ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
12.

NPK:n 281 §:n, jonka otsikko on ”Todistajanlausunnon lukeminen”, 1 ja 3 momentissa säädetään seuraavaa: ”1) Todistajanlausunto, joka on annettu saman asian valmisteluvaiheessa tuomarin edessä tai tuomioistuimen muun kokoonpanon edessä, on luettava, jos: – – 3. asianmukaisesti kutsuttu todistaja ei voi saapua tuomioistuimeen pidemmän tai määrittelemättömän ajan kuluessa, eikä häntä tarvitse tai voida kuulla toimivallan siirtämisen nojalla; 4. todistajaa ei löydetä kutsumista varten tai hän on kuollut; – – 3. Edellä 1 momentin 1–6 kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa todistajanlausunnot, jotka on annettu valmistelevasta menettelystä vastaavan viranomaisen edessä, on luettava [istunnossa], jos syytetty ja hänen oikeudellinen avustajansa, jos tällainen on valtuutettu tai nimetty, ovat osallistuneet kuulusteluun. Jos syytettyjä on enemmän kuin yksi, todistajanlausunnot, jotka liittyvät näitä syytettyjä vastaan esitettyihin syytteisiin, voidaan lukea vain niiden syytettyjen suostumuksella, joita ei ollut kutsuttu kuulusteluun tai jotka ovat vedonneet päteviin syihin poissaololleen.”
5.

Näyttöpäätetyötä koskevan direktiivin 9 artiklan otsikko on ”Työntekijöiden silmien ja näön suojelu”, ja siinä säädetään seuraavaa: ”1. Työntekijöiden on päästävä asianmukaiseen silmien ja näön tarkastukseen, jonka suorittajalla on siihen tarvittava pätevyys: – ennen näyttöpäätetyön aloittamista, – säännöllisin väliajoin sen jälkeen, ja – kun työntekijöillä on näköön liittyviä vaikeuksia, jotka saattavat johtua näyttöpäätetyöstä. 2. Työntekijöiden on päästävä silmälääkärin tutkimukseen, jos se 1 kohdassa tarkoitetun tarkastuksen tulosten perusteella on tarpeen. 3. Työntekijöille on annettava kyseiseen työhön sopivat, erityiset korjaavat apuneuvot, jos 1 kohdassa tarkoitetun tarkastuksen tai 2 kohdassa tarkoitetun tutkimuksen tulokset osoittavat sen olevan tarpeen eikä tavanomaisia korjaavia apuneuvoja voi käyttää. 4. Tämän artiklan mukaiset toimenpiteet eivät saa missään olosuhteissa aiheuttaa työntekijöille lisäkustannuksia. 5. Työntekijöille järjestettävä silmien ja näön suojelu voidaan järjestää osana kansallista terveydenhuoltojärjestelmää.”
5.

Direktiivin 2003/86 4 artiklan 1, 2 ja 5 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Jollei IV luvussa sekä 16 artiklassa säädetyistä edellytyksistä muuta johdu, jäsenvaltioiden on sallittava tämän direktiivin nojalla seuraavien perheenjäsenten maahantulo ja maassaoleskelu: a) perheenkokoajan aviopuoliso; b) perheenkokoajan ja hänen aviopuolisonsa alaikäiset lapset, mukaan luettuina lapset, jotka on adoptoitu asianomaisen jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen päätöksen tai sellaisen päätöksen mukaisesti, joka on kyseisen jäsenvaltion kansainvälisten velvoitteiden vuoksi täytäntöönpanokelpoinen ilman eri toimenpiteitä tai joka tunnustetaan kansainvälisten velvoitteiden mukaisesti; c) alaikäiset lapset, mukaan luettuina perheenkokoajan adoptoimat lapset, jos perheenkokoaja on näiden huoltaja ja lapset ovat hänen huollettavanaan. Jäsenvaltiot voivat myöntää luvan perheenyhdistämiseen myös silloin, kun kyseessä on yhteishuoltajuus, jos toinen vanhemmista antaa siihen suostumuksensa; d) alaikäiset lapset, mukaan luettuina perheenkokoajan aviopuolison adoptoimat lapset, jos aviopuoliso on näiden huoltaja ja lapset ovat hänen huollettavanaan. Jäsenvaltiot voivat myöntää luvan perheenyhdistämiseen myös silloin, kun kyseessä on yhteishuoltajuus, jos toinen vanhemmista antaa siihen suostumuksensa. Tässä artiklassa tarkoitettujen alaikäisten lasten on oltava asianomaisen jäsenvaltion lainsäädännössä määriteltyä täysi-ikäisyyden rajaa nuorempia ja naimattomia. – – 2. Jollei IV luvussa säädetyistä edellytyksistä muuta johdu, jäsenvaltiot voivat tämän direktiivin nojalla sallia lailla tai asetuksella seuraavien perheenjäsenten maahantulon ja maassa oleskelun: a) perheenkokoajan tai hänen aviopuolisonsa ensimmäisen asteen sukulaiset suoraan ylenevässä polvessa, jos nämä ovat perheenkokoajan tai hänen aviopuolisonsa huollettavina eivätkä saa kotimaassa riittävää tukea sukulaisiltaan; – – 5. Varmistaakseen asianomaisten kotoutumisen ja estääkseen pakkoavioliitot jäsenvaltiot voivat vaatia, että perheenkokoaja ja hänen aviopuolisonsa ovat täyttäneet tietyn vähimmäisiän, joka voi olla enintään 21 vuotta, ennen kuin aviopuoliso voi tulla perheenkokoajan luokse.”
64.

Tältä osin unionin tuomioistuin on jo todennut, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisille myynti- ja takaisinvuokrausliiketoimille (sale and lease back) on ominaista yhtäältä verovelvollisen (käsiteltävässä asiassa RED) rahoituslaitokselle (Raiffeisen) antaman omistusoikeuden ja toisaalta kyseisen rahoituslaitoksen verovelvolliselle antaman kiinteistöleasingin myöntäminen yhdistetysti ja yhtäaikaisesti. Niinpä on ratkaistava, onko omistusoikeuden ja kiinteistöleasingin myöntämistä tarkasteltava pääasian asiayhteydessä erikseen vai yhteisesti. ( 38 )
64.

Joka tapauksessa vaikuttaa siltä, että demokratian periaatetta kunnioitetaan ennemminkin varmistamalla, että Lissabonin sopimuksen laatijoiden, jotka saatuaan demokraattisen valtuutuksen neuvotella unionin perussopimuksiin tehtävistä tarkistuksista sopivat sisällyttävänsä niihin siirtymämääräyksiä, selvästi ilmaisema tarkoitus toteutuu täysimääräisesti. On nimittäin kiistatonta, että Lissabonin sopimuksen laatijoiden tarkoituksena oli ottaa käyttöön uudet äänestyssäännöt, joihin jätetään tietty joustovara, ja että he tästä syystä vahvistivat kaksi siirtymäkautta. Tämä on pöytäkirjan N:o 36 – joka, kuten valituksenalaisessa tuomiossa todettiin, kuuluu primaarioikeuteen perussopimusten ohella –, tarkoitus. ( 34 ) Kyseisen pöytäkirjan määräysten ajallista soveltamisalaa ei siten voida perusteettomasti lyhentää komission demokraattisempina pitämien sääntöjen varjolla.
75.

Kolmanneksi on todettava, että on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä tutkia, missä määrin Espon on maksettava korkoja vuosilta 2014–2015, koska saatu tuki oli sääntöjenvastaista. On siten todettava, että toisin kuin Veejaam, joka ei ollut saanut vuoden 2016 hakemukseensa liittyvää tukea, Espo on ennakkoratkaisupyynnön mukaan saanut tukea 1.4.2004 ja 31.12.2015 välisenä aikana. Tämän ratkaisuehdotuksen 65 kohdassa esitetyn oikeuskäytännön mukaan siinä tapauksessa, ettei tämä yhtiö ole velvollinen maksamaan saamaansa pääomaa takaisin, nousee näin ollen esiin kysymys, onko sen mahdollisesti maksettava korkoa tuen sääntöjenvastaisuuden ajalta.
57.

Totean, että edellä 55 kohdassa mainittua unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä on nykyään luettava arvonlisäverodirektiivin 138 artiklan 1 kohdan sanamuotoon myöhemmin tehtyjen muutosten valossa. Kyseisessä säännöksessä määritellään ne aineelliset edellytykset, joiden täyttyessä yhteisöluovutus on vapautettava verosta. Tarkemmin sanottuna ja direktiivin 2018/1910 ( 31 ) antamiseen saakka yhteisöluovutus oli vapautettava arvonlisäverosta ainoastaan, jos ”tavaran omistajalle kuuluva määräämisvalta on siirretty hankkijalle, jos luovuttaja osoittaa, että kyseinen tavara on lähetetty tai kuljetettu toiseen jäsenvaltioon, ja jos tämän lähettämisen tai kuljettamisen seurauksena tavara on fyysisesti poistunut luovutusjäsenvaltion alueelta”. ( 32 ) Antamalla direktiivin 2018/1910 unionin lainsäätäjä lisäsi uuden edellytyksen siitä, että sellaiselle ”verovelvolliselle tai sellaiselle [ei-verovelvolliselle] oikeushenkilölle, – – jolle tavarat luovutetaan, on annettu arvonlisäverotunniste muussa jäsenvaltiossa kuin tavaroiden lähetyksen tai kuljetuksen lähtöjäsenvaltiossa” ja kyseinen henkilö ”on ilmoittanut tämän arvonlisäverotunnisteen luovuttajalle”, kuten arvonlisäverodirektiivin 138 artiklan 1 kohdan b alakohdassa nyt säädetään.
63.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Juzgado de lo Contencioso-Administrativo no 2 de Valladolidin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Kaupallisissa toimissa tapahtuvien maksuviivästysten torjumisesta 16.2.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2011/7/EU 6 artiklaa on tulkittava siten, että oikeus aiheutuneista perintäkuluista maksettavaan 40 euron (vähimmäis)korvaukseen (tai sitä vastaavaan korvaukseen) koskee kutakin laskua (tai kaupallista toimea), josta peritään viivästyskorkoa. 2) Direktiivin 2011/7 4 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään yritysten ja viranomaisten välisten liiketoimien yhteydessä enintään 60 päivän maksuaika siten, että toimitettujen tavaroiden tai suoritettujen palvelujen hyväksymismenettelylle tai sopimuksenmukaisuuden tarkistamiselle varataan ensin 30 päivää ja toiset 30 päivää varataan sovitun hinnan tosiasialliselle maksamiselle, edellyttäen, että lisämääräajan käytön edellytyksenä on nimenomaisesti laissa säädetty tai sopimuksessa määrätty erityinen hyväksymis- tai tarkistusmenettely ja että lisämääräajan käyttäminen on objektiivisesti perusteltua kyseessä olevan sopimuksen erityisluonteen tai ‑piirteiden vuoksi. 3) Direktiivin 2011/7 2 artiklan 8 alakohtaa on tulkittava siten, että ”erääntynyt määrä” sisältää laskun arvonlisäverollisen kokonaismäärän perusteella lasketut viivästyskorot riippumatta siitä, onko velkoja maksanut ennakkoon tämän veron valtiolle.
24.

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kuitenkin esittänyt kysymyksensä direktiivin 2009/81 ja direktiivin 2014/24 asiaa koskevista säännöksistä. Se perustelee tätä sillä, että ”direktiivien asiassa sovellettavien säännösten sisältö on sama ja niillä on toisiinsa nähden analoginen tarkoitus”. ( 9 ) Näin on mahdollista tehdä, sillä kummankin direktiivin säännökset, joiden tulkintaa pyydetään, ovat olennaisesti samansisältöiset, joten unionin tuomioistuimen vastaus pätee samalla tavalla niihin molempiin. ( 10 )
81.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Tallinna Halduskohusin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Rautateiden ja maanteiden julkisista henkilöliikennepalveluista sekä neuvoston asetusten (ETY) N:o 1191/69 ja (ETY) N:o 1107/70 kumoamisesta 23.10.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1370/2007 2 artiklan e alakohtaa ja 3 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että yleistä sääntöä, jolla kaikki maanteiden henkilölinjaliikennepalveluja tarjoavat yritykset velvoitetaan kuljettamaan tiettyjä matkustajaryhmiä maksutta, on pidettävä julkisen palvelun velvoitteen asettamisena. 2) Asetuksen N:o 1370/2007 4 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa ei sallita sitä, että liikenteenharjoittajalle jätetään kansallisen lain nojalla maksamatta korvausta tämän julkisen palvelun velvoitteen täyttämisestä. 3) Asetuksen N:o 1370/2007 3 artiklan 3 kohdan mukaan jäsenvaltio voi olla soveltamatta tätä asetusta yleisiin sääntöihin, jotka koskevat taloudellisia korvauksia sellaisista julkisen palvelun velvoitteista, joilla vahvistetaan enimmäishinnat tietyille matkustajaryhmille, kunhan se ilmoittaa näistä säännöistä komissiolle ja antaa ilmoituksessa täydelliset tiedot toimenpiteestä. 4) Julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisestä maksettavien korvausten on oltava asetuksen N:o 1370/2007 4 ja 6 artiklassa ja sen liitteessä olevien säännösten mukaisia. Jos yleisillä säännöillä asetettujen hintavelvoitteiden täyttämisestä myönnetyt korvaukset maksetaan asetuksen N:o 1370/2007 mukaisesti, niitä ei pidetä valtiontukena, ne soveltuvat sisämarkkinoille eikä niistä tarvitse ilmoittaa ennakolta komissiolle.
84.

Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on itse todennut, on ensinnäkin unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön nojalla selvää, että jos jäsenvaltio käyttää sille kuudennen direktiivin 4 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa annettua valtaa, kansallisessa täytäntöönpanolainsäädännössä on huolehdittava, että verovelvollisia on vain yksi ja että konsernille myönnetään vain yksi arvonlisäverotunniste. ( 25 ) Vaikka kyseisestä oikeuskäytännöstä ei seuraa, että kyseessä olisi oltava tietty henkilö, unionin tuomioistuin on kuitenkin sittemmin todennut, että jos arvonlisäveroryhmä on olemassa, ryhmä itse on arvonlisäverovelvollinen. ( 26 )
66.

On seuraavaksi todettava, että tiettyjen lääkkeiden ( 53 ) tapauksessa niiden korvaaminen hoidon aikana muilla vastaavilla joko geneerisillä tai vertailulääkkeillä on vasta-aiheista lääketieteellisistä syistä. Tämä koskee erityisesti yhtä pääasiassa kyseessä olevista lääkkeistä, kuten Impexeco ja PI Pharma toteavat unionin tuomioistuimen kysymyksiin antamassaan vastauksessa. Toisin kuin nämä asianosaiset väittävät, tämä ei suinkaan osoita uuden tavaramerkin kiinnittämisen olevan välttämätöntä, vaan näyttää mielestäni toteen sen, että tällaisen lääkkeen varustaminen uudelleen tavaramerkillä ei ole hyväksyttävää lääketieteelliseltä kannalta. Jos nimittäin lääkkeen korvaaminen toisella lääkkeellä hoidon aikana on lääketieteellisin perustein kielletty, lääkkeen nimen vaihtaminen saattaa johtaa terveydenhuollon ammattilaisia ja potilaita harhaan, mistä voi aiheutua vakavia terveyshaittoja. Lääkkeen nimi on perustellusti mainittava myyntilupahakemuksessa. Lääkkeiden tapauksessa tuotteen nimellä on laajempi merkitys kuin tavaramerkillä, joka on pelkästään osoitus tuotteen alkuperästä.
2)

Jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa nimenomaisesti suljetaan pois tiettyä ajankohtaa edeltävien mutta direktiivin 2008/104 täytäntöönpanon määräajan jälkeisten toimeksiantokausien huomioon ottaminen, kun tällainen poissulkeminen on merkityksellistä sen määrittämiseksi, onko vuokratyötä käytetty väärin, on direktiivin 2008/104 5 artiklan 5 kohdan vastainen, kun siinä lyhennetään toimeksiantokauden pituutta, johon vuokratyöntekijä voisi muutoin vedota. Kahden yksityisen välisessä horisontaalisessa oikeusriidassa unionin oikeuden vastaista jäsenvaltion lainsäädäntöä, jossa säädetään tällaisesta poissulkemisesta, on kuitenkin jätettävä soveltamatta vain, jos tämä ei edellytä jäsenvaltion lainsäädännön contra legem -tulkintaa, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on ratkaistava.
10.

Yleisen tietosuoja-asetuksen 5 artiklassa vahvistetaan henkilötietojen käsittelyä koskevat periaatteet seuraavasti: ”1. Henkilötietojen suhteen on noudatettava seuraavia vaatimuksia: a) niitä on käsiteltävä lainmukaisesti, asianmukaisesti ja rekisteröidyn kannalta läpinäkyvästi (’lainmukaisuus, kohtuullisuus ja läpinäkyvyys’); b) ne on kerättävä tiettyä, nimenomaista ja laillista tarkoitusta varten, eikä niitä saa käsitellä myöhemmin näiden tarkoitusten kanssa yhteensopimattomalla tavalla; myöhempää käsittelyä yleisen edun mukaisia arkistointitarkoituksia taikka tieteellisiä tai historiallisia tutkimustarkoituksia tai tilastollisia tarkoituksia varten ei katsota 89 artiklan 1 kohdan mukaisesti yhteensopimattomaksi alkuperäisten tarkoitusten kanssa (’käyttötarkoitussidonnaisuus’); c) henkilötietojen on oltava asianmukaisia ja olennaisia ja rajoitettuja siihen, mikä on tarpeellista suhteessa niihin tarkoituksiin, joita varten niitä käsitellään (’tietojen minimointi’); d) henkilötietojen on oltava täsmällisiä ja tarvittaessa päivitettyjä; on toteutettava kaikki mahdolliset kohtuulliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että käsittelyn tarkoituksiin nähden epätarkat ja virheelliset henkilötiedot poistetaan tai oikaistaan viipymättä (’täsmällisyys’); e) ne on säilytettävä muodossa, josta rekisteröity on tunnistettavissa ainoastaan niin kauan kuin on tarpeen tietojenkäsittelyn tarkoitusten toteuttamista varten; henkilötietoja voidaan säilyttää pidempiä aikoja, jos henkilötietoja käsitellään ainoastaan yleisen edun mukaisia arkistointitarkoituksia taikka tieteellisiä tai historiallisia tutkimustarkoituksia tai tilastollisia tarkoituksia varten 89 artiklan 1 kohdan mukaisesti edellyttäen, että tässä asetuksessa vaaditut asianmukaiset tekniset ja organisatoriset toimenpiteet on pantu täytäntöön rekisteröidyn oikeuksien ja vapauksien turvaamiseksi (’säilytyksen rajoittaminen’); f) niitä on käsiteltävä tavalla, jolla varmistetaan henkilötietojen asianmukainen turvallisuus, mukaan lukien suojaaminen luvattomalta ja lainvastaiselta käsittelyltä sekä vahingossa tapahtuvalta häviämiseltä, tuhoutumiselta tai vahingoittumiselta käyttäen asianmukaisia teknisiä tai organisatorisia toimia (’eheys ja luottamuksellisuus’). 2. Rekisterinpitäjä vastaa siitä, ja sen on pystyttävä osoittamaan se, että 1 kohtaa on noudatettu (’osoitusvelvollisuus’).”
8.

Direktiivin 2003/87 10 a artiklan, jonka otsikko on ”Yhdenmukaistettua maksutta tapahtuvaa jakoa koskevat [unionin] laajuiset siirtymäsäännökset”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Komissio hyväksyy viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2010 jäljempänä 4, 5, 7 ja 12 kohdassa tarkoitettujen päästöoikeuksien jakamista koskevia yhteisön laajuisia ja täysin yhdenmukaistettuja täytäntöönpanotoimenpiteitä, mukaan lukien 19 kohdan yhdenmukaistettua soveltamista varten tarpeelliset säännökset. Nämä toimenpiteet, joiden tarkoituksena on muuttaa tämän direktiivin muita kuin keskeisiä osia täydentämällä sitä, hyväksytään 23 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua valvonnan käsittävää sääntelymenettelyä noudattaen. Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetuilla toimenpiteillä on siinä määrin kuin se on toteutettavissa määriteltävä [unionin] laajuiset ennakolta asetetut vertailuarvot sen varmistamiseksi, että oikeudet jaetaan tavalla, joka tarjoaa kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseen ja energiatehokkaisiin tekniikkoihin liittyviä kannustimia, ja siten, että otetaan huomioon tehokkaimmat tekniikat, korvaavat ratkaisut, vaihtoehtoiset tuotantomenetelmät, tehokas yhteistuotanto, prosessikaasujen energian tehokas talteenotto, biomassan käyttö sekä hiilidioksidin talteenotto ja varastointi, jos tällaisia laitoksia on käytettävissä, ja ettei jaolla kannusteta päästöjen lisäämiseen. Maksuttomia päästöoikeuksia ei saa jakaa sähköntuotannolle lukuun ottamatta tapauksia, jotka kuuluvat 10 c artiklan soveltamisalaan, ja prosessikaasuista tuotettua sähköä. Kullakin toimialalla ja toimialan osalla vertailuarvot lasketaan periaatteessa tuotteille eikä tuotantopanoksille, jotta kasvihuonekaasupäästöjen vähennykset ja energiatehokkuudesta saatavat säästöt kunkin tuotantoprosessin aikana kyseisellä toimialalla tai toimialan osalla ovat mahdollisimman suuret. – –”
99.

Edellä esitetyt näkökohdat huomioon ottaen ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalenin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Kilpailukykyisen tavaraliikenteen eurooppalaisesta rautatieverkosta 22.9.2010 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusta (EU) N:o 913/2010, sellaisena kuin se on muutettuna 11.12.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 1316/2013, luettuna yhdessä yhtenäisestä eurooppalaisesta rautatiealueesta 21.11.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2012/34/EU 27 artiklan 1 ja 2 kohdan ja liitteessä IV olevan 3 kohdan a alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että rataverkon haltijoiden on säänneltävä verkkoselostuksessaan menettelyä, jonka mukaisesti ratakapasiteetin käyttöoikeutta koskevat hakemukset jätetään kyseisen asetuksen 13 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulle keskitetylle palvelupisteelle. 2) Verkkoselostuksen tutkimisen yhteydessä sääntelyelimen on noudatettava asetuksen N:o 913/2010, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1316/2013, 20 artiklaa, ja sääntelyelin on velvollinen ennen päätöksensä antamista kuulemaan muita asianomaisia kansallisia sääntelyelimiä omaksuakseen mahdollisuuksien mukaan yhtenäisen lähestymistavan. 3) Johtokunnan asetuksen N:o 913/2010, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1316/2013, 14 artiklan 1 kohdan nojalla vahvistamat puitteet ratakapasiteetin käyttöoikeuden myöntämiselle tavaraliikennekäytävällä eivät ole unionin oikeuden toimi eivätkä sido kansallista sääntelyelintä.
81.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Krajský soud v Brněn esittämään ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Koostettu ainesosa, jolla on elintarvikkeena käytettävistä kaakao- ja suklaatuotteista 23.6.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/36/EY liitteessä I olevan A osan 2 kohdan c alakohdan mukainen nimitys, on elintarviketietojen antamisesta kuluttajille 25.10.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1169/2011 18 artiklan 1 ja 2 kohdan, luettuina yhdessä saman asetuksen 17 artiklan 1 kohdan kanssa, mukaisesti mainittava sen elintarvikkeen ainesosaluettelossa, jonka osa se on, tällä nimityksellä, joka on asetuksen N:o 1169/2011 2 artiklan 2 kohdan n alakohdan mukaisesti myös sen virallinen nimi. Virallinen nimi on annettava asetuksen N:o 1169/2011 15 artiklassa edellytettävällä kielellä. Tällaisen koostetun ainesosan ainesosaluettelo voidaan asetuksen N:o 1169/2011 liitteessä VII olevan E osan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti jättää pois vain, jos kyseistä nimitystä käytetään koostetusta ainesosasta kaupan pidettävän elintarvikkeen ainesosaluettelossa.
91.

Tämä johtuu myös siitä, että asetuksen N:o 659/1999 20 artiklan 2 kohtaa muutettiin asetuksella N:o 734/2013 siten, että kanteluissa on nyt noudatettava pakollista lomaketta, ( 35 ) jossa kantelijoiden edellytetään antavan tietoja muun muassa väitetyn tukitoimenpiteen erityispiirteistä, kantelun perusteista ja kyseisen toimenpiteen soveltuvuudesta sisämarkkinoille. Asetuksen N:o 659/1999 10 artiklan 1 kohdan toisesta alakohdasta, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 734/2013, ilmenee, että komissio on velvollinen tutkimaan vain kantelut, jotka on tehty käyttäen kantelulomaketta (ja jotka on tehnyt asianomainen osapuoli). ( 36 ) Asetuksen N:o 734/2013 johdanto-osan 14 perustelukappaleen mukaan ”kantelut, jotka eivät täytä näitä [kahta edellytystä], olisi säilytettävä yleisinä markkinatietoina, eikä niiden olisi välttämättä johdettava viran puolesta tehtävään tutkintaan”. Jos komissiolla katsottaisiin olevan velvollisuus tutkia kantelua laajemmin kuin vain kolmannen sen tietoon oma-aloitteisesti saattamien tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen osalta, asianomaiset osapuolet voisivat kiertää velvollisuutta noudattaa kantelulomaketta ja siten heikentää asetuksella N:o 734/2013 tehtyjä muutoksia.