Asia T-751/16

Confédération nationale du Crédit mutuel v. EKP

vastaan

Euroopan keskuspankki.

Talous- ja rahapolitiikka – Luottolaitosten vakavaraisuusvalvonta – Asetuksen (EU) N:o 1024/2013 4 artiklan 1 kohdan d alakohta ja 3 kohta – Vähimmäisomavaraisuusasteen laskenta – EKP ei antanut kantajalle lupaa jättää vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan ulkopuolelle tietyt edellytykset täyttäviä vastuita – Asetuksen (EU) N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohta – EKP:n harkintavalta – Oikeudelliset virheet – Ilmeinen arviointivirhe

Tiivistelmä – Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (laajennettu toinen jaosto) 13.7.2018

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2015/62, 4 artiklan 1 kohdan b alakohta, 412 artiklan 1 kohta ja 14 artikla)

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, johdanto-osan 90 perustelukappale ja 4 artiklan 1 kohdan 94 alakohta ja 412 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1024/2013 4 artiklan 1 kohdan d alakohta; komission asetuksen 2015/61 26 artikla)

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2015/62, 429 artiklan 14 kohta)

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2015/62, 429 artiklan 14 kohta)

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2015/62, 429 artiklan 14 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 28 kohta)

Johdettua unionin oikeutta pitää tulkita niin pitkälti kuin mahdollista siten, että sen sisältö on sopusoinnussa perustamissopimuksen määräysten ja unionin oikeuden yleisten periaatteiden kanssa. Kuten ilmauksen ”jos se on mahdollista” käyttäminen osoittaa, tätä oikeuskäytäntöä ei kuitenkaan voida soveltaa sellaiseen säännökseen, jonka merkitys on selvä ja yksiselitteinen ja joka ei siten edellytä minkäänlaista tulkintaa. Jos tällaisesta säännöksestä esitetään SEUT 277 artiklassa tarkoitettu lainvastaisuusväite, unionin tuomioistuinten on ainoastaan tutkittava, onko sen sisältö sopusoinnussa perussopimusten määräysten ja unionin oikeuden yleisten periaatteiden kanssa. (ks. 33 ja 34 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 37 kohta)

Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista annetun asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, 429 artiklan 14 kohtaa on tulkittava siten, että siinä annetaan toimivaltaisille viranomaisille harkintavaltaa, jonka nojalla ne voivat kieltäytyä myöntämästä siinä tarkoitettua poikkeuslupaa, vaikka kyseisessä säännöksessä mainitut edellytykset täyttyisivät. Komissio on tällä unionin lainsäätäjän hyväksymällä poikkeuksella ottanut huomioon sen mahdollisuuden, että luottolaitoksen julkisyhteisöltä tai julkisoikeudelliselta laitokselta olevat saamiset, joissa riski on valtion antaman takauksen vuoksi yhtä alhainen kuin sen valtiolta olevissa saamisissa, jotka eivät johdu luottolaitoksen omista investointipäätöksistä – koska luottolaitoksella on velvollisuus siirtää kyseiset summat julkisoikeudelliselle laitokselle –, eivät välttämättä ole merkityksellisiä vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan kannalta ja voidaan siten jättää sen ulkopuolelle. Asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohta koskee siis ainoastaan saamisia, joihin sovelletaan omien varojen vähimmäisvaatimusten laskennassa käytettävässä standardimenetelmässä nollariskipainoa. Tästä seuraa, että asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohtaa sovellettaessa on sovitettava yhteen seuraavat kaksi tavoitetta: yhtäältä on noudatettava vähimmäisomavaraisuusasteen logiikkaa, jonka mukaan sen laskennassa otetaan huomioon luottolaitoksen riskipainottamattomien vastuiden kokonaismäärä, ja toisaalta on otettava huomioon unionin lainsäätäjän hyväksymä komission tavoite, jonka mukaan tietyt vastuut, joiden riskiprofiili on erityisen alhainen ja jotka eivät johdu luottolaitoksen omista investointipäätöksistä, eivät ole vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan kannalta merkityksellisiä ja voidaan siten tarvittaessa jättää sen ulkopuolelle. On kuitenkin todettava, että toimivaltaisille viranomaisille on annettu asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohdan soveltamisessa harkintavaltaa, jonka nojalla ne voivat sovittaa yhteen nämä tavoitteet kunkin tapauksen erityispiirteiden valossa. (ks. 53–57 kohta)

Koska Euroopan keskuspankilla on harkintavaltaa ja siten laajat valtuudet arvioida, sovelletaanko luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista annetun asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, 429 artiklan 14 kohtaa vai ei, päätöksen, jolla evätään tämän säännöksen soveltaminen, perustelujen hyväksyttävyyden valvonta unionin tuomioistuimissa ei saa johtaa siihen, että unionin tuomioistuimet korvaavat Euroopan keskuspankin arvioinnin omalla arvioinnillaan, vaan tuomioistuinvalvonnan tarkoituksena on sen selvittäminen, ettei riidanalainen päätös perustu asiallisesti virheellisiin tosiseikkoihin tai ettei siihen liity oikeudellista virhettä, ilmeistä arviointivirhettä tai harkintavallan väärinkäyttöä. (ks. 71 kohta)

Vaikka Euroopan keskuspankki voi sille luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista annetun asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, 429 artiklan 14 kohdassa myönnetyn harkintavallan nojalla vapaasti päättää, myöntääkö se kyseisessä säännöksessä tarkoitetun poikkeusluvan vai ei, se ei kuitenkaan voi tätä vapautta käyttäessään sivuuttaa kyseisellä poikkeusluvalla tavoiteltuja päämääriä eikä poistaa siltä sen tehokasta vaikutusta. Tästä seuraa väistämättä, ettei Euroopan keskuspankki voi tukeutua perusteluihin, jotka tekevät asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohdassa tarjotun mahdollisuuden soveltamisesta käytännössä mahdotonta, poistamatta tämän säännöksen tehokasta vaikutusta ja sivuuttamatta tavoitteita, joihin kyseisen mahdollisuuden käyttöönotolla pyritään. Näin ollen Euroopan keskuspankki ei voi kieltäytyä soveltamasta asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohtaa luottolaitoksen vastuisiin julkiselle rahoituslaitokselle sellaisten seikkojen perusteella, jotka liittyvät luonnostaan kyseisessä säännöksessä tarkoitettuihin vastuisiin. Tämä koskee seikkaa, jonka mukaan tämän luottolaitoksen vastuut mainitulle rahoituslaitokselle on kirjattu sen taseessa vastaaviin. Koska vastuut, jotka tämän säännöksen mukaan on mahdollista jättää huomiotta luottolaitoksen vähimmäisomavaraisuusasteen laskennassa, kirjataan jo luonteensa vuoksi luottolaitoksen taseessa vastaaviin, poikkeusluvan epäämistä ei voida pätevästi perustella sillä, että vastuut julkiselle rahoituslaitokselle on kirjattu luottolaitoksen taseessa vastaaviin. Samoista syistä tämä koskee myös toteamusta siitä, että kyseiset vastuut muodostavat osan niistä mainitulle luottolaitokselle säänneltyinä talletuksina talletetuista summista, joka on kirjattu sen taseessa vastattaviin. Koska asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohta koskee ainoastaan sellaisia julkisyhteisöiltä tai julkisoikeudellisilta laitoksilta olevia saamisia, joille valtio on antanut takauksen, epäämispäätös, jota lähtökohtaisesti perustellaan valtion mahdollisella maksukyvyttömyydellä tutkimatta lainkaan, miten todennäköinen tämä mahdollisuus kyseisen valtion tapauksessa on, tekee tässä säännöksessä tarjotun mahdollisuuden soveltamisesta käytännössä mahdotonta. Lisäksi ja tämän vuoksi on niin, että koska Euroopan keskuspankki ei tutkinut sen mahdollisuuden todennäköisyyttä, että valtio joutuu maksukyvyttömäksi, myöskään päätöksen, jossa kieltäydyttiin soveltamasta asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 artiklaa, sillä kohdalla, jossa korostetaan luottolaitoksen julkiselle rahoituslaitokselle olevien vastuiden määrää, ei näin ollen voida yksinään perustella mainittujen vastuiden huomioon ottamista vähimmäisomavaraisuusasteen laskennassa. Niiden määrällä voisi nimittäin olla merkitystä vain, jos mainittu luottolaitos ei siinä tapauksessa, että asianomainen valtio joutuisi maksukyvyttömäksi, voisi saada tälle rahoituslaitokselle säänneltyinä talletuksina siirtämiään summia takaisin vaan sen olisi turvauduttava omaisuuden kiireelliseen myyntiin. (ks. 79, 81–83, 86, 87, 91 ja 92 kohta)

Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista annetun asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, 4 artiklan 1 kohdan 94 alakohtaan sisältyvä ylivelkaantumisriskin määritelmä tarkoittaa, että ylivelkaantumiseen liittyvät riskit toteutuvat tilanteessa, jossa maksuvalmius on alentunut. Saadakseen likvidejä varoja luottolaitos voi nimittäin joutua toteuttamaan liiketoimintasuunnitelmassa ennakoimattomia toimenpiteitä, kuten myymään kiireellisesti omaisuuseriään, mikä voi johtaa kyseisessä säännöksessä tarkoitettuihin seurauksiin, kuten saman asetuksen johdanto-osan 90 perustelukappaleessa muistutetaan. Koska ylivelkaantumisen haitalliset vaikutukset tulevat esiin maksuvalmiuden alentuessa, se, että luottolaitoksen positioiden ja julkisen rahoituslaitoksen positioiden arvonoikaisujen välinen viive koskee likviditeettiriskiä, ei poista tämän viiveen merkitystä kantajan vähimmäisomavaraisuusasteeseen liittyvän riskin arvioinnissa. Tämä arvonoikaisuihin kulunut aika ei kuitenkaan ole asetuksen N:o 575/2013 412 artiklassa ja asetuksen N:o 575/2013 täydentämisestä annetussa asetuksessa 2015/61 tarkoitettujen maksuvalmiusvaatimusten täyttymistä arvioitaessa huomioon otettava likviditeettiriskin lähde. Sen, että Euroopan keskuspankki on antanut soveltaa asetuksen 2015/61 26 artiklaa – jonka mukaan toimivaltaiset viranomaiset ja näin ollen Euroopan keskuspankki voivat tasata toisistaan riippuvia ulos- ja sisäänvirtauksia, jos se jäsenvaltion keskushallinnon antaman takauksen olemassaolon ja sisään- ja ulosvirtausten välisen viiveen lyhyyden perusteella katsoo, ettei tämä viive aiheuta likviditeettiriskiä – rahoituslaitokselle oleviin vastuisiin liittyviin likviditeetin ulos- ja sisäänvirtauksiin, voidaan päätellä merkitsevän sitä, että Euroopan keskuspankki on myöntänyt, ettei niiden välille syntyvä viive aiheuta likviditeettiriskiä. (ks. 101–104, 108 ja 109 kohta)