ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

Unionin yleinen tuomioistuin päätteli tästä valituksenalaisen määräyksen 34 kohdassa, että ”näissä olosuhteissa on katsottava, että Eulex Kosovon johtajan hankintamenettelyssä toteuttamista toimista on vastuussa komissio, joka on vastaaja-asemassa SEUT 263 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla. Näiden toimien lainmukaisuus voidaan saattaa tuomioistuimen tutkittavaksi yleisen periaatteen mukaisesti, johon [Elitaliana] on vedonnut ja jonka mukaan kaikkien unionin toimielinten, elinten ja laitosten sellaisten toimenpiteiden, joiden tarkoituksena on tuottaa oikeusvaikutuksia suhteessa kolmansiin, lainmukaisuus voidaan saattaa tuomioistuimen tutkittavaksi”. Näiden seikkojen perusteella unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen määräyksen 35 kohdassa, että ”Eulex Kosovolla ei näin ollen ole vastaaja-asemaa”.
1)

Julkisia tavaranhankintoja ja rakennusurakoita koskeviin sopimuksiin liittyvien muutoksenhakumenettelyjen soveltamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 21.12.1989 annetun neuvoston direktiivin 89/665/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 11.12.2007 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2007/66/EY, 1 artiklan 1 kohdan kolmatta alakohtaa ja 3 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä tarjoajan, joka on tavoittelemassa tiettyä sopimusta ja jonka etua julkisia hankintoja koskevan unionin oikeuden tai niiden säännösten, jotka on annettu kyseisen unionin oikeuden saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä, väitetty rikkominen on loukannut tai saattaa loukata, nostaman pääkanteen, jolla pyritään toisen tarjoajan sulkemiseen menettelyn ulkopuolelle, tutkimatta jättämiselle sellaisten kansallisten menettelysääntöjen nojalla, joissa säädetään tämän toisen tarjoajan esittämän liitännäisvaatimuksen tutkimisesta ensisijaisesti.
1)

Pääasioissa kyseessä olevien kaltaiset ihmisille tarkoitetut ja lääkemääräystä edellyttävät lääkkeet, joilla ei ole jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten myöntämää tai ihmisille ja eläimille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön lupa- ja valvontamenettelyistä ja Euroopan lääkeviraston perustamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 726/2004 mukaista myyntilupaa, kuuluvat ihmisille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön säännöistä 6.11.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/83/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 31.3.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2004/27/EY, soveltamisalaan sen 2 artiklan 1 kohdan nojalla, jos ne on valmistettu teollisesti tai niiden valmistuksessa on käytetty teollista prosessia. Näihin lääkkeisiin voidaan soveltaa direktiivin, sellaisena kuin se on muutettuna, 3 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettua poikkeusta vain, jos ne on valmistettu ennen niiden valmistusta kirjoitetun lääkemääräyksen mukaisesti ja jos ne on erikseen valmistettu etukäteen yksilöidylle potilaalle. Mainittuihin lääkkeisiin ei voida soveltaa direktiivin 2001/83, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/27, 3 artiklan 2 alakohdassa tarkoitettua poikkeusta, ellei niitä toimiteta suoraan potilaille näitä palvelevasta ja lääkkeet valmistaneesta apteekista. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, täyttyvätkö näiden säännösten soveltamisedellytykset käsiteltävissä pääasioissa.
20

Kyseinen jäsenvaltio väittää ensimmäisen tavoitteen, joka koskee yritysten tilinpäätösten selkeyden ja vertailukelpoisuuden parantamista sisämarkkinoilla, osalta, että sen omat kansalliset säännökset on laadittu kansainvälisten tilinpäätösstandardien mallin mukaan ja että viimeksi mainituissa edellytetään lisätietoja verrattuna direktiivissä säädettyihin tietoihin. Kyseinen jäsenvaltio katsoo, että komissio on tehnyt arviointivirheen vaikutustenarviointivaiheessa vahvistamissaan perusteissa, koska vaikutustenarviointi perustuu ennen kaikkea määrällisiin seikkoihin, jotka koskevat pienten yritysten lukumäärää, sen sijaan, että se perustuisi laadullisiin seikkoihin, kuten kyseisten pienten yritysten liikevaihdon osuuteen kansantaloudesta. Yritysten kokonaisliikevaihto muodostuu Virossa kuitenkin suuremmassa määrin pienten yritysten liikevaihdosta kuin muissa jäsenvaltioissa. Näin ollen mainitun direktiivin 4 artiklan 6 ja 8 kohdassa sekä 16 artiklan 3 kohdassa ei oteta huomioon EU-sopimukseen ja EUT-sopimukseen liitetyn toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteen soveltamisesta tehdyn pöytäkirjan (N:o 2) (jäljempänä pöytäkirja N:o 2) 5 kohtaa.
Asetuksen N:o 73/2009 137 artiklaa on tulkittava siten, että viljelijä, jolle on ilmoitettu ennen 1.1.2010, että hänelle on myönnetty perusteettomasti tukioikeuksia, ei voi perustellusti vedota tähän artiklaan saadakseen nämä oikeudet todettua sääntöjenmukaisiksi.

Asetuksessa N:o 1782/2003 säädettyjen täydentävien ehtojen, tuen mukauttamisen ja yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 21.4.2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 796/2004, sellaisena kuin se on muutettuna 23.12.2005 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2184/2005, 73 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että viljelijän on katsottava voineen kohtuudella havaita, etteivät alat, joiden käytön osalta hänellä ei ole maataloustoimintaansa harjoittaessaan lainkaan liikkumavaraa ja/tai joilla hän ei voi harjoittaa tätä toimintaa samoilla aloilla harjoitettavan muun kuin maataloustoiminnan aiheuttamien rajoitusten vuoksi, ole oikeutettuja asianomaiseen tukeen. Sen arvioimiseksi, olisiko viljelijä voinut kohtuudella havaita tehdyn virheen, on otettava huomioon tuen maksamispäivä. Arviointi asetuksen N:o 796/2004 73 artiklan 4 kohdan nojalla on tehtävä erikseen jokaisen kyseessä olevan vuoden osalta.

Asetuksen N:o 796/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2184/2005, 73 artiklan 5 kohtaa on tulkittava siten, että pääasian kaltaisessa tilanteessa viljelijän on katsottava olevan vilpittömässä mielessä, jos hän oli vilpittömästi vakuuttunut siitä, että kyseiset alat ovat tukikelpoisia. Kyseisen viljelijän asetuksen N:o 796/2004 73 artiklan 5 kohdassa tarkoitetun vilpittömän mielen arviointi on tehtävä erikseen jokaisen kyseessä olevan vuoden osalta ja tämän vilpittömän mielen on kestettävä tuen maksamispäivää seuraavan neljännen vuoden päättymiseen saakka.
3)

EY 87 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että silloin kun pääasiassa kyseessä olevien kaltaiset erioikeudet kuuluvat kyseisen määräyksen soveltamisalaan, jäsenvaltio, joka on ottanut ne käyttöön, on velvollinen noudattamaan EY 88 artiklan 3 kohdassa määrättyä ennakkovalvontamenettelyä sillä edellytyksellä, että kyseisistä etuoikeuksista on tullut uusi tuki sen jälkeen, kun perustamissopimus on tullut voimaan kyseisessä jäsenvaltiossa, ja että [EY 88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 15 artiklan 3 kohdassa säädetty vanhentumisaika ei ole päättynyt, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava.
118

Kolmannella valitusperusteellaan, joka liittyy valituksenalaisen tuomion 323–325 kohtaan, komissio väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen tulkinnassa ja soveltamisessa siltä osin kuin kyse on korotuskertoimen soveltamisesta varoittavassa tarkoituksessa. Valituksenalaisen tuomion perustelut ovat myös puutteelliset. Komission mukaan unionin yleinen tuomioistuin on erityisesti jättänyt ottamatta huomioon harkintavallan, joka komissiolla on vahvistaessaan sakkojen määrää merkityksellisten olosuhteiden perusteella, ja velvoittanut sen suorittamaan puhtaasti matemaattisen laskelman Versalisin ja Enin sakkoihin sovellettavan korotuskertoimen vahvistamiseksi. Unionin yleinen tuomioistuin on komission mukaan lisäksi virheellisesti vaatinut, että varoittavan vaikutuksen perusteella määrätyn sakon korotus on suhteessa kunkin osallisena olleen yrityksen liikevaihtoon nähden eikä että kertoimet tai kertoimia käyttäen vahvistetut sakot ovat suhteessa yritysten kokonaisliikevaihtoon nähden.
161

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan unionin tuomioistuin tekee ratkaisun oikeudenkäyntikuluista, jos valitus on perusteeton. Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan sen 184 artiklan 1 kohdan nojalla valituksen käsittelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Dole-yhtiöt ovat hävinneet asian ja koska komissio on vaatinut niiden velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut, Dole-yhtiöt on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Niiden on vastattava näistä oikeudenkäyntikuluista yhteisvastuullisesti, koska ne ovat tehneet valituksen yhdessä.
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2006, 46 a artiklan 3 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että sen piiriin kuuluu se osa etuudesta, joka perustuu sellaiseen vakuutuskauteen, jonka aikana asianomaisella oli oikeus saada vapautus pakollisesta vakuutusjärjestelmästä, jos tällainen vakuutusjärjestelmään kuuluminen kyseessä olevan kauden aikana vaikuttaa sosiaaliturvaetuuden laajuuteen.
1

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 29.6.1998 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1606/98 (EYVL L 209, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1408/71), 4 artiklan tulkintaa.
Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 4 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että levitysoikeuden sammumista koskevaa sääntöä ei sovelleta tilanteessa, jossa tekijänoikeudella suojatun teoksen kappaletta on sen jälkeen, kun sitä on tekijänoikeuden haltijan suostumuksella pidetty kaupan unionissa, muunneltu muuttamalla sen alustaa, kuten siirtämällä paperijulisteessa oleva kappale canvas-kankaalle, minkä jälkeen se on saatettu uudelleen markkinoille uudessa muodossaan.
7

Ympäristövaikutusten arvioinnista annetun vuoden 2000 lain (Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz 2000; BGBl., 697/1993), sellaisena kuin sitä on sovellettava pääasian oikeudenkäynnin tosiseikkoihin (BGBl. I, 87/2009; jäljempänä UVP-G), liitteen 1 sanamuoto on seuraava: ”Liite sisältää hankkeet, joista on 3 §:n nojalla tehtävä ympäristövaikutusten arviointi. Ensimmäisessä ja toisessa sarakkeessa luetellaan hankkeet, joista ympäristövaikutusten arviointi on tehtävä kaikissa tapauksissa ja joihin sovelletaan ympäristövaikutusten arviointimenettelyä (ensimmäinen sarake) tai yksinkertaistettua menettelyä (toinen sarake). Liitteessä 1 tarkoitetut muutokset edellyttävät tapauskohtaista tutkimusta ilmoitetusta kynnysarvosta alkaen; muussa tapauksessa sovelletaan 3a §:n 2 ja 3 momenttia, paitsi jos niissä on nimenomaisesti kyse pelkästään uusista rakenteista, rakennuksista tai laitoksista. Kolmannessa sarakkeessa luetellaan hankkeet, joista ympäristövaikutusten arviointi on tehtävä vain tiettyjen erityisten olosuhteiden vallitessa. Näistä hankkeista tehdään tapauskohtainen tutkimus ilmoitetusta kynnysarvosta alkaen. Jos tämä tapauskohtainen tutkimus osoittaa ympäristövaikutusten arvioinnin olevan tarpeen, sovelletaan yksinkertaistettua menettelyä. Kolmannessa sarakkeessa mainittujen suojelualueiden luokat määritellään liitteessä 2. Luokkiin A, C, D ja E kuuluvat alueet on kuitenkin otettava huomioon hankkeen ympäristövaikutusten arvioinnissa vain, jos ne on luokiteltu hakemuksen jättämisajankohtana. – –
Euroopan yhteisöjen jäsenvaltioiden sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta turkkilaisiin työntekijöihin ja heidän perheenjäseniinsä 19.9.1980 tehdyn assosiaationeuvoston päätöksen N:o 3/80 määräyksiä, tarkasteltuina myös Brysselissä 23.11.1970 allekirjoitetun lisäpöytäkirjan, joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin yhteisön puolesta 19.12.1972 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2760/72, 59 artiklan valossa, on tulkittava siten, etteivät jäsenvaltion kansalaiset, jotka ovat työskennelleet turkkilaisina työntekijöinä tämän jäsenvaltion laillisilla työmarkkinoilla, voi vedota päätöksen N:o 3/80 6 artiklaan sillä perusteella, että he ovat säilyttäneet Turkin kansalaisuuden, vastustaakseen sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja saatettuna ajan tasalle 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 ja sellaisena kuin se on muutettuna 13.4.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 647/2005, 4 artiklan 2 a kohdassa tarkoitetun maksuihin perustumattoman erityisetuuden maksamiselle jäsenvaltion lainsäädännössä asetettua, asumista koskevaa vaatimusta.
13

Kannetta käsitellyt Rechtbank Den Haag totesi, ettei tällainen määräys täytä toista kahdesta kumulatiivisesta edellytyksestä, jonka nojalla voidaan jättää unionin kilpailuoikeus soveltamatta tuomiossa Albany (EU:1999:430), tuomiossa Brentjens' (C‑115/97–C‑117/97, EU:C:1999:434), tuomiossa Drijvende Bokken (C‑219/97, EU:C:1999:437) ja tuomiossa van der Woude (C‑222/98, EU:C:2000:475) tarkoitetulla tavalla. Rechtbank Den Haagin mukaan tässä määräyksessä määrätyn korvauksen vahvistamisen on ensiksi oltava työmarkkinajärjestöjen vuoropuhelun tulos ja se on tehtävä työnantaja- ja työntekijäjärjestöjen tekemässä työehtosopimuksessa, ja toiseksi sillä on välittömästi edistettävä työntekijöiden työolojen parantamista. Käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva määräys ei välittömästi paranna työntekijöiden työehtoja ja työoloja. Tämän vuoksi Rechtbank Den Haag hylkäsi FNV:n vaatimukset tarkastamatta sitä, täyttyykö tässä oikeuskäytännössä edellytetty ensimmäinen edellytys siitä, että kyseisen säännöksen on luonteeltaan oltava työmarkkinajärjestöjen vuoropuhelun tulos.
2)

Asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1992/2006, 3 artiklan 1 kohdassa vahvistettua yhdenvertaisen kohtelun periaatetta on tulkittava siten, että jotta jäsenvaltiossa voitaisiin tunnustaa osa-aikaeläke, jota on saatu toisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, näiden kahden jäsenvaltion osa-aikaeläkejärjestelmien soveltamisedellytyksiä on verrattava toisiinsa sen selvittämiseksi erikseen kussakin tapauksessa, ovatko havaitut erot sellaisia, että ne saattavat vaarantaa kyseessä olevan, ensin mainitun jäsenvaltion lainsäädännön legitiimien tavoitteiden toteuttamisen.
3

Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen (ETY) N:o 1408/71 muuttamisesta 30.4.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1247/92 (EYVL L 136, s. 1) johdanto-osan ensimmäisestä kahdeksanteen perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”on tarpeen tehdä eräitä muutoksia neuvoston asetukseen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on ajan tasalle saatettuna asetuksella (ETY) N:o 2001/83, ja viimeksi muutettuna asetuksella (ETY) N:o 2195/91, on tarpeellista laajentaa asetuksessa (ETY) N:o 1408/71 olevan ilmaisun ’perheenjäsen’ määritelmää, jotta se olisi yhteisön tuomioistuimen tämän ilmaisun tulkintaa koskevan oikeuskäytännön mukainen, on myös tarpeellista ottaa huomioon yhteisön tuomioistuimen oikeuskäytäntö, jonka mukaan tietyt kansallisessa lainsäädännössä tarkoitetut etuudet saattavat samanaikaisesti kuulua sekä sosiaaliturvan että sosiaalihuollon alaan tällaisten lakien soveltamisalaan kuuluvien henkilöryhmien, niiden päämäärien ja niiden soveltamistapojen vuoksi, yhteisön tuomioistuin on todennut, että lainsäädäntö, jonka mukaan tällaiset etuudet annetaan, muistuttaa joiltain ominaisuuksiltaan sosiaalihuoltoa sikäli, että tarve on olennainen soveltamisperuste, eikä etuuden saaminen perustu työskentely- tai maksukausien yhteenlaskemiseen, kun taas lainsäädäntö toisilta ominaisuuksiltaan muistuttaa sosiaaliturvaa sikäli, että tällaisten etuuksien antamistavassa ei käytetä harkintavaltaa ja etuudensaajilla on laillisesti määritetty asema, asetuksen (ETY) N:o 1408/71 4 artiklan 4 kohdan mukaan sosiaalihuoltojärjestelmät eivät kuulu asetuksen soveltamisalaan, olosuhteet, joihin viitataan, ja yksityiskohtaiset säännöt niitä sovellettaessa ovat sellaisia, että asetuksessa (ETY) N:o 1408/71 nykyisin säädetystä eroava ja kyseisten etuuksien erityislaadun huomioon ottava yhteensovittamisjärjestelmä olisi sisällytettävä asetukseen siirtotyöläisten etujen suojelemiseksi perustamissopimuksen 51 artiklan määräysten mukaisesti, tällaiset etuudet olisi myönnettävä asetuksen (ETY) N:o 1408/71 soveltamisalaan kuuluvien henkilöiden osalta vain näiden henkilöiden tai heidän perheenjäsentensä asuinmaan lainsäädännön mukaisesti laskemalla tarpeen mukaan yhteen muissa jäsenvaltioissa täyttyneet asumiskaudet, ja syrjimättä kansallisuuden perusteella, ja tästä huolimatta on tarpeellista varmistaa, että olemassa olevaa asetuksen (ETY) N:o 1408/71 mukaista yhteensovittamisjärjestelmää sovelletaan edelleen etuuksiin, jotka joko eivät kuulu niiden etuuksien ryhmään, joihin viitataan tai joita ei nimenomaisesti ole sisällytetty tämän asetuksen liitteeseen; tätä varten tarvitaan uusi liite – –”
2)

Sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2006, 45 artiklaa, 46 artiklan 2 kohtaa ja 94 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei niissä anneta sosiaalivakuutetuille mahdollisuutta valita, ettei ensimmäisessä jäsenvaltiossa saavutettujen oikeuksien määrittämisessä oteta huomioon toisessa jäsenvaltiossa täyttyneitä vakuutuskausia ennen tämän asetuksen soveltamispäivää tässä ensimmäisessä jäsenvaltiossa.
1

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 17.6.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 592/2008 (EUVL L 177, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1408/71), 22 artiklan 2 kohdan toisen alakohdan tulkintaa.
9

Raskaita töitä, laitosten uudelleenorganisointia, lomia, vapaita ja sallittuja poissaoloja, sosiaaliturvatoimenpiteitä, työvoimapalveluja, työllistymiskannustimia, oppisopimuskoulutusta, naisten työllisyyttä, harmaan työn vastaisia toimenpiteitä sekä julkisen sektorin työhön ja työriitoihin liittyviä säännöksiä koskevista valtuutuksista hallitukselle 4.11.2010 annetun lain nro 183 (Legge n. 183 – Deleghe al Governo in materia di lavori usuranti, di riorganizzazione di enti, di congedi, aspettative e permessi, di ammortizzatori sociali, di servizi per l’impiego, di incentivi all’occupazione, di apprendistato, di occupazione femminile, nonché misure contro il lavoro sommerso e disposizioni in tema di lavoro pubblico e di controversie di lavoro; GURI nro 262, 9.11.2010, Supplemento ordinario; jäljempänä laki nro 183/2010) 16 §:ssä säädetään, että 25.6.2008 annetun asetuksen (decreto legge) nro 112 (GURI nro 147, 25.6.2008, Supplemento ordinario) 73 §:llä käyttöön otettuja säännöksiä ensi kertaa soveltaessaan 30.3.2001 annetun asetuksen (decreto legislativo) nro 165, sellaisena kuin se on muutettuna, 1 §:n 2 momentissa tarkoitetut viranomaiset voivat 180 päivän kuluessa lain nro 183/2010 voimaantulopäivästä arvioida oikeudenmukaisuuden ja vilpittömän mielen periaatteita noudattaen uudelleen päätöksiä, joilla kokoaikaiset työsopimukset on muutettu osa-aikaisiksi sopimuksiksi ennen kyseisen vuoden 2008 asetuksen nro 112, joka on muutettuna saatettu laintasoiseksi 6.8.2008 annetulla lailla nro 133 (GURI nro 195, 21.8.2008, Supplemento ordinario), voimaantuloa.
22

Kun kyse on riidanalaisen maksun luokittelusta tullia vaikutukseltaan vastaavaksi maksuksi, on heti aluksi muistutettava, että kuten unionin tuomioistuin on useaan otteeseen todennut, tullien ja kaikkien niitä vaikutukseltaan vastaavien maksujen kiellon perusteena on se, että tavaroille asetetut vähäisetkin verot tai maksut, joiden perusteena on valtion rajan ylittäminen, ovat tavaroiden vapaan liikkuvuuden rajoituksia, joita rajan ylittämisestä johtuvat hallinnolliset muodollisuudet vielä pahentavat (tuomio komissio v. Saksa, C-389/00, EU:C:2003:111, 22 kohta).
5

Asetuksen N:o 261/2004 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Viivästyminen”, säädetään seuraavaa: ”1. Kun lennosta vastaava lentoliikenteen harjoittaja perustellusti arvioi olevan todennäköistä, että lento viivästyy aikataulun mukaisesta lähtöajastaan a) vähintään kaksi tuntia lentojen osalta, joiden pituus on enintään 1500 kilometriä, tai b) vähintään kolme tuntia yhteisön sisäisten lentojen osalta, joiden pituus on yli 1500 kilometriä, ja muiden lentojen osalta, joiden pituus on yli 1500 mutta alle 3500 kilometriä, tai c) vähintään neljä tuntia kaikkien lentojen osalta, joihin ei voida soveltaa a tai b alakohtaa, lennosta vastaavan lentoliikenteen harjoittajan on tarjottava matkustajalle i) 9 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja 9 artiklan 2 kohdassa määriteltyä apua, ja ii) kun kohtuuden mukaan odotettavissa oleva lähtöaika on vähintään aiemmin ilmoitettua lähtöaikaa seuraava päivä, 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 9 artiklan 1 kohdan c alakohdassa määriteltyä apua, ja iii) kun viivästyminen kestää vähintään viisi tuntia, 8 artiklan 1 kohdan a alakohdassa määriteltyä apua. 2. Apua on joka tapauksessa tarjottava yllä matkan pituuden mukaisesti vahvistetun ajan kuluessa.”
14

Ulmer saattoi asian käsiteltäväksi Landgericht Frankfurt am Mainiin (Frankfurt am Mainin alueellinen tuomioistuin), joka katsoi 6.3.2011 antamassaan tuomiossa, että UrhG:n 52b §:n soveltamatta jättäminen edellyttää, että oikeudenhaltijan ja laitoksen välillä on ensin tehty sopimus teoksen digitaalisesta käytöstä. Kyseinen tuomioistuin hylkäsi lisäksi Ulmerin vaatimuksen, jonka mukaan TU Darmstadtille on asetettava kielto digitoida riidanalaista oppikirjaa tai teettää sen digitointi ulkopuolisilla. Tuomioistuin kuitenkin hyväksyi yhtiön vaatimuksen, jonka mukaan on kiellettävä, että TU Darmstadtin kirjaston käyttäjät voivat tulostaa teoksen ja/tai tallentaa sen USB-muistitikulle kirjastoon järjestetyissä sähköisissä lukupaikoissa ja/tai viedä tällaiset kappaleet mukanaan kirjaston ulkopuolelle.
72

Toisaalta pääasiassa kyseessä olevan hyvitysjärjestelmän nojalla tiettyjen lasten osalta, kuten puolison lapset, lapset, joihin nähden eläkkeensaajalle tai tämän puolisolle on myönnetty vanhemmuuteen liittyvä vastuu, lapset, joiden holhous on myönnetty eläkkeensaajalle tai tämän puolisolle, jos holhoukseen liittyy lapsen tosiasiallinen ja pysyvä huoltajuus, tai lapset, jotka eläkkeensaaja tai tämän puoliso on ottanut talouteensa kasvattilapsiksi, on kyseessä olevan hyvityksen myöntämisen edellytyksenä työnteon keskeyttäminen kahdeksi kuukaudeksi, mutta myös se, että näitä lapsia on hoidettu vähintään yhdeksän vuoden ajan.