ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 112/25

Kanne 29.1.2018 – Euroopan komissio v. Itävallan tasavalta

(Asia C-51/18)

(2018/C 112/32)

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamiehet: N. Gossement ja B.-R. Killmann)

Vastaaja: Itävallan tasavalta

Vaatimukset

Kantaja vaatii, että asia ratkaistaan seuraavasti:

— Itävallan tasavalta ei ole noudattanut arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska se on säätänyt arvonlisäverolliseksi alkuperäisen taideteoksen tekijän oikeudesta jälleenmyyntikorvaukseen johtuvan hyvityksen

— Itävallan tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Kantaja vetoaa kanteen tueksi seuraaviin seikkoihin.

Itävalta perii arvonlisäveroa alkuperäisen kuvataideteoksen tekijälle sen jälleenmyynnin yhteydessä kuuluvasta hyvityksestä, joka on otettu Itävallassa käyttöön saatettaessa kansallisen oikeusjärjestyksen osaksi alkuperäisen taideteoksen tekijän oikeudesta jälleenmyyntikorvaukseen 27.9.2001 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2001/84/EY (1). Itävalta rikkoo siten arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2 artiklaa.

Jälleenmyyntikorvauksen yhteydessä tekijän ja maksuvelvollisen välillä ei ole suoritusten vaihtoon perustuvaa suhdetta. Jälleenmyyntikorvauksesta tekijälle maksettava osa perustuu lakiin ja on säännelty siten, että luovuttajan – tai jokaisen jälleenluovutuksessa osallisena olleen – on maksettava tekijälle hyvitys ilman mitään tekijän siinä yhteydessä tekemää suoritusta. Tekijän suoritus on täytetty lopullisesti jo ennen jälleenluovutusta siten, että tekijä on saattanut alkuperäisen teoksensa vaihdantaan ensimmäisen kerran.

Tekijälle jälleenmyyntikorvauksena maksettava hyvitys ei siten ole vastike tekijän mistään suorituksesta, vaan hyvitys määräytyy pelkästään jälleenluovutuksesta saadun hinnan perusteella eikä tekijä voi vaikuttaa sen suuruuteen. Tekijällä on oikeus hyvitykseen ilman, että hänen olisi tehtävä tai että edes voisi tehdä minkäänlaista suoritusta tekemällä jotain tai myöskään jättämällä jotain tekemättä. Tästä seuraa, ettei jälleenmyyntikorvaus ole arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2 artiklassa tarkoitettu vastike tavaroiden luovutuksesta tai palvelujen suorituksesta.

(1) Alkuperäisen taideteoksen tekijän oikeudesta jälleenmyyntikorvaukseen 27.9.2001 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2001/84/EY (EYVL 2001, L 272, s. 3).
Kroatia rikkoo yhteisön valvontajärjestelmästä, jonka tarkoituksena on varmistaa yhteisen kalastuspolitiikan sääntöjen noudattaminen, 20.11.2009 annettua neuvoston asetusta (EY) N:o 1224/2009 ja 8.4.2011 annettua komission täytäntöönpanoasetusta (EU) N:o 404/2011. Ilman Slovenian suostumusta kroatialaiset poliisiveneet saattavat Slovenian vesillä kalastavia kroatialaisia kalastajia ja estävät näin slovenialaisia kalastuksentarkastajia suorittamasta valvontaa. Samanaikaisesti Kroatian viranomaiset määräävät kroatialaisille kalastajille, jotka kalastavat Slovenian vesillä, jotka Kroatia ottaa haltuunsa, sakkoja laittomasta rajanylityksestä ja laittomasta kalastuksesta. Kroatia ei myöskään lähetä Slovenialle mitään tietoja kroatialaisten alusten toiminnasta Slovenian vesillä, kuten edellä mainituissa kahdessa asetuksessa edellytetään. Näin tehdessään Kroatia estää Sloveniaa valvomasta tämän suvereniteetin piiriin ja lainkäyttövaltaan kuuluvia vesiä, ei kunnioita Slovenian yksinomaista toimivaltaa tämän aluevesien osalta rannikkovaltiona, ja rikkoo näin asetusta (EY) N:o 1224/2009 ja asetusta (EU) N:o 404/2011.
2)

Onko [– –] asetuksen N:o 650/2012 3 artiklan 1 kohdan g alakohtaa tulkittava siten, että perillisaseman vahvistava asiakirja, kuten puolalaisen notaarin laatima perillisaseman vahvistava asiakirja, jonka notaari on laatinut kaikkien tämän aseman vahvistamista koskevan menettelyn osapuolten riidattoman hakemuksen mukaisesti ja jolla on tuomioistuimen lainvoiman saaneen perintösaannon toteamista koskevan päätöksen oikeusvaikutukset, on tässä säännöksessä tarkoitettu päätös? Onko [– –] asetuksen N:o 650/2012 3 artiklan 2 kohdan ensimmäinen virke siis ymmärrettävä siten, että perillisaseman vahvistavan asiakirjan laativaa notaaria on pidettävä viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitettuna tuomioistuimena?
—

Onko SEUT 107 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että käsiteltävässä asiassa kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa seuraavaa tukea on tai ei ole pidettävä valikoivana ja/tai sellaisena, joka on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan: yritykselle, joka toteuttaa strategisesti tärkeän hankkeen, kuten NordBalt-hankkeen, myönnetty tuki; yrityksille, joiden tehtävänä on turvata sähkön toimitusvarmuus tiettynä ajanjaksona, myönnetty tuki; tuki, jolla korvataan tappioita, jotka kuvastavat markkinaolosuhteita ja joita aiheutuu tosiasiallisesti henkilöille, kuten nyt kyseessä oleville aurinkosähkövoimaloiden rakennuttajille, siitä, että valtio kieltäytyy täyttämästä annettuja sitoumuksia (kansallisten sääntelymuutosten vuoksi); yrityksille (verkko-operaattoreille) myönnetty tuki, jonka tavoitteena on korvata tosiasiallisia tappioita, joita tällaisille yrityksille on aiheutunut velvoitteesta ostaa sähköä kiinteään hintaan julkisen edun mukaisia palveluja tarjoavilta sähköntuottajilta ja tasapainottaa sähköntuotantoa?
3)

Onko matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 295/91 kumoamisesta 11.2.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 261/2004 5, 6, 7 ja 8 artiklaa tulkittava siten, että lennosta vastaavan lentoliikenteen harjoittajan on – asetuksen 7 artiklassa säädetyn korvausvelvollisuuden välttääkseen – silloin, kun kyseessä on määränpäähän saapumisen pitkäaikainen viivästyminen, väitettävä ja osoitettava, että se on toteuttanut kohtuudella edellytettäviä toimenpiteitä reitittääkseen lentomatkustajan uudelleen sellaisen lentoyhteyden kautta, jonka avulla tämä todennäköisesti saapuu määränpäähänsä ilman pitkäaikaista viivästymistä.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 5/17

Valitus, jonka Uniwersytet Wrocławski on tehnyt 24.8.2017 unionin yleisen tuomioistuimen (kahdeksas jaosto) asiassa T-137/16, Uniwersytet Wrocławski v. REA, 13.6.2017 antamasta määräyksestä

(Asia C-515/17 P)

(2018/C 005/24)

Oikeudenkäyntikieli: puola

Asianosaiset

Valittaja: Uniwersytet Wrocławski (edustajat: A. Krawczyk-Giehsmann ja K. Szarek, adwokaci)

Muu osapuoli: tutkimuksen toimeenpanovirasto (REA)

Vaatimukset

— riidanalainen määräys on kumottava;

— on todettava, että kanne on nostettu asianmukaisesti;

— muu osapuoli on velvoitettava korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Ensimmäinen valitusperuste koskee Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan rikkomista. Mainittu valitusperuste perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut kyseistä määräystä virheellisesti ja suhteellisuusperiaatteen ja toissijaisuusperiaatteen vastaisesti siltä osin kuin se ei ole ottanut huomioon sitä, että oikeudellisen neuvonantajan (radca prawny) ja yliopiston välinen oikeussuhde perustuu riippumattomuuteen ja osapuolten tasa-arvoisuuteen ja että oikeudellisen neuvonantajan (radca prawny) ammatille itsessään on Puolan oikeusjärjestelmässä luonteenomaista riippumattomuus ja se, etteivät kyseiset ammatinharjoittajat toimi kolmannen osapuolen alaisuudessa, ja että kyseessä on julkista luottamusta nauttiva ammatti.

Toinen valitusperuste koskee sitä, että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut 23.4.2015 annetun työjärjestyksen 119 artiklaa. Mainittu valitusperuste perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole asianmukaisesti perustellut ratkaisuaan, koska valituksenalaisen määräyksen perusteluissa se on esittänyt abstraktin lausuman eikä ole liittänyt esittämäänsä näkemystä käsiteltävänä olleen asian tosiseikkoihin, ja näin ollen se on merkittävästi rajoittanut valittajan mahdollisuutta todelliseen puolustukseen.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 437/23

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Tribunal de première instance de Liège (Belgia) on esittänyt 19.10.2017 – Benoît Sauvage ja Kristel Lejeune v. Belgian valtio

(Asia C-602/17)

(2017/C 437/28)

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Tribunal de première instance de Liège

Pääasian asianosaiset

Kantajat: Benoît Sauvage ja Kristel Lejeune

Vastaaja: Belgian valtio

Ennakkoratkaisukysymys

”Rikotaanko Belgian ja Luxemburgin suurherttuakunnan välisen kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi 17.9.1970 tehdyn sopimuksen 15 artiklan 1 kappaleella, tulkittuna siten, että sen perustella saadaan rajoittaa lähdevaltion verotusvaltaa niin, että se voi verottaa Belgiassa asuvan ja luxemburgilaisen työnantajan palveluksessa työskentelevän työntekijän palkkaa ainoastaan siltä osin kuin ne on saatu työskentelystä Luxemburgin alueella, ja tulkittuna siten, että sillä annetaan asuinvaltiolle valta verottaa sitä palkan osaa, joka on saatu työskentelystä Luxemburgin alueen ulkopuolella, sekä tulkittuna siten, että työntekijän edellytetään olevan päivittäin pysyvästi läsnä työnantajansa toimipaikassa, vaikka on riidatonta, että objektiivisten ja todennettavissa olevien seikkojen perusteella ja joustavasti suoritetun oikeudellisen arvioinnin perusteella on niin, että hän käy tässä toimipaikassa säännöllisesti, ja edelleen tulkittuna siten, että siinä edellytetään tuomioistuimen arvioivan, muodostuuko jokin osuus työvuoden 220 työpäivästä tällaisesta eri paikoissa tehdystä päivittäisestä työstä ja mikä tämä osuus on, SEUT 45 artiklaa, koska se muodostaa verotuksellisen esteen, joka saattaa saada verovelvolliset luopumaan rajatylittävistä tehtävistä, ja loukataanko sillä yleistä oikeusvarmuuden periaatetta siitä syystä, ettei sillä varmisteta vakaata ja turvattua verojärjestelmää, jossa sellaisen Belgiassa asuvan työntekijän kaikki ansiotulot, jonka työnantajan tosiasiallinen johto sijaitsee Luxemburgin suurherttuakunnassa, vapautettaisiin kokonaisuudessaan verosta, ja siitä syystä, että verovelvollisen tulot voivat joutua kokonaan tai osittain kaksinkertaisen verotuksen kohteeksi ja ettei tällainen ennakoimaton järjestelmä tarjoa verovelvolliselle mitään oikeusvarmuutta?”
1)

Onko tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 ( 1 ) kumoamisesta 27.11.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/2003 (EUVL L 338, s. 1, sellaisena kuin se on muutettuna, jäljempänä asetus N:o 2201/2003) 8 artiklan 1 kohtaa tulkittava asian olosuhteissa siten, että 18 kuukauden ikäisen lapsen asuinpaikka on jäsenvaltio, jossa lapsen tiettyä integroitumista sosiaaliseen ympäristöön ja perheympäristöön ilmentävät seuraavat seikat: sen vanhemman kansalaisuus, joka vastaa lapsen päivittäisestä huollosta; se, että lapsi puhuu tämän jäsenvaltion virallista kieltä; lapsen kastaminen kyseisessä valtiossa ja lapsen enintään kolme kuukautta kestävät vierailut siellä kyseisen vanhemman vanhempainlomien ja tällä juhlapyhinä olevien muiden lomien aikana sekä yhteydenpito tämän vanhemman perheeseen, kun lapsi asuu tämän vanhemman kanssa muun ajan toisessa jäsenvaltiossa, kyseinen vanhempi työskentelee mainitussa valtiossa toistaiseksi voimassa olevan työsopimuksen nojalla ja lapsi on samassa valtiossa säännöllisesti mutta ajallisesti rajoitetusti yhteydessä toiseen vanhempaansa ja tämän perheeseen?
—

On kumottava asetuksen (EU) 2017/127 muuttamisesta tiettyjen kalastusmahdollisuuksien osalta 25.7.2017 annettu neuvoston asetus (EU) N:o 2017/1398, joka on julkaistu 29.7.2017 Euroopan unionin virallisen lehden numerossa L 199 ja erityisesti sen 1 artiklan 2 kohta, jolla muutetaan asetuksen N:o 2017/127 liitettä I D, riidanalaisen asetuksen liitteen 3 kohta kokonaisuudessaan (sisältää asetuksen (EU) 2017/127 liitteen I D muutoksen) ja johdanto-osan perustelukappaleet 9, 10, 11 ja 12 kokonaisuudessaan.
7)

Onko kansallinen laki, RdFunkBeitrStVtrBW, erityisesti sen 2 ja 3 § , yhteensopiva unionin oikeuden yhdenvertaisen kohtelun periaatteen, syrjintäkiellon ja sijoittautumisvapauden kanssa, jos julkisoikeudellisen televisiotoiminnan harjoittajan rahoittamiseksi jokaiselta asukkaalta ehdoitta perittävä maksu on suunniteltu siten, että aivan Euroopan unioniin kuuluvan naapurivaltion rajan tuntumassa Saksan puolella asuva saksalainen on velvollinen maksamaan maksun yksinomaan asuntonsa sijainnin perusteella, vaikka rajan toisella puolella asuvalta saksalaiselta, jolla on sama vastaanottomahdollisuus, ei peritä maksua, ja muun jäsenvaltion kansalaisen, jonka on ammatillisista syistä asetuttava asumaan aivan kyseisen rajan tuntumaan Saksan puolelle, edellytetään maksavan kyseisen maksun, rajan toisella puolella asuvan kuitenkaan ei, vaikka kumpikaan ei ole kiinnostunut saksalaisen televisiotoiminnan harjoittajan lähetysten vastaanottamisesta?
3)

Voivatko jäsenvaltiot antaa säännöksen, jossa – kuten UrhG:n 24 §:n 1 momentissa – selvennetään, että äänitetuottajan yksinoikeuden suojan ala on luonnostaan rajoitettu tämän äänitteen kappaleen valmistamiseen (direktiivin 2001/29/EY 2 artiklan c alakohta) ja levitykseen (direktiivin 2006/115/EY 9 artiklan 1 kohdan b alakohta) siten, että itsenäistä teosta, joka on luotu äänitetuottajan äänitettä vapaasti käyttäen, saadaan hyödyntää ilman tuottajan suostumusta?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 347/24

Kanne 4.9.2017 – Euroopan komissio v. Italian tasavalta

(Asia C-526/17)

(2017/C 347/32)

Oikeudenkäyntikieli: italia

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamiehet: G. Gattinara, P. Ondrůšek, A. Tokár)

Vastaaja: Italian tasavalta

Vaatimukset

Kantaja vaatii, että unionin tuomioistuin

— toteaa, että jatkamalla 31.12.2046 saakka Civitavecchia–Livorno (A12) moottoritien rakennustöitä koskevaa käyttöoikeusurakkasopimusta hankintailmoitusta julkaisematta, Italian tasavalta on jättänyt noudattamatta sille julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/85/EY (EUVL L 134, s. 114), sellaisena kuin se on muutettuna, 2 ja 58 artiklan mukaisia velvoitteitaan

— velvoittaa Italian tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Komissio katsoo, että Civitavecchia–Livorno (A12) moottoritien rakennustöitä koskevan käyttöoikeusurakkasopimuksen jatkamista 31.12.2046 saakka on pidettävä tällaisen urakkasopimuksen olennaisen osan muuttamisena, ja siltä osin kuin kyse on käyttöoikeusurakkasopimuksen olennaisesta muuttamisesta, on jatkaminen katsottava uudeksi käyttöoikeusurakaksi, josta olisi pitänyt julkaista hankintailmoitus. Koska minkäänlaista ilmoitusta ei kuitenkaan ole julkaistu, Italian tasavalta on jättänyt noudattamatta direktiivin 2004/18/EY 2 ja 58 artiklan mukaisia velvoitteitaan.
2)

Jos edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi: voidaanko direktiivin 2003/55/EY 3 artiklan 3 kohtaa, luettuna yhdessä liitteessä A olevien b ja c kohdan kanssa, soveltaa suoraan yksityisoikeudelliseen (saksalainen rajavastuuyhtiö (GmbH)) maakaasun toimittajaan 1.7.2004 alkaen, koska mainitut direktiivin säännökset ovat sisällöltään ehdottomia, joten niitä voidaan soveltaa ilman erillistä täytäntöönpanotoimea, ja niillä annetaan kansalaisille oikeuksia sellaiseen elimeen nähden, joka on yksityisoikeudellisesta muodostaan huolimatta valtion alainen, koska valtio on yrityksen ainoa osakas?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 283/26

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Supreme Court (Irlanti) on esittänyt 22.6.2017 – Minister for Justice and Equality ja The Commissioner of the Garda Síochána v. Workplace Relations Commission

(Asia C-378/17)

(2017/C 283/36)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Supreme Court

Pääasian asianosaiset

Kantajat: Minister for Justice and Equality ja The Commissioner of the Garda Síochána

Vastaaja: Workplace Relations Commission

Ennakkoratkaisukysymykset

Kun

(a) kansallinen elin on lailla perustettu ja sille on annettu yleinen toimivalta muun muassa varmistaa unionin oikeuden täytäntöönpano tietyllä alalla ja

(b) kansallinen lainsäädäntö edellyttäisi, ettei kyseisellä elimellä ole toimivaltaa sellaisessa rajallisessa ryhmässä tapauksia, jossa tehokas oikeussuojakeino edellyttäisi kansallisen lainsäädännön soveltamatta jättämistä kansallisen tai unionin oikeuden perusteella ja

(c) toimivaltaisilla kansallisilla tuomioistuimilla olisi toimivalta tehdä asianmukainen päätös kansallisen oikeuden soveltamatta jättämisestä, jos se on tarpeen kyseisen, unionin oikeuteen kuuluvan toimenpiteen noudattamiseksi, toimivalta käsitellä tapauksia, joissa tällainen oikeussuojakeino on tarpeen ja toimivalta tällaisissa tapauksissa määrätä mistä tahansa sellaisesta unionin oikeuteen perustuvasta oikeussuojakeinosta, joka katsotaan unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntö huomioon ottaen vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteen mukaiseksi,

onko kyseistä lakisääteistä elintä pidettävä toimivaltaisena käsittelemään valitus, jonka mukaan kansallinen lainsäädäntö on ristiriidassa asiaa koskevan unionin oikeuden kanssa, ja jos valitus on perusteltu, toimivaltaisena päättämään tämän lainsäädännön soveltamatta jättämisestä, huolimatta siitä, että kansallisen oikeuden mukaan toimivalta kuuluisi perustuslain nojalla perustetulle tuomioistuimelle eikä kyseiselle elimelle niissä tapauksissa, jotka koskevat lainsäädännön pätevyyden arviointia tai vaatimusta olla soveltamatta tätä lainsäädäntöä?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 269/2

Valitus, jonka Neonart svetlobni in reklamni napisi Krevh d.o.o. on tehnyt 16.1.2017 unionin yleisen tuomioistuimen (toinen jaosto) asiassa T-221/16, Neonart svetlobni in reklamni napisi Krevh v. EUIPO, 14.11.2016 antamasta määräyksestä

(Asia C-22/17 P)

(2017/C 269/02)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Asianosaiset

Valittaja: Neonart svetlobni in reklamni napisi Krevh d.o.o. (edustaja: J. Marn)

Muu osapuoli: Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO)

Unionin tuomioistuin (seitsemäs jaosto) on 11.5.2017 antamallaan määräyksellä hylännyt valituksen.
5)

Onko puitepäätöksen 2002/584/YOS 1 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että täytäntöönpanosta vastaava jäsenvaltio on velvollinen tekemään päätöksen kunkin sille lähetetyn eurooppalaisen pidätysmääräyksen osalta, myös silloin, kun se on jo ratkaissut toisen oikeusviranomaisen antaman eurooppalaisen pidätysmääräyksen, joka on annettu saman etsityn henkilön osalta saman rikosoikeudenkäynnin osalta, ja kun uusi eurooppalainen pidätysmääräys on annettu sen takia, että olosuhteet eurooppalaisen pidätysmääräyksen antaneessa valtiossa ovat muuttuneet (päätös siirtää asia ratkaisukokoonpanon käsiteltäväksi – rikosoikeudenkäynnin alkaminen, korkeampi näyttökynnys kyseisestä teosta tuomitsemisen osalta, uusi toimivaltainen oikeusviranomainen/tuomioistuin)?
B.

Siltä osin kuin on kyse valituksenalaisen tuomion siitä osasta, jossa viitataan toiseen kanneperusteeseen, joka koskee 5 prosentin suuruista rahoitusoikaisua pinta-alaan sidotun lisätuen osalta (valituksenalaisen tuomion 107–137 kohta), valittaja vetoaa kahteen valitusperusteeseen. Ensimmäinen (neljäs valitusperuste) perustuu asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan ja asetuksen N:o 885/2006 11 artiklan virheelliseen tulkitsemiseen ja soveltamiseen sekä valituksenalaisen tuomion virheellisiin, puutteellisiin ja ristiriitaisiin perusteluihin, kun taas näistä valitusperusteista jälkimmäisessä vedotaan siihen, että valituksenalaisen tuomio on annettu suhteellisuusperiaatetta loukaten ja siinä on tulkittu ja sovellettu virheellisesti SEUT 296 artiklaa; lisäksi kyseisen tuomion perustelut ovat riittämättömät ja ristiriitaiset.
4.

Oikeudellinen virhe, joka perustuu siihen, että näyttö on valituksenalaisessa tuomiossa otettu huomioon vääristyneellä tavalla, koska siinä on todettu, että REA pyysi kantajalta tiettyjä tietoja ”useaan otteeseen” (valituksenalaisen tuomion 75 kohta), että se ”uudisti pyyntönsä”14.5.2014 päivätyssä kirjeessään (valituksenalaisen tuomion 78 kohta) ja että ”REA:n ja kantajan välillä on ollut useita yhteydenottoja” (valituksenalaisen tuomion 118 kohta).
1)

Kilpailuilmoituksen, sen oikaisun ja arviointikeskuksen perusperiaatteiden lainvastaisuus Valittaja väittää, että kilpailuilmoitus on lainvastainen, koska siinä ei esitetä objektiivista perustelua toisen kielen (saksa, englanti tai ranska) valinnan rajoittamiselle yksikön edun vuoksi tai tämän rajoituksen suhteellisuudelle yksikön todellinen tarve huomioon ottaen. Toiseksi valittaja väittää, että EPSO:n avoimia kilpailuja koskevat arviointikeskuksen perusperiaatteet ovat lainvastaisia ja pätemättömiä eikä niillä ole tieteellistä perustaa, koska ei ole minkäänlaista tukea, todistetta tai vahvistusta seuraaville periaatteille pohjautuville EPSO:n peruskäytännöille: i) aiempi toiminta on paras ennuste tulevasta työsuorituksesta, ii) tulevaa työsuoritusta voidaan parhaiten ennustaa arviointikeskuksissa, joissa simuloidaan työelämän tilanteita. Kolmanneksi valittaja väittää, että kilpailussa EPSO/AD/248/13 julkaistu oikaisu on lainvastainen.
1)

Onko jäsenvaltioissa sovellettavista yhteisistä vaatimuksista ja menettelyistä laittomasti oleskelevien kolmansien maiden kansalaisten palauttamiseksi 16.12.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/115/EY (EUVL 2008, L 348; jäljempänä palauttamisdirektiivi) 13 artiklaa, luettuna yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 4 artiklan, 18 artiklan, 19 artiklan 2 kohdan ja 47 artiklan kanssa, tulkittava siten, että unionin oikeudesta seuraa, että oikeussuojakeinona käytettävällä ylemmänasteisella muutoksenhaulla, jos se on kansallisen lainsäädännön mukaan mahdollinen menettelyissä, joissa haetaan muutosta palauttamisdirektiivin 3 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun palauttamispäätöksen sisältävään päätökseen, on automaattinen lykkäävä vaikutus, kun kolmannen maan kansalainen väittää, että palauttamispäätöksen täytäntöönpano johtaa vakavaan vaaraan palauttamiskieltoa koskevan periaatteen loukkauksesta? Toisin sanoen: onko tällaisessa tapauksessa asianomaisen kolmannen maan kansalaisen maasta poistamista lykättävä ylemmänasteiselle muutoksenhaulle asetetuksi määräajaksi, tai jos muutosta on haettu, siihen asti, kunnes siitä on annettu ratkaisu, ilman että asianomaisen kolmannen maan kansalaisen täytyy sitä erikseen pyytää?
1)

Ovatko seuraavat pyroteknisiä tuotteita koskevan Belgian säännöstön rikkomiset pyroteknisten tuotteiden asettamista saataville markkinoilla koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistamisesta 12.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/29/EU 45 artiklassa tarkoitettuja ”vakavia rikkomistapauksia”: a) pyroteknisten tuotteiden, joihin sisältyy 2,666 kg pyroteknisiä aineita, myynti, joka on räjähdysaineiden valmistamista, säilyttämistä, hallussapitoa, myyntiä, kuljettamista ja käyttöä koskevista yleisistä määräyksistä 23.9.1958 annetun asetuksen 265 §:n 7 momentin ja 257 §:n vastainen teko, koska asetuksessa kielletään pyroteknisten tuotteiden myynti yli 1 kilogramman määränä, jollei kuluttajalla ole yksilöllisesti myönnettyä hallinnollista lupaa pyroteknisten tuotteiden hallussapitoon tätä suurempana määränä b) vahvistettujen säilytysmäärien ylittäminen ja liittovaltion viranomaisten myöntämässä ilotulitusvälineluvassa määrättyjen säilytyspaikkojen noudattamatta jättäminen silloin, kun kyseessä olevien suurempien määrien säilyttämiseen kyseessä olevissa säilytyspaikoissa on ollut hallintoalueen viranomaisten myöntämä ympäristölupa c) pyroteknisten tuotteiden säilyttäminen hyvin lyhytaikaisesti ja hyvin pieninä määrinä paikoissa, joita ei luvassa ole erityisesti määritelty säilytyspaikoiksi, pyroteknisten tuotteiden vähittäismyyntiä harjoittavan yrityksen alueella, kun yrityksellä on sekä liittovaltion viranomaisten myöntämä ilotulitusvälinelupa että hallintoalueen viranomaisten myöntämä ympäristölupa?