ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
80.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaisi tribunal de commerce de Verviersin esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 2 artiklaa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 3 ja 4 artiklan sekä 5 artiklan 1 alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että vastaajaan, jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa, sovelletaan toistaiseksi voimassa olevien yksinomaisten jälleenmyyntioikeuksien yksipuolisesta päättämisestä 27.7.1961 annetun Belgian lain 4 §:n 1 momenttiin sisältyvän kaltaista toimivaltasääntöä, jonka mukaan Belgian tuomioistuimet ovat toimivaltaisia silloin, kun Belgian alueelle sijoittautunut jälleenmyyjä nostaa kanteen jälleenmyyntioikeuden luovuttajaa vastaan niiden välisen jälleenmyyntioikeutta koskevan sopimuksen, jonka vaikutukset kohdistuvat samaan alueeseen tai sen osaan, irtisanomisen perusteella, riippumatta vastaajan sijoittautumispaikasta. 2) Asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan b alakohdan toinen luetelmakohta, joka koskee toimivaltaa palvelujen suorittamista koskevissa sopimusasioissa, on sovellettavissa määritettäessä tuomioistuinta, joka on toimivaltainen käsittelemään kannetta, jossa kantaja, jonka kotipaikka on yhdessä jäsenvaltiossa, vetoaa vastaajaa, jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa, vastaan oikeuksiin, jotka perustuvat jälleenmyyntioikeutta koskevaan sopimukseen, jolloin edellytyksenä on, että osapuolten väliseen sopimukseen sisältyy tosiasiallisesti erityisiä sopimusvelvoitteita, jotka koskevat sitä, että jälleenmyyjä harjoittaa jälleenmyyntioikeuden luovuttajan myymien tuotteiden jakelua. 3) Toissijaisesti tilanteessa, jossa asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan a alakohta on sovellettavissa pääasian kaltaisessa asiassa, jossa ostaja/jälleenmyyjä nostaa kanteen myyjää / jälleenmyyntioikeuden luovuttajaa vastaan näiden välisten sopimusvelvoitteiden rikkomisen perusteella, kyseisessä säännöksessä tarkoitettu kanteen perusteena oleva velvoite on myyjän / jälleenmyyntioikeuden luovuttajan kyseiseen sopimukseen perustuva velvoite, jonka täyttämättä jättämiseen kantaja vetoaa kanteensa tueksi.
78.

Sen perusteella, mitä unionin tuomioistuin on esittänyt päätöksen N:o 1/80 6 artiklasta, Turkin kansalaisten ei voida katsoa täyttävän laillisen oleskelun vaatimusta silloin, kun heille on myönnetty oleskeluoikeus ainoastaan sellaisen kansallisen lainsäädännön nojalla, jossa sallitaan oleskelu vastaanottavassa jäsenvaltiossa oleskeluluvan myöntämismenettelyn ajan. ( 38 ) Kuten Alankomaiden hallitus huomauttaa, tilapäisen oleskeluluvan myöntämisellä hakijalle pyritään ainoastaan varmistamaan, ettei asianomaisen tilanne heikkene kohtuuttomasti menettelyn ollessa vireillä ja erityisesti ettei ulkomaalaisia karkoteta jäsenvaltion alueelta ennen kuin lopullinen päätös on tehty. Vireillä olevan hakemuksen lykkäävää vaikutusta lukuun ottamatta tällaisten kansallisten säännösten ja määräysten soveltamisesta ei seuraa edellä mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettua kiistatonta ja pysyvää oleskeluoikeutta.
58.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: Direktiiviä 1999/44 on tulkittava siten, että siinä edellytetään, että jos kuluttaja vaatii tuomioistuimessa ainoastaan kaupan purkamista, mutta tämä ei ole sallittua, koska tavaran virhe on vähäinen, kansallisen tuomioistuimen on toteutettava asianmukainen toimenpide, jotta kuluttajalla on mahdollisuus vedota direktiivistä johtuviin oikeuksiinsa. Kansallisen oikeuden perusteella on ratkaistava, millä prosessuaalisella toimenpiteellä tämä voidaan saavuttaa. Siinä yhteydessä on otettava kuitenkin huomioon toisen asianosaisen puolustautumisoikeudet.
23.

EY 81 artiklaa (aiemmin ETY:n perustamissopimuksen 85 artiklaa, nyt SEUT 101 artiklaa) ( 18 ) koskevassa vakiintuneessa oikeuskäytännössä on tunnustettu, että emoyhtiö on tarvittaessa yhteisvastuussa tytäryhtiönsä kartellirikkomuksista silloinkin, kun ainoastaan tytäryhtiö on ollut suoraan sekaantunut kyseessä olevaan kartelliin. Tällaista yhteisvastuuta edellytetään erityisesti silloin, kun tytäryhtiö ei ole toiminut markkinoilla itsenäisesti vaan on noudattanut olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita eli on ollut emoyhtiön ratkaisevan vaikutusvallan piirissä. ( 19 ) Jos emoyhtiö omistaa tosiseikkojen tapahtuma-aikaan tytäryhtiönsä kokonaan tai lähes kokonaan, oletetaan lisäksi kumottavissa olevasti, että emoyhtiö käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa tytäryhtiön markkinakäyttäytymiseen ( 20 ) (ns. 100 prosentin olettama ( 21 ) tai Akzo Nobel -oikeuskäytäntö).
1.

Nyt käsiteltävä ennakkoratkaisupyyntö, jonka on esittänyt korkein hallinto-oikeus (Suomi), on esitetty asiassa, jonka asianosaisina ovat yhtäältä K, joka on Suomessa yleisesti verovelvollinen, ja toisaalta Suomen veroviranomaiset ja joka koskee sitä, että viimeksi mainitut eivät ole antaneet hänen vähentää tappiota, joka on aiheutunut vuonna 2004 Ranskassa sijaitsevan kiinteistön luovutuksesta, hänen Suomessa verotettavista pääomatuloistaan.
74.

Kuten edellä totesin, Saksan lainsäädännössä nimittäin edellytetään, että yhteisön lentoliikenteen harjoittajat, joilla on toisessa jäsenvaltiossa myönnetty liikennelupa, hakevat saapumislupaa. Kyseisen luvan saamiseksi on esitettävä niin sanottu ei käytettävissä ‑ilmoitus ja vakuutustodistus sekä muita täydentäviä tietoja. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää tästä, että seikat, jotka Saksan oikeuden mukaisesti on tarkastettava lupamenettelyn aikana, ovat seikkoja, joita Itävallan tasavalta on velvollinen valvomaan jatkuvasti. Esimerkiksi LuftVZO:n 95 §:n 1 momentin toisen virkkeen mukaisesti Saksan viranomaisille on esitettävä lentotoimintalupa, jotta ne voivat tarkastaa sen.
83.

Vaikka on totta, että anteeksiannettavan erehdyksen käsite koskee poikkeuksellisia tilanteita, eli esimerkiksi tilanteita, joissa asianomainen toimielin on toiminut tavalla, joka on omiaan yksinään tai ratkaisevassa määrin aiheuttamaan ymmärrettävän sekaannuksen vilpittömässä mielessä olevalle yksityiselle oikeussubjektille, joka noudattaa kaikkea sitä huolellisuutta, jota edellytetään tavanomaista harkitsevaisuutta noudattavalta toimijalta, ( 58 ) oikeuskäytännössä on kuitenkin täsmennetty, ( 59 ) ettei kyseistä käsitettä voida rajoittaa tähän yhteen ainoaan tapaukseen ja että anteeksiannettava erehdys voi johtua kaikentyyppisistä poikkeuksellisista olosuhteista. ( 60 )
79.

Ehdotan täten unionin tuomioistuimen vastaukseksi, ilman että on tarpeen tutkia enempää mahdollista omaisuudensuojan, oikeusvarmuuden periaatteen tai luottamuksensuojan periaatteen loukkausta, että asetuksen N:o 883/2004 87 artiklan 8 kohtaa on tulkittava siten, että sen tarkoituksena on myös säädellä väliaikaisesti tapauksia, joissa kokonaan työttömänä olevat epätyypilliset rajatyöntekijät ovat saaneet asetuksen N:o 1408/71 III osaston perusteella työttömyysetuudet viimeiseltä työskentelyvaltiolta, kun taas asetuksessa N:o 883/2004 yksinomaan asuinjäsenvaltio osoitetaan valtioksi, joka maksaa mainitut etuudet. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen velvollisuutena on tutkia, onko työelämään paluu johtanut pääasian kaltaisissa olosuhteissa niiden oikeuksien lakkauttamiseen, jotka ovat syntyneet työskentelyjaksoilta ennen asetuksen N:o 883/2004 voimaantuloa.
11.

Direktiivin 22 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Kulutukseen luovutetuista valmisteveron alaisista tuotteista maksetun valmisteveron voi tarvittaessa ja ansiotoimintaa harjoittavan elinkeinonharjoittajan pyynnöstä palauttaa sen jäsenvaltion veroviranomainen, jossa luovutus kulutukseen on tapahtunut, jos tuotteita ei ole tarkoitettu kulutettaviksi tässä jäsenvaltiossa. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin jättää palautuspyynnön täyttämättä, jollei se vastaa niiden asettamia oikeellisuusvaatimuksia.[ ( 5 )] 2. Sovellettaessa 1 kohtaa on noudatettava seuraavia määräyksiä: a) lähettäjän on ennen tavaroiden lähetystä esitettävä palautuspyyntö jäsenvaltionsa toimivaltaisille viranomaisille sekä osoitettava, että valmisteverot on maksettu. Toimivaltaiset viranomaiset eivät kuitenkaan saa evätä palautusta pelkästään sillä perusteella, että kyseisten viranomaisten laatimaa asiakirjaa, jolla osoitetaan alkuperäinen valmistevero maksetuksi, ei ole esitetty; b) edellä a alakohdassa tarkoitettujen tavaroiden on liikuttava III osaston säännösten mukaisesti; c) lähettäjän on esitettävä jäsenvaltionsa toimivaltaisille viranomaisille vastaanottajan asianmukaisesti täyttämä b alakohdassa[ ( 6 )] tarkoitetun asiakirjan palautettava kappale täydennettynä asiakirjalla, jolla osoitetaan valmisteverot kannetuiksi siinä jäsenvaltiossa, jossa kulutus tapahtuu, tai varustettuna seuraavilla merkinnöillä: — määräjäsenvaltion veroviranomaisten asianomaisen toimiston osoite, — ajankohta, jona tämä toimisto on vastaanottanut ilmoituksen, sekä ilmoituksen viite- tai rekisterinumero; d) jos valmisteveron alaiset tuotteet on luovutettu kulutukseen jäsenvaltiossa ja sitä varten varustettu kyseisen jäsenvaltion veromerkillä tai tunnistemerkillä, niistä veromerkit tai tunnistemerkit antaneen jäsenvaltion veroviranomaisille maksettu valmistevero voidaan palauttaa, jos merkit antaneen jäsenvaltion veroviranomaiset toteavat nämä merkit hävitetyiksi. 3. Edellä 7 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa lähtöjäsenvaltion on palautettava maksettu valmistevero ainoastaan, jos valmistevero on jo maksettu määräjäsenvaltiossa 7 artiklan 5 kohdassa säädettyä menettelyä noudattaen. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin jättää palautuspyynnön täyttämättä, jollei se vastaa niiden asettamia oikeellisuusvaatimuksia. 4. Edellä 10 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa lähtöjäsenvaltion on myyjän pyynnöstä palautettava tämän maksama valmistevero, jos myyjä on noudattanut 10 artiklan 3 kohdassa säädettyjä menettelyjä. Jäsenvaltiot voivat kuitenkin jättää palautuspyynnön täyttämättä, jollei se vastaa niiden asettamia oikeellisuusvaatimuksia. Jos myyjä on valtuutettu varastonpitäjä, jäsenvaltiot voivat säätää yksinkertaistetusta palautusmenettelystä. 5. Kunkin jäsenvaltion veroviranomaisten on määrättävä niistä valvontaa koskevista menettelyistä ja yksityiskohtaisista säännöistä, joita sovelletaan niiden omalla alueella tapahtuviin palautuksiin. Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että palautettavan valmisteveron määrä ei ole suurempi kuin tosiasiallisesti maksettu määrä.”
92.

Tästä on kuitenkin huomautettava, ettei kilpailijoiden yhdenmukainen käyttäytyminen yksinään riitä osoittamaan yhdenmukaistetun menettelytavan olemassaoloa, jos kyseiselle käytökselle on olemassa jokin muu todennäköinen selitys. Unionin tuomioistuin on näet yksiselitteisesti todennut seuraavaa: ”Näiden erilaisten seikkojen todistusarvosta päätettäessä on otettava huomioon, että yhdenmukaisen käyttäytymisen ei voida katsoa olevan todisteena yhteistoiminnasta, ellei yhteistoiminta ole ainoa todennäköinen selitys. On otettava huomioon, että vaikka [SEUT 101] artiklassa kielletään kaikenlaiset sopimukset, jotka ovat omiaan vääristämään kilpailua, siinä ei poisteta taloudellisten toimijoiden oikeutta mukauttaa toimintaansa järkevästi kilpailijoiden todettuun tai ennakoitavaan käyttäytymiseen.” ( 45 )
71.

Henkilöt, joiden on osoitettava, että he täyttävät direktiivin 2 artiklan c alakohdassa esitetyn pakolaisen määritelmän, ovat aiemmin eläneet suhteellisen tavallista elämää ilman ulkopuolista apua. Olosuhteet ovat kuitenkin tämän jälkeen kehittyneet sellaisiksi, että he ovat joutuneet pakenemaan kotimaastaan tai pysyvästä asuinmaastaan. Tapahtumat ovat saattaneet olla niin pahoja, että he ovat joutuneet tilanteeseen, joissa heillä on ollut ”perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi rodun, uskonnon, kansallisuuden, poliittisten mielipiteiden tai tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään kuulumisen vuoksi”. Jos näin on ja jos he ovat ”kykenemättömiä tai sellaisen pelon vuoksi haluttomia” palamaan sinne, heillä on oikeus pakolaisasemaan.
17.

Finanzamt väittää Revision-valituksessaan, että UStG:n 4 §:n 16 kohdan e alakohtaa on rikottu. Se vaatii, että Bundesfinanzhofin on kumottava alemman oikeusasteen päätös ja hylättävä kanne siltä osin kuin Finanzgericht on perustellut verovapautuksen myöntämistä ajanjakson 1.10.1993–31.12.1994 osalta UStG:n 4 §:n 16 kohdan e alakohdalla. Zimmermann vaatii, että Bundesfinanzhofin on hylättävä Revision-valitus.
—

Sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna 29.6.1998 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1606/98, 13 artiklan 2 kohdan b alakohtaa ja 14 c artiklan b alakohtaa, jotka ovat osa asetuksen II osastossa olevia sovellettavan lainsäädännön määrittämisessä käytettäviä pakottavia sääntöjä, on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että jäsenvaltio kohtelee ”kyseisessä jäsenvaltiossa verovelvollisen yhtiön hallinnoimista ulkomailta” samalla tavoin kuin toiminnan harjoittamista alueellaan, jos tällainen kohtelu ei vastaa kyseisen työntekijän objektiivista tilannetta ja jos toimintaa tosiasiallisesti harjoitetaan toisen jäsenvaltion alueella.
61.

Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on toimia pääasiassa seuraavasti. Sen on ensinnäkin määritettävä, ovatko kyseiset oikeushenkilöt tehneet puitepäätöksen 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun rikoksen. Sen on tässä yhteydessä otettava huomioon paitsi kansalliset säännöt laittoman teon luonteesta myös edellä 48 kohdassa esitetyt periaatteet. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on toiseksi varmistettava, voidaanko kyseisiä oikeushenkilöitä pitää 9 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina rikoksentekijöinä. Sen on käsitystään muodostaessaan otettava huomioon edellä 49 kohdassa esitetyt huomautukset. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kolmanneksi arvioitava, onko kyseinen oikeudenkäynti mainitussa artiklassa tarkoitettu rikosoikeudenkäynti. Tässä yhteydessä sen on otettava huomioon edellä 50 kohdassa esitetyt näkökohdat. Lisäksi sen on todettava, liittyykö pääasiaan poikkeuksellisia olosuhteita, jotka oikeuttavat 9 artiklan 1 kohdan toisessa osassa vahvistetun poikkeuksen soveltamisen. Jos ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tämän jälkeen toteaa, että pääasiaan sovelletaan yleissääntöä eikä poikkeusta, sen on arvioitava, onko kansallinen lainsäädäntö yleissäännön mukainen.
4.

Arvonlisäverolain 120 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1. – – 4) Tätä lukua sovellettaessa ’käytettyinä tavaroina’ pidetään muita kuin 1–3 momentissa [nämä momentit koskevat taide-, keräily- ja antiikkiesineitä, eikä niitä sovelleta nyt käsiteltävässä asiassa] tarkoitettua aineellista irtainta omaisuutta, joka soveltuu sellaisenaan tai kunnostuksen jälkeen käytettäväksi uudelleen ja joka ei ole jalometalli tai -kivi – – – – 4. Kun kyseessä on verovelvollinen, jonka liiketoimet koostuvat sellaisten käytettyjen tavaroiden taikka taide-, keräily- tai antiikkiesineiden luovutuksista, jotka verovelvollinen on aiemmin hankkinut harjoittamaansa toimintaa varten tai jotka se on maahantuonut jälleenmyyntiä varten, veron perusteena on voittomarginaali, jona on pidettävä erotusta tavaran ostajan maksettavaksi tulevan kokonaissumman ja verovelvollisen maksaman hinnan välillä, ilman veron osuutta. – – 10. Tämän pykälän 4 ja 5 momentti koskevat sellaisten käytettyjen tavaroiden sekä taide-, keräily- tai antiikkiesineiden luovutuksia, jotka verovelvollinen on hankkinut 1) luonnolliselta henkilöltä, oikeushenkilöltä tai organisatoriselta yksiköltä, joka ei ole oikeushenkilö, kun ne eivät ole verovelvollisia 15 §:n nojalla tai verovelvollisia arvonlisäverotuksessa 2) 15 §:ssä mainituilta verovelvollisilta, jos näiden tavaroiden luovutus oli 43 §:n 1 momentin 2 kohdan tai 113 §:n nojalla vapautettu verosta 3) verovelvollisilta, jos näiden tavaroiden luovutuksesta kannettiin vero 4 ja 5 momentin nojalla 4) arvonlisäverovelvollisilta, jos näiden tavaroiden luovutus oli 43 §:n 1 momentin 2 kohdan tai 113 §:n nojalla vapautettu verosta 5) arvonlisäverovelvollisilta, jos näiden tavaroiden luovutuksesta kannettiin arvonlisävero 4 ja 5 momentin periaatteiden nojalla ja jos ostajalla on asiakirjoja, jotka osoittavat yksiselitteisesti, että tavarat on hankittu näiden periaatteiden mukaisesti.”
37.

Ranskan tasavalta katsoo kuitenkin, että tästä toiminnosta vastaava elin DCF on toiminnallisesti riippumaton rautatieyrityksestä. Ranskan lainsäätäjä on perustanut SNCF:ään erillisen yksikön, joka on organisaatioltaan ja päätöksenteoltaan riippumaton. Tämän jäsenvaltion mukaan DCF:ää ei voida samaistaa SNCF:ään, koska se on toiminnallisesti riippumaton yksikkö.
116.

Esillä olevassa asiassa on todettava valituksenalaisen tuomion 50 kohdassa kerratuista perusteluista käyvän ilmi, että Kadi on saanut tiedon niistä erityisistä ja konkreettisista syistä, joiden vuoksi hänet oli pakotekomitean mielestä perusteltua merkitä luetteloon. Kadia vastaan esitetyt seikat eivät ole, kuten unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 174 kohdassa katsonut, ”epämääräisiä väitteitä” vaan riittävän tarkkoja, jotta asianomainen on niiden perusteella voinut kiistää ne henkilökohtaiset ja ammatilliset suhteet, joista häntä al-Qaidan ja sen rahoituksen yhteydessä syytetään. Tällaisia ovat muun muassa väitteet siitä, että Muwafaq-säätiö, jota Kadi on ollut perustamassa ja jonka johtajana hän on toiminut, on liittynyt al-Qaidaan, että Muwafaq-säätiö on osallistunut terroritoiminnan rahoitukseen, että Kadilla on ollut yhteyksiä Al-Ayadiin, jota syytetään yhteistyöstä Osama bin Ladeniin, ja että Kadin omistamat yhtiöt Albaniassa ovat saaneet käyttöpääomaa Osama bin Ladenilta.
62.

Kuten edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Sturgeon ym. annetussa tuomiossa on todettu, näin on sitäkin suuremmalla syyllä, koska lentoliikenteen harjoittajan ei tarvitse maksaa korvausta, jos se pystyy osoittamaan, että peruutus tai pitkäaikainen viivästyminen johtuu poikkeuksellisista olosuhteista, joita ei olisi voitu välttää, vaikka kaikki kohtuudella edellytettävät toimenpiteet olisi toteutettu – toisin sanoen olosuhteista, jotka eivät ole lentoliikenteen harjoittajan tosiasiallisesti hallittavissa. ( 29 ) On vielä todettava, että asetuksesta N:o 261/2004 johtuvat velvollisuudet eivät estä lentoliikenteen harjoittajia vaatimasta korvausta viivästymisen aiheuttaneelta muulta henkilöltä, kolmannet osapuolet mukaan luettuina, kuten asetuksen 13 artiklassa säädetään. ( 30 ) Oikeuskäytännössä on myös todettu, että sellaisille viivästyneen lennon matkustajille, jotka saapuvat lopulliseen määräpaikkaansa vähintään kolme tuntia aikataulun mukaista saapumisaikaa myöhemmin, maksettavaa korvausta voidaan alentaa mainitun asetuksen 7 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaisesti 50 prosentilla, kun viivästyminen sellaisen lennon osalta, joka ei kuulu 7 artiklan 2 kohdan a ja b alakohdan soveltamisalaan, on alle neljä tuntia. ( 31 ) Lentoliikenteen harjoittajille asetettu taloudellinen rasitus silloin, kun lento viivästyy yli kolme tuntia, voi siten olla nolla tai huomattavan vähäinen.
79.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Sozialgericht Würzburgin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: — Ensisijaisena ratkaisuehdotuksena ehdotan seuraavaa: Koska sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen (EY) N:o 883/2004 täytäntöönpanomenettelystä 16.9.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohtaa ei voida soveltaa ajallisesti pääasian oikeudenkäyntimenettelyyn eikä etenkään pääasian olosuhteisiin, ennakkoratkaisukysymykset jäävät vaille kohdetta. Niihin ei siten ole vastattava tällä perusteella. — Toissijaisesti siltä varalta, että katsotaan, että edellä mainittua asetusta voidaan soveltaa, ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti: Asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohta ei ole esteenä sille, että silloin kun lastenhoitokausia ei oteta huomioon sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004 II osaston nojalla toimivaltaisen jäsenvaltion lainsäädännön perusteella, sellaisen toisen jäsenvaltion laitos, jonka lainsäädäntöä sovelletaan asianomaiseen henkilöön toissijaisesti edellä mainitussa 44 artiklassa asetetuin edellytyksin, ei ota kyseistä kautta huomioon lastenhoitokautena, ikään kuin lasta olisi hoidettu sen alueella, jos tämän valtion lainsäädännössä huomioon ottamiselle asetetut edellytykset eivät täyty kyseessä olevassa tilanteessa. Se, että tällaiset kaudet otetaan huomioon lainsäädännössä mutta niitä ei oteta kyseessä olevassa tilanteessa konkreettisesti huomioon sen enempää pääsäännön mukaan toimivaltaisessa jäsenvaltiossa kuin tässä toisessa jäsenvaltiossa, ei sellaisenaan vaikuta asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan tulkintaan. — Vaihtoehtoisesti siltä varalta, että ennakkoratkaisukysymysten kohteena olevia Saksan oikeuden säännöksiä on asetuksen N:o 883/2004 II osasto ja asetuksen N:o 987/2009 44 artikla huomioon ottaen sovellettava pääasian kaltaiseen tilanteeseen, ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti: Kun jäsenvaltio on toimivaltainen asetuksen N:o 883/2004 II osaston nojalla tai kun asetuksen N:o 987/2009 44 artiklan 2 kohdan lopussa säädetty velvollisuus sitoo sitä, asetuksen N:o 883/2004 5 artikla velvoittaa jäsenvaltion tunnustamaan toisessa jäsenvaltiossa täyttyneille lastenhoitokausille ja siellä maksetuille maksuille oikeusvaikutukset samalla tavoin, kuin jos nämä tosiseikat tai tapahtumat olisivat sattuneet sen alueella.