Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Julkisia rakennusurakoita sekä tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyt – Direktiivi 2004/18 – Julkinen palveluhankinta – Palvelukonsessio – Erotteluperusteet

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18 1 artiklan 2 kohdan a ja d alakohta ja 4 kohta)

2. Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Julkisia rakennusurakoita sekä tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyt – Direktiivi 2004/18 – Palvelukonsession käsite

(SEUT 49 ja SEUT 56 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18 1 artiklan 2 kohdan d alakohta ja 4 kohta)

Tiivistelmä

1. Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18 1 artiklan 2 kohdan a ja d alakohdassa ja 4 kohdassa olevia julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten ja palvelukonsession määritelmiä vertailtaessa käy ilmi, että julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten ja palvelukonsession välinen ero on palvelujen suorittamisesta saatavassa vastikkeessa. Palveluhankintoja koskeva sopimus sisältää vastikkeen, jonka hankintaviranomainen maksaa suoraan palvelun suorittajalle, vaikka tämä ei olisikaan ainoa maksettava vastike, kun taas palvelukonsessiossa palvelujen suorittamisen vastikkeena on joko yksinomaan oikeus hyödyntää palvelua tai tällainen oikeus ja maksu yhdessä.

Palveluja koskevan sopimuksen tapauksessa se seikka, ettei hankintaviranomainen maksa korvausta suoraan sopimuskumppanille vaan tällä on oikeus saada korvaus kolmansilta, on direktiivin 2004/18 1 artiklan 4 kohdassa säädetyn vastikkeen vaatimuksen mukainen. Vaikka korvaustapa onkin yksi ratkaisevista tekijöistä palvelukonsessioksi luokittelun näkökulmasta, palvelukonsessio edellyttää sitä, että konsessionsaaja ottaa kantaakseen kyseisiin palveluihin liittyvän liiketoiminnallisen riskin, ja jos palvelutoimintaan liittyvää riskiä ei siirretä palvelun suorittajalle, kyseinen toimenpide on palveluhankintaa koskeva sopimus eikä palvelukonsessio. Jotta direktiivin 2004/18 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun palvelukonsession voitaisiin katsoa olevan olemassa, on tarkistettava, onko sovitussa korvaustavassa otettu huomioon palvelun suorittajan oikeus hyödyntää palvelua, ja aiheutuuko siitä se, että se ottaa kantaakseen tähän palveluun liittyvän liiketoiminnallisen riskin. Vaikka riski voi tietysti jo alun alkaen olla hyvin vähäinen, palvelukonsession olemassaolon toteamiseksi on tarpeen, että hankintaviranomainen siirtää konsessionsaajalle tähän toimintaan liittyvän riskin täysimääräisesti tai ainakin pääosin.

(ks. 24–26 ja 29 kohta)

2. Julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 2004/18 1 artiklan 2 kohdan d alakohtaa ja 4 kohtaa on tulkittava siten, että silloin, kun sopimuksen saaneen taloudellisen toimijan korvauksen maksavat kokonaisuudessaan muut henkilöt kuin pelastuspalvelusopimuksen myöntänyt hankintaviranomainen ja kun kyseinen taloudellinen toimija kantaa – vaikka vähäisenkin – liiketoiminnallisen riskin, joka aiheutuu muun muassa siitä, että palvelujen käyttömaksujen suuruus riippuu vuosittain kolmansien kanssa käytävien neuvottelujen lopputuloksesta ja ettei ole etukäteen varmaa, saako se täyden korvauksen kansallisessa oikeudessa säädettyjen periaatteiden mukaisesti suorittamistaan toiminnoista aiheutuvista kustannuksista, kyseistä sopimusta on pidettävä kyseisen direktiivin 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuna palvelukonsessiona.

Se seikka, ettei pelastuspalvelujen suorittaja yksipuolisesti määritä käyttömaksujen suuruutta vaan että se määritetään itse hankintaviranomaisina toimivien sosiaalivakuutuslaitosten kanssa tehtävissä sopimuksissa ja etteivät näiden palvelujen käyttäjät maksa näitä maksuja suoraan sopimuksen saaneelle vaan että ne maksaa keskuslaskutusyksikkö, jonka tehtävänä on periä ja välittää nämä maksut säännöllisinä erinä, ei vaikuta tähän toteamukseen. On nimittäin joka tapauksessa niin, että kaikki palvelujen suorittajan saamat korvaukset ovat peräisin muilta henkilöiltä kuin sille sopimuksen myöntäneeltä hankintaviranomaiselta.

Vaikka palvelukonsessioita ei tosin unionin oikeuden nykytilassa säännellä millään niistä direktiiveistä, joilla unionin lainsäätäjä on säännellyt julkisten hankintojen alaa, tällaisia sopimuksia tekevien viranomaisten on kuitenkin noudatettava EUT-sopimuksen perustavanlaatuisia määräyksiä ja etenkin SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa samoin kuin niistä johtuvaa avoimuusvelvoitetta, jos kyseiseen sopimukseen liittyy varma rajat ylittävä intressi, minkä tarkistaminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.

(ks. 28, 48 ja 49 kohta sekä tuomiolauselma)