Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista tehty yleissopimus – Sovellettava laki lakiviittauksen puuttuessa – Liittymäperusteet – Työsopimus – Valtio, jossa työtä tavallisesti tehdään – Itsenäinen tulkinta

(Rooman yleissopimuksen, joka on tehty 19.6.1980, 6 artiklan 2 kohta)

2. Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista tehty yleissopimus – Sovellettava laki lakiviittauksen puuttuessa – Liittymäperusteet – Työsopimus – Valtio, jossa työtä tavallisesti tehdään – Käsite – Työskentely useissa sopimusvaltioissa – Valtio, jossa tai josta käsin työntekijä ensisijaisesti täyttää velvoitteensa

(Rooman yleissopimuksen, joka on tehty 19.6.1980, 6 artiklan 2 kohta)

Tiivistelmä

1. Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 19.6.1980 tehdyn Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan a alakohtaan sisältyvää sääntöä ja erityisesti arviointiperustetta, jolla ratkaistaan valtio, jossa työntekijä ”tavallisesti työskentelee”, on tutkittava itsenäisesti siten, ettei tämän viittaussäännön sisältöä ja ulottuvuutta voida ratkaista sen kansallisen oikeuden perusteella, jota sovelletaan asiaa käsittelevän tuomioistuimen lainvalintasääntöjen nojalla, vaan ne on määritettävä yhtenäisten ja itsenäisten arviointiperusteiden mukaisesti, jotta Rooman yleissopimukselle voidaan taata täysi tehokkuus sillä tavoiteltujen päämäärien saavuttamiseksi.

Tässä tulkinnassa ei tule myöskään jättää huomiotta tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla Brysselissä 27.9.1968 tehdyn yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohdassa esitettyjen arviointiperusteiden tulkintaa siltä osin kuin näissä määritetään tuomioistuinten toimivallan ratkaisemista koskevat säännöt samalla alalla ja käytetään samankaltaisia käsitteitä. Rooman yleissopimuksen johdanto-osasta ilmenee, että yleissopimus on tehty, jotta edistettäisiin kansainvälisen yksityisoikeuden alalla lainsäädännön yhdenmukaistamista, joka aloitettiin Brysselin yleissopimuksella.

(ks. 31–33 kohta)

2. Sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 19.6.1980 tehdyn Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että jos työntekijä harjoittaa toimintaansa useammassa kuin yhdessä sopimusvaltiossa, se valtio, jossa työntekijä tavallisesti työskentelee sopimusvelvoitteiden täyttämiseksi mainitussa määräyksessä tarkoitetussa merkityksessä, on se valtio, jossa tai josta käsin työntekijä täyttää olennaisen osan hänellä työnantajaansa nähden olevista velvoitteistaan, kun otetaan huomioon kaikki työntekijän toiminnalle ominaiset seikat.

Rooman yleissopimuksen 6 artiklan 2 kohdan a alakohdassa määrättyä kriteeriä voidaan nimittäin soveltaa myös tilanteessa, jossa työntekijä harjoittaa toimintaansa useammassa kuin yhdessä sopimusvaltiossa, mikäli asiaa käsittelevä tuomioistuin kykenee määrittämään sen valtion, johon työllä on merkittävä liittymä.

Kun otetaan huomioon Rooman yleissopimuksen 6 artiklalla tavoiteltu päämäärä eli työntekijän riittävän suojelun varmistaminen, 6 artiklan 2 kohdan a alakohdassa määrättyä kriteeriä, joka koskee valtiota, jossa työtä tavallisesti tehdään, on tulkittava laajasti. Samoin kuin unionin tuomioistuin on tulkinnut tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla Brysselissä 27.9.1968 tehdyn yleissopimuksen 5 artiklan 1 kohtaa, kriteerillä, joka koskee valtiota, jossa työtä tavallisesti tehdään, on myös ymmärrettävä viitattavan siihen paikkakuntaan, jolla tai jolta käsin työntekijä tosiasiallisesti harjoittaa ammattitoimintaansa, ja jos ammattitoimintaa ei ole keskitetty millekään paikkakunnalle, paikkakuntaan, jolla työntekijä harjoittaa suurinta osaa toiminnastaan. Tällainen tulkinta on lisäksi yhteensoveltuva sopimusvelvoitteisiin sovellettavasta laista annettuun asetukseen N:o 593/2008 (Rooma I) sisältyvän työsopimuksiin liittyviä lainvalintasääntöjä koskevan uuden säännöksen sanamuodon kanssa ja erityisesti asetuksen 8 artiklan kanssa.

Kun kyse on kansainvälisen kuljetuksen alalla tehdystä työsopimuksesta, kansallisen tuomioistuimen on sen valtion, jossa työntekijä tavallisesti työskentelee, määrittämiseksi otettava huomioon kaikki tälle toiminnalle ominaiset seikat. Sen on erityisesti selvitettävä, missä valtiossa sijaitsee se paikkakunta, jolta käsin työntekijä suorittaa kuljetustehtävänsä, saa ohjeita tehtäviään varten ja organisoi työnsä, sekä se paikkakunta, jolla työntekovälineet sijaitsevat. Kansallisen tuomioistuimen on niin ikään selvitettävä se paikkakunta, jolla kuljetukset pääasiassa suoritetaan, se paikkakunta, jolla lastit puretaan, sekä se paikkakunta, jolle työntekijä palaa tehtäviensä jälkeen.

(ks. 42–50 kohta ja tuomiolauselma)