Kanteesta, jonka unionin virkamies nostaa Euroopan unionin virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja unionin muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta annetusta asetuksesta N:o 1023/2013, joka on annettu SEUT 336 artiklan perusteella tavallisessa lainsäätämisjärjestyksessä, on todettava, että riidanalaiset säännökset kuuluvat lainsäätämisjärjestyksessä hyväksyttyihin yleisesti sovellettaviin toimiin, joista voidaan SEUT 263 artiklan neljännen kohdan nojalla nostaa kumoamiskanne sillä edellytyksellä, että toimi koskee kantajaa suoraan ja erikseen.

Tästä on todettava, että edellytystä, jonka mukaan toimen on koskettava kantajaa erikseen, ei voida perustaa Euroopan unionin perusoikeuskirjan 27 eikä 28 artiklaan. On nimittäin niin, että se, että henkilö osallistuu jollain tavalla menettelyyn, joka johtaa unionin toimen antamiseen, on kyseisen toimen osalta tämän henkilön yksilöivä seikka vain silloin, kun sovellettavassa unionin lainsäädännössä myönnetään tälle tiettyjä menettelyllisiä takeita. On kuitenkin niin, että mikäli ei ole annettu nimenomaisia päinvastaisia säännöksiä, yleisesti sovellettavien toimien valmistelumenettely tai nämä toimet itsessään eivät edellytä unionin oikeuden yleisten periaatteiden, kuten kuulluksi tulemista koskevan oikeuden, nojalla kyseessä olevien henkilöiden osallistumista näiden toimien antamiseen, koska niiden poliittisten tahojen, jotka antavat nämä toimet, oletetaan edustavan näiden henkilöiden etuja. Tästä on todettava, että minkäänlaisista unionin toimielinten henkilöstöön kuuluvien yksilöllisistä menettelyllisistä oikeuksista ei ole määrätty tai säädetty SEUT 336 artiklassa, henkilöstösääntöjen 10 artiklassa eikä edes Euroopan unionin perusoikeuskirjan 27 artiklassa.

Lisäksi on niin, että vaikka on totta, että toimi voi koskea henkilöä erikseen sen vuoksi, että hän kuuluu taloudellisten toimijoiden rajoitettuun ryhmään, silloin, kun toimella muutetaan kyseisen henkilön ennen toimen toteuttamista hankkimia oikeuksia, on todettava, että vaikka kantaja kuuluisi todellakin tällaiseen sellaisten virkamiesten rajattuun ryhmään, joilta asetuksen N:o 1023/2013 riidanalaisten säännösten johdosta evätään oikeus matkakuluja koskeviin korvauksiin ja matkapäiviin, ei tämä seikka johdu saavutettujen oikeuksien poistamisesta yksinomaan näiltä virkamiehiltä. Ei näet ole ollut olemassa tällaista saavutettua oikeutta, koska kuten 31.12.2013 saakka sovellettavien henkilöstösääntöjen liitteessä V olevasta 7 artiklasta ja samojen henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevasta 8 artiklasta käy ilmi, oikeus matkakuluja koskeviin korvauksiin ja matkapäiviin riippumatta ulkomaankorvauksesta tai maastamuuttokorvauksesta oli itse asiassa kaikille unionin virkamiehille kuuluva oikeus. Tästä on todettava, että vaikka parlamentin ja neuvoston päätös sitoa näiden etuuksien saaminen asetuksen N:o 1023/2013 säännöksillä ulkomaankorvauksen tai maastamuuttokorvauksen myöntämiseen johtaa siihen, että kantajalta viedään nämä oikeudet sen oikeudellisen ja tosiasiallisen tilanteen vuoksi, jossa kantaja, kuten muitakin virkamiehiä, on tällä hetkellä, ei ole sitä paitsi poissuljettua, että muitakin virkamiehiä saattaa tulevaisuudessa olla vastaavanlaisessa tilanteessa kuin hän.

Lisäksi se, että riidanalaista toimenpidettä toteutettaessa on mahdollista määritellä jollakin tarkkuudella niiden oikeussubjektien lukumäärä, joihin toimenpidettä sovelletaan, tai jopa yksilöidä nämä oikeussubjektit, ei mitenkään merkitse sitä, että toimenpiteen olisi katsottava koskevan näitä oikeussubjekteja erikseen, siltä osin kuin on selvää, että toimenpidettä sovelletaan asianomaisessa toimessa objektiivisesti määritellyn oikeudellisen tilanteen tai tosiseikaston perusteella.

(ks. 25, 31, 32, 37, 41 ja 45–48 kohta)