Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Léger 9 päivänä marraskuuta 2000. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Italian tasavalta. - Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen - Työntekijöiden vapaa liikkuvuus - Sijoittautumisvapaus - Hammaslääkärit - Asumisedellytys. - Asia C-162/99.



Oikeustapauskokoelma 2001 sivu I-00541



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1. Euroopan yhteisöjen komissio vaatii nyt käsiteltävässä kanteessaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Italian tasavalta on jättänyt noudattamatta EY:n perustamissopimuksen 48 ja 52 artiklan (joista on muutettuina tullut EY 39 ja EY 43 artikla) mukaisia velvoitteitaan.

Komissio katsoo Italian hallituksen

a) sallineen asiaa koskevan lainmuutoksen voimaantulosta huolimatta sen, että hammaslääkärin ammatin harjoittaminen edellyttää asianomaisilta asumista sillä alueella, jonka ammattikunnan rekisteriin he kuuluvat,

b) pitäneen voimassa kansallisessa oikeusjärjestyksessä säännöksen, jonka mukaan yksinomaan sellaiset hammaslääkärit, jotka ovat Italian kansalaisia, voivat pysyä kirjattuina ammattikunnan rekisteriin, mikäli he muuttavat toiseen jäsenvaltioon.

I Kansallinen lainsäädäntö

2. Italian valtion väliaikainen päämies antoi 13.9.1946 asetuksen nro 233 terveydenhoitoalan ammattihenkilöstön ammattikuntien perustamisesta ja kyseisten ammattien harjoittamista koskevista säännöistä (jäljempänä asetus).

Kyseisen asetuksen 9 §:n e kohdassa säädettiin, että jotta ammatinharjoittaja voitaisiin kirjata rekisteriin, hänen piti "asua sillä alueella, jonka ammattikunnan rekisteriin hänet kirjataan".

Saman asetuksen 11 §:n b kohdassa säädettiin ammatinharjoittajan poistamisesta rekisteristä, jos "ammatinharjoittaja muuttaa ulkomaille".

3. Asetuksen 11 §:ää muutettiin 14.12.1964 annetun lain nro 1398 (jäljempänä vuoden 1964 laki) 1 §:llä, joka kuuluu seuraavasti:

"Siinä tapauksessa, että b kohdassa tarkoitettu terveydenhoitoalan ammattihenkilöstöön kuuluva henkilö toimii vapaana ammatinharjoittajana ulkomailla tai tarjoaa palveluksiaan sairaalojen, hoitolaitosten tai yksityisten palveluksessa, hänet voidaan edelleen hänen pyynnöstään pitää siinä ammattikunnan rekisterissä, josta hänet on poistettu."

4. Italian tasavalta antoi 24.7.1985 lain nro 409 suukirurgian ammattikunnan perustamisesta ja sellaisten hammaslääkärien, jotka ovat Euroopan unionin jäsenvaltioiden kansalaisia, sijoittautumisvapautta ja palvelujen vapaata tarjoamista koskevista säännöistä (jäljempänä vuoden 1985 laki).

Lain 9 §:n kuudennessa luetelmakohdassa säädetään, että "toimivaltainen ammattikunta hoitaa kirjaamisen rekisteriin voimassa olevien oikeussääntöjen mukaisesti".

Toisaalta lain 15 §:ssä säädetään, että "suukirurgit, jotka ovat Italian kansalaisia ja jotka muuttavat toiseen Euroopan yhteisön jäsenvaltioon, voivat pyynnöstään pysyä kirjattuina siinä italialaisessa ammattikunnan rekisterissä, johon he kuuluvat".

5. Italian tasavalta antoi 8.11.1991 lain nro 362 farmasian alan uudelleenjärjestelyä koskevista oikeussäännöistä (jäljempänä vuoden 1991 laki).

Tällä lailla muutettiin asetuksen 9 §:n e kohtaa, jossa tällä hetkellä säädetään, että jotta ammatinharjoittaja voitaisiin kirjata ammattikunnan rekisteriin, hänen on "asuttava tai harjoitettava ammattia sillä alueella, jonka ammattikunnan rekisteriin hänet kirjataan".

6. Asiakirja-aineistosta ilmenee, että Imperian maakunnan kirurgien ja suukirurgien ammattikunnasta vuonna 1991 annettuun asetukseen sisältyy samoja säännöksiä kuin asetuksen alkuperäisversioon.

Kyseisessä asetuksessa säädetään ensinnäkin, että jotta ammatinharjoittaja voitaisiin kirjata rekisteriin, hänen on asuttava sillä alueella, jonka ammattikunnan rekisteriin hänet kirjataan (9 §:n e kohta). Toisaalta siinä säädetään, että asianomainen poistetaan rekisteristä, jos hän muuttaa ulkomaille (11 §:n b kohta).

II Tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet

7. Komissio totesi parlamentin jäsenen Lariven vuonna 1995 esittämään kysymykseen, että Imperian maakunnan ammattikuntaa koskevan asetuksen säännökset - asuinpaikkaa koskeva velvoite ja pakollinen poistaminen rekisteristä - olivat ristiriidassa perustamissopimuksen 48 ja 52 artiklan kanssa.

8. Komissio päätti siis 17.3.1997 aloittaa EY:n perustamissopimuksen 169 artiklan (josta on tullut EY 226 artikla) mukaisen menettelyn ja kehotti Italian hallitusta esittämään huomautuksensa kahden kuukauden kuluessa.

9. Italian viranomaiset vastasivat viralliseen huomautukseen 26.8.1997 päivätyllä kirjeellä. Niiden mielestä asetuksen säännökset olivat vuosien 1964 ja 1991 laeilla tehtyjen muutosten jälkeen työntekijöiden vapaan liikkuvuuden ja sijoittautumisvapauden periaatteiden mukaisia.

10. Komissio toisti nämä väitteet Italian tasavallalle 11.6.1998 osoittamassaan perustellussa lausunnossa.

11. Italian viranomaiset vastasivat perusteltuun lausuntoon 23.12.1998 päivätyllä kirjeellä.

12. Komissio ei pitänyt vastausta tyydyttävänä, joten se nosti 30.4.1999 nyt käsiteltävän kanteen.

13. Komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin toteaa, että Italian tasavalta ei ole noudattanut perustamissopimuksen 48 ja 52 artiklan mukaisia velvoitteitaan,

- koska se on edelleen sallinut valtion väliaikaisen päämiehen 13.9.1946 antaman asetuksen nro 233 soveltamisen, vaikka sitä on muutettu 8.11.1991 annetun lain nro 362 9 §:llä, siten, että hammaslääkäreille, jotka harjoittavat ammattiaan Italiassa, asetetaan tosiasiallisesti asuinpaikkaa koskeva velvoite, ja

- koska se on pitänyt voimassa 24.7.1985 annetun lain nro 409 IV osassa olevan 15 §:n, jossa viitataan 14.12.1964 annetun lain nro 1398 1 §:ään, josta seuraa, että ainoastaan Italian kansalaiset voivat edelleen pysyä kirjattuina rekisteriin, kun he muuttavat toiseen jäsenvaltioon.

14. Italian tasavalta puolestaan vaatii kanteen hylkäämistä ja komission velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

III Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut

15. Asianosaiset erottavat kirjelmissään asetuksen 9 §:n e kohdassa tarkoitetun asuinpaikkaa koskevan velvoitteen vuoden 1985 lain 15 §:ssä tarkoitetusta rekisteristä poistamisesta, joka on pakollinen toimenpide asianomaisen muuttaessa ulkomaille.

Asuinpaikkaa koskeva velvoite

16. Komissio väittää, että Italian viranomaisten asettamalla asuinpaikkaa koskevalla velvoitteella rajoitetaan sijoittautumisvapautta. Se katsoo, että tämä velvoite estää toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneita hammaslääkäreitä avaamasta ja hoitamasta sivuvastaanottoa Italian alueella, elleivät he muuta sinne asumaan.

Asuinpaikkaa koskeva velvoite on myös työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoitus, koska sillä estetään toiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta hammaslääkäriä harjoittamasta omaa ammattiaan työsuhteessa Italian alueella.

Asuinpaikkaa koskeva velvoite ei ole myöskään perusteltavissa ammattialan eettisten normien noudattamisen tarpeella eikä lääketieteellisen hoidon jatkuvuuden takaamista koskevilla näkökohdilla.

17. Komissio kyseenalaistaa myös Italian viranomaisten käyttämän lainsäädännöllisen menettelytavan eli soveltamisalaltaan yleisen asetuksen muuttamisen alakohtaisella farmasian alaa koskevalla lailla kuten vuoden 1991 lailla.

Se katsoo, että tällainen lainsäädännöllinen menettelytapa on epäasianmukainen, koska sillä luodaan sekava ja epävarma oikeudellinen tilanne, joka on ristiriidassa perustamissopimuksen 48 ja 52 artiklan asianmukaisen soveltamisen kanssa.

Komissio pitää tätä näyttönä siitä, että Imperian maakunnan ammattikuntaa koskevassa asetuksessa asetetaan lainmuutoksesta huolimatta edelleen asuinpaikkaa koskeva velvoite hammaslääkäreille, jotka haluavat harjoittaa ammattiaan kyseisellä alueella. Lisäksi kirurgien ja suukirurgien ammattikuntien kansallinen järjestö (jäljempänä kansallinen järjestö) on komission mukaan vahvistanut 16.1.1998 päivätyssä kirjeessään, että "edellytetään sitä, että yhteisön kansalaisella, joka haluaa harjoittaa ammattia [Italiassa], on oltava asuinpaikka sillä alueella, jonka ammattikunnan rekisteriin hänet kirjataan".

18. Italian tasavalta puolestaan katsoo, että asetus on sopusoinnussa perustamissopimuksen 48 ja 52 artiklan kanssa.

Se muistuttaa siitä, että asetuksen 9 §:n e kohtaa on nimenomaisesti muutettu vuoden 1991 lailla. Kyseisessä säännöksessä säädetään nykyään siitä, että jotta asianomainen voidaan kirjata ammattikunnan rekisteriin, hänen on joko asuttava kyseisen toimivaltaisen ammattikunnan alueella tai harjoitettava siellä ammattiaan. Viimeksi mainittua eli ammatin harjoittamista alueella, jonka ammattikunnan rekisteriin asianomainen kirjataan, koskeva edellytys on Italian tasavallan mukaan yhteensopiva sijoittautumisvapauden ja työntekijöiden vapaan liikkuvuuden kanssa.

19. Italian hallitus väittää myös, että tässä tapauksessa käytetty lainsäädännöllinen menettelytapa ei luo minkäänlaista epävarmuutta. Italian oikeusjärjestyksessä voimassa olevien tulkintasääntöjen mukaan asetuksen 9 §:n e kohtaa sovelletaan myös hammaslääkäreihin. Muunlainen tulkinta Italian lainsäädännöstä olisi mielivaltainen.

Pakollinen poistaminen ammattikunnan rekisteristä muuton yhteydessä

20. Komissio väittää, että asetuksen 11 §:n b kohdassa tarkoitettu pakollinen poistaminen rekisteristä ulkomaille muuton yhteydessä on sijoittautumisvapauden ja työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoitus.

Sen mielestä tällainen toimenpide estää toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneita ja siellä asuvia hammaslääkäreitä avaamasta sivuvastaanottoa Italian alueella tai työskentelemästä siellä työsuhteessa. Tämä toimenpide on myös syrjivä, koska sillä ei estetä Italiaan sijoittautuneita hammaslääkäreitä avaamasta sivuvastaanottoa toisessa jäsenvaltiossa, silloin kun he asuvat edelleen sillä alueella Italiassa, jonka ammattikunnan rekisteriin heidät on kirjattu.

21. Komissio lisää, että vuoden 1985 lain 15 §:llä ei ole lopetettu jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä, koska sen mukaan ainoastaan italialaisilla hammaslääkäreillä on oikeus pysyä kirjattuina rekisteriin muuton yhteydessä.

22. Italian tasavalta katsoo, että vaikka vuoden 1985 lain 15 §:ssä annetaan ainoastaan Italian kansalaisille oikeus pysyä kirjattuina rekisteriin muuton yhteydessä, tämä ei ole ristiriidassa perustamissopimuksen 48 ja 52 artiklan kanssa.

Sen mielestä Italian lainsäädäntöä olisi tulkittava yhdenmukaisesti sen sijoittautumisvapauden kanssa, joka toisten jäsenvaltioiden kansalaisilla on. Italian hallitus muistuttaa, että asetuksen 11 §:n b kohtaa on muutettu vuoden 1964 lailla siten, että jokainen lääkärin ammattia Italiassa harjoittava henkilö voi pyynnöstä pysyä kirjattuna rekisteriin muuttaessaan toiseen jäsenvaltioon. Tästä syystä Italian lainsäädäntöä olisi tulkittava siten, että huolimatta vuoden 1985 lain 15 §:stä, asetuksessa, sellaisena kuin se on muutettuna vuoden 1964 lailla, annetaan myös toisten jäsenvaltioiden kansalaisille oikeus pysyä kirjattuina italialaisen ammattikunnan rekisteriin, kun he muuttavat toiseen Euroopan unionin jäsenvaltioon.

IV Arviointi

23. On tutkittava peräkkäin kahta komission Italian tasavaltaa vastaan esittämää väitettä, jotka liittyvät asuinpaikkaa koskevaan velvoitteeseen ja pakolliseen poistamiseen rekisteristä asianomaisen muuttaessa ulkomaille.

Asuinpaikkaa koskeva velvoite

24. Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen 52 artiklaan perustuva "sijoittautumisoikeus merkitsee sitä, ettei jäsenvaltio voi vaatia, että ammattia harjoittavalla henkilöllä olisi oltava vain yksi toimipaikka yhteisön alueella".

25. Yhteisöjen tuomioistuin on näet toistuvasti todennut, että "sijoittautumisvapaus ei rajoitu ainoastaan oikeuteen luoda yksi toimipaikka yhteisössä, vaan siihen kuuluu mahdollisuus ammattia koskevia sääntöjä noudattaen luoda ja ylläpitää useita ammatillisen toiminnan keskuksia yhteisön alueella".

26. Asiassa Stanton antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin on myös täsmentänyt, että "nämä seikat pätevät myös sellaiseen palkattuun työntekijään, joka on sijoittautunut jäsenvaltioon ja haluaa lisäksi harjoittaa itsenäistä ammattia toisessa jäsenvaltiossa".

27. Yhteisöjen tuomioistuin toteaa, että "henkilöiden vapaata liikkuvuutta koskevien perustamissopimuksen määräysten tarkoituksena on näin ollen helpottaa kaikkien yhteisön kansalaisten kaikenlaisen ammatillisen toiminnan harjoittamista koko yhteisön alueella, ja sellainen kansallinen säännöstö on niiden vastainen, joka voi saattaa kansalaiset epäedulliseen asemaan silloin kun he haluavat laajentaa ammatillista toimintaansa yhden jäsenvaltion alueen ulkopuolelle".

28. Kyseisestä oikeuskäytännöstä seuraa, että kansallinen oikeussääntö, jonka mukaan hammaslääkärin ammatin harjoittaminen edellyttää sitä, että asianomaiset asuvat sillä alueella, jonka ammattikunnan rekisteriin kirjaamista he hakevat, on ristiriidassa perustamissopimuksen 48 ja 52 artiklan kanssa.

Kuten komissio on perustellusti korostanut, tällaisella oikeussäännöllä estetään toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneita hammaslääkäreitä avaamasta ja hoitamasta sivuvastaanottoa vastaanottavan jäsenvaltion alueella. Tällaisella toimenpiteellä rajoitetaan myös työntekijöiden vapaata liikkuvuutta, koska toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneet hammaslääkärit eivät voisi harjoittaa ammattiaan työsuhteessa vastaanottavassa jäsenvaltiossa muuttamatta sinne.

29. Asiakirja-aineistosta kuitenkin ilmenee, että nyt käsiteltävässä asiassa Italian lainsäädäntö on sinänsä sopusoinnussa perustamissopimuksen 48 ja 52 artiklan määräysten kanssa.

Todettakoon vain, että asetuksen 9 §:n e kohtaa, jossa säädettiin alun perin, että jotta ammatinharjoittaja voitaisiin kirjata rekisteriin, hänen piti "asua sillä alueella, jonka ammattikunnan rekisteriin hänet kirjataan", muutettiin nimenomaisesti vuoden 1991 lailla seuraavalla tavalla:

"Valtion väliaikaisen päämiehen 13.9.1946 antaman asetuksen 9 §:n ensimmäisen momentin e kohta korvataan seuraavasti: asua tai harjoittaa ammattiaan sillä alueella, jonka ammattikunnan rekisteriin hänet kirjataan".

Lisäksi Italian hallitus on ilmoittanut syyt, joiden vuoksi Italiassa voimassa olevien tulkintasääntöjen mukaan vuoden 1991 lain soveltamisala ei rajoitu yksinomaan farmasian alaan vaan käsittää myös hammaslääkärit.

30. Näin ollen Italian lainsäädäntöön ei muodollisesti sisälly enää säännöksiä, joissa hammaslääkärin ammatin harjoittamisen edellytykseksi asetetaan asuminen tietyllä alueella.

31. Se, että Italian lainsäädäntö on muodollisesti sopusoinnussa perustamissopimuksen 48 ja 52 artiklan kanssa, ei kuitenkaan riitä, jotta voitaisiin katsoa Italian tasavallan noudattaneen kyseisten määräysten mukaisia velvoitteitaan.

32. Yhteisöjen tuomioistuin on nimittäin todennut yhteisön oikeuden toisen alan eli tavaroiden vapaan liikkuvuuden osalta seuraavaa:

"Perustamissopimuksen 30 artikla on välttämätön keino sellaisten markkinoiden toteuttamiseksi, joilla ei ole sisäisiä rajoja, joten siinä ei kielletä yksinomaan sellaisia valtion toimenpiteitä, jotka sellaisenaan rajoittavat jäsenvaltioiden välistä kauppaa, vaan sitä voidaan soveltaa myös silloin, kun jäsenvaltio ei ole toteuttanut tarvittavia toimenpiteitä tavaroiden vapaan liikkuvuuden sellaisten rajoitusten estämiseksi, jotka johtuvat muista syistä kuin valtion toimenpiteistä."

Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan "se, että jäsenvaltio ei lainkaan ryhdy toimenpiteisiin tai ei toteuta riittäviä toimenpiteitä estääkseen sellaiset tavaroiden vapaan liikkuvuuden rajoitukset, jotka johtuvat erityisesti sellaisista toimista, joita yksityiset kohdistavat tämän jäsenvaltion alueella muista jäsenvaltioista peräisin oleviin tuotteisiin, rajoittaa jäsenvaltioiden välistä kauppaa samalla tavalla kuin aktiivinen toimenpide".

33. Näin ollen yhteisöjen tuomioistuin voisi todeta, että Italian tasavalta ei ole noudattanut perustamissopimuksen 48 ja 52 artiklan, luettuna yhdessä EY:n perustamissopimuksen 5 artiklan (josta on tullut EY 10 artikla) määräysten kanssa, mukaisia velvoitteitaan, jos ilmenisi, että kyseinen valtio ei ole toteuttanut tarvittavia toimenpiteitä estääkseen sellaiset sijoittautumisvapauden ja työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoitukset, jotka johtuvat muista syistä kuin valtion toimenpiteistä.

34. Kyetäkseen arvioimaan, ovatko Italian viranomaiset todellisuudessa toteuttaneet tarvittavat toimenpiteet varmistaakseen omalla alueellaan sen, että näitä kahta perusvapautta todellakin noudatetaan, yhteisöjen tuomioistuimella on käytettävissään komission esittämä ratkaiseva asiakirja.

Kyseessä on kirje, jonka kansallisen järjestön puheenjohtaja on lähettänyt 16.1.1998 vastauksena Imperian maakunnan ammattikunnan esittämään kyseistä asuinpaikkaa koskevaan velvoitteeseen liittyvään tiedusteluun. Kirje kuuluu seuraavasti:

"Viitaten 17.12.1997 päivättyyn kirjeeseenne nro 2864 toteamme, että terveysministeriö ja ulkoasiainministeriö eivät ole vastanneet kysymykseemme, joka koski sitä, edellytetäänkö yhteisön kansalaisilta, jotka haluavat harjoittaa ammattiaan maassamme, asumista Italiassa.

Koska emme ole saaneet vastausta, voimme siis vain vahvistaa, että laissa edellytetään sitä, että yhteisön kansalaisella, joka haluaa harjoittaa ammattia maassamme, on oltava asuinpaikka sillä alueella, jonka ammattikunnan rekisteriin hänet kirjataan."

35. Mielestäni komissio on tämän asiakirjan esittäessään näyttänyt toteen ne kaksi seikkaa, joiden perusteella voidaan todeta, että Italian tasavalta ei ole noudattanut jäsenyysvelvoitteitaan.

36. Komissio on ensinnäkin osoittanut, että vaikka asetusta on muutettu vuoden 1991 lailla, Italian ammattikunnan viranomaiset asettavat edelleenkin asuinpaikkaa koskevan velvoitteen yhteisön kansalaisille, jotka haluavat harjoittaa hammaslääkärin ammattia Italian alueella.

Kansallisen järjestön puheenjohtaja on nimenomaisesti vahvistanut 16.1.1998 päivätyssä kirjeessään, että "laissa edellytetään sitä, että yhteisön kansalaisella, joka haluaa harjoittaa ammattia maassamme, on oltava asuinpaikka sillä alueella, jonka ammattikunnan rekisteriin hänet kirjataan".

37. Tältä osin tietyt seikat viittaavat siihen, että kyseistä asumista koskevaa velvoitetta sovelletaan merkittävässä määrin Italian alueella.

Ensinnäkin komission esittämän kirjeen on lähettänyt kirurgien ja suukirurgien "kansallinen" järjestö eli koko kansallisella alueella toimivaltainen ammattikunnan viranomainen. Toisaalta kirjeeseen liittyvästä asiayhteydestä ilmenee, että jotkin maakuntien ammattikunnat kääntyvät kansallisen järjestön puoleen saadakseen selville, miten Italian lainsäädäntöä olisi tulkittava.

Italian hallitus ei ole myöskään vastineessaan varsinaisesti kiistänyt sitä, että eri maakuntien ammattikunnat todellisuudessa noudattavat kansallisen järjestön suosittamaa tulkintaa. Hallitus on väittänyt, että koska asetuksen säännökset olivat sopusoinnussa perustamissopimuksen 48 ja 52 artiklan kanssa, "sillä ei ole mitään merkitystä, että jotkin paikalliset ammattikunnat tulkitsevat virheellisesti lainsäädäntöä - - ja pitävät edelleen asuinpaikkaa koskevan velvoitteen voimassa".

38. Toiseksi komissio on näyttänyt toteen, että Italian hallitus oli tietoisesti pidättynyt toteuttamasta toimenpiteitä, joilla olisi voitu estää kyseisiä ammattikuntien viranomaisia pitämästä voimassa asuinpaikkaa koskevaa velvoitetta.

Edellä mainitusta 16.1.1998 päivätystä kirjeestä näet ilmenee, että ennen vastaamista Imperian maakunnan ammattikunnan esittämään kysymykseen kansallinen järjestö oli kääntynyt terveysministeriön ja ulkoasiainministeriön puoleen saadakseen selville niiden näkemyksen siitä, "edellytetäänkö yhteisön kansalaisilta, jotka haluavat harjoittaa ammattiaan maassamme, asumista Italiassa".

On kiistatonta, että kumpikaan kyseisistä ministeriöistä ei ole vastannut millään tavoin tiedusteluun ja että niiden toimettomuus on juuri se syy, johon kansallinen järjestö vetoaa riidanalaisen tulkinnan soveltamiseksi edelleen.

Kansallisen järjestön puheenjohtaja näet kirjoittaa, että "terveysministeriö ja ulkoasiainministeriö eivät ole vastanneet kysymykseemme" ja että "koska emme ole saaneet vastausta, voimme siis vain vahvistaa, että - - edellytetään sitä, että yhteisön kansalaisella, joka haluaa harjoittaa ammattia maassamme, on oltava asuinpaikka sillä alueella, jonka ammattikunnan rekisteriin hänet kirjataan".

39. Tästä syystä katson, että Italian tasavalta ei ole toteuttanut tarvittavia ja asianmukaisia toimenpiteitä estääkseen sen, että yhteisön kansalaisille, jotka haluavat harjoittaa hammaslääkärin ammattia Italiassa, käytännössä asetetaan edelleen asumista koskeva velvoite.

40. Tästä syystä ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin toteaa, että Italian hallitus ei näin menetellessään ole noudattanut perustamissopimuksen 5, 48 ja 52 artiklan mukaisia velvoitteitaan.

Pakollinen poistaminen rekisteristä muuton yhteydessä

41. Komission toinen väite koskee niitä Italian oikeusjärjestyksen säännöksiä, jotka liittyvät pakolliseen poistamiseen rekisteristä ulkomaille muuton yhteydessä.

42. Asiassa komissio vastaan Ranska 30.4.1986 antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin totesi, että jäsenvaltio ei voinut edellyttää, että toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneiden kansalaisten olisi poistatettava nimensä kyseisen toisen jäsenvaltion rekisteristä, jotta he voisivat harjoittaa hammaslääkärin ammattia. Se totesi tällaisen poistamisvelvoitteen olevan ristiriidassa henkilöiden vapaata liikkuvuutta koskevien perustamissopimuksen määräysten kanssa.

43. Mainitussa tuomiossa esitetty näkemys on sovellettavissa myös tilanteeseen, jossa hammaslääkäri haluaa muuttaa toiseen Euroopan unionin maahan. Vastaavanlaiset näkökohdat estävät sen, että kansallisessa lainsäädännössä voitaisiin asettaa hammaslääkäreille, jotka haluavat muuttaa asumaan toiseen jäsenvaltioon, velvoite poistattaa nimensä lähtövaltion rekisteristä.

44. Nyt käsiteltävässä asiassa asetuksen 11 §:n b kohtaa - jossa alun perin säädettiin, että ammatinharjoittaja poistettaisiin rekisteristä, jos "ammatinharjoittaja muuttaa ulkomaille", on muutettu kahdesti.

Vuoden 1964 lain 1 §:ssä säädettiin ensinnäkin, että "[kun] terveydenhoitoalan ammattihenkilöstöön kuuluva henkilö toimii vapaana ammatinharjoittajana ulkomailla - - , hänet voidaan edelleen hänen pyynnöstään pitää siinä ammattikunnan rekisterissä, josta hänet on poistettu".

Toisaalta vuoden 1985 lain 15 §:ssä säädetään, että "suukirurgit, jotka ovat Italian kansalaisia ja jotka muuttavat toiseen Euroopan yhteisön jäsenvaltioon, voivat pyynnöstään pysyä kirjattuina siinä italialaisessa ammattikunnan rekisterissä, johon he kuuluvat".

45. Kuten komissio on korostanut, vuoden 1985 lain 15 § ei ole asianmukainen tapa muuttaa Italian lainsäädäntö perustamissopimuksen 48 ja 52 artiklan mukaiseksi.

Mahdollisuus pysyä kirjattuna ammattikunnan rekisteriin on näet 15 §:ssä varattu yksinomaan Italian kansalaisille. Näin ollen lääkäreitä kohdellaan selvästi eri tavoin heidän kansalaisuutensa perusteella, vaikka sijoittautumisoikeutta ja työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevissa yhteisön oikeussäännöissä "kielletään niiden soveltamisalalla kaikenlainen kansalaisuuteen perustuva syrjintä".

46. Italian hallitus kuitenkin väittää, että vuoden 1985 lain 15 §:n sanamuodosta huolimatta sitä on tulkittava sijoittautumisoikeuden ja vuoden 1964 lailla käyttöön otetun muutoksen mukaisesti. Se katsoo, että tällaisen tulkinnan mukaan Italian lainsäädännössä annetaan yhteisön kansalaisille oikeus pysyä kirjattuina ammattikunnan rekisteriin, vaikka he muuttavat toiseen jäsenvaltioon.

47. Italian hallituksen näkemystä ei mielestäni voida hyväksyä.

48. Yhteisöjen tuomioistuin on näet vakiintuneesti todennut, että jäsenvaltion voidaan katsoa jättäneen jäsenyysvelvoitteensa täyttämättä jo pelkästään sillä, että se on pitänyt voimassa kansallisen säännöksen, joka on ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa, riippumatta kyseisen säännöksen käytännön soveltamisesta.

Yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että "sillä, että jäsenvaltion lainsäädännössä pidetään muuttamattomana voimassa säännös, joka on ristiriidassa - - perustamissopimuksen määräyksen kanssa, luodaan siinä mielessä epävarma tosiasiallinen tilanne, että asianomaisilla on epävarmuus siitä, voivatko he vedota yhteisön oikeuteen, ja tällaisen tilanteen ylläpitäminen johtaa siten siihen, että mainittu valtio laiminlyö perustamissopimuksen mukaisia velvoitteitaan".

49. Nyt käsiteltävässä asiassa Italian hallitus on lisäksi myöntänyt sen, että on tarpeen lopettaa kansallisella lainsäädännöllä luotu epävarmuustilanne, kun se on todennut, että "hälventääkseen kaikki asiaa koskevat epäselvyydet - - ministerineuvoston puheenjohtaja - - on tehnyt - - lainsäädäntöaloitteen, jonka tarkoituksena on selventää tämän mahdollisuuden [pysyä kirjattuna ammattikunnan rekisteriin muuton yhteydessä] soveltamisalaa siten, että se koskee kaikkia jäsenvaltioiden hammaslääkäreitä".

50. Näin ollen ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin toteaa, että Italian tasavalta ei ole noudattanut perustamissopimuksen 48 ja 52 artiklan mukaisia velvoitteitaan, kun se on pitänyt kansallisessa oikeusjärjestyksessään voimassa vuoden 1985 lain 15 §:n.

51. Ehdotan myös, että Italian tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan ja komission vaatimuksen mukaisesti.

Ratkaisuehdotus

52. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin antaa seuraavan ratkaisun:

1) Italian tasavalta ei ole noudattanut EY:n perustamissopimuksen 5 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 10 artikla) sekä 48 ja 52 artiklan (joista on muutettuina tullut EY 39 ja EY 43 artikla) mukaisia velvoitteitaan,

- koska se ei ole toteuttanut tarvittavia ja asianmukaisia toimenpiteitä estääkseen sen, että Italian ammattikuntien viranomaiset jatkavat Italian valtion väliaikaisen päämiehen 13.9.1946 antaman asetuksen nro 233 soveltamista, vaikka sitä on muutettu 8.11.1991 annetulla lailla nro 362, siten että yhteisön kansalaiset, jotka haluavat harjoittaa hammaslääkärin ammattia Italiassa, käytännössä velvoitetaan asumaan sillä alueella, jonka ammattikunnan rekisteriin kirjaamista he hakevat, ja

- koska se on pitänyt kansallisessa oikeusjärjestyksessä voimassa 24.7.1985 annetun lain nro 409 15 §:n, jonka mukaan ainoastaan sellaiset hammaslääkärit, jotka ovat Italian kansalaisia, voivat toiseen jäsenvaltioon muuttaessaan edelleen pysyä kirjattuina ammattikunnan rekisteriin.

2) Italian tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.