JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER

16 päivänä maaliskuuta 2006 1( )

Yhdistetyt asiat C-392/04 ja C-422/04

i-21 Germany GmbH

ja

ISIS Multimedia Net GmbH & Co. KG

vastaan

Bundesrepublik Deutschland

(Bundesverwaltungsgerichtin (Saksa) esittämät ennakkoratkaisupyynnöt)

Televiestintä – Yleiset valtuutukset ja yksittäiset toimiluvat – Direktiivi 97/13/EY – Yksittäisistä toimiluvista perittävät maksut – 11 artiklan 1 kohdan tulkinta – Sellaisen maksun riitauttaminen, joka lasketaan kansallisen sääntelyviranomaisen yleisiä hallinnollisia kuluja koskevan ennusteen perusteella 30 vuoden ajalta – Yhteisön oikeuden ensisijaisuus vastaan oikeusvarmuus – Yhteisön oikeuden vastaiset lopulliset hallintotoimet – Uudelleentarkastelu

I Johdanto

1. Saksan Bundesverwaltungsgericht (hallinnollisia riita-asioita ylimpänä oikeusasteena käsittelevä liittovaltion tuomioistuin) pyytää yhteisöjen tuomioistuinta tulkitsemaan EY 10 artiklan sekä telepalvelualan yleisten valtuutusten ja yksittäisten toimilupien yhteisistä puitteista 10 päivänä huhtikuuta 1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/13/EY( ) 11 artiklan 1 kohtaa.

2. Se tarvitsee ennakkoratkaisun kahteen riita-asiaan, joissa on kyse siitä, voidaanko telealan lupien myöntämisestä perittyjä maksuja tarkistaa, vaikka niistä on tullut lopullisia siksi, ettei niitä ole riitautettu ajoissa.

3. Kummassakin ennakkoratkaisupyyntöä koskevassa päätöksessä on kaksi samansisältöistä kysymystä. Ensimmäinen koskee direktiivistä 97/13 annettua oikeuskäytäntöä, erityisesti asiassa Connect Austria,( ) yhdistetyissä asioissa Albacom ja Infostrada( ) sekä yhdistetyissä asioissa ISIS Multimedia ja Firma 02( ) annettuja tuomioita, joista kahdessa viimeksi mainitussa esitin ratkaisuehdotuksen.( ) Toinen kysymys on erittäin tärkeä, sillä yhteisöjen tuomioistuin saa tilaisuuden hakea yhteisön oikeuden ensisijaisuuden ja oikeusvarmuuden välistä tasapainoa( ) sekä vapautua samalla asiassa Kühne & Heitz annetun tuomion( ) painolastista, sillä siinä esitetty tulkinta johtaa umpikujaan.

4. Yhteisöjen tuomioistuimella on uusi mahdollisuus muuttaa suuntaa, sillä sen on lähiaikoina ratkaistava, voidaanko edellä mainittua oikeuskäytäntöä laajentaa koskemaan lainvoiman saaneita tuomioita.( )

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Yhteisön oikeus

1. ”Lojaliteettiperiaate”

5. EY 10 artiklan nojalla ”jäsenvaltiot toteuttavat kaikki yleis‑ ja erityistoimenpiteet, jotka ovat aiheellisia tästä sopimuksesta tai yhteisön toimielinten säädöksistä johtuvien velvoitteiden täyttämisen varmistamiseksi”, jolloin helpotetaan ”yhteisön päämäärän toteuttamista”. Lisäksi ”ne pidättyvät kaikista toimenpiteistä, jotka ovat omiaan vaarantamaan [yhteisön] tavoitteiden saavuttamista”.

2. Direktiivi 97/13

6. Tämä säädös liittyy sähköisen viestinnän markkinoiden vapauttamista koskeviin yhteisön pyrkimyksiin, joita olen äskettäin selvittänyt asiassa Nuova società di telecomunicazioni 27.10.2005 esittämässäni ratkaisuehdotuksessa.( )

7. Telealan palvelujen tarjoamisen vapaus ja televerkkojen käytön avaaminen ovat hallitsevia tekijöitä säädöksessä, jolla pyritään siihen, että verkot jaetaan ja niitä käytetään esteittä tai tarvittaessa ”yleisin valtuutuksin”( ) ja että ”yksittäiset toimiluvat”( ) ovat luonteeltaan pelkästään poikkeuksia tai niillä täydennetään yleisiä lupia (johdanto-osan 7 ja 13 perustelukappale; 3 artiklan 3 kohta ja 7 artikla). Kummatkin käsitteet kuuluvat ”valtuutuksen”( ) alalajeihin.

8. Tämä yhdenmukaistettu ratkaisu perustuu suhteellisuus‑ ja avoimuusperiaatteeseen sekä syrjintäkiellon periaatteeseen, ja sillä halutaan luoda sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden kanssa yhteensopivat puitteet (johdanto-osan ensimmäinen, toinen, neljäs ja yhdestoista perustelukappale; 3 artiklan 2 kohta).

9. Mainitussa direktiivissä rajoitetaan tämän vuoksi jäsenvaltioiden myöntämien yksittäisten lupien määrää ainoastaan siltä osin kuin se on tarpeen radiotaajuuksien tehokkaan käytön ja riittävän numeromäärän tarjoamisen varmistamiseksi. Yrityksellä, joka täyttää kansallisessa säännöstössä asetetut ja julkaistut ehdot, on oikeus saada yksittäinen toimilupa (10 artiklan 1 kohta ja 9 artiklan 3 kohta).

10. Maksuja koskevilla direktiivin 97/13 6 ja 11 artiklan säännöksillä pyritään myös edistämään kilpailua telemarkkinoilla, eikä niissä haluta asettaa yrityksille enempää rajoituksia tai maksuja kuin on välttämätöntä,( ) joten niissä noudatetaan edellä mainittuja suhteellisuuden, neutraalisuuden, syrjintäkiellon ja avoimuuden periaatteita (johdanto-osan 12 perustelukappale).

11. Ensiksi mainitussa säännöksessä otsikkona on ”Yleisiin valtuutuksiin liittyvistä menettelyistä perittävät maksut” ja viimeksi mainitussa ”Yksittäisistä toimiluvista perittävät maksut”.

12. Direktiivin 6 artiklassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden on varmistettava, että valtuutusmenettelyjen osana yrityksiltä perittävillä maksuilla on ainoastaan tarkoitus kattaa sovellettavan yleisen valtuutuksen myöntämisestä, käsittelystä, valvonnasta ja täytäntöönpanosta aiheutuvat hallinnolliset kulut, sanotun kuitenkaan rajoittamatta liitteen mukaisia yleispalvelun tarjoamiseen liittyviä maksuja. Näitä maksuja koskevat tiedot on julkaistava asianmukaisella ja riittävän yksityiskohtaisella tavalla, jotta ne ovat helposti saatavilla.”

13. Direktiivin 11 artiklassa säädetään puolestaan seuraavaa:

”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että osana valtuutusmenettelyä yrityksille määrättävillä maksuilla pyritään ainoastaan kattamaan sovellettavan yksittäisen toimiluvan myöntämisestä, käsittelystä, valvonnasta ja toimeenpanosta aiheutuvat hallinnolliset kulut. Yksittäistä toimilupaa koskevien maksujen on oltava suhteessa tehtyyn työhön ja ne on julkaistava aiheellisella ja riittävän yksityiskohtaisella tavalla niiden saattamiseksi helposti saataville.

2. Sen estämättä, mitä 1 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat, jos käytettävät voimavarat ovat niukat, sallia, että niiden kansalliset sääntelyviranomaiset perivät maksuja, joilla pyritään varmistamaan näiden voimavarojen mahdollisimman tehokas käyttö. Näiden maksujen on oltava ketään syrjimättömiä ja niissä on erityisesti otettava huomioon tarve edistää uusien palvelujen ja kilpailun kehittymistä.”

14. Jäsenvaltioiden piti 25 artiklan nojalla saattaa direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöä ennen 1.1.1998.

B Saksan oikeusjärjestys

1. Telealan maksut

15. Direktiivi 97/13 on saatettu osaksi Saksan lainsäädäntöä 25.7.1996 annetulla Telekommunikationsgesetzillä( ) (televiestintälaki, jäljempänä TKG). Sen 16 §:n 1 momentin mukaan yksittäiset toimiluvat myönnettiin sellaista maksua vastaan, josta säädettiin myöhemmällä asetuksella.

16. Tämän lainsäädännön perusteella Bundesministerium für Post und Telekommunikation (Saksan posti‑ ja televiestintäministeriö) antoi 28.7.1997 Telekommunikations-Lizenzgebührenverordnungin (asetus teletoimilupaa koskevista maksuista, jäljempänä TKLGebV 1997),( ) joka tuli takautuvasti voimaan 1.8.1996.

17. Maksu kattoi tämän säädöksen nojalla luvan myöntämisestä aiheutuvien hallinnollisten kulujen lisäksi kulut, jotka liittyvät oikeuksien hallintaan ja niistä syntyneiden velvoitteiden valvontaan (1 §:n 1 momentti).

18. Luokkaan 3( ) kuuluvista toimiluvista maksettiin niiden kattaman alueen ja samalla tarjottujen palvelujen mahdollisten käyttäjien lukumäärän mukaan siten, että maksu vaihteli 2 000 Saksan markan (DEM) (1 022,58 euroa) ja 10 600 000 DEM:n (5 419 693,94 euroa) välillä.( )

19. Bundesverwaltungsgericht kertoo ennakkoratkaisupyyntöä koskevissa päätöksissä, että aiemmat laskelmat perustuivat posti‑ ja telealan kansallisen sääntelyviranomaisen (jäljempänä sääntelyviranomainen) yleisiä hallinnointikuluja koskevaan ennusteeseen 30 vuoden ajalta.( )

20. Bundesverwaltungsgericht totesi 19.9.2001 antamassaan tuomiossa, että luokan 3 toimilupien myöntämisestä määrättävät, TKLGebV 1997:n mukaisesti laskettavat maksut ylittivät TKG:n 16 §:n 1 momentissa asetetut rajat, sillä kyse oli osittain valtuutukseen liittymättömistä tehtävistä, ja että ne loukkasivat myös Grundgesetzin (perustuslaki) 3 §:n 1 momentissa vahvistettua yhdenvertaisuuden periaatetta.( )

21. Tuomion julistamisen jälkeen TKLGebV 1997 korvattiin 9.9.2002 annetulla Telekommunikations-Lizenzgebührenverordnungilla (jäljempänä TKLGebV 2002);( ) siinä vahvistetaan edellä mainituille luokan 3 toimiluville 4 260 euron maksu, joka voidaan alentaa 1 000 euron vähimmäismäärään (2 §:n 3 momentti).

22. Saksan hallitus toteaa,( ) että maksut, jotka voitiin riitauttaa 19.9.2001 päivätyn tuomion julistamisen jälkeen, kumottiin viran puolesta ja että tietyt yritykset sopivat sääntelyviranomaisen kanssa pidättäytyvänsä kanteesta, jolloin niille hyvitettiin suoritetut maksut.( )

23. TKLGebV 2002:lla on siten takautuvia vaikutuksia maksuihin, joista ei ole tullut lainvoimaisia. Tämä ajatus ilmaistaan sen 4 §:ssä, kun siinä korostetaan, että jos maksu on voitu vielä riitauttaa uuden säännöstön julkaisemispäivänä, viimeksi mainittua sovelletaan toimilupien haltijoihin 1.8.1996 alkaen.

2. Hallintotoimien uudelleentarkastelu

24. Tämän yleisotsikon alla on kolme erillistä, joskin toisiinsa liittyvää välinettä, joista säädetään 25.5.1976 annetussa Verwaltungsverfahrensgesetzissä (hallintomenettelylaki, jäljempänä VwVfG).( ) Niistä ensimmäinen on 51 §:ssä tarkoitettu ”menettelyn uudelleen aloittaminen” (Wiederaufgreifen des Verfahrens), jonka tavoitteena on toimen kumoaminen tai muuttaminen asianosaisen aloitteesta myöhemmin ilmenneiden seikkojen vuoksi; siinä on kyse tarkistamisesta käsitteen varsinaisessa merkityksessä.

25. Kaksi muuta välinettä eroavat toisistaan päätöksen laillisuuden tai lainvastaisuuden perusteella. Toinen niistä, 49 §:ssä tarkoitettu väline on ”peruuttaminen” (Widerruf eines rechtmäßigen Verwaltungsaktes), kun taas 48 §:n soveltamisalaan kuuluva kolmas väline liittyy ”poistamiseen” (Rücknahme eines rechtswidrigen Verwaltungsaktes), jolloin ”sääntöjenvastainen hallintotoimi voidaan poistaa kokonaan tai osittain joko poistamisesta lukien tai takautuvasti myös silloin, kun siitä on tullut lopullinen”.( )

26. Kuten ennakkoratkaisupyyntöä koskevissa päätöksissä todetaan, Saksan oikeuskäytännön mukaan 48 §:ssä tarkoitettu keino on sellainen, että siihen liittyvä harkintavalta supistuu tietyissä olosuhteissa jopa olemattomiin. Siten siinä tunnustetaan oikeus hallinnollisen päätöksen peruuttamiseen, jos sen voimassa pitäminen on ”täysin kestämätöntä”; tilanne on tällainen silloin, kun se loukkaa yleistä yhdenvertaisuusperiaatetta, on ristiriidassa yleisen järjestyksen tai vilpittömän mielen kanssa tai on ilmeisen lainvastainen tai kun sen, jolle päätös on osoitettu, oikeudellinen erityistilanne sitä edellyttää.

III Tosiseikat ja ennakkoratkaisukysymykset

27. ISIS Multimedia Net GmbH & Co. KG:llä ja i-21 Germany GmbH:lla (jäljempänä ISIS ja i-21) on Saksassa luokan 3 teletoimiluvat, joista ne suorittivat 131 660 DEM:n (67 316,69 euroa) ja 10 600 000 DEM:n (5 419 693,94 euroa) maksut TKG:n 16 §:n 1 momentin ja TKLGebV 1997:n mukaisesti.

28. Kumpikin yhtiö myöntyi sille määrättyyn maksuun ja suoritti sen, eikä maksua voinut enää riitauttaa.

29. Muut televiestintälupien haltijoina olevat yhtiöt riitauttivat kuitenkin niille määrätyt maksut, ja Bundesverwaltungsgericht antoi 19.9.2001 edellä mainitun tuomion,( ) jolla kumottiin maksut siksi, että niiden perustana oleva säännös – TKLGebV 1997 – on ylemmäntasoisten oikeussääntöjen vastainen, ja jolla määrättiin palauttamaan kantajille näiden valtiolle suorittamat määrät.

30. Kun ISIS ja i‑21 saivat tiedon edellä mainitusta ratkaisusta, ne hakivat sääntelyviranomaiselta suorittamansa määrän palautusta. Niiden hakemukset hylättiin, ja ne nostivat kanteet Verwaltungsgerichtissä, hallinnollisia riita-asioita ensimmäisenä oikeusasteena käsittelevässä tuomioistuimessa, joka hylkäsi kanteet; sen mukaan palauttaminen ei tullut kyseeseen, sillä maksupäätökset olivat lainvoimaisia, eikä niitä voitu tarkastella uudelleen VwVfg:n 51 §:n 1 momentin eikä 48 §:n 1 momentin mukaisesti.

31. Yhtiöt valittivat ratkaisusta ohivalituksena Revision‑menettelyssä Bundesverwaltungsgerichtiin. Kyseinen tuomioistuin katsoi, ettei Saksan oikeuden mukaan vaatimuksia voitu hyväksyä, mutta se oli epävarma yhteisön oikeuden vaikutuksesta, minkä vuoksi se lykkäsi asioiden käsittelyä ja esitti kummassakin asiassa seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:

”Onko – – direktiivin 97/13/EY 11 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sen vastaisena on pidettävä sellaista toimilupamaksua, joka lasketaan kansallisen sääntelyviranomaisen yleisiä hallinnollisia kuluja koskevan ennusteen perusteella 30 vuoden ajalta?”

Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:

”Onko EY 10 artiklaa ja toimilupadirektiivin 11 artiklaa tulkittava siten, että niiden perusteella on kumottava maksupäätös, jolla on vahvistettu ensimmäisessä kysymyksessä tarkoitettu maksu ja jota ei ole riitautettu, vaikka riitauttaminen olisi ollut mahdollista kansallisen lainsäädännön perusteella, jos kansallisessa lainsäädännössä sallitaan maksupäätöksen kumoaminen muttei edellytetä sitä?”

IV Asian käsittelyn vaiheet yhteisöjen tuomioistuimessa

32. Yhteisöjen tuomioistuimen presidentti yhdisti nämä kaksi asiaa 6.12.2004 antamallaan määräyksellä, sillä ne liittyvät toisiinsa.

33. Komissio, Saksan ja Alankomaiden hallitukset sekä pääasioissa kantajina olevat kaksi yritystä ovat esittäneet huomautuksia yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisessa määräajassa.

34. Kirjalliseen vaiheeseen osallistuneiden edustajat ovat esittäneet suullisia huomautuksia 1.2.2006 pidetyssä istunnossa.

V Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

A Lähtökohta

35. Bundesverwaltungsgericht vahvistaa, että Saksan lainsäädännön mukaan luokkien 3 ja 4 yksittäisten toimilupien myöntämisestä telealalla perittävät maksut voidaan kumota, sillä TKLGebV 1997, jonka perustella ne määrättiin, oli lainvastainen. Se totesi tämän 19.9.2001 antamassaan tuomiossa.

36. Se on yhtä vakuuttunut siitä, ettei kansallisessa oikeusjärjestyksessä jätetä mahdollisuutta lainvoimaisten maksujen uudelleentarkasteluun, eikä niille, joille päätökset on osoitettu, palauteta virheellisesti suoritettuja määriä.

37. Se haluaa kuitenkin tietää, vahvistetaanko yhteisön oikeudessa sama ratkaisu vai edellytetäänkö siinä sääntöjenvastaisten maksujen peruuttamista kaikkine siitä aiheutuvine seurauksineen myös silloin, kun niitä ei voi enää riitauttaa (toinen kysymys). Tällainen tulos merkitsee, että maksut rikkovat myös yhteisön oikeusjärjestystä, joten ennakkoratkaisuasiassa on tarkasteltava, ovatko ne mahdollisesti yhteisön oikeuden kannalta lainvastaisia (ensimmäinen kysymys).( )

38. Tuomioistuinten välinen vuoropuhelu on siten täysin rajattu yhteisön tasolle, ja se on erillään kansallisessa oikeusjärjestyksessä käytävästä keskustelusta, joka tarjoaa kuitenkin vertailukohdan ja heijastuu asioiden käsittelyyn. Ensimmäisen kysymyksen osalta direktiivi 97/13 on saatettu osaksi Saksan lainsäädäntöä TKG:llä, jota TKLGebV 1997:n on todettu rikkoneen, ja toisen kysymyksen osalta yhteisön järjestelmässä annettuja oikeuksia on erityissäännöksen puuttuessa puolustettava Saksan menettelysääntöjen mukaisesti.( )

B Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys

39. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin haluaa selvittää, voidaanko direktiivin 97/13 11 artiklan 1 kohdan mukaisena pitää maksua, joka lasketaan sääntelyviranomaisen tavanomaisia hallinnollisia kuluja koskevan ennusteen perusteella 30 vuoden ajalta.

40. Ratkaisu edellyttää mainitussa direktiivissä säädettyjen maksujen luonteen tarkastelua.

1. Direktiivin 97/13 6 ja 11 artikla

41. Vaikka säännösten sisällöt muistuttavatkin toisiaan, niillä on – kuten totesin yhdistetyissä asioissa Albacom ja Infostrada esittämässäni ratkaisuehdotuksessa( ) – eri ulottuvuus, sillä ne koskevat eri järjestelmiä.

42. Yleiset valtuutukset ovat ennalta määrättyjä yleisluonteisia lupia,( ) joiden nojalla yritykset voivat toimia televiestintämarkkinoilla ilman toimivaltaisen elimen nimenomaista päätöstä mutta sen mahdollisessa myöhemmässä valvonnassa, kuten 5 artiklassa todetaan.

43. Sitä vastoin yksittäiset toimiluvat, jotka ovat erityisiä valtuutuksia haltijoiden toiminnalle, edellyttävät viranomaisten nimenomaiseen menettelyyn perustuvaa erillistä päätöstä (direktiivin 2 artiklan 1 kohdan a alakohdan toinen luetelmakohta ja 9 artikla tukevat tätä määritelmää).

44. Edellä mainitut erot selittävät sen, että 6 artiklan mukaan perittävillä maksuilla on tarkoitus ”kattaa sovellettavan yleisen valtuutuksen myöntämisestä, käsittelystä, valvonnasta ja täytäntöönpanosta aiheutuvat hallinnolliset kulut” ja että 11 artiklan 1 kohdassa viitataan samanluonteisiin maksuihin, joilla katetaan ”sovellettavan yksittäisen toimiluvan myöntämisestä, käsittelystä, valvonnasta ja toimeenpanosta aiheutuvat hallinnolliset kulut”.( ) Näin ollen 11 artiklassa edellytetään, että yksittäistä toimilupaa koskevien maksujen on oltava suhteessa tehtyyn työhön, mutta tällaista täsmennystä ei käytetä yleisistä valtuutuksista.

45. Direktiivin 97/13 6 artiklassa ja 11 artiklan 1 kohdassa säädetään siten käsitteistä, jotka riippumatta niille annetusta luonnehdinnasta( ) ovat luonteeltaan korvauksia tai julkisia maksuja, sillä niillä on tarkoitus suorittaa korvaus verovelvolliseen vaikuttavasta toimesta tai palvelusta. Koska suorituksen alkuperä on eri, ensiksi mainitussa säännöksessä määritetyllä maksulla katetaan yleisesti sovellettavan yleisen valtuutuksen( ) toiminnasta aiheutuvat kulut, kun taas yksittäisistä toimiluvista perittävien maksujen tarkoituksena on yksinomaan kattaa kunkin erityisen toimiluvan myöntämisestä, käsittelystä, valvonnasta ja toimeenpanosta aiheutuvat hallinnolliset kulut.

46. Direktiivin 11 artiklan 2 kohdassa taas viitataan maksuun, joka ei ole millään tavoin korvausluonteinen, jolloin sitä voidaan luonnehtia veroksi, jolla tosin on erityinen tarkoitus.( )

2. Direktiivin 97/13 11 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yksittäisistä toimiluvista perittävä maksu

47. Tämän maksun aiheuttava tapahtuma on menettelyn noudattaminen toimiluvan myöntämistä, käsittelyä, valvontaa tai toimeenpanoa varten.

48. Maksulla pyritään kattamaan tarpeellisten toimenpiteiden toteuttamisesta syntyvät kustannukset, joten sen perimisellä ei ole tarkoitus rahoittaa sääntelyviranomaisen muita toimintoja.

49. Järjestelmässä edellytetään maksun olevan suhteessa tehtyyn työhön, eli sen on vastattava aiheutuneita kuluja ylittämättä niiden määrää, joten sen korvausluonteisuus korostuu; ylimäärä tekisi maksusta veron.

50. Neutraalisuuden, syrjintäkiellon, avoimuuden ja julkisuuden periaatteet ovat hallitsevia tässä käsitteessä.

51. Edellä esitetyt huomiot viitoittavat ratkaisun löytämistä Bundesverwaltungsgerichtin ensimmäiseen kysymykseen, jonka osalta on selvitettävä, voidaanko maksun määrä laskea sääntelyviranomaisen kulujen ennakkoarvioinnin perusteella ja miten pitkältä ajalta tällainen arviointi voidaan tehdä.

3. Yksittäisistä toimiluvista perittävän maksun arviointia ja kantamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt

52. Direktiivin 97/13 11 artiklan 1 kohdassa säädetyllä maksulla katetaan siis pelkästään yksittäisten toimilupien myöntämisen, hallinnoinnin, valvonnan ja toimeenpanon kustannukset, joten se on mukautettava toimenpiteiden edellyttämään työmäärään.

53. Jäsenvaltiot voivat kyseisiä edellytyksiä noudattaen vapaasti valita maksun perimistä koskevat muodollisuudet ja menettelyt sekä vahvistaa summan.

54. Maksun tarkoitus edellyttää sen perimistä aina maksun aiheuttavan tapahtuman sattuessa eli luvan myöntämisen jälkeen, kun hallinnointia, valvontaa tai toimeenpanoa koskeva hallintotoimi on toteutettu. Tämä vaihtoehto helpottaa enimmäismäärän vahvistamista, sillä perittäessä maksua jälkikäteen tehdyn työn kaikki vaiheet ovat tiedossa, joten maksu määritetään ottamalla kokonaisuudessaan huomioon virkamiesten lukumäärä ja pätevyys, käytetty aika sekä toimen suorittamiseksi välttämättömät kustannukset.( ) Tässä kaavassa on kuitenkin se haitta, että verovelvolliseen kohdistuu toistuvia maksuja, mikä pakottaa verohallinnon toimimaan lakkaamatta kustannusten kasvaessa ja tehokkuuden laskiessa.

55. Koska maksulla pyritään korvaamaan valtiolle toimiluvan haltijaa hyödyttävän mittavan julkishallinnon menot, mikään ei estä perimästä maksua ennakkoon ja laskemasta sitä kohtuullisten perusteiden mukaisesti. Jos näin päätetään tehdä, sillä ei ole merkitystä, suoritetaanko maksu kerralla vai peritäänkö se erissä.

56. Yhdistetyissä asioissa Fantask ym. annetussa tuomiossa (32 kohta), jonka mainitsin juuri alaviitteessä 35, todettiin pääoman hankinnasta kannettavien välillisten verojen osalta, että maksu voidaan vahvistaa etukäteen ennusteen perusteella ja periä säännöllisin väliajoin. Mikään ei estä ulottamasta tätä arviointia yksittäisistä toimiluvista telealalla perittävään maksuun, kunhan, kuten tuomiossa todetaan (32–34 kohta), jäsenvaltiot varmistavat määräajoin, ettei määrä ylitä aiheutuneita kustannuksia, ja niiden on tarvittaessa huolehdittava mahdollisesta palautuksesta.

4. Maksun kattama ajanjakso: sen rajat

57. Laskennassa käytetyn aikavälin pidentyessä virheiden riski kasvaa, sillä tutkiminen on sitä hankalampaa, mitä kauemmaksi tarkastelussa ajallisesti edetään. Puolueettomuus vähenee sitä mukaa kuin epävarmuus kasvaa, ja suhteettomuuden vaara on olemassa, kun käsiteltävien tietojen luotettavuus heikkenee.

58. Tilanne mutkistuu, jos aikavälin kesto liittyy paitsi maksun määrittämiseen myös sen perimiseen, kun maksu peritään yhden ainoan toimen yhteydessä, mutta se vaikuttaa koko arviointijakson ajan. Tällaisissa olosuhteissa direktiivin 97/13 suhteellisuuden ja neutraalisuuden periaatteet heikkenevät selvästi, sillä nykyhetkellä korvataan pitkän ajan kuluttua suoritettavia palveluja. Nämä periaatteet puoltavat hallinnollisen suorituksen, maksun täsmentämisen ja sen suorittamisen tiettyä samanaikaisuutta, vaikkeivät ne edellytäkään sitä.

59. Myös alan luonteella, kehityksellä ja vapauttamisasteella on merkitystä. Kartoitusmahdollisuudet eivät ole samat vakailla markkinoilla, joilla kilpailua on ollut jo pitkään ja joilla ei siten ole odotettavissa suuria yllätyksiä; niillä tapahtumia on helppo ennustaa, toisin kuin mullistuvilla äskettäin vapautetuilla markkinoilla, joilla voi tapahtua yllättäviä muutoksia.

60. Riidanalaisen kaltaisen maksun määrittämistä tai perimistä etukäteen ei siten voida pitää direktiivin 97/13 vastaisena, kunhan tämä ei heikennä neutraalisuutta ja suhteellisuutta koskevia takeita, joiden noudattamista direktiivissä vaaditaan.

61. Tällainen ei‑toivottu seuraus on syntynyt nimenomaan siitä, että 30 seuraavan vuoden kuluja koskevan ennusteen mukaan määritettyä maksua on vaadittu kertaluonteisesti telemarkkinoiden joustavuuden lisäämisen kannalta ratkaisevalla hetkellä.

62. Olen huomauttanut edellä mainitussa asiassa Nuova società di telecomunicazioni esittämässäni ratkaisuehdotuksessa, että kyseisten markkinoiden vapauttaminen ja kansallisen lainsäädännön yhdenmukaistaminen aloitettiin 1990-luvulla; silloin valmisteltiin koko ajan uudistuvaa säännöstöä,( ) joka ei vieläkään ole lopullisesti muotoutunut. Se, että maksu on vahvistettu prosessin ollessa vielä kesken vuonna 1997 sääntelyviranomaisen tavanomaisia kuluja koskevan, vuoteen 2027 ulottuvan ennusteen mukaan, ylittää kohtuullisuuden rajat, mikä on edellä mainituista syistä direktiivin 97/13 hengen vastaista.( ) Tarvitsee vain mainita, että tämä vuonna 1997 annettu säädös korvattiin viisi vuotta myöhemmin edellä mainitulla direktiivillä 2002/20, jossa yksittäiset toimiluvat ovat vaihtuneet ”käyttöoikeuksiin”; siinä säännellään yksityiskohtaisemmin maksun arviointia( ) ja jätetään järjestelmän ulkopuolelle pääasioissa kyseessä olevien kaltaiset maksut.

63. Tämä arvio vastaa Bundesverwaltungsgerichtin edellä mainitussa 19.9.2001 päivätyssä tuomiossa esittämää arviota, sillä direktiivi 97/13 saatettiin osaksi kansallista lainsäädäntöä TKG:llä, jonka soveltamiseksi TKLGebV 1997 annettiin.( ) Myös saksalaiset oikeusoppineet yhtyvät tähän näkemykseen.( )

64. Edellä esitettyjen huomioiden mukaisesti ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen, ettei direktiivin 97/13 11 artiklan 1 kohdan eikä erityisesti neutraalisuuden ja suhteellisuuden periaatteen mukaisena voida pitää yksittäisen toimiluvan myöntämisestä, käsittelystä, valvonnasta ja toimeenpanosta perittävää maksua, joka lasketaan kansallisen sääntelyviranomaisen yleisiä hallinnollisia kuluja koskevasta ennusteesta 30 vuoden ajalta.

C Toinen ennakkoratkaisukysymys

1. Alustavia huomioita: asianmukainen painotus

65. Koska riidanalaiset maksut ovat ristiriidassa paitsi Saksan oikeuden kanssa – kuten Bundesverwaltungsgericht totesi – myös yhteisön oikeuden kanssa, on vielä selvitettävä, edellytetäänkö viimeksi mainitussa säännöstössä niiden pätevyyden valvontaa silloinkin, kun niitä ei ole riitautettu ajoissa.

66. Liittovaltiotason sääntely sisältyy VwVfG:hen, jonka mukaan edellä mainittuja hallintotoimia ei voida kumota eikä ISIS:n ja i-21:n vaatimuksia voida hyväksyä, kuten tämän ratkaisuehdotuksen 24–26 kohdassa ja ennakkoratkaisupyyntöä koskevissa päätöksissä todetaan.

67. Tällainen täsmennys rajaa keskustelun tarkasti ja osoittaa asiassa Kühne & Heitz annetussa tuomiossa vahvistetun oikeuskäytännön puutteelliseksi; kun siinä asetetaan lainvoimaisen päätöksen uudelleen tutkimisen ehdoksi kansallisessa oikeusjärjestelmässä oleva nimenomainen säännös, se ei poista epävarmuutta Bundesverwaltungsgerichtiltä, jonka ei olisi tarvinnut pyytää ennakkoratkaisua, ellei ratkaisu olisi ollut ongelmallinen. Kansallisessa oikeudessa pitäytyminen, jota yhteisöjen tuomioistuin asiassa puolsi, aiheuttaa lisäksi vakavia ongelmia, joista voidaan mainita eroavuudet yhteisön oikeusjärjestykseen perustuvien oikeuksien turvaamisessa.( )

68. Nyt esillä olevissa asioissa ei tarvitse ratkaista, onko Saksan oikeudessa tarkasteltava uudelleen ja mahdollisesti kumottava mainituille yrityksille langetetut maksut, joita ei voi enää riitauttaa, sillä tähän on vastattu kieltävästi tuomioistuimissa; sen sijaan on päätettävä, edellyttääkö yhteisön oikeus tällaisesta esteestä huolimatta maksujen tarkistamista ja millaisin edellytyksin.

69. Tämä ongelma oli Alankomaiden College van Beroep loor het bedrijfslevenin asiassa Kühne & Heitz esittämän ennakkoratkaisukysymyksen taustalla, ja julkisasiamies Léger löysi hyvän keinon sen ratkaisemiseksi 17.7.2003 esittämässään ratkaisuehdotuksessa, jossa hän esitti kysymyksen tarkastelua yhteisön oikeuden ensisijaisuuden ja suoran sovellettavuuden kannalta.

70. Yhteisöjen tuomioistuimen on otettava haaste vastaan sekä punnittava oikeusvarmuuden ja yhteisön laillisuuden vaatimuksia, jotta se saa selville, muodostaako niistä ensimmäinen aina ylitsepääsemättömän esteen vai onko siitä joissakin tilanteissa tingittävä jälkimmäisen hyväksi.

2. Oikeusvarmuuden periaate: sen rajat

71. On selvää, että tämä periaate on merkittävä minkä tahansa poliittisen yksikön asianmukaisen toiminnan kannalta. Korostin asiassa komissio vastaan AssiDomän Kraft Products ym. (jäljempänä asia AssiDomän)( ) 28.1.1999 esittämässäni ratkaisuehdotuksessa, että oikeus ei siedä epäjärjestystä, ja tämän vuoksi oikeusjärjestykset ovat luoneet itselleen aseet taistellakseen epäjärjestyksen pääasiallista syytä, epävakaisuutta, vastaan (55 kohta).

72. Näistä aseista oikeusvarmuudella on aivan erityinen merkitys, ja sitä palvelee ”lainvoiman” ajatus; hallinnollisiin päätöksiin ei voida enää hakea muutosta, kun niiden riitauttamiselle asetettu määräaika on päättynyt tai kun ne on pysytetty kaikkien muutoksenhakukeinojen käyttämisen jälkeen.

73. Kun riitauttamista koskeva määräaika on päättynyt, virheelliseenkään päätökseen ei siten voida enää hakea muutosta, ja virhe kuuluu lopullisesti oikeusjärjestykseen.

74. Lainvoimaisten – myös sääntöjenvastaisten – tointen loukkaamattomuus nostetaan siten yleisohjeeksi,( ) sillä yksikään järjestelmä ei salli sitä, että oikeussuhteiden pätevyys voitaisiin loputtomasti asettaa kyseenalaiseksi.

75. Yhteisöjen tuomioistuin on ottanut hyvin huomioon tämän olennaisen säännön ja tarkastellut sitä ensimmäisistä tuomioistaan lähtien;( ) sen todetaan asiassa Kühne & Heitz annetussa tuomiossa olevan yhteisön oikeuden yleinen periaate (24 kohta), ja tämä toistetaan asiassa Gerekens ja Procola annetussa tuomiossa (22 kohta).( ) Asiassa AssiDomän annetussa tuomiossa kiistettiin, että yhteisön toimielimellä olisi velvollisuus tarkastella uudelleen päätöksiä, joihin on myönnytty, kun muut samansisältöiset päätökset on riitautettu asianmukaisesti ja kumottu oikeusteitse (63 kohta).

76. Edellä mainittu periaate voi kuitenkin muodostua yhteisön oikeuden yhtenäisen ja asianmukaisen soveltamisen esteeksi,( ) joten oikeuskäytännön mukaan sillä ei ole absoluuttisuutta( ) eikä ensisijaisuutta kaikissa tilanteissa. Asiassa SNUPAT vastaan korkea viranomainen annetun tuomion( ) mukaan se on sovitettava yhteen muiden turvattavien arvojen kanssa.

77. Ensimmäinen näistä oikeusvarmuutta rajoittavista arvoista on oikeudenmukaisuus,( ) jonka arvioimista ehdotin asiassa AssiDomän esittämässäni ratkaisuehdotuksessa – en tuolloin kyseessä olleen ristiriidan ratkaisemiseksi vaan siksi, että voitaisiin yleisesti täsmentää oikeusvarmuuden ulottuvuus yhteisön tasolla. Vaikka yhteisöjen tuomioistuin noudatti ratkaisuehdotuksessani esitettyjä perusteluja, se ei käsitellyt oikeudenmukaisuuden rajoja. Päätöksen lainvoima ei saa muodostua pidäkkeeksi sen sisällön uudelleentarkastelulle, jos sen voimassa pitäminen on epäoikeudenmukaisuudessaan kestämätöntä. Valtaosassa jäsenvaltioista, ellei sitten kaikissa, myönnetään tämäntapaisten syiden vuoksi mahdollisuus poiketa siitä periaatteesta, ettei hallinnollisia päätöksiä voida riitauttaa muutoksenhaulle säädetyn määräajan päätyttyä. Saksan järjestelmä on tästä hyvä esimerkki. Kuten ennakkoratkaisupyyntöä koskevissa päätöksissä todetaan, oikeuskäytännössä on rajoitettu VwVfg:n 48 §:ssä viranomaisille annettua harkintavaltaa, kun siinä tunnustetaan kansalaisen oikeus hakea päätöksen peruuttamista silloin, kun sen voimassa pitäminen on ”täysin kestämätöntä”.( )

78. Tämä oikeusvarmuuden pidäke on siten leimallisesti subjektiivinen. Sillä pyritään poistamaan häiriöt, jotka sotivat perustavanlaatuista oikeuskäsitystä vastaan, torjumalla syrjintä ja muut hyökkäykset tasapuolisuutta kohtaan.( )

79. Toinen, luonteeltaan objektiivisempi rajoitin, jota haluan nyt korostaa, liittyy ”ylilaillisuuteen”, joka ei kata pelkästään niitä perusteita, jotka ovat leimallisia oikeusjärjestykselle ja jotka toimivat muiden sääntöjen pontimena, vaan myös tavoitellun suunnan.( ) Kun lainvoimaisen toimen voimassa pitäminen vie järjestelmältä ytimen tai johtaa sen umpikujaan, se on välttämättä poistettava.

80. Todellisuudessa nämä rajat ovat osittain päällekkäiset, sillä monet oikeudenmukaisuutta kannattelevista arvoista ovat jäsenvaltioiden oikeusjärjestyksille yhteisiä yleisperiaatteita, ja osa niistä on säädetty ylimmällä tasolla yksilön perusoikeuksiksi. On siten hylättävä sellainen tulos, joka luo suuremman turvattomuuden kuin se, jota pyritään välttämään, sillä ei ole pahempaa epävarmuutta kuin epäoikeudenmukaisuuden tai ilmeisen lainvastaisuuden tuoma epävarmuus.

81. Näin ollen yhteisön oikeusjärjestyksessä oikeusvarmuus jäisi poikkeustapauksissa syrjään sen perustan turvaamiseksi, jolloin voitaisiin tarkastella uudelleen sellaisia päätöksiä, joita ei enää voida riitauttaa.( ) On kuitenkin syytä täsmentää, milloin tällaista poikkeusta voidaan soveltaa. Tässä tehtävässä lienee hyvä kääntää katseet menneisyyteen ja muistuttaa, että tämän suurelta osin pretoriaanisesti luodun oikeusjärjestyksen rakentajat pyrkivät varmistamaan sen tehokkaan vaikutuksen ja saavuttamaan perussopimusten päämäärät.

82. On kuitenkin tarpeen mainita eräs ylitsepääsemätön raja: kolmansien oikeudet.( ) Kun kyse on niistä, vakauden on oltava etusijalla, vaikka tämä olisikin epäoikeudenmukaista, ja vahingonkärsijän on saatava hyvitys sellaisten muiden, hieman mutkikkaampien oikeussuojakeinojen kautta, joista yksi on valtion vastuu yhteisön oikeuden noudattamatta jättämisestä.

3. Yhteisön oikeuden jatkuva puolustaminen

83. Asiassa Van Gend & Loos( ) annetussa tuomiossa määritettiin yhteisön oikeus riippumattomaksi oikeusjärjestykseksi, jonka hyväksi jäsenvaltiot ovat rajoittaneet suvereeniuttaan, kun siinä todettiin, että ETY:n perustamissopimuksen 12 artiklalla (josta on muutettuna tullut EY 25 artikla) on välittömiä oikeusvaikutuksia ja että sillä perustetaan oikeussubjektien hyväksi yksilöllisiä oikeuksia, joita kansallisten tuomioistuinten on suojeltava. Tuomion taustalla oli ristiriita edellä mainitun ETY:n perustamissopimuksen määräyksen, jolla kiellettiin tullien korottaminen, ja sellaisen Alankomaiden hallituksen vuonna 1960 hyväksymän uuden tariffin välillä, jolla tiettyjen tuotteiden tullia korotettiin 3 prosentista 8 prosenttiin.

84. Tällaisen välittömän oikeusvaikutuksen antaminen yhteisön säännöksille merkitsi epäsuorasti niiden ensisijaisuuden tunnustamista suhteessa kansallisiin järjestelmiin; tämä todettiin asiassa komissio vastaan Italia 27.2.1962 annetussa tuomiossa( ) ja vahvistettiin nimenomaisesti asiassa Costa vastaan ENEL annetussa tuomiossa.( ) Tässä ratkaisussa toistetaan suvereeniuden luovuttamista ja yhteisön oikeusjärjestyksen erityisluonnetta koskevat asiassa Van Gend & Loos annetun tuomion perustelut, ja siinä todetaan, etteivät jäsenvaltiot voi asettaa myöhempää yksipuolista säännöstä etusijalle vastavuoroisuusperiaatteen nojalla hyväksyttyyn järjestelmään nähden; lisäksi siinä todetaan, että tuon oikeusjärjestyksen tavoitteet vaarantuisivat, jos sen velvoittava vaikutus olisi erilainen eri paikoissa myöhemmän kansallisen lainsäädännön vuoksi. Tuomiossa tukeudutaan myös EY:n perustamissopimuksen 189 artiklaan (josta on muutettuna tullut EY 249 artikla), jolla tehdään asetuksista velvoittavia ja estetään siten kansallisia oikeussääntöjä tekemästä niitä tyhjiksi, sillä muuten yhteisön perusta olisi vaakalaudalla.

85. Välitön oikeusvaikutus ja ensisijaisuus eivät ole pelkkiä tekniikoita, joiden avulla jäsennetään erilaisten oikeusjärjestysten välisiä suhteita, vaan ne ilmentävät yhteisöä valtioiden, kansojen ja kansalaisten yhteenliittymänä;( ) siinä tilanteessa, jossa asian Van Gend & Loos ja asian Costa vastaan ENEL tuomiot annettiin, oli kuitenkin epävarmaa, sopivatko tällaiset huomiot myös direktiiveihin. Asiassa Ratti annetussa tuomiossa( ) tunnustettiin kuitenkin direktiiveille sama asema toteamalla, että niiden täytäntöönpanolle varatun määräajan päätyttyä sellaiseen henkilöön, joka noudattaa direktiivin säännöksiä, ei voida soveltaa kansallista oikeutta, jota ei ole vielä muutettu direktiivin vaatimuksia vastaavaksi.

86. Tilaisuus ottaa kantaa toiseen ominaisuuteen tarjoutui, kun Saksan kansalainen Becker kieltäytyi maksamasta arvonlisäveroa tietyistä luottotoimista, vaikka ne olivat verollisia voimassa olevan Saksan lainsäädännön mukaan. Hän vetosi veroa sääntelevän kuudennen direktiivin( ) 13 artiklan B kohdan d alakohdan 1 alakohtaan, jonka jäsenvaltiot olivat sitoutuneet saattamaan osaksi kansallista lainsäädäntöä ennen 1.1.1979, ja hän väitti, että tällaiset oikeustoimet olivat verottomia. Asiassa Becker 19.1.1982 annetussa tuomiossa( ) todetaan, että tuosta ajankohdasta lähtien kuudennen direktiivin ehdottomiin ja riittävän täsmällisiin säännöksiin voitiin vedota suoraan Saksan liittotasavallassa, sillä vaikka tällaisilla oikeussäännöillä ei sinänsä ole välitöntä oikeusvaikutusta, sellainen syntyy, kun jäsenvaltiot eivät saata niitä osaksi kansallista lainsäädäntöä tai kun ne tekevät niin virheellisesti. Tällaisissa tilanteissa niiltä ei saa poistaa velvoittavaa vaikutusta, joka niille annetaan ETY:n perustamissopimuksen 189 artiklassa.

87. Tämä ominaisuus nostettiin siten automaattiseksi ”seuraamukseksi” jäsenvaltioiden väistäessä velvoitteitaan, jolloin heräsi epäilys siitä, päteekö se silloinkin, kun direktiiveillä säännellään horisontaalisia suhteita, joissa viranomaisilla ei ole osuutta. Tähän vastattiin kieltävästi asiassa Marshall annetussa tuomiossa;( ) se on ensimmäisenä pitkässä luettelossa, jonka viimeisimpiä lenkkejä on yhdistetyissä asioissa Pfeiffer ym. annettu tuomio.( )

88. Edellä mainittujen yhteisön oikeuden piirteiden vuoksi ei kuitenkaan saa laiminlyödä sen linjausten soveltamista, koska silloin rikottaisiin perussopimusten tarkoitusta. Yhteisöjen tuomioistuin korosti, että EY:n perustamissopimuksen 5 artiklassa (josta on tullut EY 10 artikla) vahvistettu lojaliteettiperiaate velvoittaa jäsenvaltiot toteuttamaan yleis- tai erityistoimenpiteet, jotka ovat aiheellisia direktiiveissä asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi, ja kyseinen tehtävä kuuluu kaikille kansallisille viranomaisille, myös tuomioistuimille. Tämä asiassa Von Colson ja Kamann annetussa tuomiossa( ) kiteytetty ajatus on lieventänyt välittömän oikeusvaikutuksen epäämistä direktiiveiltä yksityisten välisissä riita-asioissa ja synnyttänyt ”yhteisön oikeuden mukaista tulkintaa” koskevan periaatteen, jonka mukaan kansallisen tuomioistuimen on sisäistä oikeutta soveltaessaan otettava huomioon yhteisön oikeussääntö ja noudatettava siten EY:n perustamissopimuksen 189 artiklan kolmatta kohtaa.

89. Asiassa Marleasing annetussa tuomiossa( ) syvennettiin tätä ajatusta ja esitettiin konkreettinen ratkaisu yhteisön oikeusjärjestyksen vaikutuksen turvaamiseksi. Kanne koski yhtiösopimuksen pätemättömyyttä oikeudellisen perustan puuttumisen vuoksi, mutta tätä ei mainita perusteena direktiivin 68/151/ETY( ) 11 artiklassa; direktiiviä ei kuitenkaan ollut pantu täytäntöön Espanjan lainsäädännössä, jonka Código Civilin (siviililaki) 1261 ja 1275 §:ssä peruste mainitaan. Yhteisöjen tuomioistuin kannatti sisäisen lainsäädännön tulkintaa direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen perusteella, jolloin yhtiötä ei voitu julistaa pätemättömäksi muilla kuin edellä mainitussa 11 artiklassa luetelluilla perusteilla. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ratkaisi riita-asian( ) soveltamalla Código Civilin pykälien sijasta yhteisön oikeussääntöä.

90. Oikeuskäytännössä oli tunnustettu tämä seuraus. Asiassa Simmenthal annetussa tuomiossa( ) yhteisön oikeuden täyden tehokkuuden varmistaminen sälytettiin jäsenvaltioiden tuomioistuinten tehtäväksi, jolloin ne voivat tarvittaessa sivuuttaa kansallisen lainsäädännön vastaiset säännökset, vaikka ne olisi annettu myöhemmin, eikä niiden tarvitse odottaa niiden kumoamista tai poistamista lainsäädäntöteitse tai jollakin muulla perustuslain mukaisella tavalla. Kolikon kääntöpuolena on asiassa Fratelli Costanzo annettu tuomio,( ) jonka mukaan direktiiviä on sovellettava automaattisesti huolimatta sen kanssa ristiriidassa olevien kansallisten sääntöjen olemassaolosta.

91. Päämäärä on sama: yhteisön oikeuden hyödyllisyyden turvaaminen. Yhteisön oikeuden mukaista tulkintaa koskeva oikeuskäytäntö ja mahdollisuus poiketa kansallisesta lainsäädännöstä ovat kiertoteitä, joille on päädytty siksi, ettei direktiiveille ole annettu välitöntä horisontaalista oikeusvaikutusta. Hyvänä esimerkkinä on asiassa Arcaro annettu tuomio,( ) jonka mukaan yhteisön oikeudessa ei ole välinettä direktiivin vastaisten kansallisten säännösten poissulkemiseksi; siinä myönnetään, että tuomioistuimen velvollisuus tulkita näitä oikeussääntöjä yhteisön tekstiin viitaten kohtaa ylivoimaisia esteitä silloin, kun yksityiselle asetetaan velvoite, jota ei ole vielä saatettu osaksi kansallista lainsäädäntöä. Ongelmaa ei ratkaistu lopullisesti edes edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Pfeiffer ym. annetussa tuomiossa, sillä siinä ehdotettiin 27.4.2004 esittämäni toisen ratkaisuehdotuksen mukaisesti, etteivät kansalliset tuomioistuimet rajoittuisi tässä tulkintatehtävässä tarkastelemaan direktiivien täytäntöönpanemiseksi annettua kansallista oikeutta vaan että ne tutkisivat myös muuta kansallista oikeusjärjestystä päästäkseen sellaiseen tulokseen, joka ei riko yhteisön oikeutta.

92. Yhteisöjen tuomioistuin pyrkii aina puolustamaan tuon oikeusjärjestyksen vaikutusta, ja se halusi sulkea ympyrän, jotta oikeusjärjestyksen niveltämisessä kansallisiin järjestelmiin ilmenevät vaikeudet eivät johtaisi umpikujaan. Yhdistetyissä asioissa Francovich ja Bonifaci annetussa tuomiossa( ) vahvistetun periaatteen mukaan jäsenvaltion on korvattava vahinko, joka on aiheutunut kansalaisille siitä, ettei se ole määräajassa saattanut direktiivin säännöksiä osaksi kansallista lainsäädäntöä tai että se on tehnyt niin virheellisesti, ellei direktiivin tarkoitusta saavuteta tulkintateitse. Yhteisön oikeusnormien tehokkuus vaarantuisi ja niissä tunnustettujen oikeuksien suoja heikentyisi, jos näiden oikeuksien haltijoilta evättäisiin korvaus silloin, kun jäsenvaltio on loukannut niitä; tämä vaatimus korostuu, jos tällaisten oikeuksien soveltamisen edellytyksenä on valtion toiminta, eivätkä kansalaiset siten tällaisen toiminnan puuttuessa voi vedota niihin kansallisessa tuomioistuimessa. Yhteisöjen tuomioistuin perusteli tätä ajatusta myös edellä mainitun EY:n perustamissopimuksen 5 artiklan sisällöllä, joka velvoittaa poistamaan yhteisön oikeuden rikkomisesta aiheutuvat lainvastaiset seuraukset.

93. Viimeksi mainitussa tuomiossa hahmoteltiin korvausvelvollisuuden syntymisen edellytyksiä. Niitä on hiottu myöhemmissä ratkaisuissa yksilöimällä ne kansalliset viranomaiset, joita vastuu koskee. Yhdistetyissä asioissa Brasserie du Pêcheur ja Factortame annetussa tuomiossa( ) tällainen valtion vastuu tunnustettiin, vaikka rikkomiseen olisi syyllistynyt lainsäätäjä, kun taas asiassa Köbler annetussa tuomiossa( ) todettiin sama tuomioistuinten osalta. Asiassa komissio vastaan Italia 9.12.2003 annetun tuomion( ) mukaan myös valtio-lainsäätäjä on vastuussa siitä, ettei se ole muuttanut lakia, jota italialaiset tuomioistuimet tulkitsivat yhteisön oikeuden tehokkuuden vastaisesti.( )

4. Hallintotoimien uudelleentarkastelun edellytykset

94. Tämän ratkaisuehdotuksen edellisissä kohdissa esitetyt seikat osoittavat, että oikeussääntöjen voimassaoloa ja kumoamista tai niiden tulkintaa koskevat perusteet sekä niiden hierarkia tai tuomioistuinten ehdotonta laissa pitäytymistä koskeva peruste, jolla on jäsenvaltioiden valtiosääntöjärjestelmissä samantapainen merkitys kuin oikeusvarmuudella, ovat saaneet väistyä, kun yhteisön oikeudelle on pyritty antamaan vaikutus heikentämättä kansallisten oikeusjärjestysten perustaa.

95. Koska – kuten olen jo huomauttanut – oikeudenmukaisuus ja yleiset oikeusperiaatteet vaimentavat toisinaan oikeusvarmuuden vaikutusta, voidaan ennakoida, että näin tapahtuu silloin, kun sen ehdoton soveltaminen vaarantaa yhteisön oikeuden merkityksen; tämä kiteytyy tilanteisiin, joissa kyseisiä periaatteita heikennetään. Kun tätä ajatusta sovelletaan ISIS:n ja i-21:n erityispiirteisiin, voidaan päätellä, että olisi aiheellista tarkastella uudelleen lainvoimaisia maksupäätöksiä, jos niiden voimassa pitäminen häiritsisi yhteisön oikeuden päämääriä sekä loisi sen perusteiden, erityisesti suhteellisuutta koskevan vaatimuksen, vastaista epäoikeudenmukaisuutta.( )

a) Tulos, joka estää televiestinnän vapauttamisen

96. Ensimmäisessä vaiheessa olisi siis tutkittava, vaarantuvatko direktiivin 97/13 ja yleensä telemarkkinoiden vapauttamista koskevan säännöstön tavoitteet, jos ISIS:n ja i‑21:n suorittamat ja lainvoimaiseksi tulleet korkeat maksut pidetään voimassa, vaikka ne on palautettu muille toimijoille kanteen tai neuvottelun jälkeen.

97. Ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen esitetystä ratkaisusta saadaan suunta, sillä – kuten olen arvioinut – TKLGebV 1997:ssä säädetyn kaltaista maksua ei voida pitää 11 artiklan 1 kohdan mukaisena. Tällä abstraktilla toteamuksella ei kuitenkaan ole merkitystä, sillä pelkkä ristiriitaisuus yhteisön oikeuden kanssa ei ole lainsäätäjän tahdolle ylipääsemätön este.

98. Arvio tuntuu selkiytyvän, kun tutkitaan lähemmin maksuja koskevia direktiivin 97/13 säännöksiä ja tapahtumien kulkua.

99. Direktiivin 11 artiklalla ja 6 artiklalla edistetään kilpailua telealalla, ja niillä estetään asettamasta yrityksille enempää maksuja kuin niissä säädetään, jotta voidaan helpottaa uusien toimijoiden tuloa markkinoille; näin ne ovat osa alan yhteismarkkinoiden toteuttamista siten, että vapaa liikkuvuus taataan rajoittamatta sitä muuten kuin yleisen edun vuoksi.( )

100. Jos näin ollen vaaditaan muita kuin direktiivillä 97/13 nimenomaisesti säänneltyjä suorituksia (yhdistetyt asiat Albacom ja Infostrada) tai jos niitä ei direktiivin linjauksia noudatettaessa peritä tasapuolisesti (yhdistetyt asiat ISIS Multimedia ja Firma 02), yhteisön päämäärät vaarantuvat. ISIS ja i-21 vastustavat nimenomaan tällaista tilannetta.

101. Nyt kyseessä olevien toimien toteuttamisajankohtana (ensin mainittu tehtiin 18.5.2001 ja toisena mainittu 14.6.2000) Saksan markkinoilla toimi 305 yritystä, joilla oli luokkien 3 ja 4 toimilupia. Tästä joukosta yhdeksälle yritykselle palautettiin maksut niiden voitettua kanteensa, mutta 149 yritystä päätyi samaan tulokseen neuvotteluteitse. Viiden yrityksen maksut eivät olleet lopullisia Bundesverwaltungsgerichtin antaessa 19.9.2001 päivätyn tuomionsa, joten ne peruutettiin viran puolesta. Kahdeksan yritystä on ISIS:n ja i‑21:n kanssa samassa tilanteessa.

102. Ryhmä luokkien 3 ja 4 toimilupien haltijoita on siis suorittanut kumotun TKLGebV 1997:n mukaiset, kieltämättä korkeat maksut (ISIS:n osalta 67 316,69 euroa ja i‑21:n osalta 5 419 693,94 euroa), kun taas muut yritykset toimivat markkinoilla suoritettuaan TKLGebV 2002:n mukaiset maksut, jotka vaihtelevat 1 000 euron ja 4 260 euron välillä. Erot ovat valtavia ja järjenvastaisia, joten ne heijastuvat väistämättä yritysten taseisiin.

103. Siirryttäessä suljetusta vaiheesta, jossa tietyillä yrityksillä on yksin‑ ja erityisoikeuksia, sellaiseen vaiheeseen, jossa tavoitteena ovat kilpailuun perustuvat ja kaikille avoimet markkinat, kaikenlainen uusien toimijoiden markkinoille pääsyn jarruttaminen vahvistaa vallitsevaa asiaintilaa ja rajoittaa kilpailua varsinkin, jos siihen sisältyy syrjiviä piirteitä. Edellä mainitussa asiassa Connect Austria annettu tuomio on tältä osin hyvin selväsanainen, kun siinä toistetaan, että vääristymätön kilpailu voidaan taata ainoastaan varmistamalla yhtäläiset mahdollisuudet taloudellisten toimijoiden välillä (83 kohta); tämän perusteella edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa ISIS Multimedia ja Firma 02 annetussa tuomiossa on voitu todeta, ettei direktiivissä 97/13 sallita etuuskohtelua entiselle monopolille, joka on nykyisin määräävässä markkina-asemassa. Sääntelyviranomaisten on siten toimittava tasapuolisesti, eivätkä ne saa synnyttää mielivaltaista eriarvoisuutta.

104. Näissä ennakkoratkaisukysymyksissä kyseessä olevien lainvastaisten toimien voimassa pitäminen (ei saa unohtaa, että niiden vaikutus kestää 30 vuoden ajan) vahvistaa siis tilanteen, joka on ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa ja vaikeuttaa direktiiveillä 90/387( ) ja 90/388( ) käynnistetyn vähittäisen vapauttamisprosessin päättämistä.

105. Lisäksi olisi pohdittava, onko tällainen seuraus pohjimmiltaan epäoikeudenmukainen ja yhteisön oikeuden periaatteiden vastainen.

b) Seuraus, jota on mahdoton hyväksyä

106. Tällainen tulos ensiksikin vahvistaa epäsymmetrisen kohtelun ilmeisesti samassa asemassa oleville verovelvollisille eli niille luokkien 3 ja 4 toimilupien haltijoille, jotka haluavat toimia Saksan markkinoilla;( ) ellei kohtelua voitaisi perustella objektiivisesti ja järkevästi, sen perimmäinen ristiriitaisuus yhteisön oikeuden erään keskeisen säännön( ) kanssa velvoittaisi tutkimaan uudelleen riidanalaiset maksut niiden lainvoimasta huolimatta, mutta jos siihen olisi tyydyttävä selitys, oikeusvarmuus estäisi tekemästä toista arviota.

107. Voitaisiin väittää, ettei ISIS:n ja i‑21:n tilanne vastaa muiden yritysten tilannetta, sillä ne eivät riitauttaneet niille määrättyjä maksuja, jolloin erilainen järjestelmä voitaisiin oikeuttaa. Tämä väite ei kuitenkaan pidä täysin paikkaansa, sillä osa maksut takaisin saaneista yrityksistä ei myöskään riitauttanut niitä, nimittäin ne yritykset, jotka tekivät sääntelyviranomaisen kanssa sopimuksia ”yhdenvertaisesta kohtelusta” ja jotka Saksan hallituksen tietojen mukaan pidättäytyivät nostamasta kannetta maksujen palauttamisen jälkeen. Toiset yritykset eivät myöskään nostaneet kannetta, sillä niiden maksut kumottiin viran puolesta.

108. Syillä, joiden vuoksi ISIS ja i‑21 jäivät neuvottelun ulkopuolelle,( ) ei juuri ole merkitystä, sillä toimimatta jättäminen ei muuta käsitystä ristiriitaisesta, epäedullisesta ja suhteettomasta järjestelmästä, jossa on mahdoton riitauttaa niiden suorittamia lainvastaisia maksuja. Useat seikat puhuvat tämän arvion puolesta.

109. Ensiksikään yksinomaan muodolliselta kannalta niiden passiivisuutta ei voida rinnastaa huolimattomuuteen, sillä kun niille määrättiin maksu, TKLGebV 1997:ää ja sen soveltamiseksi toteutettuja hallintotoimia ei ollut vielä todettu lainvastaisiksi.( ) Toisin sanoen niiltä ei voinut tuolloin edellyttää tällaista varovaisuutta, sillä sittemmin todettu virhe ei ollut ilmeinen.

110. Toiseksi tässä erittäin kauaskantoisessa tilanteessa on mahdotonta hyväksyä, että näissä asioissa sovellettavien oikeussääntöjen mukaan oikeusjärjestyksessä pysytetään sen tavoitteiden kanssa ristiriitainen sääntöjenvastaisuus niinkin sattumanvaraisen seikan kuin tuomion päiväyksen, 19.9.2001, perusteella. Tällainen toimijoiden välinen syrjintä, joka vahingoittaa paitsi yhdenvertaisia mahdollisuuksia päästä telemarkkinoille myös telemarkkinoiden vapauttamista ja joka perustuu siihen päivään, jona Bundesverwaltungsgericht kumosi TKLGebV 1997:n, ei saa johtaa siihen, että näitä maksuja, joita ei tuolloin enää voitu riitauttaa, ei voida peruuttaa viran puolesta eikä korvata TKLGebV 2002:n mukaisilla pienemmillä maksuilla. Ne yritykset, joilta niiden onneksi perittiin maksu myöhemmin, saivat odottamattoman lahjan ilman omaa ansiotaan.

111. Lopuksi voidaan todeta aineellisesta näkökulmasta, että kun lainvastainen päätös pysytetään ottamatta huomioon sen ulottuvuutta ja vaikutuksia oikeusjärjestelmään väittämällä, että sen adressaatti on ”myöntynyt” siihen, sen perusteella nostetaan ehdottoman periaatteen tasolle oikeusjärjestyksen toimintaa palveleva tekninen väline, ja se noudattaa yksityisoikeudelle tyypillistä ajattelurakennelmaa, jossa hallinnon perustavanlaatuisella sitoutumisella yleiseen etuun ja lainmukaisuuteen ei ole merkitystä. Totesin tämän edellä mainitussa asiassa AssiDomän esittämässäni ratkaisuehdotuksessa (49 kohta).

112. Käsitteiden täsmällisyyden nimissä on syytä ottaa esille muutamia ”lainvoiman” osa-alueita, jotka ovat keskenään ristiriitaisia legitiimiytensä, johdonmukaisuutensa ja mahdollisen tarkistamisensa osalta. Oikeusvarmuuden vaatimukset kasvavat, jos hallinnollinen päätös on ollut tutkittavana tuomioistuinvalvonnassa, joka tuo tähän lainvoimaan lisää tuomion lainvoiman ajatuksen. Vakauden ja laillisuuden välisessä ristipaineessa viimeksi mainittu lainvoiman aspekti tuo lisää pysyvyyttä, kun ensiksi mainitulla on – kuten pääasioissa( ) – yksinomaan hallinnollinen luonne.

113. On kuitenkin myös niitä, joiden mielestä tilanteiden vastakkaisuus oikeuttaisi kaikesta huolimatta lievästi erilaisen järjestelmän, sillä yritykset ovat käyttäneet erilaisia reittejä pyrkiessään samaan päämäärään. Niiltä, jotka riitauttivat maksun tai neuvottelivat siitä suoraan, maksu kumottiin viran puolesta tehdyn tarkistamisen jälkeen. Niillä, jotka omaksuivat passiivisen asenteen ja antoivat kanteelle säädetyn määräajan umpeutua, tie mutkistui huomattavasti: niiden vaihtoehdoksi jäi valtion vahingonkorvausvastuu. Tässä mallissa ei kuitenkaan oteta huomioon niiden tahojen vaihtoehtoa, jotka eivät halunneet toimia mutta jotka hyötyivät tahdostaan riippumattomasta tapahtumasta (Bundesverwaltungsgerichtin tuomion julistaminen, kun niiden maksu ei ollut vielä lopullinen) ja korjasivat näin sadon, jota ne eivät olleet itse kylväneet; lisäksi siinä noudatetaan täysin subjektiivista lähestymistapaa ja unohdetaan objektiivinen ulottuvuus eli yleisen edun mukainen ulottuvuus, joka edellyttää tasapuolista kohtelua kaikenlaisten telemarkkinoiden avaamisen esteiden poistamiseksi.

114. Kummankin ennakkoratkaisuasian olosuhteissa on siis rikottu yhteisön oikeutta oikeudenmukaisuuden ja sen yleisten periaatteiden vastaisesti, joten on syytä pohtia uudelleen aiheellista ratkaisua.

5. Jäsenvaltioiden asianmukainen prosessiautonomia

115. Vastaus on täysin ilmeinen: kun se on aiheellista, kansallisten tuomioistuinten on käsiteltävä uudelleen hallintotoimet kansallisessa oikeusjärjestyksessä vahvistettujen menettelyjen mukaisesti.( ) On hyvä muistaa, että yhdenmukaistavien toimenpiteiden puuttuessa( ) jäsenvaltioiden on säädettävä menettelyistä yhteisön oikeusjärjestyksessä annettujen oikeuksien turvaamiseksi, mutta tällä toimivallalla on kaksi rajoitusta: ensiksikään annettavat säännöt eivät voi olla epäedullisempia kuin ne, joilla säännellään kansalliseen oikeuteen perustuvia samantapaisia kanteita (vastaavuusperiaate); toiseksi ne on muotoiltava siten, ettei niillä tehdä käytännössä tällaisten keinojen käyttämistä suhteettoman vaikeaksi tai mahdottomaksi (tehokkuusperiaate).( )

116. Jäsenvaltioiden oikeusjärjestelmissä tunnetaan tavalla tai toisella mahdollisuus tutkia uudelleen hallintotoimet, joita ei voi riitauttaa, jos niissä on tiettyjä ongelmia. Saksan lainsäädännössä VwVfG:n 48 §:ssä annetaan hallinnolle mahdollisuus poistaa sääntöjenvastainen päätös, vaikka se olisikin lainvoimainen. Jos sen voimassa pitäminen on ”täysin kestämätöntä”, kansallisessa oikeuskäytännössä on täsmennetty tätä toimivaltaa ja jopa poistettu siltä harkinnanvaraisuus, jolloin on syntynyt kumoamisvelvoite.

117. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on siten tulkittava ja sovellettava tätä säännöstä siten, että direktiivin 97/13 11 artiklan 1 kohta voi tuottaa vaikutuksensa edellä mainittuja periaatteita noudattaen, kolmansien oikeudet turvaten ja contra legem ‑tuloksilta välttyen.

118. Ei saa unohtaa, että kyseinen kohta, samoin kuin saman säännöksen 2 kohta, on sisällöltään ehdoton ja riittävän täsmällinen, joten sillä on välitön oikeusvaikutus;( ) tämä seikka edellyttää kansalliselta tuomioistuimelta ponnistusta, jotta kansalliset menettelysäännöt mahdollistavat yhteisön säädöksen tällaisen piirteen kanssa sopusoinnussa olevan ratkaisun. Yhteisön oikeuden vaatimusten mukaista kansallisen lainsäädännön tulkintaa koskeva velvoite, joka on muotoiltu edellä mainitussa asiassa Marleasing annetussa tuomiossa ja jonka ulottuvuutta on määritetty edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Pfeiffer ym. annetussa tuomiossa, näyttäytyy tässä koko loistossaan.

119. Saksan järjestelmässä on siis tuomioistuinta varten sääntö, johon se voi nojata antaessaan vaikutuksen yhteisön oikeusjärjestykselle, mutta sen erityispiirteistä riippumattakin ongelma poistuisi tulkitsemalla.( ) Asiassa Ciola annetussa tuomiossa( ) todettiin, ettei yhteisön oikeuden vastainen lainvoimainen hallinnollinen päätös voi vähentää yksityisten oikeussuojaa. Euroopan unionin kolmannessa pilarissa, jossa puitepäätöksiltä puuttuu välitön oikeusvaikutus (EU 34 artiklan 2 kohdan b alakohta), ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen sallittiin asiassa Pupino äskettäin annetussa tuomiossa( ) soveltaa poikkeuksellista menettelysääntöä (istunnon ulkopuolinen etukäteinen todistelu rikosoikeudenkäynnissä) tilanteessa, josta kansallinen lainsäätäjä ei ollut säätänyt, jotta voidaan saavuttaa uhrin asemasta rikosoikeudenkäyntimenettelyissä 15 päivänä maaliskuuta 2001 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2001/220/YOS( ) tavoitteet.

120. Yhteisöjen tuomioistuin on saman päämäärän saavuttamiseksi kannattanut myös tuomioistuinmenettelyissä – joskin poikkeuksellisesti – kansallisen lain sanamuodosta poikkeavia tulkintoja, sillä asiassa Simmenthal ja asiassa Factortame ym.( ) vahvistetun oikeuskäytännön mukaan tuomioistuinten on sivuutettava kaikki säännökset, jotka estävät yhteisön oikeuden täyden tehokkuuden. Tältä osin asiassa Peterbroeck annetussa tuomiossa( ) todettiin, että tämän oikeusjärjestyksen kanssa ristiriidassa on sellainen kansallinen menettelysääntö, jossa pääasian tilanteessa( ) tuomioistuinta kiellettiin tutkimasta viran puolesta, onko kansallinen säännös yhteensoveltuva yhteisön oikeuden säännöksen kanssa, jos oikeussubjekti ei ollut vedonnut tähän yhteisön säännökseen tietyssä määräajassa. Yhdistetyissä asioissa Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores( ) annetussa tuomiossa puolestaan katsottiin yhteisön oikeuden mukaisen tulkinnan edellyttävän, että tuomioistuin asettaa etusijalle kuluttajansuojasta 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY( ) huomioon ottavan tulkinnan, jolloin se voi viran puolesta olla hyväksymättä toimivaltaa, joka sille annetaan kohtuuttomalla sopimusehdolla. Vastaavasti asiassa Cofidis annetussa tuomiossa( ) todettiin, että kyseisen direktiivin vastaisena on pidettävä sellaista kansallista lainsäädäntöä, jolla tuomioistuinta kielletään tietyn määräajan päätyttyä elinkeinonharjoittajan kuluttajaa vastaan nostamaa ja niiden väliseen sopimukseen perustuvaa kannetta käsitellessään viran puolesta tai vastaajan tekemän väitteen perusteella tutkimasta, onko kyseisessä sopimuksessa oleva sopimusmääräys kohtuuton. Asiassa Larsy annetussa tuomiossa( ) syrjäytettiin kansalliset säännökset (tuossa tapauksessa oikeusvoimavaikutuksen velvoittavuutta koskeva periaate), siltä osin kuin ne estävät yhteisön oikeuden välittömään oikeusvaikutukseen perustuvien oikeuksien tosiasiallisen turvaamisen.

121. Näin ollen EY 10 artiklassa vahvistetun lojaliteettivelvoitteen mukaisesti direktiivin 97/13 11 artiklan nojalla voidaan tarkistaa sellaiset maksut, jotka ovat sen vastaisia ja joista on tullut lainvoimaisia siksi, ettei niitä ole riitautettu ajoissa, jos niiden voimassa pitäminen loukkaa kyseisen säännöksen henkeä ja johtaa oikeudenmukaisuuden tai muiden yhteisön oikeusjärjestyksen periaatteiden vastaisiin epäoikeudenmukaisiin tilanteisiin. Kansallisten tuomioistuinten on tulkittava kansallista lainsäädäntöä siten, että tällaisissa olosuhteissa siinä sallitaan kyseisten toimien uudelleentarkastelu, jollei kolmansien oikeuksista muuta johdu.

VI Ratkaisuehdotus

122. Edellä todetun perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin antaa Bundesverwaltungsgerichtille seuraavan vastauksen:

1) Telepalvelualan yleisten valtuutusten ja yksittäisten toimilupien yhteisistä puitteista 10 päivänä huhtikuuta 1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/13/EY 11 artiklan 1 kohdan vastaisena on pidettävä sellaista yksittäisen toimiluvan myöntämisestä, käsittelystä, valvonnasta ja toimeenpanosta perittävää maksua, joka lasketaan kansallisen sääntelyviranomaisen yleisiä hallinnollisia kuluja koskevan ennusteen perusteella 30 vuoden ajalta.

2) Kun otetaan huomioon EY 10 artiklassa tarkoitettu lojaalin yhteistyön velvoite, direktiivin 97/13 11 artiklassa edellytetään, että yksittäisistä toimiluvista perittävinä maksuina saatuja suorituksia, jotka ovat sen vastaisia ja joista on tullut lopullisia siksi, ettei niitä ole riitautettu säädetyssä määräajassa, voidaan tarkastella uudelleen, jos ne säännöksen tavoitteiden saavuttamisen estäessään johtavat oikeudenmukaisuuden tai muiden yhteisön oikeusjärjestyksen periaatteiden vastaisiin tilanteisiin. Kansallisten tuomioistuinten on tulkittava kansallista lainsäädäntöä siten, että siinä sallitaan tällainen tarkistaminen, jollei kolmansien oikeuksista muuta johdu.