Asia C-377/14

Ernst Georg Radlinger

ja

Helena Radlingerová

vastaan

Finway a.s.

(Krajský soud v Prazen esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Direktiivi 93/13/ETY — 7 artikla — Maksukyvyttömyysmenettelyä koskevat kansalliset säännöt — Kulutusluottosopimukseen perustuvat velat — Tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimissa — Liitteessä olevan 1 kohdan e alakohta — Korvauksen määrän suhteettomuus — Direktiivi 2008/48/EY — 3 artiklan l alakohta — Luoton kokonaismäärä — Liitteessä I oleva I kohta — Luoton nostoerän määrä — Todellisen vuosikoron laskeminen — 10 artiklan 2 kohta — Tiedottamisvelvollisuus — Viran puolesta tutkiminen — Seuraamus”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 21.4.2016

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 93/13 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan maksukyvyttömyysmenettelyssä yhtäältä tuomioistuin, jossa kyseinen menettely on saatettu vireille, ei saa viran puolesta tutkia sellaisten sopimusehtojen mahdollista kohtuuttomuutta, joihin mainitun menettelyn yhteydessä ilmoitetut saatavat perustuvat, vaikka kyseisellä tuomioistuimella on käytössään tämän tutkinnan edellyttämät oikeudelliset seikat ja tosiseikat, ja jonka mukaan toisaalta mainittu tuomioistuin saa ainoastaan tutkia vakuudettomat saatavat ja silloinkin yksinomaan muutamien sellaisten rajallisten perusteiden osalta, jotka liittyvät saatavien vanhenemiseen tai raukeamiseen. Kansallisilla tuomioistuimilla on velvollisuus viran puolesta tutkia direktiivin 93/13 soveltamisalaan kuuluvan sopimusehdon kohtuuttomuus ja näin korjata kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan välillä vallitsevaa epätasapainoa aina silloin, kun tuomioistuimella on käytössään tämän tutkinnan edellyttämät oikeudelliset seikat ja tosiseikat. Koska oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin tuomioistuimissa edellyttää tältä osin sitä, että kuluttajalla on oikeus riitauttaa kansallisessa tuomioistuimessa sellaiseen luottosopimukseen perustuvien saatavien perusteltavuus, jossa on ehtoja, jotka saatetaan todeta kohtuuttomiksi, riippumatta siitä, ovatko ne vakuudellisia vai vakuudettomia, kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan velallinen, joka aikoo riitauttaa vakuudettoman saatavan, saa vedota ainoastaan kyseisen saatavan vanhenemiseen tai raukeamiseen, voi heikentää direktiivin 93/13 6 ja 7 artiklalla tavoitellun suojan tehokkuutta. (ks. 52, 56, 57 ja 59 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

Kulutusluottosopimuksista annetun direktiivin 2008/48 10 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se edellyttää, että kansallinen tuomioistuin, jonka käsiteltäväksi on saatettu kyseisessä direktiivissä tarkoitettuun luottosopimukseen perustuvia saatavia koskeva oikeusriita, tutkii viran puolesta, onko kyseisessä säännöksessä säädettyä tiedottamisvelvollisuutta noudatettu, ja tekee kansallisessa oikeudessa kyseisen velvollisuuden noudattamatta jättämisestä seuraavat päätelmät, sillä edellytyksellä, että seuraamukset täyttävät mainitun direktiivin 23 artiklan vaatimukset. Ennen sopimuksen tekemistä ja samanaikaisesti sen tekemisen kanssa saaduilla tiedoilla sopimusehdoista ja sopimuksen tekemisen seurauksista on nimittäin kuluttajalle perustavanlaatuinen merkitys. Kuluttaja päättää nimenomaan näiden tietojen perusteella, haluaako hän sitoutua elinkeinonharjoittajan ennakkoon laatimiin ehtoihin. Lisäksi on olemassa vähäistä suurempi vaara siitä, että kuluttaja ei muun muassa tiedonpuutteen vuoksi vetoa oikeussääntöön, jolla on tarkoitus suojata häntä. Tästä seuraa, että tehokasta kuluttajansuojaa ei voitaisi saavuttaa, jos kansallisen tuomioistuimen ei tarvitse arvioida viran puolesta kuluttajaoikeutta koskevista unionin oikeussäännöistä ilmenevien vaatimusten noudattamista. Koska kansallisen tuomioistuimen on siis varmistettava direktiivin 2008/48 säännöksillä tavoitellun kuluttajansuojan tehokas vaikutus tältä osin, sille unionin oikeudessa kyseessä olevalla alalla osoitettu tehtävä ei rajoitu pelkästään siihen, että kansallisella tuomioistuimella on mahdollisuus lausua mainittujen vaatimusten noudattamisesta, vaan sisältää myös velvollisuuden tutkia viran puolesta tämä kysymys aina silloin, kun tuomioistuimella on käytössään tämän tutkinnan edellyttämät oikeudelliset seikat ja tosiseikat. (ks. 64–66, 70 ja 74 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)

Jäsenvaltiolle on SEUT 288 artiklan kolmannessa kohdassa ja direktiivissä itsessään nimittäin asetettu pakottava velvollisuus ryhtyä kaikkiin tarvittaviin toimenpiteisiin direktiivissä säädetyn tavoitteen saavuttamiseksi. Tämä velvollisuus toteuttaa kaikki yleiset tai erityiset toimenpiteet kuuluu kaikille jäsenvaltioiden elimille mukaan lukien tuomioistuimet niiden toimivallan rajoissa. Tältä osin kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 93/13 osalta ja kulutusluottosopimuksista annetun direktiivin 2008/48 osalta velvollisuus tutkia viran puolesta tiettyjen ehtojen kohtuuttomuus ja se, että luottosopimuksessa on pakolliset maininnat tiedoista, muodostaa menettelynormin, joka ei koske yksityistä vaan tuomioistuimia. Kansallisen tuomioistuimen on kansallista lainsäädäntöä soveltaessaan tulkittava sitä mahdollisimman pitkälle direktiivin 2008/48 sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti, jotta sillä tarkoitettu tulos saavutettaisiin ja siten noudatettaisiin SEUT 288 artiklan kolmatta kohtaa. Tämä velvollisuus tulkita kansallista oikeutta yhdenmukaisesti direktiivin kanssa on nimittäin erottamaton osa EUT-sopimuksella luotua järjestelmää, sillä näin kansalliset tuomioistuimet voivat toimivaltansa rajoissa varmistaa unionin oikeuden täyden tehokkuuden, kun ne ratkaisevat käsiteltäväkseen saatettuja asioita. (ks. 76, 77 ja 79 kohta)

Kulutusluottosopimuksista annetun direktiivin 2008/48 3 artiklan l alakohtaa ja 10 artiklan 2 kohtaa sekä kyseisen direktiivin liitteessä I olevaa I kohtaa on tulkittava siten, että luoton kokonaismäärällä ja luoton nostoerän määrällä tarkoitetaan kaikkia kuluttajan käyttöön annettuja määriä, mikä sulkee pois määrät, jotka luotonantaja osoittaa asianomaiseen luottoon liittyvien kustannusten maksamiseen ja joita ei ole tosiasiallisesti maksettu kyseiselle kuluttajalle. Koska käsitteellä ”kuluttajan maksettavaksi tuleva kokonaismäärä” tarkoitetaan direktiivin 2008/48 3 artiklan h alakohdan mukaan luoton kokonaismäärän ja kuluttajalle aiheutuvien luoton kokonaiskustannusten yhteismäärää, tästä nimittäin seuraa, että käsitteet ”luoton kokonaismäärä” ja ”kuluttajalle aiheutuvat luoton kokonaiskustannukset” sulkevat pois toisensa ja että luoton kokonaismäärä ei näin ollen saa sisältää mitään niistä summista, jotka kuuluvat kuluttajalle aiheutuviin luoton kokonaiskustannuksiin. Direktiivin 2008/48 3 artiklan l alakohdassa ja 10 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuun luoton kokonaismäärään ei siis voida sisällyttää mitään summia, joilla on tarkoitus täyttää asianomaisen luoton perusteella sovitut sitoumukset, kuten esimerkiksi hallinnollisia kuluja, korkoja, palkkioita ja muunlaisia maksuja, jotka kuluttajan on suoritettava. Kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava, onko tietty määrä sisällytetty sääntöjenvastaisesti direktiivin 2008/48 3 artiklan l alakohdassa tarkoitettuun luoton kokonaismäärään, koska tällä seikalla voi olla merkitystä todellisen vuosikoron laskemisen kannalta ja se voi vaikuttaa siis niiden tietojen paikkansapitävyyteen, jotka luotonantajan on kyseisen direktiivin 10 artiklan 2 kohdan nojalla mainittava kyseisessä luottosopimuksessa. (ks. 85, 86, 89 ja 91 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)