ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Jos vahingonkorvausvaatimuksen, joka perustuu virkamiehen ja toimielimen, johon virkamies kuuluu, väliseen työsuhteeseen, esittämiseen sovellettavassa lainsäädännössä ei aseteta määräaikaa, kyseinen vaatimus on esitettävä kohtuullisessa ajassa, joka määritetään käsiteltävän asian olosuhteiden valossa. Kun asiassa sovellettavissa säännöksissä ei säädetä asiasta, unionin tuomioistuimen perussäännön 46 artiklassa säädetty viiden vuoden vanhentumisaika on sopiva vertailukohta arvioitaessa, voidaanko virkamiehen vahingonkorvausvaatimus ottaa tutkittavaksi, mutta se ei kuitenkaan ole jäykkä ja ehdoton raja.

Virkamiehen esittämän vahingonkorvausvaatimuksen yhteydessä unioni on vastuussa vahingosta ainoastaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on todella syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys. Koska nämä kolme edellytystä ovat kumulatiivisia, yhden edellytyksen täyttymättä jääminen riittää vahingonkorvauskanteen hylkäämiseen.

Kun kyse on ammattitautiin sairastuneesta virkamiehestä, jolla on oikeus vaatia täydentävää korvausta sopimussuhteen ulkopuolisen unionin vastuun perusteella ainoastaan siinä tapauksessa, että henkilöstösääntöjen 73 artiklalla käyttöön otettu järjestelmä ei mahdollista asianmukaista korvausta, kyseisen virkamiehen on osoitettava, että hallinnon vastuun syntymisen edellytyksenä olevat kolme edellytystä täyttyvät ja että henkilöstösääntöjen 73 artiklan nojalla myönnetyllä korvauksella ei varmisteta täyttä korvausta vahingosta, joka on aiheutunut hallinnon lainvastaisen menettelyn seurauksena.

(ks. 88–90 kohta)

Virkamiestuomioistuin: tuomio N v. parlamentti (F-26/09, EU:F:2010:17, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio A v. komissio (F-50/13, EU:F:2014:78, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)
Jotta paikka, jossa eläkkeellä oleva virkamies asuu, voitaisiin sen lisäksi, että sen katsotaan olevan hänen asuinpaikkansa, määritellä hänen henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevassa 20 artiklassa tarkoitetuksi pääasialliseksi asuinpaikakseen, erittäin tärkeä merkitys on asuinpaikan käsitteen eri osatekijöillä eli sillä, että hän fyysisesti asuu kyseisellä alueella, joka on tällöin hänen tosiasiallinen asuinpaikkansa, tavanomaisten sosiaalisten suhteiden kehittymisellä ja juoksevien menojen hoitamisella siinä tarkoituksessa, että kyseisellä alueella asuminen on vakinaista ja jatkuvaa.

Oikeus vaatia luottamuksensuojaa, joka on yksi unionin oikeuden perustavanlaatuisista periaatteista, koskee kaikkia yksityisiä oikeussubjekteja, jotka ovat tilanteessa, josta ilmenee, että hallinto on toimivaltaisista ja luotettavista lähteistä peräisin olevilla täsmällisillä, ehdottomilla ja yhtäpitävillä vakuutteluilla synnyttänyt heille perusteltuja odotuksia. Lisäksi näiden vakuutteluiden on oltava henkilöstösääntöjen säännösten ja yleisesti sovellettavien säännösten mukaiset.

Valvontajärjestelmä, jossa vaaditaan eläkeläisiä, joihin sovellettava korjauskerroin on yli 100, täyttämään joka vuosi ilmoitus sen varmistamiseksi, että heidän pääasiallisena asuinpaikkanaan on edellisen kalenterivuoden aikana pysynyt se maa, jota varten korjauskerroin on myönnetty, ja että kyseisen korjauskertoimen käyttäminen on ollut perusteltua kyseisenä kalenterivuonna, ei määritelmänsäkään mukaan voi synnyttää perusteltua luottamusta korjauskertoimen säilyttämiseen.

(ks. 85–87 kohta)

Virkamiestuomioistuin: asia F‑73/09, Sukup v. komissio, 13.4.2011, 89 kohta
Antaessaan asetuksen N:o 723/2004 virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja muuta henkilöstä koskevien palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta unionin lainsäätäjä ei ole ottanut käyttöön kaikille toimielimille ja elimille yhteistä siirtymäjärjestelyä, minkä vuoksi kunkin nimittävän viranomaisen on täytynyt vahvistaa kyseistä toimielintä tai elintä koskevat omat sisäiset säännöt, jotta sen virkamiehet säilyttäisivät saavuttamansa oikeudet ja jotta heidän oikeutetut odotuksensa turvattaisiin. Tämän lainsäätäjän valinnan väistämättömänä seurauksena on se, että vaikka ura-alueiden väliin jääviä virkamiehiä kohdellaan palkkaluokan uudelleen määrittämisen osalta yhdenmukaisesti saman toimielimen sisällä, näin ei välttämättä ole tilanteessa, jossa virkamies siirretään toimielimestä toiseen, jolloin on tietysti noudatettava asiaa koskevia henkilöstösääntöjen säännöksiä.

Vaikka sen periaatteen mukaisesti, jonka mukaan Euroopan unionin henkilöstö muodostaa yhden kokonaisuuden, kaikkien unionin toimielinten kaikkiin virkamiehiin sovelletaan samoja henkilöstösääntöjä, tämä periaate ei merkitse sitä, että kaikkien toimielinten on käytettävä niille henkilöstösäännöissä annettua harkintavaltaa samalla tavoin, koska niitä päinvastoin koskee itsenäisyysperiaate henkilöstöhallinnossa.

(ks. 28 ja 29 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑220/95, Gimenez v. Alueiden komitea, 16.9.1997, 72 kohta

Virkamiestuomioistuin: asia F‑76/12, Scheidemann v. komissio, 18.9.2013, 26 kohta
Henkilöstöasian tiivistelmä



Henkilöstöasian tiivistelmä

Tiivistelmä

Virkamiehet – Ylennys – Ansioiden vertailu – Hallinnon harkintavalta – Ulottuvuus – Toimielinten itsenäisyys – Toimielimestä toiseen siirtynyt virkamies – Ansioiden arviointia ja ylennystä koskevaa jaettua toimivaltaa ei ole – Velvollisuutta soveltaa aiemman toimielimen sisäisiä säännöksiä, jotka koskevat ansiopisteiden myöntämistä ja ylennystä, ei ole

(Henkilöstösääntöjen 43, 45 ja 110 kohta)

Vaikka sen periaatteen mukaisesti, jonka mukaan henkilöstö muodostaa yhden kokonaisuuden, sellaisena kuin tämä periaate on vahvistettu Amsterdamin sopimuksen 9 artiklan 3 kohdassa, unionin kaikkien toimielinten kaikkiin virkamiehiin sovelletaan samoja henkilöstösääntöjä, tämä periaate ei merkitse sitä, että toimielinten pitäisi käyttää niille henkilöstösäännöissä annettua harkintavaltaa samalla tavoin. Henkilöstöhallinnossa niihin sovelletaan päinvastoin itsenäisyysperiaatetta. Henkilöstösääntöjen 43 artiklassa viitataan sitä paitsi tältä osin kunkin toimielimen antamiin yleisiin täytäntöönpanosäännöksiin, joilla on tarkoitus vahvistaa, millä tavoin virkamiehen pätevyydestä, tehokkuudesta ja käytöksestä viranhoidossa laaditaan arviointikertomus. Lisäksi henkilöstösääntöjen 110 artiklassa sallitaan yleisesti toimielimille tiettyjä muotomääräyksiä noudattaen sellaisten yleisten täytäntöönpanosäännösten antaminen, joilla vahvistetaan henkilöstösääntöjen täytäntöönpanon varmistamiseksi tarpeelliset yksityiskohtaiset säännöt poikkeustapauksissa eli silloin kun henkilöstösääntöjen säännökset ovat niin epäselviä ja epätäsmällisiä, että niitä ei voi soveltaa ilman mielivaltaa. Kuten henkilöstösääntöjen 2 artiklan 2 kohdasta käy ilmi, henkilöstösäännöissä ei siten säädetä henkilöstön ansioiden arviointia ja ylennyksiä koskevasta jaetusta toimivallasta, erityisesti toimielinten välisen siirron tapauksessa, ja kullakin toimielimellä on oikeus antaa henkilöstösääntöjen 43 ja 45 artiklan täytäntöönpanemiseksi omat sääntönsä henkilöstösääntöjen 110 artiklan mukaisesti annetuilla yleisillä täytäntöönpanosäännöksillä.

Jos virkamiehen siirryttyä toiseen toimielimeen uudelle toimielimelle asetettaisiin velvollisuus soveltaa ansiopisteiden määrittämiseksi aiemman toimielimen sisäisiä ansiopisteiden myöntämistä ja ylennystä koskevia säännöksiä ja erityisesti soveltamistoimenpiteitä, tämä johtaisi uuden toimielimen virkamiesten erilaiseen kohteluun ansioiden arvioinnissa sen mukaan, ovatko he siirtyneet toimielimestä toiseen. Tältä osin toimielinten on varmistettava yhtäältä, ettei tehtäväkierto haittaa siihen osallistuvien virkamiesten urakehitystä, ja toisaalta, ettei toiseen tehtävään siirrettyä virkamiestä rangaista ylennyskierroksella.

(ks. 26–28 ja 32 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑156/95, Echauz Brigaldi ym. v. komissio, 9.7.1997, 53 kohta

Virkamiestuomioistuin: asia F‑46/09, V v. parlamentti, 5.7.2011, 135 kohta
Kun kyseessä ovat Euroopan keskuspankin työntekijät, suhteellisuusperiaatteen soveltamisessa kurinpitoasioihin on kaksi näkökohtaa. Yhtäältä asianmukaisen seuraamuksen valinta kuuluu toimivaltaiselle viranomaiselle, jos on osoitettu, että työntekijää vastaan esitetyt tosiseikat pitävät paikkansa, eivätkä unionin tuomioistuimet saa kumota tätä valintaa, ellei määrätty seuraamus ole suhteeton työntekijää vastaan todettuihin tosiseikkoihin nähden. Toisaalta seuraamuksen määrittäminen perustuu kokonaisarvioon, jonka kyseinen viranomainen tekee kaikista konkreettisista tosiseikoista ja kuhunkin yksittäistapaukseen liittyvistä olosuhteista, sillä Euroopan keskuspankin palvelussuhteen ehdoissa ei määrätä sen työntekijöiden osalta siinä määrättyjen kurinpitoseuraamusten ja toimihenkilöiden erilaisten laiminlyöntien välisestä kiinteästä suhteesta, eikä niissä täsmennetä, missä määrin seuraamusta valittaessa on otettava huomioon raskauttavien tai lieventävien seikkojen olemassaolo. Näin ollen unionin tuomioistuimilla on toimivalta tarkastella kaikkia tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, joilla on merkitystä sen käsiteltävänä olevan riita-asian kannalta, mikä merkitsee kurinpitoseuraamuksen osalta sitä, että sillä on muun muassa valtuudet arvioida virheen ja seuraamuksen oikeasuhteisuutta. Näiden periaatteiden perusteella unionin tuomioistuinten harjoittama valvonta koskee siis vain sen arvioimista, että määrätty seuraamus ei ole suhteeton työntekijää vastaan todettuihin tosiseikkoihin nähden, ja että pankki on arvioinut raskauttavia ja lieventäviä seikkoja asianmukaisesti.

(ks. 51 ja 52 kohta)

Viittaukset:

Unionin yleinen tuomioistuin: asia T‑184/11 P, Nijs v. tilintarkastustuomioistuin, 15.5.2012, 85 kohta
Henkilöstösääntöjen 25 artiklassa säädetyn perusteluvelvollisuuden tarkoituksena on yhtäältä antaa asianomaiselle henkilölle riittävästi tietoja, jotta hän voi arvioida, onko hallintoviranomaisten tekemä päätös asianmukainen ja onko hänen aiheellista nostaa kanne virkamiestuomioistuimessa, ja toisaalta antaa tälle tuomioistuimelle mahdollisuus valvoa päätöksen laillisuutta. Perusteluvelvollisuuden laajuutta on arvioitava konkreettisten seikkojen perusteella kiinnittäen erityisesti huomiota päätöksen sisältöön, niiden perusteluiden luonteeseen, joihin on vedottu, ja päätöksen vastaanottajan tarpeeseen saada selvitystä asiassa. Kun ylennystä koskevan vaatimuksen hylkäämistä on perusteltu pelkällä yksikön etuun tehdyllä viittauksella ilman muita selityksiä, eivät tällaiset perustelut mahdollista, että virkamiestuomioistuin harjoittaisi valvontaansa.

(ks. 21 ja 26 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑294/02, Vicente-Nuñez v. komissio, 6.10.2004, 94 kohta
VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)

14 päivänä heinäkuuta 2011

Asia F-98/07

Nicole Petrilli

vastaan

Euroopan komissio

Henkilöstö – Ylimääräiset sopimussuhteiset toimihenkilöt – Määräaikainen työsopimus – Määräaikaisen henkilöstön sopimusten enimmäiskestoa komission yksiköissä koskevat säännöt – Päätös, jolla kieltäydyttiin uusimasta työsopimusta – Lainvastaisuus – Vahingonkorvauksen suuruus – Arviointi oikeuden ja kohtuuden mukaan

Aihe: EY 236 ja EA 152 artiklaan perustuva kanne, jossa Nicole Petrilli vaatii virkamiestuomioistuinta kumoamaan 20.7.2007 tehdyn komission päätöksen, jolla hylättiin hänen vaatimuksensa, joka koski hänen ylimääräisen sopimussuhteisen toimihenkilön työsopimuksensa jatkamista, sekä velvoittamaan komission maksamaan vahingonkorvausta.

Ratkaisu: Rahallisen korvauksen, jonka komissio on velvollinen maksamaan kantajalle virkamiestuomioistuimen asiassa F-98/07, Petrilli vastaan komissio, 29.1.2009 antaman tuomion mukaisesti, määräksi vahvistetaan 12 097,43 euroa, korotettuna Euroopan keskuspankin perusrahoitusoperaatioita varten vahvistaman ja kyseessä olevan ajanjakson aikana sovellettavan korkokannan mukaan, lisättynä kahdella prosenttiyksiköllä. Komissio vastaa kaikista oikeudenkäyntikuluista, joita menettelystä on aiheutunut ennen edellä mainitun 29.1.2009 annetun tuomion julistamista, sekä omista oikeudenkäyntikuluistaan ja puolesta kantajan oikeudenkäyntikuluja, joita menettelyn jälkimmäisestä vaiheesta on aiheutunut. Kantaja vastaa puolesta omia oikeudenkäyntikulujaan, joita menettelystä on aiheutunut edellä mainitun 29.1.2009 annetun tuomion julistamisen jälkeen.

Tiivistelmä

Virkamiehet – Kanne – Vahingonkorvauskanne – Lainvastaisen riidanalaisen toimen kumoaminen – Kohtuullinen korvaus aineettomasta vahingosta

(Henkilöstösääntöjen 90 ja 91 artikla)

Lainvastaisen toimen kumoaminen voi sellaisenaan olla asianmukainen ja lähtökohtaisesti riittävä korvaus henkisestä kärsimyksestä, joka tästä toimesta on voinut aiheutua, jollei kantaja osoita, että hänelle on aiheutunut henkistä kärsimystä, joka on erotettavissa kumoamisen perustana olevasta lainvastaisuudesta ja jota ei voida kokonaan korjata tällä kumoamisella.

(ks. 28 kohta)





Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: yhdistetyt asiat 44/85, 77/85, 294/85 ja 295/85, Hochbaum ja Rawes v. komissio, 9.7.1987, 22 kohta ja asia C-343/87, Culin v. komissio, 7.2.1990, 27 ja 28 kohta

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T-116/03, Montalto v. neuvosto, 9.11.2004, 127 kohta ja asia T-10/02, Girardot v. komissio, 6.6.2006, 131 kohta

Unionin yleinen tuomioistuin: asia T-526/08 P, komissio v. Strack, 9.12.2010, 58 kohta

Virkamiestuomioistuin: asia F-6/07, Suvikas v. neuvosto, 8.5.2008, 151 kohta
Henkilöstöasian tiivistelmä



Henkilöstöasian tiivistelmä

Tiivistelmä

1. Virkamiehet – Avoin virka – Nimittävän viranomaisen luopuminen avoimen viran täyttämisessä noudatettavasta menettelystä viran täyttämiseksi virkamiehen asemapaikan siirron avulla

(Henkilöstösääntöjen 4 ja 29 artikla)

2. Virkamiehet – Yksikköjen organisointi – Täytettävän viran tason määrittäminen

(Henkilöstösääntöjen 7 artiklan 1 kohta; liitteessä I oleva A osa)

3. Virkamiehet – Kanne – Vahingonkorvauskanne – Lainvastaisen riidanalaisen toimen kumoaminen – Kohtuullinen korvaus henkisestä kärsimyksestä

(Henkilöstösääntöjen 91 artikla)

1. Vaikka nimittävällä viranomaisella on tältä osin laaja harkintavalta, se voi luopua menettelystä, jota avoimen viran täyttämisessä on noudatettava, ja toteuttaa toimenpiteen, jolla virkamies siirretään uuteen asemapaikkaan virassaan ja johon ei sovelleta henkilöstösääntöjen 4 ja 29 artiklan säännöksiä, vain objektiivisista ja yksikön etuun liittyvistä syistä, joita se on velvollinen selvittämään.

(ks. 49 ja 50 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: yhdistetyt asiat 316/82 ja 40/83, Kohler v. tilintarkastustuomioistuin, 9.2.1984 (Kok. 1984, s. 641, 22 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑32/92, Rasmussen v. komissio, 6.7.1993 (Kok. 1993, s. II‑765, 37 kohta) ja yhdistetyt asiat T‑331/00 ja T‑115/01, Bories ym. v. komissio, 27.11.2003 (Kok. 2003, s. I‑A‑309 ja II‑1479, 150–153 kohta)

2. Niitä yksikönpäällikön tehtäviä lukuun ottamatta, joita varten henkilöstösääntöjen liitteessä I olevassa A kohdassa on erityisiä sääntöjä, jotka koskevat täytettävän viran tason määrittelyä, yhteisön henkilöstöä koskeviin järjestelyihin sovellettavista yleisistä oikeusperiaatteista johtuu, että täytettävän viran tasosta on päätettävä siten, että otetaan huomioon kyseessä olevaan virkaan kuuluvien tehtävien merkitys, ja että päätös on tehtävä vain yksikön edun mukaisesti. Henkilöstösääntöjen 7 artiklan 1 kohdassa säädetään nimenomaisesti tästä jälkimmäisestä edellytyksestä.

(ks. 83 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑10/94, Kratz v. komissio, 17.5.1995 (Kok. 1995, s. II‑1455, 56–60 kohta); asia T‑36/94, Capitanio v. komissio, 16.10.1996 (Kok. H. 1996, s. I‑A‑449 ja II‑1279, 57 kohta); asia T‑37/94, Benecos v. komissio, 16.10.1996 (Kok. H. 1996, s. I‑A‑461 ja II‑1301, 56 kohta) ja asia T‑3/97, Campogrande v. komissio, 19.2.1998 (Kok. H. 1998, s. I‑A‑89 ja II‑215, 30 kohta)

Virkamiestuomioistuin: asia F‑122/05, Economidis v. komissio, 14.12.2006 (Kok. H. 2006, s. I‑A‑1‑179 ja II‑A‑1‑725)

3. Erityisiä olosuhteita lukuun ottamatta virkamiehen riitauttaman päätöksen kumoaminen on sellaisenaan asianmukainen ja lähtökohtaisesti riittävä korvaus virkamiehelle mahdollisesti aiheutuneesta vahingosta.

(ks. 114 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑165/89, Plug v. komissio, 27.2.1992 (Kok. 1992, s. II‑367, 118 kohta); asia T‑140/97, Hautem v. EIP, 28.9.1999 (Kok. H. 1999, s. I‑A‑171 ja II‑897, 82 kohta) ja asia T‑89/01, Willeme v. komissio, 11.9.2002 (Kok. H. 2002, s. I‑A‑153 ja II‑803, 97 kohta)
Henkilöstöasian tiivistelmä



Henkilöstöasian tiivistelmä

Tiivistelmä

Virkamiehet – Kanne – Edeltävä hallinnollinen valitus – Komission käyttöön ottama ylennysjärjestelmä – Ylennettyjen virkamiesten luettelosta ja virkamiehille annettujen pisteiden vahvistamisesta tehty valitus – Hylkäävä päätös – Perustelut

(Henkilöstösääntöjen 25 artiklan toinen kohta, 45 artikla ja 90 artiklan 2 kohta)

Komission sisäisellä säännöstöllä käyttöön otetussa ylennysjärjestelmässä, jossa ylennyskierros viedään päätökseen toimella, joka sisältää kaksi erillistä nimittävän viranomaisen päätöstä eli päätöksen ylennettyjen virkamiesten luettelon vahvistamisesta ja päätöksen virkamiesten pisteiden kokonaismäärän vahvistamisesta, kumpikaan näistä päätöksistä ei edellytä perusteluja. Perusteluvelvollisuus täyttyy, jos nimittävä viranomainen perustelee päätöksensä, jossa se hylkää näistä päätöksistä henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdan nojalla tehdyn valituksen.

Tältä osin on todettava, että koska ylennykset perustuvat valintaan, nimittävä viranomainen ei ole velvollinen paljastamaan hylätylle hakijalle, miten se on vertaillut häntä ja ylennettyä hakijaa. Tämän vuoksi perusteluvelvollisuuden täyttämiseksi riittää, että valitukseen annetussa vastauksessa mainitaan, miten lainsäädännössä ja henkilöstösäännöissä asetettuja ylennyksen edellytyksiä on sovellettu virkamiehen yksilölliseen tilanteeseen.

(ks. 89 ja 91 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: asia C‑343/87, Culin v. komissio, 7.2.1990 (Kok., s. I‑225, 13 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑11/91, Schloh v. neuvosto, 25.2.1992 (Kok., s. II‑203, 73, 85 ja 86 kohta); asia T‑6/96, Contargyris v. neuvosto, 29.5.1997 (Kok. H., s. I‑A‑119 ja II‑357, 147 ja 148 kohta); asia T‑230/99, McAuley v. neuvosto, 14.6.2001 (Kok. H., s. I‑A‑127 ja II‑583, 50–52 kohta); asia T‑218/02, Napoli Buzzanca v. komissio, 29.11.2005 (Kok. H., s. I‑A‑267 ja II‑1221, 59 kohta) ja asia T‑311/04, Buendía Sierra v. komissio, 19.10.2006 (Kok., s. II‑4137, 147 kohta)
Henkilöstöasian tiivistelmä



Henkilöstöasian tiivistelmä

Tiivistelmä

Henkilöstö – Ylennys – Ansioiden vertailu

Kun nimittävä viranomainen vertailee ylennyskelpoisten virkamiesten ansioita henkilöstösääntöjen 45 artiklan mukaisesti, sen on tutkittava huolellisesti ja puolueettomasti jokaiseen ehdokkaaseen liittyvät olennaiset seikat.

Se, että virkamiestä on aikaisemmilla ylennyskierroksilla ehdotettu ylennettäväksi mutta tällä ei ole ollut vaikutusta, on yksi huomioon otettava seikka. Tämä seikka on näet merkityksellinen ylennystekijä, elleivät asianomaisen ansiot ole sen jälkeen vähentyneet.

Sen, että tämän seikan huomioon ottaminen on välttämätöntä, vahvistavat komission hyväksymien henkilöstösääntöjen 45 artiklan yleiset täytäntöönpanosäännökset, joiden mukaan ylennys on myönnettävä pitkältä aikaväliltä arvioitujen henkilökohtaisten ansioiden vertailun jälkeen.

Se, että näitä aikaisempia ehdotuksia ei otettaisi huomioon, saattaisi johtaa myös siihen, että erilaisia tilanteita kohdellaan samalla tavoin.

Mikäli ilmenisi, että ylennyskomitean huomioon ottamat etusijapisteiden myöntämisperusteet estävät tämän ansioihin liittyvän erityisen seikan huomioon ottamisen, nimittävän viranomaisen pitäisi hylätä tällaisten perusteiden soveltaminen, koska sen on noudatettava ylemmäntasoisia oikeussääntöjä.

(ks. 67, 68, 71–76 ja 103 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: asia C‑269/90, Technische Universität München, 21.11.1991 (Kok. 1991, s. I‑5469, 14 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑169/89, Frederiksen v. parlamentti, 11.12.1991 (Kok. 1991, s. II‑1403, 69 kohta); asia T‑30/04, Sena v. AESA, 4.5.2005 (Kok. H. 2005, s. I‑A‑113 ja II‑519, 80 kohta); asia T‑132/03, Casini v. komissio, 15.9.2005 (Kok. H. 2005, s. I‑A‑253 ja II‑1169, 69 kohta) ja asia T‑432/04, Parlante v. komissio, 6.6.2007 (Kok. H. 2007, s. I-A-2-0000 ja II-A-2-0000, 97 kohta).
VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)

30 päivänä syyskuuta 2010

Asia F-41/05

Kurt J acobs

vastaan

Euroopan komissio

Henkilöstö – Virkamiehet – Nimitys – Ennen uusien henkilöstösääntöjen voimaantuloa varallaololuetteloon merkityt hakijat – Palkkaluokan määrittäminen uusien epäedullisempien sääntöjen mukaisesti – Henkilöstösääntöjen liitteessä XIII olevan 12 artiklan 3 kohta

Aihe: EY 236 artiklaan ja EA 152 artiklaan perustuva kanne, jossa Jacobs vaatii 11.2.2005 tehdyn päätöksen, jolla hylättiin hänen 16., 24. ja 31.8.2004 tehdyistä päätöksistä tekemänsä valitus, kumoamista ja tarvittaessa viimeksi mainittujen päätösten kumoamista siltä osin kuin niissä määritetään hänen palkkaluokakseen alempi palkkaluokka kuin se, joka on ilmoitettu kilpailua koskevassa kilpailuilmoituksessa COM/B/1/02. Hän vaatii myös, että komissio velvoitetaan maksamaan hänelle vahingonkorvauksena 250 000 euroa.

Ratkaisu: Kanne hylätään. Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Tiivistelmä

Virkamiehet – Virkamiehen asema – Edellytykset virkamiehen aseman saamiseksi eivät täyty ilman asianmukaista nimittämispäätöstä

(Henkilöstösääntöjen 3 artikla)

Virkamiehen nimittäminen voi tapahtua Euroopan unionin virkamiesoikeudellisten periaatteiden mukaan ainoastaan henkilöstösäännöissä säädettyjä muotomääräyksiä noudattaen ja henkilöstösäännöissä säädetyin edellytyksin.

Koska virkamiehen hallintoelimeen yhdistävä oikeudellinen suhde perustuu henkilöstösääntöihin eikä sopimukseen, henkilöstösääntöjen 3 artiklassa, jonka sanamuotoa ei ole muutettu virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen ja muuta henkilöstöä koskevien palvelussuhteen ehtojen muuttamisesta annetulla asetuksella N:o 723/2004, edellytetään, että virkamiehen nimityksen on perustuttava nimittävän viranomaisen yksipuoliseen oikeustoimeen, jossa tarkennetaan nimityksen voimaantulopäivä ja virka, johon asianomainen nimitetään. Tällainen nimitys ei voi näin ollen olla työtarjouksen hyväksymisestä aiheutuvan väitetyn tahtojen yhtymisen seuraus etenkään silloin, kun työtarjous on peräisin sellaisilta toimielimen palveluksessa olevilta henkilöiltä, joilla ei ole nimittävän viranomaisen asemaa.

Avoimen kilpailun läpäissyt hakija voi näin ollen vedota virkamiehen asemaan ja vaatia henkilöstösääntöjen soveltamista vasta sen jälkeen, kun kyseinen viranomainen on tehnyt häntä koskevan nimittämispäätöksen.

(ks. 43, 44 ja 52 kohta)

Viittaukset:

Yhteisöjen tuomioistuin: asia 18/69, Fournier v. komissio, 13.5.1970 (Kok., s. 249)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T-40/91, Ventura v. parlamentti, 10.4.1992 (Kok., s. II-1697, 40 ja 41 kohta); asia T-74/98, Mammarella v. komissio, 19.7.1999 (Kok. H., s. I-A-151 ja II-797, 25–27 kohta) ja asia T-58/05, Centeno Mediavilla ym. v. komissio, 11.7.2007 (Kok., s. II-2523, 54 ja 55 kohta)