ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
44

Esitettyyn kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 2008/95 4 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että kohdeyleisön keskuudessa voi olla samojen tai samankaltaisten tavaroiden ja palvelujen osalta sekaannusvaara aikaisemman tavaramerkin, joka muodostuu tätä keskinkertaisesti erottamiskykyistä tavaramerkkiä hallitsevasta erottamiskykyisestä kirjainyhdistelmästä, ja sellaisen myöhemmän tavaramerkin välillä, jossa on toistettu tämä kirjainyhdistelmä ja tähän on lisätty kuvaileva sanayhdistelmä, joka muodostuu sanoista, joiden alkukirjaimet vastaavat mainitun kirjainyhdistelmän kirjaimia, minkä seurauksena kohdeyleisö mieltää mainitun kirjainyhdistelmän kyseisen sanayhdistelmän lyhenteeksi.
5

Asetuksen 19 artiklan otsikko on ”Vireilläolo ja samassa yhteydessä käsiteltävät kanteet”, ja siinä säädetään seuraavaa: ”1. Jos eri jäsenvaltioiden tuomioistuimissa nostetaan samojen asianosaisten välillä avioeroa, asumuseroa tai avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevia kanteita, tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on omasta aloitteestaan keskeytettävä asian käsittely, kunnes on ratkaistu, onko tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, toimivaltainen. 2. Jos eri jäsenvaltioiden tuomioistuimissa pannaan vireille vanhempainvastuuseen liittyviä kanteita, jotka koskevat samaa lasta ja samaa asiaa, tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu myöhemmin, on omasta aloitteestaan lykättävä asian käsittelyä, kunnes on ratkaistu, onko tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, toimivaltainen. 3. Kun on ratkaistu, että se tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen, tuomioistuimen, jossa kanne on myöhemmin nostettu, on jätettävä asia tutkimatta. Tällöin asian myöhemmin vireille pannut kantaja voi siirtää asian siihen tuomioistuimeen, jossa kanne on ensiksi pantu vireille.”
SEU 4 artiklan 3 kohtaa on tulkittava Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja näiden yhteisöjen muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen vahvistamisesta ja komission virkamiehiin väliaikaisesti sovellettavista erityistoimenpiteistä 29.2.1968 annetulla neuvoston asetuksella (ETY, Euratom, EHTY) N:o 259/68, sellaisena kuin se on muutettuna 24.11.2010 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU, Euratom) N:o 1080/2010, vahvistettujen henkilöstösääntöjen yhteydessä siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, joka voi johtaa palkatulle työntekijälle, joka on tämän jäsenvaltion kansalainen, tämän saman jäsenvaltion lainsäädännön mukaisen työskentelyn perusteella kuuluvan eläkkeen alentamiseen tai epäämiseen silloin, kun tämän työntekijän kyseisessä jäsenvaltiossa palkattuna työntekijänä suorittaman työuran ja Euroopan unionin virkamiehenä, jonka asemapaikka on ollut samassa jäsenvaltiossa, suorittaman työuran yhteenlaskettu pituus ylittää kyseisessä säännöstössä tarkoitetun huomioon otettavan työuran 45 vuoden pituisen enimmäiskeston, siltä osin kuin tällainen alennus on unionin maksaman eläkkeen määrää osoittavan suhdeluvun laskentamenetelmän vuoksi suurempi kuin alennus, jota olisi sovellettu, jos kyseinen työntekijä olisi suorittanut koko työuransa palkattuna työntekijänä kyseisessä jäsenvaltiossa.
90

Esitettyihin kysymyksiin on näin ollen vastattava, että SEUT 63 ja SEUT 65 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasioissa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan maassa asuvan yhtiön niin maassa asuville verovelvollisille kuin ulkomailla asuville verovelvollisille jakamista osingoista on pidätettävä osinkovero lähdeverona ja jossa säädetään järjestelmästä pidätetyn veron hyvittämiseksi tai palauttamiseksi ainoastaan maassa asuville verovelvollisille, jolloin pidätetty vero merkitsee ulkomailla asuville verovelvollisille luonnollisille henkilöille ja yhtiöille lopullista veroa, mikäli ulkomailla asuviin verovelvollisiin kohdistuu tässä valtiossa näiden osinkojen osalta suurempi lopullinen verorasitus kuin maassa asuviin verovelvollisiin samojen osinkojen perusteella kohdistuva lopullinen verorasitus, ja ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tutkittava tämä kysymys pääasioiden oikeudenkäynnissä. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on verorasitusten selvittämiseksi otettava huomioon asioissa C-10/14 ja C-14/14 maassa asuvien verovelvollisten verotus kaikista heidän omistamistaan alankomaalaisten yhtiöiden osuuksista kalenterivuoden aikana ja kansallisen lainsäädännön mukaan verosta vapautettujen varojen määrä sekä asiassa C-17/14 menot, joilla on välitön yhteys osinkojen saamiseen sellaisenaan. Jos pääomien vapaan liikkuvuuden rajoituksen olemassaolo todetaan, rajoitus voi olla oikeutettavissa asuinjäsenvaltion ja sen jäsenvaltion, josta osingot ovat peräisin, välillä kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehdyn sopimuksen vaikutuksilla, edellyttäen että näiden osinkojen verotukseen liittyvä erilainen kohtelu viimeksi mainitussa valtiossa asuvien verovelvollisten ja muissa jäsenvaltioissa asuvien verovelvollisten välillä katoaa. Asioissa C-14/14 ja C-17/14 kyseessä olevien kaltaisissa olosuhteissa pääomien vapaan liikkuvuuden rajoitusta, jos sellaisen olemassaolo todetaan, ei voida pitää oikeutettuna, jollei ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tarkistettaviksi kuuluvista seikoista muuta johdu.
Pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta 25.11.2003 annettua neuvoston direktiiviä 2003/109/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 11.5.2011 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2011/51/EU, on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kyseisessä jäsenvaltiossa oleskeluluvan myöntämistä tai uusimista hakevien kolmansien maiden kansalaisten on maksettava maksu, jonka määrä vaihtelee 80 ja 200 euron välillä, koska tällainen maksu on suhteeton kyseisen direktiivin tavoitteisiin nähden ja koska sillä saatetaan estää direktiivillä annettujen oikeuksien käyttämistä.
30

Tässä tilanteessa korkein oikeus päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [asetuksen N:o 44/2001] 1 artiklan 2 kohtaa tulkittava niin, että lapsen huoltoa tai tapaamisoikeutta koskevassa asiassa päävelvoitteen turvaamiseksi asetetun uhkasakon (astreinte) täytäntöönpanoa koskevat asiat jäävät asetuksen soveltamisalan ulkopuolelle? 2) Mikäli edellisessä kohdassa mainitut asiat kuuluvat [asetuksen N:o 44/2001] soveltamisalaan, onko [asetuksen N:o 44/2001] 49 artiklaa tulkittava niin, että vuorokausikohtaisesti asetettu juokseva uhkasakko, joka on tuomiovaltiossa täytäntöönpantavissa sellaisenaan asetetun määräisenä mutta jonka lopullinen määrä voi muuttua uhkasakkoon tuomitun hakemuksen tai väitteiden johdosta, on täytäntöönpantavissa [toisessa] jäsenvaltiossa vasta kun sen määrä on erikseen lopullisesti vahvistettu tuomiovaltiossa? 3) Mikäli edellä yksilöidyn kaltaiset asiat jäävät [asetuksen N:o 44/2001] soveltamisalan ulkopuolelle, onko [asetuksen N:o 2201/2003] 47 artiklan 1 kohtaa tulkittava niin, että lapsen huoltoa ja tapaamisoikeutta koskevat tehosteet ja turvaamistoimet kuuluvat säännöksessä tarkoitettuun täytäntöönpanomenettelyyn, joka tapahtuu täytäntöönpanevan jäsenvaltion lain mukaan, vai voivatko ne muodostaa sellaisen osan lapsen huoltoa ja tapaamisoikeutta koskevaa päätöstä, joka on [asetuksen N:o 2201/2003] nojalla pantava täytäntöön toisessa jäsenvaltiossa? 4) Onko uhkasakon täytäntöönpanoa toisessa jäsenvaltiossa vaadittaessa edellytettävä, että täytäntöönpantavan uhkasakon rahamäärä on erikseen lopullisesti vahvistettu tuomion antaneessa jäsenvaltiossa, vaikka täytäntöönpanossa ei sovellettaisi [asetusta N:o 44/2001]? 5) Mikäli lapsen tapaamisoikeuden tehosteeksi asetettu uhkasakko (astreinte) on täytäntöönpanokelpoinen toisessa jäsenvaltiossa ilman, että täytäntöönpantavan uhkasakon rahamäärä on tuomiovaltiossa erikseen lopullisesti vahvistettu, a) edellyttääkö uhkasakon täytäntöönpano kuitenkin sen valvomista, onko tapaamisoikeuden toteutumatta jääminen perustunut esteisiin, joiden huomioon ottaminen on ollut välttämätöntä lapsen oikeuksien vuoksi; ja b) millä tuomioistuimella on toimivalta tällaisten seikkojen tutkimiseen, tarkemmin sanoen i) rajoittuuko täytäntöönpanovaltion tuomioistuimen toimivalta aina pelkästään sen tutkimiseen, onko väitetty lapsen tapaamisoikeuden toteutumatta jääminen johtunut sellaisesta perusteesta, joka nimenomaisesti ilmenee pääasiaa koskevasta ratkaisusta; vai ii) seuraako [Euroopan] unionin perusoikeuskirjassa [jäljempänä perusoikeuskirja] turvatuista lapsen oikeuksista, että täytäntöönpanovaltion tuomioistuimella on pidemmälle menevä oikeus tai velvollisuus tutkia, onko tapaamisoikeuden toteutumatta jäämiselle ollut sellaisia perusteita, joiden huomioon ottaminen on ollut välttämätöntä lapsen oikeuksien turvaamiseksi?”
80

Valittaja katsoo toiseksi, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen nojautuessaan valituksenalaisen tuomion 93 ja 94 kohdassa laillisuusperiaatteeseen hylätäkseen valittajan väitteet, jotka perustuivat yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen. Tuomiosta Alliance One International ja Standard Commercial Tobacco v. komissio ja komissio v. Alliance One International ym. (C-628/10 P ja C-14/11 P, EU:C:2012:479) näet seuraa, että laillisuusperiaatteeseen voidaan vedota ainoastaan silloin, kun osapuoli pyytää, että siihen sovelletaan lainvastaista sakon laskentatapaa, kyseisen edun epäämiseksi mainitulta osapuolelta. Nyt käsiteltävässä tapauksessa valittaja kuitenkin katsoo, että siihen on jätetty soveltamatta sakon laskentatapaa, joka on täysin laillista. LGD:n ja AUO:n konsernin sisäisiin LCD-paneelien toimituksiin sovellettu laskentatapa on näet laskentatapa, jonka oikeellisuus on vahvistettu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiossa Europa Carton v. komissio (T‑304/94, EU:T:1998:89) ja yhteisöjen tuomioistuimen tuomiossa KNP BT v. komissio (C-248/98 P, EU:C:2000:625). Unionin yleinen tuomioistuin on vahvistanut kyseisen laskentatavan laillisuuden myös tuomiossa LG Display ja LG Display Taiwan v. komissio (T‑128/11, EU:T:2014:88), ja se on siis toiminut valituksenalaisessa tuomiossa ristiriitaisesti.
14

Edellä mainittujen seikkojen vuoksi komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä, joka annettiin tiedoksi Ranskan tasavallalle 3.5.2013, seuraavaa: ”1 artikla SNCM:lle ja CMN:lle 7 päivänä kesäkuuta 2007 julkisen palvelun hoitamisesta tehdyn sopimuksen puitteissa maksetut korvaukset ovat SEUT – – 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja valtiontukia. Nämä valtiontuet on myönnetty SEUT – – 108 artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen velvoitteiden vastaisesti. 2 artikla 1. SNCM:lle edellä mainitun julkisen palvelun hoitamisesta tehdyn sopimuksen eritelmien I kohdan a alakohdan 2 alakohdassa, I kohdan b alakohdan 2 alakohdassa ja I kohdan d alakohdan 1.4 alakohdassa tarkoitetun lisäkapasiteetin käyttöönottamisesta maksetut korvaukset eivät sovellu sisämarkkinoille. 2. SNCM:lle ja CMN:lle edellä mainitussa julkisen palvelun hoitamisesta tehdyssä sopimuksessa tarkoitettujen muiden palvelujen suorittamisesta maksetut korvaukset soveltuvat sisämarkkinoille. 3 artikla 1. Ranskan on perittävä 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut tuet takaisin tuensaajalta. 2. Perittävät määrät tuottavat korkoa, joka lasketaan päivämäärästä, jolloin ne on annettu edunsaajan käyttöön, tosiasialliseen takaisinperintään asti. 3. Korko lasketaan [asetuksen (EY) N:o 659/1999 täytäntöönpanosta 21.4.2004 annetun komission] asetuksen (EY) N:o 794/2004 [(EUVL L 140, s. 1)] V luvun ja [asetuksen (EY) N:o 794/2004 muuttamisesta 30.1.2008 annetun komission] asetuksen (EY) N:o 271/2008 [(EUVL L 82, s. 1)] mukaisesti laaditun perustan mukaisesti. 4. Ranskan on peruttava kaikki 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen tukien maksut, jotka suoritettaisiin tämän päätöksen tiedoksiantamisen jälkeen. 4 artikla 1. Edellä olevassa 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tuen takaisinperintä tulee välittömästi voimaan. 2. Ranskan on vastattava siitä, että tämä päätös pannaan täytäntöön neljän kuukauden kuluessa sen tiedoksiantamisesta. 5 artikla 1. Ranskan on toimitettava komissiolle kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta seuraavat tiedot: a) edunsaajalta perittävä kokonaismäärä (pääoma ja korko); b) yksityiskohtainen kuvaus tämän päätöksen noudattamiseksi jo toteutetuista tai suunnitelluista toimenpiteistä; c) asiakirjat, jotka osoittavat, että [edunsaajalle on annettu kehotus maksaa tuki takaisin]; d) tarkat päivämäärät ja määrät kuukausittaisista maksuista ja vuotuisista mukautuksista, jotka on suoritettu [julkisen palvelun hoitamisesta tehdyn] sopimuksen voimaantulon jälkeen tämän päätöksen tekopäivään asti. 2. Ranskan on ilmoitettava komissiolle tämän päätöksen täytäntöönpanemiseksi toteutettavien kansallisten toimenpiteiden edistymisestä säännöllisesti siihen saakka, kun 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun tuen takaisinperintä on saatettu loppuun. Sen on annettava välittömästi komission pyynnöstä tiedot toimenpiteistä, jotka on jo toteutettu tai joita suunnitellaan tämän päätöksen noudattamiseksi. Sen on annettava myös tarkat tiedot tuensaajalta jo perityistä tukimääristä ja koroista. 6 artikla Tämä päätös on osoitettu Ranskan tasavallalle.”
5

Kyseisen direktiivin 11 artiklan 4 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltion on kieltäydyttävä myöntämästä ajokorttia hakijalle, jonka ajokortti on rajoitettu, poistettu tai peruutettu määräaikaisesti toisessa jäsenvaltiossa. Jäsenvaltion on kieltäydyttävä hyväksymästä toisen jäsenvaltion sellaiselle henkilölle myöntämää ajokorttia, jonka henkilön ajokorttiin perustuvaa ajo-oikeutta on rajoitettu tai se on poistettu tai määräaikaisesti peruutettu ensin mainitun valtion alueella. Jäsenvaltio voi myös kieltäytyä myöntämästä ajokorttia hakijalle, jonka ajokortti on peruutettu pysyvästi toisessa jäsenvaltiossa.”
24

On muistutettava, että direktiivin 89/105 6 artiklan 3 alakohdan mukaan jäsenvaltioiden on ”ennen 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua päivämäärää julkaistava asiaan soveltuvassa julkaisussa ja toimitettava komissiolle ne arviointiperusteet, jotka toimivaltaisten viranomaisten on otettava huomioon päättäessään lääkkeen sisällyttämisestä luetteloihin”. Lisäksi kyseisen direktiivin 6 artiklan 5 alakohdassa edellytetään, että ”päätöksessä siitä, että lääkettä ei sisällytetä sairausvakuutusjärjestelmän korvaamien lääkkeiden luetteloon, on oltava puolueettomien ja todennettavissa olevien arviointiperusteiden mukaiset perustelut”.
1)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 7.12.2010 annetulla neuvoston direktiivillä 2010/88/EU, 193 artiklaa on tulkittava siten, että arvonlisäveron on velvollinen maksamaan ainoastaan verovelvollinen palvelujen suorittaja, kun palvelut suoritetaan kiinteästä toimipaikasta, joka sijaitsee siinä jäsenvaltiossa, jossa arvonlisävero on maksettava.
30

Kysymykseen on siis vastattava, että direktiivin 2003/87 10 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen lahjaveron soveltamiselle, jos tuossa verossa ei oteta huomioon kyseisessä artiklassa säädettyä päästöoikeuksien vastikkeellista jakamista koskevaa 10 prosentin ylärajaa, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava.
Niin kauan kuin EU Pilot -menettelyn puitteissa toimitettavan tutkinnan oikeudenkäyntiä edeltävässä vaiheessa on olemassa vaara jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn luonteen tai tämän menettelyn kulun muuttumisesta tai tämän menettelyn tarkoitusten vaarantumisesta, yleisen luottamuksellisuusolettaman soveltaminen komission ja asianomaisen jäsenvaltion välillä vaihdettuihin asiakirjoihin on oikeutettua. Tämä vaara on olemassa siihen asti, kunnes EU Pilot -menettely on päätetty ja jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan virallisen menettelyn aloittaminen jäsenvaltiota vastaan on lopullisesti poissuljettu. Komissiolla on siten Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi annetun asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa säädettyyn tutkintamenettelyjä koskevaan poikkeukseen vedotessaan oikeus nojautua tiettyihin asiakirjojen ryhmiin sovellettavaan yleiseen luottamuksellisuusolettamaan evätessään EU Pilot ‑menettelyyn liittyviin asiakirjoihin tutustumisen arvioimatta pyydettyjä asiakirjoja konkreettisesti ja asiakirjakohtaisesti.

(ks. 45 ja 51 kohta)
SEUT 101 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että yrityksen voidaan lähtökohtaisesti katsoa olevan vastuussa yhdenmukaistetusta menettelytavasta sille palveluja toimittaneen itsenäisen palveluntarjoajan toimista ainoastaan, jos jokin seuraavista ehdoista täyttyy:

— palveluntarjoaja toimi todellisuudessa väitetysti vastuussa olevan yrityksen johdon ja valvonnan alaisena tai

— kyseinen yritys oli tietoinen kilpailijoidensa ja palveluntarjoajan kilpailunvastaisista tavoitteista ja se aikoi omalla toiminnallaan myötävaikuttaa niihin tai

— mainittu yritys saattoi kohtuudella ennakoida kilpailijoidensa ja palveluntarjoajan kilpailunvastaisen toimet ja se oli valmis hyväksymään riskin.

Siltä osin kuin palveluntarjoaja korvausta vastaan itsenäisesti tarjoaa markkinoilla palveluja, sitä on sovellettaessa sääntöjä seuraamusten määräämiseksi kilpailua rajoittavasta toiminnasta pidettävä erillisenä yrityksenä niistä yrityksistä, joille se suorittaa palveluja, eikä tällaisen palveluntarjoajan toimista voida suoralta kädeltä pitää vastuussa jotakin näistä yrityksistä.

Toiseksi ensimmäisen kyseisistä ehdoista osalta on niin, että yritys voisi olla vastuussa itsenäisenä esiintyvän palveluntarjoajan toimista, vaikka tämä toimii todellisuudessa kyseisen yrityksen johdon tai valvonnan alaisena. Näin on olosuhteissa, joissa palveluntarjoajalla ei ole kuin vain vähän tai ei lainkaan autonomiaa ja joustavuutta sovitun toiminnan harjoittamistapojen suhteen, jolloin tämän väitetyllä itsenäisyydellä häivytetään työsuhde. Tällainen johtaminen ja valvonta voidaan kuitenkin päätellä kyseessä olevan palveluntarjoajan ja palveluja käyttävän välisistä organisatorisista, taloudellisista ja oikeudellisista yhteyksistä, samoin kuin emoyhtiöiden ja tytäryhtiöiden välisissä suhteissa.

Toisen kyseisistä ehdoista osalta on niin, että vaikka tällainen edellytys tosin täyttyykin silloin, kun kyseisellä yrityksellä oli tarkoitus palveluntarjoajan välityksellä paljastaa arkaluontoisia liiketoimintatietojaan kilpailijoilleen tai kun se on nimenomaisesti tai hiljaisesti hyväksynyt sen, että palveluntarjoaja antaa niille kyseisiä arkaluontoisia liiketoimintatietoja, näin ei ole silloin, kun palveluntarjoaja on, ilmoittamatta asiasta mainitulle käyttäjäyritykselle, käyttänyt viimeksi mainitun arkaluontoisia liiketoimintatietoja laatiakseen mainittujen kilpailijoiden tarjoukset.

Kolmannen ehdon osalta on niin, että tämän saman käyttäjäyrityksen voidaan myös katsoa olevan vastuussa riidanalaisesta yhdenmukaistetusta menettelytavasta, jos se saattoi kohtuudella ennakoida sen, että palveluntarjoaja, johon se oli turvautunut, jakaa sen liiketoimintatietoja sen kilpailijoiden kanssa ja jos se oli valmis hyväksymään riskin.

(ks. 25, 27, 30, 31 ja 33 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C‑287/14

Eurospeed Ltd

vastaan

Szegedi Törvényszék

(Gyulai törvényszékin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Tieliikenne — Asetus (EY) N:o 561/2006 — Kuljettajan vastuu ajopiirturin käyttövelvoitetta koskevista rikkomuksista”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kuudes jaosto) 9.6.2016

Liikenne – Tieliikenne – Sosiaalilainsäädäntö – Asetus N:o 561/2006 – Kansallinen säännöstö, jossa kuljettajaa pidetään hänen työnantajanaan olevan kuljetusyrityksen sijasta tai lisäksi vastuullisena tämän asetuksen rikkomisista – Sallittavuus

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus N:o 561/2006)

Tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta ja asetusten N:o 3821/85 ja N:o 2135/98 muuttamisesta sekä asetuksen N:o 3820/85 kumoamisesta annettua asetusta N:o 561/2006 on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa kuljettajaa pidetään hänen työnantajanaan olevan kuljetusyrityksen sijasta tai lisäksi vastuullisena kuljettajan itse tekemistä tämän asetuksen rikkomisista.

Ensinnäkin kyseisen asetuksen 19 artiklan 2 kohdassa nimittäin säädetään, että jäsenvaltion on annettava toimivaltaisille viranomaisille mahdollisuus määrätä seuraamus yritykselle ja/tai kuljettajalle tämän asetuksen rikkomisesta, joka on todettu kyseisen jäsenvaltion alueella ja josta ei ole vielä määrätty seuraamusta. Näin ollen tämän säännöksen sanamuodosta ilmenee selvästi, että asetuksessa N:o 561/2006 asetetaan tiettyjä velvoitteita sekä kuljetusyrityksille että kuljettajille ja määritellään kumpaankin ryhmään kuuluvat vastuullisiksi omien velvoitteidensa rikkomisista. Tämän asetuksen 19 artiklan 2 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan mahdollisuus määrätä kyseisen asetuksen rikkomisista seuraamuksia ulotetaan lisäksi koskemaan asianomaisen jäsenvaltion ulkopuolella tehtyjä rikkomuksia.

Toiseksi kyseisen asetuksen 10 artiklan 3 kohta johtaa samoihin päätelmiin.

Vaikka asetuksen N:o 561/2006 tarkoituksena on muun muassa maantieliikenteen henkilökunnan työolojen parantaminen, mikään ei oikeuta olettamaan yhtäältä, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena olisi ollut vapauttaa kokonaan kuljettajat heidän tekemistään rikkomuksista aiheutuvasta vastuusta varsinkaan silloin, kun rikkomukset liittyvät yksinomaan heidän tehtävänsä suorittamiseen. Toisaalta kyseisen asetuksen molemmat tavoitteet eli työolojen parantaminen ja liikenneturvallisuuden parantaminen ilmenevät lähtökohtaisena velvoitteena varustaa tieliikenteeseen käytettävät ajoneuvot tyyppihyväksytyllä valvontalaitteella, jolla voidaan valvoa kuljettajien ajo- ja lepoaikojen noudattamista. Tämän asetuksen tulkitseminen siten, että se olisi esteenä mahdollisuudelle määrätä kuljettajille seuraamuksia siitä, että kuljettajat rikkovat heille kyseisen asetuksen mukaan kuuluvia velvoitteita, estäisi varsinkin yleisen liikenneturvallisuuden parantamista koskevan tavoitteen toteutumisen.

(ks. 31–33, 37–39 ja 41 kohta sekä tuomiolauselma)