Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1. Tämä direktiivin 2005/29/EY(2) (jäljempänä sopimattomia kaupallisia menettelyjä koskeva direktiivi) väitetysti puutteellisen täytäntöönpanon perusteella nostettu jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanne tarjoaa unionin tuomioistuimelle tilaisuuden ottaa kantaa mainitun direktiivin 3 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuun siirtymäjärjestelyyn, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat tietyn ajan ja tietyin edellytyksin soveltaa direktiiviä 2005/29 ”rajoittavampia tai ohjailevampia” kansallisia kuluttajansuojasäännöksiä.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

1. Direktiivi 2005/29

2. Direktiivin 2005/29 johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa todetaan, että ”direktiivillä lähennetään jäsenvaltioiden lait, jotka koskevat kuluttajien taloudellisia etuja välittömästi vahingoittavia ja siten laillisesti toimivien kilpailijoiden taloudellisia etuja välillisesti vahingoittavia sopimattomia kaupallisia menettelyjä, sopimaton mainonta mukaan lukien. – – Sen soveltamis- tai vaikutusalaan eivät kuulu sellaiset kansalliset lait, jotka koskevat sopimattomia kaupallisia menettelyjä, jotka vahingoittavat ainoastaan kilpailijoiden taloudellisia etuja tai jotka liittyvät elinkeinonharjoittajien välisiin liiketapahtumiin. Suhteellisuusperiaatteen täysin huomioon ottaen jäsenvaltioilla on edelleen halutessaan mahdollisuus säännellä kyseisiä käytäntöjä yhteisön lainsäädäntöä noudattaen. Tämän direktiivin soveltamis- tai vaikutusalaan eivät kuulu myöskään direktiivin 84/450/ETY säännökset, jotka koskevat elinkeinonharjoittajia mutta ei kuluttajia harhauttavaa mainontaa tai vertailevaa mainontaa.– –”

3. Jäljempänä saman direktiivin johdanto-osan 14 perustelukappaleessa vahvistetaan, että ”on suotavaa, että harhaanjohtaviin kaupallisiin menettelyihin kuuluvat ne menettelyt, harhaanjohtava mainonta mukaan lukien, jotka kuluttajaa harhauttamalla estävät häntä tekemästä perustellun ja täten tehokkaan valinnan. Harhaanjohtavaa mainontaa koskevien jäsenvaltioiden lakien ja käytäntöjen mukaisesti tässä direktiivissä luokitellaan harhaanjohtavat menettelyt harhaanjohtaviin toimiin ja harhaanjohtaviin mainitsematta jättämisiin. Mainitsematta jättämisten osalta tässä direktiivissä yksilöidään rajoitettu joukko keskeisiä tietoja, joita kuluttaja tarvitsee perustellun kaupallisen ratkaisun tekemiseen.– –”

4. Kyseisen direktiivin johdanto-osan 15 perustelukappaleessa täsmennetään, että ”kun yhteisön lainsäädännössä asetetaan kaupallista viestintää, mainontaa tai markkinointia koskevia tiedotusvaatimuksia, kyseistä tiedotusta pidetään tämän direktiivin mukaisesti olennaisena. Jäsenvaltioilla on mahdollisuus pitää voimassa tai lisätä tiedotusvaatimuksia, jotka liittyvät sopimusoikeuteen ja joilla on sopimusoikeudellisia seurauksia, jos tämä sallitaan nykyisten yhteisön lainsäädäntöön sisältyvien välineiden vähimmäislausekkeissa. Liitteessä II, joka ei ole tyhjentävä, on luettelo tällaisista yhteisön säännöstön mukaisista tiedotusvaatimuksista. Ottaen huomioon, että tällä direktiivillä säädetään täydellisestä yhdenmukaistamisesta, ainoastaan yhteisön lainsäädännön mukaisia tiedotusvaatimuksia pidetään olennaisina tämän direktiivin 7 artiklan 5 kohtaa sovellettaessa. Jos jäsenvaltiot ovat ottaneet käyttöön tiedotusvaatimuksia, jotka vähimmäislausekkeiden perusteella vastaavat siitä, mitä yhteisön lainsäädännössä vaaditaan tai ylittävät sen, näiden lisätiedotusvaatimusten täyttämättä jättäminen ei merkitse tämän direktiivin mukaista harhaanjohtavaa mainitsematta jättämistä. Sen sijaan jäsenvaltiot voivat yhteisön lainsäädäntöön sisältyvien vähimmäislausekkeiden sen salliessa ottaa käyttöön tai pitää voimassa tiukempia säännöksiä, jotka ovat yhteisön oikeuden mukaisia, varmistaakseen kuluttajien yksilöllisten sopimusperusteisten oikeuksien suojan korkeamman tason”.

5. Lopuksi johdanto-osan 17 perustelukappaleessa todetaan, että ”oikeusvarmuuden lisäämiseksi on suotavaa nimetä ne kaupalliset menettelyt, joita pidetään kaikissa olosuhteissa sopimattomina. Liitteessä I on sen vuoksi täydellinen luettelo kaikista kyseisistä menettelyistä. Nämä ovat ainoat kaupalliset menettelyt, joita voidaan pitää sopimattomina ilman 5–9 artiklan säännöksiin perustuvaa tapauskohtaista arviointia. Luetteloa voidaan muuttaa vain muuttamalla tätä direktiiviä”.

6. Direktiivin 2005/29 1 artiklan mukaan ”direktiivin tarkoituksena on tukea sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa ja saavuttaa korkeatasoinen kuluttajansuoja lähentämällä jäsenvaltioiden lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset, jotka koskevat kuluttajien taloudellisia etuja vahingoittavia sopimattomia kaupallisia menettelyjä”.

7. Direktiivin 2 artiklassa esitetään joitakin nyt tarkasteltavan asian kannalta merkityksellisiä määritelmiä, ja sen mukaan direktiivissä tarkoitetaan

”b) ‘elinkeinonharjoittajalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka tämän direktiivin alaan kuuluvissa kaupallisissa menettelyissä toimii tarkoituksessa, joka liittyy hänen elinkeino-, liike-, käsiteollisuus- tai ammattitoimintaansa, ja elinkeinonharjoittajan nimissä tai puolesta toimivaa henkilöä;

– –

d) ‘elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisillä kaupallisilla menettelyillä’ – – elinkeinonharjoittajan tointa, mainitsematta jättämistä, käyttäytymistä tai edustamista, kaupallista viestintää, mukaan lukien mainontaa ja markkinointia, joka liittyy välittömästi tuotteen myynnin edistämiseen, myymiseen tai toimittamiseen kuluttajille”.

8. Direktiivin 2005/29 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, säädetään seuraavaa:

”1. Tätä direktiiviä sovelletaan 5 artiklassa tarkoitettuihin elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiin sopimattomiin kaupallisiin menettelyihin ennen jotakin tuotetta koskevaa liiketointa ja sen jälkeen.

2. Tällä direktiivillä ei rajoiteta sopimusoikeutta eikä erityisesti sopimuksen pätevyyttä, tekemistä tai vaikutusta koskevia sääntöjä.

– –

4. Jos tämän direktiivin säännökset ovat ristiriidassa sopimattomien kaupallisten menettelyjen yksittäisiä näkökohtia säätelevien muiden yhteisön sääntöjen kanssa, jälkimmäisillä on etusija ja niitä sovelletaan kyseisiin yksittäisiin näkökohtiin.

5. Jäsenvaltiot voivat kuuden vuoden ajan 12 päivästä kesäkuuta 2007 lähtien jatkaa tämän direktiivin mukaisen lähentämisen alalla tätä direktiiviä rajoittavampien tai ohjailevampien kansallisten säännösten soveltamista, joilla säännöksillä pannaan täytäntöön yhdenmukaistamisen vähimmäistasoa koskevia lausekkeita sisältäviä direktiivejä. Näiden säännösten on oltava olennaisia riittävän kuluttajansuojan varmistamiseksi sopimattomia kaupallisia menettelyitä vastaan, ja niiden on oltava oikeassa suhteessa tämän tavoitteen saavuttamiseen. Jäljempänä 18 artiklassa tarkoitettuun uudelleen tarkasteluun voi, jos katsotaan tarpeelliseksi, sisältyä ehdotus tämän poikkeuksen voimassaolon jatkamisesta tietyksi rajoitetuksi ajaksi.

6. Jäsenvaltioiden on viipymättä toimitettava komissiolle kansalliset säännökset, joita ne soveltavat 5 kohdan nojalla.

– –”

9. Direktiivin 2005/29 4 artiklassa säädetään, että ”jäsenvaltiot eivät saa rajoittaa palvelujen tarjonnan vapautta eivätkä tavaroiden vapaata liikkumista tämän direktiivin yhdenmukaistamisen alaan kuuluvista syistä”.

10. Direktiivin 2005/29 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Sopimattomien kaupallisten menettelyjen kieltäminen”, säädetään seuraavaa:

”1. Sopimattomat kaupalliset menettelyt ovat kiellettyjä.

2. Kaupallinen menettely on sopimaton, mikäli:

a) se on huolellisen ammatinharjoittamisen vaatimusten vastainen;

ja

b) se vääristää olennaisesti tai on omiaan vääristämään olennaisesti menettelyn saavutettavissa tai kohteena olevan keskivertokuluttajan tai, kun kaupallinen menettely on suunnattu tietylle kuluttajaryhmälle, ryhmään kuuluvan keskivertohenkilön taloudellista käyttäytymistä tuotteeseen nähden.

– –

4. Sopimattomia ovat erityisesti kaupalliset menettelyt, jotka ovat:

a) harhaanjohtavia 6 ja 7 artiklassa esitetyn mukaisesti;

tai

b) aggressiivisia 8 ja 9 artiklassa esitetyn mukaisesti.

5. Liitteessä I on luettelo niistä kaupallisista menettelyistä, joita pidetään kaikissa olosuhteissa sopimattomina. Samaa luetteloa on sovellettava kaikissa jäsenvaltioissa ja sitä voidaan muuttaa ainoastaan muuttamalla tätä direktiiviä.

– –”

11. Direktiivin 2005/29 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Harhaanjohtavat toimet”, säädetään seuraavaa:

”1. Kaupallista menettelyä pidetään harhaanjohtavana, jos se sisältää virheellistä tietoa ja on siten totuuden vastainen tai jos se millään tavoin, yleinen esitystapa mukaan luettuna, harhauttaa tai on omiaan harhauttamaan keskivertokuluttajaa, vaikka tieto olisikin tosiasiallisesti virheetön jonkin seuraavassa esitetyn seikan osalta, ja jos se joka tapauksessa saa tai todennäköisesti saa hänet tekemään kaupallisen ratkaisun, jota hän ei muuten olisi tehnyt:

– –

d) hinta tai sen laskentatapa tai erityinen hintaetu;

– –”.

2. Direktiivi 85/577/ETY(3)

12. Direktiiviä 85/577 sovelletaan sen 1 artiklan 1 kohdan mukaan ”sellaisiin elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiin sopimuksiin tavaran toimittamisesta tai palvelun suorittamisesta, jotka on tehty

– elinkeinonharjoittajan toimitilojensa ulkopuolelle järjestämällä tutustumiskäynnillä tai

– elinkeinonharjoittajan käydessä

i) kuluttajan tai toisen kuluttajan kotona tai

ii) kuluttajan työpaikalla,

jos käynnin aiheena ei ole kuluttajan nimenomainen kutsu”.

13. Direktiivin 85/577 8 artiklassa täsmennetään, että direktiivi ”ei estä jäsenvaltioita antamasta tai pitämästä voimassa säännöksiä, jotka antavat kuluttajille tässä direktiivissä tarkoitettujen kysymysten osalta tehokkaamman suojan”.

3. Direktiivi 98/6/EY(4)

14. Direktiivin 98/6 tarkoituksena on sen 1 artiklan mukaan ”säännellä kauppiaiden kuluttajille tarjoamien tuotteiden myyntihinnan ja yksikköhinnan ilmoittamista kuluttajavalistuksen lisäämiseksi ja hintavertailun helpottamiseksi”.

15. Direktiivin 98/6 10 artiklan mukaan direktiivi ”ei estä jäsenvaltioita antamasta tai pitämästä voimassa kuluttajavalistusta ja hintojen vertailua paremmin edistäviä säännöksiä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta jäsenvaltioille perustamissopimuksessa määrättyjä velvoitteita”.

B Kansallinen lainsäädäntö

16. Kaupan alalla noudatettavista menettelytavoista sekä kuluttajille annettavista tiedoista ja kuluttajansuojasta 14.7.1991 annetun lain muuttamisesta 5.6.2007 annetussa laissa (Loi modifiant la loi du 14 juillet 1991 sur les pratiques du commerce et sur l’information et la protection du consommateur),(5) jolla direktiivi 2005/29 pantiin täytäntöön, luettuna yhdessä markkinakäytännöistä ja kuluttajansuojasta 6.4.2010 annetun lain (Loi relative aux pratiques du marché et à la protection du consommateur)(6) kanssa, jätetään kyseisen lain soveltamisalan ulkopuolelle vapaiden ammattien harjoittajat sekä hammaslääkärit ja fysioterapeutit.

17. Belgian Cour constitutionnellen asiassa 55/2011 6.4.2011 antamassa tuomiossa, joka on pysytetty asiassa 192/2011 15.12.2011 annetulla tuomiolla, julistettiin tietyt 6.4.2010 annetun lain säännökset perustuslainvastaisiksi siltä osin kuin niissä jätetään vapaiden ammattien harjoittajat sekä hammaslääkärit ja fysioterapeutit kyseisen lain soveltamisalan ulkopuolelle.

18. Harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta, kohtuuttomista ehdoista ja etäsopimuksista vapaita ammatteja koskevilta osin 2.8.2002 annetun lain (Loi relative à la publicité trompeuse et à la publicité comparative, aux clauses abusives et aux contrats à distance en ce qui concerne les professions libérales)(7) 4 §:ssä esitetään harhaanjohtavan mainonnan määritelmä ja kielletään tällainen mainonta vapaiden ammattien harjoittajien tapauksessa.

19. Edellä mainitun 14.7.1991 annetun lain 43 §:n 2 momentissa ja 51 §:n 3 momentissa säädetään, etteivät elinkeinonharjoittajat saa ilmoittaa hinnanalennuksesta alennusmyynneissä, jos hinta ei tosiasiallisesti ole alennuksen päivämäärää välittömästi edeltäneen kuukauden aikana voimassa ollutta hintaa alempi.

20. Edellä mainitun 6.4.2010 annet un lain 20–23 §:n ja 29 §:n nojalla tuotteita voidaan pitää alennettuina vain, jos niiden hinta on viitehintaa eli tuotteelle kyseisen kuukauden aikana vahvistettua alinta hintaa pienempi.

21. Liikkuvan kaupan harjoittamisesta ja yleisten markkinoiden järjestämisestä 25.6.1993 annetussa laissa (Loi sur l’exercice d’activités ambulantes et l’organisation des marchés publics),(8) sellaisena kuin se on muutettuna 4.7.2005 annetulla lailla,(9) sallitaan liikkuvan myynnin järjestäminen kuluttajan kotona, jos myynnin kokonaisarvo kuluttajaa kohti on enintään 250 euroa. Liikkuvan kaupan harjoittamisesta ja järjestämisestä 24.9.2006 annetun kuninkaan päätöksen (Arrêté royal relatif à l’exercice et à l’organisation des activités ambulantes)(10) 5 §:n mukaan myytäväksi liikkuvassa kaupassa ei saa tarjota esimerkiksi lääkevalmisteita, lääkekasveja ja niistä valmistettuja tuotteita, terveysvaikutteisia tuotteita, lääketieteellisiä ja ortopedisisia laitteita, silmälasien linssejä ja kehyksiä, jalometalleja ja jalokiviä, helmiä sekä aseita ja ampumatarvikkeita.

II Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely

22. Useiden Belgian viranomaisille tehtyjen epävirallisten yhteydenottojen jälkeen komissio lähetti 2.2.2009 Belgian kuningaskunnalle virallisen huomautuksen direktiivin 2005/29 puutteellisesta täytäntöönpanosta. Belgian viranomaiset ilmoittivat komissiolle 3.6.2009 ja 24.6.2009 päivätyillä kirjeillä tietyistä lakimuutoksista, joilla komission osoittamat ongelmat oli aikomus ratkaista. Tämän johdosta hyväksyttiin markkinakäytännöistä ja kuluttajansuojasta 6.4 2010 annettu laki, joka tuli voimaan 12.5.2010.

23. Komissio ilmoitti 15.3.2011 päivätyllä perustellulla lausunnolla Belgian viranomaisille, ettei 6.4.2010 annetulla lailla ollut vastattu neljään 2.2.2009 päivätyssä virallisessa huomautuksessa esitettyyn jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaan väitteeseen.

24. Komissio katsoi, ettei Belgian viranomaisten 11.5.2011 päivätyssä kirjeessä esitetty tyydyttävää selitystä kolmeen 2.2.2009 päivätyssä virallisessa huomautuksessa esitetyissä väitteissä mainittuun jäsenyysvelvoitteiden laiminlyöntiin. Tästä syystä komissio päätti nostaa nyt tarkasteltavan kanteen.

III Komission kanne

25. Komissio väittää, että Belgian kuningaskunta on jättänyt noudattamatta kolmea jäsenyysvelvoitetta.

26. Ensimmäinen komission mainitsema jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen liittyy tiettyjen ammatinharjoittajien jättämiseen direktiivin 2005/29 soveltamisalan ulkopuolelle, vaikka direktiivi koskee kaikkien elinkeinonharjoittajien kaupallisia menettelyjä, oikeudellisesta muodosta tai toimialasta riippumatta. Vapaiden ammattien harjoittajien, hammaslääkäreiden ja fysioterapeuttien jättäminen nimenomaisesti 5.6.2007 annetun lain, jolla direktiivi 2005/29 on saatettu osaksi Belgian lainsäädäntöä, soveltamisalan ulkopuolelle on vastoin mainitun direktiivin 3 artiklaa, luettuna yhdessä sen 2 artiklan b alakohdan kanssa, eikä tätä jäsenyysvelvoitteen noudattamatta jättämistä ole korjattu 6.4.2010 annetulla lailla.

27. Komission mukaan väitettyä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä ei korjaa se, että Belgian Cour constitutionnelle julisti 6.4.2011 perustuslainvastaisiksi 6.4.2010 annetun lain säännökset, joilla mainitut ammatinharjoittajat jätetään sen soveltamisalan ulkopuolelle, koska mainittujen säännösten lopullinen kumoaminen riippuu mahdollisesta kumoamiskanteesta, ja se nostettaisiin joka tapauksessa vasta Belgian viranomaisille jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen korjaamiseksi asetetun määräajan päättymisen jälkeen.

28. Toinen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen liittyy hinnanalennuksista ilmoittamista koskevaan Belgian lainsäädäntöön. Komissio väittää, että 14.7.1991 annetun lain 43 §:n 2 momentissa ja 6.4.2010 annetun lain 20, 21 ja 29 §:ssä säädetään sopimattomien kaupallisten käytäntöjen täydellisestä yhdenmukaistamisesta annettua direktiiviä 2005/29 tiukemmasta kuluttajansuojasta.

29. Kolmas jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen koskee tiettyjen liikkuvan kaupan muotojen kieltämistä. Komissio huomauttaa, että 25.6.1993 annetun lain 4 §:n 1 momentin 3 kohdassa, sellaisena kuin se otettiin käyttöön 4.7.2005 annetun lain 7 §:llä, kielletään kaikenlainen liikkuva kotimyynti tiettyjä poikkeuksia lukuun ottamatta ja että 24.9.2006 annetun kuninkaan päätöksen 5 §:n 1 momentissa kielletään tarjoamasta tiettyjä tuotteita myytäväksi tämäntyyppisessä liikkuvassa kaupassa. Direktiiviin 2005/29 ei kuitenkaan sisälly tällaisia kieltoja, ja näin ollen direktiivi on sillä säädetyn yhdenmukaistamisen tyhjentävän luonteen perusteella esteenä nyt tarkasteltavalle kansalliselle säännöstölle.

30. Edellä esitetyn perusteella komissio vaatii unionin tuomioistuinta toteamaan, ettei Belgian kuningaskunta ole noudattanut direktiivin 2005/29 3 artiklan, 2 artiklan b ja d alakohdan ja 4 artiklan mukaisia velvoitteitaan, sekä velvoittamaan Belgian kuningaskunnan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

IV Asian käsittely unionin tuomioistuimessa

31. Belgian kuningaskunta väittää vastineessaan, ettei ensimmäistä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaa kanneperustetta voida ottaa tutkittavaksi, koska komissio ei ole ottanut huomioon Belgiassa voimassa olevaa harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta, kohtuuttomista ehdoista ja etäsopimuksista vapaita ammatteja koskevilta osin 2.8.2002 annettua lakia eikä täsmentänyt, missä kohden kyseisellä lailla on jätetty noudattamatta direktiivin 2005/29 mukaisia velvoitteita. Asiakysymyksen osalta Belgian kuningaskunta myöntää, että tietyt ammatinharjoittajat on jätetty direktiivin täytäntöönpanolain soveltamisalan ulkopuolelle, mutta muistuttaa Cour constitutionnellen todenneen mainitun ulkopuolelle jättämisen perustuslainvastaiseksi ja huomauttaa, että asiassa on 6.9.2012 nostettu kumoamiskanne, joka voi johtaa perustuslainvastaisiksi julistettujen säännösten taannehtivaan kumoamiseen. Joka tapauksessa Belgian kuningaskunta väittää, ettei mainittuja säännöksiä voida perustuslainvastaisuutensa vuoksi soveltaa ja että jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen oli siten jo korjattu komission asettaman määräajan päättyessä.

32. Vastauskirjelmässään komissio toteaa, että Belgian kuningaskunta on vedonnut 2.8.2002 annettuun lakiin ensimmäisen kerran vastineessaan ja että kyseisessä laissa tosin kielletään harhaanjohtava mainonta vapaiden ammattien harjoittajien tapauksessa, mutta sen tarkoituksena ei ole panna täytäntöön direktiiviä 2005/29 vaan direktiivi 84/450.(11) Vaikka nämä direktiivit voivatkin koskea samantyyppisiä menettelyjä, niillä on kiistatta eri tavoite, kuten direktiivin 2005/29 johdanto-osan kuudennesta perustelukappaleesta ilmenee. Jäsenvaltioilla oli näin ollen velvollisuus saattaa viimeksi mainittu direktiivi osaksi kansallista lainsäädäntöään suojan antamiseksi direktiivissä tarkoitetulta harhaanjohtavalta mainonnalta. Belgian kuningaskunnan tästä ensimmäisestä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisestä esittämään aineelliseen puolustusperusteeseen komissio vastaa, että vaikka Belgian viranomaiset oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä selittivät, että perustuslainvastaiset säännökset voitaisiin kumota taannehtivasti, jos mahdollinen kumoamiskanne hyväksyttäisiin, ne väittävät nyt, että jo perustuslainvastaiseksi toteaminen riittää säännösten sivuuttamiseen. Komissio toteaa joka tapauksessa, että kuluttajien oikeusvarmuuden vuoksi pelkän perustuslainvastaiseksi toteamisen ei voida katsoa riittävän riidanalaisten säännösten poistamiseen kansallisesta lainsäädännöstä, koska se mahdollisuus, että perustuslainvastaisten säännösten lopullinen kumoaminen saattaa edellyttää uutta tuomiota, johtaa kohtuuttomaan oikeudelliseen epävarmuuteen.

33. Vastaajan vastauksessaan Belgian kuningaskunta toteaa, ettei komissio kiistä sitä, että 2.8.2002 annetun lain 4 §:ssä kielletään harhaanjohtava mainonta vapaiden ammattien harjoittajien tapauksessa ja että kyseinen säännös vastaa direktiivin 2005/29 2 artiklan d alakohtaa, mikä Belgian kuningaskunnan mukaan merkitsee, että direktiivi on pantu ainakin osittain täytäntöön. Koska mainittua lakia ei otettu huomioon virallisessa huomautuksessa, tämä kanneperuste on Belgian kuningaskunnan mukaan jätettävä tutkimatta. Belgian viranomaisten mielestä perustuslainvastaisuudesta annetut Cour constitutionnellen tuomiot tarjoavat riittävän oikeusvarmuuden, koska niiden oikeusvaikutuksena on vapaiden ammattien harjoittajien sisällyttäminen 5.6.2007 annetun lain soveltamisalaan.

34. Toisesta jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevasta väitteestä Belgian kuningaskunta toteaa, ettei 6.4.2010 annetussa laissa suinkaan edellytetä, että ilmoitettua alennushintaa on sovellettu jatkuvasti alennuksesta ilmoittamista edeltävän kuukauden aikana. Toisekseen direktiiviin 2005/29 ei – vaikka sillä säädetäänkin täydellisestä yhdenmukaistamisesta – sisälly säännöksiä, joiden nojalla voitaisiin varmistaa, että alennusilmoitukset ovat taloudellisesti todenmukaisia. Direktiivillä 2005/29 ei muutettu direktiiviä 98/6, ja jälkimmäisen 10 artiklan mukaan jäsenvaltiot voivat antaa tai pitää voimassa kuluttajavalistusta ja hintojen vertailua paremmin edistäviä säännöksiä. Lopuksi Belgian kuningaskunta väittää, että kuluttajan tiedonsaantioikeus on unionin tuomioistuimen oikeuskäytännössä vahvistettu oikeusperiaate, joten nyt tarkasteltavaa lainsäädäntöä on tutkittava SEUT 28 artiklan perusteella sen määrittämiseksi, voidaanko se oikeuttaa pakottavilla syillä ja onko se tavoiteltuun päämäärään nähden oikeasuhteista.

35. Komissio vastaa, ettei kuluttajien tiedonsaanti hinnanalennuksista kuulu direktiivin 98/6 soveltamisalaan ja ettei kyseinen direktiivi myöskään koske kaikkia tuotteiden hintoihin liittyviä kuluttajille suunnatun tiedottamisen näkökohtia. Unionin lainsäätäjä on halunnut direktiivillä 2005/29 estää jäsenvaltioita kieltämästä tiettyjä kaupallisia menettelyjä ainoastaan sillä perusteella, ettei elinkeinonharjoittaja ole noudattanut tiettyjä kansallisessa lainsäädännössä asetettuja tiedotusvaatimuksia. Belgian lainsäädännössä kuitenkin kielletään ilmoittamasta hinnanalennuksista, jolleivät kyseisessä lainsäädännössä asetetut tiukat edellytykset täyty, vaikkei kyseisiä menettelyjä välttämättä voitaisikaan pitää direktiivissä 2005/29 tarkoitetulla tavalla harhaanjohtavina tai sopimattomina tapauskohtaisen arvioinnin perusteella. Toisekseen komissio kiistää Belgian viranomaisten SEUT 28 artiklasta esittämän väitteen.

36. Vastaajan vastauksessaan Belgian kuningaskunta väittää, että mikäli komission väite hyväksyttäisiin, hinnanalennuksista ilmoittamisessa olisi siirryttävä kokonaan tapauskohtaiseen arviointiin, minkä seurauksena kansalliset tuomioistuimet soveltaisivat keskenään hyvin erilaisia perusteita määritettäessä, merkitseekö ilmoitus sopimatonta kaupallista menettelyä. Tämä taas olisi vastoin direktiivin 98/6 tavoitetta eli hintavertailun helpottamista.

37. Kolmannesta jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisestä Belgian kuningaskunta väittää, että niin 24.9.2006 annetun kuninkaan päätöksen 5 §:n 1 momentti kuin 4.7.2005 annetun lain 7 §:kin kuuluvat direktiivin 85/577 soveltamisalaan ja ovat siinä säädettyä tiukempia kansallisia toimenpiteitä, jotka kyseisen direktiivin mukaan ovat sallittuja. Belgian kuningaskunnan mukaan on siten pidettävä perusteettomina komission väitteitä siitä, että direktiivillä 2005/29 säädetyn yhdenmukaistamisen tyhjentävä luonne olisi jätetty huomiotta. Tämä direktiivi ainoastaan lisättiin jo voimassa olevien unionin kuluttajansuojasäännösten joukkoon, mutta sillä ei muutettu eikä rajoitettu direktiivin 85/577 ulottuvuutta, ja jälkimmäisen soveltamisala täydentää direktiivin 2005/29 soveltamisalaa. Lopuksi Belgian kuningaskunta toteaa, että kansalliset toimenpiteet liittyvät direktiivin 2011/83 täytäntöönpanotoimenpiteisiin, jotka Belgian on hyväksyttävä viimeistään 13.12.2013.

38. Belgian kuningaskunta siis vaatii, että unionin tuomioistuin jättää ensimmäisen kanneperusteen tutkimatta ja hylkää muut perusteettomina sekä velvoittaa komission vastaamaan oikeudenkäyntikuluista.

V Oikeudellinen arviointi

A Ensimmäinen kanneperuste

1. Kanneperusteen tutkittavaksi ottaminen

39. Kuten jo edellä todettiin, komissio väittää, että vapaiden ammattien harjoittajien, hammaslääkärien ja fysioterapeuttien jättäminen nimenomaisesti 6.4.2010 annetun lain, jolla saatetaan direktiivi 2005/29 osaksi Belgian lainsäädäntöä, soveltamisalan ulkopuolelle on vastoin direktiivin 3 artiklaa, luettuna yhdessä sen 2 artiklan b alakohdan kanssa.

40. Belgian kuningaskunta katsoo, että tämä ensimmäinen kanneperuste on jätettävä tutkimatta, koska komissio ei ole ottanut huomioon harhaanjohtavasta ja vertailevasta mainonnasta, kohtuuttomista ehdoista ja etäsopimuksista vapaita ammatinharjoittajia koskevilta osin 2.8.2002 annettua lakia eikä täsmentänyt, missä kohden kyseisellä lailla on jätetty noudattamatta direktiivin 2005/29 mukaisia velvoitteita.

41. Tästä oikeudenkäyntiväitteestä komissio huomauttaa, että Belgian kuningaskunta mainitsi 2.8.2002 annetun lain ensimmäisen kerran vasta vastineessaan. Vaikka kyseisellä lailla kielletäänkin harhaanjohtava mainonta vapaiden ammattien harjoittajien tapauksessa, komissio väittää, että sen tarkoituksena on panna täytäntöön direktiivi 84/450 eikä direktiiviä 2005/29 ja että näillä kahdella direktiivillä on eri tavoitteet, ja toteaa nyt käsiteltävän asian koskevan jälkimmäisen direktiivin virheellistä täytäntöönpanoa. Belgian kuningaskunta väittää, että 2.8.2002 annetun lain 4 §:ssä kielletään harhaanjohtava mainonta vapaiden ammattien harjoittajien tapauksessa ja että tämä pykälä vastaa direktiivin 2005/29 2 artiklan d alakohtaa, mikä Belgian kuningaskunnan mukaan merkitsee, että direktiivi on pantu ainakin osittain täytäntöön.

42. Mielestäni ensimmäisen kanneperusteen tutkimatta jättäminen ei ole asianmukaista.

43. Kuten Belgian kuningaskunnalle osoitetun, 2.2.2009 päivätyn virallisen huomautuksen 1 kohdasta ilmenee, komissio väittää, että vapaiden ammattien harjoittajat on jätetty 5.6.2007 annetun lain, jolla pannaan direktiivi 2005/29 täytäntöön, soveltamisalan ulkopuolelle ja että tästä poissulkemisesta on ”osoituksena vapaiden ammattien harjoittajista 2.8.2002 annettu oma laki – –, jota ei muutettu saatettaessa direktiiviä [2005/29] osaksi kansallista oikeusjärjestystä”. Edelleen komissio toteaa, että Belgian viranomaiset ”myönsivät tilanteen” aiemmissa kirjeissään ja ilmaisivat aikomuksensa muuttaa sitä, eikä Belgian kuningaskunta kiistä tätä seikkaa. Tosiasiallisesti 6.4.2010 annetun lain säätämisen tarkoituksena oli nimenomaan vastata komission vaatimuksiin, vaikka siinä jätetään vapaiden ammattien harjoittajat lain soveltamisalan ulkopuolelle.

44. Edellä esitetyn perusteella katson, ettei komissiolla ollut velvollisuutta viitata selvemmin siihen, että 2.8.2002 annetussa laissa on mahdollisesti jätetty noudattamatta direktiivin 2005/29 mukaisia velvoitteita siltä osin kuin on kyse vapaiden ammattien harjoittajien sisällyttämisestä säännösten soveltamisalaan, kun kerran Belgian viranomaiset ovat alusta lähtien myöntäneet oikeaksi komission väitteen siitä, että 2.8.2002 annettu laki vahvistaa 5.6.2007 annetussa laissa säädetyn soveltamisalan ulkopuolelle jättämisen.

2. Kanneperusteen aineellinen perusta

45. Belgian kuningaskunta siis myöntää, että tietyt ammatinharjoittajat on jätetty direktiivin 2005/29 täytäntöönpanolain soveltamisalan ulkopuolelle. Se kuitenkin väittää, että tämä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen korjattiin toteamalla perustuslainvastaisiksi 6.4.2010 annetun lain säännökset, joissa säädetään kyseisestä soveltamisalan ulkopuolelle jättämisestä.

46. Täsmennettäköön, että 15.3.2011 päivätyssä komission perustellussa lausunnossa asetettu määräaika, jonka kuluessa Belgian viranomaisten oli toteutettava tarvittavat toimenpiteet direktiivin 2005/29 mukaisten velvoitteiden noudattamiseksi, päättyi 15.5.2011.

47. Se, että 6.4.2010 annetun lain 2 §:n 1 ja 2 momentti ja 3 §:n 2 momentti julistettiin 6.4.2011 annetulla Cour constitutionnellen tuomiolla perustuslainvastaisiksi, tukisi Belgian viranomaisten näkemystä siitä, että väitetty jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen oli jo korjattu siinä vaiheessa, kun komission perustellussa lausunnossa asetettu määräaika päättyi (15.5.2011).

48. Belgian oikeudessa perustuslainvastaiseksi julistaminen ei kuitenkaan estä kokonaan tämänluonteisen tuomion kohteena olevien säännösten myöhempää soveltamista. Kuten Belgian viranomaiset nimittäin itsekin myöntävät, perustuslainvastaiseksi julistamista pitäisi lähtökohtaisesti seurata kumoamiskanteen hyväksyminen, jotta perustuslainvastaisiksi julistetut säännökset voitaisiin taannehtivasti ”poistaa” kansallisesta oikeusjärjestyksestä.

49. Belgian kuningaskunnan vastineen 17 kohdan mukaan perustuslainvastaiseksi julistamisen jälkeen ”perustuslainvastainen normi on tosin edelleen olemassa oikeusjärjestyksessä, mutta belgialaiset tuomioistuimet eivät voi enää soveltaa sitä”. Todellisuudessa näin ei kuitenkaan aina ole, sillä – kuten Belgian viranomaiset itsekin myöntävät – on kiistatonta, että 6.4.2011 annetulla tuomiolla perustuslainvastaisiksi julistetuista säännöksistä annettiin myöhemmin (15.12.2011) toinen perustuslainvastaisuuden toteava tuomio. Belgian kuningaskunnan toimittamien tietojen mukaan Cour constitutionnellessa on lisäksi vireillä kumoamiskanne vuonna 2011 perustuslainvastaisiksi julistetuista säännöksistä, mikä osoittaa, ettei Belgian oikeudessa voida täysin pitävästi sulkea pois sitä, että perustuslainvastaisiksi julistettujen säännösten soveltaminen jatkuu niin kauan kuin niistä nostettua kumoamiskannetta ei ole hyväksytty.

50. Kuten Belgian kuningaskunta väittää, tämä belgialaisten tuomioistuinten noudattama käytäntö voi todellakin johtaa tilanteeseen, jossa perustuslainvastaisuuden muodollinen toteaminen on jo yksinään riittävä peruste olla enää koskaan soveltamatta kyseistä normia. Tarkasteltavan asian olosuhteet kuitenkin osoittavat, ettei näin tapahdu aina. Edellä esitetyn huomioon ottaen voidaan perustellusti todeta, että perustuslainvastaisiksi julistettujen säännösten oikeudellisesta tilanteesta johtuva epävarmuus on vastoin oikeusvarmuuden vaatimusta, jonka on ehdottomasti täytyttävä arvioitaessa sitä, onko kansallisessa lainsäädännössä noudatettu moitteettomasti vaatimusta direktiivin saattamisesta määräajassa osaksi kansallista oikeusjärjestystä.

51. Olenkin komission kanssa samaa mieltä asiassa komissio vastaan Alankomaat 10.5.2001 annettuun yhteisöjen tuomioistuimen tuomioon(12) perustuvan oikeuskäytännön merkityksellisyydestä. Kyseisessä tuomiossa nimittäin todetaan, että ”kansallinen vakiintunutkaan oikeuskäytäntö, jolla tulkitaan kansallisen oikeuden säännöksiä yhdenmukaisesti direktiivissä säädettyjen edellytysten kanssa, ei voi olla riittävän selvää ja täsmällistä, jotta sillä täytettäisiin oikeusvarmuuden vaatimukset”, mikä ”pätee erityisesti kuluttajien suojan alalla”. Nähdäkseni viittaus ”kansalliseen oikeuskäytäntöön” voidaan luontevasti ulottaa koskemaan perustuslainvastaiseksi julistamisen oikeusvaikutuksia sääntelevää kansallista järjestelmää, jos mainitussa järjestelmässä on – kuten Belgian viranomaiset ovat myöntä neet – olemassa pienikin mahdollisuus siihen, että perustuslainvastaiseksi julistettua säännöstä voidaan joissakin tapauksissa edelleen soveltaa. Tällainen oikeudellinen epävarmuus voidaan hyväksyttävästi poistaa ainoastaan kumoamalla unionin oikeuden vastainen säännös kokonaan ja kertakaikkisesti, mitä ei Belgian oikeudessa sovellettavalla perustuslainvastaisuuden toteamisjärjestelmällä pystytä asianmukaisesti takaamaan.

52. Edellä esitetyistä syistä katson, että komission ensimmäinen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva kanneperuste on hyväksyttävä.

B Toinen kanneperuste

53. Komissio väittää, että Belgian lainsäädännössä annetaan direktiivissä 2005/29 säädettyä parempi kuluttajansuoja hinnanalennuksista ilmoittamisessa. Koska direktiivillä säädetään sopimattomien kaupallisten menettelyjen täydellisestä yhdenmukaistamisesta, komissio katsoo, ettei sitä rajoittavampia kansallisia säännöksiä voida hyväksyä edes korkeampitasoisen kuluttajansuojan takaamiseksi.

54. Belgian kuningaskunta ei kiistä, että sen lainsäädännössä taataan direktiivissä 2005/29 säädettyä parempi kuluttajansuoja, mutta väittää voivansa tehdä näin direktiivin 98/6 nojalla, jota sovellettiin edelleen komission perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättyessä.

55. Unionin tuomioistuin on jo vahvistanut, että hinnanalennuksista ilmoittaminen on direktiivin 2005/29 2 artiklan d alakohdassa tarkoitettu kaupallinen menettely(13) ja että kyseisessä alakohdassa säädetään ”erityisen laajaa sanamuotoa” käyttäen,(14) että mainitulla menettelyllä tarkoitetaan ”elinkeinonharjoittajan tointa, mainitsematta jättämistä, käyttäytymistä tai edustamista, kaupallista viestintää, mukaan lukien mainontaa ja markkinointia, joka liittyy välittömästi tuotteen myynnin edistämiseen, myymiseen tai toimittamiseen kuluttajille”.

56. Tarkasteltavan 14.7.1991 annetun lain 43 §:n 2 momentissa ja 6.4.2010 annetun lain 20, 21 ja 29 §:ssä viitataan siis kiistatta direktiivin 2005/29 soveltamisalaan kuuluvaan toimintaan.

57. Belgian viranomaiset ovat komission kanssa samaa mieltä siitä, että direktiivillä 2005/29 unionin tuomioistuimen sanoin ”yhdenmukaistetaan yhteisön tasolla täysin sopimattomia elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisiä kaupallisia menettelyjä koskevat säännöt”.(15) Ne kuitenkin huomauttavat, että tästä huolimatta direktiivi ”ei sisällä mukautettuja ja yhdenmukaistettuja sääntöjä, jotka joiden nojalla voitaisiin varmistaa, että alennusilmoitukset ovat taloudellisesti todenmukaisia”,(16) ja että Belgian lainsäätäjä on korjannut tämän puutteen turvautumalla kuluttajansuojasta kuluttajille tarjottavien tuotteiden hintojen ilmoittamisessa annettuun direktiiviin 98/6.

58. Belgian viranomaisten näkemys on kuitenkin mielestäni lähtökohtaisesti virheellinen. Otsikostaan huolimatta direktiivin 98/6 ensisijaisena tarkoituksena ei oikeastaan ole taata kuluttajansuojaa tuotteiden hintojen ilmoittamisessa yleensä vaan suojata kuluttajia erityisesti ongelmilta, jotka johtuvat tuotteiden hinnan ilmoittamisesta erilaisina määrän yksiköinä.

59. Kuten direktiivin 98/6 johdanto-osan viidennessä perustelukappaleessa nimittäin selitetään, ”yhteys tuotteiden yksikköhinnan ilmoittamisen ja niiden pakkaamisen valmiiksi määrättyihin yhteisön tasolla hyväksyttyihin määräarvoja vastaaviin eriin välillä on osoittautunut liian monimutkaiseksi soveltaa”, mistä syystä ”tämä yhteys olisi korvattava uudella yksinkertaisemmalla järjestelmällä kuluttajan edun mukaisesti, sanotun kuitenkaan rajoittamatta pakkauksen standardointiin liittyviä sääntöjä”. Direktiivin johdanto-osan kuudennen perustelukappaleen mukaan tämä uusi järjestelmä perustuu ”myyntihinnan ja yksikköhinnan ilmoittamisvelvollisuu[teen, joka] parantaa merkittävästi kuluttajavalistusta, koska se on helpoin keino antaa kuluttajille mahdollisuus arvioida ja vertailla tuotteiden hintoja parhaalla mahdollisella tavalla, ja tehdä näin tietoon perustuvia valintoja yksinkertaisen vertailun perusteella”.

60. Direktiivin 98/6 tapauksessa lainsäätäjän tarkoituksena oli siis ”taata yhtenäinen ja selkeä tiedotus”(17) siltä osin kuin on kyse tuotteiden määrän ilmoittamisesta käyttämällä hinnoitteluperusteena yhtenäistä yksikköhintajärjestelmää.

61. Niinpä direktiivin 98/6 1 artiklassa säädetään, että sen tarkoituksena on ”säännellä kauppiaiden kuluttajille tarjoamien tuotteiden myyntihinnan ja yksikköhinnan ilmoittamista kuluttajavalistuksen lisäämiseksi ja hintavertailun helpottamiseksi”.(18) Direktiivin aineelliset säännökset koskevat siis kumpaankin hinnoittelutapaan liittyviä kysymyksiä.(19)

62. Direktiivissä 98/6 ei siis missään kohden anneta ”mukautettuja ja yhdenmukaistettuja sääntöjä, joiden nojalla voitaisiin varmistaa, että alennusilmoitukset ovat taloudellisesti todenmukaisia”, edellä mainittua Belgian viranomaisten ilmaisua lainatakseni. Näin ollen direktiivin 10 artiklan ei voida myöskään katsoa tarjoavan jäsenvaltioille perustetta sellaisten säännösten antamiseen, joilla taattaisiin alennusten taloudellinen todenmukaisuus.

63. Direktiivin 98/6 10 artiklassa säädetään, ettei direktiivi ”estä jäsenvaltioita antamasta tai pitämästä voimassa kuluttajavalistusta ja hintojen vertailua paremmin edistäviä säännöksiä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta jäsenvaltioille perustamissopimuksessa määrättyjä velvoitteita”. Näiden paremmin edistävien säännösten voidaan johdonmukaisesti katsoa viittaavan ainoastaan direktiivin 98/6 kohteeseen eli tuotteiden hinnoittelumalleja koskevaan kuluttajatiedotukseen, jolla ei helpoteta vertailua suhteessa aiempiin hintoihin vaan suhteessa erilaisiin määräyksiköihin.

64. ”Hinnanalennuksista” kuluttajille annettavien tietojen ei siis voida katsoa kuuluvan direktiivin 98/6 soveltamisalaan, eikä sen 10 artiklassa jäsenvaltioille tarjottu mahdollisuus näin ollen koske tällaista tiedotusta.

65. On kuitenkin totta, että direktiivin 2005/29 3 artiklassa määritellään tiettyjä tapauksia, joissa unionin tai jäsenvaltioiden säännöt voivat mennä direktiivin säännösten edelle.

66. Tarkemmin sanottuna direktiivin 2005/29 3 artiklan 2 kohdassa säädetään, että direktiivillä ”ei rajoiteta sopimusoikeutta eikä erityisesti sopimuksen pätevyyttä, tekemistä tai vaikutusta koskevia sääntöjä”. Mielestäni on selvää, ettei nyt tarkasteltava kansallinen lainsäädäntö vaikuta sopimusoikeudelliseen järjestelmään, vaan siinä määritetään, millä edellytyksillä kuluttajille voidaan tarjota sopimuksia eli sopimusoikeuden perussäännösten mukaisia oikeudellisia sitoumuksia.

67. Direktiivin 2005/29 3 artiklan 4 kohdassa säädetään, että ”jos tämän direktiivin säännökset ovat ristiriidassa sopimattomien kaupallisten menettelyjen yksittäisiä näkökohtia säätelevien muiden yhteisön sääntöjen kanssa, jälkimmäisillä on etusija ja niitä sovelletaan kyseisiin yksittäisiin näkökohtiin”. Myöskään tämä mahdollisuus ei muuta edellä esittämääni päätelmää, koska edellä esitettyjen seikkojen perusteella direktiiviä 98/6, johon Belgian viranomaiset vetoavat, ei kohteensa vuoksi voida pitää ”sopimattomien kaupallisten menettelyjen yksittäisiä näkökohtia” säätelevänä normina.

68. Mainitun 3 artiklan 5 kohdassa säädetään, että ”jäsenvaltiot voivat kuuden vuoden ajan 12 päivästä kesäkuuta 2007 lähtien jatkaa tämän direktiivin mukaisen lähentämisen alalla tätä direktiiviä rajoittavampien tai ohjailevampien kansallisten säännösten soveltamista, joilla säännöksillä pannaan täytäntöön yhdenmukaistamisen vähimmäistasoa koskevia lausekkeita sisältäviä direktiivejä”. Tälle asetetaan kaksi edellytystä: säännösten on ensinnäkin ”oltava olennaisia riittävän kuluttajansuojan varmistamiseksi sopimattomia kaupallisia menettelyitä vastaan, ja – – oikeassa suhteessa tämän tavoitteen saavuttamiseen”. Toiseksi jäsenvaltioiden on 3 artiklan 6 kohdan mukaan ”viipymättä toimitettava komissiolle kansalliset säännökset, joita ne soveltavat 5 kohdan nojalla”.

69. Direktiivin 2005/29 3 artiklan 5 kohdassa säädetään, että jäsenvaltiot voivat seitsemän vuoden ajan jatkaa sellaisten direktiiviä rajoittavampien säännösten soveltamista, joilla pannaan täytäntöön ”yhdenmukaistamisen vähimmäistasoa koskevia lausekkeita sisältäviä direktiivejä”, muttei täsmennetä, mitä nämä direktiivit ovat. Tämän kysymyksen tulkinnassa voi olla apua komission direktiiviehdotuksen(20) perustelujen 45 kohdassa esitetystä toteamuksesta, jonka mukaan silloin, ”kun alakohtaisessa direktiivissä säännellään vain joitain kaupallisten menettelyiden näkökohtia, esimerkiksi tiedottamisvaatimuksia, puitedirektiivillä täydennetään muita näkökohtia, esimerkiksi alakohtaisessa lainsäädännössä edellytetyn tiedon esittämistä harhaanjohtavasti. Näin ollen direktiivillä täydennetään sekä nykyistä että tulevaa lainsäädäntöä, kuten myynninedistämistä koskevaa asetusehdotusta tai kuluttajille myönnettäviä luottoja koskevaa direktiiviä ja sähköistä kaupankäyntiä koskevaa direktiiviä”.

70. Direktiivin 98/6 sisältämät ”tiedottamisvaatimukset” koskevat hintoja eivätkä hinnanalennuksia, joista nyt tarkastelluissa kansallisissa säännöksissä on kyse. Näitä säännöksiä ei siten voida liittää direktiivin 2005/29 3 artiklan 5 kohdan tapaukseen, eikä niiden soveltamista voida jatkaa sen jälkeen, kun määräaika direktiivin saattamiselle osaksi kansallista lainsäädäntöä on päättynyt.

71. Tästä ei voida tehdä muuta johtopäätöstä kuin se, että direktiivin 2005/29 4 artiklassa säädettyä kieltoa on sovellettava täydessä laajuudessaan, ja siinähän ”kielletään nimenomaisesti jäsenvaltioita pitämästä voimassa tai toteuttamasta tiukempia kansallisia toimenpiteitä silloinkaan, kun näillä toimenpiteillä pyritään saavuttamaan korkeampitasoinen kuluttajansuoja”.(21)

72. Koska – kuten komissio toteaa – direktiivin 2005/29 liitteessä I lueteltujen tapausten joukossa ei mainita hinnanalennuksesta ilmoittamista Belgian lainsäädännössä määritellyn kaltaisten edellytysten vastaisesti, tämänkaltaisia kaupallisia menettelyjä voidaan pitää sopimattomina vain, jos niissä tapauskohtaisesti arvioituna on kyse mainitun direktiivin 5–9 artiklassa tarkoitetuista tapauksista.

73. Belgian lainsäädännössä hinnanalennuksesta ilmoittamiselle asetetut edellytykset voivat johtaa siihen, että kansallisessa oikeudessa kielletään sellaisetkin ilmoitukset, joita ei voida pitää direktiivin 2005/29 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina sopimattomina tai harhaanjohtavina kaupallisina menettelyinä. Kyseisen säännöksen mukaan ”kaupallista menettelyä pidetään harhaanjohtavana, jos se sisältää virheellistä tietoa ja on siten totuuden vastainen tai jos se millään tavoin, yleinen esitystapa mukaan luettuna, harhauttaa tai on omiaan harhauttamaan keskivertokuluttajaa, vaikka tieto olisikin tosiasiallisesti virheetön jonkin seuraavassa esitetyn seikan osalta, ja jos se joka tapauksessa saa tai todennäköisesti saa hänet tekemään kaupallisen ratkaisun, jota hän ei muuten olisi tehnyt:– – d) hinta tai sen laskentatapa tai erityinen hintaetu”.

74. Olivatpa ilmoitukset hinnanalennuksista Belgian lainsäädännön vaatimusten mukaisia tai eivät, unionin oikeuden vastaisina niitä voidaan pitää vain, jos ne tapauskohtaisesti arvioituina ovat direktiivin 2005/29 5–9 artiklassa määriteltyjen perusteiden mukaisia sopimattomia kaupallisia menettelyjä.

75. Belgian viranomaisten väitteestä, jonka mukaan rajoittavampien kansallisten säännösten soveltamista voitaisiin viime kädessä perustella tiedonsaantioikeudella, on komission tapaan todettava, että direktiivin 2005/29 johdanto-osan 15 perustelukappaleen mukaan ainoastaan silloin, kun unionin lainsäädännössä asetetaan ”kaupallista viestintää, mainontaa tai markkinointia koskevia tiedotusvaatimuksia, kyseistä tiedotusta pidetään tämän direktiivin mukaisesti olennaisena. Jäsenvaltioilla on mahdollisuus pitää voimassa tai lisätä tiedotusvaatimuksia, jotka liittyvät sopimusoikeuteen ja joilla on sopimusoikeudellisia seurauksia, jos tämä sallitaan nykyisten yhteisön lainsäädäntöön sisältyvien välineiden vähimmäislausekkeissa. – – Ottaen huomioon, että tällä direktiivillä säädetään täydellisestä yhdenmukaistamisesta, ainoastaan yhteisön lainsäädännön mukaisia tiedotusvaatimuksia pidetään olennaisina tämän direktiivin 7 artiklan 5 kohtaa sovellettaessa. Jos jäsenvaltiot ovat ottaneet käyttöön tiedotusvaatimuksia, jotka vähimmäislausekkeiden perusteella vastaavat sitä, mitä yhteisön lainsäädännössä vaaditaan tai ylittävät sen, näiden lisätiedotusvaatimusten täyttämättä jättäminen ei merkitse tämän direktiivin mukaista harhaanjohtavaa mainitsematta jättämistä”. Samaisessa 15 perustelukappaleessa jatketaan, että ”jäsenvaltiot voivat yhteisön lainsäädäntöön sisältyvien vähimmäislausekkeiden sen salliessa ottaa käyttöön tai pitää voimassa tiukempia säännöksiä, jotka ovat yhteisön oikeuden mukaisia, varmistaakseen kuluttajien yksilöllisten sopimusperusteisten oikeuksien suojan korkeamman tason”. Kuten jo edellä todettiin, direktiivi 98/6 ei kuitenkaan tarjoa perustetta nyt tarkasteltavien tiukempien säännösten antamiselle.

76. Direktiivin 2005/29 perusteella ei voida kieltää hinnanalennuksia koskevia ilmoituksia lähtökohtaisesti sillä perusteella, että ne ovat nyt tarkasteltavan kaltaisten kansallisten säännösten vastaisia. Tällainen kielto voitaisiin hyväksyä vain, jos kyseisen tyyppiset ilmoitukset mainittaisiin nimenomaisesti direktiivin 2005/29 liitteessä I, ja näinhän ei ole. Ne voidaan siis kieltää ainoastaan tapauskohtaisen arvioinnin perusteella ja vain, jos mainitun direktiivin 5–9 artiklassa määriteltyjen arviointiperusteiden soveltaminen sitä edellyttää.

77. Näin ollen katson, ettei Belgian kuningaskunta ole noudattanut direktiivin 2005/29 4 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on säätänyt 14.7.1991 annetun lain 43 §:n 2 momentissa ja 6.4.2010 annetun lain 20, 21 ja 29 §:ssä direktiiviä 2005/29 tiukemmasta ja rajoittavammasta suojasta.

C Kolmas kanneperuste

78. Komission kolmannessa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa kanneperusteessa viitataan 25.6.1993 annetun lain 4 §:n 1 momentin 3 kohdassa, sellaisena kuin se otettiin käyttöön 4.7.2005 annetun lain 7 §:llä, säädettyyn liikkuvan kotimyynnin kieltoon sekä 24.9.2006 annetun kuninkaan päätöksen 5 §:n 1 momentissa säädettyyn kieltoon tarjota tiettyjä tuotteita myytäväksi liikkuvassa kaupassa. Kuten edellä tarkastellun toisen kanneperusteen tapauksessa komissio väittää, ettei direktiiviin 2005/29 sisälly tällaisia kieltoja ja että se on siis esteenä mainituille kansallisille säännöksille direktiivillä säädetyn yhdenmukaistamisen tyhjentävän luonteen perusteella.

79. Liikkuva kauppa kuuluu kiistatta direktiivin 2005/29 2 artiklan d alakohdassa tarkoitettuihin kaupallisiin menettelyihin. Yhtä selvää on, että Belgian kuningaskunnassa voimassa olevat direktiiviä tiukemmat kansalliset säännökset ovat täysin perusteltavissa muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa neuvoteltuja sopimuksia koskevasta kuluttajansuojasta annetulla direktiivillä 85/577, jonka 8 artiklan mukaan tämä direktiivi ei estä ”jäsenvaltioita antamasta tai pitämästä voimassa säännöksiä, jotka antavat kuluttajille tässä direktiivissä tarkoitettujen kysymysten osalta tehokkaamman suojan”.

80. Kysymys onkin siitä, onko tämä direktiivissä 85/577 sallittu tehokkaampi suoja yhteensopiva myös direktiivin 2005/29 kanssa, sillä sen liitteeseen I sisältyvässä kaikissa olosuhteissa sopimattomien kaupallisten menettelyjen luettelossa ei mainita nyt tarkasteltavissa kansallisissa säännöksissä tarkoitettuja käytäntöjä.

81. Vastausta tähän kysymykseen on lähtökohtaisesti etsittävä direktiivin 2005/29 3 artiklan 5 kohdasta, jossa säädetään, että ”jäsenvaltiot voivat kuuden vuoden ajan 12 päivästä kesäkuuta 2007 lähtien jatkaa tämän direktiivin mukaisen lähentämisen alalla tätä direktiiviä rajoittavampien tai ohjailevampien kansallisten säännösten soveltamista, joilla säännöksillä pannaan täytäntöön yhdenmukaistamisen vähimmäistasoa koskevia lausekkeita sisältäviä direktiivejä. Näiden säännösten on oltava olennaisia riittävän kuluttajansuojan varmistamiseksi sopimattomia kaupallisia menettelyitä vastaan, ja niiden on oltava oikeassa suhteessa tämän tavoitteen saavuttamiseen”. Muistettakoon myös, että 3 artiklan 6 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on ”viipymättä toimitettava komissiolle kansalliset säännökset, joita ne soveltavat 5 kohdan nojalla”.

82. Direktiivissä 2005/29 toisin sanoen säädetään mahdollisesta siirtymätilanteesta, jonka aikana jäsenvaltiot voivat tietyin edellytyksin soveltaa direktiiviä rajoittavampia tai ohjailevampia toimenpiteitä. Kyseisillä toimenpiteillä on pantava täytäntöön tiettyjä direktiivejä. Toimenpiteiden on oltava olennaisia riittävän kuluttajansuojan varmistamiseksi sopimattomia kaupallisia menettelyjä vastaan ja oikeassa suhteessa tämän tavoitteen saavuttamiseen. Lisäksi toimenpiteet on ilmoitettava viipymättä komissiolle.

83. Nyt tarkasteltavassa tapauksessa kansalliset säännökset, joilla kiellettiin tietyt liikkuvan kaupan muodot sekä tiettyjen tuotteiden tarjoaminen myytäväksi liikkuvassa kaupassa, tulivat voimaan vasta direktiivin 2005/29 voimaantulon jälkeen ja ennen 12.6.2013, jolloin direktiivin 2005/29 3 artiklan 5 kohdassa säädetty siirtymäaika päättyi.

84. Tästä nousee välittömästi esiin kysymys siitä, tarkoitetaanko direktiivin 2005/29 3 artiklan 5 kohdassa ainoastaan sellaisia direktiiviä rajoittavampia kansallisia säännöstöjä, joita jo sovellettiin direktiivin 2005/29 voimaan tullessa, sillä ilmaus ”voivat – – jatkaa – – soveltamista” näyttäisi sulkevan pois mahdollisuuden antaa tämänluonteisia normeja direktiivin 2005/29 voimaantulon jälkeen.

85. Nähdäkseni 3 artiklan 5 kohdassa todellakin viitataan ainoastaan sellaisiin kansallisiin säännöksiin, joita jo sovellettiin siinä vaiheessa, kun direktiivi 2005/29 tuli voimaan. Nyt tarkasteltavassa tapauksessa ei kuitenkaan ole ratkaisevaa niinkään se, sovellettiinko näitä tiukempia kansallisia säännöksiä jo direktiivin voimaan tullessa, vaan se, voidaanko tällaisia säännöksiä antaa 3 artiklan 5 kohdassa tarkoitettujen yhdenmukaistamisen vähimmäistasoa koskevia lausekkeita sisältävien direktiivien täytäntöön panemiseksi.

86. On kuitenkin huomattava, että mainitussa 5 kohdassa viitataan sellaisten ”tätä direktiiviä rajoittavampien tai ohjailevampien kansallisten säännösten soveltamiseen, joilla säännöksillä pannaan täytäntöön yhdenmukaistamisen vähimmäistasoa koskevia lausekkeita sisältäviä direktiivejä”. Jos siis viimeksi mainittujen direktiivien nojalla on myöhemminkin sallittua antaa tällaisia tiukempia säännöksiä, niin silloin ei myöskään direktiivin 2005/29 3 artiklan 5 kohdan pitäisi olla esteenä niiden soveltamiselle.

87. Toisekseen on niin, että direktiivin 85/577 8 artiklan mukaan ”direktiivi ei estä jäsenvaltiota antamasta tai pitämästä voimassa”(22) direktiiviä tiukempia säännöksiä, minkä perusteella näkisin, ettei tässä ole merkitystä sillä, että säännökset on annettu vasta direktiivin 2005/29 voimaantulon jälkeen.

88. Edellä esitetyn perusteella tässä yhteydessä olisi lähtökohtaisesti tutkittava 3 artiklan 5 kohdassa edellytetyn mukaisesti, ovatko tarkasteltavat kansalliset säännökset ”olennaisia riittävän kuluttajansuojan varmistamiseksi sopimattomia kaupallisia menettelyitä vastaan, ja – – oikeassa suhteessa tämän tavoitteen saavuttamiseen”.

89. Mielestäni kumpaakaan seikkaa ei kuitenkaan ole tarpeen tutkia, jos on joka tapauksessa selvää, ettei tarkasteltavassa asiassa ole noudatettu direktiivin 2005/29 3 artiklan 6 kohdassa säädettyä velvoitetta, jonka mukaan jäsenvaltion on ”viipymättä toimitettava komissiolle kansalliset säännökset, joita ne soveltavat 5 kohdan nojalla”.

90. Belgian viranomaiset eivät toimittaneet ”viipymättä” 25.6.1993 annetun lain 4 §:n 1 momentin 3 kohtaan, sellaisena kuin se otettiin käyttöön 4.7.2005 annetun lain 7 §:llä, sekä 24.9.2006 annetun kuninkaan päätöksen 5 §:n 1 momenttiin sisältyviä tiukempia säännöksiä. Näin ollen vaikuttaa ilmeiseltä, ettei direktiivin 2005/29 3 artiklan 5 kohdassa säädettyä siirtymäpoikkeusta voida soveltaa nyt tarkasteltavassa tapauksessa, minkä seurauksena tätä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä, johon komissio väittää Belgian kuningaskunnan syyllistyneen, on pidettävä toteen näytettynä.

91. Työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan Belgian kuningaskunta, joka on hävinnyt asian kaikkien kanneperusteiden osalta, on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

VI Ratkaisuehdotus

92. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin ratkaisee asian seuraavasti:

1) Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut direktiivin 2005/29 3 artiklan, luettuna yhdessä 2 artiklan b ja d alakohdan kanssa, mukaisia velvoitteitaan, koska se on jättänyt 5.6.2007 annetun lain, jolla pannaan direktiivi 2005/29 täytäntöön, soveltamisalan ulkopuolelle vapaiden ammattien harjoittajat sekä hammaslääkärit ja fysioterapeutit.

2) Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut direktiivin 2005/29 4 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on säätänyt 14.7.1991 annetun lain 43 §:n 2 momentissa ja 6.4.2010 annetun lain 20, 21 ja 29 §:ssä direktiiviä 2005/29 tiukemmasta tai rajoittavammasta suojasta.

3) Belgian kuningaskunta ei ole noudattanut direktiivin 2005/29 4 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on 25.6.1993 annetun lain 4 §:n 1 momentin 3 kohdassa, sellaisena kuin se otettiin käyttöön 4.7.2005 annetun lain 7 §:llä, kieltänyt tietyt liikkuvan kotimyynnin muodot ja 24.9.2006 annetun kuninkaan päätöksen 5 §:n 1 momentissa kieltänyt tarjoamasta tiettyjä tuotteita myytäväksi liikkuvassa kaupassa.

4) Belgian kuningaskunta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

(1) .

(2) – Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja neuvoston direktiivin 84/450/ETY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivien 97/7/EY, 98/27/EY ja 2002/65/EY sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 2006/2004 muuttamisesta 11.5.2005 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2005/29/EY (EUVL L 149, s. 22).

(3) – Muualla kuin elinkeinonharjoittajan toimitiloissa neuvoteltuja sopimuksia koskevasta kuluttajansuojasta 20.12.1985 annettu neuvoston direktiivi 85/577/ETY (EYVL L 372, s. 31).

(4) – Kuluttajansuojasta kuluttajille tarjottavien tuotteiden hintojen ilmoittamisessa 16.2.1998 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 98/6/EY (EYVL L 80, s. 27).

(5) – Moniteur belge 21.6.2007, nro 2007011259, s. 34272.

(6) – Moniteur belge 12.4.2010, nro 2010011166, s. 20803.

(7) – Moniteur belge 20.11.2002, nro 2002009820, s. 51704.

(8) – Moniteur belge 30.9.1993, nro 199301806, s. 21526.

(9) – Moniteur belge 25.8.2005, nro 258, s. 36965.

(10) – Moniteur belge 29.9.2006, nro 2006022950, s. 50488.

(11) – Harhaanjohtavaa mainontaa koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 10.9.1984 annettu neuvoston direktiivi 84/450/ETY (EYVL L 250, s. 17).

(12) – Asia C-144/99 (Kok., s. I-3541, 21 kohta).

(13) – Tämä vahvistetaan nimenomaisesti asiassa C-126/11, Inno, 15.12.2011 annetun määräyksen 30 kohdassa, jossa viitataan asiassa C-304/08, Plus Warenhandelsgesellschaft, 14.1.2010 annetussa tuomiossa (Kok., s. I-217) ja asiassa C-540/08, Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, 9.11.2010 annetussa tuomiossa (Kok., s. I-10909) vahvistettuun oikeuskäytäntöön.

(14) – Em. asia Plus Warenhandelsgesellschaft, tuomion 36 kohta.

(15) – Em. asia Plus Warenhandelsgesellschaft, tuomion 41 kohta.

(16) – Vastineen 36 kohta.

(17) – Direktiivin 98/6 johdanto-osan 12 perustelukappale.

(18) – Direktiivin 2 artiklassa esitetyn määritelmän mukaan ”myyntihinnalla” tarkoitetaan ”tuotteen lopullista yksikköhintaa tai tuotteen tietyn määrän hintaa, mukaan lukien ALV ja kaikki muut verot”, ja ”yksikköhinnalla” puolestaan ”tuotteen lopullista kilo-, litra-, metri-, neliömetri- tai kuutiometrihintaa tai muuta yhtenäistä määrän yksikköä, jos sitä käytetään kyseisessä jäsenvaltiossa yleisesti ja tavanomaisesti erityisten tuotteiden myynnissä, mukaan lukien ALV sekä kaikki muut verot”. Saman artiklan mukaan ”irtotavarana myytävällä tuotteella” tarkoitetaan ”pakkaamattomina ja kuluttajan läsnäollessa mitattavia tuotteita”.

(19) – Nimittäin molempien hintojen ilmoittamista kaikista kauppiaiden kuluttajille tarjoamista tuotteista (3 artikla); vaatimusta, jonka mukaan molempien hintojen on oltava yksiselitteisiä ja selkeästi luettavia ja yksikköhinnan on viitattava pakkauksessa ilmoitettuun määrään, kun kansalliset säännökset tai yhteisön säännökset edellyttävät painon ilmoittamista (4 artikla); ja mahdollisia poikkeuksia (5 artikla).

(20) – KOM (2003) 356 lopullinen. 2003/0134 (COD).

(21) – Em. asia Plus Warenhandelsgesellschaft, tuomion 50 kohta.

(22) – Kursivointi tässä.