ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE), julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) ja Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY) tekemästä osa-aikatyötä koskevasta puitesopimuksesta 15.12.1997 annetun neuvoston direktiivin 97/81/EY liitteessä olevan, 6.6.1997 tehdyn osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa vahvistetaan sen kohteena olevien määräaikaisten työntekijöiden osalta työsuhteiden enimmäiskesto, joka on osa-aikaisten työntekijöiden osalta pidempi kuin vastaavien kokoaikaisten työntekijöiden osalta, jollei tällainen erilainen kohtelu ole perusteltua asiallisista syistä ja jollei se ole oikeassa suhteessa näihin syihin nähden, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava. Osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeen 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei siinä tarkoitettua pro rata temporis ‑periaatetta sovelleta tällaiseen säännöstöön.
71

Kaiken edellä esitetyn perusteella on esitettyihin kysymyksiin vastattava, että direktiivin 97/67 2 artiklan 13 alakohtaa ja 3 artiklaa on tulkittava siten, että pääasioissa kyseessä olevan kaltaisten kirjelähetysten jakelusta vastaavien palveluntarjoajien, joilla on tähän palveluun oikeuttavan kansallisen toimiluvan haltijoina velvollisuus toimittaa kansallisen oikeuden säännösten mukaisesti tuomioistuimen tai hallintoviranomaisten asiakirjojen virallisia tiedoksiantoja, on katsottava olevan näissä säännöksissä tarkoitettuja yleispalvelun tarjoajia, ja näin ollen nämä palvelut on vapautettava arvonlisäverosta direktiivin 2006/112 132 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla julkisen postilaitoksen suorittamina palveluina.
6

Direktiivin 7 artiklan, jonka otsikko on ”Oikeus oleskella yli kolme kuukautta”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Unionin kansalaisilla on oikeus oleskella toisen jäsenvaltion alueella yli kolmen kuukauden ajan a) jos he ovat työntekijöitä tai itsenäisiä ammatinharjoittajia vastaanottavassa jäsenvaltiossa; tai b) jos heillä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle, ja kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa; tai c) – jos he ovat kirjoittautuneet yksityiseen tai julkiseen laitokseen, jonka vastaanottava jäsenvaltio on hyväksynyt tai jota se rahoittaa lainsäädäntönsä tai hallinnollisen käytäntönsä mukaisesti, pääasiallisena tarkoituksenaan osallistua koulutukseen, ammattikoulutus mukaan lukien, ja – jos heillä on kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja he osoittavat asiaankuuluvalle kansalliselle viranomaiselle vakuutuksella tai muulla vastaavalla valitsemallaan tavalla, että heillä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle; tai d) jos he ovat a, b tai c alakohdassa tarkoitetut edellytykset täyttävän unionin kansalaisen mukana matkustavia tai häntä myöhemmin seuraavia perheenjäseniä.”
46

Tämän valinnan merkitys elatusvelkojan suojaamiseksi vastaa elatusvelvoitteisiin sovellettavasta laista 23.11.2007 tehtyä Haagin pöytäkirjaa, joka on hyväksytty Euroopan yhteisön puolesta 30.11.2009 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2009/941/EY (EUVL 2009, L 331, s. 17) ja josta unionin tuomioistuin on todennut, että sillä on kiinteä yhteys asetukseen N:o 4/2009 (tuomio 7.6.2018, KP, C-83/17, EU:C:2018:408, 49 kohta). Unionin tuomioistuin on näin ollen todennut, että tämän pöytäkirjan mukaan elatusvelkojat voivat de facto valita elatusvelvollisuutta koskevaan vaatimukseensa sovellettavan lain, koska siinä määrätään, että sen valtion lain sijaan, jossa elatusvelkojan asuinpaikka on, sovelletaan ensisijaisesti tuomioistuinvaltion lakia, kun tämä on esittänyt vaatimuksensa velallisen asuinpaikan toimivaltaisessa viranomaisessa (ks. vastaavasti tuomio 20.9.2018, Mölk, C-214/17, EU:C:2018:744, 31 ja 32 kohta).
Kun otetaan huomioon tässä tuomiossa esitetyt täsmennykset ja oikeuskäytäntö, jonka mukaan yhtäältä jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä annetun direktiivin niitä säännöksiä ja toisaalta Euroopan unionin tavaramerkistä annetun asetuksen niitä säännöksiä, joiden sisältö on sama, on tulkittava samalla tavalla (ks. mm. tuomio 12.1.2006, Deutsche SiSi-Werke, C‑173/04 P, EU:C:2006:20, 29 kohta; tuomio 6.7.2017, Moreno Marín, C‑139/16, EU:C:2017:518, 27 kohta ja tuomio 25.7.2018, Mitsubishi Shoji Kaisha ja Mitsubishi Caterpillar Forklift Europe, C‑129/17, EU:C:2018:594, 29 kohta), lähestymistapa, joka on esitetty ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemassa 26.4.2012 annetun määräyksen Deichmann v. SMHV (C‑307/11 P, ei julkaistu, EU:C:2012:254) 55 kohdassa ja joka koskee asetuksen N:o 40/94 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaa, jonka sisältö vastaa direktiivin 2008/95 3 artiklan 1 kohdan b alakohdan sisältöä, pysyy merkityksellisenä vain niissä tapauksissa, joissa ilmenee, että vain yksi käyttötapa on merkittävä asianomaisen talouden alan käytännössä.
Eläinlääkäreistä 13.12.1974 annetun lain (Tierärztegesetz) (BGBl. 16/1975), sellaisena kuin sitä sovelletaan oikeusriitaan (BGBl. I, 66/2016; jäljempänä TÄG), 15a §:ssä säädetään seuraavaa:

”1. Ainoastaan eläinlääkäreillä, joilla on lupa harjoittaa eläinlääkärinammattia, tai yhtiöillä, joiden osakkaat ovat eläinlääkäreitä, joilla on lupa harjoittaa eläinlääkärinammattia, on oikeus ylläpitää eläinlääkäriasemaa tai yksityistä eläinsairaalaa. Ammattikunnan ulkopuolisten henkilöiden osallistuminen eläinlääkäriyhtiöön on mahdollista ainoastaan äänettömien yhtiömiesten osalta. Jos rajavastuuyhtiön perustamisajankohtana on tarkoitus perustaa myös sivuliikkeitä, on varmistettava, että vastuussa olevana johtajana voi toimia ainoastaan osakas, joka on eläinlääkäri; kyseinen henkilö voi lisäksi johtaa kulloinkin vain yhtä sivuliikettä ja hänellä on oltava olennaiset osuudet yhtiöstä.

2. Vastuun (johdon) yksityisestä eläinsairaalasta on oltava eläinlääkärillä, jolla on lupa harjoittaa eläinlääkärinammattia ja jolla on lupa pitää kotiapteekkia.”
22

Kyseinen tuomioistuin toteaa asetuksen N:o 1215/2012 53 artiklassa säädetystä todistuksesta, että kuten unionin tuomioistuin on todennut riitauttamattomia vaatimuksia koskevan eurooppalaisen täytäntöönpanoperusteen käyttöönotosta 21.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 805/2004 (EUVL 2004, L 143, s. 15) 9 artiklassa säädetystä todistuksesta 16.6.2016 annetussa tuomiossa Pebros Servizi (C‑511/14, EU:C:2016:448), tuomion vahvistamistoimi on lainkäyttötoimi. Unionin tuomioistuin on lisäksi todennut tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 (EYVL 2001, L 12, s. 1) järjestelmästä, että tämän asetuksen 54 artiklassa tarkoitetun todistuksen tehtävänä on helpottaa alkuperäjäsenvaltiossa annetun ratkaisun täytäntöönpanokelpoiseksi julistamista (tuomio 6.9.2012, Trade Agency, C‑619/10, EU:C:2012:531, 41 kohta). Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin korostaa tässä yhteydessä, että tällaisen todistuksen merkitystä on vahvistettu asetuksen N:o 1215/2012 järjestelmässä.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (vero- ja tullihallinto, Yhdistynyt kuningaskunta; jäljempänä verohallinto) ja The Chancellor, Masters and Scholars of the University of Cambridge (jäljempänä Cambridgen yliopisto) ja joka koskee sitä, että verohallinto on evännyt Cambridgen yliopistolta oikeuden vähentää arvonlisäveron, joka liittyy sellaisesta sijoitustoiminnasta aiheutuneisiin kustannuksiin, joka ei kuulu arvonlisäverodirektiivin soveltamisalaan mutta josta saatua tuottoa on käytetty kaikesta tämän yliopiston toiminnasta aiheutuneiden kulujen kattamiseen.
32

Aluksi on muistutettava siitä, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän pyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeussäännön tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin (tuomio 28.3.2019, Cogeco Communications, C‑637/17, EU:C:2019:263, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
30

Esitettyyn kysymykseen on edellä esitetyn perusteella vastattava, että arvonlisäverodirektiiviä ja verotuksen neutraalisuuden periaatetta on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka nojalla yrityksen on maksettava varainsiirroista kannettavaa, arvonlisäverosta erillistä välillistä veroa, kun se hankkii yksityisiltä esineitä, joiden kulta- tai muu jalometallipitoisuus on korkea, kun nämä esineet on tarkoitettu mainitun yrityksen taloudelliseen toimintaan ja kun yritys niiden työstämistä ja myöhemmin uudelleen vaihdantaan saattamista varten myy ne edelleen yrityksille, jotka ovat erikoistuneet harkkojen tai erilaisten esineiden valmistamiseen jalometalleista.
14

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo arvonlisäverodirektiivin 148 artiklan a ja c alakohdan tulkintaa koskevasta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä huolimatta, että sen ratkaisemiseksi, sovelletaanko pääasiassa kyseessä olevaa vapautusta merellä käytettävän jackup-porauslautan luovutukseen, on tarpeen ratkaista ensimmäiseksi, sisältyykö tällainen porauslautta kyseisen direktiivin 148 artiklan a alakohdassa tarkoitettuun vesialuksen käsitteeseen. Toiseksi – ja jos edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi – mainittu tuomioistuin pohtii, onko arvonlisäverodirektiivin 148 artiklan a ja c alakohdan soveltamisen edellytyksenä se, että vesialuksen käyttö avomeriliikenteeseen on pääasiallista toimintaa poraustoimintaan nähden.
21

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kysymyksillään, jotka on syytä käsitellä yhdessä, halunnut vastauksen asiallisesti siihen, onko puitepäätöksen 2002/584 6 artiklan 1 kohdassa käytettyä pidätysmääräyksen antaneen oikeusviranomaisen käsitettä tulkittava siten, että sen alaan kuuluu jäsenvaltion yleinen syyttäjä, joka kyllä on tuomiovallasta rakenteellisesti riippumaton mutta jolla on toimivalta syytetoimien suorittamiseen ja joka on täytäntöönpanovallasta riippumaton.
1)

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 7 artiklan 5 alakohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion tuomioistuimella ei ole toimivaltaa ratkaista riita-asiaa, joka koskee matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 295/91 kumoamisesta 11.2.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 261/2004 7 artiklan nojalla sellaista lentoyhtiötä vastaan nostettua korvauskannetta, jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa, sillä perusteella, että kyseisellä yhtiöllä on tuomioistuimen, jossa kanne on nostettu, tuomiopiirissä sivuliike, joka ei ole osallisena yhtiön ja asianomaisen matkustajan välisessä oikeussuhteessa.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat ministre de l’Action et des Comptes publics (julkishallinnon ja julkisen talouden ministeri, Ranska) sekä Raymond Dreyer ja hänen puolisonsa, joiden verotuksellinen kotipaikka on Ranskassa ja jotka kuuluvat Sveitsin sosiaaliturvajärjestelmään (jäljempänä aviopuolisot Dreyer), ja jossa on kyse maksuista, jotka näiden henkilöiden on maksettava vuodelta 2015 pääomatuloistaan.
28

Tästä on muistettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan olettamana on, että kansallisen tuomioistuimen niiden oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, joiden määrittämisestä se vastaa ja joiden paikkansapitävyyden selvittäminen ei ole unionin tuomioistuimen tehtävä, esittämillä unionin oikeuden tulkintaan liittyvillä kysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. Unionin tuomioistuin voi jättää tutkimatta kansallisen tuomioistuimen esittämän ennakkoratkaisupyynnön ainoastaan, jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävän asian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyihin kysymyksiin, mikä tarkoittaa, että kansallisen tuomioistuimen on määritettävä esittämiinsä kysymyksiin liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostettava ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset perustuvat (tuomio 21.9.2016, Etablissements Fr. Colruyt, C‑221/15, EU:C:2016:704, 14 kohta ja tuomio 31.5.2018, Zheng, C‑190/17, EU:C:2018:357, 48 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/2003 8 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että lapsen on pitänyt olla fyysisesti jäsenvaltiossa, jotta hänen voidaan katsoa asuvan kyseisessä jäsenvaltiossa tuossa säännöksessä tarkoitetulla tavalla. Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisilla olosuhteilla, jos ne oletetaan näytetyiksi toteen, eli yhtäältä sillä, että isä on kohdistanut äitiin pakkoa, minkä seurauksena äiti on synnyttänyt heidän lapsensa kolmannessa valtiossa ja asunut siellä kyseisen lapsen kanssa tämän syntymästä alkaen, ja toisaalta sillä, että äidin tai lapsen perusoikeuksia on loukattu, ei ole tältä osin vaikutusta.
25

Tästä on muistutettava, kuten unionin tuomioistuin on jo todennut tieliikenteen sosiaalilainsäädännön yhdenmukaistamisesta 25.3.1969 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 543/69 (EYVL 1969, L 77, s. 49), sellaisena kuin se on muutettuna 12.12.1977 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2827/77 (EYVL 1977, L 334, s. 1) (jäljempänä asetus N:o 543/69), 14 a artiklan 2 kohdan c alakohdassa säädetystä, ajopiirturin käyttöä koskevaan velvollisuuteen kohdistuvan poikkeuksesta – joka on muotoiltu olennaisilta osin samankaltaisin sanakääntein kuin asetuksen N:o 561/2006 13 artiklan 1 kohdan p alakohdassa mainittu poikkeus – kanssa, että kyseisen poikkeuksen tarkoituksena on suosia kaupallista toimintaa, joka on ensisijaista varsinaiseen kuljetustoimintaan nähden, ja se voi koskea ainoastaan lyhyitä kuljetuksia, jotka suoritetaan yksittäisten maatilojen hyväksi ja joka vastaa tavanomaisia tarpeita, jotka liittyvät tällaisen tilan hankintoihin tai niiden tuotannon myyntiin (tuomio 28.3.1985, Hackett ym., 91/84 ja 92/84, EU:C:1985:153, 16 ja 19 kohta).
111

Vaikka ei ole tarpeen tutkia, sovelletaanko varainhoitoasetuksen 73 a artiklaa ja soveltamissääntöjen 85 b artiklaa velvollisuuteen korvata nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltainen omien varojen menetys SEU 4 artiklan 3 kohdan perusteella, on kuitenkin todettava, ettei komissio ole missään tapauksessa ylittänyt sitä viiden vuoden määräaikaa, jonka ylittyessä veloitusilmoituksen tiedoksiannon määräaika on oletettava kohtuuttomaksi edellisessä kohdassa mainittuun tuomioon perustuvan oikeuskäytännön mukaan. Asianosaisten kesken on nimittäin riidatonta, että siitä, että Curaçaon ja Aruban viranomaiset antoivat EUR.1-tavaratodistuksia sääntöjenvastaisesti, aiheutuneesta unionin omien varojen menetyksestä on tullut lopullinen vasta vuoden 2009 aikana. Koska komissio ei ennen tätä ajankohtaa voinut vaatia kyseisen menetyksen korvaamista, on katsottava, että se on noudattanut kyseistä viiden vuoden määräaikaa, kun se on vaatinut Alankomaiden kuningaskuntaa suorittamaan kyseisen korvauksen vuoden 2012 aikana.
2)

Tehokkuusperiaatetta, luettuna yhdessä oikeusvarmuuden periaatteen kanssa, on kuitenkin tulkittava siten, että se on pääasiassa kyseessä olevan kaltaisissa olosuhteissa esteenä sille, että kansallinen tuomioistuin soveltaa yhden kuukauden preklusiivista määräaikaa lainvoimaisen tuomioistuinratkaisun purkuvaatimuksen esittämiselle silloin, kun tätä purkuvaatimusta esitettäessä tuomiota, jossa tämä määräaika on vahvistettu, ei ole vielä julkaistu Monitorul Oficial al Românieissa.
13

Tässä tilanteessa Gerechtshof Den Haag on päättänyt lykätä asian ratkaisua ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) a) Onko liikkeenharjoittajaa, joka palauttaa kuluttajan palauttaman esineen tai valikoimassaan tarpeettomaksi tulleen esineen tavarantoimittajansa (maahantuoja, tukkukauppias, jakelija, valmistaja tai muu, jolta hän on esineen hankkinut) kanssa tekemänsä sopimuksen perusteella tavarantoimittajalle, pidettävä [direktiivin 2008/98] 3 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettuna haltijana, joka poistaa esineen käytöstä? b) Onko [ensimmäisen] kysymykse[n a kohtaan] annettavan vastauksen kannalta merkitystä sillä, että kyse on esineestä, jossa on yksinkertaisesti korjattavissa oleva puute tai vika? c) Onko [ensimmäisen] kysymykse[n a kohtaan] annettavan vastauksen kannalta merkitystä sillä, että kyse on esineestä, jossa olevan vian tai puutteen laajuuden tai vakavuuden vuoksi esine ei enää sovellu tai sitä ei voida käyttää alkuperäiseen tarkoitukseensa? 2) a) Onko liikkeenharjoittajaa tai tavarantoimittajaa, joka myy kuluttajan palauttaman esineen tai valikoimassaan tarpeettomaksi tulleen esineen edelleen (jäännöserien) ostajalle, pidettävä [direktiivin 2008/98] 3 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettuna haltijana, joka poistaa esineen käytöstä? b) Onko [toisen] kysymykse[n a kohtaan] annettavan vastauksen kannalta merkitystä sillä, minkä suuruinen kauppahinta ostajan on maksettava liikkeenharjoittajalle tai tavarantoimittajalle? c) Onko [toisen] kysymykse[n a kohtaan] annettavan vastauksen kannalta merkitystä sillä, että kyse on esineestä, jossa on yksinkertaisesti korjattavissa oleva puute tai vika? d) Onko [toisen] kysymykse[n a kohtaan] annettavan vastauksen kannalta merkitystä sillä, että kyse on esineestä, jossa olevan vian tai puutteen laajuuden tai vakavuuden vuoksi esine ei enää sovellu tai sitä ei voida käyttää alkuperäiseen tarkoitukseensa? 3) a) Onko ostajaa, joka myy liikkeenharjoittajilta ja tavarantoimittajilta ostamansa suuren erän kuluttajien palauttamia ja/tai tarpeettomaksi käyneitä tavaroita edelleen (ulkomaalaiselle) kolmannelle, pidettävä [direktiivin 2008/98] 3 artiklan 1 alakohdassa tarkoitettuna haltijana, joka poistaa tavaraerän käytöstä? b) Onko [kolmannen] kysymykse[n a kohtaan] annettavan vastauksen kannalta merkitystä sillä, minkä suuruinen kauppahinta kolmannen on maksettava ostajalle? c) Onko [kolmannen] kysymykse[n a kohtaan] annettavan vastauksen kannalta merkitystä sillä, että tavaraerä käsittää myös joitakin tavaroita, joissa on yksinkertaisesti korjattavissa oleva puute tai vika? d) Onko [kolmannen] kysymykse[n a kohtaan] annettavan vastauksen kannalta merkitystä sillä, että tavaraerä käsittää myös joitakin tavaroita, joissa olevan vian tai puutteen laajuuden tai vakavuuden vuoksi esine ei enää sovellu tai sitä ei voida käyttää alkuperäiseen tarkoitukseensa? e) Onko [kolmannen] kysymyksen [c kohtaan] tai [kolmannen kysymyksen d kohtaan] annettavan vastauksen kannalta merkitystä sillä, minkä prosenttimäärän vialliset tavarat muodostavat kolmannelle edelleen myytävien tavaroiden koko erästä? Jos on, mikä prosenttimäärä muodostaa ratkaisevan määrän?”
159

Kahdeksannen kysymyksen d kohtaan on siten vastattava, että luontodirektiivin 6 artiklan 4 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava niin, että tavoite, että sähkön toimitusvarmuus jäsenvaltiossa turvataan koko ajan, on tässä säännöksessä tarkoitettu erittäin tärkeän yleisen edun kannalta pakottava syy. Luontodirektiivin 6 artiklan 4 kohdan toista alakohtaa on tulkittava niin, että jos suojellulla alueella, johon hanke on omiaan vaikuttamaan, on luontodirektiivissä tarkoitettu ensisijaisesti suojeltava luontotyyppi tai laji, minkä tarkistaminen kuuluu ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, ainoastaan tarve estää todellinen ja vakava vaara, että sähköntoimitus kyseisessä jäsenvaltiossa keskeytyy, voi pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa olla tässä säännöksessä tarkoitettu yleiseen turvallisuuteen liittyvä syy.
30

Tässä tilanteessa Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Gorzów Wielkopolskin alueellinen tuomioistuin) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko asetuksen N:o 650/2012 46 artiklan 3 kohdan b alakohtaa, luettuna yhdessä 39 artiklan 2 kohdan kanssa, tulkittava siten, että sellainen päätöstä perintöasiassa koskeva todistus, jonka malli on täytäntöönpanoasetuksen N:o 1329/2014 liitteessä 1, voidaan antaa myös päätöksistä, jotka vahvistavat perillisaseman mutta eivät ole (edes osin) täytäntöönpanokelpoisia? 2) Onko asetuksen N:o 650/2012 3 artiklan 1 kohdan g alakohtaa tulkittava siten, että perillisaseman vahvistava asiakirja, kuten puolalaisen notaarin laatima perillisaseman vahvistava asiakirja, jonka notaari on laatinut kaikkien tämän aseman vahvistamista koskevan menettelyn osapuolten riidattoman hakemuksen mukaisesti ja jolla on tuomioistuimen lainvoiman saaneen perintösaannon toteamista koskevan päätöksen oikeusvaikutukset, on tässä säännöksessä tarkoitettu päätös – – ja onko asetuksen N:o 650/2012 3 artiklan 2 kohdan ensimmäinen virke siis ymmärrettävä siten, että perillisaseman vahvistavan asiakirjan laativaa notaaria on pidettävä viimeksi mainitussa säännöksessä tarkoitettuna tuomioistuimena? 3) Onko asetuksen N:o 650/2012 3 artiklan 2 kohdan toista virkettä tulkittava siten, että jäsenvaltion asetuksen 79 artiklan mukaisesti tekemä ilmoitus on informatiivinen eikä se ole edellytys sille, että oikeudellisen ammatin harjoittajaa, joka on toimivaltainen perintöasioissa ja joka harjoittaa lainkäyttötehtävää, pidetään asetuksen 3 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettuna tuomioistuimena, jos kyseinen henkilö täyttää viimeksi mainitussa säännöksessä asetetut edellytykset? 4) Jos vastaus kysymykseen 1, 2 tai 3 on kieltävä: onko asetuksen N:o 650/2012 3 artiklan 1 kohdan i alakohta ymmärrettävä siten, että perillisaseman vahvistavan puolalaisen asiakirjan kaltaisen kansallisen menettelyllisen välineen, jolla vahvistetaan perillisasema, pitäminen asetuksen N:o 650/2012 3 artiklan 1 kohdan g alakohdassa tarkoitettuna päätöksenä sulkee pois sen pitämisen virallisena asiakirjana? 5) Jos vastaus kysymykseen 4 on myöntävä: onko asetuksen N:o 650/2012 3 artiklan 1 kohdan i alakohta ymmärrettävä siten, että perillisaseman vahvistava asiakirja, jonka notaari laatii kaikkien perillisaseman vahvistamista koskevan menettelyn osapuolten riidattoman hakemuksen mukaisesti, kuten puolalaisen notaarin laatima perillisaseman vahvistava asiakirja, on tässä säännöksessä tarkoitettu virallinen asiakirja?”