ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2

Yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 22.12.1994 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 3288/94 (EYVL L 349, s. 83; jäljempänä asetus N:o 40/94) 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Suhteelliset hylkäysperusteet”, säädetään seuraavaa: ”1. Aikaisemman tavaramerkin haltijan vastustuksesta tavaramerkkiä ei rekisteröidä: – – b) jos sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi, samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, [sen alueen, jolla aikaisempi tavaramerkki on suojattu,] yleisön keskuudessa on sekaannusvaara, joka sisältää vaaran tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Edellä 1 kohdassa ’aikaisemmalla tavaramerkillä’ tarkoitetaan: a) tavaramerkkejä, joiden rekisteröintihakemus on tehty ennen yhteisön tavaramerkin rekisteröintihakemuksen tekopäivää, ottaen tarvittaessa huomioon vaatimukset niiden etuoikeudesta, ja jotka kuuluvat seuraaviin ryhmiin: i) yhteisön tavaramerkit, – – c) tavaramerkkejä, jotka yhteisön tavaramerkin hakemispäivänä tai tarvittaessa yhteisön tavaramerkkiä koskevan hakemuksen etuoikeuspäivänä ovat jossakin jäsenvaltiossa yleisesti tunnettuja Pariisin yleissopimuksen 6 a artiklassa tarkoitetussa merkityksessä. – – 5. Jos aikaisempi yhteisön tavaramerkki on yhteisössä laajalti tunnettu ja aikaisempi kansallinen tavaramerkki on kyseisessä jäsenvaltiossa laajalti tunnettu, 2 kohdassa tarkoitetun aikaisemman tavaramerkin haltijan vastustuksesta tavaramerkkiä ei myöskään rekisteröidä, jos se on sama tai samankaltainen kuin aikaisempi tavaramerkki ja se rekisteröitäisiin sellaisia tavaroita tai palveluja varten, jotka eivät tosin ole samankaltaisia kuin tavarat tai palvelut, joita varten aikaisempi tavaramerkki on rekisteröity, mutta joiden osalta rekisteröitävän tavaramerkin käyttäminen ilman perusteltua syytä merkitsisi aikaisemman tavaramerkin erottamiskyvyn tai maineen epäoikeudenmukaista hyväksikäyttöä taikka olisi niille haitaksi.”
44

On siis katsottava, että EY 307 artiklan toisen kohdan mukaisesti jäsenvaltioiden on tarvittaessa avustettava toisiaan todettujen ristiriitojen poistamiseksi ja tapauksissa, joissa se on aiheellista, vahvistettava yhteinen kanta. Kun komissio täyttää EY 211 artiklaan perustuvaa tehtäväänsä huolehtia siitä, että perustamissopimuksen määräyksiä noudatetaan, sen on tehtävä aloitteet, joilla voidaan helpottaa kyseessä olevien jäsenvaltioiden keskinäistä avunantoa ja sitä, että kyseiset jäsenvaltiot vahvistavat yhteisen kannan.
17

Lain nro 289/2002 9 §:n 2 momentin b kohdan mukaan arvonlisäveron automaattinen määrittäminen tapahtuu siten, että kultakin verokaudelta maksetaan summa, ”jonka suuruus on 2 prosenttia verovelvollisen tavaroiden toimituksista ja palvelujen suorituksista suoritettavasta arvonlisäverosta, joka on tullut maksettavaksi kyseisen verokauden aikana”, ja 2 prosenttia ”samana verokautena vähennetystä tavaroiden ja palvelujen ostoihin sisältyvästä arvonlisäverosta” ja joka saadaan mainittujen määrien yhteenlaskemisen jälkeen. Prosenttiosuus on 1,5 prosenttia, kun myynteihin sisältyvä vero tai ostoihin sisältyvä vero on suurempi kuin 200000 euroa, ja 1 prosenttia, kun se on suurempi kuin 300000 euroa. Jos säännöksen soveltamisen seurauksena maksettava summa on yli 11600000 euroa, kyseisen määrän ylittävää osuutta alennetaan 80 prosentilla. Mainitun lain 9 §:n 6 momentissa asetetaan kuitenkin kunkin verokauden maksujen alaraja, joka on 500 euroa, kun kyseisen verovelvollisen liikevaihto on enintään 50000 euroa; 600 euroa, kun liikevaihto yli 50000 mutta enintään 180000 euroa, ja 700 euroa, kun liikevaihto ylittää 180000 euroa.
25

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sijoittautumisvapaus, joka perustamissopimuksen 52 artiklassa tunnustetaan jäsenvaltioiden kansalaisille ja joka sisältää oikeuden ryhtyä toimimaan ja toimia itsenäisenä ammatinharjoittajana samoin edellytyksin kuin sijoittautumisvaltion lainsäädännössä on määritelty sen omille kansalaisille, sisältää perustamissopimuksen 58 artiklan mukaisesti niiden jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti perustettujen yhtiöiden, joiden sääntömääräinen kotipaikka, keskushallinto tai päätoimipaikka on yhteisön alueella, oikeuden harjoittaa toimintaansa kyseisessä jäsenvaltiossa sivuliikkeen tai kauppaedustajan liikkeen välityksellä. Yhtiöiden osalta on tässä yhteydessä todettava, että niiden kotipaikkaa, niin kuin se on edellä määritelty, tarvitaan määrittelemään se yhteys, joka liittää ne tietyn valtion oikeusjärjestykseen samalla tavalla kuin kansalaisuus on osoituksena luonnollisten henkilöiden yhteydestä valtioonsa (ks. mm. asia C-141/99, AMID, tuomio 14.12.2000, Kok. 2000, s. I-11619, 20 kohta).
3

Direktiivin 89/104 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Tavaramerkkiin kuuluvat oikeudet”, säädetään seuraavaa: ”1. Rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on yksinoikeus tavaramerkkiin. Tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa: a) merkkiä, joka on sama kuin tavaramerkki ja samoja tavaroita tai palveluja varten kuin ne tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkki on rekisteröity; b) merkkiä, joka sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran, joka sisältää myös vaaran merkin ja tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Jäsenvaltio voi myös säätää, että haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan elinkeinotoiminnassa käyttämästä merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin tavaramerkki, vaikka tavarat tai palvelut, joita varten merkki on, eivät ole samankaltaisia kuin ne, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, milloin viimeksi mainittu tavaramerkki on laajalti tunnettu tässä jäsenvaltiossa ja merkin aiheeton käyttö merkitsee tavaramerkin erottuvuuden tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka on haitaksi tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle. 3. Edellä 1 ja 2 kohdassa säädetyin edellytyksin voidaan kieltää muun muassa: a) merkin paneminen tavaroihin tai niiden päällyksiin; b) tavaroiden tarjoaminen tai liikkeelle laskeminen tai niiden varastoiminen tällaista tarkoitusta varten merkkiä käyttäen taikka palvelujen tarjoaminen tai suorittaminen merkkiä käyttäen; c) tavaroiden maahantuonti tai maastavienti merkkiä käyttäen; d) merkin käyttäminen liikeasiakirjoissa ja mainonnassa. – – 5. Mitä 1–4 kohdassa säädetään, ei estä jäsenvaltioita soveltamasta niiden säännöksiä suojasta muuhun tarkoitukseen kuin tavaroiden tai palvelujen erottamiseksi tapahtuvaa merkin käyttämistä vastaan, jos merkin aiheeton käyttö merkitsee tavaramerkin erottuvuuden tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka on haitaksi tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle.”
36

Verotuksen neutraalisuuden periaatteesta, joka heijastaa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta arvonlisäverotuksessa, seuraa muun muassa, ettei verovelvollisia voida kohdella eri tavoin arvonlisäveron laskemista koskevan pyöristämismenetelmän osalta, kun on kyse keskenään samankaltaisista suorituksista, jotka kilpailevat keskenään (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-443/04 ja C-444/04, Solleveld ja van den Hout-van Eijnsbergen, tuomio 27.4.2006, Kok. 2006, s. I-3617, 35 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tämän saman periaatteen nojalla veroviranomaisille arvonlisäverona maksettavan summan on vastattava täsmällisesti sitä arvonlisäveron määrää, joka on ilmoitettu laskussa arvonlisäverona ja jonka loppukuluttaja on suorittanut verovelvolliselle (ks. vastaavasti asia C-317/94, Elida Gibbs, tuomio 24.10.1996, Kok. 1996, s. I-5339, 24 kohta).
4)

Koska sovellettava kansallinen oikeus sisältää säännön, jossa suljetaan pois lain taannehtiva soveltaminen, ellei päinvastaisesta ole selvää ja yksiselitteistä osoitusta, kansallinen tuomioistuin, jolle on tehty direktiivin 1999/70 kansallisen täytäntöönpanolain säännöksen rikkomiseen perustuva valitus, on yhteisön oikeuden nojalla velvollinen soveltamaan kyseistä säännöstä taannehtivasti tämän direktiivin täytäntöönpanon määräajan päättymispäivästä alkaen ainoastaan, jos tämä kansallinen lainsäädäntö sisältää tällaisen osoituksen, jonka nojalla tätä säännöstä on sovellettava taannehtivasti.
13

Asetuksen 17 §:ssä, jonka otsikkona on ”Siirtymä- ja loppusäännökset” ja joka koskee käytössä olevien kaatopaikkojen sääntelyä, säädetään seuraavaa: ”1. Kaatopaikoille, joille jo on myönnetty lupa, kun tämä asetus tulee voimaan, voidaan edelleen 31.12.2006 saakka ottaa vastaan jätteet, joiden osalta näille kaatopaikoille on myönnetty lupa. 2. Mikäli noudatetaan niitä hyväksyttävyyden edellytyksiä ja rajoituksia, joista säädetään 27.7.1984 tehdyssä ministeriöiden välisen komitean päätöksessä, joka on julkaistu [GURI:ssa] nro 253, Supplemento ordinario, 13.9.1984, – – käsittely uusilla kaatopaikoilla on sallittua 31.12.2006 saakka seuraavien jätteiden osalta: a) pysyvien jätteiden kaatopaikoilla jätteet, jotka on aikaisemmin lähetetty toisen luokan, A-tyypin, kaatopaikoille b) tavanomaisten jätteiden kaatopaikoilla jätteet, jotka on aikaisemmin lähetetty ensimmäisen ja toisen luokan, B-tyypin, kaatopaikoille c) vaarallisten jätteiden kaatopaikoilla jätteet, jotka on aikaisemmin lähetetty toisen luokan, C-tyypin, ja kolmannen luokan kaatopaikoille. 3. Kuuden kuukauden kuluessa tämän asetuksen voimaantulopäivästä 1 momentissa tarkoitetun luvan haltija tai tämän valtuuttamana kaatopaikan pitäjä esittää toimivaltaiselle viranomaiselle kaatopaikan kunnostussuunnitelman tässä asetuksessa tarkoitettujen perusteiden mukaan, mukaan lukien 14 §:ssä tarkoitetut rahoitustakeet. 4. Toimivaltainen viranomainen hyväksyy perustellulla toimella 3 momentissa tarkoitetun suunnitelman, myöntää luvan kaatopaikan toiminnan jatkamiseen ja määrää sen vaatimusten mukaiseksi saattamista koskevista töistä, niiden toteuttamistavasta ja niiden loppuun saattamisen määräajasta, jonka on joka tapauksessa päätyttävä viimeistään 16.7.2009. – – 5. Mikäli 3 momentissa tarkoitettu suunnitelma hylätään, toimivaltainen viranomainen ilmoittaa kaatopaikan sulkemisen toteuttamistavasta ja määräajoista 12 §:n 1 momentin c kohdan mukaisesti. – –”
12

Euroopan talousalueelta peräisin olevien kasvinsuojeluaineiden markkinoille saattamista koskevan yksinkertaistetun lupamenettelyn käyttöönotosta 4.4.2001 annetun asetuksen nro 2001-317 (JORF 14.4.2001, s. 5811), joka on kodifioituna maatalouslain (code rural) R. 253-52–R. 253-55 §:ssä, 1 §:ssä säädetään seuraavaa: ”Sellaisen kasvinsuojeluaineen tuominen Ranskan alueelle, joka on peräisin Euroopan talousalueen valtiosta, jossa se on jo saanut – – direktiivin 91/414 mukaisesti myönnetyn markkinoille saattamista koskevan luvan, ja joka on samanlainen kuin tuote, jota kutsutaan jäljempänä ’vertailutuotteeksi’, sallitaan seuraavin edellytyksin: Vertailutuotteella on oltava maatalousasioista vastaavan ministeriön myöntämä markkinoille saattamista koskeva lupa – –. Ranskan alueelle tuotavan tuotteen ja vertailutuotteen samanlaisuutta arvioidaan seuraavien kolmen seikan perusteella: — näiden kahden aineen yhteinen alkuperä siten, että ne on valmistanut saman kaavan mukaisesti sama yhtiö tai toisiinsa yhteydessä olevat yritykset taikka lisenssin nojalla toimiva yritys; — valmistus käyttäen samaa tehoainetta tai samoja tehoaineita; — aineiden samanlaiset vaikutukset, kun otetaan huomioon mahdolliset aineen käytön kannalta merkitykselliset erot maanviljelyyn, kasviensuojeluun ja ympäristöön, etenkin ilmastoon, liittyvissä olosuhteissa.”
6

Postin yleispalvelun tarjoajalle/tarjoajille varattavissa olevien palvelujen osalta direktiivin 97/67 7 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä, kolmannessa ja neljännessä alakohdassa säädetään seuraavaa: ”Siinä määrin kuin yleispalvelun ylläpidon varmistamiseksi on tarpeen, jäsenvaltiot voivat jatkaa palvelujen varaamista yleispalvelun tarjoajalle/tarjoajille. Nämä palvelut on rajattu kotimaanpostin ja saapuvan ulkomaanpostin kirjelähetysten keräilyyn, lajitteluun, kuljetukseen ja jakeluun, lähetysten toimitusnopeudesta riippumatta, seuraavien paino- ja hintarajojen puitteissa. Painoraja on 100 grammaa 1 päivästä tammikuuta 2003 alkaen ja 50 grammaa 1 päivästä tammikuuta 2006 alkaen. Näitä painorajoja ei sovelleta 1 päivästä tammikuuta 2003 alkaen, jos hinta on vähintään kolme kertaa nopeimman lähetystavan alimman painoluokan kirjelähetyksen normaali hinta, eikä 1 päivästä tammikuuta 2006 alkaen, jos hinta on vähintään kaksi ja puoli kertaa kyseinen hinta. – – Siinä määrin kuin yleispalvelun tarjoamisen varmistamiseksi on tarpeen, suoramainontaposti voi samojen paino- ja hintarajojen puitteissa edelleen kuulua varattuihin palveluihin. Siinä määrin kuin yleispalvelun tarjoamisen varmistamiseksi on tarpeen, esimerkiksi kun tietyt postin toiminnan osa-alueet on jo vapautettu tai jäsenvaltion postipalveluille ominaisten erityispiirteiden niin edellyttäessä, lähtevä ulkomaanposti voi samojen paino- ja hintarajojen puitteissa edelleen kuulua varattuihin palveluihin.”
46

Näissä olosuhteissa huomautuksia esittäneiden jäsenvaltioiden väite, jonka mukaan opiskelijat tai au pairit voisivat kiertää vastaanottavan jäsenvaltion lainsäädäntöä saadakseen asteittain rajattoman pääsyn tämän työmarkkinoille, on hylättävä. Kyse ei nimittäin voi olla sanotun lainsäädännön kiertämisestä silloin, kun asianomaiset henkilöt ainoastaan käyttävät päätöksessä N:o 1/80 nimenomaisesti määrättyä oikeutta. Asia olisi toisin vain siinä tapauksessa, että kyseiset henkilöt olisivat hankkineet luvan saapua jäsenvaltion alueelle petollisella tavalla väittämällä perättömästi aikomuksenaan olevan opiskella tai työskennellä au pairina. Sitä vastoin silloin, kun asianomaisten henkilöiden aikomus osoittautuu todelliseksi sen vuoksi, että he tosiasiassa osallistuvat oppikurssille taikka työskentelevät au pairina, kun he ottavat laillisesti vastaan työpaikan vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja kun he täyttävät päätöksen N:o 1/80 6 artiklan 1 kohdassa määrätyt edellytykset, he voivat täysin vedota tässä määräyksessä heille tunnustettuihin oikeuksiin.
Asia C-311/06

Consiglio Nazionale degli Ingegneri

vastaan

Ministero della Giustizia ja Marco Cavallera

(Consiglio di Staton esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Tutkintotodistusten tunnustaminen — Direktiivi 89/48/ETY — Opintoja osoittavan asiakirjan vastaavuuden tunnustaminen — Insinööri”

Julkisasiamies M. Poiares Maduron ratkaisuehdotus 28.2.2008 I ‐ 417

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 29.1.2009 I ‐ 435

Tuomion tiivistelmä

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Työntekijät – Vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustaminen – Direktiivi 89/48

(Neuvoston direktiivin 89/48 1 artiklan a alakohta)

Toisen jäsenvaltion viranomaisen myöntämän sellaisen asiakirjan haltija, jota ei ole annettu mistään kyseisen jäsenvaltion koulutusjärjestelmään kuuluvasta koulutuksesta ja joka ei perustu kokeeseen eikä mainitussa jäsenvaltiossa hankittuun ammattikokemukseen, ei voi vedota vähintään kolmivuotisesta ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä annetun direktiivin 89/48 säännöksiin ryhtyäkseen harjoittamaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa säänneltyä ammattia.

Direktiivillä 89/48 pyritään näet poistamaan ammatin harjoittamista koskevat esteet muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, joka on myöntänyt asiakirjan, jolla vahvistetaan kyseessä oleva ammattipätevyys. Mainitun direktiivin johdanto-osan ensimmäisestä, kolmannesta ja viidennestä perustelukappaleesta ilmenee, että ammattipätevyyttä osoittavaa asiakirjaa ei voida rinnastaa tässä samassa direktiivissä tarkoitettuun ”tutkintotodistukseen” ilman, että pätevyys on hankittu kokonaan tai osittain sen jäsenvaltion koulutusjärjestelmän yhteydessä, joka on antanut kyseessä olevan asiakirjan. Pätevyyttä osoittava asiakirja helpottaa lisäksi pääsyä ammattiin tai kyseisen ammatin harjoittamista siltä osin kuin se on osoitus lisäpätevyydestä.

Jos siinä tilanteessa, että toisessa jäsenvaltiossa saadulla vastaavuuden tunnustamisella ei todisteta mitään lisäpätevyyttä ja että tämä vastaavuuden tunnustaminen ja kirjaaminen johonkin tämän toisen jäsenvaltion ammattiliiton luetteloon ei ole perustunut hakijan hankkiman pätevyyden tai ammattikokemuksen tarkistamiseen, hyväksytään se, että direktiiviin 89/48 on mahdollista vedota säänneltyyn ammattiin pääsemiseksi lähtövaltiossa, se johtaisi siihen, että henkilö, joka on saanut ainoastaan sellaisen viimeksi mainitun jäsenvaltion antaman asiakirjan, joka ei sellaisenaan mahdollista pääsyä mainittuun säänneltyyn ammattiin, voisi kuitenkin päästä kyseiseen säänneltyyn ammattiin, vaikkei toisessa jäsenvaltiossa saadulla vastaavuuden tunnustamista koskevalla asiakirjalla todisteta lisäpätevyyden tai ammattikokemuksen hankkimista. Tällainen tulos olisi ristiriidassa sen direktiivissä 89/48 vahvistetun periaatteen kanssa, joka on esitetty kyseisen direktiivin viidennessä perustelukappaleessa ja jonka mukaan jäsenvaltioilla on edelleen mahdollisuus vahvistaa tarvittava kelpoisuuden vähimmäistaso varmistaakseen alueellaan tarjottavien palvelujen laadun.

(ks. 55–57 ja 59 kohta sekä tuomiolauselma)
Määritettäessä sitä, onko toimenpide valikoiva, viitekehyksen määrittäminen on ratkaisevan tärkeää, ja sitä ei ole välttämättä määritettävä kansallisen alueen rajojen mukaisesti.

Niinpä, jotta voidaan arvioida sellaisen alueyhteisön toteuttaman toimenpiteen valikoivuutta, jolla pyritään säätämään ainoastaan osassa jäsenvaltion aluetta sovellettavasta verokannasta, joka on alhaisempi kuin muualla jäsenvaltiossa sovellettava verokanta, on tutkittava, onko kyseinen alueyhteisö toteuttanut esillä olevan toimenpiteen käyttäen keskushallintoon nähden riittävän itsenäistä toimivaltaa, ja tarvittaessa selvitettävä, sovelletaanko toimenpidettä todella kaikkiin kyseisen alueyhteisön toimivallan piiriin kuuluvalle alueelle sijoittautuneisiin yrityksiin tai kaikkeen siellä toteutettavaan tuotantoon.

Tilanteessa, jossa alue- tai paikallisviranomainen käyttää sillä keskusvaltaan nähden olevaa riittävän itsenäistä toimivaltaa ja päättää verokannasta, joka on alempi kuin kansallinen verokanta ja jota sovelletaan ainoastaan sen toimivaltaan kuuluvalla alueella sijaitseviin yrityksiin, merkityksellinen oikeudellinen kehys verotuksellisen toimenpiteen valikoivuuden arvioimiseksi voi rajoittua kyseessä olevaan maantieteelliseen alueeseen erityisesti siinä tapauksessa, että alueyhteisöllä on esimerkiksi asemansa ja valtuuksiensa johdosta ratkaiseva rooli sen poliittisen ja taloudellisen ympäristön määrittämisessä, jossa sen toimivaltaan kuuluvalla alueella sijaitsevat yritykset toimivat. Tällä osin tämä ratkaiseva rooli on autonomian seuraus eikä sen ennakkoedellytys. Kun alueyhteisö on riittävän itsenäinen eli kun sillä on institutionaalinen, menettelyllinen ja taloudellinen autonomia, sillä on ratkaiseva rooli sen poliittisen ja taloudellisen ympäristön määrittämisessä, jossa yritykset toimivat.

Jotta voidaan katsoa, että tällaisissa olosuhteissa tehty päätös on tehty riittävän itsenäistä toimivaltaa käyttämällä, päätöksen tekijänä on ensinnäkin tullut olla alue- tai paikallisviranomainen, jolla on perustuslakiin perustuva keskushallinnosta erillinen, poliittinen ja hallinnollinen asema. Tämä autonomia edellyttää, että alueyhteisö vastaa veronalennuksen poliittisista ja taloudellisista seurauksista. Tilanne ei ole tällainen, kun yksikkö ei hallinnoi talousarviota eli se ei valvo sekä tuloja että menoja. Lisäksi päätös on tullut tehdä ilman, että keskushallinto voi välittömästi puuttua sen sisältöön, vaikka tällainen menettelyllinen autonomia ei sulje pois sitä, että sovittelumenettely otetaan käyttöön konfliktien välttämiseksi, kunhan tämän menettelyn päätteeksi tehtävän lopullisen päätöksen tekee alueyhteisö eikä keskushallinto. Lopuksi taloudellisia seuraamuksia, joita aiheutuu kansallisen verokannan alentamisesta alueella sijaitsevien yritysten osalta, ei saa hyvittää muilta alueilta tai keskushallinnolta peräisin olevilla suorituksilla tai avustuksilla, joista on ilmoitettu tai jotka ilmenevät ainoastaan tutkittaessa konkreettisesti varainsiirtoja.

(ks. 46–51, 55, 67, 96, 133, 107, 123, 135 ja 144 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-352/06

Brigitte Bosmann

vastaan

Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen

(Finanzgericht Kölnin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Sosiaaliturva — Perheavustukset — Etuuksia koskevan oikeuden pidättäminen — Asetuksen (ETY) N:o 1408/71 13 artiklan 2 kohdan a alakohta — Asetuksen (ETY) N:o 574/72 10 artikla — Sovellettava lainsäädäntö — Etuuksien myöntäminen asuinjäsenvaltiossa, joka ei ole toimivaltainen valtio”

Julkisasiamies J. Mazákin ratkaisuehdotus 29.11.2007 I - 3829

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 20.5.2008 I - 3848

Tuomion tiivistelmä

Siirtotyöläisten sosiaaliturva – Sovellettava lainsäädäntö – Työskentelyjäsenvaltion lainsäädäntö

(EY 42 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 647/2005, 13 artiklan 2 kohdan a alakohta)

Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 647/2005, 13 artiklan 2 kohdan a alakohtaa, jonka mukaan jäsenvaltion alueella työskentelevä henkilö on tämän valtion lainsäädännön alainen, vaikka hän asuu toisen jäsenvaltion alueella, on tulkittava EY 42 artiklan valossa; tällä määräyksellä pyritään helpottamaan työntekijöiden vapaata liikkuvuutta, mikä merkitsee erityisesti sitä, että siirtotyöläiset eivät saa menettää oikeuksia sosiaaliturvaetuuksiin ja että näiden etuuksien määrä ei saa vähentyä sen vuoksi, että he ovat käyttäneet heille perustamissopimuksessa myönnettyä oikeutta vapaaseen liikkuvuuteen.

Tästä seuraa, että kyseinen artikla ei ole esteenä sille, että siirtotyöläinen, joka kuuluu työskentelyjäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmään, saa asuinjäsenvaltion lainsäädännön nojalla perhe-etuuksia tässä viimeksi mainitussa valtiossa.

Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on selvittää, onko sillä, palaako työntekijä kunkin työpäivän jälkeen perheensä kyseisessä jäsenvaltiossa sijaitsevaan asuntoon, merkitystä arvioitaessa, täyttääkö tällainen työntekijä tuossa valtiossa kyseisen perhe-etuuden myöntämiselle sen lainsäädännössä asetetut edellytykset.

(ks. 29, 33 ja 37 kohta sekä tuomiolauselman 1 ja 2 kohta)
Yhteisön ajokortista annetun direktiivin 91/439, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1882/2003, 1 artiklan 2 kohtaa, 7 artiklan 1 kohtaa ja 8 artiklan 2 ja 4 kohtaa on tulkittava niin, että ne ovat esteenä sille, että jäsenvaltio kieltäytyy tunnustamasta alueellaan toisen jäsenvaltion myöhemmin myöntämän ajokortin mukaista ajo-oikeutta, kun tämä ajokortti on myönnetty kyseiselle kortinhaltijalle määrätyn ajo-oikeuden uudelleen hakemista koskevan karenssiajan ulkopuolella, ja siten kyseisen ajokortin pätevyyttä, sikäli kuin asianomaista kortinhaltijaa eivät koske ensin mainitussa jäsenvaltiossa siellä aiemmin peruutetun ajo-oikeuden uudelleen hankkimiselle asetetut edellytykset, joihin kuuluu moottoriajoneuvon kuljettamiseen soveltuvuuden tutkiminen sen osoittamiseksi, että ajo-oikeuden peruuttamisen perusteena olleet syyt ovat lakanneet.

Samoissa olosuhteissa kyseiset säännökset eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio kieltäytyy tunnustamasta alueellaan toisen jäsenvaltion myöhemmin myöntämän ajokortin mukaista ajo-oikeutta, jos ajokortissa olevien merkintöjen tai muiden ajokortin myöntäneen jäsenvaltion antamien kiistämättömien tietojen perusteella voidaan osoittaa, että kortinhaltijalla, jonka aiempi ajo-oikeus on tässä ensin mainitussa jäsenvaltiossa peruutettu, ei ollut kyseisen ajokortin myöntämishetkellä vakinaista asuinpaikkaa ajokortin myöntäneessä jäsenvaltiossa.

(ks. 73 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)