Oikeudesta perheenyhdistämiseen 22.9.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/86/EY 2 artiklan f alakohtaa, luettuna yhdessä sen 10 artiklan 3 kohdan a alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että kolmannen maan kansalaista tai kansalaisuudetonta henkilöä, joka oli alle 18-vuotias saapuessaan jäsenvaltion alueelle ja jättäessään turvapaikkahakemuksen tässä valtiossa mutta joka turvapaikkamenettelyn kuluessa tulee täysi-ikäiseksi ja jolle myönnetään tämän jälkeen pakolaisasema, on pidettävä tässä säännöksessä tarkoitettuna alaikäisenä.

Vaikka turvapaikanhakijan mahdollisuus tehdä perheenyhdistämistä koskeva hakemus direktiivin 2003/86 perusteella siis edellyttää, että hänen turvapaikkahakemuksestaan on jo tehty lopullinen hyväksyvä päätös, on kuitenkin todettava, että tämä edellytys selittyy helposti sillä, että ennen tällaisen päätöksen tekemistä on mahdotonta tietää varmasti, täyttääkö asianomainen pakolaisaseman myöntämisen edellytykset, mikä puolestaan on edellytyksenä perheenyhdistämistä koskevan oikeuden saamiseksi. Sen jälkeen kun kansainvälistä suojelua koskeva hakemus on tehty direktiivin 2011/95 II luvun mukaisesti, jokaisella kolmannen maan kansalaisella tai kansalaisuudettomalla henkilöllä, joka täyttää tämän direktiivin III luvussa säädetyt aineelliset edellytykset, on subjektiivinen oikeus siihen, että hänelle tunnustetaan pakolaisasema, ja näin on jopa ennen kuin tältä osin on tehty virallista päätöstä.

Näissä olosuhteissa se, että direktiivin 2003/86 10 artiklan 3 kohdan a alakohdassa tarkoitettu oikeus perheenyhdistämiseen tehtäisiin riippuvaiseksi ajankohdasta, jolloin toimivaltainen kansallinen viranomainen tekee virallisen päätöksen, jolla asianomaisen henkilön pakolaisasema tunnustetaan, ja näin ollen siitä, miten nopeasti tämä viranomainen käsittelee kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen, saattaisi tämän säännöksen tehokkaan vaikutuksen kyseenalaiseksi ja olisi vastoin paitsi tämän direktiivin tavoitetta, joka on perheenyhdistämisen edistäminen ja tältä osin erityisen suojelun antaminen pakolaisille, erityisesti ilman huoltajaa tuleville alaikäisille, myös yhdenvertaisen kohtelun ja oikeusvarmuuden periaatteita. Sen sijaan se, että kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen jättämispäivämäärää pidetään lähtökohtana pakolaisen iän arvioimiselle direktiivin 2003/86 10 artiklan 3 kohdan a alakohtaa sovellettaessa, mahdollistaa kaikkien ajallisesti samassa tilanteessa olevien hakijoiden samanlaisen ja ennakoitavissa olevan kohtelun, kun sillä varmistetaan, että perheenyhdistämistä koskevan hakemuksen menestyminen riippuu ensisijaisesti hakijaan liittyvistä seikoista eikä hallintoon liittyvistä seikoista kuten kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen tai perheenyhdistämistä koskevan hakemuksen käsittelyn kestosta (ks. analogisesti tuomio 17.7.2014, Noorzia, C-338/13, EU:C:2014:2092, 17 kohta).

Kuten Alankomaiden hallitus ja komissio ovat todenneet, on tosin niin, että koska olisi direktiivin 2003/86 10 artiklan 3 kohdan a alakohdan tavoitteen vastaista, että pakolainen, joka hakemuksentekoajankohtana oli ilman huoltajaa tuleva alaikäinen mutta joka on tullut menettelyn aikana täysi-ikäiseksi, voisi vedota tähän säännökseen ilmaan minkäänlaista ajallista rajoitusta saadakseen oikeuden perheenyhdistämiseen, hänen on tehtävä tätä oikeutta koskeva hakemuksensa kohtuullisessa ajassa. Tämän kohtuullisen ajan määrittämiseksi ratkaisu, johon unionin lainsäätäjä on päätynyt vastaavassa, tämän direktiivin 12 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa tarkoitetussa asiayhteydessä, voi toimia ohjeena siten, että on katsottava, että mainitun direktiivin 10 artiklan 3 kohdan a alakohdan perusteella esitetty perheenyhdistämistä koskeva hakemus on lähtökohtaisesti tällaisessa tilanteessa esitettävä kolmen kuukauden kuluessa siitä päivästä, jolloin asianomaiselle alaikäiselle on tunnustettu pakolaisasema.

(ks. 51, 54, 55, 60, 61 ja 64 kohta sekä tuomiolauselma)