JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

PEDRO CRUZ VILLALÓN

29 päivänä huhtikuuta 2014 ( 1 )

Asia C‑399/12

Saksan liittotasavalta

vastaan

Euroopan unionin neuvosto

(Saksan liittotasavallan kumoamiskanne)

”Kansainväliset järjestöt — Sopimuksentekomenettelyt — Sopimuksella perustetussa elimessä unionin puolesta esitettävien kantojen vahvistus — Kansainvälisen viinijärjestön päätöslauselmat — SEUT 218 artiklan 9 kohta — Jäsenvaltioiden sopimukset — Pätevyys — Analogia”

1. Euroopan unionista on kehittynyt vuosien mittaan kansainvälisten järjestöjen arvovaltainen toimija. ( 2 ) Yksi perussopimusten tässä mielessä merkityksellisistä määräyksistä on SEUT 218 artiklan 9 kohta, joka sisältää menettelyllisen oikeudellisen perustan sopimuksella perustetussa elimessä unionin puolesta esitettävien kantojen vahvistamiselle silloin, kun asianomaisen elimen on annettava toimia, joilla on oikeusvaikutuksia. Käsiteltävässä kumoamiskanteessa esitetään kysymys, sovelletaanko kyseistä määräystä tapauksessa, jolla on seuraavat erityispiirteet: ensinnäkin se, että jotkin unionin jäsenvaltiot kuuluvat järjestöön, mutta itse unioni ei, ja toisaalta se, että on kyse järjestöstä, joka antaa lähtökohtaisesti ”suosituksia”.

2. Riidan syynä oli unionin ja jäsenvaltioiden kantojen sovittaminen yhteen Kansainvälisessä viinijärjestössä (jäljempänä OIV) eli hallitustenvälisessä järjestössä, jonka toiminta-alaan kuuluvat viiniköynnökset, viinit, viinipohjaiset juomat, viinirypäleet, rusinat ja muut viinituotteet. Useat unionin jäsenvaltiot ovat järjestön jäseniä, itse unioni sen sijaan ei. Neuvosto teki 18.6.2012 määräenemmistöllä ensimmäistä kertaa päätöksen, joka perustui SEUT 43 artiklaan, luettuna yhdessä SEUT 218 artiklan 9 kohdan kanssa, unionin puolesta tiettyihin OIV:n puitteissa hyväksyttäviin päätöslauselmiin omaksuttavan kannan vahvistamisesta. Saksan liittotasavalta, joka ei hyväksynyt päätöstä ja esitti kannastaan pöytäkirjaan merkityn lausuman, nosti sen jälkeen nyt käsiteltävän kumoamiskanteen.

3. Selvitettävillä oikeuskysymyksillä on käsiteltävän asian tosiseikkojen lisäksi huomattava merkitys unionin ja jäsenvaltioiden välisille suhteille ulkoisen toiminnan alalla. Lukuisten kansainvälisten järjestöjen jäseninä ovat, jo historiallisista kansainväliseen oikeuteen liittyvistä syistä, unionin jäsenvaltiot muttei kuitenkaan itse unioni. Usein näin on, vaikka vastaava järjestö toimii unionin toimivaltaan kuuluvalla alalla. Unionin tuomioistuin voi esittää käsiteltävässä asiassa tulevaa toimintaa ohjaavia täsmennyksiä tällaisia tapauksia varten.

I Asiaa koskeva lainsäädäntö

A Kansainvälinen oikeus

4. OIV perustettiin nykymuodossaan Kansainvälisen viinijärjestön perustamisesta Pariisissa 3.4.2001 tehdyllä sopimuksella (jäljempänä sopimus) ( 3 ) vuonna 1924 perustetun Kansainvälisen viinitoimiston ( 4 ) seuraajaksi.

5. OIV:n tarkoituksena on muun muassa ”edistää nykyisten menetelmien ja standardien kansainvälistä yhtenäistämistä ja tarpeen mukaan uusien kansainvälisten standardien valmistelua viiniköynnöksistä saatavien tuotteiden ja viinituotteiden tuotanto- ja markkinointiolojen kehittämiseksi, ja auttaa varmistamaan, että kuluttajien edut otetaan huomioon” (sopimuksen 2 artiklan 1 kappaleen c alakohta).

6. Sopimuksen 2 artiklan 2 kappaleen b kohdan mukaan OIV huolehtii tämän tavoitteen saavuttamiseksi muun muassa seuraavista tehtävistä: ”laatii suosituksia ja valvoo tällaisten suositusten täytäntöönpanoa yhteistyössä jäsentensä kanssa erityisesti seuraavilla aloilla: i) viinirypäletuotannon olosuhteet, ii) valmistusmenetelmät, iii) tuotteiden, merkintöjen ja markkinointiolojen määrittely ja/tai kuvaaminen, iv) viiniköynnöksistä saatavien tuotteiden analysointi- ja arviointimenetelmät.”

7. Sopimuksen 8 artiklassa määrätään seuraavaa: ( 5 ) ”Kansainvälinen hallitustenvälinen järjestö voi osallistua järjestön toimintaan tai olla O.I.V:n jäsen ja se voi auttaa O.I.V:n rahoituksessa ehdoilla, jotka yleiskokous määrittelee tapauskohtaisesti toimeenpanokomitean ehdotuksesta.”

B Unionin oikeus

1. Primaarioikeus

8. SEU 4 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä virkkeessä määrätään seuraavaa: ”Vilpittömän yhteistyön periaatteen mukaisesti unioni ja jäsenvaltiot kunnioittavat ja avustavat toisiaan perussopimuksista johtuvia tehtäviä täyttäessään.”

9. SEUT 218 artiklassa määrätään seuraavaa: ”1. Unionin ja kolmansien maiden tai kansainvälisten järjestöjen väliset sopimukset neuvotellaan ja tehdään seuraavan menettelyn mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 207 artiklan erityismääräysten soveltamista. – – 9. Neuvosto tekee komission tai unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkean edustajan ehdotuksesta päätöksen sopimuksen soveltamisen keskeyttämisestä ja sopimuksella perustetussa elimessä unionin puolesta esitettävien kantojen vahvistamisesta, silloin kun tämän elimen on annettava säädöksiä, joilla on oikeusvaikutuksia, lukuun ottamatta säädöksiä, joilla täydennetään tai muutetaan sopimuksen institutionaalisia rakenteita. – – 11. Jäsenvaltio, Euroopan parlamentti, neuvosto tai komissio voi hankkia unionin tuomioistuimen lausunnon siitä, onko suunniteltu sopimus sopusoinnussa perussopimusten kanssa.– –”

2. Johdettu oikeus

10. Neuvoston asetuksessa N:o 479/2008, ( 6 ) joka tuli voimaan 1.8.2008, on ensimmäistä kertaa ( 7 ) johdetussa oikeudessa dynaaminen viittaus OIV:n päätöslauselmaan. Neuvoston asetuksella (EY) N:o 491/2009 ( 8 ) nämä viinialan yhteisen markkinajärjestelyn säännökset sisällytettiin neuvoston asetukseen (EY) N:o 1234/2007 (yhteisiä markkinajärjestelyjä koskeva asetus, jäljempänä YMJ-asetus). ( 9 )

11. YMJ-asetuksen 120 f artiklassa säädetään seuraavaa: ”Kun komissio sallii viininvalmistusmenetelmän 195 artiklan 4 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen, se: a) ottaa huomioon Kansainvälisen viinijärjestön (OIV) suosittelemat ja julkaisemat viininvalmistusmenetelmät ja sellaisten viininvalmistusmenetelmien, jotka eivät ole vielä sallittuja, koekäytön tulokset – –”

12. Kyseisen asetuksen 120 g artiklassa säädetään seuraavaa: ”Viinialan tuotteiden koostumuksen määrittämiseksi käytettävät menetelmät ja säännöt, joiden perusteella voidaan todeta, onko tuotteita käsitelty sallittujen viininvalmistusmenetelmien vastaisesti, ovat OIV:n suosittelemat ja julkaisemat määritysmenetelmät ja säännöt. Jos OIV ei ole suositellut ja julkaissut mitään menetelmiä tai sääntöjä, komissio vahvistaa menetelmät ja säännöt 195 artiklan 4 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen. Ennen sääntöjen vahvistamista käytetään asianomaisen jäsenvaltion sallimia menetelmiä ja sääntöjä.”

13. Asetuksen 158 a artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jollei perustamissopimuksen 300 artiklan mukaisesti tehdyissä sopimuksissa toisin määrätä, tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitetut tuotteet on tuotettava OIV:n suosittelemien ja julkaisemien tai yhteisön tässä asetuksessa ja sen täytäntöönpanotoimenpiteiden perusteella sallimien viininvalmistusmenetelmien mukaisesti.”

14. Asetuksen N:o 606/2009 ( 10 ) 9 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos viininvalmistusmenetelmissä käytettäville aineille ei ole vahvistettu komission direktiivillä 2008/84/EY puhtaus- ja tunnistevaatimuksia, joita tarkoitetaan asetuksen (EY) N:o 2/2008 32 artiklan toisen kohdan e alakohdassa, sovelletaan OIV:n viininvalmistussäännöstössä (Codex œnologique international) vahvistettuja ja julkaistuja vaatimuksia.” ( 11 )

15. Asetuksen N:o 606/2009 15 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Komissio julkaisee Euroopan unionin virallisen lehden C-sarjassa luettelon ja kuvauksen asetuksen (EY) N:o 479/2008 31 artiklan ensimmäisessä kohdassa [nyt yhteisiä markkinajärjestelyjä koskevan asetuksen 120 g artiklan ensimmäinen kohta] tarkoitetuista ja OIV:n viinien ja rypäleen puristemehujen kansainvälisten määritysmenetelmien kokoelmassa (Recueil des méthodes internationales d’analyse des vins et des moûts) kuvatuista määritysmenetelmistä, joita sovelletaan rypäletuotteiden tuotannolle yhteisön lainsäädännössä vahvistettujen raja-arvojen ja vaatimusten valvonnan toteuttamiseksi.” ( 12 )

II Pääasia, oikeudenkäynti ja vaatimukset

16. Neuvosto teki 18.6.2012 määräenemmistöllä päätöksen unionin puolesta tiettyihin OIV:n puitteissa hyväksyttäviin päätöslauselmiin omaksuttavan kannan vahvistamisesta. ( 13 ) Päätös perustui SEUT 43 artiklaan, luettuna yhdessä SEUT 218 artiklan 9 kohdan kanssa.

17. Saksan liittotasavalta nosti päätöksestä kumoamiskanteen 28.8.2012 toimitetulla kirjelmällä. Saksa katsoo, ettei päätöksen menettelyllisenä oikeudellisena perustana olisi saanut käyttää SEUT 218 artiklan 9 kohtaa. Sen mielestä muutakaan menettelyllistä oikeudellista perustaa ei ole nähtävissä.

18. Tšekin tasavalta, Luxemburgin suurherttuakunta, Unkari, Alankomaiden kuningaskunta, Itävallan tasavalta ja Slovakian tasavalta hyväksyttiin väliintulijoiksi tukemaan Saksan liittotasavallan vaatimuksia ja komissio väliintulijaksi tukemaan neuvoston vaatimuksia.

19. Saksan liittotasavalta vaatii, väliintulijoidensa tukemana, että unionin tuomioistuin — kumoaa 18.6.2012 tehdyn neuvoston päätöksen ja — velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

20. Neuvosto, jota komissio tukee, vaatii, että unionin tuomioistuin — hylkää kanteen kokonaisuudessaan perusteettomana — toissijaisesti, siltä varalta, että päätös kumotaan, määrää päätöksen vaikutusten voimassa pitämisestä ja — velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

21. Kirjallisen käsittelyn päättymisen jälkeen kannetta käsiteltiin suullisesti 26.11.2013. Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta hyväksyttiin tällöin väliintulijaksi tukemaan Saksan liittotasavallan vaatimuksia.

III Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat

22. Saksan liittotasavalta perustaa kanteensa yhteen ainoaan kumoamisperusteeseen: neuvosto ei olisi saanut ottaa riidanalaisen päätöksen menettelylliseksi oikeudelliseksi perustaksi SEUT 218 artiklan 9 kohtaa. Saksa perustelee väitettään lähinnä sillä, ettei kyseistä määräystä voi soveltaa käsiteltävässä asiassa kahdesta syystä. Sitä ei nimittäin sen sanamuodon, systematiikan, syntyhistorian ja tehtävän perusteella sovelleta jäsenvaltioiden sopimuksiin vaan yksinomaan unionin kansainvälisiin sopimuksiin, eikä sitä voi myöskään soveltaa analogisesti. Jäsenvaltioiden toiminnan yhteensovittaminen sellaisten kansainvälisten järjestöjen elimissä, jotka on perustettu jäsenvaltioiden kansainvälisillä sopimuksilla, tapahtuu SEU 4 artiklan 3 kohdan lojaalin yhteistyön periaatteen mukaisesti. ( 14 ) Toiseksi SEUT 218 artiklan 9 kohdassa edellytetään ”säädöstä, jolla on oikeusvaikutuksia”, mikä Saksan liittotasavallan mielestä tarkoittaa sitä, että toimen on oltava kansainvälisoikeudellisesti sitova. OIV:n päätöslauselmat eivät ole sellaisia. Saksa viittaa lisäksi siihen, ettei määräyksen soveltaminen ole OIV:n teknisen luonteen mukaista ja että se merkitsee lisäksi unionin etujen vähemmän tehokasta edustamista.

23. Neuvoston mielestä SEUT 218 artiklan 9 kohtaa voidaan soveltaa. Se perustelee kantaansa lähinnä sillä, että määräyksessä sallitaan kannan vahvistaminen unionin toimivaltaan kuuluvissa asioissa myös sellaisissa kansainvälisissä järjestöissä, joiden jäseninä ovat ainoastaan jäsenvaltiot, ei itse unioni. Riidanalaisessa päätöksessä käsitellyissä OIV:n päätöslauselmissa on neuvoston – toisin kuin Saksan liittotasavallan – mielestä kyse unionin yksinomaisesta toimivallasta. Toimen ”oikeusvaikutuksista” neuvosto on – sen lisäksi, että se viittaa päätöslauselmien tiettyihin kansainvälisoikeudellisiin vaikutuksiin, vaikka on kyse ainoastaan suosituksista – erityisesti sitä mieltä, että päätöslauselmien sisällyttäminen unionin oikeuteen YMJ-asetuksen 158 a artiklan 2 kohdan, 120 f artiklan a kohdan ja 120 g artiklan mukaan takaa sen, että niillä on riittävästi oikeusvaikutuksia.

24. Tšekin tasavalta yhtyy pääosin Saksan liittotasavallan näkemyksiin ja täydentää niitä SEUT 218 artiklan 9 kohdan tulkinnan osalta. Myös Luxemburgin suurherttuakunta on samaa mieltä ja viittaa muun muassa siihen, että käsiteltävässä asiassa on kyse jaetusta toimivallasta eikä unionin yksinomaisesta toimivallasta. Samaa korostaa myös Alankomaat, joka väittää lisäksi, ettei SEUT 218 artiklan 9 kohta sovi oikeudelliseksi perustaksi senkään vuoksi, ettei päätöksen hyväksymisajankohtana ollut varmuutta, mistä päätöslauselmista äänestettäisiin. Päätökseltä puuttuu lisäksi perustelu, erityisesti sen kysymyksen osalta, miksi se on tarpeen, vaikka unioni tai kaikki sen jäsenvaltiot eivät ole OIV:n jäseniä ja vaikka jäsenvaltiot ovat tehneet 40 vuotta yhteistyötä tällä alalla OIV:n ja sitä edeltäneen järjestön yhteydessä. ( 15 ) Alankomaat katsoo lopuksi, että neuvoston menettely vaarantaa keskinäisen yhteisymmärryksen OIV:ssa ja samalla unionin edut. Unkari täydentää Saksan lausumia ja viittaa siihen, ettei Euroopan parlamentti ilmeisesti saanut tietoa riidanalaisesta päätöksestä, minkä vuoksi SEUT 218 artiklan 10 kohdan mukaista menettelyä ei noudatettu, mikä unionin tuomioistuimen pitäisi ottaa huomioon viran puolesta. Itävaltakin yhtyy pääosin Saksan näkemyksiin. Slovakian tasavalta yhtyy Saksan näkemyksiin ja viittaa muun muassa siihen, että vaikka olisi kyse alasta, jolla unionilla on yksinomainen ulkoinen toimivalta, SEUT 218 artiklan 9 kohtaa voidaan soveltaa ainoastaan, jos siinä määrätyt edellytykset täyttyvät. Yhdistynyt kuningaskunta viittaa siihen, että oikeusvaikutusten osalta ei ole ratkaisevaa oikeuskäytäntö, joka koskee oikeusvaikutuksia unionin oikeudessa, vaan pikemminkin on otettava huomioon, että SEUT 218 artiklassa määrätään unionia kansainvälisoikeudellisesti sitovien sopimusten tekemisestä.

25. Komissio yhtyy neuvoston lausumiin. Se viittaa lisäksi asian perustavanlaatuiseen merkitykseen: unioni on vailla edustusta useissa kansainvälisissä järjestöissä, vaikka ne toimivat aloilla, jotka ainakin osittain kuuluvat unionin toimivaltaan. Oikeuskäytäntö osoittaa, että unionin ulkoisesta edustamisesta unionin toimivalta-alueella vastaavat tällaisissa tapauksissa jäsenvaltiot unionin etujen mukaisesti. Komission väitteet koskevat erityisesti unionin toimivaltaa. ( 16 ) Komission mielestä unionilla on käsiteltävässä asiassa yksinomainen ulkoinen toimivalta. Jäsenvaltioilla ei näin ollen ole lain mukaan oikeutta tehdä kansainvälisissä järjestöissä päätöksiä, joilla voidaan muuttaa unionin lainsäädäntöä. OIV:n päätöslauselmat johtavat tällaiseen muutokseen. Päätöslauselmat voidaan siis hyväksyä ainoastaan, kun on ensin vahvistettu SEUT 218 artiklan 9 kohdan mukaisesti yhteinen kanta, joka sisältää kannan vahvistamisen lisäksi jäsenvaltioille annetun valtuutuksen esittää unionin kanta sen yksinomaiseen toimivaltaan kuuluvan ulkoisen toimivallan alalla. Ainoastaan näin suojellaan myös niiden jäsenvaltioiden etuja, jotka eivät ole edustettuina OIV:ssä. OIV:n päätöslauselmat vaikuttavat nimittäin niihinkin, koska päätöslauselmilla muutetaan unionin jäsenvaltioita sitovaa unionin säännöstöä. SEUT 218 artiklan 9 kohdan systemaattisen tulkinnan osalta komissio viittaa siihen, että on otettava huomioon, ettei myöskään SEUT 218 artiklan 11 kohta koske ainoastaan unionin omia sopimuksia. Komissio täydentää vielä, että neuvostossa on tehtävä SEUT 16 artiklassa tarkoitettu epävirallinen yhteensovittaminen toimien, joilla ei ole oikeusvaikutuksia, yhteydessä.

IV Arviointi

26. Osapuolet kiistelevät käsiteltävässä asiassa lähinnä ( 17 ) SEUT 218 artiklan 9 kohdan sovellettavuudesta neuvoston unionin puolesta tiettyihin OIV:n puitteissa hyväksyttäviin päätöslauselmiin omaksuttavan kannan vahvistamisesta 18.6.2012 tekemän päätöksen menettelyllisenä oikeudellisena perustana.

27. Kyseiset OIV:n päätöslauselmat eivät sinänsä ole riidan kohteena. Kaikki asianosaiset ja väliintulijat ovat hyväksyneet ne, ja niistä päätettiin OIV:ssä kantajan ja väliintulijoiden äänillä.

A Alustavia huomioita

28. Ennen kuin voin siirtyä tulkitsemaan SEUT 218 artiklan 9 kohtaa, on mielestäni syytä esittää yksityiskohtaisemmin riidan tausta ja määräyksen ymmärtämisen kannalta olennainen syntyhistoria. Siinä yhteydessä käsittelen lopuksi myös kysymystä siitä, miltä osin asialla CITES ( 18 ) on merkitystä käsiteltävän asian kannalta.

1. Riidan tausta

29. Kuten jo todettiin, OIV on kansainvälinen järjestö, joka antaa muun muassa viinialan suosituksia, jotka koskevat esimerkiksi viininvalmistusmenetelmiä. ( 19 ) Ne hyväksytään kerran vuodessa kokoontuvassa yleiskokouksessa yleensä yksimielisesti. ( 20 )

30. Saksan liittotasavalta ja 19 muuta unionin jäsenvaltiota olivat vuonna 2012 OIV:n jäseniä. ( 21 ) OIV:n perustamissopimuksen 8 artiklan mukaan unionin oma jäsenyys on oikeudellisesti mahdollinen, mutta toistaiseksi se ei ole liittynyt järjestön jäseneksi eikä sillä ole myöskään tarkkailija-asemaa tai muuta erityisasemaa. ( 22 ) Komissio saa kuitenkin olla vieraana läsnä OIV:n asiantuntijaryhmien ja komiteoiden kokouksissa ja osallistua niihin. ( 23 )

31. Kesäkuuhun 2010 asti unionin jäsenvaltiot sovittivat komission avustamana OIV-kantansa yhteen neuvoston viini- ja alkoholityöryhmässä SEU 4 artiklan 3 kohdan nojalla – komission tekemättä ehdotuksia yhteisestä kannasta – siten, että jäsenvaltiot ja komissio esittivät käsityksensä ja puheenjohtajavaltio pyrki muotoilemaan yhteisen kannan.

32. OIV:n ja sen edeltäjäjärjestön – erikoistuneiden kansainvälisten järjestöjen, joilla on suuri tieteellinen ja tekninen asiantuntemus – päätöslauselmat olivat Saksan suullisessa käsittelyssä esittämien tietojen mukaan vuodesta 1971 alkaen yhteisön säädösten lähtökohtana.

33. Asetuksessa N:o 479/2008 unioni käytti kuitenkin viinin yhteisen markkinajärjestelyn yhteydessä ensimmäistä kertaa dynaamisia viittauksia OIV:n päätöslauselmiin, kuten edellä on todettu. ( 24 )

34. Vähän sen jälkeen, syyskuussa 2008, komissio antoi neuvostolle – nimenomaisesti myös juuri mainitussa asetuksessa käyttöön otettujen OIV:n päätöslauselmiin viittausten johdosta – suosituksen komission valtuuttamisesta käymään neuvotteluja Euroopan yhteisön liittymisestä OIV:hen. ( 25 ) Neuvosto ei kuitenkaan antanut valtuutusta, koska tarvittavaa enemmistöä ei syntynyt. ( 26 )

35. Komissio esitti 16.5.2011 neuvostolle ensimmäistä kertaa OIV:n 9. yleiskokousta varten ehdotuksen neuvoston päätökseksi tiettyihin OIV:n päätöslauselmiin Euroopan unionin puolesta esitettävästä kannasta. Komissio perusteli ehdotustaan menettelyoikeudellisesti SEUT 218 artiklan 9 kohdalla, siis määräyksellä, johon neuvosto perusti käsiteltävässä asiassa riidanalaisen päätöksensä. Komission ehdotusta ei kuitenkaan hyväksytty. Komissio katsoi sen jälkeen, etteivät jäsenvaltiot voineet neuvoston päätöksen puuttuessa hyväksyä OIV:ssä kantaa, joka vaikuttaa unionin säännöstöön, ja esitti luettelossa, joka ei ollut tyhjentävä, 14 päätöslauselmaluonnosta, joiden hyväksyminen komission käsityksen mukaan koski säännöstöä. OIV:ssä edustettuina olevat jäsenvaltiot hyväksyivät siitä huolimatta 24.6.2011 OIV:n yleiskokouksessa keskinäisen yhteensovittamisen jälkeen yksimielisesti useita päätöslauselmia, joiden joukossa oli myös sellaisia, jotka komission käsityksen mukaan vaikuttivat unionin säännöstöön. Sen jälkeen komissio käynnisti jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn kyseisiä jäsenvaltioita, muun muassa Saksan liittotasavaltaa, vastaan. ( 27 )

36. Komissio teki 27.4.2012 neuvostolle ehdotuksen päätöksestä tiettyihin OIV:n 10. yleiskokouksessa 22.6.2012 hyväksyttäviin päätöslauselmiin Euroopan unionin puolesta esitettävästä kannasta. ( 28 ) SEUT 43 artiklaan, luettuna yhdessä 218 artiklan 9 kohdan kanssa, perustuva ehdotus hyväksyttiin muutettuna maatalouden erityiskomiteassa 11.6.2012 määräenemmistöllä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn ( 29 ) aiheuttamissa paineissa Saksan, Tšekin tasavallan, Itävallan ja Slovakian äänestäessä vastaan ja Luxemburgin pidättäytyessä äänestämästä ja 18.6.2012 maatalous- ja kalastusneuvostossa. ( 30 ) Saksa, Kreikka, Alankomaat (Unkari ja Suomi yhtyivät sen lausumaan), Romania ja Yhdistynyt kuningaskunta antoivat pöytäkirjaan merkittävät lausumat, joissa ne epäilivät SEUT 218 artiklan 9 kohdan soveltuvuutta asianmukaiseksi oikeudelliseksi perustaksi. ( 31 )

37. Neuvoston 18.6.2012 tekemässä riidanalaisessa päätöksessä vahvistetaan unionin yhteinen kanta 27:ään liitteessä mainittuun päätöslauselmaluonnokseen, jotka koskevat viinialan tuotteiden koostumuksen määrittämiseen käytettäviä analyysimenetelmiä, viininvalmistuksessa käytettävien aineiden puhtaus- ja tunnistevaatimuksia ja viininvalmistusmenetelmiä. Niissä on kyse päätöslauselmista, jotka neuvoston käsityksen mukaan kuuluvat unionin toimivaltaan ja joilla on oikeusvaikutuksia. ( 32 ) Jäsenvaltioiden, jotka ovat OIV:n jäseniä, on esitettävä yhteinen kanta OIV:n yleiskokouksessa. Kyseiset jäsenvaltiot voivat erityisesti paikan päällä suoritettavien äänestysten jälkeen hyväksyä ilman neuvoston päätöstä muutoksia, jotka eivät muuta päätöslauselmien sisältöä. Jos on todennäköistä, että unionin kantaan vaikuttavat ennen yleiskokousta tai sen aikana esitettävät uudet tieteelliset tai tekniset tiedot, kyseisten jäsenvaltioiden on pyydettävä yleiskokouksen äänestyksen lykkäämistä, kunnes unionin kanta on omaksuttu uusien seikkojen pohjalta.

38. OIV:n yleiskokous hyväksyi päätöslauselmat yhtä lukuun ottamatta ( 33 )22.6.2012 Izmirissä. Päätöslauselmaluonnoksiin tehdyt muutokset oli aiemmin arvioitu Izmirissä unionin kannan sovittamiseksi yhteen järjestetyissä kokouksissa muiksi kuin ”sisällöllisiksi”. Myös Saksan liittotasavalta yhtyi päätöslauselmien asiasisältöön ja hyväksyi sen.

2. Määräyksen syntyhistoria

39. Sopimuksella perustetussa elimessä unionin puolesta esitettävien kantojen vahvistamista koskevan määräyksen syntyhistorian käsittely on perusteltua jo määräyksen erityisen systemaattisen aseman vuoksi SEUT 218 artiklan 9 kohtana. Voi nimittäin herättää ihmetystä, että sopimuksella perustetussa elimessä unionin puolesta esitettävien kantojen vahvistusta koskeva määräys sijaitsee sellaisen artiklan yhteydessä, jossa määrätään unionin ja kolmansien valtioiden tai kansainvälisten järjestöjen sopimuksia koskevien neuvottelujen järjestelyistä sekä näiden sopimusten tekemisestä. Määräyksen, jonka ulottuvuus on käsiteltävän asian kohteena, ymmärtämiseksi on mielestäni tarpeen tarkastella sen ja sitä edeltäneiden määräysten alkuperää.

a) ETY-sopimus

40. ETY-sopimukseen ei sisältynyt nykyistä SEUT 218 artiklan 9 kohtaa vastaavaa määräystä. ETY-sopimuksen 116 artiklassa määrättiin kuitenkin seuraavaa: ”Siirtymäkauden jälkeen jäsenvaltiot hoitavat yksinomaan yhteisellä toiminnalla yhteismarkkinoiden kannalta erityisen tärkeitä asioita sellaisissa kansainvälisissä järjestöissä, jotka ovat luonteeltaan taloudellisia. Komissio tekee tässä tarkoituksessa ehdotuksia neuvostolle, joka päättää asiasta määräenemmistöllä. – –”

41. Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan määräyksellä luotiin perusta ”jäsenvaltioiden yhteisille toimille kansainvälisissä järjestöissä – –, joissa yhteisö ei ole jäsenenä”. ( 34 ) Tällaista sääntöä tarvittiin tuolloin senkin vuoksi, että kansainvälisten järjestöjen jäseniksi pääsivät yleensä ainoastaan valtiot, ( 35 ) mikä saattoi aiheuttaa ongelmia nimenomaan unionin keskeisellä toimivalta-alueella eli kauppapolitiikassa. Määräystä sovellettiin käytännössä myös yhteisen kauppapolitiikan ulkopuolella. ( 36 ) Lisäksi unionin tuomioistuin näytti vaativan määräyksen säännönmukaisempaa soveltamista. ( 37 ) Jäsenvaltiot puolestaan tunsivat määräyksen uhkaavan niiden toimivaltaa. ( 38 )

b) Maastrichtin sopimus

42. Määräys poistettiin Maastrichtin sopimuksesta sitä korvaamatta – yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan alalla jäi jäljelle ainoastaan yhteensovittamisvelvollisuus kansainvälisissä järjestöissä ja yhteisten kantojen puolustaminen. ( 39 ) Syynä voidaan pitää jäsenvaltioiden kannalta liian suurta vaikutusta niiden suvereniteettiin. ( 40 ) Perustamissopimukset eivät sisältäneet tällöin määräystä, jossa olisi määrätty nimenomaisesti jäsenvaltioiden ja yhteisön toiminnan yhteensovittamisesta kansainvälisissä järjestöissä.

43. Koska kansainvälisten järjestöjen merkitys lisääntyi useilla aloilla ja yhteisöllä oli laaja toimivalta, yhteisön piti kuitenkin edelleen toimia kansainvälisissä järjestöissä, minkä vuoksi nousi esiin kysymys oikeudellisesta perustasta, jolla oli kuitenkin käytännön merkitystä ainoastaan, kun unionin toimielimet ja jäsenvaltiot eivät päässeet asiasta yksimielisyyteen.

44. Kansainvälisoikeudellisesti sitovista päätöksistä neuvoteltaessa voitiin käyttää sopimusten tekemistä koskevia määräyksiä. Yhteisöjen tuomioistuin oli todennut jo lausunnossaan 1/78, että kansainvälisissä järjestöissä käytäviin neuvotteluihin, joiden tarkoitus on johtaa ”kansainvälisten oikeussubjektien tekemään velvoittavaan sitoumukseen”, sovelletaan sopimusten neuvotteluun ja tekemiseen liittyviä perustamissopimuksen määräyksiä, ei ETY:n perustamissopimuksen 116 artiklaa. ( 41 ) Yhteisöjen tuomioistuin käsitteli lausunnossaan 2/92 yhteisön liittymistä toimivaltaansa kuuluvaan taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestön (OECD) neuvoston korjattuun kolmanteen päätökseen kansallisesta kohtelusta. ( 42 ) Yhteisö ei ollut järjestön jäsen. Yhteisöjen tuomioistuin päätti, että (oikeudellisesti sitova) päätös oli rinnastettava yhteisön ja kolmansien maiden väliseen sopimukseen. EY 228 artiklassa tarkoitettu sopimus käsitti nimittäin ”kaikki kansainvälisen oikeuden subjektien velvoittavat sitoumukset”. ( 43 ) Käsitys, jonka mukaan päätösten tekeminen kansainvälisissä järjestöissä vastaa sopimuksen tekemistä, oli tältä osin ymmärrettävä. ( 44 )

45. Tällöin saattoi tosiaan todeta, että toiminnan yhteensovittamiselta kansainvälisissä järjestöissä puuttuva nimenomainen oikeudellinen perusta järjestöjen tehdessä oikeudellisesti sitovia päätöksiä korvattiin soveltamalla erityisesti EY 113 artiklaa (yhteinen kauppapolitiikka) ja EY 228 artiklaa (kansainvälisten sopimusten tekeminen). ( 45 )

c) Amsterdamin sopimus

46. Mainittu oikeustila ei kuitenkaan vastannut unionin tarpeita ulkosuhteiden alalla. Ongelmia aiheuttivat erityisesti sekasopimukset. ( 46 ) Amsterdamin sopimusta koskevien neuvottelujen yhteydessä päätettiin, että yhteisön on puhuttava yhdellä äänellä toimivaltajaosta huolimatta. Tämä koski erityisesti lisääntyviä yhteistoimintaelimiä, joiden päätöksillä oli oikeudellisia vaikutuksia. ( 47 ) Ongelman ratkaisemiseksi ehdotettiin EY 228 artiklan 2 kohdan, siis sopimusten tekemistä koskevan määräyksen, täydentämistä. ( 48 )

47. Neuvottelujen tuloksena oli (entisen EY 228 artiklan uudelleenumeroinnin jälkeen) EY 300 artiklan 2 kohdan toinen alakohta, jossa määrätään seuraavaa: ”Poiketen siitä, mitä 3 kohdassa määrätään, samoja menettelyjä noudatetaan päätettäessä sopimuksen soveltamisen keskeyttämisestä ja määriteltäessä yhteisön kantoja 310 artiklaan perustuvalla sopimuksella perustetussa elimessä, kun kyseisen elimen on tehtävä päätöksiä, joilla on oikeusvaikutuksia, lukuun ottamatta päätöksiä kyseisen sopimuksen institutionaalisten rakenteiden täydentämisestä tai muuttamisesta.”

48. Erityisesti määräyksen systematiikka on valaiseva: EY 300 artiklan 1–5 kohdassa määrätään kansainvälisten sopimusten tekomenettelyistä. Sopimuksen neuvotteluvaihe (EY 300 artiklan 1 kohta) erotetaan sen allekirjoittamisesta, johon voi liittyä päätös väliaikaisesta soveltamisesta, ja sopimuksen tekemisestä (EY 300 artiklan 2 kohdan ensimmäinen alakohta). Euroopan parlamentin osallistumista sopimuksentekomenettelyyn käsitellään näiden määräysten jälkeen 3 kohdassa.

49. EY 300 artiklan 2 kohdan toinen alakohta on näiden sopimusten tekemistä koskevien määräysten joukossa, ja siinä määrätään, että ”poiketen siitä, mitä 3 kohdassa määrätään, samoja menettelyjä” noudatetaan myös päätettäessä sopimuksen soveltamisen keskeyttämisestä ja määriteltäessä yhteisön kantoja EY 310 artiklan mukaisesti perustetuissa elimissä. Sopimusten tekemistä koskevaa menettelyä (varsinkin EY 300 artiklan 2 kohdan ensimmäistä alakohtaa) on siis tarkoitus soveltaa – parlamentin osallistumisen osalta muutettuna – myös EY 310 artiklan mukaisessa päätöksenteossa, siis assosiaatiosopimuksilla perustettujen elinten yhteydessä. EY 300 artiklan 3 kohdassa määrätyn parlamentin osallistumisen sijasta tällöin ainoastaan tiedotetaan parlamentille viipymättä ja täydellisesti EY 300 artiklan 2 kohdan kolmannen alakohdan mukaisesti. Määräyksen soveltamisalan rajoittaminen assosiaationeuvostojen päätöksiin saattaa johtua nimenomaan assosiaationeuvostojen päätösten erityisasemasta unionin oikeusjärjestyksessä, nimittäin osana sitä. ( 49 )

50. Määräyksen tarkoituksena oli näin ollen sopimusten tekemistä koskevien määräysten soveltamisen selventämisen lisäksi yksinkertaistaa menettelyä ( 50 ) ottamalla käyttöön normaalisti sovellettavaa menettelyä koskeva lex specialis ‑sääntö assosiaationeuvostoissa esitettävien kantojen vahvistamisesta, jolloin siis on kyse elimistä, jotka perustetaan sopimuksilla, joissa unioni lähtökohtaisesti (EY 310 artikla) on sopimuspuoli.

d) Nizzan sopimus

51. Nizzan sopimuksessa säilytettiin määräyksen sanamuoto mutta poistettiin rajoitus, joka koskee sen sovellettavuutta EY 310 artiklan mukaisesti perustettuun elimeen. EY 300 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan tässä yhteydessä merkityksellisen osan sanamuoto oli nyt yleinen: ”määriteltäessä yhteisön kantoja sopimuksella perustetussa elimessä.” Määräyksen soveltamista ei enää rajoitettu erityisiin tai yksittäisiin sopimuksiin, joilla perustetaan elin. ( 51 )

e) Lissabonin sopimus

52. Lissabonin sopimuksessa määrättiin SEUT 218 artiklassa sopimuksentekomenettelyjen – ja yhteisen kannan vahvistamisen – säännöistä. Samalla tehtiin useita sanamuotojen muutoksia. Niinpä viittaus ”samoihin menettelyihin” ja alussa ollut viittaus 3 kohdasta poikkeamiseen jäivät pois. Ne korvattiin menettelyn kuvauksella. Muuten tähän sopimusmuutokseen ei liittynyt olennaisia sisällöllisiä muutoksia. Sanamuotojen muutokset eivät muuttaneet varsinkaan määräyksen ominaisuutta lex specialis ‑sääntönä, mikä käy ilmi jo siitä, että se jäi edelleen osaksi sopimuksentekomenettelyä koskevia määräyksiä (SEUT 218 artikla).

3. Asia CITES

53. Lopuksi on käsiteltävä sitä, onko osapuolten toistuvasti mainitsemalla asialla CITES merkitystä käsiteltävän asian kannalta, ja erityisesti sitä, onko yhteisöjen tuomioistuin ainakin implisiittisesti ratkaissut nyt ratkaisua odottavat kysymykset jo kyseisen asian yhteydessä.

54. Myös asia CITES koski unionin jäsenvaltioiden yhteisen kannan vahvistusta kansainvälisen sopimuksen yhteydessä (CITES-sopimuksen sopimuspuolten konferenssin 14. kokouksessa), jossa unioni ei itse ollut sopimuspuolena. Neuvosto oli – kuten nytkin – tehnyt päätöksen yhteisestä kannasta, joka piti esittää konferenssissa. Vaikka neuvosto oli hyväksynyt päätöksensä omien sanojensa mukaan EY 300 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa, nykyisen SEUT 218 artiklan 9 kohtaa edeltäneessä määräyksessä, tarkoitettua menettelyä noudattaen, päätöksessä ei tosiasiallisesti mainittu oikeudellista perustaa. Asiaankuuluvan oikeudellisen perustan valinta oli aiheuttanut aiemmin ristiriitoja neuvostossa. Komissio nosti kumoamiskanteen sillä perusteella, että päätöksessä on rikottu perusteluvelvollisuutta, koska oikeudellista perustaa ei ole mainittu. ( 52 )

55. Asia on käsiteltävän asian kannalta merkityksellinen kahdesta syystä. Yhteisöjen tuomioistuin päätti ensinnäkin komission tavoin, että oikeudellinen perusta on mainittava sellaisessa päätöksessä, jossa vahvistetaan unionin toimivaltaan kuuluvilla aloilla unionin kanta, jonka unionin edun vuoksi yhdessä toimivat jäsenvaltiot ilmaisevat kansainvälinen sopimuksen, jota unioni ei ole ratifioinut, sopimuspuolten konferenssissa. ( 53 )

56. Tästä näkökulmasta tarkasteltuna käsiteltävä asia on asian CITES seurausta. Nyt neuvosto on, velvollisuutensa mukaisesti, ilmoittanut oikeudellisen perustan. Kantaja ja sitä tukeva väliintulija eivät kuitenkaan pidä sitä asianmukaisena.

57. Toinen syy, jonka vuoksi asialla CITES on nyt erityinen merkitys, on se, että oikeudellinen perusta, jonka asianmukaisuudesta nyt käsiteltävässä asiassa kiistellään, mainittiin myös asiassa CITES. Neuvosto ja komissio katsovat, että yhteisöjen tuomioistuin vahvisti mainitussa asiassa tekemässään tarkastelussa ainakin implisiittisesti, että kyseistä oikeudellista perustaa voidaan soveltaa käsiteltävän asian kaltaisissa tapauksissa.

58. Mielestäni mainitusta tuomiosta ei käy ilmi tällaista lausumaa. Yhteisöjen tuomioistuin viittasi tosin siihen, että ”neuvosto on tehnyt päätöksen EY 300 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan nojalla”, ( 54 ) mutta se oli ainoastaan tosiseikkojen kuvausta. ( 55 ) Yhteisöjen tuomioistuin ei totea missään, että mainittu määräys on tosiasiallisesti soveltuva oikeudellinen perusta kantojen vahvistamiselle kansainvälisissä elimissä, joissa unioni ei ole jäsenenä.

59. Myöskään julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotukseen ei sisälly tällaista toteamusta. Julkisasiamies toteaa pikemminkin, ettei päätöksen oikeudellinen perusta ilmene yksiselitteisesti oikeudellisesta toimesta, jollei sitä mainita, varsinkaan koska on epäselvää, sovelletaanko EY 300 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa niihin kansainvälisiin sopimuksiin, joissa yhteisö ei ole jäsenenä. Systemaattinen tulkinta ei puolla soveltamista, teleologinen tulkinta sitä vastoin puoltaa. ( 56 ) Julkisasiamiehen ei tarvinnut esittää kantaa määräyksen sovellettavuudesta, eikä hän sitä myöskään esittänyt.

60. Yhteisöjen tuomioistuin ei näin ollen, edes implisiittisesti, ratkaissut mitään nyt käsiteltävistä kysymyksistä asiassa CITES. Ongelmat jäivät näin ollen avoimiksi.

B Analyysi

1. SEUT 218 artiklan 9 kohdan tulkinta

61. Saksa esittää kantansa tueksi itse asiassa kaksi perustetta: sen, että nyt tulkittavassa määräyksessä otetaan lähtökohdaksi se, että unioni on itse kyseisen kansainvälisen järjestön jäsen, ja käsiteltävässä asiassa näin ei ole, ja sen, että unionin puolesta esitettävien kantojen vahvistaminen riippuu määräyksessä lisäehdosta, joka ei täyty, nimittäin siitä, että kansainvälisen järjestön on annettava toimia, ”joilla on oikeusvaikutuksia”, siis kansainvälisoikeudellisesti sitovia toimia, ja käsiteltävässä asiassa myöskään näin ei ole. Käsiteltävässä asiassa on näin ollen tutkittava, edellytetäänkö SEUT 218 artiklan 9 kohdassa todella osana sen normatiivista sisältöä ensinnäkin, että unionin on oltava kyseisen kansainvälisen järjestön jäsen, ja toiseksi, että toimien, jotka vastaavan elimen on annettava, tai ainakin osan niistä on oltava kansainvälisoikeudellisesti sitovia.

a) Jäsenyys

62. Aluksi käsitellään siis kysymystä siitä, voidaanko SEUT 218 artiklan 9 kohtaa soveltaa sopimuksella perustetussa elimessä unionin puolesta esitettävien kantojen vahvistamiseen myös, kun sopimuspuolena ei ole itse unioni vaan ainoastaan sen jäsenvaltio.

63. SEUT 218 artiklan 9 kohdassa määrätään kokonaisuudessaan seuraavaa: ”Neuvosto tekee komission tai unionin ulkoasioiden ja turvallisuuspolitiikan korkean edustajan ehdotuksesta päätöksen sopimuksen soveltamisen keskeyttämisestä ja sopimuksella perustetussa elimessä unionin puolesta esitettävien kantojen vahvistamisesta, silloin kun tämän elimen on annettava säädöksiä, joilla on oikeusvaikutuksia, lukuun ottamatta säädöksiä, joilla täydennetään tai muutetaan sopimuksen institutionaalisia rakenteita.”

64. Yhteen virkkeeseen on näin ollen yhdistetty kaksi ensi silmäyksellä varsin erilaista määräystä. Se koskee ensinnäkin päätöksen tekemistä ”sopimuksen soveltamisen keskeyttämisestä”. Tähän määräykseen päädyttiin vallitsevan mielipiteen mukaan sen tosiseikan johdosta, että unionin tekemät kauppa- ja yhteistyösopimukset ovat 1990-luvulta lähtien sisältäneet yhä enemmän ihmisoikeuslausekkeita, joiden rikkomisen oli tarkoitus johtaa sopimuksen soveltamisen keskeyttämiseen tai sen irtisanomiseen. ( 57 ) Määräyksellä luotiin selvyyttä sovellettavaan menettelyyn ja mahdollistettiin näin unionin nopea toiminta. ( 58 )

65. Määräys sisältää myös oikeudellisen perustan sopimuksella perustetussa kansainvälisessä järjestössä unionin puolesta esitettävien kantojen vahvistamiselle. Tämä on käsiteltävän asian kohteena.

i) Sanamuoto

66. Sanamuodon mukaisen tulkinnan lähtökohtana on oltava, että määräyksessä puhutaan aluksi yleisesti ”sopimuksista” ( 59 ) erottamatta nimenomaisesti tapauksia, joissa unioni on sopimusten sopimuspuoli, ja tapauksia, joissa näin ei ole. Erottelun puuttumisesta ei voi kuitenkaan missään tapauksessa päätellä hätiköidysti, kuten neuvosto lopulta ehdottaa, että jos lainsäätäjä ei erottele, myöskään lainsoveltajan ei pidä erotella. ( 60 )

67. Aluksi on nimittäin otettava huomioon, että määräyksessä käytetään sanaa ”sopimus”samassa kohdassa useita kertoja ja erityisesti kahden erilaisen tilanteen yhteydessä: aluksi määrätään ”sopimuksen soveltamisen keskeyttämisestä”, sen jälkeen sopimuksella perustetussa elimessä unionin puolesta esitettävien kantojen vahvistamista. Tässä tilanteessa on kuitenkin otettava lähtökohdaksi, että samalla sanalla on oltava myös sama merkitys. On selvää, että ensimmäisessä tapauksessa voi olla kyse ainoastaan unionin tekemistä sopimuksista. Sanalla ”sopimus” on näin ollen oltava sama merkitys myös toisessa tapauksessa, eli tällöinkin on oltava kyse unionin sopimuksista. ( 61 )

68. Yhtä vakuuttava ei ole mielestäni Saksan esittämä väite, joka perustuu käsitteeseen ”unionin puolesta”. Saksa väittää, että siitä tosiseikasta, että vahvistettavat kannat esitetään sopimuksella perustetussa elimessä ”unionin puolesta”, ( 62 ) seuraa, että unionin on oltava järjestön jäsen. ( 63 ) Minä puolestani en usko jäljempänä mainituista syistä, että käsitteen käyttö tarkoittaa sitä, että unionin on itse oltava sopimuksen sopimuspuoli.

69. Jos unioni on itse sopimuksen sopimuspuoli eli jos se on siis kansainvälisen järjestön jäsen, se ei tarvitse jäsenvaltioita edustajakseen ja puhumaan puolestaan vaan ainoastaan elimen edustajakseen täsmälleen artiklan muussa kohdassa tarkoitetulla tavalla. ( 64 ) Käsiteltävän asian yhteydessä tällä käsitteellä on siis voitu tarkoittaa ainoastaan sen muuta kuin varsinaista tai kuvaannollista merkitystä, nimittäin sitä, että jäsenvaltiot esittävät unionin kannan sen edun vuoksi – myös toimimatta tällöin nimenomaisesti muiden puolesta.

70. Neuvosto viittaa tässä yhteydessä perustellusti siihen, että usein jäsenvaltioiden, jotka toimivat unionin edun vuoksi yhdessä, on käytettävä jopa unionin yksinomaista ulkoista toimivaltaa. Näin käy esimerkiksi silloin, kun unionin jäsenyys kansainvälisessä järjestössä on mahdotonta kansainvälisoikeudellisista syistä. ( 65 ) Tällaisessa tapauksessa jäsenvaltiot esittävät unionin kannan ja ovat, kuten komissio on huomauttanut, velvollisia varmistamaan sen tehokkaan edustamisen.

71. Edellä esitetyn perusteella katson, että sana ”sopimus”, sellaisena kuin sitä käytetään SEUT 218 artiklan 9 kohdassa, viittaa sopimuksiin, joissa unioni on sopimuspuoli.

ii) Systematiikka

72. Määräyksen systematiikasta voidaan tehdä päätelmiä sekä sen osaston, jossa määräys sijaitsee, että itse artiklan perusteella.

73. Tulkittava määräys on osa EUT-sopimuksen viidennen osan (Unionin ulkoinen toiminta) V osastoa ”Kansainväliset sopimukset”. Kuten osaston ensimmäinen määräys eli SEUT 216 artikla, joka koskee oikeutta tehdä sopimuksia, osoittaa, osastossa käsitellään unionin sopimuksia. Tämän vahvistaa osaston muiden määräysten sisältö.

74. Myös itse SEUT 218 artikla tukee tällaista systemaattista tulkintaa. SEUT 218 artiklan 1 kohdassa määrätään nimittäin, että ”unionin ja kolmansien maiden tai kansainvälisten järjestöjen väliset sopimukset neuvotellaan ja tehdään seuraavan menettelyn mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 207 artiklan erityismääräysten soveltamista”. Päätöksen tekeminen kannan vahvistamisesta sopimuksella perustetussa elimessä silloin, kun tämän elimen on annettava toimia, joilla on oikeusvaikutuksia, on aiempaa kehitystä koskevissa näkökohdissa esitetyllä tavalla perussopimuksessa tarkoitettu erityinen sopimuksen tekemisen muoto. SEUT 218 artiklan 1 kohdassa rajoitetaan määräyksen 9 kohdan soveltaminen selvästi ”unionin ja kolmansien maiden tai kansainvälisten järjestöjen” välisiin sopimuksiin.

75. Tällaista tulkintaa vahvistaa myös se, että määräystä ei sovelleta ”säädöksiin, joilla täydennetään tai muutetaan sopimuksen institutionaalisia rakenteita”. Tämä määräyksen soveltamisalan rajoitus osoittaa mielestäni selvästi määräyksen luonteen kantojen vahvistamista kansainvälisissä järjestöissä koskevana lex specialis ‑sääntönä, jonka avulla on tarkoitus yksinkertaistaa menettelyä monimutkaisempiin sopimuksentekomenettelyihin verrattuna. Menettelyn yksinkertaistamista, nimittäin parlamentin osallistumisen rajoitusta, ei sovelleta erityisen tärkeiden päätösten yhteydessä. Sopimuksentekomenettelyn yksinkertaistamiseksi annettua lex specialis ‑sääntöä ei voida kuitenkaan soveltaa sopimuksiin, joihin ei muutenkaan sovelleta unionin sopimuksentekomenettelyä. Koska sopimuksentekomenettely koskee unionin sopimuksia, SEUT 218 artiklan 9 kohdan mukainen menettelykin voi koskea ainoastaan unionin sopimuksia.

76. Neuvosto ja komissio vastaavat tähän väitteeseen, että myös SEUT 218 artiklan 11 kohtaa sovelletaan jäsenvaltioiden sopimuksiin, joihin unioni ei osallistu, ja ettei siis kaikkia SEUT 218 artiklan määräyksiä sovelleta ainoastaan unionin sopimuksiin.

77. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 218 artiklan 11 kohdassa annettu mahdollisuus unionin tuomioistuimen lausunnon hankkimiseen siitä, onko suunniteltu sopimus sopusoinnussa perussopimusten kanssa, on joissain tapauksissa tosiasiallisesti käytettävissä myös sellaisten sopimusten yhteydessä, joita ei tee itse unioni vaan jäsenvaltiot. ( 66 ) Unionin tuomioistuin käsitteli kuitenkin sitä, miten unionin ja jäsenvaltioiden toimivalta määräytyy unionin oikeuden mukaan, ( 67 ) eikä tutkinut yleisesti jäsenvaltioiden sopimuksia. Mielestäni tämä oikeuskäytäntö liittyy erityisesti lausuntomenettelyyn, eikä sitä voida käyttää SEUT 218 artiklan muiden määräysten, varsinkaan nyt tulkittavan kohdan, tulkinnan perusteena.

78. Systemaattinen tulkinta tukee näin ollen kantajan näkemystä. ( 68 )

iii) Teleologia

79. Teleologisen tulkinnan yhteydessä on määriteltävä aluksi määräyksen tarkoitus. Se voidaan määritellä yhtäältä tulkitsemalla asiayhteyttä ja yhteyttä, toisaalta perustana voidaan käyttää tarkoitusta, joka lainsäätäjällä oli määräystä antaessaan, ja lopuksi perustaksi voidaan ottaa koko sopimuksen tarkoitus. ( 69 )

80. Määräyksen syntyhistoria osoittaa sen tarkoituksen: sopimuksentekomenettelyn käyttö kantojen vahvistamiseksi kansainvälisissä järjestöissä unionia kansainvälisoikeudellisesti sitovista päätöksistä, mistä oli määrätty Maastrichtin sopimuksessa, ei juurikaan vastannut todellisuutta. Amsterdamin sopimuksessa luotiin yksinkertaistettu menettely, jota sovellettiin aluksi ainoastaan assosiaatiosopimuksiin mutta jonka soveltamisalaa laajennettiin myöhemmin. SEUT 218 artiklan 9 kohdalla oli tarkoitus luoda yleiseen sopimuksentekomenettelyyn liittyvä lex specialis ‑sääntö unionin sisäistä tahdonmuodostusta varten, kun kansainvälisissä elimissä hyväksytään päätöksiä, joilla on oikeusvaikutuksia. Määräyksen tarkoituksena on siis – komission väliintulokirjelmässään käyttämiä sanoja mukaillen – mahdollistaa, ”että kansainvälisten sopimusten yhteydessä voidaan antaa toimia, jotka voidaan unionin tasolla käsitellä yksinkertaistetussa ja näin ollen nopeammassa menettelyssä häiritsemättä kuitenkaan toimielinten tasapainoa”.

81. Määräyksen asiayhteys osoittaa, että vaikka sen soveltamisalaa laajennettiin Nizzan sopimuksessa, minkä ei myöskään sanamuotojen vähäisten muutosten johdosta pitäisi aiheuttaa laajentamista myös jäsenvaltioiden sopimuksiin, ja huolimatta Lissabonin sopimuksella tehdyistä muutoksista määräyksen tarkoitus on edelleen alkuperäinen. Se on nimittäin edelleen osa artiklaa, joka käsittelee unionin sopimusten neuvottelemista ja tekemistä, eli sen on edelleen tarkoitus olla sopimuksentekomenettelyä koskeva lex specialis ‑sääntö.

82. Sopimuksentekomenettely on kuitenkin menettely sopimusten tekemiseksi unionin ja kolmansien maiden tai kansainvälisten järjestöjen välillä (SEUT 218 artiklan 1 kohta). Jos SEUT 218 artiklan 9 kohdan mukainen menettely muodostaa sitä koskevan lex specialis ‑säännön, myös sen soveltamisalan on rajoituttava sopimuksiin, joissa unioni on sopimuspuoli.

iv) Välipäätelmä

83. Edellä esitetystä seuraa, että SEUT 218 artiklan 9 kohdan lähtökohtana on se, että unionin on oltava sopimuspuoli sopimuksessa, jolla määräyksessä mainittu elin perustetaan.

b) Toimet, joilla on oikeusvaikutuksia

84. Merkitys, joka on annettava ”oikeusvaikutuksia” koskevalle perusteelle, mikä on toinen käsiteltävässä asiassa esitetty oikeuskysymys, perustuu kahteen erityiseen seikkaan. Yhtäältä OIV:n päätöslauselmat, joita riidanalainen päätös koski, sisältävät suosituksia, jotka – tältä osin riidattomasti – eivät ainakaan perinteisen kansainvälisen oikeuden mukaan ole sitovia, ( 70 ) riippumatta siitä kysymyksestä, voisivatko OIV:n päätöslauselmat ylipäänsä sitoa unionia, joka ei edes ole jäsen. ( 71 )

85. Toisaalta ja yhtä riidattomasti unionin johdetussa oikeudessa on vuodesta 2008 lähtien käytetty dynaamisia viittauksia mainittuihin OIV:n päätöslauselmiin. Komissio nojautuu viininvalmistusmenetelmiä salliessaan OIV:n suosittelemiin menetelmiin (YMJ-asetuksen 120 f artikla). Lisäksi analyysimenetelmät viinialan tuotteiden koostumuksen määrittämistä varten ja säännöt, joiden perusteella voidaan todeta, onko tuotteita käsitelty sallittujen viininvalmistusmenetelmien vastaisesti, ovat OIV:n suosittelemat ja julkaisemat määritysmenetelmät ja säännöt (YMJ-asetuksen 120 g artikla), jotka myös komissio asetuksen N:o 606/2009 15 artiklan 2 kohdan mukaisesti julkaisee. OIV:n suosittelemat viininvalmistusmenetelmät ovat merkityksellisiä myös suoraan viinin viennin kannalta (YMJ-asetuksen 158 a artiklan 2 kohta). Ainakin molemmissa viimeksi mainituissa tapauksissa OIV:n päätöslauselmat sisällytetään johdettuun oikeuteen unionin oikeuden dynaamisen viittauksen avulla. Myös kantajan näkemyksen mukaan riidanalaiset päätöslauselmat koskivat YMJ-asetuksen 120 f ja 120 g artiklassa ja 158 a artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja menetelmiä.

86. Saksan liittotasavalta ja sitä tukevat väliintulijat katsovat, että ainoastaan kansainvälisen järjestön kansainvälisoikeudellisesti sitovia päätöksiä voidaan pitää toimina, ”joilla on oikeusvaikutuksia”.

87. Neuvosto ja komissio puolestaan katsovat, että myös dynaamisen viittauksen avulla unionin oikeuteen integroiduilla kansainvälisen järjestön päätöksillä on oikeusvaikutuksia määräyksessä tarkoitetulla tavalla. Ne väittävät lisäksi, että päätösten, jotka eivät ole sitovia, heikotkin kansainvälisoikeudelliset vaikutukset ovat riittäviä, jotta päätöksellä voidaan katsoa olevan oikeusvaikutuksia.

88. Seuraavaksi käsittelen määräyksen sanamuotoa, systematiikkaa ja teleologiaa sen selvittämiseksi, mitä käsitteellä oikeusvaikutukset tarkoitetaan.

i) Sanamuoto

89. Määräyksen sanamuotoa tarkasteltaessa käy ensi silmäyksellä ilmi, että kuten komissio on todennut, määräyksessä käytetty käsite ”oikeusvaikutukset” poikkeaa kansainvälisoikeudellisesta sitovuuden käsitteestä. Tämä käy ilmi myös muista kieliversioista, ( 72 ) joissa käytettyjen käsitteiden lähtökohtana näyttävät olevan pikemminkin toimen oikeudelliset vaikutukset kuin se, minkälaisia vaikutusten on oltava.

90. Tarkempi analyysi osoittaa, ettei määräyksen sanamuoto tue neuvoston väitettä, joka perustuu dynaamisiin viittauksiin unionin oikeudessa: määräyksessä puhutaan toimista, joilla on oikeusvaikutuksia ja jotka sopimuksella perustetun elimen ”on annettava”. ( 73 ) Määräyksen sanamuoto selventää elimen toiminnan ja toiminnan tuloksen läheistä suhdetta. Sen mukaan elimen pitäisi antaa toimia, joilla ”on oikeusvaikutuksia” ab origine. Määräys ei näin ollen koske tapauksia, joissa toimet, joilla ei ole oikeusvaikutuksia, saavat oikeusvaikutuksia ikään kuin vasta jälkikäteen sopimuspuolen (tässä tapauksessa unionin) sisäisen lainsäädännön perusteella, vaikka se tapahtuisi automaattisesti dynaamisen viittauksen avulla, vaan pikemminkin tapauksia, joissa toimilla on kyseinen ominaisuus alun perin (ja näin ollen itse elimen oikeusjärjestyksen perusteella, siis kansainvälisoikeudellisesti). Nimenomaan se ominaisuus, että niillä on välittömiä oikeusvaikutuksia, on perusteena tarpeelle vahvistaa yhteinen kanta. Määräyksessä on näin ollen kyse siitä, että elimen kannalla sidotaan oikeudellisesti unionia.

ii) Systematiikka

91. Systemaattinen tulkinta ei ole valaiseva. SEUT 216 artiklan 2 kohdassa käytetään sanaa ”sitovat”(saksaksi ”binden”) kansainvälisten sopimusten yhteydessä, ( 74 ) mikä saattaa tukea sitä, että sanalla ”oikeusvaikutukset”(Rechtswirksamkeit) on oltava toinen merkitys. Toisaalta kumoamiskannetta koskevassa määräyksessä (SEUT 263 artikla) käytetään sanaa ”oikeusvaikutus” (Rechtswirkung) eli käsitettä, joka on samankaltainen kuin ”oikeusvaikutukset”(Rechtswirksamkeit), mikä käy ilmi erityisesti muista kieliversioista, ( 75 ) ja joka liittyy unionin tuomioistuimen vakiintuneeseen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan kumoamiskanne on sallittu ainoastaan sellaisista toimenpiteistä, jotka aiheuttavat ”sitovia oikeusvaikutuksia”, ( 76 ) mikä voisi tukea käsitteen ”oikeusvaikutukset” tähän oikeuskäytäntöön perustuvaa tulkintaa siten, että sillä tarkoitetaan sitovuutta (tässä tapauksessa kansainvälisoikeudellisesti). Siitä tosiseikasta, että unionin tuomioistuin on pitänyt toimia, jotka eivät ole kansainvälisoikeudellisesti sitovia, muissa yhteyksissä merkityksellisinä, ( 77 ) ei voida tehdä päätelmiä nyt ratkaistavassa tulkintakysymyksessä.

iii) Teleologia

92. Kuten jo todettiin, määräyksen tarkoituksena on luoda yleiseen sopimuksentekomenettelyyn liittyvä lex specialis ‑sääntö unionin sisäistä tahdonmuodostusta varten, kun kansainvälisissä elimissä hyväksytään päätöksiä, joilla on oikeusvaikutuksia. Tämä tarkoitus tukee mielestäni kahdesta syystä ”oikeusvaikutusten” tulkintaa siten, että sillä tarkoitetaan kansainvälisoikeudellista sitovuutta.

93. Erottelulla on ensinnäkin tarkoitus erottaa ilmeisen merkitykselliset toimet vähemmän tärkeistä toimen vaikutuksen perusteella. Toimen oikeudelliset vaikutukset oikeuttavat toimien, joilla on oikeusvaikutuksia, yhteydessä yhteisen kannan vahvistamisessa toisenlaisen menettelytavan kuin sellaisten toimien yhteydessä, joilla ei ole oikeusvaikutuksia. Ero liittyy vastaavasti laatuun, joka toimilla on alusta alkaen, nimittäin siihen tosiseikkaan, että ne sitovat unionia kansainvälisoikeudellisesti. Toimilla, jotka eivät ole kansainvälisoikeudellisesti sitovia, voi tosin unionin oikeuden dynaamisen viittauksen ansiosta olla alusta alkaen oikeusvaikutuksia unionin oikeudessa, mutta ne perustuvat unionin vapaaseen tahtoon. Tällaiset oikeudelliset vaikutukset eivät ole itse toimen ominaisuuksia.

94. Määräyksen syntyhistoria osoittaa lisäksi, että Maastrichtin sopimuksen voimassa ollessa kansainvälisoikeudellisesti sitovien päätösten yhteydessä oli sovellettava sopimuksentekomenettelyjä. Kansainvälisen sopimuksen käsite määriteltiin tällöin laajaksi, koska sillä tarkoitettiin edellä esitetyllä tavalla ”kaikkia kansainvälisen oikeuden subjektien velvoittavia sitoumuksia”. ( 78 ) Tältä osin vaikuttaa loogiselta, että myös Amsterdamin sopimuksella luodun menettelyyn liittyvän lex specialis ‑säännön kohteena olivat kansainvälisoikeudellisesti sitovat päätökset.

95. Tällainen tulkinta tarjoaa myös riittävän oikeusvarmuuden, kun ratkaistaan SEUT 218 artiklan 9 kohdan sovellettavuutta menettelyyn osallistuvien elinten kannalta. Vastaajan ehdottamat perusteet eivät sitä tee.

96. Neuvoston kanta, jonka mukaan unionin oikeuden dynaamisen viittauksen johdosta syntyvät oikeusvaikutukset riittävät SEUT 218 artiklan 9 kohdan soveltamiseen, siirtäisi menettelyn soveltamisen lainsäätäjän harkintavaltaan. Dynaamisen viittauksen käyttö antaisi mahdollisuuden määräyksen soveltamiseen, sen korvaaminen sisällyttämällä vastaavat kansainväliset toimet unionin lainsäädäntöön puolestaan estäisi määräyksen soveltamisen. Tällainen peruste on mielestäni liian mielivaltainen ratkaisemaan niin tärkeän säännön kuin mahdollisen menettelyllisen oikeudellisen perustan soveltamisen. ( 79 )

97. Neuvoston ja komission esittämät päätöksen, joka ei ole sitova, heikot kansainvälisoikeudelliset vaikutukset kelpaavat vielä huonommin menettelyllisen oikeudellisen perustan perusteeksi. Tältä osin tekisi mieli viitata siihen, että kansainvälisen oikeuden alalla oikeuslähdeoppi on viime vuosina pyrkinyt yhä enemmän sisällyttämään termiin soft law myös toimia, jotka eivät tosin ole oikeudellisesti sitovia mutta joilla on kuitenkin tietty merkitys viittausten, sitovan oikeuden tulkintaan käyttämisen tai käytännön tehokkuuden vuoksi. ( 80 )

98. Havainnollistaakseen tämän merkityksellisyyttä käsiteltävässä asiassa, siis riidanalaisten OIV:n päätöslauselmien kannalta, neuvosto on viitannut perustellusti siihen, että päätöslauselmat kuuluvat kansainvälisinä teknisinä sääntöinä Maailman kauppajärjestön TBT-sopimuksen ( 81 ) 2.4 artiklan ja 2.5 artiklan soveltamisalaan. Valtiolle, joka antaa kyseisen sopimuksen sääntöjen mukaisia teknisiä määräyksiä, on siitä etua siinä tapauksessa, että määräyksistä riidellään Maailman kauppajärjestössä kaupan esteenä: on olemassa kumottavissa oleva olettama, jonka mukaan asiaa koskevien kansainvälisten sääntöjen mukaiset sisäiset tekniset määräykset eivät muodosta tarpeettomia esteitä kansainväliselle kaupalle. ( 82 ) Mielestäni soft law ‑kategoria ei kuitenkaan muodosta oikeudellisesti merkityksellistä eikä selvästi rajattavissa olevaa toimien luokkaa. Näin ollen se ei kelpaa menettelyllisen oikeudellisen perustan soveltamisen perusteeksi.

iv) Välipäätelmä

99. SEUT 218 artiklan 9 kohdan käsite ”oikeusvaikutukset” tarkoittaa toimen kansainvälisoikeudellista sitovuutta.

c) SEUT 218 artiklan 9 kohdan tulkinnan tulos

100. Lähtökohtaisesti osoittautuu siis, ettei SEUT 218 artiklan 9 kohtaa ole sen sanamuodon, systematiikan ja tarkoituksen ja tavoitteen perusteella tarkoitus soveltaa käsiteltävän kaltaisiin tapauksiin. Käsiteltävän asian analyysi ei voi kuitenkaan päättyä tähän tulokseen.

2. Analoginen soveltaminen

101. Neuvosto ja komissio ovat nimittäin esittäneet perusteluja, jotka mahdollisesti voivat oikeuttaa määräyksen analogisen soveltamisen, vaikka määräys ei täytä sovellettavuuden molempia nyt arvioituja ehtoja. Niiden käsityksen mukaan SEUT 218 artiklan 9 kohtaa on sovellettava, kun kansainvälisellä sopimuksella perustetun elimen toiminta kuuluu unionin toimivaltaan, erityisesti kun on kyse unionin yksinomaisesta toimivallasta. ( 83 ) Ainoastaan siten voidaan varmistaa unionin ja sen jäsenvaltioiden toimintakyky niiden toimivalta-alueella.

102. Määräyksen analogisen soveltamisen tarpeellisuus voisi näin ollen johtua tässä yhteydessä siitä, että perussopimuksissa ei anneta määräyksen tavoitteen vastaisesti kansainvälisen järjestön, jossa unioni ei ole jäsenenä, unionin toimivalta-alueella tapahtuvaa toimintaa (jolla ei ole oikeusvaikutuksia) varten unionin käyttöön sellaista sisäistä menettelyä, jota unioni voisi käyttää varmistaakseen sen, että jäsenvaltiot voivat tehokkaasti käyttää sen ulkoista toimivaltaa, ja että intressit ovat rinnastettavissa SEUT 218 artiklan 9 kohdan tavalliseen soveltamistapaukseen.

103. Analogia kuuluu unionin oikeuden välineisiin. ( 84 ) Se edellyttää tavoitteen vastaisen lainaukon ( 85 ) lisäksi tutkitun ja säännellyn tapauksen intressien rinnastettavuutta. Näiden ehtojen tarkastelun tiukkuus riippuu alasta, jonka yhteydessä analogista soveltamista punnitaan. Rikosoikeuden alalla analogia on suorastaan poissuljettua. ( 86 ) Unionin aineellisen toimivallan alalla analogia on puolestaan hyvin ongelmallinen annetun toimivallan periaatteen vuoksi. ( 87 ) Sitä vastoin muilla aloilla, kuten johdetun oikeuden yhteydessä liikkuvuuden ja oleskelun alalla, analogiapäätelmä voi olla looginen. ( 88 )

104. Käsiteltävästä asiasta on huomautettava aluksi, että menettelyllisten oikeudellisten perustojen alalla, johon asia on yhdistettävä, analogia ei ole tosin poissuljettua, mutta sen edellytykset on kuitenkin tutkittava huolellisesti, kun otetaan huomioon unionin toimielinten säilytettävä toimivalta. Analogiaa ei tue myöskään se, että sääntö on luotu lex specialis ‑sääntönä tiettyä tapausta varten. ( 89 ) Analogian käyttö vaatii tällöin periaatteessa niiden syiden perusteellista punnintaa, jotka voisivat oikeuttaa sen soveltamisen.

a) Kahden tapausryhmän erottaminen

105. Perussopimuksien lähtökohtana on se, että unionin toimielimet käyttävät unionin toimivaltaa. ( 90 ) Kun kansainvälinen järjestö toimii unionin toimialalla, järjestelmän logiikka näyttää vaativan ensinnäkin, että unioni toimii itse järjestön jäsenenä. Unioni ei kuitenkaan usein ole järjestön jäsen.

106. Mielestäni käsiteltävän asian ratkaisemiseksi on erotettava kaksi tapausryhmää. Ensinnäkin on olemassa joukko tapauksia, joissa unioni ei voi kansainvälisoikeudellista syistä päästä kansainvälisen järjestön jäseneksi. Tällaisesta tapauksesta on kyse, kun kansainvälinen järjestö ei salli ylikansallisten järjestöjen jäsenyyttä tai kun unionin jäsenyyshakemus järjestössä on hylätty – olkoot syyt mitkä tahansa. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan unionin ulkoista toimivaltaa käyttävät tällöin jäsenvaltiot, jotka toimivat yhdessä unionin etujen mukaisesti. ( 91 )

107. Tilanne on toinen, kun unioni voi päästä kyseisen kansainvälisen järjestön jäseneksi eikä järjestö ole siihen mennessä hylännyt jäsenyyshakemusta. Tällaisessa tapauksessa unionin liittyminen jäseneksi on luonnollisin tapa käyttää tehokkaasti unionin toimivaltaa.

108. Käsiteltävä asia kuuluu toiseen tapausryhmään. OIV:n perustamisesta 3.4.2001 tehdyn sopimuksen 8 artiklassa määrätään nimenomaisesti, että ”kansainvälinen hallitustenvälinen järjestö voi – – olla O.I.V:n jäsen”, näin ollen myös unioni. Komissio antoi vastaavasti vuonna 2008 vähän aiemmin käyttöön otettujen, OIV:n päätöslauselmiin tehtyjen viittausten ( 92 ) perusteella neuvostolle suosituksen komission valtuuttamisesta käymään neuvotteluja liittymisestä OIV:hen. Valtuutusta ei kuitenkaan annettu unionin sisäisistä syistä – nimittäin tarvittavan enemmistön puutteen vuoksi neuvostossa.

109. Näissä olosuhteissa rajoitan SEUT 218 artiklan 9 kohdan analogista soveltamista koskevan tarkasteluni toiseen tapausryhmään. Vastaavasti jätän syrjään kysymyksen siitä, voisiko perusteena olla analogia sellaisen sopimuksen määräykseen, jonka kohde kuuluu unionin toimivalta-alueeseen mutta jossa unioni ei voi ”vielä” olla jäsen kansainvälisen sopimuksen sääntöjen vuoksi. ( 93 )

b) Analoginen soveltaminen asiaa koskevan tapausryhmän yhteydessä

110. Mielestäni määräyksen analoginen soveltaminen on tältä osin torjuttava.

111. Vastaajan ehdottama SEUT 218 artiklan 9 kohdan tulkinta merkitsisi ensinnäkin käytännössä pikemminkin paluuta ETY-sopimuksen 116 artiklaan. Se kuitenkin poistettiin tietoisesti, eikä sitä ole otettu uudelleen käyttöön – lisäksi se koski aivan toista asiayhteyttä. Perussopimusten laatijoiden ilmeinen tahto sivuutettaisiin tällöin.

112. Toiseksi analogisen soveltamisen yhteydessä jätettäisiin huomiotta kaksi olennaista lainsäädännön kehityssuuntaa. Yhä useamman kansainvälisen järjestön toiminta kuuluu ensinnäkin unionin toimivaltaan. Toiseksi ja ennen kaikkea kansainvälisoikeudellisia esteitä unionin jäsenyydelle kansainvälisissä järjestöissä on poistettu yhä enemmän. Perussääntönä unionin yksinomaisen toimivallan käytössä pitää olla unionin jäsenyys kansainvälisissä järjestöissä. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan unionin toimielimet ja jäsenvaltiot ovat unionin yksinomaisella toimivalta-alueella velvollisia käyttämään kaikkia käytettävissään olevia oikeudellisia ja poliittisia keinoja varmistaakseen, että unioni osallistuu yleissopimuksiin. ( 94 ) Jos nyt yhdyttäisiin neuvoston käsitykseen, unioni voisi tulevaisuudessa vapaasti valita, aikooko se liittyä kansainväliseen järjestöön vai vahvistaa liittymättä kantoja samalla tavoin kuin liittymisen jälkeen. Jos nimittäin noudatettaisiin neuvoston käsitystä dynaamisten viittausten vaikutuksista, unioni voisi viittauksen käyttöön ottamalla aiheuttaa itse SEUT 218 artiklan 9 kohdan soveltamisen ja tehdä näin kansainväliseen järjestöön liittymisen tietyiltä osin tarpeettomaksi.

113. SEUT 218 artiklan 9 kohtaa käsiteltävässä asiassa analogisesti soveltamalla kierrettäisiin myös Euroopan parlamentin toimivalta. SEUT 218 artiklassa määrätään lähtökohtaisesti parlamentin osallistumisesta sopimuksen tekemiseen. Määräystä sovelletaan niin unionin liittymiseen kansainväliseen järjestöön kuin edellä mainitun mukaisesti päätöksen, jolla on oikeusvaikutuksia, hyväksymiseen kansainvälisissä järjestöissä. SEUT 218 artiklan 9 kohdan yhteydessä parlamentin roolista on kuitenkin jäljellä ainoastaan se, että sille tiedotetaan välittömästi ja täysimääräisesti. SEUT 218 artiklan 9 kohdan ulottaminen koskemaan jäsenvaltioiden sopimuksia rajoittaa olennaisesti parlamentin osallistumisoikeuksia. Oikean oikeudellisen perustan valinnan avulla on kuitenkin tarkoitus säilyttää myös niiden toimielinten oikeudet, joita toimen toteuttamismenettely koskee. ( 95 )

114. SEUT 218 artiklan 9 kohdan analogista soveltamista tukevien ja vastustavien syiden huolellinen punnitseminen ei näin ollen tue analogista soveltamista.

C Päätelmä

115. SEUT 218 artiklan 9 kohta ei muodosta soveltuvaa oikeudellista perustaa käsiteltävässä asiassa kyseessä olevalle päätökselle. Kun otetaan huomioon edellä esittämäni huomautukset, kyse ei ole myöskään yksinomaan muotoa koskevasta virheestä. ( 96 ) Riidanalainen päätös on kumottava.

D Muut väitteet

116. Näkemykseni vuoksi en ota kantaa väliintulijoiden esittämiin muihin väitteisiin – edes niiden tutkittavaksi ottamiseen –, nimittäin Alankomaiden väitteisiin riidanalaisen päätöksen puutteellisista perusteluista ja Unkarin esittämiin väitteisiin parlamentin osallistumisen puuttumisesta.

E Kumoamisen vaikutusten rajoitus

117. Neuvosto on pyytänyt päätöksen vaikutusten voimassa pitämistä siinä tapauksessa, että päätös kumotaan. Kantaja vastustaa tätä pyyntöä.

118. SEUT 264 artiklan mukaan unionin tuomioistuin voi tarpeellisiksi katsomissaan tapauksissa todeta, miltä osin kumotun toimen vaikutuksia on pidettävä pysyvinä.

119. Riidanalaisella päätöksellä vahvistettiin unionin kanta, joka niiden unionin jäsenvaltioiden, jotka ovat OIV:n sopimuspuolia, piti esittää ja jonka ne esittivät. Tilanne näyttää tältä osin vastaavan tilannetta, jossa unionin tuomioistuin piti riidanalaisen päätöksen vaikutukset voimassa asiassa CITES. ( 97 )

120. Käsiteltävä asia eroaa kuitenkin asiasta CITES jo siinä, ettei kantaja kyseisessä asiassa vastustanut voimassa pitämistä. Kantajan vastustus perustui käsiteltävässä asiassa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn mahdollisiin seurauksiin.

121. Kuten Slovakian hallitus perustellusti toteaa, käsiteltävässä asiassa ei ole nähtävissä, kenen oikeusvarmuuden päätöksen kumoaminen vaarantaisi. Riidanalaiset OIV:n päätöslauselmat on hyväksytty, eikä päätöksen raukeaminen vaikuta niiden pätevyyteen. Mielestäni toissijaista vaatimusta ei pidä hyväksyä.

F Oikeudenkäyntikulut

122. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Ehdottamani ratkaisun mukaan kantaja voittaa asian, ja se on vaatinut, että vastaaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Näin ollen neuvosto on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan mukaan väliintulijoiden on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.

V Ratkaisuehdotus

123. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti: 1) Unionin puolesta tiettyihin OIV:n puitteissa hyväksyttäviin päätöslauselmiin omaksuttavan kannan vahvistamisesta 18.6.2012 tehty neuvoston päätös kumotaan. 2) Euroopan unionin neuvosto velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut. 3) Tšekin tasavalta, Luxemburgin suurherttuakunta, Unkari, Alankomaiden kuningaskunta, Itävallan tasavalta, Slovakian tasavalta, Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta ja komissio vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: saksa.

( 2 ) Hoffmeister, F., Outsider or Frontrunner? Recent Developments under International and European Law on the Status of the European Union in International Organizations and Treaty Bodies, CMLR 44 (2007), s. 41 ja 68.

( 3 ) BGBl. II 2002, s. 2733. Sopimuksen todistusvoimaisia kieliä ovat sen 19 artiklan mukaan ranska, espanja ja englanti.

( 4 ) Kansainvälisen viinitoimiston perustamisesta Pariisissa 29.11.1924 tehty sopimus. Saksankielinen käännös esimerkiksi Itävallan BGBl. 1930, s. 241. Nimettiin 4.9.1958 uudelleen kansainväliseksi viini- ja viiniköynnöstoimistoksi.

( 5 ) Edeltävä järjestö oli ilmeisesti tarkoitettu ainoastaan valtioille, koska sen perustamissopimuksen 6 artiklassa määrättiin seuraavaa: ”kaikki maat, jotka eivät ole allekirjoittaneet tätä sopimusta, voivat liittyä järjestön jäseniksi – –”.

( 6 ) Viinialan yhteisestä markkinajärjestelystä, asetusten (EY) N:o 1493/1999, (EY) N:o 1782/2003, (EY) N:o 1290/2005 ja (EY) N:o 3/2008 muuttamisesta sekä asetusten (ETY) N:o 2392/86 ja (EY) N:o 1493/1999 kumoamisesta 29.4.2008 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 479/2008 (EUVL L 148, s. 1).

( 7 ) Saksan suullisessa käsittelyssä esittämien tietojen mukaan OIV:n ja sitä edeltäneen järjestön päätöslauselmat toimivat vuodesta 1971 alkaen yhteisön lähtökohtana. OIV mainittiin vastaavissa säädöksissä myös ennen vuotta 2008, esimerkiksi viinin yhteisestä markkinajärjestelystä annetun asetuksen (EY) N:o 1493/1999 muuttamisesta 20.12.2005 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2165/2005 (EUVL L 345, s. 1) johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa ja 11.10.2006 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1507/2006 (EUVL L 280, s. 9) johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa. Ks. myös 7.5.2007 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 519/2007 (EUVL L 123, s. 1) johdanto-osan toinen perustelukappale.

( 8 ) Maatalouden yhteisestä markkinajärjestelystä ja tiettyjä maataloustuotteita koskevista erityissäännöksistä annetun asetuksen (EY) N:o 1234/2007 muuttamisesta 25.5.2009 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 491/2009 (yhteisiä markkinajärjestelyjä koskeva asetus) (EUVL L 154, s. 1).

( 9 ) Maatalouden yhteisestä markkinajärjestelystä ja tiettyjä maataloustuotteita koskevista erityissäännöksistä 22.10.2007 annettu asetus (EY) N:o 1234/2007 (yhteisiä markkinajärjestelyjä koskeva asetus) (EUVL L 299, s. 1), jota on muutettu moneen kertaan. Ks. asetuksen 491/2009 johdanto-osan kolmas perustelukappale.

( 10 ) Neuvoston asetuksen (EY) N:o 479/2008 yksityiskohtaisista soveltamissäännöistä rypäletuoteluokkien sekä viininvalmistusmenetelmien ja niiden rajoitusten osalta 10.7.2009 annettu komission asetus (EY) N:o 606/2009 (EUVL 193, s. 1).

( 11 ) Tässä ilman viitatun tekstin alaviitteitä.

( 12 ) Kursivointi alkuperäisessä tekstissä.

( 13 ) Neuvoston asiakirja 11436/12.

( 14 ) Saksa erotti suullisessa käsittelyssä toisistaan kaksi kysymystä: pitääkö unionin olla OIV:n jäsen, jotta määräystä voidaan soveltaa, ja voidaanko OIV:n päätöslauselmat hyväksyä ”unionin puolesta”? Mielestäni toisessa kysymyksessä on kyse ainoastaan ensimmäisen kysymyksen yhdestä näkökulmasta.

( 15 ) Kantaja yhtyy painokkaasti tähän väitteeseen.

( 16 ) Neuvosto yhtyi tähän perusteluun.

( 17 ) Saksaa tukevat väliintulijat ovat esittäneet lisäväitteitä, joihin Saksa on osittain yhtynyt.

( 18 ) Tuomio komissio v. neuvosto (”CITES”, C-370/07, EU:C:2009:590). CITES on yleissopimus uhanalaisten luonnonvaraisten eläinten ja kasvien kansainvälisestä kaupasta, Washington, 3.3.1973, UNTS 993, s. 243.

( 19 ) OIV:n tavoitteet ja tehtävät mainitaan sen perustamissopimuksen 1 ja 2 artiklassa.

( 20 ) Ks. sopimuksen 5 artiklan 1 ja 3 kappale. Poikkeukset konsensusmenettelystä ovat mahdollisia, mutta ne voidaan estää viittaamalla tärkeisiin kansallisiin etuihin kohdistuviin vaaroihin. Päätöslauselmien valmistelumenettelyä kuvataan OIV:n sisäisten sääntöjen 5 luvussa.

( 21 ) OIV:n 45 jäsenvaltiosta 21 on nykyään EU:n jäsenvaltioita: Alankomaat, Belgia, Bulgaria, Espanja, Italia, Itävalta, Kreikka, Kroatia, Kypros, Luxemburg, Malta, Portugali, Ranska, Romania, Ruotsi, Saksa, Slovakia, Slovenia, Suomi, Tšekin tasavalta ja Unkari.

( 22 ) OIV:n sisäisten sääntöjen 3 ja 4 artikla.

( 23 ) OIV:n sisäisten sääntöjen 5 artiklan 2 ja 3 kohdan mukaan yhteisymmärryksessä toimeenpanokomitean kanssa. Käsitteiden määritelmät ovat OIV:n sisäisten sääntöjen liitteessä 2.

( 24 ) Asetuksen 30 artiklan a kohta, 31 artikla, 82 artiklan 2 kohta, nyt YMJ-asetuksen 120 f artiklan a kohta, 120 g artikla ja 158 a artiklan 2 kohta. Jo aiemmissa säädöksissä mainittiin OIV, ks. edellä alaviite 7.

( 25 ) KOM(2008) 577 lopullinen.

( 26 ) Komissio esitti suullisessa käsittelyssä tähän kaksi syytä: unionin jäsenyys saattaisi häiritä OIV:n tasapainoa siihen liittyvän äänten painon vuoksi, ja toisaalta jäsenvaltiot halusivat säilyttää itsenäisen asemansa.

( 27 ) Menettelyn numero 2011/2121. Komission suullisessa käsittelyssä esittämien tietojen mukaan menettely keskeytettiin siihen saakka, kunnes käsiteltävässä asiassa annetaan ratkaisu.

( 28 ) KOM(2012) 192 lopullinen. OIV oli järjestänyt kaksi ylimääräistä yleiskokousta 9. ja 10. yleiskokouksen välillä. Ensimmäisessä esitettiin SEUT 218 artiklan 9 kohtaan perustuva päätösluonnos, jota ei kuitenkaan hyväksytty. OIV:n hyväksymiä päätöslauselmia ei kuitenkaan pidetty unionin säännöstön kannalta merkityksellisinä. Toista yleiskokousta varten ei voitu ajan puutteen vuoksi esittää päätösluonnosta eikä suorittaa yhteensovittamista unionissa.

( 29 ) Saksa ja Tšekin tasavalta väittävät komission antaneen ymmärtää, että jos jäsenvaltiot hyväksyvät päätöksen, komissio ei jatka jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa menettelyä. Komissio myönsi suullisessa käsittelyssä, että enemmistö syntyi jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn paineissa.

( 30 ) Neuvoston asiakirja 11436/12.

( 31 ) Romanian lausumassa ei mainita kyseistä määräystä, mutta siitä käy selväksi, että Romanian äänestyskäyttäytymistä ei voi tulkita vastaavien tapausten ennakkotapaukseksi ja että komission ja jäsenvaltioiden on selvennettävä toimivaltajakoa.

( 32 ) Muiden päätöslauselmaluonnosten yhteydessä sitä vastoin pyrittiin vilpittömän yhteistyön periaatteen mukaisesti (SEU 4 artiklan 3 kohta) epäviralliseen yhteensovittamiseen neuvoston valmisteluelimissä.

( 33 ) Neuvoston esittämien tietojen mukaan päätöslauselmaa OENO-SPECIF 10-452 ei tuotu äänestykseen yleiskokouksen asiasta vastaavan teknisen valiokunnan päätöksen jälkeen.

( 34 ) Lausunto 1/78 (EU:C:1979:224, 50 kohta). Kursivointi tässä.

( 35 ) Ks. kansainvälisoikeudellisesta puolesta Kuijper, P., ym. (toim.), The Law of EU External Relations, Oxford, OUP, 2013, s. 201. Aiheesta yleisesti: Eeckhout, P., EU External Relations Law, Oxford, OUP, 2. painos 2012, s. 222–231.

( 36 ) Tuomio komissio v. neuvosto (”AETR”, 22/70, EU:C:1971:32, 76 ja 77 kohta).

( 37 ) Tuomio Kramer ym. (3/76, 4/76 ja 6/76, EU:C:1976:114, 42 ja 43 kohta), ks. tästä Constantinesco, V., ym. (toim.), Traité instituant la CEE, Paris, Economica, 1992, Art. 116, 6 ja 16 kohta.

( 38 ) Arvostelu kohdistui siihen, että määräyksen mukaan yhteisö saattoi tehdä päätöksiä enemmistöpäätöksinä, vaikka neuvosto olisi pystynyt päättämään niistä sisäisesti ainoastaan yksimielisesti, ja että päätöksiä voitiin tehdä jäsenvaltioiden yksinomaisen toimivallan alueella. CONF/3870/96.

( 39 ) Euroopan unionista tehdyn sopimuksen J.2 artiklan 3 kohta, nyt SEU 34 artiklan 1 kohta, jossa määrätään velvollisuudesta puolustaa unionin kantoja, jolloin ”kantaa” ei pidä tulkita suppeassa merkityksessä. Tästä Geiger, R., teoksessa: Geiger, R., ym. (toim.), EUV/AEUV, München, C. H. Beck, 5. painos 2010, Art. 34 EUV, 1 kohta.

( 40 ) Sack, J., ”Les relations extérieures de l’Union européenne sous l’angle institutionnel”, Revue des affaires européennes 2001–2002, 29 ja 33 kohta.

( 41 ) Lausunto 1/78 (EU:C:1979:224, 51 kohta), ks. myös lausunto 1/75 (EU:C:1975:145).

( 42 ) Päätös mahdollisti nimenomaisesti yhteisön liittymisen; taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestön neuvoston korjatun kolmannen päätöksen kansallisesta kohtelusta 7 artikla.

( 43 ) Lausunto 2/92 (EU:C:1995:83, 8 kohta).

( 44 ) Ks. myös Vedder, C., Die auswärtige Gewalt des Europa der Neun, Göttingen, Otto Schwartz&Co., 1980, s. 155–157.

( 45 ) Sack, J., The European Community’s Membership of International Organizations, CMLR 32 (1995), 1227, 1252 kohta ja Schmalenbach, K., teoksessa: Calliess, C. ja Ruffert, M., (toim.), Kommentar zu EU-Vertrag und EG-Vertrag, Neuwied, Luchterhand, 1999, Art. 300, 49 kohta.

( 46 ) Niistä ja yhteisön toimivallasta tulla kansainvälisen järjestön jäseneksi lausunto 1/76 (EU:C:1977:63, 5 kohta); lausunto 1/94 (EU:C:1994:384) ja Hillion, C., ja Koutrakos, P., (toim.), Mixed Agreements Revisited, Oxford, Hart, 2010.

( 47 ) CONF/3870/96, erityisesti s. 5. Neuvosto ja komissio olivat jo varhain ryhtyneet epävirallisiin keskusteluihin raaka-ainesopimuksista ja FAO:sta. Sack, J., ”Die Europäische Gemeinschaft als Mitglied Internationaler Organisationen”, teoksessa: Randelzhofer, A., ym. (toim.), Gedächtnisschrift für Eberhard Grabitz, München, C. H. Beck, 1995, s. 655–659.

( 48 ) CONF/3822/96; CONF/3870/96.

( 49 ) Tuomiot Sevince (C-192/89, EU:C:1990:322, 9 kohta) ja Kreikka v. komissio (30/88, EU:C:1989:422, 13 kohta).

( 50 ) Schmalenbach, K., teoksessa: Calliess, C. ja Ruffert, M. (toim.), Kommentar zu EU-Vertrag und EG-Vertrag, Neuwied, Luchterhand, 1999‚ Art. 300, 45 kohta.

( 51 ) Nyt määräykseen sisältyivät myös muut, esim. yhteistyösopimuksilla perustetut elimet. Conference of the Representatives of the Governments of the Member States, The Legal Adviser, asiakirja SN 2705/00, 10.5.2000. Ks. Rehulka teoksessa: Mayer, H. ja Stöger, K., Kommentar zu EUV und AEUV , Wien, Manzsche Verlags- und Universitätsbuchhandlung, 2011, Art. 218 AEUV, 3 kohta ja Terhechte teoksessa: Schwarze, J. (toim.), EU-Kommentar, Baden-Baden, Nomos, 2. painos 2009, Art. 218 AEUV, 11–14 kohta.

( 52 ) Tuomio ”CITES” (EU:C:2009:590, 19, 58 ja 59 kohta).

( 53 ) Tuomio ”CITES” (EU:C:2009:590, 43, 45, 61 ja 62 kohta).

( 54 ) Tuomio ”CITES” (EU:C:2009:590, 51 kohta).

( 55 ) Tuomio ”CITES” (EU:C:2009:590, 59 kohta).

( 56 ) Julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus asiassa ”CITES” (C-370/07, EU:C:2009:249, 75–77 kohta).

( 57 ) Ks. valtiosopimusoikeutta koskevan Wienin yleissopimuksen 57 ja 60 artikla. Brandtner, B. ja Rosas, A., Human Rights and the External Relations of the European Community, EJIL 9 (1998), 468 ja Bartels, L., Human Rights Conditionality in the EU’s International Agreements, Oxford, OUP, 2005; ks. KOM(95) 216 lopullinen.

( 58 ) Tältä osin vastaavasti: Zagel, G. teoksessa: Smit, H., ym. (toim.), Smit & Herzog on the Law of the European Union, Danvers, LexisNexis, 2013, Article 218.04[3][c] ja Schmalenbach, K. teoksessa: Calliess, C. ja Ruffert, M. (toim.), EUV/AEUV, München, C. H. Beck, 4. painos 2011, Art. 218, 23 ja 24 kohta.

( 59 ) Saksankielisissä versioissa sana ”Übereinkunft”on korvannut sanan ”Abkommen”, jota käytettiin EY:n perustamissopimuksen 300 artiklan 2 kohdan toista alakohtaa edeltäneissä määräyksissä. Siihen ei kuitenkaan liity sisällöllistä muutosta. Sopimus tarkoittaa siis edelleen ”kaikkia kansainvälisen oikeuden subjektien velvoittavia sitoumuksia sitoumusten muodosta riippumatta”. Ks. lausunto 1/75 (EU:C:1975:145), ks. myös lausunto 2/92 (”OECD”, EU:C:1995:83, 8) ja tuomio Ranska v. komissio (C-233/02, EU:C:2004:173, 45 kohta).

( 60 ) Perussäännön Ubi lex non distinguit, nec nos distinguere debemus mukaan (Glosse Pretium zu Dig. 6.2.8). Samalla tavoin pidän virheellisenä neuvoston perustetta, jonka mukaan selkeän sanamuodon mukaisen tulkinnan ja muiden kieliversioiden poikkeamien puuttumisen yhteydessä ei tarvitse käyttää muita tulkintamenetelmiä. Unionin tuomioistuin on nimenomaisesti todennut, että unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen ”tulkitsemisessa on kuitenkin otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on”. Tuomio Sturgeon ym. (C-402/07 ja C‑432/07, EU:C:2009:716, 41 kohta); tuomio SGAE (C-306/05, EU:C:2006:764, 34 kohta) ja Wendelboe ym. (19/83, EU:C:1985:54, 13–15 kohta).

( 61 ) Näin myös Lorenzmeier, S. teoksessa: Grabitz, E., ym. (toim.), Das Recht der Europäischen Union, München, C. H. Beck, 51. ajan tasalle saattaminen 2013, Art. 218, 8 kohta. Käsitteen SEUT 218 artiklan 11 kohdassa käytön osalta viittaan esitykseeni määräyksen systemaattisesta tulkinnasta.

( 62 ) Kursivointi tässä.

( 63 ) Saksa on väittänyt, ettei kansainväliseen järjestöön kuulumattoman ”puolesta”esiintyminen ole sallittua ja että OIV:n unioniin kuulumattomat jäsenvaltiot vastustavat ”unionin puolesta” esiintymistä eikä kokouksen puheenjohtaja hyväksy sitä.

( 64 ) SEUT 218 artiklan 7 kohdassa käytetty käsite ”unionin puolesta”tarkoittaa elinten suorittamaa edustamista: ”– – neuvosto voi sopimusta tehtäessä valtuuttaa neuvottelijan hyväksymään unionin puolesta sopimuksen muutokset – –”. Kursivointi tässä.

( 65 ) Lausunto 2/91 (EU:C:1993:106, 5 kohta) ja tuomio komissio v. Kreikka (C-45/07, EU:C:2009:81, 31 kohta). Ks. jäljempänä alaviite 91.

( 66 ) Lausunto 2/91 (EU:C:1993:106, 5 kohta).

( 67 ) Lausunto 2/91 (EU:C:1993:106, 3 ja 4 kohta).

( 68 ) Ks. julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus asiassa ”CITES” (EU:C:2009:249, 75 kohta).

( 69 ) Perustavanlaatuisesti: Simon, D., L’Interprétation judiciaire des traités d’organisations internationales, Paris, Pedone, 1981, s. 391–398. Ks. myös Lecourt, R., L’Europe des juges, Bruxelles, Bruylant, 1976, s. 235–247.

( 70 ) OIV valvoo tosin suositusten soveltamista (sopimuksen 2 artiklan 2 kappaleen b alakohta), mutta valvonta ei tarkoita velvoittavan täytäntöönpanon kontrollointia.

( 71 ) Ks. tuomiot Intertanko ym. (C-308/06, EU:C:2008:312, 47–50 kohta) ja Air Transport Association of America ym. (C-366/10, EU:C:2011:864, 52, 60–71 kohta).

( 72 ) Englanniksi ”when that body is called upon to adopt acts having legal effects”, ranskaksi ”lorsque cette instance est appelée à adopter des actes ayant des effets juridiques”, espanjaksi ”cuando dicho organismo deba adoptar actos que surtan efectos jurídicos”ja italiaksi ”se tale organo deve adottare atti che hanno effetti giuridici”.

( 73 ) Muista kieliversioista ks. edellä alaviite 72.

( 74 ) Englanninkielinen versio: ”binding”, ranska: ”lient”, espanja: ”vincularán”, italia: ”vincolano”.

( 75 ) Vastaava teksti saksaksi: ”mit Rechtswirkung gegenüber Dritten”, englanniksi: ”intended to produce legal effects vis-à-vis third parties” (kursivointi alkuperäisessä), ranskaksi: ”destinés à produre des effets juridiques à l’egard des tiers”, espanjaksi: ”destinados a producir efectos jurídicos frente a terceros” ja italiaksi: ”destinati a produrre effetti giuridici nei confronti di terzi”.

( 76 ) Tuomiot Eurocoton ym. v. neuvosto (C-76/01 P, EU:C:2003:511, 54 kohta); Alankomaat v. komissio (C-147/96, EU:C:2000:335, 25 kohta); Les Verts v. parlamentti (294/83, EU:C:1986:166, 24–27 kohta); IBM v. komissio (60/81, EU:C:1981:264, 9 kohta) ja ”AETR” (EU:C:1971:32, 38–55 kohta). Ks. myös tuomio Inuit Tapiriit Kanatami ym. parlamentti ja neuvosto (C-583/11 P, EU:C:2013:625, 56 kohta).

( 77 ) Näin tuomioissa Deutsche Shell (C-188/91, EU:C:1992:24, 16–18 kohta) ja komissio v. Kreikka (C-45/07, EU:C:2008:642, 19–23 kohta).

( 78 ) Ks. edellä alaviite 59.

( 79 ) Olen kuitenkin neuvoston tavoin sitä mieltä, ettei nyt ole kyse unionin aineellisen toimivallan laajentamisesta vastakohtana annetun toimivallan periaatteelle.

( 80 ) Ks. Dupuy, P.-M., Droit international public, Paris, Dalloz, 10. painos 2010, s. 433 ja Malanczuk, P., Akehurst’s Modern Introduction to International Law, London, Routledge, 7. painos 1997, s. 54.

( 81 ) Kaupan teknisiä esteitä koskeva sopimus (TBT-sopimus), Maailman kauppajärjestön perustamisesta tehdyn sopimuksen liite 1A (EYVL L 366, 1994, s. 86–99), joka on hyväksytty neuvoston 22.12.1994 tekemällä päätöksellä 94/800/EY (EYVL L 336, s. 1).

( 82 ) Ks. Tamiotti, L., ”Art. 2 TBT Agreement” teoksessa: Wolfrum, R. ym. (toim.), Max Planck Commentaries on World Trade Law: Technical Barriers and SPS Measures, Leiden, Brill, 2007, s. 226.

( 83 ) Voin jättää tässä avoimeksi, onko käsiteltävässä asiassa tosiasiallisesti kyse unionin yksinomaisesta aineellisesta toimivallasta.

( 84 ) Ks. hiljattain tuomio O (C-456/12, 50 kohta); ks. myös tuomiot Ziebell (aiemmin Örnek) (C‑371/08, EU:C:2011:809, 58 kohta) ja Winner Wetten (C-409/06, EU:C:2010:503, 64 kohta).

( 85 ) Julkisasiamies Trstenjakin ratkaisuehdotus asiassa Sapir ym. (C-645/11, EU:C:2012:757, 118 kohta) ja julkisasiamies Alberin ratkaisuehdotus asiassa neuvosto v. Busacca ym. (C-434/98 P, EU:C:2000:298, 26 kohta).

( 86 ) Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artikla, Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artikla ja asia K.A. ja A.D. v. Belgia, N:o 42758/98 ja 45558/99, Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen tuomio 17.2.2005, 51 kohta.

( 87 ) Ks. Calliess, C. teoksessa: Calliess, C. ja Ruffert, M., (toim.), EUV/AEUV, München, C. H. Beck, 4. painos 2011, Art. 5 EUV, 9 kohta.

( 88 ) Ks. tuomiot Eind (C-291/05, EU:C:2007:771, 43 ja 45 kohta) ja O (C-456/12, 50 kohta).

( 89 ) Tuomio Haneberg (C-28/91, EU:C:1992:285, 21–25 kohta).

( 90 ) Schmalenbach, K. teoksessa: Calliess, C. ja Ruffert, M., Kommentar zu EU-Vertrag und EG-Vertrag, Neuwied, Luchterhand, 2. painos 2002‚ Art. 300, 74 kohta.

( 91 ) Lausunto 2/91 (EU:C:1993:106, 5 kohta); tuomio komissio v. Kreikka (EU:C:2009:81, 31 kohta) ja julkisasiamies Botin ratkaisuehdotus asiassa komissio v. Kreikka (C-45/07, EU:C:2008:642, 47 kohta). Laajemmin: tuomio AETR (EU:C:1971:32, 81–90 kohta) (yhteisön toimivaltamuutoksista) ja julkisasiamies Tizzanon ratkaisuehdotus asiassa komissio v. Saksa (C‑433/03, EU:C:2005/153, 87 kohta). Ks. yleisesti Cremona, M., Member States as Trustees of the Community Interest: Participating in International Agreements on Behalf of the European Community, EUI Working Papers 2009/17.

( 92 ) Tämän ratkaisuehdotuksen 33 kohta.

( 93 ) Tästä kysymyksestä teleologisen tulkinnan yhteydessä julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus asiassa ”CITES” (EU:C:2009:249, 76 kohta). Säännön analogisesta soveltamisesta: Lorenzmeier, s. teoksessa Grabitz, E. ym. (toim.), Das Recht der Europäischen Union, München, C. H. Beck, 51. ajan tasalle saattaminen 2013, Art. 218, 64–66 kohta.

( 94 ) Tuomio Kramer ym. (EU:C:1976:114, 44 ja 45 kohta). Vrt. edellä alaviitteessä 2 mainittu Hoffmeister, s. 59.

( 95 ) Tuomio ”CITES” (EU:C:2009:590, 48 kohta).

( 96 ) Ks. tuomio komissio v. neuvosto (165/87, EU:C:1988:458, 19 kohta).

( 97 ) Tuomio ”CITES” (EU:C:2009:590, 63–66 kohta).