Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Mischo 24 päivänä syyskuuta 2002. - Peter Pflücke vastaan Bundesanstalt für Arbeit. - Ennakkoratkaisupyyntö: Sozialgericht Leipzig - Saksa. - Työntekijöiden suojelu - Työnantajan maksukyvyttömyys - Palkkasaatavan maksamista koskeva takuu - Kansallinen lainsäädäntö, jossa säädetään kahden kuukauden preklusiivisesta määräajasta maksuvaatimuksen esittämiselle sekä tämän määräajan palauttamista koskevasta mahdollisuudesta. - Asia C-125/01.



Oikeustapauskokoelma 2003 sivu I-09375



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1. EY:n perustamissopimuksen 100 artiklan (josta on tullut EY 94 artikla) nojalla työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä lokakuuta 1980 annetulla neuvoston direktiivillä 80/987/ETY (jäljempänä direktiivi) pyritään yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön (ks. mm. asia C-125/97, Regeling, tuomio 14.7.1998, Kok. 1998, s. I-4493, 3 kohta) mukaan turvaamaan työntekijöille vähimmäissuoja työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa.

2. Direktiivillä säädetyn yhdenmukaistamisen voimakkuus vaihtelee. Tietyiltä osin, esimerkiksi maksukyvyttömyyden määritelmän tai niiden työntekijäryhmien, jotka jäsenvaltiot voivat poikkeuksellisesti jättää direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, osalta direktiivi on erittäin täsmällinen. Muilta osin se on huomattavasti epätäsmällisempi. Sillä ei esimerkiksi vaikuteta siihen, miten kansallisessa lainsäädännössä määritellään käsitteitä "työntekijä", "työnantaja", "palkka", ja siinä annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus säätää, että palkkaturvaa ei sovelleta lakisääteisiin sosiaaliturvajärjestelmiin taikka täydentäviin lisäeläkejärjestelmiin.

3. Direktiivin tavoitteesta eli siinä perustettavaksi säädetylle palkkaturvaviranomaiselle asetetusta velvoitteesta asettua maksukyvyttömän työnantajan tilalle, jotta työntekijälle varmistettaisiin maksu palkkasaatavista, direktiivin 4 artiklassa säädetään, että vaikka jäsenvaltiot saavat rajoittaa palkkaturvajärjestelmien maksuvelvoitetta, siinä vahvistetaan vähimmäissuoritus, joka palkkaturvaviranomaisen on maksettava ja joka on määritelty yksilöimällä sen ajanjakson kesto, jonka ajalta työnantajalta suorittamatta jäänyt palkka on maksettava palkkaturvajärjestelmästä, tämän vaikuttamatta siihen, että jäsenvaltiot voivat asettaa enimmäismäärän työntekijöiden erääntyneistä saatavista olevalle vastuulle, jotta direktiivin sosiaaliset päämäärät ylittävien määrien maksamiselta vältytään.

4. Yhteisön lainsäätäjän kunnianhimon rajoitukset ilmenevät myös direktiivin 9 artiklasta, jonka mukaan "tällä direktiivillä ei rajoiteta jäsenvaltioiden oikeutta soveltaa tai antaa lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, jotka ovat työntekijöille edullisempia kuin tässä direktiivissä säädetään".

5. Siitä, miten palkkaturvaviranomaisten olisi hoidettava niille annettu tehtävä, direktiivi on vähäsanainen. Sen 5 artiklassa säädetään näet tältä osin ainoastaan seuraavaa:

"Jäsenvaltioiden on annettava yksityiskohtaiset säännökset palkkaturvajärjestelmien organisaatiosta, rahoituksesta ja toiminnasta erityisesti seuraavien periaatteiden mukaisesti:

a) järjestelmän käytössä olevat varat ovat työnantajan liikeomaisuudesta erillään, eikä maksukyvyttömyysmenettely koske niitä;

b) työnantajat osallistuvat rahoitukseen, jos viranomaiset eivät vastaa siitä kokonaan;

c) järjestelmän vastuuseen ei vaikuta se, onko velvollisuus osallistua rahoitukseen täytetty vai ei."

6. Tässä ei ole kuitenkaan mitään poikkeuksellista, kun muistetaan se, että EY:n perustamissopimuksen 189 artiklan kolmannen kohdan (josta on tullut EY 249 artiklan kolmas kohta) nojalla "direktiivi velvoittaa saavutettavaan tulokseen nähden jokaista jäsenvaltiota, jolle se on osoitettu, mutta jättää kansallisten viranomaisten valittavaksi muodon ja keinot".

7. Tässä tapauksessa yhteisön lainsäätäjä on valinnut nimenomaan tämän menettelytavan, koska direktiivissä määritetään tulos, joka on saavutettava, eli se, että maksukyvyttömän työnantajan tilalle tulee palkkaturvaviranomainen, joka varmistaa työntekijöille ennalta määritetyn vähimmäisturvan palkan saamiseen, mutta siinä annetaan jäsenvaltioille vapaus määrittää palkkaturvaviranomaisten organisaatiota, rahoitusta ja toimintaa koskevat yksityiskohtaiset säännökset tiettyjen direktiivin 5 artiklassa vahvistettujen periaatteiden mukaisesti.

8. Vaikka jäsenvaltioiden vapaaseen harkintaan jätetty alue vaikuttaa varsin laajalta, ne eivät kuitenkaan voi ylittää rajoja, jotka niille on asetettu ehdottomalla velvoitteella päästä säädettyyn tulokseen eli siihen, että direktiivin soveltamisalaan kuuluville työntekijöille säädetty vähimmäissuoritus on tosiasiallisesti myönnettävä.

9. Kaikki palkkaturvaviranomaisen organisaatioon tai toimintaan liittyvät yksityiskohtaiset säännökset, jotka ovat omiaan estämään tämän tuloksen saavuttamisen, jonka osalta jäsenvaltioilla ei ole minkäänlaista harkintavaltaa, ovat periaatetasolla kiellettyjä.

10. Näin ollen maksava viranomainen eli viranomainen, joka on vastuussa varojen asianmukaisesta hoitamisesta kaikille niille, joilta se kerää varansa, ei voi ottaa tehtäväänsä hoitaakseen antamatta täsmällisiä ja pakottavia sääntöjä, joita työntekijöiden, jotka haluavat vedota oikeuteensa saada siltä maksu, on oikeutensa menettämisen uhalla noudatettava.

11. Palkkaturvaviranomainen ei voi jättää antamatta kirjanpitoa koskevia sääntöjä eikä ottamatta käyttöön menettelyä, jonka mukaisesti maksupyynnöt on esitettävä, tai menettelyä, jonka mukaisesti niiden perusteltavuus tarkistetaan ja palkkaturvan saajille suoritetaan sen varoista korvaus, kun heidät on yksilöity ja heidän oikeuksiensa ulottuvuus vahvistettu.

12. On itsestään selvää, että jäsenvaltiot eivät saa käyttää niille annettua välttämätöntä sääntelymahdollisuutta siten, että ne antaisivat suoraan direktiivin säännösten vastaisia säännöksiä palkkaturvaoikeuden syntymisen, palkkaturvan saajien ja turvattavien määrien osalta.

13. Varsinainen ongelma siitä, ovatko palkkaturvaviranomaisen toimintaa sääntelevät menettelysäännöt yhteensopivia direktiivin vaatimusten kanssa, ilmenee sellaisten sääntöjen yhteydessä, jotka eivät ole millään tavoin suorassa ristiriidassa direktiivillä vahvistetun säännön kanssa, mutta joiden noudattamatta jättämisen seuraamuksena on palkkaturvan myöntämisen epääminen ja joiden vaikutuksesta työntekijältä, jolla direktiivin mukaan on oikeus vaatia vähimmäispalkkaturvaa, siten evätään tämä oikeus.

14. Tällöin on selvitettävä, onko kyseistä sääntöä pidettävä direktiivissä esitettyjen vaatimusten kannalta sallittuna, koska se vaikuttaa perustellulta palkkaturvaviranomaisen tehokkaan toiminnan tarpeiden kannalta ja kuuluu yhteisön lainsäätäjän jäsenvaltioille jättämään tämän toiminnan sääntelemistä koskevaan itsemääräämisoikeuteen, vai onko sillä sen sijaan katsottava rikottavan direktiiviä, koska siitä seuraa ilman hyväksyttävää syytä, että työntekijältä, jolle vähimmäispalkkaturva direktiivin mukaan kuuluisi, evätään se, jolloin kansallisen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta sitä.

15. Sozialgericht Leipzigin (Saksa) käsiteltävänä on tällainen ongelmanasettelu asiassa, jossa ovat vastakkain Pflücke ja Bundesanstalt für Arbeit (liittovaltion työvoimaviranomainen, jäljempänä Bundesanstalt), joka hoitaa Saksassa direktiivin mukaista palkkaturvajärjestelmää.

Pääasian kohteena oleva riita ja esitetyt ennakkoratkaisukysymykset

16. Pflücke työskenteli 30.6.1997 saakka, jolloin hänen irtisanomisaikansa päättyi, yrityksessä, joka lopetti toimintansa 31.12.1997 ja jota koskeva konkurssimenettely aloitettiin 2.1.1998.

17. Pflücke katsoo, että hänellä on oikeus vaatia entiseltä työnantajaltaan bruttomäärältään 3 502,80 Saksan markan (DEM) suuruista palkkaansa kesäkuulta 1997. Hän valvoi palkkasaatavansa 2.2.1998 konkurssiasiaa käsittelevässä tuomioistuimessa.

18. Kyseinen tuomioistuin hylkäsi ensin vaatimuksen, mutta hyväksyi sen lopulta Arbeitsgericht Münchenin (Saksa) vastaajan poissaollessa antaman tuomion perusteella, ensin osittain asianomaiselle osoitetussa 10.3.1999 päivätyssä todistuksessa ja sittemmin kokonaan 11.5.1999 päivätyssä kirjeessä.

19. Pflücke lähetti kyseisen todistuksen Bundesanstaltille 9.4.1999 ennen kuin hän vaati nimenomaisesti 9.6.1999 (tai 17.6.1999, sillä ennakkoratkaisupyyntö ei ole tältä osin aivan selvä) korvausta konkurssin vuoksi maksamatta jääneestä palkkasaatavasta Arbeitsförderungsgesetzin (työelämän suhteiden edistämisestä annettu laki) 141 b §:n nojalla. Kyseisen säännöksen sanamuoto on seuraava:

"1. Työntekijällä on oikeus saada konkurssitapauksessa palkkaturvakorvaus, jos hänellä konkurssimenettelyn alkaessa on vielä työnantajansa omaisuuteen kohdistuvia palkkasaatavia konkurssimenettelyä edeltäviltä työsuhteen kolmelta viimeiseltä kuukaudelta."

20. Tämä vaatimus hylättiin 14.7.1999 tehdyllä päätöksellä.

21. Bundesanstalt vetosi hylkäämispäätöksensä tueksi siihen, että hän oli menettänyt oikeutensa prekluusion vuoksi. Se nojautui tältä osin Arbeitsförderungsgesetzin 141 e §:ään, jonka 1 momentissa säädetään seuraavaa:

"Toimivaltainen työvoimaviranomainen maksaa palkkaturvakorvauksen hakemuksesta. Hakemus on jätettävä kahden kuukauden määräajassa konkurssimenettelyn alkamisesta. Palkkaturvakorvaus myönnetään kuitenkin myös silloin, jos työntekijä on ylittänyt määräajan sellaisista syistä, joista hän ei ole vastuussa, sillä edellytyksellä, että hän esittää tätä koskevan vaatimuksen kahden kuukauden kuluessa esteen poistumisesta. Työntekijä on vastuussa määräajan noudattamatta jättämisestä, ellei hän ole osoittanut tarpeellista huolellisuutta oikeuksiensa valvomiseen."

22. Tästä sanamuodosta Bundesanstalt päättelee, että preklusiivista määräaikaa oli pidennettävä tammikuun 3. päivästä maaliskuun 2. päivään 1998. Pflücken hakemus oli näin ollen jätetty huomattavasti määräajan päättymisen jälkeen, eikä määräajan pidentäminen ollut mahdollista, koska konkurssiasiaa käsittelevälle tuomioistuimelle helmikuussa 1998 esitetystä palkkavaatimuksesta ilmeni, että Pflücke oli tuolloin täysin tietoinen entisen työnantajansa maksukyvyttömyydestä.

23. Sozialgericht, jonka on annettava ratkaisu Pflücken hakiessa muutosta kyseisestä hylkäämispäätöksestä tehdyn valituksen hylkäävään päätökseen, pohtii sitä, merkitseekö Arbeitsförderungsgesetzin 141 e §:n soveltaminen tilanteessa, jossa direktiivissä ei säädetä mitään jäsenvaltioiden mahdollisuudesta säätää vanhentumisajasta, sitä, että Pflückeltä evätään vähimmäissuoja, johon hänellä direktiivin mukaan olisi oikeus, ja onko Sozialgerichtin siinä tapauksessa oltava soveltamatta tätä kansallista oikeussääntöä.

24. Tästä syystä Sozialgericht on välipäätöksellä, joka on kirjattu yhteisöjen tuomioistuimen rekisteriin 19.3.2001 numerolla C-125/01, esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:

"1) Onko preklusiivinen määräaika, jonka noudattaminen on edellytyksenä maksamattomien palkkasaatavien suorittamiselle palkkaturvajärjestelmistä, yhteensoveltuva työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä lokakuuta 1980 annetun neuvoston direktiivin 80/987/ETY 9 artiklan kanssa?

2) Onko yhteisöjen tuomioistuin samalla kannalla kuin asiaa käsittelevä jaosto, joka katsoo, ettei tällainen määräaika ole direktiivin 80/987/ETY 9 artiklassa tarkoitetulla tavalla työntekijöille edullisempi oikeusnormi?

3) Onko asiaa käsittelevä jaosto velvollinen olemaan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaisesti soveltamatta preklusiivista määräaikaa koskevaa säännöstä?"

25. Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet Saksan, Tanskan ja Suomen hallitukset sekä komissio.

26. Ennen kuin pohdin vastauksia, jotka näihin kysymyksiin olisi annettava, on todettava komission tavoin, että direktiivin 9 artikla, johon kahdessa ensimmäisessä kysymyksessä viitataan, ei ole asian kannalta merkityksellinen. On selvää, ettei sellaisen preklusiivisen määräajan käyttöön ottamista, johon voidaan vedota palkkaturvaviranomaiselta suoritusta pyytävää työntekijää vastaan, voida pitää työntekijöille edullisempana kuin direktiivin säännöksiä. Kansallisen tuomioistuimen ennakkoratkaisupyynnössä esittämien perustelujen valossa varsinainen kysymys koskee sitä, saattoiko Saksan lainsäätäjä ottaa käyttöön preklusiivisen määräajan rikkomatta kieltoa, jonka mukaan direktiivin soveltamisalaan kuuluvalta työntekijältä ei saa evätä direktiivillä hänelle taattua vähimmäissuojaa, kun direktiivissä ei säädetä mitään tällaisesta mahdollisuudesta.

27. Tästä syystä noudatan epäröimättä komission ehdotusta, jonka mukaan kaksi ensimmäistä kysymystä pitäisi yhdistää ja muotoilla uudelleen.

28. Kansallisen tuomioistuimen kysymyksiä parhaiten vastaava sanamuoto olisi uudelleenmuotoiltuna mielestäni seuraava: onko direktiiviä tulkittava siten, että Arbeitsförderungsgesetzin 141 e §:n 1 momentin kaltainen direktiivin soveltamisalaan kuuluviin oikeuksiin vetoamista koskeva preklusiivinen määräaika on ristiriidassa sen kanssa?

Kaksi ensimmäistä kysymystä

29. Kuten komissio toteaa huomautuksissaan, joita suureksi osaksi lainaan, koska ne vaikuttavat mielestäni siinä mielessä täsmällisiltä ja tyhjentäviltä, että niissä ei jätetä käsittelemättä mitään Sozialgerichtin esittämässä kysymyksessä esiin tullutta ongelma-aluetta, näihin kysymyksiin vastattaessa on heti aluksi hylättävä väite, jonka mukaan jo se seikka, että direktiivissä ei mainita mitään preklusiivisen määräajan asettamisesta, johtaisi siihen, että olisi katsottava, että tällainen määräaika ei olisi hyväksyttävissä.

30. Kuten olen edellä todennut, silloin kun kyseessä on direktiivi, jäsenvaltioilla on näet ensinnäkin jo määritelmän mukaisesti oikeus valita keinot säädetyn tuloksen saavuttamiseksi. Sellaisen menettelyn käyttöön ottaminen, jota on noudatettava maksun saamiseksi maksamattomista palkoista vastaavalta palkkaturvaviranomaiselta, kuuluu varmasti näihin keinoihin.

31. Tällaisen menettelyn käyttöön ottaminen on lisäksi välttämätöntä, sillä ilman sitä olisi vaikea konkretisoida direktiivillä myönnettyä palkkaturvaa.

32. Toisaalta direktiivin 5 artikla (ks. edellä 5 kohta) on tarvittaessa riittävä oikeudellinen perusta sille, että jäsenvaltiot voivat antaa menettelysääntöjä, joita palkkaturvan vaatimiseen oikeutettujen työntekijöiden on noudattava.

33. Ei voida myöskään katsoa, kuten ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin ilmeisesti arvioi, että preklusiivisen määräajan asettaminen olisi sinänsä ristiriidassa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä korostetun yhteisön lainsäätäjän tahdon - työntekijöiden vähimmäissuojan turvaaminen työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa - kanssa, koska se johtaa väistämättä siihen, että tietyt työntekijät eivät todellisuudessa saa direktiivissä tarkoitettua palkkaturvaa jätettyään määräajan noudattamatta.

34. Vähimmäispalkkaturva tarkoittaa näet sitä määrää, jota työntekijä voi vaatia, eikä sitä voida pitää ehdottomana oikeutena saada korvausta. Direktiivin 10 artikla, jonka nojalla jäsenvaltiot saavat toteuttaa väärinkäytösten estämiseksi tarvittavia toimenpiteitä, on tästä osoituksena.

35. Näiden välttämättömien selvennysten jälkeen muistutan aluksi Tanskan hallituksen ja komission tavoin, että yhteisöjen tuomioistuin on asiassa 33/76, Rewe, 16.12.1976 antamassaan tuomiossa (Kok. 1976, s. 1989, Kok. Ep. III, s. 271, 5 kohta) todennut seuraavaa:

"Asiaa koskevan yhteisön sääntelyn puuttuessa kunkin jäsenvaltion sisäisessä oikeusjärjestyksessä on määritettävä toimivaltaiset tuomioistuimet ja annettava menettelysäännöt niitä oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan yhteisön oikeuden välittömään oikeusvaikutukseen perustuvat yksityisten oikeudet. Kyseiset menettelysäännöt eivät kuitenkaan saa olla epäedullisempia kuin vastaavaa kansallista oikeussuojakeinoa koskevat säännöt.

- -

Asia olisi toisin ainoastaan, jos kyseiset menettelysäännöt ja määräajat johtaisivat siihen, että olisi käytännössä mahdotonta käyttää oikeuksia, joita kansallisten tuomioistuinten on suojattava."

36. Tämä edellä mainitussa asiassa Rewe annetussa tuomiossa tunnustettu mahdollisuus, jota on tavanomaisesti luonnehdittu prosessiautonomiaksi, kattaa väistämättä sellaisten määräaikojen vahvistamisen, joita sellaisen henkilön on noudatettava, joka haluaa vedota kansallisissa viranomaisissa yhteisön oikeuteen perustuviin oikeuksiinsa.

37. Tämä on vahvistettu myös yhdistetyissä asioissa C-52/99 ja C-53/99, Camarotto ja Vignone, 22.2.2001 annetussa tuomiossa (Kok. 2001, s. I-1395, 28 kohta), jossa on todettu seuraavaa:

"Yhteisöjen tuomioistuin on vakiintuneessa oikeuskäytännössään todennut, että yhteisön oikeuden mukaista on se, että oikeussuojakeinojen käyttämiselle asetetaan kohtuulliset määräajat, joilla edistetään oikeusvarmuutta (ks. asia 33/76, Rewe, tuomio 16.12.1976, Kok. 1976, s. 1989, 5 kohta; Kok. Ep. VII, s. 373; asia 45/76, Comet, tuomio 16.12.1976, Kok. 1976, s. 2043, 17 ja 18 kohta ja asia 61/79, Denkavit italiana, tuomio 27.3.1980, Kok. 1980, s. 1205, 23 kohta; Kok. Ep. V, s. 149)."

38. Tämä preklusiivisten määräaikojen vahvistamisen periaatteellinen hyväksyminen ei kuitenkaan vaikuta mitenkään senkaltaisen erityisen määräajan hyväksyttävyyteen, jota kansallisen tuomioistuimen kysymys koskee.

39. Jotta voitaisiin katsoa sen olevan hyväksyttävissä, on näet varmistettava, että yhteisön oikeudessa asetettuja vaatimuksia on noudatettu, sellaisena kuin ne on ilmaistu yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä.

40. On siis aluksi tutkittava, onko asianomaiselle määräajalle todellisia syitä. Tältä osin on kiistatonta, että on ilman muuta toivottavaa, että palkkaturvaviranomainen ratkaisee nopeasti yrityksen maksukyvyttömyydestä aiheutuneita maksamattomia palkkasaatavia koskevat ongelmat.

41. Puhumattakaan siitä, että nopeus on ymmärrettävästi asianomaisten työntekijöiden intressien mukaista, on lisäksi myönnettävä, että kuukausia tai vuosia maksukyvyttömyyden toteamisen jälkeen esitetty maksuvaatimus aiheuttaa useimmissa tapauksissa hankalia ongelmia palkkaturvaviranomaiselle.

42. Kuten Saksan, Tanskan ja Suomen hallitukset esittävät, yrityksen maksukyvyttömyyteen liittyy usein sen muistin häviäminen siinä mielessä, että sen henkilöstö hajaantuu ja sen arkistojen säilyttäminen on sattumanvaraista, joten saattaa osoittautua erittäin vaikeaksi todeta, onko suoritettavia palkkasaatavia todellisuudessa olemassa, mistä aiheutuu se vaara, että esitetään väärinkäytöksiin perustuvia vaatimuksia, joita vastaan direktiivin 10 artiklassa annetaan siis jäsenvaltioille oikeus suojautua.

43. Voidaan siis katsoa, että itse palkkaturvajärjestelmän tehokkuus ja oikeusvarmuus saattaisivat vaarantua, mikäli vaatimuksia esitettäisiin määräajan jälkeen.

44. Mutta kuten nämä samat hallitukset huomauttavat, preklusiivisen määräajan vahvistaminen on erityisen välttämätöntä palkkaturvaviranomaisen rahoituksen kannalta.

45. Koska näet palkkaturvaviranomaiselle siirtyvät niiden työntekijöiden oikeudet, joille se on maksanut korvauksen, on itsestään selvää, että jotta se voisi vedota menestyksellä saatavaansa, sen on noudatettava määräaikoja, joita velkojille on asetettu saatavien valvomista varten konkurssitapauksissa.

46. Velvoite suorittaa maksamatta jääneitä palkkoja sellaisten hakemusten perusteella, jotka on jätetty sille niin myöhään, että se itse ei enää kykene sille siirtyneiden oikeuksien perusteella valvomaan saataviaan konkurssipesästä, johtaisi siihen, että yksi sen rahoituslähteistä ehtyisi.

47. Selvennän asiaa hieman. On selvää, että nimenomaan sen vuoksi, että palkkaturvaviranomaisen on paikattava maksukyvyttömien yritysten puuttuvia suorituksia, sillä ei varmastikaan ole takeita siitä, että se saisi perityksi yhdeltä taholta sen, minkä se on suorittanut toiselle, ja että se näin ollen tarvitsee välttämättä muita rahoituslähteitä, ovatpa ne sitten työnantaja- ja palkansaajasuorituksia tai yhteiskunnan varoja.

48. Niin riittämätöntä kuin rahoitus siirtyneiden saatavien perimisen kautta saattaakin olla, tätä rahoitusta ei kuitenkaan saa vaarantaa sillä seurauksella, että muiden rahoituslähteiden maksuosuus kasvaa.

49. Tämän rahoituslähteen osuuden on mielestäni päinvastoin oltava mahdollisimman suuri, ja tältä osin preklusiivinen määräaika on lähes välttämätön ja joka tapauksessa perusteltu.

50. Sen pituuden osalta vaikuttaa siltä, että kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on selvittää, onko se kohtuullinen, kun otetaan huomioon tämä palkkaturvaviranomaisen itsensä tarve noudattaa määräaikaa, joka on asetettu saatavien esittämiselle konkurssiasioita käsittelevässä tuomioistuimessa, joskin komission mukaan tilanne on todellakin tällainen Saksassa.

51. Pohdin tämän jälkeen sitä, onko Arbeitsförderungsgesetzin 141 e §:n 1 momentissa asetettu määräaika siinä mielessä realistinen, että sillä ei todellisuudessa tehdä työntekijöille käytännössä mahdottomaksi käyttää heille direktiivissä annettuja oikeuksia.

52. Tältä osin Arbeitsförderungsgesetzin 141 e §:n 1 momenttia lukiessa ilmenee, että Saksan oikeus ei ole liiallisen ankara.

53. Preklusiivinen määräaika ei näet ala kulua sellaisen työntekijän osalta, joka ei ole jättänyt hakemusta esteen vuoksi eli jonka toimimattomuus johtuu syistä, joista hän ei ole vastuussa.

54. On siis oletettava, että työntekijä, joka Pflücken tavoin on lähtenyt yrityksestä ennen kuin tämä on lopettanut toimintansa ja joka ei ole välttämättä tietoinen sen konkurssista, ei automaattisesti menetä oikeuttaan, jos hän ei ole esittänyt vaatimustaan kahden kuukauden kuluessa konkurssimenettelyn alkamisesta.

55. Komissio on lisäksi todennut, että hakemuksen jättämiselle ei Saksan oikeudessa aseteta mitään ankaria muotovaatimuksia ja että se voidaan jättää varotoimena, mikäli työntekijällä ei ole välittömästi käytettävissään kaikkia hänen asiansa käsittelemiseen tarvittavia todisteita ja asiakirjoja, mikä oli tilanne Pflücken osalta, koska hänen palkkasaatavansa oli riitautettu tuomioistuimessa. On kuitenkin jälleen kansallisen tuomioistuimen tehtävänä suorittaa tarvittavat selvitykset.

56. Mikäli siis preklusiivisen määräajan käyttöön ottaminen johtuu perustelluista syistä eikä direktiivillä annetun korvauksensaantioikeuden käyttämistä tehdä sillä käytännössä mahdottomaksi, on yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön perustuvien vaatimusten vuoksi käsiteltävä sitä, onko se suhteellisuusperiaatteen mukainen.

57. Täyttääkö oikeuden menettäminen seuraamuksena, joka aiheutuu työntekijälle, joka olisi kyennyt esittämään maksuvaatimuksen kahden kuukauden määräajassa maksukyvyttömyyden toteamisesta mutta ei ole menetellyt näin, suhteellisuusperiaatteen vaatimukset?

58. Kun punnitaan keskenään edellä mainittua sekä oikeusvarmuuden, palkkaturvaviranomaisen toiminnan tehokkuuden että sen resurssien säästämisen kannalta ensisijaista intressiä eli sitä, että viranomaisella on käytettävissään mahdollisimman nopeasti kaikki työnantajan maksukyvyttömyyteen liittyvät korvausvaatimukset, ja sitä vahinkoa, joka aiheutuu työntekijälle, joka ei ole huolehtinut vaatimuksensa esittämisestä kahden kuukauden kuluessa, olen komission kanssa yhtä mieltä siitä, että on myönnettävä, että kun otetaan huomioon Arbeitsförderungsgesetzin 141 e §:n 1 momentin sanamuodon sisältö, kahden kuukauden määräajan vahvistaminen ei ole suhteetonta, sillä niin olennaisen asian kuin omaa tehtyä työtä koskevan palkkaturvan saajalta voidaan varmasti perustellusti odottaa jonkin asteista huolellisuutta.

59. Kuten komissiokin huomauttaa, Pflücken tilanne on tosin hieman erityislaatuinen, koska vaikka hän ei ole kääntynyt palkkaturvaviranomaisen puoleen säädetyssä määräajassa, hän on varotoimena valvonut saatavansa suoraan konkurssimenettelyssä, eikä häntä näin ollen voida arvostella siitä, että hän olisi selvästi laiminlyönyt velvoitteensa valvoa intressejään.

60. Kuten komissio kuitenkin niin ikään huomauttaa, se, että konkurssiasiaa käsittelevälle tuomioistuimelle ilmoitetaan palkkasaatavan olemassaolosta, ei sellaisenaan poista vaatimuksia, jotka palkkaturvaviranomaiselle asetetaan sen tehtävän tehokkaaksi suorittamiseksi, vaikka saatavaa konkurssipesästä ei olekaan menetetty. On helppoa kuvitella kaikki vaikeudet, jopa kaaos, johon tämä viranomainen joutuisi, mikäli työntekijä voisi valita, esittääkö hän vaatimuksen konkurssipesälle vai esittääkö hän sen viranomaiselle, jolta hän odottaa saavansa maksamattomat palkat.

61. Tästä syystä ei ole mielestäni liian muotosidonnaista edellyttää vaatimuksen esittämistä suoraan palkkaturvaviranomaiselle säädetyssä määräajassa.

62. On vielä viimeinen edellytys, joka preklusiivisen määräajan käyttöönoton on täytettävä, jotta se olisi yhteisön oikeuden kannalta hyväksyttävissä, eli se, että se ei ole ankarampi kuin määräajat, joita on noudatettava vedottaessa puhtaasti kansalliseen oikeuteen perustuviin oikeuksiin.

63. Arvioin komission tavoin, että vertailu on suoritettava niihin määräaikoihin nähden, jotka koskevat vastaavia kansalliselle oikeusjärjestykselle ominaisia sosiaaliturvajärjestelmiä.

64. Komissio on suorittanut tämän vertailun ja katsoo, ettei voida todeta, että direktiivissä säädettyä suoritusta kohdeltaisiin epäedullisemmin määräajan pituuden osalta eikä myöskään sen noudattamatta jättämisestä määrätyn seuraamuksen osalta.

65. Tältäkin osin kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin tehtävä tarvittavat selvitykset, mitä komissiokaan ei kiistä.

66. Edellä esitetyn perusteella kansallisen tuomioistuimen ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiiviä on tulkittava siten, että Arbeitsförderungsgesetzin 141 e §:n 1 momentissa säädetyn kaltaisen preklusiivisen määräajan soveltaminen niiden oikeuksien käyttämiseen, joita siinä annetaan työntekijöille heidän työnantajansa maksukyvyttömyyden varalta, ei ole direktiivin vastaista, mikäli tämän määräajan noudattamista koskeva vaatimus ei tee kyseisten oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai liian vaikeaksi, mikäli kyseinen määräaika ei ole epäedullisempi kuin määräajat, joita sovelletaan kansalliseen oikeuteen perustuviin vastaaviin vaatimuksiin, ja mikäli tämä määräaika ei ole suhteellisuusperiaatteen vastainen, ja että kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on suorittaa tarvittavat selvitykset kansalliseen oikeuteen perustuvien tietojen ja kaikkien nyt käsiteltävään asiaan liittyvien seikkojen perusteella.

Kolmas kysymys

67. Kansallisen tuomioistuimen kolmanteen kysymykseen vastaaminen ei kestä kauan, koska vastaus on ilmeinen.

68. Mikäli kansallinen tuomioistuin näet toteaisi, että Arbeitsförderungsgesetzin 141 e §:n 1 momentin mukaista preklusiivista määräaikaa ei voida direktiivin perusteella hyväksyä, sen pitäisi yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön, joka on saanut alkunsa asiassa 106/77, Simmenthal, 9.3.1978 annetusta tuomiosta (Kok. 1978, s. 629, Kok. Ep. IV, s. 73) ja asiassa C-91/92, Faccini Dori, 14.7.1994 annetusta tuomiosta (Kok. 1994, s. I-3325, Kok. Ep. XVI, s. I-1), perusteella pyrkiä korjaamaan todettu yhteensopimattomuus kansallisen oikeuden tulkinnalla, ja mikäli tämä osoittautuu mahdottomaksi, kerta kaikkiaan jättää soveltamatta kansallista oikeussääntöä, joka on esteenä yhteisön lainsäädännössä myönnetyn oikeuden käyttämiselle.

69. Tähän kysymykseen on siten vastattava, että kansallisen tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta kansallista oikeussääntöä, joka ei ole yhteisön oikeussääntöjen mukainen ja jota ei voida tulkinnalla saattaa sen mukaiseksi.

Ratkaisuehdotus

70. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaisi Sozialgericht Leipzigin kysymyksiin seuraavasti:

- Työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20 päivänä lokakuuta 1980 annettua neuvoston direktiiviä 80/987/ETY on tulkittava siten, että Arbeitsförderungsgesetzin (työelämän suhteiden edistämisestä annettu Saksan laki) 141 e §:n 1 momentissa säädetyn kaltaisen preklusiivisen määräajan soveltaminen niiden oikeuksien käyttämiseen, joita siinä annetaan työntekijöille heidän työnantajansa maksukyvyttömyyden varalta, ei ole direktiivin vastaista, mikäli tämän määräajan noudattamista koskeva vaatimus ei tee kyseisten oikeuksien käyttämistä käytännössä mahdottomaksi tai liian vaikeaksi, mikäli kyseinen määräaika ei ole epäedullisempi kuin määräajat, joita sovelletaan kansalliseen oikeuteen perustuviin vastaaviin vaatimuksiin, ja mikäli tämä määräaika ei ole suhteellisuusperiaatteen vastainen. Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on suorittaa tarvittavat selvitykset kansalliseen oikeuteen perustuvien tietojen ja kaikkien nyt käsiteltävään asiaan liittyvien seikkojen perusteella.

- Kansallisella tuomioistuimen on jätettävä soveltamatta kansallista oikeussääntöä, joka ei ole yhteisön oikeussääntöjen mukainen ja jota ei voida tulkinnalla saattaa sen mukaiseksi.