ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
6

Mainitun direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Sen estämättä, mitä 2 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat säätää, että erilainen kohtelu, joka perustuu johonkin 1 artiklassa tarkoitettuun seikkaan liittyvään ominaisuuteen, ei ole syrjintää, jos tiettyjen työtehtävien luonteen tai niiden yhteyksien vuoksi, joissa tehtävät suoritetaan, kyseinen ominaisuus on todellinen ja ratkaiseva työhön liittyvä vaatimus, edellyttäen, että tavoite on oikeutettu ja että vaatimus on oikeasuhteinen. 2. Jäsenvaltiot voivat säilyttää tämän direktiivin antamispäivänä voimassa olevassa lainsäädännössään tai antaa tulevassa lainsäädännössä, joka sisältää tämän direktiivin antamispäivänä olemassa olevia käytäntöjä, säännöksiä, joiden nojalla, kun kyseessä on kirkko tai muu julkinen tai yksityinen organisaatio, jonka eetos perustuu uskontoon tai vakaumukseen, ja kun kyseessä on tällaisessa organisaatiossa tapahtuva ammatillinen toiminta, ei henkilön uskontoon tai vakaumukseen perustuvaa erilaista kohtelua pidetä syrjintänä silloin, kun uskonto tai vakaumus on kyseisen ammatillisen toiminnan luonteen tai työn suorittamiseen liittyvien yhteyksien vuoksi työtä koskeva, organisaation eetokseen perustuva todellinen, perusteltu ja oikeutettu vaatimus. Tällaisen erilaisen kohtelun toteuttamisessa on otettava huomioon jäsenvaltioiden valtiosäännön säännökset ja periaatteet sekä yhteisön oikeuden yleiset periaatteet, eikä se saisi oikeuttaa syrjintään muun seikan perusteella. Tämä direktiivi ei, edellyttäen, että sen säännöksiä muutoin noudatetaan, vaikuta kirkkojen tai muiden julkisten tai yksityisten organisaatioiden, joiden eetos perustuu uskontoon tai vakaumukseen, oikeuteen vaatia palveluksessaan olevilta henkilöiltä vilpittömyyttä ja uskollisuutta suhteessa järjestön eetokseen, kunhan ne toimivat kansallisen valtiosäännön ja lainsäädännön mukaisesti.”
Kyseisen direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”Lääkettä ei saa saattaa jäsenvaltion markkinoille, ellei sillä ole kyseisen jäsenvaltion toimivaltaisen viranomaisen tämän direktiivin mukaisesti antamaa myyntilupaa tai lupaa, joka on annettu noudattaen [ihmisille ja eläimille tarkoitettuja lääkkeitä koskevista yhteisön lupa- ja valvontamenettelyistä ja Euroopan lääkeviraston perustamisesta 31.3.2004 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston] asetusta (EY) N:o 726/2004 [(EUVL 2004, L 136, s. 1)] yhdessä lastenlääkkeistä [sekä asetuksen (ETY) N:o 1768/92, direktiivin 2001/20/EY, direktiivin 2001/83/EY ja asetuksen (EY) N:o 726/2004 muuttamisesta 12.12.2006] annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1901/2006 ja [pitkälle kehitetyssä terapiassa käytettävistä lääkkeistä sekä direktiivin 2001/83/EY ja asetuksen (EY) N:o 726/2004 muuttamisesta 13.11.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston] asetuksen (EY) N:o 1394/2007 [(EUVL 2007, L 324, s. 121)] kanssa.

Kun lääkkeelle on myönnetty ensimmäinen myyntilupa ensimmäisen alakohdan mukaisesti, kaikille myöhemmille vahvuuksille, lääkemuodoille, antoreiteille, pakkaustyypeille sekä kaikille muutoksille ja laajennuksille on myös myönnettävä lupa ensimmäisen alakohdan mukaisesti tai ne on sisällytettävä samaan myyntilupaan. Kaikkien kyseisten myyntilupien katsotaan kuuluvan samaan yleiseen myyntilupaan erityisesti 10 artiklan 1 kohtaa sovellettaessa.”
49

Kuten Tanskan, Ruotsin ja Norjan hallitukset totesivat suullisessa käsittelyssä, asetuksen N:o 883/2004 7 ja 63 artiklan sekä 64 artiklan 1 kohdan c alakohdasta yhdessä luettuina ilmenee, että kokonaan työttömän henkilön, joka menee toiseen jäsenvaltioon hakeakseen sieltä työtä, työttömyysetuuksien maastavientikelpoisuus on turvattu yhtäältä kolmen kuukauden ajan tämän asetuksen 64 artiklan 1 kohdan c alakohdan alkuosan perusteella ja toisaalta tapauksen mukaan enintään kuuden kuukauden lisäajanjakson ajan, jos asianomaiselle henkilölle on myönnetty kolmen kuukauden ajanjakson pidennys kyseisen jäsenvaltion kansallisen lainsäädännön nojalla.
101

Komissio moittii ensimmäisen valitusperusteensa toisessa ja neljännessä osassa, joita on tutkittava kolmanneksi yhdessä, unionin yleinen tuomioistuinta siitä, että tämä on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen tuomion 66, 67, 75 ja 76 kohdassa, ettei voida katsoa, että kyseessä olevat veroedut ovat perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan c alakohdan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitetulla tavalla peräisin aiemmasta keskusjohtoisesta talousjärjestelmästä, koska yhtäältä on yleisesti tunnettua, että unionin jäsenvaltioiden kaltaiset markkinatalousmaat myöntävät myös yrityksille veroetuja, joiden tavoitteena on ulkomaisten investointien houkuttelu korkean teknologian kaltaisilla strategiseksi katsotuilla aloilla, ja koska toisaalta tällainen tavoite osoittautuu ainakin teoriassa ristiriitaiseksi sellaisen talouden organisointitavan kanssa, joka perustuu keskusjohtoisessa suunnitelmassa määriteltyjen tavoitteiden kohteena olevien yritysten kollektiiviseen tai valtion omistukseen, mikä on ominaista keskusjohtoiselle talousjärjestelmälle.
21

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lisää lopuksi, että unionin tuomioistuin on jo todennut, että kansainvälinen sopimus, jossa määrätään unionin toimielin- ja tuomioistuinjärjestelmän ulkopuolisesta erityistuomioistuimesta, jonka tehtävänä on tämän sopimuksen määräysten tulkinta ja soveltaminen, on yhteensopiva unionin oikeuden kanssa, jos sillä ei vaaranneta unionin oikeusjärjestyksen itsenäisyyttä. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan unionin tuomioistuin ei esittänyt varaumia sellaisen tuomioistuinjärjestelmän luomiselle, jolla pyrittiin ratkaisemaan kyseisen kansainvälisen sopimuksen määräysten tulkintaa tai soveltamista koskevia riitoja ja joka ei vaikuttanut jäsenvaltioiden tuomioistuinten toimivaltaan tulkita ja soveltaa unionin oikeutta eikä näiden mahdollisuuteen tai jopa velvollisuuteen esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyyntö. Pääasiassa kyseessä olevaa välimiesoikeutta on nimenomaan pyydetty lausumaan kahdenvälisen investointisopimuksen määräysten rikkomisesta, ja sen on tulkittava niitä unionin oikeuden ja erityisesti pääomien vapaata liikkuvuutta koskevien määräysten valossa.
Sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 31.3.2004 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 631/2004, 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaa ja asetuksen N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21.3.1972 annetun asetuksen (ETY) N:o 574/72, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, 11 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että silloin kun sen jäsenvaltion laitos, jonne työntekijät on lähetetty, on pyytänyt E 101 ‑todistukset antanutta laitosta arvioimaan todistukset uudelleen ja peruuttamaan ne sellaisten seikkojen perusteella, joista on saatu tieto tuomioistuimen määräämässä tutkintamenettelyssä, ja joiden perusteella voidaan katsoa, että todistukset on hankittu tai niihin on vedottu vilpillisesti, ja kun todistukset antanut laitos on jättänyt nämä seikat huomiotta arvioidessaan uudelleen, onko todistusten antaminen ollut perusteltua, jäsenvaltion tuomioistuin voi oikeudenkäynnissä, joka on pantu vireille sellaisia henkilöitä vastaan, joiden epäillään käyttäneen lähetettyjä työntekijöitä tällaisten todistusten turvin, sivuuttaa nämä, jos se toteaa mainittujen seikkojen perusteella ja niitä takeita noudattaen, jotka näille henkilöille on taattava osana oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, että kyse on tällaisesta vilpistä.
117

Siltä osin kuin valittajat moittivat ainoan valitusperusteensa neljännessä osassa unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on edellyttänyt, että kyseessä olevan yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvän palvelun määrittelemistä koskeva toimi on myös toimi, jolla kyseistä yleisiin taloudellisiin tarkoituksiin liittyvää palvelua koskeva toimeksianto annetaan yhdelle tai useammalle yritykselle, on todettava, että kyseinen osa koskee unionin yleisen tuomioistuimen ehdottaman ensimmäistä Altmark-edellytystä koskevan tulkinnan paikkansapitävyyttä ja tämä tulkinta muodostaa oikeuskysymyksen. Komission ja SES Astran esittämä väite kyseisen osan tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumisesta on siis hylättävä.
50

Tältä osin on todettava, että vahinko, joka on aiheutunut siitä, että direktiivi 82/76 on saatettu voimaan tätä varten säädetyn määräajan jälkeen, voidaan korvata soveltamalla direktiivin täytäntöönpanotoimenpiteitä taannehtivasti ja täydellisesti, edellyttäen, että direktiivi on pantu säännönmukaisesti täytäntöön. Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin varmistettava, että edunsaajille myönnettävä vahingonkorvaus vastaa kärsittyä vahinkoa. Tätä tarkoitusta varten riittää, että direktiivin 82/76 täytäntöönpanotoimenpiteitä sovelletaan taannehtivasti, säännönmukaisesti ja täydellisesti, paitsi jos edunsaajat näyttävät toteen, että heille on aiheutunut myös muita menetyksiä siitä syystä, etteivät he voineet aikanaan saada direktiivillä taattuja rahallisia etuja, ja että myös nämä menetykset on korvattava (ks. vastaavasti tuomio 25.2.1999, Carbonari ym., C‑131/97, EU:C:1999:98, 53 kohta ja tuomio 3.10.2000, Gozza ym., C-371/97, EU:C:2000:526, 39 kohta).
b)

lain muuttamista koskevan ehdotuksen perusteluista ilmenee, että edellä mainittujen rangaistussäännösten tarkoituksena on ollut yhtäältä täsmentää kieltoa (tai saattaa se voimaan), joka koskee ulkomaisten peliyhtiöiden internetin välityksellä tarjoamia suoraan Tanskan markkinoille suunnattuja pelejä, ja toisaalta kieltää muun muassa ulkomaisten peliyhtiöiden internetin välityksellä tarjoamien pelien mainostaminen, sillä samoista lakiehdotuksen perusteluista ilmenee, että ennen muutoksia voimassa olleiden säännösten perusteella on ollut epäilyksetöntä, että pelien järjestäminen on lainvastaista silloin, kun ulkomainen peliyhtiö käyttää myyntikanavia, joilla pelin myyminen tapahtuu fyysisesti Tanskan alueella, mutta sen sijaan on ollut epävarmempaa, koskeeko säännös myös tanskalaisille pelaajille suunnattuja pelejä, jotka fyysisesti sijaitsevat Tanskan ulkopuolella, ja että tästä syystä on tarpeen täsmentää, että nämä pelit kuuluvat säännöksen soveltamisalaan? Perusteluista ilmenee lisäksi, että tarkoituksena on lisätä lakiin mainostamiskielto, joka koskee pelejä, arpajaisia ja vedonlyöntejä, joihin ei ole kyseisen lain mukaista lupaa, ja että muutos vastaa ravivedonlyönneistä annetun lain (hestevæddeløbslov) 12 §:n 3 momentin nojalla voimassa olevaa kieltoa mutta merkitsee veikkaus- ja lottotoiminnasta annetun lain (tips- og lottolov) 10 §:n 4 momentin voimassa olevan säännöksen täsmentämistä. Perusteluista ilmenee myös, että kiellolla suojataan pelien tarjoajia, joilla on Tanskan viranomaisten myöntämä lupa, sellaisten yhtiöiden taholta tulevalta kilpailulta, joilla ei ole kyseistä lupaa ja jotka eivät siten voi laillisesti tarjota tai välittää pelejä Tanskassa.”
Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella, asetuksen (ETY) N:o 1612/68 muuttamisesta ja direktiivien 64/221/ETY, 68/360/ETY, 72/194/ETY, 73/148/ETY, 75/34/ETY, 75/35/ETY, 90/364/ETY, 90/365/ETY ja 93/96/ETY kumoamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/38/EY 7 artiklan 3 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion kansalainen, joka on laillisesti oleskellut ja toiminut itsenäisenä ammatinharjoittajana toisessa jäsenvaltiossa noin neljä vuotta, lopettanut toimintansa työn puutteen takia, joka on johtunut hänestä riippumattomista syistä ja joka on asianmukaisesti rekisteröity, ja ilmoittautunut työnhakijaksi asianomaiseen työvoimatoimistoon viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa, säilyttää itsenäisen ammatinharjoittajan aseman kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdan a alakohtaa sovellettaessa.
26

Siltä osin kuin esitetyt kysymykset koskevat EUT-sopimusta, on muistutettava siitä, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun kysymys on alasta, jolla lainsäädäntö on yhdenmukaistettu unionin tasolla, sitä koskevia kansallisia toimenpiteitä on arvioitava suhteessa tällä yhdenmukaistamistoimenpiteellä annettuihin säännöksiin (ks. mm. tuomio 13.12.2001, DaimlerChrysler, C‑324/99, EU:C:2001:682, 32 kohta; tuomio 24.1.2008, Roby Profumi, C‑257/06, EU:C:2008:35, 14 kohta sekä tuomio 1.10.2009, HSBC Holdings ja Vidacos Nominees, C‑569/07, EU:C:2009:594, 26 kohta).
12

Mainitun direktiivin 36 artiklassa säädettiin seuraavaa: ”1. Merkittyä osakepääomaa alennettaessa ainakin niillä velkojilla, joiden saatavat ovat syntyneet ennen alentamispäätöksen julkaisemista, on oikeus ainakin saada vakuus saataville, jotka eivät ole erääntyneet ennen tätä julkistamispäivää. Jäsenvaltiot eivät saa evätä tätä oikeutta, ellei velkojan suojana ole riittäviä takeita tai elleivät tällaiset takeet ole tarpeettomia yhtiön varat huomioon ottaen. Jäsenvaltioiden on säädettävä ensimmäisessä alakohdassa säädetyn oikeuden käyttämisen edellytykset. Jäsenvaltioiden on joka tapauksessa varmistettava, että velkojilla on oikeus hakea soveltuvilta hallinto- tai oikeusviranomaisilta riittäviä takeita edellyttäen, että velkojat voivat uskottavasti osoittaa, että merkityn pääoman alentamisen vuoksi niiden saatavien suorittaminen on vaarassa eikä kyseiseltä yhtiöltä ole saatu riittäviä takeita. 2. Jäsenvaltioiden lainsäädännössä on myös säädettävä ainakin siitä, että pääoman alentaminen on vailla vaikutuksia tai että maksua osakkeenomistajille ei saa suorittaa, ennen kuin velkojat ovat saaneet suorituksen tai tuomioistuin on päättänyt olla suostumatta heidän hakemukseensa. 3. Tätä artiklaa sovelletaan myös, jos merkityn pääoman alentaminen toteutetaan siten, että osakkeenomistajien jäljellä olevasta maksuvelvollisuudesta luovutaan kokonaan tai osittain.”
74

Koska neuvosto on vaatinut valittajan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska tämä on hävinnyt asian, valittaja on velvoitettava korvaamaan neuvoston oikeudenkäyntikulut.
10

EBU on väittänyt Upper Tribunalissa (Tax and Chancery Chamber) (ylioikeus (vero- ja sosiaalijaosto), Yhdistynyt kuningaskunta), ettei direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan m alakohdassa tarkoitetun ”urheilun” tarvitse välttämättä sisältää olennaista fyysistä elementtiä, koska kyseisen säännöksen tarkoituksena on suosia toimintoja, jotka edistävät niihin säännöllisesti osallistuvien fyysistä tai henkistä terveyttä, ja että henkinen toiminta on aivan yhtä tärkeätä kuin fyysinen toiminta. Toiminta, jolle on ominaista huomattava henkinen elementti ja jota harjoitetaan kilpailumuotoisesti, kuten kilpailubridge, on näin ollen mainitussa säännöksessä tarkoitettua ”urheilua”.
23

Kyseisellä tuomioistuimella on epäilyjä siitä, ovatko saksalaiset tuomioistuimet toimivaltaisia ratkaisemaan riita-asian. Se katsoo, että kyseinen toimivalta saattaisi tosin perustua asetuksen N:o 44/2001 2 artiklan 1 kohtaan mutta että on myös mahdollista, että sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa pääasiassa kyseessä oleva tavaramerkki on rekisteröity – tässä tapauksessa Alankomaiden, koska Benelux-maiden henkisen omaisuuden viraston kotipaikka on Haag –, on yksinomainen toimivalta kyseisen asetuksen 22 artiklan 4 alakohdan nojalla.
13

Direktiivin 2013/33 9 artiklassa, jonka otsikko on ”Säilöön otetuille hakijoille myönnettävät takeet”, säädetään seuraavaa: ”1. Hakijan säilöönoton on oltava mahdollisimman lyhytkestoinen, ja hakijaa on pidettävä säilöön otettuna ainoastaan niin kauan kuin 8 artiklan 3 kohdassa säädetyt perusteet ovat sovellettavissa. Edellä 8 artiklan 3 kohdassa säädettyjen säilöönottoperusteiden vuoksi tärkeät hallinnolliset menettelyt on hoidettava asianmukaisella huolellisuudella. Säilöönoton jatkamista ei voida perustella hallinnollisten menettelyjen viivästymisellä, joka ei johdu hakijasta. 2. Oikeus- tai hallintoviranomaisten on annettava hakijoiden säilöönottomääräykset kirjallisina. Säilöönottomääräyksessä on ilmoitettava määräyksen perusteena olevat tosiseikat ja oikeudelliset seikat. 3. Kun hallintoviranomaiset antavat säilöönottomääräyksen, jäsenvaltioiden on varmistettava viran puolesta tai hakijan pyynnöstä, että oikeusviranomainen tutkii viipymättä säilöönoton laillisuuden. Viran puolesta tehtävän säilöönoton laillisuuden tutkimisesta on päätettävä mahdollisimman nopeasti säilöönoton alkamisesta. Hakijan pyynnöstä siitä on päätettävä mahdollisimman nopeasti asiaankuuluvien menettelyjen aloittamisesta. Jäsenvaltioiden on tätä varten määritettävä kansallisessa lainsäädännössä määräaika laillisuuden tutkimiselle joko viran puolesta ja/tai hakijan pyynnöstä. Mikäli laillisuuden tutkimisen yhteydessä osoittautuu, että säilöön ottamista on pidettävä laittomana, asianomainen hakija on vapautettava välittömästi. 4. Säilöön otetulle hakijalle on ilmoitettava välittömästi kirjallisesti kielellä, jota hän ymmärtää tai jota hänen voidaan kohtuudella olettaa ymmärtävän, säilöönoton perusteet ja kansallisen lainsäädännön mukaiset menettelyt, joilla säilöönottomääräykseen voidaan hakea muutosta, sekä mahdollisuudesta vaatia maksutonta oikeusapua ja edustusta. 5. Oikeusviranomaisen on tarkasteltava säilöönoton perusteita säännöllisin väliajoin viran puolesta ja/tai hakijan pyynnöstä, varsinkin jos säilöönotto pitkittyy, ilmenee merkityksellisiä seikkoja tai saadaan uusia tietoja, jotka saattavat vaikuttaa säilöönoton laillisuuteen. – –”
19

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo lisäksi, että kun kyse on työnantajasta, jonka palveluksessa on vähintään 20 työntekijää ja joka harkitsee sellaiseen työntekijämäärään kohdistuvaa työsopimusten ehtojen muuttamista, joka vastaa vuoden 2003 lain 1 §:n 1 momentissa tarkoitettua määrää tai ylittää tämän, sen velvollisuuteen neuvotella ammattijärjestöjen kanssa liittyy velvollisuus noudattaa kyseisessä laissa ja erityisesti sen 2–4 ja 6 §:ssä säädettyjä menettelymuotoja. Tässä tapauksessa ei ole merkitystä niiden työsuhteiden lukumäärällä, jotka ovat lopullisesti päättyneet työnantajan esittämien uusien työehtojen hylkäämisen seurauksena, eikä sillä, että työsuhteiden päättyminen perustuu työntekijöiden omaan valintaan. Kyseisen tuomioistuimen mukaan merkitystä on näet vain sillä, että työehtojen muuttamiseen on tullut aloite työnantajalta ja että tästä seuraava työsopimuksen irtisanominen ei tämän jälkeen riipu työnantajan päätöksestä. Vuoden 2003 lain 2 §:n 1 momentissa säädetään, että silloin, kun työnantaja harkitsee joukkovähentämistä, sillä on velvollisuus neuvotella yrityksensä ammattijärjestöjen kanssa. Neuvottelut koskevat näin ollen työnantajan ”aikomusta” eikä hyväksyttyjä muutoksia tai niitä mahdollisia työsopimusten irtisanomisia, joihin työntekijöiden kieltäytyminen voi johtaa. On siis niin, että työnantajan, joka harkitsee irtisanovan uudistamisilmoituksen antamista työntekijöilleen, on otettava huomioon tällaisten ilmoitusten lukumäärä voidakseen ratkaista sen, kuuluvatko harkitut muutokset joukkovähentämistä koskevien säännösten soveltamisalaan ja onko sen siis neuvoteltava ammattijärjestöjen kanssa.
32

Tässä tilanteessa Hoge Raad der Nederlanden on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [direktiivin 2008/115] 11 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että siinä mainittu viiden vuoden määräaika on laskettava a) maahantulokiellon (tai takautuvasti siihen rinnastettavan ei-toivotuksi julistamisen) antamishetkestä lukien vai b) siitä päivämäärästä lukien, jona asianomainen on – lyhyesti sanottuna – todellisuudessa lähtenyt unionin jäsenvaltioiden alueelta, vai c) jostakin muusta hetkestä lukien? 2) Onko [direktiivin 2008/115] 11 artiklan 2 kohtaa, kun otetaan huomioon siirtymäsäännösten soveltaminen, tulkittava siten, että kyseisestä säännöksestä seuraa, ettei sellaisilla päätöksillä, jotka on tehty ennen kyseisen direktiivin voimaantuloa ja joiden oikeusvaikutus on se, että henkilön, jolle päätös on osoitettu, on pysyttävä Alankomaiden ulkopuolella yhtäjaksoisesti kymmenen vuotta, kun maahantulokielto on määrätty yksittäistapauksen kaikkien merkityksellisten olosuhteiden mukaisesti ja sitä vastaan on voitu käyttää oikeussuojakeinoja, ole enää oikeusvaikutusta, jos maahantulokiellon voimassaoloaika oli pidempi kuin kyseisessä säännöksessä tarkoitettu voimassaoloaika sillä hetkellä, jona palauttamisdirektiivi oli määrä panna täytäntöön, tai sillä hetkellä, jona henkilön, jolle päätös oli osoitettu, vahvistettiin oleskelevan Alankomaissa?”
82

Edellä esitettyjen toteamusten perusteella neljänteen ja viidenteen kysymykseen on vastattava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarpeen vaatiessa poiketen pääasiassa kyseessä olevasta kansallisesta säännöstöstä varmistettava, kuten tarkistetun puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohdassa vaaditaan, oliko pääasian olosuhteiden kaltaisissa olosuhteissa kyseessä olevan osavaltion työnantajan ominaisuudessaan objektiivisesti mahdotonta sallia se, että asianomainen henkilö voi palata työhönsä vanhempainvapaan päättyessä, ja jos oli, valvottava, että tälle osoitetaan vastaava tai samankaltainen työ, joka on hänen työsopimuksensa tai työsuhteensa mukainen, ilman, että tämän työn osoittamisen edellytyksenä olisi uuden valintamenettelyn pitäminen tätä ennen. Mainitun tuomioistuimen tehtävänä on myös valvoa, että asianomainen henkilö voi tämän vanhempainvapaan päättyessä suorittaa virassa, johon hän palaa, tai uudessa virassa koeajan kyseisen tarkistetun puitesopimuksen 5 lausekkeen 2 kohdan vaatimusten mukaisin edellytyksin.
2)

Kyseisen puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 ja 2 kohtaa sekä direktiivin 2006/54 4 artiklaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa naispuolisen työntekijän, joka on työskennellyt sekä kokoaikaisesti että osa-aikaisesti, yrityskohtaisen lisäeläkkeen määrän laskemista varten määritetään työsuhteen kokonaispituuteen sovellettava yhtenäinen työskentelyaste, siltä osin kuin tällä vanhuuseläkkeen laskentamenetelmällä ei rikota pro rata temporis ‑sääntöä. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä, onko tilanne tämä.
9

Ensimmäinen direktiivi saatettiin osaksi Portugalin oikeutta pakollisesta liikennevakuutuksesta 31.12.1985 annetulla lailla nro 522/85 (Decreto-Lei no 522/85 – Seguro Obrigatório de Responsabilidade Civil Automóvel). Mainitun lain, sellaisena kuin se on muutettuna pakollisesta vakuutuksesta 14.4.2003 annetulla lailla nro 72-A/2003 (Decreto-Lei no 72-A/2003 – Lei do Seguro Obrigatório), joka oli voimassa pääasian tosiseikkojen tapahtumahetkellä (jäljempänä laki nro 522/85), 1 §:n 1 momentissa säädetään moottoriajoneuvon vakuuttamisvelvollisuudesta seuraavaa: ”Sillä, joka on siviilioikeudellisessa vastuussa sellaisten omaisuusvahinkojen ja muiden kuin omaisuusvahinkojen korvaamisesta, jotka ovat aiheutuneet moottoriajoneuvon, sen perävaunujen tai puoliperävaunujen kolmannelle aiheuttamien henkilövahinkojen tai aineellisten vahinkojen johdosta, on oltava vakuutus, joka kattaa mainitun vastuun tämän lain säännösten mukaan, jotta näitä ajoneuvoja voidaan käyttää liikenteessä.”