ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
4

Kyseisen yleissopimuksen 6 artiklan otsikkona on ”Omien kansalaisten luovuttaminen”, ja kyseisessä artiklassa määrätään seuraavaa: a) Sopimuspuolella on oikeus kieltäytyä luovuttamasta omia kansalaisiaan. b) Sopimuspuoli voi allekirjoittamisensa tai ratifioimis- tai liittymiskirjan tallettamisen yhteydessä antamassaan selityksessä kohdaltaan määrittää, mitä ’kansalaisilla’ tässä yleissopimuksessa tarkoitetaan. c) Kansalaisuus määrätään sen ajankohdan mukaan, jolloin luovuttamista koskeva päätös tehdään. – – 2. Mikäli se osapuoli, jolle luovuttamispyyntö on esitetty, ei luovuta omia kansalaisiaan, sen on pyynnön esittäneen osapuolen pyynnöstä alistettava asia omille asianomaisille viranomaisilleen syytteen nostamista varten, mikäli siihen katsotaan olevan aihetta. Tätä varten rikosasian selvittämistä varten kootut asiakirjat, tiedot ja näytöt on lähetettävä maksutta niin kuin 12 artiklan 1 kohdassa määrätään. Pyynnön esittäneelle osapuolelle on ilmoitettava siitä, mihin tuloksiin pyyntö on johtanut.”
14

Direktiivin 2011/95 24 artiklassa, jonka otsikkona on ”Oleskeluluvat”, säädetään seuraavaa: ”1. Jollei kansalliseen turvallisuuteen tai yleiseen järjestykseen liittyvistä erittäin painavista syistä muuta johdu, jäsenvaltioiden on mahdollisimman pian sen jälkeen, kun pakolaisaseman saaneelle henkilölle on myönnetty kansainvälistä suojelua, annettava hänelle oleskelulupa, jonka on oltava voimassa vähintään kolme vuotta ja joka on voitava uusia, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 21 artiklan 3 kohdan soveltamista. – – 2. Jollei kansalliseen turvallisuuteen ja yleiseen järjestykseen liittyvistä erittäin painavista syistä muuta johdu, jäsenvaltioiden on mahdollisimman pian sen jälkeen, kun toissijaisen suojeluaseman saaneelle henkilölle ja hänen perheenjäsenilleen on myönnetty kansainvälistä suojelua, annettava heille oleskelulupa, jonka on oltava voimassa vähintään vuoden ajan ja joka on voitava uusia vähintään kahdeksi vuodeksi.”
9

Asetuksen liitteen II otsikkona on ”Tislatut alkoholijuomat”. Mainitun liitteen osassa, jonka otsikkona on ”Tislattujen alkoholijuomien luokat”, olevissa 41 ja 42 kohdassa todetaan seuraavaa: ”41. Munalikööri tai advocaat tai avocat tai advokat a) Munalikööri tai advocaat tai avocat tai advokat on väkevä alkoholijuoma, joka on joko maustamatonta tai maustettua ja joka on valmistettu maatalousperäisestä etyylialkoholista, tisleestä ja/tai tislatusta alkoholista ja jonka ainesosia ovat korkealaatuinen munankeltuainen, munanvalkuainen ja sokeri tai hunaja. Sokerin tai hunajan vähimmäispitoisuuden on oltava 150 grammaa litrassa inverttisokerina ilmaistuna. Puhtaan munankeltuaisen vähimmäispitoisuuden on lopputuotteessa oltava 140 grammaa litrassa. b) Poiketen siitä, mitä 2 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetään, munaliköörin, advocaatin, avocatin tai advokatin alkoholipitoisuuden on oltava vähintään 14 tilavuusprosenttia. c) Munaliköörin, advocaatin, avocatin tai advokatin valmistuksessa saa käyttää vain asetuksen – – N:o 1334/2008 3 artiklan 2 kohdan b alakohdassa määriteltyjä aromiaineita ja mainitun asetuksen 3 artiklan 2 kohdan d alakohdassa määriteltyjä aromivalmisteita. 42. Munaa sisältävä likööri a) Munaa sisältävä likööri on tislattu alkoholijuoma, joka on joko maustamatonta tai maustettua ja joka on valmistettu maatalousperäisestä etyylialkoholista, tisleestä ja/tai tislatusta alkoholista ja jonka tyypillisiä ainesosia ovat korkealaatuinen munankeltuainen, munanvalkuainen ja sokeri tai hunaja. – – – –”
67

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska parlamentti on vaatinut Ranskan tasavallan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska Ranskan tasavalta on hävinnyt asian, se on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä korvaamaan parlamentin oikeudenkäyntikulut. Luxemburgin suurherttuakunta, joka on asiassa väliintulijana, vastaa saman työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan mukaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
32

On nimittäin korostettava aivan ensiksi, että sairaudesta johtuva työkyvyttömyys on lähtökohtaisesti ennalta-arvaamatonta (tuomio 20.1.2009, Schultz-Hoff ym., C-350/06 ja C-520/06, EU:C:2009:18, 51 kohta) ja työntekijän tahdosta riippumatonta (ks. vastaavasti tuomio 29.11.2017, King, C-214/16, EU:C:2017:914, 49 kohta). Kuten unionin tuomioistuin on jo todennut 20.1.2009 annetun tuomion Schultz-Hoff ym. (C-350/06 ja C-520/06, EU:C:2009:18) 38 kohdassa, palkallisesta vuosilomasta 24.6.1970 tehdyn Kansainvälisen työjärjestön yleissopimuksen nro 132 – sellaisena kuin se on muutettuna –, jonka periaatteet on direktiivin 2003/88 johdanto-osan kuudennen perustelukappaleen mukaan otettava huomioon direktiivin tulkinnassa, 5 artiklan 4 kohdassa luokitellaan sairaudesta johtuvat poissaolot työstäpoissaoloiksi, ”jotka johtuvat asianomaisen työntekijän määräämisvallasta riippumattomasta syystä”, jotka on ”laskettava työssäoloajaksi”. Vanhempainvapaan pitäminen ei sitä vastoin ole luonteeltaan ennalta-arvaamatonta ja perustuu useimmissa tapauksissa siihen, että työntekijä haluaa huolehtia lapsestaan (ks. vastaavasti tuomio 20.9.2007, Kiiski, C-116/06, EU:C:2007:536, 35 kohta).
69

Tältä osin on korostettava, että on olemassa huomattava riski siitä, että kyseiset kuluttajat eivät tee vaadittua väitettä siksi, että tätä tarkoitusta varten varattu määräaika on huomattavan lyhyt, tai että he pidättyvät puolustautumasta, kun otetaan huomioon oikeudenkäynnistä aiheutuvien kustannusten suuruus verrattuna riidanalaisen saatavan suuruuteen, tai siksi, että he eivät tiedä oikeuksiensa laajuutta tai miellä sitä taikka että elinkeinonharjoittajien tekemän maksamismääräyshakemuksen sisältö on rajallinen ja kuluttajien saatavilla olevat tiedot ovat tämän vuoksi puutteelliset (ks. vastaavasti tuomio 18.2.2016, Finanmadrid EFC, C‑49/14, EU:C:2016:98, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja määräys 21.6.2016, Aktiv Kapital Portfolio, C‑122/14, ei julkaistu, EU:C:2016:486, 37 kohta).
38

Valittajat esittävät valituksensa tueksi kolme valitusperustetta. Ensimmäisen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut SEUT 101 ja/tai SEUT 102 artiklaa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 1/2003 7 artiklan 1 ja 2 kohdan ja asetuksen N:o 773/2004 7 artiklan 2 kohdan kanssa. Toisen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin on loukannut SEUT 101 ja/tai SEUT 102 artiklan, luettuna yhdessä SEU 17 artiklan 1 kohdan ja SEUT 105 artiklan kanssa, tehokasta vaikutusta. Kolmannen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin on loukannut tehokkaan oikeussuojan periaatetta, oikeutta tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tuomioistuimissa ja hyvän hallinnon periaatetta.
53

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut, että neuvosto velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska neuvosto on hävinnyt asian, neuvosto on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
10

Näissä olosuhteissa Amtsgericht Hamburg päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Onko asetuksen N:o 261/2004 8 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettua käsitettä ’lipusta maksetun hinnan palauttaminen kokonaisuudessaan – – 7 artiklan 3 kohdassa esitetyllä tavalla’ tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan rahasummaa, jonka lentomatkustaja on maksanut kulloisestakin lentolipusta, vai onko lähtökohdaksi otettava rahasumma, jonka vastaajana oleva lentoliikenteen harjoittaja on tosiasiallisesti saanut, kun varausmenettelyssä on osallisena välitysyritys, joka tilittää itselleen lentomatkustajan maksaman summan ja lentoliikenteen harjoittajan saaman summan välisen erotuksen tätä julki tuomatta?”
6

Saman direktiivin 8 artiklassa, jonka otsikko on ”Maksukyvyttömyyssäännöksiä, joita ei sovelleta”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että rahoitusvakuusjärjestelyä ja rahoitusvakuuden antamista sellaisen järjestelyn mukaisesti ei voida julistaa mitättömäksi tai pätemättömäksi tai peräyttää ainoastaan sen perusteella, että rahoitusvakuusjärjestely on toteutunut tai että rahoitusvakuus on annettu: a) likvidaatiomenettelyn tai tervehdyttämistoimenpiteiden aloittamispäivänä, mutta ennen kyseistä aloittamista koskevaa määräystä tai päätöstä; tai b) tällaisen menettelyn tai tällaisten toimenpiteiden alkamista edeltävän säädetyn ja menettelyn tai toimenpiteiden alkamisajankohdan taikka ajankohdan, jolloin tällaisen menettelyn tai tällaisten toimenpiteiden kuluessa annetaan määräys tai tehdään päätös tai ryhdytään muuhun toimeen tai sattuu muu tapahtuma, mukaan määräytyvän ajanjakson aikana. 2. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kun rahoitusvakuusjärjestely tai asiaankuuluva rahoitusvelvoite on syntynyt tai rahoitusvakuus on annettu likvidaatiomenettelyn tai tervehdyttämistoimenpiteiden alkamispäivänä mutta niiden aloittamisen jälkeen, se on oikeudellisesti täytäntöönpanokelpoinen ja sivullisia sitova, jos vakuuden saaja voi todistaa, ettei hän ollut tietoinen eikä hänen olisi pitänyt olla tietoinen sellaisen menettelyn tai sellaisten toimenpiteiden aloittamisesta. – –”
10

Vuoden 1975 metsälakiin (Forstgesetz 1975), joka on annettu 3.7.1975 (BGBl. 440/1975), sellaisena kuin se on julkaistu BGBl. I:ssä, 56/2016, sisältyy 13 §, jonka otsikko on ”Uudelleen metsitys” ja jossa säädetään seuraavaa: ”(10) Kun energiansiirtolinjan olemassaolo on sen reitillä esteenä täydelle pituuskasvulle ja kun poikkeuslupa on myönnetty 81 §:n 1 momentin b kohdan nojalla, linjan haltijan on jokaisen hakkuun jälkeen huolehdittava kohtuullisessa ajassa reitillä sijaitsevan metsäalan uudelleen metsittämisestä.”
18

Montego Bayn yleissopimuksen 220 artiklan, jonka otsikko on ”Rantavaltioiden täytäntöönpanotoimet”, 3–6 kappaleessa vahvistetaan toimivaltaperusteet, joiden nojalla rantavaltio voi toteuttaa toimenpiteitä alusten aiheuttamaa ympäristön pilaantumista koskevia kansainvälisiä sääntöjä ja säännöksiä sen talousvyöhykkeellä rikkonutta alusta vastaan. Näissä kappaleissa määrätään seuraavaa: ”3. Kun on selviä perusteita epäillä, että valtion talousvyöhykkeellä tai aluemerellä purjehtiva alus on talousvyöhykkeellä rikkonut sovellettavia kansainvälisiä sääntöjä ja säännöksiä, joiden tarkoituksena on alusten aiheuttaman pilaantumisen ehkäiseminen, vähentäminen ja valvominen, tai kyseisen valtion lakeja ja määräyksiä, jotka vastaavat ja toimeenpanevat näitä sääntöjä ja säännöksiä, valtio voi vaatia alukselta tietoja siitä, sen rekisteröintisatamasta, satamasta, jossa se on viimeksi käynyt, ja satamasta, jonne se on seuraavaksi matkalla, sekä muita asiaankuuluvia tietoja, joiden avulla voidaan todeta, onko rikkomus tapahtunut. 4. Valtiot säätävät lakeja ja antavat määräyksiä sekä ryhtyvät muihin toimiin, jotta niiden lippua käyttävät alukset noudattaisivat 3 kappaleen tarkoittamia pyyntöjä tietojen saamiseksi. 5. Kun on selviä perusteita epäillä, että valtion talousvyöhykkeellä tai aluemerellä purjehtiva alus on talousvyöhykkeellä tehnyt 3 kappaleessa mainitun rikkomuksen, josta seuraa huomattavia päästöjä, jotka aiheuttavat merkittävää meriympäristön pilaantumista tai sen vaaraa, valtio voi tarkastaa aluksen rikkomuksen johdosta, jos alus on kieltäytynyt antamasta tietoja tai jos sen antamat tiedot ovat selvästi ristiriidassa tosiasiallisen tilanteen kanssa ja jos olosuhteet antavat aihetta. 6. Kun on selviä objektiivisia todisteita siitä, että valtion talousvyöhykkeellä tai aluemerellä purjehtiva alus on tehnyt talousvyöhykkeellä 3 kappaleessa mainitun rikkomuksen, josta rantavaltion rantaviivalle tai tähän liittyville eduille tai sen aluemeren tai talousvyöhykkeen luonnonvaroille aiheutuu huomattavaa vahinkoa tai sen vaaraa, valtio voi, jos todisteet antavat aihetta eikä 7 osaston määräyksistä muuta johdu, ryhtyä lainsäädäntönsä mukaisiin oikeudellisiin toimenpiteisiin, muun muassa pidättää aluksen.”
56

Kuten julkisasiamies on muistuttanut ratkaisuehdotuksensa 109 ja 110 kohdassa, unionin tuomioistuin on siten jo katsonut, että asetuksen N:o 650/2012 säännösten tulkinta, joka aiheuttaisi perimyksen pirstoutumisen, olisi ristiriidassa kyseisen asetuksen tavoitteiden kanssa (ks. vastaavasti tuomio 12.10.2017, Kubicka, C‑218/16, EU:C:2017:755, 57 kohta). Koska yksi näistä tavoitteista on se, että säädetään yhtenäinen perimykseen, jolla on rajat ylittävä vaikutus, sovellettava säännöstö, sen toteuttaminen merkitsee jäsenvaltioiden tuomioistuinten kansainvälistä toimivaltaa koskevien sääntöjen yhdenmukaistamista sekä riita-asioissa että muissa asioissa.
57

Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle on vastattava, että SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, että se ei ole lähtökohtaisesti esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka nojalla tuossa jäsenvaltiossa asuvilla konserniyhtiöillä on oikeus vähentää niiden yhteisverotettavasta tulosta konsernin ulkomailla asuvan tytäryhtiön omistaman, mainitussa jäsenvaltiossa sijaitsevan kiinteän toimipaikan tappiot vain, mikäli jäsenvaltiossa, jossa on tytäryhtiön kotipaikka, sovellettavat säännöt eivät salli näiden tappioiden vähentämistä tytäryhtiön tuloksesta, kun tuon lainsäädännön lisäksi sovelletaan kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehtyä sopimusta, jonka nojalla viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa tytäryhtiön tulosta suoritettavasta verosta voidaan vähentää siinä jäsenvaltiossa, jossa kiinteä toimipaikka sijaitsee, sen toiminnan perusteella maksettua tuloveroa vastaava määrä. SEUT 49 artiklaa on kuitenkin tulkittava siten, että se on esteenä tällaiselle lainsäädännölle, jos sen soveltamisen vaikutuksena on, että mainitulla konsernilla ei ole mitään todellista mahdollisuutta vähentää mainittuja tappioita yhteisverotettavasta tulostaan, jos näiden samojen tappioiden vähentäminen kyseisen tytäryhtiön tulosta ei ole mahdollista sen asuinjäsenvaltiossa, mikä on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana selvittää.
3

Vuoden 1992 tuloverolain (code des impôts sur les revenus de 1992; jäljempänä CIR 92) 7 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Kiinteistötuloja ovat 1° kiinteistöjen, joita ei ole annettu vuokralle, osalta a) Belgiassa sijaitsevien kiinteistöjen osalta – katasteritulo, kun kyse on rakentamattomista kiinteistöistä, sellaisista materiaaleista ja varusteista, jotka ovat luonteeltaan tai käyttötarkoituksensa puolesta kiinteää omaisuutta, tai 12 §:n 3 momentissa tarkoitetuista asunnoista – katasteritulo, jota on korotettu 40 prosentilla, kun kyse on muista kiinteistöistä b) ulkomailla sijaitsevien kiinteistöjen osalta: vuokra-arvo 2° kiinteistöjen, jotka on annettu vuokralle, osalta a) Belgiassa sijaitsevien kiinteistöjen, jotka on annettu vuokralle luonnolliselle henkilölle, joka ei käytä niitä kokonaan tai osittain liiketoimintansa harjoittamiseen: – katasteritulo, kun kyse on rakentamattomista kiinteistöistä tai sellaisista materiaaleista ja varusteista, jotka ovat luonteeltaan tai käyttötarkoituksensa puolesta kiinteää omaisuutta – katasteritulo, jota on korotettu 40 prosentilla, kun kyse on muista kiinteistöistä – – b bis) katasteritulo, jota on korotettu 40 prosentilla, kun kyse on rakennetuista kiinteistöistä, jotka annetaan vuokralle muulle oikeushenkilölle kuin yhtiölle, tarkoituksena antaa ne käytettäväksi – luonnolliselle henkilölle yksinomaan asumistarkoitukseen – – d) vuokran ja vuokraetuuksien kokonaismäärä, kun kyse on ulkomailla sijaitsevista kiinteistöistä – –”
30

Lopuksi asetuksen N:o 207/2009 34 artiklan 2 kohdasta ilmenee, että EU-tavaramerkille vaaditun aikaisemman kansallisen tavaramerkin aiemmuuden ainoa vaikutus on, että tämän aiemman kansallisen tavaramerkin haltija, joka on luopunut siitä tai antanut sen raueta, säilyttää siinä jäsenvaltiossa, jossa tai jota varten se oli rekisteröity, samat oikeudet, jotka sillä olisi ollut, jos kyseinen tavaramerkki olisi edelleen rekisteröity siellä. Tällä säännöksellä luodaan näin ollen fiktio, jonka tarkoituksena on antaa EU-tavaramerkin haltijalle kyseisessä jäsenvaltiossa sama suoja, jota aiempi rekisteristä poistettu kansallinen tavaramerkki sai, eikä mahdollistaa viimeksi mainitun tavaramerkin olemassaoloa sellaisenaan. Tästä seuraa muun muassa, että mahdollinen kyseisen merkin käyttö sen rekisteristä poistamisen jälkeen on katsottava tällaisessa tapauksessa EU-tavaramerkin eikä rekisteristä poistetun aiemman kansallisen tavaramerkin käytöksi.
Lisäksi on huomattava, että komission internetsivustolla julkaistujen, 14.4. ja 29.6.2011 päivätyn asiakirjan, jonka otsikko on ”Guidance Document no 2 on the harmonized free allocation methodology for the EU-ETS post 2012 (Guidance on allocation methodologies)” (opas nro 2 Euroopan unionissa vuoden 2012 jälkeen sovellettavasta yhdenmukaisesta maksuttomasti tapahtuvaa jakoa koskevasta menetelmästä (jakomenetelmiä koskeva opas)), sivulla 22 sekä 14.4. ja 6.9.2011 päivätyn asiakirjan, jonka otsikko on ”Guidance Document no 8 on the harmonized free allocation methodology for the EU-ETS post 2012 – Waste gases and process emissions sub-installation” (opas nro 8 Euroopan unionissa vuoden 2012 jälkeen sovellettavasta yhdenmukaisesta maksuttomasti tapahtuvaa jakoa koskevasta menetelmästä – Jätekaasut ja prosessipäästöjen piiriin kuuluvat laitoksen osat), sivuilla 4–6 komissio tarkastelee yksinomaan jätekaasuihin sisältyvän epätäydellisesti hapettuneen hiilen poltosta syntyneitä päästöjä.
57

Edellä esitettyjen seikkojen perusteella ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava, että puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännökselle, jossa annetaan työsopimuksen osapuolille ilman muita edellytyksiä ajallisesti rajoittamaton mahdollisuus lykätä, mahdollisesti myös useita kertoja, työsuhteen sovittua päättymistä työntekijän saavuttaessa tavanomaisen eläkeiän työsuhteen aikana tehtävällä yhteisellä sopimuksella pelkästään siksi, että työntekijällä on tavanomaisen eläkeiän saavuttaessaan oikeus vanhuuseläkkeeseen.
Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29/EY 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sitä, että elinkeinonharjoittaja varastoi tavaroita, joihin on sisällytetty tekijänoikeudella varastointijäsenvaltiossa suojattu osatekijä, voidaan pitää kyseisessä säännöksessä tarkoitetun, tekijänoikeuden haltijalla olevan yksinomaisen levitysoikeuden loukkaamisena, kun elinkeinonharjoittaja tarjoaa ilman oikeudenhaltijan lupaa myymälässä myyntiin tavaroita, jotka ovat samanlaisia kuin hänen varastoimansa tavarat, jos varastoidut tavarat on todella tarkoitettu myyntiin jäsenvaltiossa, jossa kyseinen osatekijä on suojattu. Varastointipaikan ja myyntipaikan välinen etäisyys ei itsessään voi olla ratkaiseva seikka sen kannalta, onko varastoidut tavarat tarkoitettu myytäviksi kyseisessä jäsenvaltiossa.

(ks. 40 kohta ja tuomiolauselma)
1)

Irlanti ei ole noudattanut velvoitteitaan, jotka perustuvat – yhdyskuntajätevesien käsittelystä 21.5.1991 annetun neuvoston direktiivin 91/271/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 22.10.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1137/2008, 3 artiklan 1 ja 2 kohtaan ja kyseisen direktiivin, sellaisena kuin se on muutettuna, liitteessä I olevaan A kohtaan ja alaviitteeseen 1, koska se ei ole varmistanut, että jätevedet, jotka kerätään yhdistetyssä yhdyskuntajätevesi- ja sadevesijärjestelmässä, säilytetään ja johdetaan käsiteltäväksi kyseisen direktiivin, sellaisena kuin se on muutettuna, vaatimusten mukaisesti seuraavissa taajamissa: Athlone, Cork City ja Enniscorthy lukuun ottamatta alueita (townland) Killagoley, Fermoy, Mallow, Midleton, Ringaskiddy ja Roscommon Town; – direktiivin 91/271, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1137/2008, 4 artiklan 1 ja/tai 3 kohtaan, tarkasteltuna yhdessä kyseisen direktiivin, sellaisena kuin se on muutettuna, 10 artiklan ja sen liitteessä I olevan B kohdan kanssa, koska se ei ole ottanut käyttöön biologista tai vastaavaa käsittelyä seuraavissa taajamissa: Arklow, Athlone, Ballybofey/Stranorlar, Cobh, Cork City, Enfield, Enniscorthy, Fermoy, Killybegs, Mallow, Midleton, Passage/Monkstown, Rathcormac, Ringaskiddy, Ringsend, Roscommon Town, Shannon Town, Tubbercurry ja Youghal; – direktiivin 91/271, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1137/2008, 5 artiklan 2 ja 3 kohtaan, tarkasteltuna yhdessä kyseisen direktiivin, sellaisena kuin se on muutettuna, 10 artiklan ja sen liitteessä I olevan B kohdan kanssa, koska se ei ole varmistanut, että taajamien Athlone, Cork City, Dundalk ja Enniscorthy – lukuun ottamatta alueita (townland) Killagoley, Fermoy, Killarney, Killybegs, Longford, Mallow, Midleton, Navan, Nenagh, Portarlington, Ringsend, Roscrea ja Tralee – viemäröidyt yhdyskuntajätevedet käsitellään ennen niiden johtamista haavoittumiselle alttiisiin vesistöihin tehokkaammin kuin mitä kyseisen direktiivin, sellaisena kuin se on muutettuna, 4 artiklassa kuvaillaan ja saman direktiivin, sellaisena kuin se on muutettuna, liitteessä I olevan B kohdan vaatimusten mukaisesti, ja – direktiivin 91/271, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1137/2008, 12 artiklaan, koska se ei ole varmistanut, että Arklow’n ja Castebridgen taajamien yhdyskuntajätevesien johtamista puhdistamolta säädellään säädöksin tai erityisluvin.
Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta 28.6.1999 annetun neuvoston direktiivin 1999/70/EY liitteenä olevan 18.3.1999 tehdyn määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa sallitaan työnantajan päättävän opetuksen antamisen päättymispäivänä väliaikaisina virkamiehinä lukuvuodeksi palvelukseen otettujen opettajien määräaikaisen palvelussuhteen sillä perusteella, että tarvetta ja kiireellisyyttä koskevat edellytykset, jotka olivat heidän palvelukseenottamisensa ehtona, eivät enää täyty kyseisenä päivänä, kun taas vakinaisina virkamiehinä toimivien opettajien toistaiseksi voimassa oleva palvelussuhde jatkuu.

Se seikka, että virkamiehinä toimivien opettajien palvelussuhdetta ei päätetä opetuksen antamisen päättymispäivä tai että kyseistä palvelussuhdetta ei keskeytetä, on erottamaton osa itse näiden työntekijöiden palvelussuhteen luonnetta. Heidän tarkoituksenaan on nimittäin toimia pysyvässä palvelussuhteessa nimenomaan sen vuoksi, että heidät on otettu palvelukseen toistaiseksi voimassa olevaan palvelussuhteeseen.

Kuten puitesopimuksen 3 lausekkeen 1 kohdasta ilmenee, asianomaisilla henkilöillä olevien määräaikaisten palvelussuhteiden kaltaisille työsuhteille sen sijaan on ominaista se, että työnantaja ja työntekijä ovat jo kyseisen työsuhteen solmimisesta lähtien sopineet, että työsuhde päättyy objektiivisesti määritettyjen edellytysten täyttyessä, kuten tietyn tehtävän loppuun saattamisen, tietyn tapahtuman ilmaantumisen tai tietyn päivämäärän umpeutumisen perusteella (ks. vastaavasti tuomio 5.6.2018, Grupo Norte Facility, C-574/16, EU:C:2018:390, 57 kohta ja tuomio 5.6.2018, Montero Mateos, C-677/16, EU:C:2018:393, 60 kohta).

Näissä olosuhteissa – koska, kuten tämän tuomion 33 ja 36 kohdassa muistutetaan, puitesopimuksessa tunnustetaan lähtökohtaisesti sekä määräaikaisten työsuhteiden että toistaiseksi voimassa olevien työsuhteiden käyttämisen hyväksyttävyys ja koska siinä ei määrätä olosuhteista, joissa tällaisia työsuhteita voidaan käyttää – pääasiassa kyseessä olevan kaltaista erilaista kohtelua, joka koostuu pelkästään siitä seikasta, että määräaikainen palvelussuhde päättyy tiettynä päivänä, kun taas toistaiseksi voimassa oleva palvelussuhde ei pääty kyseisenä päivänä, ei voida pitää mainitun sopimuksen perusteella kiellettynä.

(ks. 43, 44, 46 ja 54 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta