ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Unionin yleinen tuomioistuin ei ole tehnyt oikeudellista virhettä, kun se tutkiessaan sellaisen kumoamiskanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymistä, joka on nostettu Kiinan kansantasavallasta peräisin olevien tai sieltä lähetettyjen kiteisestä piistä valmistettujen aurinkosähkömoduulien ja niiden keskeisten komponenttien (kennot) tuontia koskevan lopullisen polkumyyntitullin käyttöönotosta ja tässä tuonnissa käyttöön otetun väliaikaisen tullin lopullisesta kantamisesta annetun täytäntöönpanoasetuksen N:o 1238/2013 3 artiklasta, totesi, ettei kyseistä 3 artiklaa voida erottaa tämän asetuksen muista säännöksistä.

Unionin toimen osittainen kumoaminen on nimittäin mahdollista vain silloin, kun osat, joiden kumoamista on vaadittu, ovat sellaisia, että ne voidaan erottaa toimen muista osista; tämä edellytys ei täyty, jos toimen osittaisella kumoamisella muutetaan sen pääsisältöä.

Täytäntöönpanoasetuksen N:o 1238/2013 1 ja 3 artiklan sisältämistä säännöksistä seuraa, että 3 artiklassa säädetään vähimmäistuontihintoja koskevan sitoumuksen avulla poikkeuksesta 1 artiklan nojalla asetettujen polkumyyntitullien maksamiseen tietyn vuotuisen tuontimäärän rajoissa. Unionin lainsäätäjä otti tällä asetuksella käyttöön kaupan suojatoimia, jotka muodostavat kokonaisuuden tai ”paketin”. Kyseisessä asetuksessa määrätään siis kahdesta erillisestä ja toisiaan täydentävästä toimenpiteestä, joilla pyritään yhteiseen päämäärään eli kyseisiä tuotteita koskevan kiinalaisen polkumyynnin unionin teollisuudelle aiheuttaman vahingollisen vaikutuksen poistamiseen tämän teollisuuden etuja suojaten.

Koska täytäntöönpanoasetus N:o 1238/2013 perustuu mahdollisuuteen soveltaa näitä erilaisia toimenpiteitä vaihtoehtoisesti, kiinalaiset vientiä harjoittavat tuottajat voivat vedota kyseisen asetuksen 3 artiklassa tarkoitettuun komission hyväksymään vähimmäistuontihintoja koskevaan sitoumukseen ja siten välttyä siltä, että niiden tuotteille määrätään kyseisen asetuksen 1 artiklassa tarkoitettu arvotulli. Tämän 3 artiklan kumoaminen poistaisi tällaisen mahdollisuuden ja hävittäisi vaihtoehdon, jonka unionin lainsäätäjä halusi riidanalaista asetusta antaessaan tarjota kiinalaisille vientiä harjoittaville tuottajille. Kun otetaan huomioon näiden kahdentyyppisten kaupan suojatoimien taloudellisten vaikutusten erot, tällainen kumoaminen vaikuttaisi riidanalaisen asetuksen pääsisältöön.

Vähimmäistuontihintoja koskevaan sitoumukseen liittyvää poikkeusta on sovellettu suurimpaan osaan tapauksia täytäntöönpanoasetuksen N:o 1238/2013 antamisesta lähtien. Tätä sitoumusta on siis tarkoitus soveltaa pääasiallisesti kyseisen täytäntöönpanoasetuksen kohteena olevan Kiinasta peräisin olevan tuonnin osalta. Näissä olosuhteissa kyseisen sitoumuksen kumoaminen vaikuttaisi väistämättä tämän asetuksen pääsisältöön.

(ks. 36, 40, 44, 50, 53 ja 55 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 185 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että velallisen velvoitteiden vähentymistä, joka seuraa akordin lainvoimaisesta hyväksymisestä, on pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna arvonlisäverovähennysten määrän määräytymistekijöiden muutoksena.

Direktiivin 2006/112 185 artiklan 2 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, että velallisen velvoitteiden vähentymistä, joka seuraa akordin lainvoimaisesta hyväksymisestä, ei ole pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna tapauksena, jossa on kyse kokonaan tai osittain maksamatta jääneestä liiketoimesta, joka ei anna aihetta alun perin tehdyn vähennyksen oikaisemiseen, silloin kun kyseinen vähentyminen on lopullinen, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tarkistettava.

(ks. 45 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
[Euroopan unionin] tavaramerkistä 26.2.2009 annetun asetuksen (EY) N:o 207/2009 16 ja 18 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä sellaisen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen kansallisen säännöksen soveltamiselle EU-tavaramerkkiin, jonka nojalla sen vuoksi, että tavaramerkki rekisteröidään henkilön oikeuksia loukaten tai lainsäädäntöön tai sopimukseen perustuvaa velvollisuutta laiminlyöden, vahinkoa kärsineellä henkilöllä on oikeus vaatia kyseisen tavaramerkin omistusoikeuden siirtämistä, mikäli kyseessä oleva tilanne ei kuulu kyseisen asetuksen 18 artiklan mukaisiin tilanteisiin.

(ks. 38 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-102/16

Vaditrans BVBA

vastaan

Belgian valtio

(Ennakkoratkaisupyyntö – Raad van State (Belgia))

Ennakkoratkaisupyyntö – Tieliikenne – Kuljettajan lepoajat – Asetus (EY) N:o 561/2006 – 8 artiklan 6 ja 8 kohta – Mahdollisuus pitää vuorokautiset lepoajat ja lyhennetyt viikoittaiset lepoajat muualla kuin ajoneuvon asemapaikkakunnalla ja ajoneuvossa – Säännöllisten viikoittaisten lepoaikojen poissulkeminen

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kymmenes jaosto) 20.12.2017

Liikenne – Tieliikenne – Sosiaalilainsäädäntö – Viikoittainen lepoaika – Säännöllisen viikoittaisen lepoajan pitäminen ajoneuvossa ei ole sallittua – Rikosoikeudellista laillisuusperiaatetta ei ole rikottu

(Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 561/2006 8 artiklan 6 kohta)

Tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 3821/85 ja (EY) N:o 2135/98 muuttamisesta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3820/85 kumoamisesta 15.3.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 561/2006 8 artiklan 6 ja 8 kohtaa on tulkittava siten, että kuljettaja ei voi pitää ajoneuvossaan mainitussa 8 artiklan 6 kohdassa tarkoitettuja säännöllisiä viikoittaisia lepoaikoja.

Toisen ennakkoratkaisukysymyksen tutkimisen perusteella ei ole tullut esiin mitään seikkoja, jotka olisivat omiaan vaikuttamaan asetuksen (EY) N:o 561/2006 pätevyyteen Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklan 1 kohdassa ilmaistun rikosoikeudellisen laillisuusperiaatteen valossa.

(ks. tuomiolauselman 1 ja 2 kohta)
Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13.6.2002 annetun neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS 3 artiklan 3 alakohtaa, sellaisena kuin se on muutettuna 26.2.2009 annetulla neuvoston puitepäätöksellä 2009/299/YOS, on tulkittava siten, että täytäntöönpanosta vastaavan jäsenvaltion oikeusviranomaisen on kieltäydyttävä ainoastaan sellaisten eurooppalaisen pidätysmääräyksen kohteena olevien alaikäisten luovuttamisesta, jotka täytäntöönpanojäsenvaltion lainsäädännön mukaan eivät ole vaaditun ikäisiä, jotta heitä voitaisiin pitää rikosoikeudellisesti vastuullisina heitä koskevan pidätysmääräyksen perusteena olevista teoista.

Tästä on muistutettava, että puitepäätöksen 2002/584 3 artiklan 3 alakohdassa säädetään, että täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on kieltäydyttävä eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöön panemisesta, jos henkilöä, jota eurooppalainen pidätysmääräys koskee, ei voida ikänsä takia pitää ”rikosoikeudellisesti vastuullisena pidätysmääräyksen perusteena olevista teoista täytäntöönpanojäsenvaltion lainsäädännön mukaan”. Puitepäätöksen 2002/584 3 artiklan 3 alakohdan sanamuodosta ilmenee näin ollen, ettei tässä säännöksessä tarkoitetulla kieltäytymisperusteella tarkoiteta alaikäisiä yleensä vaan siinä viitataan ainoastaan sellaisiin alaikäisiin, jotka eivät ole vaaditun ikäisiä, jotta heitä voitaisiin pitää täytäntöönpanojäsenvaltion lainsäädännön nojalla rikosoikeudellisesti vastuullisina heitä koskevan pidätysmääräyksen perusteena olevista teoista.

(ks. 28, 29 ja 38 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/54/EY kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/72/EY 9, 10, 13 ja 14 artikla, verkkoon pääsyä koskevista edellytyksistä rajat ylittävässä sähkön kaupassa ja asetuksen (EY) N:o 1228/2003 kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 714/2009 3 artikla, energian tukkumarkkinoiden eheydestä ja tarkasteltavuudesta 25.10.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1227/2011 2 artiklan 3 kohta, luettuina yhdessä kyseisen asetuksen johdanto-osan kolmannen perustelukappaleen kanssa, ja kapasiteetin jakamista ja ylikuormituksen hallintaa koskevien suuntaviivojen vahvistamisesta 24.7.2015 annetun komission asetuksen (EU) 2015/1222 1 artiklan 3 kohta eivät ole pääasian olosuhteiden kaltaisissa olosuhteissa esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa rajoitetaan sähkönsiirtoa koskevien toimilupien haltijoiden lukumäärää tietyllä alueella.

(ks. 50 kohta ja tuomiolauselma)
Pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta 25.11.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/109/EY 12 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jossa – sellaisena kuin osa kyseisen jäsenvaltion tuomioistuimista on sitä tulkinnut – ei säädetä pitkään oleskelleen kolmannen valtion kansalaisen karkottamissuojan edellytysten soveltamisesta kaikkien hallinnollisten karkottamispäätösten osalta, riippumatta tällaisen toimenpiteen luonteesta tai sitä koskevista oikeudellisista menettelytavoista.

On huomattava, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan direktiivin 2003/109 päätavoitteena on jäsenvaltioihin pysyvästi asettautuneiden kolmansien maiden kansalaisten kotouttaminen (tuomio 26.4.2012, komissio v. Alankomaat, C-508/10, EU:C:2012:243, 66 kohta ja tuomio 2.9.2015, CGIL ja INCA, C-309/14, EU:C:2015:523, 21 kohta).

Lisäksi direktiivin 12 artiklan 3 kohdassa säädetään, että ennen kuin jäsenvaltiot voivat tehdä päätöksen pitkään oleskelleen kolmannen valtion kansalaisen karkottamisesta, niiden on otettava huomioon oleskelun kesto niiden alueella, asianomaisen ikä, seuraukset asianomaiselle ja hänen perheenjäsenilleen sekä siteet oleskelumaahan tai siteiden puuttuminen kotimaahan. On siis merkityksetöntä, onko tällainen toimenpide määrätty hallinnollisena seuraamuksena vai onko se seuraus rikostuomiosta.

Unionin tuomioistuin on sitä paitsi jo korostanut 8.12.2011 antamassaan tuomiossa Ziebell (C-371/08, EU:C:2011:809, 82 ja 83 kohta), että kyseistä toimenpidettä ei voida määrätä automaattisesti rikostuomion perusteella vaan se edellyttää tapauskohtaista arviointia, jonka on muun muassa kohdistuttava kyseisen artiklan 3 kohdassa mainittuihin seikkoihin. Karkottamispäätöstä ei siis voida tehdä pitkään oleskelleesta kolmannen valtion kansalaisesta pelkästään sillä perusteella, että hänet on tuomittu yli vuoden pituiseen vapausrangaistukseen.

(ks. 23 ja 26–29 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhdenvertaisen kohtelun periaate edellyttää, että tarjoajilla on samat mahdollisuudet tarjousehtojensa laatimisessa, ja se merkitsee siis sitä, että tarjouksia koskevat kaikkien tarjoajien osalta samat edellytykset. Siltä osin kuin on kyse tarjousten erilaisesta kohtelusta, joka liittyy siihen, että yksi niistä yksilöitiin poikkeuksellisen alhaiseksi, Euroopan yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavasta varainhoitoasetuksesta annetun neuvoston asetuksen N:o 1605/2002 soveltamissäännöistä annetun asetuksen N:o 2342/2002 139 artiklan 1 kohdassa asetetaan hankintaviranomaiselle velvollisuus ensinnäkin yksilöidä epäilyksenalaiset tarjoukset, toiseksi antaa asianomaisille tarjoajille mahdollisuus osoittaa tarjoustensa varteenotettavuus pyytämällä näiltä tarpeellisiksi katsomansa täsmennykset, kolmanneksi arvioida asianomaisten tarjoajien toimittamien selvitysten merkityksellisyys ja neljänneksi tehdä päätös näiden tarjousten hyväksymisestä tai hylkäämisestä. Hankintaviranomaisen tulee noudattaa mainitusta säännöksestä johtuvia velvoitteita vain sillä edellytyksellä, että tarjouksen luotettavuus on lähtökohtaisesti epäilyksenalainen; näihin velvoitteisiin kuuluu velvollisuus tarkistaa taloudellisten viiteparametrien avulla yksityiskohtaisesti, ovatko tarjotut hinnat varteenotettavia.

Näin ollen kun arviointikomitea katsoo, että tarjous on ensi näkemältä poikkeuksellisen alhainen ja katsoo, ettei toisen tarjoajan tarjous ole lähtökohtaisesti poikkeuksellinen, se voi tarjoajien yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukkaamatta käynnistää asetuksen N:o 2342/2002 139 artiklan 1 kohdassa säädetyn kontradiktorisen menettelyn ensin mainitun osalta ja tarkistaa yksityiskohtaisesti sen hinnat taloudellisten viiteparametrien avulla soveltamatta samaa kohtelua jälkimmäiseen. Tätä toteamusta ei voida kyseenalaistaa väitteellä, jonka mukaan yksin tarjouksen hinnan perusteella ei voida katsoa, että tämä tarjous on poikkeuksellisen alhainen. Koska käsitteelle ”poikkeuksellisen alhainen tarjous” ei nimittäin ole määritelmää eikä asetuksen N:o 2342/2002 139 artiklan 1 kohdassa tai 146 artiklan 4 kohdassa ole sääntöjä, joiden avulla tällainen tarjous voidaan tunnistaa, hankintaviranomaisen tehtävänä on määritellä, mitä menetelmää poikkeuksellisen alhaisten tarjousten yksilöimisessä käytetään, sillä varauksella, että tämä menetelmä on objektiivinen ja syrjimätön. Tältä osin mikään ei estä hankintaviranomaista vertailemasta tarjouksia tarjouspyyntöasiakirjoissa esitetyn määrärahojen alustavan määrän kanssa ja katsomasta, että yksi niistä on lähtökohtaisesti poikkeuksellisen alhainen, koska tämän tarjouksen hinta on huomattavasti mainittua määrärahojen alustavaa määrää alhaisempi.

(ks. 47, 49–55 ja 57 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 22 artiklan 4 alakohtaa on tulkittava siten, ettei sitä sovelleta riita-asioihin, joissa pyritään selvittämään, onko henkilö rekisteröity perustellusti tavaramerkin haltijaksi.

Riita-asia, jossa ei millään tavalla riitauteta tavaramerkin rekisteröintiä tavaramerkiksi tai tavaramerkin pätevyyttä, ei näet kuulu asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 4 alakohdassa olevan sanamuodon ”asiassa, joka koskee – – tavaramerkin – – merkitsemistä rekisteriin tai oikeuksien pätevyyttä” piiriin eikä se vastaa kyseisen säännöksen tavoitetta. Tältä osin on huomautettava, että kysymyksellä siitä, kenen omaisuutta immateriaalioikeus on, ei yleensä ole aineellisesti tai oikeudellisesti läheistä yhteyttä kyseisen oikeuden rekisteröimispaikkaan.

(ks. 37 ja 43 kohta sekä tuomiolauselma)
Erityisesti liikenneonnettomuudessa osallisena olleen ajoneuvon vakuutuksenottajan ja omistajan asemasta vahinkoa kärsineenä on muistutettava, että oikeuskäytännön mukaan ensimmäisellä, toisella ja kolmannella direktiivillä tavoiteltu vahinkoa kärsineiden suojaamisen päämäärä edellyttää, että ajoneuvon omistajan, joka oli liikenneonnettomuuden tapahtumahetkellä ajoneuvossa matkustajana, oikeudellinen tilanne rinnastetaan muiden samassa onnettomuudessa vahinkoa kärsineiden matkustajien tilanteeseen (tuomio 1.12.2011, Churchill Insurance Company Limited ja Evans, C-442/10, EU:C:2011:799, 30 kohta). Analogisesti on katsottava, ettei sen seikan perusteella, että yliajetuksi tullut jalankulkija oli liikenneonnettomuuden tapahtumahetkellä vakuutuksenottaja ja tämän vahingon aiheuttaneen ajoneuvon omistaja, tätä henkilöä voida sulkea toisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa ja kolmannen direktiivin 1 a artiklassa tarkoitetun vahinkoa kärsineen kolmannen henkilön käsitteen ulkopuolelle. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ja komissio ovat perustellusti todenneet, se seikka, ettei kyseisen ajoneuvon omistaja ja vakuutuksenottaja ollut ajoneuvossa onnettomuuden tapahtumahetkellä vaan tämä ajoneuvo ajoi hänen ylitseen, kun hän oli jalankulkijana, ei voi oikeuttaa erilaista kohtelua, kun otetaan huomioon ensimmäisessä, toisessa ja kolmannessa direktiivissä tavoiteltu sama suojelutavoite, sellaisena kuin se on mainittu tämän tuomion 41 kohdassa.

(ks. 41, 44 ja 45 kohta)
Luonnonmukaisesta tuotannosta ja luonnonmukaisesti tuotettujen tuotteiden merkinnöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 2092/91 kumoamisesta 28.6.2007 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 834/2007 28 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että jotta katsottaisiin, että tuotteet on myyty tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla ”suoraan” loppukuluttajalle tai ‑käyttäjälle, myynti on suoritettava siten, että toimija tai sen myyntihenkilöstöä ja loppukuluttaja ovat läsnä samanaikaisesti.

(ks. 34 kohta ja tuomiolauselma)
Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18/EY 47 artiklan 1 kohdan a alakohtaa ja 4 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että hankintaviranomainen sulkee tarjoajan pois hankintamenettelystä sillä perusteella, ettei tämä viimeksi mainittu täytä hankintailmoituksessa asetettua, taloudellisia ja rahoitusta koskevia voimavaroja koskevaa vaatimusta, joka liittyy pankin antaman sellaisen lausunnon esittämiseen, jonka sanamuodon mukaan tämä viimeksi mainittu sitoutuu myöntämään luoton, jonka määrä vastaa tässä hankintailmoituksessa vahvistettua määrää, ja takaamaan tälle tarjoajalle tämän summan saatavuuden sopimuksen koko täytäntöönpanon ajaksi.

Tältä osin on katsottava, että vaatimus sellaisen luoton saamisesta, joka on sidottu hankintasopimuksen täytäntöönpanoon, soveltuu objektiivisesti antamaan tietoja taloudellisista voimavaroista, joita tarjoajalla on hankintasopimuksen täytäntöönpanon asianmukaista päätökseen saattamista varten. Kuten Euroopan komissio on katsonut, luoton käyttötarkoitukseen sitominen on omiaan osoittamaan, että tarjoajalla on todella käytettävissään resurssit, jotka eivät ole sen omia ja jotka ovat tarpeen sopimuksen täytäntöönpanemiseksi (ks. vastaavasti tuomio 2.12.1999, Holst Italia, C‑176/98, EU:C:1999:593, 29 kohta). Ennakkoratkaisua pyytävän tuomioistuimen tehtävänä on kuitenkin tarkastaa vielä, että hankintailmoituksessa vaadittu summa on oikeassa suhteessa hankintasopimukseen nähden. Siltä osin kuin toisaalta on kyse hankintailmoituksessa myös mainitusta vaatimuksesta, joka koskee sellaisen luoton myöntämistä, jonka vähimmäismäärä on 3000000 euroa ”sopimuksen koko täytäntöönpanon ajan (48 kuukautta)”, vaikka direktiivin 2004/18 47 artiklassa ei tosin nimenomaisesti säädetä, että hankintaviranomainen voi vaatia tarjoajalta, että sillä on käytössään hankintasopimuksen täytäntöönpanoa varten tarvittavat resurssit hankintasopimuksen täytäntöönpanon koko keston ajan, on katsottava, kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 46 kohdassa katsoo, että se, että hankintaviranomainen tarkastaa hankintasopimuksen tekomenettelyssä taloudellisten ja rahoitusta koskevien kriteerien täyttymisen, edellyttää, että hankintaviranomaisella on varmuus siitä, että tarjoaja voi todella käyttää kaikkia niitä resursseja, joihin se vetoaa, koko sen ajan, jonka sopimus kattaa (ks. vastaavasti tuomio 14.1.2016, Ostas celtnieks, C-234/14, EU:C:2016:6, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Lisäksi se, onko vaadittu summa saatavilla hankintasopimuksen koko täytäntöönpanon ajan, on hyödyllinen seikka arvioitaessa konkreettisesti tarjoajan taloudellisia ja rahoitusta koskevia voimavaroja suhteessa sen sitoumuksiin. Hankintasopimuksen asianmukainen täytäntöönpano liittyy nimittäin kiinteästi siihen, että tarjoajalla on käytettävissään taloudelliset resurssit hankintasopimuksen täytäntöönpanon asianmukaisesta päätökseen saattamista varten.

(ks. 36–38 ja 41 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-164/16

Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

vastaan

Mercedes-Benz Financial Services UK Ltd

(Ennakkoratkaisupyyntö – Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division))

Ennakkoratkaisupyyntö – Arvonlisävero – Direktiivi 2006/112/EY – 14 artiklan 2 kohdan b alakohta – Tavaroiden luovutus – Moottoriajoneuvot – Lunastusoikeuden sisältävä rahoitusleasingsopimus

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 4.10.2017

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Verolliset liiketoimet – Tavaroiden luovutus – Moottoriajoneuvot – Leasing-sopimus – Omistusoikeuden siirtyminen tavanomaisessa tapauksessa viimeistään viimeisen maksuerän maksamisen yhteydessä – Käsite – Lunastusoikeuden sisältävän vakiomuotoisen leasingsopimuksen kuuluminen kyseisen käsitteen piiriin – Edellytys – Lunastusoikeuden käyttäminen on vuokralleottajalle ainoa taloudellisesti rationaalinen valinta – Kansallisen tuomioistuimen tutkintavelvollisuus

(Neuvoston direktiivin 2006/112 14 artiklan 2 kohdan b alakohta)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 14 artiklan 2 kohdan b alakohdassa käytettyä ilmaisua ”[vuokrasopimus], johon sisältyy ehto omistusoikeuden siirtymisestä [tavanomaisessa tapauksessa] viimeistään viimeisen maksuerän maksamisen yhteydessä” on tulkittava siten, että sitä sovelletaan lunastusoikeuden sisältävään vakiomuotoiseen leasingsopimukseen, jos sopimuksen taloudellisista ehdoista voidaan päätellä, että lunastusoikeuden käyttäminen on ainoa taloudellisesti rationaalinen valinta, jonka vuokralleottaja voi tehdä kyseisenä valinta-ajankohtana siinä tapauksessa, että sopimusvelvoitteet täytetään sopimuskauden loppuun asti, mikä kansallisten tuomioistuinten on tutkittava.

(ks. 43 kohta ja tuomiolauselma)
Energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta 27.10.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/96/EY 14 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että tässä säännöksessä säädettyä verovapautusta voidaan soveltaa moottoripolttoaineeseen, jota käytetään aluksen siirtämiseen ilman lastia yhden jäsenvaltion, joka tässä tapauksessa on tämän aluksen rakentamisvaltio, satamasta toisen jäsenvaltion satamaan, jotta siihen lastataan tavaroita kuljetettavaksi tämän jälkeen kolmannen jäsenvaltion satamaan.

Direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että sen kanssa on ristiriidassa pääasiassa kyseessä olevan kaltainen jäsenvaltion säännöstö, jossa suljetaan pois edellä mainitussa säännöksessä säädetyn vapautuksen soveltaminen sillä perusteella, että energiatuotteet toimitettiin alukselle tässä säännöstössä asetettujen muotovaatimusten vastaisesti, vaikka tämä toimitus on kaikkien mainitussa säännöksessä asetettujen soveltamisedellytysten mukainen.

(ks. 52 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
4.

Muutoksenhaku–Valitusperusteet–Tosiseikkojen ja selvitysaineiston virheellinen arviointi–Tutkimatta jättäminen–Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu tosiseikkojen ja selvitysaineiston arviointi, paitsi jos ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla–Selvitysaineiston vääristyneellä tavalla huomioon ottamista koskeva valitusperuste–Seikat, jotka on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, on ilmoitettava täsmällisesti, ja tähän vääristämiseen johtaneet analyysivirheet on osoitettava (SEUT 256 artikla; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohta) (ks. 36 ja 38 kohta)