YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)

29 päivänä tammikuuta 1998

Asia T-62/96

Willy de Corte

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Henkilöstö — Pysyvä osittainen työkyvyttömyys — Tapaturma — Syy-yhteys”

Täydellinen teksti ranskan kielellä II-71

Aihe:

Kanne, jossa vaaditaan kumottavaksi komission 16.6.1995 tekemä päätös, jolla komissio on kieltäytynyt ottamasta tapaturmavakuutusta koskevien määräysten mukaisesti vastatakseen kantajan saaman sydäninfarktin seurauksista, sekä tarvittaessa komission 25.1.1996 tekemä päätös, jolla komissio on hylännyt kantajan tekemän valituksen nimenomaisesti.

Lopputulos:

Hylkääminen.

Tuomion lyhennelmä

Kantaja, joka on Euroopan yhteisöjen komission virkamies ja joka oli tosiseikkojen tapahtuma-aikana 43-vuotias, osallistui 16.4.1988 jalkapallo-otteluun. Törmättyään ottelun aikana toiseen pelaajaan ja saatuaan iskun rintakehäänsä kantaja kaatui ja joutui keskeyttämään pelin. Samana päivänä kantaja vietiin sairaalan ensiapuasemalle. Hänellä todettiin spasmi, ja hänen annettiin palata kotiinsa. Kaksi päivää myöhemmin eli 18.4.1988 kantaja lähetettiin sairaalaan. Kliinisissä tutkimuksissa havaittiin, että kantaja oli saanut jalkapallo-ottelun aikana sydäninfarktin.

Kantaja laati 20.4.1988 tapaturmailmoituksen, jossa todetaan, että ”kantajalla oli ollut rintakipuja rajun yhteentörmäyksen jälkeen (16.4.1988 klo 15.15)”. Tämän komissioon toimitetun ilmoituksen liitteenä olleesta 21.4.1988 päivätystä lääkärintodistuksesta ilmenee, että kantaja oli joutunut sairaalaan.

Komission henkilöstö- ja hallintoasioista vastaavan pääosaston (PO IX) tapaturma-ja ammattitautiasioita käsittelevä toimisto ilmoitti kantajalle 13.6.1988 päivätyllä kirjeellä, että tapaturma kuuluu vakuutuksen piiriin Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen (henkilöstösäännöt) 73 artiklan ja Euroopan yhteisöjen virkamiesten tapaturma- ja ammattitautivakuutusta koskevien määräysten (tapaturmavakuutusta koskevat määräykset) mukaisesti.

Komissio sai kantajalta 23.6.1988 ilmoituksen, johon oli liitetty kaksi sairauskertomusta, jotka oli päivätty 2.5.1988 ja 26.5.1988 ja jotka oli allekirjoittanut muun muassa kantajaa hoitava lääkäri Abramowicz. Kertomuksessa, joka oli päivätty 2.5.1988, todettiin sydäninfarkti/Lisäksi siinä mainittiin, että sydäninfarktin alku saattoi (mahdollisesti) olla peräisin vuoden 1988 maaliskuun lopulta, jolloin kantaja oli ensimmäisen kerran tuntenut kipua yläraajoissaan pelatessaan jalkapalloa. Kertomuksessa, joka oli päivätty 26.5.1988, todettiin oikean sepelvaltimon veritulppa ja vuoden 1988 huhtikuussa ilmaantunutta sydäninfarktia vastaavan alueen akinesia.

Tämän jälkeen komissio pyysi tohtori Simonsilta lausuntoa asiasta. Simons otti yhteyttä sydäninfarktin ja veritulpan todenneeseen kardiologiin ja sai selville, että kantajalla oli riskitekijöitä, nimittäin runsas tupakointi ennen ottelua ja rasva-aineenvaihdunnan häiriöitä.

Tohtori Abramowicz lähetti tohtori Simonsille 10.10.1990 kirjeen, jossa hän vahvisti 2.5. ja 26.5.1988 päivätyt sairauskertomukset ja totesi, että ”on mahdollista, että de Corten ja erään toisen pelaajan voimakas yhteentörmäys oli altistanut akuutille koronaaritapahtumalle. Sen seurauksiin liittyvän työkyvyttömyysasteen voidaan arvioida olevan noin 20 prosentin suuruinen.”

Tohtori Simons antoi 20.9.1991 lausuntonsa, jossa hän selvitti kantajan sydämen aikaisempaa toimintaa ja katsoi olevansa ”oikeudellisesti” kykenemätön ratkaisemaan sitä, oliko ”virkamiehelle jalkapallo-ottelussa sattunutta tapahtumaa pidettävä tapaturmana vai ei”.

Komissio ilmoitti kantajalle 10.1.1992 päivätyllä kirjeellä kieltäytyvänsä pitämästä sydäninfarktia 16.4.1988 sattuneen tapaturman seurauksena. Kantaja puolestaan ilmoitti 31.1.1992 päivätyllä huomautuksella vastustavansa kieltäytymistä, koska kyseiseen kirjeeseen ei ollut liitetty mitään lääketieteellistä asiakirjaa.

Asianosaisten oltua kirjeenvaihdossa sovellettavista menettelytapasäännöistä komissio peruutti 10.1.1992 päivätyn kirjeensä aloittaakseen tapaturmavakuutusta koskevien määräysten 21 artiklassa tarkoitetun menettelyn. Komissio antoi kantajalle 23.7.1992 päivätyllä kirjeellä tiedoksi 22.7.1992 tehdyn tapaturmaa koskevan päätösluonnoksen, joka vastasi sisällöltään 10.1.1992 päivättyä kirjettä.

Tohtori Abramowicz otti 10.8.1992 päivätyllä kirjeellään uudelleen yhteyttä tohtori Simonsiin toistaen arvionsa siitä, että on mahdollista, että kantajan ja erään toisen pelaajan yhteentörmäys oli altistanut sydäninfarktille.

Kantaja pyysi 30.9.1992 päivätyllä hakemuksellaan tapaturmavakuutusta koskevien määräysten 23 artiklassa tarkoitetun lääketieteellisen lautakunnan lausuntoa asiaan, ja se annettiinkin. Kyseisen lautakunnan muodosti kolme lääkäriä: kantajan nimeämä tohtori Abramowicz, nimittävän viranomaisen nimeämä tohtori Dalem sekä tohtorien Abramowicz ja Dalem yhdessä nimeämä tohtori Rogowsky.

Lautakunnan 27.4.1993 antamassa lausunnossa todetaan seuraavaa jalkapallo-ottelun aikana tapahtuneen yhteentörmäyksen ja pelin aiheuttaman rasituksen sekä kantajan saaman infarktin välisestä yhteydestä:

”Lautakunta katsoo, että kyseinen infarkti ei voi olla traumaattista alkuperää (isku rintakehään). Sepelvaltimon myöhemmät tutkimukset ovat osoittaneet aikaisemman sepelvaltimotaudin olemassaolon. On mahdollista, että voimakas ponnistus ja pelistä aiheutunut rasitus on voinut katekolamiinien vapautuessa aiheuttaa merkittävän sepelvaltimon spasmin, joka on aiheuttanut infarktin. On näet huomattava asiaan vaikuttavat riskitekijät, nimittäin kohonneet kolesteroli- ja triglyseriiniarvot - -sekä runsas tupakointi. ’Tapaturma’ on oikeudellinen käsite, ja lautakunnan on vaikea vahvistaa sitä, voidaanko 16.4.1988 pidetyssä ottelussa suoritetut toistuvat ponnistukset rinnastaa käsitteeseen ’tapaturma’. Tiedoksi lautakunta toteaa, että mikäli lakimiehet katsovat, että käsite tapaturma soveltuu tässä tapauksessa, de Cortella ilmenneet infarktin myöhemmät seuraukset ovat perusteena 15 prosentin suuruiselle työkyvyttömyysasteelle, joka on pysyvä 1.1.1989 alkaen.”

Tämän lausunnon allekirjoittivat kaikki kolme lääkäriä. Tohtori Abramowicz lisäsi allekirjoituksensa jälkeen seuraavan huomautuksen:

”Vaikka tämä lausunto sisältää muutamia asiavirheitä, suostun kuitenkin allekirjoittamaan sen ottaen huomioon, että Euroopan yhteisöjen komissio on jo hyväksynyt kyseisen sairauden tapaturmaiseksi ja että lääketieteellisen lautakunnan päätös 15 prosentin suuruisesta työkyvyttömyysasteesta on edullinen potilaalleni.”

Ottaen huomioon tohtori Abramowiczin huomautuksen lääketieteellinen lautakunta kokoontui uudelleen 19.10.1993. Koska kantaja vastusti tätä toista kokousta, tohtori Abramowicz ei osallistunut siihen. Kokouksen päätteeksi laaditussa lausunnossa, jonka allekirjoittivat ainoastaan tohtorit Rogowsky ja Dalem, nämä lääkärit kieltäytyivät tukemasta tohtori Abramowiczin huomautusta ja totesivat, että 18.5.1988 suoritetussa varjoainekuvauksessa havaittiin oikean sepelvaltimon stenoosi, joka liittyi kantajan aikaisempaan tilanteeseen, jota ei ollut otettu huomioon ensimmäisessä lausunnossa. Ottaen huomioon tämän altistavan tekijän lääkärit arvioivat, että kantajan tämänhetkistä terveydentilaa koskevasta 15 prosentin työkyvyttömyysasteesta 3 prosenttia johtui aikaisemmasta tilanteesta.

Tohtori Abramowicz täsmensi komissiolle osoittamassaan 28.10.1994 päivätyssä kirjeessä, että kantaja saattoi hyväksyä ne johtopäätökset, jotka tohtori Rogowsky ja tohtori Dalem esittivät 19.10.1993 päivätyssä lausunnossaan.

Komissio antoi kantajalle tiedoksi 16.6.1995 tehdyn päätöksen, jossa se kieltäytyi hyväksymästä kantajan 16.4.1988 saamaa infarktia tapaturmavakuutusta koskevissa määräyksissä ja henkilöstösääntöjen 73 artiklassa tarkoitetuksi tapaturmaksi.

Kantaja valitti tästä päätöksestä 14.9.1995 jättämällään kirjelmällä. Komissio hylkäsi valituksen nimenomaisesti 25.1.1996.

Sovellettavat oikeussäännöt

Kanneperuste, joka koskee 13.6.1988 tehdyn päätöksen rikkomista suhteessa kantajaan

Tapaturmavakuutusta koskevien määräysten 19 artiklan mukaan ne päätökset, jotka koskevat tapahtuman tapaturmaisuuden tunnustamista, tekee nimittävä viranomainen 21 artiklassa määrättyä menettelyä noudattaen yhden tai useamman toimielinten nimeämän lääkärin päätelmien perusteella. Tässä 21 artiklassa määrätään, että ennen kuin nimittävä viranomainen tekee 19 artiklan mukaisen päätöksen, se toimittaa virkamiehelle päätösluonnoksen ja sen liitteenä olevat toimielimen nimeämän lääkärin/lääkärien päätelmät. Koska ei voida osoittaa, että komissio oli jo aloittanut kyseisen menettelyn, ja etenkin koska kantajan saaman infarktin tapaturmaisuudesta ei ollut tehty päätösluonnosta, johon olisi liitetty sitä koskevat lääketieteelliset päätelmät ja joka olisi toimitettu kantajalle, nimittävä viranomainen ei siis vielä ollut sidottu kyseisen infarktin alkuperää ja seurauksia koskeviin päätelmiin (49 kohta).

Viittaukset: asia 265/83, Suss v. komissio, 29.11.1984 (Kok. 1984, s. 4029, 18-20 kohta).

Kantaja ei siis voi vedota luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen, koska komissio ei ollut antanut hänelle täsmällisiä tietoja, joiden perusteella hänelle olisi voinut syntyä perusteltu luottamus siihen, että hänen saamaansa infarktia pidettäisiin tapaturmaisena (55 kohta).

Viittaukset: asia T-207/95, Ibarra Gil v. komissio, 5.2.1997 (Kok. H. 1997, s. II-31,25 kohta).

Kanneperusteet, jotka koskevat tapaturmavakuutusta koskevien määräysten 2 artiklan rikkomista ja ilmeistä arviointivirhettä

Tapaturmavakuutusta koskevien määräysten 2 artiklan 1 kohta sisältää käsitteen tapaturma yleisen ja abstraktin määritelmän, jonka mukaan ”tapaturmaksi katsotaan kaikki luonteeltaan äkilliset, väkivaltaiset tai poikkeukselliset ulkoiset tapahtumat tai tekijät, jotka vahingoittavat virkamiehen fyysistä tai psyykkistä hyvinvointia” (68-72 kohta).

Lääketieteellinen lautakunta on katsonut 27.4.1993 antamassaan lausunnossa, että kantajan saama sydäninfarkti ei ollut traumaattista alkuperää. Tällä yleisluontoisella lausumallaan lääketieteellinen lautakunta on kieltänyt myös sen, että kantajan ja erään toisen jalkapalloilijan välinen yhteentörmäys olisi voinut olla infarktin laukaiseva tekijä. Lisäksi lautakunta on todennut, että kantajalla oli aikaisempi sepelvaltimotauti ja että hänellä oli myös useita riskitekijöitä (75 kohta).

Lääketieteellinen lautakunta on siten esittänyt selkeitä, johdonmukaisia ja riittäviä perusteita siitä, että kantajan rintakehäänsä saaman iskun ja sydäninfarktin, joka on vahingoittanut hänen fyysistä hyvinvointiaan tapaturmavakuutusta koskevien määräysten 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla, välillä ei ollut syy-yhteyttä (76 kohta).

Ainoa varsinainen lääketieteellinen arviointi, joka sisältyy 27.4.1993 annettuun lausuntoon, koskee sitä mahdollisuutta, että jalkapallo-ottelussa toistuneiden voimakkaiden ponnistusten ja pelin aiheuttaman rasituksen sekä infarktin välillä olisi syy-yhteys. Sen sijaan nimittävällä viranomaisella on yhteisöjen tuomioistuinten valvonnan alaisena yksinomainen toimivalta pohtia sitä, voidaanko ponnistukset ja rasitus määritellä tapaturmavakuutusta koskevien määräysten 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi tapaturmaksi. Jos tähän kysymykseen vastataan kieltävästi, mahdollista syy-yhteyttä koskeva lääketieteellinen arviointi menettää kaiken merkityksensä (78 kohta).

Kantajan suorittamat ponnistukset ja hänelle aiheutunut rasitus kyseisen jalkapallo-ottelun aikana - ottamatta huomioon erään toisen pelaajan kanssa sattunutta yhteentörmäystä, jonka syy-yhteyden infarktiin lääketieteellinen lautakunta on nimenomaisesti kiistänyt - eivät ole mitään ”ulkoisia” tekijöitä suhteessa kantajan elimistöön. Ne ovat seurausta kantajan vapaaehtoisesta osallistumisesta urheilutapahtumaan, jonka aikana hän on liikkunut aivan tavanomaisesti. Koska kantajan liikkeet ovat olleet toistuvia, niitä ei sellaisinaan voida pitää äkillisinä tai väkivaltaisina. Ponnistelu ja rasitus eivät siten ole tapaturmaisia perusteita, mikäli niiden oletetaan laukaisseen kantajan saaman infarktin. Tapaturmavakuutusta koskevien määräysten 2 artiklan 1 kohdan soveltamista koskevat edellytykset eivät näin ollen täyty esillä olevassa asiassa (79 kohta).

Lääketieteellinen lautakunta ei ollut velvollinen ottamaan huomioon tohtori Abramowiczin henkilökohtaista näkökantaa, joka esitettiin tapaturmavakuutusta koskevien määräysten mukaisesti toteutetun muodollisen menettelyn ulkopuolella (80 kohta).

Viittaukset: em. asia Suss v. komissio, 13 kohta.

Kun henkilöstösäännöissä säädetään, että lääketieteelliseen lautakuntaan kuuluu kolme jäsentä, niissä edellytetään, että lautakunta voi erimielisyyden sattuessa tehdä enemmistöpäätöksiä. Siten lautakunta voi tehdä enemmistöpäätöksen työnsä päättämisestä eikä sen antamassa lausunnossa ole muotovirhettä, vaikka joku sen jäsenistä on kieltäytynyt allekirjoittamasta sitä (81 kohta).

Viittaukset: asia 277/84, Jänschv. komissio, 10.12.1987(Kok. 1987, s. 4923, 14 kohta) ja asia T-31/89, Sabbatucciv. parlamentti, 21.6.1990 (Kok. 1990, s. II-265).

Oikeudelliset perusteet ja lääketieteellisen lautakunnan lausunnot huomioon ottaen komissiolla on siten ollut pätevä syy kieltäytyä hyväksymästä kantajan saamaa infarktia tapaturmaiseksi (84 kohta).

Ratkaisu:

Kanne hylätään.