Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Jacobs 17 päivänä heinäkuuta 1997. - Didier Tabouillot vastaan Directeur des services fiscaux de Meurthe-et-Moselle. - Ennakkoratkaisupyyntö: Tribunal de grande instance de Briey - Ranska. - Perustamissopimuksen 95 artikla - Porrastettu moottoriajoneuvovero. - Asia C-284/96.



Oikeustapauskokoelma 1997 sivu I-07471



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1 Tribunal de grande instance de Briey (paikallinen alioikeus) on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:

"Onko [EY:n] perustamissopimuksen 95 artiklaa tulkittava siten, että sen vastaisena on pidettävä ajoneuvojen verotehon vahvistamisessa käytettävän sellaisen järjestelmän soveltamista, jonka perusteella tiettyjen ajoneuvojen veroteho vahvistetaan suuremmaksi kuin muiden ajoneuvojen veroteho ja jolla näin ohjataan kuluttajat valitsemaan jokin muu ajoneuvo, kun ankarimman verotuksen alaisiin luokkiin kuuluu lähes yksinomaan maahan tuotuja ajoneuvoja, jotka ovat välittömässä kilpailuasemassa vastaavien lievemmin verotettavien Ranskassa myytävien ajoneuvojen kanssa?

Onko [EY:n] perustamissopimuksen 95 artiklaa tulkittava siten, että sen vastaista on soveltaa samanaikaisesti kahta erilaista ajoneuvojen verotehon vahvistamismenetelmää, kun näistä ankarampaan verotukseen johtavaa menetelmää sovelletaan erityisesti muista jäsenvaltioista maahan tuotuihin ajoneuvoihin ja ranskalaiset kuluttajat ohjataan tällä tavoin valitsemaan maahan tuodun ajoneuvon sijasta vastaava Ranskassa myytävä ajoneuvo?"

2 Tämä asia on viimeisin Ranskan ajoneuvoveroja koskevissa asioissa annettujen tuomioiden sarjasta. Se koskee erityisesti menetelmää, jolla ajoneuvojen hevosvoimissa ilmaistu veroteho määritetään. Pääasian kantaja Didier Tabouillot väittää, että käytetty menetelmä sen ajoneuvoveron määrittämiseksi, joka hänen on maksettava Chevrolet Corvetten omistajana, on perustamissopimuksen 95 artiklan vastainen. Tämä menetelmä on vahvistettu vuonna 1956 annetulla hallinnollisella ohjeella, jota sovelletaan poikkeustapauksissa ja jolla poiketaan vuonna 1977 annetulla ohjeella vahvistetusta tavanomaisesta menetelmästä. Ennen kuin selostan asian tosiseikat, esitän Ranskan asiaa koskevan lainsäädännön ja yhteisöjen tuomioistuimen aikaisemmat ratkaisut. Selostan lainsäädäntöä niiden tietojen perusteella, jotka ovat saatavissa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä sekä Ranskan hallituksen ja komission huomautuksista, koska ennakkoratkaisupyynnössä ei ole riittävää selvitystä sovellettavista oikeussäännöistä.

Asiaa koskeva Ranskan lainsäädäntö ja yhteisöjen tuomioistuimen aikaisempi oikeuskäytäntö

3 Code général des impôts'n (yleinen verolaki) 1599 C-1599 J §:än sisältyvät porrastettua ajoneuvoveroa koskevat perussäännökset. Veron rakenne vahvistetaan koko maan osalta, mutta veron kantaa kukin departementti erikseen. Ranskassa käyttöön otetulle kullekin ajoneuvotyypille vahvistetaan verotusta varten "veroteho", joka lasketaan monimutkaisella kaavalla, johon palaan jäljempänä. Verotehot on jaettu veroluokkiin, joissa on kussakin kaksi tai kolme tehotasoa. Kutakin veroluokkaa vastaa kansallisella tasolla vahvistettu kerroin. Kunkin departementin viranomaiset vahvistavat vuosittain omaa departementtiaan koskevan perusverokannan. Tällä tavoin määritetty perusvero kerrotaan kertoimella, jotta voidaan määritellä eri veroluokkien osalta maksettava porrastettu vero. Näin ollen ajoneuvosta maksettava vero voi vaihdella departementista toiseen, mutta veron rakenne on vahvistettu maanlaajuisesti ja on yhdenmukainen koko maassa.

4 Yhteisöjen tuomioistuin on antanut jo neljä tuomiota Ranskan ajoneuvojen verotusjärjestelmän yhteensopivuudesta perustamissopimuksen 95 artiklan kanssa. Ensimmäisessä tapauksessa, asiassa Humblot,(1) yhteisöjen tuomioistuimelta kysyttiin, oliko perustamissopimuksen 95 artiklan kanssa yhteensopivaa se, että ajoneuvoista, joiden teho oli korkeintaan 16 hevosvoimaa (hv), kannettiin porrastettu vero, ja ajoneuvoista, joiden teho oli yli 16 hv, puolestaan erityisvero, jota laskettaessa käytettiin yhtä ainoaa ja huomattavasti korkeampaa verokantaa. Yhteisöjen tuomioistuin teki ensinnäkin seuraavan yleisen havainnon progressiivisesta ajoneuvoverosta:

" - - yhteisön oikeuden tässä kehitysvaiheessa jäsenvaltiot saavat vapaasti soveltaa sellaisiin tuotteisiin kuin autoihin ajoneuvojen verotusjärjestelmää, jossa veron määrä nousee progressiivisesti eri tavoin määriteltävissä olevan objektiivisen perusteen, kuten verotuksen perusteena olevan tehon mukaan."(2)

5 Yhteisöjen tuomioistuin totesi kuitenkin lisäksi, että tällainen sisäinen verotusjärjestelmä on 95 artiklan mukainen ainoastaan, jos sillä ei ole mitään syrjivää tai suojelevaa vaikutusta.(3)

6 Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että Ranskan järjestelmä ei täyttänyt tätä edellytystä; tässä järjestelmässä erityisvero oli useita kertoja suurempi kuin korkeintaan 16 hv:n ajoneuvoista maksettavan porrastetun veron suurin määrä, ja ainoastaan maahan tuodut ja varsinkin muista jäsenvaltioista tuodut ajoneuvot olivat erityisveron alaisia.

7 Tätä tuomiota noudattaakseen Ranskan lainsäätäjä sääti 11.7.1985 annetun lain nro 85/695 18 §:n. Lain 18 §:llä kumottiin niitä ajoneuvoja koskeva erityisvero, joiden teho oli yli 16 hv. Siten voimaan jäi ainoastaan porrastettu järjestelmä. Se toimi edellä esitetyllä tavalla. Lain 18 §:llä otettiin kuitenkin käyttöön neljä uutta veroluokkaa sillä seurauksella, että voimassa oli yhteensä yhdeksän veroluokkaa: 4 hv ja sitä pienemmät, 5-7 hv, 8 ja 9 hv, 10 ja 11 hv, 12-16 hv, 17 ja 18 hv, 19 ja 20 hv, 21 ja 22 hv ja yli 23 hv. Siinä vahvistettiin myös kutakin veroluokkaa vastaava kerroin (1; 1,9; 4,5; 5,3; 9,4; 14,1; 21,1; 31,7 ja 47,6). Verotehon laskukaava vahvistettiin 23.12.1977 annetulla hallinnollisella ohjeella.$

8 Toisessa tapauksessa, asiassa Feldain,(4) yhteisöjen tuomioistuimelta kysyttiin, oliko järjestelmä, sellaisena kuin se oli muutettuna asiassa Humblot annetun tuomion johdosta 11.7.1985 annetulla lailla nro 85/695, yhteensopiva perustamissopimuksen 95 artiklan kanssa. Yksi kysymyksistä koski sitä, oliko perustamissopimuksen 95 artiklan kanssa yhteensopiva sellainen järjestelmä, jossa kerrointen porrastus kasvoi "eksponentiaalisesti" 12-16 hv:n veroluokan jälkeen, joka oli viimeinen veroluokka, johon sisältyi Ranskassa valmistettuja autoja. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että kerrointen progressiossa ei voitu havaita mitään sellaista merkityksellistä eroa, jonka perusteella sillä voitaisiin todeta olevan syrjivä tai suojeleva vaikutus.(5) Yhteisöjen tuomioistuin katsoi kuitenkin, että verotusjärjestelmä oli kahdelta osin syrjivä.

9 Ensinnäkin veroluokat oli vahvistettu niin, että Ranskassa valmistetut korkeimman hintaluokan autot kuuluivat 12-16 hv:n veroluokkaan ja ainoastaan muissa jäsenvaltioissa valmistetut ajoneuvot kuuluivat 16 hv:aa korkeampiin veroluokkiin. Koska 12-16 hv:n veroluokka oli laaja (ainoa, johon kuului viisi erilaista verotehoa, kun taas kaikkiin muihin kuului kaksi tai kolme verotehoa), Ranskassa valmistettuja korkeimman hintaluokan autoja suojattiin tavanomaiselta veroprogressiolta.(6)

10 Toiseksi verotehon määrittämismenetelmä, sellaisena kuin se oli vahvistettu 23.12.1977 annetulla ohjeella, ei ollut sellaisenaan objektiivinen, ja sillä suosittiin Ranskassa valmistettuja autoja.(7) Tämä menetelmä ilmaistiin seuraavalla kaavalla:

P = m (0,0458 . C/K)1,48

Tässä kaavassa P:llä tarkoitetaan verotehoa, m on 1 bensiinikäyttöisten ja 0,7 dieselkäyttöisten ajoneuvojen osalta, ja C on moottorin sylinteritilavuus kuutiosenttimetreinä. Sylinteritilavuus jaetaan tekijällä, jota kutsutaan K-tekijäksi ja joka vastaa "niiden nopeuksien keskiarvoa, jotka kyseinen auto voi teoriassa saavuttaa, kun moottoria käytetään 1 000 kierrosta minuutissa kullakin vaihdelaatikon välityssuhteella".(8) Yhteisöjen tuomioistuin katsoi kuitenkin, että K-tekijä oli korkeintaan 21 niiden ajoneuvojen osalta, joiden tosiasiallinen teho ylitti 100 kilowattia.

11 Yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että rajaamalla K-tekijä edellä mainitulla tavalla kyseessä olevilla säännöillä vahvistettiin yli 16 hv:n teho autoille, joissa oli käsivalintainen vaihteisto ja yli 3 109,7 kuutiosenttimetrin sylinteritilavuus. Lisäksi silloin, kun K-tekijä oli rajattu, sylinteritilavuus määritti yksinään verotehon. Kun sylinteritilavuus korotettiin potenssiin 1,48, mikä tahansa sylinteritilavuuden lisäys johti siihen, että nämä autot luokiteltiin korkeimpiin veroluokkiin.(9)

12 Yhteisöjen tuomioistuin katsoi lisäksi, että yhdenkään ranskalaisvalmisteisen auton sylinteritilavuus ei ollut yli 3 109,7 kuutiosenttimetriä. Näin ollen kun K-tekijää rajattiin 21:een, korkeimpaan veroluokkaan sijoittui ainoastaan tuontiautoja, kun taas ilman tällaista rajausta näille autoille olisi vahvistettu alempi verotuksessa käytettävä teho. Tällaista rajaamista ei voitu perustella polttoaineen kulutusta koskevilla perusteilla. Tältä osin ei ollut merkittävää eroa niiden ajoneuvojen, joihin K-tekijän rajausta sovellettiin, ja muiden vastaavien autojen välillä, joihin sitä ei sovellettu. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi sen vuoksi, että verotehon määrittämismenetelmä ei ollut objektiivinen ja että sillä suosittiin ranskalaisvalmisteisia autoja.(10)

13 Yhteisöjen tuomioistuin päätyi kolmannessa tapauksessa, asiassa Seguela,(11) samaan lopputulokseen kuin asiassa Feldain.

14 Ranskan lainsäätäjä antoi uusia lakeja asiassa Feldain annetun tuomion noudattamiseksi. Sen 30.12.1987 antaman lain nro 87-1061 20 §:llä muutettiin code général des impôts'n 1599 G §:ä niin, että entinen 12-16 hv:n veroluokka jaettiin kahteen uuteen luokkaan, minkä vuoksi veroluokkia on entisen yhdeksän sijasta kymmenen. Näin ollen tällä hetkellä on käytössä 12-14 hv:n veroluokka ja toinen 15 ja 16 hv:n veroluokka. Lisäksi uudella, 12.1.1988 annetulla hallinnollisella ohjeella muutettiin 23.12.1977 annetulla ohjeella vahvistettua verotehon määrittämismenetelmää. Uudella ohjeella muutettiin menetelmän sitä osaa, jota yhteisöjen tuomioistuin piti perustamissopimuksen 95 artiklan vastaisena, ja tämä tapahtui niin, että K-tekijän yläraja poistettiin. Uusi ohje tuli taannehtivasti lain tasoisena voimaan 22.6.1993 annetulla lailla nro 93/859.

15 Tämän jälkeen Ranskan porrastettu ajoneuvovero saatettiin jälleen yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi asiassa Jacquier,(12) jossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että perustamissopimuksen 95 artikla ei estänyt sen kaltaista progressiivista verotusjärjestelmää, joka oli toteutettu Ranskan säännösten viimeisillä muutoksilla. Yhteisöjen tuomioistuin ei arvioinut tuossa asiassa ajoneuvojen verotehon määrittämismenetelmää.

16 Juuri tämä menetelmä on jälleen kysymyksessä nyt esillä olevassa asiassa. Näyttää siltä, että vuoden 1977 ohjetta, sellaisena kuin se on muutettuna, ei ole sovellettu kaikissa tapauksissa. Toista menetelmää, joka on otettu käyttöön 28.12.1956 annetulla ohjeella, on ilmeisesti sovellettu erityisesti kolmenlaisiin tapauksiin eli seuraaviin ajoneuvoihin:

a) Ranskassa ennen 1.1.1978 tyyppihyväksytyt moottoriajoneuvot;

b) moottoriajoneuvot, jotka eivät ole Ranskassa 1.1.1978 jälkeen hyväksytyn tyypin mukaisia;

c) moottoriajoneuvot, jotka ovat 1.1.1978 jälkeen hyväksytyn tyypin mukaisia mutta joiden ei katsota verotehon osalta vastaavan tätä hyväksyttyä tyyppiä.

17 Vuoden 1956 ohjeella vahvistettu menetelmä on ilmaistu seuraavalla kaavalla:

P = K n D2 L ù

Tässä kaavassa P:llä tarkoitetaan verotehoa; K on numeerinen kerroin; n:llä tarkoitetaan sylinterien lukumäärää; D:llä sylinterin halkaisijaa senttimetreinä; L:llä männäniskun pituutta senttimetreinä ja ù:llä kierrosnopeutta kierroksina sekunnissa.

18 Komissio toteaa kirjallisissa huomautuksissaan, että kaava voidaan ilmaista yksinkertaisemmin kertomalla litroina ilmaistu sylinteritilavuus kertoimella 5,7294 bensiinikäyttöisten ajoneuvojen osalta ja kertoimella 4,0106 dieselkäyttöisten ajoneuvojen osalta. Ranskan hallitus vahvisti vastauksessaan yhteisöjen tuomioistuimen esittämään kirjalliseen kysymykseen, että tätä kaavaa sovellettaessa ajoneuvojen veroteho on suoraan verrannollinen ajoneuvon moottorin sylinteritilavuuteen.

19 Vastauksessaan kirjalliseen kysymykseen Ranskan hallitus huomautti, että edellä mainittua kaavaa käytetään ainoastaan niissä tapauksissa, joissa ei ole saatavissa niitä ajoneuvon teknisiä tietoja, joita tarvitaan sovellettaessa tavanomaista vuoden 1977 ohjeeseen sisältyvää kaavaa, tai joissa niiden hankkiminen on erittäin vaikeaa (esimerkiksi purkamalla auto osiin). Sitä vastoin sylinteritilavuus voidaan pääsääntöisesti selvittää helposti.

20 Vuoden 1956 ohje oli kyseessä asiassa Bresle,(13) mutta siinä yhteisöjen tuomioistuin antoi määräyksen, jossa ennakkoratkaisupyyntöä ei otettu tutkittavaksi annettujen tietojen puutteellisuuden vuoksi.

Tosiseikat ja pääasian käsittely

21 Tabouillot omistaa Chevrolet Corvette -merkkisen ajoneuvon, joka on otettu käyttöön 1.1.1980. Poliisi totesi 10.9.1994 hänen jättäneen kiinnittämättä autoonsa veromerkin. Häntä vaadittiin maksamaan veroa yhteensä 6 031 Ranskan frangia (FRF) sekä code général des impôts'n 1840 N d §:n perusteella sakkoa 11 710 FRF. Tabouillot pyysi päätöksen oikaisemista, mutta veroviranomaiset hylkäsivät hänen oikaisuvaatimuksensa. Tämän jälkeen Tabouillot nosti kanteen, jossa hän vaati a) sen toteamista, että yli 16 hv:n moottoriajoneuvojen porrastettua veroa koskevat säännökset eivät ole perustamissopimuksen 95 artiklan mukaisia ja että niitä ei näin ollen voida soveltaa ja b) sellaisen määräyksen antamista, jolla kumotaan hänelle osoitettu veropäätös ja maksukehotus.

22 Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Tabouillot'n kanne koskee sekä Ranskan ajoneuvoveron progressiivisuutta että hänen ajoneuvonsa verotehon määrittämiseen käytettyä menetelmää. Kyseessä on vuoden 1956 ohjeella vahvistettu menetelmä. Kansallinen tuomioistuin hylkäsi ensimmäisen kanneperusteen asiassa Jacquier(14) annetun tuomion perusteella ja esitti edellä mainitut kysymykset,(15) jotka liittyvät verotehon määrittämismenetelmään.

Tutkittavaksi ottaminen

23 Ranskan hallitus vastusti kirjallisissa huomautuksissaan ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamista, mutta se ei kuitenkaan vastustanut sitä suullisessa käsittelyssä. Tutkimatta jättämistä se perusteli ennen kaikkea sillä, että ennakkoratkaisupyyntöön ei sisälly riittävästi tietoa. Ennakkoratkaisupyynnössä ei selvitetä verotehon monimutkaista määrittämismenetelmää, joka on otettu käyttöön vuoden 1956 ohjeella, eikä siinä selosteta, missä tapauksissa tätä menetelmää sovelletaan. Lisäksi siinä ei esitetä selvästi, millä perusteella kansallinen tuomioistuin epäilee Ranskan säännösten yhteensopivuutta yhteisön oikeuden kanssa. Muut jäsenvaltiot tai muut, joita asia koskee, eivät näin ollen ole voineet ennakkoratkaisupyynnön perusteella esittää huomautuksiaan yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 20 artiklan mukaisesti.

24 Mielestäni se, voiko yhteisöjen tuomioistuin vastata esitettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin, on seuraavista syistä kyseenalaista.

25 Ensinnäkin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on katsottu, että jotta voitaisiin tulkita yhteisön oikeutta siten, että tulkinnasta olisi kansalliselle tuomioistuimelle hyötyä, kansainvälisen tuomioistuimen on määriteltävä esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiasiat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostettava ne tosiseikkoja koskevat olettamukset, joihin nämä kysymykset perustuvat.(16) Tämä edellytys ei täyty esillä olevassa asiassa, koska ennakkoratkaisupyynnöstä puuttuu monta perustavanlaatuista seikkaa. Ennakkoratkaisupyynnössä ei ilmoiteta Tabouillot'n ajoneuvon alkuperää (mihin palaan jäljempänä). Siinä ei selosteta riittävän yksityiskohtaisesti asiaa koskevia kansallisia säännöksiä: kahta voimassa olevaa verotehon laskukaavaa ei ole selostettu, eikä siinä ole myöskään selitetty, missä nimenomaisessa tilanteessa vuoden 1956 ohjetta sovelletaan. Ennakkoratkaisupyynnössä ei selvitetä sitä, mikä vaikutus kaavan valinnalla on moottoriajoneuvojen verotukseen Ranskassa yleensä, eikä sitä, mikä vaikutus sillä on erityisesti muista jäsenvaltioista tuotujen moottoriajoneuvojen verotukseen. Näin ollen kansallinen tuomioistuin ei ole selittänyt epäilyjään Ranskan säännösten yhteensopivuudesta perustamissopimuksen 95 artiklan kanssa. Lopuksi on todettava, että ennakkoratkaisupyynnössä ei ilmoiteta, millä tavalla yhteisöjen tuomioistuimen tuomiolla olisi merkitystä asian käsittelylle kansallisessa tuomioistuimessa (tähänkin seikkaan palaan jäljempänä): jos vuoden 1956 ohjeen soveltaminen on yhteisön oikeuden vastaista, merkitsisikö se sitä, että vuoden 1977 ohjetta on sovellettava, ja mikäli asia on näin, johtaisiko tämä määrältään erilaisen veron kantamiseen?

26 On totta, että yhteisöjen tuomioistuin on hyväksynyt sen, että kansalliselle tuomioistuimelle asetettu edellytys asian tosiseikkojen ja lainsäädännön määrittelemisestä ei ole yhtä ehdoton, kun kysymykset liittyvät yksityiskohtaisiin teknisiin seikkoihin ja kun yhteisöjen tuomioistuin voi antaa vastauksen, josta on hyötyä, vaikka kansallinen tuomioistuin ei olisikaan selostanut tyhjentävästi oikeudellisia seikkoja ja tosiseikkoja.(17) Nyt esillä olevassa asiassa voidaan saada paljon tietoa yhteisöjen tuomioistuimen aikaisemmasta oikeuskäytännöstä, komission huomautuksista sekä Ranskan hallituksen ja Tabouillot'n antamista vastauksista yhteisöjen tuomioistuimen esittämiin kirjallisiin kysymyksiin. On kuitenkin kyseenalaista, voiko yhteisöjen tuomioistuin näidenkään tietojen perusteella antaa asianmukaista ratkaisua. Esimerkiksi istunnossa ilmeni, että komissio ja Ranskan hallitus eivät olleet yksimielisiä a) tilanteista, joissa vuoden 1956 ohjetta sovelletaan, ja b) tällaisen soveltamisen vaikutuksesta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Yhteisöjen tuomioistuimen olisi tehtävä erilaisia olettamuksia, jotta se voisi antaa kansallisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin asianmukaisen vastauksen, ja siten yhteisöjen tuomioistuin saattaisi joutua antamaan pelkkiin olettamuksiin perustuvan tuomion. Lisäksi se antaisi luonteeltaan yleisluonteisen ratkaisun siitä, onko Ranskan järjestelmä yhteensopiva yhteisön oikeuden kanssa, ja mielestäni tällainen ratkaisu olisi annettava pikemminkin perustamissopimuksen 169 artiklan mukaisessa jäsenyysvelvoitteiden laiminlyöntiä koskevassa menettelyssä (edellyttäen tietysti, että komission mielestä tällainen menettely on aloitettava).

27 Vaikka yhteisöjen tuomioistuin katsoisi voivansa ratkaista asian näistä väitteistä huolimatta, on silti huomattava, että - kuten yhteisöjen tuomioistuin on jo aikaisemmin katsonut - ennakkoratkaisupyynnöissä olevilla tiedoilla on paitsi se tarkoitus, että niiden perusteella yhteisöjen tuomioistuin voi antaa asian ratkaisun kannalta hyödyllisiä vastauksia, myös se tarkoitus, että niiden perusteella jäsenvaltioilla ja muilla osapuolilla on myös mahdollisuus esittää huomautuksensa tuomioistuimen perussäännön 20 artiklan mukaisesti. Yhteisöjen tuomioistuimen on nimittäin valvottava, että tämä mahdollisuus turvataan, ottaen huomioon se, että edellä mainitun artiklan mukaan ainoastaan ennakkoratkaisupyynnöt ilmoitetaan osapuolille.(18) Mielestäni yhteisöjen tuomioistuin ei täyttäisi tätä velvollisuutta nyt esillä olevassa asiassa, jos se vastaisi kansallisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin.

28 Ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvien tietojen puutteellisuuden lisäksi on muitakin syitä, joiden vuoksi voitaisiin katsoa, että käsiteltävänä oleva ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta. Yhteisöjen tuomioistuin on vakiintuneesti katsonut, että yksinomaan kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on harkita kunkin asian erityspiirteiden perusteella, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen yhteisöjen tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kansallisen tuomioistuimen esittämä pyyntö voidaan jättää tutkimatta ainoastaan, jos on ilmeistä, että kansallisen tuomioistuimen pyytämällä yhteisön oikeuden tulkitsemisella tai yhteisön oikeussäännön pätevyyden tutkimisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen.(19) Käsiteltävänä olevassa asiassa on kahdesta syystä kyseenalaista, onko kansallisen tuomioistuimen yhteisöjen tuomioistuimelta pyytämällä yhteisön oikeuden tulkitsemisella todellisuudessa mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian kohteeseen.

29 Ensinnäkin Tabouillot on todennut vastauksessaan yhteisöjen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen, että hän oli ostanut autonsa Yhdysvalloista; näyttää siltä, että hän osti sen New Jerseyssä 27.4.1991 ja toi sen välittömästi Ranskaan, jossa Ranskan viranomaiset hyväksyivät sen 29.5.1992. Näin ollen kansallisen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatettu asia ei missään tapauksessa kuulu perustamissopimuksen 95 artiklan soveltamisalaan, koska siinä viitataan nimenomaisesti "muiden jäsenvaltioiden tuotteisiin". On totta, että tällä ilmaisulla tarkoitetaan myös kolmansista maista tulevia tuotteita, jotka on tuotu jäsenvaltioon ja ovat siten vapaassa vaihdannassa yhteisössä.(20) Tabouillot'n Chevrolet Corvette ei kuitenkaan ole tällainen tuote. Se on tuotu suoraan Yhdysvalloista Ranskaan, eikä sitä siten koske tavaroiden vapaa liikkuvuus yhteisössä. On epäselvää, olisiko kansallinen tuomioistuin, jos se olisi tiennyt näistä seikoista, pitänyt yhteisöjen tuomioistuimen antamaa tuomiota tarpeellisena asian ratkaisemiselle, kuten perustamissopimuksen 177 artiklassa edellytetään.

30 Tabouillot'n edustaja väitti istunnossa, että Tabouillot voisi kuitenkin sillä perusteella, että Ranskan lakiin sisältyy verovelvollisten yhdenvertaista kohtelua koskeva periaate, vedota yhteisöjen tuomioistuimen antamaan tuomioon Ranskan järjestelmän yhteensopimattomuudesta perustamissopimuksen 95 artiklan kanssa. Kansallisen tuomioistuimen ennakkoratkaisupyynnössä ei kuitenkaan ole mitään tähän viittaavaa; kansallinen tuomioistuin on päinvastoin esittänyt kysymyksensä olettaen, että auto oli tuotu toisesta jäsenvaltiosta. On joka tapauksessa vaikeaa käsittää, miten verovelvollisten yhdenvertaisen kohtelun periaatetta voitaisiin soveltaa. On kyseenalaista, onko verovelvollinen, jonka auto on tuotu suoraan muusta valtiosta kuin toisesta jäsenvaltiosta, samassa asemassa kuin verovelvollinen, jonka auto on tuotu toisesta jäsenvaltiosta.

31 Toiseksi on todettava, että ainakin toisen ennakkoratkaisukysymyksen osalta on kyseenalaista, ovatko kysymykset merkityksellisiä asian ratkaisemisen kannalta, koska Ranskan hallituksen mukaan verotuksen kannalta ei ole merkitystä sillä, onko Tabouillot'n auton veroteho laskettu vuoden 1956 ohjeen mukaisesti vai sen sijaan vuoden 1977 ohjeen mukaisesti; kyseinen Chevrolet Corvette, joka on nyt luokiteltu 33 hv:n mukaan, luokiteltaisiin suuren sylinteritilavuutensa vuoksi joka tapauksessa korkeammaksi kuin 23 hv ja kuuluisi siten korkeimpaan veroluokkaan. Tabouillot ei ole kiistänyt tätä väitettä, ja komission huomautukset näyttävät tukevan sitä. Komissio esittää sellaisen tutkimuksen perusteella, joka koski verotehon molempien määrittämismenetelmien vaikutusta useisiin automalleihin, että ero ei ole koskaan suurempi kuin kolme hv. Koska esillä olevassa asiassa on epäselvää juuri se, onko perustamissopimuksen 95 artiklan kanssa yhteensopivaa, että samanaikaisesti on voimassa kaksi eri tehon määrittämismenetelmää, näyttäisi näin ollen siltä, ettei yhteisöjen tuomioistuimen antamalla tuomiolla voi olla merkitystä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian kannalta.

32 Edellä esitetyillä perusteilla ennakkoratkaisupyyntö voidaan jättää tutkimatta. Saattaa kuitenkin olla hyödyllistä joka tapauksessa tarkastella lyhyesti asiakysymystä.

Asiakysymys

33 Koska ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvät tiedot ovat puutteellisia, yhteisöjen tuomioistuimen on käsiteltävä kansallisen tuomioistuimen esittämiä kysymyksiä varsin yleisluonteisesti. Nämä kysymykset koskevat ennen kaikkea sitä, missä tilanteessa jäsenvaltio voi käyttää porrastetussa ja progressiivisessa ajoneuvoverojärjestelmässä kahta eri menetelmää ajoneuvon verotehon määrittämiseksi. Kysymystä on tarkasteltava seuraavaa taustaa vasten: on ilmeisesti riidatonta, että yhden menetelmän (vuoden 1956 kaavan) soveltaminen johtaa säännönmukaisesti korkeamman verotehon vahvistamiseen ja siten usein korkeampaan verotukseen kuin toisen, tavanomaisen menetelmän (vuoden 1977 kaavan) soveltaminen. Tätä tukevat komission esittämät luvut, joita ei ole riitautettu. Riidanalaista on kuitenkin se, a) koskeeko vuoden 1956 ohjeen soveltaminen ensisijaisesti tuontiautoja ja b) sovelletaanko tätä ohjetta ainoastaan silloin, kun vuoden 1977 ohjeen soveltaminen on tosiasiallisesti mahdotonta.

34 Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella on selvää, että progressiivinen verotus on sallittua, edellyttäen, että sen vaikutus kotimaisiin ja tuontituotteisiin on neutraali. Tätä neutraalisuusedellytystä sovelletaan moottoriajoneuvojen osalta myös verotehon määrittämismenetelmään.(21) Kun käytetään kahta eri menetelmää, joiden tuloksena saadaan eri suuruiset verot, kuten esillä olevassa asiassa näyttää olevan, järjestelmän pitää jälleen olla neutraali: menetelmän valintaa koskevien sääntöjen on perustuttava objektiivisiin kriteereihin, joilla ei syrjitä vastaavia tuontituotteita ja joilla ei suosita kotimaista tuotantoa.

35 Ei ole mitenkään selvää, onko Ranskan järjestelmä näiden edellytysten mukainen, ja - kuten komissio toteaa - näyttää siltä, että sen nykyinen soveltamismenettely ei ole transparentti. Yhteisöjen tuomioistuin on tältä osin katsonut, että silloin kun menettely ei ole transparentti, jäsenvaltioilla on todistustaakka siitä, että kyseinen järjestelmä ei johda missään oloissa syrjiviin vaikutuksiin.(22) Vaikka tämä ratkaisu annettiin perustamissopimuksen 169 artiklan mukaisessa jäsenyysvelvoitteiden laiminlyöntiä koskevassa menettelyssä, on selvää, että sitä voidaan soveltaa yleisesti. Perustamissopimuksen 95 artiklalla on välitön oikeusvaikutus, ja siihen on voitava vedota kansallisissa tuomioistuimissa. Verotusjärjestelmä, jonka soveltaminen ei ole siinä määrin transparenttia, että kansalliset tuomioistuimet voisivat päättää, onko se syrjivä, estää verovelvollista vetoamasta 95 artiklaan. Tällaisen järjestelmän on pelkästään tästä syystä oltava perustamissopimuksen 95 artiklan vastainen. Verosyrjintää koskevan kiellon tehokkuus voisi heikentyä olennaisesti, jos jäsenvaltioilla olisi mahdollisuus ottaa käyttöön tai pitää voimassa verojärjestelmä, joka ei ole transparentti, erityisesti silloin kun vero on porrastettu ja progressiivinen ja kun se kannetaan tuotteesta, johon verot vaikuttavat erityisen voimakkaasti ja jota myydään suuria määriä rajojen yli, kuten autoista.

36 Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut saman tehokkuusperiaatteen nojalla, että muilla aloilla sovellettavaan syrjintäkieltoon eli erityisesti miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteeseen ja samapalkkaisuusperiaatteeseen on voitava vedota kansallisissa tuomioistuimissa; tämän vuoksi yhteisöjen tuomioistuin on katsonut yhteisön oikeuden vastaiseksi sellaisen järjestelmän, jossa avoimuuden puuttuminen esti kansallisia tuomioistuimia harjoittamasta minkäänlaista valvontaa, ja se on katsonut, että joissakin tapauksissa saatetaan edellyttää todistustaakkaa koskevien kansallisten säännösten muuttamista, jotta tasa-arvoisen kohtelun periaatetta voidaan noudattaa tehokkaasti.(23)

37 Samankaltaisista syistä periaate, jonka mukaan menetelmän valintaa koskevien sääntöjen on oltava objektiivisia ja neutraaleja, koskee mielestäni myös todistelua koskevia edellytyksiä. Jos epäedullisempaa veron määrittämismenetelmää sovelletaan ainoastaan silloin, kun edullisempaa menetelmää ei voida soveltaa siitä syystä, että tietoja tuontituotteen teknisistä ominaisuuksista ei ole käytettävissä, verovelvollisella on oltava mahdollisuus näyttää kaikin kohtuullisin keinoin näiden teknisten ominaisuuksien olemassaolo. Myös tältä osin on esitetty epäilyjä, ja komissio ja Tabouillot ovat väittäneet, että Ranskan viranomaiset eivät ole joissakin tapauksissa hyväksyneet luotettavia teknisiä tietoja, joiden perusteella olisi voitu soveltaa edullisempaa, vuoden 1977 ohjetta.

Ratkaisuehdotus

38 Näin ollen on erittäin kyseenalaista, voidaanko ennakkoratkaisupyyntö ottaa tutkittavaksi. Mikäli kysymyksiin kuitenkin päätetään vastata, niihin pitäisi vastata seuraavalla tavalla:

1) EY:n perustamissopimuksen 95 artiklan vastaista ei ole, että jäsenvaltio soveltaa ajoneuvojen verotehon määrittämisessä menetelmää, joka perustuu objektiivisiin kriteereihin, joita sovelletaan samalla tavalla kyseisessä jäsenvaltiossa valmistettuihin ajoneuvoihin ja muista jäsenvaltioista tuotuihin ajoneuvoihin.

2) Perustamissopimuksen 95 artikla ei estä jäsenvaltioita soveltamasta kahdenlaisia sääntöjä ajoneuvojen verotehon määrittämiseksi, edellyttäen, että valinta näiden sääntöjen välillä perustuu objektiivisiin kriteereihin, joilla ei syrjitä vastaavia tuontituotteita ja jotka eivät ole omiaan suojaamaan kotimaista tuotantoa.

3) Kun jäsenvaltion ajoneuvojen verotehon määrittämiseksi soveltama järjestelmä ei ole transparentti, jäsenvaltioilla on velvollisuus osoittaa kansallisissa tuomioistuimissa, että järjestelmällä ei voi olla syrjiviä vaikutuksia.

(1) - Asia 112/84, Humblot v. Directeur des Services Fiscaux, tuomio 9.5.1985 (Kok. 1985, s. 1367).

(2) - Edellä alaviitteessä 1 mainittu asia 112/84, tuomion 12 kohta.

(3) - Edellä alaviitteessä 1 mainittu asia 112/84, tuomion 13 kohta.

(4) - Asia 433/85, Feldain v. Services Fiscaux du Département du Haut-Rhin, tuomio 17.9.1987 (Kok. 1987, s. 3521).

(5) - Tuomion 13 kohta.

(6) - Tuomion 14 kohta.

(7) - Tuomion 15 ja 16 kohta.

(8) - Tuomion 6 kohta.

(9) - Tuomion 16 kohta.

(10) - Tuomion 16 kohta.

(11) - Yhdistetyt asiat 76/87, 86/87-89/87 ja 149/87, Seguela v. Administration des Impôts, tuomio 28.4.1988 (Kok. 1988, s. 2397).

(12) - Asia C-113/94, Jacquier v. Directeur général des impôts, tuomio 30.11.1995 (Kok. 1995, s. I-4203).

(13) - Asia C-257/95, Bresle, määräys 2.2.1996 (Kok. 1996, s. I-233).

(14) - Edellä alaviitteessä 12 mainittu asia.

(15) - Ks. edellä 1 kohta.

(16) - Ks. mm. yhdistetyt asiat C-320/90-C-322/90, Telemarsicabruzzo ym., tuomio 26.1.1993 (Kok. 1993, s. I-393, 6 kohta); asia C-157/92, Banchero, määräys 19.3.1993 (Kok. 1993, s. I-1085, 4 kohta); asia C-378/93, La Pyramide, määräys 9.8.1994 (Kok. 1994, s. I-3999, 14 kohta); asia C-458/93, Saddik, määräys 23.3.1995 (Kok. 1995, s. I-511, 12 kohta) ja edellä alaviitteessä 13 mainittu asia Bresle, määräyksen 16 kohta.

(17) - Asia C-316/93, Vaneetveld, tuomio 3.3.1994 (Kok. 1994, s. I-763, 13 kohta) ja edellä alaviitteessä 16 mainittu asia Saddik, määräyksen 14 kohta.

(18) - Ks. yhdistetyt asiat 141/81-143/81, Holdijk ym., tuomio 1.4.1982 (Kok. 1982, s. 1299, 6 kohta) ja edellä alaviitteessä 16 mainittu asia Saddik, määräyksen 13 kohta.

(19) - Ks. mm. asia 126/80, Salonia, tuomio 16.6.1981 (Kok. 1981, s. 1563, 6 kohta); asia C-343/90, Lourenço Dias, tuomio 16.7.1992 (Kok. 1992, s. I-4673, 18 kohta); asia C-143/94, Furlanis, tuomio 26.10.1995 (Kok. 1995, s. I-3633, 12 kohta); asia C-129/94, Ruiz Bernáldez, tuomio 28.3.1996 (Kok. 1996, s. I-1829, 7 kohta); yhdistetyt asiat C-283/94, C-291/94 ja C-292/94, Denkavit ym., tuomio 17.10.1996 (Kok. 1996, s. I-5063, 44 kohta) ja yhdistetyt asiat C-320/94, C-328/94, C-329/94, C-337/94, C-338/94 ja C-339/94, Reti Televisive Italiane ym., tuomio 12.12.1996 (Kok. 1996, s. I-6471, 23 kohta).

(20) - Asia 193/85, Co-Frutta, tuomio 7.5.1987 (Kok. 1987, s. 2085, 24-29 kohta).

(21) - Ks. edellä 10-12 kohta.

(22) - Asia C-152/89, komissio v. Luxemburg, tuomio 26.6.1991 (Kok. 1991, s. I-3141, 25 kohta) ja asia C-153/89, komissio v. Belgia, tuomio 26.6.1991 (Kok. 1991, s. I-3171, 16 kohta).

(23) - Ks. asia 318/86, komissio v. Ranska, tuomio 30.6.1988 (Kok. 1988, s. 3559, 27 kohta) ja asia 109/88, Danfoss, tuomio 17.10.1989 (Kok. 1989, s. 3199).