EUROOPAN UNIONIN VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS (toinen jaosto)

3 päivänä maaliskuuta 2016

Carlo De Nicola

vastaan

Euroopan investointipankki (EIP)

ja

Euroopan unionin tuomioistuin

”Henkilöstö — EIP:n henkilöstö — Sopimussuhteen ulkopuolinen unionin vastuu — Työpaikkakiusaaminen — Unionin tuomioistuinten tuomiovallan käytöstä aiheutuva implisiittinen kannustus — Työpaikkakiusaamisesta aiheutuneen vahingon korvaaminen — Oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevan oikeuden rikkominen — Tuomioistuinmenettelyn liiallinen kesto — Virkamiestuomioistuimen toimivallan puuttuminen — Kanteen siirtäminen osittain Euroopan unionin yleiseen tuomioistuimeen”

Aihe:

SEUT 270 artiklaan perustuva kanne, jossa Carlo De Nicola vaatii virkamiestuomioistuinta lähinnä yhtäältä kumoamaan muutoksenhakukomitean 8.12.2014 tekemän päätöksen, jolla hylättiin hänen tekemänsä sisäinen valitus, jossa hän vaati hänestä vuodelle 2013 laaditun arviointikertomuksen kumoamista ja muuttamista, hänestä vuodelle 2013 laaditun arviointikertomuksen kumoamista, Euroopan investointipankin (EIP tai jäljempänä pankki) sen päätöksen kumoamista, jolla hänet jätettiin ylentämättä ja vuoden 2013 arviointikierrosta varten annettujen suuntaviivojen kumoamista. Toisaalta De Nicola vaatii virkamiestuomioistuinta toteamaan työpaikkakiusaamisen, jonka uhriksi hän katsoo joutuneensa. Lisäksi kantaja vaatii virkamiestuomioistuinta toteamaan Euroopan unionin vastuun syntyneen ”sen vuoksi, että se implisiittisesti kannustaa työpaikkakiusaamiseen tuomareidensa antamien tuomioiden myötä ja sen vuoksi, että se rikkoo oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevia sääntöjä”. Lopuksi kantaja vaatii pankin ja unionin velvoittamista korvaamaan yhteisvastuullisesti henkisen kärsimyksen ja aineellisen vahingon, joita hän väittää kärsineensä.

Ratkaisu:

Euroopan unionia, jota edustaa Euroopan unionin tuomioistuin, vastaan esitetyt korvausvaatimukset, jotka on esitetty tämän, viitenumerolla F‑100/15, De Nicola v. EIP ja Euroopan unionin tuomioistuinta, rekisteröidyn kanteen yhteydessä siirretään Euroopan unionin yleiseen tuomioistuimeen. Näitä vaatimuksia koskevista oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.

Yhteenveto

Oikeudenkäyntimenettely — Toimivallan jako unionin eri tuomioistuinten välillä — Vaatimus saada korvausta epäoikeudenmukaisesta oikeudenkäyntimenettelystä ja sen kohtuuttomasta kestosta — Virkamiestuomioistuimen toimivallan puuttuminen — Asian siirtäminen unionin yleiseen tuomioistuimeen

(SEUT 256 artiklan 1 kohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan ensimmäinen kohta sekä liitteessä I oleva 1 artikla ja 8 artiklan 2 kohta)

Tuomioistuinjärjestelmässä, sellaisena kuin se on otettu käyttöön EUT-sopimuksessa, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännössä ja Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen perustamisesta tehdyssä päätöksessä 2004/752, rajataan tarkasti kullekin Euroopan unionin tuomioistuimeen kuuluvalle tuomioistuimelle eli unionin tuomioistuimelle, Euroopan unionin yleiselle tuomioistuimelle ja virkamiestuomioistuimelle kuuluva toimivalta siten, että yhdelle näistä kolmesta tuomioistuimesta annetusta toimivallasta ratkaista kanne seuraa väistämättä, ettei kahdella muulla tuomioistuimella ole toimivaltaa.

Virkamiestuomioistuimella on asiallinen toimivalta ratkaista virkamiehen tai toimihenkilön sitä toimielintä vastaan nostama korvauskanne, johon hän kuuluu, jos oikeusriita on saanut alkunsa hänen ja toimielimen välisestä työsuhteesta. Sitä vastoin SEUT 256 artiklan 1 kohdasta ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 51 artiklan ensimmäisestä alakohdasta seuraa, että unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen ratkaisemaan ensimmäisenä oikeusasteena yksityisten esittämät korvausvaatimukset, kun nämä kanteet eivät perustu asianomaisen ja toimielimen väliseen nykyiseen tai entiseen työsuhteeseen.

Tällainen toimivallan jako Euroopan unionin yleisen tuomioistuimen ja virkamiestuomioistuimen välillä, sellaisena kuin se on seurausta SEUT 256 artiklasta ja Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön liitteessä I olevasta 1 artiklasta, johtaa velvollisuuteen tarkastella korvausvaatimuksen todellista kohdetta, sen oikeusperusta mukaan lukien, sen varmistamiseksi, kuuluuko täten määritelty oikeusriita yhtäältä virkamiehen, toimihenkilön tai henkilöstön jäsenen ja toisaalta hänen työnantajanaan olevan toimielimen tai elimen välisten vastavuoroisten oikeuksien ja velvollisuuksien asiayhteyteen.

Näin ollen korvausvaatimus, joka perustuu unionin tuomioistuimissa käytyjen tuomioistuinmenettelyiden väitettyyn epäoikeudenmukaisuuteen ja näiden tuomioistuinmenettelyiden väitettyyn kohtuuttomaan kestoon, ei kuulu asianomaisen ja toimielimen välisen työsuhteen asiayhteyteen vaikka sillä on yhteys kyseessä olevan toimielimen väitetysti harjoittamaan työpaikkakiusaamiseen.

Tältä osin Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön liitteessä I olevan 8 artiklan 2 kohdassa määrätään erityisestä mekanismista sellaista tapausta varten, jossa virkamiestuomioistuin katsoo, ettei sillä ole toimivaltaa, koska kanne kuuluu unionin tuomioistuimen tai unionin yleisen tuomioistuimen toimivaltaan. Sen sijaan, että jätettäisiin toimivallan puuttumisen toteamisen seuraukset asianosaisten aloitteen varaan, kun he mahdollisesti tekevät valituksen, kyseisessä liitteessä olevan 8 artiklan 2 kohdassa määrätään asian siirtämisestä unionin tuomioistuimista sille, jonka katsotaan olevan toimivaltainen.

(ks. 14, 16 ja 18–21 kohta)

Viittaukset:

Unionin tuomioistuin: tuomio 10.9.2015, uudelleenkäsittely Missir Mamachi di Lusignano v. komissio (C-417/14 RX‑II, EU:C:2015:588, 38, 41 ja 56 kohta)

Unionin yleinen tuomioistuin: määräys 12.6.2012, Strack v. komissio (T‑65/12 P, EU:T:2012:285, 12 kohta) ja määräys 9.1.2015, Marcuccio v. Euroopan unioni (T‑409/14, EU:T:2015:18, 58 kohta)

Virkamiestuomioistuin: määräys 7.12.2011, Strack v. komissio (F‑44/05 RENV, EU:F:2011:191, 8 kohta)