ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SEUT 49 artiklaa, erityisesti vaatimusta tavoitella asetettua päämäärää johdonmukaisesti, on tulkittava siten, että mainittu artikla on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa säädetään uuden apteekin perustamistarpeen arvioinnin keskeiseksi perusteeksi ”asiakaskuntaan edelleen kuuluvien henkilöiden” kiinteä määrä, koska toimivaltaisilla kansallisilla viranomaisilla ei ole mahdollisuutta poiketa tästä määrästä ottaakseen paikalliset erityisolosuhteet huomioon.

On kyllä niin, että kansallisella säännöstöllä, jossa tukeudutaan tiettyihin perusteisiin, jotka ovat uusien apteekkilupien myöntämisen edellytyksenä, voidaan lähtökohtaisesti saavuttaa tavoite, jolla pyritään turvaamaan väestön varma ja laadukas lääkehuolto.

Tällainen säännöstö on kuitenkin omiaan takaamaan asetetun tavoitteen toteutumisen vain, jos se tosiasiallisesti vastaa tavoitteeseen johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla.

Väestötiheyttä ja apteekkien välistä vähimmäisetäisyyttä koskevien edellytysten, joista kansallisessa säännöstössä säädetään uuden apteekin perustamiseksi, yhdenmukaisella soveltamisella koko kyseessä olevalla alueella ei tietyissä olosuhteissa ehkä voida taata apteekkipalvelun asianmukaista saatavuutta alueilla, joilla on tiettyjä väestöä koskevia erityispiirteitä. Erityisesti väestötiheyttä koskevista edellytyksistä on katsottava, että kyseisten edellytysten yhdenmukainen soveltaminen ilman mahdollisuutta poiketa niistä voisi johtaa tietyillä maaseutualueilla, joilla asuu yleensä vähemmän ihmisiä ja hekin etäällä toisistaan, siihen, että joillakin kyseessä olevilla asukkailla ei olisi apteekkiin kohtuullista etäisyyttä eikä heillä siten olisi apteekkipalvelua asianmukaisesti saatavilla. Tästä seuraa, että ”asiakaskuntaan edelleen kuuluvien henkilöiden” määrää koskevaa perustetta käytettäessä on olemassa vaara, ettei apteekkipalvelujen yhdenvertaista ja asianmukaista saatavuutta taata tietyille syrjäisillä maaseutualueilla asuville henkilöille.

(ks. 25, 39, 41, 42, 50 ja 51 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C‑84/12

Rahmanian Koushkaki

vastaan

Saksan valtio

(Verwaltungsgericht Berlinin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Vapauden, turvallisuuden ja oikeuden alue — Asetus (EY) N:o 810/2009 — 21 artiklan 1 kohta, 32 artiklan 1 kohta ja 35 artiklan 6 kohta — Yhtenäisten viisumien myöntämismenettelyt ja -edellytykset — Viisumin myöntämisvelvollisuus — Laittoman maahanmuuton riskin arviointi — Hakijan aikomus poistua jäsenvaltioiden alueelta ennen haetun viisumin voimassaolon päättymistä — Perusteltu epäilys — Toimivaltaisten viranomaisten harkintavalta”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (suuri jaosto) 19.12.2013

Yhteisön viisumisäännöstön laatimisesta annetun asetuksen N:o 810/2009 23 artiklan 4 kohtaa, 32 artiklan 1 kohtaa ja 35 artiklan 6 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset voivat yhtenäistä viisumia koskevan hakemuksen tutkittuaan evätä kyseisen viisumin hakijalta vain siinä tapauksessa, että hakijaa vastaan voidaan vedota johonkin näissä säännöksissä luetelluista viisumin epäämisperusteista. Näillä viranomaisilla on kyseistä hakemusta tutkiessaan näiden säännösten soveltamisedellytysten sekä merkityksellisten tosiseikkojen arvioinnin osalta laaja harkintavalta, kun ne päättävät, voidaanko hakijaa vastaan vedota johonkin kyseisissä säännöksissä säädetyistä syistä. (ks. 55 ja 63 kohta sekä tuomiolauselman1 kohta)

Yhteisön viisumisäännöstön laatimisesta annetun asetuksen N:o 810/2009 32 artiklan 1 kohtaa, kun sitä luetaan yhdessä sen 21 artiklan 1 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että edellytyksenä jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten velvollisuudelle myöntää yhtenäinen viisumi on se, ettei niillä hakijan asuinmaan yleinen tilanne ja toisaalta hänen henkilökohtainen tilanteensa, jotka on selvitettävä hakijan antamien tietojen nojalla, huomioon ottaen ole perusteltua syytä epäillä hakijan aikomusta poistua jäsenvaltioiden alueelta ennen kuin haetun viisumin voimassaolo päättyy. (ks. 73 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemän määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohtaa on tulkittava siten, että lausekkeeseen voidaan vedota suoraan täysin valtion omistuksessa ja valvonnassa olevaa laitosta vastaan.

Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemän määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohtaa on tulkittava siten, että työehtojen käsite kattaa korvauksen, joka työnantajan on maksettava työntekijälle, jonka työsopimus on tehty lainvastaisesti määräaikaisena.

Ratkaiseva seikka sen arvioimisessa, kuuluuko toimenpide puitesopimuksen kyseisessä lausekkeessa tarkoitettuun työehtojen käsitteeseen, on työtä koskeva seikka eli työntekijän ja työnantajan välille muodostunut palvelussuhde. On kiistatonta, että kyseinen korvaus maksetaan työntekijälle hänen ja hänen työnantajansa välisen työsuhteen perusteella. Koska korvaus maksetaan työn perusteella, se siis kuuluu työehtojen käsitteen soveltamisalaan.

(ks. 35, 37 ja 38 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
SEUT 110 artiklaa sovellettaessa sellaisia samanlaisia kotimaisia tuotteita, jotka ovat verrattavissa käytettyyn ajoneuvoon, jonka ensimmäinen käyttöpäivä on ollut ennen 1.2.2008 ja joka on tuotu jäsenvaltioon ja rekisteröity siellä vuonna 2010, ovat sellaiset tämän jäsenvaltion markkinoilla ennestään olevat ajoneuvot, jotka ovat ominaispiirteiltään mahdollisimman samanlaisia kyseessä olevan ajoneuvon kanssa.

SEUT 110 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä vuonna 2010 voimassa olleelle auto- ja moottoripyöräverolle sikäli ja siltä osin kuin maahantuoduista käytetyistä ajoneuvoista niitä jäsenvaltiossa rekisteröitäessä kannettava kyseisen veron määrä on suurempi kuin pienin jäljellä oleva kyseisen veron määrä, joka sisältyy samassa jäsenvaltiossa jo rekisteröityjen samanlaisten käytettyjen ajoneuvojen arvoon.

Jos nimittäin maahantuoduista käytetyistä ajoneuvoista kannettavan rekisteröintiveron määrä on suurempi kuin kotimaan markkinoilla olevien jo rekisteröityjen samanlaisten käytettyjen ajoneuvojen arvoon sisältyvä rekisteröintiverosta jäljellä oleva määrä, tämä saattaa merkitä kotimaisten käytettyjen ajoneuvojen myynnin suosimista ja samanlaisten käytettyjen ajoneuvojen tuonnin tekemistä vähemmän houkuttelevaksi.

Jäsenvaltioiden oikeus säätää uusista veroista tai olemassa olevien verojen verokannan tai määräytymisperusteen muuttamisesta ei ole tältä osin rajoittamaton. SEUT 110 artiklassa määrättyä kieltoa on sovellettava aina, kun verotus on omiaan tekemään muista jäsenvaltioista peräisin olevien tuotteiden tuonnin vähemmän houkuttelevaksi ja näin suosimaan kotimaisia tuotteita.

(ks. 32, 34 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)
Se, että komissio on aloittanut SEUT 108 artiklan 2 kohdassa määrätyn muodollisen tutkintamenettelyn, ei merkitse, että kansallisilla tuomioistuimilla ei enää olisi velvollisuutta suojella yksityisten oikeuksia SEUT 108 artiklan 3 kohtaa mahdollisesti rikottaessa. Tämän jälkeen on todettava, että kansallisten tuomioistuinten asian käsittelyyn osallistumisen laajuus voi vaihdella sen mukaan, onko komissio aloittanut muodollisen tutkintamenettelyn – vai ei – toimenpiteestä, jota koskeva asia on vireillä kansallisessa tuomioistuimessa.

Tilanteessa, jossa komissio ei ole vielä aloittanut muodollista tutkintamenettelyä, kansalliset tuomioistuimet voivat joutua tulkitsemaan tuen käsitettä ja soveltamaan sitä sen määrittämiseksi, olisiko toimenpiteistä pitänyt ilmoittaa komissiolle, silloin kun niiden käsiteltävänä on kanne, jossa niitä vaaditaan määrittämään seuraukset SEUT 108 artiklan 3 kohdan viimeisen virkkeen mahdollisesta rikkomisesta.

Tilanteessa, jossa komissio on jo aloittanut SEUT 108 artiklan 2 kohdassa määrätyn muodollisen tutkintamenettelyn toimenpiteestä, jota ei ole ilmoitettu ja jota ollaan toteuttamassa, SEUT 108 artiklan 3 kohdan tehokas vaikutus sekä yhtäältä kansallisten tuomioistuinten ja toisaalta komission ja unionin tuomioistuinten välinen vilpittömän yhteistyön velvollisuus edellyttävät, että kansallinen tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi on saatettu kanne, jolla vaaditaan toimenpiteen täytäntöönpanon lopettamista ja jo maksettujen määrien takaisin perimistä, toteuttaa kaikki tarpeelliset toimenpiteet mainitun toimenpiteen täytäntöönpanon keskeyttämistä koskevan velvollisuuden mahdollisesta rikkomisesta aiheutuvien seurausten määrittämiseksi. Kansallinen tuomioistuin voi tätä varten päättää keskeyttää kyseessä olevan toimenpiteen täytäntöönpanon ja määrätä jo maksetut määrät takaisin perittäviksi. Se voi myös määrätä väliaikaisia toimenpiteitä yhtäältä asianosaisten intressien ja toisaalta muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevan komission päätöksen tehokkaan vaikutuksen suojaamiseksi.

Kun kansallisella tuomioistuimella on epäilyjä siitä, onko kyseessä olevaa toimenpidettä pidettävä SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna valtiontukena, tai epäilyjä muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevan päätöksen pätevyydestä taikka tulkinnasta, yhtäältä se voi pyytää komissiolta selvennystä ja toisaalta se voi esittää ennakkoratkaisukysymyksen tai sen pitää esittää ennakkoratkaisukysymys unionin tuomioistuimelle SEUT 267 artiklan toisen ja kolmannen kohdan nojalla.

(ks. 32–34, 38 ja 41–44 kohta sekä tuomiolauselma)
Oikeusturvavakuutusta koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta annetun neuvoston direktiivin 87/344 4 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että oikeusturvavakuutuksen antaja, joka määrää vakuutussopimuksissaan, että sen työntekijät lähtökohtaisesti antavat oikeudellista apua, määrää lisäksi, että vakuutuksenottajan vapaasti valitseman asianajajan tai edustajan antamasta oikeudellisesta avusta aiheutuvat kulut voidaan kattaa ainoastaan, jos vakuutuksenantaja katsoo, että asia on annettava ulkopuolisen neuvonantajan hoidettavaksi.

Sillä, onko kyseessä olevassa oikeudenkäynti- tai hallintomenettelyssä kansallisen oikeuden nojalla pakko turvautua oikeudelliseen apuun vai ei, ei ole merkitystä direktiivin 87/344 4 artiklan 1 kohdan a alakohdan tulkinnan kannalta.

Vakuutetun henkilön oikeus valita vapaasti edustajansa on nimittäin yleisesti sovellettava ja sitova. Sekä direktiivin 87/344 johdanto-osan 11. perustelukappaleesta että sen 4 artiklan 1 kohdasta käy ilmi, että sellaisten henkilöiden edut, joilla on oikeusturvavakuutus, edellyttävät, että vakuutettu henkilö voi valita asianajajan tai jonkun muun kansallisen lainsäädännön mukaan asianmukaisesti pätevän henkilön kaikessa oikeudenkäynti- ja hallintomenettelyssä. Näin ollen näistä säännöksistä ilmenee yhdessä luettuina, että vakuutuksenottajan oikeutta valita vapaasti asianajaja ei voida rajoittaa yksinomaan tilanteisiin, joissa vakuutuksenantaja päättää, että on käytettävä ulkopuolista neuvonantajaa.

(ks. 22, 23, 25, 29 ja 32 kohta sekä tuomiolauselman 1 ja 2 kohta)
EY 56 ja EY 58 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle perintöveron laskemista koskevalle jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa säädetään, että kyseisen jäsenvaltion alueella sijaitsevan kiinteistön perimisen yhteydessä veron perusteesta tehtävä vähennys on silloin, kun perinnönjättäjä ja perinnönsaaja asuivat kuolinhetkellä Sveitsin valaliiton kaltaisessa kolmannessa maassa, pienempi kuin vähennys, jota olisi sovellettu, jos ainakin toinen heistä olisi tuolloin asunut edellä mainitussa jäsenvaltiossa.

Kyseinen kansallinen lainsäädäntö on nimittäin yhtäältä EY 56 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu pääomien vapaan liikkuvuuden rajoitus.

Toisaalta jos kansallisessa lainsäädännössä asetetaan perinnöksi saadun ja kyseisessä jäsenvaltiossa sijaitsevan kiinteistön verotuksen osalta samaan asemaan yhtäältä ulkomailla asuvat perilliset, jotka ovat saaneet tämän omaisuuden ulkomailla asuneelta perinnönjättäjältä, ja toisaalta ulkomailla tai maassa asuvat perilliset, jotka ovat saaneet tämän omaisuuden maassa asuneelta perinnönjättäjältä, sekä maassa asuvat perilliset, jotka ovat saaneet tämän omaisuuden ulkomailla asuvalta perinnönjättäjältä, kyseisessä lainsäädännössä ei voida unionin oikeuden vaatimuksia rikkomatta samassa verotuksessa kohdella näitä perillisiä eri tavoin kiinteistöön liittyvästä veron perusteesta tehtävän vähennyksen osalta. Kohtelemalla – lukuun ottamatta sen vähennyksen määrää, jonka perillinen voi tehdä – näiden kahden henkilöryhmän hyväksi tulevia perintöjä samalla tavoin kansallinen lainsäätäjä on nimittäin myöntänyt, ettei näiden henkilöiden välillä ole perintöveron kantamista koskevien menettelyiden ja edellytysten osalta minkäänlaista heidän tilanteeseensa liittyvää objektiivista eroa, jolla erilainen kohtelu voitaisiin oikeuttaa.

Samalla tavalla kuin henkilön verovelvollisuusasema ei millään tavalla riipu hänen asuinpaikastaan, koska kyseisessä kansallisessa lainsäädännössä saatetaan perintöveron alaisiksi kaikki tässä jäsenvaltiossa sijaitsevien kiinteistöjen saannot siitä riippumatta, ovatko perillinen ja perinnönjättäjä maassa asuvia henkilöitä vai eivät, tavoite vapauttaa perhevarallisuus osittain verosta koskee kaikkia jäsenvaltiossa perintöverovelvollisia siitä riippumatta, ovatko he maassa asuvia henkilöitä vai ulkomailla asuvia henkilöitä, sillä kyseisen vapauttamisen tarkoituksena on alentaa perinnön kokonaismäärää.

Koska vähennyksen määrä ei määräydy veron perusteen suuruuden perusteella vaan se myönnetään perilliselle sillä perusteella, että hän on verovelvollinen, se, että ulkomailla asuneen perinnönjättäjän ulkomailla asuva perillinen on rajoitetusti perintöverovelvollinen, ei tee tämän perillisen tilannetta vähennyksen osalta objektiivisesti erilaiseksi sellaisen perillisen tilanteeseen nähden, joka ei asu kyseisessä maassa ja perii kyseisessä maassa asuneen henkilön, tai sellaisen maassa asuvan perillisen tilanteeseen nähden, joka on saanut perinnön maassa asuneelta tai ulkomailla asuneelta perinnönjättäjältä.

(ks. 26, 51, 53, 55 ja 68 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-169/12

TNT Express Worldwide (Poland) sp. z o.o.

vastaan

Minister Finansów

(Naczelny Sąd Administracyjnyn esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Arvonlisävero — Direktiivi 2006/112/EY — 66 artiklan a–c alakohta — Kuljetus- ja huolintapalvelut — Verosaatavan syntyminen — Maksun vastaanottamishetki mutta viimeistään 30. päivä palvelun suorittamisen jälkeen — Laskun laatiminen aikaisemmin”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kuudes jaosto) 16.5.2013

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Verotettava tapahtuma ja verosaatavan syntyminen – Kuljetus- ja huolintapalvelut – Maksun vastaanottamishetki viimeistään 30. päivänä palvelun suorittamisen jälkeen – Kyseinen päivä ei voi olla verosaatavan syntymispäivä silloinkaan, kun lasku on laadittu aikaisemmin

(Neuvoston direktiivin 2006/112 66 artikla)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2008/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2008/117, 66 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään, että arvonlisäverosaatava kuljetus- ja huolintapalveluista syntyy maksun tai sen osan vastaanottamishetkellä mutta kuitenkin viimeistään 30 päivän kuluttua näiden palvelujen suorittamisesta myös siinä tapauksessa, että lasku on laadittu aikaisemmin ja laskuun merkitty eräpäivä on myöhempi.

(ks. 36 kohta ja tuomiolauselma)

Asia C-169/12

TNT Express Worldwide (Poland) sp. z o.o.

vastaan

Minister Finansów

(Naczelny Sąd Administracyjnyn esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Arvonlisävero — Direktiivi 2006/112/EY — 66 artiklan a–c alakohta — Kuljetus- ja huolintapalvelut — Verosaatavan syntyminen — Maksun vastaanottamishetki mutta viimeistään 30. päivä palvelun suorittamisen jälkeen — Laskun laatiminen aikaisemmin”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kuudes jaosto) 16.5.2013

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen — Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä — Verotettava tapahtuma ja verosaatavan syntyminen — Kuljetus- ja huolintapalvelut — Maksun vastaanottamishetki viimeistään 30. päivänä palvelun suorittamisen jälkeen — Kyseinen päivä ei voi olla verosaatavan syntymispäivä silloinkaan, kun lasku on laadittu aikaisemmin

(Neuvoston direktiivin 2006/112 66 artikla)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2008/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2008/117, 66 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään, että arvonlisäverosaatava kuljetus- ja huolintapalveluista syntyy maksun tai sen osan vastaanottamishetkellä mutta kuitenkin viimeistään 30 päivän kuluttua näiden palvelujen suorittamisesta myös siinä tapauksessa, että lasku on laadittu aikaisemmin ja laskuun merkitty eräpäivä on myöhempi.

(ks. 36 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Ennakkoratkaisukysymykset – Unionin tuomioistuimen toimivalta – Rajat – Kansallisen tuomioistuimen toimivalta – Oikeusriidan tosiseikkojen selvittäminen ja arviointi

(SEUT 267 artikla)

2. Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Verovelvolliset – Käsite – Luonnollinen henkilö, joka on jo verovelvollinen yksityisenä ulosottomiehenä toimiessaan – Kaiken muun, satunnaisesti harjoitetun liiketoiminnan kuuluminen verovelvollisuuden alaan – Edellytys

(Neuvoston direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

1. Ks. tuomion teksti.

(ks. 25 kohta)

2. Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että luonnollista henkilöä, joka on jo arvonlisäverovelvollinen yksityisenä ulosottomiehenä toimiessaan, on pidettävä ”verovelvollisena” kaikesta muusta, satunnaisesti harjoittamastaan liiketoiminnasta sillä edellytyksellä, että kyseinen toiminta on direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettua toimintaa.

(ks. 31 kohta ja tuomiolauselma)
2)

Direktiivin 1999/32, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2005/33, 4 a artiklan 4 kohdan pätevyyttä ei voida arvioida yleisen kansainvälisen oikeuden pacta sunt servanda -periaatteen tai SEU 4 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa vahvistetun vilpittömän yhteistyön periaatteen kannalta sillä perusteella, että direktiivin mainittu säännös olisi omiaan johtamaan alusten aiheuttaman meren pilaantumisen ehkäisemisestä tehdyssä kansainvälisessä yleissopimuksessa, joka on allekirjoitettu Lontoossa 2.11.1973, sellaisena kuin se on täydennettynä 17.2.1978 tehdyllä pöytäkirjalla, olevan VI liitteen rikkomiseen ja velvoittamaan siten alusten aiheuttaman meren pilaantumisen ehkäisemisestä tehdyn vuoden 1973 kansainvälisen yleissopimuksen – sellaisena kuin se on muutettuna asiaa koskevalla vuoden 1978 pöytäkirjalla – muuttamisesta tehdyn vuoden 1997 pöytäkirjan, joka on allekirjoitettu 26.9.1997, sopimuspuolina olevat jäsenvaltiot laiminlyömään ne velvollisuudet, joita niillä on kyseisen pöytäkirjan muihin sopimuspuoliin nähden.
22

Erityisesti sen osalta, että kannekirjelmässä ei ole yksityiskohtaista mainintaa tuen, jota ei ollut peritty takaisin, määrän jakautumisesta, on muistutettava, että kun kyse on tukiohjelmia koskevien päätösten täytäntöönpanosta, asianomaisen jäsenvaltion viranomaisten tehtävänä on siinä vaiheessa, kun tukea peritään takaisin, tutkia kunkin kyseessä olevan yrityksen yksilöllinen tilanne (ks. vastaavasti tuomio Comitato ”Venezia vuole vivere” ym. v. komissio, C-71/09 P, C-73/09 P ja C-76/09 P, EU:C:2011:368, 63, 64 ja 121 kohta ja tuomio komissio v. Italia, C-613/11, EU:C:2013:192, 40 kohta), koska kyseisillä viranomaisilla on parhaimmat mahdollisuudet määrittää tarkat määrät, jotka on palautettava (tuomio komissio v. Ranska, C-441/06, EU:C:2007:616, 39 kohta). Tästä seuraa, että komissio voi sääntöjenvastaisen tuen takaisinperintämenettelyn aikana tyytyä vaatimaan kyseessä olevien tukimäärien palauttamisvelvollisuuden noudattamista ja jättää kansallisten viranomaisten huoleksi laskea takaisin perittävien summien täsmällinen määrä (ks. vastaavasti tuomio komissio v. Kreikka, C‑369/07, EU:C:2009:428, 49 kohta).
75

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Belgian kuningaskunnan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen on todettu, Belgian kuningaskunta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan, jonka mukaan jäsenvaltiot, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, mukaisesti on päätettävä, että Yhdistynyt kuningaskunta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
16

TVI on hakenut muutosta Tribunal Administrativo e Fiscal de Sintran tuomioihin Supremo Tribunal Administrativossa (ylimmän oikeusasteen hallintotuomioistuin). Kyseisessä tuomioistuimessa TVI on ottanut esiin kysymyksen siitä, onko Portugalin veroviranomaisten esittämä arvonlisäverolain 16 §:n 1 momentin ja 6 momentin c kohdan tulkinta, joka on vahvistettu myöhemmissä tuomioissa, kuudennen direktiivin 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohdan ja 3 alakohdan c alakohdan ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukainen. Kyseisen tulkinnan mukaan mainosten esitysvero on sisällytettävä arvonlisäveron perusteeseen sillä perusteella, että se liittyy palvelujen suoritukseen eikä sitä makseta mainosten esittämispalvelujen vastaanottajien nimissä ja lukuun, vaikka perityt määrät kirjataankin kolmansille osapuolille suoritettavina läpikulkuerinä julkisten tahojen hyväksi.
38

Unionin muilla kielillä laadituista direktiivin 2000/78 6 artiklan 2 kohdan versioista on todettava, että tämän tuomion 35 kohdassa toistetun ranskankielisen version tavoin niissä mainitaan nimenomaisesti eri ikärajojen vahvistaminen ammatillisten sosiaaliturvajärjestelmien eläke- tai työkyvyttömyysetuuksien saamisen edellytykseksi. Esimerkiksi kyseisen säännöksen espanjankielisessä versiossa mainitaan ”la determinación, para los regímenes profesionales de seguridad social, de edades para poder beneficiarse de prestaciones de jubilación o invalidez u optar a las mismas”, tämän säännöksen saksankielisessä versiossa käytetään sanamuotoa ”bei den betrieblichen Systemen der sozialen Sicherheit die Festsetzung von Altersgrenzen als Voraussetzung für die Mitgliedschaft oder den Bezug von Altersrente oder von Leistungen bei Invalidität”, kyseisen säännöksen englanninkielisessä versiossa mainitaan ”the fixing for occupational social security schemes of ages for admission or entitlement to retirement or invalidity benefits”, kun saman säännöksen puolankielisessä versiossa vuorostaan käytetään sanamuotoa ”ustalanie, dla systemów zabezpieczenia społecznego pracowników, wieku przyznania lub nabycia praw do świadczeń emerytalnych lub inwalidzkich”.
55

Näitä seikkoja sovelletaan kaikkiin kansallisiin jakosuunnitelmiin riippumatta siitä, onko kyseessä alun perin ilmoitettu versio vai muutettu ja myöhemmin ilmoitettu versio. Lisäksi vaatimus siitä, että komission on sen jälkeen, kun muutetusta kansallisesta jakosuunnitelmasta on tehty ilmoitus, suoritettava valvonta nopeasti ja tehokkaasti, on erityisen tärkeä silloin, kun tätä valvontaa on jo edeltänyt alun perin tehtyä kansallista jakosuunnitelmaa koskevan tutkintamenettelyn ensimmäinen vaihe, joka on tarvittaessa johtanut hylkäävään päätökseen ja tämän jälkeen kyseisen kansallisen jakosuunnitelman muutoksiin. Komissio väittää, että sillä on oikeus tutkia kansalliseen jakosuunnitelmaan tai muutettuun kansalliseen jakosuunnitelmaan ehdotetut muutokset ilman, että sen on noudatettava direktiivin 2003/87 9 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua [kolmen kuukauden] määräaikaa, mutta tällainen väite on omiaan tekemään tyhjäksi nopeaa ja tehokasta valvontaa koskevan tavoitteen ja oikeusvarmuuden, johon ilmoituksen tekevällä jäsenvaltiolla on oikeus, jotta se pystyy myöntämään alueelleen sijoittautuneille laitoksille päästöoikeuksia ennen kuin kyseisen direktiivin 11 artiklan mukainen päästökauppakausi alkaa.”