ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Unionin tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 20.3.2014 – Rousse Industry vastaan komissio

(asia C‑271/13 P)

”Muutoksenhaku — Valtiontuet — Tuki, jonka Bulgarian tasavalta on myöntänyt saatavista luopumisen muodossa — Komission päätös, jolla kyseinen tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi ja määrätään perimään se takaisin — Uuden tuen käsite — Perusteluvelvollisuus”

1. Tuomioistuinmenettely — Uusien perusteiden esittäminen käsittelyn kuluessa — Edellytykset — Käsittely unionin yleisessä tuomioistuimessa — Yksityiskohtaiset menettelysäännöt (Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 48 artiklan 2 kohta) (ks. 19–22 kohta)

2. Tuomioistuinmenettely — Prosessinjohtotoimet — Asianosaisille esitetyt kirjalliset kysymykset — Eivät automaattisesti vaikuta asian ratkaisuun — Unionin yleisen tuomioistuimen yksinomaiseen toimivaltaan kuuluva tosiseikkojen ja selvitysaineiston arviointi (Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 49, 64 ja 65 artikla) (ks. 24 kohta)

3. Valtiontuki — Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan — Kilpailua rajoittava vaikutus — Arviointiperusteet (SEUT 107 artiklan 1 kohta) (ks. 42–44 kohta)

4. Valtiontuki — Komission suorittama tutkinta — Yksityinen velkoja -arviointiperuste — Taloudellisen tilanteen monitahoinen arviointi — Tuomioistuinvalvonta (SEUT 107 artiklan 1 kohta) (ks. 57–59 kohta)

5. Valtiontuki — Komission päätös — Lainmukaisuuden arviointi niiden tietojen perusteella, jotka olivat käytettävissä päätöksen tekemishetkellä (SEUT 107 artikla) (ks. 67 kohta)

6. Valtiontuki — Lainvastaisen tuen takaisin periminen — Takaisin perittävän määrän laskeminen — Jäsenvaltion kohtaamat vaikeudet — Komission ja jäsenvaltion välinen yhteistyövelvollisuus — Ulottuvuus (SEU 4 artiklan 3 kohta; SEUT 108 artikla; neuvoston asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan 1 ja 2 kohta) (ks. 77–79 kohta)

7. Muutoksenhaku — Valitusperusteet — Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu selvitysaineiston arviointi, paitsi jos se on otettu huomioon vääristyneellä tavalla (SEUT 256 artiklan 1 kohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta) (ks. 81 kohta)

Aihe

Valitus unionin yleisen tuomioistuimen (neljäs jaosto) asiassa T-489/11, Rousse Industry vastaan komissio, 20.3.2013 antamasta tuomiosta, jolla kyseinen tuomioistuin hylkäsi kantajan nostaman kanteen, jolla vaadittiin valtiontuesta SA.28903 (C 12/10) (ex N 389/09), jonka Bulgaria on toteuttanut Rousse Industryn hyväksi, 13.7.2011 annetun komission päätöksen 2012/706/EU (EUVL 2012, L 320, s. 27) osittaista kumoamista – Valtiontuki saatavista luopumisen muodossa – Päätös, jolla kyseinen tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi ja määrätään perimään se takaisin – Menettelysääntöjen rikkominen, millä loukataan kantajan oikeuksia – Unionin yleinen tuomioistuin loukkaa unionin oikeutta

Ratkaisu

1) Valitus hylätään.
Tavaramerkeistä annetun direktiivin 2008/95 3 artiklan 1 ja 3 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansallisen lainsäädännön tulkinnalle, jonka mukaan menettelyissä, joissa tulee esiin kysymys ääriviivattoman värimerkin käytön perusteella syntyneestä erottamiskyvystä, on joka tapauksessa välttämätöntä, että mielipidetutkimuksessa selvinneen tämän tavaramerkin tunnistamisasteen on oltava vähintään 70 prosenttia.

(ks. 49 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 65 artiklaa, 90 artiklan 1 kohtaa, 168 artiklan a alakohtaa, 185 artiklan 1 kohtaa ja 193 artiklaa on tulkittava siten, että niissä vaaditaan, että sellaisen laskun saajan tekemää arvonlisäverovähennystä, joka on laadittu tavaroiden luovutuksesta suoritettavan ennakkomaksun maksamista varten, on oikaistava, kun kyseistä luovutusta ei pääasian kaltaisissa olosuhteissa loppujen lopuksi ole tehty, vaikka luovuttaja pysyisi velvollisena maksamaan tämän veron eikä olisi palauttanut ennakkomaksua.

Kyseisestä direktiivistä nimittäin ilmenee verollisen liiketoimen puuttumisen vuoksi perusteettomasti laskutetun arvonlisäveron osalta, ettei molempia liiketoimen osapuolina olevia toimijoita välttämättä kohdella samalla tavalla. Yhtäältä laskun antaja on mainitun direktiivin 203 artiklan mukaan velvollinen maksamaan kyseisessä laskussa mainitun arvonlisäveron, vaikka verollista liiketoimea ei olisi suoritettu. Toisaalta laskun saajan vähennysoikeuden käyttö rajoittuu kyseisen direktiivin 63 ja 167 artiklan mukaan pelkästään arvonlisäverolliseen liiketoimeen liittyvään arvonlisäveroon.

Tällaisessa tilanteessa verotuksen neutraalisuuden periaatteen noudattaminen varmistetaan tältä osin sillä, että jäsenvaltiot säätävät mahdollisuudesta oikaista kaikki perusteettomasti laskutetut verot, kun laskun antaja osoittaa toimineensa vilpittömässä mielessä tai kun tämä on oikea-aikaisesti täysin poistanut verotulojen menettämisen vaaran.

Näin ollen se seikka, että juuri kyseisen luovuttajan maksettavaa arvonlisäveroa ei oikaistaisi, ei vaikuta veroviranomaisten oikeuteen saada palautetuksi arvonlisävero, jonka kyseinen verovelvollinen on vähentänyt siitä syystä, että se on maksanut tavaroiden luovutusta, jota ei loppujen lopuksi tehty, vastaavan ennakkomaksun, eikä tämä vaikuta verovelvollisen oikeuteen asian kannalta merkityksellisten kansallisten oikeusturvateiden avulla vaatia, että luovuttaja palauttaa ennakkomaksun tällaisista tavaroiden luovutuksista.

(ks. 54, 55 ja 57 kohta sekä tuomiolauselma)
Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista annetun direktiivin 2003/88 7 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle tai käytännölle, jonka mukaan oikeus palkalliseen vuosilomaan lakkaa synnyttämättä oikeutta pitämättä olevan loman perusteella maksettavaan rahalliseen korvaukseen silloin, kun työsuhde päättyy työntekijän kuoleman johdosta. Tällaisen korvauksen saaminen ei voi riippua asianomaisen etukäteen esittämästä vaatimuksesta.

Kyseinen oikeus vuosilomaan on nimittäin ainoastaan toinen puoli unionin sosiaalioikeuden keskeisestä periaatteesta, joka kattaa myös oikeuden saada korvaus työsuhteen päättyessä. Toisaalta rahallinen korvaus siinä tapauksessa, että työsuhde päättyy työntekijän kuoleman takia, on välttämätön, jotta voidaan varmistaa sellaisen palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden tehokas vaikutus, joka työntekijälle on myönnetty direktiivin 2003/88 perusteella. Jos nimittäin velvollisuus korvata vuosiloma lakkaisi samalla kun työsuhde työntekijän kuoleman vuoksi päättyy, tästä seuraisi, että kyseinen sattumanvarainen tapahtuma, johon työntekijä sen paremmin kuin työnantajakaan ei voi vaikuttaa, johtaisi taannehtivasti palkallista vuosilomaa koskevan oikeuden, sellaisena kuin se vahvistetaan direktiivin 2003/88 7 artiklassa, täydelliseen menettämiseen.

Lisäksi on todettava, että koska direktiivin 2003/88 7 artiklan 2 kohdassa ei aseteta rahallista korvausta koskevan oikeuden syntymiselle muuta edellytystä kuin se, että työsuhde on päättynyt, on katsottava, ettei tällaisen korvauksen saamisen edellytykseksi voida asettaa sitä koskevan vaatimuksen esittämistä etukäteen.

(ks. 20, 23–25, 27, 29 ja 30 kohta sekä tuomiolauselma)
Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 592/2008, 77 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion lainsäädännössä tarkoitetun kasvatuseläkkeen kaltaista etuutta, joka kuolemantapauksessa myönnetään edesmenneen entiselle puolisolle kyseisen entisen puolison lasten kasvatusta varten, ei voida rinnastaa mainitun asetuksen kyseisessä säännöksessä tarkoitettuun vanhuus-, työkyvyttömyys- tai tapaturma- tai ammattitautieläkkeeseen.

Määrätyn etuuden luokittelu asetuksen N:o 1408/71 yleisessä rakenteessa tehdään pääasiallisesti kunkin etuuden tunnusomaisten osatekijöiden, erityisesti sen tarkoituksen ja myöntämisedellytysten, perusteella eikä suinkaan sillä perusteella, miten etuus luokitellaan kansallisessa lainsäädännössä. Mainittu kasvatuseläke ei edellytä työtapaturmaa, ammattitautia tai fyysistä, henkistä tai psyykkistä vammaa, joka on esteenä etuuteen oikeutetun ammattitoiminnan harjoittamiselle. Tämän kasvatuseläkkeen edellytyksenä on, että entinen puoliso on kuollut. Sillä pyritään näin ollen kompensoimaan lapsen huoltoon liittyvä elatussaatavaa koskeva oikeus, joka on päättynyt kyseisen kuoleman yhteydessä, ja välttämään se, että eloonjääneen vanhemman olisi harjoitettava ammattitoimintaa, joka ei ole lapsen edun mukaista.

(ks. 36, 37, 39 ja 45 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
4

Direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Tässä direktiivissä ilmaisulla ’energiatuotteet’ tarkoitetaan seuraavia tuotteita: a) [tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87, sellaisena kuin se on muutettuna 31.1.2000 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 254/2000 (EYVL L 28, s. 16), liitteessä I olevan yhdistetyn nimikkeistön – –] koodeihin 1507–1518 kuuluvat tuotteet, jos ne on tarkoitettu käytettäviksi lämmitys- tai moottoripolttoaineina, b) CN-koodeihin 2701, 2702 ja 2704–2715 kuuluvat tuotteet, – – 3. Käytettäväksi tarkoitettuja tai myytäviä taikka moottoripolttoaineina tai lämmityspolttoaineina käytettäviä muita energiatuotteita kuin niitä, joiden osalta verotaso määritellään tässä direktiivissä, on verotettava käyttötarkoituksen mukaan vastaavan lämmityspolttoaineen tai moottoripolttoaineen verokannan mukaisesti. Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen veronalaisten tuotteiden lisäksi kaikkia tuotteita, jotka on tarkoitettu käytettäviksi tai joita myydään taikka käytetään moottoripolttoaineina tai moottoripolttoaineiden lisäaineina tai moottoripolttoaineiden tilavuutta lisäävinä aineina, on verotettava vastaavien moottoripolttoaineiden verokannan mukaisesti. Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen veronalaisten tuotteiden lisäksi turvetta lukuun ottamatta kaikkia muita hiilivetyjä, jotka on tarkoitettu käytettäviksi tai joita myydään taikka käytetään lämmittämiseen, on verotettava vastaavan energiatuotteen verokannan mukaisesti. 4. Tätä direktiiviä ei sovelleta: a) Lämmön verottamiseen ja CN-koodeihin 4401 ja 4402 kuuluvien tuotteiden verottamiseen. b) Energiatuotteiden ja sähkön käyttöön seuraaviin tarkoituksiin: — Energiatuotteiden käyttö muihin tarkoituksiin kuin moottoripolttoaineeksi tai lämmityspolttoaineeksi. — Energiatuotteiden käyttö kaksoiskäyttötuotteina. Energiatuotteen kaksoiskäyttö on kyseessä [– –] silloin, kun energiatuotetta käytetään sekä lämmityspolttoaineeksi että muihin tarkoituksiin kuin moottoripolttoaineeksi ja lämmityspolttoaineeksi. Energiatuotteiden käyttöä kemiallisessa pelkistyksessä sekä elektrolyyttisissä ja metallurgisissa prosesseissa pidetään kaksoiskäyttönä. — Sähkön käyttö pääasiallisesti kemiallisessa pelkistyksessä sekä elektrolyyttisissä ja metallurgisissa prosesseissa. – –”
8

Direktiivin 2008/50 22 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jos liitteessä XI eriteltyjä määräaikoja ei voida saavuttaa tietyllä alueella tai tietyssä taajamassa typpidioksidin tai bentseenin raja-arvojen osalta, jäsenvaltio voi pidentää näitä määräaikoja enintään viidellä vuodella kyseisen alueen tai taajaman osalta sillä edellytyksellä, että laaditaan ilmanlaatusuunnitelma 23 artiklan mukaisesti sitä aluetta tai taajamaa varten, jota määräajan pidennys koskisi; kyseistä ilmanlaatusuunnitelmaa on täydennettävä liitteessä XV olevassa B jaksossa luetelluilla, kyseisiin epäpuhtauksiin liittyvillä tiedoilla ja siinä on osoitettava, että raja-arvoja noudatetaan ennen uuden määräajan päättymistä. 2. Jos PM10-hiukkasille liitteessä XI vahvistettuja raja-arvoja ei voida saavuttaa tietyllä alueella tai tietyssä taajamassa paikkakohtaisten leviämisolosuhteiden, epäsuotuisien ilmasto-olosuhteiden tai rajat ylittävien päästöjen johdosta, jäsenvaltio vapautetaan velvoitteesta soveltaa näitä raja-arvoja 11 päivään kesäkuuta 2011 asti edellyttäen, että 1 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät ja että jäsenvaltio osoittaa, että se on määräaikoja noudattaakseen toteuttanut kansallisella, alueellisella ja paikallisella tasolla kaikki asianmukaiset toimenpiteet. 3. Jos jäsenvaltio soveltaa 1 ja 2 kohtaa, sen on varmistettava, että kutakin epäpuhtautta koskeva raja-arvo ei ylity kullekin epäpuhtaudelle liitteessä XI vahvistettua ylitysmarginaalia suuremmalla määrällä. 4. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle, jos ne katsovat, että niiden olisi sovellettava 1 ja 2 kohtaa, ja toimitettava 1 kohdassa tarkoitettu ilmanlaatusuunnitelma kaikkine tarvittavine tietoineen, jotta komissio voi arvioida asetettujen edellytysten täyttymistä. Arviossaan komission on otettava huomioon jäsenvaltioiden toteuttamien toimenpiteiden arvioidut vaikutukset ilmanlaatuun jäsenvaltioissa nyt ja tulevaisuudessa sekä nykyisten yhteisön toimien ja sellaisten suunnitteilla olevien yhteisön toimien arvioidut vaikutukset ilmanlaatuun, joita komission on määrä ehdottaa. Jos komissio ei ole ottanut kielteistä kantaa ilmoitukseen yhdeksän kuukauden kuluessa sen vastaanottamisesta, katsotaan 1 tai 2 kohdan edellytysten täyttyvän. Jos komissio on ottanut ilmoitukseen kielteisen kannan, se voi vaatia jäsenvaltioita mukauttamaan ilmanlaatusuunnitelmiaan taikka laatimaan uudet ilmanlaatusuunnitelmat.”
Sitten on huomattava, että perusoikeuskirjan 50 artiklan selitysten, jotka on otettava huomioon perusoikeuskirjan tulkinnassa (tuomio Åkerberg Fransson, C-617/10, EU:C:2013:105, 20 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), mukaan ”seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa tarkoitetuissa tilanteissa, eli kun periaatetta sovelletaan yhdessä jäsenvaltiossa, on tällä turvatulla oikeudella sama merkitys ja kattavuus kuin Euroopan ihmisoikeussopimuksen vastaavalla oikeudella”. On nimittäin niin, että koska Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artiklan mukaan tuomioistuinratkaisun ”lainvoimaisuus” riippuu silloin, kun on kyse ne bis in idem -periaatteen soveltamisesta mahdolliseen toisen sopimusvaltion aloittamaan rikosoikeudelliseen menettelyyn, siitä, onko ratkaisu lopullinen vai ei siinä sopimusvaltiossa, jossa se on annettu, mainittu selitysten kohta on merkityksellinen nyt käsiteltävässä asiassa.
104

Kaiken edellä esitetyn perusteella on katsottava, että Ruotsin kuningaskunta ei ole jättänyt noudattamatta suhteellisuusperiaatetta pelkästään sillä perusteella, että se on rajoittanut pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen tukijärjestelmän, jossa käytetään vihreitä sertifikaatteja, koskemaan ainoastaan Ruotsissa tuotettua vihreää sähköä. Kyseinen jäsenvaltio on voinut unionin oikeuden nykytilassa oikeutetusti katsoa, että tällaisella alueellisella rajoituksella ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen, jotta voidaan saavuttaa vihreän sähkön tuotannon ja välillisesti kulutuksen kasvattamista unionissa koskeva tavoite, jota tavoitellaan sekä tässä kansallisessa järjestelmässä että direktiivissä 2009/28, jonka yhteyteen kansallinen järjestelmä kuuluu.
64

Pääasioiden asiayhteydessä on kuitenkin korostettava, että silloin, kun on otettu käyttöön rajoittava järjestelmä onnenpelien alalla ja kun kyseinen järjestelmä on ristiriidassa SEUT 56 artiklan kanssa, taloudelliselle toimijalle, joka loukkaa tällaista järjestelmää, ei voida määrätä seuraamuksia (ks. vastaavasti tuomio Placanica ym., EU:C:2007:133, 63 ja 69 kohta ja tuomio Dickinger ja Ömer, EU:C:2011:582, 43 kohta).
1)

Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna 13.4.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 648/2005, 203 ja 204 artiklaa, kun niitä luetaan yhdessä tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna 11.3.2002 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 444/2002, 859 artiklan 2 alakohdan c alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että pelkkä asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 444/2002, 356 artiklan 1 kohdan mukaisesti vahvistetun, tavaran esittämistä koskevan määräajan ylittyminen ei johda asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 648/2005, 203 artiklassa tarkoitettuun kyseisten tavaroiden tullivalvonnasta poissiirtämisen aiheuttamaan tullivelkaan vaan saman asetuksen 204 artiklaan perustuvaan tullivelkaan ja että tullivelan syntymiseksi kyseisen 204 artiklan nojalla ei ole tarpeen, että asianomaiset toimittavat tulliviranomaisille tiedot asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 444/2002, 356 artiklan mukaisesti vahvistetun määräajan ylittymisen syistä tai paikasta, jossa tavarat ovat olleet kyseisen määräajan päättymisen ja sen ajankohdan välisenä aikana, jolloin mainitut tavarat tosiasiallisesti esitettiin määrätullitoimipaikassa.
43

Koska Ballast Nedamin valitus on hyväksytty ja unionin tuomioistuin on alentanut sille määrätyn sakon määrää, komissio on velvoitettava korvaamaan kaikki tästä menettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut. Kun lisäksi otetaan huomioon Ballast Nedamin unionin yleisessä tuomioistuimessa esittämät kanneperusteet, joista osa on hylätty lopullisesti, asianosaisten on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan, jotka liittyvät asian käsittelyyn ensimmäisessä oikeusasteessa.
40

Esitettyyn kysymykseen on edellä todetuin perustein vastattava, että asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että jos usean henkilön väitetään osallistuneen asiaa käsittelevän tuomioistuimen sijaintijäsenvaltiossa suojattujen tekijän taloudellisten oikeuksien loukkaukseen, tuomioistuimella ei ole tämän säännöksen nojalla kausaaliyhteydessä olevan tapahtuman paikan perusteella toimivaltaa tutkia tekoon osallista vastaan ajettua kannetta, jos tämä henkilö ei ole tehnyt tekoaan kyseisen tuomioistuimen toimialueella, mutta tuomioistuin on sen nojalla toimivaltainen väitetyn vahingon ilmenemispaikan perusteella, jos on olemassa vaara, että väitetty vahinko ilmenee asiaa käsittelevän tuomioistuimen toimialueella. Viimeksi mainitussa tapauksessa tämä tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan vain sijaintijäsenvaltionsa alueella aiheutunutta vahinkoa koskevat asiat.
5

Saman direktiivin 5 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on yksinoikeus tavaramerkkiin. Tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa: a) merkkiä, joka on sama kuin tavaramerkki ja samoja tavaroita tai palveluja varten kuin ne tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkki on rekisteröity; b) merkkiä, joka sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran, joka sisältää myös vaaran merkin ja tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Jäsenvaltio voi myös säätää, että haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan elinkeinotoiminnassa käyttämästä merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin tavaramerkki, vaikka tavarat tai palvelut, joita varten merkki on, eivät ole samankaltaisia kuin ne, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, milloin viimeksi mainittu tavaramerkki on laajalti tunnettu tässä jäsenvaltiossa ja merkin aiheeton käyttö merkitsee tavaramerkin erottuvuuden [oikeammin: erottamiskyvyn] tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka on haitaksi tavaramerkin erottuvuudelle [oikeammin: erottamiskyvylle] tai maineelle. – –”
28

Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee näin ollen, että tavoite, jolla pyritään terveydenhoidon kustannusten alentamiseen ja siihen, että nämä hoidot saadaan paremmin ihmisten saataville, on yhteinen sekä kuudennen direktiivin 13 artiklan A kohdan 1 alakohdan b alakohdassa tarkoitetulle vapautukselle että sen 1 alakohdan c alakohdassa tarkoitetulle vapautukselle (ks. asia C-76/99, komissio v. Ranska, tuomio 11.1.2001, Kok., s. I-249, 23 kohta; em. asia Kügler, tuomion 29 kohta ja em. asia Dornier, tuomion 43 kohta). On lisäksi muistutettava, että verotuksen neutraalisuuden periaatteen vastaista on muun muassa se, että samanlaista toimintaa harjoittavia toimijoita kohdellaan arvonlisäverotuksessa eri tavoin (ks. em. asia Kügler, tuomion 30 kohta ja em. asia Dornier, tuomion 44 kohta).
6

Kauppalain (Handelsgesetzbuch, jäljempänä HGB) 264 §:n 3 momentissa, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiaan, säädetään seuraavaa: ”Tämän alajakson sekä tämän jakson kolmannen ja neljännen alajakson säännöksiä ei sovelleta pääomayhtiöön, joka on emoyrityksen, jolla on [HGB:n] 290 §:n mukainen velvollisuus laatia konsolidoitu tilinpäätös, tytäryritys, jos 1. kaikki tytäryrityksen osakkaat ovat hyväksyneet kyseistä tilivuotta koskevan velvollisuudesta poikkeamisen ja päätös on julkistettu 325 §:n mukaisesti, 2. emoyrityksellä on velvollisuus ottaa tappiot vastattavikseen osakelain (Aktiengesetz) 302 §:n nojalla tai se on sitoutunut tällaiseen velvollisuuteen vapaaehtoisesti ja vastaava ilmoitus on julkistettu 325 §:n mukaisesti, 3. tytäryritys on sisällytetty emoyrityksen konsolidoituun tilinpäätökseen tämän jakson säännösten mukaisesti ja 4. velvollisuudesta poikkeaminen tytäryrityksen osalta a) on ilmoitettava emoyrityksen laatiman ja 325 §:n mukaisesti sähköisen virallisen lehden kustantajalle toimittamisen muodossa julkistetun konsolidoidun tilinpäätöksen liitteenä ja b) on lisäksi ilmoitettava sähköisessä virallisessa lehdessä tytäryrityksen osalta viittaamalla tähän säännökseen ja emoyrityksen tietoihin.”
4

Asetuksen N:o 1698/2005 johdanto-osan 45 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Olisi otettava käyttöön seuraamusjärjestelmä, jota sovelletaan tiettyjen maankäyttötoimenpiteiden mukaisiin tuensaajiin, jotka eivät noudata [yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001, (EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999, (EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71 ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta 29.9.2003 annetussa neuvoston] asetuksessa (EY) N:o 1782/2003 [(EUVL L 270, s. 1)] säädettyjä pakollisia vaatimuksia koko maatilallaan, ottaen huomioon noudattamatta jättämisen vakavuus, laajuus, kesto ja toistuvuus.”
3

Lidl Stiftung & Co. KG (jäljempänä Lidl Stiftung) teki 23.8.2006 yhteisön tavaramerkin rekisteröintiä koskevan hakemuksen SMHV:lle yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 1), joka on korvattu asetuksella N:o 207/2009, nojalla.
26

Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan on selvää, että kyseessä olevan tavara on peräisin Egyptistä. Ainoa seikka, joka sen mielestä herättää epäilyksiä, on se, voidaanko Helm Düngemittelin esittämällä korvaavalla tavaratodistuksella osoittaa tavarasta Saksaan tuodun osan pöytäkirjassa N:o 4 tarkoitettu etuuskohteluun oikeuttava alkuperä. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on sitä mieltä, että kyseisen pöytäkirjan 20 artiklan mukaan korvaava tavaratodistus voidaan antaa ainoastaan silloin, kun tavara on asetettu sen jäsenvaltion tullitoimipaikan valvontaan, joka antaa mainitun todistuksen, jotta kyseinen tullitoimipaikka voi tarkastaa, onko tämä tavara sama kuin alkuperäisessä tavaratodistuksessa kuvattu tavara. Näin ei ole ollut nyt käsiteltävässä asiassa, koska kyseessä oleva tavara on ollut jo vapaassa liikkeessä korvaavan tavaratodistuksen antamisajankohtana. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa kuitenkin, että on olemassa poikkeuksia periaatteeseen, jonka mukaan etuuskohtelun soveltaminen edellyttää sitä, että esitetään pätevä selvitys etuuskohtelua koskevasta oikeudesta. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa tältä osin sitä, että käsiteltävässä asiassa kieltäytyminen tunnustamasta korvaavaa tavaratodistusta alkuperäselvityksenä perustuu täysin muodolliseen syyhyn.