ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
92.

Tämä on se systematiikka, jonka osa asetus N:o 216/96 on. Tämän asetuksen kuudennen perustelukappaleen mukaan asetuksen tavoitteena on ”täydentää” asetuksessa N:o 2868/95 jo vahvistettuja asetuksen N:o 207/2009 täytäntöönpanosääntöjä etenkin siltä osin kuin on kyse valituslautakuntien organisoinnista ja suullisesta käsittelystä. Sen tarkoituksena ei siis ole korvata asetuksilla N:o 207/2009 ja 2868/95 vahvistettuja sääntöjä eikä liioin luoda erityissäädöstä, joka koskisi SMHV:n valituslautakuntiin tehtyjä valituksia. Siinä ei olisi järkeä, koska asetuksen N:o 207/2009 60 artiklassa vahvistetaan tällaisiin valituksiin sovellettavat menettelysäännöt, kuten on jo todettu.
46.

Tässä yhteydessä ei ole tarpeen tutkia, onko kyseisiin direktiiveihin sisältyvillä toiminnan kuvauksilla tosiasiallisesti ratkaiseva merkitys arvonlisäverodirektiivin 135 artiklan 1 kohdan a alakohdassa käytettävien vakuutuksenvälittäjän ja vakuutusasiamiehen käsitteiden tulkinnan kannalta. Vaikka unionin tuomioistuin on joissain ratkaisuissaan jo viitannut täydentävästi direktiiviin 77/92, ( 33 ) on otettava huomioon, että mainituilla direktiiveillä edistetään vakuutusedustajien vapaata liikkuvuutta, ( 34 ) kun taas käsiteltävässä asiassa tutkittavalla vapautuksella on toisenlaiset tavoitteet, kuten edellä on nähty. ( 35 ) Vastaavanlaisessa tilanteessa unionin tuomioistuin on näin ollen katsonut, ettei lääkäreiden vapaan liikkuvuuden helpottamiseen tähtäävä direktiivi ole merkityksellinen arvonlisäverovapautusten kannalta. ( 36 )
3.

Asetuksen N:o 207/2009 11 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”Yhteisön tavaramerkkiä on pidettävä siitä yrityksestä erillisenä varallisuusesineenä, jonka tavaroita tai palveluja se edustaa. Tavaramerkin on oltava luovutettavissa, jollei ensisijaisesta tarpeesta välttää muutoksen aiheuttama yleisön harhaanjohtaminen muuta johdu. Tavaramerkki on myös voitava antaa pantiksi kolmannelle tai siihen on voitava perustaa käyttölupia.”
8.

Käsiteltävässä asiassa esitetyssä ennakkoratkaisupyynnössä on ennen kaikkea kyse 28.10.2009 tehdyn komission päätöksen 2011/5/EY (jossa käsitellään Espanjan erityisen verojärjestelmän, joka koskee ulkomaisten omistusosuuksien hankkimisesta johtuvan rahoituksellisen liikearvon kirjaamista kuluksi, valtiontukinäkökohtia) tulkinnasta, sellaisena kuin Espanjan kuningaskunta on sitä soveltanut. ( 9 ) Ennakkoratkaisupyynnössä tuodaan myös esille kysymys siitä, ovatko yhtäältä komission päätös aloittaa SEUT 108 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely valtiontuesta SA.35550 (13/C) (ex 13/NN, ex 12/CP) – Omistusosuuden hankkimisesta ulkomaisissa kohteissa johtuvan rahallisen liikearvon kirjaaminen kuluksi – ( 10 ) ja toisaalta valtiontuesta SA.35550 (13/C) (ex 13/NN) (ex 12/CP), jonka Espanja on toteuttanut, omistusosuuden hankkimisesta ulkomaisissa kohteissa johtuvan rahallisen liikearvon kirjaamisesta kuluksi koskevasta järjestelmästä 15.10.2014 annettu komission päätös (EU) 2015/314 (tiedoksiannettu numerolla C(2014) 7280) ( 11 ) päteviä.
143.

Kolmanneksi Telefónican esittämien perustelujen pohjalta ei myöskään voida todeta, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt päätelmiä, jotka ovat ilmeisessä ristiriidassa lain nro 8/2009 2 §:n 2 momentin sanamuodon kanssa. Lain esitöiden osalta on todettava, etteivät ne ole sitovia ja että Espanjan valtion täydentävää rahoitusosuutta ei ilmeisestikään voida sulkea Telefónican toimittaman otteen perusteella pois. Se, että kyse on toissijaisesta tilanteesta, on nähdäkseni myöskin vailla merkitystä. Unionin yleinen tuomioistuin mainitsee tällaisen tilanteen olemassaolosta käyttäen sellaista sanamuotoa, joka on riittävä valituksenalaisen tuomion 101 kohtaan sisältyvään siihen päätelmään päätymiseksi, jonka mukaan Espanjan valtiolla on velvollisuus kattaa erotus RTVE:n käytettävissä olevien rahoituslähteiden ja sille julkisen palvelun velvoitteiden täyttämisestä aiheutuvien kokonaiskustannusten välillä.
98.

Tämän laskun laatijaa koskevan valvontatehtävän osalta myös nyt käsiteltävän kaltaisessa tapauksessa on siten lähtökohtaisesti oikeasuhteista, että verovelvollisen on saatava sopimuskumppaninsa oikaisemaan lasku, jotta se voi vedota vähennysoikeuteensa. Näin on joka tapauksessa silloin, kun vaatimus laskun oikaisemisesta ei johda siihen, että vähennysoikeuden sisältö muuttuu. Tältä osin asiaa on mahdollisesti arvioitava toisin, jos unionin tuomioistuin tulee samanaikaisesti vireillä olevassa asiassa ( 48 ) siihen tulokseen, että laskun oikaisemisesta – prima facie arvonlisäverodirektiivin 167 artiklan vastaisesti – voi myös seurata, että vähennysoikeus syntyy myöhemmin. ( 49 )
88.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Juzgado de Primera Instancia no 2 de Santanderin (Santanderin alioikeus nro 2) ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 6 ja 7 artiklassa kuluttajille taattu suoja merkitsee, ettei yhteen tai useampaan sopimusehtoon aikaisemmin viran puolesta kohdistettu valvonta voi rajoittaa kansallisen tuomioistuimen velvollisuutta tutkia sopimuksen muiden ehtojen kohtuuttomuutta viran puolesta menettelyn myöhemmässä vaiheessa. 2) Kansallisen tuomioistuimen on tutkiessaan, onko pääasiassa kyseessä olevaan sopimukseen sisältyvän kaltainen ennenaikaista erääntymistä koskeva ehto mahdollisesti kohtuuton, selvitettävä ensinnäkin, edellyttääkö ehtoon turvautuminen, että kuluttaja on laiminlyönyt olennaisen sopimusvelvoitteen täyttämisen; toiseksi, onko laiminlyönti riittävän vakava lainan kestoon ja määrään nähden; kolmanneksi, rikotaanko laiminlyönnillä asiaan sovellettavia kansallisia dispositiivisia sääntöjä, ja neljänneksi, säädetäänkö kansallisessa lainsäädännössä riittävistä ja tehokkaista keinoista, joilla kuluttajat voivat välttää tällaisen ehdon vaikutukset. 3) Direktiivin 93/13 4 artiklaa on tulkittava siten, että kansallisen tuomioistuimen kuuluu sopimusehtoja tutkiessaan ottaa huomioon tavaroiden ja palvelujen hinta-laatusuhde, joka ilmenee lainasopimuksesta kokonaisuutena; kansallisessa lainsäädännössä asetetut hintarajoitukset; helposti ennakoitavissa olevat myöhemmät olosuhteet ja jo olemassa olevat mutta sopimuksentekoajankohtana vain jommankumman osapuolen tiedossa olevat olosuhteet sekä sopimuksenteon jälkeiset olosuhteet, kunhan tällaisiin myöhempiin olosuhteisiin viittaaminen perustuu sopimuksentekoajankohdan kansallisen lainsäädännön tutkimiseen. 4) Direktiiviä 93/13 on tulkittava — yhtäältä siten, ettei se ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännökselle, joka koskee ennenaikaista erääntymistä kiinnelainasopimuksen yhteydessä, jos kansallinen säännös ei ensinnäkään ole pakottava eikä dispositiivinen, jos toiseksi sen soveltaminen riippuu yksinomaan osapuolten sopimuksesta, jos sillä ei kolmanneksi vaikuteta siihen, miten kansallinen tuomioistuin, jossa on vireillä tähän sopimukseen perustuva kiinnitetyn kiinteistön ulosmittausmenettely, arvioi ennenaikaista erääntymistä koskevan ehdon kohtuuttomuutta, ja jos se ei neljänneksi ole esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin ei sovella kyseistä ehtoa, jos sen on katsottava, että ehto on direktiivin 93/13 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuin tavoin kohtuuton, — ja toisaalta siten, ettei kyseinen kansallinen säännös ole esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin, joka on todennut sopimusehdon kohtuuttomaksi, on velvollinen toteamaan sen pätemättömäksi, vaikka lainanantaja on käytännössä noudattanut kansallisessa säännöksessä säädettyjä edellytyksiä.
52.

Totean, ettei unionin tuomioistuin ole määritellyt erityisiä eriyttämistä koskevia arviointiperusteita, vaan se on hyväksynyt tiettyä joustavuutta rinnastamisperiaatteen soveltamisessa. Unionin lainsäätäjä, joka on halunnut vahvistaa aiemman oikeuskäytännön lailla, ei ole saattanut tätä oikeuskäytännön suomaa joustavuutta kyseenalaiseksi. Koska tarkasti lueteltuja oikeuskäytäntöön perustuvia tai lakisääteisiä arviointiperusteita ei ole, katson, että rinnastamisperiaate edellyttää sellaisen vertailevan menetelmän käyttämistä, joka on analoginen vertailevassa oikeustieteessä käytetyn funktionaalisen vastaavuuden menetelmän kanssa, ( 31 ) jossa muodollisten eroavuuksien tuolta puolen ei pyritä etsimään asianomaisten etuuksien täyttä samanlaisuutta vaan funktionaalista analogiaa. Tuomio Klöppel ( 32 ) on merkittävä tässä yhteydessä, koska siinä todetaan ainoastaan, että kotihoidontuki Saksassa on ”vastaava” kuin lapsenhoitoavustus Itävallassa ilman, että olisi tutkittu, olivatko nämä kaksi etuutta täsmälleen samat.
57.

Unionin tuomioistuin on todennut, että vaikka Bryssel I -asetuksen 5 artiklan 1 alakohdan a alakohdassa ei edellytetäkään sopimuksen tekemistä, velvoitteen tunnistaminen on kuitenkin välttämätöntä tämän säännöksen soveltamiseksi, koska tuomioistuimen toimivalta vahvistetaan kyseisen säännöksen nojalla sen paikkakunnan mukaan, jossa kanteessa tarkoitettu velvoite on täytetty tai täytettävä. Jotta voidaan soveltaa 5 artiklan 1 alakohdan a alakohtaa, joka koskee erityistä toimivaltaa, on ”määriteltävä se oikeudellinen velvoite, johon henkilö on vapaaehtoisesti antanut suostumuksensa suhteessa toiseen osapuoleen ja johon kanne perustuu”. ( 30 ) Säännöksen tulkinta ilman tällaisen edellytyksen asettamista menisi Bryssel I -asetuksessa tarkoitettuja tilanteita pidemmälle.
8.

Direktiivin 2013/32 46 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että hakijoilla on oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tuomioistuimessa muutoksen hakemiseksi: a) päätökseen, joka koskee heidän tekemäänsä kansainvälistä suojelua koskevaa hakemusta, mukaan lukien: i) päätös hakemuksen katsomisesta perusteettomaksi pakolaisaseman ja/tai toissijaisen suojeluaseman suhteen; ii) päätös hakemuksen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumisesta 33 artiklan 2 kohdan perusteella; iii) jäsenvaltion rajalla tai sen kauttakulkualueilla 43 artiklan 1 kohdan mukaisesti tehty päätös; iv) päätös jättää tutkinta suorittamatta 39 artiklan nojalla; b) kieltävään päätökseen hakemuksen ottamisesta uudelleen tutkittavaksi sen jälkeen, kun tutkinta on keskeytetty 27 ja 28 artiklan nojalla; c) päätökseen kansainvälisen suojelun poistamisesta 45 artiklan nojalla. – – 3. Edellä olevan 1 kohdan noudattamiseksi jäsenvaltioiden on varmistettava, että tehokkaat oikeussuojakeinot sisältävät sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen ex nunc -tutkimisen kaikilta osin, mukaan lukien tarvittaessa kansainvälisen suojelun tarpeen tutkiminen direktiivin 2011/95/EU mukaisesti, ainakin muutoksenhakumenettelyissä ensimmäisessä oikeusasteessa. 4. Jäsenvaltioiden on säädettävä kohtuullisista määräajoista ja muista tarpeellisista säännöistä, joita hakijan on noudatettava käyttäessään oikeuttaan tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin 1 kohdan nojalla. Määräajat eivät saa tehdä tämän oikeuden käyttöä mahdottomaksi tai liian vaikeaksi. – – 5. Jäsenvaltion on sallittava hakijoiden jäädä alueelleen siihen asti, kun määräaika, jonka kuluessa näiden on käytettävä oikeuttaan tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin, on päättynyt, ja silloin, kun tällaista oikeutta on käytetty määräajassa, odottamaan muutoksenhaun tulosta, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 6 kohdan soveltamista. 6. Kun kyseessä on a) päätös katsoa hakemus ilmeisen perusteettomaksi 32 artiklan 2 kohdan mukaisesti tai perusteettomaksi 31 artiklan 8 kohdan mukaisen tutkinnan perusteella – –; b) päätös hakemuksen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumisesta 33 artiklan 2 kohdan a, b tai d alakohdan perusteella; c) päätös kieltäytyä hakijan tapauksen ottamisesta uudelleen tutkittavaksi sen jälkeen, kun tutkinta on keskeytetty 28 artiklan mukaisesti; tai d) päätös olla tutkimatta hakemusta tai olla tutkimatta hakemusta kokonaisuudessaan 39 artiklan mukaisesti, tuomioistuimella on oltava valtuudet ratkaista joko hakijan pyynnöstä tai omasta aloitteestaan, saako hakija jäädä jäsenvaltion alueelle, jos päätöksen seurauksena hakijan oikeus jäädä jäsenvaltioon lakkaa ja kun kansallisessa lainsäädännössä ei ole tällaisissa tapauksissa säädetty oikeudesta jäädä jäsenvaltion alueelle odottamaan muutoksenhaun tulosta. – – 8. Jäsenvaltioiden on sallittava hakijan jäädä alueelleen odottamaan tulosta 6 ja 7 kohdassa tarkoitetusta menettelystä, jossa ratkaistaan, saako hakija jäädä jäsenvaltion alueelle. – –”
33.

Vapautuksia on toki tulkittava suppeasti, koska ne muodostavat poikkeuksia yhdenmukaistetun valmisteveron periaatteeseen. Tässä tapauksessa minusta näyttää kuitenkin siltä, että asian ydin on toisaalla. On päätettävä, kuuluuko ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen unionin tuomioistuimelle esittämä tapaus pakollisten vapautusten vai vapaaehtoisten vapautusten piiriin. Epäselvissä tapauksissa unionin tuomioistuimen olisi mielestäni unionin oikeuden yhtenäistä soveltamista koskevan vaatimuksen nojalla asetettava etusijalle unionin tasolla määriteltyjen pakollisten vapautusten järjestelmä erityisesti silloin, kun näiden pakollisten vapautusten nimenomaisena kohteena on pääasiassa kyseessä olevien tuotteiden eli lääkkeiden luokka. Direktiivin 92/83 27 artiklan 1 kohdan d alakohta on tällöin luonteeltaan erityissäännös kyseisen direktiivin 27 artiklan 2 kohdan d alakohtaan nähden. Lisäksi on syytä ottaa huomioon, että unionin tuomioistuin on jo useita kertoja korostanut, että ”direktiivin 92/83 27 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen tuotteiden vapauttaminen valmisteverosta on pääsääntö ja vapautuksen epääminen poikkeuksellista” ( 11 ).
7.

GATT 1994 ‑sopimuksen VI artiklan 1 kohdassa määrätään yksityiskohtaisesti: ”Sopimuspuolet myöntävät, että dumping, jonka avulla jonkin maan tuotteita tuodaan kaupaksi johonkin toiseen maahan alle tuotteiden normaaliarvon, on tuomittavaa – –. Tätä artiklaa soveltaessa on katsottava, että jokin tuote on saatettu kauppaan jossakin tuontimaassa alle sen normaalin arvon, jos maasta toiseen viedyn tuotteen hinta on a) alhaisempi kuin samanlaisen tuotteen verrattavissa oleva hinta tavallisessa kaupankäynnissä, kun tuote on tarkoitettu viejämaan omaan kulutukseen – –”
119.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Amtsgericht Laufenin esittämiin kysymyksiin seuraavasti: 1) Oikeudesta tulkkaukseen ja käännöksiin rikosoikeudellisissa menettelyissä 20.10.2010 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2010/64/EU 1 artiklan 2 kohtaa ja 2 artiklan 1 ja 8 kohtaa on tulkittava siten, että niiden kanssa ei ole ristiriidassa pääasiassa kyseessä olevan kaltainen jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa säädetään tietyn kielen käytöstä kyseisen valtion tuomioistuinten oikeudenkäyntikielenä. Näitä samoja säännöksiä on kuitenkin tulkittava siten, että niiden mukaan rikostuomion kohteena oleva henkilö, joka ei ymmärrä oikeudenkäyntikieltä, voi hakea tuomioon muutosta omalla kielellään ja että toimivaltaisen tuomioistuimen on direktiivin 2 artiklassa tarkoitetun syytetyn henkilön tulkkausta koskevan oikeuden nojalla otettava käyttöön keinot, joilla varmistetaan muutoksenhaun kääntäminen oikeudenkäyntikielelle. 2) Tiedonsaantioikeudesta rikosoikeudellisissa menettelyissä 22.5.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2012/13/EU 2 artiklaa, 3 artiklan 1 kohdan c alakohtaa ja 6 artiklan 1 ja 3 kohtaa on tulkittava siten, että niiden kanssa ei ole ristiriidassa pääasiassa kyseessä olevan kaltainen jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa säädetään, että rikosoikeudellisessa menettelyssä syytetyn henkilön, joka ei asu kyseisessä valtiossa, on nimettävä asiamies, jolle annetaan tiedoksi häntä koskeva rangaistusmääräys ja joka toimittaa määräyksen hänelle tavallisella kirjeellä, kunhan tämä menettelyllinen järjestelmä ei johda siihen, että kyseisellä henkilöllä ei ole tämän valtion lainsäädännössä säädettyä kahden viikon määräaikaa, jonka kuluessa hän voi vastustaa rangaistusmääräystä ja jonka on alettava kulua siitä hetkestä, jona henkilö saa jollain tavalla tiedon mainitusta määräyksestä.
8.

Vähentämisohjelmasta säädetään VOC-direktiivin liitteessä II B seuraavaa: ”1. Periaatteet Vähentämisohjelman tarkoituksena on mahdollistaa toiminnanharjoittajalle päästöjen vähennysten saavuttaminen muilla keinoin ja siten, että vähennykset vastaavat vähennyksiä, jotka saavutettaisiin päästöjen raja-arvoja soveltamalla. Tätä varten toiminnanharjoittaja voi käyttää mitä vähentämisohjelmaa tahansa, joka on erityisesti suunniteltu hänen laitokselleen edellyttäen, että lopuksi saavutetaan vastaava päästöjen vähennys. Jäsenvaltioiden on toimitettava direktiivin 11 artiklan mukaisesti komissiolle tietoja edistymisestä vastaavan päästöjen vähennyksen saavuttamisessa ja vähennysohjelman soveltamisessa saaduista kokemuksista. 2. Käytäntö Käytettäessä maaleja/pinnoitteita, lakkoja, liimoja tai painovärejä voidaan käyttää seuraavaa ohjelmaa. Jos seuraava menetelmä ei sovellu, toimivaltainen viranomainen voi sallia toiminnanharjoittajan käyttää jotakin muuta vaihtoehtoista ja sitä tyydyttävää poikkeuslupaohjelmaa, jolla saavutetaan tässä esitetyt periaatteet. Ohjelmassa on otettava huomioon seuraavat seikat: i) jos vähän liuotinta sisältävien tai liuotinta sisältämättömien korvaavien aineiden kehitys on yhä meneillään, toiminnanharjoittajalle on myönnettävä lisäaikaa omien päästöjen vähennysohjelmiensa toimeenpanemiseksi, ii) päästövähennysten vertailukohteen pitäisi vastata mahdollisimman tarkoin ilman vähennystoimenpiteitä syntyviä päästöjä. Seuraava ohjelma on tarkoitettu laitoksille, joiden tuotteen kiintoainepitoisuuden voidaan olettaa pysyvän muuttumattomana, ja sitä käytetään päästövähennysten vertailukohteen määrittelemiseksi. i) Toiminnanharjoittajan on esitettävä päästöjen vähentämisohjelma, joka sisältää erityisesti käytettävien kokonaismäärien keskimääräisen liuotinpitoisuuden vähennyksiä ja/tai kiintoaineiden tehokkaampaa käyttöä laitoksen kokonaispäästöjen vähentämiseksi määrättyyn prosenttiin vuosittaisista vertailupäästöistä eli päästöjen tavoitearvoon. Tämä on tehtävä seuraavan aikataulun mukaisesti: Ajanjakso Vuosittaisten päästöjen sallittu enimmäismäärä Uudet laitokset Olemassa olevat laitokset 31.10.2001 mennessä 31.10.2004 mennessä 31.10.2005 mennessä 31.10.2007 mennessä Tavoitearvo × 1,5 Tavoitearvo ii) vuosittainen vertailupäästö lasketaan seuraavasti: a) Määritetään vuodessa kulutetun maalin/pinnoitteen ja/tai painovärin, lakan tai liiman sisältämän kiintoaineen kokonaismassa. Kiintoainetta ovat kaikki sellaiset aineet maaleissa/pinnoitteissa, painoväreissä, lakoissa tai liimoissa, joista tulee kiinteitä veden tai haihtuvien orgaanisten yhdisteiden haihduttua. b) Vuosittaiset vertailupäästöt lasketaan kertomalla a alakohdassa määritetty massa asianomaisella seuraavassa taulukossa esitetyllä kertoimella. – – c) Päästöjen tavoitearvo on yhtä suuri kuin vuosittainen vertailupäästö kerrottuna prosenttimäärällä, joka on — (hajapäästöjen arvo + 15) laitoksille, jotka kuuluvat liitteen II A 6 kohtaan ja jotka sijoittuvat 8 ja 10 kohdan alempiin kynnysrajoihin, — (hajapäästöjen arvo + 5) kaikille muille laitoksille.”
50.

Sen arvioiminen, mikä on ”erityistä” erityisen sijoitusrahaston hallinnoinnille, riippuu erityisen sijoitusrahaston kohteesta. Tällaisen erityisen sijoitusrahaston tarkoituksena on omaisuuden säilyminen ja karttuminen. Erityistä tällaisen rahaston hallinnoinnille on sen vuoksi kaikki, mitä hallinnoijan on tehtävä voidakseen säilyttää hänelle uskottu sijoitusrahasto ja saada sille tuottoa. Tätä varten hänen on hyödynnettävä kulloisiakin sijoituskohteita asianmukaisella tavalla. Se, mitä tämä yksityiskohtaisesti tarkoittaa, voidaan määritellä vain kulloisenkin sijoituskohteen mukaan.
69.

Tästä on palautettava mieleen, että kun valittaja väittää, että unionin yleiselle tuomioistuimelle esitetyt todisteet on otettu huomioon vääristyneellä tavalla, sen on SEUT 256 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan ensimmäisen kohdan ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohdan mukaan ilmoitettava täsmällisesti todisteet, jotka se katsoo unionin yleisen tuomioistuimen ottaneen huomioon vääristyneellä tavalla, ja näytettävä toteen arviointivirheet, joiden takia unionin yleinen tuomioistuin on sen mukaan päätynyt niiden ottamiseen huomioon vääristyneellä tavalla. ( 57 )
120.

On syytä lisätä, että valittaja tosiasiassa riitauttaa näitä todisteita koskevan unionin yleisen tuomioistuimen arvioinnin. Kuten on jo huomautettu, tosiseikkojen ja todisteiden arviointi ei kuitenkaan muodosta oikeuskysymystä, joka voidaan saattaa unionin tuomioistuimen valvonnan alaiseksi valituksella, paitsi jos selvitys on otettu huomioon virheellisesti.
64.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Court of Appeal (England and Wales) esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Ensimmäinen ja toinen kysymys Patentin tai lisäsuojatodistuksen haltijalla tai edunsaajalla, jolle on ilmoitettu asianmukaisesti aikomuksesta tuoda maahan tai saattaa markkinoille Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, laaditun asiakirjan liitteessä IV olevan 2 luvun erityisjärjestelyssä tarkoitettua farmaseuttista tuotetta, on velvollisuus vastata tällaiseen ilmoitukseen ja ilmaista aikomuksensa vastustaa ehdotettua maahantuontia ja markkinoille saattamista erityisjärjestelyn toisessa kohdassa asetetussa määräajassa, jotta hänellä olisi oikeus asettaa rajoituksia kyseisten tuotteiden maahantuonnille tai markkinoille saattamiselle. Patentin tai lisäsuojatodistuksen haltija tai edunsaaja ei voi vedota oikeuksiinsa sellaisen farmaseuttisen tuotteen jäsenvaltiossa tapahtuvan tuonnin tai markkinoille saattamisen osalta, joka on tapahtunut ennen kuin tämä ilmaisi aikomuksensa vedota mainittuihin oikeuksiinsa. Kolmas kysymys Edellä mainitun erityisjärjestelyn toisessa kohdassa tarkoitetun ilmoituksen voi tehdä toinen taho kuin mahdollinen maahantuoja tai markkinoille saattaja, jos ilmoituksen laatija yksilöi selvästi sen, kuka tämä jälkimmäinen taho on. Neljäs kysymys Edellä mainitun erityisjärjestelyn toisessa kohdassa tarkoitettu ennakkoilmoitus on osoitettava henkilölle, jolla on kansallisen lainsäädännön nojalla oikeus nostaa kanne patentin tai lisäsuojatodistuksen täytäntöön panemiseksi.
82.

Ehdotan edellä esitetyn perusteella, että unionin tuomioistuin vastaa esitettyihin kysymyksiin seuraavasti: 1) Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/29/EY 4 artiklalla säännellään kysymystä siitä, voidaanko tekijänoikeuksien haltijan levitysoikeutta käyttää tekijänoikeudella suojatun teoksen sellaisen kappaleen osalta, jonka oikeudenhaltija tai joku muu hänen suostumuksellaan on myynyt ja luovuttanut ETA:ssa, jos tällaista kappaletta muutetaan myöhemmin muodoltaan ja levitetään yleisölle uudelleen siinä muodossa. 2) a) Sillä olosuhteella, että kyseessä on ensimmäisessä kysymyksessä tarkoitettu muuttaminen, on merkitystä vastattaessa kysymykseen siitä, estyykö tai katkeaako direktiivin 2991/29 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu sammuminen. b) Pääasiassa tarkasteltavan kaltaisessa tilanteessa muutoksen tekeminen siten, että käytetään samankaltaista aineellista alustaa kuin alkuperäisessä teoksessa, sulkee pois direktiivin 2001/29 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun levitysoikeuden sammumisen. c) Kansallisen tuomioistuimen asiana on arvioida, voidaanko edellä esitetyn perusteella soveltaa Alankomaiden kansallisessa oikeuskäytännössä vahvistettuja arviointiperusteita.