Asia C-434/15

Asociación Profesional Elite Taxi

vastaan

Uber Systems Spain SL

(Juzgado de lo Mercantil no 3 de Barcelonan esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – SEUT 56 artikla – SEUT 58 artiklan 1 kohta – Kuljetusalan palvelut – Direktiivi 2006/123/EY – Palvelut sisämarkkinoilla – Direktiivi 2000/31/EY – Direktiivi 98/34/EY – Tietoyhteiskunnan palvelut – Välityspalvelu, jolla voidaan älypuhelimen sovelluksen avulla luoda korvausta vastaan yhteys omia ajoneuvojaan käyttävien ei-ammattimaisten kuljettajien ja kaupunginsisäisiä kuljetuksia haluavien henkilöiden välille – Lupaa koskeva vaatimus

Unionin tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 20.12.2017

Tästä on todettava, että – kuten tämän tuomion 17 kohdassa mainitaan – kansallinen tuomioistuin on selvästi esittänyt, että sen kysymykset eivät kohdistu mitenkään pääasian tosiseikkojen toteamiseen tai arviointiin, vaan ainoastaan kyseessä olevan palvelun oikeudelliseen määrittelyyn. Kansallisen tuomioistuimen toteen näytetyiksi katsomien tosiseikkojen määrittely unionin oikeuden suhteen edellyttää unionin oikeuden tulkintaa, jonka suorittamiseen unionin tuomioistuin on SEUT 267 artiklassa määrätyssä menettelyssä toimivaltainen (ks. vastaavasti tuomio 3.12.2015, Banif Plus Bank, C-312/14, EU:C:2015:794, 51 ja 52 kohta). Täten unionin tuomioistuin on toimivaltainen vastaamaan esitettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin. (ks. 20 ja 21 kohta)

Välityspalvelu, jonka avulla älypuhelimen sovelluksen välityksellä voidaan lähettää tietoja, jotka koskevat kuljetuspalvelun varaamista matkustajan ja omaa ajoneuvoaan käyttävän kuljetuksen suorittavan ei-ammattimaisen kuljettajan välillä, täyttää lähtökohtaisesti kriteerit sen luokittelemiseksi direktiivin 98/34 1 artiklan 2 alakohdassa, johon viitataan direktiivin 2000/31 2 artiklan a alakohdassa, tarkoitetuksi ”tietoyhteiskunnan palveluksi”. Tällainen välityspalvelu muodostaa – kuten direktiivin 98/34 edellä mainitussa säännöksessä olevassa määritelmässä säädetään – ”etäpalvelu[na] sähköisessä muodossa palvelun vastaanottajan henkilökohtaisesta pyynnöstä toimitettav[a]n palvelu[n, josta] tavallisesti maksetaan korvaus”. On kuitenkin huomautettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen palvelu ei koostu pelkästään välityspalvelusta, jolla luodaan älypuhelimen sovelluksen avulla yhteys omia ajoneuvojaan käyttävän ei-ammattimaisen kuljettajan ja kaupunginsisäistä kuljetusta haluavan henkilön välille. Kansallisen tuomioistuimen kuvaamassa tilanteessa, jossa omaa ajoneuvoaan käyttävät ei-ammattimaiset kuljettajat vastaavat matkustajien kuljettamisesta, puheena olevan välityspalvelun tarjoaja luo samaan aikaan tarjouksen kaupunginsisäisestä kuljetuspalvelusta, jonka se saattaa käytettäville erityisesti tietoteknisin välinein, kuten pääasiassa kyseessä olevalla sovelluksella, ja jonka yleisestä toiminnasta se vastaa suhteessa niihin henkilöihin, jotka haluavat tarttua kyseiseen tarjoukseen kaupunginsisäistä kuljetusta varten. Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevista tiedoista ilmenee, että Uberin välityspalvelu perustuu sellaisten omaa ajoneuvoaan käyttävien ei-ammattimaisten kuljettajien joukkoon, joille mainittu yhtiö toimittaa sovelluksen, jota ilman nämä kuljettajat eivät yhtäältä päätyisi tarjoamaan kuljetuspalveluita eivätkä kaupunginsisäisiä kuljetuksia haluavat henkilöt toisaalta käyttäisi mainittujen kuljettajien palveluita. Uber käyttää lisäksi ratkaisevaa vaikutusvaltaa kyseisten kuljettajien tarjoamien palveluiden edellytyksiin. Viimeksi mainitusta seikasta on todettava, että asiassa on selvää muun muassa, että Uber määrittää samannimisen sovelluksen välityksellä ainakin matkan enimmäishinnan, että se kerää tämän hinnan asiakkaalta ja suorittaa sen jälkeen osan siitä ajoneuvon ei-ammattimaiselle kuljettajalle ja että sillä on sellainen valvontavalta ajoneuvojen ja niiden kuljettajien laadun sekä heidän käytöksensä suhteen, että kuljettajat voidaan tarvittaessa sulkea toiminnan ulkopuolelle. Tämän välityspalvelun on näin ollen katsottava olevan erottamaton osa kokonaispalvelua, jonka pääasiallinen osatekijä on kuljetuspalvelu, ja täten se ei vastaa direktiivin 98/34 1 artiklan 2 alakohdassa, johon viitataan direktiivin 2000/31 2 artiklan a alakohdassa, tarkoitetun”tietoyhteiskunnan palvelun” määritelmää vaan direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan d alakohdassa tarkoitettua ”kuljetusalan palvelun” määritelmää. Tämän johdosta direktiiviä 2000/31 ei voida soveltaa pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen välityspalveluun. (ks. 35, 37–40 ja 42 kohta)

On kuitenkin huomautettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen palvelu ei koostu pelkästään välityspalvelusta, jolla luodaan älypuhelimen sovelluksen avulla yhteys omia ajoneuvojaan käyttävän ei-ammattimaisen kuljettajan ja kaupunginsisäistä kuljetusta haluavan henkilön välille. Kansallisen tuomioistuimen kuvaamassa tilanteessa, jossa omaa ajoneuvoaan käyttävät ei-ammattimaiset kuljettajat vastaavat matkustajien kuljettamisesta, puheena olevan välityspalvelun tarjoaja luo samaan aikaan tarjouksen kaupunginsisäisestä kuljetuspalvelusta, jonka se saattaa käytettäville erityisesti tietoteknisin välinein, kuten pääasiassa kyseessä olevalla sovelluksella, ja jonka yleisestä toiminnasta se vastaa suhteessa niihin henkilöihin, jotka haluavat tarttua kyseiseen tarjoukseen kaupunginsisäistä kuljetusta varten. Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevista tiedoista ilmenee, että Uberin välityspalvelu perustuu sellaisten omaa ajoneuvoaan käyttävien ei-ammattimaisten kuljettajien joukkoon, joille mainittu yhtiö toimittaa sovelluksen, jota ilman nämä kuljettajat eivät yhtäältä päätyisi tarjoamaan kuljetuspalveluita eivätkä kaupunginsisäisiä kuljetuksia haluavat henkilöt toisaalta käyttäisi mainittujen kuljettajien palveluita. Uber käyttää lisäksi ratkaisevaa vaikutusvaltaa kyseisten kuljettajien tarjoamien palveluiden edellytyksiin. Viimeksi mainitusta seikasta on todettava, että asiassa on selvää muun muassa, että Uber määrittää samannimisen sovelluksen välityksellä ainakin matkan enimmäishinnan, että se kerää tämän hinnan asiakkaalta ja suorittaa sen jälkeen osan siitä ajoneuvon ei-ammattimaiselle kuljettajalle ja että sillä on sellainen valvontavalta ajoneuvojen ja niiden kuljettajien laadun sekä heidän käytöksensä suhteen, että kuljettajat voidaan tarvittaessa sulkea toiminnan ulkopuolelle. Tämän välityspalvelun on näin ollen katsottava olevan erottamaton osa kokonaispalvelua, jonka pääasiallinen osatekijä on kuljetuspalvelu, ja täten se ei vastaa direktiivin 98/34 1 artiklan 2 alakohdassa, johon viitataan direktiivin 2000/31 2 artiklan a alakohdassa, tarkoitetun ”tietoyhteiskunnan palvelun” määritelmää vaan direktiivin 2006/123 2 artiklan 2 kohdan d alakohdassa tarkoitettua ”kuljetusalan palvelun” määritelmää. Tällaiseen palveluun, sikäli kuin se kuuluu käsitteen ”kuljetusalan palvelu” piiriin, ei sovelleta myöskään direktiiviä 2006/123, koska kyseisenkaltainen palvelu kuuluu samaisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdan d alakohdan mukaan niihin palveluihin, jotka on nimenomaisesti suljettu mainitun direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. (ks. 37–40 ja 43 kohta)