Tältä osin silloin kun kanneperusteita ei ole jäsennelty työjärjestyksen 50 artiklan 1 kohdan e alakohdassa vastedes edellytetyllä tavalla, ei kannetta voida jättää kokonaisuudessaan tutkimatta jos väitteet, joihin kantaja haluaa vedota, on mahdollista tuoda esille esitettyjen toteamusten lyhykäisyydestä huolimatta ja sen jälkeen kun on sivuutettu sivuhuomautukset, täsmennykset ja muut moniselitteiset, epätarkat tai selventämättömät väitteet.

Tavoite, johon pyrittiin sillä, että virkamiestuomioistuimen vanhan työjärjestyksen 35 artiklan 1 kohdan e alakohtaa muutettiin saman työjärjestyksen 50 artiklan 1 kohdan e alakohdalla, sellaisena kuin se tuli voimaan 1.10.2014, merkitsi muun muassa kantajan sen velvollisuuden vahvistumista, jonka mukaan hänen on esitettävä kanneperusteensa selkeästi, koska tässä määräyksessä edellytetään, että kanneperusteiden oikeudelliset perusteet yksilöidään tarkasti, että jokaisen kanneperusteen tueksi esitetyt perustelut liittyvät yksinomaan kyseiseen perusteeseen ja että jokainen kanneperuste erotellaan tarkasti muista, mikä on kaikkien oikeusalan toimijoiden, oikeussubjektien, asianajajien, asiamiesten ja tuomareiden edun mukaista. Näin ollen virkamiestuomioistuimen tehtäviin ei kuulu prosessinjohtotoimien toteuttaminen tai kysymysten esittäminen istunnossa vain kannekirjelmän puutteiden, epätäsmällisyyksien tai moniselitteisten kohtien korjaamiseksi työjärjestyksen 50 artiklan 1 kohdan e alakohdan kannalta.

Henkilöstösääntöjen ja muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta annetulla asetuksella N:o 1023/2013, kun otetaan huomioon sen johdanto-osan 12 ja 22 perustelukappale, muutettiin henkilöstösääntöjen 55 artiklaa säätämällä 40 tunnin viikoittaisesta vähimmäistyöajasta ja jätettiin samalla muuttamatta muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 93 artikla, jossa vahvistetaan sopimussuhteisten toimihenkilöiden peruspalkka.

Tästä seuraa, että antaessaan asetuksen N:o 1023/2013 lainsäätäjä halusi nostaa viikoittaisen vähimmäistyöajan 40 tuntiin, vaikka työajan kestoksi oli aikaisemmin vahvistettu jokaisen toimielimen nimittävän viranomaisen yhteisellä sopimuksella 37 tuntia ja 30 minuuttia henkilöstösääntöjen 55 artiklassa, sellaisena kuin sitä sovellettiin 31.12.2013 asti, toimielimille myönnetyn liikkumavaran avulla.

Siltä osin kuin on kyse muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen liitteessä olevan 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun lisäsumman maksamisesta, kyseessä oli paitsi jokaisen toimielimen harkittavaksi jätetty ”mahdollisuus” mutta se tuli myös kysymykseen vain jotta suojattaisiin asianomaisten ostovoimaa, joka lasketaan vastedes kuukausittain järjestelmän muuttamisesta alkaen, jotta kompensoidaan palkan mahdollista alenemista, joka on seurannut siitä, että he ovat ottaneet vastaan sopimussuhteisen toimihenkilön työsopimuksen, ottamalla huomioon sen palkan määrän, jota heille maksettiin kansallisen lainsäädännön mukaisesti järjestelmän muuttumisen ajankohtana. Unionin oikeuden säännöksiä ja määräyksiä, joissa myönnetään oikeus rahallisiin suorituksiin, on nimittäin tulkittava suppeasti.

Tältä osin ja kun otetaan huomioon henkilöstösääntöjen uuden 55 artiklan, kun sitä luetaan muuhun henkilöstöön sovellettavien palvelussuhteen ehtojen 93 artiklan valossa, tarkoitus ja sen muodostama asiayhteys, on näin ollen katsottava, että kyseisten palvelussuhteen ehtojen liitteessä olevassa 2 artiklassa säilytetään mahdollisuus, joka jokaisella toimielimellä on maksaa kuukausittainen lisämaksu, mutta tähän summaan ei voi olla vaikutusta työajan pidentämisellä ilman palkan korotusta, josta unionin lainsäätäjä on päättänyt. Tältä osin lainsäätäjä voi niiden ylemmäntasoisten oikeusnormien mukaisesti, joita sen on noudatettava, vapaasti tehdä koska hyvänsä henkilöstösääntöjen sääntöihin muutoksia, joita se pitää toimielinten edun mukaisina ja saattaa voimaan tulevaisuutta varten henkilöstösääntöjen säännöksiä, jotka ovat epäedullisemmat asianomaisille virkamiehille tai toimihenkilöille.

(ks. 27, 28, 33, 35 ja 36 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio Centeno Mediavilla ym. v. komissio (T-58/05, EU:T:2007:218, 86 kohta)

Virkamiestuomioistuin: tuomio Dalmasso v. komissio (F-61/05, EU:F:2008:47, 78 kohta) ja tuomio Bosman v. neuvosto (F-145/07, EU:F:2008:149, 32 ja 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)