ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
26

Lisäksi tästä oikeuskäytännöstä seuraa, että tiettyä urakkaa tai palvelua koskevan määräaikaisen työsopimuksen kesto riippuu sen tarpeen olemassaolosta, johon tällä sopimuksella vastataan, ja että mainittua sopimusta tehtäessä on yleensä vaikea määrittää sen täsmällistä päättymispäivää. Tribunal Supremo on siten katsonut, että niin kauan kuin tämä tarve on olemassa eli kun työnantaja on palvelusopimuksen sopimuspuoli, tiettyä urakkaa tai palvelua koskeva työsopimus on edelleen pätevä, koska sen kesto määräytyy sen tarpeen perusteella, johon sillä vastataan.
52

Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisupyyntöön on vastattava, että arvonlisäverodirektiivin 168 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että – se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään laajemmasta arvonlisäveron vähennysoikeuden rajoituksesta kyseisen jäsenvaltion unioniin liittymisen jälkeen ja joka johtaa siihen, että matkailupalveluja tarjoavalta verovelvolliselta evätään tämän laajemman rajoituksen voimaantulosta lukien oikeus vähentää arvonlisävero, joka sisältyy sellaisten majoitus- ja ravitsemuspalvelujen ostoihin, joista tämä verovelvollinen laskuttaa edelleen muita verovelvollisia matkailupalvelujen tarjoamisen yhteydessä, ja – se ei ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään majoitus- ja ravitsemuspalvelujen ostoista maksetun arvonlisäveron vähennysoikeuden rajoituksesta, joka on otettu käyttöön ennen kyseisen jäsenvaltion liittymistä unioniin ja joka on pidetty voimassa tämän liittymisen jälkeen arvonlisäverodirektiivin 176 artiklan toisen kohdan nojalla, ja joka johtaa siihen, että verovelvollisella, joka ei tarjoa matkailupalveluja, ei ole oikeutta vähentää arvonlisäveroa, joka sisältyy sellaisten majoitus- ja ravitsemuspalvelujen ostoihin, joista tämä verovelvollinen laskuttaa edelleen muita verovelvollisia.
38

Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on niin, että jos asianosaisella olisi oikeus esittää ensi kertaa vasta unionin tuomioistuimessa perusteita, joihin hän ei ole unionin yleisessä tuomioistuimessa vedonnut, asianosaisella olisi oikeus laajentaa unionin tuomioistuimessa kannettaan unionin yleisessä tuomioistuimessa käsiteltyyn asiaan nähden. Unionin tuomioistuin on valitusasioissa lähtökohtaisesti toimivaltainen tutkimaan ainoastaan arvioinnit, jotka unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt sille esitetyistä perusteista. Perustelua, jota ei ole esitetty ensimmäisessä oikeusasteessa, ei kuitenkaan voida pitää uutena perusteena, joka on jätettävä tutkimatta muutoksenhakuvaiheessa, jos sillä vain laajennetaan perusteluja, joihin on jo vedottu unionin yleiseen tuomioistuimeen toimitetussa kannekirjelmässä esitetyn kanneperusteen yhteydessä (tuomio 16.11.2017, Ludwig-Bölkow-Systemtechnik v. komissio,C‑250/16 P, EU:C:2017:871, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
–

Toimivaltaisten kansallisten viranomaisten on kuitenkin mainitun direktiivin 3 artiklan 2 kohdan a alakohdan, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 7 artiklan ja 24 artiklan 2 kohdan kanssa, mukaisesti helpotettava tällaisen lapsen maahanpääsyä ja oleskelemista unionin kansalaisen muuna perheenjäsenenä ja arvioitava tasapainoisesti ja järkevästi kaikkia käsiteltävässä asiassa esillä olevia merkityksellisiä olosuhteita ja otettava huomioon eri käsillä olevat edut, ja erityisesti asianomaisen lapsen etu. Mikäli tässä arvioinnissa on osoittautunut, että lapsi ja hänen huoltajansa, joka on unionin kansalainen, elävät tosiasiallista perhe-elämää ja että mainittu lapsi on riippuvainen huoltajastaan, perhe-elämän kunnioittamista koskevaan perusoikeuteen liittyvät vaatimukset yhdessä lapsen edun huomioon ottamista koskevan velvoitteen kanssa edellyttävät lähtökohtaisesti maahantulo- ja oleskeluoikeuden myöntämistä kyseiselle lapselle, jotta hän voi elää huoltajansa kanssa viimeksi mainitun vastaanottaneessa jäsenvaltiossa.
26

Se toteaa, että Milevin mielestä kansallisessa säännöstössä säädettyä edellytystä, jonka on täytyttävä, jotta tutkintavankeuteen voidaan määrätä ja sitä voidaan jatkaa, ja joka liittyy siihen, että on oltava ”todennäköisiä syitä” olettaa, että rikoksesta epäilty on tehnyt rikoksen, on tulkittava siten kuin se on määritelty Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 30.8.1990 antamassa tuomiossa Fox, Campbell ja Hartley v. Yhdistynyt kuningaskunta (CE:ECHR:1990:0830JUD001224486). Milev väittää, että kyseisen edellytyksen mukaan on oltava objektiivisia tietoja, joilla objektiivinen tarkkailija voidaan saada vakuuttuneeksi siitä, että asianomainen henkilö on todennäköisesti tehnyt kyseessä olevan rikoksen. Milev on myös esittänyt konkreettisia argumentteja todistajana olevan BP:n epäuskottavuudesta, ja hänen asianajajansa on esittänyt useita vaatimuksia sellaisten todisteiden hankkimisesta, joilla voidaan todentaa BP:n todistajanlausuntojen uskottavuus.
43

Esitettyihin kysymyksiin on näin ollen vastattava, että direktiivin 2009/138 157 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava yhdessä sen 13 artiklan 13 alakohdan kanssa siten, että kun jäsenvaltion alueelle sijoittautunut vakuutusyhtiö tarjoaa yrityskaupassa osakkeiden arvoon ja ostajan maksaman kauppahinnan oikeellisuuteen liittyvät sopimusperusteiset riskit kattavan vakuutuksen, tällaisessa tilanteessa tehdyn vakuutussopimuksen vakuutusmaksuista suoritetaan välilliset verot ja veronluonteiset lisämaksut yksinomaan siihen jäsenvaltioon, johon vakuutuksenottaja on sijoittautunut.
SEU 50 artiklaa on tulkittava siten, että pelkästään siitä, että jäsenvaltio on ilmoittanut aikomuksestaan erota Euroopan unionista mainitun artiklan mukaisesti, ei seuraa, että jos tämä jäsenvaltio antaa henkilöstä eurooppalaisen pidätysmääräyksen, täytäntöönpanojäsenvaltion on kieltäydyttävä kyseisen eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta tai lykättävä sen täytäntöönpanoa odotettaessa selvennyksiä oikeusjärjestykseen, jota pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa sovelletaan sen erottua Euroopan unionista. Jos ei ole painavia perusteita uskoa, että kyseisen eurooppalaisen pidätysmääräyksen kohteena oleva henkilö on vaarassa menettää Euroopan unionin perusoikeuskirjassa ja eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13.6.2002 tehdyssä neuvoston puitepäätöksessä 2002/584/YOS, sellaisena kuin se on muutettuna 26.2.2009 tehdyllä neuvoston puitepäätöksellä 2009/299/YOS, tunnustetut oikeudet pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion erottua Euroopan unionista, täytäntöönpanojäsenvaltio ei voi kieltäytyä saman eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta niin kauan kuin pidätysmääräyksen antanut jäsenvaltio kuuluu Euroopan unioniin. Tässä asiayhteydessä on huomattava, ettei tällainen ilmoitus keskeytä unionin oikeuden soveltamista jäsenvaltiossa, joka on ilmoittanut aikomuksestaan erota unionista, joten unionin oikeus, johon puitepäätöksen säännökset sekä keskinäisen luottamuksen ja vastavuoroisen tunnustamisen periaatteet, jotka ovat erottamaton osa puitepäätöstä, kuuluvat, pysyy täysimääräisesti voimassa kyseisessä valtiossa, kunnes se on tosiasiallisesti eronnut unionista. On siis katsottava, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 70 kohdassa, että päättääkseen pääasian kaltaisessa asiassa, onko eurooppalainen pidätysmääräys pantava täytäntöön, täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on tällaisen päätöksen tekohetkellä voitava olettaa, että pidätysmääräyksen antanut jäsenvaltio soveltaa luovutettavaan henkilöön puitesopimuksen mukaisten niiden oikeuksien pääasiallista sisältöä, joita sovelletaan luovutuksen jälkeisenä ajanjaksona kyseisen jäsenvaltion erottua unionista. Tällainen olettama on sallittu, jos pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion kansallinen oikeus kattaa näiden oikeuksien pääasiallisen sisällön erityisesti siksi, että kyseinen jäsenvaltio jatkaa osallistumistaan rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta 13.12.1957 tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen kaltaisiin kansainvälisiin yleissopimuksiin, senkin jälkeen, kun kyseinen jäsenvaltio on eronnut unionista. Ainoastaan silloin, kun on olemassa konkreettisia viitteitä siitä, ettei asia ole näin, voivat täytäntöönpanosta vastaavat oikeusviranomaiset kieltäytyä eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta.

(ks. 45, 61 ja 62 kohta sekä tuomiolauselma)
106

Näin ollen ADR:n esittämä perustelu, joka koskee sitä, onko tuensaajan sallittava esittää näyttö aiheutuneista kustannuksista muilla kuin sopimusehdoissa määrätyillä keinoilla, on myös hylättävä. Yhtäältä sopimusehdoissa vahvistetut taloudelliset ehdot sitovat molempia sopimuspuolia, ja tämän vuoksi komissiota, joka on sidottu niihin samalla tavoin kuin tuensaaja, ei voida pakottaa poikkeamaan niistä hyväksymällä muita todistuskeinoja. Toisaalta ja joka tapauksessa tällaiset seikat kuuluvat unionin yleisen tuomioistuimen suorittamaan todistusaineiston arviointiin. Unionin yleinen tuomioistuin on kuitenkin yksin toimivaltainen määrittämään merkityksellisen tosiseikaston ja arvioimaan sitä sekä todistusaineistoa. Lukuun ottamatta sitä tapausta, että tämä tosiseikasto ja selvitys on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, tämä arviointi ei näin ollen ole sellainen oikeuskysymys, että se sinänsä kuuluisi unionin tuomioistuimen muutoksenhaun yhteydessä harjoittaman valvonnan piiriin (tuomio 28.6.2005, Dansk Rørindustri ym. v. komissio, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P–C-208/02 P ja C-213/02 P, EU:C:2005:408, 177 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
34

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksillään, joita on syytä tarkastella yhdessä, pääasiallisesti, onko direktiivin 2004/48 9 artiklan 7 kohtaa ja erityisesti kyseisessä säännöksessä tarkoitettua ”asianmukaisen korvauksen” käsitettä tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan asianosaiselle ei tarvitse maksaa korvausta vahingosta, joka tälle on aiheutunut siitä syystä, ettei tämä ole toiminut siten kuin asianomaisessa tilanteessa on tavanomaisesti odotuksenmukaista vahingon välttämiseksi tai pienentämiseksi, ja jonka johdosta tuomioistuin ei pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa velvoita turvaamistoimenpiteiden hakijaa korvaamaan vahinkoa, joka on aiheutunut kyseisistä toimenpiteistä, vaikka patentti, jonka perusteella näitä toimenpiteitä on haettu ja jonka perusteella niistä on määrätty, on sittemmin mitätöity.
80

Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymyksiin on edellä todetun perusteella vastattava, että luontodirektiivin 16 artiklan 1 kohdan e alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sellaisten päätösten tekemiselle, joilla myönnetään lupa poiketa sen 12 artiklan 1 kohdan a alakohdassa, luettuna yhdessä tämän direktiivin liitteessä IV olevan a kohdan kanssa, tarkoitetusta suden tahallisen tappamisen kiellosta salametsästyksen torjuntaan tähtäävän kannanhoidollisen metsästyksen nojalla, – jos tällaisten poikkeuslupien päämäärää ei ole tuettu selvin ja täsmällisin perusteluin ja jos kansallinen viranomainen ei kykene täsmällisten tieteellisten tietojen perusteella osoittamaan, että poikkeusluvilla kyetään saavuttamaan tämä päämäärä – jos ei ole asianmukaisesti osoitettu, että niillä tavoiteltua päämäärää ei voida saavuttaa muulla tyydyttävällä ratkaisulla, eikä pelkästään sitä, että olemassa on laitonta toimintaa, tai sitä, että sen valvonnan toimeenpanossa on kohdattu vaikeuksia, voida pitää tämän osalta riittävänä seikkana – jos ei ole taattu sitä, ettei poikkeusluvilla haitata kyseisen lajin kantojen suotuisan suojelun tason säilyttämistä niiden luontaisella levinneisyysalueella – jos poikkeuslupia ei ole arvioitu kyseisen lajin kantojen suojelun tason eikä sen vaikutuksen kannalta, joka suunnitellulla poikkeusluvalla voi olla suojelun tasoon kyseisen jäsenvaltion alueella tai tapauksen mukaan kyseessä olevalla luonnonmaantieteellisellä alueella, kun jäsenvaltion rajat ulottuvat useille luonnonmaantieteellisille alueille, taikka jos lajin luontainen levinneisyysalue tätä edellyttää ja mikäli tämä on mahdollista, rajatylittävästi, ja – jos kaikkia niitä vaatimuksia ei ole noudatettu, jotka liittyvät tämän direktiivin liitteessä IV mainittujen lajien tiettyjen yksilöiden ottamiseen valikoiden ja rajoitetusti tarkoin valvotuissa oloissa ja joiden noudattaminen on osoitettava ottamalla populaatiokohtaisesti huomioon lajin suojelun taso ja sen biologiset ominaispiirteet. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, onko tilanne tämä käsiteltävässä pääasiassa.
22

Tältä osin on syytä muistuttaa, että yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on siten lähtökohtaisesti ratkaistava ne. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisukysymyksen ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 10.7.2018, Jehovan todistajat, C‑25/17, EU:C:2018:551, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
32

Asiaa käsittelevän jaoston kaksi jäsentä katsoo sen sijaan, että luovutettu yksikkö oli sekä ennen kyseessä olevaa luovutusta että sen jälkeen riittävän itsenäinen harjoittaakseen taloudellista toimintaansa. Heidän mukaansa vähemmän merkityksellisen yksikön luovutuksen tapauksessa ”taloudellisen yksikön” käsitteen muodostavia osatekijöitä voitaisiin arvioida vähemmän ankarasti kuin siinä tapauksessa, että luovutetaan yritys kokonaisuudessaan tai sen päätoiminta. Se seikka, että luovuttaja oli tukenut luovutuksensaajana olevaa tytäryhtiötä ostetun liiketoiminnan harjoittamisessa, ei heidän mukaansa sulje pois sitä, että kyseessä on luovutus, koska luovutuksen käsitteen tulkinnassa on otettava huomioon yritystoiminnan harjoittamisen erilaiset mahdolliset muodot, joihin voi kuulua muun muassa turvautuminen kolmansien osapuolten toimittamiin tavaroihin ja palveluihin. Myöskään luovuttajan ja luovutuksensaajan aikomuksena oleva yrityksen purkaminen ei ole aihetodiste siitä, että kyseessä ei olisi luovutus vaan että se olisi seikka, josta tapauksen mukaan voitaisiin päätellä kansallisen oikeuden sääntöjen perusteella, että luovuttajana oleva työnantaja on yksipuolisesti muuttanut työsopimuksen ehtoja ja purkanut työsopimuksen.
Jätteiden siirrosta 14.6.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1013/2006 1 artiklan 3 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisia haverista johtuvia, aluksella metalliromun sekä lietettä ja lastijäämiä sisältävän sammutusveden muodossa olevia jäämiä on pidettävä mainitussa säännöksessä tarkoitettuina aluksissa syntyneinä jätteinä, jotka eivät näin ollen kuulu mainitun asetuksen soveltamisalaan siihen asti, kun ne puretaan hyödyntämistä tai huolehtimista varten.
11

Oikeudesta vahingonkorvaukseen kilpailusääntöjen rikkomisen johdosta 5.6.2018 annetun lain nro 23/2018, jolla pannaan täytäntöön tietyistä säännöistä, joita sovelletaan jäsenvaltioiden ja Euroopan unionin kilpailuoikeuden säännösten rikkomisen johdosta kansallisen lainsäädännön nojalla nostettuihin vahingonkorvauskanteisiin, 26.11.2014 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2014/104/EU, muutetaan uusista kilpailusäännöistä 8.5.2012 annettua lakia nro 19/2012 ensimmäisen kerran ja muutetaan tuomioistuinlaitoksesta 26.8.2013 annettua lakia nro 62/2013 neljännen kerran (Lei n.o 23/2018 de 5 de junho – Direito a indemnização por infração ao direito da concorrência, transpõe a Diretiva 2014/104/UE, do Parlamento Europeu e do Conselho, de 26 de novembro de 2014, relativa a certas regras que regem as ações de indemnização no âmbito do direito nacional por infração às disposições do direito da concorrência dos Estados-Membros e da União Europeia, e procede à primeira alteração à Lei n.o 19/2012, de 8 de maio, que aprova o novo regime jurídico da concorrência, e à quarta alteração à Lei n.o 62/2013, de 26 de agosto, Lei de Organização do Sistema Judiciário) (Diário da República, 1. sarja, nro 107, 5.6.2018) ja jolla direktiivi 2014/104 on saatettu osaksi Portugalin oikeusjärjestystä, 24 §:n mukaan tämän lain aineellisoikeudellisia säännöksiä, todistustaakkaa koskevat säännökset mukaan lukien, ei sovelleta taannehtivasti eikä sen menettelysäännöksiä sovelleta kanteisiin, jotka on nostettu ennen sen voimaantuloa.
48

Edellä esitetystä seuraa, että direktiiviä 2006/112 sekä verotuksen neutraalisuuden periaatetta ja tehokkuusperiaatetta on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä veroviranomaisen käytännölle, jossa – kun ei ole syytä epäillä veropetosta – yritykseltä evätään oikeus sellaisen arvonlisäveron vähentämiseen, jonka tämä on palvelujen hankkijana perusteettomasti maksanut kyseisten palvelujen suorittajalle sellaisen laskun perusteella, jonka viimeksi mainittu on laatinut tavanomaista arvonlisäverotusta koskevien sääntöjen mukaisesti, vaikka kyseessä oleva liiketoimi kuului käännetyn veronmaksuvelvollisuuden piiriin, eikä veroviranomainen – ennen vähennysoikeuden epäämistä tutki, voiko virheellisen laskun laatija maksaa perusteettomasti maksetun arvonlisäveron takaisin laskun saajalle ja itse oikaista laskun sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaisesti saadakseen takaisin perusteettomasti valtiolle tilittämänsä veron – itse palauta laskun saajalle veroa, jonka tämä on erehdyksessä maksanut laskun laatijalle ja jonka viimeksi mainittu on sen jälkeen perusteettomasti tilittänyt valtiolle. Nämä periaatteet edellyttävät kuitenkin, että jos käy ilmi, että palvelujen suorittajan on esimerkiksi maksukyvyttömyytensä vuoksi mahdoton tai suhteettoman vaikea palauttaa palvelujen hankkijalle tältä perusteettomasti laskuttamansa arvonlisävero, palvelujen hankkijan on voitava kohdistaa palautusvaatimuksensa suoraan veroviranomaiseen.
15

Korkein oikeus huomauttaa, ettei Suomen oikeudessa ole sääntöjä, joita sovelletaan unionin kilpailuoikeuden rikkomisesta aiheutuneita vahinkoja koskevan vastuun kohdentamiseen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa. Suomen oikeuteen sisältyvien vahingonkorvausoikeudellisten sääntöjen mukaan lähtökohtana on, että korvausvastuussa on vain se oikeussubjekti, joka on aiheuttanut vahingon. Oikeushenkilöiden osalta tästä pääsäännöstä on mahdollista poiketa vastuun samastamisen (lifting the corporate veil) perusteella. Tämä keino on kuitenkin mahdollinen ainoastaan, kun konsernirakennetta, yhtiöiden välisiä suhteita tai osakkeenomistajan määräysvaltaa on käytetty moitittavasti tai keinotekoisella tavalla siten, että siitä on seurannut lakisääteisen vastuun kiertäminen.
34

Neljänneksi ja kuten Saksan hallitus on esittänyt kirjallisissa huomautuksissaan, on todettava, että jos vaarojen ehkäiseminen ja näin ollen direktiivin 2014/24 10 artiklan h alakohdassa tarkoitettu yleinen ulkopuolelle jättäminen olisi rajoitettu vain pelastustoimiin äärimmäisissä tilanteissa, unionin lainsäätäjän ei olisi tarvinnut mainita yksinkertaista sairaankuljetusta poikkeuksen poikkeuksessa. Tältä osin on todettava, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 48 kohdassa, että kun unionin lainsäätäjä on katsonut tarkoituksenmukaiseksi viitata ”sairaankuljetusajoneuvolla suoritettavaa potilaiden siirtokuljetusta koskeviin palveluihin”, se teki näin siksi, että näiden palvelujen olisi muuten katsottava sisältyvän kyseisessä säännöksessä säädetyn poikkeuksen soveltamisalaan.
22

Mahdollisesta SEUT 45 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 492/2011 7 artiklan 1 kohdan vastaisesta syrjinnästä on todettava, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa kansallisessa lainsäädännössä, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 21 kohdassa, tehdään erottelu työntekijöiden välillä riippuen heidän palvelusaikansa pituudesta nykyisen työnantajan palveluksessa. On nimittäin niin, että tämän lainsäädännön mukaan yhden tai useamman aikaisemman työnantajan palveluksessa täyttyneet palvelusvuodet otetaan huomioon enintään viiden palvelusvuoden ajalta, vaikka niiden tosiasiallinen määrä olisi enemmän kuin viisi vuotta, joten työntekijä, joka on työskennellyt 25 palvelusvuotta, joista vähintään 20 vuotta ovat täyttyneet nykyisen työnantajan palveluksessa, on oikeutettu kuuden viikon palkalliseen vuosilomaan, kun taas työntekijä, joka on työskennellyt 25 palvelusvuotta, mutta ei ole ollut 20:tä vuotta nykyisen työnantajan palveluksessa, on oikeutettu vain viiden viikon palkalliseen vuosilomaan.
5

Asetus N:o 1290/2005 on kumottu ja korvattu yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta, hallinnoinnista ja seurannasta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 352/78, (EY) N:o 165/94, (EY) N:o 2799/98, (EY) N:o 814/2000, (EY) N:o 1290/2005 ja (EY) N:o 485/2008 kumoamisesta 17.12.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1306/2013 (EUVL 2013, L 347, s. 549). Asetuksen N:o 1290/2005 9 artiklan 1 kohdan a alakohta on korvattu ja pääosiltaan toistettu asetuksen N:o 1306/2013 58 artiklan 1 kohdan e alakohdassa, jossa säädetään ensin mainitun säännöksen vaatimusten lisäksi muun muassa, että jäsenvaltioiden on toteutettava tarvittavat toimenpiteet ryhtyäkseen tarvittaessa oikeustoimiin aiheettomasti suoritettujen maksujen perimiseksi takaisin. Asetuksen N:o 1290/2005 32 artiklan 5 kohdan neljännen alakohdan ja 8 kohdan a alakohdan säännökset on pääosiltaan toistettu asetuksen N:o 1306/2013 54 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa ja 5 kohdan c alakohdassa.