Asia C-274/05

Euroopan yhteisöjen komissio

vastaan

Helleenien tasavalta

”Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen — Direktiivi 89/48/ETY — Työntekijät — Tutkintotodistusten tunnustaminen”

Julkisasiamies Y. Botin ratkaisuehdotus 19.4.2007 I ‐ 7974

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 23.10.2008 I ‐ 7992

Tuomion tiivistelmä

Jäsenvaltio, joka ei tunnusta toisen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten sopimuksen, jonka nojalla tämä viranomainen tunnustaa yksityisen oppilaitoksen tässä jäsenvaltiossa antaman koulutuksen, perusteella myöntämiä tutkintotodistuksia, ei noudata vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä annetun direktiivin 89/48, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2001/19, mukaisia velvoitteitaan. Jollei mainitun direktiivin 4 artiklan säännöksistä muuta johdu, tämän saman direktiivin 3 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdalla annetaan jokaiselle hakijalle, jolla on tässä direktiivissä tarkoitettu ”tutkintotodistus”, joka mahdollistaa säännellyn ammatin harjoittamisen jäsenvaltiossa, oikeus harjoittaa samaa ammattia kaikissa muissa jäsenvaltioissa. Vaikka on totta, että direktiivin 89/48 1 artiklan a alakohdassa oleva ”tutkintotodistuksen” käsitteen määritelmä rajoittaa tietyllä tavalla tämän direktiivin soveltamista kolmansissa valtioissa hankittuun pätevyyteen, mainitun direktiivin 1 artiklan a alakohtaan tai mihinkään muuhunkaan sen säännökseen ei sisälly minkäänlaista rajoitusta, joka koskisi jäsenvaltiota, jossa hakijan on täytynyt hankkia ammattipätevyytensä. Mainitun 1 artiklan a alakohdan ensimmäisestä alakohdasta ilmenee näet nimenomaisesti, että riittää, että koulutus on suoritettu ”pääosin yhteisössä”. Tämä ilmaisu kattaa sekä kokonaan koulutusta osoittavan asiakirjan myöntäneessä jäsenvaltiossa suoritetun koulutuksen että osittain tai kokonaan toisessa jäsenvaltiossa suoritetun koulutuksen. Lisäksi tällaista rajoitusta ei voida oikeuttaa millään perusteella, koska ratkaistaessa direktiivin 89/48 soveltamista pääasiallisena kysymyksenä on se, onko hakijalla oikeus harjoittaa säänneltyä ammattia jäsenvaltiossa. Tällä direktiivillä käyttöön otetussa järjestelmässä tutkintotodistusta näet ei tunnusteta siihen liittyvälle koulutukselle ominaisen arvon perusteella vaan siksi, että se antaa sen myöntäneessä tai tunnustaneessa jäsenvaltiossa oikeuden ryhtyä harjoittamaan säänneltyä ammattia. Erot toisessa jäsenvaltiossa hankitun koulutuksen ja vastaanottavassa jäsenvaltiossa järjestetyn koulutuksen keston tai sisällön välillä eivät voi näin ollen riittää perusteluksi sille, ettei kyseistä ammattipätevyyttä tunnusteta. Jos nämä erot ovat luonteeltaan olennaisia, niiden avulla voidaan korkeintaan perustella se, että vastaanottava jäsenvaltio vaatii mainitun direktiivin 4 artiklan mukaisesti hakijalta, että tämän on suoritettava toinen tässä säännöksessä säädetyistä korvaavista toimenpiteistä. Lisäksi direktiivin 89/48 sanamuodon mukaan koulutusta ei ole välttämättä tarvinnut hankkia yliopistossa tai korkeakoulussa. Tämän direktiivin 1 artiklan a alakohdan ensimmäisen alakohdan toisen luetelmakohdan mukaan riittää, että kyse on ”vastaavan tasoisesta oppilaitoksesta”. Näin ollen tässä säännöksessä asetetulla edellytyksellä ei pyritä varmistamaan, että oppilaitos täyttää asemansa osalta muodolliset edellytykset, vaan siinä viitataan pääasiallisesti annetun koulutuksen tasoon. Tämä edellytys liittyy läheisesti myönnetyn tutkintotodistuksen ominaisuuksiin. Tältä osin tehtävän arvioinnin on näin ollen kuuluttava toimivaltaiselle viranomaiselle, joka myöntää tutkintotodistuksen ja jonka on varmistuttava siitä, että tutkintotodistus myönnetään vain henkilöille, joilla on riittävä pätevyys sen säännellyn ammatin harjoittamiseen, jonka tutkintotodistus mahdollistaa. Direktiivissä 89/48 säädetty korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskeva yleinen järjestelmä perustuu näet jäsenvaltioiden keskinäiseen luottamukseen niiden antaman ammattipätevyyden osalta. Tällä järjestelmällä otetaan lähinnä käyttöön olettama, jonka mukaan hakijan, jolla on lupa harjoittaa säänneltyä ammattia jäsenvaltiossa, pätevyys riittää tämän saman ammatin harjoittamiseen muissa jäsenvaltioissa. Tälle järjestelmälle, jolla ei millään tavalla yhdenmukaisteta koulutusta, joka antaa oikeuden alkaa harjoittaa säänneltyä ammattia, on ominaista, että pelkästään toimivaltaisten viranomaisten, jotka myöntävät tutkintotodistukset, jotka antavat tällaisen oikeuden, asiana on tarkastaa oman ammatillista koulutusta koskevan järjestelmänsä säädösten perusteella, täyttyvätkö tutkintotodistusten myöntämisen edellytykset. Direktiivin 89/48 8 artiklan 1 kohdassa velvoitetaan nimenomaisesti vastaanottava jäsenvaltio hyväksymään joka tapauksessa todisteeksi tutkintotodistuksen tunnustamisen edellytysten täyttymisestä muiden jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten antamat todistukset ja asiakirjat. Vastaanottava jäsenvaltio ei noudata direktiivin 89/48 1 ja 3 artiklan mukaisia velvoitteitaan, kun se ei tunnusta toisen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten sopimuksen, jonka nojalla tämä viranomainen tunnustaa yksityisen oppilaitoksen vastaanottavassa jäsenvaltiossa antaman koulutuksen, perusteella myöntämiä tutkintotodistuksia. (ks. 26–31, 34, 35 ja 76 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Jäsenvaltio, joka säätää korvaavien toimenpiteiden soveltamisesta useammissa tapauksissa kuin direktiivin mukaan on mahdollista, ei noudata vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä annetun direktiivin 89/48, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2001/19, mukaisia velvoitteitaan. Sen estämättä, mitä mainitun direktiivin 89/48 3 artiklassa säädetään, tämän saman direktiivin 4 artiklan mukaan vastaanottava jäsenvaltio voi määrätyissä tapauksissa, joista säädetään kyseisessä artiklassa, edellyttää, että hakija todistaa, että hänellä on ammattikokemusta tietyltä ajalta, että hän suorittaa enintään kolme vuotta kestävän sopeutumisajan tai että hän suorittaa kelpoisuuskokeen. Mainitun direktiivin 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan kolmannen alakohdan mukaan jäsenvaltion, joka asettaa tällaisia korvaavia toimenpiteitä, on lähtökohtaisesti annettava hakijan valita sopeutumisajan ja kelpoisuuskokeen välillä. Poikkeuksena tästä periaatteesta vastaanottava jäsenvaltio voi säätää joko sopeutumisajasta tai kelpoisuuskokeesta niiden ammattien osalta, ”joiden harjoittaminen edellyttää kansallisen lainsäädännön tarkkaa tuntemusta ja joissa kansallista lainsäädäntöä koskeva neuvonta tai avustaminen on olennainen ja pysyvä ammattitoiminnan osa”. Hakijan valintamahdollisuutta koskevien poikkeuksien käyttöön ottaminen muiden ammattien osalta edellyttää tämän saman direktiivin 10 artiklassa säädetyn menettelyn, joka edellyttää muun muassa sitä, että poikkeusehdotus toimitetaan komissiolle ja tälle annetaan mahdollisuus vastustaa sitä kolmen kuukauden kuluessa sen tiedoksi antamisesta lukien, käyttöön ottamista. Näin ollen kansallisen oikeuden säännös on direktiivin 89/48 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan kolmannen alakohdan ja 10 artiklan vastainen siltä osin kuin sillä poiketaan periaatteesta, jonka mukaan korvaavien toimenpiteiden lajia koskeva valinta kuuluu hakijalle paitsi niiden ammattien osalta, jotka edellyttävät kansallisen oikeuden tuntemusta, myös ”muiden ammattien osalta, joita koskevat erilaiset erityissäännökset”. (ks. 42, 43 ja 76 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Jäsenvaltio, joka antaa vastaanottavan jäsenvaltion viranomaiselle toimivallan arvioida, ”onko toisen jäsenvaltion oppilaitos sellainen oppilaitos, jossa annetaan korkeampaa koulutusta”, ja ”onko hakijalla tarvittava ammatillinen kokemus siinä tapauksessa, että koulutuksen kesto on vähintään vuoden lyhyempi kuin saman ammatin harjoittamiseksi kyseessä olevassa jäsenvaltiossa edellytetyn koulutuksen kesto”, ei noudata vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä annetun direktiivin 89/48, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2001/19, mukaisia velvoitteitaan. Mainitun direktiivin 89/48 8 artiklan 1 kohdan mukaan vastaanottavan jäsenvaltion on hyväksyttävä todisteeksi 3 ja 4 artiklassa säädettyjen edellytysten täyttymisestä jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten antamat todistukset ja asiakirjat, jotka asianomaisen on esitettävä ammatin harjoittamista koskevan hakemuksensa tueksi. Näin ollen kansallisen oikeuden säännös on direktiivin 89/48 8 artiklan 1 kohdan vastainen, koska sillä annetaan vastaanottavan jäsenvaltion viranomaiselle toimivalta tarkastaa tosiseikat, jotka on tämän saman artiklan nojalla vahvistettu lopullisesti lähtömaana olevan jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten myöntämillä todistuksilla ja asiakirjoilla. (ks. 46, 47 ja 76 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)