Asia C-42/17

Rikosoikeudenkäynti, jossa vastaajina ovat

M.A.S. ja M.B.

(Corte costituzionalen esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – SEUT 325 artikla – Tuomio 8.9.2015, Taricco ym. (C-105/14, EU:C:2015:555) – Arvonlisäverorikoksia koskeva rikosoikeudenkäynti – Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään vanhentumisajoista, jotka voivat johtaa siihen, että rikoksista ei rangaista – Euroopan unionin taloudellisiin etuihin kohdistuva vahinko – Velvollisuus jättää soveltamatta kansallisen oikeuden säännöksiä, jotka saattavat olla ristiriidassa jäsenvaltioille unionin oikeudessa asetettujen velvollisuuksien kanssa – Rikosoikeudellinen laillisuusperiaate

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 5.12.2017

Jäsenvaltioiden on taattava unionin omien varojen tehokas kantaminen (ks. vastaavasti tuomio 7.4.2016, Degano Trasporti, C-546/14, EU:C:2016:206, 21 kohta). Tässä tarkoituksessa kyseisten jäsenvaltioiden on perittävä takaisin unionin omia varoja vastaavat summat, jotka petosten vuoksi ovat jääneet pois unionin talousarviosta. Jotta taataan arvonlisäverotulojen kantaminen täysimääräisesti ja samalla unionin taloudellisten etujen suojaaminen, jäsenvaltioilla on vapaus valita sovellettavat seuraamukset, jotka voivat olla hallinnollisia tai rikosoikeudellisia seuraamuksia tai niiden molempien yhdistelmä (ks. vastaavasti tuomio 26.2.2013, Åkerberg Fransson, C-617/10, EU:C:2013:105, 34 kohta ja tuomio Taricco, 39 kohta). Tältä osin on kuitenkin todettava ensimmäiseksi, että rikosoikeudelliset seuraamukset voivat olla välttämättömiä tiettyjen törkeiden arvonlisäveropetosten tehokkaaksi ja ennaltaehkäiseväksi torjumiseksi (ks. vastaavasti tuomio Taricco, 39 kohta). Näin ollen noudattaakseen SEUT 325 artiklan 1 kohdassa määrättyjä velvollisuuksiaan jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että unionin taloudellisiin etuihin kohdistuvista törkeistä arvonlisäveropetoksista voidaan rangaista rikosoikeudellisilla seuraamuksilla, jotka ovat tehokkaita ja ennaltaehkäiseviä (ks. vastaavasti tuomio Taricco, 42 ja 43 kohta). Näin ollen on katsottava, että jäsenvaltiot eivät ole noudattaneet SEUT 325 artiklan 1 kohdan mukaisia velvollisuuksiaan silloin, kun törkeistä arvonlisäveropetoksista määrätyillä rikosoikeudellisilla seuraamuksilla ei voida tehokkaasti varmistaa tämän veron kantamista täysimääräisesti. Tältä osin jäsenvaltioiden on myös huolehdittava siitä, että kansallisessa oikeudessa säädetyillä vanhentumissäännöillä mahdollistetaan tehokas rangaistusten määrääminen tällaisiin petoksiin liittyvistä rikoksista. (ks. 32–36 kohta)

Ensimmäiseksi kansallisen lainsäätäjän tehtävänä on säätää vanhentumissäännöistä, joilla SEUT 325 artiklan mukaisia velvoitteita voidaan noudattaa unionin tuomioistuimen tuomion Taricco 58 kohdassa esittämien toteamusten valossa. Tälle lainsäätäjälle nimittäin kuuluu sen varmistaminen, että rikosasioihin sovellettava kansallisen vanhentumisjärjestelmän seurauksena ei ole se, että huomattava määrä törkeitä arvonlisäverorikoksia jää rankaisematta, ja sen takaaminen, että vanhentumisjärjestelmässä syytettyjä ei kohdella ankarammin sellaisten petosten tapauksessa, jotka kohdistuvat asianomaisen jäsenvaltion taloudellisiin etuihin, kuin sellaisten petosten tapauksessa, jotka kohdistuvat unionin taloudellisiin etuihin. Tässä yhteydessä on muistutettava, että se seikka, että kansallinen lainsäätäjä pidentää vanhentumisaikaa ja soveltaa sitä välittömästi myös tekoihin, joista asianomaista syytetään ja jotka eivät ole vielä vanhentuneet, ei lähtökohtaisesti ole ristiriidassa rikosoikeudellisen laillisuusperiaatteen kanssa (ks. vastaavasti tuomio Taricco, 57 kohta ja Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntö, johon siinä viitataan). Tähän on kuitenkin lisättävä, että unionin taloudellisten etujen suojaaminen rikosoikeudellisten seuraamusten käyttöönotolla kuuluu SEUT 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun unionin ja jäsenvaltioiden jaettuun toimivaltaan. Käsiteltävässä asiassa pääasian tosiseikkojen ajankohtana unionin lainsäätäjä ei vielä ollut yhdenmukaistanut arvonlisäverorikoksiin sovellettavaa vanhentumisjärjestelmää; tämä yhdenmukaistaminen on sittemmin toteutettu vain osittain unionin taloudellisiin etuihin kohdistuvien petosten torjunnasta rikosoikeudellisin keinoin 5.7.2017 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2017/1371 (EUVL 2017, L 198, s. 29). Kyseisenä ajankohtana Italian tasavalta saattoi siis vapaasti päättää, että sen oikeusjärjestyksessä vanhentumisjärjestelmä kuuluu rikosten ja seuraamusten määrittämistä koskevien sääntöjen tavoin aineellisen rikosoikeuden alaan ja että näin ollen siihen sovelletaan viimeksi mainittujen sääntöjen tavoin rikosoikeudellista laillisuusperiaatetta. (ks. 41–45 kohta)

Rikosoikeudellisesta laillisuusperiaatteesta johtuvista vaatimuksista on todettava ensimmäiseksi, että Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on todennut Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklan 1 kappaleesta, että tämän periaatteen mukaan rikosoikeudellisten säännösten on oltava tiettyjen saatavuutta ja ennustettavuutta koskevien vaatimusten mukaisia sekä rikoksen että seuraamuksen määrittelemisen osalta (ks. tuomio 15.11.1996, Cantoni v. Ranska, CE:ECHR:1996:1115JUD001786291, 29 kohta, tuomio 7.2.2002, E.K. v. Turkki, CE:ECHR:2002:0207JUD002849695, 51 kohta, tuomio 29.3.2006, Achour v. Ranska, CE:ECHR:2006:0329JUD006733501, 41 kohta ja tuomio 20.9.2011, OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Venäjä, CE:ECHR:2011:0920JUD001490204, 567–570 kohta). Toiseksi on korostettava, että sovellettavan lain täsmällisyyden vaatimus, joka on olennainen osa mainittua periaatetta, merkitsee, että laissa määritellään selkeästi rikokset ja niistä määrättävät rangaistukset. Tämä edellytys täyttyy, kun kyseinen henkilö voi tietää kyseessä olevan säännöksen tai määräyksen sanamuodon ja tarvittaessa tuomioistuinten siitä antaman tulkinnan perusteella, mitkä toimet tai laiminlyönnit synnyttävät sen rikosoikeudellisen vastuun (ks. vastaavasti tuomio 28.3.2017, Rosneft, C-72/15, EU:C:2017:236, 162 kohta). Kolmanneksi rikoslain taannehtivuuskiellon periaate estää muun muassa sen, että tuomioistuin voi rikosoikeudenkäynnin aikana joko määrätä rikosoikeudellisia seuraamuksia käyttäytymisestä, jota ei ole kielletty ennen rikoksen tekemistä voimaan saatetussa kansallisessa säännössä, tai ankaroittaa tällaisen menettelyn kohteena olevien henkilöiden rikosoikeudelliseen vastuuseen sovellettavaa järjestelmää (ks. analogisesti tuomio 8.11.2016, Ognyanov, C-554/14, EU:C:2016:835, 62–64 oikeuskäytäntöviittauksineen). (ks. 55–57 kohta)