ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN

TUOMIO (ensimmäinen jaosto)

15 päivänä marraskuuta 2000

Asia T-261/99

Jean Dehon

vastaan

Euroopan parlamentti

”Henkilöstö — Ylennys — Ilmoitus avoimesta virasta — Ansioiden vertailu — Yhtäläiset mahdollisuudet”

Täydellinen teksti ranskankielellä II-1133

Aihe:

Kanne, jossa kantaja on vaatinut yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta kumoamaan Euroopan parlamentin päätöksen, jolla on hylätty kantajan hakemus avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa nro 8503 tarkoitettuun ranskan kielen käännösjaoston apulaisjaostopäällikön virkaan, ja päätöksen, jolla W. on nimitetty mainittuun virkaan.

Ratkaisu:

Parlamentin päätös, joka koskee kantajan hakemusta avointa virkaa koskevassa hakemuksessa nro 8503 tarkoitettuun ranskan kielen käännösjaoston apulaisjaostopäällikön virkaan ja W:n nimittämistä kyseiseen virkaan, kumotaan. Euroopan parlamentti velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Tiivistelmä

Henkilöstö – Ilmoitus avoimesta virasta – Kohde – Nimittävän viranomaisen harkintavalta – Rajat – Avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa asetetut edellytykset – Tuomioistuinvalvonta

(Henkilöstösääntöjen 7 artikla)

Vaikka nimittävällä viranomaisella on hakijoiden ansioita ja heistä tehtyjä arviointeja vertaillessaan laaja harkintavalta ja se voi käyttää tätä harkintavaltaansa muun muassa täyttäessään avointa virkaa, sen on käytettävä sitä avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa asetetuissa rajoissa. Avointa virkaa koskevan ilmoituksen tarkoituksena on nimittäin ilmoittaa asianomaisille henkilöille mahdollisimman tarkasti kyseisen viran hoitamiseen vaadituista edellytyksistä, jotta kyseiset henkilöt voivat arvioida, kannattaako heidän hakea kyseistä virkaa.

Sen harkintavallan käyttö, joka nimittävällä viranomaisella on virkaan nimittämistä ja ylentämistä koskevissa asioissa, edellyttää viranhakua koskevien asiakirjojen täsmällistä tutkimista ja avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa esitettyjen edellytysten huolellista huomioon ottamista siten, että nimittävän viranomaisen on hylättävä jokainen hakija, joka ei täytä näitä edellytyksiä.

Sen valvomiseksi, ettei nimittävä viranomainen ole ylittänyt laissa asetettuja rajoja, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on ensiksi tutkittava, mitkä kyseisessä yksittäistapauksessa ovat avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa asetetut edellytykset, ja tarkistettava sen jälkeen, täyttääkö kyseiseen virkaan valittu henkilö todellisuudessa kyseiset edellytykset.

(ks. 33-36 kohta)

Viittaukset: asia 188/73, Grassi v. neuvosto, tuomio 30.10.1974 (Kok. 1974, s. 1099,38 ja 40 kohta); asia C-35/92, parlamentti v. Frederiksen, tuomio 18.3.1993 (Kok. 1993, s. I-991, 13-17 kohta) ja asia T-21/96, Giannini v. komissio, tuomio 19.3.1997 (Kok. H. 1997, s. I-A-69 ja s. II-211. 19 kohta).
Käytäntö, jonka mukaan ansioituneimpien henkilöiden luettelossa edellisen ylennyskierroksen aikana olleet virkamiehet, joita ei ylennetty, ylennetään automaattisesti, jos heidän toimintansa on ollut moitteetonta, on selvästi henkilöstösääntöjen 45 artiklan 1 kohdan vastainen. Ylentämispäätökset nimittäin edellyttävät, että nimittävä viranomainen vertailee niiden virkamiesten ansioita, joilla on mahdollisuus ylennykseen, sekä heistä laadittuja arviointeja. Tällainen vertailu on suoritettava jokaisen ylennysmenettelyn yhteydessä.

Virkamies ei näin ollen voi pätevästi vedota ylennysohjekirjan säännösten rikkomiseen siltä osin kuin niissä vahvistetaan edellä mainittu käytäntö.

(ks. 36-38 kohta)

Viittaukset: asia T-3/92, Latham v. komissio, 9.2.1994 (Kok. H. 1994, s. I-A-23 ja II-83. 50 kohta) ja asia T-76/98, Hamptaux v. komissio, 25.3.1999 (Kok. H. 1999, s. I-A-59 ja II-303, 44, 46 ja 49 kohta).
Vaikka asianosainen voi nostaa vahingonkorvauskanteen olematta velvollinen vaatimaan hänelle vahinkoa aiheuttavan lainvastaisen toimen kumoamista, hän ei voi tällä tavoin sivuuttaa sellaisen kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumista, joka koskee samaa lainvastaisuutta ja jolla on vastaavat vahingonkorvaukseen liittyvät tavoitteet. Erityisesti virkamies, joka ei ole riitauttanut hänelle kielteisiksi katsomiaan toimia nostamalla ajoissa kumoamiskanteen, ei voi korvausvaatimuksen avulla korjata laiminlyöntiään ja saada hyväkseen uutta valitusaikaa.

Hyvä hallintotapa, yhteisön yksiköiden järkiperäinen toiminta sekä virkamiesten etujen suojaaminen edellyttävät sitä, että henkilöstösääntöjen 43 artiklassa tarkoitetut arviointikertomukset välttämättä laaditaan. Yksi hallinnon pakottavista velvollisuuksista on näin ollen huolehtia siitä, että nämä kertomukset säännöllisesti laaditaan henkilöstösäännöissä edellytettyinä aikoina ja noudattaen niitä koskevia säännöksiä.

Ylennysmenettely on periaatteessa virheellinen, jos nimittävä viranomainen ei ole voinut vertailla hakijoiden ansioita, koska hallinto on laatinut yhden tai useamman hakijan arviointikertomuksen huomattavasti myöhässä. Virkamies ei kuitenkaan voi valittaa itseään koskevan arviointikertomuksen laatimisen viivästymisestä, jos tämä viivästyminen johtuu hänestä edes osittain tai jos hän on siihen merkittävästi myötävaikuttanut.

Arviointikertomuksen laatimisen viivästymistä, joka johtuu asian saattamisesta arviointikertomuskomitean käsiteltäväksi, ei siis voida lukea hallinnon syyksi.

(ks. 67 ja 70 kohta)

Viittaukset: asia C-68/91, Moritz v. komissio, 17.12.1992 (Kok. 1992, s. I-6849, 16 kohta); asia T-58/92, Moat v. komissio, 16.12.1993 (Kok. 1993, s. II-1443, 59 kohta); em. asia Búrban v. parlamentti, 45 kohta ja asia T-15/96, Liao v. neuvosto, 6.11.1997 (Kok. H. 1997, s. I-A-329 ja s. II-897, 33 kohta).
Henkilöstösääntöjen 85 artiklaa, jonka mukaan aiheettomasti saatu määrä peritään takaisin, jos sääntöjenvastaisuus on ollut niin ilmeinen, että suorituksen saajan on täytynyt olla tietoinen suorituksen aiheettomuudesta, on tulkittava siten, että asianomainen, jonka on pyrittävä tutkimaan ja tarkastamaan asioita, on velvollinen takaisinmaksuun, kun kyseessä on erehdys, joka ei voi jäädä huomaamatta sellaiselta tavanomaisen valveutuneelta toimihenkilöltä tai virkamieheltä, jonka voidaan olettaa olevan tietoinen oikeuksiaan koskevista määräyksistä.

Kun suorituksen sääntöjenvastaisuus johtuu yksinkertaisesta henkilöstösääntöjen määräyksen tulkinnasta siten, että asianomaisen on täytynyt olla siitä henkilöstösääntöjen 85 artiklassa tarkoitetulla tavalla tietoinen, tämä ei voi vedota luottamuksensuojaan kyseisen määräyksen vastaisenhallintokäytännön osalta.

(ks. 32-34 kohta)

Viittaukset:asia T-22/92, Weißenfels v. parlamentti, 26.10.1993 (Kok. 1993, s. II-1095, 92 kohta); asia T-236/97, Ouzounoff Popoff v. komissio, 2.7.1998 (Kok. H. 1998, s. II-905, 44 ja 51 kohta) ja asia T-156/96, Jensen v. komissio, 16.7.1998 (Kok. H. 1998, s. II-1173, 63 kohta).
36

Kantaja väittää pääasiallisesti, ettei toimielin voi tehdä henkilöstösääntöjen 67 artiklan 2 kohdan perusteella vähennystä, ellei se ensin totea, että muualta maksetut lisät ovat laadultaan samoja kuin ne perhelisät, jotka virkamiehellä on henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 1 jakson perusteella oikeus saada. Tässä tapauksessa se seikka, että parlamentti päätti lopettaa päällekkäisyyden estävän säännön soveltamisen kantajan Tanskan lain perusteella saamien lisien kaltaisiin lisiin, merkitsee ainoastaan sitä, että parlamentti on muodollisesti myöntänyt näiden lisien laatua koskevan arviointivirheensä. Näissä olosuhteissa kantaja katsoo, että parlamentin on palautettava hänelle kaikki ne määrät, jotka parlamentti on vähentänyt henkilöstösääntöjen 67 artiklan 2 kohdan perusteella 1.11.1987 alkaen, korotettuna 8 prosentin vuotuisella korolla.
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1 Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu - Edellytykset - Lainvastaisuus - Vahinko - Syy-yhteys - Todistustaakka

(EY:n perustamissopimuksen 215 artiklan toinen kohta)

2 Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu - Edellytykset - Todellinen ja varma vahinko - Todistustaakka

Tiivistelmä

1 Perustamissopimuksen 215 artiklan toisen kohdan ja siinä tarkoitettujen yleisten periaatteiden mukaan yhteisö on sopimussuhteen ulkopuolisessa vastuussa vahingosta ainoastaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on tosiasiallisesti syntynyt ja toiminnan ja aiheutuneeksi väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys.

Kantajan on näytettävä toteen toimielimen tekemäksi väitetyn virheen ja vahingon, johon kantaja vetoaa, välillä oleva syy-yhteys.

Kantaja, joka haluaa saada korvausta vahingosta, jonka kantaja väittää itselleen aiheutuneen siitä, että komissio viivytteli antaessaan kantajalle tiedoksi valtiontukia koskevan päätöksen, ei ole näyttänyt syy-yhteyttä toteen, sillä komission viivyttely ei ole voinut aiheuttaa kantajalle itsenäistä aineellista vahinkoa, joka olisi erotettavissa vahingosta, joka on aiheutunut itse päätöksestä, ja asia on näin siitä huolimatta, että todettaisiin, että komissio oli toiminut virheellisesti.

2 Kantaja voi saada vahingonkorvauskanteella korvausta aiheutuneeksi väittämästään aineettomasta vahingosta ainoastaan, jos kantaja näyttää kärsineensä todellista ja varmaa vahinkoa. Kantaja ei siis lähtökohtaisesti voi vedota pelkästään siihen, että sen mielestä kyseessä oleva toimielin on toiminut virheellisesti sitä kohtaan. Kantajan on vähintäänkin osoitettava, että moitittu toimielimen toiminta on vakavuutensa takia ollut sellaista, että se voi aiheuttaa kantajalle tällaista vahinkoa.
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1 Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Yksinoikeussopimukset - Poikkeuslupa - Sopimus yksinmyyntioikeudesta ilman vientikieltoa - Rinnakkaistuonnin rajoittamiseen tähtäävä yhdenmukaistettu menettelytapa - Menettelytapa ei kuulu poikkeusluvan soveltamisalaan

2 Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet - Perusteluvelvollisuus - Perusteluvelvollisuuden ulottuvuus

(EY:n perustamissopimuksen 190 artikla)

3 Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Komission harkintavalta

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

4 Kilpailu - Sakot - Yrityksen yksittäiseen toimintaan perustuva arviointi - Toiselle taloudelliselle toimijalle määrätyn rangaistuksen puuttuminen - Rangaistuksen puuttumisella ei ole merkitystä

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

Tiivistelmä

5 Perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan määräyksiä voidaan soveltaa yksinmyyntisopimukseen, jossa itsessään ei ole kieltoa sopimustuotteiden jälleenviennistä, koska sopimuspuolet osallistuvat yhdenmukaistettuun menettelytapaan, jonka tarkoituksena on rajoittaa jälleenmyyntiverkostoon kuulumattomille jälleenmyyjille tarkoitettuja rinnakkaistuonteja.

6 Yksittäisen päätöksen perusteluvelvollisuuden tavoitteena on mahdollistaa se, että yhteisöjen tuomioistuimet voivat valvoa päätöksen laillisuutta ja antaa sille, jota asia koskee, riittävät tiedot sen selville saamiseksi, onko päätös asianmukainen, ja mikäli se on virheellinen, mahdollisuus kiistää sen pätevyys niin, että tämän velvollisuuden ulottuvuus riippuu kyseessä olevan toimenpiteen luonteesta ja siitä asiayhteydestä, missä se on toteutettu. Jokaista päätöksen osaa on tarkasteltava yhdessä päätöksen muiden osien kanssa.

Jos komissio on perustamissopimuksen 190 artiklan perusteella velvollinen perustelemaan päätöksensä niillä tosiseikoilla ja oikeudellisilla seikoilla, joihin päätös oikeudellisesti perustuu, sekä ne syyt, joiden vuoksi komissio on tehnyt päätöksensä, sen ei kuitenkaan ole mainittava kaikkia niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka asianosaiset ovat esittäneet asian hallinnollisen käsittelyn kuluessa.

7 Perustamissopimuksen 85 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen rikkomisesta määrättävät sakot ovat komission kilpailupolitiikan väline. Komissiolla on näin ollen oltava harkintavaltaa niiden määrän vahvistamisessa, jotta se voi ohjata yritysten toimintaa niin, että ne noudattavat kilpailusääntöjä.

8 Jos yritys on toiminnallaan rikkonut perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa, se ei voi rangaistusta välttääkseen vedota tehokkaasti siihen seikkaan, että toiselle taloudelliselle toimijalle ei ole määrätty sakkoa, vaikka yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi ei olekaan saatettu tämän toisen yrityksen menettelyä.
19

Ensimmäisen syrjintätilanteen osalta kantaja toteaa, että häntä nuorempia ja vähemmän ammattikokemusta omaavia virkamiehiä on luokiteltu ylemmille palkkatasoille kuin kantaja. Hän väittää, että tilintarkastustuomioistuimessa ei ole otettu huomioon asetuksen N:o 3947/92 tavoitetta, jonka mukaan tarkoituksena on nimenomaan lopettaa henkilöstösääntöjen 32 artiklan vanhasta versiosta aiheutuneet pysyvät epäkohdat. Kantaja katsoo vastauksessaan suullisessa käsittelyssä esitettyyn kysymykseen, että tilintarkastustuomioistuin on rikkonut asetusta N:o 3947/92, koska se ei ole tulkinnut sitä asetuksen tavoite ja yhdenvertaisen kohtelun periaate huomioon ottaen.
71

On kuitenkin paikallaan varmistaa, soveltuuko edellä mainitussa asiassa Asia Motor France ym. vastaan komissio annettu tuomio (erityisesti 29 kohta), joka koskee perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklaa ja neuvoston asetusta N:o 17 — 6 päivänä helmikuuta 1962 annettua perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäistä täytäntöönpanoasetusta (EYVL 1962, 13, s. 204), tähän tapaukseen. Tässä yhteydessä on huomattava oleellinen ero tämän asian ja asian Asia Motor France ym. vastaan komissio välillä; jälkimmäisessä vaadittiin komissiota toteamaan, että yksityinen oli syyllistynyt rikkomiseen. Tuossa tapauksessa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin myönsi valittajana olevalle toiselle yksityiselle oikeuden saada komissiolta päätös valitukseensa. Tässä tapauksessa riidanalainen laiminlyönti on tapahtunut perustamissopimuksen 93 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan soveltamisalalla. Kun 93 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määrätään siitä, miten ne, joita asia koskee, osallistuvat menettelyyn, toisessa alakohdassa ei osallistumista enää mainita. Sen jälkeen kun päätös siitä, että valtion tuki on lainvastainen, on tehty, komissiolla on itse asiassa oltava laaja harkintavalta tämän päätöksen täytäntöönpanon yksityiskohtien suhteen, jotka voivat aiheuttaa lainvastaisen tuen palauttamiseen liittyviä monimutkaisia ongelmia (ks. myös asia C-349/93, komissio v. Italia, tuomio 23.2.1995, Kok. 1995, s. I-343, 13 kohta). Niinpä edellä mainitussa asiassa Asia Motor France ym. vastaan komissio annettu tuomio ei ole sovellettavissa tähän tapaukseen.
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu – Vastuun syntymisen edellytykset – Toimielinten lainvastainen toiminta

(EY:n perustamissopimuksen 215 artiklan toinen kohta (josta on tullut EY 288 artiklan toinen kohta); neuvoston asetukset N:o 1078/77, N:o 857/84 ja N:o 764/89)

Tiivistelmä

Asetuksella N:o 857/84 toteutetusta maito- ja maitotuotealan lisämaksujärjestelmän käyttöönotosta vuonna 1984 aiheutunut sopimussuhteen ulkopuolinen yhteisön vastuu syntyy ainoastaan sellaisia maidontuottajia kohtaan, jotka olivat väliaikaisesti keskeyttäneet maidontuotannon asetuksen N:o 1078/77 mukaisesti antamansa kaupan pitämisestä luopumista koskevan sitoumuksen nojalla ja jotka eivät voineet aloittaa maidontuotantoa uudelleen nimenomaan lisämaksujärjestelmän voimaantulon johdosta. Yhteisön vastuuta ei siis synny sellaisia tuottajia kohtaan, jotka eivät kaupan pitämisestä luopumista koskevan sitoumuksen päättyessä olleet aloittaneet uudelleen maidon kaupan pitämistä muista kuin mainitun järjestelmän voimaantuloon liittyvistä syistä.

Tuottajien, jotka ovat lopettaneet maidon kaupan pitämisen asetuksen N:o 1078/77 puitteissa ja jotka ovat asetuksen N:o 764/89 antamisen jälkeen hakeneet erityistä viitemäärää, joka heille on myönnetty ja sittemmin peruttu, tehtävänä on osoittaa, että heidän aikomuksenaan oli aloittaa uudelleen maidontuotanto kaupan pitämisestä luopumista koskevien sitoumustensa voimassaolon päätyttyä. Näyttö tällaisesta aikomuksesta katsotaan esitetyksi, kun kyseiset tuottajat osoittavat täyttävänsä sovellettavassa säännöstössä asetetut edellytykset, joiden ansiosta ne voivat aloittaa uudelleen maidontuotannon, pyytämällä ja säilyttämällä erityisen viitemäärän maidontuotannon uudelleen aloittamista varten.

Yhteisö voi täten olettaa niiden maidontuottajien osalta, joiden kaupan pitämisestä luopumista koskevan sitoumuksen voimassaolo päättyi lisämaksujärjestelmän voimaantulon jälkeen ja jotka hakivat erityistä viitemäärää asetuksen N:o 764/89 puitteissa mutta eivät saaneet sitä, koska he eivät täyttäneet mainitussa asetuksessa säädettyjä edellytyksiä, että mikäli mainitut tuottajat eivät esitä päinvastaista näyttöä, he eivät olisi voineet saada viitemäärää, jos asetuksessa N:o 857/84 olisi siitä säädetty, ja täten heidän tilanteensa on samanlainen kuin asetuksen N:o 1078/77 mukaisen sitoumuksen antaneiden tuottajien, jotka eivät ole koskaan hakeneet viitemäärää.

Tällaista olettamaa on sovellettava myös tuottajiin, jotka saivat asetuksen N:o 764/98 puitteissa erityisen viitemäärän, joka heiltä kuitenkin peruttiin, koska he eivät täyttäneet mainitussa asetuksessa säädettyjä edellytyksiä. Niinpä sen, että kuvatun kaltainen tuottaja ei pitänyt maitoa kaupan antamansa sitoumuksen voimassaolon päätyttyä, ei voida katsoa johtuneen lisämaksujärjestelmän voimaantulosta, kun mitään näyttöä tuottajan aikomuksesta aloittaa maidontuotanto uudelleen ei ole esitetty.

(ks. 84–88 ja 91 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Kilpailu - Sakot - Yhteisvastuu sakon maksamisesta - Edellytykset

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

Tiivistelmä

Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ei todeta nimenomaisesti, voidaanko yritys, jonka ei ole suoraan ja nimenomaisesti katsottu olevan vastuussa komission toteamasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, määrätä vastaamaan yhteisvastuullisesti toisen yrityksen kanssa sakosta, joka on määrätty tälle toiselle yritykselle seuraamukseksi siitä, että se on tekijänä syyllistynyt todettuun kilpailusääntöjen rikkomiseen.

On kuitenkin katsottava, että kyseistä säännöstä on tulkittava siten, että yritys voidaan määrätä vastaamaan yhteisvastuullisesti toisen yrityksen kanssa sakosta, joka on määrätty tälle toiselle, tahallaan tai tuottamuksesta kilpailusääntöjä rikkoneelle yritykselle, sillä edellytyksellä, että komissio samassa päätöksessä osoittaa, että olisi yhtä hyvin voitu todeta, että se yritys, jonka on vastattava sakosta yhteisvastuullisesti, on syyllistynyt kyseiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen. Tilanne voi olla tämä silloin, kun asianomaisten yritysten väliset taloudelliset ja oikeudelliset suhteet ovat sellaiset, että kyseistä tuotetta niiden yritysten lukuun, jotka ovat yhteisvastuussa sakon maksamisesta, markkinoidessaan yritys, jonka on katsottu suoraan ja nimenomaisesti olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, toimi vain kunkin tällaisen yrityksen apuorganisaationa, ja kun yrityksen, jonka on katsottu olevan vastuussa kilpailusääntöjen rikkomisesta, oli seurattava kunkin tällaisen yrityksen antamia suuntaviivoja voimatta käyttäytyä markkinoilla kustakin tällaisesta yrityksestä riippumattomana.
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1 Kumoamiskanne - Kumoamistuomio - Niiden toimenpiteiden ilmoittaminen, joihin kumoamisen johdosta on ryhdyttävä - Yhteisöjen tuomioistuinten toimivallan puuttuminen

(EY:n perustamissopimuksen 176 artikla)

2 Henkilöstö - Eläkkeet - Korjauskerroin - Eläkeläisen asuinvaltion korjauskertoimen soveltaminen henkilöstösääntöjen perusteella - Asetus, jota annettaessa ei ole noudatettu henkilöstösääntöjen muuttamiseksi säädettyä menettelyä ja jolla kolmannessa maassa asuvien eläkeläisten eläkkeisiin sovellettavaksi korjauskertoimeksi on vahvistettu 100 - Normihierarkian rikkominen - Lainvastaisuus

(Henkilöstösääntöjen 82 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 2175/88 3 artikla)

3 Henkilöstö - Eläkkeet - Korjauskerroin - Eläkkeensaaja, joka ei ole lainvastaisen asetuksen soveltamisen vuoksi saanut eläkettään asuinvaltionsa korjauskertoimella korjattuna - Oikeus viivästyskorkoon

Tiivistelmä

4 Yhteisöjen tuomioistuinten asiana ei ole kumomiskanteen hyväksyessään sanella riitautetun säädöksen antaneelle tai hallintotoimen tehneelle toimielimelle niitä toimenpiteitä, jotka tuomiosta seuraavat; niiden on tyydyttävä jättämään nämä seikat kyseisen toimielimen päätettäväksi, koska sen toimielimen, jonka säädös tai hallintotoimi on kumottu, on toteutettava tuomion täytäntöönpanemiseksi tarvittavat toimenpiteet. Tämän vuoksi tuomion täytäntöönpanon valvontakaan, joka edellyttäisi, jotta valvonta olisi tehokasta, että yhteisöjen tuomioistuimilla olisi valta ilmoittaa vastaajana olevalle toimielimelle ne toimenpiteet, jotka sen on toteutettava, ei kuulu yhteisöjen tuomioistuimille perustamissopimuksessa annettuun toimivaltaan.

5 Henkilöstösääntöjen 82 artiklan sanamuodosta käy ilmi, että eläkeläisillä on oikeus siihen, että heidän eläkkeisiinsä sovelletaan sitä valtiota varten vahvistettua korjauskerrointa, jossa he asuvat, vaikka he asuisivat yhteisön ulkopuolella. Vain siinä tapauksessa, että korjauskerrointa ei ole vahvistettu asuinvaltiota varten, eläkkeisiin on sovellettava korjauskerrointa 100, jolloin kyseiset eläkeläiset eivät saa hyväkseen mitään korjauskerrointa.

Normihierarkian periaatteen perusteella asetuksen N:o 2175/88 3 artikla, joka on hyväksytty noudattamatta henkilöstösääntöjen muuttamiseksi fuusiosopimuksen 24 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa määrättyä ja henkilöstösääntöjen 10 artiklassa säädettyä menettelyä, on lainvastainen siltä osin, kuin siinä säädetään edellä mainitun 82 artiklan vastaisesti sellaiseen eläkkeeseen sovellettavaksi korjauskertoimeksi 100, jonka saaja on osoittanut asuinpaikkansa olevan kolmannessa maassa.

6 Viivästyskorkoa voidaan velvoittaa maksamaan ainoastaan, jos saamisen pääoma on joko määrältään selvä tai ainakin määritettävissä objektiivisten kriteerien perusteella. Näin on asianlaita silloin, kun eläkkeensaaja, joka asuu maassa, jonka korjauskerroin on suurempi kuin 100, ei ole saanut sittemmin lainvastaiseksi todetun asetuksen perusteella hyväkseen tätä korjauskerrointa.
68

Tältä osin on syytä todeta, että kantajat, jotka olivat täyttäneet kaikki vaaditut edellytykset ja jotka olivat jo saaneet ennakkomaksuna 50 prosenttia ennakoidusta alueellista viitemäärästä, saattoivat olettaa ennen riidanalaisen asetuksen antamista, että he saavat viimeistään 60 päivän kuluessa alueellisten viitemäärien julkaisemisesta (asetuksen N:o 615/92 8 artikla) kansallisilta viranomaisilta suoraan maksettavan maksun, jota on korotettu tai alennettu asetuksen N:o 3766/91 3 artiklan 4 kohdan mukaisesti, jos todettu viitehinta vaihtelee yli 8 prosenttia ennakoituun viitehintaan verrattuna, ja jota on tarvittaessa tarkistettu asetuksen 6 artiklan 2 kohdan mukaisesti, jos taattu enimmäispinta-ala on ylitetty.