Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Ennakkoratkaisukysymykset – Yhteisöjen tuomioistuimen toimivalta

(EY 234 artikla)

2. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Jäsenvaltioiden velvollisuudet

(EY 10, EY 81 ja EY 82 artikla)

3. Palvelujen tarjoamisen vapaus – Perustamissopimuksen määräykset – Soveltamisala

(EY 49 artikla)

4. Palvelujen tarjoamisen vapaus – Rajoitukset

(EY 49 artikla)

Tiivistelmä

1. Kun ennakkoratkaisukysymyksen yhteydessä kaikki ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan asian tosiseikat ovat tapahtuneet yhdessä ainoassa jäsenvaltiossa, vastaus voi kuitenkin olla ennakkoratkaisupyynnön esittäneelle tuomioistuimelle hyödyllinen erityisesti tilanteessa, jossa jäsenvaltion kansalaisella on kansallisen oikeuden nojalla oltava samat oikeudet kuin jonkin muun jäsenvaltion kansalaisella yhteisön oikeuden perusteella samanlaisessa tilanteessa.

(ks. 30 kohta)

2. Vaikka EY 81 ja EY 82 artikla sellaisenaan koskevatkin ainoastaan yritysten toimintaa eikä niitä ole kohdistettu jäsenvaltion antamiin lakeihin ja asetuksiin, näissä artikloissa, luettuna yhdessä yhteistyövelvollisuutta koskevan EY 10 artiklan kanssa, asetetaan jäsenvaltioille kuitenkin velvollisuus olla toteuttamatta tai pitämättä voimassa toimenpiteitä – vaikka ne olisivat lakeja tai asetuksia – jotka ovat omiaan poistamaan yrityksiin sovellettavien kilpailusääntöjen tehokkaan vaikutuksen. EY 10 ja EY 81 artiklaa rikotaan silloin, kun jäsenvaltio joko toisaalta määrää yritykset tekemään EY 81 artiklan vastaisia yritysten välisiä yhteisjärjestelyjä, edistää tällaisten järjestelyjen tekemistä taikka vahvistaa niiden vaikutuksia tai toisaalta poistaa omalta sääntelyltään sen valtiollisen luonteen siirtämällä yksityisille toimijoille vastuunsa tehdä taloutta ohjaavia päätöksiä.

Tältä osin ei voida katsoa, että jäsenvaltio olisi luopunut oikeudestaan käyttää toimivaltaansa siirtämällä yksityisille toimijoille vastuunsa tehdä taloutta ohjaavia päätöksiä, mikä poistaisi lainsäädännöltä sen valtiollisen luonteen, kun yhtäältä kyseessä oleva ammatillinen järjestö on velvollinen laatimaan ainoastaan maksuluetteloa koskevan esityksen, joka ei sellaisenaan ole sitova, koska ministeriöllä on valta määrätä mainitun järjestön laatima esitys muutettavaksi, ja kun toisaalta kansallisessa lainsäädännössä säädetään, että tuomioistuimet määräävät maksettavista palkkioista tässä samassa lainsäädännössä tarkoitettujen perusteiden mukaisesti, ja lisäksi kyseisessä lainsäädännössä sallitaan tietyissä poikkeustapauksissa se, että tuomioistuin poikkeaa asianmukaisesti perustellulla päätöksellä vahvistetuista enimmäis- ja vähimmäisrajoista. Näin ollen ei myöskään voida väittää, että jäsenvaltio joko määräisi tekemään EY 81 artiklan vastaisia järjestelyjä, edistäisi tällaisten järjestelyjen tekemistä tai vahvistaisi tällaisten järjestelyjen vaikutuksia taikka että se määräisi käyttämään EY 82 artiklan vastaisesti väärin määräävää markkina-asemaa, edistäisi tällaista väärinkäyttöä tai vahvistaisi tällaisen väärinkäytön vaikutuksia.

Tästä seuraa, että EY 10, EY 81 ja EY 82 artiklan vastaista ei ole se, että jäsenvaltio toteuttaa lainsäädäntötoimenpiteen, jolla hyväksytään asianajajayhteisön laatiman esityksen perusteella maksuluettelo, jossa vahvistetaan asianajajan ammatin harjoittajien palkkioiden vähimmäismäärä ja josta ei lähtökohtaisesti voida poiketa niiden palvelujen osalta, joita yksinomaan tämän ammatin harjoittajat voivat tarjota, eikä niiden oikeudenkäynnin ulkopuolisten palvelujen kaltaisten palvelujen osalta, joita myös kuka tahansa muu taloudellinen toimija, johon ei sovelleta mainittua maksuluetteloa, voi suorittaa.

(ks. 46, 47 ja 50–54 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

3. EY 49 artiklassa ei ainoastaan vaadita poistamaan kaikkea sellaista syrjintää, joka kohdistuu toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneeseen palvelujen tarjoajaan tämän kansalaisuuden perusteella, vaan myös kaikki rajoitukset, vaikka näitä rajoituksia sovellettaisiin tekemättä eroa sen mukaan, onko palvelujen tarjoaja jäsenvaltion oma kansalainen vai jonkin toisen jäsenvaltion kansalainen, mikäli rajoitukset ovat omiaan estämään toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen ja siellä laillisesti vastaavia palveluja tarjoavan palvelujen tarjoajan toiminnan tai haittaamaan enemmän tämän toimintaa.

Lisäksi kyseinen EY 49 artikla estää kaikkien sellaisten kansallisten säännösten soveltamisen, joiden vuoksi palvelujen tarjoaminen jäsenvaltioiden välillä on vaikeampaa kuin niiden tarjoaminen pelkästään jäsenvaltion sisällä.

(ks. 56 ja 57 kohta)

4. Jäsenvaltion määräämä kielto poiketa sopimuksella asianajajien palkkioita koskevassa maksuluettelossa, joka koskee palveluja, jotka yhtäältä ovat oikeudellisia ja joita toisaalta yksinomaan asianajajat voivat tarjota, vahvistetuista vähimmäispalkkioista on omiaan vaikeuttamaan muuhun jäsenvaltioon sijoittautuneiden asianajajien pääsyä oikeuspalvelujen markkinoille ensimmäisessä jäsenvaltiossa ja näin ollen rajoittamaan heidän palvelujen tarjontaa tässä jäsenvaltiossa koskevaa toimintaansa. Tätä kieltoa on siis pidettävä EY 49 artiklassa tarkoitettuna rajoituksena.

Mainitulla kiellolla näet poistetaan muuhun jäsenvaltioon sijoittautuneilta asianajajilta mahdollisuus kilpailla maksuluettelossa vahvistettuja palkkioita pienempiä palkkioita pyytämällä tehokkaammin niiden asianajajien kanssa, jotka ovat sijoittautuneet pysyvästi kyseessä olevaan jäsenvaltioon ja joilla on tästä syystä ulkomaille sijoittautuneita asianajajia paremmat mahdollisuudet hankkia asiakkaita.

Täten säädetyllä kiellolla myös rajoitetaan mainitussa jäsenvaltiossa olevien palvelujen vastaanottajien valinnan mahdollisuutta, sillä kyseiset palvelujen vastaanottajat eivät voi turvautua palveluihin, joita tarjoavat muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet asianajajat, jotka tarjoaisivat palvelujaan kyseisessä jäsenvaltiossa maksuluettelossa vahvistettua palkkioiden vähimmäismäärää edullisemmalla hinnalla.

Tällainen kielto voi kuitenkin olla perusteltu, kun se vastaa yleiseen etuun liittyviä pakottavia syitä, kunhan se on omiaan takaamaan sillä tavoiteltavan päämäärän toteutumisen ja kunhan sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.

Tältä osin yhtäältä kuluttajansuoja, joka koskee muun muassa oikeusavustajien tarjoamien oikeudenkäyntiin liittyvien palvelujen vastaanottajia, ja toisaalta hyvän oikeudenkäytön suojaaminen ovat tavoitteita, joita voidaan pitää yleiseen etuun liittyvinä pakottavina syinä, joilla voidaan perustella palvelujen tarjoamisen vapauden rajoittaminen, edellyttäen, että pääasiassa kyseessä olevalla kansallisella toimenpiteellä voidaan saavuttaa sillä tavoiteltu päämäärä ja että sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi.

Kansallisen tuomioistuimen asiana on ratkaista, onko kansallisella lainsäädännöllä käyttöön otettu palvelujen tarjoamisen vapauden rajoitus näiden edellytysten mukainen. Sen on tässä tarkoituksessa otettava huomioon seuraavat seikat.

Täten on tutkittava erityisesti, korreloiko palkkioiden taso asianajajien tarjoamien palvelujen laadun kanssa ja onko tällaisten vähimmäispalkkioiden vahvistaminen asianmukainen toimenpide asetettujen tavoitteiden eli kuluttajansuojan ja hyvän oikeudenkäytön suojaamisen saavuttamiseksi.

Vaikka on totta, että maksuluettelolla, jossa määrätään vähimmäispalkkioista, ei voida estää kyseisen ammatin harjoittajia tarjoamasta laadultaan keskinkertaisia palveluja, ei voida pitää ensi arviolta poissuljettuna, että tällaisen maksuluettelon avulla on mahdollista välttyä siltä, että markkinoilla, joille on luonteenomaista se, että asianajajaluetteloon merkittyjä ja tätä toimintaa harjoittavia asianajajia on erittäin huomattava määrä, toimivia asianajajia kannustettaisiin kilpailuun, joka voi johtaa siihen, että palveluja tarjotaan alennushintaan ja mahdollisesti tarjottujen palvelujen laadun kustannuksella.

Huomioon on otettava myös sekä kyseessä olevien markkinoiden erityispiirteet että kyseessä olevien palvelujen erityispiirteet ja erityisesti se, että asianajajan palvelujen alalla vallitsee yleensä tietojen epäsymmetria ”asiakas-kuluttajien” ja asianajajien välillä. Asianajajilla on nimittäin korkeatasoista teknistä tietämystä, jota kuluttajilla ei välttämättä ole, joten kuluttajien on vaikeaa arvioida heille suoritettujen palvelujen laatua.

Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin tutkittava, riittävätkö asianajajiin liittyvät ammatilliset säännöt, jotka koskevat muun muassa organisaatiota, pätevyyttä, ammattietiikkaa, valvontaa ja vastuuta, itsessään siihen, että saavutetaan tavoitteet, jotka koskevat kuluttajansuojaa ja hyvän oikeudenkäytön suojaamista.

Tästä seuraa, että lainsäädännöllä, jonka mukaan asianajajien palkkioita koskevassa maksuluettelossa vahvistetuista vähimmäispalkkioista ei missään tapauksessa voida poiketa sopimuksella sellaisten palvelujen osalta, jotka yhtäältä ovat oikeudellisia ja joita toisaalta yksinomaan asianajajat voivat tarjota, rajoitetaan EY 49 artiklassa määrättyä palvelujen tarjoamisen vapautta. Kansallisen tuomioistuimen asiana on varmistaa, että tällaisella lainsäädännöllä sen konkreettiset soveltamistavat huomioon ottaen todella saavutetaan tavoitteet, jotka koskevat kuluttajansuojaa ja hyvän oikeudenkäytön suojaamista ja joilla sitä voidaan perustella, ja että kyseisessä lainsäädännössä asetetut rajoitukset eivät ole näihin tavoitteisiin nähden suhteettomia.

(ks. 58–61 ja 64–70 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)