ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista annetun direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansallisille säännöksille ja käytännöille, joiden nojalla työntekijällä, jonka palkka muodostuu yhtäältä peruspalkasta ja toisaalta provisiosta, jonka määrä vahvistetaan työnantajan kyseisen työntekijän toteuttamien myyntien johdosta tekemien sopimusten perusteella, on palkallisen vuosilomansa nojalla oikeus vain peruspalkastaan muodostuvaan palkkaan.

Vuosilomapalkan maksamista koskevan velvoitteen tavoitteena on asettaa työntekijä loman aikana palkan osalta työskentelykausia vastaavaan tilanteeseen.

Näyttää tosin siltä, että kansalliset säännökset ja käytännöt ovat direktiivin 2003/88 7 artiklassa asetettujen edellytysten mukaisia siltä osin kuin työntekijällä on vuosilomansa aikana käytettävissään kokonaismäärä, joka on verrattavissa hänen työskentelyjaksoina saamaansa määrään. Niin tämä työntekijälle yhtäältä hänen vuosilomansa perusteella ja toisaalta hänen vuosilomajaksoaan edeltäneiden viikkojen aikana toteuttamiensa myyntien perusteella maksettava summa mahdollistaa sen, että työntekijä voi todella pitää loman, johon hänellä on oikeus.

On kuitenkin katsottava, että huolimatta palkasta, joka työntekijällä on käytettävissään ajanjaksona, jona hän tosiasiallisesti pitää vuosiloman, se taloudellinen haitta, joka ilmenee viiveellä mutta jonka työntekijä tosiasiallisesti kärsii vuosilomaa seuraavana ajanjaksona, saattaa saada työntekijän jättämään vuosilomaoikeutensa käyttämättä.

(ks. 17, 20, 21 ja 24 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä annettua direktiiviä 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/27, sekä laatu- ja turvallisuusvaatimusten asettamisesta ihmisveren ja veren komponenttien keräämistä, tutkimista, käsittelyä, säilytystä ja jakelua varten sekä direktiivin 2001/83 muuttamisesta annettua direktiiviä 2002/98 on tulkittava siten, että kokoverestä valmistettu, verensiirtoon tarkoitettu veriplasma, jonka valmistuksessa käytetään teollista prosessia, kuuluu direktiivin 2001/83 109 artiklan mukaan direktiivin 2002/98 soveltamisalaan sen keräämisen ja tutkimisen osalta ja direktiivin 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/27, soveltamisalaan sen käsittelyn, säilytyksen ja jakelun osalta, kunhan se vastaa mainitun direktiivin 1 artiklan 2 kohdassa säädetyn lääkkeen määritelmää.

(ks. 33, 37, 38 ja 40 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Valtiontukien alalla se, voidaanko yksityinen sijoittaja ‑arviointiperustetta soveltaa jäsenvaltion sellaisen yrityksen hyväksi toteuttamaan toimenpiteeseen, jonka osakkeenomistaja se on, ei riipu edun myöntämisen muodosta vaan mainitun toimenpiteen määrittelemisestä kyseessä olevan yrityksen osakkeenomistajan tekemäksi päätökseksi. Kyseinen arviointiperuste kuuluu lisäksi niihin seikkoihin, jotka komission on otettava huomioon vahvistaessaan valtiontuen olemassaolon, eikä sitä siten voida pitää poikkeuksena, jota sovelletaan ainoastaan jäsenvaltion pyynnöstä, kun EY 87 artiklan 1 kohdassa esitetyn yhteismarkkinoille soveltumattoman valtiontuen käsitteen tunnusmerkistön on todettu täyttyvän.

Kun siis käy ilmi, että yksityinen sijoittaja -arviointiperustetta voidaan soveltaa, komission tehtävänä on pyytää kyseistä jäsenvaltiota toimittamaan sille kaikki merkitykselliset tiedot sen varmistamiseksi, täyttyvätkö arviointiperusteen sovellettavuus- ja soveltamisedellytykset.

Näiden periaatteiden soveltamista ei voida kyseenalaistaa pelkästään sillä, että yksittäisessä tapauksessa on kyse yksityinen sijoittaja ‑arviointiperusteen sovellettavuudesta asianomaisen yrityksen liikkeelle laskemien ja jäsenvaltion valtiontuella hankkimien arvopapereiden takaisinostoehtojen muutokseen.

(ks. 30–34 kohta)
Miesten ja naisten yhtäläisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa annettua direktiiviä 2006/54 ja erityisesti sen 4 ja 14 artiklaa on tulkittava siten, että kyse ei ole sukupuoleen perustuvasta syrjinnästä, kun naispuoliselle työntekijälle, joka aiottuna äitinä on saanut lapsen sijaissynnytystä koskevan sopimuksen perusteella, kieltäydytään myöntämästä äitiyslomaa vastaavaa palkallista lomaa.

Siltä osin kuin ensiksi kyse on tämän 2006/54 2 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa tarkoitetusta syrjinnästä, kieltäytyminen ei perustu perusteeseen, jota sovelletaan yksinomaan toiseen sukupuoleen. Toiseksi direktiivin 2 artiklan 2 kohdan c alakohtaan nähden aiottua äitiä, joka on saanut lapsen sijaissynnytystä koskevan sopimuksen perusteella, ei voida lähtökohtaisesti kohdella epäedullisemmin hänen raskauteensa liittyen, koska hän ei ole ollut raskaana tästä lapsesta. Kolmanneksi kun otetaan huomioon, että toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen kannustamiseksi työssä annettua direktiiviä 92/85 on tulkittava siten, että jäsenvaltiot eivät ole velvollisia myöntämään kyseisen direktiivin 8 artiklan nojalla oikeutta äitiyslomaan työntekijälle aiottuna äitinä, joka on saanut lapsen sijaissynnytystä koskevan sopimuksen perusteella silloinkaan, kun hän saattaa imettää tätä lasta syntymän jälkeen tai imettää tätä lasta, tällaista aiottua äitiä ei siis kohdella epäedullisemmin äitiyslomaan liittyen direktiivissä 92/85 tarkoitetulla tavalla, minkä vuoksi hänen ei voida katsoa olleen sukupuoleen perustuvan syrjinnän kohteena direktiivin 2006/54 2 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitetuin tavoin.

(ks. 51, 52, 57–60 ja 67 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
2.

Ennakkoratkaisukysymykset — Tutkittavaksi ottaminen — Kysymykset, jotka on esitetty antamatta riittäviä tietoja asiaa koskevista tosiseikoista ja lainsäädännöstä ja syistä, joiden vuoksi vastaus ennakkoratkaisukysymyksiin on välttämätön — Tutkimatta jättäminen (SEUT 267 artikla; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklan c alakohta) (ks. 35–38 kohta)
Kulutusluottosopimuksista annetun direktiivin 2008/48 23 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä sellaisen kansallisen seuraamusjärjestelmän soveltamiselle, jonka mukaan siinä tapauksessa, että luotonantaja laiminlyö sopimuksen tekemistä edeltävän velvollisuutensa arvioida luotonottajan luottokelpoisuus hakemalla tietoja asianmukaisesta tietokannasta, luotonantaja menettää oikeutensa sopimukseen perustuviin korkoihin mutta voi periä suoraan lain nojalla laillisia korkoja, joita koskeva maksuvelvollisuus syntyy sellaisen tuomioistuinratkaisun antamisesta alkaen, jolla kyseinen luotonottaja velvoitetaan maksamaan jäljellä olevat määrät, ja joita lisäksi korotetaan viidellä prosenttiyksiköllä, jos luotonottaja ei ole maksanut velkaansa kahden kuukauden kuluessa kyseisen tuomioistuinratkaisun antamisesta, kun ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että tilanteessa, jossa on kyse jäljellä olevan lainan pääoman erääntymisestä välittömästi maksettavaksi luotonottajan maksun laiminlyömisen takia, määrät, jotka luotonantaja voi tosiasiallisesti periä korkojen menettämistä koskevan seuraamuksen soveltamisen seurauksena, eivät ole huomattavasti alhaisempia kuin määrät, jotka luotonantaja voisi periä, jos se olisi noudattanut velvollisuuttaan tarkistaa luotonottajan luottokelpoisuus.

(ks. 55 kohta ja tuomiolauselma)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 71 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansainvälistä yleissopimusta tulkitaan tavalla, jolla ei taata, että kyseisen asetuksen taustalla olevia tavoitteita ja periaatteita kunnioitetaan ehdoin, jotka ovat vähintään yhtä suotuisia kuin kyseisessä asetuksessa säädetyt ehdot.

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 71 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä tavaran kansainvälisessä tiekuljetuksessa käytettävästä rahtisopimuksesta tehdyn yleissopimuksen 31 artiklan 2 kappaleen sellaiselle tulkinnalle, jonka mukaan jäsenvaltiossa nostetulla negatiivisella vahvistuskanteella tai annetulla negatiivisella vahvistustuomiolla ei ole samaa kohdetta eikä samaa perustetta kuin suorituskanteella, joka on nostettu saman vahingon perusteella samojen asianosaisten tai niiden oikeudenomistajien välillä toisessa jäsenvaltiossa.

Tällaisella tulkinnalla ei nimittäin voida taata, että rinnakkaisten oikeudenkäyntien saamista mahdollisimman vähiin koskevaa tavoitetta, joka on yksi unionissa siviili- ja kauppaoikeudellisissa asioissa tapahtuvan oikeudellisen yhteistyön taustalla olevista tavoitteista ja periaatteista, kunnioitetaan ja asetuksen N:o 44/2001 taustalla olevia tuomioiden vapaata liikkuvuutta ja keskinäistä luottamusta lainkäyttöön koskevia periaatteita noudatetaan ehdoin, jotka ovat yhtä suotuisia kuin kyseisessä asetuksessa säädetyt ehdot.

(ks. 44 ja 47–49 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 207/2009 42 artiklan sanamuodosta ilmenee, että kyseisen säännöksen 2 kohtaa sovelletaan aikaisempiin yhteisön tavaramerkkeihin ja sen 3 kohtaa aikaisempiin kansallisiin tavaramerkkeihin.

Näissä kahdessa säännöksessä ei tehdä eroa kansallisten tavaramerkkien ja kansainvälisesti rekisteröityjen tavaramerkkien välillä. Asetuksen N:o 207/2009 42 artiklan 3 kohdassa mainitut ”aikaisemmat kansalliset tavaramerkit” on kuitenkin ymmärrettävä tavaramerkeiksi, jotka ovat voimassa jäsenvaltiossa siitä riippumatta, onko ne rekisteröity kansallisella vai kansainvälisellä tasolla.

Kyseisen artiklan 3 kohdassa nimittäin säädetään, että siinä asetettuja sääntöjä sovelletaan asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettuihin ”aikaisempiin kansallisiin tavaramerkkeihin” tekemättä kuitenkaan eroa viimeksi mainitussa säännöksessä mainittujen ”aikaisempia tavaramerkkejä” koskevien neljän ryhmän välillä, ja näihin kuuluvat muun muassa tavaramerkit, joiden kansainvälinen rekisteröinti on voimassa jäsenvaltiossa.

Asetuksen N:o 207/2009 42 artiklan 3 kohdan tarkoituksena on siten ainoastaan soveltaa edellytystä aikaisemman yhteisön tavaramerkin käyttämisestä yhteisön alueella, sellaisena kuin se ilmenee kyseisen asetuksen 42 artiklan 2 kohdasta, sellaisten aikaisempien kansallisten tavaramerkkien tilanteisiin, joiden osalta täsmennetään, että käytön on tapahduttava jäsenvaltion alueella.

Asetuksen N:o 207/2009 42 artiklan 3 kohtaa voidaan täten soveltaa aikaisempaan kansainväliseen tavaramerkkiin, johon väite perustuu.

(ks. 35–39 kohta)
Lääkkeiden lisäsuojatodistuksesta annetun asetuksen N:o 469/2009 3 artiklan c alakohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että peruspatentin ja usean vaikuttavan aineen yhdistelmästä koostuvalle lääkkeelle myönnetyn myyntiluvan haltija, joka on jo saanut lisäsuojatodistuksen kyseistä vaikuttavien aineiden kyseistä yhdistelmää varten, jota peruspatentti suojaa asetuksen N:o 3 artiklan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla, saa myös lisäsuojatodistuksen näistä vaikuttavista aineista sellaiselle vaikuttavalle aineelle, jota – kun sitä tarkastellaan erikseen – myös suojataan sellaisenaan kyseisellä patentilla.

Useita eri tuotteita suojaavan patentin perusteella voi nimittäin periaatteessa olla mahdollista saada useita lisäsuojatodistuksia, jotka liittyvät kuhunkin näistä eri tuotteista, edellyttäen muun muassa, että kutakin niistä suojataan sellaisenaan kyseisellä peruspatentilla asetuksen N:o 469/2009 3 artiklan a alakohdassa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 1 artiklan b ja c alakohdan kanssa, tarkoitetulla tavalla ja että ne sisältyvät sellaiseen lääkkeeseen, jolla on myyntilupa.

(ks. 30 ja 41 kohta sekä tuomiolauselma)
Toimielimet ovat velvollisia tekemään joka vuosi päätöksen palkkojen mukauttamisesta joko suorittamalla matemaattisen mukautuksen henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevassa 3 artiklassa säädetyn menetelmän mukaan tai poikkeamalla kyseisestä matemaattisesta laskutoimituksesta kyseisessä liitteessä XI olevan 10 artiklan perusteella.

Koska kummankin menettelyn välillä on olemassa perustavanlaatuisia eroja niiden kulun osalta ja erityisesti siltä osin kuin on kyse tehtävän päätöksen sisällön määrittämisestä ja menettelyyn osallistuvista toimielimistä, neuvosto ei voi muuttaa komission henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevan 3 artiklan perusteella tekemällä ehdotuksella käynnistettyä menettelyä kyseisen ehdotuksen perusteella saman liitteen 10 artiklaan perustuvaksi menettelyksi. Kun otetaan huomioon se, että kyseisen 3 artiklan perusteella esitettyä ehdotusta ei anneta Euroopan parlamentille toisin kuin on tilanne henkilöstösääntöjen liitteessä XI olevaan 10 artiklaan perustuvan ehdotuksen osalta, tällainen muuttaminen ei olisi mahdollista edes siinä tapauksessa, että Euroopan parlamentti ja neuvosto olisivat yhtä mieltä tällaisesta menettelytavasta.

(ks. 60 ja 61 kohta)
Markkinahinta on korkein hinta, jonka tavanomaisissa kilpailuolosuhteissa toimiva yksityinen sijoittaja on valmis maksamaan yhtiöstä tilanteessa, jossa yhtiö on. Markkinahinnan selvittämiseksi kansalliset viranomaiset voivat ottaa huomioon muun muassa yhtiön luovutuksen muodon, esimerkiksi julkisen tarjouskilpailun, joka on omiaan takaamaan markkinaehtoisen myynnin, tai luovutuksen yhteydessä mahdollisesti laaditun asiantuntijalausunnon. Kun viranomainen aikoo myydä sille kuuluvan yrityksen avoimessa, läpinäkyvässä ja ehdottomassa tarjouspyyntömenettelyssä, voidaan olettaa, että markkinahinta vastaa korkeinta tarjousta, ja tällöin on osoitettava ensinnäkin se, että tämä tarjous on sitova ja vakavasti otettava, ja toiseksi se, ettei ole perusteltua ottaa huomioon muita taloudellisia tekijöitä kuin hintaa. Näissä olosuhteissa komission ei nimittäin voida edellyttää käyttävän markkinahinnan selvittämiseksi muita keinoja, kuten itsenäisiä asiantuntijalausuntoja. Lainvastaisten ehtojen vuoksi säännöstenvastaisen hankintamenettelyn puitteissa tehty korkein tarjous voi kuitenkin vastata markkinahintaa, kun tarjouspyynnön ehtoihin liittyvät puutteet eivät ole vaikuttaneet tämän tarjouksen suuruuteen sitä alentavasti.

Lisäksi markkinatalouden ehdoin toimiva yksityinen myyjä valitsee lähtökohtaisesti korkeimman ostotarjouksen, kun se on sitova ja vakavasti otettava, eikä tämä riipu niistä syistä, jotka ovat johtaneet siihen, että mahdollinen ostaja tekee kyseisen tarjouksen. Tällaisen yksityisen myyjän näkökulmasta syyt, joiden vuoksi tietty tarjoaja tekee tietynsuuruisen tarjouksen, eivät nimittäin ole ratkaisevia. Kun yritys ostetaan korkeimpaan hintaan, jonka tavanomaisissa kilpailuolosuhteissa toimiva yksityinen sijoittaja oli valmis maksamaan tästä yhtiöstä tilanteessa, jossa se oli, yhtiö on arvostettu kaikissa suhteissa markkinahintaan, eikä ostajan voida katsoa saaneen etua verrattuna muihin markkinatoimijoihin.

(ks. 92–96, 99, 114 ja 117 kohta)
Yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että hankintaviranomainen pyytää sen jälkeen, kun hankintamenettelyyn osallistumista koskevan hakemuksen esittämiselle asetettu määräaika on päättynyt, ehdokasta toimittamaan julkaistun taseen kaltaisia asiakirjoja, jotka kuvaavat tämän ehdokkaan tilannetta ja joiden voidaan objektiivisesti todeta olleen olemassa ennen menettelyyn osallistumista koskevan hakemuksen esittämiselle asetetun määräajan päättymistä, kunhan kyseistä julkista hankintaa koskeneissa asiakirjoissa ei ole vaadittu nimenomaisesti niiden toimittamista ehdokkuuden poissulkemisen uhalla. Tällaisella pyynnöllä ei saa perusteettomasti suosia tai syrjiä ehdokasta tai ehdokkaita, jolle tai joille kyseinen pyyntö on osoitettu.

Tällainen tarjouksen täsmennyspyyntö on lähtökohtaisesti osoitettava samalla tavalla kaikille samanlaisessa tilanteessa oleville tarjoajille, sen on koskettava tarjouksen kaikkia kohtia, jotka tarvitsevat täsmennystä eikä se saa johtaa siihen, että asianomainen tarjoaja esittää tosiasiallisesti uuden tarjouksen.

(ks. 34–38 ja 42 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhtiömuodoltaan tietynlaisten yhtiöiden tilinpäätöksistä annetun neljännen direktiivin 78/660 2 artiklan 3–5 kohdassa säädetty oikean ja riittävän kuvan periaate ei salli poikkeamista kyseisen direktiivin 32 artiklassa ilmaistusta periaatteesta, jonka mukaan omaisuus on arvostettava sen hankintahinnan tai tuotantokustannusten perusteella, siten, että se arvostettaisiin sen todellisen arvon perusteella, kun kyseisen omaisuuden hankintahinta tai tuotantokustannukset ovat selvästi osakkeiden todellista arvoa pienemmät.

Kyseisen direktiivin 32 artiklan perusteella sen oikean ja riittävän kuvan, joka yhtiön tilinpäätöksessä on annettava, lähtökohtana ei ole omaisuuden arvostaminen sen todelliseen arvoon vaan sen historiallisen hankintamenon mukaisesti.

Vaikka on totta, että kyseisen direktiivin 2 artiklan 5 kohdan nojalla on mahdollista, että poikkeustapauksissa poiketaan saman direktiivin 32 artiklasta, jos kyseisen menetelmän soveltaminen johtaisi virheellisen kuvan antamiseen yhtiön varoista ja vastuista, rahoitusasemasta sekä tuloksesta, omaisuuden aliarvostamista yhtiön tilinpäätöksessä ei kuitenkaan sellaisenaan voida pitää tällaisena poikkeustapauksena. Se, että yhtiöt mahdollisesti aliarvostavat tietyn omaisuuden tilinpäätöksissään tilanteessa, jossa omaisuuden hankinta-arvo alittaa sen todellisen arvon, on vain välttämätön seuraus unionin lainsäätäjän kyseisen direktiivin 32 artiklassa tekemästä valinnasta, kun se on omaisuuden todelliseen arvoon perustuvan arvostusmenetelmän sijasta valinnut sen historialliseen hankintamenoon perustuvan arvostusmenetelmän.

Yhtiön tilinpäätöksessä tehty osakkeiden kaltaisen tietyn omaisuuden aliarvostaminen kyseisen direktiivin 31 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetyn varovaisuusperiaatteen mukaista. Jos tällainen omaisuus arvostettaisiin todelliseen arvoonsa, yhtiön tilinpäätös osoittaisi kyseisen omaisuuden todellisen arvon ja sen hankinta-arvon välisen erotuksen suuruista arvonnousua, ja tämä olisi ristiriidassa kyseisen direktiivin 31 artiklan 1 kohdan c alakohdan aa alakohdan kanssa, jonka mukaan ainoastaan tilikauden loppuun mennessä toteutuneet voitot saadaan ilmoittaa tilinpäätöksessä.

(ks. 35, 37–40 ja 42 kohta sekä tuomiolauselma)
Yleinen verojärjestelmä, jossa säädetään, että yrityksille voidaan myöntää lupa siirtää ja vähentää verovuoden aikana aiheutuneita tappioita seuraavina verovuosina, että lupaa ei voida myöntää tapauksissa, joissa on kyse omistusmuutoksista, ja että tätä kieltoa voidaan tietyissä tapauksissa olla soveltamatta toimivaltaisten viranomaisten myöntämällä poikkeusluvalla, voi täyttää SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen käsitteen tunnusmerkkeihin kuuluvan valikoivuutta koskevan edellytyksen, jos osoitetaan, että viitejärjestelmä eli normaali järjestelmä muodostuu kiellosta vähentää tappiot omistajanvaihdostilanteessa ja että kyseisen pykälän 3 momentissa säädetty lupajärjestelmä on poikkeus tästä järjestelmästä. Tällainen järjestelmä voi olla oikeutettu sen järjestelmän luonteen ja yleisen rakenteen vuoksi, johon se kuuluu, edellyttäen, että toimivaltaisella kansallisella viranomaisella ei ole tappioiden vähentämiskieltoa koskevan poikkeusluvan osalta sellaista harkintavaltaa, jonka nojalla kyseinen viranomainen voi perustaa lupapäätöksensä verojärjestelmälle vieraisiin kriteereihin.

Toimenpide, jolla poiketaan yleisestä verojärjestelmästä, voi nimittäin olla oikeutettu, mikäli kyseessä oleva jäsenvaltio voi osoittaa, että toimenpide on suora seuraus jäsenvaltion verojärjestelmän perus- tai pääperiaatteista. Oikeuttaminen voi tulla kyseeseen, jos toimivaltaisen viranomaisen harkintavalta lupamenettelyssä rajoittuu sellaisten edellytysten tutkimiseen, jotka on asetettu tunnistettavissa olevan verotuksellisen päämäärän edistämiseksi, ja kriteerit, joita kyseisen viranomaisen on sovellettava, johtuvat verojärjestelmän luonteesta. Jos toimivaltaisilla viranomaisilla on sitä vastoin laajalti harkintavaltaa määrittää toimenpiteen edunsaajat tai ehdot verojärjestelmälle vieraiden kriteerien, kuten työllisyyden ylläpitämisen, perusteella, harkintavallan käytön on katsottava suosivan jotakin yritystä tai tuotannonalaa verrattuna muihin, jotka ovat tavoitellun päämäärän suhteen siihen rinnastettavassa tilanteessa tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen kannalta. Tässä asiayhteydessä on muistutettava, että alueelliseen kehitykseen tai sosiaaliseen yhteenkuuluvuuteen tähtäävän politiikan soveltaminen ei mahdollista sitä, että mainitun politiikan osana toteutettua toimenpidettä pidetään oikeutettuna kansallisen verojärjestelmän luonteen ja rakenteen vuoksi.

(ks. 22, 24, 26, 27, 29 ja 32 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Palvelujen suoritus – Useista osista koostuvat liiketoimet – Liiketoimi, jota on pidettävä yhtenä suorituksena

(Neuvoston direktiivi 2006/112)

2. Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Palvelujen suoritus – Verotuspaikan määrittäminen – Edellytykset, joilla varastointipalvelu ei kuulu direktiivin 2006/112 47 artiklan soveltamisalaan

(Neuvoston direktiivin 2006/112 47 artikla)

Tiivistelmä

1. Ks. tuomion teksti.

(ks. 20–22 kohta)

2. Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2008/8, 47 artiklaa on tulkittava siten, että monimuotoinen varastointipalvelujen suoritus, joka käsittää tavaroiden vastaanottamisen varastoon, niiden asettamisen sopiviin varastotiloihin, tavaroiden säilyttämisen, tavaroiden pakkaamisen, tavaroiden luovuttamisen, purkamisen ja lastaamisen, kuuluu kyseisen artiklan soveltamisalaan vain, jos varastointi muodostaa yhden ainoan liiketoimen pääasiallisen suorituksen ja jos kyseisten palvelujen vastaanottajille myönnetään käyttöoikeus nimenomaisesti määritettyyn kiinteään omaisuuteen tai sen osaan.

Koska suuri osa palveluista liittyy tavalla tai toisella kiinteään omaisuuteen, palvelun kohteena on oltava kiinteä omaisuus itsessään. Näin on erityisesti silloin, kun nimenomaisesti määritetty kiinteä omaisuus on katsottava osaksi palvelun keskeistä sisältöä, koska se on tämän olennainen ja välttämätön osa.

(ks. 35 ja 39 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 18 artiklan c alakohtaa on tulkittava siten, että se kattaa myös verollisen liiketoiminnan lopettamisen, joka johtuu siitä, että verovelvollinen on poistettu arvonlisäverorekisteristä. Kyseisen säännöksen pääasiallisena tavoitteena on nimittäin sen välttäminen, että tavarat, jotka ovat oikeuttaneet veron vähennykseen, eivät päädy verottomaan lopulliseen kulutukseen verollisen toiminnan lopettamisen seurauksena, verollisen toiminnan lopettamisen syistä tai olosuhteista riippumatta.

(ks. 27 ja 28 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
82

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan on niin, että jos valitus on perusteeton, unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista. Työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan sen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Portugalin tasavalta on vaatinut, että komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska komissio on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut käsiteltävässä asiassa. Työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan mukaan, jota samoin sovelletaan valituksen käsittelyyn, jäsenvaltiot, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
136

Tässä yhteydessä on myös todettava, että niiden sakon määrien kokonaissumma, joista Arevan ja Alstomin on katsottu olevan yhteisvastuussa, eli 25500000 euron suuruinen määrä, jonka unionin yleinen tuomioistuin on alentanut 20400000 euroon, ja 53550000 euron suuruinen määrä, jonka unionin yleinen tuomioistuin on alentanut 48195000 euroon, ylittää sen sakon määrän, joka mainituille yhtiöille on määrätty yhteisvastuullisesti tytäryhtiön Areva T&D SA:n kanssa, eli 53550000 euroa, jonka unionin yleinen tuomioistuin on alentanut 48195000 euroon.