ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Tämän osalta on ensiksi hylättävä GRDF:n argumentti, jonka mukaan riitojenratkaisuviranomaisen päätökset ovat hallinnollisia päätöksiä, joilla ei voi olla vaikutuksia ennen osapuolten välisen riidan syntymistä. Tällainen tulkinta olisi direktiivin 2009/73 tavoitteiden vastainen ja vahingoittaisi sen tehokasta vaikutusta. Kuten Euroopan komissio totesi kirjallisissa huomautuksissaan, on palautettava mieleen unionin tuomioistuimen vakiintunut oikeuskäytäntö, jonka mukaan kansallisten tuomioistuinten velvollisuutena on huolehtia unionin oikeuden täyden vaikutuksen toteutumisesta muun muassa poistamalla unionin oikeuden rikkomisen seuraukset, mutta tämä velvollisuus on myös kaikilla asianomaisen jäsenvaltion elimillä – hallintoviranomaiset mukaan lukien – näiden toimivallan puitteissa (ks. vastaavasti tuomio 12.6.1990, Saksa v. komissio, C-8/88, EU:C:1990:241, 13 kohta; tuomio 7.1.2004, Wells, C-201/02, EU:C:2004:12, 64 kohta ja tuomio 4.12.2018, Minister for Justice and Equality ja Commissioner of An Garda Síochána, C-378/17, EU:C:2018:979, 38 ja 39 kohta).
24

Käsiteltävässä asiassa on muistutettava, että direktiivin 2011/7, joka on saatettu osaksi Puolan oikeusjärjestystä 8.3.2013 annetulla lailla, 12 artiklan 4 kohdassa säädetään, että jäsenvaltiot päättävät, jättävätkö ne direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle sopimukset, jotka on tehty ennen 16.3.2013. Kun jäsenvaltio käyttää tätä mahdollisuutta, direktiiviä 2000/35 sovelletaan direktiivin 2011/7 13 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan edelleen sopimuksiin, jotka on tehty ennen kyseistä päivää.
38

Tästä seuraa, että asetuksen N:o 883/2004 5 artiklan a alakohta on esteenä saatavan eläkkeen käsitteen, sellaisena kuin se on LGSS:n 208 §:n 1 momentin c kohdassa, sellaiselle tulkinnalle, jonka mukaan se koskee yksinomaan Espanjan kuningaskunnan maksettavaksi tulevaa eläkettä pois sulkien eläke, johon pääasian kantajilla on oikeus Saksassa.
51

Olisi näiden tavoitteiden vastaista katsoa, että asetuksessa N:o 1371/2007 tarkoitettua kuljetussopimuksen käsitettä olisi tulkittava siten, että se ei kata tilannetta, jossa matkustaja nousee junaan, johon on vapaa pääsy, matkustaakseen siinä ilman, että on ostanut lippua. Jos näet olisi sallittua katsoa, että pelkästään sillä perusteella, että tällaisella matkustajalla ei ole lippua junaan noustessaan, hän ei ole sopimussuhteessa rautatieyritykseen, joka on antanut vapaan pääsyn juniinsa, tämä matkustaja voisi hänestä riippumattomien seikkojen vuoksi jäädä vaille niitä oikeuksia, jotka mainitussa asetuksessa on liitetty kuljetussopimuksen tekemiseen, mikä olisi vastoin mainitulla asetuksella tavoiteltua, rautatiematkustajien suojaamista koskevaa päämäärää, joka mainitaan sen johdanto-osan ensimmäisestä kolmanteen perustelukappaleessa.
2)

Mainitun tuomioistuimen asioissa C‑624/18 ja C‑625/18 esittämiin toiseen ja kolmanteen kysymykseen on vastattava seuraavasti: Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklaa ja yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annetun neuvoston direktiivin 2000/78/EY 9 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että unionin oikeuden soveltamista koskevat oikeusriidat voivat kuulua sellaisen elimen yksinomaiseen toimivaltaan, joka ei ole kyseisessä 47 artiklassa tarkoitettu riippumaton ja puolueeton tuomioistuin. Tästä on kyse, jos objektiiviset olosuhteet, joissa asianomainen elin on perustettu, ja kyseisen elimen ominaispiirteet sekä se tapa, jolla sen jäsenet on nimitetty, ovat omiaan herättämään yksityisissä perusteltuja epäilyjä siltä osin, onko kyseinen elin täysin ulkopuolisen vaikutusvallan ja erityisesti lainsäädäntö- ja toimeenpanovallan välittömän tai välillisen vaikutusvallan ulottumattomissa, ja siltä osin, onko mainittu elin neutraali vastakkain oleviin intresseihin nähden, ja ne voivat siis johtaa siihen, ettei mainittu elin näytä riippumattomalta tai puolueettomalta, mikä on omiaan heikentämään sitä luottamusta, jota oikeuslaitoksen on herätettävä mainituissa yksityisissä demokraattisessa yhteiskunnassa. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on määritettävä kaikkien sen käytössä olevien merkityksellisten seikkojen perusteella, onko tästä kyse Sąd Najwyższyn kurinpitojaoston kaltaisen elimen osalta. Tällaisessa tilanteessa unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatetta on tulkittava siten, että se edellyttää, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin jättää soveltamatta kansallisen oikeuden säännöstä, jolla toimivalta ratkaista pääasiat on annettu ainoastaan mainitulle elimelle, joten pääasiat voi tutkia tuomioistuin, joka täyttää edellä mainitut riippumattomuuden ja puolueettomuuden vaatimukset ja jolla olisi toimivalta kyseessä olevalla alalla, jos mainittu säännös ei olisi sille esteenä.
45

Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella asetuksen N:o 1151/2012 4 artiklan c alakohtaa ja 7 artiklan 1 kohdan e alakohtaa sekä ”Mozzarella di bufala Campana SAN” ‑juuston tuote-eritelmää on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään, että ”Mozzarella di bufala Campana SAN” - juuston tuotantotoiminnan on tapahduttava myös yhden ainoan laitoksen sisällä yksinomaan tätä tuotantoa varten tarkoitetuissa tiloissa, joissa on kiellettyä pitää ja varastoida maitoa, joka on peräisin tuotantotiloilta, jotka eivät kuulu suojatun alkuperänimityksen ”Mozzarella di bufala Campana” valvontajärjestelmään, jos tämä säännöstö on tarpeellinen ja oikeasuhteinen keino tällaisen tuotteen laadun säilyttämiseksi taikka kyseisen suojatun alkuperänimityksen tuote-eritelmän valvonnan varmistamiseksi, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava.
29

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että kansallinen säännöstö, jossa säädetään kolmansien maiden kansalaisten biometristen tietojen keräämisestä, tallentamisesta ja säilyttämisestä keskitetyssä rekisterissä, on päätöksen N:o 2/76 7 artiklassa ja päätöksen N:o 1/80 13 artiklassa tarkoitettu uusi rajoitus. Se muistuttaa, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan tällainen rajoitus on kielletty, paitsi jos se on perusteltavissa yleistä etua koskevalla pakottavalla syyllä, sillä voidaan taata tavoitellun oikeutetun päämäärän toteutuminen eikä sillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen kyseisen päämäärän saavuttamiseksi. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lähtee tässä yhteydessä siitä, että mainitulla säännöstöllä tavoitellaan oikeutettua päämäärää, joka on mahdollista saavuttaa sillä, ja pohtii, ylitetäänkö mainitussa säännöstössä säädetyillä, kolmansien maiden kansalaisten biometristen tietojen keräämisellä, tallentamisella ja säilyttämisellä keskitetyssä rekisterissä se, mikä on tarpeen henkilöllisyys- ja asiakirjapetosten ehkäisemistä ja torjuntaa koskevan päämäärän saavuttamiseksi. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan on niin, että siltä osin kuin biometristen tietojen kerääminen ja käsittely ovat direktiivin 95/46 2 artiklan b alakohdassa tarkoitettua henkilötietojen käsittelyä ja nämä tiedot kuuluvat mainitun direktiivin 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin erityisiin tietoryhmiin, henkilötietojen suojaa koskevat poikkeukset ja rajoitukset on toteutettava täysin välttämättömän rajoissa, kuten unionin tuomioistuin on todennut 21.12.2016 antamassaan tuomiossa Tele2 Sverige ja Watson ym., (C‑203/15 ja C‑698/15, EU:C:2016:970, 96 kohta).
2

Nämä pyynnöt on esitetty kahdessa asiassa, joissa vastakkain ovat yhtäältä C GmbH & Co. KG ja Finanzamt Z (verovirasto Z, Saksa; jäljempänä verovirasto) ja toisaalta C‑eG ja verovirasto, ja joissa on kyse arvonlisäveroa koskevista verotuspäätöksistä.
83

Esitettyyn kysymykseen on kaiken edellä todetun perusteella vastattava seuraavasti: – direktiivin 2011/24 3 artiklan k alakohtaa ja 11 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä sellaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jonka nojalla tämän jäsenvaltion apteekki ei voi toimittaa lääkemääräystä edellyttäviä lääkkeitä lääketilauksen perusteella, jos tällaisen lääketilauksen on tehnyt terveydenhuollon ammattihenkilö, jolla on oikeus määrätä lääkkeitä ja harjoittaa toimintaansa toisessa jäsenvaltiossa, kun tällaisten lääkkeiden toimittaminen on sallittua silloin, kun tällaisen lääketilauksen on tehnyt terveydenhuollon ammattihenkilö, jolla on oikeus harjoittaa toimintaansa tässä ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa, kun otetaan huomioon, että kyseisen säännöstön mukaisesti tällaisissa lääketilauksissa ei ole asianomaisen potilaan nimeä – SEUT 35 ja SEUT 36 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä jäsenvaltion tällaiselle säännöstölle siltä osin kuin kyseinen säännöstö on perusteltu ihmisten terveyden ja elämän suojelua koskevan tavoitteen vuoksi, sillä voidaan taata tämän tavoitteen toteutuminen eikä sillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava.
3

Tieliikenteessä käytettävistä ajopiirtureista, tieliikenteen valvontalaitteista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3821/85 kumoamisesta sekä tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 561/2006 muuttamisesta 4.2.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 165/2014 (EUVL 2014, L 60, s. 1), 32 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Kuljetusyritysten ja kuljettajien on varmistettava digitaalisen ajopiirturin ja kuljettajakortin moitteeton toiminta ja asianmukainen käyttö. Käytettäessä analogista ajopiirturia kuljetusyritysten ja kuljettajien on varmistettava sen moitteeton toiminta ja piirturilevyn asianmukainen käyttö. – – 3. On kiellettyä väärentää, salata, poistaa tai tuhota piirturilevylle kirjattuja taikka ajopiirturiin tai kuljettajakorttiin tallennettuja tietoja tai ajopiirturista tulostettuja asiakirjoja. Kiellettyä on myös ajopiirturin, piirturilevyn tai kuljettajakortin manipuloiminen siten, että se voi aiheuttaa tietojen ja/tai tulosteiden väärentymisen, poistumisen tai tuhoutumisen. – – – –”
14

Consiglio di Staton täysistunto huomauttaa, että kansallisen oikeuskäytännön mukaan siinä tapauksessa, että vain kaksi tarjoajaa on osallistunut tarjouspyyntömenettelyyn ja molemmat ovat esittäneet kanteen, jolla pyritään toisen sulkemiseen menettelyn ulkopuolelle, sekä pääkanne että liitännäiskanne on molemmat tutkittava. Lisäksi on selvää, että kun tarjoajia on enemmän kuin kaksi, tätä samaa ratkaisua on sovellettava myös silloin, kun pääkanne perustuu perusteisiin, jotka johtaisivat siinä tapauksessa, että se hyväksytään, koko menettelyn uusimiseen, riippumatta siitä, kyseenalaistetaanko näillä perusteilla sopimuspuoleksi valitun tarjoajan ja muiden menettelyssä edelleen mukana olevien tarjoajien aseman sääntöjenmukaisuus, ja siitä, riitautetaanko niissä valintamenettelyn pätevyys itsessään.
25

Direktiivin 2008/48 16 artiklan 1 kohdan eri kieliversioiden vertailevan tarkastelun perusteella ei ole mahdollista määrittää siinä säädetyn luoton kokonaiskustannuksista tehtävän vähennyksen täsmällistä merkitystä. Yhtäältä tämän säännöksen hollannin-, puolan- ja romaniankieliset versiot näyttävät viittaavan vähennykseen kustannuksista, jotka liittyvät sopimuksen jäljellä olevaan voimassaoloaikaan (”een verlaging van de totale kredietkosten, bestaande uit de interesten en de kosten gedurende de resterende duur van de overeenkomst”, ”obniżki całkowitego kosztu kredytu, na którą składają się odsetki i koszty przypadające na pozostały okres obowiązywania umowy” ja ”o reducere a costului total al creditului, care constă în dobânda și în costurile aferente duratei restante a contractului”). Toisaalta mainitun säännöksen saksan- ja englanninkielinen versio ovat hieman moniselitteisiä ja niiden perusteella voidaan ajatella, että tähän ajanjaksoon liittyvät kustannukset ovat vähennyksen laskemisen perusteena (”das Recht auf Ermäßigung der Gesamtkosten des Kredits, die sich nach den Zinsen und den Kosten für die verbleibende Laufzeit des Vertrags richtet” ja ”reduction consisting of the interest and the costs for the remaining duration of the contract”). Saman säännöksen italiankielisessä versiossa viitataan ranskankielisen version tavoin sopimuksen jäljellä olevana voimassaoloaikana ”maksettaviin” (dovuti) korkoihin ja maksuihin. Lopuksi on todettava, että direktiivin 2008/48 16 artiklan 1 kohdan espanjankielisessä versiossa edellytetään vähennystä, joka kattaa kustannukset, jotka vastaavat sopimuksen jäljellä olevaa kestoa (”una reducción del coste total del crédito, que comprende los intereses y costes correspondientes a la duración del contrato que quede por transcurrir”).
94

On huomattava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan uusi peruste, johon vedotaan ensi kertaa vasta muutoksenhakuvaiheessa unionin tuomioistuimessa, on jätettävä tutkimatta. Jos nimittäin asianosaisella olisi oikeus esittää ensi kertaa vasta unionin tuomioistuimessa vaatimuksilleen sellaisia uusia perusteita, joihin hän ei ole unionin yleisessä tuomioistuimessa vedonnut, tämä tarkoittaisi, että asianosaisella olisi oikeus laajentaa unionin tuomioistuimessa, jonka toimivalta valitusasioissa on rajoitettu, kannetta unionin yleisessä tuomioistuimessa käsiteltyyn asiaan nähden. Unionin tuomioistuin on siten valitusasioissa toimivaltainen arvioimaan lähtökohtaisesti ainoastaan unionin yleisen tuomioistuimen arviointia perusteista, joista unionin yleisessä tuomioistuimessa on lausuttu (määräys 13.11.2018, Toontrack Music v. EUIPO, C‑48/18 P, ei julkaistu, EU:C:2018:895, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
3

Asetuksen N:o 805/2004 johdanto-osan 5, 6, 10, 12, 13 ja 16 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”(5) ’Riitauttamattomien vaatimusten’ käsitteen olisi katettava kaikki tilanteet, joissa velkoja tilanteessa, jossa velallinen on todistettavasti jättänyt riitauttamatta rahamääräisen vaatimuksen laadun tai suuruuden, on joko saanut kyseistä velallista vastaan tuomioistuimen päätöksen tai täytäntöönpanokelpoisen asiakirjan, joka edellyttää velallisen nimenomaista suostumusta, olipa se tuomioistuimessa tehty sovinto tai virallinen asiakirja. (6) Velallisen vastustamatta jättäminen, josta säädetään 3 artiklan 1 kohdan b alakohdassa, voi tarkoittaa poissaoloa oikeuden istunnosta tai jättämistä kirjallisesti vastaamatta tuomioistuimen antamaan kehotukseen ilmoittaa aikomuksesta vastata asiassa. – – (10) Kun jäsenvaltion tuomioistuin on antanut riitauttamatonta vaatimusta koskevan tuomion velallisen osallistumatta menettelyyn, on luopuminen asian tutkimista koskevista menettelyistä täytäntöönpanevassa jäsenvaltiossa erottamattomasti yhteydessä siihen ja riippuvainen siitä, että vastaajan puolustautumisoikeuksien suojalla on riittävät takeet. – – (12) Olisi säädettävä tuomioon johtavia menettelyjä koskevat vähimmäisvaatimukset, jotta voidaan varmistaa, että velallinen saa riittävän ajoissa ja siten, että hänen on mahdollista valmistautua vastaamaan asiassa, tiedon häntä koskevasta oikeudenkäynnistä, hänen aktiiviselle oikeudenkäyntiin osallistumiselleen asetettavista vaatimuksista kyseisen vaatimuksen riitauttamiseksi sekä osallistumatta jättämisen seurauksista. (13) Koska jäsenvaltioiden välillä on eroja riita-asioissa noudatettavaa menettelyä ja erityisesti asiakirjojen tiedoksiantoa koskevien sääntöjen osalta, näiden vähimmäisvaatimusten määrittelyn on oltava täsmällistä ja yksityiskohtaista. Varsinkaan mitään tiedoksiantotapaa, joka perustuu oikeudelliseen olettamukseen näiden vähimmäisvaatimusten täyttymisestä, ei voida pitää riittävänä, jotta tuomio voitaisiin vahvistaa eurooppalaiseksi täytäntöönpanoperusteeksi. – – (16) Tämän asetuksen 15 artiklan olisi koskettava tilanteita, joissa velallinen ei voi itse käyttää puhevaltaansa tuomioistuimessa, kuten silloin kun on kyse oikeushenkilöstä tai tilanteesta, jossa velallisella on lakisääteinen edustaja, sekä tilanteita, joissa velallinen on valtuuttanut toisen henkilön, erityisesti lakimiehen, edustamaan itseään tietyssä asiaa koskevassa oikeudenkäynnissä.”
26

Toiseksi unionin lainsäätäjän harkintavallasta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteesta on todettava, että unionin tuomioistuin on tunnustanut vakiintuneessa oikeuskäytännössään, että unionin lainsäätäjällä on laaja harkintavalta sen käyttäessä sille myönnettyä toimivaltaa, kun sen toimintaan liittyy poliittisten, taloudellisten ja sosiaalisten valintojen tekeminen ja kun sen on suoritettava monitahoisia arviointeja (tuomio 16.12.2008, Arcelor Atlantique ja Lorraine ym., C‑127/07, EU:C:2008:728, 57 kohta ja tuomio 30.1.2019, Planta Tabak, C‑220/17, EU:C:2019:76, 44 kohta). Näin ollen tähän alaan kuuluva toimenpide voidaan katsoa lainvastaiseksi ainoastaan, jos kyseinen toimenpide on ilmeisen soveltumaton toimivaltaisten toimielinten tavoitteleman päämäärän saavuttamiseen (tuomio 14.12.2004, Swedish Match, C‑210/03, EU:C:2004:802, 48 kohta).
15

LGSS:n 247 §:ssä, joka koskee vakuutusmaksukausien laskemista, säädetään seuraavaa: ”Hyväksyttäessä vakuutusmaksukausia, jotka ovat edellytyksenä vanhuuseläkettä, pysyvän työkyvyttömyyden perusteella suoritettavaa eläkettä, perhe-eläkettä ja leskeneläkettä, tilapäistä työkyvyttömyyttä koskevaa etuutta sekä äitiys- ja isyysetuutta koskevan oikeuden syntymiselle, sovelletaan seuraavia sääntöjä: a) Ne eri kaudet, joiden aikana työntekijä on ollut vakuutettuna osa-aikaisen sopimuksen perusteella, otetaan huomioon riippumatta kunakin kautena tehdyn työajan kestosta. Tätä varten osa-aikatyötä koskevaa vähennyskerrointa, joka määräytyy osa-aikaisesti tehdyn työajan prosentuaalisena osuutena vastaavan kokoaikaisen työntekijän tekemästä työajasta, sovelletaan osa-aikaisella sopimuksella tehtyyn vakuutuskauteen, jolloin tuloksena on niiden päivien lukumäärä, joilta vakuutusmaksuja katsotaan tosiasiallisesti suoritetun kunakin kautena. Tämän laskennan tuloksena saatuun päivien lukumäärään on tarvittaessa lisättävä päivät, joilta on suoritettu vakuutusmaksuja kokoaikaisen työn perusteella, jolloin tuloksena on vakuutusmaksupäiviksi hyväksyttyjen päivien yhteismäärä laskettaessa mahdollisuutta saada etuuksia. b) Vakuutusmaksupäiviksi hyväksyttyjen päivien lukumäärän määrittämisen jälkeen on laskettava osa-aikaa koskeva kokonaiskerroin, joka on niiden työskenneltyjen päivien, jotka on hyväksytty vakuutusmaksupäiviksi edellä a kohdassa säädetyn mukaisesti, lukumäärää vastaava prosenttiosuus niiden päivien yhteismäärästä, jotka työntekijä on ollut työuransa aikana vakuutettuna. – – c) Vähimmäiskausi, jolta osa-aikaisten työntekijöiden edellytetään suorittaneen vakuutusmaksuja saadakseen kunkin taloudellisen etuuden, jonka osalta kyseisestä vähimmäiskaudesta on säädetty, saadaan soveltamalla yleisesti säänneltyyn kauteen edellä b kohdassa tarkoitettua osa-aikaa koskevaa kokonaiskerrointa. Tapauksissa, joissa vastaavan taloudellisen etuuden saaminen edellyttää, että vaadittu vakuutusmaksujen suorittamisen vähimmäiskausi sisältyy osittain tai kokonaan tiettyyn määräaikaan, sovelletaan osa-aikaa koskevaa kokonaiskerrointa vaadittavan vakuutusmaksukauden vahvistamiseksi. Ajanjakso, johon vaadittavan kauden on sisällyttävä, on joka tapauksessa se, josta on yleisesti säädetty asianomaisen etuuden osalta.”
6

Julkisia hankintoja koskevasta koodeksista 18.4.2016 annetun asetuksen nro 50 (decreto legislativo n. 50 – Codice dei contratti pubblici; GURI nro 91, Supplemento ordinario, 19.4.2016), sellaisena kuin se on muutettuna 19.4.2017 annetulla asetuksella nro 56 (decreto legislativo n. 56; GURI nro 103, Supplemento ordinario, 5.5.2017; jäljempänä julkisia hankintoja koskeva koodeksi), 83 §:n 9 momentin sanamuoto on seuraava: ”Hakemuksen jotakin muodollista seikkaa koskeva puute voidaan korjata tässä momentissa tarkoitetussa asiakirjojen avustettua laatimista koskevassa menettelyssä. Erityisesti on niin, että jos 85 §:ssä tarkoitetut tiedot ja yhteinen eurooppalainen hankinta-asiakirja puuttuvat tai ne ovat puutteellisia taikka on kyse muusta näihin tietoihin tai asiakirjaan liittyvästä olennaisesta sääntöjenvastaisuudesta, lukuun ottamatta puutteita taloudellisessa tai teknisessä tarjouksessa, hankintaviranomaisen on annettava kilpailijalle enintään kymmenen päivää aikaa toimittaa tarvittavat ilmoitukset, täydentää niitä tai korjata ne ja hankintaviranomaisen on ilmoitettava, millainen niiden sisällön on oltava ja kenen ne on toimitettava. – –”
7

Direktiivin 2006/126 11 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jos jäsenvaltion myöntämän voimassa olevan kansallisen ajokortin haltija on muuttanut vakinaisesti asumaan toiseen jäsenvaltioon, hän voi pyytää, että hänen ajokorttinsa vaihdetaan sitä vastaavaan ajokorttiin. Vaihdon suorittavan jäsenvaltion asiana on todentaa, minkä luokan osalta sille esitetty ajokortti on yhä voimassa. – – 6. Jos jäsenvaltio vaihtaa yhteisöön kuulumattoman maan myöntämän ajokortin yhteisön mallin mukaiseksi ajokortiksi, vaihdosta samoin kuin mahdollisista myöhemmistä ajokortin uudistamisista tai ajokortin korvaamisesta on tehtävä merkintä yhteisön mallin mukaiseen ajokorttiin. Tällainen vaihtaminen voidaan suorittaa ainoastaan, jos kolmannen maan myöntämä ajokortti luovutetaan vaihdon suorittavan jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille. Jos tällaisen ajokortin haltija siirtyy asumaan vakinaisesti toiseen jäsenvaltioon, kyseisen jäsenvaltion ei tarvitse soveltaa 2 artiklassa määriteltyä vastavuoroisen tunnustamisen periaatetta.”
”1)

Onko [direktiivin 2006/112] 14, 15, 168, 184, 185, 187 ja 188 artiklaa tulkittava ja sovellettava siten, että alkujaan asianmukaisesti vähennettyä kiinteään omaisuuteen kuuluvan tuotantotavaran arvonlisäveroa on oikaistava/tarkistettava, kun kiinteään omaisuuteen kuuluva tuotantotavara on ollut myynti- ja takaisinvuokrausliiketoimen (sale and lease back) kohteena ja kun – myynti- ja takaisinvuokraus on yhdistetty ja yhtäaikainen järjestely, jossa verovelvollinen antaa kahdelle rahoituslaitokselle perintövuokraoikeuden (eli väliaikaisen esineoikeuden) ja nämä rahoituslaitokset antavat leasingvuokran verovelvolliselle – kyseinen myynti- ja takaisinvuokrausliiketoimi on puhtaasti rahoituksellinen liiketoimi, jonka tarkoituksena on lisätä verovelvollisen välittömästi käytettävissä olevia varoja – myynti- ja takaisinvuokrausjärjestelyä ei ole tehty arvonlisäverollisesti – kiinteään omaisuuteen kuuluva tuotantotavara on jäänyt verovelvollisen hallintaan ja sitä on käytetty verovelvollisen verolliseen liiketoimintaan yhtäjaksoisesti ja pitkäaikaisesti niin ennen järjestelyä kuin sen jälkeenkin?
61

On siis katsottava, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 70 kohdassa, että päättääkseen pääasian kaltaisessa asiassa, onko eurooppalainen pidätysmääräys pantava täytäntöön, täytäntöönpanosta vastaavan oikeusviranomaisen on tällaisen päätöksen tekohetkellä voitava olettaa, että pidätysmääräyksen antanut jäsenvaltio soveltaa luovutettavaan henkilöön puitesopimuksen mukaisten niiden oikeuksien pääasiallista sisältöä, joita sovelletaan luovutuksen jälkeisenä ajanjaksona kyseisen jäsenvaltion erottua unionista. Tällainen olettama on sallittu, jos pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion kansallinen oikeus kattaa näiden oikeuksien pääasiallisen sisällön erityisesti siksi, että kyseinen jäsenvaltio jatkaa osallistumistaan rikoksen johdosta tapahtuvasta luovuttamisesta 13.12.1957 tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen kaltaisiin kansainvälisiin yleissopimuksiin, senkin jälkeen, kun kyseinen jäsenvaltio on eronnut unionista. Ainoastaan silloin, kun on olemassa konkreettisia viitteitä siitä, ettei asia ole näin, voivat täytäntöönpanosta vastaavat oikeusviranomaiset kieltäytyä eurooppalaisen pidätysmääräyksen täytäntöönpanosta.
Toimivallasta, sovellettavasta laista, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta ja virallisten asiakirjojen hyväksymisestä ja täytäntöönpanosta perintöasioissa sekä eurooppalaisen perintötodistuksen käyttöönotosta 4.7.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 650/2012 65 artiklan 2 kohtaa ja asetuksessa N:o 650/2012 tarkoitettujen lomakkeiden vahvistamisesta 9.12.2014 annetun komission täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 1329/2014 1 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että haettaessa todistusta asetuksen N:o 650/2012 65 artiklan 2 kohdan mukaisesti lomakkeen IV käyttö on vapaaehtoista.