19

Tämän jälkeen unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi ensimmäisen valitusperusteen ja toisen valitusperusteen ensimmäisen osan, jotka koskivat henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan ja niiden 1 e artiklan 2 kohdan rikkomista, ja se totesi mainitun tuomion 38–56 kohdassa seuraavaa: ”38 – – [Virkamiestuomioistuin] on katsonut, että henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdassa – – edellytetään, että työajan järjestämistä ja erityisesti vuosilomaa koskevat henkilöstösääntöjen säännökset ovat direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohdassa vahvistettujen vähimmäisvaatimusten mukaisia tai vähintään samantasoisia, sellaisina kuin niitä tulkitaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä, erityisesti edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff ym. annetussa tuomiossa. – – 40 On kuitenkin todettava, että direktiivit osoitetaan jäsenvaltioille eikä unionin toimielimille. Direktiivin 2003/88 säännösten ei siis voida katsoa velvoittavan sellaisinaan toimielimiä niiden suhteessa henkilöstöönsä – – – – 42 Se, ettei direktiivi sellaisenaan sido toimielimiä ja ettei siihen voida perustaa henkilöstösääntöjen jotakin säännöstä koskevaa lainvastaisuusväitettä, ei kuitenkaan voi sulkea pois sitä, että tämän direktiivin sääntöihin tai periaatteisiin voidaan vedota toimielimiä vastaan silloin, kun kyseiset säännöt ja periaatteet itsessään ovat vain erityinen ilmaisu [EY:n] perustamissopimuksen perustavanlaatuisista säännöistä ja yleisistä periaatteista, jotka velvoittavat suoraan mainittuja toimielimiä (ks. vastaavasti asia C-25/02, Rinke, tuomio 9.9.2003, Kok., s. I-8349, 25–28 kohta). 43 Direktiivi voisi sitoa toimielintä myös, jos se on aikonut organisatorisen itsehallintonsa perusteella ja henkilöstösääntöjen rajoissa panna täytäntöön erityisen direktiivissä säädetyn velvoitteen, tai siinä tapauksessa, että sisäisesti yleisesti sovellettavassa toimessa itsessään viitataan nimenomaisesti unionin lainsäätäjän perussopimusten mukaisesti toteuttamiin toimenpiteisiin (asia F-65/07, Aayhan ym. v. parlamentti, tuomio 30.4.2009, Kok. H. s. I-A-1-1054 ja II-A-1-567, 116 kohta). – – 45 Edellä mainitut poikkeukset, joiden mukaan direktiivin säännökset voivat epäsuoraan sitoa toimielimiä tietyissä olosuhteissa – –, eivät kuitenkaan sovellu nyt käsiteltävään asiaan. 46 Tästä on todettava ensinnäkin, – – että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivin 2003/88 7 artiklassa tarkoitettua oikeutta palkalliseen vuosilomaan on pidettävä unionin sosiaalioikeuden periaatteena, jolla on erityinen merkitys ja josta ei voida poiketa ja jonka toimivaltaiset kansalliset viranomaiset voivat panna täytäntöön ainoastaan direktiivissä itsessään nimenomaisesti ilmaistuissa rajoissa (ks. asia C-282/10, Dominguez, tuomio 24.1.2012, 16 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). 47 Toiseksi on huomattava, että oikeudesta vuosilomaan on myös määrätty nimenomaisesti [perusoikeuskirjan], jolla on SEU 6 artiklan 1 kohdan mukaan sama oikeudellinen arvo kuin perussopimuksilla, 31 artiklan 2 kohdassa (ks. vastaavasti asia C-214/10, KHS, tuomio 22.11.2011, Kok., s. I-11757, 37 kohta; asia C-337/10, Neidel, tuomio 3.5.2012, 40 kohta ja asia C-78/11, ANGED, tuomio 21.6.2012, 17 kohta). 48 Kolmanneksi oikeutta palkalliseen vuosilomaan ei voida tulkita suppeasti (ks. em. asia ANGED, tuomion 18 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). 49 Vaikka oletettaisiinkin, että oikeus vuosilomaan voitaisiin katsoa edellä 42 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitetuksi yleiseksi oikeusperiaatteeksi, joka velvoittaa suoraan toimielimiä ja jonka valossa niiden jonkun toimen lainmukaisuutta voitaisiin arvioida, ei kuitenkaan voida katsoa, että henkilöstösääntöjen liitteessä V oleva 4 artikla on estänyt Strackia käyttämästä tätä oikeutta. 50 Tässä artiklassa ainoastaan määritellään siirtämisen ja korvaamisen yksityiskohdat pitämättömien vuosilomapäivien tapauksessa, ja siinä sallitaan 12 pitämättömän vuosilomapäivän automaattinen siirtäminen seuraavalle vuodelle ja säädetään tämän kynnyksen ylittävien päivien siirtämismahdollisuudesta, jos vuosiloman käyttämättä jättäminen johtuu yksikön tarpeista. Ei siis voida katsoa, että henkilöstösääntöjen liitteessä V olevassa 4 artiklassa asetetaan vuosilomaa koskevan oikeuden myöntämiselle tai käyttämiselle edellytys, joka poistaa sen merkityksen, tai että se on ristiriidassa direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohdan rakenteen ja tavoitteen kanssa. Muilta osin se, että pitämättömän vuosiloman siirtämiselle ja korvaamiselle asetetaan tietyt edellytykset, on perusteltua pitämättömien lomien rajoittamattoman kasautumisen välttämiseksi ja unionin taloudellisten etujen suojelemiseksi. – – 52 Lopuksi on todettava, ettei henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan sanamuotoa lukiessa voida katsoa, että tämä artikla vastaa edellä 43 kohdassa mainittua tilannetta, jossa toimielinten olisi ollut tarkoitus panna täytäntöön direktiivissä 2003/88 säädetty erityinen velvollisuus lisäämällä se henkilöstösääntöihin, tai että se, että kyseisessä artiklassa oleva viittaus vähimmäisvaatimuksiin, joita on sovellettava perustamissopimusten mukaisesti terveys- ja turvallisuusalalla hyväksyttyjen toimenpiteiden nojalla, viittaa mainitun direktiivin 7 artiklan 1 kohtaan, koska viimeksi mainitun säännöksen tavoite eroaa henkilöstösääntöjen 1 e artiklan tavoitteesta. 53 Ensinnäkin on todettava, että henkilöstösääntöjen 1 e artiklassa, joka kuuluu mainittujen henkilöstösääntöjen I osaston yleisiin säännöksiin, viitataan työtehtävissä toimivien virkamiesten ’asianmukaiset terveys- ja turvallisuusnormit täyttäviin työoloihin’, millä ilmeisesti tarkoitetaan työntekijöiden terveyden ja turvallisuuden suojelua työpaikalla koskevia teknisiä vähimmäisnormeja, joista ei säädetä henkilöstösääntöjen muissa säännöksissä, eikä turvallisuutta ja terveyttä koskevia vähimmäisvaatimuksia yleisesti, jotka kattavat myös direktiivissä 2003/88 tarkoitetut työajan järjestämistä ja erityisesti vuosilomaa koskevat vaatimukset. Kuten komissio väittää, henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan näin laaja tulkinta olisi ristiriidassa unionin lainsäätäjän henkilöstöalaa koskevan autonomian kanssa, josta määrätään SEUT 336 artiklassa. 54 Toiseksi henkilöstösääntöjen IV osastoon ja sen liitteeseen V sisältyy erityisiä säännöksiä työajan järjestelystä ja lomista. Nyt käsiteltävässä asiassa esiin tuotua kysymystä, joka koskee pitämättömien vuosilomapäivien siirtämistä seuraavalle vuodelle tai niiden korvaamista koskevia yksityiskohtia, säännellään erityisesti henkilöstösääntöjen liitteessä V olevassa 4 artiklassa. Koska tässä säännöksessä on selvä ja täsmällinen sääntö, jolla oikeutta vuosiloman siirtämiseen ja korvauksen saamiseen pitämättömien lomapäivien lukumäärän perusteella rajoitetaan, ei voida edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Schultz-Hoff ym. annetusta tuomiosta analogiaa käyttäen tehdyn päättelyn perusteella soveltaa direktiivin 2003/88 säännöksiä tukeutuen 1 e artiklan kaltaiseen henkilöstösääntöjen toiseen säännökseen yleisesti sovellettavana säännöksenä, jonka avulla voidaan poiketa alaa koskevista henkilöstösääntöjen erityissäännöksistä. Tämä johtaisi henkilöstösääntöjen lainvastaiseen tulkintaan, kuten komissio on perustellusti väittänyt virkamiestuomioistuimessa. 55 Tästä seuraa, että virkamiestuomioistuin on soveltanut virheellisesti henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohtaa henkilöstösääntöjen liitteessä V olevan 4 artiklan sijaan. 56 Näin ollen on katsottava, että virkamiestuomioistuin on tehnyt kaksinkertaisen oikeudellisen virheen soveltaessaan direktiivin 2003/88 7 artiklaa Strackin tilanteeseen henkilöstösääntöjen 1 e artiklan 2 kohdan perusteella huolimatta henkilöstösääntöjen liitteessä V olevaan 4 artiklaan sisältyvistä rajoituksista ja katsoessaan, ettei viimeksi mainittua säännöstä sovelleta nyt käsiteltävään kysymykseen.”