioilla ei ole tältä osin mitään harkintavaltaa. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltiot eivät nimittäin voi jättää toteamatta saatavia, vaikka ne kiistäisivät ne, koska muutoin ”hyväksyttäisiin, että jäsenvaltio voi menettelyllään järkyttää – – unionin taloudellista tasapainoa”. ( 10 ) Tästä seuraa, että (mahdollinen) riitauttaminen voidaan tehdä vasta jälkikäteen.

44. Toteamisen jälkeen kunkin jäsenvaltion on hyvitettävä omat varat tilille, joka on avattu tätä tarkoitusta varten komission nimissä kyseisen jäsenvaltion valtiovarainhallinnossa tai sen nimeämässä laitoksessa. Kukin jäsenvaltio toimii tavallaan pankinjohtajana ja kyseisten varojen säilyttäjänä, ja jäsenvaltioiden on asetettava varat komission käyttöön kokonaisuudessaan, riippumatta siitä, onko ne peritty. ( 11 ) Jäsenvaltiot voivat siten välttää käyttöön asettamista koskevan velvollisuutensa ainoastaan asetuksen N:o 1150/2000 17 artiklan 2 kohdassa mainituissa tapauksissa eli silloin, kun todettuja maksuja vastaavat määrät osoittautuvat sellaisiksi, ettei niitä voida periä joko ylivoimaisen esteen vuoksi tai muista syistä, jotka eivät johdu kyseisistä valtioista.

45. Tätä tiukkaa mekanismia voidaan perustella tarpeella saada unionin omat varat käyttöön ”nopeasti ja tehokkaasti”. ( 12 ) Sen tarkoituksena on muun muassa kannustaa jäsenvaltioita vastuullisuuteen.

46. Myös tästä syystä edellä mainittujen velvoitteiden rikkominen johtaa huomattavien viivästyskorkojen määräämiseen asetuksen N:o 1150/2000 11 artiklan nojalla. Tältä osin unionin tuomioistuimen mukaan velvollisuus todeta unionin omat varat, velvollisuus kirjata ne komission tileihin määräajassa ja velvollisuus maksaa viivästyskorot liittyvät erottamattomasti toisiinsa. ( 13 )

47. Tässä yhteydessä komission tehtävänä on valvoa, että jäsenvaltiot täyttävät velvoitteensa. Sillä on toimivalta aloittaa SEUT 258 artiklan mukainen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely, jos jäsenvaltio ei noudata mainittuja velvoitteita.

48. Jos unionin perinteisten omien varojen olemassaolo tai jäsenvaltion maksettavaksi tuleva määrä riitautetaan, viivästyskorot voitaisiin välttää, ”jos [jäsenvaltio] [suorittaisi] komissiolle vaaditut määrät ja [esittäisi] samalla varauman komission kannan pitävyydestä”. ( 14 )

49. Unionin tuomioistuin ei ole kuitenkaan määritellyt tällaisen maksun, johon liittyy varaumia, edellytyksiä. Se ei ole myöskään ottanut kantaa siihen, voidaanko tällaista maksua loppujen lopuksi pitää oikeudellisesti ”täydellisenä”, vai onko kyseessä oleva jäsenvaltio laiminlyönyt kyseisen maksun.

50. Unionin tuomioistuin huomautti ainoastaan, että vaikka komissio ei voi evätä jäsenvaltiolta oikeutta maksuun, johon liittyy varaumia, (komission) mahdollisuus neuvotella maksusuorituksen ehdoista ja muodoista on ristiriidassa omien varojen järjestelmän kanssa. ( 15 )

51. Tämä tilanne johtuu eräästä perinteisten omien varojen järjestelmän erityispiirteestä: komissiolla ei ole asetuksen N:o 1150/2000 nojalla päätösvaltaa.

52. Vaikka komissiolla on velvollisuus esittää asetuksen N:o 1150/2000 17 artiklan 4 kohdan nojalla huomautuksia siitä, voidaanko jäsenvaltio vapauttaa käyttöön asettamista koskevasta velvollisuudestaan, sen ei tarvitse tehdä tätä koskevaa päätöstä. Jäsenvaltioilla säilyy myös komission nimissä pitämiensä tilien hallinta, ja ne voivat jopa nostaa riidanalaiset määrät kyseisiltä tileiltä, ( 16 ) jolloin niihin voidaan kohdistaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely ja niiltä voidaan periä edellä tarkoitettuja viivästyskorkoja.

53. Kyseessä ei ole lainsäätäjän unohdus: se on tarkoituksellisesti päättänyt olla antamatta komissiolle tällaista toimivaltaa. Asetuksen N:o 1150/2000 muuttamisesta vuonna 2003 tehdyn ehdotuksen mukaan 17 artiklan 4 kohdassa säädettiin nimittäin komission perustellun päätöksen antamisesta, jos olisi erimielisyyttä siitä, oliko lopullinen perimättä jättäminen seurausta ylivoimaisesta esteestä tai muista kyseessä olevasta jäsenvaltiosta riippumattomista syistä. ( 17 ) Neuvosto hylkäsi tämän ehdotuksen. Jäsenvaltiot halusivat säilyttää etuoikeutensa ja epäsivät komissiolta kaiken päätösvallan maksettavien määrien osalta.

54. Tämä päätösvallan puuttuminen ei kuitenkaan kyseenalaista komission roolia perussopimusten valvojana eikä sen toimivaltaa antaa oikeudellisia lausuntoja jäsenvaltioille asetuksen N:o 1150/2000 nojalla kuuluvista velvoitteista.

55. Kuten oikeuskirjallisuudessa on tässä yhteydessä todettu, komission on (joskus) lähetettävä vastahakoisille jäsenvaltioille sisällöltään painostavia kirjeitä. ( 18 )

56. Unionin tuomioistuin on jo todennut, että tällaiset kirjeet eivät olleet SEUT 263 artiklassa tarkoitettuja ”kannekelpoisia toimia”, ( 19 ) minkä vuoksi jäsenvaltiot, jotka haluavat riitauttaa komission analyysin, joutuvat valitsemaan kahden yhtä huonon vaihtoehdon välillä: niiden on joko kieltäydyttävä asettamasta vaadittuja määriä komission käyttöön, jolloin ne voivat joutua maksamaan hyvin suuret viivästyskorot, tai – välttääkseen tämän riskin – suoritettava maksu varaumin mutta ilman varmuutta siitä, että komissio aloittaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn, jonka avulla unionin tuomioistuin voi ratkaista pääasian. ( 20 )

57. Unionin tuomioistuimeen käsiteltävänä olevassa asiassa tehty valitus on osoitus tästä lähes kafkamaisesta oikeustilasta. Tšekin tasavalta on halunnut kyseenalaistaa komission riidanalaisessa kirjeessä esittämän analyysin. Tämän vuoksi se suoritti maksun varaumin ja nosti SEUT 263 artiklaan perustuvan kumoamiskanteen. Unionin yleinen tuomioistuin jätti kanteen tutkimatta sillä perusteella, että riidanalainen kirje ei ollut kannekelpoinen toimi. Komissio puolestaan katsoi, ettei jäsenyysvelvoitteita ollut jätetty noudattamatta, koska vaadittu maksu oli suoritettu; tehdyillä varaumilla ei sen mielestä näytä olevan oikeusvaikutuksia. ( 21 )

58. Tarkastelen seuraavaksi valittajan valituksensa tueksi esittämää ainoaa valitusperustetta ja muiden asianosaisten esittämiä väitteitä tämän erityisen oikeudellisen asiayhteyden valossa.

Asianosaisten lausumat

59. Ainoassa valitusperusteessaan, joka koskee SEUT 263 artiklan, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, rikkomista, Tšekin tasavalta väittää lähinnä – toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen määräyksen 81 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa – ettei sillä ole käytössään mitään tehokkaita oikeussuojakeinoja, jotta sen ja komission välinen riita-asia, joka koskee perinteisten omien varojen käyttöön asettamista koskevan velvollisuuden olemassaoloa (tai puuttumista), voitaisiin saattaa unionin tuomioistuinten käsiteltäväksi.

60. Tšekin tasavalta korostaa aluksi, että kun komissio kehottaa jäsenvaltiota asettamaan komission käyttöön omat varat lähettämällä riidanalaisen kirjeen kaltaisen asiakirjan, kyseisellä jäsenvaltiolla on – tosiasiassa – velvollisuus maksaa vaadittu määrä asetetussa määräajassa huolimatta sen komission näkemyksestä esittämistä varaumista. Jos tällaista maksua ei suoriteta, kyseinen jäsenvaltio saattaisi joutua maksamaan korkeita viivästyskorkoja siinä tapauksessa, että sen todetaan laiminlyöneen käyttöön asettamista koskevan velvollisuutensa. Sen mukaan näiden korkojen määrä riippuu käytännössä päivästä, jona komissio aloittaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn, ja tämän menettelyn kestosta, eikä se näin ollen kuulu asianomaisen jäsenvaltion määräysvaltaan.

61. Kun ensinnäkin otetaan huomioon komission harkintavalta aloittaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely ( 22 ) ja se, ettei tätä varten ole asetettu määräaikaa koskevaa edellytystä, jäsenvaltiolla ei ole Tšekin tasavallan mukaan mitään varmuutta siitä, että unionin tuomioistuin tutkii riidan asiakysymyksen. Siltä osin kuin oikeus saada asiansa tuomioistuimen käsiteltäväksi riippuu tältä osin komission hyvästä tahdosta, oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan ei ole taattu. ( 23 )

62. Asia olisi toisin vain, jos komission olisi kyseisen jäsenvaltion suorittaman varaumia sisältävän maksun johdosta aloitettava jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely kyseistä jäsenvaltiota vastaan. Asian nykytilassa ( 24 ) tällainen velvollisuus ei kuitenkaan ilmene valituksenalaisesta määräyksestä eikä varaumin suoritettavia maksuja koskevasta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä. Tšekin tasavallan mukaan tällainen oikeuskäytäntö, jossa ei myöskään täsmennetä tällaisen maksun edellytyksiä ja vaikutuksia, aiheuttaa oikeudellista epävarmuutta ja vaarantaa oikeuden tehokkaaseen oikeussuojaan.

63. Tšekin tasavalta väittää toiseksi, että komission nykyisestä käytännöstä ilmenee, ettei se katso olevansa velvollinen nostamaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa kannetta, jos maksuun liittyy varaumia. ( 25 )

64. Tšekin tasavalta katsoo kolmanneksi, että jäsenvaltion oikeussuojan riittämättömyys (kun kyse on varaumin suoritettavasta maksusta), sellaisena kuin se ilmenee edellä esitetyistä väitteistä, on osa riidanalaisen kirjeen ”tosiasiallista ja oikeudellista asiayhteyttä”, joka on merkityksellinen peruste arvioitaessa kyseisen kirjeen kannekelpoisuutta. ( 26 ) Kun otetaan huomioon tämä asiayhteys, käsitteitä ”sitovat oikeusvaikutukset” ja ”kannekelpoinen toimi” on tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden takaamiseksi tulkittava eri tavalla kuin unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt valituksenalaisessa määräyksessä.

65. Tšekin tasavalta täsmentää toistaneensa tuloksetta varaumansa (riidanalaisen määrän käyttöön asettamista koskevan velvollisuutensa osalta) ja vaatineensa komissiota joko palauttamaan sille kyseisen määrän tai aloittamaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn.

66. Alankomaiden kuningaskunta, joka tukee väliintulijana Tšekin tasavallan vaatimuksia, väittää, että riidanalaisella kirjeellä oli tarkoitus saada aikaan oikeusvaikutuksia erityisesti siltä osin kuin siinä vahvistettiin itsenäisesti päivä, josta lukien viivästyskorot on maksettava.

67. Komission mukaan ainoa valitusperuste on hylättävä perusteettomana.

68. Se korostaa ensinnäkin, ettei Tšekin tasavalta kyseenalaista (erityisesti valituksenalaisen määräyksen 42 ja 47 kohdassa) päätöksen 2007/436 ja asetuksen N:o 1150/2000 tulkintaa, jonka mukaan jäsenvaltioiden on todettava unionin omat varat ja jonka mukaan näissä säädöksissä ei säädetä mistään erityisestä menettelystä, jonka perusteella komissio voisi tehdä päätöksen perinteisten omien varojen käyttöön asettamista koskevasta velvollisuudesta. Tämän perusteella komissio katsoo, ettei sillä ole minkäänlaista päätösvaltaa.

69. Koska komissiolla ei ole tällaista sille tunnustettua toimivaltaa – mitä Tšekin tasavalta ei ole kiistänyt – sillä on oikeus antaa kyseiselle jäsenvaltiolle tiedoksi kantansa tiettyjen määrien luokittelusta unionille kuuluviksi perinteisiksi omiksi varoiksi. Koska tällaisella kannalla ei kuitenkaan ole oikeusvaikutuksia, siitä ei voida nostaa kumoamiskannetta.

70. Komission mukaan niiden Tšekin tasavallan väitteiden, jotka koskevat oikeutta saada tehokasta oikeussuojaa viivästyskorkoihin liittyvän taloudellisen riskin vuoksi, ei pitäisi johtaa erilaiseen päätelmään. Komissio nimittäin katsoo, että vastaavat väitteet on jo hylätty tuomiossa Slovakia v. komissio.

71. Tältä osin komissio lisää Alankomaiden kuningaskunnan väliintulokirjelmästä esittämissään huomautuksissa, ettei Alankomaiden kuningaskunta ole esittänyt mitään perustelua, joka oikeuttaisi tekemään eron käsiteltävän asian ja tuomioon Slovakia v. komissio johtaneiden asioiden välillä. Lisäksi velvollisuus maksaa viivästyskorkoja on ainoastaan väistämätön seuraus siitä, ettei kyseinen jäsenvaltio ole noudattanut perinteisten omien varojen järjestelmää koskevan säännöstön mukaista velvollisuuttaan asettaa kyseiset varat komission käyttöön ajoissa (vaikka se kiistäisi velvollisuutensa maksaa kyseessä olevat määrät).

72. Komissio toteaa lisäksi, että kun otetaan huomioon omien varojen järjestelmän nykytila, ainoa tapa ratkaista sen ja jäsenvaltion välinen riita, joka koskee tämän jäsenvaltion velvollisuutta todeta kyseiset varat ja asettaa ne käytettäviksi, on jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely. Se viittaa tältä osin valituksenalaisen määräyksen 51 ja 53–55 kohtaan, joissa unionin yleinen tuomioistuin korosti unionin tuomioistuimen yksinomaista toimivaltaa määrittää jäsenvaltioiden velvoitteet tällä alalla.

73. Komissio täsmensi unionin tuomioistuimen kysymyksiin antamissaan vastauksissa myös, että Tšekin tasavallan suorittama maksu on siihen liittyvistä varaumista huolimatta oikeudellisesti täydellinen ja että nämä varaumat eivät merkitse perinteisiä omia varoja koskevan lainsäädännön noudattamatta jättämistä. ( 27 ) Komission mukaan se, että kyseinen jäsenvaltio on yksipuolisesti esittänyt varaumia, ei voi muuttaa niiden varojen oikeudellista asemaa, jotka on perinteisiä omia varoja koskevan lainsäädännön nojalla asetettava sen käyttöön ilman ehtoja. Muussa tapauksessa unionin rahoitusvakaus ja luottoluokitus voisivat heiketä vakavasti.

74. Komissio huomauttaa lisäksi, että jos jäsenvaltio on vakuuttunut kantansa oikeellisuudesta ja haluaa saada takaisin käyttöön annetut varat, se voi (yksipuolisesti) tehdä korjauksen pitämässään kirjanpidossa ilman, että on tarpeen säätää tätä koskevista oikeusturvamekanismeista. Näin menetellessään jäsenvaltio ottaisi kuitenkin sen riskin, että siihen kohdistetaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely ja että se joutuu lopulta maksamaan perinteisiä omia varoja koskevassa lainsäädännössä säädetyt viivästyskorot. Nämä viivästyskorot ovat tavallaan hinta, joka komission lausunnon vastaisesti toimivan jäsenvaltion on maksettava toimimisesta ”omalla vastuullaan”. ( 28 ) Jos komissio viivyttelee jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen nostamista, minkä johdosta maksettavien korkojen määrä kasvaa, unionin tuomioistuimilla on toimivalta keventää kyseisen jäsenvaltion taakkaa.

Asian arviointi

75. Mielestäni suoritettavan arvioinnin on oltava kaksivaiheinen.

76. Tutkin ensin, tekikö unionin yleinen tuomioistuin oikeudellisen virheen, kun se totesi, että valittajan riidanalaisesta kirjeestä nostama kumoamiskanne on jätettävä tutkimatta kannekelpoisen toimen puuttumisen vuoksi. Kuten selitän jäljempänä, unionin yleisen tuomioistuimen omaksuma kanta vaikuttaa mielestäni oikeudellisesti paikkansapitävältä. On kuitenkin myös kiistatonta, että perinteisten omien varojen järjestelmässä sellaisenaan on aukko siinä mielessä, ettei jäsenvaltio voi sen avulla riitauttaa tehokkaasti komission omaksumaa kantaa ottamatta lain ulkopuolella toimimisen ja erittäin korkeiden viivästyskorkojen riskiä.

77. Tästä syystä tarkastelen toiseksi vaihtoehtoisia ratkaisuja, joiden avulla voidaan tarjota jäsenvaltioille tehokas oikeussuojakeino perinteisten omien varojen käyttöön asettamista koskevaa velvollisuutta koskevassa riita-asiassa.

Ensimmäinen vaihe: kannekelpoisen toimen puuttuminen käsiteltävässä asiassa

78. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 263 artiklassa tarkoitettuja ”kannekelpoisia toimia” ovat ”muodostaan riippumatta kaikki unionin toimielinten toteuttamat toimenpiteet, joilla pyritään saamaan aikaan sitovia oikeusvaikutuksia”. ( 29 )

79. Jotta voitaisiin määritellä, onko kanteen kohteena olevalla toimella sitovia oikeusvaikutuksia, tarkastelun kohteeksi on otettava tämän toimen asiasisältö. ( 30 ) Näitä oikeusvaikutuksia on arvioitava objektiivisten arviointiperusteiden, kuten toimen sisällön, perusteella ja siten, että huomioon otetaan tarvittaessa toimen antamisen asiayhteys ja toimen toteuttaneen toimielimen toimivalta. ( 31 )

80. Huomautan tässä yhteydessä, että unionin yleinen tuomioistuin on analysoinut yksityiskohtaisesti ja tarkasti riidanalaisen kirjeen lähettämisen asiayhteyttä sekä komission toimivaltaa perinteisten omien varojen alalla valituksenalaisen määräyksen 36–56 kohdassa. Unionin yleinen tuomioistuin katsoi, että komissiolla ei ole toimivaltaa tehdä päätöstä, jolla voi olla sitovia oikeusvaikutuksia, ja että riidanalaista kirjettä on pidettävä pelkkänä informatiivisena kehotuksena.

81. Edellä esitetyn lainsäädännön ja oikeuskäytännön (viittaan tämän ratkaisuehdotuksen 41–58 kohtaan) valossa unionin yleisen tuomioistuimen analyysi on oikea.

82. Asianosaiset näyttävät yhtyvän tähän toteamukseen. Huomautan kaiken varalta, että Tšekin tasavalta ei ole istunnossa kyennyt tarkasti osoittamaan, mikä on komission käsiteltävässä asiassa väitetysti tekemän päätöksen oikeudellinen perusta: kuten olen muistuttanut, missään asetuksen N:o 1150/2000 artiklassa ei nimittäin anneta komissiolle minkäänlaista päätösvaltaa.

83. Riidanalaisen kirjeen sisällön osalta valittaja ei ole myöskään osoittanut, miltä osin unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen määräyksen 57–64 kohdassa tekemä analyysi on virheellinen. ( 32 )

84. Alankomaiden kuningaskunnan väitteestä, jonka mukaan riidanalaisella kirjeellä on oikeusvaikutuksia, koska viivästyskorot alkavat sen johdosta kertyä eri ajankohdasta kuin asetuksen N:o 1150/2000 10 artiklan 1 kohdassa säädetään, huomautan, että unionin tuomioistuin on jo hylännyt kyseisen väitteen katsoen sen olevan riittämätön antamaan tällaisia vaikutuksia tämänkaltaiselle kirjeelle. ( 33 )

85. Edellä esitetyn perusteella esiin nousee ainoastaan kysymys perusoikeuskirjan 47 artiklan mukaisesta oikeudesta tehokkaaseen oikeussuojaan.

86. Tšekin tasavalta kehottaa tavallaan unionin tuomioistuinta määrittelemään uudelleen kannekelpoisen toimen käsitteen ulottaakseen sen koskemaan riidanalaisen kirjeen kaltaisia asiakirjoja ja ainoastaan siinä tarkoituksessa, että jäsenvaltioille annettaisiin muutoksenhakukeino perinteisten omien varojen käyttöön asettamista koskevassa riita-asiassa.

87. Unionin yleinen tuomioistuin muistutti hyvin perustellusti, että perusoikeuskirjan 47 artiklassa vahvistetun tehokkaita oikeussuojakeinoja koskevan oikeuden ”tarkoituksena ei ole muuttaa perussopimuksissa määrättyä tuomioistuinvalvontaa koskevaa järjestelmää”. ( 34 ) Tässä yhteydessä (Tšekin tasavallan ehdottamaa) kannekelpoisen toimen käsitteen uudelleentulkintaa kyseisen artiklan valossa ei voida hyväksyä, sillä se johtaisi tutkittavaksi ottamista koskevan edellytyksen sivuuttamiseen tavalla, joka ylittäisi unionin tuomioistuimille perussopimuksissa annetun toimivallan.

88. Lisäksi vaikka perinteisten omien varojen järjestelmään liittyvää epäkohtaa on vaikea kiistää, kuten olen jo todennut, ( 35 ) epäilen kuitenkin, että kumoamiskanne olisi asianmukaisin ratkaisu edellä mainitsemieni puutteiden korjaamiseksi.

89. Valittajan puolustama näkemys merkitsisi nimittäin sitä, että komissio ottaa itselleen päätösvallan vahvistaakseen jäsenvaltioiden velvoitteet perinteisten omien varojen alalla. Kun otetaan huomioon perinteisiä omia varoja koskevan toimivallan jako, on kiistatonta, ettei komissiolla ole tällaista valtaa eikä se myöskään ole koskaan väittänyt käyttävänsä tällaista valtaa, kuten olen todennut useaan otteeseen.

90. Jos komissio olisi ottanut itselleen tällaisen toimivallan ja olisi todellisuudessa toteuttanut toimen, jolla on oikeusvaikutuksia (mitä se ei ole tehnyt), tämä toimi voitaisiin kumota oikeudellisen perustan puuttumisen vuoksi.

91. Vaikka tämä väite hyväksyttäisiin, kumoamista koskeva oikeudenkäynti ei kuitenkaan voisi johtaa komission väitetyn päätöksen muuttamiseen. Unionin yleisen tuomioistuimen olisi kumottava se toimivallan puuttumisen vuoksi, mutta se ei kuitenkaan voisi korvata komission arviointia omalla arvioinnillaan ja näin ollen se ei voisi ratkaista todellista ongelmaa eli asianomaisen jäsenvaltion perinteisiin omiin varoihin liittyvien velvoitteiden määrittämistä.

92. Mielestäni kyseessä on siis joka tapauksessa umpikuja.

93. Tästä syystä Tšekin tasavallan esittämä ainoa valitusperuste on tehoton ja valitus on hylättävä perusteettomana, koska unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti katsonut, että kumoamiskanne on jätettävä tutkimatta kannekelpoisen toimen puuttumisen vuoksi.

Toinen vaihe: vaihtoehtoisten ratkaisujen arviointi

94. Mitä muita mahdollisia ratkaisuja Tšekin tasavallalla on, jos se ei voi nostaa kumoamiskannetta?

95. Komissio kannattaa tilanteen säilyttämistä muuttumattomana. Sen mukaan ei ole mitenkään epätavallista, että jäsenvaltiolla, joka on eri mieltä sen analyysistä, ei ole muuta vaihtoehtoa kuin toimia lainvastaisesti ja ottaa huomattavien viivästyskorkojen riski toivoen samalla (ilman takeita tämän toiveen toteutumisesta), että unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne. Komission mukaan myöskään varaumilla, jotka jäsenvaltio esittää asettaessaan käyttöön perinteisten omien varojen määrän, joka on riidanalainen, ei (tosiasiallisesti) ole oikeudellisia seurauksia: maksu on oikeudellisesti täydellinen, minkä vuoksi jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa menettelyä ei voida perustella tällaisissa olosuhteissa. Se myöntää korkeintaan sen, että tällaisten varaumien tekemisellä voitaisiin perustella vilpittömän yhteistyön periaatteen nojalla (komission) velvollisuus aloittaa ”rakentava vuoropuhelu” kyseisen jäsenvaltion kanssa näkökantojen lähentämiseksi; tällaisen vuoropuhelun jälkeen kyseinen jäsenvaltio voisi – sen jälkeen, kun se on saanut asianmukaisesti selvennyksiä komission harkinnasta – joko päätyä katsomaan, että komission analyysi on perusteltu, tai vetämään takaisin komission käyttöön aiemmin antamansa varat, jolloin se saattaa (uudelleen) joutua maksamaan korkeita viivästyskorkoja siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin antaa tuomion, jossa todetaan perinteisten omien varojen käyttöön asettamista koskevan velvollisuuden noudattamatta jättäminen.

96. En yhdy tähän arviointiin, joka mielestäni on kehäpäätelmä ja jolla ei mielestäni voida antaa tyydyttävää vastausta kysymykseen oikeudesta tehokkaaseen oikeussuojaan. ( 36 )

97. Mielestäni aluksi on selvennettävä varaumin suoritetun maksun käsitettä. Kuten olen esittänyt edellä tämän ratkaisuehdotuksen 48–50 kohdassa, unionin tuomioistuin ei ole tähän mennessä tarkastellut kyseistä käsitettä eikä määritellyt sen oikeudellisia rajoja.

98. Komission puoltama tulkinta tekee mainituista varaumista merkityksettömiä ja poistaa niiltä niiden konkreettisen merkityksen. Mielestäni on päinvastoin katsottava, että maksua, johon liittyy varaumia, ei voida pitää oikeudellisesti täydellisenä ja että se merkitsee siis laiminlyöntiä. Unionin tuomioistuin on hyväksynyt tämän menettelyn, jotta jäsenvaltiot voisivat välttää haitalliset taloudelliset seuraukset (jotka liittyvät perinteisiä omia varoja koskevassa lainsäädännössä vahvistettuihin viivästyskorkoihin) mutta ilmaista samalla muodollisesti olevansa eri mieltä kyseisten varojen oikeudellisesta asemasta. ( 37 ) Maksu, johon liittyy varaumia, merkitsee sitä, että taustalla oleva saatava pysyy riidanalaisena. Komissio ei voi pitää tällaista maksua (lopullisesti) suoritettuna.

99. Vaikka kyseiset varat on tosiasiallisesti asetettu komission käyttöön ja vaikka komissio voikin käyttää niitä, jäsenvaltion ilmaisemia varaumia ei kuitenkaan voida jättää huomiotta, ja niistä on saatava lopullinen selvyys. Mielestäni jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely, joka mahdollistaa rakentavan näkemystenvaihdon komission ja kyseessä olevan jäsenvaltion välillä (ainakin oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn aikana), voi olla tähän tarkoitukseen soveltuva foorumi.

100. On kysyttävä, voiko komissio olla tällaisessa tapauksessa velvollinen aloittamaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn.

101. Ennen tällaisen päätelmän tekemistä voitettavana on kaksi oikeuskäytäntöön liittyvää estettä.

102. Kuten unionin tuomioistuin on useaan otteeseen todennut, komissio yksin on toimivaltainen päättämään, onko jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamista koskevan menettelyn aloittaminen tarkoituksenmukaista, kun otetaan huomioon sen asema perussopimusten noudattamisen valvojana. Se on myös yksin toimivaltainen päättämään, onko oikeudenkäyntiä edeltävää menettelyä tarkoituksenmukaista jatkaa antamalla perusteltu lausunto, ja sillä on myös mahdollisuus, mutta ei velvollisuutta, saattaa asia tämän menettelyn päätteeksi unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi, jotta tämä toteaisi oletetun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen. ( 38 ) Tästä täysin vapaasta harkinnasta toimivallasta ei ole mitään (ennalta määrättyä) poikkeusta. ( 39 ) Perinteisten omien varojen osalta unionin yleinen tuomioistuin on jo katsonut, että koska komissiolla on harkintavalta sen suhteen, onko tarkoituksenmukaista nostaa unionin tuomioistuimessa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne, mahdollisuus vaatia komissiota ottamaan asiaan jokin tietty kanta on poissuljettu. ( 40 )

103. Kuten totesin edellä 50 kohdassa, unionin tuomioistuin on toisaalta jo todennut, että ”mahdollisuus neuvotella maksusuorituksen ehdoista ja edellytyksistä on ristiriidassa omien varojen järjestelmän kanssa”. ( 41 ) Unionin tuomioistuin on samassa yhteydessä täsmentänyt, että vilpittömän yhteistyön periaate ja oikeusvarmuuden periaate eivät anna asianomaiselle jäsenvaltiolle oikeutta neuvottelujen aloittamiseen erityisesti siitä, nostetaanko sitä vastaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne. ( 42 )

104. Yhteenvetona voidaan todeta, että tämän oikeuskäytännön mukaan komissiolla on vapaa harkintavalta, ja kyseinen jäsenvaltio voi toki esittää varaumia, mutta sillä ei ole oikeutta vaatia komissiota aloittamaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa menettelyä eikä asettaa maksun edellytykseksi tällaisen menettelyn aloittamista. ( 43 )

105. Näiden kahden oikeuskäytäntöön liittyvän esteen voittamiseksi unionin tuomioistuimen on siis todettava – täysin poikkeuksellisesti – että komissiolla on velvollisuus aloittaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely siinä tapauksessa, että maksu suoritetaan varaumin. Tämä velvollisuus rajoittuu tiukasti omien varojen alaan. ( 44 )

106. Tämä toimimisvelvollisuus on perusteltu kahdesta syystä.

107. Ensinnäkin SEU 17 artiklan 1 kohdan mukaan komissio ”huolehtii siitä, että perussopimuksia sekä toimielinten niiden nojalla hyväksymiä toimenpiteitä sovelletaan”. Se valvoo unionin oikeuden soveltamista unionin tuomioistuimen valvonnassa. Tältä osin komission on valvottava asetuksen N:o 1150/2000 moitteetonta soveltamista. ( 45 ) Tässä yhteydessä sen on seurattava ja valvottava sitä, että jäsenvaltioiden toiminta perinteisten omien varojen käyttöön asettamiseksi on asianmukaista. Kuten edellä esitin, maksua, johon liittyy varaumia, ei voida pitää täydellisenä, ja se edellyttää asian selventämistä, joka unionin tuomioistuimen on viime kädessä tehtävä. ( 46 )

108. Toiseksi tällainen velvollisuus on perusteltu myös SEU 4 artiklan 3 kohdassa vahvistetun vilpittömän yhteistyön periaatteen valossa; kyseinen periaate ilmenee asetuksen N:o 1150/2000 johdanto-osan 21 perustelukappaleesta, ( 47 ) luettua yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, jossa vahvistetaan oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin. Kun komissiolla ei ole tällaista velvollisuutta ja kun otetaan huomioon, että tämänhetkisen käytäntönsä mukaisesti se pitää varaumia sisältävää maksua ”täydellisenä”, komission ja asianomaisen jäsenvaltion välinen riita perinteisten omien varojen käyttöön asettamista koskevan velvollisuuden perusteltavuudesta jatkuu, ( 48 ) eikä tuomioistuin ratkaise sitä koskaan. Asianomainen jäsenvaltio ei voi pyytää tässä tarkoituksessa toimivaltaista elintä eli unionin tuomioistuinta arvioimaan, onko sen menettely perinteisiä omia varoja koskevan lainsäädännön säännösten mukaista. ( 49 )

109. Jos oletetaan, että unionin tuomioistuin kieltäytyy toteamasta, että komissiolla on tällainen velvollisuus, millä muulla tavalla asia voitaisiin ratkaista, jotta Tšekin tasavalta voisi saattaa asian unionin tuomioistuinten käsiteltäväksi ja saada tarvittaessa riidanalaisen määrän palautetuksi?

110. Mielestäni myös vahingonkorvauskanne voi mahdollistaa sen, että unionin yleinen tuomioistuin ratkaisee asian siten, ( 50 ) että vastaajana oleva jäsenvaltio voi saada riidanalaisen määrän takaisin laillisesti ja säännellysti.

111. Perinteisten omien varojen järjestelmä perustuu nimittäin ajatukseen siitä, että nämä varat kuuluvat unionille kokonaisuudessaan niiden toteamisesta lähtien. Lähtökohtaisesti jäsenvaltioiden tehtävänä on ainoastaan toimia näiden varojen kerääjinä, eikä ole tarkoitus, että niille aiheutuu edunmenetys niiden kerätessä ja hallinnoidessa varoja. Asia on toisin, jos tällaiset varat osoittautuvat sellaisiksi, ettei niitä voida periä, eikä asianomainen jäsenvaltio voi vedota ylivoimaiseen esteeseen tai muihin siitä riippumattomiin syihin: tällaisessa tapauksessa jäsenvaltion on suoritettava käyttöön annettavat varat omista tuloistaan.

112. Jos asia on tältä osin riitainen ja jos kyseinen jäsenvaltio vain suorittaa maksun ja esittää varaumia, se ei voi saada riidanalaista määrää takaisin ilman, että se altistaa itsensä aiemmin esiin tuoduille taloudellisille riskeille.

113. Tässä yhteydessä on tutkittava SEUT 268 artiklan ja SEUT 340 artiklan toisen kohdan mukaisesti kahta vaihtoehtoista vahingonkorvaustapaa. ( 51 ) Kyse on tuottamukseen perustuvaa sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevasta kanteesta ja perusteettomaan etuun perustuvasta kanteesta (de in rem verso), jonka unionin tuomioistuin totesi mahdolliseksi tuomiossa Masdar. ( 52 )

114. Ensimmäinen tapa (tuottamukseen perustuva sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu) on mielestäni hylättävä.

115. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun syntyminen ja aiheutuneen vahingon korvaamista koskevan oikeuden toteuttaminen riippuvat nimittäin seuraavien edellytysten täyttymisestä: toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on tosiasiassa syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys. ( 53 )

116. Kyseisen lainvastaisen toimen tai toimimatta jättämisen osalta tuomioistuimen on voitava todeta sellaisen oikeussäännön, jonka tarkoituksena on antaa yksityisille oikeuksia, riittävän ilmeinen rikkominen, ( 54 ) joka johtuu kyseessä olevan toimielimen tahallisesta tai tuottamuksellisesta valinnasta.

117. Nyt käsiteltävässä asiassa on muistutettava, ettei komissiolla ole minkäänlaista päätösvaltaa perinteisten omien varojen käyttöön asettamista koskevien velvollisuuksien osalta; jäsenvaltiota ei myöskään voida pitää yksityishenkilönä; lopuksi todettakoon, että pelkästään se, että komission ja kyseisen jäsenvaltion puoltamassa lainsäädännön tulkinnassa on eroa, ei riitä osoittamaan oikeussäännön ”ilmeistä rikkomista”, joka olisi komission syyksi luettava tuottamuksellinen virhe. ( 55 )

118. Jos tällaista rikkomista ei ole tapahtunut, ei ole tarpeen arvioida (edellä) 115 kohdassa mainittujen kahden muun edellytyksen täyttymistä. ( 56 )

119. Tästä ensimmäisestä vahingonkorvaustavasta on siis luovuttava.

120. On tarkasteltava edellä mainittua toista vahingonkorvaustapaa: perusteettomaan etuun perustuvaa kannetta.

121. Tuomiossa Masdar todettiin, että ”jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisten periaatteiden mukaan henkilöllä, joka on menettänyt edun, joka hyödyttää toista taloudellisesti ilman, että tälle edun saamiselle on mitään oikeudellista perustetta, on lähtökohtaisesti oikeus saada takaisin tämän menetetyn edun määrä edun saaneelta henkilöltä”. ( 57 ) Tältä osin ”unionin perusteettomaan etuun perustuvan palautuskanteen hyväksymiseksi edellytetään – – näyttöä siitä, että unioni on saanut etua ilman pätevää laillista perustetta ja että kantaja on vastaavasti menettänyt edun”. ( 58 )

122. Perusteettomaan etuun perustuva kanne ei kuulu suppeasti tulkitun sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun järjestelmän soveltamisalaan; ( 59 ) tämän vastuun syntyminen edellyttää kaikkien tämän ratkaisuehdotuksen 115 kohdassa lueteltujen edellytysten täyttymistä.

123. Mannermaisessa oikeusperinteessä (siviilioikeusjärjestelmissä) on yleisesti tunnustettu, että perusteettoman edun palautuksen saadakseen kantajan on osoitettava seuraavat seikat: i) edun saaminen, ii) edun menettäminen, iii) tämän edun saamisen ja sen menettämisen välinen syy-yhteys, iv) tämän kanteen toissijaisuus ja v) edun saamisen ja menettämisen perusteettomuus. ( 60 )

124. Tämä kanne on toissijainen, koska ”sen avulla ei voida saada kiertoteitse sellaista, mitä laissa ei sallita”. ( 61 ) Perusteettomaan etuun perustuvan kanteen toissijaisuus estää hyväksymästä sitä, jos kantajalla on ollut käytettävissään jokin muu kannemahdollisuus, jonka hän on menettänyt ( 62 ) muun muassa vanhentumisajan päättymisen vuoksi.

125. Edulla ei saa olla mitään oikeudellista perustetta siinä mielessä, että toteutetun varallisuudensiirron perusteena ei voi olla lakisääteinen tai sopimusperusteinen velvoite tai vastikkeeton oikeustoimi (kuten lahja).

126. Jos kyse on maksusta, johon liittyy varaumia, nyt käsiteltävässä asiassa vaikuttaa siltä, että tämän ratkaisuehdotuksen 123 kohdassa tarkoitetut viisi edellytystä täyttyvät.

127. Kuten olen todennut (edellä) 111 kohdassa, on nimittäin niin, että kun jäsenvaltion on suoritettava omista tuloistaan perinteiset omat varat, joita se ei ole kyennyt perimään velalliselta (jonka olisi pitänyt maksaa tullivelka), jäsenvaltiolle aiheutuu edunmenetys ja unioni vastaavasti saa etua. Syy-yhteys on selvä. On myös kiistatonta, että tällaisissa olosuhteissa de in rem verso ‑kanne olisi luonteeltaan toissijainen, koska ei ole olemassa oikeussuojakeinoa, jonka avulla asianomainen jäsenvaltio voisi riitauttaa komission tekemän analyysin ja saada riidanalaisen määrän takaisin. Lopuksi katson, että koska unionin yleinen tuomioistuin esittää vahvistavana ratkaisuna, että kyseinen jäsenvaltio ei ollut tosiasiallisesti velvollinen asettamaan riidanalaista määrää komission käyttöön, maksu (varaumilla tai ilman) on ipso facto täysin vailla oikeudellista perustaa. Koska tämä toteamus on taannehtiva, viides edellytys (eli perusteettomuus) täyttyy.

128. Unionin yleisen tuomioistuimen on tätä kannetta ratkaistessaan määritettävä se tarkka määrä, joka kyseessä olevalle jäsenvaltiolle on palautettava. Jotta unionin toimielinten taloudellista tasapainoa ei horjutettaisi, tuen pitäisi mielestäni kattaa yksinomaan pääoma, jonka kyseinen jäsenvaltio on tosiasiallisesti asettanut unionin käyttöön. Tämän pääoman ei ole tarkoitus kerryttää korkoa tälle samalle jäsenvaltiolle.

129. On myös unionin yleisen tuomioistuimen tehtävänä tarkistaa, noudatetaanko kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä erityisesti vanhentumista koskevien sääntöjen valossa. ( 63 )

Päätelmä

130. Tšekin tasavallan esittämä valitusperuste on mielestäni hylättävä perusteettomana, ja valitus on näin ollen hylättävä.

131. Olisi kuitenkin tarkoituksenmukaista, että unionin tuomioistuin vastaisi tässä valituksessa esiin tuotuun ongelmaan toteamalla, että – kuten olen selittänyt tämän ratkaisuehdotuksen 100–108 kohdassa – maksua, johon liittyy varaumia, ei voida pitää oikeudellisesti täydellisenä ja että tällaisessa tilanteessa komissiolla on velvollisuus nostaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne sen osoittamiseksi, että asianomainen jäsenvaltio on laiminlyönyt perinteisten omien varojen käyttöön asettamista koskevan velvollisuutensa.

132. Jos tällaista jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa kannetta ei nosteta, ainoa toinen keino, jonka avulla tällainen oikeusriita voidaan saattaa unionin tuomioistuinten arvioitavaksi, olisi perusteettomaan etuun perustuva kanne.

133. Mielestäni asianmukaisin keino on pakollinen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne, koska unionin tuomioistuin voi sen avulla ratkaista aineellisesti ongelman eli sen, onko asianomainen jäsenvaltio noudattanut perinteisiä omia varoja koskevia velvoitteitaan, ja todeta tarvittaessa niiden noudattamatta jättämisen. Huomattava haitta, jonka merkitystä ei pidä aliarvioida, on se, että tämä lähestymistapa merkitsisi poikkeamista oikeuskäytännössä vahvistetusta säännöstä, jonka nojalla komissiolla on täydellinen harkinnanvapaus rikkomusmenettelyn yhteydessä. Tämä este ei ole ylitsepääsemätön siltä osin kuin tämä poikkeus on selvästi rajattu koskemaan vain perinteisiä omia varoja.

134. (Perusteettomaan etuun perustuva) vahingonkorvauskanne ei vaikuta minusta yhtä asianmukaiselta, sillä se johtaisi siihen, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi (välillisesti) lausuttava siitä, onko jäsenvaltio noudattanut unionin oikeuteen perustuvia velvoitteitaan: tämä ei ole sen tehtävä tämänhetkisessä tuomioistuinjärjestelmässä. Tämäkin keino voidaan kuitenkin hyväksyä vakioratkaisun sijaan.

135. Tulevaisuudessa olisi tietenkin toivottavaa, että lainsäätäjä itse ottaisi tämän ongelman käsiteltäväkseen ja parantaisi perinteisten omien varojen järjestelmää säätämällä asianmukaisesta tuomioistuinvalvontamekanismista. Tätä aloitetta odotettaessa unionin tuomioistuimen on kuitenkin ratkaistava sille esitetty ongelma unionin oikeuden menettelyllisten välineiden avulla.

Oikeudenkäyntikulut

136. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla sovelletaan valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.

137. Koska komissio on vaatinut Tšekin tasavallan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja Tšekin tasavalta on hävinnyt asian ainoan valitusperusteen osalta, on määrättävä, että valittaja vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja lisäksi se on velvoitettava korvaamaan komission oikeudenkäyntikulut.

138. Työjärjestyksen 140 artiklan, jota sovelletaan kyseisen työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla myös valituksen käsittelyyn, 1 kohdassa määrätään, että jäsenvaltiot ja toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

139. Alankomaiden kuningaskunta vastaa näin ollen omista kuluistaan.

Ratkaisuehdotus

140. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti: – Valitus hylätään. – Tšekin tasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut. – Alankomaiden kuningaskunta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: ranska.

( 2 ) T-147/15, ei julkaistu, EU:T:2018:395 (jäljempänä valituksenalainen määräys).

( 3 ) EUVL 2007, L 163, s. 17.

( 4 ) Yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 94/728/EY, Euratom soveltamisesta 22.5.2000 annettu neuvoston asetus (EYVL 2000, L 130, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 16.11.2004 annetulla neuvoston asetuksella (EY, Euratom) N:o 2028/2004 (EUVL 2004, L 352, s. 1) ja 26.1.2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY, Euratom) N:o 105/2009 (EUVL 2009, L 36, s. 1) (jäljempänä asetus N:o 1150/2000). Ollakseni täsmällinen huomautan, että asetus N:o 1150/2000 on tällä hetkellä kumottu. Sen säännökset on suureksi osaksi otettu perinteisten, ALV- ja BKTL-perusteisten omien varojen käyttöön asettamisessa sovellettavista menetelmistä ja menettelystä sekä käteisvarojen saamiseksi toteutettavista toimenpiteistä (uudelleenlaadittu) 26.5.2014 annettuun neuvoston asetukseen (EU, Euratom) N:o 609/2014 (EUVL 2014, L 168, s. 39).

( 5 ) WOMIS on lyhenne ilmauksesta Write-Off Management and Information System. Kyseessä on hallinto- ja tietojärjestelmä, joka liittyy todettujen, perimättä jääviksi summiksi osoittautuvien saatavien kirjaamiseen pois taseesta. Lisätäsmennysten osalta ks. myös: Komission kahdeksas kertomus perinteisten omien varojen tarkastusjärjestelmän toiminnasta (vuodet 2013–2015) (Neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000, annettu 22.5.2000, 18 artiklan 5 kohta), COM(2016) 639 final, 5.1 kohta.

( 6 ) Tuomio 25.10.2017, C‑593/15 P ja C‑594/15 P, EU:C:2017:800 (jäljempänä tuomio Slovakia v. komissio).

( 7 ) Tuomio 25.10.2017, C‑599/15 P, EU:C:2017:801.

( 8 ) Omien varojen järjestelmää koskevien tarkempien perustelujen osalta ks. Albert, J.-L., Le droit douanier de l’Union européenne, Bruylant, Bryssel, 2019, s. 132–144; Berlin, D., Politiques de l’Union européenne, Bruylant, Bryssel, 2016, s. 53–64.

( 9 ) Unionin tuomioistuin on vielä täsmentänyt, että ”jäsenvaltioiden on todettava unionin oikeus saada omiin varoihinsa kuuluva maksu heti, kun tulliviranomaisilla on käytettävissään tarvittavat tiedot ja ne voivat näin ollen laskea tullivelasta johtuvien tullien määrän ja osoittaa velallisen”: ks. vastaavasti tuomio 15.11.2005, komissio v. Tanska (C‑392/02, EU:C:2005:683, 58 ja 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 10 ) Tuomio 7.4.2011, komissio v. Suomi (C‑405/09, EU:C:2011:220, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 11 ) Asetuksen N:o 1150/2000 6 artiklan 3 kohdan perusteella on mahdollista erottaa kirjanpidossa saatavat, joita ei ole vielä peritty tai jotka on riitautettu. Määrät, jotka on julistettu tai katsottu sellaisiksi, että niitä ei voi periä, poistetaan kirjanpidosta lopullisesti kyseisen asetuksen 17 artiklan 2 kohdan nojalla.

( 12 ) Ks. tuomio 5.10.2006, komissio v. Belgia (C‑378/03, EU:C:2006:639, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 13 ) Lisäksi viivästyskorot on maksettava siitä riippumatta, mikä on syynä viivästykseen siirrettäessä varoja komission tileille. Ks. mm. tuomio 15.11.2005, komissio v. Tanska (C‑392/02, EU:C:2005:683, 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 14 ) Ks. esim. tuomio 12.9.2000, komissio v. Yhdistynyt kuningaskunta (C‑359/97, EU:C:2000:426, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 15 ) Määräys 21.6.2007, Suomi v. komissio (C‑163/06 P, EU:C:2007:371, 32 ja 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 16 ) Tämä oli ainakin komission oikeudenkäyntikirjelmissään ja istunnossa puolustama tulkinta: ks. tämän ratkaisuehdotuksen 73 ja 74 kohta.

( 17 ) Ks. Euroopan yhteisöjen omien varojen järjestelmästä tehdyn päätöksen 2000/597/EY, Euratom soveltamisesta annetun asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000 muuttamisesta annetun asetusehdotuksen, KOM(2003) 366 lopullinen, perustelut ja 1 artiklan 13.3 kohta.

( 18 ) Potteau, A., Observations (em. tuomiota Slovakia v. komissio koskeva tiedote), teoksessa Picod, F., Jurisprudence de la CJUE 2017. Décisions et commentaires, Bruylant, Bryssel, 2018, s. 1023.

( 19 ) Ks. mm. tuomion Slovakia v. komissio 57 kohta.

( 20 ) Yksi kollegoistani oli jo tunnistanut tämän ongelman. Viittaan julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotukseen Slovakia v. komissio ja Romania v. komissio (C‑593/15 P, C‑594/15 P ja C‑599/15 P, EU:C:2017:441, 104–107 kohta).

( 21 ) Komissio väittää, että tällaisten varaumien tekemisestä seuraa vilpittömän yhteistyön periaatteen nojalla (enintään), että sille asetetaan velvollisuus aloittaa rakentava vuoropuhelu kyseisen jäsenvaltion kanssa näkökantojen lähentämiseksi (ks. myös tämän ratkaisuehdotuksen 95 kohta ja alaviitteet 24 ja 25).

( 22 ) Tšekin tasavalta viittaa 11.8.1995 annettuun tuomioon komissio v. Saksa (C‑431/92, EU:C:1995:260, 22 kohta).

( 23 ) Tšekin tasavalta viittaa analogisesti 13.12.2017 annettuun tuomioon El Hassani (C‑403/16, EU:C:2017:960, 38 kohta ja sitä seuraavat kohdat).

( 24 ) Tšekin tasavalta täsmentää, että samasta kysymyksestä on nostettu laiminlyöntikanne käsiteltävänä olevassa asiassa T‑13/19. Tšekin tasavalta moittii kanteessaan komissiota siitä, ettei se aloittanut jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa menettelyä sitä vastaan huolimatta siitä, että sen maksuun liittyi varaumia.

( 25 ) Komissio on asianmukaisesti vahvistanut tämän seikan: ks. tämän ratkaisuehdotuksen 73 kohta. Komissio on vastannut käsiteltävänä olevassa asiassa T‑13/19, että koska jäsenvaltio on suorittanut vaaditun maksun, mitään sen syyksi luettavaa rikkomusta ei ole olemassa eikä näin ollen ole olemassa mitään oikeudellista perustaa, jonka nojalla komissio voisi aloittaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn.

( 26 ) Kyseinen jäsenvaltio viittaa julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotukseen Slovakia v. komissio ja Romania v. komissio (C‑593/15 P, C‑594/15 P ja C‑599/15 P, EU:C:2017:441, 40 kohta).

( 27 ) Jos jäsenvaltio on esittänyt varaumia, komissiolla on siten enintään velvollisuus aloittaa rakentava vuoropuhelu sen kanssa niiden näkökantojen lähentämiseksi: ks. tämän ratkaisuehdotuksen 57 ja 95 kohta.

( 28 ) Komissio viittaa mm. julkisasiamies Darmonin ratkaisuehdotukseen komissio v. Alankomaat (C‑96/89, EU:C:1990:374, 32 kohta).

( 29 ) Ks. tuomio Slovakia v. komissio, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen. Kursivointi tässä.

( 30 ) Tuomio 22.6.2000, Alankomaat v. komissio (C‑147/96, EU:C:2000:335, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 31 ) Tuomio 13.2.2014, Unkari v. komissio (C‑31/13 P, EU:C:2014:70, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 32 ) Lisättäköön, että vaikka tietyt riidanalaiseen kirjeeseen sisältyvät sanamuodot antavat aiheen ajatella, että komissio on ”kieltäytynyt” myöntämästä Tšekin viranomaisten pyytämää vapautusta käyttöön asettamista koskevasta velvollisuudesta, unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että kun otetaan huomioon kirjeen asiayhteys ja komission toimivalta, tämä kirje ei sisältänyt päätöstä vapautusta koskevasta pyynnöstä vaan pelkän lausunnon (valituksenalaisen määräyksen 57–59 ja 66–70 kohta). Tämä analyysi vastaa perinteisiä omia varoja koskevassa oikeuskirjallisuudessa esitettyä toteamusta: ks. tämän ratkaisuehdotuksen 55 kohta.

( 33 ) Ks. tuomio Slovakia v. komissio, 61 kohta. Huomautan, että unionin tuomioistuin on tältä osin kieltäytynyt noudattamasta kollegani J. Kokottin puoltamaa näkemystä: ks. julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Slovakia v. komissio ja Romania v. komissio (C‑593/15 P, C‑594/15 P ja C‑599/15 P, EU:C:2017:441, 50–59 kohta). Ks. tältä osin myös: Potteau, A., em. teos, Bruylant, Bryssel, 2018, s. 1022–1023.

( 34 ) Ks. valituksenalaisen määräyksen 81 kohta ja tuomion Slovakia v. komissio 66 kohta.

( 35 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 56 ja 57 kohta.

( 36 ) Vastaavasti hylkään komission istunnossa esittämän väitteen, jonka mukaan ongelman avain on vain ja ainoastaan jäsenvaltiolla, koska se voi omasta aloitteestaan periä riidanalaisen määrän takaisin komission nimissä avatulle tilille. Näin menetellessään vastaajana oleva jäsenvaltio on jälleen velvollinen rikkomaan sääntöjä tuomioistuinkäsittelyn aikaansaamiseksi. Komission päättely on selvästi kehäpäätelmä, eikä se anna tyydyttävää ratkaisua siihen, ettei tässä tapauksessa ole käytettävissä tehokasta oikeussuojakeinoa. Tältä osin se, että unionin tuomioistuin voi alentaa viivästyskorkojen määrää (esimerkiksi silloin, kun komissio nostaa kanteen myöhässä), ei korvaa kyseessä olevalle jäsenvaltiolle aiheutuvaa taloudellista riskiä.

( 37 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

( 38 ) Ks. tuomio 16.7.2015, komissio v. Bulgaria (C‑145/14, EU:C:2015:502, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 39 ) Ks. laajemmin: von Bardeleben, E., Donnat, F. ja Siritzky, D., La Cour de justice de l’Union européenne et le droit du contentieux européen, La Documentation française, Pariisi, 2012, s. 189.

( 40 ) Ks. määräys 9.1.2006, Suomi v. komissio (T‑177/05, ei julkaistu, EU:T:2006:1, 39 kohta).

( 41 ) Määräys 21.6.2007, Suomi v. komissio (C‑163/06 P, EU:C:2007:371, 35 kohta).

( 42 ) Määräys 21.6.2007, Suomi v. komissio (C‑163/06 P, EU:C:2007:371, 36 kohta). Kursivointi tässä.

( 43 ) Huomautettakoon tässä yhteydessä, että ilmaisu ”ehdollinen maksusuoritus”, jota käytetään muun muassa 9.1.2006 annetussa määräyksessä Suomi v. komissio (T‑177/05, ei julkaistu, EU:T:2006:1) ja 21.6.2007 annetussa määräyksessä Suomi v. komissio (C‑163/06 P, EU:C:2007:371), on epäasianmukainen: perinteisiä omia varoja koskevan lainsäädännön mukaan jäsenvaltioilla ei ole oikeutta asettaa kyseisten varojen käyttöön antamiselle minkäänlaisia ehtoja. Niillä on ainoastaan oikeus esittää varaumia, mutta niiden on suoritettava laissa edellytetyt maksut ilman mitään ehtoja.

( 44 ) Huomautan kaiken varalta vielä, että komissio on itse aikaisemmin harkinnut tällaisen velvollisuuden mahdollisuutta: ks. vastaavasti julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Slovakia v. komissio ja Romania v. komissio (C‑593/15 P, C‑594/15 P ja C‑599/15 P, EU:C:2017:441, 106 kohta).

( 45 ) Kyseisen asetuksen rakenne perustuu komission harjoittamaan seuranta- ja valvontatehtävään (ks. mm. asetuksen johdanto-osan 8, 9 ja 11 perustelukappale). On myös aiheellista huomata, että nykyisessä lainsäädännössä ja erityisesti Euroopan unionin omia varoja koskevan järjestelmän täytäntöönpanotoimenpiteistä 26.5.2014 annetussa neuvoston asetuksessa (EU, Euratom) N:o 608/2014 (EUVL 2014, L 168, s. 29) komission ja sen henkilöstön toimivalta ja vastuu perinteisten omien varojen alalla on määritelty selvästi täsmällisemmin.

( 46 ) Vaikka komissiolla on talousarvion asianmukaisen hallinnointitavan vuoksi oikeus käyttää käyttöön annettuja varoja, sen olisi kuitenkin aiheellista ottaa unionin tuomioistuimen päätöstä odotettaessa huomioon niihin kohdistuva esitetyistä varaumista johtuva epävarmuus.

( 47 ) Muistutettakoon, että kyseisen perustelukappaleen mukaan jäsenvaltioiden ja komission välinen tiivis yhteistyö on omiaan helpottamaan omia varoja koskevan rahoitussäännöstön asianmukaista soveltamista.

( 48 ) Mistä nyt käsiteltävässä asiassa ovat osoituksena valittajan tuloksettomat yritykset saada komissio useaan otteeseen esittämillään kehotuksilla nostamaan sitä vastaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne; nämä yritykset huipentuivat asianumerolla T‑13/19 nostettuun laiminlyöntikanteeseen, jolla valittaja on vaatinut unionin yleistä tuomioistuinta toteamaan, että komissio ei ole noudattanut SEU 4 artiklan 3 kohdan, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, mukaisia velvoitteitaan, koska komissio ei ole perinteisten omien varojen ehdollisen käyttöön asettamisen jälkeen pannut tältä osin vireille jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa menettelyä Tšekin tasavaltaa vastaan eikä liioin palauttanut riidanalaista määrää. Ks. tältä osin tämän ratkaisuehdotuksen alaviitteet 24 ja 25.

( 49 ) Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ”komissiolla ei ole valtaa määritellä lopullisesti – – jäsenvaltion oikeuksia ja velvollisuuksia tai antaa jäsenvaltiolle takeita tietyn toiminnan yhteensoveltuvuudesta [unionin] oikeuden kanssa”. Ks. vastaavasti tuomio 20.3.2003, komissio v. Saksa (C‑135/01, EU:C:2003:171, 24 kohta).

( 50 ) Koska jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa kannetta ei ole nostettu, unionin yleisen tuomioistuimen vahingonkorvauskanteen yhteydessä tekemä päätös ei ole ristiriidassa sen kanssa, että unionin tuomioistuimella on yksinomainen toimivalta antaa ratkaisu jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä. Ks. julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Slovakia v. komissio ja Romania v. komissio (C‑593/15 P, C‑594/15 P ja C‑599/15 P, EU:C:2017:441, 109 kohta).

( 51 ) Muistutettakoon, että SEUT 268 artiklan mukaan Euroopan unionin tuomioistuimella on toimivalta ratkaista SEUT 340 artiklan toisessa ja kolmannessa kohdassa tarkoitettua vahingonkorvausta koskevat riidat. SEUT 340 artiklan toisessa kohdassa määrätään, että ”sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun perusteella unioni korvaa toimielintensä ja henkilöstönsä tehtäviään suorittaessaan aiheuttaman vahingon jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisten yleisten periaatteiden mukaisesti”.

( 52 ) Viittaan 16.12.2008 annettuun tuomioon Masdar (UK) v. komissio (C‑47/07 P, EU:C:2008:726; jäljempänä tuomio Masdar). Oikeussubjektin mahdollisuutta nostaa perusteettomaan etuun perustuva kanne unionia vastaan ei voida kieltää pelkästään sillä perusteella, että EUT-sopimuksessa ei määrätä nimenomaisesti mahdollisuudesta nostaa tällaista kannetta. Kuten unionin tuomioistuin on jo todennut, SEUT 268 ja SEUT 340 artiklan tulkinta, jossa suljettaisiin pois tämä mahdollisuus, johtaisi tulokseen, joka olisi tehokasta oikeussuojaa koskevan periaatteen vastainen; tämä periaate on vahvistettu unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä ja perusoikeuskirjan 47 artiklassa (ks. vastaavasti myös tuomio 18.9.2018, Barroso Truta ym. v. Euroopan unionin tuomioistuin, T‑702/16 P, EU:T:2018:557, 105 kohta).

( 53 ) Tuomio 9.9.2008, FIAMM ym. v. neuvosto ja komissio (C‑120/06 P ja C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 106 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 54 ) Ks. esim. tuomio 19.4.2007, Holcim (Deutschland) v. komissio (C‑282/05 P, EU:C:2007:226, 47–49 kohta). Kursivointi tässä.

( 55 ) Muistutan kaiken varalta, että unionin tuomioistuin on nimenomaisesti kieltäytynyt tunnustamasta ankaran (tuottamuksesta riippumattoman) vastuun järjestelmän olemassaoloa: viittaan tässä yhteydessä 9.9.2008 annettuun tuomioon FIAMM ym. v. neuvosto ja komissio (C‑120/06 P ja C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 175 kohta). Nyt käsiteltävässä asiassa on mielestäni selvää, että kun komissio toimii perussopimusten vartijana ja vaikka sen tulkinta monitahoisesta oikeuskysymyksestä voi lopulta osoittautua virheelliseksi, komissiota ei voida ipso facto moittia unionin oikeuden ilmeisestä rikkomisesta (eikä yleisemmin tuottamuksesta) tällaisessa asiayhteydessä.

( 56 ) Kun tuomioistuin toteaa, että mikään toimielimen toimi tai väitetty laiminlyönti ei ole lainvastainen ja että sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun syntymisen ensimmäinen edellytys ei siis täyty, tuomioistuin voi hylätä koko kanteen, eikä sen tarvitse tutkia kyseisen vastuun muita edellytyksiä (tuomio 9.9.2008, FIAMM ym. v. neuvosto ja komissio, C‑120/06 P ja C‑121/06 P, EU:C:2008:476, 166 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 57 ) Em. tuomion Masdar 44 kohta.

( 58 ) Ks. tuomio 28.7.2011, Agrana Zucker (C‑309/10, EU:C:2011:531, 53 kohta, jossa unionin tuomioistuin myös viittaa em. tuomioon Masdar).

( 59 ) Tuomion Masdar 49 kohta.

( 60 ) Ks. esim. Belgian oikeus: Van Ommeslaghe, P., Traité élémentaire de droit civil, osa II, Les obligations, nide 2 (Source des obligations – deuxième partie), Bryssel, Bruylant, 2013, s. 1138, nro 782. Tämä mekanismi on Belgian oikeudessa vahvistettu oikeuskäytännössä. Se on kodifioitu Ranskan oikeudessa seuraavasti: ks. siviililain (Code civil) 1303–1303-4 §, jotka koskevat ”perusteetonta etua”. Anglosaksisessa oikeusjärjestelmässä on vastaava mekanismi. Kuten usein common law ‑oikeudessa, perusteettoman edun (unjust enrichment) mekanismi Ison-Britannian lainsäädännössä on pikemminkin oikeuskäytäntöön kuin lakitekstiin perustuva monitahoinen kokonaisuus. Tämän mekanismin täsmällinen rakenne, ulottuvuus ja luonne ovat vielä epävarmoja: yleisen esityksen osalta ks. Burrows, A., A Restatement of the English Law of Unjust Enrichment, Oxford University Press, 2012 ja Virgo, G., The Principles of the Law of Restitution (3. painos), Oxford University Press, 2015. Tuomiossaan Bank of Cyprus UK Ltd v Menelaou [(2015) UKSC 66], Supreme Court of the United Kingdom (Yhdistyneen kuningaskunnan korkein oikeus) totesi, että ennen perusteettoman edun saamiseen perustuvan kanteen hyväksymistä on suoritettava nelivaiheinen tarkastelu ja tutkittava, i) onko vastaaja saanut etua, ii) onko etu syntynyt kantajan kustannuksella, iii) onko tämä etu perusteeton ja iv) voiko vastaaja vedota minkäänlaiseen puolustautumisperusteeseen. Asiaa käsittelevä runsas oikeuskäytäntö tukee ja selventää kutakin näistä kriteereistä.

( 61 ) Cour de cassation de Belgique, tuomio 22.8.1940, Pasicrisie, 1940, s. 205. Toisin sanoen tällaista kannetta ei ole tarkoitettu mahdollistamaan menettelyn väärinkäyttöä. Unionin yleinen tuomioistuin on saman logiikan mukaisesti jo katsonut, että vahingonkorvauskanne on jätettävä tutkimatta, jos sillä tosiasiallisesti pyritään lopulliseksi tulleen toimen peruuttamiseen ja jos tämän kanteen hyväksyminen johtaisi kyseisen toimen oikeudellisten vaikutusten mitätöitymiseen: ks. tuomio 15.3.1995, Cobrecaf ym. v. komissio (T‑514/93, EU:T:1995:49, 59 ja 60 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Lisäksi kyseisen toimen on oltava kannekelpoinen: (oletettavasti) näin ei ole nyt esillä olevassa asiassa.

( 62 ) Cour de cassation de Belgique, tuomio 25.3.1994, Pasicrisie, 1994, s. 305.

( 63 ) Muistutettakoon, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklan nojalla vanhentumisaika sopimussuhteen ulkopuolista unionin vastuuta koskevissa asioissa on viisi vuotta tapahtumasta, johon korvausvelvollisuus perustuu. Unionin yleisen tuomioistuimen on siis selvitettävä, minä päivänä etu (ja siihen liittyvä edun menetys) on toteutunut.