Asia T-733/16

La Banque postale

vastaan

Euroopan keskuspankki

Talous- ja rahapolitiikka – Luottolaitosten vakavaraisuusvalvonta – Asetuksen (EU) N:o 1024/2013 4 artiklan 1 kohdan d alakohta ja 3 kohta – Vähimmäisomavaraisuusasteen laskenta – EKP ei antanut kantajalle lupaa jättää vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan ulkopuolelle tietyt edellytykset täyttäviä vastuita – Asetuksen (EU) N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohta – EKP:n harkintavalta – Oikeudelliset virheet – Ilmeinen arviointivirhe

Tiivistelmä – Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (laajennettu toinen jaosto) 13.7.2018

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, 4 artiklan 1 kohdan 94 alakohta, 412 artiklan 1 kohta ja 429 artiklan 14 kohta)

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, johdanto-osan 90 perustelukappale, 4 artiklan 1 kohdan 94 alakohta ja 412 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 1024/2013 4 artiklan 1 kohdan d alakohta; komission asetuksen 2015/61 26 artikla)

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, 429 artiklan 14 kohta)

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, 429 artiklan 14 kohta)

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, 429 artiklan 14 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 29 kohta)

Johdettua unionin oikeutta pitää tulkita niin pitkälti kuin mahdollista siten, että sen sisältö on sopusoinnussa perussopimuksen määräysten ja unionin oikeuden yleisten periaatteiden kanssa. Kuten ilmauksen ”niin pitkälti kuin mahdollista” käyttäminen osoittaa, tätä tulkintaa ei kuitenkaan voida soveltaa sellaiseen säännökseen, jonka merkitys on selvä ja yksiselitteinen ja joka ei siten edellytä minkäänlaista tulkintaa. Jos tällaisesta säännöksestä esitetään SEUT 277 artiklassa tarkoitettu lainvastaisuusväite, unionin tuomioistuinten on ainoastaan tutkittava, onko sen sisältö sopusoinnussa perussopimusten määräysten ja unionin oikeuden yleisten periaatteiden kanssa. (ks. 34 ja 35 kohta)

Ks. tuomion teksti. (ks. 38 kohta)

Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista annetun asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, 429 artiklan 14 kohtaa on tulkittava siten, että siinä annetaan toimivaltaisille viranomaisille harkintavaltaa, jonka nojalla ne voivat kieltäytyä myöntämästä siinä tarkoitettua poikkeuslupaa, vaikka kyseisessä säännöksessä mainitut edellytykset täyttyisivät. Komissio on nimittäin tällä unionin lainsäätäjän hyväksymällä poikkeuksella ottanut huomioon sen mahdollisuuden, että luottolaitoksen julkisyhteisöltä tai julkisoikeudelliselta laitokselta olevat saamiset, joissa riski on valtion antaman takauksen vuoksi yhtä alhainen kuin sen valtiolta olevissa saamisissa, jotka eivät johdu luottolaitoksen omista investointipäätöksistä – koska luottolaitoksella on velvollisuus siirtää kyseiset summat julkisoikeudelliselle laitokselle –, eivät välttämättä ole merkityksellisiä vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan kannalta ja voidaan siten jättää sen ulkopuolelle. Asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohta koskee ainoastaan saamisia, joihin sovelletaan omien varojen vähimmäisvaatimusten laskennassa käytettävässä standardimenetelmässä nollariskipainoa. Tästä seuraa, että kyseisen asetuksen 429 artiklan 14 kohtaa sovellettaessa on sovitettava yhteen seuraavat kaksi tavoitetta: yhtäältä on noudatettava vähimmäisomavaraisuusasteen logiikkaa, jonka mukaan sen laskennassa otetaan huomioon luottolaitoksen riskipainottamattomien vastuiden kokonaismäärä, ja toisaalta on otettava huomioon unionin lainsäätäjän hyväksymä komission tavoite, jonka mukaan tietyt vastuut, joiden riskiprofiili on erityisen alhainen ja jotka eivät johdu luottolaitoksen omista investointipäätöksistä, eivät ole vähimmäisomavaraisuusasteen laskennan kannalta merkityksellisiä ja voidaan siten tarvittaessa jättää sen ulkopuolelle. On kuitenkin todettava, että toimivaltaisille viranomaisille on annettu asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohdan soveltamisessa harkintavaltaa, jonka nojalla ne voivat sovittaa yhteen nämä tavoitteet kunkin tapauksen erityispiirteiden valossa. (ks. 54–58 kohta)

Koska Euroopan keskuspankilla on harkintavaltaa ja siten laajat valtuudet arvioida, sovelletaanko luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista annetun asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, 429 artiklan 14 kohtaa vai ei, riidanalaisen päätöksen perustelujen hyväksyttävyyden valvonta unionin tuomioistuimissa ei saa vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan johtaa siihen, että unionin tuomioistuimet korvaavat EKP:n arvioinnin omalla arvioinnillaan, vaan tuomioistuinvalvonnan tarkoituksena on sen selvittäminen, ettei riidanalainen päätös perustu asiallisesti virheellisiin tosiseikkoihin tai ettei siihen liity oikeudellista virhettä, ilmeistä arviointivirhettä tai harkintavallan väärinkäyttöä. (ks. 69 kohta)

Vaikka Euroopan keskuspankki voi sille luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista annetun asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, 429 artiklan 14 kohdassa myönnetyn harkintavallan nojalla vapaasti päättää, myöntääkö se kyseisessä säännöksessä tarkoitetun poikkeusluvan vai ei, se ei kuitenkaan voi tätä vapautta käyttäessään sivuuttaa kyseisellä poikkeusluvalla tavoiteltuja päämääriä eikä poistaa siltä sen tehokasta vaikutusta. Tästä seuraa väistämättä, ettei EKP voi tukeutua perusteluihin, jotka tekevät asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohdassa tarjotun mahdollisuuden soveltamisesta käytännössä mahdotonta, poistamatta tämän säännöksen tehokasta vaikutusta ja sivuuttamatta tavoitteita, joihin kyseisen mahdollisuuden käyttöönotolla pyritään. Näin ollen Euroopan keskuspankki ei voi kieltäytyä soveltamasta asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohtaa luottolaitoksen vastuisiin julkiselle rahoituslaitokselle sellaisten seikkojen perusteella, jotka liittyvät luonnostaan kyseisessä säännöksessä tarkoitettuihin vastuisiin. Tämä pätee johtopäätökseen, joka perustuu siihen, että kyseisen luottolaitoksen vastuut julkiselle rahoituslaitokselle on kirjattu luottolaitoksen taseessa vastaaviin. Koska vastuut, jotka kyseisen säännöksen mukaan on mahdollista jättää huomiotta luottolaitoksen vähimmäisomavaraisuusasteen laskennassa, kirjataan jo luonteensa vuoksi luottolaitoksen taseessa vastaaviin, poikkeusluvan epäämistä ei voida pätevästi perustella sillä, että vastuut julkiselle rahoituslaitokselle on kirjattu luottolaitoksen taseessa vastaaviin. Samoista syistä tämä koskee myös toteamusta siitä, että kyseiset vastuut muodostavat osan niistä kyseiselle luottolaitokselle säänneltyinä talletuksina talletetuista summista, joka on kirjattu sen taseessa vastattaviin. Koska asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohta koskee ainoastaan sellaisia julkisyhteisöiltä tai julkisoikeudellisilta laitoksilta olevia saamisia, joille valtio on antanut takauksen, epäämispäätös, jota lähtökohtaisesti perustellaan valtion mahdollisella maksukyvyttömyydellä tutkimatta lainkaan, miten todennäköinen tämä mahdollisuus kyseisen valtion tapauksessa on, tekee mainitussa säännöksessä tarjotun mahdollisuuden soveltamisesta niin ikään käytännössä mahdotonta. Tästä seuraa lisäksi, että koska Euroopan keskuspankki ei tutkinut maksukyvyttömyyden todennäköisyyttä, asetuksen N:o 575/2013 429 artiklan 14 kohdan soveltamisen epäämistä koskevan päätöksen toteamuksella, jossa korostetaan luottolaitoksen julkiselle rahoituslaitokselle olevien vastuiden määrää, ei näin ollen voida yksinään perustella mainittujen vastuiden huomioon ottamista vähimmäisomavaraisuusasteen laskennassa. Niiden määrällä voisi nimittäin olla merkitystä vain, jos mainittu luottolaitos ei siinä tapauksessa, että asianomainen valtio joutuisi maksukyvyttömäksi, voisi saada kyseiselle rahoituslaitokselle säänneltyinä talletuksina siirtämiään summia takaisin vaan sen olisi turvauduttava omaisuuden kiireelliseen myyntiin. (ks. 77, 79–81, 84, 85, 89 ja 92 kohta)

Luottolaitosten ja sijoituspalveluyritysten vakavaraisuusvaatimuksista annetun asetuksen N:o 575/2013, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella 2015/62, 4 artiklan 1 kohdan 94 alakohtaan sisältyvästä ylivelkaantumisriskin määritelmästä seuraa, että ylivelkaantumiseen liittyvät riskit toteutuvat tilanteessa, jossa maksuvalmius on alentunut. Saadakseen likvidejä varoja luottolaitos voi nimittäin joutua toteuttamaan liiketoimintasuunnitelmassa ennakoimattomia toimenpiteitä, kuten myymään kiireellisesti omaisuuseriään, mikä voi johtaa mainitussa säännöksessä tarkoitettuihin seurauksiin, kuten asetuksen N:o 575/2013 johdanto-osan 90 perustelukappaleessa muistutetaan. Koska ylivelkaantumisen haitalliset vaikutukset tulevat esiin maksuvalmiuden alentuessa, se seikka, että luottolaitoksen positioiden ja julkisen rahoituslaitoksen positioiden arvonoikaisujen välinen viive koskee likviditeettiriskiä, ei poista tämän viiveen merkitystä luottolaitoksen vähimmäisomavaraisuusasteeseen liittyvän riskin arvioinnissa. Tämä arvonoikaisuihin kulunut aika ei kuitenkaan ole asetuksen N:o 575/2013 412 artiklassa ja asetuksen N:o 575/2013 täydentämisestä luottolaitosten maksuvalmiusvaatimuksen osalta annetussa asetuksessa 2015/61 tarkoitettujen maksuvalmiusvaatimusten täyttymistä arvioitaessa huomioon otettava likviditeettiriskin lähde. Se, että Euroopan keskuspankki on antanut luvan soveltaa rahoituslaitokselle oleviin vastuisiin liittyviin likviditeetin ulos- ja sisäänvirtauksiin asetuksen 2015/61 26 artiklaa, jossa oikeutetaan toimivaltaiset viranomaiset ja näin ollen Euroopan keskuspankki tasaamaan toisistaan riippuvia ulos- ja sisäänvirtauksia, jos se jäsenvaltion keskushallinnon antaman takauksen olemassaolon ja sisään- ja ulosvirtausten välisen viiveen lyhyyden perusteella katsoo, ettei tämä viive aiheuta likviditeettiriskiä, merkitsee nimittäin sitä, että Euroopan keskuspankki on myöntänyt, ettei niiden välille syntyvä viive aiheuta likviditeettiriskiä. (ks. 100–103, 107 ja 108 kohta)