Yhdistetyt asiat T-5/00 ja T-6/00

Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie BV

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Sähköteknisten tuotteiden myynti Alankomaissa – Tukkumyyjien kansallinen yhteenliittymä – Kollektiiviset yksinmyyntisopimukset ja hintojen vahvistamista koskevat sopimukset – Sakko

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 16.12.2003

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Väitetiedoksianto – Välttämätön sisältö – Huomioon otettavat todisteet

2. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Asianosaista vastaan puhuva asiakirja – Käsite

3. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Kantelujen tutkiminen – Komission velvoitteet – Toimiminen kohtuullisessa ajassa – Noudattamatta jättäminen – Seuraukset – Hylkäyspäätöksen kumoaminen ei ole mahdollista

(Neuvoston asetus N:o 17)

4. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Kantelujen tutkiminen – Komission velvoitteet – Toimiminen kohtuullisessa ajassa – Tarve tehdä ero ennen väitetiedoksiannon tekemistä toteutettavan tutkintavaiheen ja muun hallinnollisen menettelyn välillä

(Neuvoston asetuksen N:o 17 3 artikla)

5. Kilpailu – Sakot – Asetuksessa N:o 2988/74 tarkoitettu vanhentumisaika – Puolustautumisoikeuksia ei ole vaarannettu ennen kuin vanhentumisaika on päättynyt

(Neuvoston asetukset N:o 17 ja N:o 2988/74)

6. Oikeudenkäyntimenettely – Kannekirjelmä – Muotovaatimukset – Yhteenveto kanneperusteista – Oikeudelliset perusteet, joita ei ole esitetty kanteessa – Viittaaminen kaikkiin liitteisiin – Tutkimatta jättäminen

(Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen. 44 artiklan 1 kohdan c alakohta)

7. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Yhdenmukaistettu menettelytapa – Käsite – Yhteensovittamista ja yhteistyötä koskevat arviointiperusteet – Tulkinta

(EY 81 artiklan 1 kohta)

8. Kilpailu – Yhteisön säännöt – Asiallinen soveltamisala – Hintoja koskeva yritysten yhteenliittymän päätös – Jääminen soveltamisalan ulkopuolelle sillä perusteella, että päätös perustuu sitä tehtäessä voimassa olleeseen kansalliseen lainsäädäntöön – Edellytys – Lainsäädännön pakottavuus

(EY 81 artiklan 1 kohta)

9. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Osallistuminen yritysten kokouksiin, joilla on kilpailunvastainen tarkoitus – Seikka, jonka perusteella voidaan päätellä, että yritys on osallistunut päätettyyn yritysten väliseen järjestelyyn, jos se ei ole vastustanut kokouksessa tehtyjä päätöksiä

(EY 81 artiklan 1 kohta)

10. Kilpailu – Yhteisön säännöt – Rikkomiset – Tahallisuuden käsite

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

11. Kilpailu – Sakot – Päätös, jolla määrätään sakkoja – Perusteluvelvollisuuden laajuus – Niiden arviointiperusteiden ilmoittaminen, joiden avulla komissio on määrittänyt kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston – Riittävä ilmoittaminen

(EY 253 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan 2 alakohta)

12. Kilpailu – Sakot – Arviointi yrityksen oman käyttäytymisen perusteella – Sillä, että muulle taloudelliselle toimijalle ei ole määrätty sakkoa, ei ole vaikutusta

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

1. Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen, joka on yhteisön oikeuden perusperiaate ja jota on noudatettava etenkin kaikissa sellaisissa, myös hallinnollisissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä seuraamuksia, edellyttää, että yrityksellä, jota asia koskee, on ollut mahdollisuus esittää asianmukaisesti näkemyksensä komission esiin tuomien tosiseikkojen, väitteiden ja olosuhteiden todenperäisyydestä ja merkityksellisyydestä.

Väitetiedoksiannossa on oltava väitteistä riittävän selvästi muotoiltu – vaikka vain tiivistelmän muodossa esitetty – selvitys, jotta ne, joita asia koskee, voisivat tosiasiallisesti saada tiedon, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen. Vain tällä edellytyksellä väitetiedoksianto voi täyttää sen tehtävän, joka sille on yhteisön asetuksilla annettu, eli että sen on annettava yrityksille ja yritysten yhteenliittymille kaikki sellaiset tiedot, joita ne tarvitsevat pystyäkseen tehokkaasti puolustautumaan ennen kuin komissio tekee lopullisen päätöksen.

Pääsääntöisesti ainoastaan ne asiakirjat, joita on lainattu tai jotka on mainittu väitetiedoksiannossa, ovat päteviä todisteita. Väitetiedoksiantoon liitettyjä asiakirjoja, joita ei ole siinä mainittu, voidaan kuitenkin käyttää päätöksessä kantajaa vastaan, jos kantaja on voinut kohtuullisesti päätellä väitetiedoksiannon perusteella, mitkä johtopäätökset komissio aikoi niistä tehdä.

(ks. 32–34 kohta)

2. Asiakirjaa voidaan pitää asiakirjana, johon komissio perustaa väitteensä, ainoastaan, jos komissio käyttää sitä tukemassa toteamustaan yrityksen suorittamasta rikkomisesta. Jotta kyseessä oleva yritys voisi osoittaa puolustautumisoikeuksiaan loukatun, ei ole riittävää näyttää toteen, ettei se ole hallinnollisen menettelyn aikana voinut ilmaista kantaansa asiakirjasta, joka on mainittu riidanalaisen päätöksen missä tahansa kohdassa. Sen on näytettävä toteen, että komissio on käyttänyt tätä asiakirjaa riidanalaisessa päätöksessä lisätodisteena todetakseen rikkomisen, johon yritys on komission mukaan osallistunut.

(ks. 35 kohta)

3. Vaikka komission on ilmoitettava kantansa kohtuullisessa määräajassa asetuksen N:o 17 mukaisesti käytävissä kilpailuasiaa koskevissa hallinnollisissa menettelyissä, joiden päätteeksi voidaan määrätä kyseisessä asetuksessa tarkoitettuja seuraamuksia, tällaisen määräajan ylittämisellä, jos se oletetaan näytetyn toteen, ei voida välttämättä perustella riidanalaisen päätöksen kumoamista.

Kilpailusääntöjä sovellettaessa kohtuullisen ajan ylittyminen voi olla kumoamisperuste vain silloin kun on kyseessä päätös, jossa nämä kilpailusääntöjen rikkomiset on todettu, jos on näytetty toteen, että periaatetta loukkaamalla on heikennetty kyseisten yritysten puolustautumisoikeuksia. Tätä erityistapausta lukuun ottamatta ratkaisun tekemistä kohtuullisessa ajassa koskevan velvoitteen noudattamatta jättäminen ei vaikuta asetuksen N:o 17 mukaisen hallinnollisen menettelyn pätevyyteen, mutta voi olla perusteena määrättävän sakon määrän alentamiselle.

(ks. 73, 74 ja 436–438 kohta)

4. Arvioitaessa sitä, onko komission yritykselle asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla esittämän tietojensaantipyynnön ja ensimmäisten paikan päällä toteutettujen tarkastusten välillä kulunut liian pitkä aika, kohtuullisen määräajan periaatetta sovellettaessa on syytä tehdä ero ennen väitetiedoksiannon tekemistä toteutettavan tutkintavaiheen ja muun hallinnollisen menettelyn välillä.

Tältä osin on todettava, että rikosasiassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kohtuullinen aika alkaa hetkestä, jolloin henkilöä syytetään rikoksesta, ja että kyseisessä sopimuksessa taattuja perusoikeuksia suojataan yhteisön oikeuden yleisinä periaatteina. Yhteisön kilpailupolitiikan alalla käytävässä menettelyssä asianosaisia ei moitita virallisesti mistään ennen väitetiedoksiannon vastaanottamista. Näin ollen pelkkä menettelyn tämän vaiheen pitkittäminen ei ole sellaisenaan omiaan vaarantamaan puolustautumisoikeuksia.

Päinvastoin väitetiedoksiannon saattaminen asianomaisen tietoon rikkomisen toteamista koskevassa menettelyssä merkitsee asetuksen N:o 17 3 artiklan mukaisen menettelyn aloittamista. Aloittamalla tämän menettelyn komissio ilmaisee tahtonsa tehdä kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista koskeva päätös. Toisaalta yritys voi vasta väitetiedoksiannon tiedoksisaamisesta alkaen tietää, mikä sitä vastaan aloitetun menettelyn kohde on ja mistä kilpailunvastaisista menettelytavoista komissio sitä moittii. Yrityksillä on näin ollen erityinen intressi siihen, että komissio noudattaa tässä menettelyn vaiheessa erityistä ripeyttä, kunhan se ei kuitenkaan loukkaa niiden puolustautumisoikeuksia.

Menettelyn tämän vaiheen keston kohtuullisuutta on arvioitava kunkin asian olosuhteiden valossa ja erityisesti ottaen huomioon sen asiayhteys, asianosaisten käyttäytyminen menettelyn aikana, asian merkitys eri osapuolina oleville yrityksille ja yritysten yhteenliittymille sekä asian monitahoisuus.

(ks. 77–80 ja 82 kohta)

5. Niin kauan kun vanhentumisajoista liikennettä ja kilpailua koskeviin Euroopan talousyhteisön sääntöihin liittyvissä menettelyissä ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanossa annetussa asetuksessa N:o 2988/74 tarkoitettu vanhentumisaika ei ole päättynyt, yritykset ja yritysten yhteenliittymät, jotka ovat asetuksen N:o 17 nojalla kilpailupolitiikan alalla toteutettavien tutkimusten kohteina, pysyvät epävarmuudessa tämän menettelyn lopputuloksen ja mahdollisen seuraamuksen tai sakkojen määräämisen suhteen. Kantajien mainitsema epävarmuuden pitkittyminen niiden kohtalosta ja maineen vaarantumisesta kuuluu olennaisena osana asetuksen N:o 17 soveltamismenettelyihin eikä sellaisenaan vaaranna puolustautumisoikeuksia.

(ks. 91 kohta)

6. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan kanteessa on mainittava yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista.

Vaikka kannekirjelmää voidaan tukea ja täydentää tietyiltä osin viittaamalla sen liitteenä oleviin otteisiin asiakirjoista, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiana ei ole etsiä ja tunnistaa liitteistä kanneperusteita, joihin kanteen voitaisiin katsoa perustuvan, koska liitteillä on puhtaasti todistuksellinen ja täydentävä tehtävä.

(ks. 100 ja 101 kohta)

7. EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla yhdenmukaistetulla menettelytavalla tarkoitetaan yritysten välisen yhteistoiminnan muotoa, jolla tietoisesti korvataan kilpailun riskit käytännön yhteistyöllä ilman, että asiasta olisi tehty varsinaista sopimusta. Yhteensovittamisen ja yhteistyön kriteerejä on tarkasteltava sellaisesta perustamissopimuksen kilpailua koskeville määräyksille ominaisesta näkökulmasta, jonka mukaan jokaisen yrityksen on itsenäisesti määrättävä yhteismarkkinoilla noudatettavaksi aikomastaan toimintalinjasta.

Vaikka tämä itsenäisyysvaatimus ei suljekaan pois yritysten oikeutta sopeutua tehokkaasti kilpailijoidensa todettuun tai odotettuun käyttäytymiseen, sen kanssa on kuitenkin ehdottomasti ristiriidassa, että tällaiset yritykset olisivat keskenään minkäänlaisessa suorassa tai epäsuorassa yhteydessä joko pyrkimällä vaikuttamaan todellisen tai mahdollisen kilpailijan markkinakäyttäytymiseen tai paljastamalla tällaiselle kilpailijalle päätetty tai suunnitteilla oleva markkinakäyttäytyminen, kun näiden yhteydenottojen tarkoituksena tai vaikutuksena on sellaisten kilpailuolosuhteiden muodostuminen, jotka eivät vastaa tavanomaisia olosuhteita kyseisillä markkinoilla, kun otetaan huomioon tarjottujen tuotteiden tai palveluiden luonne, yritysten merkittävyys ja lukumäärä sekä kyseisten markkinoiden laajuus.

(ks. 284–286 kohta)

8. Yritysten yhteenliittymän päätös ei voi sen perusteella, että tällainen päätös, joka rajoittaa jäsentensä vapautta vahvistaa hinnat ja jolla on EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kilpailua rajoittava tarkoitus, perustuu sitä tehtäessä voimassa olleeseen kansalliseen lainsäädäntöön, jäädä tämän artiklan soveltamisalan ulkopuolelle, jollei tämä yhteenliittymä osoita, ettei sillä ollut tältä osin itsenäistä harkintavaltaa.

(ks. 295 ja 296 kohta)

9. Kun yritys osallistuu – vaikkei osallistuminen ole aktiivista – yritysten välisiin kokouksiin, joissa on tarkoitus vahvistaa niiden tuotteiden hinnat, ilmoittamatta julkisesti olevansa sitoutumatta niissä sovittuihin asioihin ja kun se on antanut muiden osanottajien ymmärtää, että se on hyväksynyt kokousten tulokset ja toimii niiden mukaisesti, voidaan katsoa osoitetun, että se osallistuu näistä kokouksista muodostuvaan yhteisjärjestelyyn.

(ks. 359 kohta)

10. Jotta voitaisiin katsoa yrityksen rikkoneen tahallaan perustamissopimuksen kilpailumääräyksiä, ei ole välttämätöntä, että yritys on ollut tietoinen kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaan riittävää on jo se, että yrityksen olisi pitänyt tietää, että moititun käyttäytymisen tarkoituksena oli kilpailun rajoittaminen.

(ks. 396 kohta)

11. Komission sellaisen päätöksen osalta, jossa määrätään sakkoja kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi, perusteluvelvollisuudesta johtuvat olennaisia menettelymääräyksiä koskevat vaatimukset täyttyvät, jos komissio ilmoittaa päätöksessään ne arviointiperusteet, joiden avulla se on määrittänyt kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston, jotka sen on otettava huomioon. Mikäli näitä arviointiperusteita ei ole ilmoitettu, päätöstä rasittaa perustelujen puutteellisuus.

Perusteluvelvollisuuden laajuutta on arvioitava sen valossa, että kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määriteltävä erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asiaan liittyvien erityisolosuhteiden, asiayhteyden ja sakkojen ennaltaehkäisevän vaikutuksen perusteella ilman, että huomioon otettavista perusteista olisi vahvistettu sitovaa tai tyhjentävää luetteloa.

(ks. 421 ja 422 kohta)

12. Kun yritys on käyttäytymisellään rikkonut EY 81 artiklan 1 kohtaa, se ei voi vapautua sakoista sillä perusteella, että muille taloudellisille toimijoille ei ole määrätty sakkoa, vaikka yhteisöjen tuomioistuin ei käsittele viimeksi mainittujen tilannetta.

(ks. 430 kohta)

YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (ensimmäinen jaosto)

16 päivänä joulukuuta 2003 ( )

Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Sähköteknisten tuotteiden myynti Alankomaissa – Tukkumyyjien kansallinen yhteenliittymä – Kollektiiviset yksinmyyntisopimukset ja hintojen vahvistamista koskevat sopimukset – Sakko

Yhdistetyissä asioissa T-5/00 ja T-6/00,

Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied, kotipaikka Haag (Alankomaat), edustajinaan asianajaja E. Pijnacker Hordijk ja asianajaja S. B. Noë,

kantajana asiassa T-5/00,

Technische Unie BV, kotipaikka Amstelveen (Alankomaat), edustajinaan asianajaja P. Bos ja asianajaja B. Eschweiler, prosessiosoite Luxemburgissa,

kantajana asiassa T-6/00,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehenään W. Wils, avustajanaan asianajaja H. Gilliams, prosessiosoite Luxemburgissa,

vastaajana,

jota tukevat

CEF City Electrical Factors BV, kotipaikka Rotterdam (Alankomaat),

ja

CEF Holding Ltd, kotipaikka Kenilworth (Yhdistynyt kuningaskunta),

edustajinaan asianajaja C. Vinken-Geijselaers ja asianajaja J. Stuyck, prosessiosoite Luxemburgissa,

väliintulijoina asiassa T-5/00 ja asiassa T-6/00,

joissa kantajat vaativat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta kumoamaan EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia IV/33.884 – Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie) 26 päivänä lokakuuta 1999 tehdyn komission päätöksen 2000/117/EY (EYVL 2000, L 39, s. 1),

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto),

toimien kokoonpanossa: presidentti B. Vesterdorf sekä tuomarit N. J. Forwood ja H. Legal,

kirjaaja: hallintovirkamies J. Plingers,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 14.5.2002 pidetyssä suullisessa käsittelyssä esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Riidanalainen päätös

1 Käsiteltävänä oleva asia koskee EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia IV/33.884 – Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied ja Technische Unie) 26 päivänä lokakuuta 1999 tehtyä komission päätöstä 2000/117/EY (EYVL 2000, L 39, s. 1; jäljempänä riidanalainen päätös). Komissio määräsi tällä päätöksellä sakkoja Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebiedille (Alankomaiden sähkötekniikka-alan tukkukaupan liitto; jäljempänä FEG), joka on sähköteknisten tuotteiden tukkukaupan alalla Alankomaissa toimivien yritysten yhteenliittymä, ja Technische Unielle (jäljempänä TU), joka on yksi sen jäsenistä.

2 Sähköteknisten tuotteiden käsite kattaa useita teollisuudessa, rakennusteollisuudessa ja julkisissa hankinnoissa käytettäviä tuotteita. Kyse on erityisesti infrastruktuurituotteista (esimerkiksi johdot, kaapelit ja polyvinyylikloridi- eli PVC-putket), teknisistä tuotteista (katkaisimet, releet), valaisimista sekä hälytys- ja puhelinjärjestelmistä (riidanalaisen päätöksen 12 perustelukappale).

3 CEF Holdings Ltd (jäljempänä CEF UK), joka on Yhdistyneeseen kuningaskuntaan sijoittautunut sähköteknisten tuotteiden tukkukauppias, päätti aloittaa toiminnan Alankomaiden markkinoilla, joille se perusti vuoden 1989 toukokuussa tytäryhtiön, CEF City Electrical Factors BV:n (jäljempänä CEF BV). CEF BV ja CEF UK (jäljempänä yhteisnimellä CEF) katsoivat kohtaavansa toimitusongelmia Alankomaissa ja tekivät 18.3.1991 komissiolle valituksen, jonka komissio kirjasi saapuneeksi 19.3.1991.

4 Tämä valitus koski kolmea sähkötekniikan markkinoilla toimivien yritysten yhteenliittymää ja niiden jäseniä. FEGin lisäksi valitus koski Nederlandse Vereniging van Alleenvertegenwoordigers op Elektrotechnisch Gebiediä (Alankomaiden sähkötekniikka-alan yksinmyyntiin oikeutettujen myyntiedustajien liitto; jäljempänä NAVEG) ja Unie van de Elektrotechnische Ondernemersiä (Sähkötekniikka-alan yritysten unioni; jäljempänä UNETO).

5 CEF katsoi, että nämä yhteenliittymät ja niiden jäsenet olivat tehneet kollektiivisia ja vastavuoroisia yksinmyyntisopimuksia Alankomaiden sähköteknisten tuotteiden jakeluketjun kaikilla tasoilla. Sähköteknisten tuotteiden tukkukauppiaan on näin ollen lähes mahdotonta asettautua Alankomaiden markkinoille kuulumatta FEGiin. CEFin mukaan valmistajat ja niiden myyntiedustajat tai maahantuojat toimittavat tavaroita ainoastaan FEGin jäsenille ja asennusurakoitsijat tekevät hankintansa ainoastaan FEGin jäseniltä. CEF laajensi valituksensa kohdetta 22.10.1991 päivätyllä kirjeellään ilmiantamalla FEGin ja sen jäsenten väliset hintoja ja hintojen alennuksia koskevat sopimukset sekä sopimukset, joilla pyrittiin estämään se, että CEF voisi osallistua tiettyihin hankkeisiin. Vuoden 1992 tammikuusta lähtien CEF valitti myös tiettyjen sähköteknisten tuotteiden valmistajien ja FEGin jäseninä olevien tukkukauppiaiden välisistä hintoja koskevista vertikaalisista sopimuksista.

6 Vuoden 1991 kesäkuun ja elokuun välisenä aikana komissio lähetti FEGille ja TUlle useita tietojensaantipyyntöjä, jotka perustuivat neuvoston 6.2.1962 antaman asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 11 artiklaan. Komissio lähetti 25.7.1991 TU:lle tietojensaantipyynnön, johon TU vastasi 16. ja 28.8.1991.

7 Komissio lähetti 16.9.1991 FEGille varoituskirjeen, joka koski tiettyjen sähköteknisten tuotteiden tavarantoimittajien painostamista olemaan toimittamatta tavaroita CEFille, FEGin jäsenten toteuttamaa hintojen ja alennusten yhdenmukaistamista sekä liikevaihtorajaa, jota käytettiin FEGin jäsenyyden ehtona.

8 Komissio esitti 27.4.1993 kysymyksiä tietyille sähköteknisten tuotteiden tavarantoimittajille asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla.

9 Komissio pyysi 10.6.1994 tietoja FEGiltä asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla.

10 Komissio teki 8. ja 9.12.1994 asetuksen N:o 17 14 artiklan 3 kohdan nojalla tarkastuksia FEGissä ja tietyissä sen jäsenyrityksissä, kuten TUssa.

11 Komissio lähetti 3.7.1996 väitetiedoksiannon FEGille ja seitsemälle sen jäsenyrityksistä, jotka olivat Bernard, Brinkman & Germeraad, Conelgro, Schiefelbusch, Schotman, Wolff ja TU. Vastauksena tähän väitetiedoksiantoon FEG esitti huomautuksia 13.12.1996 ja TU 13.1.1997.

12 FEG ja TU pyysivät useaan otteeseen komissiolta saada tutustua asiakirjoihin. Saatuaan 16.9.1997 tiedon tietyistä asiaan liittyvistä täydentävistä asiakirjoista kumpikin toimitti komissiolle 10.10.1997 täydentävän muistion vastauksena väitetiedoksiantoon.

13 Suullinen kuuleminen järjestettiin 19.11.1997 kaikkien väitetiedoksiannon adressaattien sekä FEGin läsnäollessa.

14 Tämän jälkeen komissio teki 26.10.1999 riidanalaisen päätöksen, jonka päätösosa kuuluu seuraavasti:

”1 artikla

FEG on rikkonut EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohtaa tekemällä NAVEG:n kanssa sopimuksen sekä yhteensovittamalla menettelytapoja NAVEG:n ulkopuolisten tavarantoimittajien kanssa; nämä muodostivat kollektiivisen yksinoikeusjärjestelyn, jolla pyrittiin estämään toimitukset FEG:hen kuulumattomille.

2 artikla

FEG on rikkonut perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohtaa rajoittamalla suoraan ja epäsuorasti jäsentensä vapautta määrätä myyntihintansa. Tämä toteutettiin hinnoista tehdyn sitovan sopimuksen, julkaisuista tehdyn sitovan sopimuksen ja FEG:n jäsenille jaettujen brutto- ja nettohintoja koskevien suositusten avulla sekä tarjoamalla jäsenille neuvottelupaikan, jossa nämä voivat keskustella hinnoista ja alennuksista.

3 artikla

TU on rikkonut perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohtaa osallistumalla aktiivisesti 1 ja 2 artiklassa tarkoitettuihin rikkomisiin.

4 artikla

1. FEG:n on viipymättä lopetettava 1 ja 2 artiklassa tarkoitetut rikkomiset, jos se ei vielä ole niitä lopettanut.

2. TU:n on viipymättä lopetettava 1 ja 2 artiklassa tarkoitetut rikkomiset, jos se ei vielä ole niitä lopettanut.

5 artikla

1. FEG:lle määrätään 1 ja 2 artiklassa tarkoitetuista rikkomisista 4,4 miljoonan euron sakko.

2. TU:lle määrätään 3 artiklassa tarkoitetuista rikkomisista 2,15 miljoonan euron sakko.”

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset

15 FEG nosti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 14.1.2000 jättämällään kannekirjelmällä kanteen, joka kirjattiin numerolla T-5/00.

16 TU nosti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 14.1.2000 jättämällään kannekirjelmällä kanteen, joka kirjattiin numerolla T-6/00.

17 CEF BV ja CEF UK toimittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 24. ja 28.8.2000 väliintulohakemukset, joissa ne pyysivät saada osallistua oikeudenkäyntiin asioissa T-6/00 ja T-5/00 tukeakseen komission vaatimuksia.

18 FEG esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 25.9.2000 jättämällään kirjelmällä EY 242 artiklan nojalla vaatimuksen riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäämisestä (asia T-5/00 R).

19 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ensimmäisen jaoston puheenjohtaja hyväksyi CEF BV:n ja CEF UK:n (jäljempänä väliintulijat) väliintulijoiksi asioissa T-5/00 ja T-6/00 tukeakseen komission vaatimuksia 16.10.2000 antamallaan määräyksellä.

20 Väliintulijat toimittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 18.10.2000 väliintulohakemuksen, jossa ne pyysivät saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen komission vaatimuksia välitoimiasiassa.

21 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti päätti 14.12.2000 antamallaan määräyksellä hyväksyä tämän väliintulohakemuksen, hylätä välitoimihakemuksen asiassa T-5/00 R ja päättää oikeudenkäyntikuluista myöhemmin. FEGin tästä määräyksestä tekemä valitus hylättiin yhteisöjen tuomioistuimen presidentin asiassa C-7/01 P(R), FEG vastaan komissio, 23.3.2001 antamalla määräyksellä (Kok. 2001, s. I-2559).

22 Kantajat esittivät ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 21.3.2001 (asia T-5/00) ja 5.4.2001 (asia T-6/00) toimittamillaan kirjelmillä asetetussa määräajassa huomautuksensa kummassakin asiassa 8.1.2001 lähetetyistä väliintulokirjelmistä. Komissio ei tehnyt huomautuksia näistä väliintulokirjelmistä.

23 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentin 7.5.2002 tekemällä päätöksellä, kun asianosaisia oli kuultu, asiat T-5/00 ja T-6/00 yhdistettiin suullista käsittelyä sekä tuomion antamista varten työjärjestyksen 50 artiklan mukaisesti.

24 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.

25 Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 14.5.2002 pidetyssä istunnossa.

26 Asiassa T-5/00 FEG vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– ensisijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen

– toissijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen 5 artiklan 1 kohdan tai

– ainakin alentaa päätöksen 5 artiklan 1 kohdassa määrätyn sakon 1 000 euroksi ja

– velvoittaa komission ja väliintulijat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

27 Asiassa T-6/00 TU vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– ensisijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen

– toissijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen 3 artiklan ja 5 artiklan 2 kohdan tai

– ainakin alentaa päätöksen 5 artiklan 2 kohdassa määrätyn sakon määrää ja

– velvoittaa komission ja väliintulijat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

28 Asioissa T-5/00 ja T-6/00 komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– hylkää kanteet

– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

29 Asioissa T-5/00 ja T-6/00 väliintulijat vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– hylkää kanteet

– korottaa sakon määrää

– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

30 Aluksi on tutkittava kanneperusteet, joissa vaaditaan riidanalaisen päätöksen kumoamista, ja tämän jälkeen kanneperusteet, joissa vaaditaan sakkojen kumoamista tai niiden määrän alentamista.

Kumoamisvaatimukset

31 Kantajat vetoavat useisiin puolustautumisoikeuksien loukkaamisiin ja kiistävät niiden EY 81 artiklan rikkomisten olemassaolon, joista ne ovat riidanalaisen päätöksen mukaan vastuussa.

I Puolustautumisoikeudet

A Oikeus tulla kuulluksi hallinnollisen menettelyn aikana

32 Aluksi on huomautettava, että puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen, joka on yhteisön oikeuden perusperiaate ja jota on noudatettava etenkin kaikissa sellaisissa, myös hallinnollisissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä seuraamuksia, edellyttää, että yrityksellä, jota asia koskee, on ollut mahdollisuus esittää asianmukaisesti näkemyksensä komission esiin tuomien tosiseikkojen, väitteiden ja olosuhteiden todenperäisyydestä ja merkityksellisyydestä (asia 85/76, Hoffmann-La Roche v. komissio, tuomio 13.2.1979, Kok. 1979, s. 461, Kok. Ep. IV, s. 341, 11 kohta ja yhdistetyt asiat 43/82 ja 63/82, VBVB ja VBBB v. komissio, tuomio 17.1.1984, Kok. 1984, s. 19, Kok. Ep. VII, s. 421, 25 kohta).

33 Oikeuskäytännön mukaan väitetiedoksiannossa on oltava väitteistä riittävän selvästi muotoiltu – vaikka vain tiivistelmän muodossa esitetty – selvitys, jotta ne, joita asia koskee, voisivat tosiasiallisesti saada tiedon, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen. Vain tällä edellytyksellä väitetiedoksianto voi täyttää sen tehtävän, joka sille on yhteisön asetuksilla annettu, eli että sen on annettava yrityksille ja yritysten yhteenliittymille kaikki sellaiset tiedot, joita ne tarvitsevat pystyäkseen tehokkaasti puolustautumaan ennen kuin komissio tekee lopullisen päätöksen (yhdistetyt asiat C-89/85, C-104/85, C-114/85, C-116/85, C-117/85 ja C-125/85–C-129/85, Ahlström Osakeyhtiö ym. v. komissio, tuomio 31.3.1993, Kok. 1993, s. I-1307, 42 kohta, Kok. Ep. XIV, s. I-123).

34 Pääsääntöisesti ainoastaan ne asiakirjat, joita on lainattu tai jotka on mainittu väitetiedoksiannossa, ovat päteviä todisteita (asia C-62/86, AKZO v. komissio, tuomio 3.7.1991, Kok. 1991, s. I-3359, Kok. Ep. XI, s. I-261, 21 kohta; asia T-11/89, Shell v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, s. II-757, Kok. Ep. XII, s. II-49, 55 kohta ja asia T-13/89, ICI v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, s. II-1021, 34 kohta). Väitetiedoksiantoon liitettyjä asiakirjoja, joita ei ole siinä mainittu, voidaan kuitenkin käyttää päätöksessä kantajaa vastaan, jos kantaja on voinut kohtuullisesti päätellä väitetiedoksiannon perusteella, mitkä johtopäätökset komissio aikoi niistä tehdä (em. asia Shell v. komissio, tuomion 56 kohta ja em. asia ICI v. komissio, tuomion 35 kohta).

35 Asiakirjaa voidaan pitää asiakirjana, johon komissio perustaa väitteensä, ainoastaan, jos komissio käyttää sitä tukemassa toteamustaan yrityksen suorittamasta rikkomisesta. Jotta kyseessä oleva yritys voisi osoittaa puolustautumisoikeuksiaan loukatun, ei ole riittävää näyttää toteen, ettei se ole hallinnollisen menettelyn aikana voinut ilmaista kantaansa asiakirjasta, joka on mainittu riidanalaisen päätöksen missä tahansa kohdassa. Sen on näytettävä toteen, että komissio on käyttänyt tätä asiakirjaa riidanalaisessa päätöksessä lisätodisteena todetakseen rikkomisen, johon yritys on komission mukaan osallistunut.

36 Käsiteltävänä olevassa asiassa FEG ja TU moittivat komissiota siitä, ettei se antanut niille mahdollisuutta tulla kuulluksi tiettyjen sellaisten seikkojen osalta, jotka – vaikka niitä käytettiin riidanalaisessa päätöksessä – eivät ilmenneet väitetiedoksiannosta. Ne moittivat myös sitä, ettei komissio toimittanut niille tiettyjä asiakirjoja väitetiedoksiannon yhteydessä, ja sitä, että ilmoitetut väitteet eivät olleet samat kuin päätöksessä mainitut rikkomiset.

37 Nämä väitteet on tutkittava edellä mainittujen periaatteiden valossa.

1. Tiettyjen asiakirjojen toimittamatta jättäminen väitetiedoksiannon kanssa

38 Kantajat väittävät, ettei niillä ollut mahdollisuutta esittää huomautuksiaan seuraavista asiakirjoista, joihin komissio perustaa väitteensä: Agenten-Grossiers-Contractiin (agenttien ja tukkukauppiaiden sopimus; jäljempänä AGC-sopimus) liittyvät asiakirjat ja NAVEGin 28.4.1986 pidetyn yleiskokouksen pöytäkirja.

a) AGC-sopimukseen liittyvät asiakirjat

Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat

39 Kantajat moittivat komissiota siitä, ettei se maininnut AGC-sopimukseen liittyviä asiakirjoja väitetiedoksiannossa tai ainakaan ilmoittanut hallinnollisen menettelyn aikana, mitä päätelmiä se aikoi niistä tehdä. Kantajien mukaan nämä asiakirjat pitäisi näin ollen jättää käsittelyn ulkopuolelle, ja riidanalaisen päätöksen laillisuutta olisi arvioitava ilman niitä. Komission väite, jonka mukaan havaitut menettelytavat olivat ainoastaan aikaisempien käytäntöjen jatkamista, on kantajien mukaan perusteeton. Tältä osin FEG korostaa, ettei merkitystä ole sillä, että kyseiset asiakirjat eivät koske rikkomisen tapahtuma-aikaa, sillä rikkominen perustuu väitteeseen lainvastaisen sopimuksen pysyvästä olemassaolosta vuodesta 1957 lähtien (ks. riidanalaisen päätöksen 44, 45 ja 53 perustelukappale).

40 Komissio katsoo, ettei näillä väitteillä ole merkitystä, koska riidanalaisessa päätöksessä kantajia ei moitita AGC-sopimuksen olemassaolosta. Komission mukaan kantajilla oli ollut tilaisuus esittää kantansa kollektiivisen yksinoikeusjärjestelyn syntyvaiheista vastauksissaan väitetiedoksiantoon ja vedota näin ollen oikeuksiinsa tehokkaasti.

41 Väliintulijat toteavat saaneensa Alankomaiden talousministeriöltä 22.9.1997 oikeuden tutustua sitä menettelyä koskeviin asiakirjoihin, jolla se oli kumonnut AGC-sopimuksen vuonna 1957. Näin ollen kantajat eivät voi pätevästi väittää, ettei niillä olisi ollut mahdollisuutta tutustua AGC-sopimukseen liittyviin asiakirjoihin.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

42 Vaikka kantajat eivät ole ilmoittaneet täsmällisesti AGC-sopimukseen liittyviä asiakirjoja, joista ne eivät väittämänsä mukaan ole voineet ilmaista kantaansa, riidanalaisen päätöksen rikkomisten syntyvaiheita koskevassa osassa olevasta 39 perustelukappaleesta ja sitä seuraavista perustelukappaleista ilmenee, että komissio mainitsi useita asiakirjoja sen väitteensä tueksi, jonka mukaan rikkomisten taustalla on AGC-sopimus. Kyseessä ovat seuraavat asiakirjat:

– Talousministeriön 23.2.1959 päivätty muistio, joka koskee ”sähkötekniikka-alan Agenten-Grossiers-Contract-sopimuksesta tehtyä tutkimusta” (riidanalaisen päätöksen 41 perustelukappale ja 42 alaviite)

– TUn kirjallinen vastaus väitetiedoksiantoon (s. 28) ja FEGin kirjallinen vastaus väitetiedoksiantoon (s. 29), joihin komissio viittaa sen tueksi, etteivät TU ja FEG olleet kiistäneet AGC-sopimuksen olemassaoloa hallinnollisen menettelyn aikana (riidanalaisen päätöksen 42 perustelukappale ja alaviite 44)

– FEGin vuonna 1993 laadittu strateginen suunnitelma, jossa viitattiin implisiittisesti AGC-sopimukseen (riidanalaisen päätöksen 42 perustelukappale ja alaviite 45).

43 Tämän väitteen yhteydessä ainoastaan ensimmäisellä näistä asiakirjoista voi olla merkitystä. Edellä toisessa luetelmakohdassa mainitut asiakirjat ovat nimittäin peräisin TUlta ja FEGiltä. TUlla oli selvästi tieto viimeksi mainitusta, FEGin laatimasta asiakirjasta, koska se oli FEGin jäsen ja mukana tämän yhteenliittymän hallintoneuvostossa. TU ja FEG eivät ole myöskään kirjelmissään nimenomaisesti maininneet viimeksi mainittuja asiakirjoja.

44 Kantajien 23.2.1959 laadittua muistiota koskevat väitteet on hylättävä, sillä on kiistatonta, että FEG ja TU ovat saaneet tietää tästä asiakirjasta hallinnollisen menettelyn aikana. Komissio toimitti talousministeriön muistion kantajille ennen suullista kuulemista (ks. asiassa T-5/00 toimitetun kannekirjelmän 53 kohta ja asiassa T-6/00 toimitetun kannekirjelmän 110 kohta). Kantajilla oli näin ollen tilaisuus ilmaista kantansa tästä asiakirjasta hallinnollisen menettelyn aikana. Tämän vuoksi mitään puolustautumisoikeuksien loukkaamista ei voida katsoa tapahtuneen.

45 Lisäksi vaikuttaa siltä, ettei 23.2.1959 laadittua muistiota ole esitetty kollektiiviseen yksinoikeusjärjestelyyn liittyvää rikkomista koskevan toteamuksen tueksi vaan osoittamaan sen syntyvaiheita. Aineellisesta näkökulmasta tämä asiakirja koskee ainoastaan AGC-sopimusta, joka ei kuulu todettuihin rikkomisiin. Ajallisesta näkökulmasta tämä asiakirja koskee rikkomisajanjaksoa edeltävää ajanjaksoa. Vaikka komissio totesi väitetiedoksiannossa rikkomisen alkaneen vuonna 1956, riidanalaisessa päätöksessä rikkomisen alkamispäiväksi vahvistettiin lopulta 11.3.1986.

b) NAVEGin 28.4.1986 pidetyn yleiskokouksen pöytäkirja

Asianosaisten lausumat

46 Kantajat väittävät, etteivät ne tienneet NAVEGin jäsenten 28.4.1986 pidetyn yleiskokouksen pöytäkirjasta. Tässä asiakirjassa viitataan FEGin ja NAVEGin hallitusten väliseen 11.3.1986 pidettyyn kokoukseen, ja kantajien mukaan komissio vetosi siihen todisteena kollektiiviseen yksinoikeusjärjestelyyn liittyvästä rikkomisesta (riidanalaisen päätöksen 46 perustelukappaleen kolmas luetelmakohta). Kantajat väittävät, ettei tätä asiakirjaa ole mainittu väitetiedoksiannossa eikä sen voida katsoa olevan niiden hallussa, sillä kyse on NAVEGin sisäisestä asiakirjasta.

47 Kantajat lisäävät, ettei komissio voi tukeutua NAVEGin FEGille 27.9.1989 osoittamaan kirjeeseen osoittaakseen kollektiiviseen yksinoikeusjärjestelyyn liittyvien, väitteen mukaan 28.4.1986 käytyjen keskustelujen olemassaolon. Vaikka tämä kirje on mainittu väitetiedoksiannossa, se ei kuitenkaan sisällä mitään tietoa päivästä, jolloin tukkukauppiaat olisivat vastustaneet CEFille tarkoitettuja toimituksia; komissio ei myöskään maininnut, mitä päätelmiä se aikoi siitä tehdä.

48 TU väittää, että komissio pidensi rikkomisen kestoa, kun se tukeutui vuodelta 1986 olevaan asiakirjaan, jota ei mainittu väitetiedoksiannossa. TUn mukaan komissio saattoi NAVEGin jäsenten 28.4.1986 pidetyn yleiskokouksen pöytäkirjan perusteella pidentää rikkomisen kestoa kolmella vuodella ja vahvisti sen alkamisajankohdaksi vuoden 1986. TU toteaa tältä osin, että väitetiedoksianto perustuu yksinomaan asiakirjoihin, jotka liittyvät vuosien 1989 ja 1993 väliseen ajanjaksoon. Näin ollen tämän asiakirjan käyttäminen olisi TUn mukaan edellyttänyt uutta väitetiedoksiantoa. Tämän vuoksi TU vaatii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta jättämään NAVEGin jäsenten 28.4.1986 pidetyn yleiskokouksen pöytäkirjan käsittelyn ulkopuolelle ja määrittämään väitetyn rikkomisen keston alkamaan aikaisintaan FEGin ja NAVEGin välisestä 28.2.1989 pidetystä kokouksesta (riidanalaisen päätöksen 46 perustelukappaleen ensimmäinen luetelmakohta).

49 Komissio riitauttaa nämä väitteet kahdella perusteella.

50 Yhtäältä se väittää, että kantajat ovat saaneet tietää 28.4.1986 pidetyn yleiskokouksen pöytäkirjasta asiakirjoihin tutustumista koskevassa menettelyssä 4. ja 9.9.1996. Tämä asiakirja koskee väitetiedoksiannon 25 perustelukappaleessa mainitussa, NAVEGin FEGille 27.9.1989 osoittamassa kirjeessä (ks. riidanalaisen päätöksen 49 perustelukappale) mainittuja tosiseikkoja.

51 Toisaalta komissio huomauttaa, ettei tällä asiakirjalla tueta mitään uutta väitettä, joten sillä, ettei sitä ole mainittu väitetiedoksiannossa, ei ole vaikutusta riidanalaisen päätöksen pätevyyteen. Kyseessä on komission mukaan uusi asiakirja, joka esitettiin aiemman väitteen tueksi.

52 Rikkomisen alkamisajankohdan määrittämistä koskevien TUn väitteiden osalta komissio katsoo, ettei TU voinut olla tietämättä, että rikkomisen alkamisajankohta olisi aiempi kuin 1989, sillä väitetiedoksiannossa alkamisajankohdaksi katsottiin vuosi 1956.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

53 On huomautettava, että komissio vetosi NAVEGin jäsenten 28.4.1986 pidetyn yleiskokouksen pöytäkirjaan riidanalaisessa päätöksessä (46 perustelukappale) todisteena kollektiivisen yksinoikeusjärjestelyn muodossa toteutetusta lainvastaisesta yhteisjärjestelystä, joka mainitaan väitetiedoksiannossa. On kiistatonta, että kantajat saattoivat tutustua tähän asiakirjaan väitetiedoksiannon jälkeen voidessaan tutustua asiaa koskeviin asiakirjoihin (4., 6. ja 9.9.1996). Tämän vuoksi TUlla oli mahdollisuus ilmaista kantansa tästä asiakirjasta vastauksessaan väitetiedoksiantoon, 10.10.1997 päivätyssä täydentävässä muistiossaan ja 19.11.1997 järjestetyssä kuulemistilaisuudessa. Samoin FEG on voinut ottaa asiakirjaan kantaa 13.12.1996 päivätyssä vastauksessaan väitetiedoksiantoon. Tällaisissa olosuhteissa kyse ei voi olla puolustautumisoikeuksien rikkomisesta. Tämän vuoksi väitteet, jotka koskevat NAVEGin jäsenten 28.4.1986 pidetyn yleiskokouksen pöytäkirjan tiedoksiantamista, sekä vaatimus tämän pöytäkirjan jättämisestä käsittelyn ulkopuolelle, on hylättävä. Tämän pöytäkirjan merkityksellisyydestä keskustellaan tutkittaessa riidanalaisen päätöksen pätevyyttä.

2. Riidanalaisen päätöksen ja väitetiedoksiannon tekstien poikkeaminen toisistaan

54 Kantajat väittävät, että komission on tehtävä täydentävä väitetiedoksianto, jos se haluaa perustella päätöstään seikoilla, jotka eivät ilmenneet väitetiedoksiannosta. Asiakirjoja, joita ei ole mainittu väitetiedoksiannossa, ei voida näin ollen hyväksyä todisteiksi (asia 107/82, AEG v. komissio, tuomio 25.10.1983, Kok. 1983, s. 3151, Kok. Ep. VII, s. 281, 27 ja 28 kohta ja asia T-36/91, ICI v. komissio, tuomio 29.6.1995, Kok. 1995, s. II-1847, 107 kohta). Kantajat katsovat, että riidanalainen päätös ja väitetiedoksianto poikkeavat toisistaan useissa kohdin.

a) Kahden rikkomisen välinen yhteys (asia T-6/00)

Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat

55 TU väittää, että komissio totesi riidanalaisen päätöksen 122 perustelukappaleessa, että kollektiivisen yksinoikeusjärjestelyn tarkoituksena oli hintojen vahvistamista koskevien sopimusten tukeminen. TU päättelee tämän perustelukappaleen pohjalta, että hintasopimukset muodostivat pääasiallisen rikkomisen ja kollektiivinen yksinoikeusjärjestelmä merkitsi ainoastaan liitännäistä rikkomista. TU väittää, että väitetiedoksiannon 49 perustelukappaleessa komissio oli kuitenkin esittänyt päinvastaisen väitteen, minkä vuoksi riidanalainen päätös sisältää TU:n mielestä uuden väitteen. TU katsoo, että kyse on perustavanlaatuisesta muutoksesta, jolla on ollut vaikutusta sen puolustautumiseen. Väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa TU puolusti itseään pääasiassa kollektiivista yksinoikeusjärjestelyä koskevia väitteitä vastaan ja vähemmässä määrin hintasopimuksia koskevia väitteitä vastaan.

56 Komissio kiistää nämä väitteet. Vaikka se myöntää todenneensa riidanalaisessa päätöksessä, että kollektiivinen yksinoikeusjärjestely edisti hintasopimusten tukemista (122 perustelukappale), kyseessä ei millään muotoa ollut uusi väite.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

57 TUn väite perustuu riidanalaisen päätöksen ja väitetiedoksiannon virheelliseen tulkintaan. Kollektiivisen yksinoikeusjärjestelyn ja hintasopimusten välinen suhde ei muodosta itsenäistä väitettä. TUn mainitsemat väitetiedoksiannon kohdat kuuluvat seuraavasti:

”Kollektiivisten yksinoikeusjärjestelyjen tarkoituksena tai seurauksena on kilpailun rajoittaminen yhteismarkkinoilla. Tämän järjestelyn nojalla sähköteknisten tuotteiden kauppaa voidaan Alankomaissa käydä ainoastaan FEGiin kuuluvien tavarantoimittajien ja tukkukauppiaiden välillä. Näiden tuotteiden tavarantoimittajat eivät tämän vuoksi voi tehdä sopimuksia sellaisten Alankomaissa toimivien tukkukauppiaiden kanssa, jotka eivät ole FEGin jäseniä, kun taas toisaalta sellaisten Alankomaissa toimivien tukkukauppiaiden, jotka eivät ole FEGin jäseniä (koska FEG ei ole hyväksynyt niitä jäseniksi tai koska ne eivät halua liittyä FEGiin), ostomahdollisuudet ovat rajatut, koska ne eivät voi tai voivat ainoastaan erittäin hankalasti hankkia Alankomaiden markkinoille tarkoitettuja sähköteknisiä tuotteita.

– –

Kollektiivista yksinoikeusjärjestelyä täydentävät FEGin jäsenten väliset sopimukset ja/tai yhdenmukaistetut menettelytavat niiden hinnoittelu- ja alennuskäytännön osalta.”

58 Riidanalaisen päätöksen 122 perustelukappale, jonka otsikkona on ”Kollektiivisen yksinoikeusmyyntijärjestelyn ja horisontaalisten hintasopimusten suhde”, kuuluu seuraavasti:

”Kollektiivinen yksinoikeusjärjestely ja FEG:n sisäiset hintasopimukset liittyvät välittömästi yhteen. Kuten johdanto-osan 111 kappaleessa selitetään, hintasopimuksilla pyritään säilyttämään keinotekoisen vakaa hintataso, jolla tukkukauppa saa ’terveen katteen’. Tässä voidaan onnistua vain, jos tukkuliikkeet noudattavat jonkinlaista hintakuria. Sen vuoksi FEG on eri tavoin painostanut jäseniään välttämään kiihkeää hintakilpailua. Tämä merkitsee, että hintakilpailua oli pelättävissä vain FEG:n ulkopuolisten tukkuliikkeiden taholta. Kollektiivinen yksinoikeusjärjestely esti toimitukset näille mahdollisille ’hinnanlaskijoille’ ja vähensi siten vaaraa, että keinotekoiseen hintatasoon kohdistuisi paineita. Tällä tavalla kollektiivinen yksinoikeusjärjestely edisti hintasopimusten tukemista.”

59 On todettava, että sekä riidanalaisessa päätöksessä että väitetiedoksiannossa mainitaan kaksi rikkomista, joista toinen liittyy kollektiiviseen yksinoikeusjärjestelyyn ja toinen hintojen vahvistamista koskeviin sopimuksiin. Kollektiivinen yksinoikeusjärjestely on mainittu riidanalaisen päätöksen 33–70 perustelukappaleessa (osa F, jonka otsikkona on ”FEG:n jäsenyyden ja tavarantoimitusten välinen yhteys”) esitetyssä tosiseikkojen kuvauksessa. FEGin jäsenten väliset hintasopimukset tutkittiin riidanalaisen päätöksen osassa G (71–93 perustelukappale). Oikeudellista arviointia koskevassa osassa komissio tutki EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytyksiä näiden molempien rikkomisten osalta (riidanalaisen päätöksen 94–126 perustelukappale). Samoin sakkojen määrän vahvistamisen osalta komissio tutki kummankin rikkomisen osalta niiden tahallisuuden, keston, vakavuuden sekä raskauttavat ja lieventävät seikat (riidanalaisen päätöksen 131–150 perustelukappale).

60 Edellä mainituissa riidanalaisen päätöksen 122 perustelukappaleessa ja väitetiedoksiannon 47 ja 49 perustelukappaleessa pyritään ainoastaan kuvaamaan kyseisten yhteisjärjestelyiden luonnollista yhteyttä ja osoittamaan, että yksinoikeusjärjestelyn ennustettavissa ja odotettavissa olevana seurauksena oli vahvistaa sen todennäköisyyttä, että hinnat voidaan niiden vahvistamista koskevilla sopimuksilla pitää korkeammalla tasolla kuin mille markkinavoimat olisivat sen saattaneet, jollei yhteisjärjestelyitä olisi toteutettu. Tämän arvion pätevyys arvioidaan EY 81 artiklan rikkomista koskevan kanneperusteen tutkimisen yhteydessä. Tästä seuraa, että kantajien väitteet, jotka koskevat näiden kahden rikkomisen välistä yhteyttä, on hylättävä.

b) Alankomaiden markkinoiden keinotekoisen korkea hintataso

Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat

61 TU väittää, ettei komissio maininnut väitetiedoksiannossa Alankomaiden markkinoiden keinotekoisen korkeaa hintatasoa, joka on kuitenkin mainittu riidanalaisessa päätöksessä (122 perustelukappale). TU katsoo, ettei sitä ole kuultu siitä, olivatko hinnat liian korkeat.

62 Komissio vastaa, että tämä kanneperuste perustuu riidanalaisen päätöksen virheelliseen tulkintaan.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

63 Aluksi on huomautettava, että riidanalaisen päätöksen 122 perustelukappaleessa komissio ei lausu hintojen noususta Alankomaiden markkinoilla eikä siitä, olivatko hinnat liian korkeat. Tältä osin riidanalaisen päätöksen 140 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:

”Kollektiivisen yksinoikeusjärjestelyn vaikutusta markkinoihin ei voida mitata täsmällisesti. Joka tapauksessa on selvä, että rikkominen hidasti ja vaikeutti huomattavasti CEF:n tuloa Alankomaiden markkinoille. Vaikka on viitteitä siitä, että sähköteknisten tuotteiden hintataso on Alankomaiden markkinoilla suhteellisen korkea, on huomattava, että horisontaalisten hintasopimusten vaikutuksen täsmentäminen on samoin mahdotonta. Yleisesti ottaen FEG:n ja sen jäsenten kohdalla ei ollut niinkään kyse kiinteiden hintojen määräämisestä kaikille sähköteknisille tuotteille kuin hintakilpailun pitämisestä hallittuna, jotta hintojen vakautta ja tukkukaupan katteita ei vaarannettaisi.”

64 Tämä perustelukappale kuuluu riidanalaisen päätöksen siihen osaan, joka koskee sakon määrän määrittämistä. Se ei sisällä uutta väitettä, jonka mukaan hinnat olisivat liian korkeat. Näin ollen kantajien väitteet, jotka koskevat Alankomaiden markkinoiden hintatasoa, on hylättävä.

B Tiettyjen asiakirjojen toimittaminen liian myöhään (asia T-6/00)

1. Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat

65 TU katsoo, ettei sillä ollut ennen suullista kuulemista tarpeeksi aikaa ilmoittaa kantaansa talousministeriön 23.2.1959 päivätystä muistiosta, joka koskee AGC-sopimusta, eikä NAVEGin 28.4.1986 pidetyn yleiskokouksen pöytäkirjasta (riidanalaisen päätöksen 46 perustelukappale). Niiden toimittaminen liian myöhään ei voi TUn mukaan vastata täydentävän väitetiedoksiannon lähettämistä (yhdistetyt asiat T-39/92 ja T-40/92, Europay v. komissio, tuomio 23.2.1994, Kok. 1994, s. II-49, 56–61 kohta). Näin ollen komissio ei voi vedota niihin riidanalaisessa päätöksessä.

66 Komissio katsoo, ettei AGC-sopimusta koskevien asiakirjojen toimittaminen vaaranna kantajan puolustautumisoikeuksia. Nämä asiakirjat eivät sisällä mitään uutta väitettä; niillä pyrittiin ainoastaan selventämään asiayhteyttä. Komissio huomauttaa myös, että FEGin hallitus sopi suullisesta kuulemisesta vastaavan neuvonantajan kanssa 5.11.1997 päivätyllä kirjeellä, että kaikki asianosaiset saivat toimittaa uusia asiakirjoja siihen asti, kunnes suulliseen kuulemiseen oli aikaa yksi viikko. TUlla ja FEGillä oli komission mukaan tilaisuus esittää näkemyksensä näistä asiakirjoista suullisessa kuulemisessa, joten puolustautumisoikeuksia on kunnioitettu.

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

67 TU ei kiistä saaneensa noin kaksi viikkoa ennen suullista kuulemista AGC-sopimusta koskevaa talousministeriön muistiota vuodelta 1959. On kiistatonta, että hallinnollisen menettelyn aikana osapuolet sopivat komission kanssa siitä, että todistusaineistoa voidaan toimittaa siihen asti, kunnes suulliseen kuulemiseen oli aikaa yksi viikko (ks. komission asioissa T-5/00 ja T-6/00 esittämän vastauskirjelmän liite 3). NAVEGin jäsenten 28.4.1986 pidetyn yleiskokouksen pöytäkirjan osalta on jo todettu, että TU saattoi tutustua näihin asiakirjoihin 4. ja 9.9.1996, jolloin sillä oli mahdollisuus tutustua asiaa koskeviin asiakirjoihin. TU:lla oli näin ollen riittävästi aikaa tutustua näihin asiakirjoihin ja valmistella puolustustaan. Kun otetaan huomioon nämä seikat, on hylättävä TUn väite, jonka mukaan nämä asiakirjat toimitettiin liian myöhään ja tämä vaaransi sen puolustautumisoikeuksien käyttämisen.

C Kohtuullisen määräajan noudattamatta jättäminen

1. Asianosaisten ja väliintulijoiden lausumat

68 On kiistatonta, että riidanalaisen päätöksen tekemiseen johtanut menettely kesti 102 kuukautta eli melkein kahdeksan ja puoli vuotta. Asianosaiset myöntävät tällaisen ajan olevan huomattavan pitkä mutta ovat eri mieltä siitä, mitä päätelmiä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi tästä tehtävä.

69 Kantajat vetoavat ”kohtuullisen määräajan yleiseen periaatteeseen”, jota niiden mukaan sovelletaan päätösten tekemiseen kilpailuasiassa käytävän hallinnollisen menettelyn päätteeksi. Tällainen Roomassa 4.11.1950 ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn Euroopan yleissopimuksen (jäljempänä EIOS) 6 artiklan 1 kohdasta johtuva periaate vahvistettiin kantajien mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T-213/95 ja T-18/96, SCK ja FNK vastaan komissio, 22.10.1997 antamassa tuomiossa (Kok. 1997, s. II-1739, 56 kohta), ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T-305/94–T-307/94, T-313/94–T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ja T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. vastaan komissio, 20.4.1999 antamassa tuomiossa (Kok. 1999, s. II-931, 120 kohta ja sitä seuraavat kohdat; jäljempänä PVC II -asia) ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-228/97, Irish Sugar vastaan komissio, 7.10.1999 antamassa tuomiossa (Kok. 1999, s. II-2969, 276 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Kantajat katsovat, että menettelyn kokonaiskesto sekä sen eri osien kesto ylittävät merkittävästi sen, mitä voidaan pitää kohtuullisena. Tämän perusteella kantajat vaativat riidanalaisen päätöksen kumoamista. Niiden mukaan muulla seuraamuksella kuin päätöksen kumoamisella ei voida taata kohtuullisen määräajan periaatteen tehokkuutta.

70 Koska muistikuvat tapahtumista heikentyvät väistämättä ajan myötä, kantajat katsovat, etteivät ne enää voi toteuttaa puolustustaan täysimääräisesti, sillä tosiseikat, joista niitä moititaan, tapahtuivat useita vuosia sitten. Ne korostavat vahinkoa, joka niille on aiheutunut tarkastusten jatkamisesta kilpailuasiassa. Ne vetoavat intressiinsä saada menettely nopeasti päätökseen, kun otetaan huomioon kyseisen menettelyn niille aiheuttama pitkitetty epävarmuus mahdollisesta sakon määräämisestä sekä tällaisesta tarkastuksesta niiden maineelle aiheutuva vahinko. Kantajat toteavat myös, että tätä epävarmuutta korostaa se, että CEF nosti 22.2.1998 niitä vastaan Rotterdamin siviilituomioistuimessa kanteen, jossa se vaati korvausta väitteen mukaan kilpailunvastaisesta menettelystä aiheutuneesta vahingosta.

71 Komissio riitauttaa nämä väitteet ja katsoo jo tehneensä tarvittavat päätelmät menettelyn huomattavasta kestosta, kun se alensi riidanalaisessa päätöksessä sakkojen määrää 100 000 eurolla.

72 Väliintulijat väittävät, että riidanalaisen päätöksen kumoaminen kohtuullisen määräajan noudattamatta jättämisen vuoksi merkitsisi niille suhteellisuusperiaatteen vastaista seuraamusta ja EY 81 artiklan vastaisen yhteisjärjestelyn toteamista päteväksi. Kantelijoina ne katsovat kärsineensä tarkastuksen kestosta. Riidanalaisen päätöksen kumoaminen saattaisi ne tilanteeseen, jossa ne olivat ennen kantelun tekemistä. Kumoamisen vahingolliset vaikutukset ovat niiden mielestä suorassa suhteessa menettelyn kestoon. Tältä osin väliintulijat korostavat yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-344/98, Masterfoods ja HB, 14.12.2000 antaman tuomion (Kok. 2000, s. I-11369) ja asiassa C-453/99, Courage ja Crehan, 20.9.2001 antaman tuomion (Kok. 2001, s. I-6297) vaikutuksia.

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

73 Vaikka komission on kantajien mainitseman oikeuskäytännön mukaan ilmoitettava kantansa kohtuullisessa määräajassa asetuksen N:o 17 mukaisesti käytävissä kilpailuasiaa koskevissa hallinnollisissa menettelyissä, joiden päätteeksi voidaan määrätä kyseisessä asetuksessa tarkoitettuja seuraamuksia, tällaisen määräajan ylittämisellä, jos se oletetaan näytetyn toteen, ei voida välttämättä perustella riidanalaisen päätöksen kumoamista.

74 Kilpailusääntöjä sovellettaessa kohtuullisen ajan ylittyminen voi olla kumoamisperuste vain silloin kun on kyseessä päätös, jossa nämä kilpailusääntöjen rikkomiset on todettu, jos on näytetty toteen, että periaatetta loukkaamalla on heikennetty kyseisten yritysten puolustautumisoikeuksia. Tätä erityistapausta lukuun ottamatta ratkaisun tekemistä kohtuullisessa ajassa koskevan velvoitteen noudattamatta jättäminen ei vaikuta asetuksen N:o 17 mukaisen hallinnollisen menettelyn pätevyyteen (ks. em. PVC II -asia, tuomion 122 kohta; asia T-62/99, Sodima v. komissio, tuomio 14.2.2001, Kok. 2001, s. II-655, 94 kohta; asia T-26/99, Trabisco v. komissio, tuomio 14.2.2001, Kok. 2001, s. I-633, 52 kohta; ks. vastaavasti julkisasiamies Mischon yhdistetyissä asioissa C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P–C-252/99 P ja C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002, Kok. 2002, s. I-8375, tekemä ratkaisuehdotus (Kok. 2001, s. I-8391) ja erityisesti asiassa C-250/99 P tehdyn ratkaisuehdotuksen 75–86 kohta).

75 Käsiteltävänä olevassa asiassa asianosaiset ovat samaa mieltä siitä, että menettely kesti huomattavan kauan. Kantajat katsovat, että komissio on siitä täysin vastuussa, minkä komissio kiistää. Lisäksi kantajat katsovat, että kohtuullisen määräajan ylittäminen heikensi niiden puolustautumisoikeuksia.

76 Komissio myöntää, että FEGille 16.9.1991 lähetetyn varoituskirjeen ja 8.12.1994 toteutettujen tarkastusten välillä kului huomattavan pitkä aika. Komissio ei kuitenkaan esitä mitään perustelua, jonka perusteella voitaisiin ymmärtää, miksi se ei toiminut menettelyn tässä vaiheessa. Se väittää, että menettely olisi kestänyt vähemmän aikaa, jos kantajat olisivat lopettaneet menettelyt, joista niitä moitittiin.

77 Viimeksi mainittua väitettä ei voida hyväksyä. Komission on toteutettava tarkastukset asiamukaisella tarkkuudella. Asetuksella N:o 17 komissiolle annetaan keinoja, joilla se voi, tarvittaessa pakolla, tutkia tosiseikkoja ja määrittää ne (näiden väitteiden osalta ks. ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-112/98, Mannesmannröhren-Werke v. komissio, 20.2.2001 antama tuomio, Kok. 2001, s. II-729). Käsiteltävänä olevassa asiassa osoitettuaan TUlle 25.7.1991 asetuksen N:o 17 11 artiklassa tarkoitetun tietojensaantipyynnön komissio odotti yli kolme vuotta ennen kuin se suoritti ensimmäiset tarkastukset yrityksissä. Koska komissio ei anna tietoja tai lisäselvityksiä tänä aikana toteutetuista tutkimuksista, on todettava, että tällainen aika on liian pitkä ja se johtuu komission toimimattomuudesta.

78 Hallinnollisen menettelyn tämän vaiheen liian pitkä kesto ei ole kuitenkaan sellaisenaan omiaan vaarantamaan puolustautumisoikeuksia. Kuten julkisasiamies Mischo totesi asiassa C-250/99 P (em. yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 15.10.2002) tekemänsä ratkaisuehdotuksen 40–53 kohdassa, kohtuullisen määräajan periaatetta sovellettaessa on syytä tehdä ero ennen väitetiedoksiannon tekemistä toteutettavan tutkintavaiheen ja muun hallinnollisen menettelyn välillä.

79 Tältä osin on todettava, että rikosasiassa EIOS:n 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu kohtuullinen aika alkaa hetkestä, jolloin henkilöä syytetään rikoksesta (ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen asiassa Corigliano 10.12.1982 antama tuomio, sarja A nro 57, 34 §), ja että EIOS:ssa taattuja perusoikeuksia suojataan yhteisön oikeuden yleisinä periaatteina. Käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevan kaltaisessa yhteisön kilpailupolitiikan alalla käytävässä menettelyssä asianosaisia ei moitita virallisesti mistään ennen väitetiedoksiannon vastaanottamista. Näin ollen pelkkä menettelyn tämän vaiheen pitkittäminen ei ole sellaisenaan omiaan vaarantamaan puolustautumisoikeuksia.

80 Päinvastoin väitetiedoksiannon saattaminen asianomaisen tietoon rikkomisen toteamista koskevassa menettelyssä merkitsee asetuksen N:o 17 3 artiklan mukaisen menettelyn aloittamista. Aloittamalla tämän menettelyn komissio ilmaisee tahtonsa tehdä kilpailusääntöjen rikkomisen toteamista koskeva päätös (ks. vastaavasti asia 48/72, Brasserie de Haecht, tuomio 6.2.1973, Kok. 1973, s. 77, Kok. Ep. II, s. 65, 16 kohta). Toisaalta yritys voi vasta väitetiedoksiannon tiedoksisaamisesta alkaen tietää, mikä sitä vastaan aloitetun menettelyn kohde on ja mistä kilpailunvastaisista menettelytavoista komissio sitä moittii. Yrityksillä on näin ollen erityinen intressi siihen, että komissio noudattaa tässä menettelyn vaiheessa erityistä ripeyttä, kunhan se ei kuitenkaan loukkaa niiden puolustautumisoikeuksia (em. PVC II -asia, tuomion 132 kohta).

81 Käsiteltävänä olevassa asiassa hallinnollisen menettelyn tämä vaihe kesti yli 39 kuukautta, ja sen tärkeimmät tapahtumat ovat seuraavat:

– väitetiedoksianto 3.7.1996

– asiakirjoihin tutustumista koskeva menettely 4., 6. ja 9.9.1996

– FEGin huomautukset 13.12.1996

– TUn huomautukset 13.1.1997

– asiakirjojen täydentävä toimittaminen 16.9.1997

– lisämuistio vastauksena väitetiedoksiantoon (FEG ja TU) 10.10.1997

– asianosaisten suullinen kuuleminen 19.11.1997

– riidanalainen päätös 26.10.1999.

82 Menettelyn tämän vaiheen keston kohtuullisuutta on arvioitava kunkin asian olosuhteiden valossa ja erityisesti ottaen huomioon sen asiayhteys, asianosaisten käyttäytyminen menettelyn aikana, asian merkitys eri osapuolina oleville yrityksille ja yritysten yhteenliittymille sekä asian monitahoisuus.

83 Käsiteltävänä olevassa asiassa on korostettava kyseessä olevien tosiseikkojen monitahoisuutta, joka johtuu relevanttien markkinoiden luonteesta, FEGiin kuuluvien yritysten suuresta määrästä ja vaikeuksista osoittaa yritysten ja yritysten yhteenliittymien osallistuneen väitettyihin rikkomisiin. Komissio osoitti väitetiedoksiannon seitsemälle yritykselle ja FEGille, ja on kiistatonta, että asiaa koskevien asiakirjojen kokonaissivumäärä oli yli 10 000 sivua.

84 Väitetiedoksiannon ja asianosaisten suullisen kuulemisen välisellä 16 kuukauden ajanjaksolla komissio ei pysynyt toimettomana. Se tutki FEGin ja väitetiedoksiannon adressaattien vastauksia ja niiden sen vuoksi toimittamia lisämuistioita, että komissio päätti järjestää 16.9.1997 ylimääräisen menettelyn asiakirjoihin tutustumiseksi. Menettelyn tämä osa ei näin ollen kestänyt liian kauan.

85 Asianosaisten kuulemisen ja riidanalaisen päätöksen tekemisen välillä kului sen sijaan noin 23 kuukautta. Tämä kesto on huomattava, eikä sen voida katsoa olevan kantajien tai muiden sellaisten yritysten vastuulla, joille komissio osoitti väitetiedoksiannon. Olosuhteina, joilla tämän ajanjakson kestoa voitaisiin perustella, komissio mainitsee – turhaan – ainoastaan uuden tutkimuksen aloittamisen sen perusteella, että CEF toimitti tietoja rikkomisen jatkamisesta. Koska komissio ei ole vedonnut seikkoihin, joiden perusteella voitaisiin katsoa, että päätöksen valmistelemiseksi tarpeellinen aika johtui muista seikoista kuin sen pitkittyneestä toimimattomuudesta, edellä esitetystä seuraa, että komissio ylitti riidanalaisen päätöksen tekemiseksi normaalisti tarpeellisen ajan, kun se antoi ajan kulua 23 kuukautta asianosaisten suullisesta kuulemisesta.

86 Tämän vuoksi on tutkittava, onko menettelyn tämän vaiheen kesto vaikuttanut puolustautumisoikeuksiin.

87 Kantajien niiden väitteiden osalta, jotka koskevat todisteiden puuttumista ajan kulumisen syistä, on aluksi huomautettava, että yrityksiä ja yritysten yhteenliittymiä koskevat yleisen varovaisuusvelvoitteen nojalla kantajien on säilytettävä huolellisesti kirjanpidossaan tai arkistossaan seikat, joiden perusteella voidaan todentaa niiden toiminta, jotta niillä olisi tarvittavat todisteet mahdollisten tuomioistuinmenettelyiden tai hallinnollisten menettelyiden varalta. Kun komissio on esittänyt kantajille asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaisia tietojensaantipyyntöjä, niiden on sitä suuremmalla syyllä toimittava erittäin huolellisesti ja toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet niiden todisteiden säilyttämiseksi, joita niiden hallussa voi kohtuullisesti ajatellen olla.

88 Tämän jälkeen on todettava, että moititut rikkomiset jatkuivat vielä silloin, kun komissio esitti kantajille ensimmäiset asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaiset tietojensaantipyynnöt eli FEGin osalta vuoden 1991 kesäkuussa ja TUn osalta 25.7.1991. Rikkomiset jatkuivat vuoteen 1994 saakka, ja komissio arvioi riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitetun rikkomisen loppuneen 25.2.1994 ja riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa tarkoitetun rikkomisen loppuneen 24.4.1994. Tässä tilanteessa kantajat eivät voi vakavasti väittää kohdanneensa vaikeuksia valmistellessaan puolustustaan, vaikka kyseiset rikkomiset ovat jatkuneet hallinnollisen menettelyn aloittamisen jälkeenkin.

89 Lopuksi on todettava, että komissiolla oli toimivalta tehdä päätös, jossa määrätään seuraamuksesta tai sakosta, niin kauan kuin rikkomisten vanhentumisaika ei ollut päättynyt. Vanhentumisajoista liikennettä ja kilpailua koskeviin Euroopan talousyhteisön sääntöihin liittyvissä menettelyissä ja niiden nojalla määrättyjen seuraamusten täytäntöönpanossa 26 päivänä marraskuuta 1974 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2988/74 (EYVL L 319, s. 1) 1 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 2 kohdan sekä 2 artiklan 3 kohdan mukaan menettelyyn sovellettava vanhentumisaika päättyy, kun komissio ei ole määrännyt sakkoja tai seuraamuksia viidessä vuodessa siitä, kun se aloitti asiaa koskevan menettelyn, ilman, että tällä välin olisi suoritettu vanhentumisajan keskeyttävä toimenpide, tai viimeistään kymmenessä vuodessa tästä samasta lähtöajankohdasta laskettuna, jos vanhentumisajan keskeyttäviä toimia on suoritettu.

90 Käsiteltävänä olevassa asiassa vanhentumisaika on asetuksen N:o 2988/74 1 artiklan 2 kohdan nojalla alkanut jatkettujen rikkomisten osalta sinä päivänä, jona rikkominen on loppunut. Koska komissio katsoi todettujen rikkomisten loppuneen vuonna 1994 ja kun otetaan huomioon myöhemmin suoritetut vanhentumisajan keskeyttävät toimet, vanhentumisaika ei ollut päättynyt, kun komissio teki riidanalaisen päätöksen, mitä kantajat eivät ole millään tavalla riitauttaneet tässä oikeudenkäyntimenettelyssä.

91 Niin kauan kun asetuksessa N:o 2988/74 tarkoitettu vanhentumisaika ei ole päättynyt, yritykset ja yritysten yhteenliittymät, jotka ovat asetuksen N:o 17 nojalla kilpailupolitiikan alalla toteutettavien tutkimusten kohteina, pysyvät epävarmuudessa tämän menettelyn lopputuloksen ja mahdollisen seuraamuksen tai sakkojen määräämisen suhteen. Kantajien mainitsema epävarmuuden pitkittyminen niiden kohtalosta ja maineen vaarantumisesta kuuluu olennaisena osana asetuksen N:o 17 soveltamismenettelyihin eikä sellaisenaan vaaranna puolustautumisoikeuksia.

92 Sen väitteen osalta, jonka mukaan komission toimimattomuus oli kantajille vahingollista CEFin Alankomaiden tuomioistuimissa FEGiä ja TUta vastaan aloittamien menettelyjen vuoksi, on todettava, että tämän kumoamiskanteen kannalta näillä kansallisilla tuomioistuinmenettelyillä ei ole vaikutusta riidanalaisen päätöksen laillisuuteen. Vaikka tämä väite olisi perusteltu, se ei voi johtaa puolustautumisoikeuksien loukkaamisen toteamiseen eikä kyseenalaistaa riidanalaisen päätöksen perustelujen pätevyyttä.

93 Tämän vuoksi on todettava, että hallinnollisen menettelyn liiallinen pitkittyminen suullisen kuulemisen jälkeen ei vaikuttanut kantajien puolustautumisoikeuksiin.

94 Riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevien vaatimusten yhteydessä on hylättävä kaikki väitteet, jotka koskevat kohtuullisen määräajan ylittymistä.

D Niin sanotu ”suotuisan tulkinnan” periaatteen noudattamatta jättäminen

1. Asianosaisten lausumat

95 TUn mukaan EIOS:n 6 artiklan 2 kohdassa mainitun syyttömyysolettaman seurauksena todisteiden, joiden osalta on epäilyjä, on tulkittava osoittavan syyttömyyttä (ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen asiassa Barberà, Messegué ja Jabardo 6.12.1988 antama tuomio, sarja A nro 146, 77 § ja asia 27/76, United Brands v. komissio, tuomio 14.2.1978, Kok. 1978, s. 207, Kok. Ep. IV, s. 9, 265 kohta).

96 Käsiteltävänä olevassa asiassa komissio ei TUn mukaan noudattanut kyseistä periaatetta eikä huolellisuus- ja riippumattomuusvelvoitettaan, kun se teki systemaattisesti päätelmiä lauseenjäsenistä saadakseen niistä todisteita kilpailusääntöjen vakavista rikkomisista. TU mainitsee tässä yhteydessä riidanalaisen päätöksen 8, 37, 43, 44, 46–50, 57–66, 81 ja 84 perustelukappaleessa esitetyt todisteet ja komission arvioinnit, joiden pohjalta ei ole mahdollista olla täysin varma rikkomisten olemassaolosta. Tämän vuoksi kantaja katsoo, että näitä seikkoja ei pidä ottaa käsittelyssä huomioon, päätös on kumottava ja/tai sakkoa on alennettava.

97 Komissio riitauttaa ensisijaisesti in dubio pro reo -periaatteen soveltuvuuden käsiteltävänä olevassa asiassa. Yksinomaan komission tehtävänä on asetuksella N:o 17 säännellyissä menettelyissä toimittaa todisteet sen esittämien väitteiden paikkansapitävyydestä (em. PVC II -asia, tuomion 512–514 kohta).

98 Toissijaisesti komissio kiistää tehneensä päätelmiä tiedonmuruista ja riitauttaa kantajan väitteet.

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

99 Vaikka TUn väitteet on esitetty puolustautumisoikeuksien loukkaamisen näkökulmasta, niillä pyritään kyseenalaistamaan komission raskauttavina todisteina pitämien seikkojen todistusarvo. Ne eivät ole itsenäisiä väitteitä suhteessa todettujen rikkomisten olemassaoloa koskeviin väitteisiin nähden. Ne tutkitaan näin ollen käsiteltäessä EY 81 artiklan rikkomista koskevaa väitettä.

II EY 81 artiklan rikkomisten olemassaolo

100 Aluksi on huomautettava, että TU viittaa kanteessaan hallinnollisen menettelyn aikana vastauksena väitetiedoksiantoon esitettyihin huomautuksiin (kanteen 64 kohta). Viittaus koskee liitteenä olevia asiakirjoja yleisesti, eikä sen perusteella voida yksilöidä väitteitä, joiden voitaisiin katsoa täydentävän kanteessa esitettyjä väitteitä. Tämän vuoksi siltä osin kuin viittaus koskee väitetiedoksiannon osalta toimitettuja vastauskirjelmiä, kanne ei täytä työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdassa määrättyjä vaatimuksia, eikä sitä voida ottaa huomioon.

101 Vaikka kannekirjelmää voidaan tukea ja täydentää tietyiltä osin viittaamalla sen liitteenä oleviin otteisiin asiakirjoista, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiana ei ole etsiä ja tunnistaa liitteistä kanneperusteita, joihin kanteen voitaisiin katsoa perustuvan, koska liitteillä on puhtaasti todistuksellinen ja täydentävä tehtävä (asia T-84/96, Cipeke v. komissio, tuomio 7.11.1997, Kok. 1997, s. II-2081, 34 kohta). Käsittelyn ulkopuolelle on jätettävä myös väitetiedoksiannon osalta toimitetut vastauskirjelmät siltä osin kuin TU viittaa niihin yleisesti täydentääkseen kanteessa esittämiään perusteita.

102 Muilta osin kantajat ovat kirjelmissään riitauttaneet relevanttien markkinoiden määrittelyn, EY 81 artiklan rikkomisten olemassaolon ja niiden lukemisen kantajien syyksi.

A Relevanttien markkinoiden määrittely

1. Riidanalainen päätös

103 Komissio päätyi useita määrittelyjä harkittuaan (riidanalaisen päätöksen 13 ja 14 perustelukappale) pitämään relevantteina markkinoina sähköteknisten tuotteiden tukkukaupan markkinoita. Riidanalaisessa päätöksessä todetaan seuraavaa:

”15) Laajimmat erotettavissa olevat tuotemarkkinat koskevat tukkumyyntimarkkinoita. Näillä markkinoilla kilpailu tapahtuu sellaisten yksittäisten tukkukauppiaiden kesken, jotka myyvät laajaa valikoimaa sähköteknisten asennustuotteiden määritelmään kuuluvia tuotteita. Vaikka ne kaikki eivät välttämättä ole toisensa korvaavia joko asiakkaan tai toimittajan kannalta, on olemassa hyviä perusteita päätellä, että kaikki nämä tuotteet muodostavat yhdet markkinat. Tämän päätelmän tekemiseksi on tarpeen kiinnittää huomiota erityistehtäviin, jotka tukkumyynti täyttää lukuisien asiakkaidensa osalta, kuten asennusurakoitsijoiden ja sähkötekniikan vähittäiskaupan. Tämä tehtävä muodostuu muun muassa laajan sähköteknisten asennustuotteiden valikoiman varastoinnista. Jonkin hankkeen toteuttamiseksi esimerkiksi asennusurakoitsijat tarvitsevat usein hyvin monenlaisia tuotteita ja useista syistä arvostavat sitä, että nuo tuotteet voidaan ostaa mieluummin tukkuliikkeestä kuin tavarantoimittajalta, joka keskittyy vain yhteen tuotteeseen tai tuoteryhmään. Tämä yksinkertaistaa niiden ostoja ja on sopivampi sekä logistiikan että rahoituksen kannalta. Näin ollen kilpailua on erityisesti yksittäisten tukkuliikkeiden välillä – – . Tukkuliikkeiden kanssa kilpailevat myös suoraan toimivat tavarantoimittajat, mutta tämä kilpailu on suppeampaa – – .

16) Kun otetaan huomioon myös komission vakiintunut päätöskäytäntö, näyttää merkityksellisten tuotemarkkinoiden jälkimmäinen määritelmä asianmukaisimmalta – – .”

2. Asianosaisten lausumat

104 Kantajat väittävät, että markkina-analyysissä on useita virheitä. Tavanmukaisesti ne puhuvat valmistajista, myyntiedustajista ja maahantuojista nimellä ”tavarantoimittajat”.

105 Ensiksi kantajat riitauttavat komission väitteen, jonka mukaan relevanteiksi markkinoiksi voidaan määrittää sähköteknisten tuotteiden tukkukauppa. Kantajat väittävät aluksi, että komissio on aliarvioinut tukkukauppiaiden ja niiden tavarantoimittajien välisen välittömän kilpailun merkityksen. Kantajat katsovat, että puolet ammattimaisista ostajista tekevät hankintansa suoraan tavarantoimittajilta käyttämättä tukkukauppiaiden palveluja.

106 FEG täsmentää tältä osin, että on poissuljettua, että tukkukauppiaat, joiden markkinaosuus on noin 50 prosenttia, voisivat nostaa hintoja edes 5 prosentilla ilman, että kysyntä suuntautuisi välittömästi tavarantoimittajien tarjontaan. Olisi virheellistä katsoa, että tavarantoimittajien suora myyntitoiminta koskisi ainoastaan erittäin suuria asiakkaita tai yksittäistapauksia. FEGin mukaan kaikki tavarantoimittajat eivät käytä ainoastaan rajoitettua määrää jälleenmyyjiä. Sen sijaan FEG korostaa, että kun tavarantoimittaja päättää valita jälleenmyyjänsä, viimeksi mainittujen kuuluminen FEGiin ei ole ratkaiseva valintaperuste. Niillä tukkukauppiailla, jotka eivät kuulu FEGiin, ei ole erityisiä hankintaongelmia.

107 Toiseksi TU moittii sitä, että komissio aliarvioi Alankomaiden sähköteknisten tuotteiden markkinoiden monitahoisuutta. TU esittää, että sähköteknisten tuotteiden kysynnän lähteitä ovat teollisuuden, rakennusalan ja julkisten hankkeiden asennusurakoitsijat ja muut toimijat sekä vähittäiskaupan jälleenmyyjät. TU erottelee niiden joukosta primaariset ostajat (ammattiasennusurakoitsijat ja vähittäiskaupan jälleenmyyjät) ja sekundaariset ostajat (asennusurakoitsijat, jalostusteollisuus, julkiset viranomaiset, asuntorakentamista harjoittavat yhteisöt ja sairaalat).

108 TU selvittää, että ostajat edellyttävät mahdollisuutta tilata ja vastaanottaa tilaukset nopeasti suuresta tuotevalikoimasta ja saada ajantasaista tietoa tuotteiden teknisistä ominaisuuksista, niiden hinnoista ja saatavissa olevasta varastosta. Näihin vaatimuksiin vastaaminen on TUn mukaan ”varastotukkukauppiaan” toiminnan ydin (vastauskirjelmän liite 37a). Tämän erikoistumisen sekä primaaristen ja sekundaaristen ostajien erottelun vuoksi kyseessä eivät ole yhdet markkinat vaan ainakin yhdeksät erilliset markkinat.

109 Suuria merkkejä edustavien sähköteknisten tuotteiden toimittajien osalta TU toteaa, että ne käyttävät mieluiten tukkukauppiaita, jotka kykenevät tarjoamaan lisäpalveluja (varastointitilaa, maantieteellistä kattavuutta, tietoja, huoltopalveluja). Valitsemalla tukkukauppiaansa tavarantoimittajat voivat alentaa valvonta-, kaupankäynti- ja koulutuskustannuksiaan. Ne pyrkivät luomaan kumppanuussuhteen, jossa tukkukauppiaat tekevät merkkiä tunnetuksi ja panostavat tuotteiden tuntemukseen ja pitävät varastossa laajaa tuotevalikoimaa.

110 Ulkomaisten valmistajien osuus markkinoista on TUn mukaan 52 prosenttia, mikä johtuu Alankomaissa voimassa olevista teknisistä normeista ja standardeista, jotka suosivat kansallisia valmistajia. Suurimmilla ulkomaisilla valmistajilla on Alankomaissa omat tehtaat, ja muut käyttävät edustajinaan maahantuojia tai myyntiedustajia. Jotkut tukkukauppiaat tekevät hankintansa suoraan ulkomailta.

111 Kolmanneksi TU moittii sitä, että komissio yliarvioi NAVEGin ja sen jäsenten merkityksen niin laadullisesti kuin määrällisestikin.

112 Neljänneksi kantajat korostavat CEFin ja FEGin jäsenten kaupankäynnin eroja osoittaakseen, että CEFin vaikeudet johtuvat yksinomaan sen Alankomaiden markkinoille täysin soveltumattoman kaupankäyntitavan epäonnistumisesta. Kantajien mukaan tämän väitteen vahvistaa riippumattoman asiantuntijan Traasin kertomus, jota komissio ei ottanut huomioon. TU toteaa, että se on jo vuosien ajan tarjonnut tavarantoimittajille ja asiakkailleen palveluja, joilla on lisäarvoa sen tuotevalikoiman laajuuden, varastojen suuruuden ja tietoteknisten välineiden vuoksi. Kantajat väittävät, että CEF sen sijaan ei ole varsinainen ”varastotukkukauppias” vaan todennäköisemmin vähittäiskaupan jälleenmyyjä. Kantajat katsovat, että tällainen Ison-Britannian markkinoille mukautettu kaupankäyntitapa ei voi menestyä Alankomaissa.

113 Näissä olosuhteissa on kantajien mukaan luonnollista, etteivät tietyt tavarantoimittajat halunneet CEFin jakelevan tuotteitaan. Vuosia kestävät neuvottelut ovat usein tarpeen, ennen kun maineikas tavarantoimittaja päättää ottaa tukkukauppiaan osaksi verkostoaan. TU mainitsee tältä osin sen kokoamat useiden tavarantoimittajien lausumat, ja FEG viittaa komission toteuttamaan tutkimukseen (kanteen liitteet 20, 25 ja 31).

114 Komissio riitauttaa nämä väitteet. Aluksi se huomauttaa, että sopimukset, joiden tarkoituksena on kilpailun rajoittaminen, ovat EY 81 artiklan 1 kohdan vastaisia ilman, että niiden seurauksia olisi otettava huomioon (yhdistetyt asiat 56/64 ja 58/64, Consten ja Grundig v. komissio, tuomio 13.7.1966, Kok. 1966, s. 429 ja asia T-34/92, Fiatagri ja New Holland Ford v. komissio, tuomio 27.10.1994, Kok. 1994, s. II-905, 49 kohta). Kun otetaan huomioon kilpailusääntöjen rikkomisten tarkoitus, virheellinen markkinamäärittely ei komission mukaan voi aiheuttaa riidanalaisen päätöksen kumoamista. Komissio korostaa, että ostajien tukkukauppiaiden tarjoamille palveluille mahdollisesti antama merkitys tukee riidanalaisen päätöksen väitettä, jonka mukaan tällaisten palvelujen markkinat ovat olemassa.

115 Tämän jälkeen komissio pohtii niiden TUn väitteiden, jotka koskevat markkinoiden rakennetta ja NAVEGin ja sen jäsenten merkitystä, kohdetta ja pätevyyttä relevanttien markkinoiden määrittelyn kannalta.

116 CEFin kaupalliseen epäonnistumiseen liittyvien väitteiden osalta komissio vastaa, että ne ovat pelkkiä arvailuja. Komissio lisää, että väitettä, jonka mukaan CEFin palvelut ovat täysin erilaisia kuin FEGin jäsenten tarjoamat palvelut, vastaan puhuvat selvästi FEGin jäsenten ja FEGin yritykset vastustaa CEFin hankintoja (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 53–66 perustelukappale).

3. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

117 Kantajat riitauttavat riidanalaisessa päätöksessä käytetyn markkinoiden määrittelyn ja väittävät, että se perustuu merkityksellisten tuotemarkkinoiden liian rajoittavaan määrittelyyn. Kantajat eivät kuitenkaan kyseenalaista markkinoiden määrittelyn maantieteellistä ulottuvuutta.

118 Merkityksellisinä tuotemarkkinoina pidetään ainoastaan tukkukauppiaiden harjoittamaa sähköteknisten tuotteiden jakelua. Tästä seuraa, että TUn esittämillä, sähköteknisten tuotteiden markkinoiden monimutkaista rakennetta koskevilla teknisillä väitteillä ei ole merkitystä: ne koskevat sähköteknisten tuotteiden valmistusta eivätkä näiden tuotteiden jakelua ja myyntiä merkityksellisillä maantieteellisillä markkinoilla. Myöskään TUn perusteluilla, jotka koskevat NAVEGin taloudellisen merkityksen yliarvioimista, ei arvioinnin tässä vaiheessa ole merkitystä.

119 Kantajat eivät ole esittäneet seikkoja, joiden perusteella voitaisiin kyseenalaistaa se, että tukkukauppiaiden harjoittamalla jakelutoiminnalla on ominaispiirteitä, joiden perusteella se voidaan erottaa muista kilpailevista jakelukanavista. Se, että ne, kuten komissiokin, esittävät toistuvasti perusteluja, jotka koskevat varastointi- ja toimituskapasiteetin kaltaisia piirteitä tai liitännäisiä palveluja (korjauspalvelut, myyntihenkilöstön ammattitaito), tukevat väitettä, jonka mukaan on olemassa erityiset tukkukauppiaiden jakelutoiminnan markkinat.

120 Vaikka TU ja – vähemmässä määrin – FEG pyrkivät osoittamaan, että FEGin jäsenten toiminta eroaa CEFin toiminnasta, tällaisilla perusteluilla ei ole merkitystä. Riidanalaisessa päätöksessä mainitut rikkomiset eivät koske suoraan CEFiin arvion mukaan kohdistunutta myyntikieltoa vaan FEGin jäseninä olevien tukkukauppiaiden välisten sellaisten sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen olemassaoloa, joilla pyritään muuttamaan kilpailun normaalia toimintaa.

121 Kantajat kyseenalaistavat vielä arvioinnin, joka koskee tukkukauppiaiden harjoittaman jakelutoiminnan korvattavuutta muilla kilpailevilla jakelukanavilla. Kantajat korostavat, että valmistajat toteuttavat lähes puolet sähköteknisten tuotteiden myynnistä suoraan käyttämättä tukkukauppiaita. Tällä täsmennyksellä ne korostavat näiden kahden jakelukanavan korvattavuutta ja ehdottavat vaihtoehtoista relevanttien markkinoiden määrittelyä, joka on laajempi ja koskee kaikkea sähköteknisten tuotteiden tarjontaa.

122 On kuitenkin todettava, että tämä väite on otettu huomioon riidanalaisessa päätöksessä. Yhtäältä riidanalaisen päätöksen 23 perustelukappaleessa komissio toteaa seuraavaa: ”Valmistajat tai niiden agentit tai maahantuojat toimittavat suurten asennusurakoitsijoiden ja ostoryhmittymien ym. käyttöön menevät tarvikkeet usein suoraan ilman tukkuliikkeiden väliintuloa. Muu osa myynnistä, joka FEG:n arvion mukaan on noin puolet, toimitetaan tukkuliikkeiden kautta.” Toisaalta riidanalaisessa päätöksessä (24 perustelukappale) tukeudutaan (alaviitteessä 24 lueteltuihin) FEGin asiakirjoihin ja todetaan, että FEGin jäsenten markkinaosuus on noin 96 prosenttia ja että jos huomioon otetaan laajempi markkinamäärittely, joka sisältää myös valmistajien suorat toimitukset, tämä markkinaosuus on noin 50 prosenttia. Kantajat eivät ole kiistäneet näitä tietoja.

123 Tältä osin on huomautettava, että EY 81 artiklaa sovellettaessa markkinat on määriteltävä sen ratkaisemiseksi, onko kyseessä oleva sopimus, yritysten yhteenliittymän päätös tai yritysten yhdenmukaistettu menettelytapa omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja onko sen tarkoituksena estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla. Tämän vuoksi väitteitä komission markkinamääritelmää vastaan ei voida käsitellä erillään kilpailun rajoittamista koskevista väitteistä (ks. asia T-29/92, SPO v. komissio, tuomio 21.2.1995, Kok. 1995, s. II-289, 74 ja 75 kohta ja yhdistetyt asiat T-374/94, T-375/94, T-384/94 ja T-388/94, European Night Services ym. v. komissio, tuomio 15.9.1998, Kok. 1998, s. II-3141, 90–105 kohta).

124 Näin ollen on todettava, että komissio on voinut perustellusti todeta riidanalaisen päätöksen 16 perustelukappaleessa seuraavaa:

”Valitaanpa mikä markkinoiden määritelmä tahansa, se vaikuttaa kuitenkin käsiteltävään tapaukseen varsin vähän, koska FEG:n jäsenet, kuten jäljempänä osoitetaan, ovat kaikilla tuotemarkkinoilla vahvassa tai hyvin vahvassa asemassa.”

125 Tämän vuoksi väitteet, jotka koskevat relevanttien markkinoiden määrittämistä, on hylättävä.

B FEGin ja NAVEGin välinen kollektiivinen yksinoikeusjärjestely (riidanalaisen päätöksen 1 artikla)

126 Komissio päätti, että FEG ja TU rikkoivat EY 81 artiklaa ensinnäkin toteuttamalla kollektiivisen yksinoikeusjärjestelyn, jolla pyrittiin estämään toimitukset FEGiin kuulumattomille yrityksille (riidanalaisen päätöksen 1 artikla). Komissio katsoi, että tämä kilpailusääntöjen rikkominen muodostui kahdesta tekijästä. Kyse oli yhtäältä FEGin ja NAVEGin välisestä yksinoikeuden sisältävästä hankintasopimuksesta ja toisaalta yhdenmukaistetuista menettelytavoista, joilla FEG ja sen jäsenet pyrkivät laajentamaan kyseistä sopimusta siten, että se koskisi myös tiettyjä NAVEGiin kuulumattomia tavarantoimittajia (riidanalaisen päätöksen 39 ja 101 perustelukappale). Näihin kahteen tekijään liittyvät väitteet on tutkittava yksitellen.

1. FEGin ja NAVEGin välinen herrasmiessopimus

a) Riidanalaisen päätöksen sisältö

127 Komissio katsoi, että herrasmiessopimukselle ”on ominaista, että siihen osallistuvat NAVEG:n jäsenet ja tavarantoimittajat o[li]vat oikeutettuja toimittamaan tavaraa ainoastaan FEG:hen kuulu[ne]ille tukkuliikkeille” (riidanalaisen päätöksen 39 perustelukappale). Riidanalaisen päätöksen 103 perustelukappaleessa komissio toteaa, että ”NAVEG sitoutui FEG:hen nähden siihen, että se neuvoisi jäseniään toimittamaan tuotteita vain FEG:hen kuuluville tukkuliikkeille”. Yksinoikeusjärjestely ei ollut kuitenkaan molemminpuolinen:

”FEG:n jäsenet o[li]vat periaatteessa vapaita ostamaan tuotteet myös yrityksiltä, jotka eivät [olleet] mukana järjestelyssä.” (riidanalaisen päätöksen 45 ja 103 perustelukappale).

128 Riidanalaisessa päätöksessä komissio korosti aluksi ettei olemassa ollut muodollista kirjallista sopimusta (riidanalaisen päätöksen 40 perustelukappale), minkä se katsoi johtuvan historiallisista syistä. Vuosien 1928 ja 1959 välisenä aikana FEG, NAVEG ja Bond van Grossiers in Electrotechnische Artikelen (Sähköteknisten tuotteiden tukkukauppiaiden liitto; jäljempänä BOGETA), kolmas tukkukauppiaita edustava yritysten yhteenliittymä, olivat tehneet keskinäisen yksinoikeussopimuksen, AGC-sopimuksen. Alankomaiden talousministeriö totesi kuitenkin 11.12.1957 AGC-sopimuksen olevan lainvastainen sen kilpailunvastaisuuden vuoksi (riidanalaisen päätöksen 42 perustelukappale).

129 Komission mukaan AGC-sopimuksen osapuolet päättivät jättää tämän päätöksen huomiotta ja jatkaa yhteistyötään herrasmiessopimuksen pohjalta. BOGETAn 24.1.1958 pidetyn kokouksen pöytäkirjassa (riidanalaisen päätöksen 43 perustelukappale) todetaan seuraavaa:

”On tapahtunut se, mitä odotettiin. Kun ministeri Zijlstran kanssa käydyissä keskusteluissa kävi selväksi, että AGC ennemmin tai myöhemmin julistettaisiin sitomattomaksi, Alankomaiden yhteenliittymän (FEG), NAVEG:n ja BOGETA:n hallitukset sopivat, että on määriteltävä, miten jatkettaisiin, jos AGC todella raukeaisi. Itse asiassa muutosta tapahtuu hyvin vähän: AGC:n sijasta noudatetaan valmistajien, agenttien ja hyväksyttyjen tukkuliikkeiden välistä herrasmiessopimusta. Agenttien ja tukkuliikkeiden sopimus muuttuu agenttien ja tukkuliikkeiden väliseksi yhteydenpidoksi. Sovittiin yleisesti, että vanha asiaintila oli hyvä ja toimi tyydyttävästi.”

130 Riidanalaisessa päätöksessä komissio katsoo osoittaneensa herrasmiessopimuksen olemassaolon vuosien 1986 ja 1994 välisenä aikana (riidanalaisen päätöksen 103 perustelukappale ja viittaus 44–52 perustelukappaleeseen) asiakirjanäytön avulla. Komissio mainitsi erityisesti asiakirjat, joihin on kirjattu niissä kahdessa kokouksessa käydyt keskustelut, joiden aikana FEG ja NAVEG käsittelivät kollektiivista yksinoikeusjärjestelyä.

131 Ensimmäinen näistä kokouksista pidettiin 11.3.1986 (riidanalaisen päätöksen 46 perustelukappale). NAVEGin 28.4.1986 pidetyn yleiskokouksen pöytäkirjassa todetaan tästä kokouksesta seuraavaa:

”Liittojen välisten sopimusten perusteella toimituksia Nedeximpolle, Degolle, van de Meerakkerille ja Hagrolle ei toivota.”

132 Komissio täsmentää, ettei yksikään näistä yrityksistä ollut tuolloin FEGin jäsen.

133 Toinen näistä kokouksista pidettiin 28.2.1989. Riidanalaisen päätöksen 46 perustelukappaleessa komissio piti seuraavaa kolmea asiakirjaa todisteina kyseisessä kokouksessa käydyistä keskusteluista:

– NAVEGin 24.4.1989 pidetyn yleiskokouksen pöytäkirja

– NAVEGin laatima 28.2.1989 pidetyn kokouksen pöytäkirja

– FEGin laatima 28.2.1989 pidetyn kokouksen pöytäkirja (riidanalaisen päätöksen 46 perustelukappale, alaviitteessä 48 mainittu asiakirja).

134 Riidanalaisen päätöksen mukaan ensimmäisessä mainituista asiakirjoista todetaan, että FEG pyysi 28.2.1989 NAVEGia kehottamaan jäseniään lopettamaan tavarantoimitukset yrityksille, jotka eroavat FEGistä. Riidanalaisen päätöksen 46 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:

”Todettiin, ettei NAVEG:n jäsenillä ollut mitään velvollisuutta toimittaa FEG:n jäsenille, mutta että ’toimitukset perustuvat herrasmiessopimukseen, jolloin tavaran toimittamisesta FEG:n ulkopuolisille voi olla haittaa’.”

135 Toisessa mainituista asiakirjoista todetaan riidanalaisen päätöksen mukaan, että FEG oli kysynyt, mitä NAVEG tekisi, jos jokin FEGiin kuuluva tukkukauppias eroaisi siitä. Riidanalaisen päätöksen mukaan NAVEG vastasi suosittavansa, ettei tälle enää toimitettaisi tavaraa, mikä vahvistettiin kolmannessa mainituista asiakirjoista.

136 Komissio katsoo yksinoikeusjärjestelyn ja erityisesti sen yksipuolisuuden johtuvan FEGin ja NAVEGin voimasuhteista. On kiistatonta, että FEGin jäsenten markkinaosuus on 96 prosenttia suppean relevanttien markkinoiden määrittelyn mukaan ja 50 prosenttia laajemman markkinamäärittelyn mukaan. Riidanalaisen päätöksen mukaan tämä markkinavoima selittää kollektiivisen yksinoikeusjärjestelyn NAVEGin jäsenille muodostaman intressin. Komissio katsoi, että tämä intressi ilmeni myös seuraavista seikoista (riidanalaisen päätöksen 47 perustelukappale):

– kirje, jonka NAVEGin jäsen Hofte lähetti 23.8.1991 sähköteknisten tuotteiden valmistajalle Paul Hochköpper & Co:lle. Tällä kirjeellä vastataan komission Hoftelle 25.7.1991 lähettämään tietopyyntöön seuraavasti:

” – – NAVEG:n asema on tietysti hieman hankalampi, koska vaikka sillä ei ole virallista yhteyttä FEG:hen, sillä kuitenkin on jonkinlainen käsitteellinen suhde [ideelle verbindung]. Kantamme Brysselissä on kuitenkin tämä: ’Asiakirjoissanne väitätte, että FEG:n jäsenillä on 98 prosenttia markkinoista. Sen vuoksi meidän on NAVEG:n agenttina mahdotonta olla ottamatta huomioon FEG:n toiveita, koska jokseenkin koko liikevaihtomme on siitä peräisin. Jos tämä aiheuttaa teille ongelmia, kehotamme kääntymään FEG:n puoleen.’”

– NAVEGin 9.5.1988 pidetyn yleiskokouksen pöytäkirja, jossa todetaan seuraavaa:

”Koska suurin osa jäsenagenttien liikevaihdosta tulee FEG:n jäseniltä, hyvä yhteistyö on hyvin tärkeää.”

137 Komissio mainitsi riidanalaisessa päätöksessä useita esimerkkejä kollektiivisen yksinoikeusjärjestelyn toimeenpanosta.

138 Ensinnäkin komissio toteaa, että herrasmiessopimuksen toimimisen takaamiseksi kyseisten yhteenliittymien oli silloin tällöin vaihdettava tietoja, kuten luettelon FEGin jäsenyrityksistä. Komissiolla on hallussaan useita asiakirjoja, jotka osoittavat tällaista tietojenvaihtoa todella tapahtuneen (riidanalaisen päätöksen 48 ja 49 perustelukappale):

– ”NAVEG:n 27.9.1989 päivätty kirje FEG:n sihteerille, jossa tiedusteltiin CEF:n hakemuksesta päästä FEG:n jäseneksi. NAVEG toteaa seuraavaa: ’Monet ulkomaiset tehtaat, joita jäsenemme edustavat, toimittavat tälle organisaatiolle muissa maissa ja toivovat voivansa tehdä niin myös Alankomaissa. Niin kauan kuin [CEFiä] ei ole hyväksytty FEG:n jäseneksi hallitus suosittaa kuitenkin, että NAVEG:n jäsenet eivät toimita yhtiölle’. Se, että tällaiseen suositukseen liittyy myös kaupallisia riskejä, ilmenee seuraavasta katkelmasta: ’Menneisyydessä monet jäsenet toimivat samanlaisen suosituksen mukaisesti suhteessaan Nedeximpoon, mutta nyt Nedeximpo on päässyt FEG:n jäseneksi ja nämä jäsenet ovat huomanneet, ettei niitä enää huolita tavarantoimittajiksi.’

– FEGin ja NAVEGin välisen 28.2.1989 pidetyn kokouksen pöytäkirjan mukaan kokouksessa sovittiin, että NAVEG antaisi FEGille niiden tukkuliikkeiden osoitteet, joista NAVEGin mielestä olisi tultava FEGin jäseniä.”

139 Toiseksi komissio esitti useita esimerkkejä NAVEGin jäsenilleen esittämien ”suositusten” toimeenpanosta. Riidanalaisessa päätöksessä todetaan seuraavaa:

”50 NAVEG:n jäsenet näyttävät käytännössä noudattavan liiton antamia ’suosituksia’. Esimerkiksi Hateha, NAVEG:n jäsen, joka edustaa Alankomaiden markkinoilla suuria – – valmistajia – – , ilmoitti CEF:lle selkeästi, että se toimittaa tavaraa ainoastaan tukkuliikkeiden kautta, jotka ovat FEG:n jäseniä, ja että sen vuoksi se ei toimita CEF:lle – – . Osapuolten huomautus, että Hateha käyttää FEG:n jäsenyyttä perusteena todetakseen kyseisen yrityksen maksukyvyn, ei ole vakuuttava, koska yrityksen talouden terveyden varmistamiseen on olemassa tarkempiakin menetelmiä: FEG:n jäsenyys ei sinänsä ole ehdoton takuu tässä suhteessa. Hatehan toimitusjohtaja oli tuohon aikaan myös NAVEG:n sihteeri ja NAVEG toimi samassa osoitteessa kuin Hateha. Lisäksi Hateha oli jo 1980-luvulla ilmoittanut toiselle FEG:hen kuulumattomalle yritykselle Frigélle, että tälle ei voitu toimittaa tavaraa, koska tämä ei ollut FEG:n jäsen – – .

51 Toinen NAVEG:n jäsen, Hemmink, joka edustaa muun muassa Wiskaa ja Plitschiä, kieltäytyi myös toimittamasta suoraan FEG:hen kuulumattomalle yritykselle (Van de Meerakkerille) – keskusteltuaan ensin muun muassa FEG:n, FEG:n jäsenen Schiefelbuschin ja muiden NAVEG:n jäsenten kanssa. Hemminkin toimitusjohtaja oli kyseisenä ajankohtana myös NAVEG:n sihteeri, ja NAVEG:n osoite oli sama kuin Hemminkin – – . Osapuolet ovat edelleen selittäneet, että kyseessä oli vain Hemminkin yksin tekemä toimi, joka ei mitenkään liity mahdolliseen FEG:n ja NAVEG:n väliseen herrasmiessopimukseen, mutta tällöin ei oteta huomioon tilannetta, jossa tapaus sattui – – . Hemminkin toimitusjohtaja oli NAVEG:n sihteerinä epäilemättä tietoinen NAVEG:n jäsenille annetuista suosituksista, joiden mukaan tavaraa tuli toimittaa vain FEG:n jäsenille. Tähän yhteyteen sopii edellä mainittu käyttäytyminen: ennen kuin tavaran toimittamisesta päätetään, tiedustellaan, onko tukkuliike FEG:n jäsen.

52 NAVEG:n jäsenten ei selvästikään odotettu paljastavan monisanaisesti mahdolliselle asiakkaalle, miksi tälle ei suostuttu toimittamaan tavaraa. Seuraava katkelma edellä mainitusta NAVEG:n jäsenen Hoften kirjeestä Paul Hochköpper & Co:lle on tässä mielessä valaiseva:

CEF:n komissiolle lähettämästä kantelusta Hofte huomauttaa: ’Se on sitä paitsi tietenkin lähettänyt myös asiakirjoja, jotka ovat peräisin NAVEG:n ajattelemattomasti toimineilta agenteilta. Niissä ilmoitetaan, että yritykselle ei voida toimittaa tavaraa, koska se ei ole FEG:n jäsen.’”

b) Tosiseikkojen paikkansapitävyys

140 Kantajat kiistävät herrasmiessopimuksen olemassaolon. TU väittää aluksi, ettei riidanalaisessa päätöksessä kuvatun kaltaisesta kollektiivisesta yksinoikeusjärjestelystä olisi mitään hyötyä. Kantajat riitauttavat FEGin ja NAVEGin voimasuhteisiin ja herrasmiessopimuksen syntyvaiheisiin liittyvät arviot sekä FEGin ja NAVEGin välisiä kokouksia ja sopimuksen toimeenpanemista koskevat arviot yksi toisensa jälkeen.

141 Näiden väitteiden valossa on arvioitava, täyttikö komissio riidanalaisessa päätöksessä sille kuuluvan todistustaakan, kun se totesi herrasmiessopimuksen olemassaolon, mistä on sen mukaan todisteita 11.3.1986 alkaen. Tämä arviointi perustuu kaikkien merkityksellisten todisteiden ja aihetodisteiden kokonaisvaltaiseen tarkasteluun.

Kollektiivisen yksinoikeusjärjestelyn hyödyllisyys

– Asianosaisten lausumat

142 TU väittää ensiksi, etteivät NAVEGin jäsenet voineet tehdä komission tarkoittamaa kilpailunvastaista sopimusta. Myyntiedustajan ominaisuudessaan niillä ei ollut valtuuksia sitoa valtuuttajiaan kyseisellä tavalla.

143 TU lisää toiseksi, että kollektiivisella yksinoikeusjärjestelyllä ei ole mitään mieltä, kun otetaan huomioon sen yksipuolisuus. Koska FEGin jäsenillä on edelleen vapaus tehdä hankintansa valmistajilta, jotka eivät kuulu NAVEGiin, NAVEGin jäsenillä ei TUn mukaan ole mitään intressiä tehdä tällaista sopimusta.

144 Kolmanneksi jos kollektiivinen yksinoikeusjärjestely olisi ollut olemassa, kaikki FEGin jäsenet olisivat TUn mukaan voineet vedota yhdenvertaiseen oikeuteen saada toimituksia tavarantoimittajilta. TUn mukaan tilanne ei kuitenkaan ollut tämä.

145 Neljänneksi TU väittää, etteivät tavarantoimittajat käy kauppaa CEFin kanssa, koska ne mieluummin rajoittavat jakeluverkostonsa muutamaan sellaiseen tukkukauppiaaseen, jotka voivat tarjota sille lisäarvopalveluja.

146 Komissio vastaa, että liikestrategiasta Alankomaiden markkinoilla päättävät yleisimmin NAVEGin jäsenet eivätkä niiden valtuuttajat. Komissio toteaa, että kollektiivinen yksinoikeusjärjestely on seurausta NAVEGin ja FEGin erittäin epätasapainoisista voimasuhteista FEGin hyväksi. Komission mukaan NAVEGin jäsenillä on tuotteidensa jakelemiseksi suuri intressi ottaa huomioon FEGin toiveet. Kollektiivisen yksinoikeusjärjestelyn tavoitteena on estää NAVEGin jäseniä toimittamasta sähköteknisiä tuotteita tukkukauppiaille, jotka eivät kuulu FEGiin. Komissio myöntää kuitenkin, ettei NAVEGin jäsenillä ollut velvoitetta toimittaa tavaraa FEGin jäsenille.

– Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

147 TUn ensimmäisen väitteen osalta on todettava, ettei merkitystä ole sillä, olivatko NAVEGin jäsenten valtuuttajat antaneet myyntiedustajina toimiville NAVEGin jäsenille luvan tehdä yksinoikeussopimuksen FEGin kanssa. Riidanalaisen päätöksen kannalta merkitystä on ainoastaan sillä, oliko tällainen sopimus olemassa. Tältä osin on huomautettava, että kyseessä oleva yksinoikeussopimus koski ainoastaan myyntiedustajien itse Alankomaiden markkinoilla toteuttamaa myyntiä eikä valtuuttajien suoraan toteuttamaa myyntiä. Joka tapauksessa TUn väite ei ole tarpeeksi perusteltu, jotta sillä voitaisiin kyseenalaistaa riidanalaisen päätöksen 47–52 perustelukappaleessa esitetyt tosiseikkoja koskevat toteamukset. Tämä ensimmäinen väite on näin ollen hylättävä.

148 TUn toinen väite koskee sitä, onko yksipuolisella kollektiivisella yksinoikeusjärjestelyllä mitään mieltä. Tältä osin riittää, kun todetaan, että FEGin jäsenillä oli relevanteilla markkinoilla markkinavoima, joka riittää selittämään NAVEGin kanssa tehdyn yksinoikeussopimuksen yksipuolisuuden. FEGin jäsenet, joilla oli relevanteilla markkinoilla noin 96 prosentin markkinaosuus, olivat määräävässä markkina-asemassa (ks. riidanalaisen päätöksen 67 perustelukappale). Vaikka käytettäisiin laajempaa markkinamäärittelyä, FEGin jäsenillä, joiden kokonaismarkkinaosuus oli noin 50 prosenttia, oli huomattava markkinavoima sähköteknisten tuotteiden jakelumarkkinoilla Alankomaissa (tukkukauppiaiden ja vähittäiskauppiaiden toteuttama suora jakelu). FEGin jäsenillä, jotka olivat tällaisten tuotteiden suurimpia ostajia, oli näin ollen kollektiivisesti huomattava taloudellinen merkitys, joka antoi niille ostovoimaa, jota NAVEG ja sen jäsenet eivät voineet jättää huomiotta.

149 Näissä olosuhteissa komissio on perustellusti voinut katsoa, että NAVEGin jäsenillä oli intressi taipua FEGin jäsenten vaatimuksiin niiden päättäessä yhteensovitetusta kannasta, sillä ne ”o[li]vat liikevaihtonsa suurimmalta osalta riippuvaisia FEG:stä” (riidanalaisen päätöksen 47 perustelukappale). Riidanalaisessa päätöksessä tarkoitettu kollektiivinen yksinoikeusjärjestely oli näin ollen keino, jolla FEGin jäsenet saattoivat taata yksinoikeuden saada toimituksia NAVEGiin kuuluvilta tavarantoimittajilta. Sellaiset sähköteknisten tuotteiden tukkukauppiaat, jotka eivät kuuluneet FEGiin, jäivät tämän vuoksi tällaisen kollektiivisen yksinoikeusjärjestelyn ulkopuolelle ja olivat näin ollen hankintojensa suhteen FEGin jäseniin nähden huonommassa taloudellisessa asemassa.

150 Tämän vuoksi kollektiivisen yksinoikeusjärjestelyn yksipuolisuus ei anna aihetta epäillä komission riidanalaisessa päätöksessä puolustaman kannan pätevyyttä. Päinvastoin FEGin jäsenten kollektiivisen markkinavoiman valossa on katsottava, että tällaisella järjestelyllä pyrittiin rajoittamaan niiden kilpailijoiden kilpailukykyä rajoittamalla viimeksi mainittujen mahdollisuutta käyttää tiettyjä sähköteknisten tuotteiden hankintalähteitä Alankomaissa. TUn toinen väite on näin ollen hylättävä.

151 Kolmannessa väitteessään TU toteaa sen, että FEGin jäsenet eivät ole edellyttäneet tavarantoimittajiltaan ”yhdenvertaista oikeutta saada toimituksia”, olevan ristiriidassa kollektiivisen yksinoikeusjärjestelyn olemassaoloa koskevan väitteen kanssa. On todettava, että tämä väite perustuu olettamaan, jonka mukaan yksinoikeusjärjestelyn kollektiivisuus edellyttäisi väistämättä sitä, että siitä hyötyvät tahot toimeenpanevat sen täysin yhdenvertaisesti. Oikeus yhdenvertaiseen kohteluun, johon TU vetoaa, ei kuitenkaan ole käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevan kaltaisen kollektiivisen yksinoikeusjärjestelyn toiminnan kannalta olennainen edellytys. Näin ollen tämä väite, jota ei ole edes perusteltu konkreettisesti, on hylättävä.

152 Neljännen väitteen osalta, jonka mukaan tavarantoimittajat suosivat liikesuhteiden ylläpitämistä FEGin jäseniin niiden palvelujen laadun vuoksi, on todettava, että komissio on riidanalaisessa päätöksessä tukeutunut joihinkin todisteisiin osoittaakseen, että kieltäytyminen myymästä tukkukauppiaille, jotka eivät kuuluneet FEGiin, johtui tämän yhteenliittymän jäsenten yhteisjärjestelystä. Tätä väitettä ei näin ollen voida erottaa niistä väitteistä, joilla kantajat riitauttavat niitä vastaan käytettyjen asiakirjojen todistusvoiman ja jotka tutkitaan myöhemmin.

FEGin ja NAVEGin voimasuhteet

– Asianosaisten lausumat

153 FEG riitauttaa komission arviot, jotka koskevat FEGin ja NAVEGin markkinavoimien epätasapainoa. FEG katsoo, että riidanalaisen päätöksen 47 perustelukappaleessa komissio totesi täysin perusteettomasti, että NAVEGin markkinavoima on vähäinen suhteessa FEGin markkinavoimaan. FEGin mukaan on kuitenkin virheellistä katsoa, että FEGin jäsenet toimisivat yhdenmukaisesti ja että niillä olisi tämän vuoksi jonkinlaista markkinavoimaa. FEG lisää, etteivät komission mainitsemat asiakirjat (kirje, jonka NAVEGin jäsen Hofte lähetti 23.8.1991 Paul Hochköpper & Co:lle, ja NAVEGin 9.5.1988 pidetyn yleiskokouksen pöytäkirja) ole todistusvoimaisia.

154 TU moittii komissiota NAVEGin ja sen jäsenten merkityksen yliarvioimisesta sekä laadullisesti että määrällisesti.

155 Ensiksi TU väittää, että suurin osa NAVEGin jäsenistä on vähemmän tunnettujen valmistajien myyntiedustajia (NAVEGin 28.8.1991 antama vastaus komission kysymyksiin; kanteen liite 19). TU riitauttaa väitteen, jonka mukaan ”NAVEG:n noin 30 jäsentä edustavat noin 400:aa Alankomaiden markkinoilla toimivaa sähköteknisten asennustuotteiden pääosin ulkomaista valmistajaa” (riidanalaisen päätöksen 21 perustelukappale), ja katsoo, että ainoastaan kymmenen NAVEGin jäsentä edustaa hyvin tunnettuja merkkejä (vastauskirjelmän liite 41b).

156 Toiseksi TU väittää, että NAVEGin jäsenten markkinaosuus on yhteensä hyvin pieni.

157 Ensinnäkin niiden markkinaosuus (riidanalaisen päätöksen 23 perustelukappale) on TUn mukaan yliarvioitu. TU huomauttaa, että sähköteknisten tuotteiden Alankomaiden markkinoiden kokonaisvuosiliikevaihto oli vuosina 1992-1994 TU:n mukaan noin 1,36–1,82 miljardia euroa (riidanalaisen päätöksen 23 perustelukappale). NAVEG:n jäsenten, joiden yhteenlaskettu liikevaihto on 84 miljoonaa euroa (riidanalaisen päätöksen 21 perustelukappale), markkinaosuus on 4,6–6,2 prosenttia. TU korostaa, että komissio ei ottanut huomioon omia tietojaan, kun se käytti päätöksen 23 perustelukappaleessa perustana 10 prosentin arviomääräistä markkinaosuutta. TUn mukaan komissio kertoi tämän jälkeen kahdella NAVEGin myyntiedustajien markkinaosuuden, kun se vahvisti tämän suuruudeksi noin 20 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 23 perustelukappale).

158 Toiseksi TU katsoo, että NAVEGin jäsenten liikevaihdon arvioiminen 84 miljoonaksi euroksi oli liioittelua ja perustuu laskentatapaan, joka ei ole läpinäkyvä. TUn mielestä komission toteamus (riidanalaisen päätöksen alaviite 20), jonka mukaan tämä arvio on todennäköisesti todellista määrää pienempi, on epärealistinen. TU väittää myös, että koska NAVEGin jäsenet ovat ainoastaan myyntiedustajia, NAVEGin yhdistetty liikevaihto on suurimmaksi osaksi niiden edustamien valmistajien yhdistetty liikevaihto. Lopu