ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
32

Toisin kuin Baijerin osavaltio väittää, asetuksen N:o 1169/2011 liitteessä VI olevan A osan 4 kohdassa säädetyn kuluttajan harhaanjohtamista koskevan kiellon taustalla oleva kuluttajansuojan tavoite voidaan saavuttaa ilman, että on tarpeen kiinnittää kuluttajan huomio erityisesti elintarvikkeen todellisen koostumuksen ja sellaisen koostumuksen väliseen eroon, jota kuluttaja voi lähtökohtaisesti odottaa, maininnoilla, jotka on sijoitettu kyseisen elintarvikkeen pakkauksen pääasialliseen nähtävissä olevaan kenttään, joka on tavallisesti pakkauksen etupuolella. Tämän tavoitteen saavuttamiseksi on nimittäin riittävää, että kyseisen asetuksen 17 artiklan 1 ja 5 kohdassa tarkoitettu elintarvikkeen nimi sekä luettelo ainesosista, joista se muodostuu, esitetään tällaisen pakkauksen takapuolella oikeellisesti, selvästi ja helposti ymmärrettävästi, kuten saman asetuksen 7 artiklan 2 kohdassa edellytetään.
55

Kolmanneksi direktiivin 2008/98 5 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetystä edellytyksestä ja siitä, ovatko kyseiset materiaalit olennainen osa Porr Baun tuotantoprosessia, on katsottava, kuten julkisasiamies on tehnyt ratkaisuehdotuksensa 41 ja 47 kohdassa, että kaivettu maa-aines on seuraus yhdestä niistä ensimmäisistä vaiheista, joita rakennushankkeessa taloudellisena toimintana yleensä tapahtuu ja joiden seurauksena on maan muuntaminen.
56

Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava, että tehokkuusperiaatetta, sellaisena kuin se on vahvistettu perusoikeuskirjan 47 artiklassa, on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion menettelysäännölle, jonka mukaan on niin, että kun kansallisen oikeuden säännös, joka on riitautettu kumoamiskanteella siitä syystä, että sen väitetään olevan unionin oikeuden vastainen, kumotaan lainsäädäntöteitse ja sen vaikutukset siis lakkaavat tulevaisuuden osalta, asian katsotaan jääneen vaille kohdetta, joten siitä ei ole enää tarpeen lausua, ilman, että asianosaiset olisivat voineet ensin vedota mahdolliseen intressiinsä jatkaa menettelyä, ja ilman, että tällainen intressi olisi otettu huomioon.
109

Lisäksi väite, jonka mukaan valmistajan käsitettä on tulkittava laajemmin sen vuoksi, että tiettyjen kuluttajien suojelua koskevien unionin direktiivien ja erityisesti kulutustavaroiden kauppaa ja niihin liittyviä takuita koskevista tietyistä seikoista 25.5.1999 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/44/EY (EYVL 1999, L 171, s. 12) 1 artiklan 2 kohdan c alakohdan ja tietyistä tavarakauppaa koskeviin sopimuksiin liittyvistä seikoista, asetuksen (EU) 2017/2394 ja direktiivin 2009/22/EY muuttamisesta sekä direktiivin 1999/44/EY kumoamisesta 20.5.2019 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin (EU) 2019/771 (EUVL 2019, L 136, s. 28) 2 artiklan 4 alakohdan nojalla tuottajan käsitettä on laajennettu siten, että se sisältää toimijan, joka vain saattaa tuotteen markkinoille liittämällä siihen tavaramerkkinsä ilman, että se olisi aineellisesti osallistunut valmistusprosessiin, on myös hylättävä. Kyseisen lainsäädännön tarkoituksena on nimittäin muun muassa taata kuluttajansuoja, kuten direktiivin 1999/44 1 artiklan 1 kohdasta ja direktiivin 2019/771 1 artiklasta ilmenee, eikä sillä siis ole merkitystä julkisia hankintoja koskevan unionin lainsäädännön tulkinnassa.
2)

Direktiivin 92/43 6 artiklan 3 kohdan ensimmäistä virkettä on tulkittava siten, että sen määrittämiseksi, onko tarpeen asettaa laitoksen sellaisen toiminnan jatkamiselle, jolle on annettu lupa jo hankevaiheessa sellaisen arvioinnin päätteeksi, joka ei ollut kyseisen säännöksen vaatimusten mukainen, näiden vaatimusten mukainen uusi arviointi, ja jos on, tämän uuden arvioinnin suorittamiseksi on otettava huomioon vesiviljelyalueen kansallisen käyttösuunnitelman ja Natura 2000 ‑suunnitelman hyväksymistä edeltäneiden arviointien kaltaiset tällä välin suoritetut arvioinnit erityisesti alueesta, johon kyseinen toiminta on omiaan vaikuttamaan, jos nämä aikaisemmat arvioinnit ovat merkityksellisiä ja niihin sisältyvät toteamukset, arvioinnit ja päätelmät ovat luonteeltaan täydellisiä, täsmällisiä ja lopullisia.
58

Neljänteen ja viidenteen kysymykseen on siis vastattava, että asetuksen N:o 987/2009 60 artiklan 1 kohdan kolmatta virkettä on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan sellaiset perhe‑etuudet on mahdollista periä takaisin, jotka on myönnetty – koska vanhempi, jolla on niihin oikeus kyseisen säännöstön nojalla, ei ole toimittanut hakemusta – toiselle vanhemmalle, jonka hakemuksen toimivaltainen laitos on tämän säännöksen mukaisesti ottanut huomioon ja joka vastaa tosiasiallisesti yksin lapsen elatuksesta aiheutuvasta taloudellisesta rasitteesta.
4

Asetuksen 27 artiklan 3 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa: ”3. Siirtopäätöksiin kohdistuvien muutoksenhaun ja uudelleen käsittelyä koskevien hakemusten osalta jäsenvaltioiden on kansallisessa laissaan säädettävä, että a) muutoksenhaku tai uudelleen käsittely antaa asianomaiselle henkilölle oikeuden jäädä asianomaiseen jäsenvaltioon, kunnes muutoksenhaun tai uudelleen käsittelyn tulos on selvillä; tai b) siirto lykkääntyy automaattisesti tietyn kohtuullisen ajan, jonka kuluessa tuomioistuimen on päätettävä tarkasteltuaan asiaa perusteellisesti, onko muutoksenhaulla tai uudelleen käsittelyllä lykkäävä vaikutus; tai c) asianomaisella henkilöllä on mahdollisuus pyytää kohtuullisen ajan kuluessa tuomioistuinta lykkäämään siirtopäätöksen täytäntöönpanoa, kunnes hänen muutoksenhakunsa tai uudelleen käsittelyn tulos on selvillä. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että käytettävissä on tehokkaat oikeussuojakeinot, lykkäämällä siirtoa, kunnes päätös ensimmäisestä lykkäyspyynnöstä on tehty. Päätös siirtopäätöksen täytäntöönpanon lykkäämisestä on tehtävä kohtuullisen ajan kuluessa siten, että lykkäyspyyntöä voidaan tarkastella perusteellisesti. Päätös siirtopäätöksen täytäntöönpanon lykkäämättä jättämisestä on perusteltava. 4. Jäsenvaltiot voivat säätää, että toimivaltaiset viranomaiset voivat viran puolesta lykätä siirtopäätöksen täytäntöönpanoa kunnes muutoksenhaun tai uudelleen käsittelyn tulos on selvillä.”
25

Tässä yhteydessä on muistutettava, että palvelujen suoritusta on pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitetulla tavalla ”vastikkeellisena” ja siitä on maksettava arvonlisäveroa ainoastaan, jos kyseisen palvelujen suorituksen ja verovelvollisen saaman vastasuorituksen välillä on suora yhteys. Tällainen suora yhteys muodostuu, kun palvelun suorittajan ja vastaanottajan välillä on oikeussuhde, johon liittyvät suoritukset ovat vastavuoroisia, ja palvelun suorittajan saama korvaus on todellinen vastasuoritus vastaanottajan saamasta palvelusta (tuomio 22.10.2015, Hedqvist, C‑264/14, EU:C:2015:718, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
43

Ensinnäkin on todettava, että kysymys siitä, kuka kyseessä olevat keksinnöt omistaa, mikä käsittää kysymyksen siitä, kuka keksinnöt on tehnyt, ei koske immateriaalioikeuden hakemista tai kyseistä oikeutta sellaisenaan vaan oikeuden kohdetta. Unionin tuomioistuin on todennut – kuten tämän tuomion 41 kohdassa on muistutettu –, että kysymyksellä siitä, kenen omaisuutta immateriaalioikeus on, ei yleensä ole sellaista aineellisesti tai oikeudellisesti läheistä yhteyttä kyseisen oikeuden rekisteröimispaikkaan, joka oikeuttaisi Bryssel I a ‑asetuksen 24 artiklan 4 alakohdassa säädetyn yksinomaista toimivaltaa koskevan säännön soveltamisen, ja tämä toteamus pätee myös ainakin silloin, kun kysymys koskee ainoastaan kyseisen oikeuden kohdetta eli keksintöä.
32

Unionin tuomioistuin on kuitenkin jo todennut, että koska unionin lainsäätäjä on halunnut rajoittaa uudelleentutkintamenettelyn poikkeuksellisiin tilanteisiin, kyseistä säännöstä on välttämättä tulkittava suppeasti (ks. vastaavasti tuomio 22.10.2015, Thomas Cook Belgium, C‑245/14, EU:C:2015:715, 31 kohta). Kuten kyseisen säännöksen sanamuodostakin ja erityisesti siinä ilmaistusta, vastapuolesta riippumattomia syitä koskevasta edellytyksestä ilmenee, kyseisessä säännöksessä tarkoitetut poikkeukselliset olosuhteet ovat kyseisen vastapuolen henkilökohtaiseen tilanteeseen liittyviä olosuhteita. Covid-19-pandemian asiayhteydessä näin on esimerkiksi silloin, kun kyse on vastapuolen koronavirukseen liittyvästä sairaudesta tai sairaalahoidosta, joka on estänyt häntä käyttämästä oikeuttaan lähettää vastine säädetyssä määräajassa.
2)

Puitepäätöksen 2002/584, sellaisena kuin se on muutettuna puitepäätöksellä 2009/299, 2 artiklan 4 kohtaa ja 4 artiklan 1 alakohtaa, kun niitä luetaan yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 49 artiklan 3 kohdan kanssa, on tulkittava siten, että täytäntöönpanosta vastaava oikeusviranomainen ei voi kieltäytyä panemasta täytäntöön eurooppalaista pidätysmääräystä, joka on annettu vapaudenmenetyksen käsittävän rangaistuksen täytäntöönpanoa varten, kun kyseinen rangaistus on pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa määrätty sen perusteella, että etsitty henkilö on syyllistynyt yhtenä rikoksena pidettäviin tekoihin, joista vain osa on rikos täytäntöönpanojäsenvaltiossa.
1)

Unionin yleiseen talousarvioon sovellettavista varainhoitosäännöistä, asetusten (EU) N:o 1296/2013, (EU) N:o 1301/2013, (EU) N:o 1303/2013, (EU) N:o 1304/2013, (EU) N:o 1309/2013, (EU) N:o 1316/2013, (EU) N:o 223/2014, (EU) N:o 283/2014 ja päätöksen N:o 541/2014/EU muuttamisesta sekä asetuksen (EU, Euratom) N:o 966/2012 kumoamisesta 18.7.2018 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) 2018/1046 160 artiklan 1 ja 2 kohtaa ja unionin yleiseen talousarvioon sovellettavista varainhoitosäännöistä ja neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 kumoamisesta 25.10.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) N:o 966/2012, sellaisena kuin se on muutettuna 28.10.2015 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU, Euratom) 2015/1929, 102 artiklan 1 ja 2 kohtaa on tulkittava siten, että niitä ei sovelleta jäsenvaltioiden hankintaviranomaisten järjestämiin julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekemismenettelyihin silloinkaan, kun kyseiset hankinnat rahoitetaan Euroopan rakenne- ja investointirahastoista maksettavilla varoilla.
”(9)

Euroopan elintarviketurvallisuusviranomaisen laatiman zoonoosien ja niiden aiheuttajien ja elintarvikeperäisten tautien puhkeamisen kehityssuuntia ja lähteitä Euroopan unionissa vuonna 2008 koskevan yhteisön yhteenvetoraportin 'Community Summary Report on trends and sources of zoonoses, and zoonotic agents and food-borne outbreaks in the European Union in 2008' [(The EFSA Journal (2010); 8(1): 1496)] mukaan noin 80 prosenttia ihmisten salmonelloositapauksista on Salmonella enteritidis- ja Salmonella typhimurium ‑bakteerien aiheuttamia, mikä on sama tulos kuin edeltävinä vuosina. Siipikarjanliha on edelleen ihmisissä esiintyvän salmonelloosin merkittävä lähde.
24

Irlanti on antanut seuraavat säädökset pannakseen Yhdistyneen kuningaskunnan oikeusviranomaisen antamien eurooppalaisten pidätysmääräysten osalta täytäntöön yhtäältä erosopimuksen määräykset, jotka koskevat puitepäätöksen 2002/584 soveltamisen jatkamista siirtymäkauden ajan, ja toisaalta TCA-sopimuksen määräyksen, joka koskee kyseisen sopimuksen kolmannen osan VII osastossa käyttöön otetun luovutusmekanismin soveltamista tiettyihin ennen tämän siirtymäkauden päättymistä annettuihin eurooppalaisiin pidätysmääräyksiin: – vuonna 2003 eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä annetun lain (nimetyt jäsenvaltiot) (muutos) nojalla vuonna 2020 annettu asetus (European Arrest Warrant Act 2003 (Designated Member State) (Amendment) Order 2020) ja Yhdistyneen kuningaskunnan Euroopan unionista eroamisesta vuonna 2019 annettu laki (erosta johtuvat säännökset) (Withdrawal of the United Kingdom from the European Union (Consequential Provisions) Act 2019, jotka koskevat ennen siirtymäkauden päättymistä sellaisista henkilöistä annettuja eurooppalaisia pidätysmääräyksiä, jotka on pidätetty ennen siirtymäkauden päättymistä – eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä (soveltaminen kolmansiin maihin) (Yhdistynyt kuningaskunta) vuonna 2020 annettu asetus (European Arrest Warrant (Application to Third Countries) (United Kingdom) Order 2020), joka koskee ennen siirtymäkauden päättymistä sellaisista henkilöistä annettuja eurooppalaisia pidätysmääräyksiä, joita ei vielä ole pidätetty siirtymäkauden päättyessä.
1.

Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Tosiseikkojen ja selvitysaineiston virheellinen arviointi – Tutkimatta jättäminen – Unionin tuomioistuimen harjoittama tosiseikkojen ja selvitysaineiston arvioinnin valvonta – Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu tosiseikkojen ja selvitysaineiston arviointi, paitsi jos ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla – Tällaisen vääristyneellä tavalla huomioon ottamisen on käytävä selvästi ilmi asiakirja-aineistosta – Valitusperuste, jonka mukaan asiakirjasta on tehty toisistaan poikkeavia tulkintoja – Tutkimatta jättäminen (SEUT 256 artiklan 1 kohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta) (ks. 37, 38, 50, 55, 56 ja 61 kohta)
20

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään lähinnä, onko asetuksen N:o 492/2011 7 artiklaa ja SEUT 45 artiklaa tulkittava siten, että ne ovat esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan sellaisen henkilön, joka on palannut vastaanottavasta jäsenvaltiosta, jossa hän työskenteli, asumaan ensiksi mainittuun jäsenvaltioon, jonka kansalainen hän on, lapselle voidaan myöntää opintotukea vastaanottavassa jäsenvaltiossa suoritettaviin opintoihin sillä edellytyksellä, että lapsella on yhteys alkuperäjäsenvaltioon, sellaisessa tilanteessa, jossa lapsi on asunut syntymästään lähtien vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja jossa alkuperäjäsenvaltio edellyttää tällaista yhteyttä muilta kansalaisiltaan, jotka eivät täytä asumisedellytystä ja jotka hakevat opintotukea opintoihin toisessa jäsenvaltiossa.
21

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin, joka on tietoinen 14.3.2017 annetun tuomion G4S Secure Solutions (C-157/15, EU:C:2017:203) ja 14.3.2017 annetun tuomion Bougnaoui ja ADDH (C-188/15, EU:C:2017:204) olemassaolosta, katsoo, että unionin tuomioistuimen näistä tuomioista ensin mainitussa omaksuma tulkinta välittömän syrjinnän käsitteestä on hyvin ongelmallinen. Kyseinen tuomioistuin on epävarma muun muassa siitä kansallisten tuomioistuinten toimivaltaan kuuluvasta arvioinnista, joka koskee tilanteiden keskinäistä vertailukelpoisuutta. Niinpä sen mielestä on erotettava tarkasti toisistaan yhtäältä unionin tuomioistuimelle kuuluva tulkintavalta ja toisaalta asianomaisen kansallisen tuomioistuimen yksinomaiseen toimivaltaan kuuluva oikeussääntöjen soveltaminen käsiteltävänä olevan asian tosiseikkoihin. Se katsoo, että unionin tuomioistuin tukeutui 14.3.2017 antamassaan tuomiossa G4S Secure Solutions (C-157/15, EU:C:2017:203) toteamukseen sisäisen säännön, jolla kiellettiin poliittisten, filosofisten tai uskonnollisten tunnusmerkkien näkyvä käyttö työpaikalla, yleisestä ja erotuksettomasta soveltamisesta mutta että se ei sulkenut pois sitä, että sellaisten seikkojen perusteella, joita sillä ei ollut tiedossaan, kyseisen säännön soveltaminen asianomaiseen henkilöön voisi poiketa sen soveltamisesta muihin työntekijöihin. Mainitun tuomion tuomiolauselmassa ei esitetä tätä tärkeää nyanssia, joten herää kysymys siitä, onko kansallisella tuomioistuimella vielä jäljellä harkintavaltaa vai onko se täysin vailla mahdollisuutta arvioida konkreettisesti tilanteiden keskinäistä vertailukelpoisuutta silloin, kun sen on tarkoitus tutkia yksityisen yrityksen sellaisen sisäisen säännön syrjivyys, jolla kielletään kaikkien poliittisten, filosofisten tai uskonnollisten tunnusmerkkien näkyvä käyttö työpaikalla.
13

Tuomioistuimen toimivallasta, päätösten tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja kansainvälisestä lapsikaappauksesta 25.6.2019 annetun neuvoston asetuksen (EU) 2019/1111 (EUVL 2019, L 178, s. 1; jäljempänä Bryssel II b ‑asetus), jolla on laadittu uudelleen Bryssel II a ‑asetus, 104 artiklan 1 kohdan mukaan sillä on kumottu viimeksi mainittu asetus 1.8.2022 alkaen. Bryssel II b ‑asetuksen 100 artiklan 2 kohdan mukaan Bryssel II a ‑asetusta sovelletaan kuitenkin edelleen sellaisiin oikeudenkäynteihin, jotka on pantu vireille ennen 1.8.2022, sellaisiin virallisiin asiakirjoihin, jotka on laadittu tai rekisteröity ennen 1.8.2022, ja sellaisiin sopimuksiin, joista on tullut ennen 1.8.2022 täytäntöönpanokelpoisia jäsenvaltiossa, jossa ne on tehty. Kun otetaan huomioon pääasian tosiseikat, siihen sovelletaan siten Bryssel II a ‑asetusta.
–

asetuksen N:o 883/2004 4 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan unionin kansalaiselta, joka on toisen jäsenvaltion kansalainen, joka on perustanut vakinaisen asuinpaikkansa ensiksi mainitun jäsenvaltion alueelle ja joka ei ole taloudellisesti aktiivinen siltä osin kuin hän ei harjoita kyseisessä jäsenvaltiossa ansiotoimintaa, evätään kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdan j alakohdassa, luettuna yhdessä mainitun asetuksen 1 artiklan z alakohdan kanssa, tarkoitetut ”perhe-etuudet” tämän jäsenvaltion alueella oleskelunsa ensimmäisten kolmen kuukauden aikana, vaikka mainitun jäsenvaltion kansalainen, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen, saa tällaiset etuudet myös niiden ensimmäisten kolmen kuukauden aikana, jotka seuraavat hänen paluutaan samaan jäsenvaltioon sen jälkeen, kun hän on käyttänyt unionin oikeuden nojalla oikeuttaan liikkua ja oleskella vapaasti toisessa jäsenvaltiossa
19

Vuoden 2010 tuloverolain 37 §:n, jonka otsikko on ”Verohuojennus ulkomailla maksetun veron perusteella”, 1 momentissa säädetään seuraavaa: ”Jollei 2 ja 8 momentista muuta johdu, henkilöllä, joka on vähentäen tai muulla tavoin maksanut tai joka on velvollinen maksamaan tämän lain mukaisen veron sellaisista tuotoista tai voitoista, jotka ovat kertyneet Gibraltarilla tai toisessa maassa, toisella alueella taikka toisella lainkäyttöalueella sijaitsevista lähteistä, ja joka osoittaa Commissioner [of Income Taxin] hyväksymällä tavalla, että se on vähentäen tai muulla tavoin maksanut tai on velvollinen maksamaan tuloveron toisessa maassa, toisella alueella taikka toisella lainkäyttöalueella samoista tuotoista tai voitoista, on oikeus saada huojennus tämän lain mukaisesta verosta, jonka se on maksanut tai joka sen on maksettava mainituista tuotoista tai voitoista ja joka vastaa seuraavasta kahdesta määrästä pienempää määrää: a) vero, joka tämän lain mukaan on maksettava kyseisistä tuotoista tai voitoista, tai b) tulovero, joka kyseisestä tulosta on maksettava toisessa maassa, toisella alueella taikka toisella lainkäyttöalueella.”
7

Bundesdatenschutzgesetzin (liittovaltion tietosuojalaki), joka on annettu 20.12.1990 (BGBl. 1990 I, s. 2954), sellaisena kuin se oli voimassa 25.5.2018–25.11.2019 (BGBl. 2017 I, s. 2097; jäljempänä BDSG), 6 §:n, jonka otsikko on ”Asema”, 4 momentissa säädetään seuraavaa: ”Tietosuojavastaavan erottaminen on sallittua ainoastaan soveltaen vastaavasti siviililain [Bürgerliches Gesetzbuch, sellaisena kuin se on julkaistu 2.1.2002 (BGBl. 2002 I, s. 42, ja oikaisut BGBl. 2002 I, s. 2909, ja BGBl. 2003 I, s. 738)] 626 §:ää. Työsuhteen irtisanominen on kiellettyä, ellei ole olemassa tosiseikkoja, jotka oikeuttavat julkishallinnon elimen irtisanomaan painavasta syystä ilman irtisanomisaikaa. Työsuhteen irtisanominen vuoden kuluessa siitä, kun työskentely tietosuojavastaavana on päättynyt, on kiellettyä, ellei julkishallinnon elin ole oikeutettu irtisanomaan painavasta syystä ilman irtisanomisaikaa.”
35

Jotta unionin oikeutta voitaisiin tulkita siten, että tulkinta olisi kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen, sen on määritettävä esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostettava ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat. Ennakkoratkaisupyynnössä on lisäksi ilmoitettava täsmällisesti ne syyt, joiden perusteella kansallinen tuomioistuin on epävarma unionin oikeuden tulkinnasta ja on päätynyt siihen, että ennakkoratkaisukysymysten esittäminen unionin tuomioistuimelle on tarpeellista (tuomio 10.3.2022, Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (Kattava sairausvakuutusturva), C‑247/20, EU:C:2022:177, 75 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
110

Tällainen olettama on kuitenkin kumottavissa (ks. vastaavasti tuomio 8.5.2013, Eni v. komissio, C‑508/11 P, EU:C:2013:289, 47 kohta). Kuten unionin tuomioistuin on korostanut, tämän olettaman perustana ei ole se, että emoyhtiö omistaa tällaisen prosenttiosuuden tytäryhtiöstä, vaan se, minkä asteista määräysvaltaa tämä omistaminen merkitsee (tuomio 27.1.2021, The Goldman Sachs Group v. komissio, C‑595/18 P, EU:C:2021:73, 35 kohta). Vaikka se, että yhtiö omistaa toisen yhtiön lähes kokonaan, on hyvin vahva indisio tällaisesta määräysvallasta, ei kuitenkaan voida varmuudella sulkea pois sitä, etteikö yhdellä tai useammalla muulla henkilöllä voisi olla yksin tai yhdessä päätösvalta, koska muun muassa yhtiön omistus on voitu erottaa äänioikeuksista.
Lisäksi on muistutettava, että SEUT 45 artiklassa taatun työntekijöiden vapaan liikkuvuuden yhteydessä unionin lainsäätäjä on katsonut, että tämä perusvapaus sisältää näiden työntekijöiden oikeuden tulla valituksi työskentelyvaltionsa ammattijärjestöjen edustajiksi. Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 53 kohdassa, direktiivin 2000/78 3 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitettu kyseisen direktiivin soveltamisala on otettu työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15.10.1968 annetusta neuvoston asetuksesta (ETY) N:o 1612/68 (EYVL 1968, L 257, s. 2), jonka 8 artiklan 1 kohdassa säädettiin, että työntekijällä on oltava vaalikelpoisuus kyseessä olevan yrityksen työntekijöitä edustaviin elimiin, kun taas työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta unionin alueella 5.4.2011 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 492/2011 (EUVL 2011, L 141, s. 1), jolla korvattiin asetus N:o 1612/68, 8 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädetään, että työntekijän yhtäläinen oikeus ammattiyhdistysten jäsenyyteen ja siihen kuuluvien oikeuksien käyttämiseen sisältää kelpoisuuden tulla valituksi ammattiyhdistysten hallinto- ja johtotehtäviin.
85

Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että unionin oikeuden periaatteita, jotka koskevat yksityisten oikeutta saada takaisin rahamäärät, jotka jäsenvaltio on määrännyt heidät unionin oikeuden vastaisesti maksamaan, sekä oikeutta saada korkoa näille rahamäärille, on tulkittava seuraavasti: – Näitä periaatteita on ensinnäkin sovellettava tilanteessa, jossa kyseessä olevat rahamäärät vastaavat yhtäältä vientitukea, joka on myönnetty yksityiselle myöhässä sen jälkeen, kun vientituen maksamisesta yksityiselle on ensin unionin oikeuden vastaisesti kieltäydytty, ja toisaalta tälle yksityiselle kyseisen rikkomisen vuoksi määrättyä rahamääräistä seuraamusta. – Niitä on sovellettava toiseksi silloin, kun unionin tuomioistuimen tai kansallisen tuomioistuimen ratkaisusta ilmenee, että kansallinen viranomainen on tapauksen mukaan kieltäytynyt maksamasta vientitukea tai määrännyt maksettavaksi rahamääräisen seuraamuksen, polkumyyntitullin tai tuontitullin joko unionin oikeuden virheellisen tulkinnan tai unionin oikeuden virheellisen soveltamisen perusteella. – Ne ovat kolmanneksi esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa säädetään tapauksen mukaan, että kun vientituen maksamisesta on unionin oikeuden vastaisesti kieltäydytty tai rahamääräinen seuraamus, polkumyyntitulli tai tuontitulli on unionin oikeuden vastaisesti määrätty maksettavaksi, korkoa voidaan saada vain päivän, jona kanne, jossa vaaditaan kyseessä olevan rahamäärän maksamista tai palauttamista, on pantu tuomioistuimessa vireille, ja päivän, jona toimivaltainen tuomioistuin antaa ratkaisun, väliseltä ajalta, eikä tätä aiemmalta ajanjaksolta. Nämä periaatteet sinänsä eivät sitä vastoin ole esteenä sille, että tällaisessa lainsäädännössä säädetään, että korkoa on maksettava vain, jos tällainen kanne on nostettu, kunhan tämä ei johda siihen, että yksityisten unionin oikeuteen perustuvien oikeuksien käyttäminen tehdään suhteettoman vaikeaksi.