ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
80.

Ehdotan edellä esitetyn perusteella, että unionin tuomioistuin vastaa Tribunale Amministrativo Regionale per le Marchen esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Tiettyjen tukimuotojen toteamisesta yhteismarkkinoille soveltuviksi perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklan mukaisesti 6.8.2008 annetun komission asetuksen (EY) N:o 800/2008 1 artiklan 7 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että siinä tarkoitetaan sekä hallinto- ja lainkäyttöviranomaisten viran puolesta aloittamia että kyseessä olevan yrityksen hakemuksesta aloitettuja maksukyvyttömyysmenettelyjä. 2) Jos akordimenettely, jossa liiketoiminta jatkuu, kuuluu maksukyvyttömyysmenettelyistä 29.5.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1346/2000 liitteessä A mainittuun akordimenettelyyn, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on ratkaistava, kyseinen menettely on asetuksen (EY) N:o 800/2008 1 artiklan 7 kohdan c alakohdassa tarkoitettu maksukyvyttömyysmenettely. 3) Asetuksen (EY) N:o 800/2008 1 artiklan 7 kohdan c alakohdan mukaan kansallisessa lainsäädännössä sille, että yritys asetetaan maksukyvyttömyysmenettelyyn, asetettujen edellytysten täyttymisellä on merkitystä tuen myöntämishetkellä, mutta ei silloin, kun edellytysten täyttyminen tapahtuu myöhemmin, käsiteltävän asian kaltaisissa olosuhteissa. Kansalliset viranomaiset voivat kuitenkin peruuttaa tuen ja määrätä perimään takaisin jo maksetut määrät, jos tuensaajayritys on niiden kansallisen lainsäädännön mukaan laiminlyönyt kyseisen tuen myöntämistä koskevien ilmoituksen ehtojen noudattamisen.
98.

Tämän lisäksi intressivertailussa voitaisiin ehkä noudattaa tiettyä rule of reason ‑periaatetta. Sen mukaan lainsäädännön alkuperäinen ja ensisijainen (ei kuitenkaan ainutlaatuinen, ainoastaan ensisijainen) tarkoitus on aina muistettava: mekaanisin ja automaattisin keinoin toteutetun laajamittaisen tiedonkeruun sääntely sekä näin saatujen tietojen käyttö ja välittäminen edelleen. Huomattavasti kevyempää lähestymistapaa on mielestäni sen sijaan noudatettava tilanteissa, joissa henkilö pyytää yksittäistä tietoa, joka koskee tiettyä häneen konkreettisessa yhteydessä olevaa henkilöä, ja joissa on olemassa lainsäädännön tavanomaisesta toiminnasta johtuva selkeä ja täysin laillinen tarkoitus.
15.

Direktiivi 2008/52 saatettiin osaksi Italian lainsäädäntöä sovittelusta siviili- ja kauppaoikeuden alan riitojen sopimiseksi 18.6.2009 annetussa laissa nro 69 olevan 60 §:n täytäntöön panemiseksi 4.3.2010 annetulla asetuksella nro 28 (decreto legislativo del 4 marzo 2010, n. 28, recante attuazione dell’articolo 60 della legge 18 giugno 2009, n. 69, in materia di mediazione finalizzata alla conciliazione delle controversie civili e commerciali, jäljempänä asetus nro 28/2010), ( 4 ) jonka 5 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1 bis. Henkilön, joka aikoo nostaa kanteen yhteisomistusta, esineoikeutta, omaisuuden jakoa, perinnönjakoa, perheoikeudellisia sopimuksia, huoneenvuokraa, vastikkeetonta käyttöoikeutta, yritysomaisuuden vuokraa, potilasvahinkojen korvaamista, lehdistössä tai muussa tiedotusvälineessä tehtyä kunnianloukkausta taikka vakuutus-, pankki- ja rahoitussopimuksia koskevassa riita-asiassa, on osallistuttava ensin tässä asetuksessa tarkoitettuun sovittelumenettelyyn tai 8.10.2007 annetussa asetuksessa nro 179 tarkoitettuun sovintomenettelyyn taikka pankki- ja luottotoimintaa koskevien lakien koonnoksesta 1.9.1993 annetun asetuksen nro 385 [(decreto legislativo 1° settembre 1993, n. 385, testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia)], sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna, 128 bis §:llä kyseisessä asetuksessa säännellyillä aloilla käyttöön otettuun menettelyyn asianajajan avustamana. Sovittelumenettelyyn osallistuminen on kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytys. – – 2 bis. Milloin sovittelumenettelyyn osallistuminen on asetettu kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytykseksi, edellytyksen katsotaan täyttyneen, mikäli ensimmäinen tapaaminen sovittelijan kanssa päättyy ilman sopimusta. – – 4. 1 bis ja 2 momenttia ei sovelleta 1) summaarisissa menettelyissä, vastustaminen mukaan lukien, väliaikaisen täytäntöönpanon myöntämisen ja lykkäämisen ratkaisemiseen saakka – –”
2.

Koska SEUT 96 artiklan 1 kohta on verrattain epäselvä ja ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on epävarma sen soveltamisalasta, se pyytää unionin tuomioistuinta määrittämään, onko tätä määräystä sovellettava kansalliseen lainsäädäntöön, joka koskee ehtoja, joiden mukaisesti taksipalveluja on tarjottava Brysselin pääkaupunkiseudulla.
131.

Ensinnäkin käytännön näkökulmasta on hyvin epäselvää, mitä markkinoilla tällä hetkellä toimiminen tosiasiassa tarkoittaa käsiteltävän kaltaisessa asiassa. Tarkoittaako se sitä, että kyseisiä väitteitä käytetään tosiasiassa elintarvikkeista, joita pidetään kaupan laiminlyöntikanteen (tai kumoamiskanteen) nostamisen hetkellä? Entä jos kyseisiä väitteitä ei voida käytännössä käyttää kansallisen lainsäädännön vuoksi (kuten siirtymäjärjestelyä sovellettaessa voi olla)? Vai tarkoittaako se tietynlaista läsnäoloa niiden elintarvikkeiden markkinoilla, joissa käytetään väitteiden kattamia ainesosia tai aineita, mutta ei ole välttämätöntä, että väitteitä tosiaan käytetään? Entä jos tuotteita (joista käytetään väitteitä) myydään mutta toiminta on ainoastaan satunnaista tai sitä ei ole harjoitettu viime aikoina? Entä jos markkinoilletulo tapahtuu lähiaikoina muttei kuitenkaan heti? Entä jos on järkevää tulla markkinoille ja käyttää väitteitä vasta sitten, kun oikeusasema on selkeytynyt ja väitteet on hyväksytty, jotta välttämättömät investoinnit on perusteltua tehdä (tämä on yksi Bionorican väitteistä)?
86.

Kolmas näkökohta liittyy oikeussääntöjen kehitykseen, joka on seurausta perussopimusten liitteenä olevassa siirtymämääräyksistä tehdyssä pöytäkirjassa (N:o 36) määrätyn siirtymäajan päättymisestä. Tämän pöytäkirjan 10 artiklan 3 kohdan mukaan 1 kohdassa mainitun siirtymätoimenpiteen noudattaminen on lakannut viiden vuoden kuluttua Lissabonin sopimuksen voimaantulopäivästä eli 30.11.2014. Kolmannen pilarin lopullinen sulautuminen alaan, josta määrätään vapauden, turvallisuuden ja oikeuden aluetta koskevassa EUT-sopimuksen kolmannen osan V osastossa, edellyttää ”yhteisön tulkintaa”. ( 45 ) Tässä yhteydessä on todettava erityisesti, että vaikka aikaisemman EU 35 artiklan mukainen unionin tuomioistuimen toimivalta heijasti kolmannen pilarin yhteydessä harjoitetun yhteistyön hallitustenvälistä luonnetta, unionin tuomioistuimella on edellä mainitusta päivämäärästä lähtien automaattinen ja pakottava toimivalta antaa ennakkoratkaisuja, koska sitä ei enää koske julistus, jolla kukin jäsenvaltio tunnustaa tämän toimivallan ja jossa se ilmoittaa kansalliset tuomioistuimet, jotka voivat pyytää unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua. Tässä yhteydessä on kiinnostavaa todeta, että yhteisöjen tuomioistuin on 16.6.2005 antamassaan tuomiossa Pupino ( 46 ) tukeutunut ”yhteisöjen tuomioistuimen EU 35 artiklan mukaisen ennakkoratkaisun antamista koskevan toimivallan tärkeyt[een]” osoittaakseen perustelluksi, että yksityisille on tunnustettava oikeus vedota puitepäätöksiin, jotta kansallista oikeutta tulkittaisiin niiden mukaisesti jäsenvaltioiden tuomioistuimissa. ( 47 ) Se, että unionin tuomioistuimelle tunnustetaan samanlainen toimivalta kuin sillä oli ensimmäisen pilarin yhteydessä, on osoitus näiden kahden pilarin välisestä vahvasta lähenemisprosessista, jonka vuoksi on perusteltua antaa puitepäätöksille samat vaikutukset kuin direktiiveillä on, lukuun ottamatta tietenkin välitöntä oikeusvaikutusta, joka on nimenomaisesti suljettu pois.
103.

Nähdäkseni tällainen laaja-alainen tulkinta perustuu siihen, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytäntöä on luettu muodollisesti ja yhdistelemällä keinotekoisesti eri tuomioiden linjauksia. Tarkemmin sanottuna vaikuttaa siis siltä, että tuomion Association Vent De Colère! ym. ( 40 ) 18 kohdan mukaisesti edellytyksen, jonka mukaan toimenpiteen on johduttava valtiosta, ei voida katsoa täyttyvän vain lainsäädännön olemassaolon takia, ja että tuomion Stardust Marine ( 41 ) 38 kohdan mukaisesti ei voida myöskään väittää, että valtion varojen käyttöä koskeva edellytys täyttyy sen seurauksena, että kyseisen lainsäädännön soveltamisalaan kuuluvan yrityksen osake-enemmistö on valtion hallussa. Kyseisten tuomioiden linjaukset koskevat nimittäin erilaisia tilanteita, koska toinen koskee etua, jonka valtio on myöntänyt lainsäädäntövaltaa käyttämällä (tuomio Association Vent De Colère! ym.), ja toinen etua, jonka valtio on myöntänyt käyttäessään enemmistöosakkaalle kuuluvaa määräysvaltaansa (tuomio Stardust Marine). Mainittujen tuomioiden päätelmiä on lähtökohtaisesti sovellettava erikseen.
32.

Tuomiossa todettiin seuraavaa: ”Espanjan kuningas luovutti Gibraltarin Ison-Britannian kruunulle Ison-Britannian kuningattaren kanssa 13.7.1713 tekemällään Utrechtin sopimuksella, joka liittyi Espanjan perimyssodan lopettaviin sopimuksiin. Kyseisen sopimuksen X artiklan viimeisessä virkkeessä todetaan, että jos Ison-Britannian kruunu milloinkaan antaa, myy tai luovuttaa jollakin muulla tavoin Gibraltarin kaupungin omistuksen, sen on annettava etusija Espanjan kruunulle ennen kaikkia muita. Gibraltar on tällä hetkellä Ison-Britannian kruununsiirtomaa. Se ei kuulu Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Täytäntöönpanovaltaa Gibraltarilla käyttää kuningattaren nimittämä kuvernööri ja tietyn sisäisen toimivallan osalta paikallisesti valitut Chief minister ja ministerit. Viimeksi mainitut ovat vastuussa lainsäädäntöelimelle (House of Assembly), joka valitaan joka viides vuosi. Lainsäädäntöelimellä on valta antaa tiettyjä sisäisiä asioita koskevia lakeja. Kuvernööri voi kuitenkin kieltäytyä vahvistamasta lakia. Yhdistyneen kuningaskunnan parlamentilla ja kuningattarella Queen in Council ‑menettelyssä on lisäksi valta antaa Gibraltarilla sovellettavia lakeja. Gibraltarilla on omat tuomioistuimet. Gibraltarin ylimmän oikeusasteen tuomioistuimen tuomioihin voidaan kuitenkin hakea muutosta Judicial Committee of the Privy Council[ilta]. Yhteisön oikeuden mukaan Gibraltar on [SEUT 355 artiklan 3 kohdassa] tarkoitettu Euroopassa sijaitseva alue, jonka suhteista ulkovaltoihin huolehtii jäsenvaltio ja johon sovelletaan EY:n perustamissopimuksen määräyksiä. Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisehdoista ja sopimusten mukautuksista tehdyn asiakirjan (EYVL 1972, L 73, s. 14) mukaan tiettyjä perustamissopimuksen määräyksiä ei kuitenkaan sovelleta Gibraltariin.” ( 14 )
16.

Koska Grondwettelijk Hof epäilee oikeudenmukaisuusveron yhteensopivuutta sijoittautumisvapauden ja emo-tytäryhtiödirektiivin kanssa, se on 28.1.2015 esittänyt unionin tuomioistuimelle SEUT 267 artiklan mukaisesti seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko SEUT 49 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan a) toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevilta yhtiöiltä, joilla on kiinteä toimipaikka Belgiassa, kannetaan veroa, jos ne päättävät jakaa voittoja, joita ei ole sisällytetty yhtiön lopulliseen verotettavaan tulokseen, riippumatta siitä, onko voittoa ohjattu Belgiassa sijaitsevasta kiinteästä toimipaikasta päätoimipaikkaan, kun taas toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevilta yhtiöiltä, joilla on belgialainen tytäryhtiö, ei kanneta tämän kaltaista veroa, jos ne päättävät jakaa voittoja, joita ei ole sisällytetty yhtiön lopulliseen verotettavaan tulokseen, riippumatta siitä, onko tytäryhtiö jakanut osinkoa; b) toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevilta yhtiöiltä, joilla on kiinteä toimipaikka Belgiassa, kannetaan veroa niiden rahastoidessa Belgiassa saadun voiton täysimääräisesti, jos ne päättävät jakaa voittoja, joita ei ole sisällytetty yhtiön lopulliseen verotettavaan tulokseen, kun taas belgialaisilta yhtiöiltä ei kanneta tämän kaltaista veroa niiden rahastoidessa voiton täysimääräisesti? 2) Onko emo-tytäryhtiödirektiivin 5 artiklaa tulkittava siten, että kyse on lähdeverosta, kun kansallisessa säännöksessä säädetään, että tytäryhtiön emoyhtiölleen jakamasta voitosta kannetaan veroa, koska saman verokauden aikana jaetaan osinkoja ja verotuksellista tulosta pienennetään tai se nollataan kokonaan vähentämällä riskipääoma ja/tai siirrettävät verotukselliset tappiot, kun taas voitosta ei kansallisen lainsäädännön perusteella kannettaisi veroa, jos se jäisi tytäryhtiölle eikä sitä jaettaisi emoyhtiölle? 3) Onko emo-tytäryhtiödirektiivin 4 artiklan 3 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa osinkojen jaosta kannetaan veroa, jos säännöstöstä seuraa, että yhtiön jakaessa osingon myöhempänä vuotena kuin sinä, jona se on itse saanut sen, siltä kannetaan veroa siitä osingon osasta, joka ylittää direktiivin edellä mainitussa 4 artiklan 3 kohdassa ilmoitetun rajamäärän, kun taas näin ei tehdä silloin, kun yhtiö jakaa osinkoa sinä vuonna, jolloin se sen saa?”
5.

Perusasetuksen 13 artiklan 1 kohdan kolmannessa virkkeessä esitetystä kiertämisen käsitteen määritelmästä seuraa, että kiertämisen toteamiseksi neljän edellytyksen on täytyttävä: i) kyseisen kolmannen maan ja unionin välisen kaupan rakenne on muuttunut, ii) kyseinen muutos johtuu käytännöstä, menettelystä tai toiminnasta, jolla ei ole riittävästi perusteita tai jolla ei ole muuta taloudellista perustetta kuin tullin käyttöön ottaminen, iii) on olemassa näyttöä vahingosta ja iv) on olemassa näyttöä polkumyynnistä. Käsiteltävissä asioissa on riitaa ainoastaan toisesta kiertämisen tunnusmerkistä. ( 7 )
23.

Tästä arvonlisäverodirektiivin liitteessä III olevasta kohdasta on todettava, kuten jo aiemmin on mainittu, että se koskee vain tiettyjä lääketieteellisiä laitteita ja välineitä, jotka on tarkoitettu tiettyä erityiskäyttöä varten. Yhtäältä on nimittäin niin, että tämä kohta koskee ”tavallisesti vammojen lieventämiseksi tai hoitamiseksi tarkoitet[tuja]” lääketieteellisiä laitteita ja välineitä, eikä siinä siis mainita tavaroita, joita käytetään yleensä muihin tarkoituksiin. ( 11 ) Toisaalta on niin, kuten unionin tuomioistuin on katsonut 17.1.2013 antamassaan tuomiossa komissio v. Espanja (C‑360/11, EU:C:2013:17, 85–88 kohta), että arvonlisäverodirektiivin liitteessä III oleva 4 kohta koskee lääketieteellisiä tuotteita ja laitteita, jotka on tarkoitettu vammaisten henkilöiden ”henkilökohtaiseen” ja ”yksinomaiseen” käyttöön, eikä laitteita ja välineitä, jotka on tarkoitettu sairaaloiden ja terveydenhuollon ammattilaisten yleiseen käyttöön. Tämä alennetun arvonlisäverokannan rajoittaminen loppukäyttäjän henkilökohtaiseen ja yksinomaiseen käyttöön vastaa arvonlisäverodirektiivin liitteen III sosioekonomista tarkoitusta, joka on tiettyjen erittäin tarpeellisina pidettyjen tuotteiden hinnan alentaminen. ( 12 )
61.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Tribunal da Relação de Évoran ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys: Oikeudenkäynti- ja muiden asiakirjojen tiedoksiannosta jäsenvaltioissa siviili- tai kauppaoikeudellisissa asioissa (’asiakirjojen tiedoksianto’) ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1348/2000 kumoamisesta 13.11.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1393/2007 14 artiklaa olisi tulkittava siten, että kansallinen tuomioistuin voi muun asiakirjan kuin vastaanottotodistuksen perusteella todeta, että oikeudenkäyntiasiakirjojen tiedoksianto vastaanottajalle suoritettiin kyseisen säännöksen mukaisesti. Jotta kyseisiä asiakirjoja voidaan pitää vastaanottotodistusta vastaavina, kansallisen tuomioistuimen on voitava niiden perusteella varmistua siitä, että tiedoksianto on suoritettu vastaanottajalle tavalla, jolla suojataan hänen menettelyllisiä oikeuksiaan. Toinen ennakkoratkaisukysymys: Asetusta N:o 1393/2007 olisi tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle säännökselle, jonka mukaan oikeudenkäyntiasiakirjan tiedoksiantoa pidetään suoritettuna vastaanottajalle, jos sen allekirjoittaa kolmas henkilö, edellyttäen että asiakirja annetaan vastaanottajan asunnossa täysi-ikäiselle henkilölle, jonka voidaan kohtuudella olettaa välittävän sen vastaanottajalle. Kolmas ennakkoratkaisukysymys: Asetus N:o 1393/2007 on esteenä kansalliselle säännökselle, jonka mukaan saman asetuksen liitteessä II olevan lomakkeen puuttumisesta johtuva tiedoksiannon sääntöjenvastaisuus voi korjaantua sen määräajan umpeutumisella, jonka kuluessa vastaanottaja olisi voinut esittää väitteen lomakkeen puuttumisesta mutta ei näin tee. Lomakkeen puuttuminen voidaan korjata ainoastaan antamalla lomake tiedoksi vastaanottajalle asetuksen N:o 1393/2007 sovellettavien säännösten mukaisesti.
46.

Unionin tuomioistuimelta onkin tiedusteltu 30.4.2014 annetussa tuomiossa Kásler ja Káslerné Rábai, ( 20 ) onko direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että vaatimuksen siitä, että sopimusehto on laadittava selkeästi ja ymmärrettävästi, on ymmärrettävä tarkoittavan sen lisäksi, että sopimusehdon on oltava kuluttajalle kieliopillisesti selkeä ja ymmärrettävä, myös sitä, että sopimusehdon käytön taloudellisten syiden on oltava kuluttajan kannalta selkeitä ja ymmärrettäviä. Unionin tuomioistuin on todennut, että tämä selkeyden ja ymmärrettävyyden vaatimus sisältyy myös direktiivin 93/13 5 artiklaan ja sen johdanto-osan 20. perustelukappaleeseen, jonka mukaan kuluttajalle on tosiasiallisesti annettava mahdollisuus tutustua kaikkiin sopimusehtoihin. ( 21 ) Tätä vaatimusta on unionin tuomioistuimen mukaan ”sovellettava kaikissa tapauksissa eli myös silloin, kun sopimusehtoon sovelletaan direktiivin [93/13] 4 artiklan 2 kohtaa ja kun saman direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua kohtuuttomuutta ei siten voida arvioida”. ( 22 ) Unionin tuomioistuin on edelleen todennut, että direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohtaan sisältyvällä avoimuuden vaatimuksella ”on sama ulottuvuus kuin 5 artiklan mukaisella vaatimuksella”. ( 23 ) Unionin tuomioistuin muistuttaa 5 artiklan osalta 21.3.2013 antamansa tuomion RWE Vertrieb ( 24 ) ulottuvuudesta, ja se on todennut tuossa tuomiossa, että ennen sopimuksen tekemistä annettavilla tiedoilla sopimusehdoista ja sopimuksen tekemisen seurauksista on kuluttajalle perustavanlaatuinen merkitys, sillä kuluttaja päättää nimenomaan näiden tietojen perusteella sitoutumisestaan sopimusteitse elinkeinonharjoittajaan. ( 25 ) Näin ollen ”avoimuuden vaatimus ei siis voi rajoittua ainoastaan sopimusehtojen muodolliseen ja kieliopilliseen ymmärrettävyyteen”, ( 26 ) ja sitä on tulkittava laajasti ottamalla huomioon direktiivillä 93/13 toteutettu suojajärjestelmä, joka perustuu ajatukseen siitä, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli muun muassa tietojen puolesta. ( 27 )
66.

Direktiivin 23 artiklassa säädetään, että seuraamusjärjestelmän, jota sovelletaan, kun kansallisia säännöksiä, joissa yksilöidään luottosopimukseen sisällytettävät pakolliset tiedot, on rikottu, on oltava tehokas, oikeasuhteinen ja varoittava, ja jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet sen varmistamiseksi, että tällaiset säännökset pannaan täytäntöön. Näissä rajoissa seuraamusten valinta on jäsenvaltioiden harkinnassa. ( 42 ) Unionin tuomioistuin on myös katsonut, että seuraamusten on erityisesti ankaruudeltaan oltava oikeassa suhteessa niillä rangaistavien virheiden vakavuuteen nähden ja niillä on erityisesti varmistettava todellinen varoittava vaikutus yleistä suhteellisuusperiaatetta kuitenkin noudattaen. ( 43 )
113.

Suosittelen, että unionin tuomioistuin vastaa Bundesgerichtshofin esittämiin kysymyksiin seuraavasti: Ensimmäinen kysymys Ominaisuuksiltaan pääasiassa tarkasteltavana olevien tuotteiden kaltaiset apteekeissa 10 ml:n tai 20 ml:n pipettipulloissa ja suihkeena myytävät, tislatuksi alkoholijuomaksi merkityt nesteet, joiden alkoholipitoisuus on 27 tilavuusprosenttia ja joita mukana tulevien ohjeiden mukaan on tarkoitus ottaa hyvin pieniä määriä tippoina tai suihkeena, eivät ole elintarvikkeita koskevista ravitsemus- ja terveysväitteistä 20.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1924/2006 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja juomia. Toinen kysymys Asetuksen N:o 1924/2006 10 artiklan 3 kohdassa tarkoitettujen yleisluontoista, täsmentämätöntä hyötyä koskevien viittausten tueksi ei ole tarpeen esittää kyseisen asetuksen 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ja 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua suoraa tieteellistä näyttöä. Niille on kuitenkin esitettävä epäsuoraa näyttöä yleisesti hyväksyttynä tieteellisenä näyttönä, joka tukee yksittäistä väitettä, joka on liitettävä viittauksiin yleisluontoiseen, täsmentämättömään hyötyyn. Kolmas kysymys Asetuksen N:o 1924/2006 28 artiklan 2 kohdan alkuosaa voidaan soveltaa silloin, kun kyseistä tuotetta ei markkinoitu tuotenimellään elintarvikkeena vaan lääkkeenä ennen 1.1.2005. Tällöin 28 artiklan 2 kohta edellyttää, että kyseinen tuote oli olemassa kyseisenä ajankohtana a) samassa fyysisessä muodossa ja b) samalla tavaramerkillä.
35.

On todettava, että tavaramerkkien suojajärjestelmällä on eri tavoite kuin joidenkin muiden immateriaalioikeuksien suojan perustana olevilla lähtökohdilla, jotka tähtäävät innovatiivisuuden ja luovuuden tukemiseen. Kyseinen tavoitteiden erilaisuus selittää, miksi tavaramerkin rekisteröintiin perustuvaa suojaa ei ole ajallisesti rajoitettu, mutta muiden immateriaalioikeuksien suoja-aikaa lainsäätäjä on rajoittanut. Tavaramerkkioikeuden käyttäminen yksinoikeuden ulottamiseksi immateriaalioikeuksiin – kuten mallit, keksinnöt tai tekijänoikeuksien suojaamat teokset – joiden suoja on lähtökohtaisesti ajallisesti rajoitettu, kyseenalaistaisi tavaramerkkien suojan perustana olevat lähtökohdat. ( 18 )
73.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Bayerischer Verwaltungsgerichtshofin (Baijerin osavaltion hallinnollinen muutoksenhakutuomioistuin) esittämiin kysymyksiin seuraavasti: Hunajan annospakkaukset, jotka koostuvat hunajasta, joka on pakattu (ennen sen myytäväksi tarjoamista) sinetöidyillä alumiinikansilla suljettuihin astioihin, joiden suuruus on yli 10 cm2 ja joiden sisältöä ei voida muuttaa avaamatta sinettiä, ja nämä annospakkaukset on pakattu ulkopakkaukseen ja myyty yhdessä suurtalouksille tällaisessa ulkopakkauksessa, johon on merkitty tieto hunajan alkuperämaasta, ovat myytäväksi tarkoitettujen elintarvikkeiden merkintöjä, esillepanoa ja mainontaa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.3.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/13/EY, sellaisena kuin se on lopulta muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston 18.6.2009 antamalla asetuksella (EY) N:o 596/2009, 1 artiklan 3 kohdan b alakohdassa ja elintarviketietojen antamisesta kuluttajille, Euroopan parlamentin ja neuvoston asetusten (EY) N:o 1924/2006 ja (EY) N:o 1925/2006 muuttamisesta sekä komission direktiivin 87/250/ETY, neuvoston direktiivin 90/496/ETY, komission direktiivin 1999/10/EY, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2000/13/EY, komission direktiivien 2002/67/EY ja 2008/5/EY sekä komission asetuksen (EY) N:o 608/2004 kumoamisesta 25.10.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1169/2011 2 artiklan 2 kohdan e alakohdassa tarkoitettuja ”valmiiksi pakattuja elintarvikkeita”. Asia on näin myös silloin, kun tällaiset annospakkaukset toimitetaan tai myydään lopulliselle kuluttajalle osana ostettua valmisannosta sen sijaan, että ne myytäisiin annospakkauksina lopullisille kuluttajille tai toimitettaisiin yksittäin suurtalouksille. Mahdollisia sovellettavia poikkeuksia lukuun ottamatta hunajan alkuperämaa tai alkuperämaat on näin ollen ilmoitettava tällaisten annospakkausten merkinnöissä tai pakkauksessa 20.12.2001 annetun neuvoston direktiivin 2001/110/EY 2 artiklan 4 kohdan a alakohdan, direktiivin 2000/13 1 artiklan 3 kohdan b alakohdan, 3 artiklan 1 kohdan 8 alakohdan ja 13 artiklan 1 kohdan ja asetuksen N:o 1169/2011 2 artiklan 2 kohdan e alakohdan, 9 artiklan 1 kohdan i alakohdan, 12 artiklan 2 kohdan ja 26 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisesti.
31.

Ainakin kyseisen säännöksen saksankielinen sanamuoto on laaja. Direktiivin 2000/78 16 artiklan a alakohdan, luettuna yhdessä 3 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa, mukaan jäsenvaltioiden on kumottava kaikki syrjivät oikeussäännöt, ”kun kyseessä on” muun muassa palkka. ( 14 ) Tällaisesta on ehdottomasti kyse jäsenvaltion lainsäädännössä, jossa säädetään tällaisen palkan verotuksesta.