ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
108.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Tribunal Supremon esittämiin kysymyksiin seuraavasti: 1) Yksityistä osakeyhtiötä, jonka tarkoituksena on myydä oliiviöljyä ja joka on asettanut tavoitteekseen vaikuttaa oliiviöljyn suunnitelmallisilla ostoilla ja myynneillä sen tarjontaan markkinoilla, voidaan pitää asetuksen N:o 136/66/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 1638/98, 12 a artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettuna elimenä. Tätä ei estä se, että kyseisen osakeyhtiön osakkaina on öljyntuottajien, öljynpuristamoiden ja osuuskuntien ohella myös sijoittajia. Tällaista osakeyhtiötä ei kuitenkaan voida pääasian tosiseikkojen perusteella katsoa asetuksessa (EY) N:o 952/97 tarkoitetuksi tuottajaryhmäksi tai tuottajaryhmien liitoksi. 2) Yhteisön oikeuden vastaisena ei voida pitää kansallista lainsäädäntöä, jonka nojalla kansalliset kilpailuviranomaiset voivat antaa elimille asetuksen N:o 136/66 12 a artiklassa tarkoitetun hyväksynnän myös kilpailuoikeudellisessa menettelyssä, mikäli varmistetaan, että tällaisessa menettelyssä sovelletaan tehokkaasti asian kannalta merkityksellisiä maatalouslainsäädännön säännöksiä ja tehdään kaikki tarvittavat selvitykset. 3) Yksityisesti sovittu ja rahoitettu oliiviöljyn ostamista ja varastointia koskeva järjestelmä ei ole asetuksen N:o 136/66 12 a artiklan vastainen. Tällaisessa järjestelmässä on kuitenkin noudatettava oliiviöljymarkkinoilla sovellettavaa yleistä sääntelyä, erityisesti asiaa koskevaa kilpailulainsäädäntöä. 4) Kansalliset kilpailuviranomaiset saavat soveltaa kansallista kilpailulainsäädäntöä myös asetuksen N:o 26 2 artiklassa tarkoitettuun tuottajien sopimukseen siinäkin tapauksessa, että tämä sopimus saattaa vaikuttaa paitsi kansallisiin myös yhteisön oliiviöljymarkkinoihin. Kansallisten kilpailuviranomaisten on kuitenkin pidätyttävä tässä yhteydessä kaikista toimista, joiden seurauksena niiden päätös voi olla ristiriidassa yhteisön kilpailuoikeuden ja maatalouslainsäädännön säännösten kanssa. 5) Kansalliset kilpailuviranomaiset saavat kansallisen kilpailulainsäädännön perusteella kieltää yksityisesti sovitun ja rahoitetun oliiviöljyn ostamista ja varastointia koskevan järjestelmän myös siinä tapauksessa, että se on tarkoitettu sellaista asetuksen N:o 136/66 12 a artiklassa säädettyä tilannetta varten, jossa ”markkinat häiriintyvät vakavasti”.
38.

On vielä muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuin on asiassa Twomey antamassaan tuomiossa pitänyt lähtökohtana, että asetuksessa N:o 1408/71 käytettävä työntekijän käsite on merkitykseltään erityisen laaja, ja täsmentänyt, että asetuksen 19 artiklaa sovelletaan myös muussa kuin toimivaltaisessa jäsenvaltiossa asuvaan työttömään työntekijään riippumatta siitä, milloin sairaus on ilmennyt, eli siitä, tapahtuiko tämä ennen työskentelyn lopettamista vai sen jälkeen. ( 9 ) Asetuksen 19 artiklan 2 kohdassa olevan viittauksen johdosta tästä seuraa, että tätä artiklaa sovelletaan myös työttömän työntekijän perheenjäseniin, jotka asuvat muussa kuin toimivaltaisessa jäsenvaltiossa. Saman päätelmän on mielestäni koskettava myös asetuksen 22 artiklan 1 kohdan b alakohtaa. On nimittäin yhtäältä todettava, että tämän artiklan sanamuotoon sisältyvä työntekijän käsite on sama, kuten yhteisöjen tuomioistuin on implisiittisesti tunnustanut asiassa Twomey antamansa tuomion 16 kohdassa. Toisaalta on todettava, että myös 22 artiklan 1 kohdan b alakohdalla – kuten 19 artiklalla – on eri soveltamisala kuin asetuksen 25 artiklalla, jossa säännellään sellaisten työttömien tilannetta, jotka oleskelevat tilapäisesti muussa jäsenvaltiossa kuin toimivaltaisessa jäsenvaltiossa etsimässä työtä ( 10 )mutta eivät muuta sinne asuinpaikkaansa. ( 11 ) Vaikka se ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen yhteisöjen tuomioistuimelle toimittamasta DAK:n kirjeestä ilmenevä seikka, että Petra von Chamier-Glisczinskin oleskellessa itävaltalaisessa hoitokodissa hänen puolisonsa oli tietyn ajan ollut Saksassa rekisteröityneenä työnhakijaksi ja saanut Saksan toimivaltaisilta viranomaisilta työttömyysavustusta, osoittautuisi paikkansapitäväksi, se ei sellaisenaan estäisi asetuksen 19 artiklan (eikä samoista syistä myöskään 22 artiklan 1 kohdan b alakohdan) soveltamista Petra von Chamier-Glisczinskin tilanteeseen.
2.

Direktiivin 92/50 VI osaston 2 luvun, jonka otsikkona on ”laadulliset valintaperusteet”, 29 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Hankintoihin osallistumisen ulkopuolelle voidaan jättää palvelujen suorittaja, joka: a) on konkurssissa, purkamiseen liittyvässä tai muussa selvitystilassa, on sopinut akordista velkojien kanssa tai on keskeyttänyt liiketoimintansa taikka on muun vastaavan kansalliseen lainsäädäntöön ja kansallisiin määräyksiin perustuvan menettelyn alainen; b) on asianosaisena oikeudenkäynnissä, jonka tarkoituksena on konkurssiin asettaminen, yhtiön purkaminen tai muuhun selvitystilaan asettaminen tai akordikäsittely, taikka muussa vastaavassa kansalliseen lainsäädäntöön ja kansallisiin määräyksiin perustuvassa oikeudenkäyntimenettelyssä; c) on tuomittu lainvoimaisella päätöksellä ammattinsa harjoittamiseen liittyvästä lainvastaisesta teosta; d) on ammattitoiminnassaan syyllistynyt vakavaan virheeseen, jonka hankintaviranomaiset voivat näyttää toteen; e) on laiminlyönyt velvollisuutensa suorittaa sen valtion, johon palvelujen suorittaja on sijoittautunut, tai sen valtion, jossa hankintaviranomainen on, lainsäädännön mukaisia sosiaaliturvamaksuja; f) on laiminlyönyt velvollisuutensa maksaa sen valtion, jossa hankintaviranomainen on, lainsäädännön mukaisia veroja; g) on tämän luvun soveltamiseksi vaadittavia tietoja ilmoittaessaan vakavasti syyllistynyt väärien tietojen antamiseen tai laiminlyönyt näiden tietojen antamisen. – –”
34.

Kuten yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ( 11 ) ilmenee, päinvastoin kuin silloin, kun on kyse esitystapaan perustuvasta lääkkeen käsitteestä, jonka laajan tulkinnan tarkoituksena on suojella kuluttajia tuotteilta, jotka eivät ole niin tehokkaita kuin kuluttajilla on oikeus odottaa, vaikutuksiin perustuvalla lääkkeen käsitteellä on tarkoitus kattaa sellaiset tuotteet, joiden farmakologiset ominaisuudet on todettu tieteellisesti ja jotka on todella tarkoitettu sairauden syyn selvittämiseen taikka elintoimintojen palauttamiseen, korjaamiseen tai muuttamiseen.
10.

Komissio on käyttänyt sille neuvoston asetuksessa (EY) N:o 994/98 ( 5 ) annettuja valtuuksia ja hyväksynyt kaksi ryhmäpoikkeusasetusta, joissa sallitaan tietyissä tapauksissa poikkeaminen EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen tukien ennalta ilmoittamista koskevasta vaatimuksesta. Komission asetusta (EY) N:o 70/2001 ( 6 ) sovelletaan pienille ja keskisuurille yrityksille myönnettyihin tukiin ja asetusta N:o 2204/2002 työllisyyteen myönnettäviin valtiontukiin.
10.

Yhtiöiden uudelleenjärjestelyjen verottamisesta annetun lain (Umwandlungssteuergesetz, jäljempänä UmwStG) ( 5 ) 20 §:ssä säädetään kotimaisten osakkeidenvaihtojen osalta nyt käsiteltävän asian kannalta merkityksellisiltä osin seuraavaa: ”1. Mikäli yrityksen toiminta – – siirretään pääomayhtiölle – – ja siirtäjä vastaanottaa vastikkeeksi yhtiön uusia osuuksia (vastike luontoissuorituksena), siirretyt varat ja uudet osuudet on arvostettava seuraavien momenttien mukaisesti. Ensimmäistä virkettä sovelletaan myös pääomayhtiöiden osuuksien siirtoon, jos hankkivalla pääomayhtiöllä[ ( 6 )] on omistuksensa nojalla, mukaan lukien vastaanotetut osuudet, todistettavasti ja välittömästi hallussaan enemmistö äänioikeuksista yhtiössä, jonka osuudet on siirretty. 2. [Hankkiva] ( 7 ) yhtiö voi arvostaa siirretyn yritysomaisuuden kirjanpitoarvoon tai korkeampaan arvoon. Kirjanpitoarvoa voidaan käyttää, vaikka kauppaoikeuden säännösten perusteella korkeampaa arvoa on käytettävä taseessa. Kirjanpitoarvo on arvo, jolla siirtäjä on luontoissuorituksena annetun vastikkeen antamisen yhteydessä arvostanut siirretyt varat voittojen määrittämistä koskevien verosäännösten mukaisesti. – – – – 4. Arvoa, jonka [hankkiva] yhtiö antaa siirretyille varoille, on pidettävä siirtäjän kannalta myyntihintana ja yhtiöosuuksien hankintakustannuksena.”
98.

Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska parlamentti on vaatinut, että neuvosto velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska neuvosto on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan parlamentille aiheutuneet oikeudenkäyntikulut. Komissio vastaa työjärjestyksen 69 artiklan 4 mukaisesti omista oikeudenkäyntikuluistaan.
19.

Tässä vaiheessa on todettava, että Puolan hallitus väittää kyseessä olevien kansallisten toimenpiteiden olevan tarpeellisia veropetosten tai veronkierron estämiseksi. Tässä yhteydessä ymmärrän, että veropetosten tai veronkierron estäminen on hyväksyttävä tavoite. ( 10 ) Jäsenvaltioilla on siis oikeutettu intressi ryhtyä asianmukaisiin toimiin taloudellisten etujensa suojaamiseksi, ja yhteisöjen tuomioistuin onkin katsonut, että ”veropetosten, veronkierron ja mahdollisten väärinkäytösten estäminen on päämäärä, joka on kuudennessa direktiivissä tunnustettu ja johon siinä rohkaistaan”. ( 11 )
4.

Direktiivin 6 artiklan 1 ja 2 kohdassa vahvistetaan polttolaitosten ja rinnakkaispolttolaitosten käyttöä koskevat erilaiset vaatimukset: ”1. Polttolaitoksia käytettäessä on saavutettava sellainen polttotaso, että kuonassa ja pohjatuhkassa olevan orgaanisen hiilen kokonaismäärä on alle kolme prosenttia tai niiden polttohävikki alle 5 prosenttia aineen kuivapainosta. Tarvittaessa on käytettävä sopivia jätteen esikäsittelymenetelmiä. Polttolaitokset on suunniteltava, varustettava ja rakennettava ja niitä on käytettävä siten, että prosessista syntyvän kaasun lämpötila nostetaan polttoilman viimeisen syötön jälkeen valvotusti ja homogeenisesti kaikkein epäedullisimmissakin olosuhteissa kahdeksi sekunniksi 850 °C:een mitattuna uunin sisäseinän läheisyydestä tai muusta toimivaltaisen viranomaisen hyväksymästä palamiskammion edustavasta kohdasta. Jos vaarallisen jätteen sisältämien halogenoitujen orgaanisten aineiden pitoisuus on enemmän kuin yksi prosentti kloorina ilmaistuna, lämpötila on nostettava 1100 °C:een vähintään kahdeksi sekunniksi. Polttolaitoksen kukin linja on varustettava vähintään yhdellä lisäpolttimella. Tämän polttimen on kytkeydyttävä toimintaan automaattisesti, kun palamiskaasujen lämpötila laskee polttoilman viimeisen syötön jälkeen alle 850 tai 1100 °C:n. Sitä on käytettävä myös laitoksen käynnistys- ja pysäytystoimien aikana sen varmistamiseksi, että 850 tai 1100 °C:n lämpötilaa pidetään yllä kaiken aikaa näiden toimien aikana ja niin kauan kuin palamiskammiossa on polttamatonta jätettä. Käynnistyksen ja pysäytyksen aikana tai kun palamiskaasun lämpötila laskee alle 850 tai 1100 °C:n, lisäpolttimeen ei saa syöttää polttoaineita, jotka voivat aiheuttaa suurempia päästöjä kuin mitä aiheutuu neuvoston direktiivin 75/716/ETY 1 artiklan 1 kohdassa määritellyn kaasuöljyn poltosta taikka nestekaasun tai maakaasun poltosta. 2. Rinnakkaispolttolaitokset on suunniteltava, varustettava ja rakennettava ja niitä on käytettävä siten, että jätteen rinnakkaispoltosta syntyvän kaasun lämpötila nostetaan valvotusti ja homogeenisesti kaikkein epäedullisimmissakin olosuhteissa kahdeksi sekunniksi 850 °C:een. Jos rinnakkaispoltetaan vaarallista jätettä, jonka sisältämien halogenoitujen orgaanisten aineiden pitoisuus on enemmän kuin yksi prosentti kloorina ilmaistuna, lämpötila on nostettava 1100 °C:een.”
15.

Kuudennen direktiivin 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan ( 8 ) nojalla arvonlisäveroa ovat velvolliset maksamaan saamistaan palveluista ”henkilöt, jotka on maassa rekisteröity arvonlisäverovelvollisina ja joille toimitetaan 28 b artiklan C – – kohdassa tarkoitettuja palveluja, jos palvelut suorittaa verovelvollinen, joka ei ole sijoittautunut kyseiseen maahan”. ( 9 ) Kuudennen direktiivin 28 b artiklan C kohdassa ( 10 ) säädetään ”tavaroiden yhteisökuljetuspalvelusta”, joka on 1 alakohdassa annetun määritelmän mukaisesti ”kuljetusta, jonka lähtöpaikka ja saapumispaikka sijaitsevat kahden eri jäsenvaltion alueella”, ja jonka osalta 2 alakohdassa säädetään, että palvelun suorituspaikka on lähtöpaikka.
98.

Lisäksi komissio jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevalla menettelyllä ja yhteisöjen tuomioistuin suorittamansa laillisuusvalvonnan puitteissa harjoittavat hyvin pitkälle vietyä jäsenvaltioiden direktiivin 6 artiklan nojalla toteuttamien toimenpiteiden valvontaa. Direktiivin täytäntöönpanoa koskevien oikeudenkäyntiasioiden tärkeys osoittaa tämän. Yhteisöjen tuomioistuin toteaa tämän osalta, että direktiivin täsmällinen täytäntöönpano on ”erityisen tärkeää [koska] yhteisen luonnonperinnön hoito on uskottu kullekin jäsenvaltiolle sen alueella”. ( 43 ) Sen mukaan ja sikäli kuin direktiivillä annetaan ”monimutkaisia ja teknisiä sääntöjä”, ”jäsenvaltioiden on – – erityisesti huolehdittava siitä, että niiden lainsäädäntö, jonka tarkoituksena on varmistaa tämän direktiivin täytäntöönpano, on selkeä ja täsmällinen keskeisten tarkkailu- ja seurantavelvoitteiden osalta”. ( 44 )
8.

Direktiivin 91/628 liitteessä olevan VII luvun 48 osa koskee erityisesti matkan ja lepojakson kestoa. Kyseisessä luvussa säädetään seuraavaa: ”– – 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen eläinlajien matkan kesto ei saa ylittää 8 tuntia. 3. Luvun 2 kohdassa tarkoitettua matkan enimmäiskestoa voidaan pidentää, jos kuljetuksessa käytetty kulkuneuvo täyttää seuraavat lisävaatimukset: — kulkuneuvon lattialle on levitetty riittävästi aluspehmikkeitä, — kulkuneuvossa olevan rehun määrän on oltava kuljetettavien eläinlajien tarpeiden sekä matkan keston mukainen, — eläinten luo on oltava välitön pääsy, — kulkuneuvossa on oltava asianmukainen tuuletus, jota voidaan säätää lämpötilan mukaan (sisä- ja ulkolämpötila), — liikuteltavia väliseiniä erillisten osastojen tekemiseksi, — kulkuneuvoissa on oltava mahdollisuus vesiliitäntään pysähdysten aikana, — riittävästi vettä eläinten juottamiseksi matkan aikana. 4. Käytettäessä 3 kohdassa luetellut vaatimukset täyttävää maantieajoneuvoa juottamisen ja ruokinnan määräajat sekä matkan ja lepojaksojen kesto ovat seuraavat: – – d) Kaikkien muiden 1 kohdassa [ ( 10 ) ] tarkoitettujen lajien eläinten on saatava levätä riittävästi, vähintään 1 tunnin ajan 14 tunnin kuljetuksen jälkeen, erityisesti juottamista ja tarpeen vaatiessa ruokkimista varten. Tämän levon jälkeen kuljetusta voidaan jatkaa 14 tuntia. 5. Vahvistetun ajan kestäneen matkan jälkeen eläimet on päästettävä ulos kuljetusajoneuvosta, ruokittava, juotettava ja niiden on annettava levätä vähintään 24 tuntia. – – 7. a) Eläimiä ei saa kuljettaa meriteitse, jos matkan enimmäiskesto ylittää 2 kohdassa määrätyn ajan, paitsi jos noudatetaan 3 ja 4 kohdassa määrättyjä vaatimuksia, lukuun ottamatta matkan kestoa ja lepoaikoja. b) Kun kyseessä on merikuljetus yhteisön alueella sijaitsevien kahden paikan välillä suoraan ja säännöllisesti liikennöidyllä linjalla, siten että kuljetusajoneuvot lastataan laivoihin eläimiä siirtämättä, eläimille on varattava 12 tunnin lepoaika sen jälkeen, kun ne on päästetty kuljetusajoneuvosta pois määräsatamassa tai sen lähellä, paitsi jos merimatkan kesto on niin lyhyt, että se voidaan sisällyttää 2–4 kohdan yleissuunnitelmaan. 8. Edellä 3, 4 ja 7 b kohdassa tarkoitettuja matkan kestoja voidaan pidentää 2 tunnilla eläinten vuoksi, erityisesti jos kuljetuksen määränpää on lähellä. – –”
114.

Edellä esitettyjen seikkojen perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Verwaltungsgericht Sigmaringenin ja Verwaltungsgericht Chemnitzin esittämiin kysymyksiin seuraavasti: Yhteisön ajokortista 29.7.1991 annetun neuvoston direktiivin 91/439/ETY 1 artiklan 2 kohtaa ja 8 artiklan 2 ja 4 kohtaa on tulkittava niin, että kyseiset säännökset eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio on tunnustamatta toisessa jäsenvaltiossa myönnetyn ajokortin pätevyyttä, kun henkilöltä on otettu ajo-oikeus pois ensin mainitussa jäsenvaltiossa sillä perusteella, että kyseisen ajokortin haltija kuljetti ajoneuvoa alkoholin tai huumeiden vaikutuksen alaisena, ja kun uuden ajo-oikeuden myöntämisen edellytykseksi on henkilön aiheuttaman vaaran vuoksi asetettu lääketieteellis-psykologisen tutkimuksen läpäiseminen eikä henkilölle ole ajokortin myöntäneessä jäsenvaltiossa tehty tutkimusta, joka vastaa tasoltaan ensin mainitussa valtiossa edellytettävää tutkimusta. Direktiivin 91/439 1 artiklan 2 kohtaa ja 8 artiklan 2 ja 4 kohtaa on tulkittava niin, että kyseiset säännökset eivät ole esteenä sille, että kun ajokortin haltijan käyttäytymisestä aiheutuu mahdollisesti vaaraa, jäsenvaltio toteuttaa väliaikaisia toimenpiteitä, kuten ottaa pois ajokortin, kunnes ajokortin myöntänyt jäsenvaltio on tutkinut ajo-oikeuden myöntämisedellytykset.
8.

Direktiivin 20 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Kolmannen osapuolen pääsy verkkoon 1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kolmansien osapuolten päästämiseksi siirto- ja jakeluverkkoihin luodaan järjestelmä, jossa käytetään julkaistuja tariffeja, jota voidaan soveltaa kaikkiin vaatimukset täyttäviin asiakkaisiin ja jota sovelletaan puolueettomasti ja harjoittamatta syrjintää verkon käyttäjien välillä. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että 23 artiklan mukaisesti hyväksytään nämä tariffit tai niiden laskentamenetelmät ennen niiden voimaantuloa ja että tariffit ja, jos ainoastaan menetelmät hyväksytään, menetelmät julkaistaan ennen niiden voimaantuloa. 2. Siirto- tai jakeluverkonhaltija voi evätä verkkoon pääsyn, jos verkon kapasiteetti ei ole riittävä. Epäämiselle on esitettävä asianmukaiset perustelut ottaen erityisesti huomioon 3 artiklan säännökset. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kun verkkoon pääsy evätään, siirto- tai jakeluverkonhaltija antaa tarvittaessa tietoja toimenpiteistä, joita verkon vahvistaminen edellyttäisi. Tietoja pyytävältä osapuolelta voidaan periä kohtuullinen maksu, jossa on otettu huomioon tietojen antamisesta aiheutuvat kustannukset.”
26.

College van Beroep voor het bedrijfsleven, joka on epävarma asetuksen N:o 1254/1999 3 artiklan f alakohdan tulkinnasta, on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat kysymykset: ”1) Onko sellainen sääntely, jossa emolehmäpalkkio-oikeuden saamista varten edellytetään tavallisten karjankasvatuskäytäntöjen perusteella, että pidetty lehmä on poikinut vähintään kerran sellaisen ajanjakson kuluessa, joka alkaa 20 kuukautta ennen kyseisen hakemusajanjakson alkamista ja päättyy 4 kuukauden kuluttua hakemusajanjakson alkamisesta, ja että vasikkaa ei ole viety pois kyseisestä karjasta neljän kuukauden kuluessa syntymästä, yhteensopiva asetuksen (EY) N:o 1254/1999 3 artiklan johdantokappaleen ja f alakohdan kanssa? 2) Minkä kriteereiden mukaan on siinä tapauksessa, että ensimmäiseen kysymykseen annetaan kieltävä vastaus, määritettävä, pidetäänkö karjaa vasikoiden kasvattamiseksi lihantuotantotarkoitusta varten, sekä mitkä lehmät kuuluvat tähän karjaan?”
36.

Joka tapauksessa on muistettava, että direktiivi on annettu EY 95 artiklan nojalla. Näin ollen sen pääasiallinen tavoite on jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen. Tätä varten sillä pyritään poistamaan sisämarkkinoiden moitteettoman toiminnan esteet, jotka johtuvat muun muassa kansallisten oikeusjärjestysten välisistä eroista. Direktiivin 3 artiklan 1 kohdan c alakohdan ii alakohdan tulkinta, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat määritellä ilmaisun ”erääntyneen määrän saaminen ajoissa” sekä tapaukset, joissa velallisen vastuu on suljettu pois maksuviivästysalalla, johtaisi, kuten on jo korostettu, siihen, että juuri ne erot, joita yhteisöjen lainsäätäjä on halunnut välttää, palaisivat kansallisten lainsäädäntöjen välille.
36.

Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on myös todennut, että perustavanlaatuinen osa oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin kaikissa siviili- tai rikosoikeudenkäynneissä on se, että molempia asianosaisia on kuultava ja heillä on oltava tasavertaiset mahdollisuudet siten, että molempien asianosaisten on voitava saada tieto toisen asianosaisen – tai itsenäisen lainkäyttöelimen, hallinnon tai sen tuomioistuimen, jonka tuomiota valitus koskee – toimittamista huomautuksista tai todisteista ja esittää niistä huomautuksensa. ( 18 )
3.

Kyseisessä TKG:n 37 §:ssä, jonka otsikko on ”Markkina-analyysimenettely”, säädetään seuraavaa: ”1. Sääntelyviranomainen tekee viran puolesta ja ottaen huomioon Euroopan yhteisöjen säännökset ja määräykset säännöllisin väliajoin, pisimmillään kuitenkin kahden vuoden välein, analyysin merkityksellisistä markkinoista, jotka määritetään asetuksella 36 §:n 1 momentin mukaisesti. Tämän menettelyn päämääränä on sen jälkeen kun on todettu, onko yhdellä tai useammalla yrityksellä huomattava markkinavoima kyseisillä markkinoilla vai onko markkinoilla tehokasta kilpailua, poistaa erityiset velvollisuudet, pitää ne voimassa, muuttaa niitä tai asettaa niitä. 2. Jos sääntelyviranomainen päätyy tässä menettelyssä siihen, että yhdellä tai sitä useammalla yrityksellä on huomattava markkinavoima merkityksellisillä markkinoilla ja että tehokasta kilpailua ei siten ole, sen on asetettava tälle yritykselle tai näille yrityksille 38–46 §:n tai 47 §:n 1 momentin perusteella asianmukaiset erityiset velvollisuudet. Siltä osin kuin näiden yritysten osalta on jo olemassa erityisiä velvollisuuksia, jotka koskevat merkityksellisiä markkinoita, sääntelyviranomainen muuttaa niitä tai asettaa ne uudelleen menettelyn tulosten perusteella ja ottaen huomioon sääntelyn päämäärät. 3. Jos sääntelyviranomainen toteaa menettelyn perusteella, että merkityksellisillä markkinoilla on tehokasta kilpailua ja että yhdelläkään yrityksellä ei ole täten huomattavaa markkinavoimaa, sääntelyviranomainen ei saa – ellei 47 §:n 2 momentista muuta johdu – asettaa 2 momentissa tarkoitettuja velvollisuuksia; tässä tapauksessa menettely päätetään näiden markkinoiden osalta sääntelyviranomaisen muotovapaasti tekemällä päätöksellä, joka julkaistaan. Siltä osin kuin yrityksillä on vielä erityisiä sääntelyyn perustuvia velvollisuuksia näillä markkinoilla, ne poistetaan päätöksellä. Tässä päätöksessä on määrättävä vielä tarkoituksenmukaisesta ajanjaksosta, joka ei saa olla 6 kuukautta pidempi ja jonka päätyttyä velvollisuuksien poistaminen tulee voimaan. 4. Siinä tapauksessa, että kysymyksessä ovat valtioiden rajat ylittävät markkinat, jotka määritetään Euroopan yhteisöjen komission päätöksellä, asianomaiset kansalliset sääntelyviranomaiset suorittavat markkina-analyysin tiiviissä yhteistoiminnassa ja ottamalla huomioon markkina-analyysiä ja huomattavan markkinavoiman arvioimista koskevat suuntaviivat, ja toteavat yhteensovitetusti, onko yhdellä tai useammalla yrityksellä huomattava markkinavoima vai onko markkinoilla tehokasta kilpailua. 1, 2, 3 ja 5 momenttia on sovellettava vastaavalla tavalla. 5. Asianosaisasema on tässä menettelyssä ainoastaan yrityksellä, jolle on asetettu erityisiä velvollisuuksia tai jonka velvollisuuksia on muutettu tai jonka velvollisuudet on poistettu. 6. Viestintäverkkojen ja -palvelujen käyttäjät ja verkko-operaattorit ovat velvollisia myötävaikuttamaan 90 §:ssä säädetyssä laajuudessa 36 §:n ja 37 §:n mukaisten menettelyiden toteuttamisessa. 7. Sääntelyviranomaisen on julkaistava 2–4 momentin mukaan tehdyt päätökset ja toimitettava niistä jäljennös Euroopan yhteisöjen komissiolle. – –”
”1) a)

Onko Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 3 kohtaa tulkittava niin, että se koskee asioita, joissa on kyse sellaisten työtaistelutoimenpiteiden laillisuudesta, joiden tarkoituksena on saada aikaan sopimus, silloin, kun tällaisista työtaistelutoimenpiteistä mahdollisesti aiheutuva vahinko on kyseisten toimenpiteiden ollessa lainvastaisia sopimussuhteen ulkopuolista vastuuta koskevien sääntöjen mukainen vahingonkorvausperuste, siten, että ennalta ilmoitettujen työtaistelutoimenpiteiden laillisuutta koskeva kanne voidaan nostaa sen paikkakunnan tuomioistuimessa, jossa voidaan nostaa työtaistelutoimenpiteestä aiheutuneen vahingon korvaamista koskeva kanne?