Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (neljäs jaosto) tuomio 9 päivänä heinäkuuta 2003. - Archer Daniels Midland Company ja Archer Daniels Midland Ingredients Ltd vastaan Euroopan yhteisöjen komissio. - Kilpailu - Kartelli tai muu yhteisjärjestely - Lysiini - Sakkojen laskennasta annetut suuntaviivat - Sovellettavuus - Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus ja kesto - Liikevaihto - Raskauttavat olosuhteet - Lieventävät olosuhteet - Yhteistyö hallinnollisen menettelyn aikana - Seuraamusten päällekkäisyys. - Asia T-224/00.



Oikeustapauskokoelma 2003 sivu II-02597



Tiivistelmä

Asianosaiset

Tuomion perustelut

Päätökset oikeudenkäyntikuluista

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

1. Oikeudenkäyntimenettely - Kannekirjelmä - Muotovaatimukset - Yhteenveto kanneperusteista

(Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 19 artiklan 1 kohta; ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohta)

2. Yhteisön oikeus - Yleiset oikeusperiaatteet - Kielto soveltaa rikoslainsäädäntöä taannehtivasti - Soveltamisala - Kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi määrättyjen sakkojen kuuluminen tämän kiellon soveltamisalaan - Kieltoa ei ole rikottu sen vuoksi, että sakkojen laskennasta annettuja suuntaviivoja on sovellettu ennen niiden käyttöön ottamista tapahtuneeseen rikkomiseen

(Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

3. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Komission harkintavalta - Mahdollisuus korottaa sakkojen tasoa niiden varoittavan vaikutuksen vahvistamiseksi

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

4. Yhteisön oikeus - Periaatteet - Luottamuksensuoja - Edellytykset - Suojaa sitä vastaan, että komissio käyttää toimivaltaansa korottaa kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen tasoa, ei ole

(Neuvoston asetus N:o 17)

5. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Yhteisön oikeuden mukaiset seuraamukset ja jäsenvaltiossa tai kolmannessa valtiossa kansallisen kilpailulainsäädännön rikkomisesta määrätyt seuraamukset - Ne bis in idem -periaatetta ei ole loukattu - Päällekkäisyys - Hyväksyttävyys - Komission velvollisuus ottaa huomioon sakkojen määrää määrittäessään samojen tosiseikkojen perusteella jäsenvaltiossa määrätty seuraamus - Velvollisuutta ei ole, jos seuraamus on määrätty kolmannessa valtiossa

(Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

6. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet - Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus ja kesto - Mahdollisuus korottaa sakkojen tasoa niiden varoittavan vaikutuksen vahvistamiseksi

(EY 81 ja EY 82 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

7. Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Hintojen vahvistaminen - Kilpailusääntöjen rikkominen, jota voidaan pitää erittäin vakavana, vaikka vahvistettu hinta onkin vain viitteellinen

(EY 81 artikla)

8. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet - Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus - Hintojen vahvistaminen - Komission velvollisuus tukeutua, kun se arvioi kilpailusääntöjen rikkomisen vaikutuksia, kilpailutilanteeseen, joka olisi vallinnut ilman kilpailusääntöjen rikkomista

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

9. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet - Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus - Kilpailusääntöjen rikkomisen kokonaisuuden vaikutusten huomioon ottaminen siitä tosiasiallisesta käyttäytymisestä huolimatta, jonka yritys väittää omaksuneensa

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

10. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Sakkojen suuruuden määrittäminen - Komission antamat suuntaviivat - Komission velvollisuus noudattaa suuntaviivoja

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

11. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet - Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus - Kyseessä olevan yrityksen kokonaisliikevaihdon ja kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevien tavaroiden myynnistä saadun liikevaihdon huomioon ottaminen - Rajat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

12. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet - Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus - Arviointi, joka koskee todellista mahdollisuutta aiheuttaa vahinkoa markkinoilla, joihin on vaikutettu - Kyseessä olevan yrityksen markkinaosuuksien merkityksellisyys

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

13. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet - Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus - Kunkin yrityksen kilpailusääntöjä rikkovan toiminnan todellisen kilpailunvaikutuksen arviointi - Kilpailunrajoituksen kohteena olevista tavaroista saadun liikevaihdon merkityksellisyys

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

14. Kumoamiskanne - Kanneperusteet - Sellaisten tosiseikkojen paikkansapitävyyden kiistäminen, jotka on otettu huomioon päätöksessä, jossa asetetaan seuraamus kilpailusääntöjen rikkomisesta - Tutkittavaksi ottaminen - Edellytys - Tätä paikkansapitävyyttä ei ole myönnetty hallinnollisessa menettelyssä

(EY 230 artikla)

15. Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Yritysten väliset sopimukset - Käsite - Markkinakäyttäytymistä koskeva yhteinen tahto

(EY 81 artiklan 1 kohta)

16. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet - Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus - Kunkin kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneen yrityksen osuus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

17. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet - Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus - Lieventävät asianhaarat - Sopimuksen soveltamatta jättäminen käytännössä - Kunkin yrityksen omaan toimintaan perustuva arviointi

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

18. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet - Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus - Lieventävät asianhaarat - Kilpailusääntöjen noudattamisohjelman käyttöön ottaminen yhteisön kilpailusääntöihin mukautumiseksi - Tämän ohjelman huomioon ottaminen ei ole pakollista

(EY 81 artiklan 1 kohdan a ja b kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

19. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet - Sakon määrän alentaminen vastineena yhteistyölle - Edellytykset - Yrityksen toimittamat tiedot, jotka koskevat tosiseikkoja, joita voidaan ottaa huomioon määrättäessä yritykselle seuraamuksia

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

20. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet - Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus - Lieventävät asianhaarat - Sakon määrän alentaminen vastineena yhteistyölle, jonka avulla voidaan määrittää toisen yrityksen osallistumisaste

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

21. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Komission tarkastusvaltuudet - Sen yleisen periaatteen noudattaminen, jolla annetaan suojaa julkisen vallan mielivaltaisia tai suhteettomia toimenpiteitä vastaan - Salaisten audiovisuaalisten tallenteiden tai äänitallenteiden käyttämisen tai tekemisen mahdottomuus

(Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artikla; neuvoston asetus N:o 17)

22. Kilpailu - Sakot - Sakkojen määrä - Sakkojen suuruuden määrittäminen - Komission antamissa suuntaviivoissa määritelty laskentatapa - Prosenttilukujen soveltaminen sakon perusmäärään

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

Tiivistelmä

$$1. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan mukaan kanteessa on oltava yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista. Tämä on ilmaistava niin selvästi ja tarkasti, että vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi antaa kanteen johdosta ratkaisun tietyissä tapauksissa jopa ilman muita tietoja. Kanteessa on näin ollen nimenomaisesti selitettävä, mitä kanteen perustana oleva oikeudellinen peruste sisältää, eikä pelkkä ylimalkainen viittaaminen tähän perusteeseen täytä työjärjestyksessä asetettuja vaatimuksia.

( ks. 36 kohta )

2. Rikoslainsäädännön taannehtivuuskiellon periaate on kaikkien jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille yhteinen periaate, joka on myös vahvistettu Euroopan ihmisoikeussopimuksen 7 artiklassa ja joka on erottamaton osa niitä oikeuden yleisiä periaatteita, joiden noudattamisen yhteisöjen tuomioistuin varmistaa.

Vaikka asetuksen N:o 17 15 artiklan 4 kohdan mukaan komission päätökset, joissa määrätään sakkoja kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi, eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia, komission on joka tapauksessa noudatettava yhteisön oikeuden yleisiä periaatteita ja etenkin taannehtivuuskiellon periaatetta kaikissa hallinnollisissa menettelyissään, jotka voivat perustamissopimuksen kilpailusääntöjen mukaan johtaa seuraamusten määräämiseen. Näiden periaatteiden noudattaminen edellyttää, että yritykselle määrätyt seuraamukset kilpailusääntöjen rikkomisesta vastaavat seuraamuksia, joista oli säädetty rikkomisen tapahtumishetkellä.

Tältä kannalta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa käytettävien suuntaviivojen aikaansaama muutos komission aiempaan hallintokäytäntöön nähden ei merkitse sitä, että sakon suuruuden arviointia koskeva oikeudellinen kehys olisi muuttunut yleisten rikoslainsäädännön taannehtivuuskieltoa tai oikeusvarmuutta koskevien periaatteiden vastaisesti.

Komission aiemmin noudattama päätösmenettely ei ensinnäkään itsessään ole sakkojen määrittämistä koskeva oikeudellinen kehys kilpailuoikeuden alalla, koska tällainen kehys on määritetty ainoastaan asetuksessa N:o 17, josta suuntaviivat eivät poikkea. Kun toisaalta otetaan huomioon asetuksessa N:o 17 komissiolle jätetty harkintavalta, se, että komissio on ottanut käyttöön uuden sakkojen laskutavan, joka saattaa joissain tilanteissa johtaa sakon määrän kasvuun kuitenkaan ylittämättä samassa asetuksessa säädettyä enimmäismäärää, ei tarkoita, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja sakkoja olisi taannehtivasti korotettu.

( ks. 39-41 ja 51-55 kohta )

3. Komissiolla on asetusta N:o 17 sovellettaessa harkintavaltaa sakkojen määrän vahvistamisessa, jotta se voisi ohjata yritysten toimintaa niin, että ne noudattaisivat kilpailusääntöjä. Vaikka komissio on aikaisemmin määrännyt tietyntasoisia sakkoja tietyntyyppisistä rikkomisista, se ei myöskään estä sitä korottamasta tätä tasoa asetuksessa N:o 17 säädetyissä rajoissa, jos tämä on välttämätöntä yhteisön kilpailupolitiikan toteuttamiseksi. Yhteisön kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen edellyttää päinvastoin sitä, että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi.

( ks. 56 ja 181 kohta )

4. Kaikilla oikeussubjekteilla, jotka ovat sellaisessa tilanteessa, josta ilmenee, että heille on yhteisön toimielimen toiminnan vuoksi syntynyt perusteltuja odotuksia, on oikeus vedota luottamuksensuojan periaatteeseen. Tämän periaatteen loukkaamiseen ei kuitenkaan voida vedota, jollei yhteisön toimielin ole antanut asiassa täsmällisiä vakuutuksia.

Taloudelliset toimijat eivät voi asettaa perusteltua luottamustaan siihen, että tietyllä hetkellä olemassa oleva oikeudellinen tilanne pysyisi ennallaan, kun sen muuttaminen on yhteisön toimielinten harkintavallassa. Yhteisön kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen edellyttää sitä, että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa kilpailupolitiikan tarpeita vastaavaksi. Vaikka komissio on aikaisemmin määrännyt tietyntasoisia sakkoja tietyntyyppisistä rikkomisista, se ei näin ollen estä sitä korottamasta tätä tasoa asetuksessa N:o 17 säädetyissä rajoissa.

( ks. 62, 64 ja 65 kohta )

5. Kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa (ne bis in idem) koskeva periaate, joka vahvistetaan myös Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa, on yhteisön oikeuden perusperiaate, jonka noudattamisen tuomioistuin varmistaa. Yhteisön kilpailuoikeuteen liittyvissä asioissa tämä periaate estää sen, että komissio tuomitsee yrityksen uudelleen kilpailunvastaisesta käyttäytymisestä tai ryhtyy uudelleen toimenpiteisiin sitä vastaan sellaisen kilpailunvastaisen menettelytavan johdosta, josta sille on jo määrätty seuraamus tai jonka osalta sellaisella aiemmalla komission päätöksellä, johon ei enää voida hakea muutosta, on jo todettu, että se ei ole vastuussa siitä.

Sitä vastoin yhteisön seuraamuksen ja kansallisen seuraamuksen päällekkäisyys on mahdollista, jos seuraamukset on määrätty tavoitteiltaan erilaisissa rinnakkaisissa menettelyissä, koska yritysten välisiä järjestelyjä koskeva toimivalta on jaettu erityisellä tavalla yhteisön ja jäsenvaltioiden välillä. Yleisten kohtuussyiden vuoksi komission on kuitenkin otettava sakon suuruutta määrätessään huomioon samalle yritykselle samasta teosta jo määrätyt seuraamukset, jos kyseessä oleva seuraamus on määrätty jäsenvaltion sisäisten kilpailusääntöjen rikkomisesta, joka on siten tehty yhteisön alueella.

Koska tämä seuraamusten päällekkäisyyden mahdollisuus on perusteltavissa sillä, että näiden menettelyjen, eli kansallisen ja yhteisön menettelyn, tavoitteet ovat erilaiset, kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevaa periaatetta ei voida soveltaa varsinkaan siinä tapauksessa, että komissio on päättänyt määrätä yritykselle sakon, koska se on osallistunut yhteistoimintajärjestelyyn, josta kolmannen valtion viranomaiset tai tuomioistuimet ovat jo määränneet seuraamuksia, koska toisaalta komission ja toisaalta kolmannen valtion viranomaisten tai tuomioistuinten noudattamilla menettelyillä ja määräämillä seuraamuksilla ei selvästikään ole samoja tavoitteita. Lisäksi tällä hetkellä ei ole olemassa mitään kansainvälisen julkisoikeuden periaatetta, joka kieltäisi eri valtioiden viranomaisia tai tuomioistuimia syyttämästä tai tuomitsemasta henkilöä samoista teoista.

Lisäksi vaikka komissiolla onkin sakkojen määrää vahvistaessaan velvollisuus ottaa kohtuussyiden vuoksi huomioon samalle yritykselle jäsenvaltion yhteistoimintajärjestelyjä koskevan lainsäädännön ja siten yhteisön alueella suoritetuista rikkomisista määrätyt seuraamukset, syynä on se erityinen tilanne, joka johtuu yhtäältä jäsenvaltioiden kansallisten markkinoiden ja yhteismarkkinoiden tiiviistä keskinäisestä riippuvuudesta ja toisaalta siitä erityisestä tavasta, jolla yritysten välisiä järjestelyjä koskeva toimivalta samalla alueella eli yhteismarkkinoilla on jaettu yhteisön ja yhteisön jäsenvaltioiden välillä. Tällainen perustelu selvästikin puuttuu tilanteessa, jossa kolmannen maan viranomaiset tai tuomioistuimet ovat määränneet yritykselle niiden kilpailusääntöjen rikkomisesta aiemmin seuraamuksia, eikä komissiolla näin ollen ole kyseiselle yritykselle yhteisön kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi määrättävän sakon määrää vahvistaessaan mitään velvollisuutta ottaa huomioon edellä tarkoitettuja päätöksiä.

( ks. 85-87, 89, 90, 92, 99 ja 100 kohta )

6. Komission toimivalta määrätä sakkoja sellaisille yrityksille, jotka tahallaan tai tuottamuksesta rikkovat EY 81 artiklan 1 kohtaa tai EY 82 artiklaa, on yksi niistä komissiolle annetuista keinoista, joiden avulla sen on mahdollista täyttää sille yhteisön oikeudessa annettu valvontatehtävä. Tähän tehtävään kuuluu velvollisuus selvittää yksittäisiä kilpailusääntöjen rikkomisia ja määrätä niistä seuraamuksia, mutta siihen kuuluu myös velvollisuus noudattaa sellaista yleistä politiikkaa, jolla pyritään kilpailuasioiden osalta soveltamaan perustamissopimuksessa vahvistettuja periaatteita ja ohjaamaan yritysten käyttäytymistä näiden periaatteiden mukaisesti.

Tästä seuraa, että komissiolla on toimivalta nostaa sakkojen määrää niiden varoittavan vaikutuksen lisäämiseksi silloin, kun tietyntyyppiset rikkomukset ovat vielä suhteellisen yleisiä sen voiton vuoksi, jonka tietyt rikkomuksissa osallisina olevat yritykset voivat niistä saada, vaikka ne on todettu lainvastaisiksi jo yhteisön kilpailupolitiikan alussa.

( ks. 105 ja 106 kohta )

7. Yhteistoimintajärjestelyn yhteydessä hinnan, vaikka vain viitehinnankin, vahvistaminen vaikuttaa kilpailuun sen vuoksi, että sen avulla kaikilla yhteistoimintajärjestelyn osapuolilla on mahdollisuus ennustaa muiden kilpailijoiden harjoittama hintapolitiikka kohtuullisella varmuudella. Tällaisilla yhteistoimintajärjestelyillä puututaan suoraan kyseisten markkinoiden oleellisiin kilpailutekijöihin ja niitä voidaan pitää erittäin vakavina rikkomuksina. Kun tuottajat ovat näin ilmaisseet yhteisen tahtonsa noudattaa tiukasti tuotteidensa tiettyä hintatasoa, ne eivät ole päättäneet itsenäisesti siitä politiikasta, jota ne aikoivat markkinoilla noudattaa, joten ne ovat rikkoneet kilpailua koskevien perustamissopimuksen määräysten perusajatusta.

( ks. 119 ja 120 kohta )

8. Kilpailua koskevan rikkomisen vakavuutta arvioitaessa on otettava huomioon muun muassa se normatiivinen ja taloudellinen tausta, johon tutkittavana oleva toiminta liittyy. Tältä osin arvioidessaan kilpailusääntöjen rikkomisen konkreettisia vaikutuksia markkinoihin komission on käytettävä vertailukohtana kilpailutilannetta, joka olisi normaalisti vallinnut ilman kilpailusääntöjen rikkomista.

Tästä seuraa ensinnäkin, että hintajärjestelyjen osalta on todettava, että asianomaiset yritykset ovat sopimusten avulla todellisuudessa kyenneet saavuttamaan korkeamman hintatason kuin taso, joka ilman yhteistoimintajärjestelyä olisi vallinnut.

Tämä merkitsee toisaalta sitä, että komission on arviointinsa yhteydessä otettava huomioon kaikki relevanttien markkinoiden objektiiviset olosuhteet, joiden osalta puolestaan on otettava huomioon vallitseva taloudellinen ja mahdollisesti normatiivinen asiayhteys.

( ks. 150-152 kohta )

9. Arvioitaessa yhteistoimintajärjestelyn vaikutuksia, markkinoihin kielletyistä yhteistoimintajärjestelyistä määrättäviä seuraamuksia koskevissa asioissa ei ole merkitystä sillä tosiasiallisella käyttäytymisellä, jonka yritys väittää omaksuneensa, vaan huomioon on otettava vain kilpailusääntöjen rikkomisen kokonaisuuden vaikutukset.

( ks. 160 ja 167 kohta )

10. Komissio ei voi poiketa säännöistä, jotka se on itselleen asettanut. Erityisesti silloin kun komissio antaa suuntaviivoja, joilla se pyrkii täsmentämään perustamissopimuksen määräyksiä noudattaen perusteet, joita se aikoo soveltaa rikkomisen vakavuutta koskevaa harkintavaltaansa käyttäessään, se rajoittaa itse harkintavaltaansa, koska sen on noudatettava viitteellisiä sääntöjä, jotka se on itselleen asettanut.

( ks. 182 kohta )

11. Yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin voivat kuulua rikkomisen kohteena olevien tavaroiden volyymi ja arvo, yrityksen koko ja taloudellinen valta ja siten myös se vaikutusvalta, jota yritys on voinut käyttää markkinoilla. Tästä seuraa toisaalta, että sakon määräämiseksi on sallittua ottaa huomioon yhtä hyvin yrityksen kokonaisliikevaihto, joka osoittaa - vaikkakin vain likimääräisesti ja epätäydellisesti - yrityksen kokoa ja taloudellista valtaa, sekä se osa liikevaihdosta, joka tulee kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevista tavaroista ja joka näin ollen on omiaan osoittamaan rikkomisen laajuutta. Tästä seuraa toisaalta, ettei kummallekaan näistä luvuista pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton verrattuna muihin arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin, ja että asianmukaisen suuruisen sakon määrääminen ei näin ollen voi olla pelkän kokonaisliikevaihtoon perustuvan laskelman tulos.

( ks. 58 ja 188 kohta )

12. Yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi määrättävien sakkojen suuruutta määritettäessä sen tutkiminen, mitkä seuraamuksien kohteena olevan yrityksen todelliset mahdollisuudet aiheuttaa merkittävää vahinkoa tietyillä markkinoilla ovat, edellyttää, että näiden yritysten todellista merkitystä arvioidaan asianomaisilla markkinoilla eli niiden vaikutusta markkinoihin. Tämän osalta yrityksen markkinaosuuksilla markkinoilla, joihin on vaikutettu, on merkitystä, kun taas sen kokonaisliikevaihdolla ei ole merkitystä.

( ks. 193 kohta )

13. Yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen suuruutta määritettäessä kunkin yrityksen tekemän kilpailusääntöjen rikkomisen erityisen painoarvon eli todellisten vaikutusten arviointi, joka komission on asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen nojalla nykyään tehtävä, kun se arvioi, että sakon yleistä laskentapohjaa on vaihdeltava sen vuoksi, että rikkomukseen syyllistyy useita yrityksiä (kuten kartelleissa), ja kun yritykset ovat huomattavan erikokoisia, merkitsee sitä, että määritetään kunkin niistä tekemän rikkomisen laajuus eikä asianomaisen yrityksen merkitystä sen koon tai taloudellisten voimavarojen perusteella. Tältä osin se osa liikevaihdosta, joka tulee kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevien tavaroiden myynnistä, on omiaan osoittamaan kilpailusääntöjen rikkomisen laajuutta kyseisillä markkinoilla. Erityisesti kilpailunrajoituksen kohteena olleista tuotteista kertynyt liikevaihto on objektiivinen peruste, jolla tämän menettelyn haitallinen vaikutus tavanomaiseen kilpailuun saadaan täsmällisesti mitatuksi.

( ks. 194 ja 196 kohta )

14. Jos kysymyksessä oleva yritys ei nimenomaisesti tunnusta toimineensa kilpailusääntöjen vastaisella tavalla, komission on näytettävä ne vielä toteen, jolloin yrityksellä on edelleen vapaus turvautua kaikkiin hyödyllisiksi katsomiinsa puolustautumisperusteisiin sopivaksi katsomanaan hetkenä ja varsinkin oikeudenkäynnissä. Sitä vastoin tilanne, jossa kyseinen yritys on myöntänyt tosiseikat, ei voi olla tällainen. Näin ollen silloin kun yritys on nimenomaisesti myöntänyt hallinnollisessa menettelyssä komission väitetiedoksiannossaan sen osalta esittämien tosiseikkojen paikkansapitävyyden, näitä tosiseikkoja on pidettävä toteennäytettyinä, joten yritys ei kykene enää kiistämään niiden paikkansapitävyyttä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeudenkäynnissä.

( ks. 227 kohta )

15. Jotta voitaisiin katsoa kyseessä olevan EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus, on riittävää, että asianomaiset yritykset ovat ilmaisseet yhteisen tahtonsa toimia markkinoilla tietyllä tavalla, niistä vaikutuksista huolimatta, joita tästä on voinut aiheutua markkinoille. Komissiolla on siis oikeus pitää sopimusta tässä määräyksessä tarkoitettuna yritysten välisenä tahdonilmauksena, koska tämä yhteinen tahto ilmaistiin ainakin hinta-aloitteista.

( ks. 228 kohta )

16. Usean yrityksen rikottua kilpailusääntöjä on sakon suuruutta määritettäessä tutkittava kunkin yrityksen osuuden suhteellinen vakavuus, mikä merkitsee erityisesti sitä, että niiden kunkin asema kilpailusääntöjen rikkomisessa on määritettävä niiden osallistumisen ajalta.

Tästä seuraa muun muassa, että yhden tai useamman yrityksen toiminta kartellin "johtajina" on otettava huomioon sakon määrää laskettaessa, sillä tällaisessa asemassa olleilla yrityksillä on sen perusteella oltava erityinen vastuu muihin yrityksiin verrattuna.

( ks. 238 ja 239 kohta )

17. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa käytettävien suuntaviivojen "sopimuksen soveltamatta jättämistä käytännössä" koskevaa 3 kohdan toista luetelmakohtaa on tulkittava siten, että siinä ei tarkoiteta tilannetta, jossa yhteistoimintajärjestelyä ei ole pantu kokonaisuutena täytäntöön, riippumatta kunkin yrityksen omasta käyttäytymisestä, vaan siten, että sitä on pidettävä seikkana, joka perustuu jokaisen yrityksen omaan toimintaan.

( ks. 263-265 kohta )

18. Vaikka onkin tärkeää, että yritys on toteuttanut toimenpiteitä estääkseen sen, että sen työntekijät rikkoisivat tulevaisuudessa uudelleen yhteisön kilpailuoikeutta, tämä ei millään tavalla muuta sitä, että todettu kilpailusääntöjen rikkominen on todella tapahtunut. Tästä seuraa, että pelkästään se, että komissio on aikaisemmassa päätöskäytännössään eräissä tapauksissa ottanut lieventävänä olosuhteena huomioon, että yritys on ottanut käyttöön yhteisön kilpailusääntöjen noudattamisohjelman, ei merkitse, että komissiolla olisi velvollisuus toimia samoin tietyssä tapauksessa.

Komissiolla ei siis ole velvollisuutta ottaa tällaista seikkaa lieventävänä olosuhteena huomioon, kunhan se noudattaa yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, mikä edellyttää sitä, että se ei ole arvioinut tätä seikkaa eri tavoin saman päätöksen adressaatteina olevien eri yritysten osalta.

( ks. 280 ja 281 kohta )

19. Se, että yritys antaa komissiolle tämän tutkiessa yhteistoimintajärjestelyä tietoja toimenpiteistä, joiden osalta se ei asetuksen N:o 17 perusteella olisi missään tapauksessa joutunut maksamaan sakkoa, ei merkitse komission yhteistyötiedonannon eikä varsinkaan sen D jakson soveltamisalaan kuuluvaa yhteistyötä, jossa tarkoitetaan muun muassa tietojen, asiakirjojen tai muiden sellaisten todisteiden toimittamista, jotka auttavat rikkomuksen todistamisessa.

( ks. 297 kohta )

20. Sitä, että yritys on toimittanut tiedon, jonka perusteella komissio ei sinänsä ole kyennyt toteamaan kilpailusääntöjen rikkomista helpommin, mutta jonka avulla se on kuitenkin pystynyt arvioimaan tarkemmin toisen yrityksen yhteistyön astetta menettelyn aikana määrittäessään sen sakon suuruutta, ja joka on siis helpottanut komission tehtävää sen tutkimuksen aikana, ei voida pitää yhteistyötiedonannon soveltamisalaan kuuluvana yhteistyönä, mutta se on sen sijaan asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa käytettävien suuntaviivojen 3 kohdan kuudennessa luetelmakohdassa tarkoitettua todellista yhteistyötä menettelyissä, jotka koskevat tämän tiedonannon soveltamisalaan kuulumattomia tapauksia.

Näin ollen sakon määrää on alennettava lieventävien olosuhteiden perusteella, sillä muuten kyseistä määräystä rikotaan.

Tämä ratkaisu on erityisen välttämätön sen vuoksi, että yritysten sen kanssa harjoittamaa yhteistyötä arvioidessaan komissio ei saa jättää huomiotta yhteisön oikeuden yleisiin periaatteisiin kuuluvaa yhdenvertaisuusperiaatetta. Yritystä, joka sen lisäksi, että se on nimenomaisesti myöntänyt esitettyjen seikkojen paikkansapitävyyden väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa, on helpottanut komission tehtävää muulla tavoin suuntaviivojen 3 kohdan kuudennessa luetelmakohdassa tarkoitetun todellisen yhteistyön yhteydessä, ei näet voida verrata yritykseen, joka on myöntänyt esitettyjen seikkojen paikkansapitävyyden muita tietoja toimittamatta.

( ks. 305-309 kohta )

21. Euroopan ihmisoikeussopimuksen 8 artiklassa taatun yksityisyyttä koskevan oikeuden osalta on hyväksytty, että on olemassa yhteisön oikeuden yleinen periaate jolla taataan suoja sitä vastaan, että julkinen valta puuttuu henkilön yksityisyyteen suhteettomasti tai mielivaltaisesti, olipa kyse luonnollisesta henkilöstä tai oikeushenkilöstä. Yhteisöjen tuomioistuin ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin valvovat asetuksen N:o 17 nojalla komissiolle annetun tutkintaa koskevan toimivallan käyttämistä tämän periaatteen valossa.

Edellä mainitun yleisen periaatteen noudattaminen edellyttää muun muassa sitä, että julkisen vallan puuttumisella on laillinen perusta ja että se on perusteltua laissa säädetyistä syistä. Tältä osin asetukseen N:o 17 ei sisälly säännöksiä, jotka koskisivat mahdollisuutta nauhoittaa salaa kuva- tai ääniaineistoa tai käyttää sellaista aineistoa.

( ks. 340 ja 341 kohta )

22. Kun otetaan huomioon asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa käytettävien suuntaviivojen sanamuoto, raskauttavien tai lieventävien olosuhteiden perusteella hyväksyttyjä korotuksia tai alennuksia vastaavia prosenttilukuja on sovellettava kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella määritettyyn sakon perusmäärään eikä kilpailusääntöjen rikkomisen keston perusteella sovelletun aikaisemman korotuksen määrään tai raskauttavan tai lieventävän olosuhteen perusteella myönnetyn ensimmäisen korotuksen tai alennuksen soveltamisen lopputulokseen. Tällä sakkojen määrän laskentamenetelmällä voidaan taata samaan kartelliin osallistuvien eri yritysten yhdenvertainen kohtelu.

( ks. 378 kohta )

Asianosaiset

Asiassa T-224/00,

Archer Daniels Midland Company, kotipaikka Decatur, Illinois (Amerikan yhdysvallat), ja

Archer Daniels Midland Ingredients Ltd, kotipaikka Erith (Yhdistynyt kuningaskunta),

edustajinaan L. Martin Alegi, solicitor, ja E. W. Batchelor, solicitor, prosessiosoite Luxemburgissa,

kantajina,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään R. Lyal ja W. Wils, avustajanaan J. Flynn, barrister, prosessiosoite Luxemburgissa,

vastaajana,

jossa yhtäältä kantajat vaativat EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta (Asia COMP/36.545/F3 - aminohapot) (EYVL 2001, L 152, s. 24) 7 päivänä kesäkuuta 2000 tehdyn komission päätöksen 2001/418/EY osittaista kumoamista tai kantajille määrätyn sakon alentamista ja jossa toisaalta komissio on esittänyt vastavaatimuksen kyseisen sakon määrän korottamisesta,

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Vilaras sekä tuomarit V. Tiili ja P. Mengozzi,

kirjaaja: hallintovirkamies D. Christensen,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 25.4.2002 pidetyssä suullisessa käsittelyssä esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Tuomion perustelut

Käsiteltävän asian taustalla olevat tosiseikat

1 Kantajat eli Archer Daniels Midland Company (jäljempänä ADM Company) ja sen eurooppalainen tytäryhtiö Archer Daniels Midland Ingredients Ltd (jäljempänä ADM Ingredients) harjoittavat vilja- ja öljykasvien jalostusta. Ne tulivat lysiinimarkkinoille vuonna 1991.

2 Lysiini on tärkein eläinten ruokinnassa ravintoaineena käytetty aminohappo. Synteettistä lysiiniä käytetään lisäaineena ravinnossa, joka ei sisällä riittävästi luonnonlysiiniä, esimerkiksi viljakasveissa, jotta ravitsemustieteilijät kykenisivät suunnittelemaan eläinten ravitsemustarpeita vastaavia valkuaisainepohjaisia ruokavalioita. Ravinto, johon lisätään synteettistä lysiiniä, voi myös korvata ravinnon, joka sisältää riittävän määrän luonnonlysiiniä, kuten soija.

3 Federal Bureau of Investigationin (jäljempänä FBI) vuonna 1995 Yhdysvalloissa tekemän salaisen tutkimuksen päätteeksi tehtiin tarkastuksia useiden lysiinimarkkinoilla toimivien yritysten tiloissa. Elo- ja lokakuussa 1996 Yhdysvaltain viranomaiset väittivät ADM Companyn sekä Kyowa Hakko Kogyo Co. Ltd:n (jäljempänä Kyowa), Sewon Corp:n Ltd:n, Cheil Jedang Corp:n (jäljempänä Cheil) ja Ajinomoto Co. Inc:n muodostaneen yhteistoimintajärjestelyn, jonka yhteydessä ne vahvistivat lysiinin hinnat ja jakoivat keskenään tämän tuotteen myyntikiintiöt kesäkuun 1992 ja kesäkuun 1995 välisenä aikana. Asiaa käsitellyt tuomioistuin määräsi Yhdysvaltain oikeusministeriön kanssa tehtyjen sopimusten perusteella näille yrityksille sakkoja, eli 10 miljoonan Yhdysvaltain dollarin (USD) suuruisen sakon Kyowa Hakko Kogyolle ja Ajinomotolle, 70 miljoonan USD:n suuruisen sakon ADM Companylle ja 1,25 miljoonan USD:n suuruisen sakon Cheilille. Sewon Corp:lle määrätty sakko oli tämän antamien tietojen mukaan 328 000 USD. Lisäksi kolme ADM Companyn johtajaa tuomittiin vankeusrangaistuksiin ja sakkoihin heidän osuudestaan yhteistoimintajärjestelyssä.

4 Ajinomoto ehdotti heinäkuussa 1996 sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon 96/C 207/04 (EYVL 1996, C 207, s. 4, jäljempänä yhteistyötiedonanto) perusteella komissiolle yhteistyötä, jotta tämä voisi näyttää toteen kartellin olemassaolon lysiinimarkkinoilla ja sen vaikutukset Euroopan talousalueella (ETA).

5 Komissio teki 11. ja 12.6.1997 tarkastuksia ADM Companyn ja Kyowa Hokko Europe GmbH:n Euroopassa sijaitsevissa yhtiöissä 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus, EYVL 1962, 13, s. 204) 14 artiklan 3 kohdan mukaisesti. Näiden tarkastusten jälkeen Kyowa Hakko Kogyo ja Kyowa Hakko Europe ilmaisivat halunsa tehdä yhteistyötä komission kanssa ja toimittivat sille tiettyjä tietoja, jotka koskivat muun muassa lysiinintuottajien pitämien kokousten aikajärjestystä.

6 Komissio osoitti 28.7.1997 asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla ADM Companylle ja ADM Ingredientsille, Sewon Corp:lle ja sen eurooppalaiselle tytäryhtiölle Sewon Europe GmbH:lle (jäljempänä yhdessä Sewon) sekä Cheilille tietopyynnöt, jotka koskivat niiden käyttäytymistä aminohappomarkkinoilla ja näissä pyynnöissä yksilöityjä kartellin kokouksia. Sen jälkeen kun komissio oli muistuttanut 14.10.1997 päivätyssä kirjeessään ADM Ingredientsille ja ADM Companylle siitä, että nämä eivät olleet vastanneet pyyntöihin, ADM Ingredients vastasi lysiinimarkkinoita koskeneeseen komission pyyntöön. ADM Company ei vastannut lainkaan.

7 Komissio osoitti saamiensa tietojen perusteella 30.10.1998 väitetiedoksiannon kantajille ja muille asianomaisille yrityksille, eli ADM Companylle ja ADM Ingredientsille (jäljempänä yhdessä ADM), Ajinomotolle ja sen eurooppalaiselle tytäryhtiölle Eurolysine SA:lle (jäljempänä yhdessä Ajinomoto), Kyowa Hakko Kogyolle ja sen eurooppalaiselle tytäryhtiölle Kyowa Hakko Europelle (jäljempänä yhdessä Kyowa), Daesang Corp:lle (aikaisemmin Sewon Corp.) ja sen eurooppalaiselle tytäryhtiölle Sewon Europelle ja Cheilille, koska se katsoi niiden rikkoneen EY 81 artiklan 1 kohtaa ja Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen (jäljempänä ETA-sopimus) 53 artiklan 1 kohtaa. Väitetiedoksiannossaan komissio katsoi näiden yritysten vahvistaneen lysiinin hinnat ETA:ssa sekä näitä markkinoita koskevat myyntikiintiöt sekä vaihtaneen myyntimääriään koskeneita tietoja syyskuusta 1990 (Ajinomoto, Kyowa ja Sewon), maaliskuusta 1991 (Cheil) ja kesäkuusta 1992 (ADM) lähtien kesäkuuhun 1995 saakka. Saatuaan tämän väitetiedoksiannon kantajat ilmoittivat komissiolle, etteivät ne kiistäisi esitettyjen seikkojen paikkansapitävyyttä.

8 Sen jälkeen kun asianomaisia yrityksiä oli kuultu 1.3.1999 pidetyssä kuulemistilaisuudessa, komissio lähetti niille 17.8.1999 täydentävän väitetiedoksiannon, joka koski yhteistoimintajärjestelyn kestoa ja jonka mukaan Ajinomoto, Kyowa ja Sewon olivat osallistuneet järjestelyyn ainakin kesäkuusta 1990 lähtien, Cheil ainakin vuoden 1991 alusta lähtien ja kantajat 23.6.1992 lähtien. Kantajat vastasivat tähän täydentävään väitetiedoksiantoon 6.10.1999 vahvistaen, että ne eivät kiistäisi huomioon otettujen seikkojen paikkansapitävyyttä.

9 Komissio teki menettelyn päätteeksi 7.6.2000 päätöksen 2001/418/EY EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta (Asia COMP/36.545/F3 - aminohapot) (EYVL 2001, L 152, s. 24, jäljempänä päätös). Päätös annettiin kantajille tiedoksi 16.6.2000 päivätyllä kirjeellä.

10 Päätös sisältää seuraavat määräykset:

"1 artikla

[ADM Company] ja sen eurooppalainen tytäryhtiö [ADM Ingredients], Ajinomoto Company, Incorporated ja sen eurooppalainen tytäryhtiö Eurolysine SA, Kyowa Hakko Kogyo Company Limited ja sen eurooppalainen tytäryhtiö Kyowa Hakko Europe GmbH, Daesang Corp. ja sen eurooppalainen tytäryhtiö Sewon Europe GmbH sekä [Cheil], ovat rikkoneet EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohtaa ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohtaa osallistumalla synteettisen lysiinin hintoja, myyntimääriä ja myyntimääriä koskevien yksittäisten tietojen vaihtoa koskeviin sopimuksiin, jotka kattavat koko Euroopan talousalueen.

Rikkominen on kestänyt:

a) [ADM Companyn] ja [ADM Ingredientsin] tapauksessa 23 päivästä kesäkuuta 1992 alkaen 27 päivään kesäkuuta 1995,

b) Ajinomoto Company, Incorporatedin ja Eurolysine SA:n tapauksessa ainakin heinäkuusta 1990 alkaen 27 päivään kesäkuuta 1995,

c) Kyowa Hakko Kogyo Company Limitedin ja Kyowa Hakko Europe GmbH:n tapauksessa ainakin heinäkuusta 1990 alkaen 27 päivään kesäkuuta 1995,

d) Daesang Corp:n ja Sewon Europe GmbH:n tapauksessa ainakin heinäkuusta 1990 alkaen 27 päivään kesäkuuta 1995,

e) [Cheilin] tapauksessa 27 päivästä elokuuta 1992 alkaen 27 päivään kesäkuuta 1995.

2 artikla

Edellä 1 artiklassa mainituille yrityksille määrätään seuraavat sakot artiklassa todetusta rikkomisesta:

a) [ADM Companylle] ja [ADM Ingredientsille] 47 300 000 euron sakko, jonka maksamisesta ne vastaavat yhteisvastuullisesti;

b) Ajinomoto Company, Incorporatedille ja Eurolysine SA:lle 28 300 000 euron sakko, jonka maksamisesta ne vastaavat yhteisvastuullisesti;

c) Kyowa Hakko Kogyo Company Limitedille ja Kyowa Hakko Europe GmbH:lle 13 200 000 euron sakko, jonka maksamisesta ne vastaavat yhteisvastuullisesti;

d) Daesang Corp:lle ja Sewon Europe GmbH:lle 8 900 000 euron sakko, jonka maksamisesta ne vastaavat yhteisvastuullisesti;

e) [Cheilille] 12 200 000 euron sakko.

- - "

11 Sakkojen määrää laskiessaan komissio sovelsi päätöksessä menetelmää, joka on esitetty asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3, jäljempänä suuntaviivat) sekä yhteistyötiedonannossa.

12 Sakon perusmäärä yksilöitiin ensin kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella ADM:n osalta 39 miljoonaksi euroksi. Sakon perusmääräksi vahvistettiin 42 miljoonaa euroa Ajinomoton, 21 miljoonaa euroa Kyowan, 19,5 miljoonaa euroa Cheilin ja 21 miljoonaa euroa Sewonin osalta (päätöksen 314 perustelukappale).

13 Vahvistaessaan sakkojen laskentapohjan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden perusteella komissio totesi aluksi, että asianomaiset yritykset olivat syyllistyneet erittäin vakavaan kilpailusääntöjen rikkomiseen, kun otetaan huomioon sen luonne, sen konkreettiset vaikutukset ETA:n lysiinimarkkinoihin ja asianomaisten maantieteellisten markkinoiden laajuus. Tämän jälkeen se arvioi kilpailusääntöjen rikkomisen viimeisen vuoden kokonaisliikevaihtojen perusteella, että rikkomiseen osallistuneiden yritysten kokoerot olivat erittäin suuret, joten se kohteli niitä eri tavoin. Näin ollen sakon laskentapohjaksi vahvistettiin 30 miljoonaa euroa ADM:n ja Ajinomoton osalta ja 15 miljoonaa euroa Kyowan, Cheilin ja Sewonin osalta (päätöksen 305 perustelukappale).

14 Jotta kunkin yrityksen kilpailusääntöjen rikkomisen kesto voitaisiin ottaa huomioon ja sakon perusmäärä kyettäisiin vahvistamaan niille kaikille, tällä tavoin määritettyä laskentapohjaa korotettiin 10 prosenttia vuotta kohden eli ADM:n ja Cheilin osalta 30 prosenttia ja Ajinomoton, Kyowan ja Sewonin osalta 40 prosenttia (päätöksen 313 perustelukappale).

15 Toiseksi ADM:lle ja Ajinomotolle määrättyjen sakkojen perusmäärää korotettiin raskauttavien olosuhteiden vuoksi 50 prosenttia eli 19,5 miljoonalla eurolla ADM:n osalta ja 21 miljoonalla eurolla Ajinomoton osalta sillä perusteella, että näillä yrityksillä oli ollut johtava rooli kilpailusääntöjen rikkomisessa (päätöksen 356 perustelukappale).

16 Kolmanneksi komissio alensi lieventävien olosuhteiden perusteella Sewonille kilpailusääntöjen rikkomisen keston vuoksi määrättyä lisäsakkoa 20 prosenttia sen vuoksi, että kyseinen yritys oli toiminut yhteistoimintajärjestelyssä passiivisesti vuoden 1995 alusta lähtien (päätöksen 365 perustelukappale). Lisäksi komissio alensi kunkin asianomaisen yrityksen sakkojen perusmäärää 10 prosenttia sillä perusteella, että nämä kaikki olivat lopettaneet kilpailusääntöjen rikkomisen heti viranomaisten puututtua ensi kertaa asiaan (päätöksen 384 perustelukappale).

17 Neljänneksi komissio alensi sakkojen määrää "merkittävästi" yhteistyötiedonannon D jaksossa tarkoitetulla tavalla. Tällä perusteella komissio alensi Ajinomoton ja Sewonin sakkoa 50 prosenttia siitä, mitä niille olisi määrätty, jos ne eivät olisi osallistuneet yhteistyöhön, Kyowalle ja Cheilille määrättyä sakkoa 30 prosenttia ja ADM:lle määrättyä sakkoa 10 prosenttia (päätöksen 431, 432 ja 435 perustelukappale).

Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset

18 Kantajat nostivat nyt käsiteltävän kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 25.8.2000 jättämällään kannekirjelmällä.

19 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (neljäs jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn ja pyysi prosessinjohtotoimena komissiota vastaamaan kirjallisesti tiettyihin kysymyksiin. Vastaaja noudatti tätä pyyntöä määräajassa.

20 Asianosaiset esittivät suulliset lausumansa ja vastauksensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin 25.4.2002 pidetyssä istunnossa.

21 Kantajat vaativat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta

- kumoamaan päätöksen määräyksen, jossa niille määrätään sakkoa, tai alentamaan sakon määrää

- velvoittamaan komission korvaamaan kaikki oikeudenkäyntikulut ja

- määräämään komission korvaamaan kaikki kulut, jotka liittyvät sakon maksamisesta annetun takauksen asettamiseen.

22 Komissio vaatii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta

- hylkäämään kanteen perusteettomana

- korottamaan kantajille määrättyä sakkoa ja

- velvoittamaan kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Ensisijainen vaatimus, jonka mukaan ADM:lle määrättävää sakkoa koskeva päätöksen määräys on kumottava tai sakon määrää alennettava

I Suuntaviivojen sovellettavuus

23 Kantajat arvostelevat komissiota siitä, että tämä on laskenut sakon määrän suuntaviivoilla vahvistettujen perusteiden mukaisesti, vaikka todettu yhteistoimintajärjestely oli päättynyt ennen niiden julkaisemista. Ne päättelevät tämän perusteella, että komissio on yhtäältä loukannut oikeusvarmuuden, luottamuksensuojan ja seuraamusten taannehtivuuskiellon periaatteita ja toisaalta yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.

Asianosaisten lausumat

1. Oikeusvarmuuden, luottamuksensuojan ja seuraamusten taannehtivuuskiellon periaatteiden loukkaaminen

Kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen

24 Komissio arvioi, että kanneperusteen tutkittavaksi ottamisen edellytykset eivät täyty siltä osin kuin se perustuu taannehtivuuskiellon periaatteen väitettyyn loukkaamiseen. Kantajat eivät vetoa tältä osin mihinkään oikeudellisiin perusteisiin eivätkä varsinkaan täsmennä millään tavoin sitä, pitäisikö "taannehtivuuskiellon" käsite erottaa oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan käsitteistä ja miltä osin se pitäisi niistä erottaa.

25 Kantajat väittävät, että taannehtivuuskiellon periaatteen loukkaaminen on esitetty selvällä tavalla niiden kannekirjelmässä.

Asiakysymys

26 Kantajat vetoavat siihen, että kuten komissio on päätöksessä (318 perustelukappale) myöntänyt, suuntaviivoissa omaksuttu sakon määrän laskentamenetelmä poikkeaa täydellisesti komission aikaisemmasta käytännöstä, jonka mukaan sakon suuruus määritettiin käyttäen perustana tiettyä prosenttiosuutta myynnistä relevanteilla yhteisön markkinoilla. Suuntaviivoissa on sitä vastoin otettu sittemmin käyttöön kiinteä sakon määrä, esimerkiksi 20 miljoonaa euroa, kun kyseessä on erittäin vakava kilpailusääntöjen rikkominen, riippumatta asianomaisen tuotteen myyntimäärästä. Kantajat arvioivat näin ollen, että koska aikaisempi sakkojen laskentamenetelmä oli annettu laajalti yritysten tietoon ja se oli vielä voimassa kilpailusääntöjen rikkomisen aikana, komissio ei olisi saanut antaa suuntaviivoille taannehtivaa vaikutusta loukkaamatta oikeusvarmuuden periaatetta ja kantajien perusteltua luottamusta.

27 Komission väite, joka on esitetty päätöksen 317 perustelukappaleessa ja joka perustuu asiassa T-141/94, Thyssen Stahl vastaan komissio, 11.3.1999 annettuun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomioon (Kok. 1999, s. II-347, 666 kohta), on niiden mielestä selvästi virheellinen. Toisin kuin kyseisen tuomion kohteena ollut yritys, jolle oli määrätty seuraamus kilpailusääntöjen rikkomisen aikana voimassa olleiden sääntöjen mukaisesti, ADM:ään on sovellettu laskentamenetelmää, joka ei ollut edes suunnitelmissa siinä vaiheessa, kun kilpailusääntöjen rikkominen tapahtui.

28 Kantajat katsovat lisäksi, että suuntaviivojen taannehtiva soveltaminen ei ole perusteltavissa harkintavallalla, joka komissiolla on sakkoja koskevaa yleistä politiikkaansa mukauttaessaan. Tässä tapauksessa ei voida soveltaa oikeuskäytäntöä, joka perustuu yhdistetyissä asioissa 100/80-103/80, Musique diffusion française ym. v. komissio, 7.6.1983 annettuun yhteisöjen tuomioistuimen tuomioon (Kok. 1983, s. 1825, Kok. Ep. VII, s. 133, 108 kohta) ja asiassa T-12/89, Solvay v. komissio, 10.3.1992 annettuun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomioon (Kok. 1992, s. II-907), sillä se koski asioita, joissa sakkojen määrään tehdyt muutokset eivät johtuneet menettelytapojen täydellisestä muutoksesta vaan pelkästään kyseisen tuotteen myynnistä saatuun liikevaihtoon sovellettujen prosenttilukujen korotuksista. Lisäksi kantajat katsovat, että toisin kuin politiikan muutokset, jotka olivat edellä mainittujen asioiden kohteena, varoittavuuden tavoite oli riittävässä määrin saavutettu siinä vaiheessa, kun päätös tehtiin, koska suuntaviivat oli julkaistu, joten oli ilmeisen suhteetonta soveltaa niitä taannehtivasti. Komissiolle sakkojen tason vahvistamisessa annettu harkintavalta ei missään tapauksessa voi johtaa siihen, että määrätään 15-20 kertaa suurempia sakkoja kuin ne, jotka olisi vahvistettu kilpailusääntöjen rikkomisen ajankohtana voimassa olleen käytännön mukaisesti. Näin menetellessään komissio on siis loukannut oikeusvarmuuden, luottamuksensuojan ja taannehtivuuskiellon periaatteita.

29 Väitettä, jonka mukaan myös Yhdysvalloissa olisi tiedossa, että rikoksesta määrättävä seuraamus yksilöidään päätöksentekohetkellä noudatettavan käytännön perusteella eikä kilpailusääntöjen rikkomishetkellä voimassa olleen käytännön perusteella, kantajat pitävät perusteettomana. Kuten Yhdysvaltojen Sentencing Commissionin suuntaviivojen käsikirjasta (1B1.11(b)(1) kohta) ja liittovaltion muutoksenhakutuomioistuimen oikeuskäytännöstä (asia Yhdysvallat v. Kimler, 167 F. 3d 889, (5th Circ. 1999)) ilmenee, sakkoja koskevien uusien suuntaviivojen taannehtiva soveltaminen on Yhdysvaltojen perustuslain mukaan kiellettyä, jos se johtaa siihen, että määrätään ankarampi rangaistus kuin kilpailusääntöjen rikkomishetkellä olisi ollut mahdollista.

30 Komissio väittää, että taannehtivia seuraamuksia ei ole määrätty, koska suuntaviivoissa ei muuteta asetuksen N:o 17 15 artiklan nojalla sovellettavia seuraamuksia vaan esitetään ainoastaan tapa, jolla komissio aikoo käyttää toimivaltaansa määrätä sakkoja siten, että kilpailusääntöjen vakavuus ja kesto otetaan huomioon.

31 Se vetoaa lisäksi siihen, että vaikka se ennen suuntaviivojensa antamista usein noudatti liikevaihtoon perustuvaa lähestymistapaa, kyseessä ei missään tapauksessa ollut vakiintunut käytäntö.

32 Lopuksi se toteaa oikeuskäytännöstä ilmenevän, että komissio voi milloin tahansa korottaa sakkojen yleistä tasoa, tarvittaessa väitetiedoksiannon jälkeenkin (em. asiassa Musique diffusion française ym. v. komissio annetun tuomion 22 ja 109 kohta). Tässä tapauksessa suuntaviivat oli julkaistu lähes vuotta aikaisemmin kuin väitetiedoksianto osoitettiin kullekin asianomaiselle yritykselle.

2. Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen

33 Kantajat väittävät, että suuntaviivojen soveltaminen on yhdenvertaisen kohtelun periaatteen vastaista, sillä se johtaa siihen, että yritykset, jotka ovat rikkoneet kilpailuoikeutta, asetetaan eri asemaan, mutta ei sen perusteella, milloin kilpailusääntöjä on rikottu, vaan sen perusteella, milloin komissio tekee päätöksen, minkä se ratkaisee mielivaltaisesti. Kantajat esittävät esimerkkinä, että EY:n perustamissopimuksen [82] artiklan mukaisesta menettelystä (IV/34.621, 35.059/F-3 - Irish Sugar plc) 14 päivänä toukokuuta 1997 tehdyn komission päätöksen 97/624/EY (EYVL L 258, s. 1) kohteena olleelle yritykselle määrättiin sakko, jonka suuruus oli vain 6,8 prosenttia relevanteilla markkinoilla toteutuneesta myynnistä, vaikka kilpailusääntöjen rikkominen tapahtui samaan aikaan kuin lysiinikartelli. Toisin kuin komissio väittää, suuntaviivojen tällä välin tapahtunut julkaiseminen ei ole objektiivinen peruste, jonka vuoksi ADM:ään sovellettu erilainen kohtelu olisi hyväksyttävissä.

34 Komissio arvioi, että kaksi yritystä, jotka ovat rikkoneet kilpailusääntöjä samalla tavoin samaan aikaan mutta joille on määrätty seuraamuksia eri aikoina, asetetaan eri asemaan, mikäli sillä välin omaksutaan uusi sakkoja koskeva politiikka. Yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukataan sitä vastoin siinä tapauksessa, että samaan aikaan sovelletaan eri politiikkaa.

35 Väitteeseen, jonka mukaan komissio määrittäisi mielivaltaisesti ajankohdan, jona se tekee päätöksen, komissio vastaa, että menettelyn kesto määräytyy tiettyjen seikkojen, kuten yhteistoimintajärjestelyn monimutkaisuuden ja laajuuden sekä puolustautumisoikeuksien käyttämisen perusteella. Se lisää, että yritykset, jotka ovat onnistuneet salaamaan yhteistoimintajärjestelynsä pidempään ja joiden järjestelyyn puututaan vasta myöhemmin, eivät saisi kyetä hyötymään tästä onnistumisestaan siten, että ne voisivat lisäksi vaatia vastaavan sakon soveltamista kuin kilpailusääntöjen rikkomisia samaan aikaan tehneille yrityksille on määrätty.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

1. Oikeusvarmuuden, luottamuksensuojan ja seuraamusten taannehtivuuskiellon periaatteiden loukkaaminen

Kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen

36 On muistettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan mukaan kanteessa on oltava yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista. Tämä on ilmaistava niin selvästi ja tarkasti, että vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin voi antaa kanteen johdosta ratkaisun tietyissä tapauksissa jopa ilman muita tietoja. Kanteessa on näin ollen nimenomaisesti selitettävä, mitä kanteen perustana oleva oikeudellinen peruste sisältää, eikä pelkkä ylimalkainen viittaaminen tähän perusteeseen täytä työjärjestyksessä asetettuja vaatimuksia (asia T-102/92, Viho v. komissio, tuomio 12.1.1995, Kok. 1995, s. II-17, 68 kohta ja asia T-352/94, Mo och Domsjö v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-1989, 333 kohta).

37 Tässä tapauksessa kantajat arvostelevat selvästi kannekirjelmässä useaan otteeseen komissiota siitä, että tämä on soveltanut taannehtivasti suuntaviivoja, ja päättelevät siitä nimenomaisesti, että komissio on loukannut taannehtivuuskiellon periaatetta. Nämä tiedot olivat lisäksi riittävän selviä ja tarkkoja, koska ne eivät ole estäneet komissiota vastaamasta esitettyihin väitteisiin jo vastinekirjelmässä ja koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kykenee niiden perusteella harjoittamaan laillisuusvalvontaansa.

38 Komission perustelut on siis hylättävä ja kanneperuste tutkittava kokonaisuudessaan.

Asiakysymys

- Seuraamusten taannehtivuuskiellon ja oikeusvarmuuden periaatteiden loukkaaminen

39 On muistettava, että rikoslainsäädännön taannehtivuuskiellon periaate on kaikkien jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille yhteinen periaate, joka on ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn, Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun Euroopan yleissopimuksen (jäljempänä Euroopan ihmisoikeussopimus) 7 artiklassa vahvistettu perusoikeudeksi ja joka on erottamaton osa niitä yleisiä oikeusperiaatteita, joiden noudattamisen yhteisöjen tuomioistuin varmistaa (asia 63/83, Kirk, tuomio 10.7.1984, Kok. 1984, s. 2689, Kok. Ep. VII, s. 605, 22 kohta ja asia T-23/99, LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II-1705, 219 kohta).

40 Vaikka asetuksen N:o 17 15 artiklan 4 kohdan mukaan päätökset, joissa määrätään sakkoja kilpailuoikeuden rikkomisen vuoksi, eivät ole luonteeltaan rikosoikeudellisia (asia T-83/91, Tetra Pak v. komissio, tuomio 6.10.1994, Kok. 1994, s. II-755, Kok. Ep. XIII, s. I-107, 235 kohta), komission on joka tapauksessa noudatettava yhteisön oikeuden yleisiä oikeusperiaatteita ja etenkin taannehtivuuskiellon periaatetta hallinnollisissa menettelyissään, jotka voivat perustamissopimuksen kilpailusääntöjä sovellettaessa johtaa seuraamusten määräämiseen (ks. vastaavasti puolustautumisoikeuksien osalta asia C-322/81, Michelin v. komissio, tuomio 9.11.1983, Kok. 1983, s. 3461, 7 kohta ja em. asiassa LR AF 1998 v. komissio annetun tuomion 220 kohta).

41 Näiden periaatteiden noudattaminen edellyttää, että yritykselle määrätyt seuraamukset kilpailusääntöjen rikkomisesta vastaavat seuraamuksia, joista oli säädetty rikkomisen tapahtumishetkellä (em. asiassa LR AF 1998 v. komissio annetun tuomion 221 kohta).

42 Tältä osin on syytä täsmentää, että seuraamukset, joita komissio voi määrätä kilpailusääntöjen rikkomisesta, on määritelty asetuksen N:o 17 15 artiklassa ja että kyseinen asetus on annettu ennen tarkasteltavana olevan kilpailusääntöjen rikkomisen alkamista. Toisaalta on syytä muistaa, että komissiolla ei ole toimivaltaa muuttaa asetusta N:o 17 tai poiketa siitä edes itse itselleen asettamiensa yleisten sääntöjen perusteella. Toisaalta on todettava, että vaikka on selvää, että komissio on määrittänyt kantajalle määräämänsä sakon suuntaviivoissa esitetyn yleisen laskutavan mukaisesti, se on kuitenkin näin tehdessään rajoittunut asetuksen N:o 17 15 artiklassa määritettyjen seuraamusten määräämiseen (em. asiassa LR AF 1998 v. komissio annetun tuomion 222 kohta).

43 Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan mukaan nimittäin "komissio voi päätöksellään määrätä yrityksille tai yritysten yhteenliittymille sakon, joka on vähintään 1 000 ja enintään 1 000 000 laskentayksikköä taikka tätä suurempi mutta enintään 10 prosenttia kunkin rikkomukseen osallisen yrityksen edellisen tilikauden liikevaihdosta, jos ne tahallaan tai tuottamuksesta - - rikkovat perustamissopimuksen [81] artiklan 1 kohtaa - - ". Saman artiklan mukaan "sakon suuruutta määrättäessä on otettava huomioon rikkomuksen vakavuuden lisäksi sen kesto" (em. asiassa LR AF 1998 v. komissio annetun tuomion 223 kohta).

44 Suuntaviivojen 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan sakon määrää laskettaessa perusmäärä määritetään rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella, ja nämä ovat ainoat asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa vahvistetut perusteet (em. asiassa LR AF 1998 v. komissio annetun tuomion 224 kohta).

45 Suuntaviivojen mukaan komissio ottaa sakon määrää laskiessaan laskentapohjaksi rikkomisen vakavuuden perusteella määrittämänsä summan (jäljempänä yleinen laskentapohja). Rikkomisen vakavuuden arvioinnissa on otettava huomioon sen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja laajuus asian kannalta merkityksellisillä maantieteellisillä markkinoilla (1 kohdan A alakohdan ensimmäinen alakohta). Rikkomiset voidaan jakaa kolmeen luokkaan, nimittäin vakavaa vähäisempiin, vakaviin ja erittäin vakaviin rikkomisiin. Vakavaa vähäisemmästä rikkomisesta määrättävä sakko voi olla 1 000 ecusta 1 miljoonaan ecuun, ja vakavien rikkomisten osalta sakko voi olla 1 miljoonasta 20 miljoonaan ecuun; sen sijaan erittäin vakavasta rikkomisesta määrättävä sakko voi olla yli 20 miljoonaa ecua (1 kohdan A alakohdan toisen alakohdan ensimmäinen, toinen ja kolmas luetelmakohta) (em. asiassa LR AF 1998 v. komissio annetun tuomion 225 kohta).

46 Tämän jälkeen suuntaviivoissa todetaan, että kussakin luokassa määrättyjen seuraamusten asteikko antaa mahdollisuuden vaihdella yritykseen sovellettavaa seuraamusta rikkomisen laadun mukaan, erityisesti vakavien ja erittäin vakavien rikkomisten luokissa (1 kohdan A alakohdan kolmas alakohta). Lisäksi on tarpeen ottaa huomioon rikkomisiin syyllistyneiden todellinen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa vahinkoa muille talouden toimijoille ja erityisesti kuluttajille, ja määrittää sakon määrä tasolle, joka on riittävän varoittava (1 kohdan A alakohdan neljäs alakohta). Huomioon voidaan myös ottaa se, että suurilla yrityksillä on useimmiten tarpeelliset infrastruktuurit, jotka antavat niille oikeudellista ja taloudellista tietoa, jolloin niillä on mahdollisuus arvioida paremmin toimintaansa mahdollisesti liittyviä rikkomisia ja niistä aiheutuvia kilpailuoikeudellisia seurauksia (1 kohdan A alakohdan viides alakohta) (em. asiassa LR AF 1998 v. komissio annetun tuomion 225 ja 226 kohta).

47 Tapauksissa, joissa on mukana useita yrityksiä, kuten kartelleissa, voi olla tarpeen vaihdella kussakin edellä mainitussa kolmessa luokassa määritettyjä määriä, jotta voitaisiin ottaa huomioon kilpailusääntöjen rikkomisten tapauskohtainen painoarvo ja siten kunkin yrityksen suorittaman rikkomisen todellinen vaikutus kilpailuun erityisesti silloin, kun samanlaisiin kilpailusääntöjen rikkomisiin syyllistyneet yritykset ovat huomattavan erikokoisia; näin voidaan siis mukauttaa yleistä laskentapohjaa kunkin yrityksen erityispiirteiden mukaan (jäljempänä erityinen laskentapohja) (1 kohdan A alakohdan kuudes alakohta) (em. asiassa LR AF 1998 v. komissio annetun tuomion 227 kohta).

48 Kilpailusääntöjen rikkomisten keston osalta suuntaviivoissa erotetaan toisistaan lyhytaikainen rikkominen (yleensä alle yksi vuosi), jonka osalta rikkomisen vakavuuden perusteella määritettyyn määrään ei pitäisi tehdä lisäystä, keskipitkän ajan kestävä rikkominen (yleensä yhdestä viiteen vuotta), jonka osalta se voi olla 50 prosenttia rikkomisen vakavuuden perusteella määrätystä määrästä, ja pitkäaikainen rikkominen (yleensä yli viisi vuotta), jonka osalta lisäys voidaan vahvistaa 10 prosentiksi vuotta kohden rikkomisten vakavuuden perusteella määrätystä määrästä (1 kohdan B alakohdan ensimmäinen, toinen ja kolmas luetelmakohta) (em. asiassa LR AF 1998 v. komissio annetun tuomion 228 kohta).

49 Suuntaviivoissa esitetään tämän jälkeen esimerkinomaisesti luettelo raskauttavista ja lieventävistä olosuhteista, jotka voidaan ottaa huomioon perusmäärän suurentamiseksi tai pienentämiseksi, sekä viitataan yhteistyötiedonantoon (em. asiassa LR AF 1998 v. komissio annetun tuomion 229 kohta).

50 Yleisesti todetaan, että lopullinen kyseisen kaavan mukaan laskettu sakkosumma (perusmäärä, jota korotetaan tai alennetaan prosenttiosuudella) ei saa missään tapauksessa ylittää 10:tä prosenttia yrityksen koko maailmasta kertyvästä liikevaihdosta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan mukaisesti (5 kohdan a alakohta). Lisäksi suuntaviivoissa todetaan, että sen jälkeen kun edellä mainitut laskelmat on tehty, on syytä tarkastella olosuhteiden mukaan tiettyjä objektiivisia tietoja, kuten erityistä taloudellista ympäristöä, rikkomiseen syyllistyneiden mahdollisesti saamia taloudellisia tai rahoituksellisia etuja, kyseessä olevien yritysten ominaispiirteitä sekä niiden todellista maksukykyä erityisessä sosiaalisessa toimintakentässään, jotta voitaisiin lopullisesti mukauttaa suunniteltujen sakkojen määrä (5 kohdan b alakohta) (em. asiassa LR AF 1998 v. komissio annetun tuomion 230 kohta).

51 Edellä esitetyn perusteella voidaan todeta, että suuntaviivoissa esitetyn menetelmän mukaan sakkojen määrä lasketaan edelleenkin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa mainitun kahden arviointiperusteen eli rikkomisen vakavuuden ja keston mukaisesti ja laskennassa noudatetaan kunkin yrityksen liikevaihtoon suhteutettua enimmäismäärää, josta säädetään samassa säännöksessä (em. asiassa LR AF 1998 v. komissio annetun tuomion 231 kohta).

52 Suuntaviivojen ei näin ollen voida katsoa ulottuvan kyseisessä artiklassa määritellyn seuraamuksia koskevan oikeudellisen kehyksen ulkopuolelle (em. asiassa LR AF 1998 v. komissio annetun tuomion 232 kohta).

53 Toisin kuin kantajat väittävät, suuntaviivojen aikaansaama muutos komission hallintokäytäntöön ei myöskään merkitse sitä, että sakon suuruuden arviointia koskeva oikeudellinen kehys olisi muuttunut rikoslainsäädännön taannehtivuuskieltoa koskevan yleisen periaatteen tai oikeusvarmuuden periaatteen vastaisesti (em. asiassa LR AF 1998 v. komissio annetun tuomion 233 kohta).

54 Komission aiemmin noudattama päätösmenettely ei itsessään ole sakkojen määrittämistä koskeva oikeudellinen kehys kilpailuoikeuden alalla, koska tällainen kehys on määritetty ainoastaan asetuksessa N:o 17 (em. asiassa LR AF 1998 v. komissio annetun tuomion 234 kohta).

55 Kun sitä paitsi otetaan huomioon asetuksessa N:o 17 komissiolle jätetty harkintavalta, se, että komissio on ottanut käyttöön uuden sakkojen laskutavan, joka saattaa joissain tilanteissa johtaa sakon määrän kasvuun kuitenkaan ylittämättä samassa asetuksessa säädettyä enimmäismäärää, ei tarkoita, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja sakkoja olisi taannehtivasti korotettu (em. asiassa LR AF 1998 v. komissio annetun tuomion 235 kohta).

56 Tältä osin on turhaa väittää, että sakkojen laskeminen suuntaviivoissa esitetyn menetelmän mukaisesti ja etenkin siten, että laskentapohjaksi otetaan rikkomisen vakavuuden mukaisesti määritetty summa, saattaa aiheuttaa sen, että komissio määrää aiempaa suurempia sakkoja. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla on asetusta N:o 17 sovellettaessa harkintavaltaa sakkojen määrän vahvistamisessa, jotta se voisi ohjata yritysten toimintaa niin, että ne noudattaisivat kilpailusääntöjä (asia T-150/89, Martinelli v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. II-1165, 59 kohta; asia T-49/95, Van Megen Sports v. komissio, tuomio 11.12.1996, Kok. 1996, s. II-1799, 53 kohta ja asia T-229/94, Deutsche Bahn v. komissio, tuomio 21.10.1997, Kok. 1997, s. II-1689, 127 kohta). Vaikka komissio on aikaisemmin määrännyt tietyntasoisia sakkoja tietyntyyppisistä rikkomisista, se ei myöskään estä sitä korottamasta tätä tasoa asetuksessa N:o 17 säädetyissä rajoissa, jos tämä on välttämätöntä yhteisön kilpailupolitiikan toteuttamiseksi (em. asia Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomion 109 kohta; em. asia Solvay v. komissio, tuomio 10.3.1992, 309 kohta ja asia T-304/94, Europa Carton v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-869, 89 kohta). Yhteisön kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen edellyttää päinvastoin sitä, että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi (em. asia Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomion 109 kohta ja em. asiassa LR AF 1998 v. komissio annetun tuomion 236 ja 237 kohta).

57 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei myöskään voi hyväksyä edellä esitetyn oikeuskäytännön suppeaa tulkintaa, jonka kantajat esittävät kiistäessään sen, että sitä voitaisiin soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa. Kyseinen oikeuskäytäntö on näet sanamuodoltaan yleinen, eikä sen perusteella ole mahdollista poissulkea sitä vaihtoehtoa, että sakkojen tasoa korotetaan sen vuoksi, että komissio ottaa käyttöön uuden asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa oikeudellisesti säänneltyjen sakkojen määrän laskentamenetelmän.

58 Lopuksi todettakoon, että siltä osin kuin komissiota arvostellaan siitä, että se ei ole yksilöinyt sakon määrää lysiinin myynnistä ETA:ssa saadun liikevaihdon perusteella eli sen liikevaihdon perusteella, joka liittyy kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevan tuotteen myyntiin relevanteilla maantieteellisillä markkinoilla, on muistettava, että pelkkä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaan sisältyvä nimenomainen viittaus liikevaihtoon koskee ylärajaa, jota sakko ei saa ylittää. Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tämän liikevaihdon katsotaan liittyvän kokonaisliikevaihtoon (em. asiassa Musique diffusion française ym. v. komissio annetun tuomion 119 kohta; asia T-43/92, Dunlop Slazenger v. komissio, tuomio 7.7.1994, Kok. 1994, s. II-441, 160 kohta ja asia T-144/89, Cockerill Sambre v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. II-947, 98 kohta). Ennen suuntaviivojen antamista katsottiin, että komissio voi sakkojen määrää yksilöidessään ottaa huomioon yhtä hyvin yrityksen kokonaisliikevaihdon, joka osoittaa - vaikkakin vain likimääräisesti ja epätäydellisesti - yrityksen kokoa ja taloudellista valtaa, sekä sen osan liikevaihdosta, joka tulee kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevista tavaroista ja joka näin ollen on omiaan osoittamaan rikkomisen laajuutta. Kummallekaan näistä luvuista ei pidä antaa sellaista merkitystä, joka olisi suhteeton verrattuna muihin arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin, ja että sakon määrääminen ei näin ollen voi olla pelkän kokonaisliikevaihtoon perustuvan laskelman tulos (ks. em. asia Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomion 120 ja 121 kohta; asia T-77/92, Parker Pen v. komissio, tuomio 14.7.1994, Kok. 1994, s. II-549, 94 kohta ja asia T-327/94, SCA Holding v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-1373, 176 kohta).

59 Lisäksi ennen suuntaviivojen antamista katsottiin, että komissiolla on oikeus laskea sakon määrä siten, että se ei ota huomioon asianomaisten yritysten eri liikevaihtoja sillä edellytyksellä, että se soveltaa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaa, jossa vahvistetaan sakon enimmäismäärä. Yhteisöjen tuomioistuin on siten katsonut, että komissio sai etukäteen määrittää sakon kokonaismäärän ja jakaa se tämän jälkeen yritysten kesken kunkin keskimääräisen markkinaosuuden perusteella ja kutakin yritystä koskevien mahdollisten lieventävien tai raskauttavien seikkojen perusteella (ks. asia 45/69, Boehringer v. komissio, tuomio 15.7.1970, Kok. 1970, s. 769, 55 kohta ja yhdistetyt asiat 96/82-102/82, 104/82, 105/82, 108/82-110/82, IAZ ym. komissio, tuomio 8.11.1983, Kok. 1983, s. 3369, 51-53 kohta).

60 Edellä esitetystä oikeuskäytännöstä seuraa, että riippumatta suuntaviivoissa sittemmin esitetystä menetelmästä, kantajat eivät missään tapauksessa olisi voineet vaatia sakon lopullisen määrän vahvistamista tiettynä prosenttilukuna sen relevanteilta markkinoilta saamasta liikevaihdosta.

61 Edellä esitetyn perusteella seuraamusten taannehtivuuskiellon ja oikeusvarmuuden periaatteisiin nojautuva kanneperuste on hylättävä.

- Luottamuksensuojan periaatteen loukkaaminen

62 Ensinnäkin on muistettava, että kaikilla oikeussubjekteilla, jotka ovat sellaisessa tilanteessa, josta ilmenee, että heille on yhteisön toimielimen toiminnan vuoksi syntynyt perusteltuja odotuksia, on oikeus vedota luottamuksensuojan periaatteeseen (asia 265/85, Van den Bergh en Jurgens ja Van Dijk Food Products v. komissio, tuomio 11.3.1987, Kok. 1987, s. 1155, 44 kohta ja asia C-152/88, Sofrimport v. komissio, tuomio 26.6.1990, Kok. 1990, s. I-2477, 26 kohta). Tämän periaatteen loukkaamiseen ei sitä vastoin voida vedota, jollei yhteisön toimielin ole antanut asiassa täsmällisiä vakuutuksia (ks. asia T-290/97, Mehibas Dordtselaan v. komissio, tuomio 18.1.2000, Kok. 2000, s. II-15, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

63 Tässä yhteydessä on riittävää todeta, että kantajat eivät vetoa mihinkään viranomaisen menettelyyn, jonka perusteella niille olisi voinut syntyä toiveita siitä, että aikaisempaa menetelmää, jota komission väitetään vakiintuneesti soveltaneen, edelleen sovellettaisiin. Niiden ainoa väite on se, että aikaisempaa päätöksentekomenettelyä on välttämättä sovellettava. On poissuljettua, että mahdollisesti sakkoon johtavassa hallinnollisessa menettelyssä mukana oleville yrityksille voisi syntyä perusteltu luottamus siihen, että komissio pitää voimassa sakon määrän laskemiseen väitetysti soveltamansa aikaisemman päätöksentekomenettelyn.

64 On näet toiseksi muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan (asia C-350/88, Delacre ym. v. komissio, tuomio 14.2.1990, Kok. 1990, s. I-395, 33 kohta ja asia C-1/98 P, British Steel v. komissio, tuomio 23.11.2000, Kok. 2000, s. I-10349, 52 kohta) taloudelliset toimijat eivät voi asettaa perusteltua luottamustaan siihen, että tietyllä hetkellä olemassa oleva oikeudellinen tilanne pysyisi ennallaan, kun sen muuttaminen on yhteisön toimielinten harkintavallassa.

65 Yhteisön kilpailusääntöjen osalta oikeuskäytännöstä ilmenee selvästi (ks. mm. em. asia Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomion 109 kohta), että niiden tehokas soveltaminen edellyttää sitä, että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa yhteisön kilpailupolitiikan tarpeita vastaavaksi. Vaikka komissio on aikaisemmin määrännyt tietyntasoisia sakkoja tietyntyyppisistä rikkomisista, se ei näin ollen estä sitä korottamasta tätä tasoa asetuksessa N:o 17 säädetyissä rajoissa.

66 Lisäksi kyseisen oikeuskäytännön mukaan komissio ei myöskään ole väitetiedoksiannossa velvollinen ilmoittamaan siitä, että se mahdollisesti muuttaa politiikkaansa sakkojen yleisen suuruusluokan osalta, koska tällainen mahdollisuus on sidoksissa kilpailupolitiikan yleisiin näkökohtiin, joilla ei ole suoraa yhteyttä kysymyksessä olevien asioiden erityisolosuhteisiin (em. asia Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomion 22 kohta).

67 Koska komissio on antanut suuntaviivat, joissa se on vahvistanut uuden yleisen menettelytavan sakkojen määrän laskemiseen, ennen kullekin kartellin jäsenenä olleelle yritykselle osoitettua väitetiedoksiantoa ja nyt käsiteltävään asiaan liittyvistä erityisistä seikoista riippumatta, kantajat eivät varsinkaan voi arvostella komissiota siitä, että se on soveltanut niitä määrittäessään sakon suuruuden, elleivät ne osoita, mitä tässä tapauksessa ei ole tapahtunut, että niille on viranomaisten toiminnan vuoksi syntynyt perusteltuja päinvastaisia odotuksia.

68 Näin ollen luottamuksensuojan periaatteen loukkaamista koskeva kanneperuste on hylättävä.

2. Yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaaminen

69 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaatetta loukataan ainoastaan, jos toisiinsa rinnastettavissa olevia tilanteita kohdellaan eri tavalla tai jos erilaisia tilanteita kohdellaan samalla tavalla, ellei tällainen kohtelu ole objektiivisesti perusteltua (ks. asia T-311/94, BPB de Eendracht v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-1129, 309 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

70 Kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien seuraamusten osalta tämän periaatteen noudattaminen edellyttää epäilemättä sitä, että samanlaisia kilpailusääntöjen rikkomisia samaan aikaan tehneille yrityksille määrätään samat lailliset seuraamukset riippumatta siitä väistämättä satunnaisesta ajankohdasta, jona niille vastainen päätös tehdään. Tältä osin tämä periaate liittyy läheisesti rangaistusten taannehtivuuskiellon periaatteeseen, jonka nojalla seuraamuksen, joka määrätään yritykselle kilpailusääntöjen rikkomisesta, on vastattava sitä seuraamusta, josta säädettiin silloin, kun kilpailusääntöjen rikkominen tapahtui.

71 Tässä tapauksessa kantajat eivät kuitenkaan voi pätevästi vedota tämän periaatteen loukkaamiseen pelkästään sillä perusteella, että komissio on soveltanut sakon määrää laskiessaan suuntaviivoja eikä ennen suuntaviivojen voimaantuloa tekemissään tietyissä päätöksissä, kuten päätöksessä 97/624/EY, noudattamaansa menettelyä, jossa sakon lopullinen suuruus määritettiin tiettynä prosenttilukuna relevanteilta maantieteellisiltä markkinoilta kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olleen tuotteen myynnistä saadusta liikevaihdosta.

72 Kuten edellä on jo korostettu, muutos, jonka suuntaviivojen antaminen on saattanut aiheuttaa komission voimassa olleeseen hallinnolliseen käytäntöön nähden, ei näet muuta oikeudellista kehystä, jonka perusteella kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen määrä saadaan määrittää, sillä tämä määritetään yksinomaan asetuksella N:o 17. Suuntaviivoissa vahvistetun menettelyn mukaisesti sakkojen määrä lasketaan edelleen asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa esitetyn kahden perusteen eli kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella, jolloin on noudatettava kyseisessä säännöksessä säädettyä kunkin yrityksen liikevaihtoon perustuvaa enimmäisrajaa. Vaikka suuntaviivoissa otetaan käyttöön uusi laskentamenetelmä, jossa luetellaan kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta ja kestoa arvioitaessa huomioon otettavat seikat, sillä ei siten muuteta sakkoja, joille yritykset asettivat itsensä alttiiksi jo ennen suuntaviivojen antamista.

73 Tästä seuraa, että se, että ADM:n sakon suuruutta määritettäessä on sovellettu suuntaviivoissa vahvistettua menettelyä, ei merkitse syrjivää kohtelua niihin yrityksiin nähden, jotka ovat rikkoneet yhteisön kilpailusääntöjä samana ajanjaksona mutta joille kilpailusääntöjen rikkomisen paljastumisen ajankohdan tai niitä koskevan hallinnollisen menettelyn kulkuun liittyvien syiden vuoksi on määrätty seuraamukset jo ennen suuntaviivojen voimaantuloa. Molemmissa tapauksissa sakot, joille nämä yritykset asettivat itsensä alttiiksi kilpailusääntöjä rikkoessaan, ovat näet asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa asetettujen rajojen mukaisia.

74 Vaikka oletettaisiin, että komissio olisi tehnyt päätöksen aikaisemmin eikä olisi voinut soveltaa suuntaviivoja, edellä 58 ja 59 kohdassa mainitusta suuntaviivojen antamista edeltävästä oikeuskäytännöstä seuraa lisäksi, että kantajat eivät olisi voineet vaatia oikeutta siihen, että sakon määrä vahvistettaisiin kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevan tuotteen myynnistä kyseisiltä markkinoilta saadun liikevaihdon perusteella pelkästään sillä perusteella, että samana ajanjaksona yhteisön kilpailusääntöjä rikkoneille yrityksille määrätyt sakot oli laskettu tämän menetelmän mukaisesti.

75 Näin ollen yhdenvertaisen kohtelun periaatteen rikkomista koskeva kanneperuste on hylättävä.

II Muissa maissa aikaisemmin määrättyjen sakkojen vaikutus

76 Kantajat arvostelevat komissiota siitä, että se on määrittänyt sakon suuruuden ottamatta huomioon sakkoja, joita ADM Companylle oli jo määrätty muissa maissa samoista syistä. Ne vetoavat perusteensa tueksi seuraamusten päällekkäisyyden kieltoa koskevan periaatteen loukkaamiseen ja siihen, että aiemmin määrättyjen sakkojen varoittavaa vaikutusta ei ole otettu huomioon.

Asianosaisten lausumat

1. Seuraamusten päällekkäisyyden kieltoa koskeva periaate ja komission velvoite ottaa huomioon aiemmin määrätyt seuraamukset

77 Kantajat vetoavat siihen, että kieltäytyessään vähentämästä päätöksessä määrätystä sakosta sakkoja, jotka ADM Companylle oli aiemmin määrätty Yhdysvalloissa ja Kanadassa, komissio on loukannut periaatetta, jonka mukaan samasta rikoksesta ei voida määrätä päällekkäisiä seuraamuksia. Kuten asiassa 7/72, Boehringer vastaan komissio, 14.12.1972 annetusta yhteisöjen tuomioistuimen tuomiosta ilmenee (Kok. 1972, s. 1281, Kok. Ep. II, s. 59), komission on otettava vähennyksenä huomioon kolmannen valtion viranomaisten määräämä seuraamus, jos teot, joista toisaalta komissio ja toisaalta nämä viranomaiset syyttävät kantajana olevaa yritystä, ovat samanlaiset. Tässä tapauksessa tilanne on juuri tällainen, koska toisin kuin tilanteessa, jossa annettiin 14.12.1972 edellä mainittu tuomio asiassa Boehringer vastaan komissio, yhteistoimintajärjestely, josta Yhdysvaltain ja Kanadan viranomaiset määräsivät seuraamuksia, oli kohteeltaan, sijainniltaan ja kestoltaan sama kuin järjestely, josta komissio määräsi seuraamuksia nojautuen jopa Yhdysvaltain viranomaisten kokoamaan todistusaineistoon.

78 Kantajat kiistävät tässä yhteydessä päätökseen sisältyvän arvioinnin oikeellisuuden, kun siinä todetaan, että Yhdysvalloissa ja Kanadassa määrätyissä sakoissa olisi otettu huomioon ainoastaan yhteistoimintajärjestelyn kilpailunvastaiset vaikutukset näiden valtioiden alueella (päätöksen 311 perustelukappale). Yhdysvalloissa ADM Companya vastaan 15.10.1996 annetusta tuomiosta ilmenee päinvastoin, että todettu yhteistoimintajärjestely oli maailmanlaajuinen ja rajoitti kauppaa "Yhdysvalloissa ja muualla". Sakko oli lisäksi erityisen suuri kilpailusääntöjen rikkomisen maantieteellisen laajuuden vuoksi. Myös Kanadassa käydyssä menettelyssä oli otettu erityisesti huomioon se, että kyseessä oli maailmanlaajuinen yhteistoimintajärjestely.

79 Siinäkään tapauksessa, että komission väitteen katsottaisiin olevan paikkansapitävä, sillä, että muut viranomaiset ovat ottaneet huomioon vain kilpailusääntöjen rikkomisen paikalliset vaikutukset, ei ole missään tapauksessa merkitystä seuraamusten päällekkäisyyden kieltoa koskevan periaatteen soveltamisen kannalta. Edellä mainitun asiassa Boehringer vastaan komissio 14.12.1972 annetun tuomion mukaan ainoa ratkaiseva seikka on näet tässä yhteydessä se, että todetut teot ovat samat. Tämän näkemyksen vahvistaa komission oma käytäntökin, sillä vuonna 1983 tekemässään päätöksessä se vähensi yhteistoimintajärjestelyyn osallistuneille yrityksille määrätystä sakosta Saksan viranomaisten aiemmin määräämän sakon, vaikka se antoi ratkaisunsa vain Saksan ulkopuolelle sijoittuneista yhteistoimintajärjestelyyn liittyneistä seikoista (ks. EY:n perustamissopimuksen [81] artiklan mukaisesta menettelystä (IV/30.064 - Valetut teräsrullat) 17 päivänä lokakuuta 1983 tehty komission päätös 83/546/ETY (EYVL L 317, s. 1)).

80 Tämä komission aikaisempi käytäntö osoittaa lisäksi sen, että kun komissio on kieltäytynyt ottamasta huomioon ADM Companylle aiemmin määrättyjä sakkoja, se on loukannut paitsi seuraamusten päällekkäisyyden kieltoa koskevaa periaatetta myös yhdenvertaisen kohtelun periaatetta.

81 Lopuksi kantajat arvioivat komission loukanneen seuraamusten päällekkäisyyden kieltoa koskevaa periaatetta myös sillä, että se on ottanut huomioon ADM:n maailmanlaajuisen liikevaihdon, joka sisältää Yhdysvalloista saadun liikevaihdon, jonka Yhdysvaltain, Kanadan ja Meksikon viranomaiset olivat jo ottaneet huomioon määrätessään erittäin suuria sakkoja. Kahdenkertaisen seuraamuksen välttämiseksi komission pitäisi kantajien mielestä ottaa huomioon ainoastaan lysiinin myynnistä ETA:ssa saatu liikevaihto.

82 Komissio esittää lähinnä, että kolmansien maiden viranomaisten määräämissä sakoissa on määrätty seuraamus ainoastaan niiden kansallisten kilpailusääntöjen rikkomisesta, eikä niillä ole toimivaltaa määrätä seuraamuksia yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta. Sillä, että eri viranomaiset ovat tutkineet samoja tekoja, ei ole merkitystä, koska sama teko saattaa olla rikos useiden oikeusjärjestysten perusteella. Komission päätöksentekokäytäntö ei koske kolmansien maiden vaan jäsenvaltioiden viranomaisten määräämiä sakkoja, ja sillä pyritään nimenomaan välttämään se, että kilpailunvastaisesta menettelytavasta määrättäisiin kaksinkertainen seuraamus yhteisön sisällä.

2. Aiemmin määrättyjen sakkojen varoittava vaikutus

83 Kantajien mielestä komissio on sakon määrää laskiessaan laiminlyönyt ottaa huomioon sen, että ADM Companylle oli jo määrätty kolmansissa maissa niin suuria sakkoja ja vahingonkorvauksia, että nämä olivat riittäviä estämään sitä ryhtymästä uusiin kilpailusääntöjen rikkomisiin. ADM:lle oli siten määrätty riittävä seuraamus.

84 Komissio vastaa, että kun se käyttää sakkojen määräämistä koskevaa toimivaltaansa, se ottaa huomioon varoittavuuden tarpeen Euroopan yhteisön tilanteen kannalta. Yritys, joka on osallistunut maailmanlaajuiseen yhteistoimintajärjestelyyn, ei voi odottaa saavansa lempeämpää kohtelua kuin yritys, joka on osallistunut vain euroopanlaajuiseen järjestelyyn. ADM:n kaltaisille yrityksille ei kyettäisi antamaan tavoitteen mukaista varoitusta, mikäli komission pitäisi pidättyä määräämästä ankaria sakkoja yhteisön kilpailusääntöjen räikeistä rikkomisista sillä perusteella, että niiden tekijälle on jo määrätty sakkoja kolmansien maiden kilpailusääntöjen rikkomisesta. Siviilikanteiden perusteella vaadittujen vahingonkorvausten taso ei liity hallinnollisten seuraamusten tason asianmukaisuuteen.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

1. Seuraamusten päällekkäisyyden kieltoa koskevan periaatteen loukkaaminen ja komission väitetty velvollisuus ottaa huomioon aiemmin määrätyt seuraamukset

85 Oikeuskäytännöstä ilmenee, että kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskeva periaate, joka vahvistetaan myös Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa, on yhteisön oikeuden perusperiaate, jonka noudattamisen tuomioistuin varmistaa (yhdistetyt asiat 18/65 ja 35/65, Gutmann v. komissio, tuomio 14.12.1972, Kok. 1972, s. 149, erityisesti s. 172, ja em. asiassa Boehringer v. komissio 14.12.1972 annetun tuomion 3 kohta; yhdistetyt asiat T-305/94-T-307/94, T-313/94-T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 ja T-335/94, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, tuomio 20.4.1999, Kok. 1999, s. II-931, 96 kohta, joka on tältä osin pysytetty yhdistetyissä asioissa C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, C-250/99 P-C-252/99 P ja C-254/99 P, Limburgse Vinyl Maatschappij ym. v. komissio, 15.10.2002 annetulla tuomiolla, Kok. 2002, s. I-8375, 59 kohta).

86 Yhteisön kilpailuoikeuteen liittyvissä asioissa tämä periaate estää sen, että komissio tuomitsee yrityksen uudelleen kilpailunvastaisesta käyttäytymisestä tai ryhtyy uudelleen toimenpiteisiin sitä vastaan sellaisen kilpailunvastaisen menettelytavan johdosta, josta sille on jo määrätty seuraamus tai jonka osalta sellaisella aiemmalla komission päätöksellä, johon ei enää voida hakea muutosta, on jo todettu, että se ei ole vastuussa siitä.

87 Lisäksi oikeuskäytännössä on sallittu yhteisön seuraamuksen ja kansallisen seuraamuksen päällekkäisyys, jos seuraamukset on määrätty tavoitteiltaan erilaisissa rinnakkaisissa menettelyissä, koska yritysten välisiä järjestelyjä koskeva toimivalta on jaettu erityisellä tavalla yhteisön ja yhteisön jäsenvaltioiden välillä. Yleisten kohtuussyiden vuoksi komission on kuitenkin otettava sakon suuruutta määrätessään huomioon samalle yritykselle samasta teosta jo määrätyt seuraamukset, jos kyseessä oleva seuraamus on määrätty jäsenvaltion sisäisten kilpailusääntöjen rikkomisesta, joka on siten tehty yhteisön alueella (ks. asia 14/68, Wilhelm ym., tuomio 13.2.1969, Kok. 1969, s. 1, Kok. Ep. I, s. 377, 11 kohta; em. asiassa Boehringer v. komissio annetun tuomion 3 kohta; asia T-141/99, Tréfileurope v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. II-791, 191 kohta ja asia T-149/89, Sotralentz v. komissio, tuomio 6.4.1995, Kok. 1995, s. II-1127, 29 kohta).

88 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voi hyväksyä kantajien perustetta, jonka mukaan komissio on määrätessään niille sakon osallistumisesta yhteistoimintajärjestelyyn, josta Yhdysvaltain ja Kanadan viranomaiset ovat jo määränneet seuraamuksia, loukannut kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevaa periaatetta, jonka mukaan samasta teosta ei voida määrätä toista seuraamusta samalle henkilölle.

89 Tältä osin on riittävää huomauttaa, että yhteisöjen tuomioistuin on hyväksynyt sen, että yritys voi pätevästi olla kahden rinnakkaisen menettelyn kohteena samasta kilpailusääntöjen rikkomisesta ja että sille siten voidaan määrätä kaksi seuraamusta, joista toisen määrää kyseisen jäsenvaltion toimivaltainen viranomainen ja toisen yhteisön viranomainen. Tämä seuraamusten päällekkäisyyden mahdollisuus on perusteltavissa sillä, että näiden menettelyjen tavoitteet ovat erilaiset (ks. em. asiassa Walt Wilhelm ym. annetun tuomion 11 kohta; em. asiassa Tréfileurope v. komissio annetun tuomion 11 kohta ja em. asiassa Sotralentz v. komissio annetun tuomion 29 kohta).

90 Näin ollen kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevaa periaatetta ei voida soveltaa varsinkaan tässä tapauksessa, koska komission noudattamalla menettelyllä ja määräämillä seuraamuksilla ja toisaalta Yhdysvaltain ja Kanadan viranomaisten noudattamilla menettelyillä ja määräämillä seuraamuksilla ei selvästikään ole samoja tavoitteita. Ensin mainitussa tapauksessa pyritään säilyttämään vääristymätön kilpailu Euroopan unionin alueella ja ETA:ssa, kun jälkimmäisessä tapauksessa pyritään suojelemaan Yhdysvaltain tai Kanadan markkinoita.

91 Tätä päätelmää tukee seuraamusten päällekkäisyyden kieltoa koskevan periaatteen soveltamisalaa, sellaisena kuin se on vahvistettu Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa ja sellaisena kuin Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on sitä soveltanut. Kyseisen artiklan sanamuodosta ilmenee, että kyseisellä periaatteella ainoastaan kielletään valtion tuomioistuinta tutkimasta sellaista rikosta tai määräämään seuraamuksia sellaisesta rikoksesta, josta asianomainen on jo vapautettu tai tuomittu kyseisessä valtiossa. Kahdenkertaisen seuraamuksen kiellon periaate ei sitä vastoin estä sitä, että henkilöä syytetään tai hänelle määrätään seuraamus samasta teosta kahdessa tai useammassa eri valtiossa (ks. Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen 29.2.2000 asiassa Krombah v. Ranska antama tuomio, ei julkaistu).

92 On myös korostettava, että tällä hetkellä ei ole olemassa kansainvälisen julkisoikeuden periaatetta, joka kieltäisi eri valtioiden viranomaisia tai tuomioistuimia syyttämästä tai tuomitsemasta henkilöä samoista teoista. Tällainen kielto voisi siis tässä vaiheessa perustua ainoastaan hyvin tiiviiseen kansainväliseen yhteistyöhön, jonka perusteella annettaisiin yhteisiä sääntöjä, kuten säännöt, jotka sisältyvät tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla 14 päivänä kesäkuuta 1985 tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta Benelux-talousliiton valtioiden, Saksan liittotasavallan ja Ranskan tasavallan hallitusten välillä 19 päivänä kesäkuuta 1990 Schengenissä (Luxemburg) allekirjoitettuun yleissopimukseen (EYVL 2000, L 239, s. 19). Tältä osin kantajat eivät ole esittäneet, että olisi olemassa yhteisöä ja kolmansia valtioita, kuten Yhdysvaltoja ja Kanadaa, sitova sopimus, jossa määrättäisiin tällaisesta kiellosta.

93 On tosin huomautettava, että Nizzassa 7 päivänä joulukuuta 2002 allekirjoitetun Euroopan unionin perusoikeuskirjan (EYVL 2000, C 364, s. 1) 50 artiklassa määrätään, että ketään ei saa tutkia uudelleen tai rangaista oikeudenkäynnissä rikoksesta, josta hänet on jo unionissa lopullisesti vapautettu tai tuomittu syylliseksi lain mukaisesti. On kuitenkin todettava, että riippumatta siitä, onko edellä mainittu peruskirja oikeudellisesti sitova, sitä voidaan soveltaa ainoastaan unionin alueella, ja siinä rajoitetaan 50 artiklassa määritellyn oikeuden soveltamisala nimenomaisesti niihin tapauksiin, joissa vapauttava päätös tai tuomio on annettu tämän alueen sisällä.

94 Tästä seuraa, että siltä osin kuin kantajat vetoavat kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevan periaatteen loukkaamiseen sillä perusteella, että kyseisestä yhteistoimintajärjestelystä on määrätty seuraamuksia myös yhteisön alueen ulkopuolella tai että komissio on ottanut päätöksessä huomioon ADM:n maailmanlaajuisen liikevaihdon, johon sisältyy ADM Companyn Yhdysvalloista ja Kanadasta saama liikevaihto, jonka Yhdysvaltain ja Kanadan viranomaiset ovat jo ottaneet huomioon sakkoja määrätessään, tämä peruste on hylättävä.

95 Siltä osin kuin kantajat väittävät, että kieltäytyessään vähentämästä päätöksessä määrätystä sakosta ADM Companylle Yhdysvalloissa ja Kanadassa aiemmin määrätyt sakot tai ottaessaan päätöksessä huomioon ADM:n maailmanlaajuisen liikevaihdon komissio on jättänyt huomiotta edellä mainitussa asiassa Boehringer vastaan komissio 14.12.1972 annetun tuomion, jonka mukaan komission on otettava vähennyksenä huomioon kolmannen maan viranomaisten määräämä seuraamus, jos tosiseikat, jotka komissio ja kyseiset viranomaiset ovat todenneet kantajana olevaa yritystä vastaan ovat samat, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voi hyväksyä näitäkään perusteita.

96 On muistettava, että yhteisöjen tuomioistuin totesi edellä mainitussa asiassa Boehringer vastaan komissio 14.12.1972 antamassaan tuomiossa, että "se, onko komission otettava vähennyksenä huomioon myös kolmannen valtion viranomaisten määräämä seuraamus, on tarpeen selvittää ainoastaan, jos teot, joista tässä yksittäistapauksessa toisaalta komissio ja toisaalta Yhdysvaltojen viranomaiset syyttävät kantajaa, ovat samanlaiset" (3 kohta).

97 Kantajat tekevät edellä mainitusta 3 kohdasta sen vastakohtaispäätelmän, että komissiolla olisi ollut velvollisuus ottaa huomioon seuraamukset, joita Yhdysvaltain ja Kanadan viranomaiset olivat määränneet ADM Companylle sen osallistumisesta lysiiniä koskeneeseen maailmanlaajuiseen yhteistoimintajärjestelyyn, joka oli kohteeltaan, sijainniltaan ja kestoltaan sama kuin komission päätöksessä, jolla sille määrättiin 47,3 miljoonan euron suuruinen sakko.

98 On aluksi huomautettava, että edellä mainitun asiassa Boehringer vastaan komissio 14.12.1972 annetun tuomion 3 kohdan sanamuodosta ilmenee selvästi, että yhteisöjen tuomioistuin ei ole ratkaissut sitä kysymystä, onko komissiolla velvollisuus ottaa vähennyksenä huomioon seuraamus, jonka kolmannen maan viranomaiset ovat määränneet siinä tapauksessa, että teot, jotka komissio ja kyseiset viranomaiset ovat ottaneet yritystä vastaan huomioon, ovat samat. Kyseisestä kohdasta seuraa, että yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että se, että komission ja kolmannen valtion viranomaisten huomioon ottamat teot ovat samat, on edellä mainittua kysymystä edeltävä ehto.

99 Toiseksi on korostettava, että yhteisöjen tuomioistuin on ottanut huomioon nimenomaan erityisen tilanteen, joka johtuu ensinnäkin jäsenvaltioiden kansallisten markkinoiden ja yhteismarkkinoiden tiiviistä keskinäisestä riippuvuudesta ja toisaalta siitä erityisestä tavasta, jolla yritysten välisiä järjestelyjä koskeva toimivalta samalla alueella eli yhteismarkkinoilla on jaettu yhteisön ja yhteisön jäsenvaltioiden välillä, ja hyväksyttyään sen, että asian käsittely kahteen kertaan on mahdollista, on katsonut tarpeelliseksi ottaa yleisten kohtuussyiden vuoksi huomioon ensimmäisellä päätöksellä määrätyt seuraamukset, koska on mahdollista, että tästä seuraa kahdenkertainen seuraamus (ks. em. asiassa Walt Wilhelm ym. annetun tuomion 11 kohta ja ratkaisuehdotus, jonka julkisasiamies Mayras on esittänyt em. asiassa Boehringer v. komissio, jossa on annettu tuomio 14.12.1972, s. 1293, 1301-1303).

100 Tällainen tilanne puuttuu selvästi nyt käsiteltävässä asiassa, ja koska ei ole vedottu nimenomaiseen sopimuksen määräykseen, jonka mukaan komissiolla olisi velvollisuus sakon määrää vahvistaessaan ottaa huomioon kolmansien maiden, kuten Yhdysvaltain tai Kanadan, viranomaisten tai tuomioistuinten samalle yritykselle samasta teosta aiemmin määräämät seuraamukset, kantajat eivät näin ollen voi pätevästi arvostella komissiota siitä, että tämä olisi tässä tapauksessa laiminlyönyt tällaisen velvoitteensa.

101 Vaikka oletettaisiin, että olisi mahdollista tehdä edellä mainitusta asiassa Boehringer vastaan komissio 14.12.1972 annetusta tuomiosta se vastakohtaispäätelmä, että komission on otettava vähennyksenä huomioon kolmannen valtion viranomaisten määräämä seuraamus, mikäli komission ja kyseisten viranomaisten kyseistä yritystä vastaan huomioon ottamat teot ovat samat, kantajien tehtävänä on joka tapauksessa näyttää toteen, että teot ovat samat (em. asiassa Boehringer v. komissio 14.12.1972 annetun tuomion 5 kohta), mitä nyt käsiteltävässä asiassa ei ole tapahtunut.

102 Yhdysvalloissa ADM Companylle annetun langettavan tuomion osalta United States District Courtin Yhdysvaltain oikeusministeriön kanssa tehdyn sopimuksen perusteella 15.10.1996 antamasta tuomiosta ilmenee, että kyseiselle yritykselle on määrätty ensinnäkin 70 miljoonan Yhdysvaltain dollarin (USD) suuruinen sakko osallistumisesta lysiiniä koskeneeseen yhteistoimintajärjestelyyn ja toisaalta 30 miljoonan USD:n suuruinen sakko osallistumisesta sitruunahappoa koskeneeseen yhteistoimintajärjestelyyn. Kantajien esittämistä asiakirjoista ilmenee, että ADM Company on myös Kanadassa määrätty maksamaan 16 miljoonan Kanadan dollarin suuruinen sakko osallistumisesta kahteen lysiiniä ja sitruunahappoa koskeneeseen yhteistoimintajärjestelyyn. On siis ilmeistä, että Yhdysvalloissa ja Kanadassa annetut tuomiot koskivat laajempaa sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuutta. On erityisesti huomattava, että arvioidessaan sakon suuruutta amerikkalaistuomioistuin on ottanut huomioon "sekä lysiinimarkkinoilta että sitruunahappomarkkinoilta" saadun liikevaihdon määrän (tuomion 7 kohta).

103 Siinäkin tapauksessa, että lysiiniä koskevasta yhteistoimintajärjestelystä annettua tuomiota voitaisiin pitää sitruunahappoa koskevasta yhteistoimintajärjestelystä annetusta tuomiosta erillisenä ratkaisuna, on korostettava, että vaikka Yhdysvalloissa annetussa tuomiossa viitataan siihen, että lysiiniä koskeneella yhteistoimintajärjestelyllä pyrittiin rajoittamaan tuotantoa ja korottamaan lysiinin hintoja "Yhdysvalloissa ja muualla", ei ole millään tavoin näytetty toteen, että Yhdysvalloissa annetussa ratkaisussa olisi tarkoitettu yhteistoimintajärjestelyn soveltamistoimia tai vaikutuksia, jotka olisivat toteutuneet muualla kuin Yhdysvalloissa (ks. vastaavasti em. asiassa Boehringer v. komissio 14.12.1972 annetun tuomion 6 kohta), ja varsinkaan ETA:ssa, mikä lisäksi olisi merkinnyt ilmeistä puuttumista komission alueelliseen toimivaltaan. Viimeksi mainittu huomautus pätee myös Kanadassa annettuun tuomioon. Tältä osin istunnossa käydyistä keskusteluista ilmenee, että Yhdysvaltain ja Kanadan tuomioistuinten määräämät sakot on laskettu ADM Companyn näiden kahden valtion alueelta saaman liikevaihdon perusteella. Lisäksi on kiistatonta, että komissio on tehnyt oman tutkimuksen (päätöksen 167-175 perustelukappale) ja arvioinut itse sille esitettyjä todisteita (ks. vastaavasti em. asiassa Krombach v. Ranska annettu tuomio).

104 Näin ollen on hylättävä kantajien peruste, jonka mukaan komissio olisi laiminlyönyt väitetyn velvoitteensa ottaa vähennyksenä huomioon kolmansien maiden viranomaisten aiemmin määräämät seuraamukset, sekä peruste, jonka kantajat ovat esittäneet toissijaisesti ja jonka mukaan komissio olisi loukannut yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, koska viittaus komission aikaisempaan päätöksentekokäytäntöön ei ole tältä osin asiaankuuluva. Kyseinen käytäntö koskee näet tilanteita, jotka eivät ole verrattavissa ADM:n tilanteeseen, mistä syystä erilainen kohtelu on perusteltavissa.

2. Aiemmin määrättyjen sakkojen varoittava vaikutus

105 Oikeuskäytännön mukaan komission toimivalta määrätä sakkoja sellaisille yrityksille, jotka tahallaan tai tuottamuksesta rikkovat EY 81 artiklan 1 kohtaa tai EY 82 artiklaa, on yksi niistä komissiolle annetuista keinoista, joiden avulla sen on mahdollista täyttää sille yhteisön oikeudessa annettu valvontatehtävä. Tähän tehtävään kuuluu ilman muuta velvollisuus selvittää yksittäisiä kilpailusääntöjen rikkomisia ja määrätä niistä seuraamuksia, mutta siihen kuuluu myös velvollisuus noudattaa sellaista yleistä politiikkaa, jolla pyritään kilpailuasioiden osalta soveltamaan perustamissopimuksessa vahvistettuja periaatteita ja ohjaamaan yritysten käyttäytymistä näiden periaatteiden mukaisesti (em. asiassa Musique diffusion française ym. v. komissio annetun tuomion 105 kohta).

106 Tästä seuraa, että komissiolla on toimivalta nostaa sakkojen määrää niiden varoittavan vaikutuksen lisäämiseksi silloin, kun tietyntyyppiset rikkomukset ovat vielä suhteellisen yleisiä sen voiton vuoksi, jonka tietyt rikkomuksissa osallisina olevat yritykset voivat niistä saada, vaikka ne on todettu lainvastaisiksi jo yhteisön kilpailupolitiikan alussa (em. asia Musique diffusion française ym. v. komissio, tuomion 108 kohta).

107 Tältä osin suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan neljännessä alakohdassa määrätään muun muassa siitä, että arvioitaessa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta ja sakon laskentapohjaa on tarpeen "määrittää sakon määrä tasolle, joka on riittävän varoittava".

108 Kantajat eivät voi pätevästi vedota siihen, että varoittava vaikutus ei olisi niiden osalta tarpeen, koska kolmansien maiden tuomioistuimet olivat jo määränneet ADM Companylle seuraamuksia samoista teoista.

109 On näet ensinnäkin korostettava, että tämä kantajien peruste on todellisuudessa osittain päällekkäinen seuraamusten päällekkäisyyden kieltoa koskevan periaatteen loukkaamista koskevan perusteen kanssa, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on hylännyt edellä 85-104 kohdassa.

110 Todettakoon vielä, että kuten edellä mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, varoittavan vaikutuksen päämäärällä, jota komissiolla on oikeus tavoitella sakon määrää vahvistaessaan, pyritään varmistamaan se, että yritykset noudattavat perustamissopimuksen kilpailusääntöjä harjoittaessaan toimintaansa yhteisön alueella tai ETA:ssa. Tästä seuraa, että yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrätyn sakon varoittava vaikutus ei määräydy yksinomaan asianomaisen yrityksen erityisen tilanteen perusteella eikä sen perusteella, onko tämä noudattanut ETA:n ulkopuolisissa kolmansissa maissa vahvistettuja kilpailusääntöjä.

111 Nyt esillä olevassa asiassa, jossa on kyse klassisesta kilpailusääntöjen rikkomisesta ja käyttäytymisestä, jonka lainvastaisuuden komissio on vahvistanut lukuisia kertoja ensimmäisistä kilpailua koskeneista ratkaisuistaan lähtien, komissio on voinut lisäksi perustellusti katsoa, että sakon suuruutta määrättäessä on tarpeen ottaa asetuksessa N:o 17 vahvistetuissa rajoissa huomioon sen varoittava vaikutus.

112 Näin ollen kantajien peruste, jonka mukaan komissio olisi sakon suuruutta määrittäessään laiminlyönyt ottaa huomioon sen, että ADM:lle oli jo aiemmin määrätty riittävä seuraamus varoitukseksi ryhtymisestä uusiin yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisiin, on hylättävä.

III Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus

Kilpailusääntöjen rikkomisen luonne

1. Asianosaisten lausumat

113 Kantajat väittävät, että komissio on rikkonut suuntaviivoja pitäessään todettua kilpailusääntöjen rikkomista "erittäin vakavana" eikä "vakavana". Lysiiniä koskevalla yhteistoimintajärjestelyllä ei näet ole eristetty kansallisia markkinoita, eikä näin ollen ole vaikutettu sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan, koska hinnat vahvistettiin koko Euroopassa eikä kansallisia markkinoita jaettu asianomaisten yritysten kesken.

114 Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan toisen alakohdan kolmannesta luetelmakohdasta, jossa määritellään erittäin vakavan kilpailusääntöjen rikkomisen käsite, ilmenee sitä sanatarkasti tulkittaessa, että rikkomisen luonnehtiminen erittäin vakavaksi edellyttää sitä, että sillä on vaikutettu erittäin vakavalla tavalla sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan, koska kyseisen määräyksen mukaan kyseessä ovat "pääasiassa hintakartellit tai markkinoiden jakaminen horisontaalisin rajoituksin tai muut menettelyt, jotka vaikuttavat sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan - - ". Mikäli hintakartellien tai markkinoiden jakamisen tuloksena olevien kiintiöiden osalta ei olisi edellytetty sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan vaikuttamista, tässä yhteydessä ei olisi käytetty sanaa "muut".

115 Tällainen luonnehdinta ei kantajien mielestä vastaa myöskään komission tätä alaa koskevaa päätöksentekokäytäntöä. Kaikki päätökset, jotka on mainittu päätöksen 258 perustelukappaleessa sen osoittamiseksi, että kilpailusääntöjen rikkominen olisi erittäin vakava, liittyvät yhteistoimintajärjestelyihin, joissa kansallisia markkinoita on eristetty. Sellaisista horisontaalisista sopimuksista, joilla markkinoita ei ole eristetty, on sitä vastoin määrätty lievempiä seuraamuksia, kuten osoittavat EY:n perustamissopimuksen [81] artiklan mukaisesta menettelystä (Asia IV/F-3/33.708 - British Sugar plc, asia IV/F-3/33.709 - Tate & Lyle plc, asia IV/F-3/33.710 - Napier Brown & Company Ltd, asia IV/F-3/33.711 - James Budgett Sugars Ltd) 14 päivänä lokakuuta 1998 tehty komission päätös 1999/210/EY (EYVL 1999, L 76, s. 1), EY:n perustamissopimuksen [81] artiklan mukaisesta menettelystä (IV/34.466 Kreikan lauttaliikenne) 9 päivänä joulukuuta 1998 tehty komission päätös 1999/271/EY (EYVL 1999, L 109, s. 24) ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia IV/35.814 - Seostelisä) 21 päivänä tammikuuta 1998 tehty komission päätös 98/247/EHTY (EYVL L 100, s. 55), jotka liittyvät hintakartelleihin, joita on markkinoiden eristämisen puuttuessa pidetty vain "vakavina" kilpailusääntöjen rikkomisina. Tämä komission normaalisti käyttämä erittely on asiassa T-62/98, Volkswagen vastaan komissio, 6.7.2000 annetun tuomion (Kok. 2000, s. II-2707) mukainen, sillä kyseisessä tuomiossa todettiin, että kilpa