FI Euroopan unionin virallinen lehti C 63/19

Kanne 30.11.2010 — Euroopan komissio v. Saksan liittotasavalta

(Asia C-562/10)

2011/C 63/37

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamiehet): F.W. Bulst ja I. Rogalski)

Vastaaja: Saksan liittotasavalta

Vaatimukset

Kantaja vaatii, että unionin tuomioistuin toteaa, että

— Saksan liittotasavalta ei ole noudattanut SEUT 56 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska 1) se myöntää sosiaaliturvasta annetun lain (Sozialgesetzbuch) XI osan (jäljempänä SGB XI) 34 §:n 1 momentin 1 kohdan sanamuodon mukaan oikeuden hoitoavustukseen (Pflegegeld) hoitoa tarvitsevan henkilön Euroopan unionin toisessa jäsenvaltiossa tapahtuvan tilapäisen oleskelun yhteydessä vain enintään kuuden viikon ajaksi 2) se ei ole säätänyt, että niiden hoitopalvelujen, jotka hoitoa tarvitseva henkilö otti vastaan Euroopan unionin toisessa jäsenvaltiossa tapahtuvan tilapäisen oleskelun yhteydessä Euroopan unionin toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelta palvelujen tarjoajalta, korvauksen määrä on sama kuin Saksassa annettavien hoitoluontoisetuuksien korvauksen määrä, tai se on sulkenut pois tällaisen korvauksen SGB XI:n 34 §:n 1 momentin 1 kohdalla 3) se ei korvaa hoitoapuvälineiden vuokraamisesta aiheutuvia kuluja hoitoa tarvitsevan Euroopan unionin toisessa jäsenvaltiossa tapahtuvan tilapäisen oleskelun yhteydessä tai sulkee niiden korvaaminen pois SGB XI:n 34 §:n 1 momentin kohdalla myös silloin, kun nämä kulut korvattaisiin Saksassa tai asetettaisiin hoitoapuvälineet henkilön käyttöön, eikä korvaaminen johtaisi Saksassa annettavien etuuksien kaksinkertaistumiseen tai muuhun korottumiseen.

— Saksan liittotasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Tämän kanteen kohteena on Saksan hoitovakuutuslainsäädäntö, jonka mukaan hoidon tarpeessa olevat henkilöt, jotka saavat Saksassa lakisääteisen (sosiaaliturvan) hoitovakuutuksen etuuksia, eivät voi saada näitä etuuksia saman laajuisina, jos he siirtyvät tilapäisesti toiseen jäsenvaltioon ja ottavat (haluavat ottaa) siellä vastaan hoitopalveluja tai saada hoitoavustusta. Kysymyksessä olevissa hoitoluontoisetuuksia, hoitoavustusta ja hoitoapuvälineitä koskevissa Saksan säännöksissä säädetään Euroopan unionin toisessa jäsenvaltiossa tapahtuvan tilapäisen oleskelun osalta huomattavasti alhaisimmista etuuksista kuin Saksassa annettavan hoidon kohdalla.

Komission käsityksen mukaan kysymyksessä olevat säännökset eivät ole yhteensopivia SEUT 56 artiklan kanssa, koska niillä vaikeutetaan huomattavasti hoitopalvelujen käyttämistä Euroopan unionin toisessa jäsenvaltiossa ja niitä ei voida perustella yleistä etua koskevilla pakottavilla syillä tai ne eivät ole tarpeen sen takia. Hoitopalvelut, kuten myös apuvälineiden vuokraaminen hoitoa varten, ovat suorituksia, joista maksetaan korvaus, ja ne ovat täten siltä osin SEUT 56 artiklassa tarkoitettuja palveluja. Ne kuuluvat siten palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien määräysten ja säännösten soveltamisalaan. Unionin tuomioistuin on korostanut Euroopan unionin toisessa jäsenvaltiossa aiheutuneiden sairaanhoitokulujen korvaamista koskevassa oikeuskäytännössään, että jäsenvaltioiden on noudatettava yhteisön oikeutta silloin, kun ne käyttävät sosiaaliturvajärjestelmiensä järjestämistä koskevaa toimivaltaansa. Tämän takia se, että lainsäädäntö kuuluu sosiaaliturvan alaan, ei merkitse sitä, että se jäisi SEUT 56 artiklan soveltamisen ulkopuolelle.

Hoitoavustusta koskevan lainsäädännön osalta (syrjivä) rajoitus tulee esiin siinä, että oikeus hoitoavustukseen on olemassa — siltä osin kuin vakuutettu oleskelee ulkomailla — ainoastaan enintään kuuden viikon ajalta. Näin ollen tälle hoidon tarpeessa olevalle henkilölle tehdään vaikeaksi hoitopalvelujen vastaanottaminen ulkomailla tämän ajanjakson jälkeen.

Hoitoluontoisetuuksia koskevan lainsäädännön osalta (syrjivä) rajoitus tulee esiin siinä, että sellaisten hoitoluontoisetuuksien, jotka otettiin vastaan hoitoa tarvitsevan henkilön Euroopan unionin toisessa jäsenvaltiossa tapahtuvan tilapäisen oleskelun yhteydessä ja joiden tarjoajana oli Euroopan unionin toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut palvelujen tarjoaja, kulujen korvaamisesta ei ole säädetty tai niiden korvaaminen on suljettu pois. Se seikka, että myöskään Saksassa ei oteta vastattavaksi sellaisissa laitoksissa annetuista hoitoluotoisetuuksista aiheutuvia kuluja, joiden kanssa hoitokassa (Pflegekasse) ei ole tehnyt palvelujen toimittamista koskevaa sopimusta, kuten liittotasavallan hallitus esittää väitteenään, ei muuta asiaa. Saksassa on nimittäin lukuisia palvelun tarjoajia, jotka ovat tehneet palvelujen toimittamista koskevan sopimuksen. Komission tietojen mukaan sellaisia palvelujen tarjoajia ei sen sijaan ole ylipäätään olemassa Euroopan unionin toisissa jäsenvaltioissa. Siltä osin vakuutettujen (tai hoidon tarpeessa olevien henkilöiden) on periaatteessa mahdotonta ottaa sosiaaliturvan hoitovakuutuksen hoitoluontoisetuuksia vastaan toisessa jäsenvaltiossa, kun taas ne voisivat ottaa ne vastaan Saksassa — joskaan ei kaikilta palvelujen tarjoajilta.

Lopuksi hoitoapuvälineitä koskevan lainsäädännön osalta (syrjivä) rajoitus tulee esiin siinä, että sellaisten hoitoapuvälineiden vuokrauksesta (ja käytöstä) aiheutuvia kuluja ei korvata Euroopan unionin toisessa jäsenvaltiossa myöskään silloin, kun ne otettaisiin vastattavaksi Saksassa annettavan hoidon yhteydessä.

Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 56 artiklassa taattuun palvelujen tarjoamiseen vapauteen ei ainoastaan vaadita poistamaan kaikki toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen palvelujen tarjoajan syrjintä tämän kansalaisuuden perusteella, vaan siinä edellytetään myös kaikkien rajoitusten poistamista, vaikka rajoituksia sovellettaisiin tekemättä eroa sen mukaan, onko palvelujen tarjoaja jäsenvaltion oma kansalainen vai jonkin toisen jäsenvaltion kansalainen, mikäli rajoitukset ovat omiaan estämään toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen ja siellä laillisesti vastaavia palveluja tarjoavan palvelujen tarjoajan toiminnan tai vaikeuttamaan tämän toimintaa.

Liittovaltion hallituksen esittämät oikeuttamisperusteet — kansanterveyden ja hoitovakuutuksen taloudellisen tasapainon suojaaminen — eivät ole sellaisia perusteita, joilla nyt kysymyksessä oleva palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitus voitaisiin perustella.

Ensinnäkin rajoittavat säännökset menivät selvästi yli sen, mikä olisi tarpeen kyseisten palvelujen laadun tai terveyden suojaamiseksi. Näin ollen Euroopan unionin toisessa jäsenvaltiossa syntyneiden kulujen korvaaminen on yleisesti ja siitä riippumatta, kohdistuuko niihin laaduntarkkailutoimenpiteitä, poissuljettua. Täten kuluja ei korvata myöskään silloin, kun hoitopalvelujen riittävä laatu on varmistettu ja hoidon tarpeessa olevien henkilöiden terveyden vaarantuminen on suljettu pois.

Toiseksi Saksan säännökset, joissa suljetaan pois ulkomailla syntyneiden sellaisten kulujen korvaaminen, jotka olisivat joka tapauksessa määrältään Saksassa rahoitettavaa määrää selvästi alhaisempia, eivät ole tarpeen sosiaaliturvajärjestelmän taloudellisen tasapainon vakavan järkkymisen vaaran poissulkemiseksi. Palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitukselta voidaan välttyä sillä, että ulkomailla vastaanotetuista hoitopalveluista aiheutuvat kulut korvataan vain siihen määrän asti, johon ne korvattaisiin myös Saksassa.