ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SEUT 20 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että jäsenvaltio epää kolmannen maan kansalaiselta perheenyhdistämiseen perustuvan oleskeluluvan, vaikka kyseisen kolmannen maan kansalaisen tarkoituksena on asua sellaisen aviopuolisonsa kanssa, joka myös on kolmannen maan kansalainen ja joka oleskelee laillisesti kyseisessä jäsenvaltiossa ja joka on sellaisen lapsen äiti, joka on syntynyt aikaisemmasta avioliitosta ja joka on unionin kansalainen, ja sellaisen lapsensa kanssa, joka on syntynyt nimenomaan heidän omasta avioliitostaan ja joka myös on kolmannen maan kansalainen, kunhan tällainen epääminen ei asianomaisen unionin kansalaisen kannalta merkitse sitä, ettei hän tosiasiassa voi käyttää pääosaa unionin kansalaisen asemaan perustuvista oikeuksista.

Arvioitaessa sitä, onko kyseisellä epäämisellä tällainen vaikutus, on otettava huomioon se, että kolmannen maan kansalaisella, joka on sellaisen lapsen yksinhuoltaja, joka on unionin kansalainen, on asianomaisessa jäsenvaltiossa pysyvä oleskelulupa, joten oikeudellisesti tarkasteltuna hänellä tai hänen huollettavanaan olevalla unionin kansalaisella ei ole minkäänlaista velvollisuutta lähteä kyseisen jäsenvaltion alueelta ja unionin alueelta kokonaisuudessaan.

Uusperheitä koskevassa arvioinnissa merkitystä on myös sillä vaikutuksella, joka mainitun vanhemman päätöksellä lähteä sen jäsenvaltion alueelta, jonka kansalainen unionin kansalainen on, on perhe-elämän kannalta.

Pelkästään sen perusteella, että taloudellisista syistä tai perheyhteyden säilyttämiseksi unionin alueella voisi olla suotavaa, että sellaisen perheen jäsenet, joka muodostuu kolmansien maiden kansalaisista ja unionin kansalaisesta, joka on pieni lapsi, voisivat oleskella mainitun unionin kansalaisen kanssa unionin alueella siinä jäsenvaltiossa, jonka kansalainen hän on, ei tältä osin sinänsä kuitenkaan voida katsoa, että unionin kansalaisen olisi pakko lähteä unionin alueelta, jos tällaista oikeutta ei myönnetä.

Se, asuuko kolmannen maan kansalainen, jolle oleskelulupaa perheenyhdistämisen perusteella haetaan, yhdessä perheenkokoajan ja muiden perheenjäsenten kanssa, tai se, ettei kyseisen kolmannen maan kansalaisen ja unionin kansalaisen välillä ole biologista yhteyttä, eivät ole ratkaisevia seikkoja kyseisen arvioinnin kannalta.

Sitä vastoin se, ettei kolmannen maan kansalainen, jolle oleskelulupaa haetaan, osallistu mainittujen lasten lailliseen, taloudelliseen tai tunnetason huoltoon, on otettava huomioon. Unionin kansalaisen ja kyseisen kolmannen maan kansalaisen välinen riippuvuussuhde on nimittäin omiaan asettamaan kyseenalaiseksi unionin kansalaisuuden tehokkaan vaikutuksen silloin, kun kyseinen riippuvuus johtaisi siihen, että unionin kansalainen olisi tällaisen epäävän päätöksen seurauksena tosiasiassa velvollinen lähtemään paitsi sen jäsenvaltion alueelta, jonka kansalainen hän on, myös unionin alueelta kokonaisuudessaan.

(ks. 49–56, 58 ja 82 kohta sekä tuomiolauselma)
ETY–Turkki-assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 6 artiklan 1 kohdan ensimmäistä luetelmakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että toimivaltaiset kansalliset viranomaiset peruuttavat turkkilaisen työntekijän oleskeluasiakirjan taannehtivasti siitä päivästä alkaen, jona tämän asiakirjan myöntämistä koskeva kansallisen oikeuden mukainen peruste ei enää täyty, kun kyseinen työntekijä ei ole syyllistynyt mihinkään vilpilliseen menettelyyn ja kun oleskeluasiakirja peruutetaan mainitussa 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa määrätyn säännönmukaisen yhden vuoden työskentelyjakson täytyttyä.

Kyseistä määräystä ei nimittäin voida tulkita siten, että jäsenvaltio voisi yksipuolisesti muuttaa järjestelmän, joka koskee Turkin kansalaisten asteittaista integroitumista vastaanottavan jäsenvaltion työmarkkinoille, sisältöä siten, että työntekijältä, jonka on annettu saapua maan alueelle ja joka on tehnyt siellä laillisesti aitoa ja todellista työtä keskeytyksettä yli vuoden ajan saman työnantajan palveluksessa, evätään hänelle palkkatyön tekemisen keston mukaan kyseisen määräyksen kolmessa luetelmakohdassa asteittain tunnustetut oikeudet. Tällainen tulkinta johtaisi siihen, ettei päätöksellä N:o 1/80 olisi mitään merkitystä eikä minkäänlaista tehokasta vaikutusta, koska päätöksen 6 artiklan 1 kohdan sanamuoto on yleinen ja ehdoton siltä osin kuin siinä ei anneta jäsenvaltioille mahdollisuutta rajoittaa niitä oikeuksia, joita määräyksessä annetaan suoraan turkkilaisille työntekijöille.

(ks. 48, 49 ja 56 kohta sekä tuomiolauselma)
Sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) tekemästä päätöksestä nostetun kumoamiskanteen yhteydessä unionin yleinen tuomioistuin voi valvoa kaikin puolin SMHV:n valituslautakuntien päätösten laillisuutta tutkimalla tarvittaessa, pitääkö näiden lautakuntien riidan tosiseikoista esittämä oikeudellinen luonnehdinta paikkansa tai onko näille lautakunnille esitettyjä tosiseikkoja arvioitu virheellisesti. Kun unionin yleistä tuomioistuinta on pyydetty arvioimaan SMHV:n valituslautakunnan päätöksen laillisuutta, tämän lautakunnan tosiseikoista tekemä virheellinen arviointi ei voi sitoa unionin yleistä tuomioistuinta siltä osin kuin kyseinen arviointi on osa niitä päätelmiä, joiden laillisuus on kiistetty unionin yleisessä tuomioistuimessa.

Unionin yleinen tuomioistuin voi kylläkin myöntää SMHV:lle – etenkin, jos tämän on tehtävä erittäin teknisiä arviointeja – tiettyä harkintavaltaa ja rajoittaa valituslautakunnan teollismalleja koskevien päätösten osalta itse harjoittamansa valvonnan ilmeisten arviointivirheiden tutkimiseen.

(ks. 39–41 kohta)
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaa ja tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista annetun direktiivin 2003/88 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä kansallisille säännöksille tai yrityksen ja sen yritysneuvoston välillä tehdyn sosiaalisuunnitelman kaltaisille käytännöille, joiden perusteella työntekijän, jonka työaikaa on lyhennetty, oikeus palkalliseen vuosilomaan lasketaan pro rata temporis -säännön mukaan.

Työntekijöillä, joiden työaikaa on lyhennetty, on tosin muodolliselta kannalta katsottuna kokoaikainen työsopimus. Työajan lyhennyksen keston aikana työnantajan ja palkansaajan vastavuoroiset velvollisuudet on kuitenkin pidätetty työajan lyhennyksen perusteella tai ne on poistettu kokonaan. Tästä seuraa, että työntekijät, joiden työaikaa on lyhennetty, on luokiteltava ”tilapäisesti osa-aikatyötä tekeviksi työntekijöiksi”, koska heidän tilanteensa on tosiasiassa verrattavissa osa-aikaisten työntekijöiden tilanteeseen, ja UNICE:n, CEEP:n ja EAY:n tekemän osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen liitteessä olevan 4 lausekkeen 2 kohta soveltuu heidän vuosilomaoikeuteensa.

(32 ja 36 kohta sekä tuomiolauselma)
Asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella (EY) N:o 1992/2006, 14 artiklan 2 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että henkilö, joka sellaisten peräkkäisten työsopimusten perusteella, joissa työn suorituspaikaksi täsmennetään useamman jäsenvaltion alue, työskentelee tosiasiassa kunkin sopimuksen voimassaoloaikana vain yhden ainoan valtion alueella kerrallaan, ei voi kuulua mainitussa säännöksessä tarkoitetun käsitteen ”kahden tai useamman jäsenvaltion alueella tavallisesti työskentelevä henkilö” soveltamisalaan.

Jotta henkilö kuuluisi asetuksen N:o 1408/71 14 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan, hänen on joka tapauksessa työskenneltävä ”tavallisesti” kahden tai useamman jäsenvaltion alueella. Tästä seuraa, että jos työskentely yhden ainoan jäsenvaltion alueella muodostaa kyseisen henkilön kannalta tavallisen järjestelmän, hän ei voi kuulua kyseisen säännöksen soveltamisalaan. Tällaisissa olosuhteissa voidaan soveltaa asetuksen N:o 1408/71 13 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaista periaatetta samoin kuin työsopimusten keskeytymisaikoina tämän saman säännöksen f alakohdan mukaista periaatetta.

(ks. 39, 40, 50 ja 52 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-471/11

Cido Grupa SIA

vastaan

Valsts ieņēmumu dienests

(Augstākās Tiesas Senātsin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Uusien jäsenvaltioiden liittyminen — Siirtymätoimenpiteet — Maataloustuotteet — Sokeri — Asetus (EY) N:o 60/2004 — Ylijäämävarastoista perittävän maksun taso ja peruste”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen (kuudes jaosto) tuomio 6.9.2012

Uusien jäsenvaltioiden liittyminen – Vuoden 2003 liittymisasiakirja – Maatalous – Yhteinen markkinajärjestely – Siirtymätoimenpiteet sokerialalla – Ylijäämävarastojen poistaminen – Asetus N:o 60/2004 – Ylijäämävarastoista perittävät maksut – Maksun tason ja perusteen vahvistaminen

(Komission asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 3 kohdan kolmas alakohta)

Sokerialalla sovellettavista siirtymätoimenpiteistä Tšekin, Viron, Kyproksen, Latvian, Liettuan, Unkarin, Maltan, Puolan, Slovenian ja Slovakian unioniin liittymisen vuoksi annetun asetuksen N:o 60/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1667/2005, 6 artiklan 3 kohdan kolmatta alakohtaa on tulkittava siten, että sokerisiirapin (CN-koodi 2106 90 59) ylijäämävarastosta perittävän maksun perusteena on tässä tuotteessa todella olevan valkoisen sokerin (CN-koodi 1701 99 10) määrä ja sen tasona valkoisen sokerin tuontimaksu korotettuna 1,21 eurolla/100 kg.

(ks. 21–23 kohta sekä tuomiolauselma)

Asia C-471/11

Cido Grupa SIA

vastaan

Valsts ieņēmumu dienests

(Augstākās Tiesas Senātsin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Uusien jäsenvaltioiden liittyminen — Siirtymätoimenpiteet — Maataloustuotteet — Sokeri — Asetus (EY) N:o 60/2004 — Ylijäämävarastoista perittävän maksun taso ja peruste”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen (kuudes jaosto) tuomio 6.9.2012

Uusien jäsenvaltioiden liittyminen — Vuoden 2003 liittymisasiakirja — Maatalous — Yhteinen markkinajärjestely — Siirtymätoimenpiteet sokerialalla — Ylijäämävarastojen poistaminen — Asetus N:o 60/2004 — Ylijäämävarastoista perittävät maksut — Maksun tason ja perusteen vahvistaminen

(Komission asetuksen N:o 60/2004 6 artiklan 3 kohdan kolmas alakohta)

Sokerialalla sovellettavista siirtymätoimenpiteistä Tšekin, Viron, Kyproksen, Latvian, Liettuan, Unkarin, Maltan, Puolan, Slovenian ja Slovakian unioniin liittymisen vuoksi annetun asetuksen N:o 60/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1667/2005, 6 artiklan 3 kohdan kolmatta alakohtaa on tulkittava siten, että sokerisiirapin (CN-koodi 2106 90 59) ylijäämävarastosta perittävän maksun perusteena on tässä tuotteessa todella olevan valkoisen sokerin (CN-koodi 1701 99 10) määrä ja sen tasona valkoisen sokerin tuontimaksu korotettuna 1,21 eurolla/100 kg.

(ks. 21–23 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteisön tullittomuusjärjestelmän luomisesta annetun asetuksen N:o 918/83, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1315/88, 112 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, yhteisön tullittomuusjärjestelmän luomisesta annetun asetuksen N:o 1186/2009 107 artiklan 1 kohdan a alakohtaa, direktiivin 77/388 14 artiklan 1 kohdan d alakohdan soveltamisalasta vapautettaessa tietty tavaroiden lopullinen maahantuonti arvonlisäverosta annetun direktiivin 83/181, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 88/331, 82 artiklan 1 kohdan a alakohtaa ja direktiivin 2006/112 143 artiklan b ja c alakohdan soveltamisalasta vapautettaessa tietty tavaroiden lopullinen maahantuonti arvonlisäverosta annetun direktiivin 2009/132 84 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että niitä ei sovelleta vetureihin.

Rautatieliikenteen ja tieliikenteen mahdollisesti erilaisesta kohtelusta on todettava, etteivät eri liikennemuodot yleensä ole toisensa korvaavia eivätkä eri liikennesektoreilla toimivien yritysten tilanteet näin ollen ole toisiinsa rinnastettavissa. Kun lisäksi otetaan huomioon unionin lainsäätäjän edellä mainittujen säännösten antamisella tavoittelema päämäärä, joka on yhtäältä unionin ulkorajojen ylittämisen tekeminen helpommaksi yksityishenkilöille ja toisaalta toimivaltaisten viranomaisten tehtävänä olevien tulli- ja verotarkastusten keventäminen, veturit eivät ole samankaltaisessa tilanteessa tieliikenteessä käytettävien ajoneuvojen kanssa. Tästä seuraa, ettei yhdenvertaisen kohtelun periaate edellytä kyseessä olevien säännösten tulkitsemista siten, että ne koskisivat myös vetureita.

(ks. 36, 37 ja 46–49 kohta sekä tuomiolauselma)
Lentoliikenteen harjoittamisen yhteisistä säännöistä yhteisössä annetun asetuksen N:o 1008/2008 23 artiklan 1 kohdan viimeisessä virkkeessä tarkoitettua käsitettä ”valinnaiset lisämaksut” on tulkittava siten, että se kattaa lentomatkaan liittyvät maksut muun osapuolen kuin lentoyhtiön tarjoamista suorituksista, kuten lennon peruuntumisvakuutuksesta, joiden hinnan tämän lentomatkan välittäjä perii asiakkaalta yhteishinnassa yhdessä lentohinnan kanssa.

Mainitun asetuksen 23 artiklan 1 kohdan viimeisessä virkkeessä nimittäin tarkoitetaan valinnaisia lisämaksuja, jotka liittyvät palveluihin, joilla täydennetään itse lentoliikennepalvelua, mutta jotka eivät ole pakollisia tai välttämättömiä matkustajien tai rahdin kuljettamista varten, niin että asiakas valitsee, hyväksyykö vai hylkääkö hän ne. Juuri sen vuoksi, että asiakkaalla on valinnanvapaus, on tällaiset lisämaksut ilmoitettava selkeästi, avoimesti ja yksiselitteisesti varausmenettelyn alussa ja asiakkaan on voitava hyväksyä ne nimenomaisesti valitsemalla.

Lisäksi tässä säännöksessä tarkoitetun suojan myöntämistä varten ei ole merkitystä sillä, tarjoaako valinnaista lisäpalvelua ja siitä aiheutuvaa lisämaksua lentoyhtiö vai sitä edustava palveluntarjoaja, vaan sillä, että tämä palvelu ja sen hinta liittyvät itse lentoon tämän lennon varausmenettelyssä.

(ks. 14, 18 ja 20 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 49 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle säännöstölle – jossa säädetään jäsenvaltion yliopiston apteekkiin sovellettavasta erityisestä sivuapteekkilupajärjestelmästä, joka on yksityisiin apteekkeihin sovellettavaa sivuapteekkilupajärjestelmää suotuisampi –, kunhan yliopiston apteekin sivuapteekit todella osallistuvat yliopiston apteekille kansallisessa laissa säädettyjen erityistehtävien toteuttamiseen farmasian opiskelijoiden koulutuksessa, lääkehuoltoa koskevassa tutkimuksessa ja harvinaisten lääkevalmisteiden valmistuksessa, minkä selvittäminen on kansallisen tuomioistuimen asiana.

(ks. 44 kohta ja tuomiolauselma)
Komission on asetuksen N:o 729/70 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä EMOTR:n tilien tarkastamisen ja hyväksymisen osalta annetun asetuksen N:o 1663/95 8 artiklan 1 kohdan nojalla tutkimuksen perusteella sekä siinä tapauksessa, että se katsoo, että menoja ei ole toteutettu unionin sääntöjen mukaisesti, annettava kyseiselle jäsenvaltiolle tiedoksi tarkastustensa tulokset ja korjaustoimenpiteet, jotka on toteutettava kyseisten sääntöjen noudattamisen varmistamiseksi tulevaisuudessa. Kyseisessä säännöksessä edellytetään, että puute, josta asianomaista jäsenvaltiota arvostellaan, ilmaistaan riittävän täsmällisesti kyseisen säännöksen ensimmäisessä alakohdassa säädetyssä kirjallisessa tiedonannossa, jotta kyseinen valtio saa sen täydellisesti tietoonsa. Kyseisen edellytyksen noudattamatta jättäminen poistaa sisällön jäsenvaltioille yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta annetun asetuksen N:o 729/70 5 artiklan 2 kohdan c alakohdan viidennessä alakohdassa ja yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta annetun asetuksen N:o 1258/1999 7 artiklan 4 kohdan viidennessä alakohdassa myönnetyltä menettelylliseltä takeelta, jolla rajoitetaan ajallisesti niitä menoja, joita EMOTR:n rahoituksen epääminen voi koskea.

Asetuksen N:o 1663/95 8 artiklan 1 kohtaa on siis luettava yhdessä asetuksen N:o 729/70 5 artiklan 2 kohdan c alakohdan viidennen alakohdan ja asetuksen N:o 1258/1999 7 artiklan 4 kohdan viidennen alakohdan kanssa; näiden alakohtien mukaan komissio ei voi jättää yhteisörahoituksen ulkopuolelle menoja, jotka on toteutettu yli 24 kuukautta ennen kuin se on antanut tarkastusten tulokset kirjallisesti tiedoksi asianomaiselle jäsenvaltiolle. Tästä seuraa, että kyseinen 8 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetty kirjallinen tiedonanto toimii varoituksena siitä, että EMOTR voi jättää kyseisen tiedonannon tiedoksi antamista edeltävien 24 kuukauden aikana toteutetut menot yhteisörahoituksen ulkopuolelle, ja kyseinen tiedonanto on näin ollen kyseisen 24 kuukauden ajan laskemisen viitetekijä.

Jotta asetuksen N:o 1663/95 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tiedonanto täyttää varoitustehtävänsä erityisesti asetuksen N:o 729/70 5 artiklan 2 kohdan c alakohdan viidennen alakohdan ja asetuksen N:o 1258/1999 7 artiklan 4 kohdan viidennen alakohdan valossa, siinä on ensinnäkin yksilöitävä riittävän täsmällisesti kaikki puutteet, joista asianomaista jäsenvaltiota arvostellaan ja joihin tehty rahoitusoikaisu on loppujen lopuksi perustettu. Ainoastaan tällainen tiedonanto voi taata komission tekemien varausten täydellisen tietoon saamisen, jotta se voi täyttää sille kyseisessä säännöksessä annetun ilmoitustehtävän, ja olla asetuksen N:o 729/70 5 artiklan 2 kohdan c alakohdan viidennessä alakohdassa ja asetuksen N:o 1258/1999 7 artiklan 4 kohdan viidennessä alakohdassa säädetyn 24 kuukauden ajan laskemisen viitetekijä.

(ks. 26, 28–31, 33 ja 34 kohta)
8

Kyseisen direktiivin 30 artiklassa säädettiin seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on perustettava sääntelyelin, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 21 artiklan 6 kohdan soveltamista. Elimen, joka voi olla liikenneasioista vastaava ministeriö tai jokin muu elin, on oltava organisaatioltaan, rahoituspäätöksiltään, oikeudelliselta rakenteeltaan ja päätöksenteoltaan [rataverkon haltijoista], hinnoitteluelimistä, käyttöoikeuksia myöntävistä elimistä sekä hakijoista riippumaton. – – 2. Hakijalla on oikeus vedota sääntelyelimeen, jos se katsoo tulleensa kohdelluksi epäoikeudenmukaisesti, syrjityksi tai muulla tavalla loukatuksi erityisesti [rataverkon haltijan] tai tapauskohtaisesti rautatieyrityksen tekemissä päätöksissä, jotka koskevat: a) verkkoselostusta; b) verkkoselostukseen sisältyviä perusteita; c) käyttöoikeuden myöntämismenettelyjä ja sen tuloksia; d) hinnoittelujärjestelmää; e) hakijalta perittävien tai perittäväksi tarkoitettujen infrastruktuurimaksujen suuruutta tai määräytymisperusteita; f) käyttöoikeutta koskevia [direktiivin 91/440] 10 artiklan mukaisia järjestelyjä – –. 3. Sääntelyelimen on varmistettava, että [rataverkon haltijan] määräämät maksut ovat II luvun mukaisia ja ketään syrjimättömiä. Infrastruktuurimaksujen tasoa koskevat neuvottelut hakijoiden ja [rataverkon haltijan] välillä sallitaan ainoastaan, jos ne käydään sääntelyelimen johdolla. Sääntelyelimen on puututtava asiaan, jos neuvottelut saattavat rikkoa tässä direktiivissä säädettyjä vaatimuksia. 4. Sääntelyelimellä on oikeus pyytää [rataverkon haltijalta], hakijoilta ja muulta kyseisessä jäsenvaltiossa sijaitsevalta kolmannelta osapuolelta asiaa koskevia tietoja, jotka on toimitettava viipymättä. 5. Sääntelyelimen on ratkaistava valitukset ja toteutettava toimet tilanteen korjaamiseksi kahden kuukauden kuluessa tietojen vastaanottamisesta. Sen estämättä, mitä 6 kohdassa säädetään, sääntelyelimen tekemä päätös sitoo kaikkia niitä, jotka kuuluvat päätöksen soveltamisalaan. Jos muutoksenhaku koskee kieltäytymistä infrastruktuurikapasiteetin myöntämisestä tai kapasiteetin tarjoamiseen liittyviä ehtoja, sääntelyelimen on joko vahvistettava, ettei [rataverkon haltijan] tekemää päätöstä tarvitse muuttaa, tai vaadittava päätöksen muuttamista sääntelyelimen antamien suuntaviivojen mukaisesti. 6. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että sääntelyelimen päätökset voidaan saattaa tuomioistuimen tutkittavaksi.”
13

Kyseisen asetuksen 7 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeus korvaukseen”, säädetään seuraavaa: ”1. Jos tähän artiklaan viitataan, matkustajan on saatava seuraavan suuruinen korvaus: a) 250 euroa lentojen osalta, joiden pituus on enintään 1500 kilometriä; b) 400 euroa yhteisön sisäisten lentojen osalta, joiden pituus on yli 1500 kilometriä, ja muiden lentojen osalta, joiden pituus on yli 1500 mutta alle 3500 kilometriä; c) 600 euroa lentojen osalta, joihin ei voida soveltaa a tai b alakohtaa. Lennon pituutta määriteltäessä on perusteena käytettävä viimeistä määräpaikkaa, johon matkustaja saapuu myöhässä aikataulun mukaisesta saapumisajasta siksi, että lennolle pääsy on evätty tai lento on peruutettu. 2. Jos matkustajalle tarjotaan matkan uudelleenreititystä 8 artiklan mukaisesti siten, että hän pääsee lopulliseen määräpaikkaansa vaihtoehtoisella lennolla, jonka saapumisaika verrattuna alun perin varatun lennon aikataulun mukaiseen saapumisaikaan ei ylitä a) enintään 1500 kilometrin pituisten lentojen osalta kahta tuntia, tai b) yhteisön sisäisten lentojen osalta, joiden pituus on yli 1500 kilometriä, ja muiden lentojen osalta, joiden pituus on yli 1500 mutta alle 3500 kilometriä, kolmea tuntia, tai c) lentojen osalta, joihin ei voida soveltaa a tai b alakohtaa, neljää tuntia, lennosta vastaava lentoliikenteen harjoittaja voi alentaa 1 kohdassa säädettyä korvausta 50 prosentilla. – –”
2)

Alliance One International Inc. ja Standard Commercial Tobacco Co. Inc. vastaavat asiassa C-628/10 P tekemäänsä valitukseen liittyvistä omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan Euroopan komissiolle tässä asiassa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
63

Tällainen tiedonsaantioikeus on myös luonteeltaan sellainen, että se altistaa DSK:n liittokanslerin välilliselle vaikuttamiselle, joka on ristiriidassa direktiivin 95/46 28 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa ilmaistun itsenäisyysvaatimuksen kanssa. Tästä on riittävää mainita yhtäältä, että tiedonsaantioikeus on erittäin laaja, koska se kohdistuu kaikkiin ”DSK:n hallintoa koskeviin seikkoihin”, ja toisaalta, että se on ehdoton.
79

Komissio vaatii ensisijaisesti valitusperusteen tutkimatta jättämistä, koska unionin tuomioistuinta on pyydetty arvioimaan kansallista oikeutta, joka on tosiseikkoja koskeva kysymys. Asiakysymyksen osalta komissio väittää, että vaikka SEUT 107 artiklan soveltamiseksi merkitystä ei ole sillä, että toimenpiteen edunsaajan tilanne on parantunut tai heikentynyt ennen tätä toimenpidettä vallinneeseen oikeustilaan nähden, tämä ei merkitse sitä, ettei unionin yleisen tuomioistuimen pitänyt ottaa huomioon sitä, että tiettyjä tilanteita on käsitelty aiemmin samalla tavoin.
2

Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 17.6.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 592/2008 (EUVL L 177, s. 1) (jäljempänä asetus N:o 1408/71), 1 artiklassa säädetään, että tässä asetuksessa ”‐ ‐ i) ’oleskelulla’ tarkoitetaan tilapäistä oleskelua; ‐ ‐ o) ’toimivaltaisella laitoksella’ tarkoitetaan: i) laitosta, jossa se, jonka etua asia koskee, on vakuutettu hakiessaan etuutta; ‐ ‐ p) ’asuinpaikan laitoksella’ ja ’oleskelupaikan laitoksella’ tarkoitetaan vastaavasti laitosta, joka on toimivaltainen antamaan etuudet paikassa, jossa se, jonka etua asia koskee, asuu, ja laitosta, joka on toimivaltainen antamaan etuudet paikassa, jossa se, jonka etua asia koskee, oleskelee, tämän laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaisesti, tai jos tällaista laitosta ei ole, laitosta, jonka kyseisen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen nimeää; q) ’toimivaltaisella valtiolla’ tarkoitetaan jäsenvaltiota, jonka alueella toimivaltainen laitos sijaitsee; ‐ ‐”