30

Näissä olosuhteissa Lietuvos Aukščiausiasis Teismas päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko direktiivin 94/19 7 artiklan 2 kohdan ja liitteessä I olevan 12 kohdan säännökset yhdessä luettuina ymmärrettävä siten, että jos jäsenvaltio jättää luottolaitoksen tallettajat, joilla on hallussaan tämän liikkeeseen laskemia velkakirjoja (sijoitustodistuksia), vakuuden antaman suojan ulkopuolelle, tätä poikkeusta voidaan soveltaa vain silloin, jos kyseisillä sijoitustodistuksilla on kaikki direktiivissä 2004/39 tarkoitetun rahoitusvälineen ominaisuudet (kun otetaan huomioon myös muut unionin säädökset, esimerkiksi Euroopan keskuspankin asetus N:o 25/2009), muun muassa siirtokelpoisuus jälkimarkkinoilla, ja onko niitä tulkittava näin? 2) Jos asianomainen jäsenvaltio päättää panna direktiivit 94/19 ja 97/9 täytäntöön kansallisessa oikeudessa siten, että tallettajansuojajärjestelmä ja sijoittajansuojajärjestelmä otetaan käyttöön samalla säädöksellä (samalla lailla), onko direktiivin 94/19 7 artiklan 2 kohdan ja liitteessä I olevan 12 kohdan säännökset ja direktiivin 97/9 2 artiklan 2 kohta yhdessä luettuina, kun otetaan huomioon direktiivin 97/9 2 artiklan 3 kohta, ymmärrettävä siten, että mikään suojajärjestelmä (vakuusjärjestelmä) ei voi kattaa sijoitustodistusten ja joukkovelkakirjojen haltijoita edellä mainituissa direktiiveissä tarkoitetulla tavalla, ja onko niitä tulkittava näin? 3) Kun otetaan huomioon, että kansallisen lainsäädännön mukaan mitään direktiiveissä 94/19 ja 97/9 säädetyistä mahdollisista suojajärjestelmistä ei voida soveltaa luottolaitoksen liikkeeseen laskemien sijoitustodistusten ja joukkovelkakirjojen haltijoihin: a) Ovatko direktiivin 94/19 3 artiklan 1 kohdan, 7 artiklan 1 kohdan (sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/14) ja 10 artiklan 1 kohdan sekä saman direktiivin 1 artiklan 1 alakohdan, jossa määritellään talletuksen käsite, säännökset yhdessä luettuina niin selkeitä, täsmällisiä, ehdottomia ja subjektiivisia oikeuksia perustavia, että yksityiset voivat vedota niihin kansallisessa tuomioistuimessa tukeakseen korvausvaatimuksiaan, joita he esittävät sellaista [jäsen]valtion perustamaa vakuuslaitosta kohtaan, jonka tehtävänä olisi maksaa tällainen korvaus? b) Ovatko direktiivin 97/9 2 artiklan 2 kohta ja 4 artiklan 1 kohta riittävän selkeitä, täsmällisiä, ehdottomia ja subjektiivisia oikeuksia perustavia, että yksityiset voivat vedota niihin kansallisessa tuomioistuimessa tukeakseen korvausvaatimuksiaan, joita he esittävät sellaista [jäsen]valtion perustamaa vakuuslaitosta kohtaan, jonka tehtävänä olisi maksaa tällainen korvaus? c) Jos edellisiin kysymyksiin (3 a ja 3 b) vastataan myöntävästi, kumpiko mahdollisista suojajärjestelmistä kansallisen tuomioistuimen on valittava sovellettavaksi, kun sen on ratkaistava yksityishenkilön ja luottolaitoksen välinen riita, johon on haastettu vastaajaksi [jäsen]valtion perustama vakuuslaitos, jonka tehtävänä on tallettajansuoja- ja sijoittajansuojajärjestelmien hallinnointi? 4) Onko direktiivin 97/9 2 artiklan 2 kohdan ja 4 artiklan 2 kohdan säännökset (luettuna yhdessä kyseisen direktiivin liitteen I kanssa) ymmärrettävä siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan sijoittajien korvausjärjestelmää ei voida soveltaa sijoittajiin, joilla on hallussaan luottolaitoksen liikkeeseen laskemia velkakirjoja, rahoitusvälineiden lajin (velkakirjat) ja sen vuoksi, että suojajärjestelmään kuuluva (luottolaitos) ei ole siirtänyt tai käyttänyt sijoittajien varoja tai arvopapereita ilman heidän suostumustaan, ja onko niitä tulkittava näin? Onko sillä, että luottolaitos, joka on laskenut velkakirjat liikkeeseen – liikkeeseenlaskija – on samaan aikaan näiden rahoitusvälineiden säilyttäjä (välittäjä) ja että sijoitettuja varoja ei ole erotettu luottolaitoksen hallussa olevista muista varoista, merkitystä tulkittaessa edellä mainittuja direktiivin 97/9 säännöksiä sijoittajansuojan osalta?”