JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

ANTONIO TIZZANO

17 päivänä tammikuuta 2006 1( )

Asia C-509/04

Magpar VI BV

vastaan

Staatssecretaris van Financiën

(Hoge Raad der Nederlandenin (Alankomaat) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Direktiivi 69/335/ETY – Pääoman hankinnasta kannettavat välilliset verot – Pääomansijoitusvero – Vapautus verosta

1. Nyt käsiteltävä asia koskee kahta ennakkoratkaisukysymystä, jotka Hoge Raad der Nederlanden (Alankomaiden kassaatiotuomioistuin, jäljempänä Hoge Raad) on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle EY 234 artiklan nojalla pääoman hankintaa koskevista välillisistä veroista 17 päivänä heinäkuuta 1969 annetun neuvoston direktiivin 69/335/ETY,( ) sellaisena kuin se on muutettuna direktiiveillä 73/79/ETY( ) ja 85/303/ETY( ) (jäljempänä direktiivi 69/335 tai direktiivi), 7 artiklan 1 kohdan tulkinnasta.

I Asiaa koskeva lainsäädäntö

Sovellettava yhteisön oikeus

2. Kuten direktiivin 69/335 johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa todetaan, direktiivin päämääränä on pääomien vapaan liikkumisen edistäminen. Tämä päämäärä edellyttää erityisesti sitä, että ”yhtiön puitteissa tapahtuvan pääoman hankintaan yhteismarkkinoilla kohdistuva vero olisi kannettava vain kertaalleen ja että tämän veron olisi oltava samansuuruinen kaikissa jäsenvaltioissa, jotta pääomien vapaa liikkuvuus ei häiriintyisi” (kuudes perustelukappale). Tästä syystä direktiivissä säädetään kyseisen veron yhdenmukaistamisesta sekä sen rakenteen että verokannan osalta (seitsemäs perustelukappale).

3. Näin ollen direktiivin 1 artiklassa säädetään, että ”jäsenvaltiot kantavat pääoman sijoituksista pääomayhtiöihin 2–9 artiklan säännösten mukaisesti yhdenmukaistettua vero – – ”.

4. Nyt käsiteltävän asian osalta on mainittava vielä 7 artikla, jossa säädettiin seuraavaa:

”1. – –

a) pääomansijoitusveron verokanta ei saa ylittää 2:ta prosenttia eikä alittaa 1:tä prosenttia;

b) tätä verokantaa alennetaan 50 prosentilla tai sitä enemmän, kun yksi tai useampi pääomayhtiö sijoittaa koko varallisuutensa tai yhden tai useamman liiketoimintansa osan yhteen tai useampaan perustettavaan tai jo olemassa olevaan pääomayhtiöön.

Tämä verokannan alennus edellyttää, että:

─ sijoituksesta saadaan vastikkeena yksinomaan yhtiöosuuksia, ja jäsenvaltioilla on oikeus ulottaa alennus koskemaan myös niitä tilanteita, joissa sijoituksista saadaan vastikkeena yhtiöosuuksien lisäksi käteismaksu, joka on enintään 10 prosenttia niiden nimellisarvosta;

─ toimenpiteen osapuolina olevien yhtiöiden tosiasiallinen johto tai sääntömääräinen kotipaikka on jäsenvaltion alueella;

– – ”.

5. Direktiivillä 73/79 muutettiin 7 artiklan 1 kohdan sanamuotoa siten, että siihen lisättiin b alakohdan a alakohta, jonka sanamuoto on seuraava:

”b) a) pääomansijoitusveron verokantaa voidaan alentaa 50 prosentilla tai enemmän, jos perustettava tai jo olemassa oleva pääomayhtiö saa sellaisen määrän yhtiöosuuksia, että ne edustavat vähintään 75:tä prosenttia toisen pääomayhtiön aiemmin liikkeeseen laskemasta yhtiöpääomasta. Jos tämä prosenttiosuus saavutetaan useiden peräkkäisten toimien tuloksena, alennettua verokantaa sovelletaan ainoastaan siihen toimeen, jolla tämä prosenttiosuus saavutetaan, sekä sen jälkeisiin toimiin, jotka kasvattavat tätä prosenttiosuutta.

Vero, jota tämän säännöksen nojalla ei ole kannettu, on kuitenkin maksettava, jos hankkiva yhtiö ei omista viiden vuoden ajan alennetun verokannan piiriin kuuluvan toimen suorittamispäivästä lukien kaikkia niitä osuuksia toisessa yhtiössä sekä vähintään 75:tä prosenttia sen yhtiöpääomasta, joiden omistuksen se on saanut tämän toimen seurauksena, mukaan lukien jo aiemmin hankitut ja kyseisen toimen suoritushetkellä omistetut yhtiöosuudet. Alennettu verokanta soveltuu kuitenkin edelleen, vaikka yhtiöosuuksista luovuttaisiinkin tämän määräajan kuluessa, edellyttäen että kyseiset osuudet luovutetaan sellaisen toimen yhteydessä, joka kuuluu alennetun verokannan piiriin ensimmäisen alakohdan tai b alakohdan nojalla, tai hankkivan yhtiön selvitystilan yhteydessä.

Tämän verokannan alennuksen edellytyksenä on, että

– sijoituksista saadaan vastikkeena yksinomaan yhtiöosuuksia; jäsenvaltiot voivat kuitenkin ulottaa alennuksen koskemaan myös niitä tapauksia, joissa sijoituksista saadaan vastikkeena yhtiöosuuksien lisäksi käteismaksu, joka on enintään 10 prosenttia niiden nimellisarvosta;

– sekä sijoituksen vastaanottavan yhtiön että sen yhtiön, jonka yhtiöosuudet sijoitetaan, tosiasiallinen johto tai sääntömääräinen kotipaikka on jäsenvaltion alueella.”

6. Mainittakoon vielä direktiivi 85/303, jolla on korvattu 7 artiklan sanamuoto seuraavasti:

”1. Jäsenvaltioiden on vapautettava pääomansijoitusverosta sellaiset muut kuin 9 artiklassa tarkoitetut toimet, jotka 1 päivänä heinäkuuta 1984 olivat vapautettuja verosta tai joista tuolloin kannettiin veroa 0,5 prosenttia tai tätä vähemmän.

Vapautuksen edellytyksenä on, että vapautuksen myöntämisen tai 0,5 prosentin tai tätä alemman verokannan soveltamisen edellytyksenä tuona päivämääränä olleet ehdot täyttyvät.

– – ”

7. Koska 7 artiklan 1 kohdan uuden sanamuodon mukaan edellytyksenä pääomansijoitusverosta vapauttamiselle on nimenomaisesti, että ”vapautuksen myöntämisen tai 0,5 prosentin tai tätä alemman verokannan soveltamisen edellytyksenä [1.7.1984] olleet ehdot täyttyvät”, on siis sovellettava direktiivin 69/335 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja b alakohdan a alakohdan edellytyksiä, sellaisena kuin kyseinen direktiivi on muutettuna direktiivillä 73/79.

Kansallinen lainsäädäntö

8. Pääomansijoitusverosta säädetään Alankomaissa Wet op belastingen van rechtsverkeer -nimisessä laissa (tiettyjen oikeustoimien yhteydessä suorittavasta verosta annettu laki; jäljempänä WBR).( ) WBR:n 32 §:n 1 momentin mukaan pääomansijoitusvero kannetaan sijoituksista Alankomaihin sijoittautuneiden yhtiöiden yhtiöpääomaan.

9. Kyseisen lain 37 §:ssä säädetään vielä seuraavaa:

”1. Sijoitukset yhtiöpääomaan vapautetaan verosta asetuksella määritetyin edellytyksin seuraavissa tapauksissa:

a sulautumisen, jakautumisen ja yhtiön sisäisen uudelleenjärjestelyn yhteydessä;

– –

2. Edellä 1 momentin a kohdassa tarkoitettua vapautusta verosta sovelletaan ainoastaan silloin,

a jos yhteisö, jonka pääoma jakaantuu osakkeisiin tai osuuksiin, hankkii yksin itselleen omien osakkeidensa tai osuuksiensa luovutusta vastaan toisen samantyyppisen yhteisön osakkeita tai osuuksia ja saa itselleen tällaisella liiketoimella vähintään 75 prosenttia tällaisen yhteisön osakkeista tai osuuksista tai jos se lisää vähintään 75 prosentin osuuttaan osakkeista tai osuuksista;

b jos yhteisö, jonka pääoma jakaantuu osakkeisiin tai osuuksiin, hankkii yksin itselleen omien osakkeidensa tai osuuksiensa luovutusta vastaan samantyyppisen yhteisön varat ja velat kokonaisuudessaan tai sen kaikki toiminnot taikka liiketoiminnan osan;

– – ”.( )

10. Nyt käsiteltävän asian yhteydessä on mainittava myös WBR:n täytäntöönpanoasetuksen( ) 14 §, jossa säädetään seuraavaa:

”1. Se veron määrä, joka on [WBR:n] 37 §:n 1 momentin a kohdan nojalla jätetty kantamatta [WBR:n] 37 §:n 2 momentin a kohdassa tarkoitetun sulautumisen yhteydessä, on kuitenkin maksettava jälkikäteen, jos kyseinen yhteisö ei omista kaikkia hankkimiaan tai pääoman hankintapäivänä hallussaan jo olleita toisen yhteisön osakkeita tai osuuksia ja vähintään 75:ä prosenttia toisen yhteisön osakkeista tai osuuksista viiden vuoden ajan kyseisestä päivämäärästä.

2. Tämän pykälän 1 momenttia ei sovelleta silloin, jos osakkeet tai osuudet on luovutettu [WBR:n] 37 §:n 2 momentissa tarkoitetun sulautumisen tai yhtiön sisäisen uudelleenjärjestelyn yhteydessä, eikä silloin, jos osakkeet tai osuudet hankkinut oikeushenkilö puretaan tai asetetaan selvitysmenettelyyn.”( )

11. Mainittakoon lopuksi Alankomaiden siviililakikirjan 2 pääosaston 311 §, jonka mukaan sulautumiseen osallistuvat oikeushenkilöt lakkaavat olemasta vastaanottavaa yhtiötä lukuun ottamatta sulautuman voimaantulohetkellä.

II Tosiseikat ja asian käsittelyn vaiheet

12. M. J. Hoffmann Beheer BV -niminen yhtiö (jäljempänä Hoffmann tai siirtävä yhtiö) sekä neljä muuta rajavastuuyhtiötä perustivat vuonna 1998 yhdessä Magnus Management Consultants -nimisen avoimen yhtiön. Jokaisella näistä viidestä yhtiöstä (jäljempänä vanhat yhtiöt) oli vain yksi osakkeenomistaja, luonnollinen henkilö, jolla oli hallussaan kaikki yhtiön osakkeet.

13. Elokuussa 1998 perustettiin Magpar VI BV -niminen yhtiö (jäljempänä Magpar tai vastaanottava yhtiö) ja neljä muuta rajavastuuyhtiötä. Kaikki nämä viisi yhtiötä (jäljempänä uudet yhtiöt) hankkivat omia osakkeitaan vastaan kunkin vanhan yhtiön koko osakekannan. Tämän osakevaihdon yhteydessä Magpar sai Hoffmannin eli yhden vanhan yhtiön koko osakekannan.

14. Hoffmannin osakkeiden siirtämisessä Magpar-yhtiöön ei WBR:n 37 §:n 1 momentin a kohdan ja 37 §:n 2 momentin a kohdan nojalla kannettu pääomansijoitusveroa (jäljempänä verosta vapautettu liiketoimi).

15. Magnus Holding NV (jäljempänä Magnus Holding) perustettiin 31.8.1998 sulautumisen yhteydessä. Kyseisellä liiketoimella i) vanhojen yhtiöiden varallisuus (ja siten myös Hoffmannin varallisuus) siirtyi yleisseuraantona Magnus Holdingille ja ii) uudet yhtiöt (joihin kuului myös Magpar) – joilla kullakin oli hallussaan kunkin vanhan yhtiön koko osakekanta – hankkivat Magnus Holdingin osakkeita samassa suhteessa kuin niillä oli vanhojen yhtiöiden osakkeita.

16. Samana päivänä perustettiin myös Coöperatie Pym UA (jäljempänä osuuskunta), johon liittyi 13 rajavastuuyhtiötä, Magpar mukaan lukien. Magpar luovutti omat Holdingin- osakkeensa osuuskunnalle ja sai niitä vastaan osuuskunnan jäsenoikeudet.

17. Magnus Holdingin osakkeet noteerattiin 27.11.1998 Amsterdamin pörssissä.

18. Magpar sai 5.2.1999 maksuunpanopäätöksen, joka koski 87 782 Alankomaiden guldenin (NLG) suuruista pääomansijoitusveroa, josta se oli edellä esitetyin tavoin alun perin vapautettu.

19. Magparin katsottiin erityisesti rikkoneen WBR:n täytäntöönpanoasetuksen 14 §:n mukaista luovutuskieltoa, koska sillä ei ollut ollut viiden vuoden ajan verosta vapautetusta liiketoimesta enää hallussaan Magnus Holdingin osakkeita eli osakkeita, jotka se oli saanut sulautuman yhteydessä vastikkeeksi vapautuksen kohteena olleista osakkeista (Hoffmannin osakkeet). Alankomaiden veroviranomaisten mielestä Hoffmanin osakkeita koskeneen viiden vuoden säilyttämisvelvollisuuden oli toisin sanoen katsottava siirtyneen koskemaan siirtävän yhtiön hankkineen Magnus Holdingin osakkeita, jotka olivat olleet Magparin hallussa ennen kuin ne luovutettiin osuuskunnalle.

20. Koska Inspecteur der Belastingdienst/Ondernemingen (Alankomaiden verotarkastaja) hylkäsi Magparin tästä päätöksestä tekemän oikaisuvaatimuksen, tämä saattoi asian Gerechtshof te Arnhemin (Arnhemin tuomioistuin) käsiteltäväksi.

21. Myös tämä kanne hylättiin. Magpar teki sen jälkeen kassaatiovalituksen Hoge Raadiin. Koska kyseinen tuomioistuin on epätietoinen direktiivin 7 artiklan 1 kohdan tulkinnasta, se on 10.12.2004 tekemällään päätöksellä päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:

”1) Onko direktiivin 69/335/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 73/79/ETY, 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohtaa, tulkittava siten, että jos yhtiö ei ole omistanut osuuksia viiden vuoden ajan siitä, kun se oli hankkinut nämä osuudet pääomansijoitusverosta vapautetun osuuksienvaihdolla toteutetun sulautumisen yhteydessä, sen vuoksi, että yhtiö, jonka osuudet sillä oli hallussaan, on sulautunut, edellä mainitussa direktiivin säännöksessä olevia edellytyksiä on sovellettava vastaanottavan yhtiön osakkeisiin?

2) Onko [edellä mainitun] kysymyksen kannalta merkitystä sillä, että yhtiö, jonka osakkeet sillä oli hallussaan, on lakannut olemasta sen seurauksena, että se on oikeudellisesti sulautunut toiseen yhtiöön (siviililakikirjan 2 pääosaston 311 §:n 1 momentti), joten sananmukaisesti ei voida puhua osuuksien luovuttamisesta?”

22. Oikeudenkäynnissä ovat kirjallisia huomautuksiaan esittäneet Alankomaiden hallitus ja komissio.

III Oikeudellinen arviointi

Ensimmäinen kysymys

23. Hoge Raad pyytää ensimmäisessä kysymyksessään yhteisöjen tuomioistuinta lähinnä täsmentämään direktiivin, sellaisena kuin kyseinen direktiivi on muutettuna direktiivillä 73/79, 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohdassa asetettua kieltoa, johon tällä hetkellä voimassa olevassa versiossa viitataan. Kuten edellä on todettu, kyseisen kiellon mukaan osakevaihdon yhteydessä kantamatta jätetty pääomansijoitusvero on ”maksettava, jos [pääomasijoituksen vastaanottava] yhtiö ei omista viiden vuoden ajan alennetun verokannan piiriin kuuluvan toimen suorittamispäivästä lukien kaikkia – – osuuksia [siirtävässä] yhtiössä sekä vähintään 75:tä prosenttia sen yhtiöpääomasta”.

24. Jotta tämä kysymys kyettäisiin ymmärtämään paremmin, on mielestäni hyödyllistä muistuttaa ensin lyhyesti niistä eri liiketoimista, jotka ovat pääasian riidan taustalla.

25. Kuten edellä todettiin, Magpar hankki ensimmäisellä edellä mainituista liiketoimista osakevaihdon yhteydessä Hoffmanin koko osakekannan. Koska kyseessä oli osto, jolla hankittiin yhtiön koko yhtiöpääomaa edustavat osakkeet, se vapautettiin direktiivin 7 artiklan 1 kohdan mukaisesti pääomansijoitusverosta. Vapautuksen edellytyksenä oli siten muun muassa kielto, jonka mukaan Hoffmanin osakkeita ei saanut luovuttaa viiden vuoden kuluessa niiden siirtämisestä Magparille.

26. Vähemmän kuin kuukausi verosta vapautetun liiketoimen jälkeen Hoffmanin koko omaisuus siirtyi Magnus Holdingille sulautumisen yhteydessä. Vaikka Magparilla ei ollut tämän liiketoimen jälkeen enää hallussaan sille aikaisemmin siirrettyjä Hoffmanin osakkeita, vapautus säilyi sillä kuitenkin edelleen, koska myös sulautuminen oli vapautettu verosta 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla.

27. Lopuksi Magpar luovutti osuuskunnalle Magnus Holdingin osakkeet, jotka se oli saanut sulautumisen yhteydessä.

28. Nimenomaan viimeksi mainittu osakkeiden luovutus saattaa ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen mielestä merkitä edellä mainitun luovutuskiellon rikkomista.

29. Hoge Raad pohtii näet tämän kiellon sovellettavuutta osakkeisiin (tässä tapauksessa Magnus Holdingin osakkeisiin), jotka vastaanottava yhtiö on saanut vapaina pääomansijoitusverosta siirron kohteena olleiden osakkeiden (tässä tapauksessa Hoffmanin osakkeiden) vastikkeeksi. Se pohtii toisin sanoen sitä, onko 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohdassa tarkoitettu säilyttämisvelvollisuus sovellettavissa yhtiöosuuksiin, jotka eivät ole samat kuin verosta vapautetussa pääomasijoituksessa. Se katsoo kuitenkin, että tällainen tulkinta merkitsisi sitä, että jotta Magpar saisi edelleen vapautuksen hyväkseen, sen olisi pitänyt säilyttää Magnus Holdingin osakkeet viiden vuoden ajan, ja tämä edellytys on sitä vastoin selvästi jäänyt täyttymättä, kun kyseiset osakkeet on luovutettu osuuskunnalle ennen kyseisen määräajan päättymistä.

30. Alankomaat ja komissio antavat nyt käsiteltävään kysymykseen täysin toisistaan poikkeavat vastaukset, joita ne perustelevat jäljempänä tarpeen mukaan esitettävin syin. Komissio näet katsoo, että 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun säilyttämisvelvollisuuden soveltaminen yhtiöosuuksiin, jotka on hankittu alun perin siirrettyjen yhtiöosuuksien vastikkeeksi, merkitsisi sellaista lisäedellytystä pääomansijoitusveroa koskevan vapautuksen soveltamiselle pääomasijoituksiin, josta kyseisessä säännöksessä ei säädetä. Alankomaiden hallitus sen sijaan väittää, että kansallisen tuomioistuimen esittämä tulkinta luovutuskiellosta on sekä direktiivin sanamuodon että sen tarkoituksen mukainen, koska sillä pyritään edistämään erityisesti sijoitusten pysyvyyttä.

31. Todettakoon heti, että en yhdy Alankomaiden viranomaisten näkemykseen. Katson näet komission tavoin, että kysymykseen annettava vastaus on helposti johdettavissa direktiivin 7 artiklan 1 kohdan sanamuodosta.

32. Kuten edellä on todettu, kyseiseen säännökseen sisältyy täsmällinen ja yksityiskohtainen yhdenmukaistettu pääomansijoitusverosta vapauttamista koskeva järjestelmä (ks. edellä 4–6 kohta). Siinä vahvistetaan erityisesti verosta vapautettavien liiketoimien luokat, minkä jälkeen siinä vahvistetaan vapautuksen edellytykset, jotka koskevat pääomasijoituksen vastiketta, asianomaisten yhtiöiden kotipaikkaa sekä vähimmäisaikaa, jonka ajan verovapautuksen saajan on pidettävä pääomansa sijoitettuna.

33. Tämän viimeksi mainitun seikan osalta, joka on erityisen merkityksellinen nyt käsiteltävän asian kannalta, 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohdassa säädetään, että mikäli verosta vapautetun toimen yhteydessä saadut yhtiöosuudet luovutetaan viiden vuoden kuluessa kyseisestä liiketoimesta, vapautus säilyy, mikäli kyseiset osuudet luovutetaan ”sellaisen toimen yhteydessä, joka kuuluu alennetun verokannan piiriin ensimmäisen alakohdan tai b alakohdan nojalla, tai hankkivan yhtiön selvitystilan yhteydessä”.

34. Vapautuksen säilymiseksi on siten riittävää, että tämä edellytys täyttyy eli että vapautuksen saajalla ei ole enää kyseisiä yhtiöosuuksia sen vuoksi, että osuudet on myöhemmin siirretty (7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohdan ensimmäinen alakohta), pääomayhtiön varallisuus tai liiketoiminnan osia on luovutettu (7 artiklan 1 kohdan b alakohta) tai se on selvitystilassa.

35. Direktiivissä ei säädetä tämän edellytyksen lisäksi muista tätä koskevista rajoituksista eikä varsinkaan kansallisen tuomioistuimen esittämän kaltaisesta täydentävästä luovutuskiellosta.

36. Toisin kuin Alankomaiden viranomaiset ovat väittäneet, tämä päätelmä on mielestäni lisäksi yhdenmukainen direktiivin päämäärän kanssa, koska sillä pyritään erityisesti vähentämään ”pääomansijoitusveron taloudellisia vaikutuksia, [koska ne] ovat haitallisia yritysryhmien muodostamisen ja yritysten kehittämisen kannalta” (direktiivin 85/303 johdanto-osan toinen perustelukappale).( )

37. Vaikuttaa näet siltä, että verovelvollisen kannalta epäedullinen ratkaisu, jonka mukaan verovapautuksen säilymiselle asetettaisiin lisäedellytyksiä, ei olisi yhteensovitettavissa tämän päämäärän kanssa. Tämä pätee erityisesti nyt käsiteltävän kaltaisissa tapauksissa, joissa riidanalainen lisäedellytys siirtyisi eteenpäin ja rasittaisi siten eri muutostoimia tai yritysryhmien muodostamiseen liittyviä liiketoimia kuin sitä, joka alun perin vapautettiin verosta, jolloin vähennettäisiin vapautuksen saajan kiinnostusta osallistua tällaisiin liiketoimiin tai tehtäisiin joka tapauksessa sen osallistumisesta kalliimpaa.

38. Edellä esitetyistä syistä katson siis, että mikäli vastaanottavalla yhtiöllä ei ole viiden vuoden kuluessa siitä, kun se sijoitti pääomaa osakkeisiin, mikä oli vapautettu verosta, enää hallussaan näitä osakkeita, koska siirtävä yhtiö on sulautunut, direktiivin 7 artiklan 1 kohdan edellytyksiä ei sovelleta siirtävän yhtiön hankkineen yhtiön osakkeisiin, jotka vastaanottavalla yhtiöllä on hallussaan sulautumisen seurauksena.

Toinen kysymys

39. Kansallinen tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään lähinnä sitä, onko sillä, että siirtävä yhtiö (Hoffmann) on purkautunut sulauduttuaan toiseen yhtiöön (Magnus Holding), merkitystä direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun vapautuksen soveltamisen kannalta.

40. Kansallinen tuomioistuin on tätä kysymystä muotoillessaan viitannut erityisesti Alankomaiden siviililakikirjan 2 pääosaston 311 §:n 1 momenttiin, jonka nojalla yhtiö, joka sulautuu toiseen yhtiöön, ”lakkaa olemasta” sillä hetkellä, kun kyseinen liiketoimi tulee voimaan. Tämän perusteella pääasian oikeudenkäynnissä on esitetty joitain epäilyksiä siitä, onko 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohta sovellettavissa kyseessä olevan kaltaisiin sulautumisiin vapautuksen säilymisen edellytysten osalta. Ongelma aiheutuu siitä, että kyseisen säännöksen mukaan vapautuksen säilyminen edellyttää, että alun perin pääomasijoituksen kohteena olleet yhtiöosuudet ”luovutetaan” verosta vapautetun liiketoimen yhteydessä. Muodollisen näkemyksen mukaan sellaisen yhtiön osakkeita, joka on tarkoitus purkaa sulautumisen jälkeen, ei voida ”luovuttaa”. Myöskään Alankomaiden lainsäädännön mukaan sulautuminen, jossa sulautuva yhtiö puretaan, ei johda yhtiöosuuksien luovuttamiseen,( ) joten nyt käsiteltävä edellytys ei voi täyttyä.

41. Olen puolestani Alankomaiden hallituksen ja komission kanssa samaa mieltä siitä, että tähän kysymykseen on vastattava kieltävästi.

42. Vaikka pitää paikkansa, että verbin ”luovuttaa” käyttäminen 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohdan( ) toisessa alakohdassa ei ole lainkaan yksiselitteistä, vaikuttaa näet myös siltä, että mahdolliset tulkintaongelmat ovat helposti selvitettävissä säännöksen koko sisällön perusteella.

43. Kuten olen näet edellä todennut (ks. edellä 33 ja 34 kohta), kyseisessä säännöksessä säädetään nimenomaisesti, että pääomansijoitusverosta vapautettu voi luovuttaa sille siirrettyjä yhtiöosuuksia tätä etua menettämättä paitsi sellaisen myöhemmän liiketoimen yhteydessä, jossa vaihdetaan osakkeita, myös erilaisten liiketoimien yhteydessä, kuten silloin, kun luovutetaan pääomayhtiön koko varallisuus tai yksi tai useampi sen liiketoiminnan osista. Vaikka sellaisissa tapauksissa vastaanottava yhtiö ei muodollisesti ”luovuta” pääomasijoituksen kohteena olevia yhtiöosuuksia, lopputulos on sama, koska se menettää niiden omistuksen niin ikään verosta vapautetun liiketoimen yhteydessä.

44. Todettakoon yhteenvedonomaisesti, että yhtiöosuuksien luovuttaminen suppeassa merkityksessä ei ole ainoa tapa ”säilyttää” 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohdassa tarkoitettu vapautus. Huomautettakoon lisäksi, että direktiivin näkökulmasta kyseiset omaisuudensiirtotoimet ovat ”taloudelliselta kannalta katsottuna tosiasiassa rinnastettavissa” osakevaihtoon (direktiivin 73/79 johdanto-osan toinen perustelukappale).( )

45. Vaikuttaa näin ollen siltä, että sillä, että sulautumiseen ei sisälly yhtiöosuuksien luovutusta, ei sinänsä ole merkitystä vapautuksen säilymisen kannalta, kun kyseinen sulautuminen kuuluu 7 artiklan 1 kohdan b alakohdan a alakohdassa mainittuihin toimiin. Tämä pätee mielestäni epäilyksettä myös nyt käsiteltävän kaltaisiin sulautumisiin, joissa pääomayhtiö hankkii toisen yhtiön koko varallisuuden itselleen.

46. Katson siis, että sillä, että siirtävä yhtiö puretaan pääasian kohteena olevan kaltaisen sulautumisen yhteydessä, ei ole merkitystä direktiivin 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun pääomansijoitusveroa koskevan vapautuksen säilymisen kannalta.

IV Ratkaisuehdotus

47. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin antaa Hoge Raad der Nederlandenille seuraavan vastauksen:

1) Mikäli vastaanottavalla yhtiöllä ei ole viiden vuoden kuluessa pääomansijoitusverosta vapautettujen osakkeiden siirrosta enää hallussaan näitä osakkeita, koska siirtävä yhtiö on sulautunut, direktiivin 69/335/ETY 7 artiklan 1 kohdan, sellaisena kuin kyseinen direktiivi on muutettuna direktiivillä 85/303/ETY, edellytyksiä ei sovelleta siirtävän yhtiön hankkineen yhtiön osakkeisiin, jotka vastaanottavalla yhtiöllä on hallussaan sulautumisen seurauksena.

2. Sillä, että siirtävä yhtiö puretaan pääasian kohteena olevan kaltaisen sulautumisen yhteydessä, ei ole merkitystä direktiivin 69/335, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 85/303, 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun pääomansijoitushankintaveroa koskevan vapautuksen säilymisen kannalta.