JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

MANUEL CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONA

5 päivänä joulukuuta 2017 ( 1 )

Asia C‑478/16 P

Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO)

vastaan

Group OOD

Muutoksenhaku – EU-tavaramerkki – EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Rekisteröimättömän merkin tai muun liike-elämässä käytetyn merkin haltijan väite – Valituslautakunnan suorittama tutkinta – Uudet tai täydentävät todisteet – Asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdan ja 76 artiklan 2 kohdan rikkominen

1. Unionin tuomioistuin pääsee käsiteltävän valituksen yhteydessä tarkentamaan oikeuskäytäntöään, joka koskee kansallisen oikeuden käsittelyä Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) menettelyissä. Asian ratkaisemiseksi sen on arvioitava ensin, onko unionin yleinen tuomioistuin tehnyt oikeudellisen virheen edellyttäessään, että EUIPO:n valituslautakunnan on tutkittava viran puolesta tietyt kansalliseen oikeuteen liittyvät todisteet.

2. Nyt valitusvaiheeseen tullut riita alkoi siitä, kun yritys (Group OOD) teki väitteen EU-tavaramerkkiä koskevasta hakemuksesta ja esitti asetuksen (EY) N:o 207/2009 ( 2 ) 8 artiklan 4 kohdan mukaisesti olevansa toisen samankaltaisen, etuoikeuden saaneen, vaikutusalueeltaan pelkästään kansallisen rekisteröimättömän merkin haltija.

3. EUIPO:n elimet (väiteosasto ja valituslautakunta) hylkäsivät Group OOD:n väitteen, sillä niiden mukaan kyseinen yritys ei ollut esittänyt riittävää näyttöä rekisteröimättömään merkkiinsä sovellettavasta kansallisesta oikeudesta tai se oli esittänyt näytön liian myöhään.

4. Unionin yleinen tuomioistuin kuitenkin kumosi ( 3 ) valituslautakunnan valitusmenettelyn päätteeksi tekemän päätöksen ja moitti valituslautakuntaa siitä, ettei tämä ollut harkintavaltansa nojalla tutkinut viran puolesta kyseisen kansallisen oikeuden sisältöä ja ulottuvuutta. Jos Group OOD olisi esittänyt valituslautakunnassa täysin uusia tietoja, valituslautakunnan toimet olisivat olleet perusteltuja, mutta unionin yleinen tuomioistuin ei pitänyt kyseisiä tietoja uusina.

I. Asiaa koskevat oikeussäännöt

A. Asetus N:o 207/2009 ( 4 )

5. Asetuksen 8 artiklan 4 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Rekisteröimättömän tavaramerkin tai muun liike-elämässä käytetyn merkin, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen, haltijan vastustuksesta tavaramerkille haettua rekisteröintiä ei myönnetä, jos ja siltä osin kuin tähän merkkiin sovellettavan yhteisön lainsäädännön tai jäsenvaltion oikeuden mukaan: a) oikeus merkkiin on saatu ennen päivää, jona [EU-tavaramerkin] rekisteröintihakemus on tehty tai jona [EU-tavaramerkin] rekisteröintihakemukselle on vaadittu etuoikeutta; b) merkin haltijalla on oikeus kieltää myöhemmän tavaramerkin käyttäminen.”

6. Asetuksen 76 artiklassa, jonka otsikko on ”Tosiseikkojen tutkiminen viran puolesta”, säädetään seuraavaa: ”1. Menettelyssä virasto tutkii tosiseikat viran puolesta; rekisteröinnin hylkäämisen suhteellisia perusteita koskevassa menettelyssä tutkimus rajataan seikkoihin,[ ( 5 )] joihin osapuolet ovat vedonneet, ja osapuolten esittämiin vaatimuksiin. 2. Virasto voi olla ottamatta huomioon tosiseikkoja tai todisteita, joihin osapuolet eivät ole vedonneet tai joita ne eivät ole esittäneet ajoissa.”

B. Asetus N:o 2868/95 ( 6 )

7. Väitteen toteennäyttöä koskevassa 19 säännössä säädetään seuraavaa: ”1. Virasto antaa väitteentekijälle tilaisuuden esittää seikkoja, todisteita ja perusteluja väitteensä tueksi tai täydentää kaikkia 15 säännön 3 kohdan mukaisesti toimitettuja seikkoja, todisteita ja perusteluita viraston asettamassa määräajassa, joka on vähintään kaksi kuukautta siitä päivästä, jona väitemenettelyn 18 säännön 1 kohdan mukaan katsotaan alkavan. 2. Edellä 1 kohdassa tarkoitetun määräajan kuluessa väitteentekijän on esitettävä myös todisteet aikaisemman merkkinsä tai aikaisemman oikeutensa olemassaolosta ja voimassaolosta sekä sen antaman suojan laajuudesta ja osoitettava, että hänellä on oikeus tehdä väite. Väitteentekijän on erityisesti esitettävä seuraavat todisteet: – – d) jos väite perustuu aikaisempaan oikeuteen asetuksen [N:o 207/2009] 8 artiklan 4 kohdassa tarkoitetulla tavalla, todisteet kyseisen oikeuden hankkimisesta sekä sen antaman suojan laajuudesta ja voimassaolon jatkumisesta; – – 3. Edellä 1 ja 2 kohdassa tarkoitetut tiedot ja todisteet on esitettävä menettelyssä käytettävällä kielellä tai niiden mukaan on liitettävä käännös. Käännös on jätettävä alkuperäisen asiakirjan jättämiselle asetetun määräajan kuluessa. 4. Virasto ei ota huomioon sellaisia asiakirjoja tai muuta kirjallista aineistoa taikka niiden osia, joita ei ole jätetty tai käännetty menettelyssä käytettävälle kielelle viraston asettaman määräajan kuluessa.”

8. Väitteen tutkimista koskevan 20 säännön 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jos väitteentekijä ei ole ennen 19 säännön 1 kohdassa tarkoitetun määräajan umpeutumista esittänyt todisteita aikaisemmasta merkistään tai aikaisemmasta oikeudestaan, sen voimassaolosta ja sen antaman suojan laajuudesta sekä oikeudestaan tehdä väite, väite hylätään perusteettomana.”

9. Asetuksen 50 säännön 1 kohdan kolmannen alakohdan sanamuoto on seuraava: ”Kun valitus kohdistuu väiteosaston tekemään päätökseen, valituslautakunta rajaa valituksen tutkimisen niihin tosiseikkoihin ja todisteisiin, jotka on esitetty väiteosaston asetuksen ja näiden sääntöjen mukaisesti asettamassa määräajassa, ellei valituslautakunta katso, että olisi otettava huomioon uusia tai täydentäviä tosiseikkoja ja todisteita asetuksen [76] artiklan 2 kohdan mukaisesti.”

II. Asian tausta

10. Kosta Iliev jätti EUIPO:lle 13.2.2012 ( 7 ) EU-tavaramerkiksi rekisteröintiä koskevan hakemuksen erinäisiä Nizzan sopimukseen pohjautuvan luokituksen mukaisiin luokkiin 35, 39 ja 43 kuuluvia palveluita varten. ( 8 ) Rekisteröitäväksi haettu kuviomerkki oli seuraavanlainen:

11. Group OOD teki 11.7.2012 asetuksen N:o 207/2009 41 artiklan mukaisesti väitteen uuden merkin rekisteröintiä vastaan ja väitti olevansa Bulgariassa, Tšekissä, Unkarissa, Puolassa ja Slovakiassa luokkaan 39 kuuluvia palveluja varten käytetyn, seuraavanlaisen rekisteröimättömän kuviomerkin haltija:

12. Group OOD väitti käyttäneensä tätä rekisteröimätöntä tavaramerkkiä vuodesta 2003 alkaen valtioiden välisiä linja-autokuljetuksia varten harjoittaessaan säännöllistä linja-autoliikennettä Sofian (Bulgaria) ja Prahan (Tšekki) välillä, ja se esitti väitteensä tueksi useita asiakirjoja.

13. Väiteosasto hylkäsi 14.6.2013 antamallaan päätöksellä Group OOD:n väitteen, koska tämä ei ollut täsmentänyt kansallista oikeutta, jonka nojalla rekisteröitäväksi haetun tavaramerkin käyttö olisi kiellettävä kyseisissä jäsenvaltioissa, eikä se ollut esittänyt sitä koskevaa näyttöä.

14. Group OOD valitti väiteosaston päätöksestä, mutta neljäs valituslautakunta hylkäsi valituksen ( 9 ) olennaisilta osin seuraavista syistä: a) Group OOD ei ollut esittänyt väitemenettelyssä näyttöä sovellettavasta kansallisesta oikeudesta b) väitemenettelyssä esitetyissä asiakirjoissa ei ollut bulgarialaisen rekisteröimättömän tavaramerkin osalta mitään viittausta Bulgarian kansalliseen oikeuteen, joten asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 2 kohdan edellytykset eivät täyttyneet c) kolme Bulgarian lainsäädännön säännöstä mainittiin valituslautakunnassa liian myöhään, sillä säännökset olisi pitänyt ottaa esille väitemenettelyn määräaikoja noudattaen d) Bulgarian oikeudesta, kuten tavaramerkeistä ja maantieteellisistä merkinnöistä annetun lain (Zakon za markite i gueografskite oznachenija) ( 10 ) 12 §:n 6 momentista, ei ollut annettu tietoja eikä ollut osoitettu, että kyseinen teksti oli peräisin virallisesta ja luotettavasta lähteestä e) joka tapauksessa asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohtaa ei voitu soveltaa, sillä pelkkää muutamien kansallisten säännösten mainitsemista edellä esitettyine puutteineen ei voitu pitää kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna tosiseikkana eikä todisteena.

III. Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio

15. Group OOD nosti unionin yleisessä tuomioistuimessa 1.8.2014 kumoamiskanteen, joka koski valituslautakunnan päätöstä. Se esitti kolme kanneperustetta, jotka koskivat asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 1 kohdan, 76 artiklan 2 kohdan ja 8 artiklan 4 kohdan rikkomista.

16. Unionin yleinen tuomioistuin hyväksyi valituksenalaisessa tuomiossa Group OOD:n vaatimuksen tutkittuaan kyseiset kolme kanneperustetta yhteisesti. Koska kanne koski kantajan velvollisuutta osoittaa etukäteen Bulgarian lainsäädännön sisältö asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 2 kohdan d alakohdan nojalla, oli selvitettävä, pystyikö valituslautakunta ottamaan sitä koskevat seikat huomioon, koska ne esitettiin sille ensi kertaa.

17. Valituksenalaisen tuomion mukaan asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 2 kohdan d alakohdassa ei luetella täsmällisesti ja tyhjentävästi asiakirjoja, jotka on esitettävä asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohtaan perustuvan väitteen tueksi. Kyseisessä säännöksessä mainitaan asiaa sen enempää täsmentämättä ainoastaan velvollisuus esittää todisteet kyseisessä artiklassa tarkoitetun aikaisemman oikeuden hankkimisesta, voimassaolon jatkumisesta ja oikeuden antaman suojan laajuudesta. ( 11 ) Unionin yleisen tuomioistuin piti virheellisenä näkemystä, jonka mukaan asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdassa säädettyä valituslautakunnan harkintavaltaa ottaa huomioon liian myöhään esitetyt tosiseikat ja todisteet olisi käytettävä rajoittavasti. ( 12 )

18. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi EUIPO:n esittämän argumentin, jonka mukaan kolmea Bulgarian oikeuden säännöstä koskevat viittaukset eivät olleet lisätietoja (ainoastaan lisätietojen liian myöhään esittäminen voidaan hyväksyä) vaan täysin uusia tietoja. Unionin yleinen tuomioistuin piti kyseisiä todisteita 8 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuina todisteina, jotka osoittavat rekisteröimättömän bulgarialaisen tavaramerkin hankkimisen, voimassaolon jatkumisen ja sen antaman suojan laajuuden.

19. Unionin yleisen tuomioistuimen mukaan Bulgarian lainsäädäntöön kuuluvien säännösten mainitseminen kuuluu joka tapauksessa Group OOD:n valituslautakunnassa esille ottaman asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan. Vaikka oletettaisiin, ettei tällainen maininta riitä täyttämään kansallisen oikeuden toteen näyttämistä koskevaa velvollisuutta, valituslautakunnan olisi pitänyt käyttää harkintavaltaansa, mitä se ei ollut tehnyt. ( 13 )

20. Valituksenalaisessa tuomiossa todettiin asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 2 kohdan d alakohdan mukaisen kansallisen lainsäädännön toteen näyttämistä koskevan velvollisuuden täyttämisestä, ettei asetuksessa N:o 207/2009 eikä asetuksessa N:o 2868/95 täsmennetä, millä tavalla kansallisen lainsäädännön sisältö on näytettävä toteen. Näin ollen valituslautakunta ei voinut vaatia väitteentekijää esittämään otetta Darzhaven vestnikista (Bulgarian virallinen lehti) tai virallisesta bulgarialaisesta tekstistä, etenkään kun EUIPO:ssa käytävän menettelyn kieli on englanti. Se totesi tässä yhteydessä, että sovellettavan kansallisen lainsäädännön asianmukainen yksilöiminen ja tavaramerkin hakijan mahdollisuus käyttää puolustautumisoikeuttaan eivät edellytä myöskään sitä, että kyseisen lainsäädännön tekstin olisi oltava peräisin virallisesta lähteestä. ( 14 )

21. Unionin yleinen tuomioistuin sovelsi analogisesti tuomiota SMHV v. National Lottery Commission ( 15 ) ja totesi, että EUIPO:n toimivaltaisten elinten tehtävänä on arvioida, millainen painoarvo ja vaikutus kansallista oikeutta koskevilla seikoilla on. Tätä varten sen olisi pitänyt ottaa viran puolesta selvää kyseisestä kansallisesta oikeudesta, jos tämä olisi ollut tarpeen hylkäysperusteen soveltamisedellytysten ja erityisesti esitettyjen tosiseikkojen paikkansapitävyyden tai esitettyjen asiakirjojen todistusvoiman arvioimiseksi.

22. Jos valituslautakunnalla oli epäilyksiä kansallisen oikeuden tarkasta sanamuodosta, sovellettavuudesta tai tulkinnasta, sillä oli unionin yleisen tuomioistuimen mukaan velvollisuus käyttää tarkistusvaltaansa ja tutkia yksityiskohtaisemmin viitattujen kansallisten säännösten sisältö ja ulottuvuus joko viran puolesta tai pyytämällä väitteentekijää esittämään tukea Bulgarian oikeutta koskeville tiedoilleen. ( 16 )

23. Unionin yleinen tuomioistuin päätteli, ettei valituslautakunta voinut jättää huomiotta Bulgarian tavaramerkkilain 12 §:n 6 momenttia koskevaa viittausta, jonka väitteentekijä oli sisällyttänyt valitukseen, tarkistusvaltaansa käyttämättä. Näin ollen se kumosi riidanalaisen päätöksen ja velvoitti EUIPO:n ja Ilievin vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan ja korvaamaan Group OOD:n oikeudenkäyntikulut.

IV. Oikeudenkäyntimenettely unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten vaatimukset

24. Valituskirjelmä saapui unionin tuomioistuimen kirjaamoon 19.9.2016. Group OOD:n jättämä vastine saapui 23.1.2017.

25. EUIPO vaatii, että unionin tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen tuomion ja velvoittaa Group OOD:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Group OOD vaatii puolestaan, että unionin tuomioistuin hylkää valituksen ja velvoittaa EUIPO:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

26. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 76 artiklan 1 kohdan nojalla pidettiin molempien asianosaisten pyynnöstä 28.9.2017 istunto, johon molemmat asianosaiset osallistuivat.

V. Valituksen tarkastelu

A. Ensimmäinen valitusperuste, joka koskee asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdan, luettuna yhdessä asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kanssa, rikkomista

1. Tiivistelmä asianosaisten lausumista

27. EUIPO väittää ensinnäkin, että unionin tuomioistuin on vahvistanut selkeästi merkin rekisteröintiä vastustavan väitteentekijän velvollisuuden: väitteentekijän on täytettävä molemmat asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdassa luetellut kansalliseen oikeuteen liittyvät vaatimukset ja lisäksi esitettävä todisteet kyseisen lainsäädännön sisällöstä. ( 17 ) Kyseisen velvollisuuden laiminlyöntiä ei voida korjata valituslautakunnassa, jos väitteentekijä ei ole toimittanut ajoissa väiteosastolle mitään tietoja kansallisesta lainsäädännöstä.

28. Toiseksi EUIPO väittää, että asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohtaa, luettuna yhdessä asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kanssa, sovelletaan ainoastaan sellaisiin valituslautakunnassa ensimmäisen kerran esitettäviin tosiseikkoihin ja todisteisiin, jotka ovat lisäys tai täydennys niihin tosiseikkoihin ja todisteisiin, jotka on esitetty 8 artiklan 4 kohdassa säädetyn saman edellytyksen täyttämiseksi.

29. Kolmanneksi se katsoo unionin tuomioistuimen myöntäneen virheellisesti, että kansallista lainsäädäntöä koskevien tietojen esittämistä on pidettävä aina keinona täydentää todisteita, jotka on esitetty aiemmin 8 artiklan 4 kohdan mukaisten soveltamisedellytysten yhteydessä.

30. Neljänneksi valituksenalaisessa tuomiossa ei EUIPO:n mukaan ollut selvitetty, oliko valituslautakunnassa esitettyjen kansallista lainsäädäntöä koskevien tietojen ja ajoissa väiteosastolle toimitettujen tietojen välillä riittävän läheinen yhteys. Ilman tällaista yhteyttä todisteita olisi pidettävä täysin uusina eikä lisätodisteina tai täydentävinä todisteina.

31. Group OOD kiistää EUIPO:n väitteet ja erityisesti sen, että Bulgarian tavaramerkkilain 12 §:n 6 momenttiin viittaaminen olisi täysin uusi väite tai todiste ja että riita koskisi ainoastaan tätä seikkaa.

32. Se katsoo unionin yleisen tuomioistuimen tavoin, että asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdan mukaista harkintavaltaa voidaan käyttää, jos esitetyillä todisteilla on merkitystä riidan ratkaisemisen kannalta eivätkä menettelyn vaihe, jossa todisteet on esitetty, tai asiaan liittyvät olosuhteet estä niiden huomioon ottamista.

33. Group OOD:n mukaan asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdassa ei vaadita näyttämään toteen kansallista lainsäädäntöä vaan aikaisemman oikeuden sisältö. Kansallisen lainsäädännön säännökset ovat vain yksi seikka, jolla voidaan osoittaa merkinhaltijan tekemän väitteen perusteena oleva, rekisteröimätöntä merkkiä koskeva voimassa oleva subjektiivinen oikeus. Asetuksessa N:o 2868/95 ei myöskään täsmennetä, mitkä konkreettiset todisteet kelpaavat osoittamaan rekisteröimättömiä merkkejä koskeviin oikeuksiin sovellettavien kansallisten oikeussääntöjen sisällön.

34. Group OOD väittää vielä, toisin kuin EUIPO, ettei valituslautakunnan harkintavallan käyttö olisi haitannut Ilievin puolustautumisoikeuksia. Sitä vastoin asiassa loukattiin Group OOD:n oikeuksia, sillä sen esittämiä seikkoja ei otettu huomioon, vaikka asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdan edellytykset täyttyivät.

2. Valitusperusteen tarkastelu

35. EUIPO:n mukaan unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt vahvistaa hylkäämisen olevan pätevä, sillä kansallista oikeutta koskevat todisteet esitettiin menettelyssä ensimmäisen kerran valituslautakunnassa eikä valituslautakunnan harkintavalta ulotu uusiin todisteisiin. ( 18 )

36. Valituksen tarkastelu voitaisiin rajata lähtökohtaisesti koskemaan pelkkää (Bulgarian oikeuteen liittyvien) Group OOD:n esittämien todisteiden oikeudellista luokittelua. Tältä kannalta olisi ratkaistava vain, olivatko kyseiset todisteet uusia vai täydentäviä. Todisteiden luokittelemisen jälkeen olisi tarkasteltava oikeudellisia seurauksia, joita niiden luonteesta aiheutuisi valituslautakunnan harkintavallan käyttämiselle.

37. Nähdäkseni esillä oleva ongelma on kuitenkin laajempi, ja sitä on arvioitava tarkemmin. Valituslautakunnan tehtäviä tarkasteltaessa on otettava huomioon erityisesti i) kansallisen oikeuden asema tällaisissa menettelyissä, ii) liian myöhään esitettyihin todisteisiin liittyvän harkintavallan rajat ja iii) se, milloin todistetta on pidettävä uutena ja milloin täydentävänä. Vasta näiden kysymysten ratkettua voidaan EUIPO:n vaatimus ratkaista asianmukaisesti.

a) Kansallisen oikeuden käsittely asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdan mukaisissa menettelyissä

38. Kun asetuksessa N:o 207/2009 viitataan kansalliseen oikeuteen, kansallinen oikeus voi tulla avainasemaan ratkaistaessa esimerkiksi, onko rekisteröitäväksi haettavaan merkkiin liittyvää suhteellista hylkäysperustetta olemassa. Näin on kyseisen säädöksen 8 artiklan 4 kohdassa, jossa annetaan mahdollisuus ottaa riidan ratkaisemiseksi huomioon sekä unionin lainsäädäntö että jäsenvaltion oikeus, jota sovelletaan asianomaiseen rekisteröimättömään tavaramerkkiin tai muuhun liike-elämässä käytettyyn merkkiin, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen.

39. Tällöin on ensisijaisesti EUIPO:n elinten edun mukaista, ettei rekisteriin päädy merkkejä, jotka voitaisiin vastaisuudessa riitauttaa menestyksellisesti mitättömyysmenettelyssä. Tällä yleisellä edulla voidaan perustella liian myöhään esitettyjen todisteiden huomioon ottaminen. ( 19 )

40. Unionin tuomioistuin on todennut, että asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 2 kohdan mukaisesti käydyissä mitättömyysmenettelyissä hakijalla on ”velvollisuus esittää SMHV:lle paitsi todisteet, jotka osoittavat, että hakijan sovellettaviksi vaatimien kansallisten säännösten mukaan edellytykset sille, että tämä voi kieltää yhteisön tavaramerkin käytön aikaisemman kansallisen oikeuden perusteella, täyttyvät, myös todisteet kyseisten säännösten sisällöstä”. ( 20 )

41. Tämän oikeuskäytännön siirtäminen sellaisenaan käsiteltävän kaltaisiin väitemenettelyihin aiheuttaa muutamia hankaluuksia. Kyseisen oikeuskäytännön mukaiset vaatimukset johtuvat nimittäin täytäntöönpanoasetuksen 37 säännön b alakohdan iii alakohdan ( 21 ) tulkinnasta, sillä kyseisessä säännöksessä nimetään nimenomaisesti kansallinen oikeus, jolla tarkoitetaan kansallista lainsäädäntöä. Sitä vastoin saman asetuksen 19 säännön 2 kohdan d alakohdassa edellytetään asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohtaan perustuvan väitteen tueksi todisteita väitteen perusteena olevan aikaisemman oikeuden ”hankkimisesta sekä sen antaman suojan laajuudesta ja voimassaolon jatkumisesta”. Kansallista oikeutta koskevan maininta, jonka ymmärretään tarkoittavan kansallista lainsäädäntöä, on korkeintaan hyvin peitelty.

42. On siis otettava huomioon täytäntöönpanoasetuksen 19 säännön 2 kohdan d alakohta menettelysäännöksenä, jota sovelletaan konkreettisesti rekisteröimättömään aikaisempaan merkkiin vetoavaa väitteentekijää (mistä on kyse käsiteltävässä tapauksessa) koskevaan velvollisuuteen.

43. Asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdassa oleva viittaus merkkiin sovellettavaan jäsenvaltion oikeuteen velvoittaa selvittämään, kenen tehtävänä on vahvistaa tällaisen (kansallisen) lainsäädännön olemassaolo ja sisältö. On varmaa, ettei edellä mainittu 19 sääntö velvoita väitteentekijää ottamaan esille kansallista oikeutta, jos sillä on muita keinoja osoittaa etuoikeuden saaneen rekisteröimättömän merkkinsä suojan hankkiminen, voimassaolon jatkuminen ja laajuus. Jos sen rekisteröimätöntä merkkiä koskevat oikeudet (kuten oikeus kieltää kilpailijan hakeman merkin käyttö) kuuluvat kuitenkin esille otetun kansallisen lainsäädännön soveltamisalaan, ( 22 ) on sen vähintäänkin autettava kyseisen lainsäädännön sisällön täsmentämisessä.

44. Tässä tilanteessa olisi sovellettava asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 1 kohdan toiseen virkkeeseen sisältyviä todisteiden esittämistä koskevia tavanomaisia säännöksiä (näyttövelvollisuus on sillä, joka vetoaa johonkin seikkaan). Kansallisen lainsäädännön kohdalla kyseinen periaate edellyttää kuitenkin muutamia täsmennyksiä.

45. Kuten olen todennut, on EUIPO:n edun mukaista, ettei rekisteriin päädy merkkejä, jotka voidaan riitauttaa menestyksellisesti mitättömyysmenettelyissä – ellei muuten, niin ainakin hyvän hallinnon periaatteen vuoksi. Päätöksensä vaikutusten vuoksi EUIPO:n elinten on tehtävä kattava arviointi, johon sisältyy tarvittaessa velvollisuus hankkia viran puolesta kansallista oikeutta koskevat todisteet. Niiden tehtävä ei voi rajoittua pelkkään ”mitättömyysvaatimuksen esittäjän kansallisesta oikeudesta toimittamien tietojen” kirjaamiseen, ( 23 ) toisin sanoen niiden tehtävänä ei voi olla ”pelkästään hyväksyä kansallinen oikeus sellaisena kuin mitättömyysvaatimuksen esittäjä on sen esittänyt”. ( 24 )

46. Asiaa koskevaa unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä voidaan pitää monitulkintaisena. Yhtäältä siinä tuodaan esille väitteentekijän velvollisuus esittää näyttöä merkin käytöstä tai olemassaolosta, voimassaolosta ja suojan laajuudesta. ( 25 ) Toisaalta siinä korostetaan EUIPO:n velvollisuutta tutkia viran puolesta viitattujen kansallisen oikeuden säännösten soveltamisedellytykset ja ulottuvuus. ( 26 )

47. Näistä kahdesta jälkimmäinen soveltuu mielestäni paremmin, kun osoitettavana on rekisteröimätöntä merkkiä suojaavan kansallisen oikeuden sisältö. Näin oli tuomiossa SMHV v. National Lottery Commission, ( 27 ) jossa unionin tuomioistuin esitti kantaansa mitenkään lieventämättä, että ”unionin yleinen tuomioistuin totesi täten oikeudellista virhettä tekemättä valituksenalaisen tuomion 20 kohdassa, että ’silloin, kun SMHV:a voidaan pyytää ottamaan huomioon muun muassa sen jäsenvaltion kansallinen oikeus, jossa mitättömyysvaatimuksen perusteena olevaa aikaisempaa oikeutta suojataan, sen on selvitettävä viran puolesta[ ( 28 )] tässä tarkoituksessa hyödyllisiksi katsominsa keinoin kyseisen jäsenvaltion kansallinen lainsäädäntö, jos tällaiset tiedot ovat tarpeen asianomaisen mitättömyysperusteen soveltamisedellytysten ja erityisesti esitettyjen tosiseikkojen paikkansapitävyyden ja esitettyjen asiakirjojen todistusvoiman arvioimiseksi’”.

48. EUIPO:n elinten ( 29 ) on siis pyrittävä täydentämään kansallista oikeutta koskevaa näyttöä siten, että väitemenettelyssä tehtävä päätös on mahdollisimman yksityiskohtainen mahdollisen myöhemmän riitauttamisen varalta. Tällä tavoin unionin yleinen tuomioistuin pystyy lisäksi käyttämään toimivaltaansa (täyttä tuomiovaltaansa) tulkita kansallista oikeutta asetuksen N:o 207/2009 65 artiklan 2 kohdan perusteella. ( 30 )

49. Kyseinen velvollisuus ei muuta väitteentekijälle kuuluvaa todistustaakkaa. EUIPO:n on suoritettava tutkimus viran puolesta, kun sille on esitetty viittauksia kansalliseen oikeuteen joko oikeuden sisältöä koskevien väitteiden muodossa tai väitteeseen liitettyinä todisteina, joiden todistusvoimaan vedotaan, ( 31 ) vaikka kyse olisi pelkästä alustavasta näytöstä. ( 32 )

50. Tapauskohtaisten olosuhteiden perusteella ratkeaa, riittävätkö kyseiset viittaukset synnyttämään velvollisuuden tutkia kansallinen lainsäädäntö viran puolesta. Yksi tällaisista olosuhteista on juuri se, että kansallista oikeutta koskevat viittaukset on esitetty liian myöhäisessä vaiheessa menettelyä asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla tavalla. Toisena olosuhteena voisi olla se, että molemmat osapuolet osaavat tai niiden pitäisi osata kyseisen jäsenvaltion kieltä ja että ne tuntevat tai niiden pitäisi tuntea kiistanalainen kansallinen oikeus siksi, että osapuolilla on sama kansallisuus, ja ennen kaikkea siksi, että riita on syntynyt kyseisessä jäsenvaltiossa.

b) Valituslautakunnassa liian myöhään esitetty näyttö

51. EUIPO väittää, että asetuksen N:o 207/2009 76 artiklaa on rikottu, ja vetoaa väitteensä tueksi kyseisen artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä mainittuun tosiseikkojen viran puolesta tutkimisen (yleiseen) periaatteeseen, joka voidaan ulottaa koskemaan kaikkia viraston elimiä. Saman kohdan toisessa virkkeessä täsmennetään kuitenkin, että rekisteröinnin hylkäämisen suhteellisia perusteita koskevassa menettelyssä tutkimus rajataan seikkoihin, joihin osapuolet ovat vedonneet, ja osapuolten esittämiin vaatimuksiin. Viimeksi mainittu täsmennys johtuu periaatteesta, jonka mukaan päätöstä ei voida tehdä vaatimuksen ulkopuolelta, mikä ei ole yllättävää, kun kyseessä on inter partes ‑menettely, jossa osapuolet määrittävät sen rajat. ( 33 )

52. Tämän perusteella mainitun 76 artiklan 2 kohdassa säädetään poikkeuksesta liian myöhään esitettyjen tosiseikkojen ja todisteiden tutkimatta jättämiselle. Kyseisen kohdan mukaan EUIPO voi olla ottamatta huomioon tosiseikkoja tai todisteita, joihin osapuolet eivät ole vedonneet tai joita ne eivät ole esittäneet ajoissa. ( 34 )

53. Unionin tuomioistuin on tulkinnut kyseistä säännöstä oikeuskäytännössään ( 35 ) poikkeuksetta niin, että ”pääsäännön mukaan – ja ellei erikseen ole toisin säädetty – asian osapuolet voivat esittää tosiseikkoja ja todisteita niiden määräaikojen päättymisen jälkeen, jotka niiden esittämiselle on asetettu asetuksen N:o 207/2009 säännösten nojalla, eikä EUIPO:ta ja sen valituslautakuntia ole millään tavoin kielletty ottamasta huomioon tosiseikkoja tai todisteita, joihin on vedottu tai jotka on esitetty tällä tavalla liian myöhään”. ( 36 )

54. Tämän mukaisesti oikeuskäytännössä on myös täsmennetty, että verbin ”voi” käyttäminen kyseisessä säännöksessä antaa EUIPO:lle laajan harkintavallan ja että EUIPO:n on aina perusteltava päätöksensä ottaa tai jättää ottamatta liian myöhään esitetty näyttö huomioon kussakin yksittäistapauksessa. ( 37 )

55. Saman oikeuskäytännön mukaan EUIPO:n on perusteltua käyttää kyseistä harkintavaltaa väitemenettelyn yhteydessä katsoessaan yhtäältä, että liian myöhään esitetyt seikat voivat ensi katsomalta olla todella merkityksellisiä väitteen ratkaisemisen kannalta, ja toisaalta, että menettelyvaihe, jossa liian myöhään esittäminen tapahtuu, ja siihen liittyvät olosuhteet eivät estä niiden huomioon ottamista. ( 38 )

56. Valituksenalaista tuomiota myöhemmin annetussa unionin tuomioistuimen tuomiossa on asetettu tälle harkintavallalle yksi rajoitus. ( 39 ) Tuomiossa EUIPO v. Grau Ferrer on tulkittu täytäntöönpanoasetuksen 50 säännön 1 kohdan kolmatta alakohtaa siten, ettei harkintavaltaa pidä laajentaa väitemenettelyissä uusien todisteiden osalta, sillä kyseisessä säännöksessä puhutaan vain täydentävistä todisteista. ( 40 )

57. EUIPO perustaa suuren osan valituksestaan ( 41 ) tähän oikeuskäytännössä esitettyyn täsmennykseen. Kahta erilaista kysymystä ei kuitenkaan mielestäni pidä rinnastaa: a) tuomion EUIPO v. Grau Ferrer taustalla oleva valitus koski kansallisen tavaramerkin olemassaolon ja voimassaolon todistamista ( 42 ) ja b) nyt sitä vastoin on kyseessä kansallisen lainsäädännön todistaminen, mikä tekee tilanteesta erilaisen.

58. Asetuksen N:o 207/2009 täytäntöönpanossa sovellettavaa kansallista oikeutta ei voida nimittäin pitää tässä yhteydessä pelkkänä tosiseikkana, sillä kyseisen asetuksen 65 artiklan 2 kohdan mukaisesti ainakin EUIPO:n elinten tekemään asetuksen tulkintaan kohdistuu unionin yleisen tuomioistuimen harjoittama täysi laillisuusvalvonta ja unionin yleinen tuomioistuin voi tutkia viran puolesta kyseisen oikeuden sisällön ja soveltamisedellytykset. ( 43 ) Käsittelen seuraavaksi näitä asiaan liittyviä kahta seikkaa.

c) Uusi todiste, lisätodiste tai täydentävä todiste

59. EUIPO väittää valituksessaan, että kansallista lainsäädäntöä koskevien täydentävien todisteiden hyväksyminen edellyttää, että muita samaa lainsäädäntöä koskevia todisteita on esitetty aiemmin määräajan kuluessa. Näin ei sen mukaan ole käsiteltävässä asiassa, sillä Group OOD esitti Bulgarian oikeutta koskevat viittaukset vasta valituslautakunnassa (eikä tätä edeltävästi väiteosastossa).

60. Uudelle todisteelle ( 44 ) on käsiteltävän asian kannalta ominaista, ettei sillä ole yhteyttä toiseen aiemmin esitettyyn asiakirjaan ja että se on esitetty liian myöhään. Täydentävä todiste tai lisätodiste on puolestaan sellainen, joka liittyy muihin, määräajan kuluessa aiemmin esitettyihin todisteisiin.

61. Tämä ero sekä kunkin todisteiden luokan vaikutukset jäävät hämäräksi unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä, jonka mukaan silloin, ”kun kyseisen tavaramerkin käytöstä ei ole esitetty mitään todistetta viraston asettamassa määräajassa, sen on hylättävä väite viran puolesta. Sitä vastoin silloin, kun todisteet on toimitettu viraston asettamassa määräajassa, täydentävien todisteiden toimittaminen on edelleen mahdollista (ks. vastaavasti tuomio 18.7.2013, New Yorker SHK Jeans v. SMHV, C‑621/11 P, EU:C:2013:484, 28 ja 30 kohta)”. ( 45 )

62. Tässä yhteydessä kansallisen oikeuden sisältö käsittää sekä tosiseikat (kansalliseen oikeuteen viittaamista ja vähintäänkin alustavaa näyttöä edellytetään osapuolelta, joka siihen vetoaa) että puhtaasti oikeudelliset seikat (unionin yleisen tuomioistuimen ja tarvittaessa unionin tuomioistuimen on ratkaistava, ovatko EUIPO:n elimet tutkineet kyseistä sisältöä asianmukaisesti vai virheellisesti).

63. Juuri tämä symbioosi edellyttää, että EUIPO:n elimet pyrkivät aktiivisesti selvittämään kansallisten oikeussääntöjen merkityksen ja ulottuvuuden, jos niihin on viitattu siten, että voidaan puhua alustavasta näytöstä. Kun tätä viittausta on tuettu edes vähäisin asiakirjoin, myöhemmin valituslautakunnassa esitetyt todisteet voidaan luokitella täydentäviksi todisteiksi tai lisätodisteiksi eikä uusiksi todisteiksi.

64. On kuitenkin pohdittava, soveltuuko jokin näistä luokituksista kuvaamaan käsiteltävän asian kaltaisessa tilanteessa kansallisesta oikeudesta esitettyjä todisteita, kun vastakkain olevien osapuolten kansallisuus on sama, niihin sovelletaan samaa kansallista lainsäädäntöä ja ne ovat saattaneet EUIPO:n käsiteltäväksi riidan, joka on alkanut jo niiden kotimaassa Bulgariassa.

d) Aiempien tulkintaohjeiden soveltaminen asiaan

65. Unionin yleinen tuomioistuin arvioi valituksenalaisen tuomion 57 kohdassa, etteivät kolmea Bulgarian oikeuden säännöstä koskevat viittaukset, jotka Group OOD oli esittänyt valituslautakunnalle, olleet uusia todisteita, sillä ne kuuluvat todisteisiin, jotka on esitetty väitteen perusteena olevan rekisteröimättömän merkin antaman suojan hankkimisesta, voimassaolon jatkumisesta ja laajuudesta. ( 46 )

66. Oikeudellisena luokitteluna tämä arvio todisteiden luonteesta kuuluu lähtökohtaisesti unionin tuomioistuimen valituksen käsittelyn yhteydessä harjoittaman valvonnan piiriin. ( 47 ) Tässä yhteydessä onkin syytä tehdä muutamia täsmennyksiä.

67. Ensinnäkin tuomion Grau Ferrer 27 kohtaa on luettava yhdessä sitä edeltävän 26 kohdan kanssa; 26 kohdan mukaan asia koski käytön todisteita, joiden puuttuminen kokonaan pakotti EUIPO:n hylkäämään väitteen viran puolesta. ( 48 ) Väitteentekijä ei siis ollut toimittanut väiteosastolle todisteita väitteensä osittaisena perusteena olevan merkin olemassaolosta. Nyt ei kuitenkaan kiistellä siitä, onko väitteen perusteena olevan rekisteröimättömän merkin käytöstä erityisesti Bulgariassa olemassa todisteita, riippumatta siitä, miten vakuuttavia nämä todisteet ovat.

68. Näissä olosuhteissa valituslautakunnalle esitetyt Bulgarian oikeutta koskevat todisteet täydensivät oikeudelliselta kannalta täytäntöönpanoasetuksen 19 säännön 2 kohdan d alakohdan mukaisesti rekisteröimättömän merkin suojan hankintaa, voimassaolon jatkumista ja (ennen kaikkea) laajuutta. Tältä kannalta katsottuna unionin yleinen tuomioistuin ei siis tehnyt virhettä luokitellessaan todisteet lisätodisteiksi.

69. Toiseksi valituksenalaisen tuomion 35 kohdassa mainitaan, ettei Group OOD ollut esittänyt väiteosastolle mitään näyttöä sovellettavasta kansallisesta lainsäädännöstä. Suullisessa käsittelyssä kävi selväksi, että nimenomaiset viittaukset Bulgarian tavaramerkkilain 12 §:n 6 momenttiin esitettiin ensimmäisen kerran valituslautakunnassa. ( 49 )

70. Kolmanneksi ei voida kuitenkaan sivuuttaa sitä, että sekä uuden tavaramerkin hakija että Group OOD ovat bulgarialaisia ja niiden edustajina olivat ammattilaiset, joiden voidaan olettaa tuntevan kotimaansa lainsäädännön etenkin rekisteröimättömien merkkien suojan osalta. Toisin kuin EUIPO väittää, tässä yhteydessä ei heikennettäisi puolustautumisoikeuksia eikä syntyisi sen mainitsemaa oikeudellista epävarmuutta. ( 50 )

71. Mistään ei käy myöskään ilmi, että riidan kaksi osapuolta olisivat epäilleet väiteosastossa niihin sovellettavan kansallisen oikeuden sisältöä. Uuden merkin hakija (Iliev) on Bulgarian kansalainen, jota bulgarialaiset asianajajat edustivat Bulgarian tuomioistuimissa Bulgarian oikeuteen vedoten, ennen kuin riita saatettiin EUIPO:n käsiteltäväksi EU-tavaramerkin rekisteröinnin hakemisen yhteydessä. Tämän perusteella Group OOD saattoi ajatella, että sen väitteen perustelemista koskeva todistustaakka koski ainoastaan asiaan liittyviä tosiseikkoja (eli sellaisen liike-elämässä käytetyn rekisteröimättömän aikaisemman merkin käyttöä, jonka vaikutusalue on laajempi kuin paikallinen) eikä kansallista oikeutta, jonka sisällöstä ei vaikuttanut olevan kiistaa. Miten EUIPO suhtautuu puolestaan asiaan?

72. Kansallisen oikeuden alalla virasto on omaksunut erikoisen kannan, kun kyseessä ovat asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohtaan perustuvat väitemenettelyt. Viitattu Bulgarian kansallinen oikeussääntö sisältyy kansallisten oikeuksien taulukkoon, jonka EUIPO julkaisee EU-tavaramerkkien tutkimista koskevissa ohjeissaan (varsinaisesti väitteen tekemistä mainitun artiklan perusteella koskevassa kappaleessa). ( 51 ) On ymmärrettävää, että kyseisen seikan sekä hakijan ja väitteentekijän välisessä suhteessa aiemmin tapahtuneiden muutosten perusteella väitteentekijä ei tuntenut olevansa velvollinen esittämään väiteosastossa selvempiä viittauksia kansallisiin oikeussääntöihin, jotka sisältyivät jo kyseisiin ohjeisiin.

73. Näissä erityisissä olosuhteissa väiteosasto olisi aivan hyvin voinut pyytää väitteentekijää selventämään kansallista oikeutta vaikuttamatta tällä prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaatteeseen, sillä vastapuoli olisi voinut myöhemmin esittää haluamansa perustelut kyseisestä asiasta. Mikään ei olisi estänyt tätä EUIPO:n elintä toteuttamasta esimerkiksi asetuksen N:o 207/2009 78 artiklan ( 52 ) 1 kohdan mukaista toimea, jos se epäili viitatun kansallisen oikeuden sovellettavuutta ja tulkintaa, käyttäen näin tarkistusvaltaansa, kuten unionin yleinen tuomioistuin on huomauttanut. ( 53 )

74. On vielä todettava, että jos vaaditaan, kuten EUIPO vaikuttaa esittävän, että väitemenettelyssä on heti alusta alkaen esitettävä todisteet jokaisesta neljästä asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdassa luetellusta edellytyksestä, olisivat muotovaatimukset liian ankarat ja toimittaisiin vastoin tavoitetta välttää sellaisten tavaramerkkien rekisteröiminen, jotka saatetaan joutua vastaisuudessa kumoamaan. Lisäksi tällainen vaatimus kaventaisi liian myöhään esitettyjen todisteiden hyväksymiseen liittyvän harkintavallan minimiin, vaikka kyseessä on unionin tuomioistuimen mukaan yleissääntö, kuten hyvin muistamme. ( 54 )

75. Lyhyesti sanottuna katson, että valituslautakunnassa esitettyjä kolmea Bulgarian oikeuden säännöstä koskevia todisteita on riittävän perusteltua pitää täydentävinä väiteosastossa esitettyihin todisteisiin nähden. Näin ollen valituksenalaisessa tuomiossa ei tehty minkäänlaista oikeudellista virhettä täytäntöönpanoasetuksen 50 säännön kohdalla. Unionin yleisen tuomioistuimen oli päinvastoin perusteltua pitää valituslautakunnassa esitettyjä viittauksia Bulgarian oikeuteen täydentävinä eikä uusina. ( 55 )

76. Tästä seuraa, ettei unionin yleinen tuomioistuin tehnyt minkäänlaista oikeudellista virhettä myöskään todetessaan, että a) käsiteltävässä asiassa ”valituslautakunnan harkintavaltaa sen ottaessa huomioon tosiseikat ja todisteet, jotka asianosaiset ovat esittäneet liian myöhään”, ei voitu käyttää rajoittavasti (mitä EUIPO:n valitus ei varsinaisesti koske) ( 56 ) ja että b) valituslautakunta ”ei ole käyttänyt harkintavaltaa, joka sille kuitenkin kuului, ja – – se on tällä perusteella kieltäytynyt ottamasta huomioon sille esitetyt viittaukset Bulgarian oikeuteen. Valituslautakunta on näin toimiessaan rikkonut asetuksen N:o 207/2009 76 artiklan 2 kohtaa ja asetuksen N:o 2868/95 50 säännön 1 kohdan kolmatta alakohtaa”. ( 57 )

77. Ensimmäinen valitusperuste on näin ollen hylättävä.

B. Toinen valitusperuste, joka koskee asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä täytäntöönpanoasetuksen 19 säännön 2 kohdan kanssa, rikkomista

1. Yhteenveto asianosaisten lausumista

78. Toisessa valitusperusteessaan EUIPO väittää, että valituksenalaisessa tuomiossa on rikottu täytäntöönpanoasetuksen 19 säännön 2 kohdan d alakohtaa todettaessa, ettei kansallista lainsäädäntöä koskeviin todisteisiin liittyviä muodollisia vaatimuksia ole olemassa. Se lisää, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen inter partes ‑menettelyssä edellyttää tiettyjen muodollisuuksien noudattamista.

79. Menettelytapojen samansuuntaisuutta koskevan periaatteen valossa tavaramerkkien rekisteröintiä koskeviin todisteisiin liittyviä edellytyksiä, jotka on lueteltu asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 2 kohdan a alakohdan ii alakohdassa, on sovellettava analogisesti sellaisia kansallisia oikeussääntöjä koskeviin todisteisiin, joilla annetaan rekisteröimättömille merkeille oikeusvaikutuksia.

80. Group OOD kiistää väitetyn analogisen sovellettavuuden ja väittää, että sekä täytäntöönpanoasetuksen 19 säännön 2 kohdan a alakohdan että saman kohdan muiden alakohtien tilanteet eroavat edellytettyjen todisteiden suhteen sen mukaan, millainen aikaisempi subjektiivinen oikeus on väitteen perusteena. Kyseisessä säännössä ei säädetä yhdestä ainoasta todistelutavasta eri tilanteita varten (rekisteröity kansallinen merkki, rekisteröitäväksi haettu merkki, yleisesti tunnettu merkki, laajalti tunnettu merkki, rekisteröimätön merkki ja vilpillisessä mielessä rekisteröity merkki).

81. Joka tapauksessa 19 säännön 2 kohdan d alakohta ei Group OOD:n mukaan velvoita väitteentekijää toimittamaan EUIPO:n elimille jäljennöstä viittaamansa kansallisen oikeussäännön virallisesta tekstistä alkuperäisellä kielellä. Virastolla on toimivalta tarkistaa kansallinen oikeus kyseisen lainsäädännön täsmällisen sisällön selvittämiseksi.

2. Valitusperusteen tarkastelu

82. En pidä EUIPO:n esittämää toista valitusperustetta vakuuttavana.

83. Kun ensinnäkin verrataan rekisteröityjen merkkien kohdalla edellytettyjä todisteita (täytäntöönpanoasetuksen 19 säännön 2 kohdan a alakohdan ii alakohta), olen samaa mieltä kuin Group OOD: lainsäätäjä on muokannut edellytyksiä, jotka koskevat todisteena esitettäviä asiakirjoja, kussakin tapauksessa kyseessä olevan subjektiivisen oikeuden mukaan.

84. Rekisteröityjen tavaramerkkien osalta vaikuttaakin loogiselta, että edellytetään rekisteröinnin yhteydessä myönnettävien rekisteröintitodistusten tai muiden todistusten esittämistä, sillä näiden asiakirjojen todistusvoima on kiistaton. Voidaan ajatella, että tavanomaista huolellisuutta noudattaen toimivalla rekisteröidyn merkin haltijalla on hallussaan tällaisia todistuksia tai se saa ne hankittua ilman suurempia vaikeuksia.

85. Samalla tavalla loogista on, että kun väitteentekijä vetoaa arvostettuun rekisteröityyn tavaramerkkiin (19 säännön 2 kohdan c alakohta), siltä edellytetään näitä samoja todistuksia sekä todistetta siitä, että ”merkki on laajalti tunnettu”. Kunkin merkinhaltijan sopiviksi katsomia tunnettuuden todistamiskeinoja ei ole rajoitettu, eikä tunnettuus käy yleensä ilmi virallisista asiakirjoista.

86. Samaa päätelmää voidaan soveltaa rekisteröimättömien merkkien kohdalla edellytettyihin todisteisiin. Koska tällaisilla merkeillä ei ole luonteensa puolesta virallisia rekisterimerkintöjä, on ymmärrettävää, että merkin käytön ja siihen liittyvien oikeuksien osoittamiseen kelpaavat todisteet kuvataan epätäsmällisemmin juuri siksi, että vältetään liian ankarat muotovaatimukset tilanteessa, jossa niitä ei voida noudattaa.

87. Lisäksi rekisteröimättömän merkin haltijan esitettäväksi uuden merkin rekisteröimisen vastustamisen yhteydessä tulevat todisteet liittyvät pohjimmiltaan subjektiiviseen oikeuteen, johon kyseinen merkinhaltija vetoaa. Tällaisten rekisteröimättömien merkkien hankkiminen, voimassaolon jatkuminen ja suojan laajuus voidaan osoittaa, jos sen haltijalle on tunnustettu kansallisen lainsäädännön mukaisesti (tai tapauksen mukaan, muttei nyt käsiteltävässä tapauksessa, unionin oikeussääntöjen mukaisesti) etuoikeus käyttää merkkiä ja kieltää myöhempien merkkien käyttö.

88. Näin ollen todisteita koskevien muodollisuuksien edellyttäminen silloin, kun säädöstekstissä on jätetty tarkoituksella (mielestäni aiheellisesti) jonkin verran valinnanvapautta, on sama kuin laatia täytäntöönpanoasetuksen teksti uudelleen toisessa merkityksessä kuin minkä unionin lainsäätäjä on halunnut sille antaa.

89. Toiseksi on teoriassa hyväksyttävää vaatia väitteessä viitattujen kansallisten oikeussääntöjen käännöstä, kun vastapuoli (eli merkin hakija) ei pysty niitä ymmärtämään. Riittää kuitenkin, kun muistutetaan, että käsiteltävässä asiassa hakija Iliev on niin ikään Bulgarian kansalainen eikä missään vaiheessa ilmene, ettei hän osaisi kyseisen jäsenvaltion kieltä.

90. Kolmanneksi menettelytapojen samansuuntaisuuteen viittaaminen unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan b alakohdan pohjalta on hyvin väkinäistä, sillä kyseisessä alakohdassa kehotetaan kansallisia tuomioistuimia sisällyttämään esitettäviin ennakkoratkaisukysymyksiin asiassa sovellettavaksi tulevien kansallisten sääntöjen teksti ja tarvittaessa asiaan liittyvä kansallinen oikeuskäytäntö. Kyseisten asiakirjojen perusteella unionin tuomioistuin pystyy ymmärtämään paremmin kansallisen tuomioistuimen ratkaistavana olevaa oikeudellista kysymystä, mikä on välttämätöntä annettaessa säädöstekstin tulkintaa koskeva tuomio, jolla on erga omnes ‑vaikutuksia.

91. On selvää, ettei tällä ole mitään yhteistä tavaramerkin rekisteröimistä koskevien väitemenettelyjen kanssa. Viimeksi mainituissa kansallista oikeutta koskevat todisteet tai viittaukset esitetään subjektiivisen oikeuden perustelemiseksi suhteessa kilpailijaan hallinnollisessa inter partes ‑menettelyssä, jonka ratkaisu vaikuttaa ainoastaan asianomaisiin osapuoliin. Lienee tarpeetonta huomauttaa, ettei unionin tuomioistuimen toimivalta vastata ennakkoratkaisukysymyksiin ole verrattavissa EUIPO:n elinten toimivaltaan.

92. Näin ollen en havaitse valituksenalaisessa tuomiossa asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdan, luettuna yhdessä täytäntöönpanoasetuksen 19 säännön 2 kohdan kanssa, rikkomista, kun tuomiossa ja etenkin sen 69, 70 ja 81 kohdassa todetaan, ettei kansallista lainsäädäntöä koskeviin todisteisiin liittyviä muodollisia vaatimuksia ole olemassa.

93. Toista valitusperustetta ei siis voida hyväksyä, minkä vuoksi valitus on hylättävä kokonaisuudessaan, kun ensimmäinenkin valitusperuste on hylätty.

94. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan nojalla EUIPO on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut, koska sen vaatimukset on hylätty ja Group OOD on tätä vaatinut.

VI. Ratkaisuehdotus

95. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti: 1) Valitus hylätään. 2) EUIPO velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: espanja.

( 2 ) Yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annettu neuvoston asetus (EUVL 2009, L 78, s. 1).

( 3 ) Tuomio 29.6.2016, Group OOD v. EUIPO – Iliev (Group Company TOURISM & TRAVEL) (T‑567/14, EU T:2016:371; jäljempänä valituksenalainen tuomio).

( 4 ) Kyseisen asetuksen uusin versio, 14.4.2017 annettu asetus (EU) 2017/1001 (EUVL 2017, L 154, s. 1), jota ei sovelleta käsiteltävään asiaan ajallisista syistä, syntyi yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 ja yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 muuttamisesta sekä maksuista sisämarkkinoilla toimivalle yhdenmukaistamisvirastolle (tavaramerkit ja mallit) annetun komission asetuksen (EY) N:o 2869/95 kumoamisesta 16.12.2015 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) 2015/2424 (EUVL 2015, L 341, s. 21) tehtyjen muutosten tuloksena.

( 5 ) Kyseisen säännöksen espanjankielisessä toisinnossa käytetään termiä ”medios” (”keinot”), joka voi olla kirjaimellinen käännös ranskankielisessä toisinnossa käytetystä termistä ”moyens”; pidän kuitenkin menettelyllisen terminologian kannalta sopivampana termiä ”motivos” (”perusteet”), joksi se on korjattu asetuksessa 2015/2424.

( 6 ) Yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annettu komission asetus (EYVL 1995, L 303, s. 1; jäljempänä myös täytäntöönpanoasetus), jota on muutettu viimeksi alaviitteessä 4 mainitulla asetuksella 2015/2424.

( 7 ) Yhteisön tavaramerkkilehti nro 72/2012, 16.4.2012.

( 8 ) Tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskeva 15.6.1957 tehty Nizzan sopimus, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna.

( 9 ) Päätös 2.6.2014 (asia R 1587/2013-4; jäljempänä riidanalainen päätös).

( 10 ) Tavaramerkeistä ja maantieteellisistä merkinnöistä annettu Bulgarian laki (jäljempänä Bulgarian tavaramerkkilaki).

( 11 ) Ks. valituksenalaisen tuomion 52–56 kohta.

( 12 ) Se lainaa tuomiota 3.10.2013, Rintisch v. SMHV (C‑120/12 P, EU:C:2013:638), ja korostaa unionin tuomioistuimen todenneen kyseisessä tuomiossa, että valituslautakunnan on käytettävä harkintavaltaansa rajoittavasti, jos väitteen tueksi esitettävät asiakirjat on lueteltu täsmällisesti ja tyhjentävästi asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 2 kohdan a alakohdan ii alakohdassa. Kyseisen asetuksen 19 säännön 2 kohdan d alakohdan sanamuodon perusteella näin ei ole käsiteltävässä asiassa.

( 13 ) Valituksenalaisen tuomion 57–61 kohta.

( 14 ) Valituksenalaisen tuomion 69 ja 70 kohta.

( 15 ) Tuomio 27.3.2014 (C‑530/12 P, EU:C:2014:186).

( 16 ) Valituksenalaisen tuomion 77–82 kohta.

( 17 ) Se lainaa tässä yhteydessä 5.7.2011 annettua tuomiota Edwin v. EUIPO (C‑263/09 P, EU:C:2011:452, 50 kohta).

( 18 ) Se lainaa tässä yhteydessä tuomiota 21.7.2016, EUIPO v. Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, 27 kohta), joka on annettu valituksenalaista tuomiota myöhemmin.

( 19 ) Ks. vastaavasti tuomio 13.3.2007, SMHV v. Kaul (C‑29/05 P, EU:C:2007:162, 48 kohta).

( 20 ) Tuomio 5.7.2011, Edwin v. SMHV (C‑263/09 P; EU:C:2011:452, 50 kohta).

( 21 ) Ibidem, 49 kohta. Kyseisen säännön sanamuoto on seuraava: ”[EUIPO:lle] tehtävässä hakemuksessa – – menettämis- tai mitättömyysvaatimuksesta on oltava: – – tiedot hakemuksen perusteista: – – iii) jos kyseessä on asetuksen (EY) N:o 40/94 52 artiklan 2 kohdan mukainen hakemus, tiedot oikeudesta, johon vaatimus mitättömyydestä perustuu ja tiedot, jotka osoittavat, että hakija on mainitun asetuksen 52 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu aikaisemman oikeuden haltija tai että hän voi esittää mainittua oikeutta koskevan vaatimuksen sovellettavan kansallisen lain nojalla” (kursivointi tässä).

( 22 ) Asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohdan a ja b alakohdan soveltamisedellytykset.

( 23 ) Otin kyseisen lainauksen väitemenettelyyn mukauttaen julkisasiamies Botin ratkaisuehdotuksesta 28.11.2013, SMHV v. National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:782, 94 kohta).

( 24 ) Tuomio 27.3.2014, SMHV v. National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, 43 kohta).

( 25 ) Ks. tuomio 21.7.2016, EUIPO v. Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:579, 26 ja 27 kohta) ja tuomio 18.7.2013, New Yorker SHK Jeans v. SMHV (C‑621/11 P, EU:C:2013:484, 28 ja 29 kohta).

( 26 ) Tuomio 27.3.2014, SMHV v. National Lottery Commission (C‑530/12 P, EU:C:2014:186, 41–44 kohta).

( 27 ) Ibidem, 45 kohta.

( 28 ) Kursivointi tässä.

( 29 ) Tehtäviensä puolesta etenkin valituslautakunnan.

( 30 ) Tuomio 5.4.2017, EUIPO v. Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2017:265, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 31 ) Tämä nähdäkseni asianmukainen kanta toistetaan useissa unionin yleisen tuomioistuimen tuomioissa. Ks. esim. tuomio 2.3.2013, El Corte Inglés v. SMHV – Chez Gerard (CLUB GOURMET) (T‑571/11, EU:T:2013:145, 38–41 kohta).

( 32 ) Valituksen 62 kohdassa EUIPO vaikuttaa hyväksyvän ajatuksen siitä, että alustava näyttö riittää.

( 33 ) Kuitenkin yleistä etua puolustaakseen EUIPO:n on tutkittava viran puolesta 1 kohdan mukaisesti tosiseikat, jotka voivat osoittaa, että rekisteröitäväksi haettu merkki kuuluu yhden tai useamman, asetuksen N:o 207/2009 7 artiklassa luetellun ehdottoman hylkäysperusteen soveltamisalaan. Ks. vastaavasti Bender, A., ”XI. Verfahren vor dem HABM”, teoksessa Fezer, K.-H., Handbuch der Markenpraxis – Band 1, Markenverfahrensrecht, C. H. Beck, München, 2007, s. 497.

( 34 ) Kyseinen mahdollisuus koskee kaikkia menettelyitä, myös suhteellisiin hylkäysperusteisiin liittyviä menettelyitä, sillä tässä yhteydessä ei säädetä mistään poikkeuksesta, toisin kuin 1 kohdassa.

( 35 ) Ks. tiivistelmä oikeuskäytännöstä julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotuksessa 13.1.2016, EUIPO v. Grau Ferrer (C‑597/14 P, EU:C:2016:2, 40–53 kohta).

( 36 ) Tuomio 4.5.2017, Comercializadora Eloro v. EUIPO (C‑71/16 P, EU:C:2017:345, 55 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 37 ) Ibidem, 56 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

( 38 ) Ibidem, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

( 39 ) Täytäntöönpanoasetuksen 19 säännön 2 kohdan a alakohdan ii alakohtaan vaikuttaa toinen rajoitus, jolla ei ole merkitystä käsiteltävän valituksen kannalta: unionin tuomioistuimen mukaan väitteentekijän voidaan olettaa tienneen jo ennen väitteensä tekemistä tarkalleen, mitkä asiakirjat hänen on esitettävä väitteen tueksi, sillä kyseisessä säännössä luetellaan ne täsmällisesti ja tyhjentävästi. Tällaisessa tilanteessa harkintavaltaa on käytettävä rajoittavasti, ja myöhässä esitetyt todisteet voidaan hyväksyä vain, mikäli asiaan liittyvät olosuhteet oikeuttavat valittajan viiveen niiden esittämisessä (tuomio 3.10.2013, Rintisch v. SMHV (C‑120/12 P, EU:C:2013:638, 39 kohta)).

( 40 ) Tuomio 21.7.2016, EUIPO v. Grau Ferrer (C‑597/14 P; EU:C:2016:579, 27 kohta).

( 41 ) Valituskirjelmän 48–53 kohta.

( 42 ) Tämä käy ilmi tuomion 21.7.2016, EUIPO v. Grau Ferrer (C‑597/14 P; EU:C:2016:579) 10 kohdasta.

( 43 ) Julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus 1.12.2016, EUIPO v. Szajner (C‑598/14 P, EU:C:2016:915, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 44 ) Tuomion 21.7.2016, EUIPO v. Grau Ferrer (C‑597/14 P; EU:C:2016:579) 27 kohdassa kiistetään mahdollisuus uusien todisteiden esittämiseen, kun sen 23 kohdassa on ensin verrattu 50 säännön saksan-, espanjan- ja englanninkielistä toisintoa (joissa mainitaan täydentävät tosiseikat ja todisteet) ranskankieliseen toisintoon (jossa mainitaan uudet tai täydentävät todisteet ja tosiseikat).

( 45 ) Tuomio 21.7.2016, EUIPO v. Grau Ferrer (C‑597/14 P; EU:C:2016:579, 26 kohta).

( 46 ) Unionin yleinen tuomioistuin viittaa kyseisessä valituksenalaisen tuomion kohdassa lisäksi saman tuomion toiseen kohtaan (35 kohta), jossa mainitaan useita rekisteröimättömän merkin käyttöä koskevia todisteita.

( 47 ) Unionin tuomioistuimen määräys 3.6.2015, The Sunrider Corporation v. SMHV (C‑142/14 P, EU:C:2015:371, 56 kohta).

( 48 ) Tuomiossa mainitaan tuomio 18.7.2013, New Yorker SHK Jeans v. SMHV (C‑621/11 P, EU:C:2013:484, 28 ja 30 kohta).

( 49 ) Suullisen käsittelyn perusteella Group OOD oli pannut väiteosastossa käydyn menettelyn aikana ainoastaan rastin Bulgarian oikeutta koskevaan lomakkeen ruutuun antamatta mitään tarkempia tietoja varsinaisista säännöksistä, joihin se vetosi. Tämä selitetään sekä valituslautakunnan päätöksen 4 kohdassa, jonka mukaan: ”the table ’national law’ annexed to the Guidelines could be helpful but would not relieve the opponent from filing proof of the respective national law”, että väiteosaston päätöksessä, jossa otsakkeen ”The law governing the sign” olevassa kolmannessa kappaleessa todetaan nimenomaisesti seuraavaa: ”It is not sufficient to make a general reference to the national law, which is listed merely for information purposes in the ’Table with National Legislation’ of the Office’s Manual Concerning Opposition on Article 8(4) CTMR.”

( 50 ) Valituksen 71 kohdassa EUIPO esittää nämä seikat tukeakseen väitettä, jonka mukaan väitteentekijältä on edellytettävä jo väitteen tekemisvaiheessa mahdollisimman laajaa näyttöä kansallisesta oikeudesta, johon väitteentekijä vetoaa.

( 51 ) Ks. nykyiset ohjeet: EUIPO, Guidelines for examination of European Union trade marks, Part C: Opposition, Section 4: Rights under Article 8(4) and (4a) EUTMR, 1.8.2016, s. 40.

( 52 ) 14.6.2017 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) 2017/1001 (EUVL 2017, L 154, s. 1) nykyinen 97 artikla.

( 53 ) Valituksenalaisen tuomion 81 kohta.

( 54 ) Ks. tämän ratkaisuehdotuksen 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

( 55 ) Valituksenalaisen tuomion 57 kohta.

( 56 ) Ibidem, 56 kohta.

( 57 ) Ibidem, 61 kohta.