ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
(7)

Erityisesti tieteellisen ja teknisen kehityksen perusteella on syytä selkeyttää direktiivin 2001/83/EY määritelmiä ja soveltamisalaa siten, että varmistetaan ihmisille tarkoitettujen lääkkeiden korkea laatu, turvallisuus ja teho. Uusien hoitomuotojen sekä lääkealan ja muiden alojen välille kehittyneiden tiettyjen nk. ’rajatuotteiden’ määrän kasvun huomioon ottamiseksi on syytä muuttaa lääkkeen määritelmää, jotta sovellettavasta lainsäädännöstä ei olisi epäselvyyttä tilanteessa, jossa tuote on kaikilta osin lääkkeen määritelmän mukainen mutta voisi samanaikaisesti vastata muiden säänneltyjen tuotteiden määritelmää. Tässä määritelmässä olisi eriteltävä, millaisia vaikutuksia lääkkeellä voi olla elintoiminnoille. Lisäksi tällainen vaikutusten luettelointi antaa mahdollisuuden sisällyttää geeniterapian, radiofarmaseuttisten tuotteiden ja tiettyjen paikallisesti käytettävien lääkkeiden kaltaisia lääkkeitä. Lääkelainsäädännön erityispiirteet huomioon ottaen on myös syytä huolehtia siitä, että kyseistä lainsäädäntöä sovelletaan. Jos jokin tuote kuuluu lääkkeen määritelmän piiriin, mutta voisi myös olla jonkin muun säännellyn tuotteen määritelmän mukainen, tilanteen selkiyttämiseksi on epävarmassa tapauksessa oikeusvarmuuden vuoksi ilmaistava selkeästi, mitä säännöksiä on noudatettava. Jos tuote kuuluu selvästi jonkin muun tuoteluokan, erityisesti elintarvikkeiden, ravintolisien, lääkinnällisten laitteiden, biosidien tai kosmetiikkavalmisteiden määritelmien piiriin, tätä direktiiviä ei pitäisi soveltaa. On myös aiheellista parantaa lääkelainsäädännön terminologian johdonmukaisuutta.”
4

Asetuksen 3 artiklassa, jonka otsikkona on ”Yhteiset toimenpiteet ja soveltamisala”, säädetään seuraavaa: ”1. Kansainvälisen merenkulun osalta jäsenvaltioiden on 1 päivään heinäkuuta 2004 mennessä sovellettava kaikilta osin merenkulun turvatoimia tehostavia SOLAS-yleissopimuksen erityismääräyksiä sekä ISPS-säännöstön A-osaa niissä määrätyin edellytyksin ja niissä tarkoitettujen alusten, yhtiöiden ja satamarakenteiden osalta. 2. Kansallisen merenkulun osalta jäsenvaltioiden on 1 päivään heinäkuuta 2005 mennessä sovellettava merenkulun turvatoimia tehostavia SOLAS-yleissopimuksen erityismääräyksiä sekä ISPS-säännöstön A-osaa kansallisessa liikenteessä käytettäviin ja matkustaja-alusten turvallisuussäännöistä ja -määräyksistä 17 päivänä maaliskuuta 1998 annetussa neuvoston direktiivissä 98/18/EY [(EYVL L 144, s. 1), sellaisena kuin kyseinen direktiivi on viimeksi muutettuna 29.7.2003 annetulla komission direktiivillä 2003/75/EY (EUVL L 190, s. 6),] tarkoitettuihin A-luokan matkustaja-aluksiin sekä niiden yhtiöihin, sellaisina kuin ne on määritelty SOLAS-yleissopimuksen IX/1 säännössä, ja niitä palveleviin satamarakenteisiin. 3. Jäsenvaltioiden on pakollisen turvallisuusriskien arvioinnin jälkeen päätettävä, missä määrin ne 1 päivään heinäkuuta 2007 mennessä soveltavat tämän asetuksen säännöksiä muiden kuin 2 kohdassa tarkoitettujen kansallisessa liikenteessä käytettävien alusten eri luokkiin, niiden yhtiöihin ja niitä palveleviin satamarakenteisiin. Tällainen päätös ei saisi heikentää yleistä turvallisuustasoa. – – 4. Edellä 1, 2 ja 3 kohdassa edellytettyjä säännöksiä täytäntöön pannessaan jäsenvaltioiden on otettava täysimääräisesti huomioon ISPS-säännöstön B-osaan sisältyvät suositukset. 5. Jäsenvaltioiden on noudatettava ISPS-säännöstön B-osan seuraavien kohtien määräyksiä niin kuin ne olisivat pakottavia: – –”
3

Kuluttajansuojasta etäsopimuksissa 20.5.1997 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/7/EY (EYVL L 144, s. 19) 6 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Etäsopimuksissa kuluttajalle on annettava vähintään seitsemän arkipäivän aika, jonka kuluessa hän saa peruuttaa sopimuksen seuraamuksitta ja syytä ilmoittamatta. Ainoat kulut, jotka voivat tulla kuluttajan maksettavaksi peruuttamisoikeuden käyttämisestä ovat tavaran palauttamisesta aiheutuvat välittömät kulut. Tätä oikeutta käytettäessä määräaika alkaa: — tavaroiden osalta päivästä, jolloin kuluttaja on ne vastaanottanut, jos 5 artiklassa tarkoitetut velvoitteet on täytetty, – – 2. Jos kuluttaja on käyttänyt peruuttamisoikeuttaan tämän artiklan mukaisesti, elinkeinonharjoittajan on palautettava kuluttajan suorittamat maksut lyhentämättöminä. Ainoat kulut, jotka voivat tulla kuluttajan maksettavaksi peruuttamisoikeuden käyttämisestä ovat tavaran palauttamisesta aiheutuvat välittömät kustannukset. Maksut on palautettava mahdollisimman pian ja joka tapauksessa 30 päivän kuluessa. – –”
32

Yhtiöiden osalta on todettava, että niiden perustamissopimuksen 58 artiklassa tarkoitettua kotipaikkaa tarvitaan, kun määritellään se yhteys, joka liittää ne tietyn valtion oikeusjärjestykseen, samalla tavalla kuin kansalaisuus on osoituksena luonnollisten henkilöiden yhteydestä valtioonsa. Sen hyväksyminen, että sijoittautumisjäsenvaltio voisi pelkästään sillä perusteella, että jonkin yhtiön kotipaikka sijaitsee jossakin toisessa jäsenvaltiossa, vapaasti kohdella sitä eri tavalla, tekisi perustamissopimuksen 52 artiklan sisällyksettömäksi. Sijoittautumisvapauden tarkoituksena on siten varmistaa se, että muista jäsenvaltioista tulevia kohdellaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa samalla tavalla kuin sen omia kansalaisia, siten, että yhtiöiden kotipaikkaan perustuva syrjintä kielletään (ks. em. asia Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, tuomion 43 kohta; em. asia Denkavit Internationaal ja Denkavit France, tuomion 22 kohta ja asia C-284/06, Burda, tuomio 26.6.2008, s. I-4571, Kok. 2008, 77 kohta).
34

Siltä osin kuin pääasian kohteena olevan lainsäädännön tarkoituksena on, kuten Saksan hallitus on istunnossa todennut, sekä estää väärinkäytökset että myös mahdollistaa veronkanto tapauksissa, joissa osoittautuisi, että verotusjärjestelmässä on aukko, on todettava, että siitä, että jäsenvaltion sallittaisiin täyttävän yksipuolisesti tällaisia aukkoja, olettaen että tällaisia on, olisi vaarana, että estettäisiin direktiivin 90/434 tarkoituksen, jona on, kuten on todettu edellä 27 kohdassa, perustaa yhteinen verojärjestelmä, toteutuminen.
Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 11.12.2008 – komissio vastaan Italia

(asia C‑174/07)

Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – EY 10 artikla – Direktiivi 2006/112/EY – Kuudes arvonlisäverodirektiivi – Velvoitteet sisäisessä järjestelmässä – Verollisten liiketoimien valvonta – Valvonnasta luopuminen

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Veronmaksuvelvollisten velvoitteet (EY 10 artikla; neuvoston direktiivin 77/388 2 ja 22 artikla ja neuvoston direktiivin 2006/112 2 artiklan 1 kohdan a, c ja d alakohta ja 193–273 artikla (ks. 34–37 kohta ja tuomiolauselma)

Aihe

Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY (EYVL L 145, s. 1), joka korvattiin 1.1.2007 lukien yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetulla neuvoston direktiivillä 2006/112/EY (EUVL L 347, s. 1), 2 ja 22 artiklan rikkominen – Velvoitteet sisäisessä järjestelmässä – Kansallinen lainsäädäntö, jossa luovutaan tiettyinä verokausina toteutettujen verollisten liiketoimien valvonnasta

Ratkaisu

1) Koska Italian tasavalta on ulottanut 24.12.2003 annetun lain nro 350, joka koskee valtion vuotuisen ja monivuotisen talousarvion laatimista (vuoden 2004 talousarviolaki) (legge n. 350, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2004)), 2 §:n 44 momentilla 27.12.2002 annetun lain nro 289, joka koskee valtion vuotuisen ja monivuotisen talousarvion laatimista (vuoden 2003 talousarviolaki) (legge n. 289, disposizioni per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanzaria 2003)) 8 ja 9 §:n mukaiset veronhuojennukset vuoteen 2002, ja koska se on säätänyt nimenomaisesti ja yleisesti, että vuoden 2002 aikana toteutettuja verollisia liiketoimia ei tarkasteta, Italian tasavalta ei ole noudattanut yhteisestä arvonlisäjärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 2 artiklan 1 kohdan a, c ja d alakohdan ja 193–273 artiklan, joilla kumottiin ja korvattiin 1.1.2007 lukien jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste – 17.5.1977 annetun kuudennen neuvoston direktiivin 77/388/ETY 2 ja 22 artikla, mukaisia velvoitteitaan eikä EY:n perustamissopimuksen 10 artiklan mukaisia velvoitteitaan.
24

Centrale Raad van Beroep on näin ollen päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Koskeeko asetuksen (ETY) N:o 1251/70 7 artikla myös opiskelijaa, joka on tullut Alankomaihin lähinnä opintoihin liittyvistä syistä ja joka alun perin on työskennellyt vähäisessä määrin opintojensa ohessa mutta joka sittemmin on päättänyt tämän työskentelyn? 2) Estääkö direktiivi 93/96 ensimmäisessä kysymyksessä tarkoitettua opiskelijaa vetoamasta menestyksekkäästi EY 12 artiklaan saadakseen [opintorahaa]? 3) a) Päteekö sääntö, jonka mukaan unionin kansalainen, joka ei ole taloudellisesti aktiivinen, voi vedota EY 12 artiklaan vasta sitten, kun hän on tietyn ajanjakson oleskellut laillisesti vastaanottavassa valtiossa tai kun hänellä on oleskelulupa, myös kun kyse on opiskelijoille toimeentulokustannusten kattamiseksi myönnettävästä tuesta? b) Jos vastaus on myöntävä, onko kyseisen ajanjakson aikana oleskelun kestoa koskeva edellytys, jota sovelletaan yksinomaan muiden jäsenvaltioiden kuin vastaanottavan valtion kansalaisiin, sallittu? c) Jos vastaus on myöntävä, onko edellytys, jonka mukaan oleskelun on pitänyt kestää viisi vuotta, sopusoinnussa EY 12 artiklan kanssa? d) Jos vastaus on kieltävä, millainen oleskelua koskeva edellytys on sallittu? 4) Onko yksittäistapauksissa otettava huomioon laillisen oleskelun lyhyempi ajanjakso, kun muut tekijät kuin laillisen oleskelun kesto osoittavat huomattavaa integroitumista vastaanottavan valtion yhteiskuntaan? 5) Mikäli asianomaisilla voi yhteisöjen tuomioistuimen sellaisen tuomion nojalla, jolla on takautuva vaikutus, olla enemmän oikeuksia EY 12 artiklan nojalla kuin aiemmin on oletettu, saadaanko tähän liittyviä oikeutettuja edellytyksiä soveltaa tällöin menneisyyteen sijoittuviin ajanjaksoihin, kun nämä edellytykset on julkaistu pian kyseisen tuomion antamisen jälkeen?”
20

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksillään, jotka on tutkittava yhdessä, pääasiallisesti sitä, onko direktiivin 2001/23 4 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että siinä velvoitetaan jäsenvaltiot silloin, kun on kyse tämän artiklan soveltamisalaan kuuluvasta työsopimuksen tai työsuhteen päättämisestä, takaamaan työntekijälle oikeus rahalliseen korvaukseen, joka hänen työnantajansa on maksettava, edellytyksillä, jotka koskevat oikeutta, johon asianomainen voi vedota silloin, kun työnantaja päättää lainvastaisesti hänen työsopimuksensa tai työsuhteensa, tai ainakin oikeutta, johon hän voi vedota sen irtisanomisajan osalta, jota työnantajan on noudatettava sovellettavan kansallisen oikeuden mukaan, mikäli työsopimus päätetään asiallisesta ja painavasta syystä.
11

Arvonlisäverolain 5 luvun 7 §:ssä säädetään, että tietyt nimenomaisesti mainitut palvelut – mukaan lukien konsulttipalvelut – joita tarjotaan toisesta jäsenmaasta, suoritetaan maan alueella, jos vastaanottajana on elinkeinonharjoittaja, jonka liiketoiminnan kotipaikka tai kiinteä toimipaikka, jolle palvelu on suoritettu, on Ruotsissa, tai, jos elinkeinonharjoittajalla ei ole tällaista kotipaikkaa tai toimipaikkaa Ruotsissa, jonka kotipaikka tai vakinainen asuinpaikka on siellä. Kyseisen lain 1 luvun 2 §:ssä säädetään, että jos se, joka tarjoaa veronalaisia konsulttipalveluja maan alueella, on ulkomainen yrittäjä, palvelun vastaanottaja on velvollinen maksamaan arvonlisäveron. Kyseisillä säännöksillä saatetaan osaksi kansallista oikeutta kuudennen direktiivin 9 artiklan 2 kohdan e alakohdan ja 21 artiklan 1 kohdan b alakohdan vastaavat säännökset.
25

Jotta tähän kysymykseen voitaisiin antaa vastaus, on todettava, että päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisellä kohdalla on välitön oikeusvaikutus jäsenvaltioissa, joten ne Turkin kansalaiset, jotka täyttävät heille tässä kohdassa asetetut edellytykset, voivat suoraan vedota heille tästä määräyksestä johtuviin oikeuksiin. Kyseisen määräyksen toisen luetelmakohdan nojalla heillä on etenkin oikeus tehdä vapaasti minkälaista tahansa valitsemaansa palkattua työtä jäsenvaltiossa, jonka alueella he ovat asuneet säännönmukaisesti vähintään viisi vuotta (ks. asia C-351/95, Kadiman, tuomio 17.4.1997, Kok. 1997, s. I-2133, 27 ja 28 kohta sekä asia C-325/05, Derin, tuomio 18.7.2007, Kok. 2007, s. I-6495, 47 kohta).
19

Erityisesti asetuksen N:o 338/97 liitteessä B mainittujen lajien yksilöiden kaupallista käyttöä koskevan kiellon osalta yhteisöjen tuomioistuin on jo katsonut, että se on EY 176 artiklassa tarkoitettu tiukempi toimenpide (em. asia Tridon, tuomion 49 kohta). Tilanne on myös tämä, kun on kyse saman asetuksen liitteisiin C ja D sisällytettyjen lajien yksilöistä, koska tässä asetuksessa ei ole nimenomaista säännöstä, jonka mukaan niiden kaupallinen käyttö on yleisesti kiellettyä. Samaan päätelmään on päädyttävä sitäkin suuremmalla syyllä, kun on kyse sellaisten lajien yksilöistä, joita tämä asetus ei koske, koska niiden kaupallisen käytön kieltävää yhdenmukaistamistoimenpidettä ei ole toteutettu yhteisön tasolla.
Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 17.4.2008 – Ferrero Deutschland vastaan SMHV

(asia C‑108/07 P)

Muutoksenhaku – Yhteisön tavaramerkki – Asetus (EY) N:o 40/94 – Asetuksen 8 artiklan 1 kohdan b alakohta – Sekaannusvaara – Hakemus sanamerkin FERRO rekisteröimiseksi yhteisön tavaramerkiksi – Aikaisemman kansallisen sanamerkin FERRERO haltijan esittämä väite – Näyttö aikaisemman tavaramerkin korkeasta erottamiskyvystä

1. Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 35–37 kohta)

2. Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 57–59 kohta)

Aihe

Valitus yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (kolmas jaosto) asiassa T-310/04, Ferrero Deutschland GmbH vastaan SMHV ja Cornu, 15.12.2006 antamasta tuomiosta, jossa on kyse kanteesta, joka on nostettu SMHV:n neljännen valituslautakunnan 17.3.2004 tekemästä päätöksestä (asia R 540/2002-4), joka koskee Ferrero OHG mbh:n ja Cornu SA Fontainin välistä väitemenettelyä – Neuvoston 20.12.1993 antaman asetuksen (EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 1) 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan tulkinta – Kahden tavaramerkin välinen sekaannusvaara – Tavaramerkkien keskinkertainen samankaltaisuus – Tuotteiden vähäinen samankaltaisuus – Aikaisemman tavaramerkin erottamiskyky

Ratkaisu

1) Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-310/04, Ferrero Deutschland vastaan SMHV – Cornu (FERRO), 15.12.2006 antama tuomio kumotaan.

2) Sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) neljännen valituslautakunnan 17.3.2004 tekemä päätös (asia R 540/2002-4) kumotaan.

3) Sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) ja Cornu SA Fontain velvoitetaan korvaamaan muutoksenhausta aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.

4) Ferrero Deutschland GmbH vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ensimmäisessä oikeusasteessa lukuun ottamatta Cornu SA Fontainin väliintuloon liittyviä oikeudenkäyntikuluja.

5) Sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ensimmäisessä oikeusasteessa lukuun ottamatta Cornu SA Fontainin väliintuloon liittyviä oikeudenkäyntikuluja.
7

Puitedirektiivin 3 artiklassa, jonka otsikkona on ”Kansalliset sääntelyviranomaiset”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kustakin tässä direktiivissä ja erityisdirektiiveissä kansallisille sääntelyviranomaisille osoitetusta tehtävästä huolehtii toimivaltainen elin. 2. Jäsenvaltioiden on taattava kansallisten sääntelyviranomaisten riippumattomuus varmistamalla, että nämä viranomaiset ovat oikeudellisesti erillisiä ja toiminnallisesti riippumattomia kaikista sähköisiä viestintäverkkoja, -laitteita tai -palveluja tarjoavista organisaatioista. Niiden jäsenvaltioiden, joilla on omistusosuuksia tai päätäntävaltaa sähköisiä viestintäverkkoja ja/tai -palveluja tarjoavissa yrityksissä, on varmistettava, että sääntelytoiminta ja omistajuuteen tai päätäntävaltaan liittyvä toiminta erotetaan rakenteellisesti tehokkaasti toisistaan. 3. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansalliset sääntelyviranomaiset käyttävät toimivaltuuksiaan puolueettomasti ja avoimesti. 4. Jäsenvaltioiden on julkaistava tiedot kansallisille sääntelyviranomaisille kuuluvista tehtävistä helposti saatavilla olevassa muodossa varsinkin silloin, kun tehtävistä vastaa useampi kuin yksi elin. Jäsenvaltioiden on tarvittaessa varmistettava näiden viranomaisten keskinäinen sekä näiden viranomaisten ja kilpailulainsäädännön ja kuluttajalainsäädännön täytäntöönpanosta vastaavien kansallisten viranomaisten välinen kuuleminen ja yhteistyö niitä yhteisesti koskevissa kysymyksissä. Jos useampi kuin yksi viranomainen on tällaisissa asioissa toimivaltainen, jäsenvaltioiden on varmistettava, että tiedot kullekin viranomaiselle kuuluvista tehtävistä julkaistaan helposti saatavilla olevassa muodossa. – – 6. Jäsenvaltioiden on ilmoitettava komissiolle ne kansalliset sääntelyviranomaiset, joille on osoitettu tämän direktiivin ja erityisdirektiivien mukaisia tehtäviä, sekä näiden viranomaisten vastuualueet.”
Euroopan unionin oikeutta ja erityisesti ikään perustuvan syrjinnän kiellon periaatetta, sellaisena kuin se on konkretisoituna yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetulla direktiivillä 2000/78, on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan irtisanomisaikaa laskettaessa ei oteta huomioon työntekijälle ennen 25 vuoden ikää täyttyneitä työskentelykausia.

Kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltävänä on yksityisten oikeussubjektien välinen oikeusriita, on varmistettava ikään perustuvan syrjinnän kiellon periaatteen, sellaisena kuin se on konkretisoituna yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetulla direktiivillä 2000/78, noudattaminen ja jätettävä tarvittaessa soveltamatta kaikki sen kanssa ristiriidassa olevat kansallisen lainsäädännön säännökset riippumatta siitä, käyttääkö se sillä SEUT 267 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetuissa tapauksissa olevaa mahdollisuutta esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyyntö kyseisen periaatteen tulkinnasta. Se, että asian saattaminen unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi on mahdollisuus, ei riipu yksityiskohtaisista menettelysäännöistä, jotka sitovat kansallista tuomioistuinta kansallisessa oikeudessa ja joiden nojalla se voi jättää soveltamatta kansallisen säännöksen, jota se pitää perustuslain vastaisena.

(ks. 55 ja 56 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Samoin on merkityksetöntä se, että kysymyksessä olevat rakennukset on tarkoitettu messuyhtiön, jolla on viime kädessä niitä koskeva käyttöoikeus ja joka maksaa tästä kuukausittaisen vastikkeen, toiminnan harjoittamiseen.

Tilanteessa, jossa kaupunki ja yksityinen investointiyhtiö tekevät sopimuksen, jolla kaupunki vuokraa näyttelyhallit, jotka kyseinen investointiyhtiö rakentaa, ja jossa kaupunki alivuokraa nämä näyttelyhallit yksityisoikeudelliselle yhtiölle, jonka toimialana on messujen ja näyttelyiden järjestäminen, riidanalaisen liiketoimen funktionaalisella tulkinnalla ei voida kyseenalaistaa toteamusta, jonka mukaan pelkästään kaupunki, joka on alueellisena viranomaisena julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 93/37 1 artiklan b alakohdassa tarkoitettu hankintaviranomainen, on yksityisen investointiyhtiön sopimuskumppani.

Julkisia rakennusurakoita koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta annetun direktiivin 93/37 1 artiklan a alakohdassa tarkoitettuna julkista rakennusurakkaa koskevana sopimuksena on pidettävä sellaista kaupungin ja yksityisen investointiyhtiön välistä sopimusta, jonka osapuolet muodollisesti luonnehtivat ”vuokrasopimukseksi” ja jolla kaupunki vuokraa näyttelyhallit, jotka kyseinen investointiyhtiö rakentaa kaupungin kysymyksessä olevien rakennusurakoiden toteuttamisesta antamien yksityiskohtaisten eritelmien mukaisesti, koska sopimuksen ensisijaisena tavoitteena on mainittujen näyttelyhallien rakentaminen ja koska näyttelyhallit muodostavat saman direktiivin 1 artiklan c alakohdassa tarkoitetun ”rakennusurakan”. Tällainen sopimus on tehtävä mainitun direktiivin 7 artiklan 4 kohdan ja 11 artiklan sääntöjen mukaisesti.

Direktiivin 93/37 1 artiklan a alakohdassa olevan ”julkista rakennusurakkaa koskevan sopimuksen” käsitteen määritelmä pitää näet sisällään kaikki liiketoimet, joissa hankintaviranomaisen ja urakoitsijan välillä tehdään rahallista vastiketta vastaan sopimus, riippumatta sen muodollisesta luonnehdinnasta, kun sopimuksen tarkoituksena on se, että urakoitsija toteuttaa saman direktiivin 1 artiklan c alakohdassa tarkoitetun ”rakennusurakan”. Olennaisena arviointiperusteena on tältä osin se, että kyseinen rakennusurakka toteutetaan hankintaviranomaisen asettamien vaatimusten mukaisesti, eikä tähän toteuttamiseen käytetyillä keinoilla ole merkitystä. Jos sopimukseen sisältyy sekä julkisia rakennusurakoita koskevaa sopimusta koskevia seikkoja että toisentyyppistä hankintasopimusta koskevia seikkoja, sopimuksen pääasiallinen kohde ratkaisee, mitä yhteisön sääntöjä asiaan on sovellettava.

(ks. 54–57, 59 ja 63 kohta)