26

Commissione tributaria regionale di Mestre-Venezia on näin ollen päättänyt lykätä asioiden käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko kansallinen lainsäädäntö maanpäällisen matkaviestintäpalvelun päätelaitteiden osalta yhteisön oikeuden (direktiivin 1999/5 sekä [verkkodirektiivien]) mukainen, kun siinä eli — asetuksen (decreto legge) nro 4/2014, joka on muutettu myöhemmin laiksi nro 50/2014, 2 §:n 4 momentissa, — asetuksen (decreto legislativo) nro 259/2003 160 §:ssä ja — [presidentin asetuksen nro 641/1972 liitteessä olevan taulukon] 21 §:ssä rinnastetaan päätelaitteet radioasemiin ja säädetään, yhdessä luettuina, että käyttäjän on hankittava yleisvaltuutus ja asianmukainen radioasemalupa, mikä on maksun perusteena? Onko Italian valtion vaatimus erityisesti päätelaitteiden käytön osalta näin ollen yhteisön oikeuden mukainen, kun käyttäjän on sen mukaan saatava yleisvaltuutus ja radioasemalupa, vaikka päätelaitteiden markkinoille saattamisesta, vapaasta liikkuvuudesta ja käyttöönotosta säädetään jo kaikilta osin yhteisön lähteissä (direktiivi 1999/5), eikä niissä säädetä yleisvaltuutuksesta ja/tai luvasta? Yleisvaltuutuksesta ja luvasta säädetään kansallisessa lainsäädännössä: — vaikka yleisvaltuutus on toimenpide, joka ei koske päätelaitteiden käyttäjää vaan ainoastaan yrityksiä, jotka ovat kiinnostuneita toimittamaan sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja (valtuutusdirektiivin 2002/20 1, 2 ja 3 artikla) — vaikka konsessiosta on säädetty radiotaajuuksien käyttöä koskevien erillisten oikeuksien ja numeroiden käyttöoikeuksien osalta, eivätkä nämä tilanteet varmasti liity päätelaitteiden käyttöön — vaikka yhteisön lainsäädäntöön ei sisälly minkäänlaista velvoitetta, joka koskisi yleisvaltuutuksen hankkimista tai päätelaitteiden käyttöä koskevan luvan myöntämistä — vaikka direktiivin 1999/5 8 artiklassa säädetään, että jäsenvaltiot 'eivät saa kieltää, rajoittaa tai estää sellaisten laitteistojen markkinoille saattamista tai käyttöönottoa alueellaan, joissa on – – CE-merkintä' — vaikka aineelliset seikat ja sääntely ovat erilaisia eivätkä radioasema ja maanpäällisen matkaviestintäpalvelun päätelaitteet ole samankaltaisia. 2) Onko kansallinen lainsäädäntö yhteisön oikeuden (direktiivin 1999/5 ja direktiivin 2002/20, erityisesti sen 20 artiklan) mukainen, kun siinä eli — asetuksen nro 4/2014, joka on muutettu myöhemmin laiksi nro 50/2014, 2 §:n 4 momentissa — asetuksen nro 259/2003 160 §:ssä — [presidentin asetuksen nro 641/1972 liitteenä olevan taulukon] 21 §:ssä sekä — ministeriön päätöksen nro 33/1990 3 §:ssä, säädetään, yhdessä luettuina, että — direktiivin 2002/22 20 artiklassa tarkoitettu sopimus – joka on tehty operaattorin ja käyttäjän välillä ja jolla pyritään sääntelemään kuluttajien ja loppukäyttäjien sekä liittymän ja siihen liittyviä palveluja tarjoavan yhden tai useamman yrityksen välisiä suhteita – voi olla 'sellaisenaan' asiakirja, joka korvaa yleisvaltuutuksen ja/tai radioasemaluvan, ilman minkäänlaista viranomaisen päätöstä, toimenpidettä tai valvontaa, ja — sopimuksen on sisällettävä myös päätelaitteen tyyppiä ja vastaavaa tyyppihyväksyntää (josta ei säädetä direktiivin 1999/5 8 artiklassa) koskevat tiedot? 3) Ovatko asetuksen nro 4/2014, joka on muutettu sittemmin laiksi nro 50/2014, 2 §:n 4 momentin sekä asetuksen nro 259/2003 160 §:n ja [presidentin asetuksen nro 641/1972 liitteenä olevan taulukon] 21 §:n säännökset yhdessä luettuina edellä mainitun yhteisön oikeuden mukaisia, kun niissä säädetään yleisvaltuutuksen ja tämän perusteella radioasemaluvan hankkimista koskevasta velvoitteesta, jota sovelletaan ainoastaan yhteen erityiseen käyttäjäryhmään, johon kuuluvat muodollisesti tilaukseksi nimetyn sopimuksen haltijat, kun taas sähköisten viestintäpalvelujen käyttäjien osalta ei säädetä minkäänlaisesta yleisvaltuutuksesta eikä luvasta vain siitä syystä, että sopimus on nimetty eri tavalla (eli prepaid-palvelu tai ladattava palvelu)? 4) Onko unionin direktiivin 1999/5 8 artikla asetuksen nro 4/2014, joka on muutettu sittemmin laiksi nro 50/2014, 2 §:n 4 momentin sekä asetuksen nro 259/2003 160 §:n ja [presidentin asetuksen nro 641/1972 liitteenä olevan taulukon] 21 §:n kaltaisen kansallisen lainsäädännön esteenä, kun tässä kansallisessa lainsäädännössä säädetään — hallinnollisesta toiminnasta, joka koskee yleisvaltuutuksen ja radioasemaluvan antamista — tästä toiminnasta perittävän hallituksen asettaman lupamaksun suorittamisesta sillä perusteella, että tällainen toiminta voi merkitä päätelaitteiden käyttöönoton, käytön ja vapaan liikkuvuuden rajoitusta?”