ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
68

REACH-asetuksen 56 artiklan 1 kohdan d alakohdan ja 58 artiklan 1 kohdan c alakohdan yhdessä luettujen säännösten mukaan jo sallittujen käyttöjen jatkaminen niitä koskevan luvan voimassaoloajan päättymisen jälkeen on sallittua, kunnes uusi lupahakemus on ratkaistu, jos hakemus on tehty vähintään 18 kuukautta ennen luvan voimassaolon päättymistä. Tätä siirtymävaiheen järjestelyä sovellettiin DCC Maastrichtiin, joka oli hakenut uutta lupaa säädetyssä määräajassa, riidanalaisen päätöksen tekemiseen asti, ja sitä sovellettiin siihen näin ollen jälleen sen johdosta, että riidanalainen päätös oli kumottu välittömin vaikutuksin.
25

Sisäasiainministeri väittää ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa, että hänellä oli oikeus peruuttaa OA:n pakolaisasema direktiivin 2004/83 11 artiklan 1 kohdan e alakohdan nojalla, koska olosuhteet OA:n alkuperämaassa olivat muuttuneet pysyvästi, koska enemmistöklaanit eivät hänen mukaansa enää vainoa vähemmistöklaaneja Mogadishun alueella ja koska valtion tarjoama suojelu on tehokasta. Sisäasiainministeri tukeutuu tässä yhteydessä toteamuksiin, jotka sisältyvät saman tuomioistuimen 3.10.2014 asiassa MOJ ym. (paluu Mogadishuun) antamaan ohjaavaan tuomioon: ”ii) Henkilö, joka on ’tavallinen siviilihenkilö’ (jolla ei toisin sanoen ole yhteyksiä turvallisuusjoukkoihin, mihinkään hallituksen tai julkishallinnon osa-alueeseen tai mihinkään kansalaisjärjestöön tai kansainväliseen järjestöön), ei palatessaan Mogadishuun poissaolon jälkeen ole yleensä todellisessa vaarassa joutua vainotuksi tai kärsiä haittaa siten, että se edellyttäisi Euroopan ihmisoikeussopimuksen 3 artiklan tai direktiivin [2004/83] 15 artiklan c alakohdan mukaista suojelua. – – – – vii) Henkilö, joka palaa Mogadishuun poissaolon jälkeen, pyytää ydinperheeltään, jos hänellä on sellainen kaupungissa, apua uudelleen asettautumisessa ja toimeentulon turvaamisessa. Vaikka palaava henkilö voi myös pyytää apua klaaninsa jäseniltä, jotka eivät ole lähisukulaisia, tällaista apua on todennäköisesti saatavilla vain enemmistöklaanin jäsenille, koska vähemmistöklaaneilla on vain vähän avustusmahdollisuuksia. viii) Klaanin jäsenyyden merkitys Mogadishussa on muuttunut. Klaanit tarjoavat nykyisin mahdollisesti sosiaalisen tuen mekanismeja ja auttavat toimeentulon saamisessa, mutta ne eivät tarjoa suojelua enää samassa määrin kuin aiemmin. Mogadishussa ei ole klaanien puolisotilaallisia joukkoja, ei klaaniväkivaltaa eikä klaaneihin perustuvaa syrjivää kohtelua edes vähemmistöklaanien jäsenten osalta. – – xi) Siten ainoastaan ne, joilla ei ole klaanin tai perheen tukea, jotka eivät saa rahalähetyksiä ulkomailta ja joilla ei ole todellisia mahdollisuuksia turvata toimeentuloa Somaliaan palaessaan, joutuvat elämään oloissa, jotka eivät ole hyväksyttäviä humanitaarisen suojelun näkökulmasta. xii) Todisteet osoittavat selvästi, että myös muut kuin Mogadishusta alun perin kotoisin olevat henkilöt voivat nyt yleensä palata asumaan kaupunkiin, ilman että heihin kohdistuu direktiivin [2004/83] 15 artiklan c alakohdassa tarkoitettu vaara tai että he ovat todellisessa vaarassa ajautua äärimmäiseen köyhyyteen. Toisaalta siirtyminen Mogadishuun ei todennäköisesti ole realistista henkilölle, joka kuuluu vähemmistöklaaniin ja jolla ei ole aiempia yhteyksiä kaupunkiin tai varoja eikä käytettävissään muunlaista klaanin, perheen tai sosiaalista tukea, koska silloin, kun henkilöllä ei ole keinoja perustaa vakinaista kotia ja saada jonkinlaista jatkuvaa taloudellista tukea, on olemassa todellinen vaara, ettei hänellä ole muuta vaihtoehtoa kuin elää tilapäismajoituksessa maan sisäisten pakolaisten leirillä, jossa on todellinen mahdollisuus joutua elämään olosuhteissa, jotka eivät ole hyväksyttävien humanitaaristen vaatimusten mukaisia.”
78

Edellä esitetystä seuraa, että toiseen kysymykseen on vastattava, että SEUT 128 artiklan 1 kohdan kolmatta virkettä, EKPJ:stä ja EKP:stä tehdyn pöytäkirjan 16 artiklan ensimmäisen kohdan kolmatta virkettä ja asetuksen N:o 974/98 10 artiklan toista virkettä on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan julkisen vallan asettamaa maksuvelvoitetta ei voida maksaa euromääräisillä seteleillä, jos ensinnäkin kyseisen säännöstön tarkoituksena ei ole määrittää näiden seteleiden laillisen maksuvälineen asemaa koskevaa oikeudellista järjestelmää eikä sillä ole tällaista vaikutusta, jos toiseksi se ei oikeudellisesti tai tosiasiallisesti johda euroseteleistä luopumiseen etenkin kyseenalaistamalla mahdollisuuden täyttää yleensä maksuvelvoite tällaisella käteisellä, jos kolmanneksi se on annettu yleisen edun mukaisista syistä, jos neljänneksi käteismaksuja koskevalla rajoituksella, jota kyseinen säännöstö merkitsee, voidaan saavuttaa tavoiteltu yleisen edun mukainen päämäärä ja jos viidenneksi kyseisellä säännöstöllä ei ylitetä niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista tämän päämäärän saavuttamiseksi, siinä mielessä, että käytettävissä on muita laillisia keinoja maksuvelvoitteen täyttämiseksi.
4

Vedonlyöntipelien, arpajaisten ja muiden samankaltaisten pelien järjestämistä koskevista säännöistä annetun yleisesti sovellettavan päätöksen nro 3/2013 (obecně závazná vyhláška města Děčín č. 3/2013, o regulaci provozování sázkových her, loterií a jiných podobných her), jonka Děčínin kaupunginhallitus on antanut arpajaisista ja muista samankaltaisista peleistä annetun lain nro 202/1990 50 §:n 4 momentin nojalla, 1 §:n 1 momentin sanamuoto on seuraava: ”Koko Děčínin kaupungin alueella, lukuun ottamatta kasinoita, jotka sijaitsevat tämän päätöksen liitteessä 1 luetelluissa paikoissa, kielletään järjestämästä a) arvonnoista annetun lain 2 §:n i, l, m ja n kohdassa tarkoitettuja vedonlyöntipelejä, b) arvonnoista annetun lain 2 §:n j kohdassa tarkoitettuja arpajaisia ja muita samankaltaisia pelejä c) arpajaisista annetun lain 50 §:n 3 momentissa tarkoitettuja arpajaisia ja muita samankaltaisia pelejä.”
26

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa tältä osin, että kansallisessa oikeudessa yleisistä verosäännöksistä annetun lain 32 c §:n 1 momentin 2 kohta käsittää nimenomaisesti puolustautumisen yksityisoikeudellisia vaateita vastaan rekisteröidyn tiedonsaantioikeuden rajoittamiseksi. Tällä säännöksellä pyritään varmistamaan, ettei veroviranomaista kohdella eri tavalla kuin muita velkojia tai velallisia. Veroviranomaisen tiedonantovelvollisuutta on siten säänneltävä ainoastaan yksityisoikeudessa ja sen ehtona on oltava se, että vaateen, joka koskee takaisinsaantia maksukyvyttömyysmenettelyssä, perusteltavuus on todettu ja että tämän jälkeen on enää määritettävä vaateen luonne ja laajuus.
18

Työehtosopimuksen 46 §:ssä määrätään seuraavaa: ”Edeltävässä pykälässä määrätyn loman päätyttyä naispuolinen työntekijä, joka hoitaa itse lastaan, on oikeutettu peräkkäin seuraaviin: – kolmen kuukauden vapaa puolella palkalla tai puolentoista kuukauden vapaa täydellä palkalla – vuoden palkaton vapaa. Mikäli naispuolinen työntekijä on yksinhuoltaja tai hänen puolisonsa on vailla tavanomaisia tulojaan (työkyvyttömyys, pitkäaikaissairaus, asepalvelus), hänellä on kuitenkin oikeus kolmen kuukauden vapaaseen täydellä palkalla. Edellä määrätyn vapaajakson päätyttyä edunsaaja voi palata ilman eri toimenpiteitä entiseen työhönsä. [Laitoksen] hallitus voi kuitenkin poikkeustapauksessa myöntää vielä vuoden palkattoman vapaan. Tässä tapauksessa kyseinen naispuolinen työntekijä otetaan takaisin työhön vasta, kun tarjolla on työpaikka joko hänen omassa organisaatiossaan tai sisarorganisaatiossa; hänellä on etuoikeus tähän työpaikkaan, ellei edellä 16 §:n määräyksistä muuta johdu. Kyseistä vapaata myönnettäessä hallitus voi erityistapauksissa sitoutua virallisesti siihen, että työntekijä voi palata välittömästi työhönsä. Tässä pykälässä tarkoitetulla palkattomalla vapaalla on samat vaikutukset kuin edellä 40 §:ssä määrätyllä vapaalla tämän sopimuksen ja eläkejärjestelmän määräysten osalta.”
64

Komissio vetoaa siihen, että nettokustannusten korvaamisen tarkoituksena on palauttaa tasapuolinen kilpailu asianomaisten yritysten välille, joten syrjimättömyyden periaatteen noudattaminen olisi nyt käsiteltävässä tapauksessa edellyttänyt sitä, että huomioon otetaan vain niiden operaattoreiden liikevaihto, jotka ovat toimineet Portugalin televiestintäalan markkinoilla nettokustannusten aiheutumisen ajankohtana. Ylimääräistä maksua on kuitenkin sovellettu kaikkiin operaattoreihin, jotka olivat markkinoilla ajanjaksona 2013–2015, eli myös operaattoreihin, jotka olivat poissa näiltä markkinoilta tai toimivat niillä toisenlaisen yritysrakenteen mukaisesti ajanjaksona 2007–2013. Komissio huomauttaa erityisesti, että televiestintäalan markkinoilla Portugalissa on tapahtunut merkittäviä muutoksia muun muassa useiden keskittymien ja yritysten rakennemuutosten vuoksi. Näistä syistä komissio katsoo, että asianomaisia yrityksiä niiden uusien rakenteiden mukaisessa muodossa on syrjitty sen vuoksi, että niiden on täytynyt suorittaa maksu, jonka määrä on laskettu käyttäen perusteena niiden liikevaihtoa muilta kuin niiltä vuosilta, joihin nettokustannukset liittyvät.
60

Kolmanneksi väitteestä, joka koskee jäsenvaltioiden institutionaalisen itsemääräämisoikeuden periaatetta, suhteellisuusperiaatetta ja toissijaisuusperiaatetta, on riittävää todeta, että vaikka SEUT 288 artiklasta tosin seuraa, että jäsenvaltioilla on direktiivin täytäntöön panossa laaja harkintavalta valita tavat ja keinot, joilla direktiivin täytäntöönpano on tarkoitus varmistaa, tällainen vapaus ei vaikuta mitenkään jokaista jäsenvaltiota, jolle direktiivi on osoitettu, koskevaan velvoitteeseen toteuttaa asianomaisessa direktiivissä asetetun tavoitteen mukaisesti kaikki kyseisen direktiivin täyden vaikutuksen varmistamiseksi tarvittavat toimenpiteet (ks. vastaavasti tuomio 29.7.2019, Fashion ID, C-40/17, EU:C:2019:629, 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
36

Tästä on todettava, että kansallisella lainsäädännöllä, joka perustuu objektiivisten ja tarkistettavissa olevien seikkojen tutkimiseen sen selvittämiseksi, onko toimenpide luonteeltaan pelkässä verotuksellisessa tarkoituksessa toteutettu keinotekoinen järjestely, ei ole katsottava ylitettävän sitä, mikä on tarpeen niiden tavoitteiden saavuttamiseksi, jotka liittyvät tarpeeseen taata verotusvallan tasapainoinen jako jäsenvaltioiden välillä ja ehkäistä veronkiertoa, silloin kun ensinnäkin kussakin tapauksessa, jossa epäillään, että toimenpide ei vastaa sitä, mistä kyseessä olevat yhtiöt olisivat sopineet normaalissa kilpailutilanteessa, verovelvollinen saa tilaisuuden esittää, joutumatta noudattamaan liiallisia hallinnollisia velvoitteita, näyttöä niistä mahdollisista liiketaloudellisista syistä, joiden takia kyseinen toimenpide on toteutettu. Toiseksi, kun tällaisen näytön tutkiminen johtaa siihen johtopäätökseen, että kyseinen toimenpide ei vastaa sitä, mistä kyseessä olevat yhtiöt olisivat sopineet normaalissa kilpailutilanteessa, oikaisevan verotuksellisen toimen on rajoituttava siihen osaan, josta on sovittu nimenomaan siksi, että yhtiöiden välillä vallitsi keskinäinen riippuvuussuhde (tuomio 21.1.2010, SGI, C-311/08, EU:C:2010:26, 71 ja 72 kohta).
7

Direktiivin 2011/83 16 artiklan, jonka otsikko on ”Poikkeukset peruuttamisoikeudesta”, sanamuoto on seuraava: ”Jäsenvaltiot eivät saa säätää 9–15 artiklan mukaista peruuttamisoikeutta etäsopimusten ja muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa tehtyjen sopimusten osalta, jos kyse on a) palvelusopimuksista, joiden osalta palvelu on kokonaan suoritettu, jos palvelun suorittaminen on alkanut kuluttajan nimenomaisella ennakkosuostumuksella ja jos kuluttaja on ilmaissut hyväksyvänsä, että hän menettää peruuttamisoikeuden, kun elinkeinonharjoittaja on täyttänyt sopimuksen kokonaisuudessaan; – – c) sellaisten tavaroiden toimittamisesta, jotka on valmistettu kuluttajan vaatimusten mukaisesti tai selvästi henkilökohtaisia tarpeita vastaaviksi; – – e) sellaisten sinetöityjen tavaroiden toimittamisesta, joita ei voida palauttaa terveydensuojelu- tai hygieniasyistä ja joiden sinetti on avattu toimituksen jälkeen; – – i) sellaisen sinetöidyn ääni- tai kuvatallenteen tai sinetöidyn tietokoneohjelman toimittamisesta, jonka sinetti on avattu toimituksen jälkeen; – – m) sellaisen digitaalisen sisällön toimittamisesta, jota ei toimiteta aineellisella välineellä, jos palvelun suorittaminen on alkanut kuluttajan nimenomaisella ennakkosuostumuksella ja jos kuluttaja on ilmaissut hyväksyvänsä, että hän näin ollen menettää peruuttamisoikeuden.”
1)

Kuluttajan oikeuksista, neuvoston direktiivin 93/13/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/44/EY muuttamisesta sekä neuvoston direktiivin 85/577/ETY ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY kumoamisesta 25.10.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/83/EU 14 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että sen suhteellisen osuuden määrittämiseksi, joka kuluttajan on maksettava elinkeinonharjoittajalle, kun kyseinen kuluttaja on nimenomaisesti vaatinut, että tehdyn sopimuksen täyttäminen alkaa sopimuksen peruuttamista koskevan määräajan kuluessa, ja kuluttaja peruuttaa kyseisen sopimuksen, on lähtökohtaisesti otettava huomioon kyseisessä sopimuksessa sovittu hinta kaikkien sopimuksen kohteena olevien suoritusten osalta ja kyseinen osuus on laskettava aikaan suhteutettuna. Ainoastaan siinä tapauksessa, että tehdyssä sopimuksessa määrätään nimenomaisesti, että yksi tai useampi suorituksista on toteutettava kokonaisuudessaan sopimuksen täyttämisen alussa erikseen ja erillisesti maksettavaan hintaan, tällaisen suorituksen osalta sovittu hinta on otettava kokonaisuudessaan huomioon laskettaessa elinkeinonharjoittajalle kyseisen direktiivin 14 artiklan 3 kohdan mukaisesti maksettavaa määrää.
23

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä ja toisella ennakkoratkaisukysymyksellään, joita on syytä tarkastella yhdessä, pääasiallisesti sitä, onko direktiivin 2011/64 2 ja 5 artiklaa tulkittava siten, että vesipiipputupakka, joka koostuu tupakasta, jonka osuus seoksessa on korkeintaan 24 prosenttia, ja muista aineksista, kuten sokerisiirapista, glyseriinistä, aromaattisista aineista ja säilöntäaineesta, on luokiteltava näissä säännöksissä tarkoitetuksi ”tuotteeksi, joka koostuu osittain muista aineksista kuin tupakasta” ja ”piippu- ja savuketupakaksi”, ja onko sitä näin ollen pidettävä kokonaisuudessaan ja riippumatta muista aineksista, jotka eivät ole tupakkaa, piippu- ja savuketupakkana, josta on suoritettava tupakan valmisteveroa.
23

Yhtäältä on nimittäin niin, että tämän säännöksen ensimmäisen alakohdan mukaan verkkovierailuoperaattorit voivat ”tarjota” ja verkkovierailuasiakkaat ”nimenomaisesti valita muun kuin 6 a, 6 b ja 6 c artiklan – – mukaisesti vahvistetun verkkovierailuhinnan, – – jota sovellettaisiin, ellei kyseistä valintaa olisi tehty”. Asetuksen N:o 531/2012 6 e artiklan 3 kohdassa otetaan siis käyttöön poikkeusjärjestelmä (opt-out), jonka mukaan asiakkaan, joka ei halua hyötyä kotimaanhintaisesta verkkovierailusta, on ilmaistava tämä nimenomaisesti. Tämä tulkinta vahvistetaan myös tämän säännöksen ensimmäisen alakohdan viimeisessä virkkeessä, jossa säädetään, että ”verkkovierailuoperaattorin on muistutettava kyseisiä verkkovierailuasiakkaita – – menetettävien verkkovierailuetujen luonteesta[, mikäli asiakkaat valitsevat muun kuin 6 a, 6 b ja 6 c artiklan mukaisesti vahvistetun verkkovierailuhinnan]”. Lisäksi on todettava, että tässä säännöksessä ei vahvisteta sen soveltamisen kestoa, mikä mahdollistaa päätelmän siitä, että tämä opt-out‑valinta on voitu tehdä myös ennen määräpäivää eli ennen 15.6.2017. Näin ollen tällaisen valinnan tekemiseksi ennen tätä päivämäärää ja muun hinnan voimassapitämiseksi päivämäärän jälkeen verkkovierailuoperaattoreiden oli ennen mainittua päivää otettava yhteyttä kyseessä oleviin asiakkaisiin tiedustellakseen, halusivatko he säilyttää muun hintansa, muistuttaen heitä ”[tällaisen valinnan tekemisen johdosta] menetettävien verkkovierailuetujen luonteesta”. Tämän säännön mukaan oli niin, että mikäli asiakas vastasi kieltävästi tai ei vastannut lainkaan, häneen sovellettiin automaattisesti kotimaanhintaista verkkovierailua.
21

Tässä tilanteessa Curtea de Apel Cluj on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko direktiivin [93/13] 1 artiklan [2 kohtaa] tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että sopimusehtoa, jossa toistetaan dispositiivinen säännös, josta sopimuspuolet saattoivat poiketa mutta josta he eivät kuitenkaan käytännössä ole poikenneet, koska siitä ei ole neuvoteltu, kuten nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa ehtoa, jossa määrätään, että luotto on maksettava takaisin samassa ulkomaan valuutassa kuin se, jossa se on myönnetty, voidaan tarkastella sopimusehdon kohtuuttomuuden kannalta? 2) Voidaanko tilanteessa, jossa myönnettäessä luottoa ulkomaan valuutassa kuluttajalle ei ole esitetty laskelmia tai ennusteita niistä taloudellisista vaikutuksista, joita vaihtokurssin mahdollisesta vaihtelusta aiheutuu sopimuksesta johtuviin maksuvelvoitteisiin, katsoa perustellusti, että tällainen sopimusehto, jossa vaihtokurssiriski kuuluu täysimääräisesti kuluttajalle (nimellisarvoperiaatteen nojalla), on selkeä ja ymmärrettävä ja että elinkeinonharjoittaja tai pankki on täyttänyt lojaliteettiperiaatteen mukaisesti velvoitteen antaa tietoja sopimuspuolelleen tilanteessa, jossa Romanian keskuspankin vahvistama kuluttajien velkaantuneisuuden enimmäisaste on laskettu lainan myöntämispäivänä voimassa olleen vaihtokurssin perusteella? 3) Ovatko direktiivi [93/13] ja sen perusteella annettu oikeuskäytäntö sekä tehokkuusperiaate esteenä sille, että sen jälkeen, kun vaihtokurssiriskiä koskeva sopimusehto on todettu kohtuuttomaksi, sopimus jatkuu muuttumattomana? Miten sopimusta tulisi muuttaa siten, että kohtuutonta ehtoa jätettäisiin soveltamatta ja tehokkuusperiaatetta noudatettaisiin?”
7

Direktiivin 2008/48 5 artiklan, jonka otsikko on ”Ennen sopimuksen tekoa annettavat tiedot”, 1 kohdan c, g ja i alakohdassa luetellaan tiedot, jotka on toimitettava kuluttajalle ennen kuin luottosopimus tai tarjous sitoo häntä ja joita ovat c alakohdan mukaan ”luoton kokonaismäärä ja nostoehdot”, g alakohdan mukaan ”todellinen vuosikorko ja kuluttajan maksettavaksi tuleva kokonaismäärä” ja i alakohdan mukaan mahdollisesti ”kaikki luottosopimuksesta aiheutuvat muut maksut sekä ehdot, joiden mukaisesti näitä maksuja voidaan muuttaa”.
4

Rautateiden ja maanteiden julkisista henkilöliikennepalveluista sekä neuvoston asetusten (ETY) N:o 1191/69 ja (ETY) N:o 1107/70 kumoamisesta 23.10.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1370/2007 (EUVL 2007, L 315, s. 1) 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa: ”Tässä asetuksessa tarkoitetaan: – – b) ’toimivaltaisella viranomaisella’ jäsenvaltion tai jäsenvaltioiden viranomaista tai viranomaisten ryhmittymää, jolla on valtuudet toimia julkisen henkilöliikenteen alalla tietyllä maantieteellisellä alueella, tai muuta elintä, jolle on annettu tällaiset valtuudet; c) ’toimivaltaisella paikallisella viranomaisella’ toimivaltaista viranomaista, jonka maantieteellinen toimivalta-alue ei ole valtakunnallinen; – – j) ’sisäisellä liikenteenharjoittajalla’ oikeudellisesti erillistä yksikköä, joka on toimivaltaisen paikallisen viranomaisen, tai viranomaisten ryhmittymän tapauksessa vähintään yhden toimivaltaisen paikallisen viranomaisen, määräysvallassa vastaavalla tavalla kuin viranomaisen omat yksiköt; – –”
3

Direktiivin 2008/95 5 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on yksinoikeus tavaramerkkiin. Tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa: a) merkkiä, joka on sama kuin tavaramerkki ja samoja tavaroita tai palveluja varten kuin ne tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkki on rekisteröity; b) merkkiä, joka sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran, joka sisältää myös vaaran merkin ja tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Jäsenvaltio voi myös säätää, että haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan elinkeinotoiminnassa käyttämästä merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin tavaramerkki, vaikka tavarat tai palvelut, joita varten merkki on, eivät ole samankaltaisia kuin ne, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, milloin viimeksi mainittu tavaramerkki on laajalti tunnettu tässä jäsenvaltiossa ja merkin aiheeton käyttö merkitsee tavaramerkin erottuvuuden tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka on haitaksi tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle. 3. Edellä 1 ja 2 kohdassa säädetyin edellytyksin voidaan kieltää muun muassa: a) merkin paneminen tavaroihin tai niiden päällyksiin; b) tavaroiden tarjoaminen tai liikkeelle laskeminen tai niiden varastoiminen tällaista tarkoitusta varten merkkiä käyttäen taikka palvelujen tarjoaminen tai suorittaminen merkkiä käyttäen; c) tavaroiden maahantuonti tai maastavienti merkkiä käyttäen; d) merkin käyttäminen liikeasiakirjoissa ja mainonnassa. – –”
Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansallisen oikeussäännön tulkinnalle, joka estäisi tuomioistuinta, jonka käsiteltäväksi elinkeinonharjoittaja on saattanut kuluttajaa vastaa nostamansa direktiivin soveltamisalaan kuuluvan kanteen ja joka ratkaisee asian yksipuolisella tuomiolla, kun kuluttaja ei ole saapunut vastaamaan asiassa toimitettuun istuntoon, johon hänet oli haastettu, ryhtymästä tarvittaviin asian selvittämistoimiin tutkiakseen viran puolesta sellaisten sopimusehtojen kohtuuttomuuden, joihin elinkeinonharjoittaja on perustanut vaatimuksensa, silloin kun tuomioistuin epäilee näiden sopimusehtojen olevan tässä direktiivissä tarkoitetulla tavalla kohtuuttomia
54

Kun kyse on aikaisempaan yksittäiseen tavaramerkkiin perustuvasta väitteestä, asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuna sekaannusvaarana on pidettävä vaaraa siitä, että yleisö saattaa luulla, että aikaisemman tavaramerkin kattamat tavarat tai palvelut ja hakemuksen kohteena olevan tavaramerkin kattamat tavarat tai palvelut ovat peräisin samasta yrityksestä tai mahdollisesti taloudellisessa etuyhteydessä olevista yrityksistä. Tällaisen sekaannusvaaran olemassaoloa on arvioitava kokonaisvaltaisesti ja huomioon on otettava kaikki tekijät, jotka ovat merkityksellisiä kyseisessä yksittäistapauksessa (tuomio 5.3.2020, Foundation for the Protection of the Traditional Cheese of Cyprus named Halloumi v. EUIPO, C‑766/18 P, EU:C:2020:170, 63 ja 67 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
80

Kolmanneksi edellytyksestä, jonka mukaan kyseessä olevien julkisen palvelun velvoitteiden on oltava selkeästi määriteltyjä, avoimia, syrjimättömiä ja todennettavia ja niillä on turvattava se, että unionin kaasualan yritykset voivat tarjota kansallisille kuluttajille palvelujaan tasapuolisesti, on muistutettava, että velvoitteiden syrjimättömyyden osalta direktiivin 2009/73 3 artiklan 2 kohdassa sallitaan julkisen palvelun velvoitteiden asettaminen yleisesti ”kaasualalla toimiville yrityksille” eikä tietyille määrätyille yrityksille. Kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään lisäksi, etteivät jäsenvaltiot saa harjoittaa syrjintää maakaasualan yritysten välillä niiden oikeuksien tai velvollisuuksien suhteen. Tässä yhteydessä sellaisten yritysten nimeämisjärjestelmän, joille on asetettu julkisen palvelun velvoitteita, ulkopuolelle ei voida ensi arviolta jättää mitään kaasunjakelualalla toimivaa yritystä (tuomio 7.9.2016, ANODE, C‑121/15, EU:C:2016:637, 71 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Mahdollisen erilaisen kohtelun on siis oltava objektiivisesti perusteltua.