ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
30

On kuitenkin todettava, että kansallinen tuomioistuin on arvioinut asiaa tältä osin eri tavalla. Kyseisen tuomioistuimen mukaan ”F+E/ET-Systeme/Netzwerk/IBS”-osasto on BGB:n 613 a §:n 1 momentin ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettu liiketoiminnan osa, joka on luovutettu Ferrotronille, koska viimeksi mainitulle yhtiölle siirtyivät liikkeen olennaiset tuotantovälineet ja luettelot sen tavarantoimittajista ja asiakkaista, koska se otti palvelukseensa osan tietotaidon omaavista työntekijöistä ja koska sen emoyhtiö hankki oikeudet keskeisiin tuotteisiin ja teknologiaan. Kun otetaan huomioon nämä kansallisen tuomioistuimen esiin tuomat seikat ja se johtopäätös, johon se ratkaisun antamisesta vastaavana tuomioistuimena on päätynyt, tämän tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisukysymyksen merkityksellisyyttä ei ole syytä kyseenalaistaa.
124

Tämän jälkeen on muistutettava, että kun yhteisöjen tuomioistuin on todennut EY 234 artiklan nojalla aloitetussa menettelyssä, että yhteisön viranomaisen toimi on pätemätön, sen päätöksestä seuraa oikeudellisesti, että yhteisön toimivaltaisten toimielinten on toteutettava tarvittavat toimenpiteet todetun lainvastaisuuden korjaamiseksi, koska velvollisuutta, josta EY 233 artiklassa määrätään kumoamistuomion varalta, sovelletaan kyseisessä tapauksessa analogisesti (ks. mm. asia FIAMM ym. v. neuvosto ja komissio, tuomio 9.9.2008, Kok. 2008, s. I-6513, 123 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
42

Tässä tapauksessa on todettava, että koska Tanskan hallinto on vuoden 1978 marraskuusta aina vuoteen 1999 jatkuneella hallinnollisella käytännöllä myöntänyt yritysten ruokaloiden tarjoamiin ruokiin ja juomiin liittyviin ostoihin sisältyvän arvonlisäveron osalta täyden vähennysoikeuden, se ei saa enää myöhemmin rajoittaa tätä veroa koskevaa vähennysoikeutta. Tältä osin on korostettava, että kuudennen direktiivin 17 artiklan 6 kohdan toisen alakohdan yhteydessä on otettava huomioon ei pelkästään säädökset sanan varsinaisessa merkityksessä vaan yhtä lailla hallinnolliset toimet ja viranomaisten käytännöt asianomaisessa jäsenvaltiossa (em. asia Metropol ja Stadler, tuomion 49 kohta).
97

Niinpä jos yhteisöjen tuomioistuin on toimivaltainen arvioimaan oikeudellista ratkaisua, joka on tehty ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käsitellyistä perusteista, sen on oltava toimivaltainen myös arvioimaan niitä oikeudellisia seurauksia, joihin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on päätynyt tällaisen ratkaisun johdosta ja jotka muodostavat niin ikään oikeudellisen kysymyksen, sillä uhalla, että muutoksenhakumenettely menettäisi huomattavan osan merkityksestään.
Silloin, kun jäsenvaltio on lähettänyt Euroopan yhteisöjen komission ratkaistavaksi hakemuksen tuontitullien peruuttamisesta yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 82/97, 239 artiklan nojalla ja kun komissio on jo tehnyt päätöksen, joka sisältää tuontitoimenpiteiden oikeudellisten seikkojen tai tosiseikkojen arvioinnin yksittäistapauksessa, tällaiset arvioinnit velvoittavat EY 249 artiklan mukaisesti kaikkia sen jäsenvaltion toimielimiä, joille päätös on osoitettu, mukaan luettuina tuomioistuimet, joiden on arvioitava samaa tapausta mainitun asetuksen 220 artiklan nojalla.

Jos maahantuoja on nostanut EY 230 artiklan viidennessä kohdassa määrätyssä määräajassa kumoamiskanteen Euroopan yhteisöjen komission päätöksestä, jossa on otettu kantaa mainitun asetuksen 239 artiklassa tarkoitettuun tullien peruuttamishakemukseen, kansallisen tuomioistuimen on harkittava, onko sen lykättävä asian käsittelyä, kunnes tästä kumoamiskanteesta on annettu lopullinen ratkaisu, vai onko sen itse esitettävä Euroopan yhteisöjen tuomioistuimelle pätevyyden arviointia koskeva ennakkoratkaisukysymys.
6

Direktiivin 92/51 1 artiklan a alakohdassa määritellään ”tutkintotodistus” seuraavalla tavalla: ”– – koulutuksesta annettu yksittäinen asiakirja tai tällaisten asiakirjojen yhdistelmä: — jonka jäsenvaltion lakien, asetusten tai hallinnollisten määräysten mukaisesti asetettu toimivaltainen viranomainen on antanut, — jolla osoitetaan, että sen haltija on suorittanut: i) muun kuin direktiivin 89/48/ETY 1 artiklan a alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetun vähintään yksivuotisen tai vastaavan pituisen osa-aikaisen keskiasteen jälkeisen koulutuksen, johon pääsemiseksi yleensä vaaditaan yliopistoon tai muuhun korkeampaan koulutukseen pääsyn edellyttämä keskiasteen koulutus, ja tarvittaessa suorittanut kyseisten keskiasteen jälkeisten opintojen lisäksi vaadittavan ammattiin perehdyttävän koulutuksen, ii) tai liitteessä C mainitun koulutuksen, ja — jolla osoitetaan, että sen haltijalla on ammattipätevyys ryhtyä harjoittamaan säänneltyä ammattia tai harjoittaa sitä kyseisessä jäsenvaltiossa, edellyttäen, että koulutus, joka todistetaan tällä asiakirjalla, on suoritettu pääosin yhteisössä tai yhteisön ulkopuolella oppilaitoksissa, joissa annetaan jäsenvaltion lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten mukaista koulutusta tai että sen haltijalla on kolmen vuoden ammattikokemus, mistä on sen jäsenvaltion antama todistus, joka on tunnustanut kolmannen maan koulutuksesta antaman asiakirjan. – –”
2

Conseil d’État on esittänyt tämän pyynnön sellaisten harkintavallan väärinkäyttöön perustuvien kanteiden yhteydessä, joiden vireille panijana on Association nationale pour la protection des eaux et rivières – TOS – ja joissa vaaditaan muun muassa 3.1.1992 annetun vesilain nro 92-3 10 §:n mukaisesti luvan- tai ilmoituksenvaraisten toimien nimikkeistöstä annetun asetuksen nro 93-743 ja vedenjakoalueista annetun asetuksen nro 94-354 muuttamisesta annetun asetuksen nro 2006-881 (décret no 2006-881, du , modifiant le décret no 93-743 du relatif à la nomenclature des opérations soumises à autorisation ou à déclaration en application de l’article 10 de la loi no 92-3, du , sur l’eau, et le décret no 94-354, du , relatif aux zones de répartition des eaux; JORF , s. 10786) ja luokiteltujen laitosten nimikkeistön muuttamisesta annetun asetuksen nro 2006-942 (décret no 2006-942, du , modifiant la nomenclature des installations classées; JORF , s. 11336) kumoamista.
EY 226 artiklaan perustuvan kanteen yhteydessä komission asiana on valita ajankohta, jolloin se nostaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen, eikä niillä näkökohdilla, joilla on ratkaiseva merkitys valinnassa, ole vaikutusta kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytyksiin. Mainitun artiklan oikeussääntöjä sovellettaessa komissio ei ole sidottu tietyn määräajan noudattamiseen; poikkeuksen muodostavat tilanteet, joissa perustamissopimuksen kyseisessä määräyksessä tarkoitetun oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn liian pitkä kesto on omiaan vaikeuttamaan kyseisen jäsenvaltion mahdollisuuksiin osoittaa vääriksi komission väitteet ja siten loukkaamaan puolustautumisoikeuksia. Asianomaisen jäsenvaltion on näytettävä, että asianlaita on tällainen.

(ks. 21 ja 22 kohta)
Yhdistetyt asiat C-522/07 ja C-65/08

Dinter GmbH

vastaan

Hauptzollamt Düsseldorf

ja

Europol Frost-Food GmbH

vastaan

Hauptzollamt Krefeld

(Finanzgericht Düsseldorfin esittämät ennakkoratkaisupyynnöt)

”Yhteinen tullitariffi — Asetus (ETY) N:o 2658/87 — Yhdistetty nimikkeistö — Tariffiluokittelu — Pätevyys — Lisähuomautus — Omenamehutiiviste”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kahdeksas jaosto) 29.10.2009 I ‐ 10335

Tuomion tiivistelmä

Yhteinen tullitariffi – Tullinimikkeet – Yhdistetyn nimikkeistön selittävät huomautukset

(Neuvoston asetus N:o 2658/87; komission asetukset N:o 1776/2001, N:o 2031/2001 ja N:o 1810/2004)

Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87, sellaisena kuin siitä on säädetty asetuksen N:o 2658/87 liitteen I muuttamisesta annetuilla asetuksella N:o 1776/2001, asetuksella N:o 2031/2001 ja asetuksella N:o 1810/2004, liitteen I 20 ryhmän 5 lisähuomautuksen b kohta on pätemätön siltä osin kuin siinä suljetaan luonnonomenamehutiivisteet nimikkeen 2009 ulkopuolelle.

Alanimikkeen 200979 systematiikan perusteella voidaan selvästi katsoa, että luonnonomenamehutiivisteet, joiden Brix-arvo on hieman alle 67, eivät ole menettäneet hedelmämehun luonnettaan, toisin kuin kyseessä olevassa lisähuomautuksessa todetaan. Mainitussa lisähuomautuksessa omenamehutiivisteet suljetaan pois sellaisella lisätyn sokerin pitoisuuden fiktiivisellä laskelmalla, josta saadaan tulokseksi yli 50 painoprosenttia, kun taas omenamehutiivisteet, joista on poistettu vesi ja jotka siis saavat korkean Brix-arvon, säilyttävät luonnonmehun luonteensa. Koska mitään sokeria ei ole lisätty ja lisätyn sokerin korkea pitoisuus, joka on yli 50 painoprosenttia, johtuu ainoastaan tiivistämisestä, joka on seurausta veden poistamisesta, kyseessä olevalla lisähuomautuksella, jossa on suljettu omenamehutiivisteet nimikkeen 2009 ulkopuolelle, on selvästi muutettu kyseessä olevien tullinimikkeiden sisältöä ja ylitetty komissiolle asetuksen N:o 2658/87 9 artiklassa annettu toimivalta.

(ks. 40–42 kohta ja tuomiolauselma)
—

koska se ei ole antanut tämän direktiivin 1 artiklan 2 kohdan b alakohdan, c alakohdan toisen alakohdan ja d alakohdan ja 13 kohdan toisen alakohdan, 14 artiklan 4 kohdan, 17 artiklan 10 kohdan a ja c alakohdan, 34 artiklan 8 kohdan, 36 artiklan 2 kohdan, 39 artiklan 2 kohdan, 45 artiklan 1 kohdan ja 3 kohdan a ja c alakohdan, 48 artiklan 1–4 kohdan ja 6 kohdan c alakohdan, 49 artiklan 2 kohdan toisen luetelmakohdan ja 3–5 kohdan, 50 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan c alakohdan, 52 artiklan 1 kohdan, 57 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan d ja e alakohdan ja 3 kohdan ensimmäisen virkkeen eikä 65 artiklan 2 kohdan täysimääräisen ja asianmukaisen täytäntöönpanon edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä ja
1.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 35 kohta)
Ihmisille tarkoitettujen lääkkeiden hintojen sääntelytoimenpiteiden avoimuudesta ja niiden soveltamisesta kansallisissa sairausvakuutusjärjestelmissä annetun direktiivin 89/105 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että mikäli tässä säännöksessä säädettyjä vaatimuksia noudatetaan, jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat toteuttaa yleisiä toimenpiteitä kaikkien lääkkeiden tai tiettyjen lääkeryhmien hintojen alentamiseksi, vaikka ennen tällaisia toimenpiteitä ei ole määrätty kyseisiä hintoja koskevasta hintasulusta.

On nimittäin niin yhtäältä, että ”kaikkia lääkkeitä tai tiettyjä lääkeryhmiä koskevan hintasulun” käsite, joka sisältyy kyseiseen direktiivin 89/105 4 artiklan 1 kohtaan, kattaa kaikki lääkkeiden hintojen valvomiseksi toteutetut kansalliset toimenpiteet silloinkin, kun ennen näitä toimenpiteitä ei ole määrätty kyseisiä hintoja koskevasta hintasulusta. Kansalliset toimenpiteet kaikkien lääkkeiden tai tiettyjen lääkeryhmien hintojen alentamiseksi ovat kyseisen direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja kansallisia toimenpiteitä lääkkeiden hintojen valvomiseksi. Näiden toimenpiteiden on siis oltava direktiivissä 89/105 säädettyjen vaatimusten, erityisesti tämän direktiivin 4 artiklassa säädettyjen vaatimusten, mukaisia. Päinvastainen tulkinta tarkoittaisi sitä, että kaikkien lääkkeiden tai tiettyjen lääkeryhmien hintojen alentamista koskevat toimenpiteet jäisivät mainitun säännöksen soveltamisalan ulkopuolelle silloin, kun niitä ennen ei ole määrätty kyseisiä hintoja koskevasta hintasulusta.

Toisaalta direktiivin 89/105 taustalla on ajatus siitä, että siihen, miten jäsenvaltiot harjoittavat kansallista politiikkaansa sosiaaliturvan alalla, puututaan mahdollisimman vähän. Näin ollen tulkinta, jonka mukaan ennen kaikkien lääkkeiden tai tiettyjen lääkeryhmien hintojen alentamista koskevia toimenpiteitä on määrättävä kyseisiä hintoja koskevasta hintasulusta, vaikuttaisi jäsenvaltioiden politiikkaan, joka koskee hintojen vahvistamista, enemmän kuin on tarpeen kyseisessä direktiivissä tarkoitetun avoimuuden varmistamiseksi, koska siitä seuraisi, että jäsenvaltiot pakotettaisiin toteuttamaan toimenpiteitä lääkkeiden hintasuluksi ennen näiden hintojen alentamista.

(ks. 29–32, 34 ja 36–38 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Kansallisten viranomaisten, jotka toimivat tuomioistuinten valvonnassa, on ratkaistava tapauskohtaisesti, onko tuote direktiivissä 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annetulla direktiivillä 2004/27, tarkoitettu lääke vaikutuksensa perusteella, ottamalla huomioon kyseisen tuotteen kaikki ominaispiirteet, joihin kuuluvat muun muassa sen koostumus, farmakologiset, immunologiset ja/tai metaboliset ominaisuudet, sellaisina kuin ne voidaan todeta nykyisen tieteellisen tiedon valossa, sen käyttötavat, sen levityksen laajuus, se tieto, joka kuluttajilla on kyseisestä tuotteesta, sekä ne vaarat, joita sen käytöllä voi olla.

Jäsenvaltio, joka siksi, että se katsoo, että lääkekasvipohjaiset tuotteet, jotka on valmistettu laillisesti ja/tai joita on pidetty laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa, ovat lääkkeitä, joita on pidetty kaupan ilman edellytettyä markkinoille saattamista koskevaa lupaa, poistaa hallinnollisen käytännön perusteella markkinoilta lääkekasveja sisältävät tuotteet, jotka eivät sisälly kyseisen jäsenvaltion lääkekasvipohjaisten tuotteiden erityisrekisteriin eivätkä kasveista, joiden myynti yleisölle on kielletty tai joiden myyntiä yleisölle on rajoitettu niiden myrkyllisyyden vuoksi, laadittuun luetteloon ja jotka eivät ole valmiste, joka muodostuu yksinomaan yhdestä tai useasta lääkekasvista tai sen kokonaisesta osasta, palasta tai jauheesta, ei ole noudattanut EY 28 eikä EY 30 artiklan mukaisia velvoitteitaan.

Vaikka yhteisön oikeudessa ei lähtökohtaisesti estetä sitä, että jäsenvaltio vaatii markkinoille saattamista koskevan ennakkoluvan ennen kuin lääkekasvipohjaisia tuotteita voidaan pitää kaupan sen alueella, koska jäsenvaltioiden asiana on päättää ihmisten terveyden ja elämän suojelun varmistamisen tasosta, kun yhdenmukaistamista ei ole toteutettu, tätä harkintavaltaa on kuitenkin käytettävä suhteellisuusperiaatetta noudattaen. Tämän osalta tällaisen luvan on kussakin yksittäistapauksessa oltava todella tarpeen kansanterveyden suojelun varmistamiseksi, mikä merkitsee lääkekasvipohjaisen tuotteen kaupan pitämisen kansanterveydelle mahdollisesti aiheuttamien vaarojen perusteellista tapauskohtaista arviointia.

Tarkoitetun hallinnollisen käytännön, joka muodostuu markkinoille saattamista koskevan luvan hankkimisesta yksinomaan siksi, että lääkekasvi, jonka pohjalta tuote on valmistettu, ei sisälly kasvipohjaisista tuotteista annettuun kansalliseen lainsäädäntöön, järjestelmällisyys ei mahdollista sitä, että voitaisiin viimeisimpien tieteellisten tietojen perusteella ottaa huomioon näiden tuotteiden kansanterveydelle aiheuttama todellinen vaara, minkä vuoksi se ei vastaa kansanterveydelle väitetysti aiheutuvan vaaran perusteellista tapauskohtaista arviointia koskevaan edellytykseen.

(ks. 91–95 ja 116 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä, sellaisena kuin se on määriteltynä jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun ensimmäisen direktiivin 67/227 2 artiklan ensimmäisessä ja toisessa kohdassa ja jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/66, 2 artiklassa sekä 10 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja 2 kohdassa, ei ole esteenä sille, että jäsenvaltio säätää lainsäädännössään Puolan lainsäädännössä olevan veronkorotuksen kaltaisesta hallinnollisesta seuraamuksesta, joka voidaan määrätä arvonlisäverovelvollisille, jos todetaan, että arvonlisäverovelvollinen on jättämässään veroilmoituksessa ilmoittanut palautettavan verojen erotuksen tai ostoihin sisältyvän veron määrältään suuremmaksi kuin mihin sillä on oikeus.

Tällaisella veronkorotuksella ei ole arvonlisäveron olennaisia ominaispiirteitä siksi, että verotettavana tapahtumana ei ole minkään tyyppinen liiketoimi vaan kyseessä on väärä ilmoitus, ja siksi, ettei veron määrää vahvisteta suhteellisena osuutena verovelvollisen perimästä hinnasta. Kyseessä ei ole vero vaan itse asiassa hallinnollinen seuraamus, joka määrätään, jos todetaan, että verovelvollinen on ilmoittanut palautettavan verojen erotuksen tai ostoihin sisältyvän arvonlisäveron määrän suurempana kuin mihin sillä on oikeus.

Yhteisen arvonlisäverojärjestelmän periaate ei kuitenkaan ole esteenä sille, että jäsenvaltiot ottavat käyttöön säännöksiä, joilla sanktioidaan maksettavaa arvonlisäveroa koskevissa ilmoituksissa olevia sääntöjenvastaisuuksia. Kuudennen direktiivin 22 artiklan 8 kohdassa päinvastoin säädetään, että jäsenvaltiot voivat säätää muista velvoitteista, joita ne pitävät välttämättöminä veron asianmukaisesti kantamiseksi.

(ks. 18–21 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-47/07 P

Masdar (UK) Ltd

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Muutoksenhaku — EY 288 artiklan toinen kohta — Yhteisön saamaan perusteettomaan etuun perustuva kanne — Yhteisön tukiohjelmat — Komission sopimuskumppanin sääntöjenvastainen toiminta — Alihankintana suoritetut palvelut — Maksamatta jättäminen — Taloudelliseen toimintaan sisältyvät riskit — Luottamuksensuojan periaate — Yhteisön hallinnon huolellisuusvelvoite”

Julkisasiamies J. Mazákin ratkaisuehdotus 12.6.2008 I ‐ 9764

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 16.12.2008 I ‐ 9795

Tuomion tiivistelmä

Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhteisten periaatteiden mukaan henkilöllä, joka on menettänyt edun, joka hyödyttää toista taloudellisesti ilman, että tälle edun saamiselle on mitään oikeudellista perustetta, on lähtökohtaisesti oikeus saada takaisin tämän menetetyn edun määrä edun saaneelta henkilöltä. Perusteettomaan etuun perustuva kanne, sellaisena kuin siitä on säädetty useimmissa kansallisissa oikeusjärjestyksissä, ei sisällä edellytystä, joka koskisi vastaajan toiminnan lainvastaisuutta tai tuottamuksellisuutta. Sen sijaan on olennaista, että edulle ei ole mitään pätevää oikeudellista perustetta. Koska perusteeton etu muodostaa jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille yhteisen sopimussuhteen ulkopuolisen velvoitteen perusteen, yhteisö ei voi välttyä samojen periaatteiden soveltamiselta itseensä, kun luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö väittää, että yhteisö on saanut perusteetonta etua tämän henkilön kustannuksella. (ks. 44–47 kohta)

Perusteettomaan etuun perustuva kanne ei kuulu suppeasti tulkitun sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun järjestelmän soveltamisalaan; tämän vastuun syntyminen edellyttää kaikkien niiden edellytysten täyttymistä, jotka koskevat yhteisön moititun toiminnan lainvastaisuutta, vahingon syntymistä ja sitä, että tämän toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys. Se erottuu kyseisen järjestelmän nojalla nostetuista kanteista siltä osin kuin siinä ei edellytetä näyttöä vastaajan lainvastaisesta toiminnasta eikä edes minkäänlaista toimintaa vaan ainoastaan näyttöä siitä, että vastaaja on saanut etua ilman pätevää laillista perustetta ja että kantaja on vastaavasti menettänyt edun. Näistä ominaispiirteistä huolimatta oikeussubjektin mahdollisuutta nostaa perusteettomaan etuun perustuva kanne yhteisöä vastaan ei voida kieltää pelkästään sillä perusteella, että perustamissopimuksessa ei määrätä nimenomaisesti mahdollisuudesta nostaa tällaista kannetta. EY 235 artiklan ja EY 288 artiklan toisen kohdan tulkinta, jossa suljettaisiin pois tämä mahdollisuus, johtaisi tulokseen, joka olisi tehokasta oikeussuojaa koskevan periaatteen vastainen; tämä periaate on vahvistettu yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklassa. (ks. 49 ja 50 kohta)
Asia C-381/07

Association nationale pour la protection des eaux et rivières – TOS

vastaan

Ministère de l’Écologie, du Développement et de l’Aménagement durables

(Conseil d’État’n (Ranska) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Vesiympäristön pilaantuminen — Direktiivi 2006/11/EY — 6 artikla — Vaaralliset aineet — Päästöt — Ennakkolupa — Päästöstandardien vahvistaminen — Ilmoitusjärjestelmä — Kalanviljelylaitokset”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 6.11.2008 I ‐ 8283

Tuomion tiivistelmä

Ympäristö – Vesiympäristön pilaantuminen – Direktiivi 2006/11 – Ympäristönlaatunormit sisältävien erityisohjelmien täytäntöönpano tiettyjen vaarallisten aineiden aiheuttaman pilaantumisen vähentämiseksi

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/11 6 artikla ja liitteessä I oleva luettelo II)

Tiettyjen yhteisön vesiympäristöön päästettyjen vaarallisten aineiden aiheuttamasta pilaantumisesta annetun direktiivin 2006/11 6 artiklaa, jonka mukaan jäsenvaltioiden on vaadittava ennakkolupa, jossa vahvistetaan päästöstandardit, kaikkiin sellaisiin päästöihin, joiden voidaan epäillä sisältävän jotakin direktiivin liitteessä I olevan luettelon II ainetta, ei voida tulkita siten, että se sallii jäsenvaltioiden sen jälkeen, kun ne ovat tämän artiklan mukaisesti vahvistaneet vesien pilaamisen vähentämistä koskevat ohjelmat, joissa on ympäristönlaatunormit, ottaa käyttöön tiettyjä vähäpäästöisinä pidettyjä laitoksia varten ilmoitusjärjestelmän, johon sisältyy viittaus mainittuihin normeihin ja jonka mukaan hallintoviranomaisella on oikeus vastustaa kyseisen laitoksen toiminnan aloittamista tai asettaa sille omat päästöraja-arvot.

Yhtäältä näet kunkin sellaisen suunnitellun päästön, joka saattaa sisältää luettelon II aineita, erityinen ennakkotutkinta on tarpeen jäsenvaltioiden mainitun direktiivin 6 artiklan 1 kohdan – jonka mukaan se, että kaikkiin tämän luonteisiin päästöihin on saatava ennakkolupa, on yksi näiden ohjelmien täytäntöönpanomenetelmistä – mukaisesti vahvistamien vesien pilaamisen vähentämistä koskevien ohjelmien panemiseksi täytäntöön. Tällainen tutkinta on myös tarpeen, jotta kussakin hyväksytyssä päästötilanteessa voidaan vahvistaa päästöstandardit, jotka perustuvat näihin ohjelmiin sisältyviin ympäristönlaatunormeihin ja joilla pyritään vähentämään yhtä tai useampaa luettelon II ainetta sisältäviä päästöjä. Kyseinen tutkinta edellyttää lisäksi arviointia päästöjen kohteena olevien vesien konkreettisesta tilasta, joka on otettava huomioon päästöstandardien määrittämiseksi. Toisaalta hiljainen lupa ei voi olla yhteensoveltuva sen vaatimuksen kanssa, jonka mukaan ennakkoluvassa on vahvistettava päästöstandardit.

(ks. 27 ja 35 kohta sekä tuomiolauselma)
38

Parlamentti ja neuvosto katsovat riidanalaisen asetuksen rakenteen ja sisällön tarkastelun osoittavan selvästi, että riidanalaisella asetuksella on yksi pääasiallinen tarkoitus, nimittäin ympäristönsuojelu. Asetuksen johdanto-osan 1 ja 42 perustelukappaleessa tämä tavoite mainitaan nimenomaisesti, muihin perustelukappaleisiin ei sen sijaan sisälly ainoatakaan mainintaa yhteisen kauppapolitiikan tavoitteisiin pyrkimisestä. Nämä toimielimet korostavat, että kyseisellä asetuksella pyritään samaan päätarkoitukseen ja sillä on sama perusrakenne kuin asetuksella N:o 259/93, jonka oikeudellisena perustana on ollut yksinomaan ETY:n perustamissopimuksen 130 s artikla. Riidanalaisen asetuksen ympäristöön liittyvät tarkoitusperät ilmenevät myös siitä, että asetuksen tarkoituksena on sitä edeltäneen asetuksen N:o 259/93 tavoin panna täytäntöön velvoitteet, jotka johtuvat Baselin yleissopimuksesta, jonka WTO on merkinnyt luetteloihinsa ympäristönsuojelua koskevana monenvälisenä yleissopimuksena ja joka on yhteisön puolesta tehty päätöksellä 93/98, joka on tehty ETY:n perustamissopimuksen 130 s artiklan nojalla.