ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
61.

G. S:n tapauksesta on todettava, että Alankomaiden viranomaiset voivat peruuttaa hänen oleskelulupansa unionin alueella jo oleskelevana perheenjäsenenä yleiseen järjestykseen liittyvistä syistä, koska hän oli vaaraksi yleiselle järjestykselle. Näin toimiessaan kyseiset viranomaiset ovat käyttäneet liukuvaa asteikkoa, jonka avulla ratkaistaan, voidaanko luvan peruuttamista harkita, kun on annettu lainvoimainen rikostuomio. Asteikossa rangaistuksen ankaruus suhteutetaan oleskelun kestoon. Toisin sanoen on niin, että mitä pidempään kolmannen valtion kansalainen on oleskellut pitkäaikaisesti ja laillisesti Alankomaissa, sitä parempi suoja hänellä on peruuttamispäätöstä vastaan. Alankomaiden hallituksen mukaan ainoastaan tapauksissa, joissa saavutetaan jokin asteikon tasoista, suoritetaan kokonaisharkinta sen ratkaisemiseksi, onko oleskelulupa syytä peruuttaa, jolloin sellaisen rangaistuksen tuomitsemisella, jonka kesto suhteessa Alankomaissa oleskelun kestoon on huomattava, ja oleskeluluvan peruuttamisella ei vaikuta olevan automaattista yhteyttä. On kolme eri liukuvaa asteikkoa: yksi vähäisille rikoksille (alle kuusi vuotta vankeutta), yksi vakaville rikoksille (yli kuusi vuotta vankeutta) ja lisäksi yksi tapauksille, joissa on kyse rikoksen uusimisesta. Jos henkilön oleskelu on kestänyt yli kymmenen vuotta, oleskelulupa peruutetaan vain, jos kyse on erittäin vakavasta rikoksesta. G. S:n tapauksessa peruuttamista voitiin harkita vain, jos hänet tuomittiin lainvoimaisesti vähintään kolmen vuoden vankeusrangaistukseen, koska hän oli oleskellut Alankomaissa vähintään kolme vuotta. Alankomaiden hallitus korostaa, että edes tällaisessa tilanteessa luvan peruuttaminen ei ole automaattista ja että liukuvien asteikkojen avulla ainoastaan selvitetään ne tapaukset, joissa peruuttaminen on mahdollista, eivätkä ne vapauta kansallisia viranomaisia velvollisuudestaan punnita tämän jälkeen asiaan liittyviä etuja, arvioiden erityisesti Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklan yhteydessä vahvistamia kriteerejä, ennen kuin ne tekevät ratkaisunsa. On ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä tarkistaa, että asteikon ja luvan peruuttamisen välinen yhteys ei ole automaattinen ja että oleskeluluvan peruuttamispäätöstä on tosiasiallisesti perusteltu käsiteltävän tapauksen erityisillä tosiseikoilla ja olosuhteilla. Jos näistä seikoista varmistutaan, direktiivin 2003/86 6 artiklan 2 kohta, luettuna yhdessä direktiivin 17 artiklan kanssa, ei siis vaikuta olevan esteenä Alankomaiden lainsäädännössä määritellylle arviointikehykselle, jonka tarkoituksena on ohjata kansallisten viranomaisten päätöksentekoa.
35.

Unionin tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus todeta, että vaikka direktiivissä 85/337 ei (kuten ei myöskään nykyisin voimassa olevassa direktiivissä 2011/92) anneta säännöksiä ympäristövaikutusten ennakkoarviointia koskevan velvollisuuden laiminlyönnin seurauksista, jäsenvaltioiden on SEU 4 artiklassa vahvistetun vilpittömän yhteistyön periaatteen nojalla kuitenkin korjattava tällaisen laiminlyönnin lainvastaiset seuraukset, ja että jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten on siten ”toimivaltansa rajoissa ryhdyttävä kaikkiin tarvittaviin yleis- tai erityistoimenpiteisiin sen varmistamiseksi, että tutkitaan, voiko hankkeilla olla merkittäviä ympäristövaikutuksia, ja jos näin on, että hankkeiden ympäristövaikutukset arvioidaan. ( 13 ) Panen toisaalta merkille, että kyseinen velvollisuus on vahvistettu myös asiassa, jossa hanke, josta ei ollut tehty ympäristövaikutusten arviointia ja jossa oli siten rikottu direktiiviä 85/337, oli viety kokonaan päätökseen ja hankkeen tulosten hyödyntäminen oli käynnissä. ( 14 ) Unionin tuomioistuin on täsmentänyt niin ikään, että toimenpiteisiin, joilla voidaan korjata ympäristövaikutusten ennakkoarviointia koskevan velvoitteen laiminlyönnin lainvastaiset seuraukset, kuuluu erityisesti ”jo myönnetyn luvan peruuttaminen tai lykkääminen kyseessä olevan hankkeen ympäristövaikutusten arvioimiseksi direktiivissä 85/337/ETY säädetyllä tavalla”. ( 15 ) Mikäli kansallisessa oikeudessa säädetään tällaisten toimenpiteiden toteuttamisesta, asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten velvollisuutena on vilpittömän yhteistyön periaatteen nojalla sekä vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteiden mukaisesti toteuttaa ne. ( 16 )
74.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Bundesverwaltungsgerichtin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa viljelijälle, joka oli tehnyt hakemuksia tuesta pinta-alalle, joka ilmoitettiin suuremmaksi kuin joksi toimivaltainen viranomainen sen myöhemmin määritti, on määrätty seuraamus, tiettyjä yhteisön tukijärjestelmiä koskevasta yhdennetystä hallinto- ja valvontajärjestelmästä annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3508/92 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 11.12.2001 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2419/2001 49 artiklaa on tulkittava seuraavasti: – Mainitun 49 artiklan 5 kohdan nojalla voidaan aiheettomasti saatujen määrien palautusvelvollisuuden katsoa vanhentuneen, ellei toimivaltainen viranomainen ole toteuttanut mitään toimea palauttamisen vaatimiseksi, joko pelkästään sillä perusteella, että maksun suorittamispäivästä on kulunut kymmenen vuotta tai, jos hakija toimi vilpittömästi, tuosta samasta päivästä on kulunut neljä vuotta. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, onko asianomainen toiminut vilpittömästi jättäessään pääasian kohteena olevat hakemukset. – Mainitun 49 artiklan 6 kohtaa ei sovelleta pääasian tilanteessa. – Ennen 1.1.2002 alkaneita markkinointivuosia ja palkkiokausia koskevien tukihakemusten vanhentumista koskevat säännöt, sellaisina kuin ne on esitetty asetuksen N:o 2419/2001 52 a artiklassa, eivät ole Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta 18.12.1995 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 2988/85 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja ”hallinnollisia seuraamuksia koskevia säännöksiä”. – 49 artiklan 5 kohdan mukaisen vanhentumisen edellytykset eivät ole samat kuin 49 artiklan 6 kohdan mukaisen vanhentumisen edellytykset, joten 5 kohdan taannehtivuutta, luettuna yhdessä asetuksen N:o 2419/2001 52 a artiklan kanssa, ei pidä ulottaa koskemaan analogian perusteella edellä mainittua 6 kohtaa.
53.

On totta, että jos otetaan huomioon ainoastaan 148 artiklan a ja c alakohdan tavoite – joka on vapauttaa verosta tietyt liiketoimet, koska ne ”rinnastetaan vientiin” tai, tarkemmin ottaen, koska ne koskevat sellaisten tavaroiden luovutuksia tai sellaisten palvelujen suorituksia, jotka on tarkoitettu käytettäviksi unionin alueen ulkopuolella –, on myönnettävä, että tällainen tavoite merkitsee sitä, että ilmaisulla ”vesialus” on ymmärrettävä viitattavan alukseen, joka pystyy liikkumaan unionin vesien ulkopuolella, nimenomaan itsenäisesti. ( 11 ) Tästä näkökulmasta tarkasteltuna ilmauksen ”liikennöinti” voitaisiin katsoa viittaavan liikkeeseen, joka aluksen on suoritettava poistuakseen unionin vesiltä, jotta se voi harjoittaa toimintaansa arvonlisäverolainsäädännön soveltamisalan ulkopuolella.
39.

Asetus 2018/302 on esimerkki, jossa unionin lainsäätäjä on täsmentänyt tarkemmin perusteet niiden olosuhteiden määrittämiselle, joissa erilainen kohtelu maksajan kotipaikan perusteella on kiellettyä (tai, toisin ilmaistuna, milloin tällainen erilainen kohtelu on sallittua). Tällaisia vaatimuksia sovelletaan asetuksen 2018/302 soveltamisalalla, ja ainoastaan kyseisen asetuksen soveltamisalalla. Ne liittyvät maarajoitusten erityispiirteisiin, jotka ovat täysin erilaisia kuin suoraveloitusmaksujen erityispiirteet. Jos unionin lainsäätäjä haluaa ottaa samat vaatimukset käyttöön asetuksen N:o 260/2012 soveltamisalaan kuuluvien SEPA-suoraveloitusmaksujen osalta, sillä on vapaus tehdä näin. Koska kyseisessä asetuksessa ei kuitenkaan viitata selkeästi muihin lainsäädäntöteksteihin, kuten asetukseen 2018/302, on nähdäkseni vaikeaa ”ristiinhedelmöittää” käsitteitä – etenkin, koska kyse on kahden yksityisen välisestä horisontaalisesta suhteesta. Tällaisessa tilanteessa olettama, jonka mukaan unionin lainsäätäjä on jo ottanut huomioon kaikki edut ja punninnut niitä, on vieläkin vankempi, eikä sitä ole syytä kyseenalaistaa.
31.

Kyseisten merkkien samankaltaisuuden asteen arvioimiseksi on määritettävä niiden ulkoasun, lausuntatavan ja merkityssisällön samankaltaisuuden aste sekä tarvittaessa arvioitava, mikä painoarvo näille eri tekijöille on annettava, kun otetaan huomioon kyseisten tavaroiden tai palvelujen luokka sekä se, missä olosuhteissa ne on saatettu ja tarjottu markkinoille. ( 29 ) Kyseisten merkkien ulkoasun, lausuntatavan ja merkityssisällön samankaltaisuutta on arvioitava kokonaisvaltaisesti, ja tässä arvioinnissa ratkaiseva merkitys on sillä, miten asianomaisten tavaroiden tai palvelujen keskivertokuluttaja mieltää merkit. ( 30 ) Oikeuskäytännössä on täsmennetty tältä osin, että keskivertokuluttaja mieltää tavaramerkin tavallisesti yhtenä kokonaisuutena eikä tarkastele sen eri yksityiskohtia. ( 31 ) Merkkien ulkoasun, lausuntatavan ja merkityssisällön samankaltaisuutta koskevan kokonaisarvioinnin on siten perustuttava merkeistä syntyvään kokonaisvaikutelmaan, ja siinä on otettava huomioon erityisesti niiden erottavat ja hallitsevat osat. ( 32 ) Unionin tuomioistuin on täsmentänyt vielä, että kahden merkin välisen samankaltaisuuden arviointia ei voida rajoittaa siihen, että huomioon otettaisiin ainoastaan yksi moniosaisen merkin osatekijöistä ja että sitä verrattaisiin toiseen merkkiin, vaan sitä vastoin on tehtävä vertailu tarkastelemalla kutakin kyseessä olevaa merkkiä yhtenä kokonaisuutena. ( 33 ) Unionin tuomioistuin on tässä yhteydessä selventänyt, että myös osatekijä, joka on vain heikosti erottamiskykyinen, voi lähtökohtaisesti hallita yhdistelmämerkin kokonaisvaikutelmaa, jos se voi erityisesti merkissä sijaintinsa tai kokonsa vuoksi ”hallita kuluttajan mieltämistapaa ja jäädä tämän muistiin”. ( 34 ) Unionin tuomioistuin on edelleen täsmentänyt, että merkkien samankaltaisuuden arviointi on tehtävä käytännössä eikä abstraktisti ja että huomioon otetaan tavat, joilla kuluttaja saa kosketuksen tavaramerkkiin, sekä erityisesti se, että ”keskivertokuluttajalla on ainoastaan harvoin mahdollisuus verrata suoraan eri tavaramerkkejä, vaan hänen on turvauduttava siihen epätäydelliseen muistikuvaan, joka hänellä on tavaramerkeistä”. ( 35 )
98.

Näin ollen on todettava, että valituksenalaisessa tuomiossa tehtiin perusasetuksen 13 artiklan 2 kohdan tulkinnassa useita oikeudellisia virheitä, jotka horjuttavat unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa tekemien päätelmien perustaa. Mielestäni tästä seuraa, että komission, jota EBMA tukee, valitus on hyväksyttävä ja että valituksenalainen tuomio on tämän seurauksena kumottava. ( 42 )
–

Vastaavuusvaatimusta on tulkittava siten, että pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle – sellaisena kuin sitä on tulkittu kansallisessa oikeuskäytännössä –, jonka mukaan määräaika lainvoimaista tuomiota, jossa rikotaan unionin oikeutta, koskevan purkuvaatimuksen esittämiselle on yksi kuukausi ja tämä määräaika alkaa kulua päivästä, jona purettavaksi vaadittava lainvoimainen tuomio annetaan tiedoksi. Tehokkuusvaatimus ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäinen kohta voivat sitä vastoin olla esteenä oikeussuojakeinolle, jolla heikennetään merkittävästi oikeusvarmuuden ja oikeusvoiman periaatteita ja joka ei tarjoa tehokkaita keinoja niiden tavoitteiden saavuttamiseksi, joihin sillä pyritään. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asia on määrittää nämä tavoitteet ja todeta, täyttääkö pääasian oikeudenkäynnissä kyseessä oleva oikeussuojakeino nämä tavoitteet.
20.

Saman asetuksen 17 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus tietojen poistamiseen (’oikeus tulla unohdetuksi’)”, säädetään seuraavaa: ”1. Rekisteröidyllä on oikeus saada rekisterinpitäjä poistamaan rekisteröityä koskevat henkilötiedot ilman aiheetonta viivytystä, ja rekisterinpitäjällä on velvollisuus poistaa henkilötiedot ilman aiheetonta viivytystä, edellyttäen että jokin seuraavista perusteista täyttyy: a) henkilötietoja ei enää tarvita niihin tarkoituksiin, joita varten ne kerättiin tai joita varten niitä muutoin käsiteltiin; b) rekisteröity peruuttaa suostumuksen, johon käsittely on perustunut 6 artiklan 1 kohdan a alakohdan tai 9 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti, eikä käsittelyyn ole muuta laillista perustetta; c) rekisteröity vastustaa käsittelyä 21 artiklan 1 kohdan nojalla eikä käsittelyyn ole olemassa perusteltua syytä tai rekisteröity vastustaa käsittelyä 21 artiklan 2 kohdan nojalla; d) henkilötietoja on käsitelty lainvastaisesti; e) henkilötiedot on poistettava unionin oikeuteen tai jäsenvaltion lainsäädäntöön perustuvan rekisterinpitäjään sovellettavan lakisääteisen velvoitteen noudattamiseksi; f) henkilötiedot on kerätty 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun tietoyhteiskunnan palvelujen tarjoamisen yhteydessä. 2. Jos rekisterinpitäjä on julkistanut henkilötiedot ja sillä on 1 kohdan mukaisesti velvollisuus poistaa tiedot, sen on käytettävissä oleva teknologia ja toteuttamiskustannukset huomioon ottaen toteutettava kohtuulliset toimenpiteet, muun muassa tekniset toimet, ilmoittaakseen henkilötietoja käsitteleville rekisterinpitäjille, että rekisteröity on pyytänyt kyseisiä rekisterinpitäjiä poistamaan näihin henkilötietoihin liittyvät linkit tai näiden henkilötietojen jäljennökset tai kopiot. 3. Edellä olevaa 1 ja 2 kohtaa ei sovelleta, jos käsittely on tarpeen a) sananvapautta ja tiedonvälityksen vapautta koskevan oikeuden käyttämiseksi; b) rekisterinpitäjään sovellettavaan unionin oikeuteen tai jäsenvaltion lainsäädäntöön perustuvan, käsittelyä edellyttävän lakisääteisen velvoitteen noudattamiseksi tai jos käsittely tapahtuu yleistä etua koskevan tehtävän suorittamista tai rekisterinpitäjälle kuuluvan julkisen vallan käyttämistä varten; c) kansanterveyteen liittyvää yleistä etua koskevista syistä 9 artiklan 2 kohdan h ja i alakohdan sekä 9 artiklan 3 kohdan mukaisesti; d) yleisen edun mukaisia arkistointitarkoituksia taikka tieteellisiä tai historiallisia tutkimustarkoituksia tai tilastollisia tarkoituksia varten 89 artiklan 1 kohdan mukaisesti, jos 1 kohdassa tarkoitettu oikeus todennäköisesti estää kyseisen käsittelyn tai vaikeuttaa sitä suuresti; tai e) oikeudellisen vaateen laatimiseksi, esittämiseksi tai puolustamiseksi.”
2.

Tämä on pohjimmiltaan nyt käsiteltävässä ennakkoratkaisupyynnössä esitetty kysymys. Asiassa on riidatonta, ettei kyseistä Saksan lainsäädäntöä ilmoitettu komissiolle tällä tavalla. Samoin on selvää, että jos ilmoittamista edellytettiin direktiivin 98/34 säännöksissä, kansallisen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta kyseistä kansallista lainsäädäntöä myös yksityisten oikeussubjektien välisessä oikeudenkäynnissä, kunnes ilmoittaminen on tehty. ( 5 ) Käsiteltävässä asiassa on siten kyse pohjimmiltaan siitä, sovelletaanko direktiivin 98/34 säännöksiä näihin Saksan tekijänoikeuslainsäädännön uusiin säännöksiin.
7.

Jätesiirtoasetuksen 24 artiklassa säädetään jätteiden takaisin ottamisesta, kun siirto on laiton, seuraavaa: ”1. Kun toimivaltainen viranomainen havaitsee jätteiden siirron, jonka se katsoo olevan laiton, sen on ilmoitettava asiasta välittömästi muille asianomaisille toimivaltaisille viranomaisille. 2. Jos laiton siirto on ilmoituksen tekijän vastuulla, toimivaltaisen lähtömaan viranomaisen on varmistettava, että: a) tosiasiallinen ilmoituksen tekijä ottaa jätteen takaisin, tai jos ilmoitusta ei ole tehty, b) oikeudellisesti vastuussa oleva ilmoituksen tekijä ottaa jätteen takaisin tai, jos tämä ei ole käytännössä mahdollista, c) lähtömaan toimivaltainen viranomainen itse tai sen puolesta toimiva luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö ottaa jätteen takaisin – – – – Tämän jätteen takaisin ottamisen, jätteen hyödyntämisen tai siitä huolehtimisen on tapahduttava 30 päivän kuluessa tai asianomaisten toimivaltaisten viranomaisten sopimassa muussa ajassa siitä, kun lähtömaan toimivaltainen viranomainen on saanut tiedon asiasta tai saanut vastaanottomaan tai kauttakulkumaan toimivaltaiselta viranomaiselta kirjallisen tiedonannon laittomasta siirrosta ja sen syistä. – – Mikään toimivaltainen viranomainen ei saa vastustaa laittoman siirron kohteena olevan jätteen palauttamista tai esittää sitä koskevaa vastalausetta. – – – – 7. Kun jossakin jäsenvaltiossa havaitaan laittomasta siirrosta peräisin oleva jäte, se toimivaltainen viranomainen, jonka lainkäyttövaltaan alue, jolla jäte havaittiin, kuuluu, on vastuussa sen varmistamisesta, että jätteen turvallinen varastointi järjestetään ennen sen palauttamista tai muuta kuin väliaikaista hyödyntämistä tai huolehtimista vaihtoehtoisella tavalla.”
74.

Ehdotan siksi toissijaisesti, että unionin tuomioistuin vastaa esitettyyn kysymykseen niin, että jos on haettu tavaramerkin rekisteröintiä värimerkkinä, haetun tavaramerkin erottamiskyvyn arvioinnissa on otettava huomioon värimerkkien erityispiirteet. Tällöin on otettava huomioon yhtäältä, että värimerkki on vain harvoin alun perin erottamiskykyinen, ja toisaalta, että on yleisen edun mukaista olla rajoittamatta aiheettomasti muiden talouden toimijoiden, jotka tarjoavat samankaltaisia tavaroita tai palveluja kuin ne, joita varten rekisteröintiä on haettu, mahdollisuutta käyttää värejä. Jos toimivaltaiset viranomaiset katsovat, että haettu tavaramerkki on ominaispiirteidensä vuoksi erottamiskykyinen, ei ole tarpeen esittää näyttöä tavaramerkin käytöstä. Jos taas värimerkki ei ole ominaispiirteidensä vuoksi erottamiskykyinen, on tarkasteltava, onko siitä tullut käytön perusteella erottamiskykyinen. Tässä arvioinnissa on tutkittava konkreettisesti sellaista näyttöä, joka voi osoittaa, että tavaramerkin perusteella kyseisen tavaran tai palvelun voidaan tunnistaa olevan peräisin tietystä yrityksestä. Kyseisen näytön on lisäksi liityttävä tavaramerkin käyttöön, ja arvioinnissa on otettava huomioon muun muassa kyseisellä tavaramerkillä markkinoitujen tavaroiden markkinaosuus, tavaramerkin käyttämisen intensiivisyys, maantieteellinen laajuus ja kesto, se, missä määrin yritys on käyttänyt varoja tavaramerkin tunnetuksi tekemiseen, ja se, missä laajuudessa asianomaisessa kohderyhmässä tunnistetaan tämän merkin perusteella kyseinen tavara tai palvelu tietyn yrityksen tavaraksi tai palveluksi, sekä kauppakamarien ja muiden liike-elämän yhteenliittymien antamat lausunnot.
5.

Asetuksen N:o 1367/2006 10 artiklassa, jonka otsikko on ”Hallintotoimien sisäistä uudelleentarkastelua koskeva pyyntö”, säädetään seuraavaa: ”1. Jokainen valtioista riippumaton järjestö, joka täyttää 11 artiklassa esitetyt edellytykset, on oikeutettu pyytämään sisäistä uudelleentarkastelua siltä [unionin] toimielimeltä tai elimeltä, joka on toteuttanut ympäristölainsäädännön nojalla hallintotoimen, tai väitetyn hallinnollisen laiminlyönnin osalta siltä toimielimeltä tai elimeltä, jonka olisi pitänyt toteuttaa tällainen toimi. Tällainen pyyntö on tehtävä kirjallisesti kuuden viikon kuluessa hallintotoimen hyväksymisestä, siitä ilmoittamisesta tai sen julkaisemisesta, sen mukaan, mikä näistä on tehty viimeksi, tai väitetyn laiminlyönnin osalta kuuden viikon kuluessa ajankohdasta, jolloin hallintotoimi olisi pitänyt tehdä. Pyynnössä on esitettävä perusteet uudelleentarkastelulle. 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetun [unionin] toimielimen ja elimen on käsiteltävä kaikki tällaiset pyynnöt, jolleivät ne ole selvästi perusteettomia. Sen on ilmoitettava perustelunsa kirjallisessa vastauksessa mahdollisimman pian ja viimeistään kahdentoista viikon kuluttua pyynnön vastaanottamisesta. 3. Jos [unionin] toimielin tai elin ei kohtuullisista yrityksistä huolimatta kykene toimimaan 2 kohdan mukaisesti, sen on ilmoitettava pyynnön tehneelle valtioista riippumattomalle järjestölle mahdollisimman pian ja viimeistään kyseisessä kohdassa mainitussa määräajassa, minkä vuoksi se on jättänyt toimimatta ja milloin se aikoo toimia. Joka tapauksessa [unionin] toimielimen tai elimen on toimittava kahdeksantoista viikon kuluessa pyynnön vastaanottamisesta.”
13.

Puitedirektiivin 24 artiklan sanamuoto on seuraava: ”1. Jäsenvaltiot voivat siitä riippumatta, onko kyseessä ajoneuvon ainoa kappale, myöntää tietylle ajoneuvolle vapautuksen yhdestä tai useammasta tämän direktiivin säännöksestä tai yhdestä tai useammasta liitteessä IV tai XI luetellusta säädöksestä sillä edellytyksellä, että ne asettavat vaihtoehtoisia vaatimuksia. Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetuista säännöksistä saa myöntää vapautuksia ainoastaan, jos jäsenvaltiolla on siihen asialliset perusteet. – – 6. Yksittäishyväksyntä on voimassa vain sen myöntäneen jäsenvaltion alueella. Jos hakija haluaa myydä, rekisteröidä tai ottaa toisessa jäsenvaltiossa käyttöön yksittäishyväksytyn ajoneuvon, hyväksynnän myöntäneen jäsenvaltion on pyynnöstä toimitettava hakijalle lausunto teknisistä säännöksistä, joiden mukaisesti ajoneuvo on hyväksytty. Jos jäsenvaltio on myöntänyt ajoneuvolle yksittäishyväksynnän tämän artiklan säännösten mukaisesti, toisen jäsenvaltion on sallittava tällaisen ajoneuvon myynti, rekisteröinti tai käyttöönotto, jollei sillä ole perusteltua syytä uskoa, että tekniset säännökset, joiden mukaisesti ajoneuvo on hyväksytty, eivät vastaa sen omia säännöksiä.”
85.

Asetuksen N:o 1346/2000 24 artiklan konkreettisena tarkoituksena on suojata sellaisia kolmansia osapuolia, jotka ovat sen jälkeen, kun maksukyvyttömyysmenettely on aloitettu, vilpittömässä mielessä täyttäneet konkurssissa olevalle velalliselle velvoitteen, joka olisi ollut täytettävä selvittäjälle. Henkilön oletetaan olevan vilpittömässä mielessä, jollei muuta näytetä, jos velvoite on täytetty ennen kuin kyseisen asetuksen 21 artiklassa tarkoitettu kuulutus on julkaistu. ( 36 ) Vastapuolen on kuitenkin aina mahdollista osoittaa, että velvoite on täytetty vilpillisessä mielessä ja ettei velvoitteesta voida näin ollen vapautua.
72.

Yhtäältä kotoutumiskokeen taloudellinen saavutettavuus voi olla este. Kantajien C ja A mukaan koulutuskulut (kielikurssi ja kotoutumiskokeeseen liittyvä kurssi) sekä valmistautumiseen ja kokeeseen osallistumiseen liittyvät kulut, jotka ovat 4 000–10 000 euroa, jäävät kokeeseen osallistujan maksettavaksi, eikä valtio rahoita niitä. Alankomaiden hallitus on tosin todennut, että oli olemassa lainajärjestelmä, joka on käytettävissä lainanottajan takaisinmaksukyvyn mukaisesti. Kantajien C ja A mukaan tämä ei kuitenkaan koske direktiivin 2003/86 15 artiklan säännöksissä tarkoitettuja kolmansien maiden kansalaisia. Lisäksi on huomautettava, että lainattu summa on palautettava ja että se on joka tapauksessa merkittävä summa rahaa jopa unionin kansalaisille. Kantajien C ja A mukaan nämä kulut sisältävät lisäksi kokeeseen ilmoittautumisesta perittävät maksut (350 euroa), ( 43 ) jotka on suoritettava uudelleen, jotta saa oikeuden osallistua kokeeseen toistamiseen, mikäli aikaisemmat yritykset ovat epäonnistuneet. ( 44 ) Koska tämä vaatimus vähentää erityisen pakottavuutensa vuoksi halua esittää erillistä oleskelulupaa koskeva hakemus, se on edellytys, joka pikemminkin estää kuin edistää perheenyhdistämistä. Se on siis rajoitus, joka saattaa viedä direktiivin 2003/86 15 artiklalta tehokkaan vaikutuksen.
2)

Toimen, jolla parlamentin puhemies on todennut yleisen talousarvion lopullisesti hyväksytyksi, vaikutukset pysytetään, kunnes pätevästi annettu uusi toimi, jolla se on tarkoitus korvata, on tullut voimaan kohtuullisen ajan kuluessa.