YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)

10 päivänä kesäkuuta 2008

Asia T-282/03

Paul Ceuninck

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Henkilöstö – Virkamiehet – Nimitys – Neuvonantajan toimi OLAFissa – Hakemuksen hylkääminen – OLAFin pääjohtajan toimivalta – Avointa toimea koskevan ilmoituksen laillisuus – Palkkaluokkien A 4 ja A 5 virkamiesten nimittämistä koskevien sääntöjen rikkominen – Harkintavallan väärinkäyttö – Ilmeinen arviointivirhe

Aihe: Kanne, jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta vaaditaan yhtäältä kumoamaan avointa virkaa koskeva ilmoitus KOM/051/02 ja koko tämän ilmoituksen perusteella käyty valintamenettely ja toisaalta kumoamaan S:n nimittämistä koskeva päätös, jonka nimittävä viranomainen teki 13.9.2002, sekä kantajan hakemuksen hylkäämistä koskeva implisiittinen päätös.

Ratkaisu: Kanne hylätään. Paul Ceuninck ja komissio vastaavat kumpikin omista kuluistaan.





Tiivistelmä





1. Euroopan yhteisöt – Yhteisön toimielimet ja elimet – Toimivallan käyttö – Valtuutukset

(Henkilöstösääntöjen 2 artiklan 1 kohta)

2. Henkilöstö – Kanne – Kanneperusteet

3. Henkilöstö – Palvelukseen ottaminen – Ilmoitus avoimesta virasta – Hakemusten tutkiminen ilmoitettujen edellytysten kannalta – Hallinnon harkintavalta – Rajat – Avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa asetettujen edellytysten noudattaminen – Tuomioistuinvalvonta – Rajat

(Henkilöstösääntöjen 7 artiklan 1 kohta)





1. Euroopan petostentorjuntavirasto (OLAF) kuuluu komission hallinnolliseen rakenteeseen ja budjettiin, ja koska komissio on antanut OLAF:n pääjohtajalle nimittävän viranomaisen valtuudet, hän on toimivaltainen tekemään nimityspäätökset OLAF:ssä.

(ks. 22 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: asia C‑15/00, komissio v. EIP, 10.7.2003 (Kok., s. I‑7281, 106 kohta)

2. Harkintavallan väärinkäytön käsite merkitsee sitä, että hallintoviranomainen käyttää valtuuksiaan muuhun tarkoitukseen kuin siihen, jota varten valtuudet on sille annettu. Päätöstä rasittaa harkintavallan väärinkäyttö vain, jos täsmällisten, objektiivisten ja yhtäpitävien indisioiden perusteella on ilmeistä, että se on tehty muiden kuin ilmoitettujen päämäärien saavuttamiseksi. Ei siis riitä, että vedotaan tiettyihin tosiseikkoihin väitteiden tueksi, vaan lisäksi on esitettävä riittävän täsmällisiä, objektiivisia ja yhtäpitäviä todisteita, jotka tukevat näiden seikkojen todenmukaisuutta tai ainakin niiden todennäköisyyttä.

(ks. 48 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: asia C‑274/99 P, Connolly v. komissio, 6.3.2001 (Kok., s. I‑1611, 113 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomiistuin: asia T-111/99, Samper v. parlamentti, 5.7.2000 (Kok. H., s. I‑A‑135 ja II‑611, 64 kohta); asia T‑152/00, E v. komissio, 19.9.2001 (Kok. H., s. I‑A‑179 ja II‑813, 68 kohta); asia T‑103/01, Cwik v. komissio, 26.11.2002 (Kok. H., s. I‑A‑229 ja II‑1137, 18 ja 29 kohta)

3. Nimittävällä viranomaisella nimitysasioissa olevan laajan harkintavallan käyttö edellyttää, että se tutkii huolellisesti ja puolueettomasti hakemukset ja ottaa tunnollisesti huomioon avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa esitetyt vaatimukset, joten sen on hylättävä kaikki hakijat, jotka eivät vastaa näitä vaatimuksia. Avointa virkaa koskeva ilmoitus on oikeudellinen kehys, jonka kyseinen viranomainen asettaa itselleen ja jota sen on noudatettava tarkasti.

Jotta voitaisiin tarkastaa, että nimittävä viranomainen ei ole ylittänyt tämän oikeudellisen kehyksen rajoja, yhteisöjen tuomioistuinten tehtävänä on tutkia avointa virkaa koskevassa ilmoituksessa asetetut vaatimukset ja sen jälkeen selvittää, täyttääkö kyseisen viranomaisen avointa virkaa varten valitsema hakija todellisuudessa nämä vaatimukset, sekä lopuksi tutkia, että se ei ole tehnyt kantajan pätevyyden osalta ilmeistä arviointivirhettä, kun se on asettanut hänet jonkun toisen hakijan edelle. Tällaisen tutkimuksen on kuitenkin koskettava vain sitä, että se on pysytellyt kohtuullisissa rajoissa, kun otetaan huomioon seikat, joihin hallinto on arvioinnissaan nojautunut, sellaisessa menettelyssä, johon ei ole liittynyt sääntöjenvastaisuuksia, ja että se ei ole käyttänyt harkintavaltaansa ilmeisen virheellisesti tai muihin kuin niihin tarkoituksiin, joita varten se on sille myönnetty. Tuomioistuin ei voi näet korvata nimittävän viranomainen arviointia hakijoiden pätevyydestä omalla arvioinnillaan.

(ks. 65–67 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: asia C‑35/92 P, parlamentti v. Frederiksen, 18.3.1993 (Kok., s. I‑991, 15 ja 16 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑159/96, Wenk v. komissio, 12.5.1998 (Kok. H., s. I‑A‑193 ja II‑593, 64 ja 72 kohta); em. asia E v. komissio, tuomion 29 kohta; asia T-174/02, Wierne v. komissio, 14.10.2003 (Kok. H., s. I‑A‑241 ja II‑1165, 38 kohta; asia T‑137/03, Mancini v. komissio, 3.2.2005 (Kok. H., s. I‑A‑7 ja II‑27, 92 kohta); asia T‑370/03, Wunenburger v. komissio, 5.7.2005 (Kok. H., s. I‑A‑189 ja II‑853, 51 kohta) ja asia T-45/04, Tzirani v. komissio, 4.7.2006 (46, 48 ja 49 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa.