ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7.

Luontodirektiivin 4 artikla sisältää konkreettiset alueiden osoittamista koskevat säännöt: ”1 Jokaisen jäsenvaltion on laadittava liitteessä III (1 vaihe) vahvistettujen perusteiden ja asianmukaisen tieteellisen tietämyksen perusteella luettelo alueista, josta ilmenee, mitä liitteen I luontotyyppejä ja liitteen II luontaisia lajeja sen kansallisella alueella olevilla alueilla on. – – Jäsenvaltioiden on tarvittaessa ehdotettava tämän luettelon mukauttamista 11 artiklassa tarkoitetun seurannan tuloksiin. – – 2 Komissio laatii yhteisymmärryksessä kunkin jäsenvaltion kanssa ja niiden esittämien luetteloiden pohjalta liitteessä III (2 vaihe) vahvistettujen perusteiden mukaan kaikkien 1 artiklan c alakohdan iii alakohdassa mainittujen niiden luonnonmaantieteellisen alueen osalta ja 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun aluekokonaisuuden osalta luonnoksen yhteisön tärkeinä pitämien alueiden luetteloksi – – 3 – – 4 Kun yhteisön tärkeänä pitämä alue on hyväksytty 2 kohdassa säädettyä menettelyä noudattaen, kyseisen jäsenvaltion on muodostettava tämä alue erityisten suojelutoimien alueeksi mahdollisimman nopeasti ja viimeistään kuuden vuoden kuluessa määrittäen toteamisjärjestyksen sen perusteella, miten merkittäviä alueet ovat liitteessä I olevan luontotyypin tai liitteessä II olevan lajin suotuisan suojelun tason säilyttämisen tai ennalleen saattamisen ja Natura 2000:n yhtenäisyyden kannalta sekä alueita uhkaavan huononemisen tai häviämisen perusteella.”
12.

LOCM:n 14 §:n, jonka otsikko on ”Tappiollisen myynnin kielto”, 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa: ”1. Riippumatta siitä, mitä edellisessä pykälässä säädetään [siinä asetetaan hintavapauden periaate], tappiollisen tarjouksen tekeminen tai tappiollinen myynti ei ole sallittu muissa kuin tämän lain II osan IV [alennusmyynti] ja V [tyhjennysmyynti] luvussa säädetyissä tapauksissa, ellei sen, joka tarjoaa tai myy tappiollisesti, tarkoituksena ole mukauttaa hintansa yhden tai useamman sellaisen kilpailijan hintoihin, joka voi vaikuttaa merkittävästi sen myyntiin, tai elleivät kyseessä ole herkästi pilaantuvat tavarat, joiden viimeinen käyttöpäivä on lähiaikoina. Joka tapauksessa on noudatettava sopimattomasta kilpailusta annetussa laissa säädettyä. 2. Edellisessä momentissa tarkoitetuissa tapauksissa katsotaan, että kyseessä on tappiollinen myynti, jos tuotteen hinta on alempi kuin laskussa ilmaistu ostohinta, josta on vähennetty laskussa näkyvien alennusten suhteellinen osuus, tai korvaavan tuotteen hinta, jos se on tätä alempi, taikka tosiasialliset valmistuskustannukset, jos liikkeenharjoittaja on valmistanut tuotteen itse, lisättynä liiketoimesta kannettavien välillisten verojen osuudella.”
16.

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei yhdy tähän näkemykseen, mutta se on epävarma siitä, onko emo-tytäryhtiödirektiivi tämän vuoksi esteenä WIB92:n 198 §:n 10 kohdalle. Se esitti näin ollen 8.1.2016 unionin tuomioistuimelle SEUT 267 artiklan nojalla seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: Rikotaanko WIB92:n 198 §:n 10 kohdalla, sellaisena kuin sitä sovelletaan verovuosiin 2000 ja 2001, emo-tytäryhtiödirektiivin 4 artiklan 2 kohtaa siltä osin kuin siinä säädetään, että korkojen määrää, joka vastaa sellaisten WIB92:n 202–204 §:n nojalla verosta vapautettavien osinkojen määrää, jotka yhtiö on saanut osakkeista tai yhtiöosuuksista, joita se ei ole omistanut niiden luovutushetkellä vähintään yhden vuoden ajan keskeytyksettä, ei pidetä tulonhankkimismenoina, jolloin ei tehdä mitään eroa sen mukaan, liittyvätkö nämä korkomenot sellaiseen osakkeenomistukseen (tai sen rahoitukseen), josta verosta vapautettavat osingot on saatu, vaiko eivät? Onko WIB92:n 198 §:n 10 kohta, sellaisena kuin sitä sovelletaan verovuosiin 2000 ja 2001, emo-tytäryhtiödirektiivin 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu säännös, joka koskee veropetosten ja väärinkäytösten estämistä, ja mikäli näin on, ylitetäänkö WIB92:n 198 §:n 10 kohdalla se, mikä on tarpeen tällaisten veropetosten ja väärinkäytösten estämiseksi, siltä osin kuin siinä säädetään, että korkojen määrää, joka vastaa sellaisten 202–204 §:n nojalla verosta vapautettavien osinkojen määrää, jotka yhtiö on saanut osakkeista tai yhtiöosuuksista, joita se ei ole omistanut niiden luovutushetkellä vähintään yhden vuoden ajan keskeytyksettä, ei pidetä tulonhankkimismenoina, jolloin ei tehdä mitään eroa sen mukaan, liittyvätkö nämä korkomenot sellaiseen osakkeenomistukseen (tai sen rahoitukseen), josta verosta vapautettavat osingot on saatu, vaiko eivät?
44.

Joka tapauksessa on selvää, ettei jäsenvaltio voi ajaa syytettä sellaista henkilöä vastaan, joka ei ymmärrä menettelyn kieltä, vetoamalla keskeisiin asiakirjoihin, jotka olisi pitänyt kääntää kyseiselle henkilölle mutta joita ei ole käännetty asianomaiselle henkilölle. Tekemällä näin poistettaisiin direktiiviltä kokonaan käytännön vaikutus ja myös loukattaisiin Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa taattua puolustautumisoikeutta ja vaarannettaisiin oikeudenkäynnin oikeudenmukaisuus; näiden soveltamista käytännössä direktiivillä on tarkoitus helpottaa. Näin ollen on nähdäkseni jäsenvaltioiden edun mukaista varmistaa, että kohtuullinen aika, jossa rikoksesta epäiltyjen tai syytettyjen henkilöiden on määrä saada tällaiset käännökset, on mahdollisimman lyhyt.
89.

Asetuksen nro 276/2003 34 §:n 2 momentilla on kuitenkin parannettu mahdollisuuksia turvautua tiettyjen ikäryhmien eli alle 25-vuotiaiden ja yli 45-vuotiaiden kanssa tehtävään joustavaan työsopimukseen. Siksi voitaisiin kysyä, miten vain tiettyjä ikäryhmiä koskevan joustavan sopimusmuodon saatavuuden parantamisella pyritään johdonmukaisesti saavuttamaan joustavia työmarkkinoita koskeva yleinen tavoite. Kansallisen tuomioistuimen on arvioitava tästä näkökulmasta, miksi toimenpidettä, jolla pyritään saavuttamaan joustavampia työmarkkinoita koskeva yleinen tavoite, olisi sovellettava vain tiettyihin ikäryhmiin. Toisin sanoen, jos tavoitteena on koko työmarkkinoiden joustavuuden parantaminen, ilman lisäselvitystä on epäselvää, miksi vain tiettyjen ikäryhmien olisi vastattava tavoitteen toteutumiseen liittyvistä rasitteista.
36.

Tämän oikeuskäytännön taustalla on se, että näissä tapauksissa verovelvollinen toimii kyseisten suoritteiden ”kuluttajana” ja maksaa niiden kustannukset. Tämän vuoksi arvonlisäverovapautus on muiden kriteerien puuttuessa laskettava verovelvollisen koko liiketoiminnan perusteella. Jos kuitenkin on olemassa suora yhteys tiettyyn myöhemmän vaiheen liiketoimeen, tämän myöhemmän vaiheen liiketoimen käyttäminen lähtökohtana on täsmällisempi menetelmä vähennysoikeuden määrittämiseksi. Täsmällisempi menetelmä on ensisijainen kokonaisliikevaihdon kokonaisvaltaiseen tarkasteluun nähden.
17.

Epäselvää voisi olla korkeintaan se, onko luovutuksen ja verovelan lakkaamisen perustana vastavuoroinen oikeussuhde. Unionin tuomioistuin on todellakin pitänyt ratkaisuissaan tällaista suhdetta välttämättömänä. Tavaroiden luovutus on arvonlisäverodirektiivin 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla vastikkeellinen ainoastaan sillä edellytyksellä, että luovuttajan ja vastaanottajan välillä on oikeussuhde, johon liittyvät suoritukset ovat vastavuoroisia, ja luovuttajan saama korvaus on todellinen vastasuoritus vastaanottajalle luovutetusta tavarasta. ( 3 )
62.

Vastaavasti on mainittava Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 6.11.1980 antama tuomio Guzzardi v. Italia, ( 18 ) jossa todettiin, että vapaudenmenetyksen ja vapauden rajoittamisen välillä on aste-ero, mutta ne ovat luonteeltaan samat, ja ”toimenpiteen luokittelu jompaankumpaan näistä luokista on toisinaan vaikeaa, koska joissakin tapauksissa se joudutaan tekemään täysin mielivaltaisesti”. ( 19 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi kyseisessä asiassa, että sen määrittämiseksi, onko henkilöltä riistetty vapaus, ”lähtökohtana on pidettävä tämän henkilön konkreettista tilannetta ja huomioon on otettava kaikki perusteet, kuten arvioitavana olevan toimenpiteen luonne, kesto, vaikutukset ja toteuttamistapa”. ( 20 ) Euroopan ihmisoikeustuomioistuin totesi samalla, että vaikka nämä tekijät eivät erikseen tarkasteltuina vastanneet vapaudenmenetystä, niiden kumuloituminen herätti kuitenkin kysymyksen Euroopan ihmisoikeussopimuksen 5 artiklan mahdollisesta soveltamisesta. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin vertasi Asinaran saarella pidetyn valittajan tilannetta avovankilassa tai kurinpitolaitoksessa pitämiseen ja päätteli, että valittajan kohtelu vastasi vapaudenmenetystä. ( 21 )
54.

Toinen samantyyppinen esimerkki löytyy yleispankkipalveluja koskevasta komission päätöksestä. ( 25 ) Sen 23 kohdassa komissio toteaa seuraavaa: Maksut, jotka pankit (eli yksityiset yritykset) maksavat POCA Bankille osoituksena niiden sosiaalisesta vastuusta, ovat vapaaehtoisia. Käytännössä kaikki pankit eivät osallistu maksuihin. Kerätyt varat kulkevat yksinkertaisesti valtion käsien kautta, eikä valtiolla ole minkäänlaista harkintavaltaa niiden jakamisen suhteen (eli valtio ei valvo kyseisiä maksuja). Maksut siirretään kokonaisuudessaan POCA Bankille. Ne eivät näin ollen merkitse valtion varoja (vaikka ne kulkevatkin valtion kautta ennen niiden luovuttamista lopulliselle saajalle) eivätkä ole SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea. (”The contributions which will be paid by the banks [i.e. by private undertakings] to the POCA bank as evidence of their social responsibility are voluntary. In practice, not all banks are contributing. The funds collected pass simply through the hands of the State who has no discretion for their allocation [i.e. those contributions are not controlled by the State]. They are transferred integrally to the POCA bank. They therefore do not constitute State resources [even if they pass through the hands of the State en route to the ultimate beneficiary] and are not an aid under [Article 107(1) TFEU]”) (kursivointi tässä).
2.

Vastaavassa DNB Bankaa koskevassa menettelyssä ( 5 ) on ensisijaisesti ratkaistava, mikä arvonlisäverodirektiivin 132 artiklan 1 kohdan f alakohdassa tarkoitettu yhteenliittymä ylipäätään on. Nyt käsiteltävä asia on sitä vastoin merkityksellinen arvonlisäverodirektiivin 132 artiklan 1 kohdan f alakohdan aineellisen soveltamisalan (myös vakuutusten kuuluminen siihen) ja alueellisen soveltamisalan (nk. rajat ylittävät yhteenliittymät) ja kilpailun vääristymättömyyden määrittämisen kannalta. On lisäksi vastattava kysymykseen siitä, onko jäsenvaltio käsiteltävässä asiassa velvollinen panemaan vapautuksen täytäntöön kansallisessa lainsäädännössään sen sanamuotoa laajemmin.
20.

Kun ilmausta sähkön ”käyttö pääasiallisesti kemiallisessa pelkistyksessä” (englanniksi ”principally used for the purposes of chemical reduction”) tulkitaan luonnollisesti, tähän käsitteeseen voi epäilemättä sisältyä sähkön käyttö puhaltimien käyttämiseksi. Vaikka sähköä käytetään tuulettimen pyörittämisessä ja paineilman tuottamisessa, tämä ei selvästikään ole itsetarkoitus. Paineilma puhalletaan heti masuuniin. Tämä on olennainen tuotantopanos rautamalmin kemiallista pelkistystä varten. Tässä mielessä sähkön ainoana tarkoituksena onkin mahdollistaa kemiallinen pelkistys.
13.

Direktiivin 2005/60 13 artiklassa (joka on direktiivin II luvun 3 jakson, jonka otsikko on ”Tehostettu asiakkaan tuntemisvelvollisuus”, ainoa säännös) säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on vaadittava, että tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvat laitokset ja henkilöt soveltavat riskialttiuden perusteella tehostettuja asiakkaan tuntemista koskevia toimenpiteitä 7 ja 8 artiklassa sekä 9 artiklan 6 kohdassa tarkoitettujen toimenpiteiden lisäksi tilanteissa, joissa rahanpesun tai terrorismin rahoituksen riski voi tilanteen luonteen vuoksi olla suurempi, ja ainakin 2, 3 ja 4 alakohdassa säädetyissä tilanteissa sekä muissa tilanteissa, joissa rahanpesun tai terrorismin rahoituksen riski on suuri ja joissa 40 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaisesti asetetut tekniset arviointiperusteet täyttyvät. 2. Jos asiakas on etätunnistettu, jäsenvaltioiden on huolehdittava, että kyseiset laitokset ja henkilöt toteuttavat riittäviä erityisiä toimenpiteitä suuremman riskin vuoksi esimerkiksi soveltamalla yhtä tai useampaa seuraavista toimenpiteistä: a) toimenpiteet, joilla varmistetaan, että asiakkaan henkilöllisyys varmennetaan lisäasiakirjojen tai ‑tietojen avulla; b) lisätoimenpiteet, joilla todennetaan tai varmennetaan toimitetut asiakirjat, tai vaaditaan tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvan luotto- tai rahoituslaitoksen antamaa vahvistusta; c) sen varmistaminen, että ensimmäinen liiketoimeen liittyvä maksusuoritus maksetaan tililtä ja tilille, joka on avattu asiakkaan nimiin luottolaitoksessa. – – 4. Toisessa jäsenvaltio[ssa] tai kolmannessa maassa asuvien poliittisesti vaikutusvaltaisten henkilöiden liiketoimien ja liikesuhteiden osalta jäsenvaltioiden on huolehdittava tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluviin laitoksiin ja henkilöihin liittyen, että a) kyseisillä laitoksilla ja henkilöillä on asianmukaiset riskiperusteiset menettelyt sen määrittelemiseksi, onko asiakas poliittisesti vaikutusvaltainen henkilö; b) kyseillä laitoksilla ja henkilöillä on ylemmän johdon hyväksyntä liikesuhteiden aloittamiselle tällaisten asiakkaiden kanssa; c) kyseiset laitokset ja henkilöt toteuttavat riittävät toimenpiteet sellaisen varallisuuden ja sellaisten varojen alkuperän selvittämiseksi, jotka liittyvät liikesuhteeseen tai liiketoimeen; d) kyseiset laitokset ja henkilöt varmistavat liikesuhteen jatkuvan tehostetun seurannan. – – 6. Jäsenvaltioiden on huolehdittava, että tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvat laitokset ja henkilöt kiinnittävät erityistä huomiota rahanpesun tai terrorismin rahoituksen uhkaan, joka voi syntyä anonymiteettiä edistävistä tuotteista tai liiketoimista, ja toteuttavat tarvittaessa toimenpiteitä estääkseen niiden käytön rahanpesuoperaatioissa tai terrorismin rahoitusoperaatioissa.”
Nyt tarkasteltava kysymys ei eittämättä rajoitu tilanteisiin, joissa on kyse prosessista, jossa tupakoitsija tekee omat savukkeensa sellaisista aineksista, joiden osalta tehdasvalmistus on perinteisesti ajateltuna päättynyt. Tarkoituksenmukaisempi vertailukohde saattaisi siten olla kääretupakka, joka on direktiivin 2011/64 2 artiklan 1 kohdan c alakohdassa mainittu toinen piippu- ja savuketupakan laji. Kääretupakkaa käytettäessä tupakoitsijan on asetettava irtotupakka näppärästi ohuelle paperiarkille ja käärittävä se ohueen, lieriömäiseen muotoon. Tupakoitsija voi myös asettaa paperin toiseen päähän savukesuodattimen ennen käärimistä. Vaikka tämä toimenpide saattaa osoittautua aluksi hankalaksi, se on kuitenkin mahdollinen kaikille tupakoitsijoille, ja keskivertotupakoitsijalla on pienen harjoittelun jälkeen siihen tarvittavat taidot.
112.

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 ja 2 kohdan, luettuna yhdessä 184 artiklan 1 kohdan kanssa, mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Jos hävinneitä asianosaisia on useita, unionin tuomioistuin ratkaisee, miten kulut on jaettava näiden asianosaisten kesken. Koska komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista ja valittajat ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Niiden on vastattava näistä oikeudenkäyntikuluista yhteisvastuullisesti, koska ne ovat tehneet valituksen yhdessä.
35.

Unionin lainsäätäjän antaman määritelmän perusteella olennainen seikka ”käytetyn tavaran” luokittelun kannalta on mielestäni se, että käytetty tavara on säilyttänyt ominaisuudet, jotka sillä oli uutena. Huomautettakoon lisäksi, että unionin lainsäätäjä on määritellyt romuautoista 18.9.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/53/EY ( 6 ) 2 artiklan 6 alakohdassa ”uudelleenkäytöllä” tarkoitettavan ”kaikkia toimia, joilla romuajoneuvojen osia käytetään samaan tarkoitukseen kuin mihin ne alun perin on tarkoitettu”. Auton osat vastaavat täydellisesti tätä vaatimusta, koska vaikka ne erotetaan tästä autosta, ne säilyttävät alkuperäiset ominaisuutensa, koska ne käytetään uudelleen samoihin tarkoituksiin toisessa autossa. On siis merkityksetöntä, että nämä osat on poistettu autosta.
22.

Kyseisen säännöksen mallina on ollut esittävien taiteilijoiden, äänitteiden valmistajien sekä radioyritysten suojaamisesta Roomassa 26.10.1961 tehdyn kansainvälisen yleissopimuksen (jäljempänä Rooman yleissopimus) 13 artiklan d kohta. Tämän vahvistaa erityisesti muutetun direktiiviehdotuksen 92/100 perustelu, jossa todetaan meitä kiinnostavasta säännöksestä (joka on ehdotuksessa merkitty 6 a artiklan 3 kohdaksi): ”3 kohdassa, jonka mallina on Rooman yleissopimuksen 13 artiklan – – d kohta, säädetään – – yksinoikeus televisio-ohjelmien yleisölle välittämiseen jo Rooman yleissopimuksessa määrätyin periaattein”. ( 11 ) Myös unionin tuomioistuin on vahvistanut, että kyseisen säännöksen syntyhistoria on tällainen, kun se on todennut, että ”yleisölle välittämistä koskevan oikeuden ulottuvuus on päinvastoin määriteltävä sen ulottuvuuden perusteella, josta on määrätty Rooman yleissopimuksen 13 artiklan d kohdassa, jossa kyseinen ulottuvuus rajoitetaan paikkoihin, joihin yleisöllä on pääsy maksua vastaan”. ( 12 ) Direktiivin 92/100 valmistelutyössä ei hyväksytty ehdotusta laajentaa suoja, joka koskee yleisradio-organisaatioiden oikeutta kieltää tai sallia niiden ohjelmien välittäminen yleisölle Rooman yleissopimuksessa vahvistetun soveltamisalan ulkopuolelle. ( 13 )
90.

Toiseksi yhtäältä lehdet ja aikakauslehdet ja toisaalta kirjat eivät ole toisiinsa rinnastettavissa myöskään tutkitun sääntelyn tavoitteen osalta. Arvonlisäverodirektiivin liitteessä III olevan 6 kohdan sivistystavoite ( 76 ) on yleensä selkeästi erilainen näissä erilaisissa julkaisumuodoissa. Lehtien ja aikakauslehtien sisältö on pikemminkin ajankohtaista ja käytännönläheistä, kun taas kirjoissa on usein kyse pitkällä aikavälillä merkittävän tiedon tai taiteellisen vaikutelman välittämisestä. Yhtäältä kirjojen ja toisaalta lehtien ja aikakauslehtien verotuksellisen edistämisen sivistyksellinen tavoite on siten täysin erilainen.
3.

Poliisikunta, jota varten valintamenettely järjestettiin, on Baskimaan itsehallintoalueen poliisi. Valtion turvallisuudesta vastaavien viranomaisten, itsehallintoalueiden poliisikunnan sekä paikallispoliisin tehtävät määritellään valtion turvallisuudesta vastaavista viranomaisista 13.3.1986 annetussa laissa 2/1986 (Ley Orgánica 2/1986 de Fuerzas y Cuerpos de Seguridad del Estado, jäljempänä laki 2/1986). ( 4 ) Lain 2/1986 38 §:n 1 momentissa säädetään itsehallintoalueiden osalta, että niiden toimivaltaan kuuluvien tehtävien mukaisesti niiden poliisikunnat valvovat itsehallintoalueen elinten antamien säännösten ja yksittäisten määräysten noudattamista, valvovat ja suojelevat itsehallintoalueen ihmisiä, elimiä, rakennuksia, laitoksia ja kiinteistöjä rakennelmineen ja niiden hallintoa takaamalla laitosten normaalin toiminnan ja niiden palvelujen käyttäjien turvallisuuden, tutkivat itsehallintoalueen lainsäädännön soveltamisalaan kuuluvaa toimintaa ja ilmoittavat kaikesta lainvastaisesta toiminnasta sekä turvautuvat pakkokeinoihin itsehallintoalueen toteuttamien toimien tai antamien määräysten pakkotäytäntöönpanon yhteydessä. Itsehallintoalueiden poliisikunnat hoitavat myös tehtäviään yhteistyössä valtion turvallisuudesta vastaavien viranomaisten kanssa, ja niiden on siinä yhteydessä valvottava valtion lakien ja säännösten noudattamista ja taattava keskeisten julkisten palvelujen toiminta, osallistuttava rikospoliisin tehtäviin, valvottava julkisia paikkoja, suojeltava mielenosoituksia ja ylläpidettävä järjestystä suurissa yleisötapahtumissa – –”. ( 5 ) Kun kyseessä on rinnakkainen yhteistoiminta valtion turvallisuudesta vastaavien viranomaisten kanssa, itsehallintoalueiden poliisin on tehtävä yhteistyötä yksityisten riitojen sovittelussa, annettava apua onnettomuuksien, luonnonmullistusten ja yleisten hätätilanteiden yhteydessä osallistumalla laissa tarkoitetulla tavalla väestönsuojelusuunnitelmien täytäntöönpanoon, valvottava luonnon- ja ympäristönsuojelua, vesivarojen suojelua sekä metsästys-, kalastus- ja metsänhoitoalueiden luonnonvarojen tai muiden luontoon liittyvien arvojen säilyttämistä koskevien säännösten noudattamista. ( 6 )
70.

Laadullisesta näkökulmasta rullahylsyjen sisällyttäminen direktiivin 94/62 liitteeseen I on toteutettu menettelyssä, josta perussäännöstössä on sen osalta nimenomaisesti säädetty. Direktiivin 94/62 21 artiklan 3 kohdassa säädettiin konkreettisesti päätöksessä 1999/468, sellaisena on kuin se on muutettuna päätöksellä 2006/512/EY ( 38 ) ja asetuksella N:o 219/2009, joka oli edelleen tilapäisesti voimassa päätöksestä 1999/468 poikenneen asetuksen (EU) N:o 182/2011 ( 39 ) 12 artiklan nojalla, säädetyn valvonnan käsittävän sääntelymenettelyn käyttämisestä. Koska direktiivi 2013/2 hyväksyttiin valvonnan käsittävässä sääntelymenettelyssä, unionin lainsäätäjillä (parlamentti ja neuvosto) ja sääntelykomitealla oli mahdollisuus vastustaa ehdotettua sisältöä, mitä ne eivät tehneet.
101.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa High Courtin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin, että niiden takeiden yhteensovittamisesta samanveroisiksi, joita jäsenvaltioissa vaaditaan [ETY:n] perustamissopimuksen 58 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuilta yhtiöiltä niiden jäsenten sekä ulkopuolisten etujen suojaamiseksi osakeyhtiöitä perustettaessa sekä niiden pääomaa säilytettäessä ja muutettaessa, 13.12.1976 annetun toisen neuvoston direktiivin 77/91/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna, 8, 25 ja 29 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan tuomioistuin voi määrätä, että valtio voi ottaa hallintaansa sellaisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvan julkisen osakeyhtiön, joka on järjestelmän kannalta merkittävä kyseisen jäsenvaltion taloudelle ja joka ei itse pysty täyttämään jäsenvaltion asettamia rahoituslaitosten toiminnan vakauden valvontaa koskevia lakisääteisiä vaatimuksia, ilman mainitun osakeyhtiön yhtiökokouksen suostumusta, jotta voitaisiin reagoida jäsenvaltion taloudelle ja rahoitusjärjestelmälle aiheutuviin häiriöihin sekä tietyille jäsenvaltion luottolaitoksille ja rahoitusjärjestelmälle yleisesti aiheutuvaan uhkaan ja minimoida vaara tartunnan leviämisestä muihin jäsenvaltioihin. Kyseisen jäsenvaltion on kuitenkin turvauduttava sellaisiin keinoihin, jotka samalla, kun niiden avulla voidaan tehokkaasti saavuttaa edellä mainitulla lainsäädännöllä tavoiteltu päämäärä, kuitenkin haittaavat mahdollisimman vähän direktiivillä 77/91 tavoiteltujen päämäärien saavuttamista ja siinä asetettujen periaatteiden noudattamista. Tämän todentaminen on kansallisten tuomioistuinten tehtävä.