ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Siltä osin kun on kyse virkamiehen tai entisen virkamiehen intressistä vaatia hänestä laaditun urakehitystä koskevan kertomuksen kumoamista, on todettava, että kyseinen kertomus on virkamiehen esimiesten arvoarvostelu siitä, millä tavalla arvioinnin kohteena oleva virkamies on hoitanut tehtävänsä ja siitä, miten tämä virkamies on käyttäytynyt viranhoidossa kyseisenä ajanjaksona ja että urakehitystä koskeva kertomus on sen tulevasta tarpeellisuudesta riippumatta kirjallinen ja virallinen osoitus virkamiehen tekemän työn laadusta. Tällaisessa arvioinnissa ei vain kuvailla kyseisenä ajanjaksona suoritettuja työtehtäviä, vaan se myös sisältää arvioinnin inhimillisistä ominaisuuksista, joita arvioitu henkilö on työtehtäviään hoitaessaan osoittanut. Näin ollen jokaisella virkamiehellä on oikeus siihen, että hänen työtään arvioidaan oikeudenmukaisesti ja tasapuolisesti. Tehokasta oikeussuojaa koskevan oikeuden mukaisesti virkamiehelle on näin ollen joka tapauksessa myönnettävä oikeus riitauttaa hänestä laadittu urakehitystä koskeva kertomus sen sisällön perusteella tai siksi, ettei sitä ole laadittu henkilöstösäännöissä vahvistettujen sääntöjen mukaisesti.

Tältä osin arviointikertomus, jolla on tärkeä tehtävä virkamiehen urakehityksessä, vaikuttaa arvioidun henkilön intresseihin periaatteessa vain siihen asti, kunnes hänen palvelussuhteensa päättyy lopullisesti, joten tämän lopullisen päättymisen jälkeen virkamiehen nostamaa kannetta ei periaatteessa oteta tutkittavaksi jollei hän ole esittänyt näyttöä erityisestä olosuhteesta, jonka vuoksi hänellä on henkilökohtainen ja olemassaoleva intressi kyseessä olevan kertomuksen kumoamiseen.

Arvioitu virkamies säilyttää joka tapauksessa intressin arviointikertomuksen riitauttamiseen sen sisällön vuoksi silloin, kun hänestä laadittu arviointikertomus sisältää yksiselitteisen kielteisiä arviointeja hänen tuottavuudestaan ja käytöksestään yksikössä.

(ks. 44, 46 ja 49 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: määräys 19.10.1999, N v. komissio (C-21/99 P, EU:C:1999:508, 24 kohta) ja tuomio 22.12.2008, Gordon v. komissio (C-198/07 P, EU:C:2008:761, 43–45 kohta)

Unionin yleinen tuomioistuin: tuomio 12.7.2011, komissio v. Q (T-80/09 P, EU:T:2011:347, 162 kohta)
22

Kantaja toimitti hakemuksensa avoinna olevaan toimeen. EIOPA ilmoitti hänelle 17.7.2013 lähettämällään sähköpostiviestillä, että hänet oli valittu toimeen, ja se pyysi häntä vahvistamaan kiinnostuksensa tähän tehtävään. Sähköpostiviestissä täsmennettiin, että jos kantaja ”hyväksy[y tarjouksen, hänet] otetaan palvelukseen tähän uuteen palkkaluokkaan kuuden kuukauden väliaikaista siirtoa koskevalle ajalle [ja että jos hän suorittaa tämän ajan] hyväksyttävästi, [hänelle] vahvistetaan tämä uusi palkkaluokka” (”In case you accept it, you will be on provisional assignment on that new level for the period of [six] month[s]. If you passed it, you will be confirmed on that new level”). Seuraavana päivänä kantaja vahvisti hyväksyvänsä tämän hänelle tarjotun toimen.
Euroopan keskuspankin työntekijän kanteesta, johon sisältyy vaatimuksia, jotka kohdistuvat hänen erityisen valituksensa hylkäämispäätökseen, on todettava, että tällaisia vaatimuksia ei ole aiheellista tarkastella itsenäisesti, koska niiden ainoana vaikutuksena on se, että tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetaan asianomaisille vastaiset toimet, joista oikeudenkäyntiä edeltävässä tutkintapyynnössä on kyse.

Ylimääräisistä palkankorotuksista, jotka on myönnetty Euroopan keskuspankin työntekijöille, joiden työsuoritus on katsottu erinomaiseksi kahtena kolmesta tällaisen palkankorotuksen myöntämistä koskevaa päätöstä edeltävästä vuodesta, on todettava, että koska henkilöstön edustajaa syrjitään mainittuja palkankorotuksia koskevassa hallinnollisen yleisohjeen nro 1/2011 2 artiklan 3 kohdassa sen takia, että hänen on täysin mahdotonta osoittaa, että toisen vuoden työsuoritus on erinomainen, koska hän on työskennellyt täysipäiväisesti henkilöstön edustajana kyseisten kolmen vuoden ajan, kyseinen säännös on lainvastainen. Tässä yhteydessä ei voida pätevästi väittää, että se, että asianomainen henkilö käyttää oikeuttaan saada vapautus työajasta hoitaakseen tehtäviään henkilöstökomiteassa, on seurausta henkilökohtaisesta valinnasta. Tämä mahdollisuus vaatia vapautusta työajasta henkilöstön edustajan tehtävän hoitamiseksi on nimittäin perusoikeus, kuten Euroopan unionin perusoikeuskirjan 27 ja 28 artiklasta ilmenee.

Lisäksi yhdenvertaista kohtelua koskevan perusoikeuden, joka on vahvistettu perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklassa, käyttöä ei voida rajoittaa lainsäädännöllä, jossa henkilöstön edustajat asetetaan epäedullisempaan ja syrjivään asemaan muihin työntekijöihin nähden, kun nämä rajoitukset eivät ole välttämättömiä eivätkä ne vastaa yleisen edun mukaista tavoitetta tai tarvetta suojella muiden henkilöiden oikeuksia ja vapauksia.

Koska henkilöstön edustajan tilanne ja työntekijän tilanne ovat tosiasiallisesti erilaisia, niitä ei voida kuitenkaan kohdella samalla tavalla ja niihin voidaan siis soveltaa ainoastaan sellaisia ylimääräisen palkankorotuksen saamista koskevia edellytyksiä, joissa otetaan huomioon työntekijöiden ja henkilöstön edustajien asemien väliset erot siten, että henkilöstön edustajille annetaan muiden työntekijöiden tavoin mahdollisuus osoittaa, että toisen vuoden työsuoritus on erinomainen kolmen vuoden pituisella ajanjaksolla, vaikka he ovat päättäneet hoitaa täysipäiväisesti ja yli yhden vuoden ajan tehtäviä henkilöstökomiteassa.

(ks. 51–54 ja 60 kohta)

Unionin tuomioistuin: tuomio 14.9.2010, Akzo Nobel Chemicals ja Akcros Chemicals v. komissio (C-550/07 P, EU:C:2010:512, 54 ja 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)

Virkamiestuomioistuin: tuomio 2.12.2014, Migliore v. komissio (F‑110/13, EU:F:2014:257, 40 kohta)
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan jokaisella on oikeus tulla kuulluksi ennen kuin häntä vastaan ryhdytään yksittäiseen toimenpiteeseen, joka vaikuttaisi häneen epäedullisesti. Henkilöstösäännöissä säännellyn kaltaisen kurinpitomenettelyn yhteydessä oikeus tulla kuulluksi pannaan täytäntöön perusoikeuskirjan 51 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla yhtäältä muun muassa henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevan 22 artiklan 1 kohdassa ja toisaalta tässä samassa liitteessä olevassa 4 artiklassa. Kurinpitoa koskevissa asioissa nimittävän viranomaisen velvollisuus kuulla asianomaista on ymmärrettävä suppeassa merkityksessä muun muassa niiden seuraamusten vakavuuden takia, joihin kurinpitomenettely voi johtaa.

Se seikka, ettei asianomaista kuultu henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevan 22 artiklan 1 kohdan mukaisesti, ei kuitenkaan johda sen päätöksen kumoamiseen, jolla hänelle on määrätty kurinpitoseuraamus, jos tämä laiminlyönti voidaan katsoa asianomaisen itsensä syyksi. Kyseinen viranomainen ei nimittäin ole velvollinen siirtämään rajoituksetta kuulemisen ajankohtaa kunnes asianomainen kykenee osallistumaan siihen. Päinvastoin sekä virkamiehen että hallinnon etujen mukaisesti sellaisen päätöksen tekemistä, jolla kurinpitomenettely saatetaan päätökseen, ei voida viivästyttää perusteetta. Tämä on lisäksi tavoitteena henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevan 22 artiklan 1 kohdassa säädetyllä kahden kuukauden määräajalla, joka on ”hyvää hallintotapaa koskeva sääntö”.

Lisäksi jotta voidaan arvioida nimittävän viranomaisen sellaisen päätöksen lainmukaisuutta, jolla määrätään kurinpitoseuraamus ilman asianomaisen kuulemista, kun tämä viimeksi mainittu on toimittanut lääkärintodistuksen, jolla hän voi pätevästi perustella poissaolonsa, unionin tuomioistuinten tehtävänä on tarkistaa, osoittavatko hallinnon tältä osin esittämät seikat, että asianomaisen kuulematta jättäminen oli katsottava hänestä itsestään johtuvaksi.

(ks. 61–65 kohta)

Yhteisöjen tuomioistuin: tuomio Van Eick v. komissio (35/67, EU:C:1968:39)

Unionin tuomioistuin: tuomio Kamino International Logistics ja Datema Hellmann Worldwide Logistics (C-129/13 ja C-130/13, EU:C:2014:2041, 42 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio Stevens v. komissio (T-277/01, EU:T:2002:302, 41 ja 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)

Virkamiestuomioistuin: tuomio de Brito Sequeira Carvalho v. komissio (F-107/13, EU:F:2014:232, 100 ja 111 kohta)
76

Pelkästään se seikka, että EUH on sisäisessä muistiossa saattanut luonnehtia riidanalaista päätöstä ”poliittiseksi”, ei voi saattaa tätä käsitystä kyseenalaiseksi, koska muistiosta ei mitenkään ilmene, että riidanalainen päätös olisi tehty muun kuin sen päämäärän saavuttamiseksi, jota varten se lainsäädännön mukaan oli tehtävä. Myöskään se seikka, että nimittävä viranomainen on saattanut muuttaa menetelmää, jolla se arvioi, vastaavatko asemamaina olevien kolmansien maiden elinolosuhteet unionin tavanomaisia elinolosuhteita, ei siinäkään tapauksessa, että se olisi näytetty toteen, riitä osoittamaan, että harkintavaltaa on käytetty väärin. Kuten edellä on todettu, sovellettavissa säädöksissä ei ollut vahvistettu mitään menettelyä, joten nimittävä viranomainen sai alalla, jolla sillä – kuten tässä tapauksessa – on laaja harkintavalta, mukauttaa arviointimenetelmäänsä vuodesta toiseen, kunhan – kuten tässä tapauksessa – tämä lähestymistapa ei ylittänyt viranomaisen harkintavallan rajoja eikä ollut ristiriidassa minkään henkilöstösääntöjen säännöksen kanssa tai minkään sellaisen henkilöstöalalla sovellettavan unionin oikeuden periaatteen kanssa, johon kantajat olisivat voineet vedota.
Kun on kyse virkamiehen tai entisen virkamiehen intressistä vaatia arviointikertomuksen kumoamista, tällainen kertomus vaikuttaa lähtökohtaisesti arvioitavan henkilön intresseihin vain siihen asti, kun hän lopettaa työskentelynsä lopullisesti, eikä asianomaisella ole työskentelyn lopettamisen jälkeen enää intressiä jatkaa kannetta, jonka hän on nostanut tällaisesta kertomuksesta, ellei hän osoita, että on olemassa jokin erityinen seikka, jonka vuoksi hänellä on henkilökohtainen ja voimassa oleva intressi saada se kumotuksi.

Jos entisen virkamiehen kanteen tarkoituksena on riitauttaa hänen eläkkeelle siirtymisensä jälkeen annetun tuomion, jolla unionin tuomioistuimet ovat kumonneet arviointikertomuksen, joka oli riitautettu silloin, kun hän vielä työskenteli, väitetty virheellinen täytäntöönpano, se, että hänellä ei katsottaisi olevan intressiä vaatia uuden arviointikertomuksen kumoamista, merkitsisi sitä, että häneltä evättäisiin oikeus kumoamistuomion asianmukaiseen täytäntöönpanoon ja siten oikeus tehokkaaseen oikeussuojaan. Koska kantaja vaatii korvausta henkisestä kärsimyksestä, jota hänelle on aiheutunut siitä, että uuden kertomuksen laatiminen kyseisen tuomion täytäntöönpanemiseksi kesti kuusi vuotta ja kolme kuukautta, on lisäksi todettava, että hän on joutunut sellaisen merkittävä viivästyksen kohteeksi, josta on voinut aiheutua hänelle haittaa. Näin ollen on olemassa erityinen seikka, jonka vuoksi hänellä on henkilökohtainen ja voimassa oleva intressi saada uusi kertomus kumotuksi.

(ks. 59 ja 62–64 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: määräys N v. komissio (T‑97/94, EU:T:1998:270, 26 kohta) ja tuomio Dionyssopoulou v. neuvosto (T‑105/03, EU:T:2005:189, 20 kohta)
Henkilöstösääntöjen 71 artiklan, jonka mukaan virkamiehellä on oikeus saada korvaus kuluista, joita hänelle aiheutuu muun muassa siirron yhteydessä, tarkoituksena on estää se, että virkamies vastaisi yksin aiheutuneista kuluista, jotka liittyvät hänen tehtäviensä hoitamiseen.

Tämä tarkoitus huomioon ottaen on sovellettava henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 10 artiklan 1 kohtaa, jossa säädetään päivärahan myöntämisestä virkamiehelle, joka voi osoittaa, että hänen on vaihdettava asuinpaikkaa täyttääkseen henkilöstösääntöjen 20 artiklan edellytykset, joiden mukaan virkamiehen on asuttava asemapaikassaan tai sellaisen välimatkan päässä siitä, ettei välimatka häiritse hänen tehtäviensä hoitamista.

Päivärahan myöntäminen edellyttää seuraavien kahden edellytyksen täyttymistä: ensinnäkin virkamiehen on vaihdettava asuinpaikkaa täyttääkseen henkilöstösääntöjen 20 artiklan edellytykset ja toiseksi hänelle on täytynyt aiheutua kuluja tai haittaa tarpeesta muuttaa tai asettua väliaikaisesti asumaan asemapaikalle. Koska nämä kaksi edellytystä ovat kumulatiivisia, päivärahaa ei voida myöntää etenkään virkamiehelle, joka ei osoita, että hänelle olisi aiheutunut tällaisia kuluja tai tällaista haittaa.

Sitä vastoin unionin lainsäätäjä ei ole koskaan asettanut päivärahan myöntämisedellytykseksi sitä, että asianomaisen virkamiehen pitäisi osoittaa, että hänen on täytynyt säilyttää väliaikaisesti asunto lähtöpaikkakunnallaan tai aikaisemmassa asemapaikassaan ja että myös tästä aiheutuu väliaikaisesti kuluja. Olisi siten oikeusvarmuuden perusperiaatteen sekä henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 10 artiklan 1 kohdan sanamuodon vastaista asettaa toimielimelle lisäedellytys "toisesta" kustannuksesta, jotta asianomaiset henkilöt saisivat oikeuden päivärahaan.

Jos vakinaisia virkamiehiä ei jätetä automaattisesti henkilöstösääntöjen vastaisesti päivärahaa koskevan oikeuden ulkopuolelle, ei voida katsoa, että ainoastaan henkilöiden, jotka ovat epävarmassa työsuhteessa toimielimeen (koeajalla olevat virkamiehet, väliaikaiset tai sopimussuhteiset toimihenkilöt, kansalliset asiantuntijat), voitaisiin katsoa asettuvan väliaikaisesti asumaan asemapaikalle niin kauan kuin he eivät ole muuttaneet. Tältä osin ratkaisevaa ei ole työsuhteen epävarmuus vaan epävarma asumistilanne henkilöllä, jonka on henkilöstösääntöjen nojalla asuttava asemapaikassaan, jossa hänet on määrätty hoitamaan tehtäviä unionin toimielimen, elimen tai laitoksen palveluksessa. Asumisen epävarmuus on nimittäin työsuhteen epävarmuudesta erillinen käsite. Vakinaisen virkamiehen, joka vaihtaa asemapaikkaa, on siten voitava katsoa asettuvan väliaikaisesti uuteen asemapaikkaansa.

(ks. 27–29, 39 ja 44 kohta)
EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN TUOMIO

(ensimmäinen jaosto)

15 päivänä heinäkuuta 2014

Asia F‑160/12

Bernat Montagut Viladot

vastaan

Euroopan komissio

Henkilöstö – Kilpailu – Kilpailuilmoitus EPSO/AD/206/11 (AD 5) – Varallaololuetteloon merkitsemättä jättäminen – Hakemusten hyväksymisedellytykset – Tutkintotodistusten tunnustaminen

Aihe: SEUT 270 artiklaan, jota sovelletaan Euratomin perustamissopimukseen sen 106 a artiklan nojalla, perustuva kanne, jossa Bernat Montagut Viladot riitauttaa avoimen kilpailun EPSO/AD/206/11 (AD 5) päätöksen olla merkitsemättä häntä kilpailun varallaololuetteloon.

Ratkaisu: Kanne hylätään. Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Bernat Montagut Viladot’n oikeudenkäyntikulut

Tiivistelmä

1. Virkamiehet – Kilpailu – Tutkintoihin ja kokeisiin perustuva kilpailu – Yliopistotutkintoja koskeva vaatimus – Yliopistotutkinnon käsite – Arviointi opiskelujäsenvaltion lainsäädännön kannalta

2. Virkamiehet – Periaatteet – Luottamuksensuoja – Kilpailun valintalautakunnan vakuuttelu, joka ei ole sovellettavien sääntöjen mukainen – Tilanne, jossa ei ole perusteltua luottamusta mahdollisuuteen tulla merkityksi varallaololuetteloon

1. Jos palvelukseen ottamista varten järjestettyihin kilpailuihin sovellettavassa asetuksessa tai direktiivissä tai kilpailuilmoituksessa ei ole mitään päinvastaista säännöstä, vaatimus yliopistotutkinnosta, joka on edellytyksenä avoimeen kilpailuun osallistumiselle, on väistämättä ymmärrettävä merkityksessä, joka tälle ilmaisulle on annettu sen jäsenvaltion omassa lainsäädännössä, jossa hakija on suorittanut opinnot, joihin hän vetoaa. Avoimeen kilpailuun osallistumista varten edellytetyllä yliopistotutkinnolla on oltava täydet lailliset vaikutukset sen jäsenvaltion lainsäädännössä, jossa se on myönnetty.

(ks. 30 ja 31 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: tuomio Jaenicke Cendoya v. komissio (108/88, EU:C:1989:325, 17 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio Alonso Morales v. komissio (T‑299/97, EU:T:1999:314, 60 kohta)

Virkamiestuomioistuin: tuomio Zangerl-Posselt v. komissio (F‑83/07, EU:F:2009:158, 51 kohta)

2. Oikeus vaatia luottamuksensuojaa edellyttää kolmen edellytyksen täyttymistä. Unionin hallintoelimen on ensinnäkin täytynyt antaa asianomaiselle täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja, jotka on saatu toimivaltaisista ja luotettavista lähteistä. Näiden vakuuttelujen on toiseksi oltava sellaisia, että ne saavat aikaan perustellun odotuksen sen henkilön mielessä, jolle ne on osoitettu. Annettujen takeiden täytyy kolmanneksi olla sovellettavien sääntöjen mukaisia.

Tutkintoihin ja kokeisiin perustuvan kilpailun valintalautakunnan muistion, jossa hakijalle vakuutetaan, että hän täyttää kaikki kilpailuilmoituksessa asetetut hyväksymisedellytykset, ei voida katsoa synnyttävän hakijalle perusteltuja odotuksia, kun vakuuttelut eivät ole sovellettavien sääntöjen mukaisia, koska asianomaisen tutkintotodistus ei vastaa kilpailuilmoituksen edellytyksiä.

(ks. 47 ja 49 kohta)

Viittaukset:

Virkamiestuomioistuin: tuomio Neirinck v. komissio (F‑84/05, EU:F:2007:33, 79 kohta)
165

Henkilöstösääntöjen 25 artiklan toisessa kohdassa säädettyä perusteluvelvollisuutta on tällaisessa asiayhteydessä näin ollen tulkittava ankarasti, eikä päätös, jossa itsessään esitetään vain perustelujen alku, voi täyttää tässä säännöksessä asetettuja vaatimuksia. Päinvastainen ratkaisu johtaisi siihen, että virkamiehen, joka on henkilöstösääntöjen 24 artiklan nojalla esittänyt avustamispyynnön työpaikkakiusaamisen vuoksi, olisi tehtävä valitus, jotta hän saisi tietoonsa henkilöstösääntöjen 25 artiklan toisen kohdan vaatimusten mukaiset perustelut päätökselle, jolla hallinnollinen tutkimus lopetetaan ilman jatkotoimia. Kuten komissio on myöntänyt istunnossa, valituksen tarkoituksena ei kuitenkaan ole virkamiehelle vastaisen päätöksen perustelujen saaminen vaan päätöksen asianmukaisuuden riitauttaminen. Se, että hallinnon sallittaisiin olla antamatta tiedoksi avustamispyyntöä koskevan päätöksensä perusteluja, ei selvästikään olisi sopusoinnussa sen toimielimille kuuluvan velvollisuuden kanssa, jonka mukaan niiden on toimittava niin nopeasti ja sellaista huolenpitoa osoittaen, kuin niin vakava tilanne kuin työpaikkakiusaaminen edellyttää, eikä myöskään sen velvollisuuden kanssa, jonka mukaan avustamispyynnöt on työpaikkakiusaamista koskevissa tapauksissa käsiteltävä ”mahdollisimman nopeasti”, minkä velvollisuuden komissio on asettanut itselleen 26.4.2006 tekemällään päätöksellä.
Se, että kantajan asianajaja on merkinnyt kannekirjelmän alkuperäiskappaleen kansilehdelle leiman ”oikeaksi todistettu jäljennös” ja että hän on tämän asiakirjan viimeisellä sivulla olevan omakätisen allekirjoituksensa viereen merkinnyt asianajotoimistonsa leiman, ei merkitse sitä, että kyseinen kappale ei olisi telekopiolla lähetetyn kannekirjelmän alkuperäiskappale, samoin kuin leiman ”alkuperäinen” merkitseminen alkuperäiskappaleeseen ei veisi siltä tätä ominaisuutta, vaikka sitä muutettaisiin näin leiman merkitsemisellä. Sitä, että asianajaja merkitsee leiman ”oikeaksi todistettu jäljennös” kannekirjelmän alkuperäiskappaleeseen, on pidettävä pelkkänä kirjoitusvirheenä, joka ei johda kanteen tutkimatta jättämiseen.

Se, että kannekirjelmän jäljennöksiä on alkuperäiskappaleen ohella lukumääräisesti vähemmän kuin oikeaksi todistettuja jäljennöksiä, jotka on toimitettava alkuperäiskappaleen mukana virkamiestuomioistuimen työjärjestyksen 34 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa edellytetyllä tavalla, ei ole peruste kanteen tutkimatta jättämiselle. Muunlainen johtopäätös olisi kohtuuttoman ankara, kun otetaan huomioon suhteellisuusperiaate ja kantajan oikeus tehokkaaseen oikeussuojakeinoon, mikäli oikeusvarmuuden periaatetta ei ole loukattu. Tältä osin seuraamuksena sille, että kyseistä 34 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa ei ole noudatettu, voi tarvittaessa olla saman työjärjestyksen 94 artiklan a alakohdan soveltaminen.

Harkintavallan väärinkäytön käsitteellä, josta menettelyn väärinkäyttö on yksi ilmaus, on täsmällinen soveltamisala ja se liittyy siihen, että hallintoviranomainen käyttää valtuuksiaan muuhun tarkoitukseen kuin mihin ne on sille myönnetty. Päätöstä tehtäessä harkintavaltaa on käytetty väärin ainoastaan, jos objektiivisten, asiaankuuluvien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella on selvää, että päätös on tehty muiden kuin esitettyjen päämäärien saavuttamiseksi.

Kun siirtopäätöstä ei ole katsottu yksikön edun vastaiseksi, kyse ei voi olla harkintavallan väärinkäytöstä. Erityisesti se, että virkamiehen esimies on laatinut tämän virkamiehen arviointikertomuksen, vaikka tämä esimies oli nimenomaisesti kyseisen virkamiehen tekemän työpaikkakiusaamista koskevan kantelun kohteena, ei sellaisenaan ole omiaan kyseenalaistamaan tämän esimiehen puolueettomuutta ilman muita seikkoja.

(ks. 69, 70 ja 72 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: asia 176/82, Nebe v. komissio, 14.7.1983, 25 kohta ja asia C‑121/01 P, O’Hannrachain v. parlamentti, 5.6.2003, 46 kohta

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: yhdistetyt asiat T‑59/91 ja T‑79/91, Eppe v. komissio, 10.7.1992, 57 kohta; asia T‑118/95, Anacoreta Correia v. komissio, 11.6.1996, 25 kohta; asia T‑131/97, Gómez de Enterría y Sanchez v. parlamentti, 17.11.1998, 62 kohta; yhdistetyt asiat T‑112/96 ja T‑115/96, Séché v. komissio, 6.7.1999, 139 kohta ja asia T‑389/02, Sandini v. yhteisöjen tuomioistuin, 14.10.2004, 123 kohta