ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 198 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan sellaisten harkkojen luovutuksiin, jotka koostuvat sattumanvaraisesta, karkeasta seoksesta, joka on saatu yhdistämällä romua ja erilaisia metalliesineitä, jotka sisältävät kultaa ja muita metalleja, materiaaleja ja aineita, ja kun kyseisten harkkojen kultapitoisuus on aina harkon mukaan noin 500–600 tuhannesosaa.

Tekijä, joka lisää veropetoksen riskiä ja joka näin ollen oikeuttaa käännetyn veronmaksuvelvollisuuden järjestelmän soveltamisen tiettyjen tavaroiden, kuten kullan, luovutuksiin, on niillä niiden kokoon nähden oleva suuri markkina-arvo, jonka vuoksi ne ovat helposti kuljetettavissa. Kultakaupassa asianomaisen tavaran kultapitoisuus määrää sen arvon, jollei kyse ole korun kaltaisesta lopputuotteesta. Mitä korkeampi on kyseisen tavaran kultapitoisuus, sitä suurempi on veropetosten vaara.

Unionin lainsäätäjän tavoittelema pääasiallinen tavoite huomioiden tästä seuraa, että asianomaisen tavaran sisältämän kullan puhtausaste on ratkaiseva tekijä määritettäessä, kuuluuko sellaisen kulta-aineksen tai puolivalmiin tuotteen luovutus, joka ei ole lopputuote, direktiivin 2006/112 198 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan.

Lisäksi on syytä todeta, että direktiivin 198 artiklan 2 kohdan sellaisella tulkinnalla, jonka mukaan kyseistä säännöstä ei enää sen jäsenvaltiossa tapahtuneen täytäntöönpanon jälkeen voitaisi kuitenkaan soveltaa harkkoihin, joiden kultapitoisuus on vähintään 325 tuhannesosaa, saatettaisiin vaarantaa veropetosten estämiseen liittyvän tavoitteen, johon unionin lainsäätäjä pyrkii tämän jalometallin erityispiirteiden vuoksi, täysi toteutuminen. Edellä lausuttu ei sitä vastoin vaikuta siihen, voivatko ”jätteistä” tai ”käytetyistä materiaaleista” muodostuvat harkot, joiden kultapitoisuus on alle 325 tuhannesosaa, kuulua saman direktiivin 199 artiklan 1 kohdan d alakohdassa säädetyn käännetyn veronmaksuvelvollisuuden soveltamisalaan, jos jäsenvaltio on ottanut tällaisen järjestelmän käyttöön.

Direktiivissä 2006/112 ei ole sellaisia seikkoja, jotka osoittaisivat, että sen 199 artiklan 1 kohdan d alakohdassa säädetyllä käännetyn veronmaksuvelvollisuuden järjestelmällä suljettaisiin välttämättä pois sen 198 artiklan 2 kohdassa säädetty järjestelmä, koska viimeksi mainittu säännös voidaan tässä suhteessa ymmärtää erityissäännökseksi siinä mainittujen erityisten tuotteiden osalta.

(ks. 38, 41–43 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)
Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta annetun asetuksen N:o 2988/95 1 artiklan 2 kohtaa ja Euroopan aluekehitysrahastoa, Euroopan sosiaalirahastoa ja koheesiorahastoa koskevista yleisistä säännöksistä annetun asetuksen N:o 1083/2006 2 artiklan 7 alakohtaa on tulkittava siten, että se, että hankintaviranomainen, joka saa rakennerahastoista tukea tehdessään julkista hankintaa koskevaa sopimusta, jonka ennakoitu arvo alittaa julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1422/2007, 7 artiklan a alakohdassa säädetyn kynnysarvon, ei noudata kansallisia säännöksiä, voi merkitä kyseistä hankintasopimusta tehtäessä kyseisen 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua väärinkäytöstä tai kyseisen 2 artiklan 7 alakohdassa tarkoitettua sääntöjenvastaisuutta sikäli kuin sen tuloksena on tai voisi olla vahinko Euroopan unionin yleiselle talousarviolle perusteettoman menon takia.

Jos asianomaisille toimille myönnetään unionin rahoitusta, näihin toimiin sovelletaan unionin oikeutta. Asetuksen N:o 2988/95 1 artiklan 2 kohdan käsitettä väärinkäytös ja asetuksen N:o 1083/2006 2 artiklan 7 alakohdan käsitettä sääntöjenvastaisuus on siis tulkittava siten, että niillä tarkoitetaan paitsi unionin oikeuden rikkomista myös kansallisen oikeuden sellaisten säännösten rikkomista, joilla osaltaan taataan unionin varoista rahoitettujen hankkeiden moitteetonta hallinnointia koskevan unionin oikeuden asianmukainen soveltaminen. Tämä koskee myös rakennerahastojen tukemiin toimiin sovellettavien kansallisen oikeuden säännösten rikkomista.

(ks. 37, 43 ja 46 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Jäsenvaltioiden itsenäisiä kauppaedustajia koskevan lainsäädännön yhteensovittamisesta annetun direktiivin 86/653 17 artiklan 2 kohdan a alakohdan ensimmäistä luetelmakohtaa on tulkittava siten, että asiakkaita, jotka kauppaedustaja on hankkinut niille tavaroille, joiden myynnin päämies on antanut kauppaedustajan tehtäväksi, on pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitettuina uusina asiakkaina, vaikka nämä asiakkaat olivat jo liikesuhteessa tämän päämiehen kanssa muiden tavaroiden osalta, silloin, kun se, että kyseinen edustaja on myynyt ensiksi mainittuja tavaroita, on edellyttänyt tietyn liikesuhteen solmimista, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.

Kun otetaan huomioon direktiivillä 86/653, jonka tarkoituksena on muun muassa suojella kauppaedustajaa suhteessa päämieheen, tavoitellut päämäärät ja se, että mainitun direktiivin 17 artikla on tässä yhteydessä ratkaisevan tärkeä, kyseisen artiklan 2 kohdan sanamuotoa on nimittäin tulkittava tavalla, jolla edistetään tätä kauppaedustajan suojelua ja jossa otetaan näin ollen täysin huomioon kauppaedustajan ansiot niiden liiketoimien suorittamisessa, jotka on annettu hänen tehtäväkseen. Kyseisessä säännöksessä tarkoitettua käsitettä ”uudet asiakkaat” ei siis voida tulkita suppeasti.

Näin ollen sitä, onko asiakas direktiivin 86/653 17 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla uusi vai aikaisempi, on arvioitava niiden tavaroiden perusteella, joista neuvottelun ja mahdollisesti osto- tai myyntisopimuksen tekemisen päämies on antanut kauppaedustajan tehtäväksi.

Näin ollen tilanteessa, jossa kauppaedustajan tehtäväksi on annettu hänen edustussopimuksensa sanamuodon mukaan neuvotteleminen päämiehen tuotevalikoiman osan eikä koko tuotevalikoiman myynnistä, se, että henkilö oli jo liikesuhteessa kyseisen päämiehen kanssa muiden tavaroiden osalta, ei sulje pois sitä, että häntä voidaan pitää kyseisen kauppaedustajan hankkimana uutena asiakkaana, kun kauppaedustaja on onnistunut ponnistelujensa vuoksi solmimaan liikesuhteen kyseisen henkilön ja mainitun päämiehen välillä niiden tavaroiden osalta, joiden myynti on annettu kauppaedustajan tehtäväksi.

Lisäksi se, että päämies antaa kauppaedustajan tehtäväksi uusien tavaroiden myynnin asiakkaille, joiden kanssa päämies on jo tietyissä liikesuhteissa, voi olla osoitus siitä, että nämä tavarat kuuluvat eri osaan valikoimasta kuin siihen osaan, johon kuuluvia tavaroita nämä asiakkaat ostivat tähän mennessä, ja että mainittujen uusien tavaroiden myynti näille asiakkaille edellyttää sitä, että kyseinen kauppaedustaja solmii tietyn liikesuhteen, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tarkistettava.

(ks. 32–35, 39 ja 43 kohta sekä tuomiolauselma)
Vaikka rajoittavien toimenpiteiden toteuttamista koskevan asetuksen johdanto-osan viittauskappaleissa on mainittava selvästi oikeusperusta, jonka perusteella toimivaltaisella toimielimellä on toimivalta toteuttaa henkilöön tai yhteisöön kohdistuvia rajoittavia toimenpiteitä, oikeusperustaksi mainitussa säännöksessä ei kuitenkaan ole välttämätöntä ilmoittaa niiden toimien oikeudellista muotoa, jotka voidaan antaa sen perusteella, jotta viittaus kyseiseen säännökseen muodostaisi asetuksen oikeudellista perustaa koskevat riittävät perustelut.

Kun otetaan huomioon se, että merkitsemisellä sellaisten henkilöiden tai yhteisöjen luetteloon, joihin kohdistetaan rajoittavia toimenpiteitä, on huomattava kielteinen vaikutus asianomaisen henkilön tai yhteisön perusvapauksiin ja perusoikeuksiin, tämä merkitseminen, perustuipa se SEUT 215 artiklaan tai SEUT 291 artiklan 2 kohtaan, antaa tälle henkilölle tai yhteisölle, siltä osin kuin sitä voidaan verrata sen osalta yksittäistapausta koskevaan päätökseen, oikeuden saada asiansa käsitellyksi unionin tuomioistuimissa SEUT 263 artiklan neljännen kohdan mukaisesti erityisesti sen tarkistamiseksi, onko tämä yksittäistapausta koskeva päätös perustoimessa mainittujen yleisten merkitsemisedellytysten mukainen.

SEUT 215 artiklaan perustuvan menettelyn ja SEUT 291 artiklan 2 kohtaan perustuvan menettelyn välisen eron avulla sen sijaan halutaan erottaa rajoittavien toimenpiteiden alalla perustoimi ja täytäntöönpanotoimi toisistaan objektiivisten perusteiden nojalla. Tässä yhteydessä SEUT 215 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu vaatimus, joka koskee unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkean edustajan ja komission yhteistä ehdotusta, on tässä määräyksessä tarkoitettuun menettelyyn sisältyvä edellytys eikä menettelyllinen tae, joka olisi annettava yleisesti kaikille henkilöille tai yhteisöille, jotka on merkitty rajoittavia toimenpiteitä koskevaan luetteloon millä tahansa perusteella. Näin ollen sen, että SEUT 291 artiklan 2 kohtaan perustuvan täytäntöönpanotoimivallan käyttämisen yhteydessä rajoittavien toimenpiteiden hyväksymisen edellytyksenä ei ole, toisin kuin SEUT 215 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun menettelyn yhteydessä, tällaisen yhteisen ehdotuksen tekeminen, ei voida katsoa loukkaavan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, kun kyse on merkitsemisestä tällaiseen luetteloon.

(ks. 44 ja 45 kohta)
Kahden edellytyksen on täytyttävä, jotta sähkön- ja kaasuntoimitusmaksujen kaltaista välillistä veroa voidaan pitää Euroopan unionin erioikeuksista ja vapauksista tehdyn pöytäkirjan 3 artiklan kolmannessa kohdassa tarkoitettuna pelkkänä korvauksena yleishyödyllisestä palvelusta. Näistä ehdoista ensimmäisen mukaan tällaiset palvelut on suoritettava tai ainakin voitava suorittaa niille, jotka ovat velvollisia maksamaan kyseisen välillisen veron. Toisen edellytyksen mukaan kyseisen palvelun todellisten kustannusten ja palvelunsaajan maksaman veron välillä on oltava välitön ja oikeasuhteinen yhteys. Näiden kahden edellytyksen on täytyttävä samanaikaisesti.

Tässä yhteydessä on todettava, että kyseisellä unionin toimielinten maksamilla maksuilla rahoitetaan myös sellaisia julkisen palvelun tehtäviä, joista toimielimet eivät voi hyötyä, mistä näin ollen seuraa jo itsessään se, ettei ensimmäinen edellytys täyty eikä riidanalaisten maksujen ja kansallisen säännöstön mukaisten julkisten palvelujen todellisten kustannusten välillä ole myöskään toisessa edellytyksessä tarkoitettua välitöntä ja oikeasuhteista yhteyttä. Tällaisen yhteyden puuttuminen on todettava myös niiden julkisen palvelun tehtävien osalta, joista unionin toimielimet voivat hyötyä, koska sovellettavan kansallisen säännöstön perusteella ei voida määrittää, missä määrin nämä voivat hyötyä kyseessä olevista yleishyödyllisistä palveluista.

(ks. 66, 70, 71 ja 73 kohta)
Maksukyvyttömyysmenettelyistä annetun asetuksen N:o 1346/2000 4 artiklaa on tulkittava siten, että sen soveltamisalaan kuuluu jäsenvaltion oikeuden mukaan perustetun yhtiön, jonka osalta on aloitettu maksukyvyttömyysmenettely toisessa jäsenvaltiossa, konkurssipesän pesänhoitajan viimeksi mainitun valtion tuomioistuimessa kyseisen yhtiön johtajaa vastaan nostama kanne, jossa kyseisen saman valtion kansallisen säännöksen nojalla kyseistä johtajaa vaaditaan palauttamaan ennen maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamista mutta kyseisen yhtiön maksukyvyttömyyden alkamisajankohdaksi vahvistetun päivämäärän jälkeen suorittamansa maksut.

Kansallista säännöstä, jonka mukaan maksukyvyttömän yhtiön toimitusjohtajan on palautettava maksut, jotka hän on suorittanut kyseisen yhtiön puolesta yhtiön maksukyvyttömyyden alkamisen jälkeen, on nimittäin pidettävä mainitun asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun maksukyvyttömyysmenettelyyn ja sen vaikutuksiin sovellettavan lain alaan kuuluvana. Tällaisella säännöksellä edistetään lisäksi sen päämäärän toteuttamista, joka liittyy soveltuvin osin olennaisesti kaikkiin maksukyvyttömyysmenettelyihin, eli maksukyvyttömyysmenettelyn kohteena olevan omaisuuden mahdollisen vähenemisen estämistä ennen maksukyvyttömyysmenettelyn alkamista, jotta velkojille tehtävät suoritukset olisivat tasapuolisia.

(ks. 16, 17, 20 ja 21 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Työntekijöiden joukkovähentämistä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin 98/59 1 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että työntekijöiden, joiden sopimukset on tehty määräajaksi tai tiettyjä tehtäviä varten, on katsottava kuuluvan kyseisessä säännöksessä tarkoitettuihin, asianomaisessa yrityksessä ”tavallisesti” työskenteleviin työntekijöihin.

Kyseisessä säännöksessä ei nimittäin ensinnäkään säädetä, että nämä työntekijät pitäisi erotella toisistaan suhteessa heidän työsuhteensa kestoon. Toisenlaisella tulkinnalla saatetaan estää kaikkia mainitun yrityksen palveluksessa olevia työntekijöitä käyttämästä kyseiseen direktiiviin perustuvia oikeuksiaan ja loukata näin ollen mainitun direktiivin tehokasta vaikutusta.

Toiseksi henkilöt, joiden työsopimukset on tehty määräajaksi tai tiettyjä tehtäviä varten ja joiden työsopimukset päättyvät sääntöjenmukaisesti määräajan täyttyessä tai tehtävän tultua tehdyksi, voivat kuitenkin saada samaa suojaa kuin toistaiseksi voimassa olevassa työsuhteessa olevat työntekijät, jos he ovat samankaltaisessa tilanteessa eli jos työsopimus on päätetty ennen sopimuksessa vahvistettua päättymisaikaa tai ennen kun tehtävä, jota varten heidät on palkattu, on suoritettu.

Kun unionin lainsäätäjä on asettanut kyseisessä säännöksessä työntekijöille myönnettyjen oikeuksien soveltamisen edellytykseksi määrällisiä perusteita, se on halunnut ottaa huomioon kyseisten yritysten koko henkilöstön, jotteivät työnantajien kustannukset muodostuisi niiden yrityksen kokoon nähden kohtuuttomiksi. Työsuhteen luonteella ei yrityksen henkilöstöä laskettaessa siis ole merkitystä direktiivin 98/59 soveltamisen kannalta katsoen.

(ks. 32, 35 ja 38–41 kohta sekä tuomiolauselma 1)
Henkilöstösääntöjen 85 a artiklan 1 kohdassa tarkoitettua vastuussa olevien ulkopuolisten käsitettä on tulkittava itsenäisesti ja yhtenäisesti unionin oikeusjärjestyksessä.

Henkilöstösääntöjen 1 a artiklan mukaan virkamiehillä on oikeus tasa-arvoiseen kohteluun henkilöstösääntöjä sovellettaessa, mikä edellyttää sitä, että niitä on tulkittava yleensä itsenäisesti ja yhtenäisesti koko unionissa. Näissä olosuhteissa vastuussa olevien ulkopuolisten käsitettä, joka määrittää henkilöstösääntöjen 85 a artiklassa säädetyn sijaantulon laajuuden, on tulkittava siten, että sitä voidaan soveltaa unionissa yhtenäisesti.

(ks. 24, 25 ja 28 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Virkamiestuomioistuimen henkilöllisestä toimivallasta on todettava, että koska henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan ja 91 artiklan 1 kohdan säännöksissä viitataan yleisesti jokaiseen henkilöstösäännöissä tarkoitettuun henkilöön, säännökset eivät itsessään oikeuta tekemään eroa sen mukaan, onko kanne virkamiehen vai jonkun muun henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön nostama. Virkamiestuomioistuimella on siten henkilöllinen toimivalta ratkaista virkamiesten nostamien kanteiden lisäksi myös kaikkien muiden henkilöstösäännöissä tarkoitettujen henkilöiden nostamat kanteet.

Siitä kysymyksestä, ulottuuko virkamiestuomioistuimen asiallinen toimivalta vahingonkorvauskanteisiin, joiden perusteena on se, että toimielin on laiminlyönyt velvollisuuttaan huolehtia virkamiestensä suojelemisesta, on todettava, että koska sekä SEUT 270 artikla että henkilöstösääntöjen 91 artikla koskevat kaikkia unionin ja sen henkilöstön välisiä riitoja, niissä ei millään tavoin rajata hallinnollisen valituksen hylkäämisen jälkeen nostettavan kanteen luonnetta. Näin ollen virkamiestuomioistuin on jopa kanteen luonteesta riippumatta toimivaltainen ratkaisemaan kaikki oikeusriidat, jotka koskevat henkilöstösääntöjen 90 artiklassa tarkoitetun kantajalle vastaisen toimen laillisuutta.

Samoin virkamiestuomioistuimella on asiallinen toimivalta ratkaista virkamiehen nostama korvauskanne sitä toimielintä vastaan, johon hän kuuluu, jos oikeusriita on saanut alkunsa hänen ja toimielimen välisestä palvelussuhteesta. Tämä koskee myös korvauskannetta silloin, kun kantaja ei tosin ole virkamies mutta hänet mainitaan henkilöstösäännöissä virkamieheen liittyvien perhesuhteidensa perusteella ja kun oikeusriita on saanut alkunsa tämän virkamiehen ja asianomaisen toimielimen välisestä palvelussuhteesta, kun otetaan huomioon, että Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön liitteessä I olevassa 1 artiklassa, luettuna yhdessä SEUT 270 artiklan ja henkilöstösääntöjen 91 artiklan kanssa, annetaan virkamiestuomioistuimelle toimivalta ratkaista kaikki unionin ja jokaisen henkilöstösäännöissä tarkoitetun henkilön väliset oikeusriidat.

Se seikka, että unionin sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu henkilöstösäännöissä tarkoitettuja virkamiehen perheenjäseniä kohtaan riippuu SEUT 340 artiklan mukaisista aineellisista edellytyksistä mutta vastuuseen virkamiestä kohtaan sovelletaan näistä edellytyksistä eroavia erityisiä sääntöjä, ei myöskään voi tältä osin poistaa virkamiestuomioistuimelle Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön liitteessä I olevan 1 artiklan, luettuna yhdessä SEUT 270 artiklan ja henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan kanssa, nojalla kuuluvaa asiallista toimivaltaa. Virkamiestuomioistuimen asiallinen toimivalta perustuu nimittäin käsiteltävänä olevan oikeusriidan taustaan eikä korvausvaateen mahdolliseen oikeusperustaan.

(ks. 37, 41, 42, 49 ja 50 kohta)
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohtaa on tulkittava siten, että asianajajan ammattia harjoittavaa luonnollista henkilöä, joka tekee pankin kanssa luottosopimuksen ilman, että kyseisessä luottosopimuksessa yksilöidään luoton tarkoitus, voidaan pitää tuossa säännöksessä tarkoitettuna kuluttajana, kun mainittu sopimus ei liity asianajajan ammatti- tai liiketoimintaan. Sillä seikalla, että samaan sopimukseen perustuvan saatavan vakuutena on kiinnitysvakuus, jonka kyseinen henkilö on ottanut asianajotoimistonsa edustajana ja joka koskee mainitun henkilön ammatti- tai liiketoiminnan harjoittamiseen tarkoitettua omaisuutta, kuten kyseisen asianajotoimiston omistamaa kiinteistöä, ei ole tässä yhteydessä merkitystä.

Kuten direktiivin 93/13 johdanto-osan kymmenennessä perustelukappaleessa todetaan, yhdenmukaisia kohtuuttomia ehtoja koskevia sääntöjä on näet sovellettava kaikkiin ”elinkeinonharjoittajan” ja ”kuluttajan” välisiin sopimuksiin; kyseiset käsitteet on määritelty saman direktiivin 2 artiklan b ja c alakohdassa. Mainitussa direktiivissä määritellään ne sopimukset, joihin sitä sovelletaan, näin ollen sopimuskumppanien aseman perusteella sen mukaan, harjoittavatko ne sopimusta tehdessään ammatti- tai liiketoimintaa vai eivät.

Direktiivin 93/13 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettu kuluttajan käsite on objektiivinen, eikä se riipu siitä konkreettisesta asiantuntemuksesta, joka asianomaisella henkilöllä voi olla, tai niistä tiedoista, jotka kyseisellä henkilöllä on todellisuudessa. Kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltävänä on sellaista sopimusta koskeva oikeusriita, joka voi kuulua kyseisen direktiivin soveltamisalaan, on tarkistettava kaikkien todisteiden ja etenkin kyseisen sopimuksen sanamuodon perusteella, voidaanko luotonottaja luonnehtia mainitussa direktiivissä tarkoitetuksi kuluttajaksi. Kansallisen tuomioistuimen on tämän tehdäkseen otettava huomioon kaikki käsiteltävän asian olosuhteet – ja etenkin tarkasteltavan sopimuksen kohteena olevan tavaran tai palvelun luonne –, jotka voivat osoittaa, mihin tarkoitukseen kyseinen tavara tai palvelu on hankittu.

Tässä yhteydessä asianajaja, joka tekee ammatti- tai liiketoimintaa harjoittavan luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön kanssa sopimuksen, joka ei muun muassa sen vuoksi, että se ei koske hänen asianajotoimistonsa toimintaa, liity asianajajan ammatin harjoittamiseen, on kyseiseen henkilöön nähden heikommassa asemassa. Sen perusteella, että asianajajalla on korkeatasoista ammatillista tietämystä, ei myöskään voida olettaa, ettei asianajaja ole heikompi osapuoli suhteessa elinkeinonharjoittajaan.

(ks. 15, 17, 21–23, 26, 27 ja 30 kohta sekä tuomiolauselma)
—

holdingyhtiölle. joka osallistuu tytäryhtiöidensä hallinnointiin ja joka harjoittaa tähän liittyvää taloudellista toimintaa, tytäryhtiöiden osuuksien hankinnasta aiheutuneiden kulujen on katsottava olevan osa kyseisen holdingyhtiön yleiskustannuksia, jolloin näistä kuluista maksetun arvonlisäveron on lähtökohtaisesti katsottava olevan täysimääräisesti vähennyskelpoisen, ellei tiettyjä myöhemmässä vaihdannan vaiheessa suoritettuja liiketoimia ole kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2006/69, mukaan vapautettu arvonlisäverosta, missä tapauksessa vähennysoikeus on olemassa vain mainitun direktiivin 17 artiklan 5 kohdassa säädettyjen yksityiskohtaisten sääntöjen mukaan
3)

Direktiivin 93/13 3‐5 artiklaa on tulkittava siten, että arvioidessaan kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 ja 3 kohdassa tarkoitettua kulutusluottosopimuksen ehtojen kohtuuttomuutta kansallisen tuomioistuimen on otettava huomioon kaikki seikat, jotka liittyvät kyseisen sopimuksen tekemiseen. Sen on tässä yhteydessä varmistettava, että käsiteltävässä asiassa kuluttajalle on annettu tiedoksi kaikki seikat, jotka voivat vaikuttaa hänen sitoumuksensa laajuuteen ja joiden avulla tämä voi arvioida muun muassa lainansa kokonaiskustannuksia. Tässä arvioinnissa on yhtäältä ratkaisevaa se, onko ehdot laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, jotta keskivertokuluttaja – eli tavanomaisen valistunut ja kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen kuluttaja – voi niiden perusteella arvioida tällaisia kustannuksia, ja toisaalta se siihen liittyvä seikka, ettei kulutusluottosopimuksessa mainita tietoja, joita pidetään sopimuksen kohteena olevien tavaroiden tai palvelujen luonteen kannalta keskeisinä ja joita ovat erityisesti direktiivin 87/102, sellaisena kuin se on muutettuna, 4 artiklassa tarkoitetut tiedot.
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä komission on näytettävä toteen väitteensä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisestä ja esitettävä unionin tuomioistuimelle tarvittavat tiedot, jotta tämä voi tarkistaa, onko jäsenyysvelvoitteita jätetty noudattamatta, eikä komissio voi tällöin nojautua minkäänlaisiin olettamiin.

Lisäksi silloin, kun on erityisesti kyse kansallisen säännöstön täytäntöönpanoa koskevasta kanteesta, jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen osoittaminen edellyttää, että esitettävä näyttö on luonteeltaan erityistä verrattuna siihen, joka tavallisesti otetaan huomioon sellaisen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan kanteen yhteydessä, joka koskee ainoastaan kansallisen säännöksen sisältöä, ja näin ollen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen voidaan näyttää toteen ainoastaan sen käytännön riittävän dokumentoidulla ja yksityiskohtaisella osoittamisella, josta kansallisia viranomaisia arvostellaan ja josta kyseessä oleva jäsenvaltio on vastuussa.

Kanteesta, joka koskee tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista annetun direktiivin 2003/88 säännösten soveltamista lääkäriharjoittelijoiden työajan järjestämiseen asianomaisessa jäsenvaltiossa ja tarkemmin sanoen direktiivin 3, 5 ja 6 artiklan sekä 17 artiklan 2 ja 5 kohdan vastaisen kansallisten viranomaisten käytännön olemassaoloa alalla, on todettava, että koska komissio ei ole näyttänyt tällaisen käytännön olemassaoloa toteen, kanne on hylättävä.

(ks. 22, 23, 51 ja 52 kohta)
—

toisaalta mainittu ehto on laadittu selkeästi ja ymmärrettävästi, eli sen lisäksi, että se on kieliopillisesti kuluttajalle ymmärrettävä, sopimuksessa myös ilmaistaan avoimesti, miten kyseisessä sopimusehdossa tarkoitettu menettely käytännössä toimii sekä minkälainen suhde kyseisellä menettelyllä on siihen menettelyyn, josta on määrätty muissa sopimusehdoissa, siten että kuluttajalla on mahdollisuus täsmällisten ja helppotajuisten perusteiden nojalla arvioida, minkälaisia taloudellisia seurauksia siitä hänelle aiheutuu.