Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Jacobs 10päivänä huhtikuuta2003. - Belgische Staat vastaan Eugène van Calster ja Felix Cleeren (C-261/01) ja Openbaar Slachthuis NV (C-262/01) - Ennakkoratkaisupyyntö: Hof van Beroep te Antwerpen - Belgia. - Veronluonteisilla maksuilla rahoitetut tuet - Pakollinen maksu, jolla kartutetaan eläinten terveys- ja tuotantorahastoa - Ajalliselta vaikutukseltaan taannehtiva maksu - Valtiontukia koskevan komission päätöksen pätevyys - Komission toimivalta. - Yhdistjayt asiat C-261/01 ja C-262/01.



Oikeustapauskokoelma 2003 sivu I-12249



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

Johdanto

1. Hof van Beroep (muutoksenhakutuomioistuin), Antwerpen (Alankomaat), esittää nyt käsiteltävässä asiassa tärkeitä kysymyksiä EY 88 artiklan 3 kohdan tulkinnasta.

2. Keskeisimmät ongelmat koskevat sellaisten veronluonteisten maksujen yhteensopivuutta EY 88 artiklan 3 kohdan kanssa, joita peritään rahoittamaan tukijärjestelmää, jota ei ole ilmoitettu komissiolle tai jota komissio ei ole hyväksynyt, erityisesti siinä tapauksessa, että myöhemmillä komissiolle ilmoitetuilla kansallisilla toimenpiteillä pyritään määräämään taannehtivasti maksujen perimisestä. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee myös, onko komissiolla oikeus hyväksyä tällaiset kansalliset toimenpiteet harkintansa mukaan.

3. Muissa kysymyksissä haetaan selvennystä yhteisöjen tuomioistuimen asiassa TWD Textilwerke Deggendorf antamaan tuomioon tarkoituksena määrittää edellytykset, joiden täyttyessä komission päätös voidaan riitauttaa kansallisessa tuomioistuimessa, jolloin siinä yhteydessä voidaan esittää EY 234 artiklan nojalla yhteisöjen tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymys päätöksen pätevyydestä, kun sitä ei ole riitautettu suoraan yhteisöjen tuomioistuimissa EY 230 artiklan nojalla.

Asiaa koskeva lainsäädäntö ja tosiseikasto

4. Eläinten terveydestä 24.3.1987 annetussa Belgian laissa (jäljempänä vuoden 1987 laki) otettiin käyttöön järjestelmä rahoittamaan korvauksia, tukia ja muita etuuksia, jotka liittyvät eläintautien torjuntaan sekä eläinten ja eläintuotteiden puhtauden, terveyden ja laadun parantamiseen (vuoden 1987 järjestelmä). Näiden toimenpiteiden rahoittamiseksi kyseisen lain 32 §:n 2 momentissa otettiin käyttöön "eläinten terveys- ja tuotantorahasto" ja säädettiin siitä, että rahastoa oli tarkoitus kartuttaa osittain pakollisilla maksuilla, joita perittäisiin luonnollisilta henkilöiltä ja oikeushenkilöiltä, jotka tuottavat, jalostavat, kuljettavat, käsittelevät, myyvät tai kauppaavat eläimiä. Maksujen määrästä ja perimismenettelystä piti määrätä kuninkaan päätöksessä. Sekä kotimaisista että maahan tuotavista ja maasta vietävistä eläimistä määrättiin suoritettavaksi maksu 11.12.1987 tehdyllä kuninkaan päätöksellä, joka tuli voimaan 1.1.1988.

5. Vuoden 1987 järjestelmää sen enempää kuin useimpia siihen myöhemmin tehtyjä muutoksia ei ilmoitettu komissiolle.

6. Komissio aloitti vuoden 1987 järjestelmän osalta EY 88 artiklan 2 kohdan mukaisen menettelyn suoritettuaan tutkimuksen kaikista jäsenvaltioissa maatalous- ja kalastusaloilla "määrättyyn tarkoitukseen" perittävistä maksuista sekä näiden maksujen käyttötarkoituksesta ja erityisesti niiden käyttämisestä tukien myöntämiseen. Komissio päätteli 7.5.1991 tekemässään päätöksessä (jäljempänä vuoden 1991 päätös), että vuoden 1987 järjestelmä oli EY 87 artiklassa tarkoitetulla tavalla yhteismarkkinoille soveltumaton ja että se olisi poistettava, siltä osin kuin nämä pakolliset maksut rasittivat teurastusvaiheessa myös muista jäsenvaltioista tuotuja tuotteita.

7. Vuoden 1991 päätöksen perusteluissa komissio huomautti lyhyesti siitä, että Belgian viranomaiset eivät olleet täyttäneet EY 88 artiklan 3 kohdan mukaisia velvoitteitaan, koska ne eivät olleet antaneet tietoa tämän tuen myöntämistä koskevasta suunnitelmasta. Lisäksi se totesi, että vaikka järjestelmästä rahoitetut tukitoimet olivat sekä muodoltaan että tavoitteiltaan yhteismarkkinoille soveltuvia, niitä ei voitu hyväksyä, koska "tuen rahoittamisella veronluonteisilla maksuilla, jotka peritään myös maahan tuotavilta yhteisön tuotteilta, on suojavaikutuksia, jotka ulottuvat varsinaista tukea laajemmalle". Lopuksi komissio huomautti, että "tällaisia pakollisia maksuja, joita peritään maahantuoduista eläimistä teurastusvaiheessa, on pidettävä [EY 90 artiklassa] tarkoitettuina syrjivinä sisäisinä maksuina, koska ne hyödyttävät yksinomaan kansallisia tuottajia".

8. Komission suorittamasta tutkimuksesta riippumatta eräät muista jäsenvaltioista vasikoita tuovat yritykset ryhtyivät oikeustoimiin Belgian valtiota vastaan Rechtbank van eerste aanlegissä (ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin) Turnhoutissa ja Brysselissä väittäen, että tietyt maahan tuoduista eläimistä vuoden 1987 järjestelmän perusteella suoritetut maksut olivat yhteisön lainsäädännön vastaisia. Kyseiset kaksi kansallista tuomioistuinta lykkäsi asian käsittelyä ja esitti kysymyksiä yhteisöjen tuomioistuimelle. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi asiassa Lornoy ja asiassa Demoor antamissaan tuomioissa, että vuoden 1987 järjestelmä oli joko EY 25 tai EY 90 artiklan vastainen sen mukaan, korvasivatko siitä kotimaisille tuotteille koituvat hyödyt kokonaan vai vain osittain niille aiheutuvan rasitteen. Valtion tukea koskevien määräysten osalta se päätteli, että "pääasian kohteena olevan kaltainen veronluonteinen maksu saattaa [EY 87 artiklan] soveltamisedellytysten täyttyessä olla yhteismarkkinoille soveltumatonta valtiontukea sen perusteella, miten siitä saatava tuotto käytetään".

9. Belgian hallitus antoi 21.12.1994 lain, jossa säädettiin maahan tuotavista eläimistä perittyjen maksujen palauttamisesta tietyin edellytyksin 1.1.1988 lukien.

10. Komissio antoi 14.6.1995 EY 226 artiklan nojalla perustellun lausunnon, jossa se ilmaisi näkemyksensä siitä, että pakollisten maksujen määrääminen Belgiasta muihin jäsenvaltioihin vietäville eläimille oli yhteisön lainsäädännön vastaista. Belgian huomautukset saatuaan se kuitenkin lopetti tutkimukset.

11. Belgian lailla, joka annettiin 23.3.1998 (jäljempänä vuoden 1998 laki), luodaan uusi järjestelmä (vuoden 1998 laki) korvaamaan vuoden 1987 järjestelmä. Kyseisellä lailla kumotaan vanha rahasto ja maksujärjestelmä ja otetaan käyttöön uusi "rahasto eläinten ja eläintuotteiden terveyden ja laadun edistämiseksi" sekä uusi maksujärjestelmä. Kyseisen lain 4 §:n nojalla vuoden 1987 lain mukaisten kulujen ennakkorahoitus ja rahoitus voidaan veloittaa uudesta rahastosta. Lain 14, 15 ja 16 §:ssä säädetään pakollisista maksuista, joita on perittävä nautakarjan- ja sianteurastamoilta ja maastaviejiltä, sikaloista ja maitokarjatiloista vastaavilta henkilöitä sekä henkilöiltä, joilla on maitotuotteiden myyntilupa. Muutamat maksuista peritään taannehtivasti 1.1.1988 lähtien. Uuden järjestelmän mukaan maksut peritään vain kotimaisista eläimistä. Tuontieläimistä ei enää peritä maksuja, kun sitä vastoin maasta vietävistä eläimistä ne perittiin vain 1.1.1997 saakka.

12. Lain 17 §:n toisen momentin mukaan kaikkien kumotun vuoden 1987 järjestelmän perusteella suoritettujen maksujen palauttaminen piti kuitata automaattisesti vuoden 1998 järjestelmän mukaisilla maksuilla, jotka osittain perittiin taannehtivasti. Asiakirja-aineistosta ilmenee, että uudet taannehtivasti perittävät maksut olivat määrällisesti olennaisilta osin samat kuin vuoden 1987 vanhan järjestelmän perusteella perityt.

13. Vuoden 1998 lain 23 §:n mukaan laki tulee voimaan sinä päivänä, jona se julkaistaan Belgische Staatsbladissa, eli 30.4.1998. Tietyt sen säännöksistä, myös 14, 15 ja 16 §, tulivat kuitenkin voimaan niinä päivinä, joista lähtien kyseisissä säännöksissä tarkoitettuja maksuja piti suorittaa.

14. Lain esitöistä ilmenee selvästi, että lain taannehtivuuden tarkoituksena oli välttää vuoden 1987 järjestelmän perusteella perittyjen maksujen palauttaminen, koska sen väitettiin vaarantavan järjestelmän rahoituksellisen tasapainon.

15. Ehdotus vuoden 1998 järjestelmäksi ilmoitettiin komissiolle 7.12.1995 ja 20.5.1996 päivätyissä kirjeissä. Komissio totesi 9.8.1996 tekemässään päätöksessä (jäljempänä vuoden 1996 päätös), joka tehtiin EY 88 artiklan 3 kohdan mukaisen menettelyn päätteeksi, että sillä ei ollut EY 87 ja EY 89 artiklan perusteella huomautettavaa kyseisistä toimenpiteistä. Se totesi muun muassa, että uuden järjestelmän mukaan teurastamojen ei enää tarvitsisi maksaa pakollisia maksuja muista jäsenvaltioista tai kolmansista maista tuotavista eläimistä tai sinne vietävistä eläimistä. Koska sikaloilta ja meijereiltä perityt maksut eivät liittyneet eläinten alkuperään tai niitä perittiin vain kotimaisista tuotteista, se katsoi, että lakiluonnoksessa tarkoitetuilla pakollisilla maksuilla ei voitu katsoa olevan "suojavaikutuksia, jotka ulottuvat varsinaista tukea laajemmalle".

16. Vuoden 1998 laki riitautettiin Arbitragehofissa, joka on Belgiassa lainsäädännön perustuslainmukaisuutta tutkiva tuomioistuin. Kyseinen tuomioistuin, joka pyydettiin selvittämään, oliko vuoden 1998 laki ristiriidassa muun muassa EY 87 ja EY 88 artiklan sekä taannehtivuuskiellon periaatteen kanssa, totesi, että taannehtivat maksut saattavat olla perusteltuja, mikäli ne ovat tarpeen yleisen edun mukaisen tavoitteen saavuttamiseksi, kuten julkisen palvelun toimivuuden tai jatkuvuuden varmistamiseksi. Vaikuttaa kuitenkin siltä, että se jätti yleistuomioistuinten ratkaistavaksi, oliko EY 88 artiklan 3 kohtaa rikottu.

Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisupyyntö

17. Openbaar Slachthuis NV on teurastamo. Eugene van Calster ja Felix Cleeren ovat karjakauppiaita. Vuosina 1994 ja 1995 kyseiset asianosaiset, joista käytän jäljempänä yhteisnimitystä valittajat, nostivat kanteita Belgian valtiota vastaan Rechtbank van eerste aanlegissä, Mechelenissä ja Turnhoutissa, vaatien sellaisten maksujen palauttamista, joita he olivat suorittaneet vuoden 1987 järjestelmän perusteella eläimistä, joista osa oli viety Belgiasta. He väittivät, että kyseiset maksut oli peritty lainvastaisesti, koska ne olivat ristiriidassa muun muassa EY:n perustamissopimuksen 12 ja 95 artiklan sekä 93 artiklan 3 kohdan (joista on tullut EY 25, EY 90 ja EY 88 artiklan 3 kohta) kanssa. Molemmat kansalliset tuomioistuimet hyväksyivät valittajien vaatimukset 16.5. ja 19.11.1997 tekemillään päätöksillä ja määräsivät Belgian valtion palauttamaan riidanalaiset määrät. Valtio valitti kuitenkin molemmista tuomioista Antverpenin Hof van Beroepiin.

18. Hof van Beroep katsoo, että maksuja ja veroja koskevia perustamissopimuksen määräyksiä ei voida soveltaa. EY 25 artiklassa määrätty tulleja vaikutukseltaan vastaavien maksujen kielto ei koske tilanteita, joissa kotimaisilta tuotteilta ja vientituotteilta peritään sama maksu. Myöskään EY 90 artiklaa ei voida soveltaa, koska siinä kielletään syrjivien maksujen periminen yksinomaan tuontituotteilta. Kansallinen tuomioistuin vaikuttaisi olevan myös sitä mieltä, että riidanalaisten maksujen taannehtiva periminen saattaa olla perusteltua yleiseen etuun liittyvien poikkeuksellisten seikkojen vuoksi erityisesti silloin, kun rahaston rahoituksellinen elinkelpoisuus vaarantuisi ilman kyseisiä maksuja. Lisäksi se katsoo, että vuoden 1998 lailla käyttöön otettu taannehtivuus ei ole valittajien perustellun luottamuksen eikä oikeusvarmuuden, asianosaisten prosessuaalisen yhdenvertaisuuden, toimivallanjaon, tuomioistuimen riippumattomuuden, hyvän hallinnon eikä omistusoikeuden periaatteiden vastaista.

19. Se epäilee kuitenkin vuoden 1998 lain ja erityisesti sen taannehtivan vaikutuksen yhteensopivuutta EY 88 artiklan 3 kohdan kanssa. Se on tästä syystä esittänyt seuraavat kysymykset yhdistetyistä asioista jälkimmäisessä eli asiassa C-262/01, ja samat kysymykset ilman kysymystä 2 ensimmäisessä asiassa eli asiassa C-261/01:

"1. Onko tukijärjestelmä, jonka komissio on siitä tehdyn ilmoituksen jälkeen 30.7.1996 katsonut yhteismarkkinoille soveltuvaksi ja jossa jäsenvaltio yleisen edun vuoksi perii taannehtivin vaikutuksin maksuja

- eläinten terveys- ja tuotantorahaston rahoittamiseksi

- luonnollisilta henkilöiltä ja oikeushenkilöiltä, jotka määritellään edellä mainitun 23.3.1998 annetun lain, sellaisena kuin se on muutettuna Arbitragehofin (mm. lakien perustuslainmukaisuutta tutkiva tuomioistuin) 9.2.2000 asioissa nro 1414, 1450, 1452, 1453 ja 1454 antamalla tuomiolla, 14, 15 ja 16 §:ssä

- näissä pykälissä säädetyistä toimista, jotka on suoritettu vuoden 1988 ja 21.5.1986 välisenä aikana, jolloin tukitoimille ei vielä ollut annettu hyväksyntää

edellä kuvatuissa olosuhteissa yhteisön oikeuden, erityisesti EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohdan (josta on tullut EY 88 artiklan 3 kohta) mukainen?

2. Onko komissio hyväksyessään 23.3.1998 annetulla lailla käyttöön otetut tukitoimet hyväksynyt myös lain taannehtivan vaikutuksen?

3. Onko komission 30.7.1996 tekemä päätös merkitykseltään vain jäsenvaltiolle yksittäistapauksessa annettu valtuutus suunniteltujen tukitoimien toteuttamiseen?

4. Koskeeko tämä komission toimi näiden maksujen suorittamiseen velvollisia EY:n perustamissopimuksen 173 artiklassa (josta on tullut EY 230 artikla) tarkoitetulla tavalla suoraan ja erikseen?

5. Jos kysymykseen 4 vastataan kieltävästi, sallitaanko EY 230 artiklassa silloin se, että maksuvelvolliset tuensaajina tekevät toimivallan puuttumista koskevan väitteen kyseistä komission päätöstä vastaan, jolla on annettu valtuutus toteuttaa tukitoimet, joissa he ovat tuensaajina?

6. Jos katsotaan, että komission riidanalainen päätös koskee [valittajia] maksuvelvollisina ja/tai tuensaajina suoraan ja erikseen ja että he voivat sen vuoksi laillisesti tehdä toimivallan puuttumista koskevan väitteen, onko komissio 30.7.1996 tekemällään päätöksellä ylittänyt toimivaltansa ja rikkonut EY:n perustamissopimuksen 93 artiklan 3 kohtaa (josta on tullut 88 artiklan 3 kohta)?"

20. Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet Belgia, valittajat, Alankomaat ja komissio, jotka ovat Alankomaita lukuun ottamatta olleet edustettuina myös suullisessa käsittelyssä.

21. Komissio on myös vastannut kirjallisesti kysymykseen, jonka yhteisöjen tuomioistuin esitti toisiin jäsenvaltioihin vietäviltä eläimiltä perittävien maksujen yhteensopivuudesta EY:n perustamissopimuksen kanssa.

Ensimmäinen kysymys

22. Heti aluksi voidaan todeta, että kuten kansallinen tuomioistuin on korostanut, vuoden 1998 laki on olennaisilta osin sama kuin aikaisempi vuoden 1987 järjestelmä. Uusi rahasto ja uusi sitä kartuttava maksujärjestelmä ovat hyvin samankaltaisia - elleivät jopa samoja - kuin vanha rahasto ja vanha maksujärjestelmä. Toisin kuin vuoden 1987 järjestelmä, vuoden 1998 järjestelmä kuitenkin ilmoitettiin asianmukaisesti komissiolle, joka hyväksyi sen.

23. Vuoden 1998 laissa tehdään kuitenkin muutakin kuin pidetään olennaisilta osin voimassa vuoden 1987 järjestelmä uudessa laissa, joka on samaan aikaan yhteismarkkinoille soveltuva ja sääntöjenmukainen. Monimutkaisen taannehtivuuden ja velkojen kuittauksen mekanismin avulla sillä pyritään myös varmistamaan se, että järjestelmä saa ne maksumäärät, jotka on aikaisemmin peritty vuoden 1987 järjestelmän perusteella kyseisen järjestelmän nojalla sääntöjenvastaisesti myönnetyn tuen rahoittamiseksi. Ratkaisevaa on se, että eri kansalliset tuomioistuimet ovat määränneet kyseiset maksut palautettaviksi, koska ne oli määrätty EY 88 artiklan 3 kohdan vastaisesti.

24. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee ensimmäisessä kysymyksessään kyseisen mekanismin yhteensopivuutta EY 88 artiklan 3 kohdan kanssa. Sen epäilyksiä herättää erityisesti pakollisten maksujen määrääminen sellaisista toimista, jotka suoritettiin ennen kuin komissio totesi, ettei sillä ollut huomautettavaa vuoden 1998 tukijärjestelmästä.

25. On selvää, että tukihanke on ilmoitettava komissiolle ja komission on hyväksyttävä se ennen tukitoimien toteuttamista. Tuki, joka myönnetään ennen kuin komissio on tehnyt lopullisen (myönteisen) päätöksen EY 88 artiklan 2 kohdan tai EY 88 artiklan 3 kohdan nojalla, on sääntöjenvastainen. Lisäksi jäsenvaltion pitäisi periä tällainen tuki takaisin, ja kansallisten tuomioistuinten tehtävänä on EY 88 artiklan 3 kohdan viimeiseen virkkeeseen sisältyvän kiellon välittömän vaikutuksen perusteella taata se, että kansalliset viranomaiset noudattavat kyseisen määräyksen mukaisia menettelytapoihin liittyviä velvoitteita. Näiden periaatteiden valossa kaikki tuki, jota Belgia on mahdollisesti myöntänyt ennen 9.8.1996 tehtyä komission päätöstä, olisi sääntöjenvastaista, sillä se olisi myönnetty EY 88 artiklan 3 kohdan viimeiseen virkkeeseen sisältyvän toteuttamiskiellon vastaisesti. Tilanne on sama riippumatta siitä, onko tuen oikeana laillisena perustana pidettävä vuoden 1987 vai vuoden 1988 järjestelmää. Tällainen tuki olisi ristiriidassa EY 88 artiklan 3 kohdan velvoitteiden kanssa, koska se olisi joko maksettu ilmoittamatta (vuoden 1987 järjestelmän mukaan) tai sinä aikana, kun komissio on tutkinut ehdotettua järjestelmää (vuoden 1998 järjestelmä).

26. Lisäksi, kuten yhteisöjen tuomioistuin on todennut, "jotta perustamissopimuksen [EY 88 artiklan 3 kohdan] viimeisen virkkeen välitöntä oikeusvaikutusta ei heikennettäisi ja jotta ei loukattaisi niitä yksityisten oikeussubjektien intressejä, joiden suojaaminen on edellä esitetyn mukaisesti kansallisten tuomioistuinten tehtävänä, komission lopullisesta päätöksestä, jossa tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltuvaksi, ei seuraa, että kyseisen tuen täytäntöönpanotoimien, jotka olivat pätemättömiä sen vuoksi, että ne oli toteutettu [EY 88 artiklassa] tarkoitetun kiellon vastaisesti, pätemättömyys korjaantuisi jälkikäteen. Muunlainen tulkinta johtaisi siihen, että jäsenvaltiot hyötyisivät [EY 88 artiklan 3 kohdan] viimeisen virkkeen noudattamatta jättämisestä ja että tämän artiklan tehokas vaikutus jäisi toteutumatta."

27. Kansallisen tuomioistuimen kysymys ei kuitenkaan kohdistu järjestelmän kulupuolelle vaan sen rahoituspuolelle. Kysymys koskee lähinnä sitä, onko maksujen taannehtiva määrääminen sellaisen tukijärjestelmän rahoittamiseksi, jota ei ole ilmoitettu, jo sellaisenaan EY 88 artiklan 3 kohdan velvoitteiden vastaista.

28. Kansallisen tuomioistuimen kysymyksessä tähdennetään taannehtivuuteen liittyvää ongelmaa. Ensin on kuitenkin selvitettävä, edellytetäänkö yhteisön lainsäädännössä sellaisten maksujen palauttamista, jotka on peritty rahoittamaan tukea, joka on jätetty ilmoittamatta komissiolle ja jota komissio ei ole hyväksynyt.

29. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella ei ole selvää, mikä vaikutus valtiontukea koskevilla säännöillä on maksuihin, jotka peritään nimenomaan ennen tuen hyväksymistä sääntöjenvastaisesti myönnetyn tuen rahoittamiseksi. Yhteisöjen tuomioistuimen ratkaisut antavat ristiriitaisia viitteitä, joskus jopa saman tuomion sisällä.

30. Esimerkiksi asiassa Ranska vastaan komissio antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin omaksui laajan tulkinnan, jonka perusteella valtiontukea koskevat säännöt kattoivat myös tuen rahoittamiseksi käytetyn menetelmän. Erityisesti "varsinaista tukea" ei voitu erottaa sen rahoitustavasta, joten tämä menetelmä yhdessä "varsinaisen tuen" kanssa saattoi saattaa "koko järjestelmän" yhteismarkkinoille soveltumattomaksi. FNCE-tuomiossa, joka koski nyt käsiteltävän asian kohteena olevan kaltaista maksujärjestelmää, yhteisöjen tuomioistuin ei erottanut toisistaan tukea ja sen rahoittamiseksi perittyjä maksuja.

31. Asiassa Compagnie Commerciale de l'Ouest antamassaan tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin ilmeisesti erotti toisistaan veronluonteisen maksun perimisen ja käyttötarkoituksen, johon siitä saatu tuotto osoitettiin: "riidanalaiseen veronluonteiseen maksuun sovelletaan joko [EY 25 artiklaa] tai [EY 90 artiklaa]. Käyttötarkoitus, johon siitä saatava tuotto osoitetaan saattaa olla yhteismarkkinoille soveltumatonta valtiontukea, mikäli [EY 87 artiklan] soveltamisedellytykset täyttyvät". Tuomion tämän osan viimeisessä kohdassa todetaan hieman eri sanoin, että "nyt käsiteltävän kaltainen veronluonteinen maksu saattaa siitä saatavan tuoton käyttötarkoituksen perusteella olla yhteismarkkinoille soveltumatonta valtion tukea, mikäli [EY 87 artiklan] soveltamisedellytykset täyttyvät".

32. Asiassa Sanders ja asiassa CELBI annetuissa tuomioissa noudatettiin samaa linjaa kuin asiassa Compagnie Commerciale de l'Ouest, vaikkakaan niissä ei esitetty edellä mainittua muunnelmaa, jonka mukaan maksut jo sellaisenaan saattaisivat olla tukea.

33. Asiassa Lornoy ja Demoor annetuissa tuomioissa, jotka koskivat vuoden 1987 järjestelmällä käyttöön otettua maksumekanismia, toistetaan lähes sanatarkasti yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Compagnie Commerciale de l'Ouest antamassaan tuomiossa tästä esittämät toteamukset. Molempien tuomioiden viimeisessä kohdassa toistetaan muunnelma, joka esitettiin jo asiassa Compagnie Commerciale de l'Ouest, ja todettiin, että veronluonteinen maksu saattaa siitä saatavan tuoton käyttötarkoituksen perusteella olla valtiontukea. Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin totesi, myönnettyään ensin, että komission olisi arvioitava asiaa EY 88 artiklan 3 kohdan mukaisessa menettelyssä, seuraavaa: "tältä osin on otettava huomioon myös kansallisten tuomioistuinten toimivalta, kun kyseinen jäsenvaltio on ottaessaan maksun käyttöön laiminlyönyt noudattaa [EY 88 artiklan 3 kohdan] mukaisia velvoitteitaan ja kun [EY 88 artiklan 2 kohdan] nojalla tehdyssä komission päätöksessä on katsottu, että maksun periminen valtiontuen rahoittamisen keinona on yhteismarkkinoille soveltumatonta". Myöskään myöhemmät asiassa Scharbatke ja Nygård annetut yhteisöjen tuomioistuimen tuomiot eivät anna lopullista ratkaisua.

34. Nyt käsiteltävää asiaa muistuttaa kuitenkin eniten FNCE-tapaus, jossa oli riitautettu nyt käsiteltävän kaltainen maksujärjestelmä ja jonka osalta komissio oli katsonut, että maksuilla rahoitettu tukijärjestelmä oli yhteismarkkinoille soveltuva. Yhteisöjen tuomioistuin katsoi kyseisessä asiassa antamassaan tuomiossa, että "se, että kansalliset viranomaiset ovat jättäneet noudattamatta [EY 88 artiklan 3 kohtaa], vaikuttaa tukitoimenpiteiden täytäntöönpanoa koskevien toimien pätevyyteen. Kansallisten tuomioistuinten on ryhdyttävä niiden yksityisten hyväksi, jotka voivat vedota tällaiseen laiminlyöntiin, kaikkiin kansallisen oikeuden mukaisiin toimiin sekä tukitoimenpiteiden täytäntöönpanoa koskevien toimien pätevyyden osalta että kyseisen määräyksen tai mahdollisten väliaikaisten toimenpiteiden vastaisesti myönnetyn rahallisen tuen takaisin perimisen osalta."

35. Tämä ratkaisu vaikuttaa yhä lähtökohtaisesti oikealta. Kansalliset oikeussäännöt, joilla otetaan käyttöön maksuja, jotka peritään nimenomaan tuen rahoittamiseksi, kuuluvat mielestäni "tuen toteuttamiseen", jonka laillisuutta kansallisten tuomioistuinten on yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti arvioitava EY 88 artiklan 3 kohdan viimeisen virkkeen nojalla. Näiden maksujen on näet laajasti arvioiden katsottava kuuluvan siihen tukijärjestelmään, jota niillä rahoitetaan, koska ne perustuvat yksinomaan kyseiseen järjestelmään.

36. Tämä näkemys saattaa myös auttaa osaltaan selittämään oikeuskäytännössä esitettyjä ristiriitaisia toteamuksia siitä, sovelletaanko valtiontukia koskevia sääntöjä maksuihin, joita peritään sääntöjenvastaisesti myönnetyn tuen rahoittamiseksi, ja onko tällaiset maksut näin ollen palautettava. Vastaus saattaa riippua maksujen ja tuen välisen yhteyden luonteesta. Mikäli tuki rahoitetaan yleisistä verovaroista, olisi selvästi epäasianmukaista edellyttää, että vero palautetaan. Mikäli vero kuitenkin kannetaan nimenomaan tuen rahoittamiseksi, sen palauttaminen on asianmukaista.

37. Tästä syystä katson, että mikäli vero kannetaan tai maksu peritään nimenomaan sääntöjenvastaisesti myönnetyn tuen rahoittamiseksi, kansallisten tuomioistuinten on määrättävä veron tai maksun palauttamisesta.

38. Tällainen päätelmä on perusteltavissa myös tehokkuusperiaatteella. Yhteisöjen tuomioistuin nojautui FNCE-tuomiossaan perustellusti kyseiseen periaatteeseen perustellessaan näkemystään, jonka mukaan tuen täytäntöönpanotoimia voidaan pitää sääntöjenvastaisina yhtä hyvin kuin itse tukeakin. Tämä on vakiintuneesti ollut yhteisöjen tuomioistuimen näkemys, kun kyseessä on ollut kilpailusääntöjen rikkomisten korjaaminen. Samanlainen tilanne on löydettävissä asiassa Courage annetusta tuomiosta, jossa yhteisöjen tuomioistuin nojautui ehkä jopa yksinomaan tehokkuusperiaatteeseen katsoessaan, että vahingonkorvausta kilpailusääntöjen rikkomisesta voitiin vaatia kansallisissa tuomioistuimissa yksityisten välisissä oikeudenkäynneissä. Yhteisöjen tuomioistuin totesi kyseisessä tuomiossa seuraavaa:

"Mahdollisuudesta vaatia korvausta vahingosta, joka on aiheutunut kilpailua rajoittavasta tai vääristävästä sopimuksesta tai menettelytavasta, on todettava aluksi, että kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, kansallisten tuomioistuinten, joiden tehtävänä on toimivaltansa rajoissa soveltaa yhteisön oikeussääntöjä, on varmistettava, että nämä oikeussäännöt saavat täysimääräisesti aikaan vaikutuksensa, ja suojeltava niitä oikeuksia, joita niissä annetaan yksityisille.

[EY 81 artiklan] täysi tehokkuus ja erityisesti tämän määräyksen 1 kohdassa esitetyn kiellon tehokas vaikutus vaarantuisivat, jos kaikki henkilöt eivät voisi vaatia sellaisen vahingon korvaamista, joka on aiheutunut kilpailua rajoittavasta tai vääristävästä sopimuksesta tai menettelytavasta.

Tällainen oikeus vahvistaa yhteisön kilpailusääntöjen operatiivista luonnetta ja tekee kilpailua rajoittavien tai vääristävien, usein peiteltyjen sopimusten tai menettelytapojen käytöstä vähemmän houkuttelevaa. Tältä osin kansallisissa tuomioistuimissa vireillä olevat vahingonkorvauskanteet edistävät huomattavasti toimivan kilpailun ylläpitämistä yhteisössä."

39. Samanlaisia näkemyksiä on mielestäni sovellettava valtiontukia koskevien sääntöjen tehokkaan täytäntöönpanon varmistamiseksi: kansallisilla tuomioistuimilla on oltava toimivalta paitsi määrätä sääntöjenvastaisesti myönnetyn tuen takaisinperimisestä myös nimenomaan tuen rahoittamiseksi kannettujen verojen palauttamisesta. Saattaa näet olla niin, että ainoastaan veronmaksajalla on intressi riitauttaa tuki; valtiolla ja tuensaajalla ei varmastikaan yleensä ole tähän halukkuutta.

40. Lisäksi tukijärjestelmää rahoittavien maksujen palauttaminen on erityisen tärkeää, mikäli maksut itse saattavat luoda kilpailun ja kaupan vääristymiä, jotka lisäisivät ja vahvistaisivat tuesta aiheutuneita vääristymiä. Tämä saattaa tapahtua silloin, jos niitä peritään tuensaajien kilpailijoilta tai jos maksut ovat omiaan luomaan suojavaikutuksia ja antamaan jonkinlaista etua kotimarkkinoille.

41. Koska on jo todettu, että kansallisten tuomioistuinten on määrättävä nimenomaan komissiolle ilmoittamatta jätetyn tukijärjestelmän rahoittamiseksi kannettujen verojen tai perittyjen maksujen palauttamisesta, taannehtivuutta koskevaan ongelmaan voidaan antaa yksinkertainen vastaus. Vaikuttaa selvältä, että sillä ei voi olla merkitystä, että jäsenvaltio antaa uuden komissiolle ilmoitetun lainsäädännön, jossa se pyrkii todellisuudessa vahvistamaan taannehtivasti maksujen määräämisen, kuten tilanne näyttää olevan tässä tapauksessa. Tilannetta on arvioitava sen ajankohdan perusteella, jona maksuista alun perin määrättiin, eikä tilannetta voida muuttaa taannehtivasti. Muussa tapauksessa jäsenvaltiot kykenisivät välttämään EY 88 artiklan 3 kohdan mukaiset velvoitteensa ja tekemään tyhjäksi perustamissopimuksen mukaisen ilmoitus- ja hyväksymisjärjestelmän. Nyt käsiteltävässä asiassa ei voida myöskään vedota siihen (kuten toista kysymystä koskevista näkemyksistäni ilmenee), että komissio olisi jollain tavoin hyväksynyt maksujen taannehtivan määräämisen.

42. Todettakoon lopuksi, että se, että maksuja kuvataan keinoksi rahoittaa valtiontuki ja että niihin saatetaan siten soveltaa EY 88 artiklan 3 kohdan mukaisia velvoitteita, ei vapauta niitä EY 25 ja EY 90 artiklan soveltamisesta. Koska kansallinen tuomioistuin ei ole kuitenkaan esittänyt tästä kysymyksiä ja koska yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä annetaan selkeitä ohjeita kyseisten määräysten soveltamisesta, niitä ei ole mielestäni tarpeen tarkastella lähemmin.

43. Näin ollen katson, että yhteisöjen tuomioistuimen pitäisi vastata ensimmäiseen kysymykseen seuraavasti:

Mikäli vero kannetaan tai maksu peritään nimenomaan tukijärjestelmän rahoittamiseksi ja tuki on sääntöjenvastainen, koska sitä ei ole ilmoitettu, kansallisten tuomioistuinten on määrättävä kannettujen tai perittyjen määrien palauttamisesta. Tämä pätee myös silloin, kun jäsenvaltio antaa uuden lain, joka ilmoitetaan komissiolle ja jossa jäsenvaltio pyrkii taannehtivasti vahvistamaan maksun tai veron määräämisen.

Toinen kysymys

44. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee toisessa kysymyksessään, hyväksyikö komissio vuoden 1996 päätöksessään vuoden 1998 järjestelmän taannehtivan vaikutuksen. Kysymys koskee uuden, taannehtivasti 1.1.1988 alkaen sovellettavan maksujärjestelmän käyttöönottoa vuoden 1998 järjestelmällä. Kansallinen tuomioistuin näyttäisi viittaavan siihen, että hyväksyessään uuden tukijärjestelmän komissio myönsi, että kyseisen järjestelmän rahoitustapa oli yhteismarkkinoille soveltuva. Myös Belgia ja - ilmeisesti - Alankomaat ovat tästä samaa mieltä.

45. Asiakirja-aineistosta ilmenee, että komissio pyrki tutkimuksessaan selventämään säännöksiä, joissa säädettiin maksujen taannehtivasta vaikutuksesta, mutta että sen päähuomio kohdistui siihen, että maksuja ei perittäisi maahan tuotavilta eläimiltä.

46. Samoin vuoden 1996 päätöksessään komissio mainitsi maksut ainoastaan korostaakseen sitä, että ei ollut vaaraa siitä, että niitä määrättäisiin maahan tuotaville tai maasta vietäville eläimille, ja että tästä syystä maksuilla ei ollut sellaisia suojavaikutuksia, jotka ulottuisivat varsinaista tukea laajemmalle. Päätöksessä ei siten mainittu sitä, että lakiehdotuksen mukaan osaa maksuista oli tarkoitus soveltaa taannehtivasti.

47. On mielestäni ilmeistä, että komissio ei ole ottanut kantaa maksujen taannehtivuuteen. Se ei olisi missään tapauksessa voinut missään olosuhteissa menetelläkään näin eikä hyväksyä maksuja koskevaa järjestelmää sellaisenaan, koska se olisi selvästi ylittänyt toimivaltansa.

48. Ehdottamani tulkinta on yhdenmukainen komission ja kansallisten tuomioistuinten erilaisen aseman kanssa. Kun yksin komission tehtävänä on tehdä ratkaisu valtiontuen soveltuvuudesta yhteismarkkinoille, kansallisten tuomioistuinten tehtävänä on taata se, että EY 88 artiklan 3 kohdan viimeisen virkkeen toteuttamiskieltoa noudatetaan, ja määrätä kaikki tarvittavat seuraamukset, jotka koskevat "tukien täytäntöönpanotoimenpiteiden pätevyyttä sekä tämän määräyksen taikka mahdollisten välitoimien vastaisesti myönnettyjen taloudellisten tukien palauttamista".

49. Tästä syystä toiseen kysymykseen olisi mielestäni vastattava kieltävästi.

Kolmas, neljäs ja viides kysymys

50. Kun otetaan huomioon toiseen kysymykseen ehdottamani vastaus, kolmas, neljäs ja viides kysymys eivät vaadi vastausta, koska niissä kaikissa oletetaan, että komissio on hyväksyessään tukijärjestelmän samalla hyväksynyt myös säännökset, joilla otetaan maksut käyttöön, ja niiden taannehtivan vaikutuksen. Tästä syystä käsittelen näitä kolmea kysymystä ainoastaan toissijaisesti.

51. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee kolmannessa kysymyksessään sitä, annetaanko komission päätöksessä Belgian hallitukselle ainoastaan valtuutus panna vuoden 1998 järjestelmä täytäntöön. Neljäs kysymys koskee puolestaan sitä, koskeeko kyseinen päätös suoraan ja erikseen niitä, jotka ovat maksuvelvollisia. Viides kysymys esitetään ainoastaan siltä varalta, että neljänteen kysymykseen vastataan kieltävästi. Siinä tapauksessa kansallinen tuomioistuin tiedustelee, voivatko maksuvelvolliset vuoden 1998 järjestelmän tuensaajina riitauttaa komission päätöksen. Näitä kolmea kysymystä on käsiteltävä yhdessä, sillä ne kaikki liittyvät siihen, voivatko tukijärjestelmän rahoittamiseksi perittävän maksun suoritusvelvolliset riitauttaa kansallisessa tuomioistuimessa komission päätöksen, jolla kyseinen järjestelmä on hyväksytty, ja millä edellytyksillä se on mahdollista.

52. EY 230 artiklan neljännen kohdan mukaan luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi nostaa kanteen toiselle henkilölle osoitetusta päätöksestä ainoastaan siinä tapauksessa, että kyseisen päätöksen osoitetaan koskevan ensin mainittua henkilöä suoraan ja erikseen. Tällainen kanne on pantava vireille ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa kahden kuukauden kuluessa toimen julkaisemisesta tai siitä, kun se on annettu kantajalle tiedoksi, taikka jollei sitä ole julkaistu tai annettu tiedoksi, kahden kuukauden kuluessa siitä, kun kantaja on saanut siitä tiedon. EY 234 artiklassa annetaan yhteisöjen tuomioistuimelle toimivalta antaa kansallisen tuomioistuimen pyynnöstä ennakkoratkaisu yhteisön toimielinten toimien kuten komission päätöksen pätevyydestä.

53. Oikeus riitauttaa yhteisön toimi epäsuorasti viimeksi mainittua keinoa käyttäen, kuten nyt käsiteltävässä asiassa, ei ole kuitenkaan ehdoton. Yhteisöjen tuomioistuin vahvisti asiassa TWD Textilwerke Deggendorf antamassaan tuomiossa periaatteen, jonka mukaan silloin, kun luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö ei ole käyttänyt EY 230 artiklan mukaisessa määräajassa oikeuttaan riitauttaa hänelle osoitettu päätös tai päätös, joka koskee häntä suoraan tai erikseen, päätöksen pätevyyttä ei voida kyseenalaistaa kansallisissa tuomioistuimissa nostettavalla kanteella. Tätä periaatetta sovelletaan kuitenkin vain silloin, kun henkilön asiavaltuudesta riitauttaa päätös EY 230 artiklan nojalla ei selvästikään ole epäilystä. Asiassa TWD Textilwerke Deggendorf antamassani ratkaisuehdotuksessa korostin sitä, että "yksityisten oikeuksia ei pitäisi heikentää lakiin sisältyvien epävarmuustekijöiden vuoksi". Tämä seikka on selvästikin erityisen tärkeä silloin, kun jokin perusoikeuksista, kuten oikeus saattaa asia tuomioistuimen käsiteltäväksi, on vaakalaudalla.

54. Nyt käsiteltävässä asiassa valittajien asiavaltuutta ei mielestäni voida pitää epäilyksettömän selvänä.

55. Komission päätös koskee henkilöä suoraan, jos sillä on välittömiä vaikutuksia asianomaisen oikeusasemaan ja sen täytäntöönpano on puhtaasti automaattista ja perustuu ainoastaan yhteisön lainsäädäntöön ilman että muita siirtymäsääntöjä sovelletaan. Voidaan kuitenkin katsoa, että nyt käsiteltävän asian kohteena olevalla komission päätöksellä ainoastaan annetaan Belgian hallitukselle valtuutus panna tukijärjestelmä täytäntöön. Mikäli näin on, vain kansalliset täytäntöönpanotoimet koskisivat valittajia suoraan.

56. Tilanne olisi kuitenkin erilainen, ellei todellisuudessa olisi todennäköistä, että Belgian hallitus ei toteuttaisi suunnitelmaa ja että ei voisi olla epäilystäkään sen aikomuksesta panna se täytäntöön. Tietyt tähän tapaukseen liittyvät seikat tukisivat tätä päätelmää. Asiakirja-aineistosta ilmenee selvästi, että ehdotetulla vuoden 1998 järjestelmällä pyrittiin korjaamaan edellisen vuodesta 1987 saakka voimassa olleen järjestelmän lainvastaisuus. Tästä syystä se oli olennaisilta osin samanlainen kuin kyseinen järjestelmä ja mikä tärkeintä, siinä varmistettiin samalla edellä kuvatulla taannehtivuudella järjestelmälle tuotto osasta aikaisemmin perityistä maksuista. Tässä tilanteessa voitaisiin siten väittää, että komission päätöksessä ei puututtu vuoden 1987 järjestelmän vaikutuksiin ja että päätös koski siten valittajia suoraan.

57. Jos otetaan kuitenkin huomioon valittajien asema henkilöinä, jotka joutuvat suorittamaan riidanalaisia maksuja, on vähemmän selvää, että päätös koskee heitä erikseen, erityisesti sen vuoksi, että päätöksen soveltamisala ei ole yksiselitteinen. Olen omaksunut edellä sen näkemyksen, että komissio ei hyväksynyt maksujärjestelmää ja maksujen taannehtivaa vaikutusta, joka olisi juuri se osa päätöstä, joka koskee valittajia. Luonnollisin tulkinta päätöksestä olisi ilmeisesti se, että komissio otti järjestelmän rahoituspuolen huomioon vain sivumennen, arvioidessaan sen vaikutuksia tukijärjestelmään.

58. On myös vaikeaa määrittää, koskeeko päätös valittajia erikseen, vaikka päätöksessä katsottaisiinkin hyväksytyn maksujärjestelmä ja maksujen taannehtiva vaikutus. Kyseistä järjestelmää sovelletaan yleisesti moniin toimijoihin, jotka harjoittavat erilaista eri tyyppisiin eläimiin liittyvää toimintaa. Oikeuskäytäntö, jossa määritetään käsite "koskea erikseen" sen perusteella, että kyseiset valittajat kuuluvat "suljettuun ryhmään", että heidän lukumääränsä tai henkilöllisyytensä on yksilöity ja selvitettävissä riidanalaisen päätöksen tekohetkellä tai että päätöksessä määrättiin taannehtivasta vaikutuksesta, ei missään tapauksessa ole selkeä. Perustelut, joilla pyritään osoittamaan, että valittajat edustivat suljettua ryhmä, koska he olivat panneet vireille oikeudenkäynnin vuoden 1987 järjestelmän perusteella suoritettujen maksujen palauttamiseksi jo ennen kuin ehdotus vuoden 1998 laiksi ilmoitettiin komissiolle, tai että riidanalaisten säännösten taannehtivuus merkitsisi sitä, että he tai mahdollisesti laajemmin ne, joiden on suoritettava taannehtivia maksuja, kuuluisivat suljettuun ryhmään, eivät olisi sellaisia, että kanteen tutkimisen edellytykset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa niiden perusteella selvästi täyttyisivät.

59. Yhteenvetona todettakoon, että ei ole epäilyksettömän selvää, että valittajilla olisi asiavaltuus riitauttaa komission riidanalainen päätös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa EY 230 artiklan nojalla. Näin ollen asiassa TWD Textilwerke Deggendorf annettuun tuomioon liittyvän oikeuskäytännön perusteella ei ole estettä sille, että he riitauttavat riidanalaisen päätöksen kansallisessa tuomioistuimessa.

Kuudes kysymys

60. Kuudes kysymys koskee sitä, ylittikö komissio toimivaltansa rajat ja rikkoiko se EY 88 artiklan 3 kohtaa tehdessään vuoden 1996 päätöksen.

61. Tämän kysymyksen taustalla on selvästi se olettamus, että komissio todellakin hyväksyi maksujärjestelmän ja sen, että osa maksuista määrättiin taannehtivasti. Olen kuitenkin edellä selittänyt, miksi riidanalaisella päätöksellä ei mielestäni hyväksytty niitä.

62. Huomautettakoon joka tapauksessa, kuten komissio itsekin näyttää myöntävän, että päätös, jolla hyväksyttäisiin maksujärjestelmä, jolla rahoitetaan tukijärjestelmää, olisi selvästi yhteisön lainsäädännön vastainen. Tilanne olisi tällainen erityisesti siinä tapauksessa, että komissio hyväksyisi tällaisten maksujen taannehtivan määräämisen ja tällä tavoin mitätöisi EY 88 artiklan 3 kohdan mukaiset ennakolta ilmoittamista ja toteuttamatta jättämistä koskevat velvoitteet.

63. Lopuksi on vielä huomautettava, että tämä ratkaisuehdotus ei olisi olennaisesti erilainen, vaikka sovellettaisiin uutta EY 88 artiklan soveltamismenettelystä annettua asetusta. Kyseisessä asetuksessa, jolla annetaan komissiolle ainoastaan rajoitetut valtuudet periä sääntöjenvastaisesti myönnetty tuki takaisin, käsitellään yksinomaan menettelyjä komissiossa ja komission toimivaltaa; sillä ei voida katsoa kumottavan kansallisten tuomioistuinten toimivaltaa koskevaa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä.

Ratkaisuehdotus

64. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että Hof van Beroep te Antwerpenin kysymyksiin vastattaisiin seuraavasti:

1) Mikäli vero kannetaan tai maksu peritään nimenomaan tukijärjestelmän rahoittamiseksi ja tuki on sääntöjenvastainen, koska sitä ei ole ilmoitettu komissiolle EY 88 artiklan 3 kohdan mukaisesti, kansallisten tuomioistuinten on määrättävä kannettujen tai perittyjen määrien palauttamisesta. Tämä pätee myös silloin, kun jäsenvaltio antaa uuden lain, joka ilmoitetaan komissiolle ja jossa jäsenvaltio pyrkii taannehtivasti vahvistamaan maksun tai veron määräämisen.

2) Tuesta nro 366/96 9 päivänä elokuuta 1996 tehdyllä komission päätöksellä ei ole hyväksytty tukijärjestelmää rahoittavia maksuja eikä niiden taannehtivaa vaikutusta.

3) Luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi riitauttaa komission päätöksen, jolla tukijärjestelmä on julistettu yhteismarkkinoille soveltuvaksi, kansallisissa tuomioistuimissa, paitsi silloin kun päätös on osoitettu kyseiselle henkilölle tai koskee kyseistä henkilöä suoraan ja erikseen EY 230 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla ja hän voi näin ollen riitauttaa päätöksen suoraan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Ei ole selvää, että henkilöillä, joiden on suoritettava maksuja, joilla osittain rahoitetaan komission päätöksellä hyväksyttyä tukijärjestelmää, on EY 230 artiklan neljännen kohdan mukainen asiavaltuus riitauttaa kyseinen päätös.

4) Komissiolla ei ole EY 88 artiklan 3 kohdan mukaisessa menettelyssä toimivaltaa hyväksyä tukijärjestelmän rahoitusmenetelmää. Tätä koskeva päätös olisi näin ollen pätemätön.