ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
152

Kantaja väittää, että sille on aiheutunut aineetonta vahinkoa, joka on erotettavissa lainvastaisuudesta, jonka vuoksi riidanalaisen toimen kumoaminen on perusteltua, ja jota ei voida täysimääräisesti korvata toimen kumoamisella, ja se vaatii 15000 euron suuruista vahingonkorvausta. Kantaja väittää, että sen asema työmarkkinaosapuolena on kiistetty, koska riidanalaista toimea toteutettaessa on laiminlyöty työmarkkinaosapuolten vuoropuhelu. Se tähdentää vaatineensa, että riidanalainen toimi on peruutettava tai sitä on lykättävä, kunnes työryhmän työ saadaan päätökseen.
147

Kun kyse on väitteestä, jonka mukaan Euroopan ihmisoikeussopimusta ja perusoikeuskirjaa olisi loukattu, on katsottava, että kantaja vetoaa tietojen suojaamista koskevaan perusoikeuteen, josta määrätään SEUT 339 artiklassa. On syytä muistuttaa myös, että oikeuskäytännössä liikesalaisuuksien suoja on tunnustettu yleisenä oikeusperiaatteena (ks. vastaavasti tuomio 24.6.1986, AKZO Chemie ja AKZO Chemie UK v. komissio, 53/85, EU:C:1986:256, 28 kohta; tuomio 19.5.1994, SEP v. komissio, C-36/92 P, EU:C:1994:205, 37 kohta ja tuomio 14.2.2008, Varec, C-450/06, EU:C:2008:91, 49 kohta). Kysymys on siten siitä, onko asetuksen N:o 1907/2006 119 artiklaa tulkittu siten, että ECHA on sitä soveltaessaan loukannut tietojen suojaa koskevaa perusoikeutta. Kuten kantaja korostaa, sen väitettä ei ole kohdistettu tähän asetuksen N:o 1907/2006 erityiseen säännökseen vaan tapaan, jolla ECHA on tätä säännöstä tulkinnut, ja näin ollen tapaan, jolla ECHA on sitä soveltanut. Kantajaa ei voida siten arvostella siitä, ettei se ole vedonnut SEUT 277 artiklan nojalla siihen, ettei asetusta voida soveltaa sen vuoksi, että se väitetysti on ristiriidassa unionin primaarioikeuden kanssa.
43

Ensimmäiseksi neuvoston on näin ollen varmistettava, että asiakirjassa, jonka sisältämien tietojen ilmaisemista on pyydetty, on kysymys oikeudellisesta neuvonannosta. Toiseksi neuvoston on tutkittava, vahingoittaisiko kyseessä olevan asiakirjan niiden osien ilmaiseminen, joiden osalta on todettu, että niissä on kyse oikeudellisesta neuvonannosta, niille taattavaa suojaa siinä mielessä, että niiden ilmaisemisesta aiheutuisi vahinkoa toimielimen intressille pyytää oikeudellista neuvonantoa ja saada rehellisiä, objektiivisia ja kattavia lausuntoja. Jotta tämän intressin loukatuksi joutumisen vaaraan voidaan vedota, vaaran on oltava kohtuullisesti ennakoitavissa eikä se saa olla täysin hypoteettinen. Ja vielä kolmanneksi on niin, että jos neuvosto katsoo, että asiakirjan sisältämien tietojen ilmaiseminen loukkaa oikeudelliselle neuvonannolle taattavaa suojaa, sellaisena kuin tämä suoja on juuri edellä määritelty, sen on vielä varmistuttava siitä, ettei tietojen ilmaiseminen ole jonkin ylivoimaisen yleisen edun vuoksi perusteltua siitä huolimatta, että täten heikennettäisiin sen mahdollisuutta pyytää oikeudellista neuvonantoa ja saada rehellisiä, objektiivisia ja kattavia lausuntoja (ks. vastaavasti tuomio 1.7.2008, Ruotsi ja Turco v. neuvosto, C‑39/05 P ja C‑52/05 P, EU:C:2008:374, 38–44 kohta ja tuomio 3.7.2014, neuvosto v. in ’t Veld, C‑350/12 P, EU:C:2014:2039, 96 kohta.
139

Kun kolmanneksi on kyse perustelusta, jonka mukaan väliintulija olisi kyennyt löytämään kansallisia tavaramerkkejä LUCEO koskevat rekisteröintihakemukset, on syytä todeta valituslautakunnan katsoneen perustellusti, että saksalaisia ja itävaltalaisia tavaramerkkejä koskevien rekisteröintihakemusten vaihteleminen keskenään ja niitä koskevien hakemusmaksujen suorittamatta jättäminen tekivät A:n noudattaman menettelytavan kolmansien näkökulmasta vähemmän läpinäkyväksi. Löydettyään saksalaista tai itävaltalaista tavaramerkkiä koskevan rekisteröintihakemuksen, josta hakemusmaksu oli suorittamatta, kolmas saattoi toki olettaa, että kyseinen maksu vielä suoritettaisiin ja tavaramerkki rekisteröitäisiin. Kolmas ei voinut kuitenkaan kohtuudella olettaa, että kyseistä maksua ei suoritettaisi ja että toinen kansallista tavaramerkkiä LUCEO koskeva rekisteröintihakemus jätettäisiin toisessa jäsenvaltiossa juuri ennen asetuksen N:o 207/2009 29 artiklassa säädetyn kuuden kuukauden harkinta-ajan päättymistä, koska tällainen toiminta on edellä 51 ja 52 kohdassa esitettyjen syiden vuoksi vastoin asetuksen N:o 207/2009 tarkoitusta.
34

On todettava, että vaikka komission kannekirjelmä annettiin asianmukaisesti tiedoksi vastaajalle, tämä ei toimittanut 2.5.1991 annetun työjärjestyksen 46 artiklassa tarkoitettua vastauskirjelmää asetetussa määräajassa. Niinpä komissio on 10.3.2015 esittänyt 2.5.1991 annetun työjärjestyksen 122 artiklan 1 kohtaan perustuvan vaatimuksen siitä, että unionin yleinen tuomioistuin hyväksyy komission vaatimukset yksipuolisella tuomiolla. Unionin yleisen tuomioistuimen uusi työjärjestys, jonka 123 artiklaan sisältyy uusia säännöksiä menettelystä vastaajan poissa ollessa, tuli kuitenkin voimaan 1.7.2015. Niinpä on ratkaistava, mitä säännöstä nyt käsiteltävässä asiassa on sovellettava.
62

Tätä säännöstä on tulkittava siten, ettei mahdollisuus toimittaa vastaava asiakirja koske pelkästään uudistamistodistusta, vaan sekä rekisteröintitodistusta että uudistamistodistusta. Nimittäin vaatimus toimittaa rekisteröintitodistus ei ole päämäärä sellaisenaan, vaan sen tarkoituksena on antaa SMHV:lle luotettava todiste sen tavaramerkin olemassaolosta, johon väite perustuu. On huomattava, että asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 2 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetään, että väitteentekijän on esitettävä ”todisteet” aikaisemman tavaramerkkinsä olemassaolosta ja voimassaolosta sekä sen antaman suojan laajuudesta ja että asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 2 kohdan toinen virke on vain tarkennus niistä seikoista, jotka on toimitettava näiden ”todisteiden” toimittamiseksi. Asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 2 kohdan teleologinen tulkinta mahdollistaa näin ollen sen toteamisen, että lopulta olennaista on, että SMHV:llä on luotettava ”todiste” väitteen perustana olevan aikaisemman tavaramerkin olemassaolosta ja voimassaolosta sekä sen antaman suojan laajuudesta.
157

Neljänneksi siltä osin kuin kyse on kantajan asiassa T-424/14 esittämistä väitteistä, joiden mukaan avoimuuteen ja julkiseen keskusteluun osallistumiseen liittyvä yleinen etu on sitäkin merkittävämpi, koska lainsäädäntömenettely koski muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeutta ympäristöasioissa, kun otetaan huomioon asetus N:o 1367/2006, on muistettava, että kuten jo edellä 108 kohdassa on todettu, asetuksen N:o 1367/2006 6 artiklalla lisättiin asetukseen N:o 1049/2001 erityisiä sääntöjä ympäristötietoja koskevien tutustumispyyntöjen osalta. Asetuksen N:o 1367/2006 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä viitataan asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan toiseen ja kolmanteen luetelmakohtaan ja siinä säädetään, että ”ylivoimaisen yleisen edun, joka edellyttää tietojen ilmaisemista, katsotaan olevan kyseessä, kun pyydetyt tiedot liittyvät ympäristöpäästöihin, lukuun ottamatta tutkintatoimia, erityisesti [unionin] oikeuden mahdollista rikkomista koskevia”. Tämä laillinen olettama liittyy tämän 4 artiklan 2 kohdan viimeiseen lauseeseen, jossa estetään mahdollisuus evätä oikeus tutustua asiakirjaan, jos suojattuja etuja painavampi ylivoimainen yleinen etu oikeuttaa tiedon antamisen tarkoitetun asiakirjan sisällöstä. Toisaalta asetuksen N:o 1367/2006 6 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä säädetään, että ”muiden asetuksen – – N:o 1049/2001 4 artiklassa esitettyjen poikkeusten osalta epäämisperusteita on tulkittava suppeasti ja otettava huomioon ilmaisemisen tuottama yleinen etu ja se, liittyvätkö pyydetyt tiedot ympäristöpäästöihin”. Viimeksi mainitussa virkkeessä mainitaan ”muut asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklassa esitetyt poikkeukset” ja sitä sovelletaan näin ollen viimeksi mainitun asetuksen 4 artiklan 1 kohdassa, 2 kohdan toisessa luetelmakohdassa, 3 kohdassa ja 5 kohdassa mainittuihin poikkeuksiin (edellä 64 kohdassa mainittu tuomio LPN ja Suomi v. komissio, EU:C:2013:738, 79–81 ja 83 kohta).
71

Neljänneksi on tärkeää todeta, että lukuun ottamatta tilannetta, jossa EPV kieltäytyy aloittamasta tutkimusta jonkin sellaisen elimen pyynnöstä, joka kuuluu asetuksen N:o 1093/2010 17 artiklan 2 kohdassa tyhjentävästi lueteltuihin, suositukset tai päätökset, jotka EPV joutuu tekemään kyseisen asetuksen 17 artiklan 2–6 kohdan nojalla, on osoitettu joko toimivaltaisille viranomaisille tai asianomaisille finanssilaitoksille. Kyseisen asetuksen 17 artiklan 3 kohdasta nimittäin ilmenee, että ”[EPV] voi – – antaa kyseiselle toimivaltaiselle viranomaiselle suosituksen siitä, mihin toimiin on ryhdyttävä unionin oikeuden noudattamiseksi”. Tämän artiklan 4 kohdassa säädetään, että ”jos toimivaltainen viranomainen ei ole noudattanut unionin oikeutta, – – komissio voi [EPV:n] ilmoitettua asiasta tai omasta aloitteestaan antaa virallisen lausunnon, jossa toimivaltaista viranomaista vaaditaan toteuttamaan toimet, joita unionin oikeuden noudattaminen edellyttää”. Lisäksi asetuksen N:o 1093/2010 17 artiklan 6 kohdassa säädetään, että ”jos toimivaltainen viranomainen ei noudata – – virallista lausuntoa – –, [EPV] voi – – tehdä finanssilaitokselle osoitetun yksittäisen päätöksen, jossa sitä vaaditaan toteuttamaan toimet unionin oikeuden mukaisten velvollisuuksiensa noudattamiseksi, mukaan luettuna mahdollisesta käytännöstä luopuminen”.
Lääketieteellisiä patentteja koskevien riita-asioiden sovintosopimuksen, joka on tehty alkuperäisvalmisteiden tuottajan patentinhaltijana ja rinnakkaisvalmisteiden tuottajan välillä, luokittelu tarkoitukseen perustuvaksi kilpailunrajoitukseksi edellyttää, että sovintosopimuksessa on samanaikaisesti rinnakkaisvalmisteiden tuottajaa koskeva kannustin ja tähän läheisesti liittyvä rajoitus, joka koskee viimeksi mainitun pyrkimyksiä kilpailla alkuperäisvalmisteiden tuottajan kanssa. Kun nämä kaksi edellytystä täyttyvät, on todettava, että kyseessä on SEUT 101 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tarkoitukseen perustuva kilpailunrajoitus, kun otetaan huomioon sen haitan määrä, mikä tällä tavalla tehdystä sopimuksesta normaalin kilpailun asianmukaiselle toiminnalle aiheutuu.

Näin ollen yksinomaan se, että tällaisessa sovintosopimuksessa on kaupan pitämisestä luopumista koskevia ehtoja ja patenttien riitauttamatta jättämistä koskevia ehtoja, joiden soveltamisala rajoittuu asianomaisen patentin soveltamisalaan, ei mahdollista sitä, että voitaisiin – siitä huolimatta, että kyseiset ehdot itsessään rajoittavat kilpailua – katsoa, että kilpailua on rajoitettu siinä määrin haitallisesti, että kyseessä on tarkoitukseen perustuva kilpailunrajoitus, kun kyseiset sopimukset perustuvat siihen, että osapuolet katsovat, että patentti on pätevä. Tällaisten ehtojen olemassaolo on puolestaan ongelmallista, kun on ilmeistä, että se, että rinnakkaisvalmisteiden tuottaja suostuu noudattamaan kyseisiä ehtoja, ei perustu siihen, että tämä myöntää, että patentti on pätevä. Näin ollen tilanteessa, jossa alkuperäisvalmisteiden tuottajan perusteeton maksu rinnakkaisvalmisteiden tuottajalle on osa sovinnon tekemistä, on katsottava, että rinnakkaisvalmisteiden tuottajaa on kannustettu kyseisellä maksulla noudattamaan patenttien riitauttamatta jättämistä koskevia ehtoja ja tuotteiden kaupan pitämisestä luopumista koskevia ehtoja, ja on katsottava, että tarkoitukseen perustuva kilpailunrajoitus on olemassa.

Kun kannustimen olemassaolo on todettu, osapuolet eivät voi enää vedota siihen, että ne myönsivät sovinnon yhteydessä patentin pätevyyden. Sillä, että tuomioistuin tai hallintoviranomainen on vahvistanut patentin pätevyyden, ei tämän osalta ole merkitystä. Näin ollen juuri kannustinta eikä sitä, että sovinnon osapuolet ovat myöntäneet, että patentti on pätevä, on pidettävä niiden kilpailunrajoitusten todellisena syynä, joiden taustalla ovat kaupan pitämisestä luopumista koskevat ehdot ja patenttien riitauttamatta jättämistä koskevat ehdot, jotka ovat siis siinä määrin vahingollisia tavanomaisen kilpailun normaalille toiminnalle, että luokittelu tarkoitukseen perustuvaksi kilpailunrajoitukseksi voidaan hyväksyä, koska niillä ei tässä tapauksessa ole mitään oikeutusta.

(ks. 112–114, 116, 120, 121 ja 123 kohta)
7.

Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet – Ajallinen soveltamisala – Menettelysäännöt – Aineelliset säännöt – Eroavaisuudet – Perusasetuksen N:o 1225/2009 muuttamisesta annetun asetuksen N:o 1168/29012 ajallinen soveltaminen – Markkinataloudessa toimivan yrityksen asemasta lausumista koskevan määräajan muuttaminen – Soveltaminen vireillä oleviin tutkintamenettelyihin – Hyväksyttävyys (Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1168/2012 1 artiklan 1 kohdan a alakohta ja 2 artikla) (ks. 156–162 kohta)
2.

Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet — Perustelut — Perusteluvelvollisuuden laajuus — Julkista palveluhankintaa koskevan sopimuksen tekomenettelyn yhteydessä tehty päätös olla hyväksymättä tarjousta — Arvioiminen niiden tietojen perusteella, joita kantajalla oli käytössään kanteen nostamishetkellä — Kantajalle on esitetty tiedot, joista ei selvästi ilmene syyt, joiden perusteella tarjous hylättiin, ja joissa ei selvitetä riittävästi valitun tarjouksen ominaispiirteitä ja etuja — Perustelujen puutteellisuus (SEUT 296 artikla; Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 966/2012 113 artiklan 2 kohta; komission asetuksen N:o 1268/2012 158 artiklan 1 kohta ja 161 artiklan 3 kohta) (ks. 35–37, 40–42, 45, 46, 48–50 ja 56 kohta)
Oikeusvaltion kunnioittaminen on yksi niistä keskeisistä arvoista, joihin unioni perustuu, kuten SEU 2 artiklasta ja EU-sopimuksen ja perusoikeuskirjan johdanto-osista ilmenee. Oikeusvaltion kunnioittaminen on lisäksi unioniin liittymisen ennakkoedellytys SEU 49 artiklan mukaan. Oikeusvaltion käsite on lisäksi vahvistettu ilmaisuna ”oikeusjärjestelmä” Euroopan ihmisoikeussopimuksen johdanto-osassa.

Vaikka ei voida sulkea pois sitä, että julkisten varojen väärinkäyttöä koskevat tietyt menettelyt voivat vahingoittaa oikeusvaltiota, ei voida katsoa, että kaikenlainen julkisten varojen väärinkäyttö kolmannessa maassa oikeuttaa unionin toimenpiteet sillä yhteisen ulko- ja turvallisuuspolitiikan alalla olevan toimivallan puitteissa oikeusvaltion lujittamiseksi ja tukemiseksi tässä maassa. Jotta voitaisiin osoittaa, että julkisten varojen väärinkäyttö voi oikeuttaa oikeusvaltion lujittamisen ja tukemisen tavoitteeseen perustuvan unionin toiminnan kyseisen politiikan puitteissa, riidanalaisten tekojen on vähintäänkin voitava vahingoittaa asianomaisen maan institutionaalisia ja oikeudellisia perustuksia.

Siltä osin kuin kyse on Ukrainan tilanteen johdosta tiettyihin henkilöihin, yhteisöihin ja elimiin kohdistettavista rajoittavista toimenpiteistä annetun päätöksen 2014/119/YUTP, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2015/143/YUTP, 1 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetun kaltaisesta merkitsemisperusteesta, joka koskee erityisesti henkilöitä, joiden on todettu olevan vastuussa Ukrainan valtionvarojen väärinkäytöstä, tällaisen merkitsemisperusteen voidaan katsoa olevan unionin oikeusjärjestyksen mukainen vain siltä osin kuin sille voidaan antaa merkitys, joka on yhteensopiva niiden ylempien sääntöjen kanssa, joiden noudattamista siltä edellytetään, ja tarkemmin sanottuna oikeusvaltion lujittamista ja tukemista Ukrainassa koskevan tavoitteen kanssa. Tämä tulkinta mahdollistaa lisäksi sen, että kunnioitetaan sitä laajaa harkintavaltaa, joka neuvostolla on sen määrittäessä yleisiä merkitsemisperusteita, kun samalla taataan lähtökohtaisesti täysimääräinen unionin toimien laillisuuden valvonta perusoikeuksien valossa. Tätä perustetta on siis tulkittava siten, että sillä ei tarkoiteta abstraktisti kaikenlaisia julkisten varojen väärinkäyttöä merkitseviä tekoja, vaan pikemminkin niitä julkisten varojen tai omaisuuden väärinkäyttöön liittyviä tekoja, jotka väärinkäytettyjen varojen tai omaisuuden määrän tai laadun vuoksi tai tekojen asiayhteyden vuoksi ainakin voivat vahingoittaa Ukrainan institutionaalisia ja oikeudellisia perustuksia, erityisesti laillisuusperiaatetta, toimeenpanovallan väärinkäytön kieltoa, tehokasta tuomioistuinvalvontaa ja yhdenvertaisuutta lain edessä, ja viime kädessä horjuttaa oikeusvaltion kunnioittamista tässä maassa. Tällä tavoin tulkittuna merkitsemisperuste on EU-sopimuksen asian kannalta merkityksellisten tavoitteiden mukainen ja niihin nähden oikeasuhteinen.

(ks. 99–101 kohta)
Asia T‑122/14

Italian tasavalta

vastaan

Euroopan komissio

”Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamista koskevan unionin tuomioistuimen tuomion noudattamatta jättäminen — Uhkasakko — Uhkasakon maksettavaksi tuomitseminen — Sääntöjenvastaisen tuen takaisinperimisessä sovellettava korkojen laskentatapa — Koronkorko”

Tiivistelmä – Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (kuudes jaosto) 9.6.2016

Valtiontuki – Sääntöjenvastaisen tuen takaisinperiminen – Tukea edeltäneen tilanteen palauttamistarpeen oikeuttama korkojen maksaminen – Koron laskeminen korolle – Asetus N:o 794/2004 – Ajallinen soveltamisala – Sääntöjenvastaisten tukien takaisin perimiseen ennen kyseisen asetuksen voimaantuloa sovellettavan korkojen laskentatavan määrittäminen – Viittaaminen kansalliseen oikeuteen

(SEUT 108 artiklan 2 kohta; komission asetuksen N:o 794/2004 11 artiklan 2 kohta ja 13 artikla)

Vaikka [SEUT 108] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 659/1999 täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 794/2004 11 artiklan 2 kohdassa säädetään, että korolle lasketaan korkoa tuen takaisinperimispäivään saakka ja että edellisen vuoden aikana kertyneelle korolle lasketaan korkoa kunakin seuraavana vuonna, on kuitenkin todettava, että tätä säännöstä sovelletaan kyseisen asetuksen 13 artiklan viidennen kohdan mukaan vain takaisinperimispäätöksiin, jotka on annettu tiedoksi mainitun asetuksen voimaantulon jälkeen eli 20.5.2004 jälkeen. Kyseisen asetuksen 11 artiklan 2 kohtaa sellaisenaan ei siten ole ajallisesti sovellettava sääntöjenvastaisen tuen takaisin perittäväksi määräämistä koskevaan päätökseen, joka on annettu tiedoksi jäsenvaltiolle ennen kyseistä päivää.

Alaa koskevan unionin oikeuden säännöksen puuttuessa on tältä osin määriteltävä kansallisessa oikeudessa, onko korko nyt käsiteltävässä asiassa yksinkertainen vai onko korolle laskettava korkoa. Asetuksen N:o 794/2004 voimaantuloa edeltävien takaisinperintäpäätösten yhteydessä voidaan näin ollen ottaa huomioon korolle laskettava korko vain siinä tapauksessa, että tämä on kansallisessa oikeudessa normaalisti sovellettavan järjestelmän mukaista.

(ks. 59–61, 64 ja 65 kohta)
Komissio ei ole ylittänyt sille yhteisen maatalouspolitiikan tukijärjestelmissä viljelijöille myönnettäviä suoria tukia koskevista säännöistä annetun asetuksen N:o 1307/2013 46 artiklan 9 kohdan a alakohdassa valtuutuksella siirrettyä valtaa antaessaan asetuksen N:o 1307/2013 täydentämisestä annetun asetuksen N:o 639/2014 45 artiklan 8 kohdan, jossa asetetaan lisäperuste, jotta ala voidaan määritellä ekologiseksi alaksi, ja jonka mukaan lajit, jotka eivät ole alkuperäislajeja, eivät näin ollen voi olla lyhytkiertoista energiapuuta, joka istutetaan alalle, josta on tarkoitus tulla ekologinen ala. Komissio on näet vahvistanut ensiksi mainitun säännöksen mukaisesti lisäperusteen asetuksen N:o 1307/2013 46 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen alatyyppien määrittämiseksi ekologiseksi alaksi. Mainitun asetuksen 46 artiklan 9 kohdan a alakohdassa tai missään muussakaan saman asetuksen säännöksessä ei säädetä, ettei mainittu lisäperuste voi koskea istutettavaa lajia. Lisäksi asetuksen N:o 639/2014 45 artiklan 8 kohdassa säädetty rajoitus edesauttaa sitä, että ekologisia aloja perustetaan tehokkaasti ja johdonmukaisesti, ottaen huomioon näiden alojen biologisen monimuotoisuuden turvaamista koskeva tavoite.

Vahvistaessaan riidanalaisen rajoituksen komissio ei ole myöskään loukannut jäsenvaltioiden toimivaltaa ja harkintavaltaa määrittää puulajit, joiden avulla voidaan muodostaa lyhytkiertoviljelyyn käytettyjä aloja. Asetuksessa N:o 1307/2013 ja erityisesti sen 4 artiklan 1 kohdan k alakohdassa ja 2 kohdan c alakohdassa ei näet anneta jäsenvaltioille yksinomaista toimivaltaa valita puulajeja, joita voidaan käyttää ekologisten alojen muodostamiseen. Vaikka jäsenvaltiot voivat laatia luettelon puulajeista, joiden avulla voidaan muodostaa lyhytkiertoviljelyyn käytettyjä aloja, ainoastaan puulajit, jotka täyttävät asetuksessa N:o 1307/2013 säädetyt edellytykset ja vastaavat komission valtuutustaan käyttäessä asettamia lisäedellytyksiä, voidaan ottaa huomioon luokiteltaessa maatalousmaita ekologisiksi aloiksi.

(ks. 18–21 kohta)
2.

EU-tavaramerkki — EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 23, 24, 49, 50 ja 56 kohta)
Se, että julkinen velkoja myöntää yritykselle maksuhelpotuksia velasta, joka yrityksen on sille maksettava, on SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, jos näin myönnetyn taloudellisen edun merkittävyyden vuoksi tuen saanut yritys ei ilmeisestikään olisi saanut verrattavissa olevia helpotuksia yksityiseltä velkojalta, jonka tilanne on mahdollisimman lähellä julkisen velkojan tilannetta ja joka pyrkii saamaan maksut summista, jotka taloudellisissa vaikeuksissa oleva velallinen on sille velkaa. Tämä arviointi tehdään lähtökohtaisesti soveltamalla yksityinen velkoja -arviointiperustetta, joka – kun se on sovellettavissa – kuuluu niihin seikkoihin, jotka komission on otettava huomioon vahvistaessaan tällaisen valtiontuen olemassaolon. Komission on siis tehtävä kokonaisarviointi, jossa se ottaa huomioon kaikki tilanteessa merkitykselliset seikat, joiden perusteella se voi määrittää, ettei tuen saanut yritys olisi ilmeisestikään voinut saada vastaavia maksuhelpotuksia tällaiselta yksityiseltä velkojalta. Tässä yhteydessä merkityksellisenä on pidettävä kaikkea sellaista tietoa, joka voi huomattavalla tavalla vaikuttaa sellaisen tavanomaisen varovaisen ja huolellisen yksityisen velkojan päätösprosessiin, jonka tilanne on mahdollisimman lähellä julkisen velkojan tilannetta ja joka pyrkii saamaan maksun summista, jonka maksuvaikeuksissa oleva velallinen on sille velkaa.

Silloin kun tavanomaisen varovaisen ja huolellisen yksityisen velkojan, jonka tilanne on mahdollisimman lähellä paikallisen veroviranomaisten tilannetta, on saadakseen maksun saatavistaan tehtävä valinta useiden menettelyjen välillä, sen on arvioitava kaikkien mainittujen menettelyjen edut ja haitat tunnistaakseen edullisimman vaihtoehdon. Yksityisen velkojan päätösprosessiin, johon vaikuttaa joukko tekijöitä, kuten se, onko se kiinteistöpanttivelkoja, etuoikeutettu vai tavallinen velkoja, sen hallussa mahdollisesti olevien vakuuksien luonne ja merkitys, sen tekemä arviointi yrityksen selviämismahdollisuuksista, ja se hyöty, jonka se saa, jos yritys asetetaan selvitystilaan, kuten myös velkojan riskit tappioiden kasvamisesta, voi vaikuttaa huomattavasti myös menettelyjen kesto, joka lykkää erääntyneiden saatavien maksamista ja, jos menettelyt kestävät kauan, voi siten vaikuttaa erityisesti saatavien arvoon.

Tästä seuraa, että komission on tällaisessa tapauksessa määritettävä, olisiko tällainen yksityinen velkoja saadakseen maksun saatavistaan jättänyt, kun otetaan huomioon kyseiset tekijät, ilmeisestikin hyväksymättä velkasaneerausehdotuksen, ja verrattava yksityisen velkoja intressien perusteella näiden kummankin menettelyn etuja ja haittoja; yksityinen velkoja -arviointiperusteen soveltamisedellytysten täyttymistä koskeva todistustaakka kuuluu komissiolle.

(ks. 93, 94, 131–139, 269 ja 280 kohta)