ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Tällaista kansallista toimenpidettä on pidettävä vuoden 2003 liittymisasiakirjan liitteessä XII olevan 2 luvun 2 kohdassa tarkoitettuna toimenpiteenä, jolla säännellään Puolan kansalaisten pääsyä kyseisen jäsenvaltion työmarkkinoille. Tämä toteamus pätee myös, kun otetaan huomioon, että kyseisen määräyksen tarkoituksena on estää se, että uusien jäsenvaltioiden liittymisestä unioniin vanhojen jäsenvaltioiden työmarkkinoille aiheutuisi häiriöitä, jotka johtuisivat siitä, että niille saapuisi äkkiä huomattavia määriä kyseisten uusien jäsenvaltioiden kansalaisia.

SEUT 56 ja SEUT 57 artikla eivät ole esteenä sille, että jäsenvaltio edellyttää Tšekin tasavallan, Viron tasavallan, Kyproksen tasavallan, Latvian tasavallan, Liettuan tasavallan, Unkarin tasavallan, Maltan tasavallan, Puolan tasavallan, Slovenian tasavallan ja Slovakian tasavallan liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan liitteessä XII olevan 2 luvun 2 kohdassa tarkoitettuna siirtymäkautena, että lähetettäessä palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon annetun direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla kyseisen valtion alueelle työntekijöitä, jotka ovat Puolan kansalaisia, on hankittava työlupa.

Työntekijöiden lähettäminen palvelujen tarjoamisen yhteydessä tapahtuvasta työntekijöiden lähettämisestä työhön toiseen jäsenvaltioon annetun direktiivin 96/71 1 artiklan 3 kohdan c alakohdassa tarkoitetulla tavalla on palvelujen suoritus, josta maksetaan korvaus ja jossa lähetetty työntekijä pysyy palvelun tarjoavan yrityksen palveluksessa ilman, että työvoimaa käyttävän yrityksen kanssa tehdään minkäänlaista työsopimusta. Sille on ominaista, että työntekijän lähettäminen vastaanottavaan jäsenvaltioon on itsessään palveluja tarjoavan yrityksen palvelujen tarjoamisen tarkoitus ja että kyseinen työntekijä suorittaa tehtävänsä työvoimaa käyttävän yrityksen valvonnan ja johdon alaisena.

(ks. 51 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Lissabonin sopimuksella toteutetun ennakkoratkaisupyyntöjen esittämisoikeuden laajennuksen vuoksi myös ensimmäisen asteen tuomioistuimilla on nyttemmin tämä oikeus, kun kyse on EY:n perustamissopimuksen IV osaston, jonka otsikkona on ”Viisumi-, turvapaikka- ja maahanmuuttopolitiikka sekä muu henkilöiden vapaaseen liikkuvuuteen liittyvä politiikka”, alalla toteutetuista toimista.

SEUT 267 artiklan päämäärä luoda tehokas yhteistyö unionin tuomioistuimen ja kansallisten tuomioistuinten välille samoin kuin prosessiekonomian periaate puhuvat sen puolesta, että ennakkoratkaisupyynnöt, jotka alempien oikeusasteiden tuomioistuimet ovat esittäneet siirtymävaiheessa hieman ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa ja jotka unionin tuomioistuin käsittelee vasta sen tultua voimaan, on otettava tutkittavaksi. Tutkimatta jättäminen johtaisi pelkästään siihen, että kansallinen tuomioistuin, joka on tällä välin saanut oikeuden esittää ennakkoratkaisupyyntö unionin tuomioistuimelle, jättäisi saman ennakkoratkaisukysymyksen uudestaan, mikä johtaisi huomattaviin menettelyllisiin lisämuodollisuuksiin ja pääasian oikeudenkäynnin keston tarpeettomaan pidentymiseen. Täten on katsottava, että unionin tuomioistuimella on 1.12.2009 lähtien toimivalta ratkaista ennakkoratkaisupyyntö, jonka on esittänyt sellainen tuomioistuin, jonka ratkaisuihin voidaan kansallisen lainsäädännön mukaan hakea muutosta, ja näin on silloinkin, kun ennakkoratkaisupyyntö on esitetty ennen mainittua päivämäärää.

(ks. 28–31 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Jäsenvaltioiden välisen kaupan verotuksen siirtymäjärjestelmä

(Neuvoston direktiivin 28 c artiklan A kohta)

Tiivistelmä

Olosuhteissa, joissa tavaroiden yhteisöluovutus on todella tapahtunut mutta joissa luovuttaja on salannut luovutuksen yhteydessä todellisen ostajan henkilöllisyyden mahdollistaakseen sen, että todellinen ostaja voi kiertää arvonlisäveron, yhteisöluovutuksen lähtöjäsenvaltio saa jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2000/65, 28 c artiklan A kohdan alkuosan mukaan sille kuuluvan toimivallan perusteella evätä verovapautuksen tältä liiketoimelta.

Tekaistujen laskujen tai virheellisten ilmoitusten antaminen sekä kaikenlainen todisteiden vääristely on omiaan estämään veron täsmällisen kantamisen ja näin ollen kyseenalaistamaan yhteisen arvonlisäverojärjestelmän moitteettoman toiminnan. Sellaiset menettelyt ovat sitäkin vakavampia silloin, kun ne tehdään yhteisön sisäisten liiketoimien verotuksen siirtymäjärjestelmässä, jonka toimivuuden kannalta verovelvollisen toimittamalla näytöllä on keskeinen merkitys. Näin ollen unionin oikeus ei ole esteenä sille, että jäsenvaltiot pitävät virheellisten laskujen laatimista veropetokseen kuuluvana menettelynä ja kieltäytyvät myöntämästä sellaisessa tapauksessa vapautusta.

Kuitenkin tietyissä tilanteissa, joissa on vakavaa aihetta epäillä, että kyseiseen luovutukseen liittyvä yhteisöhankinta voi – kyseisten jäsenvaltioiden veroviranomaisten keskinäisestä avusta ja hallinnollisesta yhteistyöstä huolimatta – välttyä arvonlisäverotukselta määräjäsenvaltiossa, lähtöjäsenvaltio on periaatteessa velvollinen epäämään tavaroiden luovuttajalta vapautuksen ja velvoittamaan sen suorittamaan veron jälkikäteen sen välttämiseksi, että kyseinen liiketoimi välttyy kokonaan verottamiselta. Yhteisen arvonlisäverojärjestelmän perusperiaatteen mukaan arvonlisäveroa kannetaan näet jokaisesta tuotantoon tai jakeluun liittyvästä liiketoimesta sen jälkeen, kun on vähennetty hinnan muodostavista osista välittömästi kannetun arvonlisäveron määrä.

(ks. 48, 49, 52 ja 55 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Kansainväliset sopimukset – ETY:n ja Turkin välinen assosiaatiosopimus – Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Työntekijät – Assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 13 artiklan sisältämä standstill-sääntö – Soveltamisala – Uusi rajoitus – Käsite

(Assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 13 artikla)

Tiivistelmä

Sellaisessa jäsenvaltiossa työskennelleiden turkkilaisten työntekijöiden osalta, jossa oli tullut 1.12.1980 voimaan assosiaation kehittämisestä 19.9.1980 tehty Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisellä assosiaatiosopimuksella perustetun assosiaationeuvoston päätös N:o 1/80, kyseisen päätöksen 13 artiklaa on tulkittava niin, että tiukennuksen 1.12.1980 jälkeen voimaan tulleeseen jäsenvaltion säännökseen, joka koskee oleskeluluvan myöntämistä turkkilaisille työntekijöille ja johon sisältyi 1.12.1980 voimassa olleen säännöksen lievennys, on katsottava olevan 13 artiklassa tarkoitettu uusi rajoitus, vaikka tällä tiukennuksella ei tiukenneta oleskeluluvan myöntämisedellytyksiä 1.12.1980 voimassa olleessa säännöksessä säädettyihin edellytyksiin nähden, mikä kansallisen tuomioistuimen on varmistettava.

Tästä on todettava, että koska päätöksen N:o 1/80 13 artiklassa ei mainita tiettyä ajankohtaa, josta alkaen standstill-sääntöä sovelletaan, sitä, onko tässä artiklassa tarkoitettuja uusia rajoituksia olemassa, voidaan arvioida suhteessa sen toimen, johon kyseinen artikla sisältyy, eli nyt käsiteltävässä asiassa päätöksen N:o 1/80 voimaantulohetkeen.

Tästä ei kuitenkaan seuraa, että yksinomaan edellä mainittu ajankohta olisi merkityksellinen. Päätöksen N:o 1/80 13 artiklassa tarkoitetun käsitteen ”uudet rajoitukset” merkityksen määrittämiseksi on tarkasteltava kyseisen artiklan tavoitetta. Artiklalla pyritään luomaan suotuisat olosuhteet, joilla voidaan asteittain toteuttaa työntekijöiden vapaa liikkuvuus, kieltämällä kansallisia viranomaisia ottamasta käyttöön uusia kyseisen vapauden esteitä, jotta tämän vapauden asteittainen toteuttaminen jäsenvaltioiden ja Turkin tasavallan välillä ei vaikeutuisi. On katsottava, että 13 artiklaan sisältyvän standstill-velvoitteen soveltamisala kattaa analogisesti kaikki uudet työntekijöiden vapaan liikkuvuuden esteet, joiden johdosta tiettynä ajankohtana olemassa olleet edellytykset tiukkenisivat.

On siis varmistettava, etteivät jäsenvaltiot etäänny tavoitteesta, kun ne muuttavat säännöksiä, jotka ne ovat antaneet turkkilaisten työntekijöiden vapaan liikkuvuuden edistämiseksi sen jälkeen, kun päätös N:o 1/80 tuli niiden alueella voimaan. Tästä seuraa, että se ajankohta, johon nähden on arvioitava sitä, merkitseekö uusien sääntöjen käyttöön ottaminen ”uusia rajoituksia”, on tällaisten säännösten säätämisajankohta.

(ks. 49–52, 54–56 ja 62 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Valtiontuki – Käsite – Viranomaisten suorittama maa- ja metsätalouskäyttöön soveltuvien maa-alueiden myynti – Kansallinen säännöstö, jossa säädetään laskentamenetelmistä maa-alueiden arvon määrittämiseksi – Hyväksyttävyys – Edellytykset

(EY 87 artikla)

Tiivistelmä

Tuen käsite voi kattaa paitsi positiivisia suorituksia myös toimenpiteitä, jotka eivät ole avustuksia sanan suppeassa merkityksessä mutta jotka eri tavoin alentavat yrityksen vastattavaksi tavallisesti kuuluvia kustannuksia ja ovat siten sekä luonteeltaan että vaikutuksiltaan avustusten kaltaisia. Lähtökohtaisesti ei siis voida pitää mahdottomana, että julkisten maa-alueiden myynnissä alle markkinahinnan voi olla kyse valtiontuesta.

Viranomaisten suorittamaan maa-alueiden tai rakennusten myyntiin maatalouden tai metsätalouden kaltaista taloudellista toimintaa harjoittavalle yritykselle tai luonnolliselle henkilölle voi siten sisältyä valtiontukeen liittyviä seikkoja erityisesti silloin, kun tällainen myynti ei tapahdu markkina-arvoon eli hintaan, johon normaalissa kilpailutilanteessa toimiva yksityinen sijoittaja olisi voinut päätyä. Tästä seuraa, että kun kansallisessa oikeudessa säädetään maa-alueiden markkina-arvon laskentaa koskevista säännöistä viranomaisten suorittamaa näiden maa-alueiden myyntiä varten, nämä säännöt ovat EY 87 artiklan mukaisia, jos niitä soveltamalla päädytään kaikissa tapauksissa hintaan, joka on mahdollisimman lähellä markkina-arvoa. Koska tämä viimeksi mainittu on teoreettinen, paitsi myynnissä, jossa hyväksytään paras tarjous, saadun hinnan ja teoreettisen hinnan välillä on välttämättä sallittava liikkumavaraa.

On kuitenkin todettava, ettei yhteisen maatalouspolitiikan yhteydessä kaikkea julkisten maa-alueiden myyntiä alle markkinahinnan välttämättä ole pidettävä perustamissopimuksen vastaisena. Unionin lainsäätäjällä nimittäin on yhteisen maatalouspolitiikan alalla laaja harkintavalta, jonka mukaisesti se on antanut uusia erityissääntöjä tukien myöntämisestä maatalouspolitiikan alalla, kuten investointitukien myöntämisestä maatiloille, antamalla ensinnäkin maatalouden rakenteiden tehokkuuden parantamisesta asetuksen N:o 950/97, jota sovellettiin ratione temporis pääasian tosiseikkoihin, ja antamalla sitten asetuksen N:o 1257/99 Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston tuesta maaseudun kehittämiseen.

EY 87 artikla ei missään tapauksessa ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa säädetään laskentamenetelmistä viranomaisten yksityistämisohjelman yhteydessä myyntiin saattamien maa- ja metsätalouskäyttöön soveltuvien maa-alueiden arvon määrittämiseksi, kunhan kyseisten menetelmien mukaan hinnat on silloin, kun ne nousevat voimakkaasti, saatettava ajan tasalle, jotta ostajan tosiasiallisesti maksama hinta olisi mahdollisimman lähellä kyseisten maa-alueiden markkina-arvoa.

(ks. 30–35, 43 ja 54 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Maatalous – Yhteinen maatalouspolitiikka – Tiettyjä tukijärjestelmiä koskeva yhdennetty hallinto- ja valvontajärjestelmä – Tilatukijärjestelmä – Tukikelpoisuus – Kesannointioikeuksien aktivoiminen

(Neuvoston asetuksen N:o 1782/2003 46 artikla, 54 artiklan 6 kohta, 57 artikla ja 63 artiklan 1 kohta)

2. Maatalous – Yhteinen maatalouspolitiikka – Tiettyjä tukijärjestelmiä koskeva yhdennetty hallinto- ja valvontajärjestelmä – Tilatukijärjestelmä – Kesannointioikeuksien aktivoiminen

(Komission asetuksen N:o 796/2004 50 artiklan 4 kohta ja 51 artikla)

Tiivistelmä

1. Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä annetun asetuksen N:o 1782/2003 54 artiklan 6 kohtaa on tulkittava siten, että viljelijä voi hakea tukea käytössään olevien tukioikeuksien perusteella – myös sellaisten pinta-alojen osalta, jotka eivät ole kesannointioikeuskelpoisia – vasta, jos hän on ensin aktivoinut kaikki kesannointioikeutensa.

Asetuksen N:o 1782/2003 systematiikasta ja tavoitteista käy ilmi, että tämän asetuksen 54 artiklan 6 kohdassa säädetty velvollisuus hakea kesannointioikeuksia ennen muita tukioikeuksia on luonteeltaan ehdoton siten, että se koskee kaikkia kyseisen viljelijän käytössä olevia pinta-aloja. Tämän säännöksen tehokkaan vaikutuksen säilyttämiseksi on välttämätöntä, että kesannointioikeudet aktivoidaan ennen muita tukioikeuksia, riippumatta siitä, perustuvatko ne kesannointioikeuskelpoisiin pinta-aloihin vai eivät. Muussa tapauksessa maatalousmaiden todellinen kesannointi vaarantuisi osan kesannointioikeuksista jäädessä käyttämättä joko siksi, että tietyt viljelijät ovat siirtäneet osan kesannointioikeuskelpoisista pinta-aloistaan, tai siksi, että he ovat saaneet siirron avulla – kyseisen asetuksen 46 artiklan mukaisesti, luettuna yhdessä saman asetuksen 57 artiklan kanssa, tai tilatukijärjestelmän alueellistamistapauksessa saman asetuksen 63 artiklan 1 kohdan mukaisesti – kesannointioikeuksia ilman vastaavia maita.

(ks. 35, 39, 43 ja 44 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. Asetuksessa N:o 1782/2003 säädettyjen täydentävien ehtojen, tuen mukauttamisen ja yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 796/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 659/2006, 51 artiklaa, luettuna yhdessä saman asetuksen 50 artiklan 4 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että kun huomioon otetaan oikeusvarmuuden periaate, kyseisen 51 artiklan 1 kohdassa säädettyä seuraamusta ei sovelleta viljelijään, joka ei ole aktivoinut kaikkia kesannointioikeuksiaan sillä perusteella, ettei hänellä ollut riittävää määrää kesannointioikeuskelpoisia hehtaareja, mutta joka on kuitenkin aktivoinut pysyvää laidunta koskevia tukioikeuksia.

(ks. 53 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Ennakkoratkaisukysymykset – Unionin tuomioistuimen toimivalta – Rajat

(SEUT 267 artikla)

2. Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Itsenäiset kauppaedustajat – Direktiivi 86/653

(Neuvoston direktiivin 86/653 17 artiklan 2 kohdan a alakohta)

3. Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Itsenäiset kauppaedustajat – Direktiivi 86/653

(Neuvoston direktiivin 86/653 18 artiklan a alakohta)

Tiivistelmä

1. Silloin, kun kansallisten tuomioistuinten esittämät ennakkoratkaisukysymykset koskevat unionin oikeuden säännöksen tulkintaa, unionin tuomioistuimen on lähtökohtaisesti annettava ennakkoratkaisu. Sen enempää SEUT 267 artiklan sanamuodosta kuin tällä artiklalla toteutetun menettelyn tarkoituksestakaan ei ilmene, että perussopimuksen laatijat olisivat tarkoittaneet, että unionin tuomioistuimella ei ole toimivaltaa antaa unionin oikeuden säännöstä koskevaa ennakkoratkaisua siinä erityistapauksessa, että jäsenvaltion kansallisessa oikeudessa viitataan kyseisen säännöksen sisältöön pelkästään tämän valtion sisäiseen tilanteeseen sovellettavien sääntöjen määrittelemiseksi. Kun kansallisen lainsäädännön mukaan yksinomaan valtion sisäisten tilanteiden ratkaisemisessa on noudatettava unionin oikeudessa annettuja ratkaisuja, jotta muun muassa vältettäisiin syrjintä tai mahdollinen kilpailun vääristyminen, unionilla nimittäin on selvä intressi sen osalta, että unionin oikeudesta omaksuttuja säännöksiä ja käsitteitä tulkitaan yhdenmukaisesti, jotta vältettäisiin myöhemmät tulkintaerot, eikä tämä riipu siitä, missä olosuhteissa näitä säännöksiä ja käsitteitä sovelletaan.

Näitä periaatteita sovelletaan myös tilanteeseen, jossa lainsäädäntö, jolla on pantu täytäntöön direktiivi, jonka tulkintaa pyydetään, ei koske suoraan esillä olevaa tilannetta, mutta sitä sovelletaan tähän tilanteeseen analogisesti kansallisen oikeuskäytännön nojalla.

(ks. 10 ja 24–26 kohta)

2. Jäsenvaltioiden itsenäisiä kauppaedustajia koskevan lainsäädännön yhteensovittamisesta annetun direktiivin 86/653 17 artiklan 2 kohdan a alakohdan toisen luetelmakohdan mukaisesti kauppaedustajalla on oikeus hyvitykseen, jos ja siinä laajuudessa kuin tämän hyvityksen maksaminen on kaikki asiaan vaikuttavat seikat huomioon ottaen kohtuullista. Ei siis ole mahdotonta, että kyseisen kauppaedustajan toiminta voidaan ottaa huomioon arvioitaessa hänen hyvityksensä kohtuullisuutta.

(ks. 44 kohta)

3. Jäsenvaltioiden itsenäisiä kauppaedustajia koskevan lainsäädännön yhteensovittamisesta annetun direktiivin 86/653 18 artiklan a alakohta on esteenä sille, että itsenäinen kauppaedustaja ei saa asiakaskuntahyvitystään tilanteessa, jossa päämies osoittaa kauppaedustajan syyllistyneen sopimusrikkomukseen, joka on tapahtunut sen jälkeen, kun sopimuksen irtisanominen irtisanomisaikaa noudattaen on annettu tiedoksi mutta ennen irtisanomisajan päättymistä, ja joka olisi oikeuttanut kyseessä olevan sopimuksen päättämiseen välittömästi.

(ks. 45 kohta ja tuomiolauselma)
Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä annetun asetuksen N:o 1782/2003, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 2013/2006, 44 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei se estä alan katsomista tukikelpoiseksi, kun sitä tosin käytetään myös maataloustarkoituksiin, mutta se palvelee pääasiallisesti maisemanhoidon ja ympäristönsuojelun tavoitteita. Lisäksi tämän säännöksen mukaan toiminta, joka vastaa mainitun asetuksen 2 artiklan c alakohdassa mainittua määritelmää, on myös silloin maataloustoimintaa, kun maanviljelijän on noudatettava ympäristönsuojeluviranomaisten ohjeita.

Alan luonnehtiminen ”pelloksi” tai ”pysyviksi laitumiksi” ja näin ollen ”maatalousmaaksi” riippuu nimittäin kyseisten alojen todellisesta käytöstä. Tästä seuraa, ettei se seikka, että viljelylohkot, joita käytetään todella peltoina tai pysyvinä laitumina, palvelevat pääasiallisesti ympäristönsuojelun ja maisemanhoidon tavoitteita, estä tällaisten viljelylohkojen katsomista asetuksessa N:o 1782/2003 säädettyjen täydentävien ehtojen, tuen mukauttamisen ja yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan 1 ja 2 alakohdassa tarkoitetuksi maatalousmaaksi, etenkin kun ympäristönsuojelu on tavoite, johon pyritään yhteisessä maatalouspolitiikassa. Tästä johtuu yhtäältä, että alan pääasiallinen ympäristönsuojelun ja maisemanhoidon tarkoitus ei tarkoita sitä, etteikö ala olisi asetuksen N:o 1782/2003 44 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu maatalousala, silloin kun mainittua alaa käytetään todella peltona tai laitumena. Toisaalta kun maatalousala on tämän asetuksen 2 artiklan c alakohdassa tarkoitetussa maatalouskäytössä, kyseisen asetuksen 44 artiklan 2 kohdan kannalta on merkityksetöntä, onko tällä käytöllä etupäässä maatalous- vai ympäristönsuojelutarkoitus.

(ks. 37–39, 41, 47 ja 49 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Palvelujen tarjoamisen vapaus – Palvelut – Käsite

2. Kansainväliset sopimukset – EY:n ja Sveitsin sopimus henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta – Palvelujen tarjoamisen vapaus

(Henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehdyn EY:n ja Sveitsin sopimuksen 1, 2 ja 15 artikla sekä liitteet I, II ja III)

Tiivistelmä

1. Kun sopimusvelvoite koskee sitä, että osapuolten käyttöön luovutetaan korvausta vastaan ja tietyin edellytyksin rajattu alue jäsenvaltiossa, jotta he voivat metsästää siellä, vuokrasopimus koskee palvelujen tarjoamista. Se on lisäksi valtioiden rajat ylittävää, koska vuokralaiset ovat Sveitsin kansalaisia. Mainittuja vuokralaisia on pidettävä sellaisen palvelun vastaanottajina, joka koostuu tiettyä aluetta koskevan ja ajallisesti rajoitetun metsästysoikeuden käyttöoikeuden luovuttamisesta korvausta vastaan.

(ks. 31–33 kohta)

2. Henkilöiden vapaasta liikkuvuudesta tehdyn Euroopan yhteisön ja sen jäsenvaltioiden sekä Sveitsin valaliiton sopimuksen määräykset eivät ole esteenä sille, että sopimuspuolen kansalaista kohdellaan palvelujen vastaanottajana toisen sopimuspuolen alueella eri tavalla kuin henkilöitä, joiden pääasiallinen asuinpaikka on mainitulla alueella, unionin kansalaisia sekä näihin unionin oikeuden nojalla rinnastettavia henkilöitä, siltä osin kuin kyse on metsästysoikeuden vuokraamisen kaltaisesta palvelujen tarjoamisesta perittävän maksun kantamisesta.

Vaikka sopimuksen 2 artiklassa määrätään syrjimättömyysperiaatteesta, siinä ei kielletä yleisesti eikä ehdottomasti kaikkea toisen sopimuspuolen alueella oleskelevien sopimuspuolen kansalaisten syrjintää vaan ainoastaan kansalaisuuteen perustuva syrjintä silloin, kun nämä kansalaiset ovat tilanteessa, joka kuuluu sopimuksen liitteessä I–III olevien määräysten aineelliseen soveltamisalaan. Sopimuksessa ja sen liitteissä ei ole erityissäännöksiä, joiden nojalla palvelujen vastaanottajiin voitaisiin soveltaa syrjimättömyysperiaatetta silloin, kun sovelletaan palvelujen tarjoamiseen liittyviä liiketoimia koskevia verosäännöksiä. Koska Sveitsin valaliitto ei ole liittynyt osaksi yhteisön sisämarkkinoita, joilla pyritään poistamaan kaikki esteet kansallisia markkinoita vastaavan täyden liikkumisvapauden alueen luomiseksi ja joihin sisältyy muun muassa palvelujen tarjoamisen vapaus ja sijoittautumisvapaus, sisämarkkinoita koskeville unionin oikeuden oikeussäännöille annettua tulkintaa ei voida automaattisesti soveltaa sopimuksen tulkintaan, paitsi jos sopimuksen määräyksissä nimenomaisesti määrätään tällaisesta soveltamisesta.

(ks. 39–43 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Liikenne – Lentoliikenne – Asetus N:o 2027/97 – Yleissopimus eräiden kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä (Montrealin yleissopimus) – Rahdinkuljettajien korvausvastuu kirjatusta matkatavarasta – Vastuun yläraja matkatavaroiden tuhoutuessa, kadotessa, vahingoittuessa tai viivästyessä

(Neuvoston asetuksen N:o 2027/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 889/2002, 3 artiklan 1 kohta; vuoden 1999 Montrealin yleissopimuksen 22 artiklan 2 kappale)

Tiivistelmä

Eräiden kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä Montrealissa 28.5.1999 tehdyn yleissopimuksen 22 artiklan 2 kappaleessa, jossa vahvistetaan lentoliikenteen harjoittajan vastuun yläraja muun muassa matkatavaroiden katoamisesta aiheutuneen vahingon osalta, tarkoitettua ilmaisua vahinko on tulkittava siten, että se pitää sisällään niin aineellisen kuin aineettomankin vahingon.

Montrealin yleissopimuksen III luvussa mainittuja korvauksen määrän erilaisia ylärajoja, kyseisen yleissopimuksen 22 artiklan 2 kappaleessa vahvistettu yläraja mukaan lukien, on näet sovellettava aiheutuneeseen vahinkoon kokonaisuudessaan siitä riippumatta, onko vahinko aineellista tai aineetonta.

(ks. 37 ja 39 kohta sekä tuomiolauselma)