ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Yhdistetyt asiat C-374/16 ja C-375/16

Rochus Geissel vastaan Finanzamt Neuss

ja

Finanzamt Bergisch Gladbach vastaan Igor Butin

(Ennakkoratkaisupyyntö – Bundesfinanzhof)

Ennakkoratkaisupyyntö – Verotus – Arvonlisävero – Direktiivi 2006/112/EY – 168 artiklan a alakohta, 178 artiklan a alakohta ja 226 artiklan 5 alakohta – Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen – Laskuissa ilmoitettavat pakolliset tiedot – Verovelvollisen perusteltu luottamus vähennysoikeuden edellytysten olemassaoloon

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 15.11.2017

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen – Verovelvollisen velvollisuudet – Verovelvollisella on lasku, johon on merkitty määrättyjä tietoja – Kansallista lainsäädäntöä, joka ei salli vähennysoikeuden käyttämistä, jos laskussa ei ole ilmoitettu sen paikan osoitetta, jossa laskun laatija harjoittaa liiketoimintaansa ei voida hyväksyä

(Neuvoston direktiivin 2006/112 168 artiklan a alakohta, 178 artiklan a alakohta ja 226 artiklan 5 alakohta)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 168 artiklan a alakohtaa ja 178 artiklan a alakohtaa on yhdessä sen 226 artiklan 5 alakohdan kanssa tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan edellytyksenä ostoihin sisältyvän arvonlisäveron vähennysoikeuden käyttämiselle on se, että laskussa on ilmoitettu sen paikan osoite, jossa laskun laatija harjoittaa liiketoimintaansa.

(ks. 50 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-156/16

Tigers GmbH

vastaan

Hauptzollamt Landshut

(Finanzgericht Münchenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Täytäntöönpanoasetus (EU) N:o 412/2013 – 1 artiklan 3 kohta – Yhteisön tullikoodeksi – 78 artikla – Sääntö, jonka mukaan yksilöllisten polkumyyntitullien soveltaminen edellyttää pätevän laskun esittämistä – Sen hyväksyttävyys, että pätevä kauppalasku esitetään tulli-ilmoituksen jälkeen – Palauttamisesta kieltäytyminen

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kahdeksas jaosto) 12.10.2017

Yhteinen kauppapolitiikka – Polkumyynniltä suojautuminen – Polkumyyntitullien käyttöönotto – Asetus N:o 412/2013 – Soveltamisen edellytykset – Pätevän laskun esittäminen – Esittäminen tulli-ilmoituksen jälkeen – Sallittavuus – Edellytykset

(Neuvoston asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2700/2000, 78 artikla ja neuvoston asetuksen N:o 412/2013 1 artiklan 3 kohta)

Lopullisen polkumyyntitullin käyttöönotosta Kiinan kansantasavallasta peräisin olevien keraamisten pöytä- ja keittiöesineiden tuonnissa ja kyseisessä tuonnissa käyttöön otetun väliaikaisen tullin lopullisesta kantamisesta 13.5.2013 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 412/2013 1 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että siinä sallitaan esittää tulli-ilmoituksen jälkeen pätevä kauppalasku lopullisen polkumyyntitullin vahvistamiseksi, jos yritykselle määritetyn erityisen polkumyyntitullin soveltamisen kaikki muut ennakkoedellytykset täyttyvät ja jos polkumyyntitullin asianmukainen soveltaminen on varmistettu, minkä tarkastaminen on ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen tehtävänä. Koko tullikoodeksin 78 artiklasta seuraa täten, että on sallittua esittää uusia seikkoja, jotka tulliviranomaiset voivat ottaa huomioon tulli-ilmoituksen jälkeen. Mainitun artiklan systematiikan mukaan tullioikeudellinen menettely saatetaan vastaamaan todellista tilannetta (ks. vastaavasti tuomio 10.12.2015, Veloserviss, C-427/14, EU:C:2015:803, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

(ks. 31 ja 39 kohta sekä tuomiolauselma)
8.

Sellainen verovapautus, josta on kyse pääasiassa ja jota sovelletaan katolisen kirkon jonkin yhteenliittymän hyväksi sellaisten kunnostustöiden osalta, jotka suoritetaan kiinteistöllä, joka on tarkoitettu muun kuin yksinomaan uskonnon harjoittamiseen liittyvän toiminnan harjoittamiseen, voi kuulua SEUT 107 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon alaan, jos ja siltä osin kuin kyseinen toiminta on taloudellista toimintaa, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava. (ks. tuomiolauselma)
Työntekijöiden oikeuksien turvaamista yrityksen tai liikkeen taikka yritys- tai liiketoiminnan osan luovutuksen yhteydessä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 12.3.2001 annetun neuvoston direktiivin 2001/23/EY 1 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että mainitun direktiivin soveltamisalaan kuuluu tilanne, jossa kunnallisen yrityksen, jonka ainoa omistaja on kunta ja joka puretaan kyseisen kunnan toimeenpanoelimen päätöksellä, toiminnot siirretään osittain mainitulle kunnalle sen itsensä välittömästi hoidettaviksi ja osittain toiselle tätä varten perustetulle kunnalliselle yritykselle, jonka ainoa omistaja on myös sama kunta, jos kyseessä olevan yrityksen identiteetti säilyy luovutuksen jälkeen, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on ratkaistava.

(ks. 46 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen toteuttamisesta mahdollisuuksissa työhön, ammatilliseen koulutukseen ja uralla etenemiseen sekä työoloissa 9.2.1976 annetun neuvoston direktiivin 76/207/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 23.9.2002 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2002/73/EY, säännöksiä on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa kyseisen jäsenvaltion poliisikoulun valintakokeeseen pääsy edellyttää hakijalta hänen sukupuolestaan riippumatta 170 senttimetrin vähimmäispituutta, koska tämä lainsäädäntö on epäedullinen huomattavasti suuremmalle määrälle naisia kuin miehiä ja koska kyseinen lainsäädäntö ei ole asianmukainen eikä tarpeellinen sille asetetun oikeutetun tavoitteen toteuttamiseksi, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava.

Vaikka pitää paikkansa, että henkilöiden ja omaisuuden suojelemista, rikoksentekijöiden pidättämistä ja tarkkailua sekä ennalta ehkäisevää partiointia koskevat tehtävät voivat vaatia fyysisen voiman käyttöä ja edellyttää erityistä fyysistä soveltuvuutta, on kuitenkin niin, että tietyt poliisin tehtävät, kuten kansalaisten avustaminen tai liikenteen ohjaus, eivät ilmeisesti edellytä merkittävää fyysistä panosta (ks. vastaavasti tuomio 13.11.2014, Vital Pérez, C-416/13, EU:C:2014:2371, 39 ja 40 kohta).

Lisäksi vaikka oletettaisiin, että kaikki Kreikan poliisin suorittamat tehtävät edellyttävät erityistä fyysistä soveltuvuutta, ei vaikuta siltä, että tällainen soveltuvuus liittyisi välttämättä vähimmäispituuteen ja että tätä lyhyemmiltä henkilöiltä se luonnostaan puuttuisi.

Joka tapauksessa on niin, että tavoite, johon pääasiassa kyseessä olevalla lainsäädännöllä pyritään, voidaan saavuttaa naisille vähemmän epäedullisilla toimenpiteillä, kuten poliisipäällystö- ja poliisikoulujen valintakokeeseen hakevien henkilöiden esivalinnalla, joka perustuu erityisiin kokeisiin, joissa heidän fyysinen kapasiteettinsa voidaan selvittää.

(ks. 38, 39, 42 ja 44 kohta sekä tuomiolauselma)
Kun kyse on työsopimuksesta, joka on täytetty useiden sopimuspuolina olevien jäsenvaltioiden alueella ja kun työntekijällä ei ole ammatillisen toiminnan tosiasiallista keskusta, josta käsin hän täyttäisi olennaisen osan velvoitteistaan työnantajaansa kohtaan, unionin tuomioistuin on katsonut, että Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sillä tarkoitetaan sitä paikkakuntaa, jossa tai josta käsin työntekijä tosiasiallisesti täyttää olennaisen osan niistä velvoitteista, jotka hänellä on työnantajaansa kohtaan, jotta tarve määrittää se paikkakunta, johon riita läheisimmin liittyy, asian ratkaisemiseen parhaassa asemassa olevan tuomioistuimen osoittamiseksi tulisi otetuksi huomioon ja jotta voitaisiin varmistaa se, että työntekijää heikompana sopimusosapuolena suojellaan asianmukaisesti, ja välttää se, että toimivaltaisia tuomioistuimia olisi useita. Näin ollen samankaltaisissa olosuhteissa Bryssel I -asetuksen 19 artiklan 2 alakohdan a alakohdassa tarkoitetun käsitteen ”paikkakunta, missä työntekijä tavallisesti työskentelee” on tulkittava tarkoittavan paikkakuntaa, jossa tai josta käsin työntekijä tosiasiallisesti täyttää olennaisen osan niistä velvoitteista, jotka hänellä on työnantajaansa kohtaan.

Nyt käsiteltävässä asiassa pääasiat koskevat työntekijöitä, jotka työskentelevät lentoyhtiön lentohenkilökunnan jäseninä tai lentoyhtiön käyttöön annetun lentohenkilökunnan jäseninä. Näin ollen jäsenvaltion tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi mainitunlaiset riidat on saatettu, on silloin, kun se ei yksiselitteisesti voi määrittää ”paikkakuntaa, missä työntekijä tavallisesti työskentelee”, toimivaltansa tarkastamiseksi yksilöitävä paikkakunta, josta käsin kyseinen työntekijä pääasiallisesti täytti velvoitteensa työnantajaansa nähden. Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 95 kohdassa muistuttanut, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että määrittääkseen konkreettisesti kyseisen paikkakunnan kansallisen tuomioistuimen on tukeuduttava todisteiden kokonaisuuteen.

Kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 85 kohdassa, unionin tuomioistuin on kuljetusalan työsuhteiden erityispiirteiden osalta 15.3.2011 antamassaan tuomiossa Koelzsch (C-29/10, EU:C:2011:151, 49 kohta) ja 15.12.2011 antamassaan tuomiossa Voogsgeerd (C-384/10, EU:C:2011:842, 38–41 kohta) esittänyt useita seikkoja, jotka kansalliset tuomioistuimet voivat ottaa huomioon. Kansallisten tuomioistuinten on erityisesti selvitettävä, missä jäsenvaltiossa sijaitsee se paikkakunta, josta käsin työntekijä suorittaa kuljetustehtävänsä, johon hän palaa tehtäviensä jälkeen ja jossa hän saa ohjeita tehtäviään varten ja organisoi työnsä, sekä se paikkakunta, jossa työntekovälineet sijaitsevat. Tältä osin pääasian kaltaisissa olosuhteissa ja kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 102 kohdassa, on otettava huomioon myös paikkakunta, jossa lentokoneita, joilla työ tavallisesti suoritettiin, pidettiin pysäköityinä.

(ks. 58–61, 63 ja 64 kohta)
4.

EU-tavaramerkki-EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen-Suhteelliset hylkäysperusteet-Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin laajalti tunnettu tavaramerkki-Aikaisemman laajalti tunnetun tavaramerkin tuottaman suojan ulottaminen tavaroihin tai palveluihin, jotka eivät ole samankaltaisia-Edellytykset-Tavaramerkkien välinen yhteys-Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 5 kohta) (ks. 50–53 kohta)
Tältä osin on muistutettava, että polkumyyntiä koskevan perusasetuksen 17 artiklan 1 kohdan mukaisesti on niin, että jos valituksen tekijöiden, viejien tai tuojien, tuotetyyppien tai liiketoimintojen määrä on huomattava, otannan valinnassa voidaan käyttää kahta vaihtoehtoista menetelmää. Tutkimus voidaan nimittäin rajoittaa joko kohtuulliseen määrään osapuolia, tuotteita tai liiketoimintoja käyttämällä tilastollisesti edustavia otoksia valinnan tekemisen ajankohtana käytettävissä olevien tietojen perusteella. Toimielimet voivat kuitenkin myös vapaasti rajoittua tuotannon, myynnin tai viennin suurimpaan mahdolliseen määrään, joka voi kohtuudella olla tutkimuksen kohteena, ottaen huomioon käytettävissä oleva aika.

Näin ollen unionin toimielimillä on jälkimmäisen otantamenetelmän valitessaan harkintavaltaa, joka liittyy tulevaisuuden arviointiin siltä osin, mitä ne voivat kohtuudella toteuttaa niille tutkimuksensa toteuttamista varten asetetussa määräajassa.

Polkumyynnin vastaisten toimenpiteiden tarkastelua koskevat tutkimukset on kuitenkin polkumyyntiä koskevan perusasetuksen 11 artiklan 5 kohdan mukaisesti suoritettava nopeasti, ja ne on saatettava tavallisesti päätökseen 12 kuukauden kuluessa niiden aloittamispäivästä; on täsmennettävä, että toimielimillä on lisäksi polkumyyntiä koskevan perusasetuksen 6 artiklan 8 kohdan mukainen velvollisuus todentaa mahdollisuuksien mukaan asianomaisten osapuolten toimittamat tiedot, joiden perusteella päätelmät tehdään.

Lisäksi on muistutettava, että oikeuskäytännössä on jo katsottu, että toimielimillä on otoksia käyttäessään laaja harkintavalta (ks. vastaavasti tuomio 10.9.2015, Fliesen-Zentrum Deutschland, C-687/13, EU:C:2015:573, 93 kohta), joten unionin tuomioistuinten on valvontansa yhteydessä rajoituttava sen tarkistamiseen, ettei tämä käyttäminen perustu aineellisesti paikkansapitämättömille tosiseikoille tai ettei sitä rasita ilmeinen arviointivirhe.

(ks. 27 ja 30–32 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 138 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että pääasian kaltaisissa olosuhteissa ensimmäiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen verovelvollisen suorittama tavaroiden luovutus ei ole vapautettu arvonlisäverosta mainitun säännöksen nojalla silloin, kun ennen mainitun luovutusliiketoimen päättämistä hankkija, joka on saanut arvonlisäverotunnisteen toisessa jäsenvaltiossa, ilmoittaa toimittajalle, että tavarat myydään välittömästi edelleen kolmanteen jäsenvaltioon sijoittautuneelle verovelvolliselle ennen kuin ne ovat poistuneet ensimmäisestä jäsenvaltiosta ja ne kuljetetaan kyseisen kolmannen verovelvollisen määränpäähän, jos mainittu toinen luovutus on todella suoritettu ja jos tavarat on sen jälkeen kuljetettu ensimmäisestä jäsenvaltiosta kolmannen verovelvollisen jäsenvaltioon. Arvonlisäverotunniste, joka ensimmäiselle hankkijalle on myönnetty eri jäsenvaltiossa kuin siinä, jossa ensimmäinen luovutus on tapahtunut tai jossa lopullinen hankinta on tapahtunut, ei ole yhteisöliiketoimen luokitteluperuste eikä yksinään riittävä seikka osoittamaan, että kyseessä on yhteisöliiketoimi.

Silloin kun – kuten pääasiassa – kyse on liiketoimista, jotka muodostavat kahden peräkkäisen luovutuksen ketjun, joka johtaa vain yhteen yhteisön sisäiseen kuljetukseen, unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee yhtäältä, että kyseinen yhteisön sisäinen kuljetus voi liittyä ainoastaan yhteen näistä kahdesta luovutuksesta, ja että tämä luovutus on näin ollen ainoa arvonlisäverodirektiivin 138 artiklan 1 kohdan nojalla verosta vapautettu luovutus (ks. vastaavasti tuomio 6.4.2006, EMAG Handel Eder, C-245/04, EU:C:2006:232, 45 kohta).

Toisaalta sen määrittämiseksi, kumpaan kyseisestä kahdesta luovutuksesta yhteisön sisäinen kuljetus liittyy, esillä olevan asian kaikkia erityisiä olosuhteita on arvioitava kokonaisvaltaisesti (ks. vastaavasti tuomio 16.12.2010, Euro Tyre Holding, C-430/09, EU:C:2010:786, 27 kohta, ja tuomio 27.9.2012, VSTR, C-587/10, EU:C:2012:592, 32 kohta).

Mainitussa arvioinnissa on määritettävä muun muassa, millä hetkellä toinen tavaraa koskevan omistajan määräämisvallan luovutus lopulliselle hankkijalle on tapahtunut. Tilanteessa, jossa kyseisen määräämisvallan jälkimmäinen siirtäminen, eli toinen luovutus, on toteutettu ennen yhteisön sisäistä kuljetusta, kyseistä kuljetusta ei näet voida enää liittää ensimmäiseen luovutukseen ensimmäisen hankkijan hyväksi (ks. vastaavasti tuomio 27.9.2012, VSTR, C-587/10, EU:C:2012:592, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Kun kyseessä on kaksi perättäistä luovutusta, joihin on liittynyt vain yksi yhteisön sisäinen kuljetus, on sen määrittämiseksi, kumpaan kyseisistä kahdesta luovutuksesta mainittu kuljetus liittyy, selvitettävä, onko kyseinen kuljetus tapahtunut toisen luovutuksen jälkeen. Jos näin on, vain toista luovutusta voidaan pitää yhteisöluovutuksena ja vain siihen voidaan mahdollisesti soveltaa arvonlisäverodirektiivin 138 artiklan 1 kohdassa säädettyä verovapautusta.

(ks. 34–37 ja 44 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Kun SEUT 263 artiklan kuudetta kohtaa ja SEUT 297 artiklan 2 kohdan kolmatta alakohtaa luetaan yhdessä, niistä seuraa, että kumoamiskanteiden osalta kanteen nostamisen määräajan alkamisajankohdan määrittämiseksi huomioon otettava päivä on toimen julkaisemispäivä silloin, kun tästä toimen voimaantulon edellytyksenä olevasta julkaisemisesta määrätään tässä perussopimuksessa, ja muissa SEUT 297 artiklan 2 kohdan kolmannessa alakohdassa mainituissa tapauksissa – joihin lukeutuvat päätökset, joille on osoitettu vastaanottaja – tiedoksiantamispäivä. Tästä seuraa, että toimen tiedoksianto ei ole luonteeltaan toissijainen sen Euroopan unionin virallisessa lehdessä julkaisemiseen nähden siihen, jolle tämä toimi on osoitettu, sovellettavan kanteen nostamisen määräajan alkamisajankohdan määrittämiseksi.

(ks. 36 ja 38 kohta)
Toimivaltaiset kansalliset viranomaiset voivat hyväksyä toiminnan, joka on arvioitava luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta annetun direktiivin 92/43 6 artiklan 3 kohdan mukaisesti, vasta varmistuttuaan siitä, että se ei vaikuta haitallisesti suojellun alueen koskemattomuuteen. Näin on silloin, kun ei ole olemassa mitään tieteelliseltä kannalta järkevää epäilyä siitä, että tällaisia vaikutuksia ei aiheudu. Tästä on todettava, että ennalta varautumisen periaatteen soveltaminen kyseisen säännöksen täytäntöönpanossa edellyttää, että toimivaltaiset kansalliset viranomaiset muun muassa ottavat huomioon kyseiseen hankkeeseen sisältyvät suojelutoimenpiteet, joiden tarkoituksena on välttää tai vähentää kyseiselle alueelle suoraan aiheutuvia haitallisia vaikutuksia, sen takaamiseksi, ettei hanke vaikuta suojelualueen koskemattomuuteen.

Siitä, että kyseessä olevan alueen koskemattomuuden kannalta haitallisia vaikutuksia ei aiheudu, ei saa olla mitään tieteelliseltä kannalta järkevää epäilyä nimenomaan silloin, kun lupa hankkeen toteuttamiselle annetaan. Näin ollen kun on kyse päätöksestä, jolla annetaan lupa laitoksen rakentamishankkeelle sellaisen vaikutusten arvioinnin perusteella, jossa on katsottu, ettei Natura 2000 -alueiden koskemattomuuteen vaikuteta, jäsenvaltio ei noudata direktiivin 92/42 6 artiklan 3 kohdan mukaisia velvoitteitaan, sikäli kuin kyseinen arviointi ei sisällä lopullisia toteamuksia hankkeeseen sisällytetyn suojelutoimenpiteen tehokkuudesta, vaan siinä tyydytään täsmentämään, että kyseiselle tehokkuudelle saadaan vahvistus vasta usean vuoden seurannan jälkeen.

(ks. 33, 34, 37, 42 ja 45 kohta)
Unionin tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 16.3.2017 – Bimotor

(asia C-211/16) ( 1 )

(Ennakkoratkaisupyyntö – Arvonlisävero – Verotuksen neutraalisuuden periaate – Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään kiinteästä enimmäismäärästä, jolla rajoitetaan arvonlisäverosaatavan tai liikaa maksetun veron palauttamista tai korvaamista)

1. Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen – Ylimenevän osan palautus – Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään kiinteästä enimmäismäärästä, jolla rajoitetaan arvonlisäverosaatavan tai liikaa maksetun veron palauttamista tai korvaamista – Hyväksyttävyys – Edellytys – Verovelvollisen mahdollisuus saada mainittu verosaatava kokonaisuudessaan takaisin kohtuullisessa määräajassa (Neuvoston direktiivin 2006/112 183 artikla) (ks. 20–22, 28, 31 ja 33 kohta sekä tuomiolauselma)

2. Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Tavoitteet ja rakenne – Mahdollisten veropetosten, veronkierron ja muiden väärinkäytösten torjuminen – Suhteellisuusperiaatteen noudattaminen (Neuvoston direktiivi 2006/112) (ks. 26 ja 27 kohta)

Ratkaisu

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 13.7.2010 annetulla neuvoston direktiivillä 2010/45/EU, 183 artiklan ensimmäistä kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan tiettyjen arvonlisäverosaatavien palauttaminen rajoitetaan kunkin verokauden osalta määritettyyn enimmäismäärään, jos kansallisessa oikeudessa säädetään, että verovelvollisella on joka tapauksessa mahdollisuus saada arvonlisäverosaatava kokonaan takaisin kohtuullisessa määräajassa

( 1 ) EUVL C 251, 11.7.2016.
5

Rekisteröintiverolain 3 b §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. Tulli- ja veroviranomainen voi hakemuksesta myöntää luvan ajoneuvoja, jotka on rekisteröitävä ja jotka on vuokrattu leasingsopimuksella ja rekisteröity tilapäistä käyttöä varten Tanskassa, koskevan veron maksamiseksi 2 ja 3 momentin mukaisesti, jos ajoneuvo kuuluu Tanskassa tai ulkomailla sijaitsevalle yritykselle tai kiinteälle toimipaikalle ja jos ajoneuvo on vuokrattu kirjallisen leasingsopimuksen perusteella määrätyksi ajaksi Tanskassa asuvalle luonnolliselle henkilölle tai oikeushenkilölle. Kyseisessä sopimuksessa on ilmoitettava täsmälliset tiedot sovitusta leasingvuokra-ajasta. Luvan hakijan on oltava leasingyritys tai henkilö, joka vuokraa ajoneuvon leasingsopimuksella. 2. Vero maksetaan ajoneuvoista, jotka on rekisteröitävä ajoneuvojen rekisteröinnistä annetun lain nojalla. Rekisteröintivelvollisuus ja siihen liittyvä veronmaksuvelvollisuus alkavat sinä päivänä, jolloin Tanskassa asuva henkilö ottaa ajoneuvon käyttöön Tanskassa. Vero kannetaan täysimääräisesti siltä leasingvuokra-ajalta, joka on vahvistettu sopimuksessa. Veron määrä on 1) niiden ajoneuvojen osalta, joiden ensirekisteröinnistä tai käyttöönottopäivästä Tanskassa tai ulkomailla on 0–3 kuukautta, 2 prosenttia rekisteröintiverosta jokaiselta alkavalta kuukaudelta ensirekisteröintiä tai käyttöönottoa seuraavien kolmen ensimmäisen kuukauden ajan 2) niiden ajoneuvojen osalta, joiden ensirekisteröinnistä tai käyttöönottopäivästä Tanskassa tai ulkomailla on rekisteröintivelvollisuuden alkaessa kulunut yli kolme kuukautta, 1 prosenttia rekisteröintiverosta jokaiselta alkavalta kuukaudelta seuraavien 33 kuukauden ajan ja 3) niiden ajoneuvojen osalta, joiden ensirekisteröinnistä tai käyttöönottopäivästä Tanskassa tai ulkomailla on rekisteröintivelvollisuuden alkaessa kulunut yli 36 kuukautta, 0,5 prosenttia rekisteröintiverosta jokaiselta alkavalta kuukaudelta seuraavien kuukausien ajan. 3. Veroa maksettaessa siihen lisätään myös korot siitä lasketun rekisteröintiveron osasta, joka jää jäljelle veronmaksun jälkeen. Nämä korot lasketaan soveltamalla koronlaskentapäivänä Danmarks Statistikin viimeksi julkaisemaa tammikuun 1 päivän tai heinäkuun 1 päivän keskimääräistä antolainauskorkoa, jolla pankit myöntävät lainoja finanssialan ulkopuolisille yrityksille. – – 9. Leasingajoneuvoista, joista on maksettava veroa 2 ja 3 momentin mukaisesti, on tehtävä kirjallinen leasingsopimus. Sopimuksessa on ilmoitettava ajoneuvo vuokratussa muodossaan ja siihen on sisällytettävä täsmällisiä tietoja, joiden perusteella voidaan yksilöidä ajoneuvo, leasingyrityksen ja vuokralleottajan nimi ja osoite sekä leasinghinta. Sopimukseen on sisällytettävä tietoja siitä, onko sovittu oikeudesta tai velvoitteesta ostaa ajoneuvo, sekä tämän oikeuden tai velvoitteen edellytyksistä. Leasingsopimukseen on sisällytettävä tarkat tiedot leasingvuokra-ajasta. Leasingsopimuksessa on mainittava kaikki käyttäjät. Sopimukseen on liitettävä tiedot ajoneuvon ominaispiirteistä ja varusteista.”
119

Sen sijaan on ilmeistä, että monivuotisen kannan sekä asetusten N:o 600/2004 ja N:o 601/2004 kattama ala rajoittuu lähinnä kalastukseen. Yhtäältä nimittäin monivuotisen kannan 1 artiklasta ja liitteessä I olevasta 2 kohdasta ilmenee, että monivuotinen kanta ulottuu CCAMLR:ssä unionin puolesta esitettävien kantojen vahvistamiseen silloin, kun CCAMLR:n on tehtävä päätöksiä, joilla on oikeusvaikutuksia yhteiseen kalastuspolitiikkaan liittyvillä aloilla. Toisaalta asetuksen N:o 600/2004 johdanto-osan neljännestä ja viidennestä perustelukappaleesta, asetuksen N:o 601/2004 johdanto-osan kuudennesta perustelukappaleesta sekä kummankin mainitun asetuksen 1 artiklan sanamuodosta ilmenee, että asetusten tarkoituksena on pääasiallisesti säännellä kalastustoimintaa Canberran yleissopimuksen soveltamisalueella.
4

Yhteisöjen omista varoista tehdyn päätöksen 94/728/EY, Euratom soveltamisesta 22.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1150/2000 (EYVL 2000, L 130, s. 1), sellaisena kuin se on 26.1.2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY, Euratom) N:o 105/2009 (EUVL 2009, L 36, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1150/2000), 2 artiklan 1 kohdan mukaisesti unionille kuuluvaa maksua omista varoista pidetään todettuna, kun tullilainsäädännössä säädetyt edellytykset maksun määrän merkitsemisestä kirjanpitoon ja sen tiedoksiannosta maksuvelvolliselle on täytetty.