Yhdistetyt asiat T-217/03 ja T-245/03

Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV) ym.

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Kilpailu – EY 81 artiklan 1 kohta – Naudanliha – Tuontien keskeytys – Etujärjestöjen oman hinta-asteikon vahvistaminen – Asetus N:o 26 – Yritysten yhteenliittymät – Kilpailun rajoittaminen – Etujärjestötoiminta – Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan – Perusteluvelvollisuus – Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat – Suhteellisuusperiaate – Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus ja kesto – Raskauttavat ja lieventävät seikat – Seuraamusten kasautumisen kielto – Puolustautumisoikeudet

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Yritysten yhteenliittymien käsite

(EY 81 artiklan 1 kohta)

2. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Yritysten yhteenliittymien käsite

(EY 81 artiklan 1 kohta)

3. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan

(EY 81 artiklan 1 kohta)

4. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kilpailua rajoittava vaikutus – Hintojen vahvistaminen

(EY 81 artiklan 1 kohta)

5. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Kielto – Kansallinen oikeudellinen asiayhteys, jossa kartelli tai muu yhteistoimintajärjestely tehdään

(EY 81 artikla)

6. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Asiallinen soveltamisala

(EY 81 artikla)

7. Maatalous – Kilpailusäännöt – Asetus N:o 26

(EY 33 artikla, EY 36 artikla ja EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 26 2 artiklan 1 kohta)

8. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Väitetiedoksianto – Välttämätön sisältö

(Neuvoston asetus N:o 17; komission asetuksen N:o 99/63 4 artikla)

9. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen

(EY 253 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

10. Lainvastaisuusväite – Lainvastaisuusväitteen ulottuvuus – Säädökset, päätökset ja muut toimet, joiden lainvastaisuuteen voidaan vedota

(EY 241 artikla; komission tiedonanto 98/C 9/03)

11. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

12. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Enimmäismäärä

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisen kesto

(EY 81 artiklan 1 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

14. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Raskauttavat seikat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

15. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Enimmäismäärä

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

16. Kilpailu – Sakot – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen, joka on tehty sellaisen lainvoimaiseksi tulleen päätöksen jälkeen, jolla yritykselle on määrätty seuraamus tai se on todettu syyttömäksi

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

17. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Komission harkintavalta – Tuomioistuinvalvonta – Täysi harkintavalta

1. EY 81 artiklan 1 kohtaa sovelletaan yhteenliittymiin siltä osin kuin yhteenliittymien omassa tai niihin liittyvien yritysten toiminnassa pyritään tuottamaan niitä vaikutuksia, joita kyseisellä määräyksellä pyritään poistamaan. Kun otetaan huomioon tämän määräyksen tarkoitus, yritysten yhteenliittymän käsitettä on tulkittava siten, että sillä voidaan tarkoittaa myös yritysten yhteenliittymistä muodostuvia yhteenliittymiä.

Jotta yhteenliittymien väliseen sopimukseen sovelletaan tätä määräystä, ei edellytetä, että kyseessä olevat yhteenliittymät voivat pakottaa jäsenensä täyttämään sopimuksessa asetetut velvollisuudet.

(ks. 49 ja 89 kohta)

2. Yrityksen käsitteeseen kilpailuoikeuden yhteydessä kuuluvat kaikki taloudellista toimintaa harjoittavat yksiköt riippumatta niiden oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta. Taloudellista toimintaa on kaikki toiminta, jossa tavaroita tai palveluja tarjotaan tietyillä markkinoilla.

Maataloustuottajien eli maanviljelijöiden tai karjankasvattajien toiminta on selvästi luonteeltaan taloudellista. Maataloustuottajat tuottavat hyödykkeitä, joita ne tarjoavat ostettavaksi korvausta vastaan. Maataloustuottajat ovat siis EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja yrityksiä.

Näin ollen yhdistykset, joihin maataloustuottajat liittyvät ja jotka edustavat niitä, ja järjestöt, joihin nämä yhdistykset kuuluvat, voidaan luokitella yritysten yhteenliittymiksi tämän määräyksen soveltamista varten.

Se seikka, että paikallisiin yhdistyksiin voivat kuulua myös maataloustuottajien puolisot, ei voi kumota tätä päätelmää. Ensinnäkin on todennäköistä, että maanviljelijöiden tai karjankasvattajien puolisot, jotka itse ovat maatalousalan etujärjestön paikallisen yhdistyksen jäseniä, osallistuvat myös perheen maatilan tehtäviin. Toiseksi on joka tapauksessa siten, että vain se seikka, että yritysten yhteenliittymään voi kuulua myös henkilöitä tai yksiköitä, joita ei voida luokitella yrityksiksi, ei ole riittävä poistamaan EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulta yhteenliittymältä tällaista ominaisuutta. Samalla tavoin ei voida hyväksyä väitettä, jonka mukaan yhtiön muodossa toimivan maatilan tapauksessa etujärjestön jäsenenä ei ole tämä yhtiö edustajansa kautta, vaan jokainen yhtiökumppani. Yrityksen määritelmän kannalta nimittäin kyseessä olevan maatilan oikeudellisella asemalla tai muodolla ei ole merkitystä, vaan merkitystä on tämän viimeksi mainitun ja siihen osallistuvien henkilöiden toiminnalla.

(ks. 52–55 kohta)

3. EY 81 artiklan 1 kohtaa sovelletaan vain sopimuksiin, jotka voivat vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Jotta yritysten välinen sopimus voisi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, on oltava nähtävissä riittävän todennäköisesti ja objektiivisten oikeudellisten seikkojen tai tosiseikkojen perusteella, että se voi tosiasiallisesti tai mahdollisesti vaikuttaa välillisesti tai välittömästi jäsenvaltioiden väliseen kauppaan tavalla, joka voisi haitata jäsenvaltioiden välisten yhtenäismarkkinoiden tavoitteiden toteutumista.

Kun kilpailusääntöjen rikkominen, johon yritys tai yritysten yhteenliittymä osallistui, voi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, komissio ei ole velvollinen osoittamaan, että tämän yrityksen tai yritysten yhteenliittymän yksittäisellä osallistumisella on ollut vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.

Lisäksi yhden jäsenvaltion koko alueen kattava kilpailua rajoittava toiminta edistää jo sinänsä kansallista eristymistä, mikä estää perustamissopimuksen tavoitteena olevaa taloudellista vuorovaikutusta. Lopuksi tuonneille avoimien markkinoiden osalta kansallisen hintasopimuksen tehneet osapuolet voivat säilyttää markkinaosuutensa ainoastaan suojautumalla ulkomaiselta kilpailulta.

(ks. 63, 66 ja 67 kohta)

4. EY 81 artiklan 1 kohdan a alakohdassa määrätään nimenomaisesti, että sellaisilla toimenpiteillä rajoitetaan kilpailua, joilla suoraan tai välillisesti vahvistetaan osto- tai myyntihintoja. Hintojen vahvistaminen on nimittäin ilmeistä kilpailun rajoittamista.

Sopimuksen, joka on tehty maataloustuottajia ja teurastamoyrityksiä edustavien etujärjestöjen välillä, jossa vahvistetaan vähimmäishinnat tiettyjä nautojen luokkia varten ja jonka tarkoituksena on näiden hintojen tekeminen pakollisiksi kaikille kyseisten markkinoiden taloudellisille toimijoille, tavoite on vapaan kilpailun rajoittaminen näillä markkinoilla muun muassa rajoittamalla keinotekoisesti karjankasvattajien ja teurastamoyritysten kaupallista neuvottelumarginaalia ja vääristämällä hintojen muodostumista kyseessä olevilla markkinoilla.

Väite, jonka mukaan maatalousmarkkinat ovat säänneltyjä markkinoita, joilla kilpailusääntöjä ei sovelleta täysin sellaisenaan ja joilla hintojen muodostuminen ei aina vastaa vapaaseen tarjontaan ja kysyntään, ei voi tehdä tyhjäksi tätä päätelmää. Maatalousalaan liittyy toki tiettyjä erityispiirteitä, ja sitä säännellään hyvin yksityiskohtaisesti ja usein sen toimintaan melko vakavasti puuttuen. Yhteisön kilpailusääntöjä sovelletaan kuitenkin maataloustuotteiden markkinoihin, vaikka tietyistä poikkeuksista on säädetty näiden markkinoiden erityistilanteen huomioon ottamiseksi.

Lisäksi vain se seikka, että vähimmäishinnat vahvistettiin julkisen interventiohinnan mukaan, ei ole riittävä poistamaan kyseessä olevan sopimuksen rajoittavaa luonnetta. Tämä viittaus julkiseen interventiohintaan ei tee tyhjäksi vähimmäishinta-asteikon kilpailunvastaista tarkoitusta, joka on määrätyn markkinahinnan vahvistaminen suoraan ja keinotekoisesti, eikä se mahdollista tämän asteikon rinnastamista erilaisiin maatalousalan yhteisten markkinajärjestelyiden julkisiin tuki- ja interventiomekanismeihin, joiden tarkoitus on yhden tuotannon osan poistamisen avulla tervehdyttää markkinoita, joille on ominaista tietynasteinen ylitarjonta.

(ks. 83 ja 85–87 kohta)

5. Oikeudellisella asiayhteydellä, jossa EY 81 artiklassa kielletyt yritysten väliset sopimukset tehdään, ja oikeudellisilla luonnehdinnoilla, joita kansallisissa oikeusjärjestyksissä on tästä oikeudellisesta asiayhteydestä tehty, ei ole vaikutusta yhteisön kilpailusääntöjen soveltamiseen. Lisäksi julkisten toimenpiteiden väitetyllä riittämättömyydellä tietyn toimialan ongelmien ratkaisemiseksi ei voida perustella yksityisten toimijoiden, joita nämä ongelmat koskettavat, kilpailusääntöjen vastaisia käytäntöjä tai sitä, että nämä toimijat vaativat itselleen oikeuksia, jotka kuuluvat kansallisille tai yhteisön viranomaisille, korvatakseen viranomaisten toiminnan omalla toiminnallaan.

Samalla tavoin sillä, että kansalliset viranomaiset ovat tienneet yritysten toiminnasta, sallineet sen tai jopa rohkaisseet siihen, ei missään tapauksessa ole vaikutusta EY 81 artiklan soveltamiseen. Lopuksi tietyllä alalla vallinnut kriisi ei sellaisenaan voi sulkea pois EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamista.

(ks. 90–92 kohta)

6. Työmarkkinaosapuolten kollektiivisten neuvottelujensa yhteydessä tekemät sopimukset, joiden tarkoitus on pyrkiä yhdessä löytämään keinoja työehtojen ja työolojen parantamiseksi, eivät luonteensa ja kohteensa vuoksi kuulu EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Maataloustuottajien etujärjestöiden ja teurastamoyritysten etujärjestöiden väliseen sopimukseen, jonka tarkoitus on vahvistaa teurastamoille naudanlihan vähimmäisostohinnat ja keskeyttää naudanlihan tuonnit, sovelletaan kuitenkin EY 81 artiklassa määrättyjä kieltoja.

(ks. 98–100 kohta)

7. Toimivan kilpailun ylläpito maataloustuotteiden markkinoilla kuuluu yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteisiin. Vaikka EY 36 artiklassa onkin jätetty neuvoston tehtäväksi sen määrittäminen, missä määrin maataloustuotteiden tuotantoon ja kauppaan sovelletaan yhteisön kilpailusääntöjä, jotta otettaisiin huomioon näiden tuotemarkkinoiden erityinen tilanne, on kuitenkin siten, että tässä määräyksessä vahvistetaan periaate, jonka mukaan yhteisön kilpailusääntöjä sovelletaan maatalousalalla.

Koska asetuksen N:o 26 2 artiklan 1 kohdassa, jossa säädetään muun muassa, että EY 81 artiklan 1 kohtaa ei sovelleta sopimuksiin, päätöksiin ja menettelyihin, jotka ovat tarpeen EY 33 artiklassa esitettyjen yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteiden saavuttamiseksi, on kyse poikkeuksesta, sitä on tulkittava suppeasti. Lisäksi tätä säännöstä sovelletaan ainoastaan, jos kyseisellä sopimuksella edistetään kaikkien EY 33 artiklassa esitettyjen tavoitteiden saavuttamista, koska kun otetaan huomioon, että nämä tavoitteet ovat välillä ristiriidassa keskenään, komissio voi yrittää sovittaa ne yhteen. Lopuksi tämän poikkeuksen soveltamiseksi toimenpiteiden voidaan katsoa olevan tarpeelliset yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteiden toteuttamista varten vain, jos ne ovat oikeasuhteiset.

(ks. 197–199 ja 208 kohta)

8. Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kaikissa sellaisissa menettelyissä, joissa voidaan määrätä seuraamuksia – erityisesti sakkoja – on yhteisön oikeuden perusperiaate, jota on noudatettava myös luonteeltaan hallinnollisessa menettelyssä. Tämän periaatteen mukaisesti väitetiedoksianto on olennainen menettelyyn liittyvä tae. Väitetiedoksiannossa on selkeästi mainittava kaikki ne oleelliset seikat, joihin komissio tässä menettelyvaiheessa nojautuu.

Silloin, kun komissio väitetiedoksiannossaan nimenomaisesti ilmoittaa aikovansa tutkia, onko yrityksille määrättävä sakkoja, ja kun se myös ilmoittaa ne tärkeimmät tosiseikat ja oikeudelliset seikat, jotka voivat johtaa sakon määräämiseen, kuten oletetun rikkomisen vakavuuden ja keston sekä sen, että rikkomukseen on syyllistytty tahallaan tai tuottamuksesta, se täyttää velvollisuutensa kunnioittaa yritysten oikeutta tulla kuulluiksi. Tällöin se antaa yrityksille tiedot, jotka ovat tarpeen, jotta ne voivat puolustautua paitsi sitä vastaan, että niiden vahvistetaan rikkoneen kilpailusääntöjä, myös sakkojen määräämistä vastaan.

Se, että määrättäväksi aiottujen sakkojen suuruudesta ilmoitettaisiin väitetiedoksiannossa, ennen kuin yritykset ovat voineet esittää huomautuksensa niitä vastaan esitetyistä väitteistä, merkitsisi sitä, että komission päätöstä ennakoitaisiin epäasianmukaisella tavalla. Sitä suuremmalla syyllä se, että väitetiedoksiannossa viitataan siihen, noudattaako lopullisessa päätöksessä mahdollisesti määrättävä sakko 10 prosentin enimmäismäärää, merkitsisi myös tämän päätöksen ennakoimista epäasianmukaisella tavalla.

(ks. 217, 218 ja 222 kohta)

9. Kun komissio määrää sakon kilpailusääntöjä rikkoneelle yksittäiselle yritykselle, se ei välttämättä ole erityisten olosuhteiden puuttuessa velvollinen perustelemaan nimenomaisesti sitä, onko enimmäismäärää, joka on 10 prosenttia kyseessä olevan yrityksen liikevaihdosta, noudatettu. Tämän yrityksen on tiedettävä tämän lakisääteisen rajan olemassaolo ja tunnettava liikevaihtonsa määrä, ja se voi täten arvioida, ylittikö sille määrätty sakko 10 prosentin enimmäismäärän vai ei, myös silloin kun päätöksessä ei ole minkäänlaisia perusteluita.

Kun komissio sen sijaan määrää seuraamuksia yritysten yhteenliittymälle ja tarkastaa, että sitä lainmukaista enimmäismäärää on noudatettu, joka on 10 prosenttia tämän yhteenliittymän kaikkien tai joidenkin jäsenten yhteenlasketusta liikevaihdosta, sen on nimenomaisesti mainittava tämä päätöksessään ja ilmoitettava syyt, joiden vuoksi jäsenten liikevaihtojen huomioon ottaminen on perusteltua. Näiden perusteluiden puuttuessa asianomaisilla yrityksillä ei ole mahdollisuutta tietää tällaisen päätöksen syitä, eivätkä ne voi tarkastaa asianmukaisesti sitä, onko asiassa noudatettu lakisääteistä enimmäismäärää.

(ks. 238 ja 239 kohta)

10. Vaikka asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavat suuntaviivat eivät ole sakkojen määräämisestä taloudelliselle toimijalle tehdyn päätöksen oikeudellinen perusta, koska kyseinen päätös perustuu asetukseen N:o 17, niissä määritetään yleisesti ja abstraktisti menetelmä, jota komissio on sitoutunut noudattamaan sakkojen määrän määrittämisessä. Näin ollen tämän päätöksen ja suuntaviivojen välillä on suora yhteys siten, että niistä voidaan esittää lainvastaisuusväite.

(ks. 250 kohta)

11. Hintoja tai markkinoiden eristämistä koskevat yhteistoimintajärjestelyt ovat luonteeltaan erittäin vakavia kilpailusääntöjen rikkomisia. Näin ollen komissio ei loukannut suhteellisuusperiaatetta todetessaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdassa, että tämäntyyppisiä kilpailusääntöjen rikkomisia, joita varten on säädetty 20 miljoonan euron suuruinen lähtösumma, on pidettävä erittäin vakavina.

Koska suuntaviivoissa asetetut kiinteät määrät ovat vain viitteellisiä, ne eivät missään tapauksessa sinänsä voi merkitä suhteellisuusperiaatteen loukkaamista.

(ks. 252 ja 253 kohta)

12. Kun asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa säädetään, että komissio voi määrätä sakon, joka on enintään 10 prosenttia kunkin kilpailusääntöjen rikkomiseen osallisen yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta, säännöksessä edellytetään vain, että tietylle yritykselle lopulta määrättävää sakkoa pienennetään, jos se on enemmän kuin 10 prosenttia yrityksen liikevaihdosta, riippumatta siitä, millaisia välivaiheen laskutoimituksia on suoritettu kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston huomioon ottamiseksi. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ei näin ollen kielletä komissiota käyttämästä laskutoimitusten aikana väliaikaista lukua, joka on suurempi kuin 10 prosenttia kyseisen yrityksen liikevaihdosta, kunhan yritykselle lopulta määrättävä sakko ei ole tätä enimmäismäärää suurempi. Tämä toteamus pitää paikkansa myös tässä samassa säännöksessä olevan miljoonan euron enimmäismäärän osalta.

(ks. 255 kohta)

13. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien suuntaviivojen sen 1 kohdan B alakohdan valossa, jossa todetaan, että kilpailusääntöjen rikkomisen kesto voi johtaa sakon mahdollisen lisämäärän vahvistamiseen sen määrän lisäksi, joka on vahvistettu kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden perusteella, käy ilmi, että kilpailusääntöjen rikkomisen lyhytaikainen eli alle vuoden kesto on perusteena ainoastaan sille, ettei rikkomisen vakavuuden perusteella määrättyyn määrään tehdä mitään lisäystä. Se seikka, että kilpailusääntöjen rikkominen oli hyvin lyhytkestoinen, ei missään tapauksessa voi asettaa kyseenalaiseksi EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen olemassaoloa.

(ks. 134, 257 ja 258 kohta)

14. Sopimuksen jatkaminen salassa sen jälkeen, kun komissio ilmoitti siihen osallistuville yrityksille ja yritysten yhteenliittymille, että sopimus oli saatettava päätökseen, ja väkivallan käyttäminen sopimusosapuolen pakottamiseksi hyväksymään sopimuksen tai sopimuksen täytäntöönpanon varmistamiseksi ovat raskauttavia seikkoja, jotka komissio voi ottaa huomioon EY 81 artiklan nojalla määrätyn sakon määrän korottamiseksi.

(ks. 271 ja 278–289 kohta)

15. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa ei aseteta komissiolle kieltoa määrätä yli miljoonan euron suuruisia sakkoja sellaisille yhteenliittymille, jotka eivät väitetysti tuota liikevaihtoa. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa käytetty yleisluonteinen ilmaus ”rikkomus” koskee erotuksetta sopimuksia, yritysten välisiä yhdenmukaistettuja menettelytapoja sekä yritysten yhteenliittymien päätöksiä, ja sen käyttö osoittaa, että tässä säännöksessä säädetyt enimmäismäärät soveltuvat samalla tavalla sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin sekä yritysten yhteenliittymien päätöksiin. Kun yritysten yhteenliittymällä ei ole omaa taloudellista toimintaa tai kun sen liikevaihto ei kerro vaikutuksesta, joka tällä yhteenliittymällä voi olla markkinoihin, komissio voi tietyin edellytyksin ottaa huomioon yhteenliittymän jäsenten liikevaihdon sille määrättävän sakon enimmäismäärän laskemista varten.

Vaikka ainoa tässä säännöksessä oleva nimenomainen viittaus yrityksen liikevaihtoon koskee sellaisen sakon ylärajaa, joka on suurempi kuin miljoona euroa, asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien suuntaviivojen, joita komissio on sitoutunut noudattamaan, 5 kohdan a alakohdassa todetaan, että lopullinen laskettu sakkosumma ei saa missään tapauksessa ylittää 10:tä prosenttia yrityksen koko maailmasta kertyvästä liikevaihdosta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Tätä 10 prosentin suuruista liikevaihdosta laskettavaa enimmäismäärää on siis noudatettava myös siltä osin kuin on kyse alle miljoonan euron suuruisista sakoista.

Lisäksi 10 prosentin suuruinen liikevaihdosta laskettava enimmäismäärä on laskettava kunkin kyseisen sopimuksen tai yhdenmukaistetun menettelytavan osapuolena olevan yrityksen liikevaihdosta tai yhteenliittymään kuuluvien yritysten yhteenlasketusta liikevaihdosta ainakin silloin, kun yhteenliittymä sisäisten sääntöjensä mukaan pystyy tekemään jäseniään sitovia päätöksiä. Tätä mahdollisuutta ottaa tältä osin huomioon jokaisen yhteenliittymän jäsenyrityksen liikevaihto voidaan perustella sillä, että vahvistettaessa sakkojen määrää voidaan ottaa huomioon muun muassa vaikutus, joka yrityksellä on voinut olla markkinoihin esimerkiksi sen koon ja taloudellisen vallan vuoksi, joiden osalta yrityksen liikevaihto antaa viitteitä, sekä ehkäisevä vaikutus, joka näillä sakoilla on oltava. Vaikutus, joka yritysten yhteenliittymällä voi olla markkinoihin, ei riipu sen omasta liikevaihdosta, joka ei paljasta sen kokoa eikä sen taloudellista valtaa, vaan sen jäsenten liikevaihdosta, joka on osoitus yhteenliittymän koosta ja taloudellisesta vallasta.

Sitä mahdollisuutta ei kuitenkaan ole suljettu pois, että erityistapauksissa yhteenliittymän jäsenen liikevaihto otetaan huomioon, vaikka yhteenliittymällä ei ole muodollista toimivaltaa tehdä jäseniään sitovia päätöksiä, koska sille ei myönnetä tällaista toimivaltaa sen sisäisissä säännöissä. Komissiolla oleva mahdollisuus määrätä asianmukaisia sakkoja kyseessä olevista kilpailusääntöjen rikkomisista voisi muuten joutua kyseenalaiseksi, koska yhteenliittymille, joiden liikevaihto on hyvin pieni mutta joihin kuuluu suuri määrä yrityksiä, joiden yhteenlaskettu liikevaihto on merkittävä, ja joilla ei ole toimivaltaa tehdä jäseniään muodollisesti sitovia päätöksiä, voitaisiin määrätä vain hyvin pieniä sakkoja, vaikka niiden toteuttamilla kilpailusääntöjen rikkomisilla voi olla huomattava vaikutus kyseessä olevilla markkinoilla. Tämä seikka olisi lisäksi ristiriidassa sen kanssa, että on varmistettava yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisista määrättävien seuraamusten ehkäisevä vaikutus.

Näin ollen paitsi sisäisillä säännöillä, joiden nojalla yhteenliittymä voi tehdä jäseniään sitovia päätöksiä, myös muilla erityisillä olosuhteilla voidaan perustella kyseessä olevan yhteenliittymän jäsenten yhteenlaskettujen liikevaihtojen huomioon ottaminen. Kyseessä ovat erityisesti tapaukset, joissa yhteenliittymän kilpailusääntöjen rikkominen koskee sen jäsenten toimintaa ja joissa yhteenliittymä toteuttaa kyseessä olevan kilpailunvastaisen toiminnan suoraan jäsentensä hyväksi ja niiden kanssa yhteistyössä, koska yhteenliittymällä ei ole objektiivista ja sen jäsenten eduista riippumatonta intressiä. Vaikka komissio voi joissakin tällaisissa tapauksissa määrätä yksilöllisiä sakkoja jokaiselle kyseessä olevan yhteenliittymän jäsenyritykselle sen lisäksi, että se määrää sakkoja yhteenliittymälle, tämä voi olla erityisen vaikeaa tai jopa mahdotonta, jos jäsenyrityksiä on erittäin paljon.

Näissä tapauksissa mahdollisuus ottaa huomioon yritysten yhteenliittymien perusjäsenten liikevaihdot on kuitenkin joka tapauksessa rajattava pääsääntöisesti niihin jäseniin, jotka toimivat aktiivisesti markkinoilla, joihin vaikutettiin kilpailusääntöjen rikkomisilla, joista riidanalaisessa päätöksessä määrätään seuraamuksia.

Yritysten yhteenliittymän jäsenten liikevaihdon huomioon ottaminen 10 prosentin enimmäismäärän määrittämisessä ei merkitse, että niille on määrätty sakko tai edes että kyseessä olevalla järjestöllä on velvollisuus vyöryttää sakon kustannukset jäsenilleen.

(ks. 313, 314, 317–319, 325 ja 343 kohta)

16. Ne bis in idem -periaate on yhteisön oikeuden yleinen periaate, jonka noudattamisen tuomioistuimet varmistavat. Yhteisön kilpailuoikeuteen liittyvissä asioissa tämä periaate estää komissiota toteamasta yritystä uudelleen syylliseksi tai ryhtymästä sitä vastaan uudelleen toimenpiteisiin sellaisen kilpailua rajoittavan käyttäytymisen johdosta, josta yritykselle on jo määrätty seuraamus tai jonka osalta yritys on todettu syyttömäksi sellaisella aiemmalla komission päätöksellä, johon ei enää voida hakea muutosta. Ne bis in idem -periaatteen soveltaminen edellyttää kolmen edellytyksen täyttymistä: tosiseikkojen, sääntöjen rikkojan ja suojellun oikeudellisen intressin on oltava samat. Tämän periaatteen mukaan seuraamusten määrääminen samalle henkilölle useamman kuin yhden kerran samasta lainvastaisesta käyttäytymisestä saman oikeushyvän suojelemiseksi on siten kiellettyä. Tällä periaatteella ei sen sijaan kielletä sitä, että samasta tosiseikasta määrätään seuraamuksia sen toteuttamiseen osallistuneille eri yritysten yhteenliittymille jokaisen yhteenliittymän osallistumisen vuoksi ja sen mukaan, mikä on kullekin niistä kuuluva osavastuu rikkomisesta, vaikka jotkut osallistujat ovat toisten osallistujien jäseniä.

(ks. 340–344 kohta)

17. Vaikka komissiolla on harkintavaltaa yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen määrän vahvistamisessa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on kuitenkin asetuksen N:o 17 17 artiklan mukaan EY 229 artiklassa tarkoitettu täysi harkintavalta tutkiessaan kanteet päätöksistä, joilla komissio on määrännyt sakon, joten se voi poistaa määrätyn sakon taikka alentaa tai korottaa sitä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi tämän täyden harkintavallan nojalla muun muassa muuttaa sen sakon alennuksen määrää, jonka komissio on myöntänyt yritykselle tai yritysten yhteenliittymälle asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien suuntaviivojen 5 kohdan b alakohdassa tarkoitettujen olosuhteiden nojalla.

(ks. 352 ja 355–361 kohta)

YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (ensimmäinen jaosto)

13 päivänä joulukuuta 2006 ( )

Kilpailu – EY 81 artiklan 1 kohta – Naudanliha – Tuontien keskeytys – Etujärjestöjen oman hinta-asteikon vahvistaminen – Asetus N:o 26 – Yritysten yhteenliittymät – Kilpailun rajoittaminen – Etujärjestötoiminta – Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan – Perusteluvelvollisuus – Sakkojen määrän laskennasta annetut suuntaviivat – Suhteellisuusperiaate – Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus ja kesto – Raskauttavat ja lieventävät seikat – Seuraamusten kasautumisen kielto – Puolustautumisoikeudet

Yhdistetyissä asioissa T‑217/03 ja T‑245/03,

Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV), kotipaikka Pariisi (Ranska), edustajinaan asianajajat R. Collin, M. Ponsard ja N. Decker,

kantajana asiassa T‑217/03,

Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (FNSEA), kotipaikka Pariisi,

Fédération nationale bovine (FNB), kotipaikka Pariisi,

Fédération nationale des producteurs de lait (FNPL), kotipaikka Pariisi, ja

Jeunes agriculteurs (JA), kotipaikka Pariisi,

edustajinaan asianajajat B. Neouze ja V. Ledoux,

kantajina asiassa T‑245/03,

joita tukee

Ranskan tasavalta, asiamiehinään aluksi G. de Bergues, F. Million ja R. Abraham, sittemmin G. de Bergues, E. Belliard ja S. Ramet,

väliintulijana,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään P. Oliver, A. Bouquet ja O. Beynet,

vastaajana,

jossa kantajat vaativat ensisijaisesti [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä 2.4.2003 tehdyn komission päätöksen 2003/600/EY (Asia COMP/C.38.279/F3 – ranskalainen naudanliha) (EUVL L 209, s. 12) kumoamista ja toissijaisesti kyseisellä päätöksellä määrättyjen sakkojen kumoamista tai niiden määrän alentamista,

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja R. García-Valdecasas sekä tuomarit J. D. Cooke ja I. Labucka,

kirjaaja: E. Coulon,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 17.5.2006 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Asiaa koskevat oikeussäännöt

1 Tiettyjen kilpailusääntöjen soveltamisesta maataloustuotteiden tuotantoon ja kauppaan 4.4.1962 annetun asetuksen N:o 26 (EYVL 1962, 30, s. 993) 1 artiklassa säädetään, että [EY 81–EY 86] artiklaa sekä niiden täytäntöönpanoa koskevia säännöksiä sovelletaan kaikkiin [EY 86] artiklan 1 kohdassa ja [EY 82] artiklassa tarkoitettuihin sopimuksiin, päätöksiin ja menettelyihin, jotka koskevat EY:n perustamissopimuksen liitteessä [I] lueteltujen tuotteiden, muun muassa elävien eläinten ja lihan ja eläimen muiden syötävien osien tuotantoa tai kauppaa, jollei 2 artiklasta muuta johdu.

2 Kyseisen asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:

”[EY 81] artiklan 1 kohtaa ei sovelleta sellaisiin edellisessä artiklassa tarkoitettuihin sopimuksiin, päätöksiin ja menettelyihin, jotka kuuluvat olennaisena osana kansallisiin markkinoihin tai jotka ovat tarpeen [EY 33] artiklassa esitettyjen tavoitteiden saavuttamiseksi. Sitä ei sovelleta sellaisiin yksittäisen jäsenvaltion maataloustuottajien, tuottajien yhteenliittymien tai tällaisten yhteenliittymien muodostamien yhteenliittymien sopimuksiin, päätöksiin ja menettelyihin, jotka koskevat maataloustuotteiden tuotantoa tai myyntiä taikka maataloustuotteiden yhteisten varastointi-, käsittely- tai jalostuslaitosten käyttöä sikäli kuin niihin ei sisälly velvoitetta noudattaa määrättyjä hintoja, jollei komissio totea, että kilpailu tällöin estyy tai että [EY 33] artiklassa mainittujen tavoitteiden saavuttaminen vaarantuu.”

Tosiseikat

3 Asian T‑217/03 kantaja, Fédération nationale de la coopération bétail et viande (FNCBV), on yhdistys, johon kuuluu 300 nautakarjan-, sikakarjan- ja lampaankasvatusalan tuottajien osuuskuntaa sekä lähes 30 teurastamo- ja lihanjalostusryhmittymää tai -laitosta Ranskassa.

4 Asian T‑245/03 kantajat, Fédération nationale des syndicats d’exploitants agricoles (FNSEA), Fédération nationale bovine (FNB), Fédération nationale des producteurs de lait (FNPL) ja Jeunes agriculteurs (JA), ovat Ranskan lainsäädännön mukaisesti perustettuja etujärjestöjä. FNSEA on Ranskan suurin maatalousalan etujärjestö. Alueellisesti FNSEA koostuu paikallisista yhdistyksistä, jotka ovat yhdistyneet departementtikohtaisiin maataloustuottajien ”fédération-” tai ”union -” -yhdistyksiin (FDSEA tai UDSEA). Alueelliset yhdistykset koordinoivat FDSEA- ja UDSEA-yhdistysten toimintaa alueittain. Lisäksi FNSEA:iin kuuluu 33 erityisyhdistystä, jotka puolustavat eri tuotannonalojen etuja ja joihin kuuluvat muun muassa FNB ja FNPL. JA:it edustavat alle 35-vuotiaita maanviljelijöitä. JA:ien paikalliseen yhdistykseen voi liittyä, jos kuuluu FDSEA:n tai UDSEA:n paikalliseen yhdistykseen.

I Toinen niin sanottu ”hullun lehmän” -kriisi

5 Lokakuusta 2000 alkaen useissa jäsenvaltioissa havaittiin uusia naudan spongiforminen enkefalopatia -tautitapauksia, niin sanottua ”hullun lehmän tautia”. Samaan aikaan suu- ja sorkkatautitapaukset koettelivat lammaskatraita Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Tämä tilanne aiheutti kuluttajien luottamuksen menetyksen, mikä vaikutti yleisesti lihankulutukseen Euroopassa ja johti muun muassa naudanliha-alan uuteen kriisiin. Erityisesti Ranskassa naudanlihan kulutus laski voimakkaasti, ja Ranskaan viedyn tai Ranskasta tuodun naudanlihan määrä laski myös merkittävästi. Samalla tavoin naudanlihan tuotannon hinnat laskivat Ranskassa huomattavasti, kun taas lopulliset kulutushinnat pysyivät melko vakaina.

6 Yhteisön toimielimet toteuttivat useita toimenpiteitä tähän kriisiin vastatakseen. Näin ollen interventiojärjestelyiden, joita käytetään tiettyjen nautamäärien poistamiseksi markkinoilta tarjonnan ja kysynnän tasapainottamiseksi, soveltamisalaa laajennettiin ja elävien eläinten ostojärjestelmä ja tarjouskilpailuun perustuva ruhojen ja puoliruhojen ostojärjestelmä (niin kutsuttu ”erityinen ostojärjestelmä”) otettiin käyttöön. Lisäksi komissio antoi useille jäsenvaltioille, kuten Ranskalle, luvan myöntää korvauksia naudanliha-alalle.

7 Ranskalaiset maanviljelijät pitivät näitä toimenpiteitä kuitenkin riittämättöminä. Vuoden 2001 syys- ja lokakuussa karjankasvattajien ja teurastamoiden väliset suhteet olivat Ranskassa erityisen kiristyneet. Karjankasvattajien ryhmät pysäyttivät rekkoja laittomasti tarkastaakseen kuljetetun lihan alkuperän ja piirittivät teurastamoita. Joissakin tapauksissa tämä toiminta johti välineiden ja lihan tuhoamiseen. Mielenosoituksiin osallistuneet karjankasvattajat vaativat teurastamoiden piirityksen purkamisen vastineeksi teurastamoilta sitoumuksia, jotka koskivat muun muassa tuontien keskeyttämistä ja etujärjestön oman hinta-asteikon soveltamista.

II Riidanalaisten sopimusten tekeminen ja hallinnollinen menettely komissiossa

8 Lokakuussa 2001 naudanlihan kasvattajia edustavat yhdistykset (asian T‑245/03 kantajat) ja teurastamoita edustavat yhdistykset (toisin sanoen Fédération nationale de l’industrie et des commerces en gros des viandes (FNICGV) ja asian T‑217/03 kantaja) kokoontuivat useita kertoja. Ranskan maatalousministerin pyynnöstä 24.10.2001 pidetyn kokouksen päätteeksi näiden kuuden järjestön, FNSEA:n, FNB:n, FNPL:n, JA:n, FNCBV:n ja FNICGV:n välillä tehtiin sopimus (”Naudankasvattajien järjestöjen ja teurastamoiden järjestöjen välinen sopimus vähimmäishintojen asteikosta – teurasnaudat teurastamoon tuonnin vaiheessa”).

9 Tässä sopimuksessa oli kaksi osaa. Ensimmäinen osa koski ”tilapäistä sitoutumista tuonnin keskeyttämiseen”, eikä siinä tehty erottelua erityyppisten naudanlihojen mukaan. Toinen osa sisälsi ”sitoutumisen soveltamaa teurasnautojen hinta-asteikkoa teurastamoon tuonnin vaiheessa” (joka koski nautoja, jotka on tarkoitettu lisääntymiseen tai maidontuotantoon), jota koskevat yksityiskohtaiset säännöt määriteltiin sopimuksessa. Näin ollen sopimuksessa oli luettelo ruhojen kilohinnoista tiettyjä nautojen luokkia varten, ja siinä määriteltiin, miten muihin luokkiin sovellettava hinta lasketaan muun muassa yhteisön viranomaisten vahvistaman erityisen ostohinnan mukaan. Sopimuksen oli tarkoitus tulla voimaan 29.10.2001, ja sitä piti soveltaa vuoden 2001 marraskuun loppuun asti.

10 Komissio osoitti Ranskan viranomaisille 30.10.2001 kirjeen, jossa niiltä pyydettiin tietoja 24.10.2001 tehdystä sopimuksesta.

11 Asian T‑245/03 kantajat ja FNICGV pitivät 31.10.2001 kokouksen Rungisissa (Ranska) tämän viimeksi mainitun aloitteesta. Järjestöt tekivät seuraavan sopimuksen (jäljempänä Rungisin pöytäkirja):

”’Tuontilihaa’ käsittelevä kokous

31.10.2001 − Rungis

Tuonti- ja vientialaan erikoistuneet ranskalaiset yritykset kokoontuivat 24.10.2001 tehdyn kansallisen alojenvälisen sopimuksen allekirjoittaneiden tuottajien järjestöjen (FNSEA, FNB, FNPL ja [JA]) kanssa.

– –

Ne vahvistavat, että kysynnän ja tarjonnan tasapainon palauttaminen on ehdottoman tarpeellista – –

Ennennäkemättömässä kriisitilanteessa, johon tuottajat ovat joutuneet, kasvattajien edustajat vaativat tuonti- ja vientiyrityksiä ymmärtämään, kuinka vakavasta kriisistä on kyse.

Vastauksena tähän tuonti- ja vientiyritykset sitoutuvat osoittamaan solidaarisuutensa.”

12 Ranskan viranomaiset vastasivat 9.11.2001 komission 30.10.2001 esittämään tiedonsaantipyyntöön.

13 Komissio osoitti 9.11.2001 asian T‑245/03 kantajille ja FNICGV:lle tietojensaantipyynnön neuvoston 6.2.1962 antaman perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan ensimmäisen täytäntöönpanoasetuksen N:o 17 (EYVL 1962, 13, s. 204) 11 artiklan nojalla. Koska komissiolla ei ollut tuolloin tiedossaan, että myös asian T‑217/03 kantaja oli yksi 24.10.2001 tehdyn sopimuksen allekirjoittajista, se ei osoittanut sille tätä tietojensaantipyyntöä. Kyseessä olevat viisi järjestöä vastasivat 15. ja 23.11.2001.

14 FNICGV:n puheenjohtaja ilmoitti FNSEA:n puheenjohtajalle 19.11.2001, että hän katsoi joutuvansa aikaistamaan kyseiseen päivään sopimuksen viimeistä soveltamispäivää, jonka alun perin piti olla 30.11.2001.

15 Komissio osoitti 26.11.2001 24.10.2001 tehdyn sopimuksen allekirjoittaneille kuudelle järjestölle varoituskirjeen, jossa se ilmoitti, että sen tiedossa olleet tosiseikat osoittivat yhteisön kilpailusääntöjen ilmeistä rikkomista ja kehotti niitä esittämään huomautuksensa ja ehdotuksensa viimeistään 30.11.2001. Komissio totesi tässä kirjeessä, että ”koska ennen määräajan päättymistä ei ollut esitetty tyydyttäviä ehdotuksia, [se] aikoi aloittaa menettelyn, jonka yhteydessä todetaan, että näitä kilpailusääntöjä on rikottu, ja määrätään, että tämä kilpailusääntöjen rikkominen on lopetettava, mikäli sopimusta on jatkettu, ja jonka yhteydessä voidaan mahdollisesti määrätä sakkoja”. Järjestöt vastasivat komissiolle ja täsmensivät, että sopimus päättyy 30.11.2001 ja että sitä ei tultaisi uusimaan.

16 Komissio suoritti 17.12.2001 tarkastuksia FNSEA:n ja FNB:n toimitiloissa Pariisissa asetuksen N:o 17 14 artiklan 3 kohdan nojalla, sekä FNICGV:n toimitiloissa Pariisissa saman asetuksen 14 artiklan 2 kohdan nojalla.

17 Komissio antoi 24.6.2002 kuudelle järjestölle osoitetun väitetiedoksiannon. Nämä esittivät siitä 23.9.–4.10.2002 päivätyt huomautuksensa. Järjestöjä kuultiin 31.10.2002.

18 Komissio lähetti kantajille 10.1.2003 asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaisen tiedonsaantipyynnön. Se pyysi niitä muun muassa toimittamaan vuosien 2001 ja 2002 osalta jokaisen järjestön tulojen kokonaissumman ja tulojen alkuperän mukaan tehdyn erittelyn, järjestöjen tilinpäätöksen ja viimeisen saatavilla olevan verotuskauden osalta niiden suorien ja/tai välillisten jäsenten liikevaihdot (kokonaisliikevaihdot ja naudanlihan tuotantoon tai nautojen teurastukseen liittyvät liikevaihdot). Kantajat vastasivat tiedonsaantipyyntöön 22., 24., 27. ja 30.1.2003 päivätyillä kirjeillä.

III Riidanalainen päätös

19 Komissio teki 2.4.2003 päätöksen 2003/600/EY [EY] 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/C.38.279/F3 – ranskalainen naudanliha) (EUVL L 209, s. 12; jäljempänä riidanalainen päätös); tämä päätös osoitettiin kantajille ja FNICGV:lle.

20 Tämän päätöksen sanamuodon mukaan nämä järjestöt rikkoivat EY 81 artiklan 1 kohtaa, koska ne tekivät 24.10.2001 kirjallisen sopimuksen vähimmäisostohinnan vahvistamisesta naudanlihan tietyille laatuluokille ja naudanlihan Ranskaan tuonnin keskeyttämisestä ja vuoden 2001 marraskuun lopun ja joulukuun alun välisenä aikana samaa tarkoitusta varten suullisen sopimuksen, jota sovellettiin kyseisen kirjallisen sopimuksen päätyttyä.

21 Riidanalaisen päätöksen 135–149 perustelukappaleessa komissio päätti, että tässä asiassa ei sovelleta poikkeusta, josta asetuksessa N:o 26 säädetään tiettyjä maataloustuotteiden tuotantoon ja kauppaan liittyviä toimintoja varten, ja katsoi, että sopimus ei ollut tarpeellinen EY 33 artiklassa määrättyjen yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteiden saavuttamiseksi. Lisäksi riidanalainen sopimus ei kuulu niihin välineisiin, jotka mainitaan naudanliha-alan yhteisestä markkinajärjestelystä 17.5.1999 annetussa neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1254/1999 (EYVL L 160, s. 21) tai sen soveltamisasiakirjoissa. Lopuksi riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että toteutetut toimenpiteet eivät ole oikeasuhteisia väitettyihin tavoitteisiin nähden.

22 Riidanalaisen päätöksen mukaan kilpailusääntöjen rikkominen alkoi 24.10.2001 ja kesti ainakin 11.1.2002 asti, jolloin viimeinen sellainen paikallinen sopimus lakkasi olemasta voimassa, joka oli tehty kansallisen sitoumuksen soveltamista varten.

23 Kilpailusääntöjen rikkominen luokiteltiin sen vakavuuden ja kyseessä olevien markkinoiden maantieteellisen laajuuden vuoksi erittäin vakavaksi. Sen selvittämiseksi, kuinka laajasti kukin järjestö on siitä vastuussa, komissio otti huomioon pääasiallisen maatalousalan järjestön, FNSEA:n, ja jokaisen muun järjestön perimien vuotuisten maksujen määrien välisen suhteen. Koska kilpailusääntöjen rikkominen oli kestoltaan lyhyt, komissio ei korottanut sakon perusmäärää tällä perusteella.

24 Seuraavaksi komissio otti kantajien osalta huomioon useita raskauttavia seikkoja:

– se korotti FNSEA:lle, JA:lle ja FNB:lle määrättyjen sakkojen määrää 30 prosentilla, koska niiden jäsenet olivat komission mukaan käyttäneet väkivaltaa pakottaakseen teurastamoiden järjestöt allekirjoittamaan 24.10.2001 tehdyn sopimuksen

– se katsoi kaikkien kantajien osalta raskauttavaksi seikaksi sen, että sopimusta jatkettiin salassa komission 26.11.2001 päivätyn varoituskirjeen jälkeen, ja korotti niille määrättyä sakkoa 20 prosentilla

– se otti huomioon määräävän aseman, joka FNB:lla väitetään olleen kilpailusääntöjen rikkomisen valmistelussa ja toteuttamisessa, ja korotti sille määrättyä sakkoa 30 prosentilla.

25 Lisäksi komissio otti huomioon useita lieventäviä seikkoja:

– koska FNPL:llä oli passiivinen rooli tai koska se vain seurasi muita, komissio alensi sille määrättyä sakkoa 30 prosentilla

– asian T‑217/03 kantajan osalta komissio otti huomioon ensimmäiseksi sen, että Ranskan maatalousministeri ilmoitti tukevansa sopimuksen tekemistä (sakon alentaminen 30 prosentilla), ja toiseksi sen, että maanviljelijät piirittivät laittomasti sen jäsenten toimitiloja (uusi alentaminen 30 prosentilla).

26 Lisäksi asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien suuntaviivojen (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) 5 kohdan b alakohdan mukaisesti komissio otti huomioon kyseessä olevan asian erityiset olosuhteet, muun muassa taloudellisen tilanteen eli etenkin alalla vallinneen kriisin, ja alensi edellä mainittujen korotusten ja alennusten soveltamisesta seuraavien sakkojen määrää 60 prosentilla.

27 Riidanalaisen päätöksen päätösosassa säädetään muun muassa seuraavaa:

”1 artikla

[FNSEA], [FNB], [FNPL], [JA:t], [FNICGV] ja [FNCBV] ovat rikkoneet [EY] 81 artiklan 1 kohtaa tehdessään 24 päivänä lokakuuta 2001 sopimuksen, jonka tarkoituksena on ollut keskeyttää naudanlihan tuonti Ranskaan ja vahvistaa tietyille kotieläinluokille vähimmäishinta, ja tehdessään marras–joulukuun vaihteessa 2001 suullisen sopimuksen, jolla on ollut vastaava tarkoitus.

Rikkominen alkoi 24 päivänä lokakuuta 2001 ja sen vaikutukset ulottuivat vähintään 11 päivään tammikuuta 2002.

2 artikla

Edellä 1 artiklassa tarkoitettujen yhdistysten on välittömästi lopetettava mainitussa artiklassa tarkoitettu rikkominen, jolleivät ne ole sitä jo tehneet, ja pidättäydyttävä vastaisuudessa kaikista kartelleista, joilla voi olla samanlainen tai vastaava tarkoitus tai vaikutus.

3 artikla

Määrätään seuraavat sakot:

– FNSEA: 12 miljoonaa euroa,

– FNB: 1,44 miljoonaa euroa,

– JA: 600 000 euroa,

– FNPL: 1,44 miljoonaa euroa,

– FNICGV: 720 000 euroa,

– FNCBV: 480 000 euroa.”

Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset

28 Kantajat nostivat nyt käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 19. ja 20.6.2003 toimittamillaan kannekirjelmillä.

29 Myös FNICGV nosti 7.7.2003 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, jossa se vaati ensisijaisesti sille riidanalaisella päätöksellä määrätyn sakon kumoamista ja toissijaisesti tämän sakon määrän alentamista (asia T‑252/03). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti 9.11.2004 tekemällään määräyksellä, että FNICGV:n kanne jätetään tutkimatta.

30 Kantajat vaativat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 2. ja 11.7.2003 toimittamillaan erillisillä asiakirjoilla välitoimia koskevia määräyksiä muun muassa pankkitakauksen asettamisvelvollisuuden, jonka täyttäminen asetettiin riidanalaisessa päätöksessä edellytykseksi sille, ettei määrättyä sakkoa peritä välittömästi, lykkäämiseksi kokonaan tai osittain.

31 Ranskan tasavalta esitti 7.10.2003 jokaisessa asiassa väliintulohakemukset, joissa se pyysi saada osallistua oikeudenkäynteihin tukeakseen kantajien vaatimuksia. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen viidennen jaoston puheenjohtaja hyväksyi 6.11.2003 antamillaan määräyksillä Ranskan tasavallan väliintulijaksi. Ranskan tasavalta esitti väliintulokirjelmänsä 23.12.2003.

32 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentin 21.1.2004 antamilla määräyksillä muun muassa lykättiin kantajien – FNPL:tä lukuun ottamatta, koska se ei esittänyt tällaista vaatimusta – sen velvollisuuden täyttämistä, jonka mukaan niiden on asetettava komissiolle pankkitakauksia, jotta sakkoja ei peritä välittömästi, määrätyn jakson ajaksi ja tietyin edellytyksin.

33 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ryhtyi prosessinjohtotoimenpiteisiin ja pyysi 21.2., 8.3. ja 9.3.2006 asianosaisia esittämään tiettyjä asiakirjoja ja vastaamaan tiettyihin kysymyksiin. Asianosaiset vastasivat näihin pyyntöihin asetetuissa määräajoissa.

34 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.

35 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ensimmäisen jaoston puheenjohtaja päätti 3.4.2006 tekemällään määräyksellä asianosaisia kuultuaan yhdistää asiat T‑217/03 ja T‑245/03.

36 Asianosaisten lausumat sekä heidän vastauksensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 17.5.2006 pidetyssä istunnossa.

37 Kantajat vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– ensisijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen

– toissijaisesti kumoaa niille riidanalaisella päätöksellä määrätyt sakot tai sen sijasta alentaa niiden määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

38 Ranskan tasavalta, joka väliintulijana tukee kantajien vaatimuksia, vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

39 Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– hylkää kanteet

– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

40 Kantajat toimittivat 19. ja 22.5.2006 päivätyissä kirjeissä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle asiakirjoja, jotka kuuluvat komission hallinnolliseen asiakirja-aineistoon ja joita ei ollut aikaisemmin toimitettu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti 7.7.2006 antamallaan määräyksellä aloittaa suullisen käsittelyn uudestaan työjärjestyksen 62 artiklan mukaisesti.

41 Kuultuaan osapuolia ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hyväksyi työjärjestyksen 64 artiklassa tarkoitettuna prosessinjohtotoimena sen, että kantajien 19. ja 22.5.2006 toimittamat asiakirjat liitetään asiakirja-aineistoon. Komissio esitti näistä asiakirjoista huomautuksensa 2.8.2006 päivätyssä kirjeessä.

42 Suullinen käsittely päätettiin 2.9.2006.

Asiakysymys

43 Kantajat vaativat ensisijaisesti riidanalaisen päätöksen kumoamista. Toissijaisesti kantajat vaativat niille riidanalaisessa päätöksessä määrättyjen sakkojen kumoamista tai niiden määrän alentamista.

I Riidanalaisen päätöksen kumoamista koskevat vaatimukset

44 Kantajat esittävät viisi kanneperustetta tukeakseen vaatimuksiaan, joiden mukaan riidanalainen päätös on kumottava. Ensimmäinen kanneperuste koskee EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytysten arvioinnissa tapahtuneita ilmeisiä arviointivirheitä ja oikeudellisia virheitä. Toinen kanneperuste koskee kilpailusääntöjen rikkomisen laajuuden ja keston arvioinnissa tapahtuneita ilmeisiä arviointivirheitä ja oikeudellisia virheitä. Kolmas kanneperuste koskee sitä, että riidanalaiseen sopimukseen ei sovellettu asetuksessa N:o 26 säädettyä poikkeusta. Neljäs kanneperuste koskee puolustautumisoikeuksien loukkaamista. Lopuksi viides kanneperuste koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä.

A Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytysten arvioinnissa tapahtuneita ilmeisiä arviointivirheitä ja oikeudellisia virheitä

45 Kantajat eivät kiistä 24.10.2001 tehdyn sopimuksen tekemistä, mutta ne kiistävät, että tällä sopimuksella olisi rikottu EY 81 artiklan 1 kohtaa. Asian T‑245/03 kantajat arvostelevat sitä, että komissio määritteli ne tässä määräyksessä tarkoitetuiksi yritysten yhteenliittymiksi, ja väittävät, että komissio rajoitti riidanalaisessa päätöksessä niiden ammatillista järjestäytymisvapautta. Lisäksi asian T‑217/03 kantaja väittää, että kyseessä olevalla sopimuksella ei ollut tuntuvaa vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Lopuksi molempien asioiden kantajat väittävät, että riidanalaisella sopimuksella ei rajoitettu kilpailua.

1. Kantajien määritteleminen yritysten yhteenliittymiksi

a) Asianosaisten lausumat

46 Asian T‑245/03 kantajat väittävät ensimmäiseksi, että komissio teki ilmeisen arviointivirheen ja sovelsi virheellisesti EY 81 artiklan 1 kohtaa katsoessaan, että kantajat ovat yritysten yhteenliittymiä. Kantajat väittävät, että vaikka otetaan huomioon niiden pyramidin muotoisten hierarkkisten rakenteiden kaksi alinta tasoa (toisin sanoen departementtien yhdistykset ja paikalliset yhdistykset), niiden jäsenet eivät ole yrityksiä vaan maatalousalan yhdistyksiä tai etujärjestöjä. Samalla tavoin paikallisten yhdistysten jäseniä ei myöskään voida rinnastaa yrityksiin, koska paikallisiin yhdistyksiin liittymisen edellytys ei ole, että jäsen on maatalousyritys, koska tämä liittyminen ei liity maatilan pitäjän asemaan, jos kyse on yksittäisestä maatilasta (koska yksittäisen maatilan pitäjän puoliso voi liittyä jäseneksi), eikä oikeushenkilön edustajan asemaan, jos toimintaa harjoitetaan yhtiömuodossa (koska jokainen yhtiökumppani päättää omasta paikalliseen yhdistykseen liittymisestään). Toiseksi kantajat katsovat, että komissio ei perustellut riittävästi riidanalaisessa päätöksessä sitä, miksi ne määriteltiin yritysten yhteenliittymiksi. Erityisesti komissio ei vastannut FNSEA:n hallinnollisen menettelyn yhteydessä tältä osin esittämiin huomautuksiin.

47 Komissio huomauttaa ensimmäiseksi, että sen määrittelemistä varten, ovatko kantajat yritysten yhteenliittymiä, on määriteltävä, keitä niiden jäsenet loppujen lopuksi ovat. Nyt esillä olevassa asiassa nämä jäsenet ovat maataloustuottajia, jotka ovat epäilyksettä EY 81 artiklan mukaisia yrityksiä. Toiseksi komissio väittää, että riidanalaisessa päätöksessä esitetään yksityiskohtaisesti syyt, joiden vuoksi se katsoi, että kantajat ovat yritysten yhteenliittymiä tässä määräyksessä tarkoitetulla tavalla.

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

48 Heti aluksi on huomautettava, että asian T‑217/03 kantaja ei kiistä, etteikö 24.10.2001 tehty sopimus olisi sen osalta EY 81 artiklan 1 kohdan mukainen yritysten yhteenliittymien välinen sopimus. Asian T‑245/03 kantajat sen sijaan väittävät edelleen, että niitä ei voida luokitella tämän määräyksen mukaisiksi yritysten yhteenliittymiksi. Ne väittävät, etteivät niiden suorat ja välilliset jäsenet ole yrityksiä.

49 EY 81 artiklan 1 kohtaa sovelletaan yhteenliittymiin siltä osin kuin yhteenliittymien omassa tai niihin liittyvien yritysten toiminnassa pyritään tuottamaan niitä vaikutuksia, joita kyseisellä määräyksellä pyritään poistamaan (yhdistetyt asiat 209/78–215/78 ja 218/78, Van Landewyck ym. v. komissio, tuomio 29.10.1980, Kok. 1980, s. 3125, Kok. Ep. V, s. 355, 88 kohta). Kun otetaan huomioon tämän määräyksen tarkoitus, yritysten yhteenliittymän käsitettä on tulkittava siten, että sillä voidaan tarkoittaa myös yritysten yhteenliittymistä muodostuvia yhteenliittymiä (ks. tältä osin asia T‑193/02, Piau v. komissio, tuomio 26.1.2005, Kok. 2005, s. II‑209, 69 kohta ja analogisesti asia T‑136/94, Eurofer v. komissio, tuomio 11.3.1999, Kok. 1999, s. II‑263, 9 kohta).

50 Nyt esillä olevassa asiassa kantajat eivät tehneet riidanalaisia sopimuksia varsinaisten jäsentensä, jotka siis ovat maatalousalan yhdistyksiä tai etujärjestöjä, etujen mukaisesti ja nimissä, vaan sellaisten maataloustuottajien etujen mukaisesti ja nimissä, jotka ovat näiden viimeksi mainittujen perusjäseniä. Niinpä 24.10.2001 tehty sopimus, jonka nimi on ”Naudankasvattajien järjestöjen ja teurastamoiden järjestöjen välinen sopimus”, tehtiin muun muassa ”naudankasvattajia edustavien järjestöjen” välillä, ”uusia suhteita koskevien mahdollisuuksien avaamiseksi alalla kaikkien toimijoiden, kasvattajien ja yritysten, kohtuullisen tulotason takaamiseksi”. Samalla tavoin Rungisin pöytäkirjassa viitataan nimenomaisesti ”tuottajien järjestöihin”. On siis aiheellista päätellä, että komissiolla oli oikeus ottaa huomioon asian T‑245/03 kantajien välilliset jäsenet tai perusjäsenet, toisin sanoen maataloustuottajat, sen arvioimiseksi, olivatko kantajat EY 81 artiklan 1 kohdan mukaisia yritysten yhteenliittymiä.

51 On siis tarkasteltava, katsoiko komissio asianmukaisesti, että maataloustuottajia, jotka ovat näiden kantajien perusjäseniä tai välillisiä jäseniä, voidaan pitää yrityksinä EY 81 artiklan soveltamista varten.

52 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yrityksen käsitteeseen kilpailuoikeuden yhteydessä kuuluvat kaikki taloudellista toimintaa harjoittavat yksiköt riippumatta niiden oikeudellisesta muodosta tai rahoitustavasta (asia C‑55/96, Job Centre, tuomio 11.12.1997, Kok. 1997, s. I‑7119, 21 kohta). Taloudellista toimintaa on kaikki toiminta, jossa tavaroita tai palveluja tarjotaan tietyillä markkinoilla (asia T‑513/93, Consiglio Nazionale degli Spedizionieri Doganali v. komissio, tuomio 30.3.2000, Kok. 2000, s. II‑1807, 36 kohta).

53 Maataloustuottajien eli maanviljelijöiden tai karjankasvattajien toiminta on selvästi luonteeltaan taloudellista. Maataloustuottajat tuottavat hyödykkeitä, joita ne tarjoavat ostettavaksi korvausta vastaan. Maataloustuottajat ovat siis EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja yrityksiä.

54 Näin ollen yhdistykset, joihin maataloustuottajat liittyvät ja jotka edustavat niitä, ja järjestöt, joihin nämä yhdistykset kuuluvat, voidaan luokitella yritysten yhteenliittymiksi tämän määräyksen soveltamista varten.

55 Se seikka, että paikallisiin yhdistyksiin voivat kuulua myös maataloustuottajien puolisot, ei voi kumota tätä päätelmää. Ensinnäkin on todennäköistä, että maanviljelijöiden tai karjankasvattajien puolisot, jotka itse ovat maatalousalan etujärjestön paikallisen yhdistyksen jäseniä, osallistuvat myös perheen maatilan tehtäviin. Toiseksi on joka tapauksessa siten, että vain se seikka, että yritysten yhteenliittymään voi kuulua myös henkilöitä tai yksiköitä, joita ei voida luokitella yrityksiksi, ei ole riittävä poistamaan EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulta yhteenliittymältä tällaista ominaisuutta. Samalla tavoin on hylättävä kantajien väite, jonka mukaan yhtiön muodossa toimivan maatilan tapauksessa etujärjestön jäsenenä ei ole tämä yhtiö edustajansa kautta, vaan jokainen yhtiökumppani. Kuten on jo todettu (ks. edellä 52 kohta), yrityksen määritelmän kannalta kyseessä olevan maatilan oikeudellisella asemalla tai muodolla ei ole merkitystä, vaan merkitystä on tämän viimeksi mainitun ja siihen osallistuvien henkilöiden toiminnalla.

56 Lopuksi myös se perusteluvelvollisuuden loukkaamista koskeva väite on hylättävä, jonka mukaan komissio ei vastannut riidanalaisessa päätöksessä huomautuksiin, jotka FNSEA esitti hallinnollisen menettelyn yhteydessä vastustaakseen luokittelemistaan yritysten yhteenliittymäksi.

57 On muistutettava, että vaikka komission on EY 253 artiklan mukaisesti ilmoitettava ne tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin päätöksen laillisuus perustuu, sekä ne toteamukset, joiden vuoksi se on tehnyt päätöksensä, komissiolta ei kuitenkaan edellytetä, että se tarkastelee jokaista oikeus‑ ja tosiasiakysymystä, joka on nostettu esiin hallinnollisen menettelyn aikana (yhdistetyt asiat T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ja T‑335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok. 1999, s. II‑931, 388 kohta).

58 Nyt esillä olevassa asiassa riidanalaisessa päätöksessä esitellään tiivistetysti FNSEA:n väite, jonka mukaan se ei ole yritys eikä yritysten yhteenliittymä, vaan ammatillinen etujärjestö, ja FNPL:n ja JA:ien tältä osin esittämät perustelut (ks. riidanalaisen päätöksen 97 perustelukappaleen toinen luetelmakohta, 98 perustelukappale ja 99 perustelukappaleen toinen luetelmakohta). Nämä perustelut hylätään yksityiskohtaisesti riidanalaisessa päätöksessä. Siinä nimittäin selitetään, että kantajat edustavat maataloustuottajia, jotka harjoittavat toimintaa, jossa he tuottavat hyödykkeitä ja tarjoavat niitä myytäviksi, ja että asetuksella N:o 26 ei olisi tarkoitusta, jos nämä viimeksi mainitut eivät olisi myös yrityksiä (riidanalaisen päätöksen 105 perustelukappale), että se seikka, että kantajat ovat järjestäytyneet ammatillisten etujärjestöjen muotoon Ranskan code de travail’ssa (työlaki) tarkoitetulla tavalla, ei mitenkään poista niiltä niiden yritysten yhteenliittymien asemaa (riidanalaisen päätöksen 110 ja 111 perustelukappale), että niiden etujärjestötoiminta ei luo niille oikeutta rikkoa kilpailuoikeuden sääntöjä ja että Ranskan Conseil de la concurrence (kilpailuviranomainen) on määrännyt seuraamuksia samankaltaisille järjestöille (ks. riidanalaisen päätöksen 112–114 perustelukappale). Lopuksi riidanalaisessa päätöksessä muistutetaan myös asian kannalta merkityksellisestä komission päätöskäytännöstä ja oikeuskäytännöstä (riidanalaisen päätöksen 104 ja 116 perustelukappale).

59 Edellä todetun valossa on pääteltävä, että komissio perusteli riittävästi riidanalaisessa päätöstä sitä, miksi kantajat luokiteltiin yritysten yhteenliittymiksi.

60 Näin ollen tämä väite on hylättävä kokonaisuudessaan.

2. Jäsenvaltioiden välistä kauppaa koskevan tuntuvan vaikutuksen puuttuminen

a) Asianosaisten lausumat

61 Asian T‑217/03 kantaja väittää, että komissio ei ole esittänyt näyttöä siitä, että riidanalainen sopimus vaikutti tuntuvasti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Tämä kantaja väittää, että kyseisen sopimuksen osa, joka liittyy tuontien keskeyttämiseen, asetettiin välittömästi kyseenalaiseksi Rungisin pöytäkirjassa ja että joka tapauksessa se maahantoi hyvin vähän nautoja, minkä vuoksi tämä seikka ei koskenut sitä mitenkään. Tämä kantaja väittää, että sen jäseninä on kasvattajien osuuskuntia, joilla on omia teurastamoalan tytäryhtiöitä, ja että nämä osuuskunnat keräävät ja myyvät lähes yksinomaan jäsentensä tuottamaa naudanlihaa. Lisäksi komissio ei voinut sen mukaan perustella tällaista kaupankäyntiin kohdistuvaa vaikutusta koskevaa väitettä pelkästään sopimuksen mahdollisista vaikutuksista tekemällään arviolla, vaan sen olisi pitänyt arvioida sopimuksen todellisia vaikutuksia. Markkinoilla kyseisen jakson aikana tapahtunutta kehitystä koskevasta arviosta ei kuitenkaan asian T‑217/03 kantajan mukaan käy ilmi, että sopimus vaikutti tuontien määrään. Vähimmäisostohintojen osalta kantaja huomauttaa, että sopimus oli voimassa noin kuukauden ajan ja että se ei vaikuttanut tämän lyhyen voimassaolon takia mitenkään Ranskaan suuntautuviin tuonteihin.

62 Komissio väittää, että sopimus, jonka tarkoitus on tuontien rajoittaminen, voi jo luonteensa vuoksi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Komissio väittää myös, että hintoja koskeva sopimus saattoi yhtä lailla vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

63 EY 81 artiklan 1 kohtaa sovelletaan vain sopimuksiin, jotka voivat vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Jotta yritysten välinen sopimus voisi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, on oltava nähtävissä riittävän todennäköisesti ja objektiivisten oikeudellisten seikkojen tai tosiseikkojan perusteella, että se voi tosiasiallisesti tai mahdollisesti vaikuttaa välillisesti tai välittömästi jäsenvaltioiden väliseen kauppaan tavalla, joka voisi haitata jäsenvaltioiden välisten yhtenäismarkkinoiden tavoitteiden toteutumista (asia C‑359/01 P, British Sugar v. komissio, tuomio 29.4.2004, Kok. 2004, s. I‑4933, 27 kohta ja yhdistetyt asiat T‑213/95 ja T‑18/96, SCK ja FNK v. komissio, tuomio 22.10.1997, Kok. 1997, s. II‑1739, 175 kohta).

64 Nyt esillä olevassa asiassa 24.10.2001 tehty sopimus sisälsi sitoumuksen keskeyttää väliaikaisesti naudanlihan tuonnit Ranskaan. Kuten riidanalaisessa päätöksessä todetaan, Ranska on yksi tärkeimpiä naudanlihan tuojia yhteisössä. Lisäksi suurin osa (noin 95 prosenttia) näistä tuonneista on peräisin muista jäsenvaltioista (riidanalaisen päätöksen 11 perustelukappale). Tästä johtuu, että riidanalainen sopimus saattoi väistämättä vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.

65 Tätä päätelmää ei voida kumota kantajan väitteellä, jonka mukaan tästä 24.10.2001 tehdyn sopimuksen osasta ”Tuonnit” luovuttiin vain joitakin päiviä myöhemmin, 31.10.2001 tehdyn Rungisin pöytäkirjan myötä. Kaikki sopimukset, jotka täyttävät EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset, kuuluvat nimittäin tämän määräyksen soveltamisalaan. Joka tapauksessa, kuten jäljempänä todetaan (ks. edellä 136 kohta), Rungisin pöytäkirja, jonka otsikko on ”’Tuontilihaa’ käsittelevä kokous”, koski nimenomaisesti tuonteja, eikä se merkinnyt, että tuontien keskeyttämistoimenpiteistä, joista kantajat olivat päättäneet, luovuttiin kokonaan.

66 Myös kantajan se väite on hylättävä, jonka mukaan sopimuksen ”Tuonteja” koskeva osa ei koskenut sitä, koska sen jäsenet eivät maahantuoneet naudanlihaa miltei lainkaan. Kantajan esittämistä luvuista käy ilmi, että sen jäsenten maahantuonti vastaa Ranskaan suuntautuneista naudanlihan kokonaistuonneista prosenttimäärää, joka on alhainen, muttei kuitenkaan täysin mitätön (noin 1,5 prosenttia vuonna 2001, toisin sanoen 3 865 tonnia). Lisäksi komissio pysyi istunnon aikana väitteessään, jota kantaja ei kiistänyt ja jonka mukaan kantajan jäsenet maahantoivat aikaisemmin suurempia määriä naudanlihaa (15 000 tonnia kriisin alkua edeltäneen vuoden aikana). On myös todettava, että vaikka kantajan jäseninä olevat osuuskunnat keräävät ja myyvät jäsentensä tuottaman naudanlihan, ne voivat myös myydä sellaisten karjankasvattajien tuotteita, jotka eivät ole niiden jäseniä, siltä osin kuin tämä toiminta ei ylitä 20:tä prosenttia niiden vuotuisesta liikevaihdosta. Lopuksi, joka tapauksessa, koska kilpailusääntöjen rikkominen, johon kantaja osallistui, voi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan, komissio ei ollut velvollinen osoittamaan, että kantajan yksittäisellä osallistumisella oli vaikutusta jäsenvaltioiden väliseen kauppaan (asia T‑14/89, Montedipe v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, s. II‑1155, 254 kohta).

67 Lisäksi on todettava, että jo pelkästään riidanalaisen sopimuksen se osa, jonka tarkoitus on ottaa käyttöön vähimmäishinta-asteikko, saattoi vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Yhden jäsenvaltion koko alueen kattava kilpailua rajoittava toiminta edistää jo sinänsä kansallista eristymistä, mikä estää perustamissopimuksen tavoitteena olevaa taloudellista vuorovaikutusta (em. yhdistetyt asiat SCK ja FNK v. komissio, tuomion 179 kohta). Tältä osin on tarkasteltava muun muassa yhteistoimintajärjestelyn suhteellista merkitystä kyseessä olevilla markkinoilla ja taloudellista tilannetta, jossa se tapahtuu. Nyt esillä olevassa asiassa on kuitenkin todettava, että Ranskan osuus yhteisön nautakarjasta on yli 25 prosenttia (riidanalaisen päätöksen kymmenes perustelukappale). Lopuksi yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että tuonneille avoimien markkinoiden osalta kansallisen hintasopimuksen tehneet osapuolet voivat säilyttää markkinaosuutensa ainoastaan suojautumalla ulkomaiselta kilpailulta (ks. em. asia British Sugar v. komissio, tuomion 28 kohta).

68 Lopuksi, ja toisin kuin kantaja väittää, komissiolla ei ollut velvollisuutta osoittaa, että riidanalainen sopimus vaikutti käytännössä tuntuvasti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kuten edellä 63 kohdassa todetaan, EY 81 artiklan 1 kohdassa edellytetään nimittäin ainoastaan, että kilpailua rajoittavat sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan (ks. myös em. asia Montedipe v. komissio, tuomion 253 kohta).

69 Näin ollen tämä väite on hylättävä.

3. Kilpailun rajoittamisen puuttuminen

a) Asianosaisten lausumat

70 Kantajat väittävät, että riidanalainen sopimus ei rajoittanut kilpailua eikä se näin ollen kuulu EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan.

71 Kantajien mukaan komissio teki virheen katsoessaan, että kyseessä olevan sopimuksen tavoite oli kilpailunvastainen. Kantajat katsovat, että komissio ei voinut lukea kyseisen sopimuksen ”Tuonteja” koskevaa osaa niiden syyksi ja että komission oli pohdittava yksinomaan mahdollista hintoja koskevaa kilpailun rajoittamista. Riidanalaisen asteikon hinnat kuitenkin vahvistettiin kantajien mukaan tukeutumalla naudanliha-alan yhteisen markkinajärjestelyn yhteydessä komission itsensä vahvistamiin interventiohintoihin, jotka kantajien mukaan olivat markkinoiden viitehinnat ja hyvin alhaiset. Lisäksi sopimuksen käytännön vaikutukset olivat kantajien mukaan hyvin rajalliset tai jopa olemattomat, ja niiden kesto oli hyvin lyhyt, eikä niillä ollut vaikutuksia kuluttajahintoihin.

72 Kantajat väittävät myös, että 24.10.2001 tehty sopimus koski vain suositeltua vähimmäishintaa, jonka noudattamiseen kantajat eivät voineet jäseniään määrätä. Koska kyseessä on vertikaalinen sopimus, suositushintojen vahvistaminen ei ole kilpailun rajoittamista. [EY] 81 artiklan 3 kohdan soveltamisesta tiettyihin vertikaalisten sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen ryhmiin 22.12.1999 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2790/1999 (EYVL L 336, s. 21) 4 artiklan a kohdassa nimittäin kielletään vain ostajan jälleenmyyntihinnan vahvistaminen, kun taas nyt esillä olevassa asiassa teurastamot voivat vapaasti määritellä suurille kauppaketjuille tai tukkukauppiaille asettamansa hinnat. Lopuksi kantajat korostavat maatalousalan erityispiirteitä, joiden vuoksi kysynnän ja tarjonnan spontaani tasapaino ei voi syntyä pysyvällä tavalla, ja sitä, että maatalousalalla tarvitaan muuten kuin markkinoiden kautta tapahtuvaa sääntelyä, koska kilpailusääntöjä ei sovelleta maatalousalalla sellaisenaan. Väitteidensä tueksi asian T‑245/03 kantajat esittävät 2.6.2003 päivätyn oikeudellisen lausunnon.

73 Lisäksi kantajat huomauttavat, että arvioidessaan kilpailun rajoittamista komission on otettava huomioon oikeudellinen ja taloudellinen kokonaistilanne, jossa sopimus on tehty, ja muistuttavat, että kaikki yritysten väliset sopimukset, jotka rajoittavat osapuolten tai jonkin osapuolen toimintavapautta, eivät välttämättä kuulu EY 81 artiklan 1 kohdassa määrätyn kiellon piiriin (asia C‑309/99, Wouters ym., tuomio 19.2.2002, Kok. 2002, s. I‑1577, 97 kohta). Sopimukseen, jonka tarkoituksena on kilpailun rajoittaminen tai jonka vaikutuksesta kilpailua rajoitetaan, ei sovelleta tätä kieltoa, jos sopimuksen avulla voidaan turvata luonteeltaan erilaisia tavoitteita, sikäli kuin nämä kilpailua rajoittavat vaikutukset ovat tarpeelliset tätä turvaamista varten ja kun niillä ei estetä kilpailua kokonaan yhteismarkkinoiden merkittävällä osalla. Komission olisi siis pitänyt tehdä perusteellinen ja konkreettinen arvio kyseessä olevan sopimuksen luonteesta ja tarkoituksesta sekä sen vaikutuksista, mitä se ei kantajien mukaan tehnyt.

74 Kantajat väittävät myös, että komissio aliarvioi äärimmäistä kriisitilannetta, jossa ranskalaiset naudankasvattajat olivat tosiseikkojen tapahtuma-aikana. Ne muistuttavat, että nautojen hinnat, joita riidanalainen sopimus koski, laskivat vuonna 2001 keskimäärin alhaisimmalle tasolleen sitten vuoden 1980 ja että tuottajille maksetut hinnat jäivät sen jälkeen, kun niistä oli vähennetty kuljetuskustannukset, niiden omakustannushintoja alhaisemmiksi, myös sen jälkeen kun niistä oli vähennetty saadut tuet. Kantajien mukaan naudanlihan kulutus Euroopassa väheni melkein 10 prosenttia vuonna 2001, mikä vaikutti suoraan ranskalaisiin kasvattajiin, jotka olivat vaarassa joutua pois markkinoilta.

75 Kantajat väittävät myös, että toteutetut yhteisön toimenpiteet olivat riittämättömät, jotta kriisiin olisi voitu vastata. Muun muassa erityistä ostojärjestelmää sovelletaan vasta teurastamolta poistumisen yhteydessä, kun taas tuottajien tulojen kannalta on merkitystä vain teurastamolle saapumisen vaiheella. Näin ollen jotta yhteisön toteuttamilla hintoja koskevilla toimenpiteillä olisi vaikutuksia tuottajiin, tuottajien ja teurastamoiden on kantajien mukaan tehtävä toimialojen välinen sopimus.

76 Tältä osin asian T‑245/03 kantajat väittävät, että komission olisi pitänyt tarkastella 24.10.2001 tehtyä sopimusta sääntelevänä toimenpiteenä ja että Ranskassa valtio ja maatalousalan etujärjestöt hallinnoivat perinteisesti yhdessä maatalousalaa. Kantajat väittävät vastanneensa Ranskan hallituksen nimenomaisesti ja julkisesti esittämään pyyntöön, jonka tarkoitus oli estää naudanlihan tuottajien taloudellinen katastrofi, josta olisi voinut aiheutua naudanliha-alan kuihtuminen ja josta aiheutui jo vakavia häiriöitä yleiseen järjestykseen. Kantajat toteavat, että Ranskan maatalousministeri toimi sopimuksen alullepanijana ja että tämä ilmoitti Ranskan parlamentille tekemässään ilmoituksessa tukevansa kyseisen sopimuksen laatimista.

77 Komissio huomauttaa, että koska riidanalaisen sopimuksen osapuolet sopivat kansallisten markkinoiden sulkemisesta ja vähimmäishintojen vahvistamisesta, on pääteltävä, että sopimuksen tarkoitus oli kilpailun rajoittaminen. Komissio väittää, että se otti joka tapauksessa riidanalaisessa päätöksessä huomioon taloudellisen ja oikeudellisen tilanteen, jossa sopimus tehtiin. Komissio lisää, että yhteisön tasolla toteutettiin useita toimenpiteitä kriisin syvenemisen estämiseksi. Lopuksi komissio väittää, että se, että Ranskan maatalousministeri kannusti sopimuksen tekemiseen, ei liity minkäänlaiseen sääntelytoimivaltaan.

78 Lisäksi komissio vaatii, että asian T‑245/03 kantajien liitteenä esittämä oikeudellinen lausunto jätetään tutkimatta. Sen mukaan kirjelmien liitteillä on puhtaasti todistuksellinen ja täydentävä tehtävä (asia T‑31/99, ABB Asea Brown Boveri v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1881) ja laillisten edustajien on arvioitava yhteisön oikeutta koskevat kysymykset varsinaisissa oikeudenkäyntiasiakirjoissa.

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

79 Aluksi on hylättävä komission vaatimus, jonka mukaan asian T‑245/03 kantajien esittämä oikeudellinen lausunto on jätettävä tutkimatta. On korostettava, että kaikki kanteen yhteydessä esitetyt asiakirjat liitetään välttämättä asiakirja-aineistoon. Se, voiko kantaja vedota joihinkin näihin asiakirjoihin tai voiko ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ottaa ne huomioon, on eri kysymys. On todettava, että kannekirjelmää voidaan tukea ja täydentää tietyiltä osin viittaamalla sen liitteenä olevien asiakirjojen kohtiin edellyttäen, että oikeudellisten perusteluiden keskeiset seikat esitetään kannekirjelmässä itsessään (ks. vastaavasti asia T‑87/05, EDP v. komissio,tuomio 21.9.2005, Kok. 2005, s. II-3745, 155 kohta ja asia T‑209/01, Honeywell v. komissio, tuomio 14.12.2005, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa, tuomion 57 kohta). Nyt esillä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että kantajat ovat selittäneet riittävästi kirjelmissään väitettään, jonka mukaan riidanalaista sopimusta on pidettävä kansallisena sääntelytoimenpiteenä. Kyseessä olevan liitteen tehtävä on näin ollen vain tukea ja täydentää tätä väitettä. Kantajalla oli täten oikeus vedota siihen.

80 Esittämänsä väitteen osalta kantajat tuovat esiin, että riidanalaisen sopimuksen tarkoituksena tai vaikutuksena ei ollut kilpailun estäminen, rajoittaminen tai vääristäminen yhtenäismarkkinoilla EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla.

81 Aluksi on muistutettava, että kantajien 24.10.2001 tekemässä sopimuksessa oli ensimmäiseksi kyse sitoumuksesta keskeyttää naudanlihan tuonti Ranskaan ja toiseksi sitoutumuksesta soveltaa teurasnautojen vähimmäishinta-asteikkoa teurastamoon tuonnin vaiheessa. Toisin kuin kantajat väittävät, edellä 65 ja 66 kohdassa esitetyistä syistä sen arvioinnissa, onko riidanalainen sopimus luonteeltaan rajoittava, on otettava huomioon paitsi edellä mainittujen, hintoja koskevien toimenpiteiden rajoittava luonne, myös tuontien keskeytystä koskevien toimenpiteiden rajoittava luonne.

82 Näin ollen ensimmäiseksi on aiheellista todeta, että riidanalaisen sopimuksen mukaiseen tuontien keskeyttämiseen sitoutumisen tarkoitus oli muun muassa sen estäminen, että Ranskaan saapuu kantajien vahvistaman hinta-asteikon hintoja edullisempaa naudanlihaa, jotta voidaan varmistaa ranskalaisten tuottajien tuotannon menekki ja kyseisen hinta-asteikon tehokkuus. On todettava, että riidanalaisen sopimuksen tarkoitus oli näin ollen Ranskan sisäisten markkinoiden sulkeminen ja kilpailun rajoittaminen yhtenäismarkkinoilla.

83 Siltä osin kuin toiseksi on kyse hinta-asteikon laatimisesta, on muistutettava, että EY 81 artiklan 1 kohdan a alakohdassa määrätään nimenomaisesti, että sellaisilla toimenpiteillä rajoitetaan kilpailua, joilla suoraan tai välillisesti vahvistetaan osto- tai myyntihintoja. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan hintojen vahvistaminen on nimittäin ilmeistä kilpailun rajoittamista (asia T‑148/89, Tréfilunion v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. II‑1063, 109 kohta ja yhdistetyt asiat T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 ja T‑388/94, European Night Services ym. v. komissio, tuomio 15.9.1998, Kok. 1998, s. II‑3141, 136 kohta).

84 Käsiteltävänä olevassa asiassa kantajat sopivat tiettyjä nautojen luokkia varten teurastamoon tuonnin vaiheessa sovellettavasta ostohintojen hinta-asteikosta, jossa on luettelo ruhojen kilohinnoista tiettyjä nautaluokkia varten ja jossa määriteltiin, miten muihin luokkiin sovellettava hinta lasketaan muun muassa yhteisön viranomaisten vahvistaman, erityisen ostojärjestelmän mukaisen ostohinnan mukaan. Toisin kuin kantajat väittävät, riidanalaisen sopimuksen kyseessä olevien sopimuslausekkeiden sanamuodosta seuraa, että hinnat eivät olleet suositus- tai ohjehintoja vaan vähimmäishintoja, joita sopimuksen allekirjoittaneet etujärjestöt sitoutuivat noudattamaan. Kyseisessä sopimuksessa nimittäin todetaan, että ”maksujen olisi ainakin vastattava tätä asteikkoa”. Samalla tavoin asian T‑245/03 kantajien jäsenilleen 8.11.2001 osoittamassa viestissä, jossa kerrotaan 24.10.2001 tehdyn sopimuksen soveltamisesta, viitataan ”vähimmäishinta-asteikon” soveltamiseen.

85 Nyt esillä olevassa asiassa kyseessä olevan kaltaisen sopimuksen, joka on tehty maataloustuottajien ja teurastamoiden etujärjestöjen välillä, jossa vahvistetaan vähimmäishinnat tiettyjä nautojen luokkia varten ja jonka tarkoituksena on näiden hintojen tekeminen pakollisiksi kaikille kyseisten markkinoiden taloudellisille toimijoille, tavoite on vapaan kilpailun rajoittaminen näillä markkinoilla (ks. tältä osin asia 123/83, BNIC, tuomio 30.1.1985, Kok. 1985, s. 391, 22 kohta) muun muassa rajoittamalla keinotekoisesti karjankasvattajien ja teurastamoiden kaupallista neuvottelumarginaalia ja vääristämällä hintojen muodostumista kyseessä olevilla markkinoilla.

86 Kantajien väite, jonka mukaan maatalousmarkkinat ovat säänneltyjä markkinoita, joilla kilpailusääntöjä ei sovelleta täysin sellaisenaan ja joilla hintojen muodostuminen ei aina vastaa vapaaseen tarjontaan ja kysyntään, ei voi tehdä tyhjäksi tätä päätelmää. Maatalousalaan liittyy toki tiettyjä erityispiirteitä, ja sitä säännellään hyvin yksityiskohtaisesti ja usein sen toimintaan melko vakavasti puuttuen. On kuitenkin todettava, kuten kolmannen kanneperusteen tarkastelun yhteydessä jäljempänä todetaan, että yhteisön kilpailusääntöjä sovelletaan maataloustuotteiden markkinoihin, vaikka tietyistä poikkeuksista on säädetty näiden markkinoiden erityistilanteen huomioon ottamiseksi.

87 Kantajat eivät voi vedota myöskään väitteeseen, jonka mukaan riidanalaisen asteikon hinnat eivät olleet luonteeltaan rajoittavia, koska ne vahvistettiin komission itsensä vahvistamien erityisen ostojärjestelmän hintojen mukaan. Asianosaisten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen pyynnöstä esittämien vertailevien taulukoiden tarkastelusta käy ilmi, että vaikka sopimuksessa vahvistettiin keski- tai heikkolaatuisten nautojen hinnat erityisessä ostojärjestelmässä sovellettujen hintojen perusteella, korkealaatuisia nautoja (jotka vastasivat 30:tä prosenttia teurastuksista vuonna 2001) varten sopimuksessa vahvistetut hinnat olivat sen sijaan huomattavasti korkeammat kuin kyseiset interventiohinnat. Joka tapauksessa vain se seikka, että vähimmäishinnat vahvistettiin julkisen interventiohinnan mukaan, ei ole riittävä poistamaan riidanalaisen sopimuksen rajoittavaa luonnetta. Tämä viittaus julkiseen interventiohintaan ei tee tyhjäksi riidanalaisen hinta-asteikon kilpailunvastaista tarkoitusta, joka on määrätyn markkinahinnan vahvistaminen suoraan ja keinotekoisesti, eikä se mahdollista tämän asteikon rinnastamista erilaisiin maatalousalan yhteisten markkinajärjestelyiden julkisiin tuki- ja interventiomekanismeihin, joiden tarkoitus on yhden tuotannon osan poistamisen avulla tervehdyttää markkinoita, joille on ominaista tietynasteinen ylitarjonta.

88 Kantajat väittävät lisäksi, että asetuksen N:o 2790/1999 4 artiklan a alakohdan sanamuodon mukaan vertikaalisessa sopimuksessa on kiellettyä vain se, että rajoitetaan ostajan mahdollisuutta asettaa oma jälleenmyyntihinta, ja ne väittävät, että riidanalaisella sopimuksella vahvistetussa hinta-asteikossa ei rajoitettu teurastamoiden mahdollisuutta määritellä hintansa asiakkailleen. Tällä asetukseen N:o 2790/1999 tehdyllä viittauksella ei kuitenkaan ole merkitystä käsiteltävänä olevassa asiassa. Kyseisen asetuksen 3 artiklassa suljetaan pois vertikaalisia sopimuksia varten säädetyn ryhmäpoikkeuksen soveltamisalasta tapaukset, joissa tavarantoimittajan osuus merkityksellisillä markkinoilla on yli 30 prosenttia. Komissio huomauttaa, että kantajana olevien karjankasvattajien etujärjestöjen jäsenten tuotanto oli huomattavasti enemmän kuin 30 prosenttia Ranskan naudanlihan markkinoista, eivätkä kantajat ole kiistäneet tätä.

89 Kantajien siitä väitteestä, jonka mukaan ne eivät voineet edellyttää jäseniltään niiden vähimmäishintojen noudattamista, joista oli päätetty, on todettava, että jotta yhteenliittymien väliseen sopimukseen sovelletaan EY 81 artiklan 1 kohtaa, ei edellytetä, että kyseessä olevat yhteenliittymät voivat pakottaa jäsenensä täyttämään sopimuksessa asetetut velvollisuudet (ks. vastaavasti asia 71/74, Frubo v. komissio, tuomio 15.5.1975, Kok. 1975, s. 563, 29–31 kohta). Lisäksi on korostettava, että edellä mainittuun asiassa Wouters ym. annettuun tuomioon tehty viittaus ei ole esillä olevan asian kannalta merkityksellinen, koska asiaan, jonka yhteydessä tämä tuomio annettiin ja joka koski sitä, että ammatillinen yhteenliittymä säänteli asianajajan ammatin harjoittamista ja organisointia, liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset kysymykset eivät ole verrattavissa nyt esillä olevan asian tosiseikkojen ja oikeudellisten kysymysten kanssa.

90 Kantajat eivät myöskään voi vedota riidanalaisen sopimuksen perustelemiseksi naudanliha-alalla tosiseikkojen tapahtuma-ajankohtana vallinneeseen kriisiin, joka kosketti erityisesti ranskalaisia naudankasvattajia. Tämä seikka ei nimittäin sellaisenaan voi johtaa päätelmään, että EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset eivät täyty (ks. vastaavasti em. yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 740 kohta). Joka tapauksessa on todettava, että komissio ei jättänyt arvioinnissaan ottamatta huomioon alalla vallinnutta kriisiä, kuten erityisesti riidanalaisen päätöksen 10–15 ja 130 perustelukappaleesta käy ilmi. Lisäksi komissio otti tämän kriisin huomioon sakkojen määrän määrittelemisessä alentamalla sakkojen määrää 60 prosentilla (ks. riidanalaisen päätöksen 182–185 perustelukappale).

91 Myös se kantajien väite on hylättävä, jonka mukaan riidanalainen sopimus oli kansallinen sääntelytoimenpide, joka vastasi Ranskassa perinteistä käytäntöä, että hallinto ja maatalousalan etujärjestöt huolehtivat hallinnoinnista yhdessä ja jota voitiin perustella viranomaisten toteuttamien toimenpiteiden tehottomuudella. Tältä osin on muistutettava ensimmäiseksi, että oikeudellisella asiayhteydellä, jossa EY 81 artiklassa tarkoitetut sopimukset tehdään, ja oikeudellisilla luonnehdinnoilla, joita kansallisissa oikeusjärjestyksissä on tästä oikeudellisesta asiayhteydestä tehty, ei ole vaikutusta yhteisön kilpailusääntöjen soveltamiseen (em. asia BNIC, tuomion 17 kohta). Toiseksi on todettava, että istunnon aikana Ranskan tasavallan asiamiehet sulkivat pois mahdollisuuden, että riidanalainen sopimus kuuluu hallinnon ja maatalousalan etujärjestöjen yhteishallinnoinnin piiriin, ja täsmensivät, että tällaisessa yhteishallinnoinnissa viimeksi mainitut ovat edustettuina kansallisissa ja yhteisön neuvoa-antavissa elimissä. Kolmanneksi on todettava, että julkisten toimenpiteiden väitetyllä riittämättömyydellä tietyn toimialan ongelmien ratkaisemiseksi ei voida perustella yksityisten toimijoiden, joita nämä ongelmat koskettavat, kilpailusääntöjen vastaisia käytäntöjä tai sitä, että nämä toimijat vaativat itselleen oikeuksia, jotka kuuluvat kansallisille tai yhteisön viranomaisille, korvatakseen viranomaisten toiminnan omalla toiminnallaan.

92 Samalla tavoin kun on kyse Ranskan maatalousministerin osuudesta 24.10.2001 tehtyyn sopimukseen, riittää, kun todetaan, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sillä, että kansalliset viranomaiset ovat tienneet yritysten toiminnasta, sallineet sen tai jopa rohkaisseet siihen, ei missään tapauksessa ole vaikutusta EY 81 artiklan soveltamiseen (asia T‑7/92, Asia Motor France ym. v. komissio, tuomio 29.6.1993, Kok. 1993, s. II‑669, Kok. Ep. XIV, s. II-85, 71 kohta ja em. asia Tréfilunion v. komissio, tuomion 118 kohta).

93 Lopuksi kantajien se väite on hylättävä, jonka mukaan komissio ei osoittanut, että riidanalainen sopimus vaikutti tuonteihin tai markkinahintoihin. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan nimittäin EY 81 artiklan 1 kohtaa sovellettaessa sopimuksen konkreettisten vaikutusten huomioon ottaminen on tarpeetonta, kun on ilmeistä, että sen tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla. Näin ollen todellisten kilpailunvastaisten vaikutusten toteennäyttämistä ei edellytetä, kunhan moititun toiminnan kilpailunvastainen tarkoitus näytetään toteen (em. yhdistetyt asiat Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomion 741 kohta ja asia T‑62/98, Volkswagen v. komissio, tuomio 6.7.2000, Kok. 2000, s. II‑2707, 178 kohta). Kuten juuri on todettu, komissio on osoittanut, että riidanalaisen sopimuksen tarkoituksena oli vapaan kilpailun rajoittaminen kyseessä olevilla markkinoilla (ks. edellä 82–85 kohta). Komission ei siten tarvinnut tutkia sitä, oliko näillä toimenpiteillä konkreettisia vaikutuksia kilpailuun yhteismarkkinoilla, muun muassa Ranskassa.

94 Kaiken edellä todetun valossa tämä väite on hylättävä.

4. Etujärjestötoiminnan määritteleminen

a) Asianosaisten lausumat

95 Asian T‑245/03 kantajat väittävät, että komissio teki ilmeisen arviointivirheen rajoittaessaan heidän osaltaan ammatillista järjestäytymisvapautta, josta määrätään 7.12.2000 Nizzassa annetun Euroopan unionin perusoikeuskirjan (EYVL 2000, C 364, s. 1) 12 artiklan 1 kohdassa. Kantajien mukaan komissio muun muassa jätti huomioimatta ranskalaisten maatalousalan etujärjestöjen omat hallinnointitehtävät. Samalla tavoin komissio oli äärimmäisen epätarkka edellyttäessään etujärjestöiltä, joille se määräsi seuraamuksia, että niiden on pidättäydyttävä vastaisuudessa kaikista sopimuksista, yhdenmukaistetuista menettelytavoista tai päätöksistä, joiden tarkoitus tai vaikutus voi olla samanlainen tai vastaava kuin kilpailusääntöjen rikkomisella, josta niitä syytetään, vaikka ammatillisen etujärjestön tehtävä on järjestää sen jäsenten välistä yhteistoimintaa niiden kollektiivisten etujen puolustamiseksi.

96 Komissio väittää, että se seikka, että kantajat ovat etujärjestöjä, ei vapauta niitä kilpailusääntöjen, jotka ovat pakottavia sääntöjä, soveltamisesta.

b) Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

97 EY 3 artiklan 1 kohdan g ja j alakohdan sanamuodon mukaan yhteisön toimintaan sisältyy samanaikaisesti sekä järjestelmä, jolla taataan, ettei kilpailu sisämarkkinoilla vääristy, että sosiaalipolitiikka. EY 137 artiklan 1 kohdan f alakohdassa määrätään täten, että yhteisö tukee ja täydentää jäsenvaltioiden toimintaa työntekijöiden ja työnantajien edustamisen ja heidän etujensa kollektiivisen turvaamisen alalla, ja EY 139 artiklan 1 kohdassa määrätään, että työmarkkinaosapuolten välinen vuoropuhelu yhteisön tasolla voi johtaa sopimussuhteisiin. EY 81 artiklan 1 kohdassa puolestaan kielletään sopimukset, joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla. Tämä artikla on perustavanlaatuinen määräys, joka on välttämätön yhteisölle annettujen tehtävien täyttämiseksi ja erityisesti sisämarkkinoiden toimivuuden varmistamiseksi (asia C‑126/97, Eco Swiss, tuomio 1.6.1999, Kok. 1999, s. I‑3055, 36 kohta).

98 Yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että vaikka työnantajia ja työntekijöitä edustavien etujärjestöjen välisillä kollektiivisilla sopimuksilla on luonnostaan tiettyjä kilpailua rajoittavia vaikutuksia, sosiaalipoliittiset päämäärät, joihin näillä sopimuksilla pyritään, vaarantuisivat kuitenkin vakavalla tavalla, jos työmarkkinaosapuoliin sovellettaisiin EY 81 artiklan 1 kohtaa silloin, kun ne pyrkivät yhdessä löytämään keinoja työehtojen ja työolojen parantamiseksi. Perustamissopimuksen määräysten tarkoituksen- ja johdonmukaisesta tulkinnasta seuraa siis, että näistä määräyksistä ilmenee kokonaisuutena tarkasteltuna, että työmarkkinaosapuolten kollektiivisten neuvottelujensa yhteydessä tekemät sopimukset tällaisten tavoitteiden saavuttamiseksi eivät luonteensa ja kohteensa vuoksi kuulu EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan (asia C‑67/96, Albany, tuomio 21.9.1999, Kok. 1999, s. I‑5751, 59 ja 60 kohta). Sen sijaan yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että tätä viimeksi mainittua määräystä sovelletaan toimialojen välisiin sopimuksiin, joita ovat tehneet järjestöt, jotka edustavat tuottajia, osuuskuntia, työntekijöitä ja teollisuudenaloja julkisoikeudellisessa elimessä (em. asia BNIC, tuomion 3 ja 16–20 kohta ja asia 136/86, BNIC, tuomio 3.12.1987, Kok. 1987, s. 4789, 3 ja 13 kohta).

99 Esillä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että riidanalaisen sopimuksen luonteen ja kohteen vuoksi ei ole perusteltua jättää siihen soveltamatta EY 81 artiklan 1 kohtaa.

100 Ensimmäiseksi on todettava, että kyseinen sopimus ei ole työehtosopimus ja että sitä ei tehty työnantajia ja työntekijöitä edustavien järjestöjen välillä. Karjankasvattajat eivät millään tavoin ole työsuhteessa teurastamoihin, koska ne eivät suorita työtehtäviä niitä varten ja niiden johdolla, eivätkä ne ole osa niitä (ks. vastaavasti asia C‑22/98, Becu ym., tuomio 16.9.1999, Kok. 1999, s. I‑5665, 26 kohta). Kuten on todettu, karjankasvattajien voidaan katsoa olevan yrityksiä EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla (ks. edellä 53 kohta). Riidanalainen sopimus on siis toimialojen välinen sopimus, joka on tehty naudanliha-alan tuotantoketjun kahden portaan välillä. Toiseksi sopimuksessa ei pyritä toimenpiteisiin, joilla on tarkoitus parantaa työehtoja ja työoloja, vaan siinä pyritään keskeyttämään naudanlihan tuonnit ja vahvistamaan vähimmäishinnat tiettyjä nautojen luokkia varten. Näiden toimenpiteiden tarkoituksena on kuitenkin nyt esillä olevassa asiassa kilpailun rajoittaminen yhtenäismarkkinoilla (ks. edellä 82 ja 85 kohta).

101 Tästä johtuu, että vaikka asian T‑245/03 kantajat voivat maatalousalan etujärjestöinä perustellusti puolustaa jäsentensä etuja, ne eivät voi tässä asiassa vedota ammatilliseen järjestäytymisvapauteen perustellakseen EY 81 artiklan 1 kohdan vastaisia toimia.

102 Myös kantajien se väite on hylättävä, jonka mukaan määrätessään niille riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa velvollisuuden pidättäytyä vastaisuudessa kaikista kartelleista, joilla voi olla samanlainen tai vastaava tarkoitus tai vaikutus kuin todetulla kilpailusääntöjen rikkomisella, komissio puuttui rajoittavasti niiden ammatillisten etujärjestöjen tehtävään toteuttaa yhteistoimintoja niiden kollektiivisten etujen puolustamista varten. Velvoittaessaan kantajat pidättäytymään moititun toiminnan toistamisesta tai vastaavien toimenpiteiden toteuttamisesta komissio ainoastaan lausui, mitä seurauksia riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa olevasta lainvastaisuutta koskevasta toteamuksesta on kantajien tulevan toiminnan kannalta (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑45/98 ja T‑47/98, Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni v. komissio, tuomio 13.12.2001, Kok. 2001, s. II‑3757, 311 kohta). Tämä määräys on lisäksi riittävän täsmällinen ja perustuu seikkoihin, jotka johtivat komission toteamaan sen toiminnan lainvastaisuuden, josta seuraamuksia määrättiin, joten on selvää, että tällainen määräys ei koske kantajien yleistä etujärjestötoimintaa.

103 Edellä todetun valossa tämä väite on hylättävä.

104 Näin ollen tämä kanneperuste on hylättävä.

B Toinen kanneperuste, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomisen laajuuden ja keston arvioinnissa tapahtuneita ilmeisiä arviointivirheitä ja oikeudellisia virheitä

105 Kantajat riitauttavat komission vahvistaman kilpailusääntöjen rikkomisen laajuuden ja keston. Ensimmäiseksi kantajat väittävät, että 24.10.2001 tehdyn sopimuksen osa ”Tuonnit” lakkasi olemasta voimassa Rungisin pöytäkirjan allekirjoittamisen myötä 31.10.2001. Toiseksi kantajat kiistävät, että 24.10.2001 tehtyä kirjallista sopimusta jatkettiin suullisella sopimuksella, jonka tarkoitus oli sama.

1. Alustavat kysymykset

a) Paikallisten sopimusten huomioon ottaminen

Asianosaisten lausumat

106 Kantajat väittävät, että komissio ei voinut käyttää karjankasvattajien paikallisten yhdistysten ja yksittäisten teurastamoiden välillä tehtyjä paikallisia sopimuksia perusteena määritellessään kansallisten etujärjestöjen syyksi luettavan kilpailusääntöjen rikkomisen kestoa. Kantajat muistuttavat, että komissiolla on todistustaakka sopimuksen kestosta ja että siltä osin kuin komissio päätti käyttää perusteena suoria asiakirjatodisteita osoittaakseen kilpailusääntöjen rikkomisen ja siihen osallistumisen, se ei voi olettaa sopimuspuolen osallistuneen siihen vielä sen jälkeen, kun se on viimeksi todistetusti osallistunut johonkin tämän sopimuksen täytäntöönpanotoimenpiteeseen (yhdistetyt asiat T-25/95, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok. 2000, s. II‑491, 4281–4283 kohta).

107 Kantajat huomauttavat, että ne eivät allekirjoittaneet kyseessä olevia paikallisia sopimuksia, koska erilliset oikeudelliset yksiköt, toisin sanoen maatalousalan etujärjestöjen departementtien yhdistykset, departementtien JA:t tai paikalliset yhdistykset tekivät ne. Nämä paikalliset sopimukset, erityisesti ne, jotka tehtiin 30.11.2001 jälkeen, olivat kantajien mukaan yksinomaan näiden viimeksi mainittujen toiminnan tulos, ja ne olivat riippuvaisia näiden järjestöjen kyvystä saada ostajansa soveltamaan vähimmäishintoja. Tältä osin kantajat viittaavat FNB:n johtajan 29.11.2001 pidetyssä kokouksessa käsin kirjoittamiin huomautuksiin (”hinta-asteikoista neuvoteltava alueittain”). Se seikka, että FNB toimitti viitehinta-asteikon sitä vaatineille departementtien yhdistyksille, ei voi kumota tätä päätelmää, koska asteikkoa ei toimitettu kansallisen sopimuksen soveltamisen yhteydessä, vaan näiden yhdistysten johtamien paikallisten neuvotteluiden yhteydessä. Näin ollen E. C., yksi FNB:n johtajista, toimitti kantajien mukaan tämän asteikon 11.12.2001 yhdelle departementin yhdistykselle ja muistutti sitä nimenomaisesti, että tämän hinta-asteikon voimassaoloa ei jatkettu sopimuksella. Lopuksi kantajat kiistävät komission väitteen, jonka mukaan paikallisten sopimusten tekstissä toistettiin miltei sanatarkasti kansallisen sopimuksen teksti.

108 Kantajat huomauttavat lisäksi, että näiden paikallisten sopimusten allekirjoittajat eivät osallistuneet hallinnolliseen menettelyyn komissiossa. Kantajat eivät kuitenkaan voi antaa vastauksia niiden puolesta. Näin ollen se, että näitä asiakirjoja ei jätetty asian käsittelyn ulkopuolelle, on ristiriidassa puolustautumisoikeuksien kanssa ja ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen 6 artiklan 1 kappaleen kanssa.

109 Komissio puolestaan toteaa, että se saattoi pätevästi ottaa huomioon 24.10.2001 tehdyn sopimuksen allekirjoittamisen jälkeen tehdyt lukuisat sopimukset arvioidessaan kilpailusääntöjen rikkomisen kestoa. Sen mukaan nämä paikalliset sopimukset muodostivat riidanalaisen sopimuksen pääasialliset täytäntöönpanotoimet erityisesti kirjallisen sopimuksen voimassaolon päättymisen jälkeen. Lisäksi kantajilta takavarikoitiin kaikki näihin sopimuksiin liittyvät asiakirjat, joista komission mukaan on käynyt ilmi, että kansalliset etujärjestöt seurasivat tarkasti laatimansa kansallisen sopimuksen täytäntöönpanoa paikallisesti.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

110 Kantajat väittävät, että kilpailusääntöjen rikkomista arvioidakseen komissio ei voinut ottaa huomioon sopimuksia, joita kantajat itse eivät olleet tehneet vaan jotka olivat tehneet yhtäältä kasvattajien departementtien yhdistykset tai paikalliset yhdistykset ja toisaalta teurastamoyhtiöt.

111 Sitä ei kuitenkaan ole kiistetty, että kyseessä olevat kasvattajien etujärjestöt tai paikalliset yhdistykset olivat asian T‑245/03 kantajien jäseniä suoraan tai välillisesti.

112 On todettava, että 24.10.2001 tehdyn sopimuksen allekirjoittamisen johdosta karjankasvattajien kansalliset etujärjestöt kehottivat jäseniään panemaan täytäntöön kyseisen sopimuksen paikallisesti. Asian T‑245/03 kantajien jäsenilleen 25.10.2001 osoittamassa kirjeessä, jossa mainitaan edellisenä päivänä tapahtuneesta sopimuksen allekirjoittamisesta, todetaan seuraavaa: ”Meidän on vastedes noudatettava hyvin tiukasti sopimusta koko maassa – – Kehotamme teitä myös hankkimaan mahdollisimman pian niiden yritysten allekirjoitukset, jotka eivät vielä ole allekirjoittaneet sopimusta. Yritykset sitoutuvat myös asettamaan kotimaiset tavarantoimitukset etusijalle.” Samalla tavoin asian T‑245/03 kantajien jäsenilleen osoittamassa kirjeessä, joka on päivätty 13.12.2001, todetaan seuraavaa: ”– – pyydämme koko FNSEA-verkostoa ryhtymään toimenpiteisiin – – jokaisen teurastamon hintojen tarkastamiseksi, jotta tavoitteeksi asettamiamme vähimmäistuotantohintoja noudatetaan. Tätä varten pyydämme teitä järjestämään kaikkiin departementissanne sijaitseviin teurastamoihin kohdistuvat toimenpiteet.” Lopuksi asian T‑245/03 kantajien jäsenyhdistyksilleen 8.11.2001 osoittamasta kirjeestä käy ilmi, että näillä viimeksi mainituilla oli velvollisuus ilmoittaa kansallisille etujärjestöille kaikki toteutettuja toimia koskevat tiedot järjestön jatkostrategian valmistelemista varten; näitä tietoja olivat muun muassa ”täsmällinen ja yksityiskohtainen luettelo yrityksistä, jotka eivät edelleenkään [olleet] allekirjoittaneet hinta-asteikkoa tai jotka [olivat] allekirjoittaneet sen mutta jotka eivät [soveltaneet] sitä”.

113 Asiakirja-aineistosta käy siis ilmi, että asian T‑245/03 kantajat kannustivat jäseniään toteuttamaan niiden alueilla toimiviin teurastamoyrityksiin kohdistuvia konkreettisia toimenpiteitä ja osallistumaan täten riidanalaisen sopimuksen täytäntöönpanoon. Departementtien yhdistysten ja paikallisten yhdistysten toiminta kuului täten kansallisten etujärjestöjen kanssa toteutettuun yhteiseen strategiaan, jonka tarkoitus oli taata kansallisella tasolla päätettyjen toimenpiteiden tehokkuus koko Ranskan alueella. Yksi tämän strategian välineistä oli nimenomaan sopimusten tekeminen kasvattajien paikallisten yhdistysten ja teurastamoyritysten välillä.

114 Basse-Normandien alueen Fédération régionale des syndicats d’exploitants agricolesin (FRSEA) FNSEA:lle 9.11.2001 lähettämässä faksissa, jossa vastattiin FNSEA:n 8.11.2001 lähettämään kyselyyn, todetaan seuraavaa: ”Toimenpiteet ja strategiat hinta-asteikon soveltamiseksi: – – alueellisen sitoumuksen virallinen allekirjoittaminen: hinta-asteikon ehtojen ja hintojen noudattaminen [Basse-Normandien] FRSEA:n ja teurastamoiden välillä. Kaikki osapuolet ovat sitoutuneet kirjallisesti ja ovat palauttaneet meille asiakirjan.” Samalla tavoin Finistèren departementin FDSEA:n FNB:lle 19.11.2001 lähettämässä faksissa todetaan seuraavaa: ”[Vähimmäis]hinta-asteikkoa varten toteutettujen toimenpiteiden osalta tehtiin teurastamoiden kanssa suullisia sopimuksia. Kirjallista sopimusta ei ole vielä palautettu meille, emmekä ole vastaanottaneet karjankasvattajien valituksia siitä, että hinta-asteikkoa ei noudatettaisi.” Lopuksi Isèren departementin FDSEA:n FNSEA:lle ja FNB:lle 13.11.2001 lähettämän faksin liitteenä oli paikallisen sopimuksen malli; tämän sopimuksen otsikko oli ”Vähimmäishinta-asteikkoa koskevan kansallisen sopimuksen soveltaminen”, ja siinä oli lausekkeita, jotka koskivat hinta-asteikon noudattamiseen sitoutumista ja tuontien keskeyttämistä väliaikaisesti ”uusiin kansallisiin neuvotteluihin asti”.

115 Lisäksi sillä seikalla, että näiden paikallisten sopimusten allekirjoittajina olivat teurastamoyritykset eivätkä niitä kansallisella tasolla edustavat etujärjestöt (kuten FNICGV ja asian T‑217/03 kantaja), ei myöskään voida perustella sitä, että nämä sopimukset jätettäisiin ottamatta huomioon tässä asiassa. Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että sellaisen kansallisen sopimuksen olemassaolo, joka on tehty karjankasvattajien ja teurastamoiden edustajien välillä, oli ratkaiseva seikka teurastamoyritysten sen vastustuksen voittamisessa, joka koski karjankasvattajien edustajien niille toimittamien paikallisten sopimusten hyväksymistä.

116 Lopuksi asiakirja-aineistosta käy ilmi, että toisin kuin kantajat väittävät, kyseessä olevissa paikallisissa sopimuksissa usein toistettiin oleellisilta osin kansallisen sopimuksen sisältö. Itse asiassa nämä paikalliset sopimukset muodostuivat usein vain kansallisen sopimuksen sananmukaisesta toistamisesta (ks. esim. 31.10.2001 allekirjoitettu sopimus mm. Loiren departementin FDSEA:n ja saman departementin teurastamoyritysten välillä).

117 Edellä todetun valossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että näitä paikallisia sopimuksia ei voida pitää sellaisten itsenäisten neuvotteluiden tuloksena, jotka eivät liity kansallisen sopimuksen soveltamiseen. Paikallisella tasolla tehdyillä sopimuksilla jatkettiin ja sovellettiin riidanalaista sopimusta.

118 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo siis, että komissiolla oli oikeus ottaa nämä paikalliset sopimukset huomioon sen kilpailusääntöjen rikkomisen laajuuden ja keston arvioimista varten, josta kantajia moititaan.

119 Lisäksi on aiheellista hylätä kantajien väite, jonka mukaan paikallisten sopimusten huomioon ottamisella rikotaan niiden puolustautumisoikeuksia. On todettava, että paikallisia sopimuksia koskevat asiakirjat, joita komissio käytti perusteena riidanalaisessa päätöksessä ja jotka löydettiin kantajien toimistoissa suoritettujen tarkastusten yhteydessä, kuuluivat hallinnolliseen asiakirja-aineistoon. Kantajilla oli täten mahdollisuus esittää huomautuksia näistä asiakirjoista komissiossa käydyn menettelyn aikana.

b) Asiakirja-aineiston asiakirjojen järjesteleminen ja valinta, niihin viittaaminen ja niiden tulkinta

Asianosaisten lausumat

120 Kantajat väittävät, että komissio vääristi riidanalaisessa päätöksessä FNB:n johtajan toimistosta löydettyjä käsinkirjoitettuja muistiinpanoja, joiden avulla komissio näytti suurelta osin toteen riidanalaisen sopimuksen laajuuden ja keston. Näin ollen komissio antoi kantajille tiedon vain valitsemistaan otteista, ei järjestänyt niitä kronologisesti eikä koonnut niitä yhteen, minkä johdosta ne sekoittuivat kantajien mukaan muiden asiakirja-aineiston sisältämien asiakirjojen kanssa. Lisäksi nämä muistiinpanot oli kirjoitettu epäjärjestykseen täyteen kirjoitetuille sivuille ja niistä oli usein mahdoton saada selvää.

121 Kantajat kiistävät lisäksi useiden riidanalaisessa päätöksessä olevien lainausten paikkansapitävyyden tai niistä tehdyn tulkinnan ja katsovat, että ne ovat epätäydellisiä, asiayhteydestään irrallisia tai virheellisiä, että todellisuu