Kyseisellä säännöksellä jäsenvaltioille annetulla mahdollisuudella pyritään näet estämään se, että emoyhtiö saisi kaksinkertaisen veroedun, joka aiheutuu yhtäältä direktiivin 4 artiklan 1 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan perusteella verosta vapautetusta voitosta ja toisaalta veron alennuksesta, joka saadaan näiden voittojen jakamisesta johtuvaan osuuden arvon alenemiseen perustuvasta vähennyksestä (ks. vastaavasti tuomio 22.12.2008, Les Vergers du Vieux Tauves, C-48/07 , EU:C:2008:758 , 42 kohta). Tältä kannalta katsoen direktiivin 90/435 4 artiklan 2 kohtaa on välttämättä tulkittava siten, että sillä sallitaan jäsenvaltioiden estävän ainoastaan sen, että emoyhtiö saisi edellisessä tuomion kohdassa tarkoitetun kaksinkertaisen veroedun. Tulkinnalla, jolla sallittaisiin jäsenvaltioiden epäävän emoyhtiöiltä sellaisten korkojen vähennysoikeuden, jotka eivät ole sidoksissa kyseiset vapautetut voitot tuottavien osuuksien hankintaan, mentäisiin selvästi pidemmälle kuin tällaisen tavoitteen saavuttamiseksi on tarpeen.

Eri jäsenvaltioissa sijaitseviin emo- ja tytäryhtiöihin sovellettavasta yhteisestä verojärjestelmästä 23.7.1990 annetun neuvoston direktiivin 90/435/ETY 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä vuoden 1992 tuloverolain, sellaisena kuin tämä on yhteensovitettuna 10.4.1992 annetulla kuninkaan asetuksella ja vahvistettuna 12.6.1992 annetulla lailla, 198 §:n 10 kohdan kaltaiselle kansalliselle säännökselle, jonka perusteella emoyhtiön lainakorot eivät ole vähennettävissä kyseisen emoyhtiön veronalaisesta voitosta siihen määrään asti, joka on yhtä suuri kuin kyseisen emoyhtiön tytäryhtiönsä pääomasta alle vuoden ajan omistaman osuuden tuottamat, verotuksessa jo vähennyskelpoiset osingot, vaikkei kyseisten korkojen maksamisella olisi yhteyttä näiden osuuksien rahoittamiseen.

Direktiivin 90/435 1 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei sillä sallita jäsenvaltioiden soveltavan vuoden 1992 tuloverolain, sellaisena kuin tämä on yhteensovitettuna 10.4.1992 annetulla kuninkaan asetuksella ja vahvistettuna 12.6.1992 annetulla lailla, 198 §:n 10 kohdan kaltaista kansallista säännöstä, koska tällä mennään pidemmälle kuin veropetosten ja väärinkäytösten estämiseksi on tarpeen.

Kuten julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 51 kohdassa toteaa, direktiivin 90/435 1 artiklan 2 kohta heijastelee unionin oikeuden yleistä periaatetta, jonka mukaan oikeuden väärinkäyttö on kiellettyä (ks. tuomio 5.7.2007, Kofoed, C-321/05, EU:C:2007:408, 38 kohta), joten oikeussubjektit eivät saa vedota unionin oikeusnormeihin vilpillisesti tai käyttää niitä väärin (ks. vastaavasti mm. tuomio 21.2.2006, Halifax ym., C-255/02, EU:C:2006:121, 69 kohta ja tuomio 28.7.2016, Kratzer, C-423/15, EU:C:2016:604, 37 kohta). Näin ollen on syytä todeta, että – kuten myös julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 52 kohdassa korostaa – direktiivin 90/435 1 artiklan 2 kohta on periaatteellinen säännös, jonka sisältöä selvennetään yksityiskohtaisesti tämän saman direktiivin muilla säännöksillä, erityisesti sen 4 artiklan 2 kohdalla, jolla pyritään nimenomaisesti estämään emoyhtiöiden tekemän kaksinkertaisen verovähennyksen kaltaiset väärinkäytökset (ks. analogisesti tuomio 17.10.1996, Denkavit ym., C-283/94, C-291/94 ja C-292/94, EU:C:1996:387, 31 kohta). Ensimmäiseen kysymykseen annetusta vastauksesta ilmenee, että direktiivin 90/435 4 artiklan 2 kohta on esteenä vuoden 1992 tuloverolain 198 §:n 10 kohdan kaltaiselle kansalliselle säännökselle, koska tällä mennään niitä toimenpiteitä pidemmälle, joita unionin lainsäätäjä on pitänyt asianmukaisina sen välttämiseksi, että emoyhtiöt käyttäisivät väärin mahdollisuutta tehdä kaksinkertainen verovähennys.

(ks. 60–63 kohta ja tuomiolauselma 2)