ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
20

Näissä olosuhteissa Hoge Raad der Nederlanden päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohtaa tulkittava siten, että paikkakuntana, ’missä vahinko sattui’, voidaan pitää jäsenvaltiossa sijaitsevaa paikkakuntaa, jossa vahinko ilmeni, kun vahinko on yksinomaan varallisuusvahinko, joka on välitön seuraus toisessa jäsenvaltiossa tapahtuneesta oikeudenvastaisesta menettelystä? 2) Jos vastaus ensimmäiseen kysymykseen on myöntävä: a) Minkä arviointiperusteiden tai näkökulmien avulla kansallisen tuomioistuimen on asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohdan nojalla toimivaltaansa määrittäessään ratkaistava, onko käsiteltävässä asiassa kyse varallisuusvahingosta, joka on oikeudenvastaisen menettelyn välitön seuraus (’alkuperäinen varallisuusvahinko’ tai ’välitön varallisuusvahinko’), vai varallisuusvahingosta, joka on muualla ilmenneen alkuperäisen vahingon seuraus tai muualla ilmenneestä vahingosta johtuva vahinko (’seurausvahinko’ tai ’välillinen varallisuusvahinko’)? b) Minkä arviointiperusteiden tai näkökulmien avulla kansallisen tuomioistuimen on asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohdan nojalla toimivaltaansa määrittäessään ratkaistava, missä varallisuusvahinko – joko välitön tai välillinen – käsiteltävässä asiassa ilmeni tai sen on katsottava ilmenneen? 3) Jos vastaus ensimmäiseen kysymykseen on myöntävä, onko asetusta N:o 44/2001 tulkittava siten, että kansallinen tuomioistuin, jonka on ratkaistava, onko sillä käsiteltävässä asiassa toimivalta asetuksen nojalla, on velvollinen ratkaisussaan ottamaan lähtökohdaksi kantajan tai valittajan tässä yhteydessä esittämät relevantit väitteet, vai onko se velvollinen ottamaan huomioon myös sen, mitä vastaaja esittää näiden väitteiden kiistämiseksi?”
65

Kun kaikki edellä esitetty otetaan huomioon, ensimmäiseen kolmeen kysymykseen on vastattava, että pääasian kaltaisessa asiassa, jonka yhteydessä on väitetty, että televisiolähetysten levittäminen kuntoutuskeskuksen toiminnanharjoittajan tiloihinsa asentamien televisiovastaanotinten välityksellä vaikuttaa useiden oikeudenhaltijoiden, etenkin säveltäjien, sanoittajien ja musiikinkustantajien mutta myös esittäjien, äänitteiden tuottajien sekä kirjallisten teosten tekijöiden ja kustantajien, tekijänoikeuksiin ja suojattuihin oikeuksiin, sitä, onko mainitunlainen tilanne yleisölle välittämistä, on arvioitava sekä direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdan että direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdan mukaan ja kyseisessä arvioinnissa on käytettävä samoja tulkintaperusteita. Kumpaakin kyseisistä säännöksistä on lisäksi tulkittava niin, että mainitunlainen levittäminen on yleisölle välittämistä.
27

Ennakkoratkaisukysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 2004/48 13 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen mukaan henkilö, jonka immateriaalioikeutta on loukattu ja joka vaatii korvausta sille aiheutuneesta aineellisesta vahingosta, jonka määrä on laskettu kyseisen artiklan 1 kohdan toisen alakohdan b alakohdan mukaisesti hypoteettisten rojaltien perusteella, voi vaatia korvausta myös sille aiheutuneesta aineettomasta vahingosta, sellaisena kuin siitä säädetään mainitun artiklan 1 kohdan toisen alakohdan a alakohdassa.
8

Asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklassa, jonka otsikko on ”Asian siirtäminen tuomioistuimeen, jolla on paremmat edellytykset asian käsittelyyn”, säädetään seuraavaa: ”1. Poikkeuksellisesti jäsenvaltion tuomioistuimet, jotka ovat toimivaltaisia tutkimaan pääasian, voivat katsoessaan, että tuomioistuimella toisessa jäsenvaltiossa, johon lapsella on erityisiä siteitä, on paremmat edellytykset käsitellä asiaa tai osaa siitä, ja kun se on lapsen edun mukaista: a) keskeyttää kyseisen asian tai sen osan käsittelyn ja pyytää osapuolia esittämään tällaisen pyynnön kyseisen toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa 4 kohdan mukaisesti; tai b) pyytää toisen jäsenvaltion tuomioistuinta käyttämään toimivaltaansa 5 kohdan mukaisesti. 2. Edellä olevaa 1 kohtaa sovelletaan: a) jonkin osapuolen hakemuksesta, tai b) tuomioistuimen aloitteesta, tai c) sellaisen muun jäsenvaltion tuomioistuimen pyynnöstä, johon lapsella on erityiset siteet 3 kohdan mukaisesti. Asia voidaan siirtää tuomioistuimen aloitteesta tai muun jäsenvaltion tuomioistuimen pyynnöstä kuitenkin ainoastaan, jos ainakin yksi osapuolista hyväksyy asian siirtämisen. 3. Lapsella katsotaan olevan 1 kohdassa tarkoitettuja erityisiä siteitä jäsenvaltioon, jos: a) kyseisestä jäsenvaltiosta on tullut lapsen asuinpaikka sen jälkeen, kun asia on 1 kohdassa tarkoitetun mukaisesti pantu vireille tuomioistuimessa; tai b) lapsen asuinpaikka oli aiemmin kyseisessä jäsenvaltiossa; tai c) lapsi on kyseisen jäsenvaltion kansalainen; tai d) lapsen vanhempainvastuunkantajan asuinpaikka on kyseisessä jäsenvaltiossa; tai e) asia koskee lapsen suojelutoimenpiteitä, jotka liittyvät lapsen kyseisen jäsenvaltion alueella sijaitsevan omaisuuden hallinnoimiseen, säilyttämiseen tai luovuttamiseen. 4. Pääasian tutkinnassa toimivaltaisen jäsenvaltion tuomioistuimen on asetettava määräaika, jonka kuluessa asia on pantava vireille toisen jäsenvaltion tuomioistuimissa 1 kohdan mukaisesti. Jos asiaa ei panna tänä määräaikana vireille tuomioistuimissa, tuomioistuin, jossa asia on pantu vireille, jatkaa toimivallan käyttöä 8–14 artiklan mukaisesti. 5. Kyseisen toisen jäsenvaltion tuomioistuimet voivat, milloin tämä on asiaan liittyvien erityisten seikkojen vuoksi lapsen edun mukaista, hyväksyä toimivallan kuuden viikon kuluessa siitä, kun asia on pantu niissä vireille 1 kohdan a tai b alakohdan perusteella. Tällöin tuomioistuimen, jossa asia on ensin pantu vireille, on jätettävä asia tutkimatta. Muussa tapauksessa tuomioistuimen, jossa asia on ensin pantu vireille, on käytettävä edelleen toimivaltaansa 8–14 artiklan mukaisesti. – –”
On todettava, että vaikka direktiivin 2008/6 johdanto-osan 33 perustelukappaleesta ilmenee, että jäsenvaltioiden olisi voitava myöntää yleisvaltuutuksia ja yksittäisiä toimilupia, kun se on perusteltua ja tavoitteeseen nähden oikeasuhteista, direktiivin 97/67 9 artiklan 1 kohdassa – päinvastoin kuin tämän artiklan 2 kohdassa – ei kuitenkaan säädetä mahdollisuudesta asettaa postipalvelujen tarjoamisen edellytykseksi yksittäisen toimiluvan myöntämistä.

Yhteisön postipalvelujen sisämarkkinoiden kehittämistä ja palvelun laadun parantamista koskevista yhteisistä säännöistä 15.12.1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/67/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 20.2.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2008/6/EY, 9 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen postipalvelu ei kuulu yleispalvelun piiriin, jos tämä palvelu ei vastaa tietynlaatuisten postipalvelujen pysyvää tarjontaa kaikille käyttäjille kohtuullisin hinnoin jäsenvaltion koko alueella. Yleispalvelun piiriin kuulumattomien postipalvelujen tarjoamisen edellytykseksi voidaan asettaa ainoastaan yleisvaltuutuksen myöntäminen.

Direktiivin 97/67, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2008/6, 9 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että yleispalvelun piiriin kuulumattomien palvelujen tarjoamiselle voidaan asettaa kyseisen direktiivin, sellaisena kuin se on muutettuna, 9 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettujen vaatimusten kaltaisia ehtoja.

(ks. 34 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Ympäristövastuusta ympäristövahinkojen ehkäisemisen ja korjaamisen osalta 21.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/35/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 23.4.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/31/EY, 17 artiklaa on tulkittava siten, että ellei tarkastuksista, jotka kuuluvat ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen tehtäväksi, muuta johdu, tätä direktiiviä sovelletaan ajallisesti ympäristövahinkoihin, jotka ovat aiheutuneet 30.4.2007 jälkeen mutta jotka johtuvat ennen tätä päivämäärää vesioikeudellisen säännöstön perusteella hyväksytyn ja käyttöön otetun laitoksen toiminnasta.

Direktiiviä 2004/35, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/31, ja erityisesti sen 2 artiklan 1 alakohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansallisen oikeuden säännökselle, jossa yleisesti ja automaattisesti suljetaan ympäristövahingon käsitteen ulkopuolelle vahinko, joka vaikuttaa huomattavan haitallisesti kyseessä olevien vesien ekologiseen, kemialliseen tai määrälliseen tilaan tai ekologiseen potentiaaliin, jo pelkästään siitä syystä, että kyseisen oikeuden mukaisesti myönnetty lupa kattaa vahingon.

(ks. 34 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Asia C-535/15

Freie und Hansestadt Hamburg

vastaan

Jost Pinckernelle

(Ennakkoratkaisupyyntö – Bundesverwaltungsgericht)

Ennakkoratkaisupyyntö – Kemikaalien rekisteröinti, arviointi, lupamenettelyt ja rajoitukset – Asetus (EY) N:o 1907/2006 (REACH-asetus) – Yleinen rekisteröintivelvollisuus ja tietovaatimukset – Kemikaalit, joita ei ole rekisteröity – Kemikaalien, joita ei ole rekisteröity, vienti Euroopan unionin alueen ulkopuolelle

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 27.4.2017

Lainsäädännön lähentäminen – Kemikaalien rekisteröinti, arviointi ja lupamenettelyt – REACH-asetus – Rekisteröintivelvollisuuden ulottuvuus Euroopan kemikaalivirastossa (ECHA) – Rekisteröintivelvollisuuden puuttuminen unionin alueen ulkopuolelle suuntautuvaan vientiin tarkoitettujen aineiden osalta

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1907/2006 3 artiklan 12 alakohta ja 5 artikla)

Kemikaalien rekisteröinnistä, arvioinnista, lupamenettelyistä ja rajoituksista (REACH), Euroopan kemikaaliviraston perustamisesta, direktiivin 1999/45/EY muuttamisesta sekä neuvoston asetuksen (ETY) N:o 793/93, komission asetuksen (EY) N:o 1488/94, neuvoston direktiivin 76/769/ETY ja komission direktiivien 91/155/ETY, 93/67/ETY, 93/105/EY ja 2000/21/EY kumoamisesta 18.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1907/2006 5 artiklaa, kun sitä luetaan yhdessä kyseisen asetuksen 3 artiklan 12 alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että aineet, joita ei ole rekisteröity niiden Euroopan unionin alueelle tuonnin yhteydessä tämän asetuksen mukaisesti, voidaan viedä unionin alueen ulkopuolelle.

(ks. 49 kohta ja tuomiolauselma)
11.

Euroopan unionin oikeus – Periaatteet – Kielto soveltaa rikoslainsäädäntöä taannehtivasti – Soveltamisala – Kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi määrätyt sakot kuuluvat tämän kiellon alaan – Tämän kiellon mahdollinen rikkominen sen vuoksi, että sakkojen laskemisesta annettuja suuntaviivoja on sovellettu kilpailusääntöjen rikkomiseen, joka on tapahtunut ennen suuntaviivojen antamista – Suuntaviivoissa tehtyjen muutosten ennakoitavuus – Kieltoa ei ole rikottu (Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedoksianto 2006/C 210/02) (ks. 84 kohta)
Asia C-496/15

Alphonse Eschenbrenner

vastaan

Bundesagentur für Arbeit

(Ennakkoratkaisupyyntö – Landessozialgericht Rheinland-Pfalz (Mainz))

Ennakkoratkaisupyyntö – Työntekijöiden vapaa liikkuvuus – SEUT 45 artikla – Asetus (UE) N:o 492/2011 – 7 artikla – Yhdenvertainen kohtelu – Rajatyöntekijä, joka on tuloverovelvollinen asuinjäsenvaltiossaan – Palkkaturva, jonka työskentelyjäsenvaltio suorittaa työnantajan maksukyvyttömyystapauksessa – Palkkaturvan laskentatavat – Työskentelyjäsenvaltion tuloveron ottaminen huomioon fiktiivisesti – Palkkaturva, jonka määrä on aikaisempaa nettopalkkaa pienempi – Kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehty sopimus

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 2.3.2017

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Työntekijät – Yhdenvertainen kohtelu – Rajatyöntekijä, joka on tuloverovelvollinen asuinjäsenvaltiossaan – Palkkaturva, jonka työskentelyjäsenvaltio suorittaa työnantajan maksukyvyttömyystapauksessa – Palkkaturvan laskentatavat – Sen hyväksyttävyys, että työskentelyjäsenvaltion tulovero otetaan huomioon fiktiivisesti

(SEUT 45 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 492/2011 7 artikla)

SEUT 45 artiklaa ja työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta unionin alueella 5.4.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 492/2011 7 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa sen palkkaturvan määrä, jonka jäsenvaltio myöntää rajatyöntekijälle, joka ei ole tuloverovelvollinen tässä valtiossa eikä velvollinen maksamaan veroa palkkaturvasta, vahvistetaan vähentämällä kyseisen palkkaturvan laskennan perustana olevasta palkasta tulovero, sellaisena kuin se kannetaan kyseisessä valtiossa, mikä johtaa siihen, ettei kyseinen rajatyöntekijä saa, toisin kuin tässä samassa valtiossa asuvat ja työskentelevät henkilöt, palkkaturvaa, jonka määrä vastaa hänen aikaisempaa nettopalkkaansa. Tältä osin on vaikutuksetonta, ettei tällainen rajatyöntekijä voi esittää työnantajalleen vaatimusta siitä osasta hänen aikaisempaa bruttomääräistä palkkaansa, jota hän ei saanut tämän vähentämisen vuoksi.

(ks. 59 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-544/15

Sahar Fahimian

vastaan

Bundesrepublik Deutschland

(Ennakkoratkaisupyyntö – Verwaltungsgericht Berlin)

Ennakkoratkaisupyyntö – Vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue – Direktiivi 2004/114/EY – 6 artiklan 1 kohdan d alakohta – Kolmansien maiden kansalaisten maahanpääsyn edellytykset – Maahanpääsyn epääminen – Käsite ”uhka yleiselle turvallisuudelle” – Harkintavalta

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 4.4.2017

Rajavalvonta, turvapaikka ja maahanmuutto – Maahanmuuttopolitiikka – Kolmansien maiden kansalaisten opiskelua, opiskelijavaihtoa, palkatonta harjoittelua tai vapaaehtoistyötä varten tapahtuva maahanpääsy – Direktiivi 2004/114 – Yleiset maahanpääsyn edellytykset – Yleiselle järjestykselle, yleiselle turvallisuudelle tai kansanterveydelle aiheutuvan uhkan puuttuminen – Toimivaltaisten kansallisten viranomaisten harkintavalta – Sellaisen kolmannen maan kansalaisen maahanpääsyn epäämisen sallittavuus, joka on saanut tutkintotodistuksen yliopistosta, johon on kohdistettu unionin rajoittavia toimenpiteitä – Edellytykset – Mainittuun epäämiseen kohdistuvan tuomioistuinvalvonnan edellytykset

(Neuvoston direktiivin 2004/114 6 artikla)

Kolmansien maiden kansalaisten opiskelua, opiskelijavaihtoa, palkatonta harjoittelua tai vapaaehtoistyötä varten tapahtuvan maahanpääsyn edellytyksistä annetun direktiivin 2004/114 6 artiklan 1 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että toimivaltaisilla kansallisilla viranomaisilla on laaja harkintavalta tarkastaa kaikkien viisumia opiskelua varten hakevan kolmannen maan kansalaisen tilanteelle ominaisten merkityksellisten seikkojen perusteella, muodostaako kyseinen kansalainen vaikkapa vain mahdollisen uhan yleiselle turvallisuudelle. Tässä arviossa voidaan siten ottaa huomioon paitsi hakijan oma käyttäytyminen myös muita seikkoja, jotka liittyvät muun muassa hänen ammatilliseen uraansa

Kyseistä säännöstä on tulkittava myös siten, ettei se ole esteenä sille, että toimivaltaiset kansalliset viranomaiset kieltäytyvät päästämästä asianomaisen jäsenvaltion alueelle opiskelua varten kolmannen maan kansalaista, joka on saanut tutkintotodistuksen yliopistosta, johon on kohdistettu unionin rajoittavia toimenpiteitä sen johdosta, että se tekee huomattavaa yhteistyötä Iranin hallituksen kanssa sotilaallisilla tai niihin liittyvillä aloilla, ja joka aikoo tehdä kyseisessä jäsenvaltiossa tutkimusta yleisen turvallisuuden kannalta arkaluonteisella alalla, jos kyseisten viranomaisten käytössä olevien seikkojen nojalla voidaan pelätä, että tuon henkilön tutkimuksensa aikana hankkimia tietoja voidaan myöhemmin käyttää yleisen turvallisuuden vastaisiin tarkoituksiin. Kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi on saatettu kanne toimivaltaisten kansallisten viranomaisten päätöksestä kieltäytyä myöntämästä haettua viisumia, on tarkastettava, että kyseinen päätös perustuu riittäviin perusteluihin ja riittävän vankkaan tosiseikastoon.

(ks. 40 ja 50 kohta sekä tuomiolauselma)
—

Nyt käsiteltävässä asiassa on selvää, että pääasiassa kyseessä olevat toimivaltaisen hallintoviranomaisen lähettämät perintämääräykset Glencoren perusteettomasti saamien tukien ja määrien takaisin perimiseksi niiden väärinkäytösten vuoksi, joihin tämä on syyllistynyt, on tehty asetuksen N:o 3665/87 11 artiklan 3 kohdan perusteella mallasohran irtolastin osalta ja asetuksen N:o 3002/92 5 a artiklan perusteella interventiovehnän osalta. Unionin tuomioistuimen käytettävissä olevasta asiakirja-aineistosta ilmenee lisäksi, että näiden tukien ja näiden määrien lisäksi perittäviä korkoja koskeva perintämääräys on myös tehty näiden säännösten perusteella. Tästä on todettava, että mainituissa säännöksissä säädetään nimenomaisesti, että kyseessä olevan toimijan perusteettomasti saamien tukien ja määrien takaisinmaksettavaan määrään lisätään korot, jotka lasketaan näiden tukien ja määrien perusteella, näiden summien saamisen ja niiden takaisinmaksun väliseltä ajalta. Asetuksen N:o 3002/92 5 a artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa täsmennetään tältä osin, että toimivaltaisen viranomaisen vastaanottama näin laskettu summa vastaa kyseessä olevalle toimijalle perusteettomasti myönnetyn taloudellisen edun takaisin perimistä. Näin ollen pääasiassa kyseessä olevat perintämääräykset on luokiteltava asetuksen N:o 2988/95 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitetuiksi ”hallinnollisiksi toimenpiteiksi” sekä siltä osin kuin ne koskevat pääomaa että siltä osin kuin ne koskevat korkoja, koska näillä määräyksillä yhdessä peritään kyseessä olevan toimijan perusteettomasti saama etu takaisin. Tästä seuraa, että kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa säädettyä määräaikaa sovelletaan pääasian olosuhteiden kaltaisissa olosuhteissa.
Ennakkoratkaisupyynnön osalta, joka koskee kysymystä siitä, onko vastaavuusperiaatetta tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle menettelysäännölle, jossa edellytetään, että toissijaista suojeluasemaa koskeva hakemus on esitettävä 15 arkipäivän preklusiivisen määräajan kuluessa siitä, kun toimivaltainen viranomainen ilmoitti turvapaikan hakijalle, jonka hakemus hylättiin, mahdollisuudesta esittää tällainen hakemus, vetoaminen vastaavuusperiaatteeseen ole merkityksellistä.

Tehokkuusperiaatetta on tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle kansalliselle menettelysäännölle, jonka mukaan toissijaista suojeluasemaa koskeva hakemus on esitettävä 15 arkipäivän preklusiivisen määräajan kuluessa siitä, kun toimivaltainen viranomainen ilmoitti turvapaikan hakijalle, jonka hakemus hylättiin, mahdollisuudesta esittää tällainen hakemus.

Tällaisen kansallisen menettelysäännön on nimittäin tehokkuusperiaatetta sovellettaessa sallittava, että toissijaisen suojelun hakijat voivat tosiasiallisesti nauttia heille kolmansien maiden kansalaisten ja kansalaisuudettomien henkilöiden määrittelyä pakolaisiksi tai muuta kansainvälistä suojelua tarvitseviksi henkilöiksi koskevista vähimmäisvaatimuksista sekä myönnetyn suojelun sisällöstä annetussa direktiivissä 2004/83 vahvistettuja oikeuksia. Tältä osin toissijaista suojelua koskevan hakemuksen tutkintamenettelyllä on erityinen merkitys, koska sillä voidaan turvata kansainvälistä suojelua hakevalle hänen olennaisimpien oikeuksiensa säilyttäminen siten, että hänelle myönnetään tällainen suojelu.

Tässä tilanteessa on todettava, kun otetaan huomioon tällaisten hakijoiden mahdolliset vaikeudet, jotka johtuvat muun muassa siitä inhimillisesti ja aineellisesti vaikeasta tilanteesta, jossa he voivat olla, että tällainen preklusiivinen määräaika vaikuttaa erityisen lyhyeltä eikä käytännössä varmista kaikille näille hakijoille tehokasta mahdollisuutta esittää toissijaista suojelua koskevaa hakemusta ja mahdollisesti saada tätä suojeluasemaa. Näin ollen tällaista määräaikaa ei voida asianmukaisesti perustella tätä asemaa koskevan hakemuksen tutkintamenettelyn moitteettoman kulun varmistamisella.

Näin ollen kyseinen kansallinen menettelysääntö voi vaarantaa toissijaisen suojelun hakijoiden tosiasiallisen mahdollisuuden nauttia heille direktiivissä 2004/83 vahvistettuja oikeuksia.

(ks. 39, 45, 46, 48 ja 49 kohta sekä tuomiolauselma)
Kansallisen toimenpiteen luokitteleminen SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi edellyttää, että kaikki seuraavat edellytykset täyttyvät. Kyseessä on ensinnäkin oltava valtion toimenpide tai valtion varoista toteutettu toimenpide. Toiseksi kyseisen toimenpiteen on oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kolmanneksi toimenpiteellä on annettava valikoivaa etua sille, joka on toimenpiteen kohteena. Neljänneksi toimenpiteen on vääristettävä tai uhattava vääristää kilpailua.

(ks. 53 kohta)
Tavaroiden tariffiluokittelun ratkaisevana luokitteluperusteena on yleensä oltava tavaroiden objektiivisesti todettavat ominaispiirteet ja ominaisuudet, sellaisina kuin ne on määritelty yhdistetyn nimikkeistön nimiketeksteissä sekä sen jaksojen tai ryhmien huomautusten tekstissä.

Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I olevaa yhdistettyä nimikkeistöä, sellaisena kuin se on muutettuna peräkkäin asetuksella N:o 1549/2006 ja asetuksella (EY) N:o 1214/2007, on tulkittava siten, että laitteet, joiden toimintona on yhtäältä multimediatiedostojen tallentaminen ja toisaalta niiden toistaminen televisiossa tai videomonitorissa, kuuluvat yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 8521.

(ks.53 kohta ja tuomiolauselma)
Elintarvikkeita koskevista ravitsemus- ja terveysväitteistä annetun asetuksen N:o 1924/2006, sellaisena kuin se on muutettuna komission asetuksella N:o 1047/2012, 1 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että kyseisen asetuksen soveltamisalaan kuuluvat ravitsemus- ja terveysväitteet, jotka on esitetty kaupallisessa viestinnässä, joka koskee lopulliselle kuluttajalle sellaisenaan toimitettavaa elintarviketta, silloin, kun kyseistä viestintää ei ole suunnattu lopulliselle kuluttajalle vaan yksinomaan terveydenhoidon ammattilaisille.

Asetuksen N:o 1924/2006 1 artiklan 2 kohdassa oleva kaupallisen viestinnän käsite on nimittäin ymmärrettävä siten, että sillä tarkoitetaan muun muassa viestintää, joka tehdään sellaisen elintarvikemainonnan muodossa, jonka tarkoituksena on kyseisten elintarvikkeiden myynnin edistäminen välittömästi tai välillisesti. Tällainen viestintä voi myös tapahtua sellaisen mainoskirjeen muodossa, jonka elintarvikealan toimijat lähettävät terveydenhoidon ammattilaisille ja joka sisältää kyseisessä asetuksessa tarkoitettuja ravitsemus- tai terveysväitteitä, jotta kyseiset ammattilaiset voivat tarvittaessa suositella potilailleen mainitun elintarvikkeen ostamista ja/tai käyttöä. Asetuksen N:o 1924/2004 1 artiklan 2 kohdassa ei tältä osin täsmennetä kaupallisen viestinnän vastaanottajaa eikä tehdä eroa sen mukaan, onko kyse lopullisesta kuluttajasta vai terveydenhoidon ammattilaisesta. Tästä seuraa, että itse tuotteen on oltava lopulliselle kuluttajalle tarkoitettu, eikä sitä koskevan viestinnän. Ei kuitenkaan voida sulkea pois sitä mahdollisuutta, että totuudenvastaiset, moniselitteiset tai harhaanjohtavat väitteet saavat terveydenhoidon ammattilaiset itsensä erehtymään. Näin ollen on olemassa vaara siitä, että kyseiset ammattilaiset välittävät vilpittömässä mielessä kaupallisessa viestinnässä mainittuja elintarvikkeita koskevia virheellisiä tietoja lopullisille kuluttajille, joiden kanssa he ovat tekemisissä. Näin ollen asetuksen N:o 1924/2006 soveltaminen ravitsemus- ja terveysväitteisiin, jotka on esitetty ammattilaisille suunnatussa kaupallisessa viestinnässä, myötävaikuttaa kuluttajansuojan korkeaan tasoon sisämarkkinoilla,

(ks. 29–31, 44, 45, 47 ja 54 kohta sekä tuomiolauselma)