ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
46

Ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on siis vastattava, että direktiivin 2003/9 13 artiklan 5 kohtaa on tulkittava siten, että kun jäsenvaltio on päättänyt myöntää aineelliset vastaanotto-olosuhteet rahallisten avustusten tai maksukuponkien muodossa, avustukset on myönnettävä direktiivin 13 artiklan 1 kohdan mukaisesti siitä ajankohdasta lukien, jolloin turvapaikkaa haetaan, ja niiden on oltava direktiivin 13 artiklan 2 kohdan säännöksissä vahvistettujen vähimmäisvaatimusten mukaisia. Jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että aineelliset vastaanotto-olosuhteet kattavien rahallisten avustusten kokonaismäärä on riittävä turvapaikanhakijoiden kohtuullisen ja heidän terveytensä kannalta riittävän elintason ja heidän toimeentulonsa varmistamiseksi siten, että he voivat niiden avulla hankkia erityisesti majoituksen, ja siten, että tarvittaessa otetaan huomioon henkilöiden, joilla on erityistarpeita, etujen suojaaminen direktiivin 17 artiklan säännösten nojalla. Direktiivin 2003/9 14 artiklan 1, 3, 5 ja 8 kohdassa vahvistetut aineelliset vastaanotto-olosuhteet eivät velvoita jäsenvaltioita, kun ne ovat päättäneet myöntää nämä olosuhteet yksinomaan rahallisten avustusten muodossa. Avustusten määrän on kuitenkin riitettävä siihen, että alaikäiset lapset voidaan majoittaa yhdessä vanhempiensa kanssa, jotta turvapaikanhakijoiden perheen yhtenäisyys voidaan säilyttää.
10

Tuotteiden kaupan pitämiseen liittyvää akkreditointia ja markkinavalvontaa koskevista vaatimuksista ja neuvoston asetuksen (ETY) N:o 339/93 kumoamisesta 9.7.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 765/2008 (EUVL L 218, s. 30) 30 artiklan 3 ja 4 kohdan sanamuoto on seuraava: ”3. Kiinnittämällä tai kiinnityttämällä CE-merkinnän valmistaja osoittaa ottavansa vastuun siitä, että tuote on asiaan liittyvässä CE-merkinnän tekemistä koskevassa [unionin] yhdenmukaistamislainsäädännössä säädettyjen kaikkien sovellettavien vaatimusten mukainen. 4. CE-merkintä on ainoa merkintä, joka todistaa tuotteen olevan merkinnän tekemistä koskevaa [unionin] yhdenmukaistamislainsäädäntöä vastaavasti sovellettavien vaatimusten mukainen.”
Siltä osin kuin on kyse sellaisiin komission päätöksiin kohdistuvasta tuomioistuinvalvonnasta, joilla määrätään sakko kilpailusääntöjen rikkomisesta, unionin tuomioistuinten on harjoitettava niille kuuluvaa laillisuusvalvontaa niiden seikkojen perusteella, jotka kantaja on esittänyt kanneperusteiden tueksi. Tässä laillisuusvalvonnassa unionin tuomioistuimet eivät voi tukeutua komission harkintavaltaan, kun kyse on niiden seikkojen valinnasta, jotka on otettava huomioon sovellettaessa suuntaviivoissa mainittuja arviointiperusteita, ja näiden seikkojen arvioinnista, perusteena sille, etteivät ne harjoita oikeudellisia seikkoja ja tosiseikkoja koskevaa perinpohjaista laillisuusvalvontaa.

Laillisuusvalvontaa täydentää täysi harkintavalta, joka on annettu asetuksen N:o 1/2003 31 artiklalla SEUT 261 artiklan mukaisesti. Tämän harkintavallan nojalla tuomioistuimilla on pelkän seuraamuksen laillisuutta koskevan valvonnan lisäksi oikeus korvata komission arviointi omalla arvioinnillaan ja siten poistaa määrätty sakko tai uhkasakko taikka alentaa tai korottaa sen määrää.

Täyden harkintavallan käyttö ei vastaa kuitenkaan viran puolesta suoritettavaa valvontaa, ja menettely unionin tuomioistuimissa on kontradiktorista. Lukuun ottamatta oikeusjärjestyksen perusteisiin pohjautuvia perusteita, joihin kuuluu esimerkiksi riidanalaisen päätöksen perustelujen puuttuminen ja jotka tuomioistuimien on otettava huomioon viran puolesta, juuri kantajan on esitettävä kyseistä päätöstä koskevat kanneperusteet ja todisteet niiden tueksi.

(ks. 32–34 kohta)
Asia C‑454/13

Proximus SA

vastaan

Commune d’Etterbeek

(Tribunal de première instance de Bruxellesin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Sähköiset viestintäverkot ja ‑palvelut — Direktiivi 2002/20/EY — 12 ja 13 artikla — Hallinnolliset maksut — Järjestelmien asennusoikeuksia koskeva maksu — Soveltamisala — Kunnan säännöstö — Matkapuhelinantenneja koskeva maksu”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 17.12.2015

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen — Televiestintäala — Sähköiset viestintäverkot ja ‑palvelut — Valtuutus — Direktiivi 2002/20 — Sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja tarjoaviin yrityksiin sovellettavat maksut — Käsite — Matkapuhelinantenniin kohdistuvan oikeuden haltijoille asetettu maksu ei ole sähköisiä viestintäverkkoja ja — palveluja tarjoaviin yrityksiin sovellettava maksu — Edellytykset

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/20 12 ja 13 kohta)

Sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja koskevista valtuutuksista annetun direktiivin 2002/20 (valtuutusdirektiivi) 12 ja 13 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sille, että maksu asetetaan jokaiselle luonnolliselle henkilölle tai oikeushenkilölle, jolla on matkapuhelinantenniin kohdistuva esineoikeus tai oikeus hyödyntää sitä.

Vaikka näet tällainen maksu asetetaan jokaiselle luonnolliselle henkilölle tai oikeushenkilölle, jolla on matkapuhelinantenniin, joka on fyysinen infrastruktuuri, jolla sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja voidaan tarjota, kohdistuva esineoikeus tai oikeus hyödyntää sitä, kyseinen maksu ei kuitenkaan vaikuta ominaisuuksiltaan maksulta, joka sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja tarjoaville yrityksille asetettaisiin vastikkeena oikeudesta asentaa järjestelmiä. Ei myöskään vaikuta siltä, että tämän maksun perustana oleva tapahtuma liittyisi yleiseen valtuutusmenettelyyn, jossa yrityksille annetaan oikeus tarjota sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tarkastettava.

(ks. 26, 28 ja 29 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 101 ja SEUT 102 artiklan soveltamismenettelyissä SEUT 263 artiklassa määrätystä laillisuusvalvonnasta poiketen unionin yleiselle tuomioistuimelle myönnetyn täyden harkintavallan ulottuvuus on tiukasti rajattu sakon määrän määrittämiseen. Unionin yleinen tuomioistuin ei tee kyseistä toimivaltaa käyttäessään arviointivirhettä, kun se katsoo, että komissio on vahvistanut pätevästi yritykselle kilpailusääntöjen rikkomisesta määrätyn sakon perusmäärän tarvitsematta ottaa huomioon tutkittavana olevan kartellin todellista vaikutusta relevantteihin markkinoihin.

Pelkästään se, että unionin yleinen tuomioistuin on vahvistanut käyttäen täyttä harkintavaltaansa kyseiselle yritykselle määrätyn sakon osalta useita sellaisia seikkoja komission päätöksessä, jolla sakko on määrätty, tekemään arviointiin sisältyviä seikkoja, joiden laillisuus on aikaisemmin todettu, ei myöskään voi merkitä sitä, että unionin yleinen tuomioistuin on käyttänyt täyttä harkintavaltaansa virheellisesti.

(ks. 43, 44, 48 ja 51 kohta)
On nimittäin niin, että laitteiden turvallisuutta, jota laitteita käyttävillä potilailla on kohtuudella aihetta odottaa, koskevat vaatimukset ovat erittäin korkeat, kun otetaan huomioon laitteiden toiminta ja potilaiden erityisen haavoittuva asema. Lisäksi turvallisuuden mahdollisessa puutteellisuudessa, joka aiheuttaa valmistajan vastuun, on näiden tuotteiden osalta kyse niistä ihmiselle mahdollisesti aiheutuvien vahinkojen epätavallisesta riskistä.

Tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä annetun neuvoston direktiivin 85/374 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen perusteella, että samaan ryhmään tai tuotantosarjaan kuuluvat tuotteet, kuten sydämentahdistimet ja asennettavat rytmihäiriötahdistimet, todetaan mahdollisesti turvallisuudeltaan puutteellisiksi, tällainen tuote voidaan katsoa turvallisuudeltaan puutteelliseksi ilman, että on tarpeen todeta kyseistä puutetta tässä tuotteessa.

Tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä annetun direktiivin 85/374 1 artiklaa ja 9 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että sydämentahdistimen tai asennettavan rytmihäiriötahdistimen kaltaisen turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen vaihtamiseksi suoritetusta kirurgisesta toimenpiteestä aiheutunut vahinko on kuolemasta tai muusta henkilövahingosta aiheutunut vahinko, josta valmistaja on vastuussa, mikäli toimenpide on tarpeellinen tuotteen puutteellisen turvallisuuden poistamiseksi. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana on tutkia se, että kun otetaan huomioon asennettavaa rytmihäiriötahdistinta käyttävien potilaiden erityisen haavoittuva asema, voidaanko tällaisella deaktivoinnilla poistaa tämän tuotteen puutteellinen turvallisuus, joka johtuu epätavallisesta riskistä, jolle se altistaa kyseiset potilaat, vai edellyttääkö tämän puutteen poistaminen tämän tuotteen vaihtamista.

(ks. 54 ja 55 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97 ja sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2006, 7 artiklan 2 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että toisen sopimusvaltion kansalaisten, jotka ovat olleet poliittisina pakolaisina toisessa sopimusvaltiossa, sosiaaliturvaetuuksia koskevaa kahdenvälistä sopimusta, joka oli tehty ennen kuin toinen sopimusvaltioista liittyi unioniin ja jota ei mainita asetuksen liitteessä III, ei enää sovelleta sellaisten poliittisten pakolaisten tilanteeseen, jotka ovat palanneet kotimaahansa ennen kahdenvälisen sopimuksen tekemistä ja asetuksen voimaantuloa.

Asiassa Rönfeldt, C-227/89, 7.2.1991 annetussa tuomiossa vahvistetut periaatteet pohjautuvat ajatukselle siitä, että asianomaisella henkilöllä oli oikeus perustellusti luottaa siihen, että häneen sovelletaan kahdenvälisen sopimuksen määräyksiä siksi, että vain tätä sopimusta voitiin soveltaa häneen hetkellä, jona hän päätti muuttaa toiseen jäsenvaltioon.

Tilanteessa, jolle on luonteenomaista se, että asianomaiset henkilöt ovat lähteneet jäsenvaltiosta kotimaahansa kuusi vuotta ennen kahdenvälisen sopimuksen tekemistä, ei näillä asianomaisilla voinut näin ollen olla perusteltua luottamusta siihen, että heihin sovellettaisiin kahdenvälisen sopimuksen määräyksiä, koska sopimusta ei ollut tehty vielä silloin, kun he palasivat kotimaahansa.

(ks. 41, 42 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)
Julkisia palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 92/50 1 artiklan c alakohta on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jolla julkinen sairaala suljetaan julkisten hankintamenettelyjen ulkopuolelle sen takia, että se on julkinen liikelaitos, jos ja siinä määrin kuin kyseisellä laitoksella on lupa toimia markkinoilla institutionaalisten ja sääntömääräisten tavoitteidensa mukaisesti.

Sekä unionin säännöistä että oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että kaikilla henkilöillä tai yksiköillä, jotka hankintailmoituksessa asetetut edellytykset huomioon ottaen katsovat kykenevänsä toteuttamaan tämän hankintasopimuksen, on oikeus jättää tarjous tai ilmoittautua ehdokkaaksi riippumatta kyseisen henkilön tai yksikön yksityis- tai julkisoikeudellisesta asemasta sekä siitä, toimiiko se järjestelmällisesti vai vain satunnaisesti markkinoilla. Tältä osin on todettava, että kuten direktiivin 92/50 26 artiklan 2 kohdan sanamuodosta ilmenee, jäsenvaltioilla toki on mahdollisuus säätää, että tietyt taloudellisten toimijoiden luokat saavat tai eivät saa tarjota tiettyjä palveluja, ja ne voivat varsinkin antaa tällaisille yksiköille luvan toimia markkinoilla tai kieltää markkinoilla toimimisen sen mukaan, onko kyseinen toiminta niiden institutionaalisten ja sääntömääräisten tavoitteiden mukaista. Jos on niin tai siltä osin kuin on niin, että tällaiset yksiköt saavat – vaikkapa vain tilapäisesti – tarjota korvausta vastaan tiettyjä palveluja markkinoilla, jäsenvaltiot eivät kuitenkaan voi kieltää näitä yksiköitä osallistumasta sellaisiin julkisiin hankintamenettelyihin, joissa hankitaan juuri tällaisia palveluja. Tällainen kielto ei nimittäin olisi sopusoinnussa direktiivin 92/50 1 artiklan a ja c alakohdan kanssa.

(ks. 35, 36 ja 38 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
1)

Puolan tasavalta ei ole noudattanut vesien suojelemisesta maataloudesta peräisin olevien nitraattien aiheuttamalta pilaantumiselta 12.12.1991 annetun neuvoston direktiivin 91/676/ETY 3 artiklan, luettuna yhdessä saman direktiivin liitteen I kanssa, ja viimeksi mainitun direktiivin 5 artiklan, luettuna yhdessä saman direktiivin liitteen II A kohdan 2 kohdan sekä liitteen III 1 kappaleen 1 kohdan kanssa, mukaisia velvoitteitaan, koska se on määritellyt riittämättömästi sellaiset vedet, jotka voivat pilaantua maataloudesta peräisin olevista nitraateista, se on määritellyt riittämättömästi pilaantumisalttiit vyöhykkeet ja se on vahvistanut direktiivin 91/676 5 artiklassa säädettyjä toimintaohjelmia, joihin sisältyy mainitun direktiivin kanssa yhteensopimattomia toimenpiteitä.
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen N:o 1347/2000 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 2201/2003 12 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että se voi olla perusteena sellaisen jäsenvaltion, jossa lapsen asuinpaikka ei ole, tuomioistuimen toimivallalle vanhempainvastuuta koskevassa oikeudenkäynnissä, vaikka valitussa tuomioistuimessa ei olisi vireillä muuta menettelyä.

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen N:o 1347/2000 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 2201/2003 12 artiklan 3 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, ettei voida katsoa, että tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi toinen asianosainen on saattanut vanhempainvastuuta koskevan asian, toimivalta olisi kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla ”kaikkien menettelyn asianosaisten nimenomaisesti tai millä muulla tavalla tahansa yksiselitteisesti hyväksymä”, jos ensimmäisen menettelyn vastaaja saattaa myöhemmin vireille toisen menettelyn samassa tuomioistuimessa ja esittää ensimmäisessä oikeudenkäynnissä toimittamassaan ensimmäisessä oikeudenkäyntiasiakirjassa väitteen kyseisen tuomioistuimen toimivallan puuttumisesta.

(ks. 59 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Käsittely yhtenä verovelvollisena nimittäin estää sen, että arvonlisäveroryhmän jäsenet voisivat jatkossa antaa erikseen arvonlisäveroilmoitukset, ja sen, että niitä voitaisiin käsitellä ryhmänsä sisällä tai ulkopuolella erillisinä verovelvollisina, koska vain kyseisellä arvonlisäveroryhmällä on oikeus antaa kyseiset veroilmoitukset. Tästä seuraa, että tällaisessa tilanteessa palvelut, jotka kolmas suorittaa arvonlisäveroryhmän jäsenelle, on arvonlisäverotuksessa katsottava suoritetun kyseisen jäsenen sijasta sille arvonlisäveroryhmälle, johon se kuuluu.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 2 artiklan 1 kohtaa sekä 9 ja 11 artiklaa on tulkittava siten, että kolmannessa valtiossa sijaitsevan päätoimipaikan jäsenvaltioon sijoittautuneelle sivuliikkeelleen suorittamat palvelut ovat verollisia liiketoimia, jos sivuliike on sellaisten henkilöiden ryhmän jäsen, joita voidaan pitää yhtenä arvonlisäverovelvollisena.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 56, 193 ja 196 artiklaa on tulkittava siten, että tilanteessa, jossa kolmannessa valtiossa sijaitsevan yhtiön päätoimipaikka suorittaa vastikkeellisia palveluja jäsenvaltioon sijoittautuneelle saman yhtiön sivuliikkeelle ja jossa mainittu sivuliike on sellaisten henkilöiden ryhmän jäsen, joita voidaan pitää yhtenä arvonlisäverovelvollisena kyseisessä jäsenvaltiossa, kyseinen ryhmä on palvelujen hankkijana velvollinen maksamaan arvonlisäveron.

Direktiivin 2006/112 196 artiklassa säädetään nimittäin, poikkeuksena kyseisen direktiivin 193 artiklassa tarkoitetusta yleissäännöstä, jonka mukaan arvonlisäveron on jäsenvaltiossa velvollinen maksamaan verovelvollinen, joka suorittaa verollisen palvelun, että arvonlisäveron on velvollinen maksamaan verovelvollinen, jolle mainitut palvelut suoritetaan, jos mainitun direktiivin 56 artiklassa tarkoitetut palvelut suorittaa verovelvollinen, joka ei ole sijoittautunut tähän jäsenvaltioon.

Palvelujen suorittaminen tällaisessa tilanteessa on direktiivin 2006/112 2 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettu verollinen liiketoimi, ja arvonlisäveroryhmää, johon palvelujen vastaanottajana oleva sivuliike kuuluu, on arvonlisäverotuksessa pidettävä mainittujen palvelujen hankkijana.

(ks. 34, 35, 37 ja 38 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että vaatimus saada korvausta unionin kilpailuoikeuden väitettyyn rikkomiseen perustuvasta vahingosta kuuluu kyseisessä säännöksessä tarkoitetun siviili- ja kauppaoikeudellisen asian käsitteen alaan ja täten kyseisen asetuksen soveltamisalaan.

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 22 artiklan 2 alakohtaa on tulkittava siten, ettei vaatimusta saada korvausta unionin kilpailuoikeuden väitettyyn rikkomiseen perustuvasta vahingosta voida pitää kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna yhtiön toimielinten päätösten pätevyyttä koskevana asiana.

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 34 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, ettei sellaisena perusteena, jolla osoitetaan sen jäsenvaltion, jossa tunnustamista ja täytäntöönpanoa haetaan, oikeusjärjestyksen perusteiden loukkaaminen, jonka perusteella toisessa jäsenvaltiossa annetun päätöksen tunnustaminen ja täytäntöönpano voidaan evätä kyseisessä jäsenvaltiossa, voida pitää niiden rahamäärien, joita koskevista turvaamistoimista määrätään kyseisessä päätöksessä, jonka tunnustamista ja täytäntöönpanoa on vaadittu, laskentatapoja tilanteessa, jossa päättelynkulkua, jonka perusteella mainitut rahamäärät on laskettu, on mahdollista seurata, kun myös muutoksenhakukeinoja oli käytettävissä ja niitä oli käytetty tällaisten laskentatapojen riitauttamiseksi, eikä tällaisena perusteena voida myöskään pitää pelkkää vakaviin taloudellisiin seurauksiin vetoamista.

Perusteluvelvollisuuden laajuus voi nimittäin vaihdella kulloinkin kysymyksessä olevan tuomioistuinratkaisun luonteen mukaan ja sitä on arvioitava ottaen huomioon koko kyseinen oikeudenkäynti ja kaikki siinä esille tulleet seikat samoin kuin tähän ratkaisuun liittyvät prosessuaaliset takeet, jotta voidaan selvittää, taataanko niillä asianomaisille henkilöille mahdollisuus hakea kyseiseen ratkaisuun muutosta hyödyllisellä ja tehokkaalla tavalla.

Asetuksen N:o 44/2001 34 artiklan 1 alakohdassa tarkoitetulla oikeusjärjestyksen perusteita koskevalla käsitteellä suojellaan lisäksi oikeussäännöstä ilmeneviä oikeudellisia etuja eikä pelkästään taloudellisia etuja.

(ks. 52, 56 ja 59 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)
Euroopan yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta annetun asetuksen N:o 2988/95 3 artiklassa säädetystä seuraamusmenettelyn vanhentumisajasta on todettava, että tätä on tulkittava siten, että sitä sovelletaan sellaisissa seuraamusmenettelyissä, jotka kansalliset viranomaiset ovat panneet vireille unionin tukien saajia vastaan sen vuoksi, että Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahastosta (EMOTR) suoritettavien vientitukien maksajana toimiva kansallinen toimielin on todennut sääntöjenvastaisuuksia.

Asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohtaa voidaan soveltaa sekä sellaisiin sääntöjenvastaisuuksiin, jotka johtavat kyseisen asetuksen 5 artiklassa tarkoitettuun hallinnolliseen seuraamukseen, että sellaisiin sääntöjenvastaisuuksiin, joihin kohdistuu mainitun asetuksen 4 artiklassa tarkoitettu hallinnollinen toimenpide, jonka tarkoituksena on perusteettomasti saadun etuuden periminen takaisin mutta joka ei kuitenkaan ole seuraamus.

(ks. 41 ja 45 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Rakennerahastoja koskevista yleisistä säännöksistä annetun asetuksen N:o 1260/1999 38 artiklan 1 kohdan e alakohdassa tarkoitetun väärinkäytöksen käsitettä on tulkittava siten, että se liittyy kaikkiin unionin oikeuden rikkomisiin, jotka johtuvat toimesta tai laiminlyönnistä, joka voisi vahingoittaa unionin yleistä talousarviota. Tämän väärinkäytöksen määritelmän perusteella tätä säännöstä on tulkittava siten, että siinä velvoitetaan jäsenvaltiot ehkäisemään, tutkimaan ja oikaisemaan unionin oikeuden rikkomiset, jotka johtuvat toimesta tai laiminlyönnistä, joka voisi vahingoittaa unionin yleistä talousarviota, ja ilmoittamaan niistä komissiolle sekä tiedottamaan sille näihin väärinkäytöksiin liittyvien hallinnollisten ja oikeudellisten toimenpiteiden edistymisestä.

Kalatalousalan rakenteellisia toimia koskevista yksityiskohtaisista säännöistä ja edellytyksistä annetun asetuksen N:o 2792/1999 19 artikla, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2369/2002, ei millään tavoin velvoita jäsenvaltiota ottamaan käyttöön tukijärjestelmää, jonka tavoitteena olisi rahoittaa hanketta, jolta on perusteettomasti evätty mahdollisuus saada taloudellista tukea.

Rakennerahastoja koskevista yleisistä säännöksistä annetun asetuksen N:o 1260/1999 38 artiklan 1 kohdan e alakohtaa, kalatalousalan rakenteellisia toimia koskevista yksityiskohtaisista säännöistä ja edellytyksistä annetun asetuksen N:o 2792/1999 19 artiklaa, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2369/2002, sekä rakennerahastoista maksettavien tukien (2000–2006) sulkemista koskevien suuntaviivojen, jotka on annettu komission päätöksellä KOM(2006) 3424 lopullinen, 6 ja 7 kohtaa on tulkittava siten, ettei niissä velvoiteta kyseessä olevia viranomaisia ilmoittamaan komissiolle taloudellista tukea koskevan hakemuksen tukikelpoisuutta koskevaan hallinnolliseen päätökseen liittyvästä oikeudenkäynnistä eikä toteuttamaan tarpeellisia toimenpiteitä mainittua tukea varten varattujen varojen, joiden myöntäminen on kyseisen oikeusriidan kohteena, säilyttämiseksi siihen asti, kunnes tuen myöntämistä koskeva kysymys on lopullisesti ratkaistu. Unionin oikeuden kyseiset säännökset eivät kuitenkaan vaikuta valtion vastuuta koskevan kanteen, joka nostetaan kansallisen oikeuden väitetyn rikkomisen perusteella, käyttöön.

(ks. 69 ja 70 kohta sekä tuomiolauselma)