Asia T-240/07

Heineken Nederland BV ja

Heineken NV

vastaan

Euroopan komissio

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Alankomaiden olutmarkkinat – Päätös, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan – Näyttö kilpailusääntöjen rikkomisesta – Oikeus tutustua asiakirjoihin – Sakko – Yhdenvertaisen kohtelun periaate – Kohtuullinen aika

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yritysten väliset sopimukset – Käsite – Tulevaa markkinakäyttäytymistä koskeva yhteisymmärrys

(EY 81 artiklan 1 kohta)

2. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yhdenmukaistettu menettelytapa – Käsite – Yhteydenotto, joka on ristiriidassa sen kanssa, että jokaisen yrityksen on päätettävä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään – Tietojen vaihto – Olettama – Edellytykset

(EY 81 artiklan 1 kohta)

3. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Todistelutapa – Vetoaminen välillisten todisteiden kokonaisuuteen

(EY 81 artiklan 1 kohta)

4. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Todistelutapa – Asiakirjatodisteet

(EY 81 artiklan 1 kohta)

5. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Perusoikeudet – Syyttömyysolettama – Kilpailuoikeudellinen menettely – Sovellettavuus

(EY 81 artiklan 1 kohta)

6. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Sellaisten lausumien käyttäminen todisteina, joita muut rikkomiseen osallistuneet yritykset ovat antaneet yhteistyötiedonannon yhteydessä – Hyväksyttävyys – Edellytykset

(EY 81 ja EY 82 artikla)

7. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yritysten väliset sopimukset – Komission velvollisuus näyttää toteen kilpailusääntöjen rikkominen – Rajat

(EY 81 artiklan 1 kohta)

8. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Yhdenmukaistettu menettelytapa – Kilpailua rajoittava vaikutus – Arviointiperusteet – Kilpailunvastainen tarkoitus – Riittävä todentaminen

(EY 81 artiklan 1 kohta)

9. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Komission velvollisuus näyttää toteen kilpailusääntöjen rikkominen ja sen kesto – Sellaisten todisteiden todistusvoima, joita kartellin pääosallistujat esittävät vapaaehtoisesti erästä yritystä vastaan, jotta niihin sovellettaisiin yhteistyötiedonantoa

(EY 81 artiklan 1 kohta; komission tiedonanto 96/C 207/04)

10. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Monitahoinen kilpailusääntöjen rikkominen, joka koostuu sekä sopimuksista että yhdenmukaistetuista menettelytavoista – Yksinkertainen luonnehdinta ”sopimukseksi ja/tai yhdenmukaiseksi menettelytavaksi” – Hyväksyttävyys

(EY 81 artiklan 1 kohta)

11. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Osallistuminen kokouksiin, joilla on kilpailunvastainen tarkoitus

(EY 81 artiklan 1 kohta)

12. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Oikeus tutustua asiakirjoihin – Ulottuvuus – Päätös olla antamatta oikeutta tutustua tiettyyn asiakirjaan – Seuraukset – Asianomaisen yrityksen todistustaakan osalta tehtävä ero yrityksen puolesta ja sitä vastaan puhuvien asiakirjojen välillä

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 2 kohta)

13. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Oikeus tutustua asiakirjoihin – Asiakirjat, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon eivätkä ole komission hallussa sitä varten, että niitä käytettäisiin yritystä vastaan – Asiakirjat, joita asianomaiset voivat käyttää puolustuksessaan

(EY 81 artiklan 1 kohta ja EY 82 artikla; ETA-sopimuksen 53, 54 ja 57 artikla; neuvoston asetus N:o 139/2004; komission tiedonannon 2005/C 325/07 27 kohta)

14. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Asianosaista vastaan puhuva asiakirja – Käsite

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 27 artiklan 2 kohta)

15. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission päätös, jossa todetaan kilpailusääntöjen rikkominen – Komission velvollisuus tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki käsiteltävänä olevan tapauksen kannalta merkitykselliset seikat

16. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission ennenaikaisesti ilmaisema näkemys, jonka mukaan kilpailusääntöjä on rikottu

17. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission velvollisuudet – Kohtuullisen ajan noudattaminen – Arviointiperusteet – Loukkaus – Seuraukset

(Neuvoston asetus N:o 1/2003)

18. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Tietojensaantipyyntö – Yrityksiä ja yritysten yhteenliittymiä koskeva yleinen varovaisuusvelvoite

(Neuvoston asetuksen N:o 17 11 artikla)

19. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Komission harkintavalta – Rajat – Komission laatimien suuntaviivojen noudattaminen – Tuomioistuinvalvonta

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

20. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Sen huomioon ottaminen, mikä on rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin – Ulottuvuus

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohta)

21. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Vaikutusten tietyllä maantieteellisellä alueella toteutumisen huomioon ottaminen – Ulottuvuus

(EY 81 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

22. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Komission harkintavalta

(Neuvoston asetus N:o 17; neuvoston asetus N:o 1/2003; komission tiedonanto 98/C 9/03)

23. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Asianomaisten yritysten jakaminen ryhmiin – Edellytykset

(Komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohdan kuudes alakohta)

24. Kilpailu – Sakot – Päätös, jolla määrätään sakkoja – Perusteluvelvollisuuden laajuus – Niiden arviointiperusteiden ilmoittaminen, joiden avulla komissio on määrittänyt kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden – Riittävä ilmoitus

(EY 253 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohta)

25. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Varoittavuus – Varoittavuuden arviointiperusteet

(Komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohdan neljäs alakohta)

26. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Varoittavuus – Komission harkintavalta

(Neuvoston asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 kohdan A alakohdan neljäs alakohta)

27. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät olosuhteet – Rikkomisen lopettaminen heti komission ensimmäisen toimenpiteen jälkeen – Ulottuvuus

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohta)

28. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Rikkomisen vakavuus – Lieventävät olosuhteet – Lainvastaisia sopimuksia ei sovellettu käytännössä

(EY 81 artiklan 1 kohta; komission tiedonannon 98/C 9/03 3 kohta)

29. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Kilpailusääntöjen rikkominen – Sakkojen määrittämisperusteet – Sakkojen yleisen suuruusluokan nostaminen – Hyväksyttävyys – Edellytykset

(EY 81 artikla; neuvoston asetus N:o 1/2003)

30. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Komission velvollisuudet – Kohtuullisen ajan noudattaminen – Loukkaus – Seuraukset – Sakon määrän alentaminen kohtuusharkintaa noudattaen

(EY 81 artikla ja EY 288 artiklan toinen kohta)

1. Jotta voidaan katsoa, että kyseessä on EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus, riittää, että kyseessä olevat yritykset ovat ilmaisseet yhteisen tahtonsa käyttäytyä markkinoilla tietyllä tavalla. Voidaan katsoa, että kyseisessä artiklassa tarkoitettu sopimus on tehty, kun sopimuspuolet ovat esittäneet yhteisen tahtonsa kilpailun rajoittamista koskevasta periaatteesta, vaikka suunnitellun rajoittamisen tarkemmista toteuttamistavoista vielä neuvoteltaisiin.

EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun sopimuksen olemassaoloa ei voida kyseenalaistaa sen paremmin sillä, että yritysten osoittama yhteinen tahto ei todennäköiseksi koskenut hinnankorotuksen toteuttamisen konkreettisia yksityiskohtia, kuin silläkään, että hintoja ei tosiasiassa koskaan korotettu markkinoilla.

(ks. 44, 45 ja 183 kohta)

2. Yhdenmukaistetulla menettelytavalla tarkoitetaan sellaista yritysten välisen yhteensovittamisen muotoa, jolla korvataan tietoisesti kilpailun riskit yritysten välisellä käytännön yhteistyöllä tekemättä varsinaista sopimusta.

Tältä osin EY 81 artiklan 1 kohta on esteenä kaikelle sellaiselle talouden toimijoiden väliselle suoralle tai välilliselle yhteydenpidolle, joka voi joko vaikuttaa jonkin tosiasiallisen tai mahdollisen kilpailijan markkinakäyttäytymiseen tai paljastaa tällaiselle kilpailijalle sen, kuinka on itse päätetty käyttäytyä tai aiotaan käyttäytyä markkinoilla, kun yhteydenpidon tarkoituksena on rajoittaa kilpailua yhteismarkkinoilla, tai josta seuraa, että kilpailu rajoittuu yhteismarkkinoilla.

On syytä olettaa, elleivät asianomaiset toimijat esitä niille kuuluvan näyttövelvollisuuden mukaisesti vastakkaista näyttöä, että yhteistoimintaan osallistuvat ja edelleen markkinoilla toimivat yritykset ottavat markkinakäyttäytymisessään huomioon kilpailijoidensa kanssa vaihtamansa tiedot. Näin on etenkin siinä tapauksessa, että yhteistoiminta jatkuu pitkän ajanjakson kuluessa säännöllisenä.

(ks. 46, 47 ja 186 kohta)

3. Siltä osin kuin on kysymys EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen toteen näyttämisestä, komission on esitettävä selvitys toteamistaan kilpailusääntöjen rikkomisista ja oikeudellisesti riittävä näyttö kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavista seikoista. Komission on siten esitettävä täsmälliset ja yhtäpitävät todisteet kilpailusääntöjen rikkomisesta.

Kaikkien komission esittämien todisteiden ei tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että seikat, joihin komissio vetoaa, kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna vastaavat tätä vaatimusta.

Koska kilpailunvastaisten sopimusten kielto on yleisesti tunnettu, komissiota ei voida edellyttää toimittamaan asiakirjoja, jotka osoittavat nimenomaisesti kyseessä olevien toimijoiden yhteydenpidon. Niitä vaillinaisia ja hajanaisia asiakirjoja, jotka komissiolla on mahdollisesti käytettävissään, on kaikissa tapauksissa voitava täydentää päättelyllä, jonka avulla voidaan muodostaa kuva asiassa merkityksellisistä seikoista. Kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä tietyistä yhteensattumista ja indisioista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta.

(ks. 48–51 kohta)

4. Kun komissio on esittänyt kilpailunvastaisen sopimuksen tai menettelytavan olemassaoloa koskevan toteamuksensa tueksi asiakirjatodisteita, niiden asianosaisten, jotka riitauttavat tämän toteamuksen unionin yleisessä tuomioistuimessa, tehtävänä ei ole pelkästään esittää vaihtoehtoista uskottavaa selitystä komission näkemykselle, vaan niiden on myös vedottava siihen, että riidanalaisessa päätöksessä mainitut todisteet olivat riittämättömiä rikkomisen olemassaolon toteen näyttämiseksi.

(ks. 52 kohta)

5. Tuomioistuinvalvonnan laajuudesta on todettava, että kun unionin yleinen tuomioistuin käsittelee kumoamiskannetta, joka koskee EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisesta tehtyä päätöstä, sen on yleisesti ottaen tutkittava kaikilta osin, täyttyvätkö EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset.

Syyttömyysolettaman periaatteesta, jota sovelletaan unionin oikeuden yleisenä periaatteena erityisesti yrityksiä koskevien kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen, seuraa, että tilanteessa, jossa esiintyy epätietoisuutta, tuomioistuimen on ratkaistava asia sen yrityksen hyväksi, jolle rikkomisen toteamista koskeva päätös on osoitettu.

(ks. 53 ja 54 kohta)

6. Missään unionin oikeussäännössä tai millään unionin oikeuden yleisellä periaatteella ei kielletä komissiota tukeutumasta yhtä yritystä vastaan muiden moitittujen yritysten lausuntoihin. Muutoin komissiolle kuuluva todistustaakka EY 81 ja EY 82 artiklan vastaisista menettelyistä olisi mahdoton täyttää ja olisi yhteensopimaton EY:n perustamissopimuksessa komissiolle uskotun näiden määräysten moitteetonta soveltamista koskevan valvontatehtävän kanssa.

Kartelliin osalliseksi katsotun yrityksen lausuntoa, jonka totuudenmukaisuuden on riitauttanut useampi muu kartelliin osalliseksi katsottu yritys, ei kylläkään voida pitää riittävänä näyttönä viimeksi mainittujen yritysten toteuttamasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, jos sen tukena ei ole muita todisteita. Kilpailusääntöjen rikkomista ei siis voida todeta pelkästään tällaisen lausunnon perusteella, vaan sen tueksi on esitettävä muita todisteita. On kuitenkin katsottava, että tilanteessa, jossa lausunto on luotettava, edellytetään vähemmän täsmällistä ja vähäisempää tukemista kuin silloin, jos lausunto ei olisi erityisen uskottava.

Jos siis yhtäpitävien välillisten todisteiden kokonaisuuden todettaisiin tukevan tällaisessa erityisen uskottavassa lausunnossa tarkoitettujen menettelytapojen olemassaoloa ja tiettyjä yksityiskohtia, tämä lausunto voisi olla tässä tilanteessa sellaisenaan riittävä todistamaan komission päätöksen muut seikat.

Lisäksi siltä osin kuin todiste ei ole ilmeisessä ristiriidassa moitittujen menettelytapojen olemassaoloa tai keskeistä sisältöä koskevan lausunnon kanssa, on riittävää, että se osoittaa siinä kuvattujen menettelytapojen merkittävät seikat, jotta sillä voi olla merkitystä muita todisteita tukevana todisteena rikkomisen osoittavien todisteiden kokonaisuuden joukossa.

(ks. 70 ja 92–94 kohta)

7. Komission on usein osoitettava kilpailusääntöjen rikkominen tämän tehtävän kannalta epäedullisissa olosuhteissa sen vuoksi, että rikkomisen muodostavien tosiseikkojen tapahtumisesta on voinut kulua useita vuosia ja useat tutkimuksen kohteena olevat yritykset eivät ole toimineet aktiivisesti yhteistyössä komission kanssa.

Vaikka komission on osoitettava, että markkinoiden jakamista koskeva lainvastainen sopimus on tehty, sen lisäksi olisi liiallista edellyttää, että komission olisi esitettävä todisteet tämän tavoitteen saavuttamisen erityisestä mekanismista. Kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneen yrityksen olisi nimittäin liian helppoa välttyä seuraamukselta, jos se voisi vedota lainvastaisen sopimuksen toiminnasta annettujen tietojen epämääräisyyteen tilanteessa, jossa sopimuksen olemassaolo ja sen kilpailunvastainen tarkoitus on kuitenkin näytetty toteen riittävällä tavalla. Yritykset voivat tällaisessa tilanteessa puolustautua tehokkaasti, jos niillä on mahdollisuus ilmoittaa kantansa kaikista komission niitä vastaan esittämistä todisteista.

(ks. 78 kohta)

8. Jo EY 81 artiklan sanamuodosta ilmenee, että yritysten väliset sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat ovat vaikutuksistaan riippumatta kiellettyjä, jos niillä on kilpailua rajoittava tarkoitus. Kun komissio on todennut kilpailunvastaisten sopimusten tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen olemassaolon, tätä toteamusta ei siis voida kiistää viitteillä siitä, että salaisia järjestelyjä ei ollut toteutettu tai markkinoihin ei kohdistunut vaikutusta.

(ks. 79 ja 80 kohta)

9. Vaikka lainvastaisen yhteistoimintajärjestelyn pääosallistujien vapaaehtoisesti esittämiin todisteisiin on yleensä asianmukaista suhtautua tietyllä tavalla epäluuloisesti, kun otetaan huomioon se mahdollisuus, että kyseisillä osallistujilla on taipumus vähätellä sen osuuden merkitystä, joka niillä on kilpailusääntöjen rikkomisessa, ja suurennella toisten osuutta, se, että yhteistyötiedonannon soveltamista pyydetään sakon määrän vähentämiseksi, ei välttämättä kannusta esittämään tutkittavana olevan yhteistoimintajärjestelyn muihin osanottajiin nähden vääristeltyjä todisteita. Jokainen yritys johtaa komissiota harhaan voisi näet kyseenalaistaa pyynnön esittäjän yhteistyön vilpittömyyden ja kattavuuden ja näin ollen vaarantaa tämän mahdollisuuden hyötyä täysimääräisesti yhteistyötiedonannosta.

(ks. 91 kohta)

10. Kun kyseessä on monitahoinen tosiasiallinen tilanne, kilpailunvastaisten menettelyjen kaksinkertainen luonnehdinta ”sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuudeksi” sen vuoksi, että näihin menettelyihin sisältyi sekä osatekijöitä, jotka on määriteltävä ”sopimukseksi”, että tekijöitä, jotka on määriteltävä ”yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi”, on ymmärrettävä siten, ettei luonnehdinnassa edellytetä samanaikaisesti ja kumulatiivisesti näyttöä siitä, että kaikki tosiseikat täyttävät sopimuksen ja yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit, vaan siinä kuvataan monitahoista kokonaisuutta, johon liittyvistä tosiseikoista osa täyttää EY 81 artiklassa – jossa ei määrätä erityisestä tunnusmerkistöstä tällaisia monitahoisia kilpailunrajoituksia varten – tarkoitetun sopimuksen ja osa puolestaan yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit.

(ks. 191 kohta)

11. Kun yritys on osallistunut, vaikkakaan ei aktiivisesti, kokoukseen, jossa käsiteltiin laitonta yhdenmukaistettua menettelytapaa, sen on katsottava osallistuneen kyseiseen sopimukseen, ellei se osoita ottaneensa avoimesti etäisyyttä siihen tai ilmoittaneensa muille osanottajille aikovansa osallistua kyseiseen kokoukseen eri tarkoituksessa kuin ne.

(ks. 195 kohta)

12. Puolustautumisoikeuksien periaatteeseen erottamattomasti liittyvä oikeus tutustua asiakirjoihin merkitsee, että komission on annettava asianomaiselle yritykselle mahdollisuus tutkia kaikki tutkinta-aineistoon sisältyvät asiakirjat, joilla saattaa olla merkitystä sen puolustuksen kannalta. Näihin kuuluvat sekä asianomaista vastaan että sen puolesta puhuvat asiakirjat muiden yritysten liikesalaisuuksia, komission sisäisiä asiakirjoja ja muita luottamuksellisia tietoja lukuun ottamatta.

Se, että asianomaisia vastaan puhuvaa asiakirjaa ei ole annettu tiedoksi, merkitsee puolustautumisoikeuksien loukkaamista ainoastaan siinä tapauksessa, että asianomainen yritys osoittaa, että ensinnäkin komissio on nojautunut tähän asiakirjaan tukeakseen väitettään, joka koskee kilpailusääntöjen rikkomista, ja toiseksi tämä väite voidaan näyttää toteen vain kyseisen asiakirjan perusteella. Näin ollen asianomaisen yrityksen on osoitettava, että lopputulos, johon komissio on päätöksessä päätynyt, olisi ollut erilainen, mikäli asiakirja, jota ei ole annettu tiedoksi, olisi pitänyt poistaa todisteiden joukosta.

Mikäli kyseessä on sitä vastoin tilanne, jossa tiedoksi antamatta on jätetty asianomaisen puolesta puhuva asiakirja, kyseisen yrityksen on ainoastaan osoitettava, että sen tiedoksi antamatta jättäminen on saattanut vaikuttaa yrityksen vahingoksi menettelyn kulkuun ja komission päätöksen sisältöön. Riittää, että yritys osoittaa, että se olisi kyennyt käyttämään kyseisiä sen puolesta puhuvia asiakirjoja puolustuksessaan, osoittamalla erityisesti, että se olisi voinut tuoda esiin seikkoja, jotka eivät olisi olleet sopusoinnussa komission väitetiedoksiannon laatimisvaiheessa tekemien arviointien kanssa, ja olisi siten kyennyt jollain tavoin vaikuttamaan päätöksessä tehtyihin arviointeihin.

(ks. 235–238 kohta)

13. Väitetiedoksiannon tarkoituksena on rajata yritystä vastaan aloitetun menettelyn kohde ja varmistaa puolustautumisoikeuksien tehokas käyttäminen. Tästä näkökulmasta väitetiedoksiantoon liittyy useita puolustautumisoikeuksien noudattamisen periaatetta koskevia menettelyllisiä takeita, joihin kuuluu oikeus tutustua komission tutkinta-aineistoon sisältyviin asiakirjoihin.

Väitetiedoksiantoon annetut vastaukset eivät kuulu varsinaiseen tutkinta-aineistoon. Koska ne ovat asiakirjoja, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon väitetiedoksiannon toimittamisen hetkellä, komission on annettava tiedoksi nämä muiden asianomaisten osapuolten esittämät vastaukset ainoastaan, jos ilmenee, että ne sisältävät asianomaisia vastaan tai niiden puolesta puhuvia uusia seikkoja. Oikeutta tutustua komission asiakirja-aineistoon [EY] 81 ja [EY] 82 artiklan, ETA-sopimuksen 53, 54 ja 57 artiklan ja asetuksen (EY) N:o 139/2004 soveltamistapauksissa koskevista säännöistä annetun komission tiedonannon 27 kohdan mukaan osapuolille ei yleissäännön mukaan myöskään myönnetä oikeutta tutustua muiden tutkimuksessa mukana olevien osapuolten väitetiedoksiantoon esittämiin vastauksiin. Osapuolelle myönnetään oikeus tutustua näihin asiakirjoihin ainoastaan, jos ne voivat olla komission väitetiedoksiannossaan kyseistä osapuolta vastaan esittämiin väitteisiin liittyviä uusia todisteita, riippumatta siitä, ovatko todisteet luonteeltaan syyllisyyden osoittavia vai vapauttavia.

Tässä yhteydessä yhtäältä uusista yritystä vastaan puhuvista seikoista on todettava, että jos komissio aikoo perustaa kantansa seikkaan, joka perustuu väitetiedoksiantoon annettuun vastaukseen, näyttääkseen toteen, että kilpailusääntöjä on rikottu, muille tässä menettelyssä mukana oleville osapuolille on annettava mahdollisuus ottaa kantaa tällaiseen uuteen todisteeseen.

Kun tarkastellaan toisaalta asianomaisen puolesta puhuvia uusia todisteita, komissiolla ei ole velvollisuutta toimittaa niitä saataville omasta aloitteestaan. Siinä tapauksessa, että komissio on hallinnollisessa menettelyssä hylännyt kantajan pyynnön saada tutustua asiakirjoihin, jotka eivät sisälly tutkinta-aineistoon, puolustautumisoikeuksia voitaisiin todeta loukatun ainoastaan, jos on näytetty toteen, että hallinnollisessa menettelyssä olisi voitu päätyä eri lopputulokseen, jos kantajalla olisi ollut mahdollisuus tutustua kyseisiin asiakirjoihin menettelyn aikana.

(ks. 239–244 ja 253 kohta)

14. Asiakirjaa voidaan pitää yritystä vastaan puhuvana asiakirjana ainoastaan, jos komissio käyttää sitä tukemassa toteamustaan yrityksen suorittamasta rikkomisesta.

Jotta kyseessä oleva yritys voisi osoittaa puolustautumisoikeuksiaan loukatun, ei ole riittävää näyttää toteen, ettei se ole hallinnollisen menettelyn aikana voinut ilmaista kantaansa asiakirjasta, joka on mainittu riidanalaisen päätöksen missä tahansa kohdassa. Sen on näytettävä toteen, että komissio on käyttänyt tätä asiakirjaa riidanalaisessa päätöksessä lisätodisteena todetakseen rikkomisen, johon yritys on komission mukaan osallistunut.

(ks. 245 kohta)

15. Hallinnollisissa menettelyissä noudatettaviin unionin oikeusjärjestyksessä annettuihin takeisiin kuuluu erityisesti toimivaltaisen toimielimen velvoite tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki käsiteltävänä olevan tapauksen kannalta merkitykselliset seikat.

(ks. 268 kohta)

16. Kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaoloa on arvioitava ainoastaan komission keräämien todisteiden perusteella. Jos kilpailusääntöjen rikkominen on tosiasiallisesti näytetty toteen hallinnollisen menettelyn päättyessä, todisteet siitä, että komissio on tämän menettelyn aikaisemmassa vaiheessa ilmaissut olevansa vakuuttunut kyseisen rikkomisen tapahtumisesta, eivät voi heikentää kyseisestä rikkomisesta esitetyn näytön paikkansapitävyyttä.

(ks. 278 kohta)

17. Kohtuullisen käsittelyajan noudattaminen kilpailupolitiikkaa koskevissa hallinnollisissa menettelyissä on unionin oikeuden yleinen periaate, jonka noudattamista unionin tuomioistuimet valvovat.

Tämän periaatteen soveltamiseksi on tehtävä ero hallinnollisen menettelyn kahden vaiheen eli väitetiedoksiantoa edeltäneen tutkintavaiheen ja muun hallinnollisen menettelyn välillä. Ensimmäinen vaihe, joka kestää aina väitetiedoksiantoon asti, alkaa siitä hetkestä, jona komissio unionin lainsäätäjän sille antamia valtuuksia käyttäen ryhtyy toimenpiteisiin, jotka merkitsevät moitetta kilpailusääntöjen rikkomisesta, ja komission on tämän ensimmäisen vaiheen perusteella voitava ottaa kantaa siihen, kuinka menettelyä jatketaan. Toinen vaihe puolestaan kestää väitetiedoksiannosta lopullisen päätöksen tekemiseen. Komission on voitava toisen vaiheen nojalla ottaa lopullisesti kantaa kilpailusääntöjen rikkomista koskevaan moitteeseen.

Hallinnollisen menettelyn ensimmäisen, 65 kuukauden pituisen vaiheen on katsottava kestäneen kohtuuttoman kauan, koska komissio ei ole esittänyt tietoja tai lisäselvityksiä tänä aikana toteutetuista tutkimuksista. Käsittelyaikojen kohtuullisuuden periaatteen loukkaamisen toteaminen voi kuitenkin johtaa rikkomisen toteavan päätöksen kumoamiseen ainoastaan, jos menettelyn kesto on vaikuttanut menettelyn lopputulokseen.

(ks. 286–288, 290, 292 ja 295 kohta)

18. Yrityksiä ja yritysten yhteenliittymiä koskevan yleisen varovaisuusvelvoitteen nojalla niiden on säilytettävä huolellisesti kirjanpidossaan tai arkistossaan seikat, joiden perusteella voidaan todentaa niiden toiminta, jotta niillä olisi tarvittavat todisteet mahdollisten tuomioistuinmenettelyiden tai hallinnollisten menettelyiden varalta.

Kun komissio on esittänyt yritykselle asetuksen N:o 17 11 artiklan mukaisia tietojensaantipyyntöjä, yrityksen on sitä suuremmalla syyllä toimittava erittäin huolellisesti ja toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet niiden todisteiden säilyttämiseksi, joita niiden hallussa voi kohtuullisesti ajatellen olla.

(ks. 301 kohta)

19. Komissiolla on laaja harkintavalta sakkojen laskentamenetelmän osalta. Tähän menetelmään, jota rajaavat asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetut suuntaviivat, sisältyy joustavia osatekijöitä, joiden perusteella komissiolla on mahdollisuus käyttää harkintavaltaansa perustamissopimuksen 81 ja 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 1/2003 säännösten mukaisesti.

Sellaisilla aloilla kuin asetuksen N:o 1/2003 nojalla määrätyn sakon määrän määrittämisessä, jossa komissiolla on harkintavaltaa, kyseisiä arviointeja koskeva laillisuusvalvonta rajoittuu sen tutkimiseen, ettei asiassa ole tehty ilmeistä arviointivirhettä. Komission harkintavalta ja sen rajat eivät kuitenkaan lähtökohtaisesti vaikuta siihen, miten unionin tuomioistuin käyttää täyttä tuomiovaltaansa, jonka perusteella sillä on valta poistaa komission määräämä sakko tai alentaa tai korottaa tällaisen sakon määrää.

(ks. 308–310 kohta)

20. Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus on määritettävä erittäin monien seikkojen, kuten erityisesti asian erityisolosuhteiden, asiayhteyden ja sakkojen varoittavan vaikutuksen perusteella, joiden suhteen komissiolla on harkintavaltaa.

Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan ensimmäisen alakohdan mukaan rikkomuksen vakavuuden arvioinnissa on etenkin otettava huomioon sen laatu, sen todellinen vaikutus markkinoihin, jos se on mitattavissa, ja asian kannalta merkityksellisten maantieteellisten markkinoiden laajuus. Täyteen harkintavaltaan perustuvaa valvontaa harjoittaessaan unionin yleisen tuomioistuimen on kuitenkin arvioitava, onko määrätyn sakon määrä oikeassa suhteessa kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuteen ja kestoon, ja punnittava keskenään kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta ja niitä seikkoja, joihin yritys vetoaa.

Suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan toisen alakohdan kolmannen luetelmakohdan mukaan erittäin vakavat rikkomiset tarkoittavat pääasiassa ”hintakartelleja tai markkinoiden jakamisia horisontaalisin rajoituksin”. Tämäntyyppiset kartellit kuuluvat kaikkein vakavimpiin kilpailun vahingoittamisen muotoihin, koska niillä pyritään kerta kaikkiaan poistamaan niitä soveltavien yritysten välinen kilpailu, ja haittaavat tällä tavoin unionin perustavoitteiden saavuttamista. Horisontaalisia hintakartelleja tai markkinoiden jakamiseen tähtääviä kartelleja voidaan pitää erittäin vakavina jo niiden laadun perusteella, ilman että komission pitäisi osoittaa kilpailusääntöjen rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin.

Vaikka rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin on tekijä, joka on otettava huomioon rikkomisen vakavuutta arvioitaessa, kyse on yhdestä kriteeristä muiden kriteerien – kuten rikkomisen luonteen ja maantieteellisten markkinoiden laajuuden – joukossa. Vastaavasti suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan ensimmäisestä alakohdasta johtuu, että tämä vaikutus on otettava huomioon ainoastaan, jos se on mitattavissa.

(ks. 314–316, 319, 320, 324 ja 325 kohta)

21. Jäsenvaltion koko aluetta on pidettävä yhteismarkkinoiden merkittävänä osana. Sopimusten tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen, joilla pyritään hintojen vahvistamiseen tai asiakkaiden jakamiseen, kaltaisia kilpailusääntöjen rikkomisia voidaan oikeuskäytännön mukaan pitää erittäin vakavina jo niiden laadun perusteella, eikä ole tarpeen, että niillä tulisi olla tietty maantieteellinen laajuus.

Tämän johtopäätöksen vahvistaa lisäksi se, että kun vakavien rikkomusten ohjeellisessa kuvauksessa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa kuvataan, että kyseessä ovat useimmiten horisontaaliset tai vertikaaliset rajoitukset, joita sovelletaan ankarammin ja jotka vaikuttavat markkinoihin laajemmin ja voivat vaikuttaa suureen osaan yhteismarkkinoista, erittäin vakavien rikkomusten osalta ei sitä vastoin esitetä vaatimusta todellisesta vaikutuksesta markkinoihin, eikä vaatimusta vaikutusten toteutumisesta tietyllä maantieteellisellä alueella.

Tämän vuoksi se, että kyseiset maantieteelliset markkinat ovat laajuudeltaan kansalliset, ei estä käsiteltävässä asiassa tapahtuneen kilpailusääntöjen rikkomisen luokittelua erittäin vakavaksi. Kyseisten tuotemarkkinoiden koko ei lähtökohtaisesti ole sitovasti huomioon otettava tekijä vaan vain yksi merkityksellisistä tekijöistä arvioitaessa rikkomisen vakavuutta ja vahvistettaessa sakon määrää.

(ks. 337 ja 339–342 kohta)

22. Komissiolla on asetuksen N:o 17 ja EY 81 ja EY 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 1/2003 yhteydessä harkintavaltaa sakkojen määrän vahvistamisessa, jotta se voisi ohjata yritysten toimintaa niin, että ne noudattaisivat kilpailusääntöjä, ja jotta se voisi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi.

Komission aiemmin noudattama päätöksentekokäytäntö ei itsessään ole sakkojen määrittämistä koskeva oikeudellinen kehys kilpailuoikeuden alalla. Muita asioita koskevat päätökset ovat luonteeltaan vain viitteellisiä syrjinnän mahdollisen olemassaolon osalta, koska on epätodennäköistä, että niihin liittyvät olosuhteet, kuten markkinat, tuotteet, yritykset ja asianomaiset ajanjaksot, olisivat identtisiä.

Komissio arvioi rikkomisten vakavuuden useiden seikkojen perusteella, jotka eivät muodosta huomioon otettavien perusteiden sitovaa tai tyhjentävää luetteloa. Se ei myöskään ole velvollinen soveltamaan tarkkaa matemaattista kaavaa, oli sitten kyse määrättävän sakon kokonaissummasta tai sen jakamisesta eri osatekijöihin. Tällaisessa tilanteessa erillisiä rikkomisia koskevan kahden päätöksen adressaateille määrättyjen sakkojen suorassa vertailussa on vaarana, että sakon laskemisen eri vaiheiden tarkoitus vääristyy. Sakkojen lopulliset määrät heijastavat nimittäin kunkin kartellin erityisiä olosuhteita.

(ks. 345, 347, 350 ja 351 kohta)

23. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan kuudennessa alakohdassa esitetystä toteamuksesta, jonka mukaan rikkomisen vakavuuden arvioinnissa, jos rikkomukseen syyllistyy useita yrityksiä, kuten esimerkiksi kartelleissa, voi olla tarpeen vaihdella yleistä sakon laskentapohjaa ja asettaa erityinen laskentapohja, jotta voitaisiin ottaa huomioon rikkomisten tapauskohtainen painoarvo ja siten kunkin yrityksen rikkomisen todellinen vaikutus kilpailuun erityisesti, kun samanlaisiin rikkomisiin syyllistyneet yritykset ovat huomattavan erikokoisia.

Se, että otetaan huomioon rikkomisen tapauskohtainen painoarvo ja siten kunkin yrityksen rikkomisen todellinen vaikutus kilpailuun, merkitsee kartellin jäsenten jakamista ryhmiin niiden koon perusteella markkinoilla kyseessä olevana ajanjaksona eikä sitä, että rikkomisen vaikutus markkinoihin otettaisiin huomioon kokonaisuutena tarkasteltuna.

Tämän säännöksen perusteella sovellettava erilainen kohtelu ei edellytä sitä, että otetaan huomioon rikkomisen todellinen vaikutus markkinoihin.

(ks. 356–358 kohta)

24. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan olennaiset menettelyvaatimukset, jotka johtuvat velvollisuudesta perustella sakon laskentatapa, täyttyvät, jos komissio ilmoittaa päätöksessään arviointiperusteet, joiden perusteella se on voinut määrittää kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden ja keston.

Komissio ei nimittäin ole velvollinen ilmoittamaan sakon määrää koskevissa perusteluissaan numerotietoja, joita se on käyttänyt harkintavaltansa puitteissa erityisesti tavoitellun varoittavan vaikutuksen osalta.

(ks. 360 ja 375 kohta)

25. Komission on sakon suuruuden määrittämiseksi huolehdittava siitä, että sakolla on varoittava vaikutus.

Komissio voi tässä ottaa huomioon muun muassa kyseisen yrityksen koon ja taloudellisen vahvuuden.

Samoin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 1 kohdan A alakohdan neljännessä alakohdassa määrätään, että on otettava huomioon kilpailusääntöjä rikkoneiden todellinen taloudellinen kapasiteetti aiheuttaa merkittävää vahinkoa muille talouden toimijoille ja erityisesti kuluttajille ja määritettävä sakon määrä tasolle, joka on riittävän varoittava.

Komissiolla on harkintavaltaa vahvistaessaan sakkojen määriä, jotta se voisi ohjata yritysten toimintaa niin, että ne noudattavat kilpailusääntöjä, ja vaikka komissio olisi aikaisemmin määrännyt tietyntasoisia sakkoja tietyntyyppisistä rikkomisista, se ei estä sitä milloin tahansa korottamasta tätä tasoa varmistaakseen kilpailupolitiikan toteuttamisen ja vahvistaakseen sakkojen varoittavaa vaikutusta.

(ks. 367–369 ja 372 kohta)

26. Oikeusvarmuuden periaate on unionin oikeuden yleinen periaate, jonka mukaan muun muassa lainsäädännön, josta johtuu haitallisia seurauksia yksityisille, on oltava selvää ja täsmällistä ja yksityisten on voitava ennakoida sen soveltaminen.

Tämä periaate liittyy erottamattomasti rikosten ja rangaistusten lakisidonnaisuutta koskevaan periaatteeseen, joka edellyttää, että lainsäädännössä määritellään selvästi rikkomiset ja niistä määrättävät seuraamukset.

Vaikka EY 81 ja EY 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 ja 3 kohdassa jätetään komissiolle laaja harkintavalta, siinä kuitenkin rajoitetaan harkintavallan käyttöä asettamalla objektiiviset kriteerit, joista komission on pidettävä kiinni.

Mahdollisesti määrättävällä sakolla on yhtäältä numeroina ilmaistavissa oleva ja ehdoton enimmäismäärä, joten yritykselle määrättävissä olevan sakon enimmäismäärä on määritettävissä etukäteen.

Tämän harkintavallan käyttämistä rajoittavat toisaalta myös komission itselleen asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa asettamat säännöt, ja komission hallintokäytäntöön kohdistuu unionin tuomioistuinten harjoittama täysi tuomioistuinvalvonta.

Asiantunteva toimija voi näin ollen tarvittaessa oikeudelliseen neuvonantajaan turvautuen ennakoida riittävän täsmällisesti sille tietystä käyttäytymisestä määrättävien sakkojen laskentatavan ja suuruusluokan, ja se, että tämä toimija ei voi tietää etukäteen täsmällisesti komission kussakin tapauksessa määräämien sakkojen tasoa, ei voi olla rangaistusten lakisidonnaisuutta koskevan periaatteen vastaista. Yritysten, joita vastaan on aloitettu hallinnollinen menettely, joka voi johtaa sakkoihin, on lisäksi otettava huomioon se mahdollisuus, että komissio päättää minä hetkenä tahansa korottaa sakkojen määrän tasoa aiemmin sovellettuun verrattuna. Se, että komissio voi minä hetkenä hyvänsä tarkistaa sakkojen yleistä tasoa kilpailupolitiikkaa toteuttaessaan, on siten kyseisten yritysten kohtuullisesti ennakoitavissa.

(ks. 383–386 kohta)

27. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennasta annettujen suuntaviivojen 3 kohdan mukaan komission asettamaa sakon perusmäärää alennetaan etenkin silloin, kun moitittu yritys lopettaa rikkomisen komission ensimmäisten toimenpiteiden johdosta.

Tällainen sakon perusmäärän alentaminen liittyy käsiteltävän asian olosuhteisiin, jotka voivat johtaa siihen, ettei komissio alenna sakon perusmäärää laittomaan sopimukseen osallistuneen yrityksen hyväksi. Lieventävän olosuhteen hyväksi lukeminen sellaisissa tilanteissa, joissa yritys on osapuolena selvästi laittomassa sopimuksessa, jonka se tiesi muodostavan rikkomisen tai ei voinut olla tietämättä sitä, voisi nimittäin houkutella yrityksiä jatkamaan salaista sopimusta niin kauan kuin mahdollista siinä toivossa, että niiden käyttäytymistä ei koskaan havaita, ja samalla tietäen, että jos niiden käyttäytyminen havaittaisiin, niiden sakkoa voitaisiin alentaa, kun ne lopettavat rikkomisen.

Tällainen tunnustaminen veisi asetetulta sakolta kaiken varoittavan vaikutuksen ja aiheuttaisi haittaa EY 81 artiklan 1 kohdan tehokkaalle vaikutukselle. Kyseessä on nimittäin lieventävä olosuhde, jota on kyseisen artiklan tehokkaan vaikutuksen huomioon ottamiseksi tulkittava suppeasti, ja ainoastaan yksittäistapaukselle ominaiset olosuhteet voivat oikeuttaa sen huomioon ottamisen.

Varsinkaan tahallisen kilpailusääntöjen rikkomisen lopettamista ei voida pitää lieventävänä olosuhteena, kun se on johtunut siitä, että komissio on puuttunut asiaan.

Pelkästään se seikka, että komissio on aiemmassa päätöskäytännössään pitänyt tiettyjä tekijöitä lieventävinä olosuhteina sakon suuruutta määrättäessä, ei merkitse, että komission olisi arvioitava kysymystä samalla tavalla myöhemmässä päätöksessä.

(ks. 394–397 ja 401 kohta)

28. Vaikka pelkästään se, että yritys ei noudata lainvastaista järjestelyä, ei ole omiaan poistamaan sen vastuuta, kyseessä on kuitenkin olosuhde, joka on otettava huomioon lieventävänä olosuhteena sakon määrän määrittämisessä.

(ks. 409 kohta)

29. Se, että komissio on aikaisemmin soveltanut tietyntasoisia sakkoja tietynlaisiin rikkomisiin, ei voi merkitä sitä, etteikö se voisi nostaa tätä sakkojen tasoa EY 81 ja EY 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta annetussa asetuksessa N:o 1/2003 ilmoitetuissa rajoissa, jos tämä on tarpeen kilpailupolitiikan toteuttamiseksi. Kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen edellyttää päinvastoin sitä, että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi.

Yritys ei voi perustellusti väittää, että sille määrätty seuraamus olisi ollut vähäisempi, jos komissio olisi päättänyt hallinnollisen menettelyn aikaisemmin, kun se on korottanut seuraamusten yleistasoa hallinnollisen menettelyn aikana.

Näiden seikkojen perusteella sen, että hallinnollinen menettely kesti kohtuuttoman kauan, ei voida katsoa vaikuttaneen riidanalaisen päätöksen sisältöön pelkästään siitä syystä, että komissio korotti tänä aikana sakkojen tasoa.

(ks. 418–420 kohta)

30. Tietyt menettelylliset säännönvastaisuudet voivat oikeuttaa sakon alentamisen, vaikka komission tekemää yritystä koskevaa päätöstä kilpailusääntöjen rikkomisesta ei voida kumota niiden perusteella. Kohtuullista pidempi käsittelyaika voi olla perusteena komission päätökselle alentaa sakon määrää kohtuusharkintaa noudattaen, sillä tällaisen alennuksen myöntäminen kuuluu sen harkintavallan käyttöön. Se, että komissio on käyttänyt tätä oikeuttaan, ei estä unionin yleistä tuomioistuinta alentamasta sakon määrää edelleen täyttä harkintavaltaansa käyttäessään.

Sakon alentamisella pyritään nimittäin korvaamaan kohtuullisen käsittelyajan periaatteen loukkaaminen, ja se on näin ollen asetettava asianmukaiselle tasolle kantajille määrätyn sakon määrään nähden. Tämä alennus perustuu kuitenkin kohtuusharkintaan, eikä EY 288 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetun unionin sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun syntymiselle asettuja edellytyksiä tarvitse tutkia ennen sen myöntämistä.

(ks. 425, 426, 428 ja 432 kohta)

UNIONIN YLEISEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (laajennettu kuudes jaosto)

16 päivänä kesäkuuta 2011 ( )

Kilpailu – Kartellit tai muut yhteistoimintajärjestelyt – Alankomaiden olutmarkkinat – Päätös, jolla EY 81 artiklan rikkominen todetaan – Näyttö kilpailusääntöjen rikkomisesta – Oikeus tutustua asiakirjoihin – Sakko – Yhdenvertaisen kohtelun periaate – Kohtuullinen aika

Asiassa T‑240/07,

Heineken Nederland BV, kotipaikka Zoeterwoude (Alankomaat), ja

Heineken NV, kotipaikka Amsterdam (Alankomaat),

edustajanaan asianajajat T. Ottervanger ja M. de Jong,

kantajina,

vastaan

Euroopan komissio, asiamiehinään aluksi A. Bouquet, S. Noë ja A. Nijenhuis, sittemmin A. Bouquet ja S. Noë, avustajanaan asianajaja M. Slotboom,

vastaajana,

jossa vaaditaan [EY] 81 artiklan soveltamista koskevasta menettelystä (asia COMP/B/37.766 – Alankomaiden olutmarkkinat) 18.4.2007 tehdyn komission päätöksen K(2007) 1697 osittaista kumoamista ja toissijaisesti kantajille määrätyn sakon alentamista,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kuudes jaosto),

toimien kokoonpanossa: V. Vadapalas (esittelevä tuomari), joka hoitaa puheenjohtajan tehtäviä, sekä tuomarit A. Dittrich ja L. Truchot,

kirjaaja: hallintovirkamies J. Plingers,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 25.3.2010 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Tosiseikat

1 Kantajat Heineken Nederland BV ja Heineken NV kuuluvat Heineken-konserniin (jäljempänä Heineken), joka tuottaa ja myy olutta. Heineken NV vastaa konsernin johdosta ja Heineken Nederland BV on tuotannosta vastaava yhtiö. Heineken NV omistaa täysin omistamansa tytäryhtiön Heineken Nederlands Beheer BV:n välityksellä Heineken Nederlandin koko osakekannan.

2 Heineken on yksi Alankomaiden olutmarkkinoiden neljästä suuresta toimijasta. Muut näillä markkinoilla toimivat suuret panimot ovat ensinnäkin InBev-konserni (jäljempänä InBev), joka tunnettiin ennen vuotta 2004 nimellä Interbrew ja jonka johdosta vastaa InBev NV ja tuotannosta tytäryhtiö InBev Nederland NV, toiseksi Grolsch-konserni (jäljempänä Grolsch), jonka johdosta vastaa Koninklijke Grolsch NV ja kolmanneksi Bavaria NV -yhtiö.

3 Kantajat ja kolme muuta näillä markkinoilla toimivaa suurta panimoa myyvät oluttaan loppuasiakkaalle erityisesti kahden jakelukanavan kautta. Nämä ovat yhtäältä hotelli- ja ravintola-alan jakelukanava ”horeca” eli hotellit, ravintolat ja kahvilat, joiden myymä olut kulutetaan kyseisissä liiketiloissa, sekä toisaalta markettien ja viini- ja alkoholimyymälöiden jakelukanava ”food”, jonka kautta ostettu olut on tarkoitettu kotikulutukseen. Viimeksi mainittuun sektoriin kuuluu myös jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen segmentti. Kyseisistä neljästä panimosta vain InBev ja Bavaria toimivat viimeksi mainitulla segmentillä.

4 Mainitut neljä panimoa ovat Centraal Brouwerij Kantoorin (jäljempänä CBK) jäseniä. Se on kattojärjestö, joka perussääntönsä mukaan edustaa jäsentensä etuja ja koostuu yleiskokouksesta ja erilaisista komiteoista; näitä ovat esimerkiksi hotelli- ja ravintola-alaan liittyvistä kysymyksistä vastaava komitea ja rahoituskomitea, josta on tullut toimintaa ohjaava komitea. CBK:n sihteeristö laatii kokouksia varten kutsut ja juoksevasti numeroidut pöytäkirjat, jotka lähetetään niihin osallistuneille jäsenille.

Hallinnollinen menettely

5 InBev toimitti 28.1.2000 sekä 3.2.2000, 25.2.2000 ja 29.2.2000 päivätyillä kirjeillä joukon lausuntoja, jotka koskivat tietoja rajoittavista kauppatavoista Alankomaiden olutmarkkinoilla. Nämä lausunnot toimitettiin Euroopan komission tekemän tutkimuksen – joka ajoittui erityisesti vuoteen 1999 – yhteydessä; tutkimus koski yhteistoimintamenettelyjä ja mahdollista määräävän markkina-aseman väärinkäyttöä Belgian olutmarkkinoilla. InBev esitti yhdessä näiden lausuntojen kanssa myös leniency-hakemuksen sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun komission tiedonannon (EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyötiedonanto) mukaisesti.

6 Komissio teki InBevin lausuntojen johdosta 22. ja 23.3.2000 tarkastukset kantajien ja muiden asianomaisten yritysten tiloissa. Kantajille ja muille asianomaisille yrityksille myös lähetettiin lisätietopyyntöjä vuosina 2001–2005.

7 Komissio lähetti 30.8.2005 väitetiedoksiannon kantajille ja muille asianomaisille yrityksille. Kantajat esittivät tiedonannosta kirjalliset huomautuksensa 24.11.2005 päivätyssä kirjeessä. Yksikään asianomaisista osapuolista ei pyytänyt kuulemisen järjestämistä.

8 Komissio toimitti 26.1. ja 7.3.2006 päivätyillä kirjeillä täydentäviä asiakirjoja kantajien tiedoksi. Nämä asiakirjat olivat InBeville osoitetut tietopyynnöt ja niihin annetut vastaukset.

9 Komissio teki 18.4.2007 päätöksen K(2007) 1697 [EY] 81 artiklan soveltamista koskevasta menettelystä (asia COMP/B/37.766 – Alankomaiden olutmarkkinat; jäljempänä riidanalainen päätös), jonka lyhennelmä julkaistiin 20.5.2008 Euroopan unionin virallisessa lehdessä ja joka annettiin kantajille tiedoksi 24.4.2007 päivätyllä kirjeellä.

Riidanalainen päätös

Kyseessä oleva kilpailusääntöjen rikkominen

10 Riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todetaan, että kantajat sekä yritykset InBev NV, InBev Nederland, Koninklijke Grolsch ja Bavaria ovat osallistuneet yhtenä kokonaisuutena pidettävään jatkettuun EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomiseen 27.2.1996–3.11.1999 sitoutumalla sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen, jonka tarkoituksena oli rajoittaa kilpailua yhteismarkkinoilla.

11 Rikkominen muodostui ensiksi oluen hintojen ja hinnankorotusten yhteensovittamisesta Alankomaissa sekä hotelli- ja ravintolasektorilla että kotikulutuksen sektorilla, jakelijan tuotemerkeillä myytävä olut mukaan luettuna, toiseksi yksittäisille asiakkaille Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorilla tarjottujen muiden kaupan ehtojen, kuten toimipaikoille myönnettävien lainojen, ajoittaisesta yhteensovittamisesta sekä kolmanneksi asiakaskunnan jakamisen ajoittaisesta yhteensovittamisesta sekä Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorilla että kotikulutuksen sektorilla (riidanalaisen päätöksen 1 artikla sekä 257 ja 258 perustelukappale).

12 Panimoiden kilpailunvastaiset menettelyt toteutettiin riidanalaisen päätöksen mukaan monenvälisissä epävirallisissa kokouksissa, joissa kokoontuivat säännöllisesti yhteen Alankomaiden olutmarkkinoiden neljä suurinta toimijaa, sekä täydentävissä kahdenvälisissä tapaamisissa, joihin samat panimot osallistuivat eri kokoonpanoissa. Riidanalaisen päätöksen mukaan nämä tapaamiset olivat tarkoituksellisesti salaisia, ja osallistujat tiesivät, etteivät ne olleet luvallisia (riidanalaisen päätöksen 257–260 perustelukappale).

13 Ensinnäkin 27.2.1996–3.11.1999 pidettiin joukko monenvälisiä kokouksia, joita kutsuttiin nimellä ”Catherijne-neuvottelut” (Catherijne overleg) tai ”pöytäkirjakomitea” (agendacommissie). Riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että näiden kokousten, jotka oli suunnattu hotelli- ja ravintolasektorille mutta jotka saattoivat koskea myös kotikulutuksen sektoria, tarkoituksena oli pääasiallisesti sovittaa yhteen oluen hintoja ja hinnankorotuksia, keskustella ostohyvitysten määrän rajoittamisesta ja asiakaskunnan jakamisesta sekä sovittaa yhteen joitakin muita kaupan ehtoja. Näissä kokouksissa keskusteltiin myös jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen hinnoista (riidanalaisen päätöksen 85, 90, 98, 115–127 ja 247–252 perustelukappale).

14 Toiseksi riidanalaisessa päätöksessä todetaan panimoiden kahdenvälisistä kontakteista, että InBev ja Bavaria tapasivat 12.5.1997 ja keskustelivat jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen hinnankorotuksesta (riidanalaisen päätöksen 104 perustelukappale). Lisäksi komission mukaan kantajat ja Bavaria tapasivat vuonna 1998 keskustellakseen hotelli- ja ravintolasektorin yrityksiä koskevista rajoituksista (riidanalaisen päätöksen 189 perustelukappale). Komissio toteaa, että myös kantajilla ja Grolschilla oli 5.7.1999 kahdenvälisiä kontakteja, jotka koskivat kompensaatiota niille kotikulutuksen sektorin asiakkaille, jotka toteuttivat väliaikaisia hinnanalennuksia (riidanalaisen päätöksen 212 ja 213 perustelukappale).

15 Lopuksi riidanalaisen päätöksen mukaan InBevin ja Bavarian välillä oli vuonna 1997 kahdenvälisiä kontakteja ja tietojenvaihtoa, jotka liittyivät yleisiin keskusteluihin oluen hinnoista sekä erityisempiin keskusteluihin jakelijan tuotemerkistä. Jakelijan tuotemerkkiin liittyneet kahdenväliset tietojenvaihtokontaktit kesä- ja heinäkuussa 1998 koskivat myös belgialaisia panimoita. Komissio täsmentää, että näissä keskusteluissa olivat läsnä kantajat ja Grolsch (riidanalaisen päätöksen 105, 222–229 ja 232–236 perustelukappale).

16 Heineken NV:n vastuun on katsottu perustuvan siihen, että rikkomisen aikana se omisti täysin tytäryhtiönsä Heineken Nederlandin välittömästi tai välillisesti, ja tämän seikan – joka vahvistetaan muualla asiakirja-aineistossa – on katsottu osoittavan, että se vaikutti ratkaisevasti tytäryhtiönsä kauppapolitiikkaan (riidanalaisen päätöksen 400–414 kohta).

Kantajille määrätty sakko

17 Riidanalaisen päätöksen 3 artiklan a kohdassa kantajille määrätään yhteisvastuullisesti 219 275 000 euron suuruinen sakko.

18 Sakon määrän laskemiseksi komissio sovelsi [EY] 81 ja [EY] 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta 16.12.2002 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1/2003 (EYVL 2003, L 1, s. 1) 23 artiklan 2 kohtaa ja suuntaviivoissa neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [EHTY] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) esitettyä laskutapaa (riidanalaisen päätöksen 436 ja 442 perustelukappale). Kantajille määrätty sakko määritettiin tämän laskutavan mukaisesti rikkomisen vakavuuden ja keston perusteella (riidanalaisen päätöksen 437 perustelukappale).

19 Kilpailusääntöjen rikkominen luokiteltiin ”erittäin vakavaksi”, sillä siinä oli lähinnä kyse hintojen, hinnankorotusten ja muiden kaupan ehtojen säännöllisestä yhteensovittamisesta sekä asiakaskunnan jakamisesta (riidanalaisen päätöksen 440 perustelukappale). Komissio otti lisäksi huomioon kilpailunvastaisten menettelyjen tarkoituksellisesti salaisen luonteen sekä sen, että rikkominen vaikutti koko Alankomaiden alueeseen ja koko olutmarkkinoihin eli niin hotelli- ja ravintolasektoriin kuin kotikulutuksenkin sektoriin (riidanalaisen päätöksen 453 ja 455 perustelukappale). Komissio täsmensi myös, että nyt käsiteltävässä asiassa ei ollut otettu huomioon kilpailunvastaisten menettelyjen todellista vaikutusta Alankomaiden markkinoihin, sillä sitä ei pystytty mittaamaan (riidanalaisen päätöksen 452 perustelukappale).

20 Komissio kohteli kantajia eri tavalla ottaakseen huomioon niiden tosiasialliset taloudelliset mahdollisuudet ja niiden painoarvon todettujen rikkomisten toteuttamisessa. Komissio käytti tämän vuoksi lukuja, jotka koskivat kantajien olutmyyntiä Alankomaissa vuonna 1998 eli rikkomisen viimeisenä kokonaisena kalenterivuonna. Kantajat sijoitettiin tällä perusteella ensimmäiseen luokkaan, jossa sovellettiin 65 miljoonan euron suuruista sakon laskentapohjaa (riidanalaisen päätöksen 462 perustelukappale).

21 Riittävän varoittavan vaikutuksen varmistamiseksi tämä laskentapohja kerrottiin kertoimella 2,5, koska Heinekenin liikevaihto oli huomattava (riidanalaisen päätöksen 464 perustelukappale).

22 Koska kantajat olivat tämän lisäksi osallistuneet rikkomiseen 27.2.1996–3.11.1999 eli kolmen vuoden ja kahdeksan kuukauden ajan, tätä sakon laskentapohjaa korotettiin 35 prosenttia (riidanalaisen päätöksen 465 ja 466 perustelukappale). Sakon perusmääräksi vahvistettiin siis 219 375 000 euroa.

23 Lopuksi komissio alensi sakon määrää 100 000 eurolla, sillä se myönsi, että hallinnollinen menettely oli nyt käsiteltävässä asiassa pitkittynyt kohtuuttomasti (riidanalaisen päätöksen 495–499 perustelukappale).

Menettely ja asianosaisten vaatimukset

24 Kantajat nostivat nyt käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 4.7.2007 jättämällään kannekirjelmällä.

25 Unionin yleinen tuomioistuin siirsi 10.2.2010 tekemällään päätöksellä asian laajennetun kuudennen jaoston käsiteltäväksi työjärjestyksensä 14 artiklan 1 kohdan ja 51 artiklan 1 kohdan nojalla.

26 Unionin yleinen tuomioistuin esitti 12.2.2010 prosessinjohtotoimina kirjallisia kysymyksiä komissiolle, joka vastasi asetetussa määräajassa.

27 Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 25.3.2010 pidetyssä istunnossa.

28 Koska esittelevä tuomari oli estynyt osallistumasta asian käsittelyyn suullisen käsittelyn päättymisen jälkeen, asia siirrettiin uudelle esittelevälle tuomarille; tämän tuomion päätösharkintaan osallistui kolme tuomaria, jotka ovat allekirjoittaneet sen työjärjestyksen 32 artiklan mukaisesti.

29 Kantajat vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen kokonaan tai osittain siltä osin kuin se koskee kantajia

– kumoaa niille määrätyn sakon tai alentaa sitä

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

30 Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajat korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

31 Kantajat esittävät kanteensa tueksi yksitoista kanneperustetta, joista ensimmäisen mukaan hyvän hallinnon periaatetta ja asetuksen N:o 1/2003 27 artiklaa on loukattu, kun kantajien ei ole annettu tutustua muiden asianomaisten yritysten väitetiedoksiantoon antamiin vastauksiin, toiseksi hyvän hallinnon periaatetta, ”huolellisuusperiaatetta” ja kontradiktorista periaatetta on loukattu, koska tutkimusta ei ole väitetysti suoritettu huolellisesti ja puolueettomasti, kolmanneksi syyttömyysolettamaa on loukattu, neljänneksi hallinnollisessa menettelyssä ei ole noudatettu kohtuullista käsittelyaikaa, viidenneksi kilpailusääntöjen rikkomisesta ei ole riittäviä todisteita, kuudenneksi EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut sopimukset ja/tai yhdenmukaiset menettelytavat puuttuvat, seitsemänneksi rikkomisen kesto on määritelty väärin, kahdeksanneksi sakon määrän määrittämisessä on rikottu asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 3 kohtaa ja suuntaviivoja, loukattu yhdenvertaisen kohtelun ja oikeusvarmuuden periaatetta sekä suhteellisuusperiaatetta ja perusteluvelvollisuus on laiminlyöty, yhdeksänneksi lieventäviä olosuhteita on arvioitu virheellisesti, kymmenes kanneperuste koskee hallinnollisen menettelyn keston vaikutusta sakon määrään ja yhdestoista kanneperuste sitä, että komission alensi sakon määrää liian vähän hallinnollisen menettelyn kohtuuttoman pitkittymisen vuoksi.

32 Unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että ensiksi on tarkasteltava viidettä, kuudetta ja seitsemättä kanneperustetta, joilla pyritään lähinnä kiistämään kilpailusääntöjen rikkominen, seuraavaksi ensimmäistä, toista, kolmatta ja neljättä kanneperustetta, jotka koskevat väitettyjä menettelyvirheitä ja puolustautumisoikeuksien loukkaamista, sekä lopuksi kahdeksatta, yhdeksättä, kymmenettä ja yhdettätoista kanneperustetta, jotka liittyvät sakon määrän määrittämiseen.

Viides ja kuudes kanneperuste, joiden mukaan kilpailusääntöjen rikkomisesta ei ole riittäviä todisteita ja EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut sopimukset ja/tai yhdenmukaiset menettelytavat puuttuvat

Asianosaisten lausumat

33 Viidennellä kanneperusteella kantajat väittävät lähinnä, että todisteet, joihin komissio on vedonnut riidanalaisessa päätöksessä, eivät riitä osoittamaan EY 81 artiklan rikkomisen olemassaoloa tavalla, joka ei jätä perusteltua epäilystä. Komission kyseinen johtopäätös on siten ristiriidassa syyttömyysolettaman ja perusteluvelvollisuuden kanssa.

34 Kantajat kiistävät tämän vuoksi riidanalaisen päätöksen kulmakivenä olevan InBevin lausunnon erityisen todistusvoiman, koska tämä lausunto on epäselvä ja ristiriitainen ja perustuu osittain kolmansien osapuolten antamiin tietoihin. Lisäksi ne moittivat komissiota siitä, ettei se arvioinut sitä, oliko tämä lausunto laadittu järkevästi ja tarkan harkinnan jälkeen, eikä ottanut huomioon siihen sisältyneitä kantajien puolesta puhuvia seikkoja.

35 Kantajat katsovat lisäksi, että alankomaalaisten panimojen edustajien moitituista kokouksista laatimat käsin kirjoitetut muistiinpanot, jotka ovat vaillinaisia, eivät myöskään riitä osoittamaan kilpailunvastaisen menettelyn olemassaoloa.

36 Kuudennella kanneperusteellaan kantajat kiistävät tiettyjen asiakirjatodisteiden, joihin kilpailunvastaisten sopimusten ja/tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuden olemassaoloa koskeva päätelmä perustui, merkityksellisyyden ja komission niitä koskevan tulkinnan.

37 Kantajat kiistävät, että panimoiden väliset yhteydet olisivat johtaneet sopimuksen tekemiseen, koska niillä ei koskaan ollut yhteistä tahtoa omaksua tietynlaista markkinakäyttäytymistä.

38 Kantajat kiistävät myös yhdenmukaistetun menettelytavan olemassaolon. Ne väittävät tältä osin, että käytettävissä olevat todisteet eivät osoita, että panimoiden väliset yhteydet olisivat poistaneet tai edes merkittävästi vähentäneet epävarmuutta, joka liittyi niiden tulevaan markkinakäyttäytymiseen. Ne katsovat sitä vastoin osoittaneensa riittävästi, että panimot päättivät markkinakäyttäytymisestään itsenäisesti.

39 Kantajat väittävät lisäksi, että moitituilla kokouksilla ei koskaan ollut kilpailunvastaista tavoitetta. Näissä kokouksissa keskusteltiin useista lainmukaisista aiheista, joten markkinatilannetta, kuten kuluttajahintoja kotikulutuksen markkinoilla ja tietyille hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaille tehtäviä tarjouksia, koskeneet keskustelut olivat ainoastaan satunnaisia ja epävirallisia.

40 Kantajat kiistävät lopuksi sen, että ne olisivat vastuussa Interbrew’n ja Bavarian välisistä jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen segmenttiä koskeneista keskusteluista, koska ne eivät toimi tällä segmentillä.

41 Komissio kiistää kantajien väitteet.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta

42 Viidennellä kanneperusteellaan kantajat moittivat komissiota lähinnä siitä, ettei se ole esittänyt oikeudellisesti riittävää näyttöä niistä tosiseikkoja koskevista toteamuksista, joiden perusteella se on todennut kilpailusääntöjen rikkomisen olemassaolon. Kuudennella kanneperusteellaan ne riitauttavat kyseisen menettelyn luokittelun EY 81 artiklassa tarkoitetuiksi sopimuksiksi ja/tai yhdenmukaistetuiksi menettelytavoiksi. Näillä kahdella kanneperusteella pyritään kyseenalaistamaan kilpailusääntöjen rikkomista koskeva toteamus, joten niitä on tutkittava yhdessä.

43 EY 81 artiklan 1 kohdan mukaan yhteismarkkinoille soveltumattomia ja kiellettyjä ovat sellaiset yritysten väliset sopimukset, yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla.

44 Jotta voidaan katsoa, että kyseessä on EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus, riittää, että kyseessä olevat yritykset ovat ilmaisseet yhteisen tahtonsa käyttäytyä markkinoilla tietyllä tavalla (asia T-7/89, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio 17.12.1991, Kok., s. II-1711, Kok. Ep. XI, s. II-79, 256 kohta ja asia T-9/99, HFB ym. v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1487, 199 kohta).

45 Voidaan katsoa, että EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus on tehty, kun sopimuspuolet ovat esittäneet yhteisen tahtonsa kilpailun rajoittamista koskevasta periaatteesta, vaikka suunnitellun rajoittamisen tarkemmista toteuttamistavoista vielä neuvoteltaisiin (ks. vastaavasti edellä 44 kohdassa mainittu asia HFB ym. v. komissio, tuomion 151–157 ja 206 kohta).

46 Yhdenmukaistetulla menettelytavalla tarkoitetaan sellaista yritysten välisen yhteensovittamisen muotoa, jolla korvataan tietoisesti kilpailun riskit yritysten välisellä käytännön yhteistyöllä tekemättä varsinaista sopimusta (asia C-49/92 P, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4125, 115 kohta ja asia C-199/92 P, Hüls v. komissio, tuomio 8.7.1999, Kok., s. I-4287, 158 kohta).

47 Tältä osin EY 81 artiklan 1 kohta on esteenä kaikelle sellaiselle talouden toimijoiden väliselle suoralle tai välilliselle yhteydenpidolle, joka voi joko vaikuttaa jonkin tosiasiallisen tai mahdollisen kilpailijan markkinakäyttäytymiseen tai paljastaa tällaiselle kilpailijalle sen, kuinka on itse päätetty käyttäytyä tai aiotaan käyttäytyä markkinoilla, kun yhteydenpidon tarkoituksena on rajoittaa kilpailua yhteismarkkinoilla, tai josta seuraa, että kilpailu rajoittuu yhteismarkkinoilla (ks. vastaavasti edellä 46 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 116 ja 117 kohta).

48 Tältä osin on muistutettava, että siltä osin kuin on kysymys EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomisen toteen näyttämisestä, komission on esitettävä selvitys toteamistaan kilpailusääntöjen rikkomisista ja oikeudellisesti riittävä näyttö kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavista seikoista (asia C-185/95 P, Baustahlgewebe v. komissio, tuomio 17.12.1998, Kok., s. I-8417, 58 kohta ja edellä 46 kohdassa mainittu asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 86 kohta).

49 Komission on siten esitettävä täsmälliset ja yhtäpitävät todisteet kilpailusääntöjen rikkomisesta (ks. vastaavasti asia T-62/98, Volkswagen v. komissio, tuomio 6.7.2000, Kok., s. II-2707, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

50 On kuitenkin korostettava, että kaikkien komission esittämien todisteiden ei tarvitse välttämättä täyttää näitä edellytyksiä kaikkien rikkomisen osatekijöiden osalta. Riittää, että seikat, joihin komissio vetoaa, kokonaisvaltaisesti tarkasteltuna vastaavat tätä vaatimusta (ks. yhdistetyt asiat T-67/00, T-68/00, T-71/00 ja T-78/00, JFE Engineering ym. v. komissio, tuomio 8.7.2004, Kok., s. II-2501, 179 ja 180 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

51 Koska kilpailunvastaisten sopimusten kielto on yleisesti tunnettu, komissiota ei voida edellyttää toimittamaan asiakirjoja, jotka osoittavat nimenomaisesti kyseessä olevien toimijoiden yhteydenpidon. Niitä vaillinaisia ja hajanaisia asiakirjoja, jotka komissiolla on mahdollisesti käytettävissään, on kaikissa tapauksissa voitava täydentää päättelyllä, jonka avulla voidaan muodostaa kuva asiassa merkityksellisistä seikoista. Kilpailunvastaisen menettelytavan tai sopimuksen olemassaolo on pääteltävä tietyistä yhteensattumista ja indisioista, jotka yhdessä tarkasteltuina voivat muun johdonmukaisen selityksen puuttuessa olla osoitus kilpailusääntöjen rikkomisesta (yhdistetyt asiat C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P ja C-219/00 P, Aalborg Portland ym. v. komissio, tuomio 7.1.2004, Kok., s. I-123, 55–57 kohta).

52 Kun komissio on esittänyt kilpailunvastaisen sopimuksen tai menettelytavan olemassaoloa koskevan toteamuksensa tueksi asiakirjatodisteita, niiden asianosaisten, jotka riitauttavat tämän toteamuksen unionin yleisessä tuomioistuimessa, tehtävänä ei ole pelkästään esittää vaihtoehtoista uskottavaa selitystä komission näkemykselle, vaan niiden on myös vedottava siihen, että riidanalaisessa päätöksessä mainitut todisteet olivat riittämättömiä rikkomisen olemassaolon toteen näyttämiseksi (edellä 50 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 187 kohta).

53 Tuomioistuinvalvonnan laajuudesta on vakiintuneessa oikeuskäytännössä todettu, että kun unionin yleinen tuomioistuin käsittelee kumoamiskannetta, joka koskee EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisesta tehtyä päätöstä, sen on yleisesti ottaen tutkittava kaikilta osin, täyttyvätkö EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset (ks. asia T‑41/96, Bayer v. komissio, tuomio 26.10.2000, Kok., s. II-3383, 62 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

54 Syyttömyysolettaman periaatteesta, jota sovelletaan Euroopan unionin oikeuden yleisenä periaatteena erityisesti yrityksiä koskevien kilpailusääntöjen rikkomiseen liittyviin menettelyihin, jotka voivat johtaa sakkojen tai uhkasakkojen määräämiseen, seuraa, että tilanteessa, jossa esiintyy epätietoisuutta, tuomioistuimen on ratkaistava asia sen yrityksen hyväksi, jolle rikkomisen toteamista koskeva päätös on osoitettu (edellä 46 kohdassa mainittu asia Hüls v. komissio, tuomion 149 ja 150 kohta ja yhdistetyt asiat T-44/02 OP, T-54/02 OP ja T-56/02 OP, T-60/02 OP ja T-61/02 OP, Dresdner Bank ym. v. komissio, tuomio 27.9.2006, Kok., s. II-3567, 60 ja 61 kohta).

55 Näiden toteamusten perusteella on tutkittava, onko komissio nyt käsiteltävässä asiassa osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kantajat ovat toiminnallaan syyllistyneet EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomiseen.

– InBevin lausunto

56 Ensiksi on syytä huomauttaa, että komissio nojautuu suurelta osin (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 40–62 perustelukappale) InBevin leniency-hakemuksensa yhteydessä 28.1.2000, 3.2.2000, 25.2.2000 ja 29.2.2000 päivätyissä kirjeissään esittämiin lausuntoihin sekä niihin liitettyihin täydentäviin InBevin viiden johtajan antamiin lausuntoihin (riidanalaisen päätöksen 34 ja 40 perustelukappale; jäljempänä yhdessä InBevin lausunto).

57 Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee, että InBevin lausunnossa viitattiin siihen, että olemassa oli ”erilaisia yhteistoiminnan muotoja – – panimojen välillä Alankomaiden olutmarkkinoilla”, ja siinä erotettiin toisistaan CBK:n yleiskokouksen viralliset kokoukset, CBK:n rahoituskomitean epäviralliset kokoukset ja samoihin aikoihin pidetyt ”muut kokoukset”, joita kutsuttiin nimellä ”Catherijne-neuvottelut” (Catherijne overleg), joiden kokoonpano vaihteli ja joista InBevin mukaan ei ole olemassa kirjallisia viitteitä. ”Muut kokoukset” voidaan jakaa seuraaviin: ”i) neljän suurimman panimon (Heineken, Interbrew, Grolsch ja Bavaria) hotelli- ja ravintolasektorin johtajien kokoukset – –, ii) hotelli- ja ravintolasektorista ja kotikulutuksen sektorista vastaavien johtajien yhteiset kokoukset (joista kaksi pidettiin vuonna 1998) ja iii) kotikulutuksen sektorista vastaavien johtajien kokoukset (joista yksi pidettiin vuonna 1999 – –)” (riidanalaisen päätöksen 41–46 perustelukappale).

58 InBevin lausunnon mukaan rahoituskomitean ”kokouksilla oli viralliset asialistat, mutta niissä keskusteltiin myös kotikulutuksen sektorin ja hotelli- ja ravintolasektorin hintojen vahvistamisesta; näistä keskusteluista ei laadittu pöytäkirjoja” (riidanalaisen päätöksen 43 perustelukappale).

59 Tämän lausunnon mukaan myös ”muissa kokouksissa” käsitellyt aiheet liittyivät sekä hotelli- ja ravintolasektoriin että kotikulutuksen sektoriin ja jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen segmenttiin (riidanalaisen päätöksen 47 perustelukappale).

60 Ensiksi hotelli- ja ravintolasektoria koskevissa keskusteluissa käsiteltiin kahta pääaihetta: ”olemassa oli perussopimus, joka koski ostohyvitysten enimmäismäärän vahvistamista hotelli- ja ravintolasektorilla – – toinen käsitelty aihe liittyi hotelli- ja ravintolasektorilla tehtyihin sijoituksiin; tarkoituksena oli säilyttää sektorin nykytilanne ja välttää asiakkaiden siirtymistä muiden panimojen asiakkaiksi” (riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappale).

61 Eräs InBevin johtaja ilmoittaa, ettei hän ole tietoinen kyseessä olevan sopimuksen tarkasta sisällöstä, ja eräs toinen johtaja kuvailee sitä ”erittäin monimutkaiseksi ja epämääräiseksi asteikkoja (hotelli- ja ravintolasektorille myönnettyjä ostohyvityksiä) koskevaksi sopimukseksi, johon emme koskaan ole osallistuneet”, ja toteaa, että ”yhteistoiminta käsitti hotelli- ja ravintolasektorista vastaavien johtajien kahdesti kuukaudessa pidetyt kokoukset, joissa käsiteltiin tiedossa olevia ’sääntöjen’ rikkomisia (tämä oli epämääräisesti sanottu; kyse oli väärinkäytöksistä markkinoilla)” (riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappale).

62 InBevin lausunnossa todetaan toiseksi kotikulutuksen sektorista, että keskusteluissa käsiteltiin sekä yleisesti hintatasoa että erityisesti jakelijan tuotemerkillä myytävää olutta.

63 Eräs InBevin johtaja toteaa yleisestä hintatasosta, että ”käytäntönä oli, että jokin panimo korottaa hintojaan ilmoitettuaan siitä etukäteen muille panimoille – –; aloitteen teki aina jokin suurista panimoista, yleensä Heineken; tällöin muille panimoille jäi riittävästi aikaa vahvistaa oma kantansa; vaikka panimot yhdenmukaistivat hintoja pääpiirteissään, kullakin niistä kuitenkin oli oma hintapolitiikkansa, jota ne noudattivat” (riidanalaisen päätöksen 51 perustelukappale).

64 InBev toteaa jakelijan tuotemerkillä myytävästä oluesta, että hintakeskusteluja oli käyty segmentin alankomaalaisten toimijoiden (Bavarian ja Oranjeboomin, jonka Interbrew myöhemmin osti) välillä vuodesta 1987. Se lisää, että ”nämä kaksi osapuolta olivat tulleet siihen tulokseen, myös keskusteltuaan asiasta yhdessä, että ne eivät hyväksyisi minkään uuden toimijan tunkeutumista jakelijan tuotemerkkien asiakaskuntiensa keskuuteen, sillä se johtaisi volyymien pienentymiseen” (riidanalaisen päätöksen 52 perustelukappale).

65 InBevin lausunnossa todetaan Heinekenin ja Grolschin osallistumisesta tällä segmentillä, että ”Alankomaiden markkinoille on tyypillistä merkittävä ero jakelijan tuotemerkillä myytävien oluiden (B-tuotemerkit) ja [muiden tuotemerkkien (A-tuotemerkit)] hintojen välillä; Heineken, joka ei toimi jakelijan tuotemerkkien segmentillä, on aina kieltäytynyt A-tuotemerkkien hinnankorotuksista, jos jakelijan tuotemerkillä myytävien oluiden hinnat eivät ole nousseet; Heineken on tällä tavoin harjoittanut epäsuoraa painostusta, joka on kohdistunut erityisesti jakelijan tuotemerkkien tuottajiin, kuten Bavariaan ja Interbrew’hun” (riidanalaisen päätöksen 53 perustelukappale).

66 InBev ilmoittaa, että näiden neljän panimon välillä, eli myös Grolschin läsnä ollessa, neuvoteltiin myös jakelijan tuotemerkkien hinnoista käsiteltäessä yleisemmin oluttuotemerkkien hintojen välillä säilytettäviä eroja. InBevin lausunnon mukaan ”Heineken ja Grolsch eivät ole korottaneet hintojaan vuosiin, eivätkä niiden tuotemerkillä myytävien tai muiden panimoiden tuotemerkillä myytävien oluiden hinnat ole myöskään nousseet; Bavaria ja Interbrew ovat viime vuosina korottaneet hintojaan, ja Grolsch on noudattanut niiden esimerkkiä” (riidanalaisen päätöksen 54 perustelukappale). Lausunnossa todetaan lisäksi, että ”Catherijne-neuvotteluissa ryhdyttiin 3–4 vuotta sitten käymään epävirallisia keskusteluita hotelli- ja ravintolasektorista, ja myös CBK:n edustajat osallistuivat niihin; muutaman kerran jälkeen nämä kokoukset päätettiin jakaa jälleen kotikulutuksen sektoria koskeviksi kokouksiksi ja hotelli- ja ravintolasektoria koskeviksi kokouksiksi” (riidanalaisen päätöksen 54 perustelukappale).

67 InBev ilmoittaa myös, että kun belgialainen panimo Martens hankki vuosista 1996–1997 alkaen itselleen osan markkinoista, tämä johti ”jakelijan tuotemerkkien markkinoilla toimivien belgialaisten ja alankomaalaisten panimojen sopimukseen; Bredassa [sijaitsevassa hotellissa] pidettiin kaksi kokousta vuonna 1998 – –; niissä sovittiin, että jakelijan tuotemerkillä Alankomaihin ja Belgiaan sijoittautuneille asiakkaille myytävän oluen myyntivolyymeja kunnioitettaisiin” (riidanalaisen päätöksen 55 perustelukappale).

68 InBevin johtajien lausuntojen mukaan ”muiden kokousten” tarkoituksena oli vakuuttua yhteisesti siitä, että osapuolten markkinatoimenpiteet pysyisivät ”luonteeltaan kohtuullisina” (riidanalaisen päätöksen 46 perustelukappale).

69 InBev totesi tietopyyntöön 19.12.2001 antamassaan vastauksessa, että ”epävirallisten kokousten edeltävien vuosien asialistat ja pöytäkirjat tuhottiin marraskuun 1998 lopulla; näihin aikoihin markkinoille alkoi tihkua tietoja alankomaalaisten panimojen yhteistoiminnan olemassaolosta ja pelko heräsi siitä, että Alankomaiden kilpailuviranomainen puuttuisi asiaan; asialistoja tuhottiin myös tätä seuraavina vuosina” (riidanalaisen päätöksen 61 perustelukappale).

70 Aluksi on huomattava, ettei missään unionin oikeussäännössä tai millään unionin oikeuden yleisellä periaatteella kielletä komissiota tukeutumasta yhtä yritystä vastaan muiden moitittujen yritysten lausuntoihin. Muutoin komissiolle kuuluva todistustaakka EY 81 ja EY 82 artiklan vastaisista menettelyistä olisi mahdoton täyttää ja olisi yhteensopimaton EY:n perustamissopimuksessa komissiolle uskotun näiden määräysten moitteetonta soveltamista koskevan valvontatehtävän kanssa (edellä 50 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 192 kohta).

71 Nyt käsiteltävässä asiassa kantajat eivät kiistä InBevin lausunnon tietoja, joiden mukaan kokouksia pidettiin alankomaalaisten oluentuottajien edustajien kesken. Kantajat eivät kiistä myöskään sitä, että ne olivat edustettuina useimmissa kokouksissa ja että kokouksissa keskusteltiin epävirallisesti yleisestä tilanteesta olutmarkkinoilla. Ne myöntävät toisaalta kanteessaan, että näissä kokouksissa ilmaistiin myös ajoittain huolenaiheita, jotka liittyivät kuluttajahintojen tasoon ja koskivat tiettyihin asiakkaisiin liittyviä ongelmia.

72 Kantajat kieltävät kuitenkin, että kyseisissä kokouksissa käydyt keskustelut olisivat johtaneet laittoman sopimuksen tekemiseen tai yhdenmukaistetun menettelytavan käyttöönottoon. Ne väittävät, että näissä kokouksissa käsiteltiin pääasiallisesti lainmukaisia aiheita ja että mikäli markkinatilanteesta keskusteltiin, keskusteluja ei käyty kilpailunvastaisessa tarkoituksessa. Kantajat kiistävät tältä osin InBevin lausunnon luotettavuuden ja väittävät, että lausunto on epämääräinen ja ristiriitainen ja sisältää osittain toteamuksia, jotka eivät olleet suoraan peräisin näiden lausuntojen esittäjiltä ja jotka olivat näin ollen kuulopuheisiin perustuvia.

73 Kantajat huomauttavat InBevin lausunnon ristiriitaisuudesta erityisesti, että lausunto sisältää useita kantajien puolesta puhuvia toteamuksia.

74 Kyseessä ovat yhtäältä toteamukset, joita ei mainita riidanalaisessa päätöksessä ja joissa todetaan seuraavaa: ”keskustelut koskivat tunnettuja asteikkoihin liittyviä kilpailusääntöjen rikkomistapauksia (jotka olivat lisäksi hyvin epämääräisiä); markkinoilla kukin toimi haluamallaan tavalla”; ”markkinakäyttäytymisemme suuntautui agressiivisesti uusien asiakkaiden tavoittelemiseen – myös ostohyvitysten avulla”; ”toimimme aivan laillisesti”; ”[InBev] ei ole tehnyt mitään sopimusta eikä osallistunut mihinkään”; ”[Catherijne-]neuvotteluilla ei siten ole ollut mitään konkreettisia tuloksia, jotka olisivat vaikuttaneet markkinoihin [− −;] näinä kahtena kertana emme ole kertaakaan keskustelleet konkreettisesti markkinakäyttäytymisestä; kokous oli pikemminkin epävirallinen”; ”elintarvikesektorilla ei ollut sopimusta”; ”en ole koskaan todennut, että [CBK:n] kokousta olisi jatkettu markkinoiden kannalta järkeviä seikkoja koskevien keskustelujen vuoksi; on aina mahdollista, että tällaisissa kokouksissa voidaan ryhtyä kahdenvälisiin epävirallisiin keskusteluihin, mutta mielestäni tällaista ei tapahtunut”.

75 Toisaalta kantajat viittaavat joihinkin riidanalaisessa päätöksessä mainittuihin lausuntojen kohtiin, joissa todetaan seuraavaa: ”Interbrew’n mielestä tällä sopimuksella ei ole koskaan sellaisenaan ollut merkittäviä vaikutuksia markkinoilla ja se on ollut viime aikoina entistä vähemmän intensiivistä [− −;] keskustelut ovat olleet luonteeltaan hyvin yleisiä” (mainittu riidanalaisen päätöksen 45 perustelukappaleessa); ”keskustelujen tarkoituksena oli etenkin vakuuttua yhteisesti siitä, että toimisimme markkinoilla rauhallisesti[;] niissä käsiteltiin vain vähän tai ei lainkaan asteikkoja ja yrityksiä [;] osapuolet pitivät toisiaan tosiasiassa pilkkanaan [;] näissä kokouksissa ei viime vuosina ollut enää juuri sisältöä ja yhteistoiminnan luonteesta tuli yhä epämääräisempi” (mainittu riidanalaisen päätöksen 46 perustelukappaleessa); ”oli olemassa erittäin monimutkainen ja epämääräinen asteikkoja (hotelli- ja ravintolasektorille myönnettyjä ostohyvityksiä) koskeva sopimus, johon emme koskaan ole osallistuneet [;] en ole kuitenkaan koskaan nähnyt yhtään tätä asiaa koskevaa asiakirjaa” (mainittu riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappaleessa).

76 Kantajien mielestä sen lisäksi, että nämä lausunnot eivät ole konkreettisia, ne ovat ristiriidassa komission kyseisen rikkomisen olemassaoloa koskevien päätelmien kanssa. Tästä ilmenee kantajien mukaan, että panimoiden väliset keskustelut ovat olleet luonteeltaan hyvin yleisiä, mitään sopimusta ei ole tehty, InBev ei ole noudattanut mitään salaista järjestelyä eikä yhteistoiminnalla ole ollut mitään vaikutusta markkinoihin.

77 Aivan aluksi on todettava, että kantajien tiettyjen InBevin lausuntoon sisältyvien seikkojen perusteella tekemät päätelmät siitä, että keskustelut olivat luonteeltaan yleisiä, ettei tietyillä sektoreilla ollut tehty sopimuksia ja etteivät keskustelut vaikuttaneet panimojen toimintaan markkinoilla, eivät sinänsä voi saattaa kyseenalaiseksi komission toteamusta rikkomisen olemassaolosta.

78 Kyseisen lausunnon väitetystä yleisestä luonteesta on muistutettava, että komission on usein osoitettava kilpailusääntöjen rikkominen tämän tehtävän kannalta epäedullisissa olosuhteissa sen vuoksi, että rikkomisen muodostavien tosiseikkojen tapahtumisesta on voinut kulua useita vuosia ja useat tutkimuksen kohteena olevat yritykset eivät ole toimineet aktiivisesti yhteistyössä komission kanssa. Vaikka komission on osoitettava, että markkinoiden jakamista koskeva lainvastainen sopimus on tehty, sen lisäksi olisi liiallista edellyttää, että komission olisi esitettävä todisteet tämän tavoitteen saavuttamisen erityisestä mekanismista. Kilpailusääntöjen rikkomiseen syyllistyneen yrityksen olisi nimittäin liian helppoa välttyä seuraamukselta, jos se voisi vedota lainvastaisen sopimuksen toiminnasta annettujen tietojen epämääräisyyteen tilanteessa, jossa sopimuksen olemassaolo ja sen kilpailunvastainen tarkoitus on kuitenkin näytetty toteen riittävällä tavalla. Yritykset voivat tällaisessa tilanteessa puolustautua tehokkaasti, jos niillä on mahdollisuus ilmoittaa kantansa kaikista komission niitä vastaan esittämistä todisteista (edellä 50 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 203 kohta; ks. myös vastaavasti yhdistetyt asiat C-403/04 P ja C-405/04 P, Sumitomo Metal Industries ja Nippon Steel, tuomio 25.1.2007, Kok., s. I-729, 50 kohta).

79 Seuraavaksi väitetyistä viitteistä siitä, ettei riidanalainen toiminta vaikuttanut markkinoihin, jo EY 81 artiklan sanamuodosta ilmenee, että yritysten väliset sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat ovat vaikutuksistaan riippumatta kiellettyjä, jos niillä on kilpailua rajoittava tarkoitus (edellä 46 kohdassa mainittu asia Hüls v. komissio, tuomion 163–166 kohta ja asia C-8/08, T-Mobile Netherlands ym., tuomio 4.6.2009, Kok., s. I-4529, 29 kohta).

80 Kun komissio on todennut kilpailunvastaisten sopimusten tai yhdenmukaistettujen menettelytapojen olemassaolon, tätä toteamusta ei siis voida kiistää viitteillä siitä, että salaisia järjestelyjä ei ollut toteutettu tai markkinoihin ei kohdistunut vaikutusta.

81 Kun tarkastellaan InBevin lausuntoon sisältyviä väitettyjä viitteitä siitä, että kotikulutuksen sektorilla ja hotelli- ja ravintolasektorilla ei ollut tehty sopimusta, on huomattava, että kun kantajien esille ottamat tekstikohdat luetaan asiayhteydessään, niiden perusteella ei millään tavalla voida sulkea pois sitä, että näillä sektoreilla on ollut olemassa sopimus tai yhdenmukaistettu menettelytapa.

82 Kotikulutuksen sektorista (vähittäismyynti) on nimittäin todettava, että eräs InBevin johtaja vahvisti, ettei ”sektorilla ollut olemassa sopimusta”, minkä jälkeen hän kuvasi konkreettisesti panimojen noudattamaa hintojen yhteensovittamisen mekanismia. Merkityksellinen kohta kuuluu seuraavasti (riidanalaisen päätöksen 51 perustelukappale):

”Vähittäismyyntisektorilla (food) ei ollut sopimusta. Oluen hintojen korottamisessa käytäntönä oli, että panimo korottaa hintojaan vasta ilmoitettuaan siitä etukäteen muille panimoille. Kun jokin osapuoli ilmoitti hinnankorotuksesta, sitä seurasi keskustelu korotuksen vaikutuksista markkinoihin; oluen hinnankorotus toteutui kuitenkin tästä huolimatta. Aloitteen teki aina jokin suurista panimoista, yleensä Heineken. Tällöin muille panimoille jäi riittävästi aikaa määrittää oma kantansa. Vaikka panimot yhdenmukaistivat hintoja pääpiirteissään, kullakin niistä kuitenkin oli oma hintapolitiikkansa, jota ne noudattivat.”

83 Pelkästään se, että InBevin johtaja viittasi ”sopimuksen” puuttumiseen, ei ole tässä yhteydessä pätevä väite, sillä asianomaisten yritysten edustajien esittämissä lausunnoissa kuvatun käyttäytymisen oikeudellinen luonnehdinta on komission tai tarvittaessa unionin yleisen tuomioistuimen tehtävä.

84 Sopimuksen puuttumista ja hotelli- ja ravintolasektorin sopimuksen noudattamatta jättämistä koskevista väitteistä on todettava, että InBevin erään johtajan lausunnon, jonka mukaan ”[InBev] ei ole tehnyt eikä noudattanut mitään sopimusta”, perusteella ei voida sulkea pois sitä, että olemassa olisi ollut EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus. InBevin asianomainen johtaja toteaa nimittäin lausunnossaan nimenomaisesti yhtäältä, että oli olemassa ”erittäin monimutkainen ja epämääräinen asteikkoja (hotelli- ja ravintolasektorille myönnettyjä ostohyvityksiä) koskeva sopimus” ja toisaalta sopimus, jonka tarkoituksena oli ”välttää liian suuret hotelli- ja ravintolasektorilla tapahtuvat muutokset”.

85 Edellä esitetyn perusteella kantajien väitteitä, jotka koskevat InBevin lausunnon ristiriitaisuutta, ei voida hyväksyä. Tässä yhteydessä on hylättävä myös kantajien väite, joka koskee sitä, että komissio hyödynsi tätä lausuntoa valikoivasti, kun se ei ottanut huomioon sen väitettyä ristiriitaisuutta.

86 Kantajat eivät ole näin ollen osoittaneet sellaisten väitettyjen ristiriitaisuuksien olemassaoloa, jotka olisivat omiaan heikentämään InBevin lausunnon luotettavuutta.

87 Sitä vastoin väittäessään, että InBevin lausuntoon sisältyi kuulopuheisiin perustuvia seikkoja, kantajat viittaavat lausunnon kohtiin, joiden mukaan ”InterBrew ei koskaan nähnyt asiakirjoja, johon olisi sisältynyt ostohyvityksiä koskeva sopimus, johon keskusteluissa viitattiin, mutta yleinen sääntö vaikutti olevan tiedossa” (mainittu riidanalaisen päätöksen 45 perustelukappaleessa), ”en itse tuntenut tätä (asteikkoja koskevaa) sopimusta enkä nähnyt tätä koskevia asiakirjoja”, ”en tuntenut tämän sopimuksen täsmällistä sisältöä [− −;] toisaalta en koskaan nähnyt ainuttakaan tätä koskevaa asiakirjaa”.

88 On huomattava, että kantajien esille ottamat tekstikohdat koskevat yksinomaan hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaille myönnettyjä ostohyvityksiä koskevan (”asteikko-”) sopimuksen olemassaoloa. Tältä osin InBevin lausunnon todistusvoima on toki rajoitettu välittömien todisteiden puuttumisen vuoksi. ”Asteikon” olemassaolon osalta esitettyjen tietojen luotettavuutta vahvistaa kuitenkin se, että ne ovat yhtäältä peräisin kahdesta eri lähteestä ja toisaalta sisältävät täsmällisiä tietoja ”asteikosta” eli ostohyvityksen enimmäismäärän tarkan suuruuden (ks. riidanalaisen päätöksen 48 perustelukappale). ”Asteikon” olemassaolon vahvistavat myös kaksi InBevistä riippumatonta todistetta eli Bavarian hallintoneuvoston jäsenen käsin tehdyt muistiinpanot 1.5.1997 pidetystä kokouksesta (riidanalaisen päätöksen 92 perustelukappale) ja Bavarian hotelli- ja ravintolasektorin johtajan muistiinpanot 12.3.1998 pidetystä kokouksesta (jotka toistetaan riidanalaisen päätöksen 143 perustelukappaleessa).

89 Kantajien väitteet, jotka koskevat kuulopuheisiin perustuvia todisteita, eivät siten ole omiaan asettamaan kyseenalaiseksi InBevin lausunnon perusteella tehtyjä johtopäätöksiä.

90 InBevin lausunnon luotettavuuden yleisestä arvioinnista on lisäksi todettava, että toisin kuin kantajat väittävät, komissio saattoi perustellusti pitää InBevin lausuntoa erityisen todistusvoimaisena, sillä se on itse yrityksen nimissä annettu vastaus, jonka luotettavuus on suurempi kuin mikä voisi olla yrityksen henkilökuntaan kuuluvan antamalla vastauksella riippumatta siitä, millaisia kokemuksia tai mielipiteitä tällaisella henkilöllä on. Lisäksi on huomattava, että InBevin lausunto on annettu yrityksen toteuttaman sisäisen tutkimuksen perusteella ja että sen toimitti komissiolle asianajaja, jonka ammatillisena velvollisuutena oli toimia tämän yrityksen edun mukaisesti. Tämän vuoksi hän ei voinut myöntää kilpailusääntöjen rikkomista kevyin perustein punnitsematta tämän menettelyn seurauksia (ks. vastaavasti asia T-23/99, LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok., s. II-1705, 45 kohta ja edellä 50 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 206 kohta).

91 Oikeuskäytännöstä käy lisäksi ilmi, että vaikka lainvastaisen yhteistoimintajärjestelyn pääosallistujien vapaaehtoisesti esittämiin todisteisiin on yleensä asianmukaista suhtautua tietyllä tavalla epäluuloisesti, kun otetaan huomioon se mahdollisuus, että kyseisillä osallistujilla on taipumus vähätellä sen osuuden merkitystä, joka niillä on kilpailusääntöjen rikkomisessa, ja suurennella toisten osuutta, se, että yhteistyötiedonannon soveltamista pyydetään sakon määrän vähentämiseksi, ei välttämättä kannusta esittämään tutkittavana olevan yhteistoimintajärjestelyn muihin osanottajiin nähden vääristeltyjä todisteita. Jokainen yritys johtaa komissiota harhaan voisi näet kyseenalaistaa pyynnön esittäjän yhteistyön vilpittömyyden ja kattavuuden ja näin ollen vaarantaa tämän mahdollisuuden hyötyä täysimääräisesti yhteistyötiedonannosta (asia T-120/04, Peróxidos Orgánicos v. komissio, tuomio 16.11.2006, Kok., s. II-4441, 70 kohta).

92 On toki muistettava, että kartelliin osalliseksi katsotun yrityksen lausuntoa, jonka totuudenmukaisuuden on riitauttanut useampi muu kartelliin osalliseksi katsottu yritys, ei voida pitää riittävänä näyttönä viimeksi mainittujen yritysten toteuttamasta kilpailusääntöjen rikkomisesta, jos sen tukena ei ole muita todisteita (ks. vastaavasti asia T-337/94, Enso-Gutzeit v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok., s. II-1571, 91 kohta ja edellä 50 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 219 kohta).

93 Kilpailusääntöjen rikkomista ei siis voida todeta pelkästään InBevin lausunnon perusteella, vaan sen tueksi on esitettävä muita todisteita.

94 On kuitenkin katsottava, että käsiteltävässä asiassa edellytetään InBevin lausunnon luotettavuuden vuoksi vähemmän täsmällistä ja vähäisempää tukemista kuin silloin, jos tämä lausunto ei olisi erityisen uskottava. Näin ollen on katsottava, että jos yhtäpitävien välillisten todisteiden kokonaisuuden todettaisiin tukevan InBevin lausunnossa mainittujen ja riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa tarkoitettujen menettelytapojen olemassaoloa ja tiettyjä yksityiskohtia, tämä lausunto voisi olla tässä tilanteessa sellaisenaan riittävä todistamaan riidanalaisen päätöksen muut seikat. Lisäksi siltä osin kuin todiste ei ole ilmeisessä ristiriidassa moitittujen menettelytapojen olemassaoloa tai keskeistä sisältöä koskevan InBevin lausunnon kanssa, on riittävää, että se osoittaa siinä kuvattujen menettelytapojen merkittävät seikat, jotta sillä voi olla merkitystä muita todisteita tukevana todisteena rikkomisen osoittavien todisteiden kokonaisuuden joukossa (ks. vastaavasti edellä 50 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat JFE Engineering ym. v. komissio, tuomion 220 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

95 Edellä esitetyn perusteella on tutkittava kantajien väitteet muista todisteista, joihin komissio on vedonnut riidanalaisessa päätöksessään InBevin lausunnosta esittämiensä toteamusten tukemiseksi.

– Muut todisteet

96 Komissio toteaa riidanalaisessa päätöksessä, että InBevin lausuntoa tukevat tutkimusten ja tietopyyntöjen perusteella saadut kantajien ja kolmen muun alankomaalaisen panimon sisäiset asiakirjat, kokousten käsin kirjoitetut muistiinpanot, kululaskelmat sekä jäljennökset esityslistoista.

97 Komissio vetoaa riidanalaisen päätöksen 67 perustelukappaleessa Grolschin kaupallisen johtajan 27.2.1996 pidetystä kokouksesta käsin kirjoittamiin muistiinpanoihin, joissa kuvataan tämän kokouksen aihetta maininnalla ”CBK cie HOR cath”. Muistiinpanoihin sisältyy seuraava kohta: ”Takaus/rahoitus: rah[oitusta] – – tiettyjen yritysten tarpeita enemmän. Eli – – milj[oonaa]”.

98 Komission mukaan tästä kohdasta käy ilmi, että asianomaiset neljä panimoa olivat keskustelleet Catherijne-kokouksessa rahoitusehdoista, joita sovellettiin tai sovellettaisiin tiettyihin hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaisiin (riidanalaisen päätöksen 72 perustelukappale) ja erityisesti toimipisteisiin, jotka omisti useita hotelli- ja ravintolasektorin toimipaikkoja Alankomaissa omistava taho.

99 Riidanalaisen päätöksen 76 perustelukappaleessa komissio mainitsee Bavarian hotelli- ja ravintolasektorin johtajan käsin kirjoittamat muistiinpanot 19.6.1996 pidetystä kokouksesta. Muistiinpanot ovat seuraavanlaiset:

”– mukautetaan hintoja

merkittävä – vähäinen kotikulutus

Bavarian ja Interbrew’n yhteistoiminta

– – ja – – - > ongelma – –

Martens

Schultenbrau!! 89 snt





– ainoastaan tynnyrihinnan korotus

perustelut

vain kokonaan Hein + Grolsch

Friesland US Heit

Interbrew \

| korottavat yhdessä





Bavaria /

–> – – myös

alempaa korotetaan enemmän kuin ylempää

– ilmaa sisään

– sopimukset

tervehdytetään juomien ostohyvitysten tuottoa 7,5 Heineken-tynnyriltä

valmistellaan edustajia mahdollisten sopimusten suhteen

Interbrew \

| voidaan käyttää ilmaa

Grolsch / ”.

100 Komission mukaan näistä muistiinpanoista käy ilmi, että läsnä olleet panimot keskustelivat yksityiskohtaisesti niin jakelijan tuotemerkillä myytävän oluen hinnoista kuin tynnyreissä myytävän oluen hinnoistakin ja että Interbrew’n ja Bavarian tuottamien edullisempien oluiden hintoja oli tarkoitus korottaa enemmän kuin Heinekenin ja Grolschin tuottamien kalliimpien oluiden hintoja (riidanalaisen päätöksen 85 perustelukappale).

101 Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 89 perustelukappaleessa kirjeen, jonka Interbrew Nederlandin johtaja lähetti 25.3.1997 InBevin pääkonttoriin Belgiaan:

”Suurimmat panimot ovat nyt päässeet yksimielisyyteen hintojen korottamisesta ennen vuotta 1998. Näin panimot pystyvät lisäämään marginaaliaan tarvittavia välttämättömiä myynninedistämistoimia varten. A-tuotemerkin toimijat pyrkivät korottamaan hintoja eriytetysti A-tuotemerkkien (+ 2 NLG/hl) ja B-tuotemerkkien (+ 4 NLG/hl) osalta. Mielestäni tämä on täysin epärealistista – hintoja on korotettava kautta linjan 4 NLG. Jättäisin hinnankorotuksen ulkopuolelle erikoisoluemme, joilla on hyvä menekki (DAS, Hoegaarden, Leffe). Neuvottelut on käynnistetty.”

102 Komissio totesi tämän kirjeen perusteella, että suurimpien tuottajien välisten hintaneuvottelujen perusteella hintoja oli tarkoitus korottaa ennen vuotta 1998. Sama kirje vahvisti lisäksi sen, että kalliimpien ja edullisempien olutmerkkien ja niiden tuottajien välillä toimittaisiin eriytetysti (riidanalaisen päätöksen 90 perustelukappale).

103 Riidanalaisen päätöksen 92 perustelukappaleessa komissio mainitsee Bavarian hallintoneuvoston jäsenen käsin kirjoittamat muistiinpanot 1.5.1997 pidetystä kokouksesta. Se lainaa seuraavia kohtia:

”Catherijne-klubi 1.5.1997

myös ryhmän ’sisäisissä’ siirroissa

on noudatettava ’asteikkoa’

– – ’Haagissa’

Monster ZH [Etelä-Hollanti] korkein kilpaileva tarjous.”

104 Komission mukaan nämä muistiinpanot vahvistavat, että panimot keskustelivat yksittäisille yrityksille myönnettävien kaupan ehtojen ”asteikosta” niiden siirtyessä ryhmästä toiseen mutta myös saman ryhmän sisällä (riidanalaisen päätöksen 99 perustelukappale).

105 Komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 100 perustelukappaleessa, että edellä mainitut muistiinpanot sisältävät myös nimet ”Heineken/Amstel/Brand/Grolsch” ensimmäisellä rivillä ja nimet ”Interbrew/Bavaria” toisella rivillä ja että nämä rivit on liitetty yhteen aaltosulkeella, jonka jälkeen on maininta ”ei hinnankorotuksia”. Komissio päättelee tästä, että erottelu Heinekenille ja Grolschille kuuluvien A-tuotemerkkien sekä Interbrew’lle ja Bavarialle kuuluvien B-tuotemerkkien välillä oli keskeinen seikka, jota käsiteltiin panimoiden välisissä oluen hinnankorotuksia koskevissa keskusteluissa (riidanalaisen päätöksen 103 perustelukappale).

106 Riidanalaisen päätöksen 117 perustelukappaleessa komissio mainitsee Bavarian hallintoneuvoston jäsenen käsin kirjoittamat muistiinpanot 17.12.1997 pidetystä kokouksesta. Se lainaa seuraavaa kohtaa:

”2) Hintatilanne: maalis-huhtikuu

toteutetaan yhdessä vaiheessa / toteutetaan kahdessa vaiheessa

a) Heineken odottaa vain vähän vastustusta!! Heineken 18.59

b) hinnankorotuksen tapauksessa: neuvoteltavissa, täysin mukana, tukea saadaan.”

107 Komissio päätteli tästä, että 17.12.1997 pidetyssä kokouksessa läsnä olleet panimot eli Bavaria, Grolsch ja Heineken keskustelivat hinnankorotuksista sekä mahdollisista reaktioista hinnankorotuksiin (riidanalaisen päätöksen 127 perustelukappale).

108 Komissio mainitsi riidanalaisen päätöksen 129 perustelukappaleessa kohdan erään Bavarian hotelli- ja ravintolasektorin johtajan käsin kirjoittamista muistiinpanoista, jotka koskivat 12.3.1998 pidettyä kokousta:

”– Juuri mitään ei ole tapahtunut 1.1. jälkeen

– A-tuotemerkeissä ei hintaan liittyvää huolta Hein

lasku 11,49:stä 9,95:een ei ole järkevää Int

9.75 9.36 Bavaria

2x 4.95 4.75 }→

jakelijan tuotemerkit

hinnat markkinoiden alaosassa

– – maaliskuun puolivälissä Bavaria jotain

Amstelin alla (17) Bavaria (15)

9,75:stä 10,75:een, jos mitään ei

tapahdu, sitten Grolsch ja Hein

korotukset panimoiden taskuun

→ tehdään sopimus – – ja Dick

On oltava ’toteennäytettävissä’ Nielsenin kautta, muuten

ei tapahdu mitään.”

109 Komission mukaan tästä käy ilmi, että 12.3.1998 pidetyssä kokouksessa läsnä olleet panimot keskustelivat alankomaalaisille marketeille myönnetyistä alennuksista (riidanalaisen päätöksen 137 perustelukappale) ja että Bavarian tekemien hinnankorotusten pitäisi olla toteennäytettävissä AC Nielsenin kokoamien markettien kassatietojen perusteella (riidanalaisen päätöksen 133 perustelukappale).

110 Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 138 perustelukappaleessa toisen kohdan edellä mainituista käsin kirjoitetuista muistiinpanoista:

”Bav korko 4 % ? 6 ½

paitsi

jos saadaan mainoskorvauksia.”

111 Komission mukaan tämä kohta osoittaa, että keskusteluja käytiin hotelli- ja ravintolayrityksille myönnettyjen lainojen korkotasosta (riidanalaisen päätöksen 142 perustelukappale).

112 Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 143 perustelukappaleessa kolmannen kohdan edellä mainituista käsin kirjoitetuista muistiinpanoista:

”Jalkapalloseurat Teatterit

Opiskelijayhdistykset

– –

Grolsch

Asteikon ylä/ulkopuolella

130

– – (125) 124,5.”





113 Komission mukaan tästä kohdasta käy ilmi, että panimot keskustelivat erityisesti tietyistä hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaista suhteessa tiettyyn ”asteikkoon”, mikä tukee InBevin lausuntoa siltä osin, että olemassa oli ”asteikoksi” kutsuttu sopimus (riidanalaisen päätöksen 147 perustelukappale).

114 Komissio mainitsi riidanalaisen päätöksen 156 perustelukappaleessa kohdan erään Bavarian hallintoneuvoston jäsenen käsin kirjoittamista muistiinpanoista, jotka koskivat 3.7.1998 pidettyä kokousta:

”– – Heineken nosti

– – >> Heineken-tynnyriolut”.

115 Komissio päättelee tästä kohdasta, että panimot keskustelivat sekä kotikulutuksen sektorin asiakkaisiin sekä erääseen hotelli- ja ravintolasektorin asiakkaaseen sovelletuista hinnoista (riidanalaisen päätöksen 162–164 perustelukappale).

116 Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 165 perustelukappaleessa vielä yhden kohdan edellä mainituista käsin kirjoitetuista muistiinpanoista:

” Kahvila – – 1800 – –

– – 400 – –

60/hl

650 000,- V.B.K.”

117 Komission mukaan tästä kohdasta ilmenee, että panimot keskustelivat tietyille hotelli- ja ravintolayrityksille annetusta ostohyvityksestä ja/tai niihin sovelletuista tai sovellettavista alennuksista (riidanalaisen päätöksen 171 perustelukappale).

118 Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 174 perustelukappaleessa 30.6.1998 päivätyn asiakirjan ja Heinekenin hintaluettelon, jossa ilmoitetaan pullo-oluisiin ja tynnyrioluisiin 1.6.1998 alkaen sovellettavat uudet hinnat; nämä asiakirjat löytyivät Grolschin kotikulutuksen myyntijohtajan huoneesta, ja niissä oli maininta ”agenda c[ommiss]ie CBK” (CBK:n pöytäkirjakomitea). Komission mukaan nämä asiakirjat tukevat InBevin lausuntoa, jonka mukaan kyseessä olevissa kokouksissa käsiteltiin sekä ”kotikulutuksen” hintoja että kilpailua hotelli- ja ravintolamarkkinoilla (riidanalaisen päätöksen 175 perustelukappale).

119 Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 179 perustelukappaleessa 14.10.1998 päivätyn Heinekenin sisäisen muistion, joka on osoitettu Heinekenin johtoryhmälle ja jossa todetaan seuraavaa: ”Bavarian CBK:ssa lupaama hinnankorotus ei näy selvästi Nielsenin [luvuissa]”. Komission mukaan tämä muistio tukee päätelmää, jonka mukaan Bavaria oli ilmoittanut 12.3.1998 pidetyssä kokouksessa aikomuksestaan nostaa ensimmäisenä kotikulutuksen sektorin hintoja, että muiden panimojen oli tarkoitus seurata myöhemmin sen esimerkkiä ja että Bavarian tekemien korotusten olisi pitänyt olla ”toteen näytettävissä” Nielsenin lukujen perusteella (riidanalaisen päätöksen 180 perustelukappale).

120 Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 184 perustelukappaleessa kirjeen, jonka Brand BV d’Heineken -panimon markkinoinnin ja kotikulutuksen johtaja oli lähettänyt Heinekenin Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorin johtajalle ja jossa käsiteltiin ensiksi mainitun johtajan Bavarian hallintoneuvoston jäsenen kanssa käymiä keskusteluja:

”Noordwijkissa 9.9.[1998] järjestetyillä elintarvikemessuilla [Bavarian hallintoneuvoston jäsen] kertoi minulle – – koskevasta asiasta ja Heinekenin reaktiosta siihen. Lyhyesti sanottuna Heineken olisi hänen mukaansa voinut osallistua huomattavasti aikaisemmassa vaiheessa Alankomaiden hotelli- ja ravintolamarkkinoista Heinekenin ja Bavarian ylemmän johdon kanssa käytyihin neuvotteluihin. Menetetyt hehtolitrat olisi silloin voitu kompensoida jollakin toisella tavalla. Hän lisäsi, että tietyn ajan kuluttua Bavarialla oli mahdollisuus saada hotelli- ja ravintolasektorilla uusia asiakkaita, jotka halusivat siirtyä vapaaehtoisesti (hänen mukaansa sanaa ’vapaaehtoisesti’ korostettiin, kuten – – tapauksessa) Bavarialle [Heinekenin Alankomaiden hotelli- ja ravintolasektorista vastaavan henkilön etunimi], on selvää, että tässä vain puhuttiin lämpimikseen, kuten – – on tapana. Halusin kertoa sinulle tämän. Onnea keskusteluun.”

121 Komissio katsoo, että tämä kirje tukee InBevin lausuntoa, jonka mukaan panimot keskustelivat paitsi alennuksia koskevista rajoituksista myös toisen panimon asiakkaaksi siirtyviä yrityksiä koskevista rajoituksista paitsi monenvälisissä kokouksissa myös kahdenvälisissä tapaamisissa (riidanalaisen päätöksen 189 perustelukappale).

122 Komissio mainitsee riidanalaisen päätöksen 193 perustelukappaleessa erään Grolsche Bierbrouwerij Nederlandin johtajan käsin kirjoittamat muistiinpanot, jotka koskivat kutsua 8.1.1999 pidettyyn kokoukseen:

”– myynti -9