Koska asetuksella N:o 1408/71 käyttöön otetussa järjestelmässä asuinpaikka on se tekijä, jonka perusteella sovellettava lainsäädäntö määräytyy, ei voida hyväksyä, että henkilöllä olisi kyseistä asetusta sovellettaessa samanaikaisesti useita asuinpaikkoja eri jäsenvaltioissa, sillä muutoin edellä mainitut säännökset menettäisivät tehokkaan vaikutuksensa.

Siltä osin kuin 10 artiklan perusteella ei voida suoraan vastata kysymykseen siitä, onko kahden vakinaisen asuinpaikan olemassaolo kahdessa eri jäsenvaltiossa mainitun asetuksen nojalla sallittua, kyseisellä asetuksella on otettu käyttöön kansallisten sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisjärjestelmä ja sen II osastossa säädetään sovellettavan lainsäädännön määräytymisestä. Näiden säännösten tarkoituksena on paitsi estää se, että asianomaiset henkilöt jäisivät heihin sovellettavissa olevan lainsäädännön puuttuessa ilman sosiaaliturvaa, myös varmistaa, että asianomaiset henkilöt ovat vain yhden jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmän alaisia, jotta vältettäisiin sovellettavien kansallisten lainsäädäntöjen päällekkäisyys ja ne vaikeudet, joita siitä voi seurata.

Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella N:o 592/2008, 10 artiklaa on tulkittava siten, että kyseistä asetusta sovellettaessa henkilöllä ei voi olla samanaikaisesti kahta vakinaista asuinpaikkaa kahden eri jäsenvaltion alueella.

Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna asetuksella N:o 592/2008, säännösten ja erityisesti sen 12 artiklan 2 kohdan ja 46 a artiklan nojalla jäsenvaltion toimivaltainen laitos ei voi pätevästi peruuttaa taannehtivasti etuudensaajan oikeutta vanhuuseläkkeeseen ja vaatia perusteettomasti maksetuiksi väitettyjen eläkkeiden palauttamista sillä perusteella, että etuudensaaja saa leskeneläkettä toisesta jäsenvaltiosta, jonka alueella hänellä on myös ollut asuinpaikka. Ensimmäisessä jäsenvaltiossa maksettavaa vanhuuseläkettä voidaan kuitenkin mahdollista kansallista päällekkäisten etuuksien estämiseen tarkoitettua sääntöä soveltamalla alentaa toisessa jäsenvaltiossa saatujen etuuksien määrällä.

Yhtäältä asetuksen N:o 1408/71 12 artiklan 1 kohdan mukaisesti kyseisellä asetuksella ei nimittäin pääsääntöisesti anneta eikä pysytetä oikeutta useisiin samanlaisiin etuuksiin yhden ja saman vakuutuskauden perusteella. Toisaalta kyseisen asetuksen 12 artiklan 2 kohdasta ilmenee, että jollei tässä asetuksessa toisin säädetä, etuuksien alentamista koskevia jäsenvaltion lainsäädännön säännöksiä voidaan soveltaa niiden henkilöiden osalta, joille maksetaan tämän jäsenvaltion etuutta, jos he voivat saada muita sosiaaliturvaetuuksia, vaikka tällaiset etuudet saavutettaisiin toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaan. Näin ollen asetus N:o 1408/71 ei ole esteenä sellaisen kansallisen säännöstön soveltamiselle, jonka seurauksena sen eläkkeen määrä, jota vakuutettu voi vaatia, alenee sillä perusteella, että hän saa vanhuusetuutta toisesta jäsenvaltiosta, edellyttäen kuitenkin, ettei kyseisellä asetuksella asetettujen rajojen noudattamisesta muuta johdu.

(ks. 57, 59, 60 ja 73 kohta sekä tuomiolauselma)