ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
C 372/30

Valitus, jonka Italmobiliare SpA ym. ovat tehneet 18.9.2019 unionin yleisen tuomioistuimen (seitsemäs jaosto) asiassa T-523/15, Italmobiliare ym. v. komissio, 11.7.2019 antamasta tuomiosta

(asia C-694/19 P)

(2019/C 372/32)

Oikeudenkäyntikieli: italia

Asianosaiset

Valittajat: Italmobiliare SpA, Sirap-Gema SpA, Sirap France SAS, Petruzalek GmbH, Petruzalek Kft., Petruzalek sro, Petruzalek sro (edustaja: F. Moretti, avvocatessa)

Muu osapuoli: Euroopan komissio

Vaatimukset

Valittajat vaativat, että unionin tuomioistuin

— kumoaa unionin yleisen tuomioistuimen tuomion kokonaan tai osittain ja siis kumoaa valittajille määrätyt sakot tai vähentää niiden määrää tai

— toissijaisesti määrittää seuraamukset uudelleen käyttämällä täyttä harkintavaltaansa ja määrittää tästä aiheutuvat seuraukset päätöksen pätevyydelle

joka tapauksessa velvoittaa komission korvaamaan tästä menettelystä aiheutuvat ja ensimmäisessä oikeusasteessa pidetystä menettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Valittajat vetoavat valituksensa tueksi neljään valitusperusteeseen.

SEUT 101 artiklan rikkominen, oikeuskäytännössä vahvistettujen asian kannalta merkityksellisten periaatteiden, jotka koskevat olettamaa emoyhtiön vastuusta, virheellinen tai puutteellinen soveltaminen, toimivallan ylittäminen, perustelujen puuttuminen, se, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole kunnioittanut perusoikeuksia siltä osin kuin se on katsonut, että Italmobiliare on vastuussa väitetystä kilpailusääntöjen rikkomisesta. Valittajat väittävät erityisesti, että olettaman tällainen soveltaminen on joka tapauksessa vastoin oikeusvarmuuden ja seuraamusten yksilöllisen määräämisen periaatteita, Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 2 kappaleessa ja 7 artiklassa sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 48 ja 49 artiklassa määrättyä syyttömyysolettaman periaatetta, Euroopan ihmisoikeussopimuksen ensimmäisen lisäpöytäkirjan 1 artiklan mukaista perustavanlaatuista oikeutta omaisuudensuojaan, ihmisoikeussopimuksen 14 artiklaa, perusoikeuskirjan 17 ja 21 artiklaa sekä syrjintäkiellon ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteita.

Unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut ja/tai tulkinnut ja soveltanut virheellisesti sakoista vapauttamisesta ja sakkojen lieventämisestä annettua tiedonantoa (Leniency Notice); muille yrityksille on myönnetty lainvastaisesti vapautus sakoista; valittajilla on edelleen välitön intressi vaatia sakkojen kumoamista.

Lainvastaisuus ja/tai olennaisten menettelymääräysten rikkominen, koska unionin yleinen tuomioistuin on virheellisesti pitänyt sakkoja oikeasuhteisina ja asianmukaisina.

Valittajat vaativat unionin tuomioistuinta käyttämään asetuksen N:o 1/2003 (1) 31 artiklaan perustuvaa täyttä harkintavaltaansa ja määrittämään seuraamukset uudelleen ja määrittämään kaikki tästä aiheutuvat seuraukset päätökselle.

(1) Perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, s. 1).
2)

Ovatko – edellä esitetyn perusteella – asetuksen nro 163/2006 115 §, 206 § ja 217 §, sellaisina kuin niitä on tulkittu hallinto-oikeudellisessa oikeuskäytännössä, siltä osin kuin niissä evätään hintojen tarkistaminen nk. erityisalojen sopimuksissa, erityisesti siltä osin kuin kyse on sopimuksista, joilla on muu kuin direktiivissä 2004/17 (1) tarkoitettu kohde mutta jotka liittyvät viimeksi mainittuun välineellisellä yhteydellä, yhteensopivia unionin oikeuden (erityisesti SEUT 4 artiklan 2 kohdan, SEUT 9 artiklan, SEUT 101 artiklan 1 kohdan e alakohdan, SEUT 106 artiklan, SEUT 151 artiklan – ja Torinossa 18.10.1961 allekirjoitetun Euroopan sosiaalisen peruskirjan ja vuoden 1989 työntekijöiden sosiaalisia perusoikeuksia koskevan yhteisön peruskirjan, joihin mainitussa artiklassa viitataan – SEUT 152 artiklan, SEUT 153 artiklan ja SEUT 156 artiklan, SEU 2 artiklan ja SEU 3 artiklan sekä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 28 artiklan) kanssa?
Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Finanzgericht München (Saksa) on esittänyt 4.7.2019 — BMW Bayerische Motorenwerke AG v. Hauptzollamt München

(Asia C-509/19)

(2019/C 328/23)

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Finanzgericht München

Pääasian asianosaiset

Kantaja: BMW Bayerische Motorenwerke AG

Vastaaja: Hauptzollamt München

Ennakkoratkaisukysymys

Onko sellaisen ohjelmiston kehittämiskustannukset, joka on kehitetty Euroopan unionissa, jonka ostaja on luovuttanut myyjälle vastikkeetta ja joka on ladattu maahantuotuun ohjaimeen, lisättävä maahantuodun tavaran kauppa-arvoon unionin tullikoodeksista 9.10.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 952/2013 (1) 71 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan, jos ne eivät sisälly maahantuodusta tavarasta tosiasiallisesti maksettuun tai maksettavaan hintaan?

(1) EUVL 2013, L 269, s. 1.
4)

Jos sillä on yksikköjä, joissa harjoitetaan samanaikaisesti sekä erityisalaan luonteenomaisesti liittyviä toimintoja että muita toimintoja, voidaanko kuitenkin katsoa, että ”välineellisyyden” käsite on — erityistä yleistä etua koskevan palvelun osalta — ymmärrettävä laajasti (kuten kansallisessa oikeuskäytännössä on tähän mennessä katsottu em. Consiglio di Staton täysistunnon vuonna 2011 antaman tuomion 16 mukaisesti), mikä estää viimeksi mainitulta kannalta direktiivin 2014/25/EU johdanto-osan 16 perustelukappaleen sekä 6 ja 13 artiklan periaatteiden noudattamisen, kun niissä mainitaan — sovellettavan lainsäädännön yksilöimiseksi — käsite, jonka mukaan sopimus on ”tarkoitettu” yhtä hankintoja koskevassa koodeksissa säädettyä toimintaa varten? Tästä syystä on selvennettävä, voivatko kaikki erityisalaa palvelevat toiminnot olla ”tarkoitettuja” asianomaista alaa varten — myös poissuljetuille aloille ominaisten lievennettyjen rajoittavien yksityiskohtaisten sääntöjen mukaisesti — hankintaviranomaisen aikomusten mukaan (mukaan lukien näin ollen sopimukset, joihin sisältyy sekä tavanomainen että erityinen ylläpito, siivous, sisustus sekä rakennusten huolto- ja ylläpitopalvelut tai muut niiden käyttötavat, jos ne on tarkoitettu asiakkaiden palvelemiseksi), jolloin tosiasiallisesti yksityistettyjä toimintoja ovat vain näiden ”ulkopuolelle jäävät” toiminnot, joita julkinen tai yksityinen subjekti voi harjoittaa vapaasti täysin eri aloilla sellaisen sääntelyn mukaisesti, joka kuuluu yksinomaan siviilikoodeksin ja yleisen tuomioistuimen toimivallan piiriin (viimeksi mainitusta esimerkkinä on nyt käsiteltävän asian kannalta varmasti Poste Italianen harjoittama pankkitoiminta, mutta samaa ei voitaisi sanoa sähköisen viestinnän välineiden toimittamisesta ja käytöstä, jos ne asetetaan koko konsernin toiminnan käyttöön, vaikka ne ovatkin erityisen tarpeellisia nimenomaan pankkitoimintaa varten). On lisäksi hyödyllistä korostaa ”epätasapainoa”, joka on aiheutunut tällä hetkellä voimassa olevasta rajoittavasta tulkinnasta, jolla on otettu vastaavien tai rinnakkaisten alojen hallinnointiin täysin erilaisia sääntöjä rakennusurakoita tai palveluja koskevien toimeksiantojen tekemistä varten: yhtäältä hankintoja koskevassa koodeksissa määrätään yksityiskohtaisista takeista toisen sopimuspuolen yksilöimiseksi, toisaalta yritykselle annetaan täysi neuvotteluvalta, jolloin tämä voi vapaasti tehdä sopimuksen yksinomaan omien taloudellisten etujensa perusteella, ilman että annettaisiin mitään avoimuutta koskevia takeita, joita edellytetään erityisalojen ja poissuljettujen alojen osalta.
C 288/15

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Curtea de Apel Constanța (Romania) on esittänyt 12.4.2019 — Ira Invest SRL v. Agenția de Plăți și Intervenție pentru Agricultură — Centrul Județean Tulcea

(asia C-304/19)

(2019/C 288/19)

Oikeudenkäyntikieli: romania

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Curtea de Apel Constanța

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Ira Invest SRL

Vastapuoli: Agenția de Plăți și Intervenție pentru Agricultură — Centrul Județean Tulcea

Ennakkoratkaisukysymys

Onko asetuksen (EU) N:o 1307/2013 (1) 4 artiklan 1 kohdan b, c, e ja f alakohtaa, 10 artiklaa, 21 artiklan 1 kohtaa ja 32 artiklan 1–5 kohtaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka nojalla pääasiassa esillä olevan kaltaisessa tilanteessa maanviljelijälle ei voida antaa tukioikeuksia, koska peltoalana käytetyt vesiviljelylaitosten maat eivät ole asetuksen 4 artiklassa tarkoitettua maatalousmaata?

(1) Yhteisen maatalouspolitiikan tukijärjestelmissä viljelijöille myönnettäviä suoria tukia koskevista säännöistä ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 637/2008 ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 73/2009 kumoamisesta 17.12.2013 annettu parlamentin ja neuvoston asetus (EU) N:o 1307/2013 (EUVL 2013, L 347, s. 608).
2)

Onko unionin oikeus erityisesti esteenä sille, että kansallisessa oikeudessa otetaan käyttöön järjestelmä, jossa sallitaan mahdollisuus saada niin sanottu helpotus huonosta velasta sillä edellytyksellä, että ajankohtana, jona palvelu on suoritettu tai tavarat on luovutettu, ja sitä päivää edeltävänä päivänä, jona veroilmoituksen oikaisu on jätetty tämän helpotuksen saamiseksi — velallinen ei ole maksukyvyttömyysmenettelyssä tai selvitystilassa — velkoja ja velallinen on rekisteröity aktiiviseksi arvonlisäverovelvollisiksi?
1)

Onko vuoden 2006 arvonlisäverodirektiivin (1) liitteessä III olevassa 1 kohdassa käytettyä käsitettä ”ihmisten elintarvikkeet” tulkittava siten, että sen piiriin on luettava elintarvikelainsäädäntöä koskevista yleisistä periaatteista ja vaatimuksista 28.1.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 178/2002 (2) 2 artiklan mukaisesti kaikki aineet tai tuotteet, myös jalostetut, osittain jalostetut tai jalostamattomat tuotteet, jotka on tarkoitettu tai joiden voidaan kohtuudella olettaa tulevan ihmisten nautittaviksi? Jos tähän kysymykseen vastataan kieltävästi, miten kyseisen käsitteen sisältö on sitten määriteltävä?
C 246/10

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Verwaltungsgericht Berlin (Saksa) on esittänyt 19.4.2019 — Ingredion Germany GmbH v. Saksan valtio

(asia C-320/19)

(2019/C 246/10)

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Verwaltungsgericht Berlin

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Ingredion Germany GmbH

Vastaaja: Saksan valtio

Ennakkoratkaisukysymys

Onko Euroopan komission päätöksen 2011/278/EU (1) 18 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ja 2 kohdan toista alakohtaa, luettuna yhdessä direktiivin 2003/87/EY (2) 3 artiklan h alakohdan ja 10 a artiklan kanssa, tulkittava siten, että uusien osallistujien osalta polttoaineeseen liittyvällä tuotantotasolla asiaankuuluva kapasiteetin käyttöaste on rajoitettu arvoon, joka on alle 100 prosenttia?

(1) Päästöoikeuksien yhdenmukaistettua maksutta tapahtuvaa jakoa koskevien unionin laajuisten siirtymäsäännösten vahvistamisesta direktiivin 2003/87/EY 10 a artiklan mukaisesti 27.4.2011 annettu komission päätös 2011/278/EU (EUVL 2011, L 130, s. 1).

(2) Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta unionissa ja neuvoston direktiivin 96/61/EY muuttamisesta 13.10.2003 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2003/87/EY (EYVL 2003, L 275, s. 32).
4)

Arvioitaessa, harjoittaako yhtiö pääosaa toiminnastaan yhtiössä määräysvaltaa käyttävän kunnan hyväksi, otetaanko kuntaan kohdistuvaa liikevaihtoa laskettaessa huomioon kunnan omistaman, rautateiden ja maanteiden julkisista henkilöliikennepalveluista sekä neuvoston asetusten (ETY) N:o 1191/69 ja (ETY) N:o 1107/70 kumoamisesta annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1370/2007 (2) (palvelusopimusasetus) mukaista liikennettä harjoittavan yhtiön liikevaihto, joka kertyy yhtiölle kunnan palvelusopimusasetuksen mukaisena toimivaltaisena viranomaisena järjestämästä liikenteestä?
3)

Onko SEU 19 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa, luettuna yhdessä perusoikeuskirjan 47 artiklan kanssa, kuten myös tehokkuusperiaatetta, ainakin sellaisen kansallisen oikeusjärjestyksen osalta, jossa perustuslaissa säädetään tuomioistuinten riippumattomuuden ja puolueettomuuden takaamiseksi perusoikeudesta siihen, että tuomareiden käsittelemät asiat jaetaan etukäteen yleisten sääntöjen perusteella määräytyvän tehtäväjaon mukaisesti, tulkittava siten, että oikeudenkäynnin osapuolen, jolla on epäilyjä 1) tuomioistuimen sisäistä tehtäväjakoa koskevan sellaisen määräyksen lainmukaisuudesta, joka voi vaikuttaa ennakolta sitä koskevassa menettelyssä tehtävään päätökseen tai 2) sen lainmukaisuudesta, että kyseinen asia on jaettu tietylle tuomarille, on voitava tehdä vielä ennen tuomioistuinratkaisun antamista näiden epäilyjen osalta valitus (joka ei rasita kyseistä osapuolta kohtuuttomasti taloudellisesti) toiseen tuomioistuimeen, jolla on täysi valvontavalta lainvastaisena pidettävän toimen lainmukaisuuden tutkimiseen? Jos edelliseen kysymykseen vastataan kieltävästi: Onko joitain muita määräyksiä, jotka lainsäätäjän on taattava ja joilla turvataan, että oikeudenkäynnin osapuolella on vielä ennen tuomioistuinratkaisun antamista mahdollisuus varmistaa sitä koskeva perusoikeutensa, että asian käsittelee tuomari, jolla on toimivaltasääntöjen mukainen toimivalta, noudattamisen lainmukaisuus?
2)

Onko Euroopan unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä, erityisesti tuomion Almos (C-337/13) 23 kohtaa, tuomion Di Maura (C-246/16) 20–29 kohtaa ja — analogisesti — tuomion T-2 (C-396/16) 31–45 kohtaa, tulkittava siten, että kun kyse on jäsenvaltiolle arvonlisäverodirektiivin 90 artiklan 1 kohdassa asetetusta velvollisuudesta alentaa jälkikäteen veron perustetta, tilanne, jossa ostaja on täysin tai osittain laiminlyönyt vastasuorituksen maksamisen, on erotettava tilanteesta, jossa myyjän saatavasta on tullut lopullisesti perintäkelvoton, siten, että ensimmäisessä tilanteessa jäsenvaltio voi käyttää 90 artiklan 2 kohdassa säädettyä poikkeamismahdollisuutta, kun taas toisessa tilanteessa tällainen poikkeaminen on poissuljettua, ja onko kyseisellä jäsenvaltiolla tuossa tapauksessa joka tapauksessa velvollisuus antaa mahdollisuus veron perusteen jälkikäteiseen alentamiseen?
Valitus, jonka Andrew Clarke on tehnyt 3.4.2019 unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-731/18, Clarke v. komissio, 25.3.2019 antamasta tuomiosta

(asia C-284/19 P)

(2019/C 213/12)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Asianosaiset

Valittaja: Andrew Clarke (edustaja: E. Lock, Solicitor)

Muu osapuoli: Euroopan komissio

Vaatimukset

Valittaja vaatii, että unionin tuomioistuin

— palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta tämä voi käsitellä asian unionin tuomioistuimen toteamukset huomioon ottaen

— määrää, että viimeistään 12.4.2019 (tai muuna päivänä, johon asti 50 artiklan mukaista määräaikaa mahdollisesti pidennetään) a) unionin yleinen tuomioistuin käsittelee asian sellaisen aikataulun mukaisesti ja siten, että se voi ratkaista asian lopullisesti b) komissio toimittaa välitoimena Yhdistyneelle kuningaskunnalle perustellun lausunnon, jossa se ilmaisee kantansa unionin oikeuden rikkomisista, jotka käyvät ilmi sen valittajalle 25.10.2018 osoittamasta kirjeestä

— määrää, että osapuolet voivat pyytää unionin yleiseltä tuomioistuimelta tarvittaessa lisäohjeita

— velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Valittaja vetoaa valituksensa tueksi yhteen ainoaan valitusperusteeseen.

Unionin yleinen tuomioistuin on 25.3.2019 antamassaan määräyksessä arvioinut väärin valittajan kanteen tarkoituksen, kun se on katsonut virheellisesti, että valittajalla ei ole kanneoikeutta ja että unionin yleinen tuomioistuin ei ole toimivaltainen antamaan asiassa ratkaisua.

Valittaja ei ole vaatinut, että komissio käynnistää rikkomusmenettelyn Yhdistynyttä kuningaskuntaa vastaan. Kumoamisvaatimukset koskevat komission kahta päätöstä, joista toista unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut virheellisesti. Tältä osin oikeuskäytäntö, johon unionin yleinen tuomioistuin on tukeutunut, ei puolla näkemystä, jota varten siihen viitataan, tai se on merkityksetön. Valittajalla on oikeus vaatia kyseisten päätösten kumoamista, koska ne on osoitettu hänelle ja/tai ne koskevat häntä suoraan ja erikseen. Vaihtoehtoisesti valittajalla on SEUT 265 artiklaan perustuva kanneoikeus, koska komissio on laiminlyönyt ratkaisun tekemisen, kun se ei ole antanut perusteltua lausuntoa Yhdistyneelle kuningaskunnalle, mikä on sille SEUT 258 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla kuuluva velvollisuus, sillä komissio katsoi implisiittisesti toisessa päätöksessään SEUT 258 artiklan toisen kohdan mukaisen harkintavaltansa nojalla, että Yhdistynyt kuningaskunta oli rikkonut unionin oikeutta. Tästä syystä perustelu lausunto olisi osoitettava myös valittajalle ja/tai sen pitäisi koskea valittajaa suoraan ja erikseen. Valittajalla on myös oikeus hakea SEUT 265 artiklaan perustuvaan vaatimukseensa liittyvää kieltomääräystä tai välitoimia.
—

unionin yleisen tuomioistuimen asiassa T-416/16, Razan Othman v. Euroopan unionin neuvosto, 12.12.2018 antama tuomio on kumottava ja asiassa on annettava uusi, seuraavansisältöinen ratkaisu: — on kumottava 27.5.2016 annettu päätös (YUTP) 2016/850 (1) ja sen myöhemmät täytäntöönpanotoimet siltä osin kuin ne koskevat valittajaa — on velvoitettava Euroopan unionin neuvosto korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
—

Ensimmäinen valitusperuste — oikeudelliset virheet ja/tai ilmeinen virhe tai perustelujen puutteellisuus myynnistä kieltäytymisen osalta — Ensimmäinen alaperuste: valittaja väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen toteamukset siitä, ettei tuomiossa Bronner esitettyjä SEUT 102 artiklassa tarkoitettua käyttöoikeuden epäämistä koskevia edellytyksiä voida soveltaa, jos käyttöoikeuden antamista koskevasta velvollisuudesta on säädetty etukäteen, ovat virheelliset. Se pitää virheellisenä myös unionin yleisen tuomioistuimen toteamusta, jonka mukaan tuomiossa Bronner mainitun ”välttämättömyyttä” koskevan edellytyksen ei tarvitse täyttyä, koska aikaisemmin annetussa lainsäädännössä oli jo tunnustettu tarve ”käyttöoikeuden tarjoamiseen kantajan tilaajayhteyksiin”, minkä vuoksi komission ei tarvinnut tutkia ”välttämättömyyttä” (uudelleen) SEUT 102 artiklan kannalta. — Toinen alaperuste: valittaja esittää, että unionin yleisen tuomioistuimen toteamus siitä, että unionin tuomioistuimen tuomio TeliaSonera tukee näkemystä, jonka mukaan valittajan myynneistä kieltäytymisen edellytykseksi ei voida asettaa sen osoittamista, että tuomiossa Bronner mainitut edellytykset täyttyvät, on oikeudellisesti virheellinen. — Kolmas alaperuste: valittaja esittää, että unionin yleisen tuomioistuimen toteamus siitä, että tuomiossa Clearstream kyseessä ollut tilanne oli erotettava valittajan tilanteesta, sillä valittajasta poiketen kyseessä ei ollut entinen valtion monopoli tai aikaisempaan sääntelyyn perustunut käyttöoikeuden antamista koskeva velvollisuus, on oikeudellisesti virheellinen. — Neljäs alaperuste: valittaja esittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen ja/tai ilmeisen virheen taikka perusteli puutteellisesti ratkaisunsa, kun se katsoi, että tulkinnallinen kieltäytyminen ei välttämättä ole vähemmän vakava kuin todellinen kieltäytyminen ja että tapauskohtainen arviointi on tarpeen. — Viides alaperuste: valittaja esittää, että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen ja/tai ilmeisen arviointivirheen, kun se totesi, että valittajan asema entisenä valtion monopolina muodosti oikeudellisen perusteen tuomiossa Bronner esitettyjen edellytysten jättämiselle soveltamatta nyt käsiteltävässä asiassa.
2)

Onko asetusta (EY) N:o 883/2004 tulkittava primaarioikeuden valossa siten, että jäsenvaltio on entisenä asuin- ja työskentelyvaltiona velvollinen maksamaan Itävallan kuntoutusrahan kaltaisia etuuksia toisessa jäsenvaltiossa asuvalle henkilölle, jos kyseisen henkilön osalta suurin osa sairaus- ja eläkevakuutuskausista on täyttynyt kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa työntekijänä (ajallisesti vuosia sitten tapahtuneen asuinpaikan siirtämisen jälkeen) eikä hän siitä lähtien ole saanut entisestä asuin- ja työskentelyvaltiostaan sairaus- ja eläkevakuutusetuuksia?
Jos ensimmäisen kysymyksen a alakysymykseen on vastattava myöntävästi, onko Bryssel Ia -asetuksen 24 artiklan johdantolausetta ja 5 alakohtaa tulkittava siten, että tapauksessa, jossa jäsenvaltion tuomioistuin on myöntänyt luvan panna omaisuutta vakuustakavarikkoon saamisen turvaamiseksi ja tämä vakuustakavarikko on tämän jälkeen määrätty toisessa jäsenvaltiossa, sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa omaisuus on määrätty pantavaksi vakuustakavarikkoon saamisen turvaamiseksi, on yksinomainen toimivalta käsitellä kyseisen vakuustakavarikon kumoamista koskeva vaatimus?
b)

Onko vastattaessa ensimmäiseen kysymykseen merkitystä sillä, että kyseinen jäsenvaltio on tehnyt nestekaasualalla toimivia markkinaosapuolia, kuten nestekaasuasemien pitäjiä sekä nestekaasun tuottajia, myyjiä ja kuljettajia, edustavien järjestöjen kanssa nestekaasusäiliöajoneuvojen kuumuudenkestävää suojavaippaa koskevan turvallisuussopimuksen (Safety Deal hittewerende bekleding op LPG-autogastankwagens), jossa sopimuspuolet sitoutuvat kuumuudenkestävän suojavaipan käyttöön, ja että kyseinen jäsenvaltio on tähän liittyen antanut päätöksissä, joilla on seurauksia onnettomuuden vaikutuksiin, noudatettavia nestekaasuasemien ulkoiseen turvallisuuteen liittyviä vaikutusetäisyyksiä koskevan yleiskirjeen (Circulaire effectafstanden externe veiligheid LPG-tankstations voor besluiten met gevolgen voor de effecten van een ongeval), jossa on vahvistettu täydentävät riskienhallintatoimet, joiden yhteydessä lähtökohtaisesti oletetaan, että nestekaasu tuodaan nestekaasuasemille säiliöajoneuvoilla, joissa on kuumuudenkestävä suojavaippa?
2.

Toisen valitusperusteen mukaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisia virheitä todetessaan, että vuosilomapäivien lukumäärän vähentäminen, josta virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen liitteessä X olevassa uudessa 6 artiklassa säädetään, vaikuttaa kantajien vuosilomaoikeuteen. Ensinnäkin katsoessaan, että tietyissä tapauksissa direktiiviin (nyt kyseessä olevassa tapauksessa direktiiviin 2003/88 (1)) voidaan vedota toimielimiä vastaan, unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt noudattamatta vakiintunutta oikeuskäytäntöä, jonka mukaan direktiivit on osoitettu jäsenvaltioille eikä unionin toimielimille ja elimille, joten direktiivin säännöksissä ei voida sellaisenaan katsoa asetettavan velvoitteita toimielimille niiden ja niiden henkilöstön välisissä suhteissa. Toiseksi unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohtaa koskevissa perusoikeuskirjan valmistelukunnan puheenjohtajiston selityksissä mainitun direktiivin 2003/88 sisältö sitoo lainsäätäjää. Kolmanneksi unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt huomiotta, mikä ulottuvuus on perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdalla, jonka tavoitteena ei ole — toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on katsonut — parantaa elin- ja työoloja vaan taata riittävä suojan taso kaikille työntekijöille unionissa. Neljänneksi unionin yleinen tuomioistuin on katsoessaan, että virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen liitteessä X olevassa 6 artiklassa loukataan perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdassa taattua vuosilomaoikeutta, tehnyt oikeudellisen virheen, koska kolmansissa maissa työskentelevillä virkamiehillä olevien lomapäivien kokonaismäärä on selvästi suurempi kuin direktiivissä 2003/88 säädetty vähimmäismäärä, joka on 20 päivää.