Perusoikeuskirjan 47 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, on oltava kyseisessä artiklassa määrättyjen edellytysten mukaisesti käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa. SEU 19 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on myös säädettävä tarvittavista oikeussuojakeinoista tehokkaan oikeussuojan, josta määrätään erityisesti perusoikeuskirjan 47 artiklassa, takaamiseksi unionin oikeuteen kuuluvilla aloilla (ks. vastaavasti tuomio 8.11.2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK, C-243/15 , EU:C:2016:838 , 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Perusoikeuskirjan 47 artiklan soveltamisala on jäsenvaltioiden toimenpiteiden osalta määritelty sen 51 artiklan 1 kohdassa, jonka mukaan perusoikeuskirjan määräykset koskevat jäsenvaltioita silloin, kun ne soveltavat unionin oikeutta, ja kyseisellä määräyksellä vahvistetaan unionin tuomioistuimen vakiintunut oikeuskäytäntö, jonka mukaan unionin oikeusjärjestyksessä taatut perusoikeudet on tarkoitettu sovellettaviksi kaikkiin unionin oikeudessa säänneltyihin tilanteisiin mutta ei muihin tilanteisiin (tuomio 8.11.2016, Lesoochranárske zoskupenie VLK, C-243/15 , EU:C:2016:838 , 51 kohta). Kuten julkisasiamies on kuitenkin todennut ratkaisuehdotuksensa 30 kohdassa, tilanteessa, jossa jäsenvaltio toteuttaa toimenpiteen, jolla poiketaan EUT-sopimuksessa taatusta perusvapaudesta, kuten sijoittautumisvapaudesta tai palvelujen tarjoamisen vapaudesta unionissa, tällainen toimenpide kuuluu unionin oikeuden soveltamisalaan.

SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa, sellaisina kuin niitä on tulkittu erityisesti 30.4.2014 annetussa tuomiossa Pfleger ym. (C-390/12, EU:C:2014:281), on tulkittava Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa siten, että ne eivät ole esteenä oikeudenkäyntimenettelyä koskevalle kansalliselle järjestelmälle, jonka mukaan tuomioistuimella, jonka tehtävänä on hallinnollista rikkomusta koskevassa asiassa ratkaista kysymys Euroopan unionin perusvapauksien, kuten sijoittautumisvapauden tai palvelujen tarjoamisen vapauden Euroopan unionissa, käyttöä rajoittavan säännöstön yhteensopivuudesta unionin oikeuden kanssa, on velvollisuus selvittää omasta aloitteestaan sen käsiteltävänä olevaan asiaan liittyvät seikat hallinnollisten rikkomusten olemassaolon tutkimisen yhteydessä, kunhan tällaisesta järjestelmästä ei seuraa kyseiselle tuomioistuimelle velvollisuutta toimia asianomaisen jäsenvaltion niiden toimivaltaisten viranomaisten sijasta, joilla on velvollisuus tarvittavien todisteiden esittämiseen, jotta kyseinen tuomioistuin voi valvoa, onko rajoitus oikeutettu.

Tämän tuomion 3–5 ja 12–20 kohdassa mainituista kansallisen oikeuden säännöksistä ilmenee tässä tapauksessa, että hallintoviranomaisten päätöksistä voidaan valittaa niiden lainvastaisuuden perusteella hallintotuomioistuimiin, jotka antavat valituksiin asiaratkaisun. Tässä tehtävässään tuomioistuimen on selvitettävä sen käsiteltäväksi saatettuun asiaan kuuluvat seikat siinä laajuudessa kuin asia on siinä vireillä ja otettava tällöin samalla tavalla huomioon niin lieventävät seikat kuin raskauttavat seikat. Hallintoviranomaisella, joka on määrännyt rangaistusluonteisen hallinnollisen seuraamuksen, on näissä oikeudenkäynneissä asianosaisen asema. Pelkästään näiden seikkojen perusteella ei ole katsottava, että tällainen oikeudenkäyntimenettelyä koskeva järjestelmä olisi omiaan synnyttämään kansallisen tuomioistuimen puolueettomuuteen kohdistuvia epäilyjä, koska tuomioistuimen ei kuulu selvittää siinä vireillä olevaa asiaa syytteen tukemiseksi vaan totuuden selville saamiseksi.

(ks. 63, 64 ja 67 kohta sekä tuomiolauselma)