Yhdistetyt asiat T-236/01, T-239/01, T-244/01–T-246/01, T-251/01 ja T-252/01

Tokai Carbon Co. Ltd ym.

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Kilpailu – Kartelli tai muu yhteisjärjestely – Grafiittielektrodimarkkinat – Hintojen vahvistaminen ja markkinoiden jakaminen – Sakkojen määrän laskeminen – Seuraamusten päällekkäisyys – Sakkojen laskennasta annetut suuntaviivat – Sovellettavuus – Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus ja kesto – Raskauttavat olosuhteet – Lieventävät olosuhteet – Maksukyky – Yhteistyö hallinnollisen menettelyn aikana – Maksuehdot

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 29.4.2004

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Oikeus tutustua asiakirjoihin – Velvollisuus asettaa saataville koko asiakirja-aineisto – Rajat – Liikesalaisuuksia sisältävät asiakirjat ja sisäiset asiakirjat – Poikkeus – Sisäisten asiakirjojen toimittaminen poikkeuksellisissa tilanteissa

(EY 81 artiklan 1 kohta ja EY 82 artikla; neuvoston asetus N:o 17)

2. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen – Väitetiedoksianto – Lisänäytön esittäminen väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen – Hyväksyttävyyden edellytykset

(Neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohta)

3. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Kuulemiset – Kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan velvollisuus laatia loppukertomus kuulemisvelvollisuuden toteutumisesta – Velvollisuuden laajuus

(Komission päätöksen 2001/462/EY 15 ja 16 artikla)

4. Kumoamiskanne – Kanneperusteet – Sellaisten tosiseikkojen paikkansapitävyyden kiistäminen, jotka on otettu huomioon päätöksessä, jolla määrätään seuraamus kilpailusääntöjen rikkomisesta – Tutkittavaksi ottaminen – Edellytys – Tätä paikkansapitävyyttä ei ole tunnustettu hallinnollisessa menettelyssä

(EY 230 artikla)

5. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen määrän alentaminen vastineena yhteistyölle, joka muodostuu siitä, ettei tiettyjen tosiseikkojen paikkansapitävyyttä ole kiistetty – Mainittujen tosiseikkojen kiistäminen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa – Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mahdollisuus korottaa täyttä harkintavaltaansa käyttäen sakon määrää

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

6. Kilpailu – Sakot – Yhteisön oikeuden mukaiset seuraamukset ja jäsenvaltiossa tai kolmannessa valtiossa kansallisen kilpailulainsäädännön rikkomisesta määrätyt seuraamukset – Ne bis in idem -periaatetta ei ole loukattu – Päällekkäisyys – Hyväksyttävyys – Komission velvollisuus ottaa huomioon sakkojen määrää määrittäessään samojen tosiseikkojen perusteella jäsenvaltiossa määrätty seuraamus – Velvollisuutta ei ole, jos seuraamus on määrätty kolmannessa valtiossa

(Euroopan unionin perusoikeuskirjan 50 artikla; Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

7. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Mahdollisuus korottaa sakkojen tasoa niiden varoittavan vaikutuksen vahvistamiseksi – Velvollisuutta ottaa tämän perusteella huomioon kolmansissa valtioissa jo määrätyt sakot ei ole

(EY 81 artiklan 1 kohta ja EY 82 artikla; ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

8. Yhteisön oikeus – Periaatteet – Luottamuksensuoja – Edellytykset – Kilpailuasioissa toimivaltaisen pääjohtajan antamat vakuutukset sakon määrän vahvistamisen osalta jätetään huomioon ottamatta komission jäsenten kollegion yksinomaisen toimivallan vuoksi

(Komission työjärjestyksen 1 artikla)

9. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Komission harkintavalta – Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen täysi harkintavalta – Mahdollisuus ottaa tässä yhteydessä huomioon sellaisia lisätietoja, joita ei ole mainittu päätöksessä, jolla määrätään sakkoa

(EY 229 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 17 artikla)

10. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Asiaa koskevat oikeussäännöt – Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta – Komission käyttöönottamat suuntaviivat, joita on uudistettu sen aikaisempaan päätöskäytäntöön nähden – Taannehtivuuden kieltoa ja oikeusvarmuutta koskevia periaatteita ei ole loukattu

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

11. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Kilpailusääntöjen rikkomiset – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakkojen yleisen suuruusluokan nostamisen sallittavuuden edellytykset

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 1 ja 2 kohta)

12. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Sakon laskennassa huomioon otettava liikevaihto – Komission harkintavalta siten, että asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa vahvistettua rajaa noudatetaan

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

13. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisen kohteena olevien tuotteiden myynnistä saadun maailmanlaajuisen liikevaihdon huomioon ottamisen sallittavuuden rajat

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

14. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden arviointi rikkomisen vaikutuksen perusteella – Kilpailusääntöjen rikkomisen kokonaisuuden eikä rangaistavaan kartelliin osallistuneiden yritysten erillisen käyttäytymisen vaikutusten huomioon ottaminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla; komission tiedonannon 98/C 9/03 1 A kohta)

15. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Kokonaismäärän jakaminen eri yritysryhmien kesken – Hyväksyttävyyden edellytykset

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

16. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittäminen – Komission antamissa suuntaviivoissa määritelty laskentatapa – Komission päätös noudattaa laskentatapaa yksittäisessä tapauksessa – Seuraukset – Velvollisuus perustella kaikenlainen poikkeaminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 98/C 9/03)

17. Kilpailu – Sakot – Päätös, jolla määrätään sakkoja – Perusteluvelvollisuuden laajuus – Niiden arviointiperusteiden ilmoittaminen, joiden avulla komissio on määrittänyt kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuuden – Riittävä ilmoitus

(EY 253 artikla; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

18. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Kilpailusääntöjen rikkomiset – Oikeushenkilön, joka vastasi yrityksen toiminnasta silloin, kun kilpailusääntöjä rikottiin, joutuminen vastuuseen

(EY 81 artiklan 1 kohta)

19. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus – Kunkin kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneen yrityksen osuus

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

20. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus – Lieventävät asianhaarat – Yrityksen passiivisuus tai seurailijan asema

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla; komission tiedonanto 98/C 9/03)

21. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus – Lieventävät asianhaarat – Komission velvollisuus pitäytyä aikaisemmassa päätöskäytännössään – Velvollisuutta ei ole – Yrityksen käyttöönottama ohjelma, jolla sen käytännöt saatetaan kilpailusääntöjen mukaisiksi – Yrityksen toiminta-alan huono taloudellinen tilanne

(EY 81 artiklan 1 kohta; neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

22. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa vahvistettu raja – Soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

23. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Asianomaisen yrityksen taloudellisen tilanteen huomioon ottaminen – Komission velvollisuus pitäytyä aikaisemmassa päätöskäytännössään – Velvollisuutta ei ole

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

24. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Tietopyyntö – Puolustautumisoikeudet – Ehdottoman vaitiolo-oikeuden puuttuminen – Oikeus kieltäytyä antamasta vastausta, jossa kilpailusääntöjen rikkominen myönnetään

(Neuvoston asetuksen N:o 17 11 artiklan 5 kohta)

25. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakon määrän alentaminen vastineena kilpailusääntöjen rikkomisesta syytetyn yrityksen yhteistyölle – Tietojensaantipyyntöön annetun vastauksen yhteydessä tehty yhteistyö otetaan huomioon

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 96/C 207/04)

26. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakon määrän alentaminen vastineena kilpailusääntöjen rikkomisesta syytetyn yrityksen yhteistyölle – Näytön käsite

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 96/C 207/04)

27. Kilpailu – Sakot – Sakkojen määrä – Sakkojen suuruuden määrittämisperusteet – Sakon määrän alentaminen vastineena kilpailusääntöjen rikkomisesta syytetyn yrityksen yhteistyölle – Komission epälojaalin virkamiehen olemassaoloa koskeva tieto otetaan huomioon

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta; komission tiedonanto 96/C 207/04)

28. Kilpailu – Sakot – Komission harkintavallan ulottuvuus – Toimivalta vahvistaa sakkojen maksamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt – Viivästyskorkojen periminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

1. Komissiolla on velvollisuus asettaa niiden yritysten, joita asia koskee, saataville kaikki tutkinta-aineisto, lukuun ottamatta muiden yritysten liikesalaisuuksia tai muuta luottamuksellista tietoa sisältäviä asiakirjoja ja komission sisäisiä asiakirjoja, jotta nämä voivat puolustautua tehokkaasti väitetiedoksiannossa niitä vastaan esitettyjä väitteitä vastaan.

Viimeksi mainittuihin asiakirjoihin tutustumista koskevaan oikeuteen tehtyä rajoitusta voidaan perustella tarpeella varmistaa komission asianmukainen toiminta määrättäessä seuraamuksia perustamissopimuksen kilpailusääntöjen rikkomisen johdosta. Sisäiset asiakirjat voidaan asettaa saataville ainoastaan, jos poikkeukselliset seikat kyseisessä tapauksessa sitä edellyttävät sellaisten painavien syiden vuoksi, jotka asianomaisen osapuolen on näytettävä toteen sekä yhteisöjen tuomioistuimissa että komission johtamassa hallinnollisessa menettelyssä.

(ks. 38 ja 40 kohta)

2. Väitetiedoksiannon perusteella niiden, joita asia koskee, on voitava tosiasiallisesti saada tieto siitä, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen, ja kyseistä vaatimusta noudatetaan, jos lopullisessa päätöksessä ei aseteta asianomaisten henkilöiden vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia ja jos siinä esitetään ainoastaan ne tosiseikat, joista asianomaisilla henkilöillä on ollut mahdollisuus antaa selvitys.

Missään säännöksessä ei kuitenkaan kielletä komissiota antamasta asianosaisille, joita asia koskee, tiedoksi väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen uusia asiakirjoja, joiden komissio katsoo tukevan väitteitänsä, kunhan komissio antaa yrityksille tarpeeksi aikaa huomautusten esittämiselle niiden suhteen.

(ks. 45 ja 47 kohta)

3. Tietyissä kilpailuasioita koskevissa menettelyissä kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan toimivaltuuksista tehdyn päätöksen 2001/462/EY 15 ja 16 artiklan 1 kohdan perusteella kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja laatii kuulemisvelvollisuuden toteutumisesta loppukertomuksen, jossa tarkastellaan myös sitä, käsitelläänkö päätösluonnoksessa ainoastaan väitteet, joiden osalta osapuolille on varattu tilaisuus esittää huomautuksensa, ja joka liitetään komissiolle esitettävään päätösluonnokseen sen varmistamiseksi, että komissiolla on käytössään kaikki menettelyn kulkua ja oikeutta tulla kuulluksi koskeva ”merkityksellinen tieto”, kun se tekee päätöksen.

Tästä seuraa, että kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan tehtävänä ei ole kerätä kaikkia sellaisia muotoa koskevia väitteitä, jotka asianosaiset ovat esittäneet hallinnollisen menettelyn aikana. Hänen on toimitettava komission jäsenten kollegiolle ainoastaan ne väitteet, joilla on merkitystä hallinnollisen menettelyn kulun lainmukaisuuden arvioimisen kannalta.

(ks. 52 ja 53 kohta)

4. Jos kilpailusääntöjen rikkomisen yhteydessä syytettynä oleva yritys ei nimenomaisesti tunnusta tosiseikkoja, komission on näytettävä ne toteen, jolloin yrityksellä on edelleen vapaus turvautua oikeudenkäynnissä kaikkiin hyödyllisiksi katsomiinsa puolustautumisperusteisiin. Tilanne ei sitä vastoin ole tämä, jos kyseinen yritys on myöntänyt tosiseikat nimenomaisesti, selvästi ja tarkasti. Silloin kun yritys on hallinnollisessa menettelyssä nimenomaisesti myöntänyt komission väitetiedoksiannossa sen osalta esittämien tosiseikkojen paikkansapitävyyden, näitä tosiseikkoja on pidettävä toteennäytettyinä, joten yritys ei lähtökohtaisesti voi enää kiistää niiden paikkansapitävyyttä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeudenkäynnissä.

(ks. 108 kohta)

5. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voi missään olosuhteissa olla estynyt korottamasta täyttä harkintavaltaansa käyttäen sellaiselle yritykselle määrätyn sakon määrää, joka sen jälkeen, kun sen sakkoa on alennettu siitä syystä, ettei se ole kiistänyt komission hallinnollisessa menettelyssä esittämien tosiseikkojen paikkansapitävyyttä, asettaa näiden samojen tosiseikkojen todenperäisyyden kyseenalaiseksi ensimmäistä kertaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.

(ks. 113 kohta)

6. Kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskeva periaate (ne bis in idem -periaate), joka vahvistetaan myös Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa, on yhteisön oikeuden perusperiaate, jonka noudattamisen tuomioistuin varmistaa. Yhteisön kilpailuoikeuteen liittyvissä asioissa tämä periaate estää sen, että komissio tuomitsee yrityksen uudelleen kilpailunvastaisesta käyttäytymisestä tai ryhtyy uudelleen toimenpiteisiin sitä vastaan sellaisen kilpailunvastaisen käyttäytymisen johdosta, josta sille on jo määrätty seuraamus tai jonka osalta sellaisella aiemmalla komission päätöksellä, johon ei enää voida hakea muutosta, on jo todettu, että se ei ole vastuussa siitä.

Yhteisön seuraamusten ja kansallisten seuraamusten päällekkäisyyden mahdollisuus on kuitenkin hyväksyttävissä, jos seuraamukset on määrätty tavoitteiltaan erilaisissa rinnakkaisissa menettelyissä, koska yritysten välisiä järjestelyjä koskeva toimivalta on jaettu erityisellä tavalla yhteisön ja yhteisön jäsenvaltioiden välillä. Yleisten kohtuussyiden vuoksi komission on kuitenkin otettava sakon suuruutta vahvistaessaan huomioon samalle yritykselle samasta teosta jo määrätyt seuraamukset, jos kyseessä olevat seuraamukset on määrätty jäsenvaltion kartellilainsäädännön rikkomisesta, joka on siten tehty yhteisön alueella.

Tämä seuraamusten päällekkäisyyden mahdollisuus on perusteltavissa sillä, että kansallisten ja yhteisön menettelyjen tavoitteet ovat erilaiset. Näin ollen kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevaa periaatetta ei voida soveltaa varsinkaan tilanteessa, jossa komission noudattamilla menettelyillä ja sen määräämillä seuraamuksilla ja toisaalta kolmansien valtioiden viranomaisten noudattamilla menettelyillä ja niiden määräämillä seuraamuksilla ei selvästikään ole samoja tavoitteita. Ensin mainitussa tapauksessa pyritään säilyttämään vääristymätön kilpailu Euroopan unionin alueella tai Euroopan talousalueella, kun taas jälkimmäisessä tapauksessa pyritään suojelemaan kolmannen valtion markkinoita. Kahdenkertaisen seuraamuksen kieltoa koskevan periaatteen soveltaminen edellyttää sitä, että rikkomisen perustana oleva teko ja henkilöt, joille rangaistus on määrätty, ovat sama, mutta tämän lisäksi myös suojatun oikeushyvän on oltava sama.

Tätä päätelmää tukee seuraamusten päällekkäisyyden kieltoa koskevan periaatteen soveltamisala, sellaisena kuin se on vahvistettu Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa. Kyseisen artiklan sanamuodosta ilmenee, että tällä periaatteella ainoastaan kielletään valtion tuomioistuinta tutkimasta sellaista rikosta tai määräämään seuraamuksia sellaisesta rikoksesta, josta asianomainen on jo vapautettu tai tuomittu kyseisessä valtiossa. Kahdenkertaisen seuraamuksen kiellon periaate ei sitä vastoin estä sitä, että henkilöä syytetään tai hänelle määrätään seuraamus useammin kuin kerran samasta teosta kahdessa tai useammassa eri valtiossa.

On totta, että Euroopan unionin perusoikeuskirjan 50 artiklassa määrätään, että ketään ei saa tutkia uudelleen tai rangaista oikeudenkäynnissä rikoksesta, josta hänet on jo unionissa lopullisesti vapautettu tai tuomittu syylliseksi lain mukaisesti. Kyseistä peruskirjaa voidaan kuitenkin soveltaa ainoastaan unionin alueella, ja siinä rajoitetaan 50 artiklassa määritellyn oikeuden soveltamisala nimenomaisesti niihin tapauksiin, joissa vapauttava tai tuomitseva päätös on annettu tämän alueen sisällä.

(ks. 130–135 ja 137 kohta)

7. Komission toimivalta määrätä sakkoja sellaisille yrityksille, jotka tahallaan tai tuottamuksesta rikkovat EY 81 artiklan 1 kohtaa tai EY 82 artiklaa, on yksi niistä komissiolle annetuista keinoista, joiden avulla sen on mahdollista täyttää sille yhteisön oikeudessa annettu valvontatehtävä. Tähän tehtävään kuuluu velvollisuus noudattaa sellaista yleistä politiikkaa, jolla pyritään kilpailuasioiden osalta soveltamaan perustamissopimuksessa vahvistettuja periaatteita ja ohjaamaan yritysten käyttäytymistä näiden periaatteiden mukaisesti.

Tästä seuraa, että komissiolla on toimivalta päättää sakkojen määrästä niiden ehkäisevän vaikutuksen lisäämiseksi silloin, kun tietyntyyppiset rikkomukset ovat vielä suhteellisen yleisiä sen voiton vuoksi, jonka tietyt rikkomuksissa osallisina olevat yritykset voivat niistä saada, vaikka ne on todettu lainvastaisiksi jo yhteisön kilpailupolitiikan alussa.

Ehkäisevän vaikutuksen päämäärällä, jota komissiolla on oikeus tavoitella sakon määrää vahvistaessaan, pyritään varmistamaan se, että yritykset noudattavat perustamissopimuksen kilpailusääntöjä harjoittaessaan toimintaansa yhteisön alueella tai Euroopan talousalueella (ETA). Tästä seuraa, että yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisesta määrätyn sakon ehkäisevä vaikutus ei määräydy yksinomaan asianomaisen yrityksen erityisen tilanteen perusteella eikä sen perusteella, onko tämä noudattanut ETA:n ulkopuolisissa kolmansissa maissa vahvistettuja kilpailusääntöjä.

Komissio voi näin ollen määrätä yritykselle sakon, jolla on asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa vahvistetuissa rajoissa riittävän ehkäisevä vaikutus, tarvitsematta ottaa huomioon kolmansien valtioiden kyseiselle yritykselle määräämiä seuraamuksia näitä rajoja määrittäessään.

(ks. 144, 145, 147 ja 148 kohta)

8. Kaikilla oikeussubjekteilla, jotka ovat sellaisessa tilanteessa, josta ilmenee, että heille on yhteisön toimielimen toiminnan vuoksi syntynyt perusteltuja odotuksia, on oikeus vedota luottamuksensuojan periaatteeseen, kun tarkennetaan, ettei kyseisen periaatteen loukkaamiseen voida vedota, jos hallintoviranomaiset eivät ole antaneet hyväksytyiltä ja luotettavilta tahoilta tulevia täsmällisiä, ehdottomia ja yhdenmukaisia vakuutuksia.

Tältä osin yritys ei voi kohtuudella odottaa, että kilpailuasioissa toimivaltaiselle pääjohtajalle olisi siirretty toimivaltaa komission jäsenten kollegion 29.11.2000 vahvistetun komission työjärjestyksen 1 artiklan mukaisen kollegisen päätöksen teon periaatteen nojalla tekemän päätöksen osalta, jolla yritykselle määrättiin sakkoa seuraamukseksi siitä, että se oli osallistunut maailmanlaajuisesti toimivaan kartelliin, kyseisen työjärjestyksen 14 artiklassa tarkoitettuna hallinnointi- ja hallintotoimenpiteenä. Tästä seuraa, ettei pääjohtaja ole voinut mitenkään antaa yritykselle ”hyväksytyiltä ja luotettavilta tahoilta tulevia täsmällisiä vakuutuksia” niiden seuraamusten vähentämisen osalta, jotka yritykselle on määrätty kolmannessa valtiossa, koska hänen toimivaltaansa kuuluu ainoastaan ehdotusten tekeminen kollegiolle, joka on vapaa hyväksymään tai hylkäämään ne.

(ks. 152 ja 153 kohta)

9. Vaikka komissiolla on harkintavaltaa kunkin sakon määrän vahvistamisen osalta eikä sen tarvitse soveltaa tarkkaa matemaattista kaavaa, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ratkaisee kuitenkin asetuksen N:o 17 17 artiklan perusteella EY 229 artiklassa tarkoitetun täyden harkintavallan omaten sellaisista päätöksistä nostetut kanteet, joilla komissio on määrännyt sakkoa, ja se voi näin ollen poistaa määrätyn sakon taikka alentaa tai korottaa sen määrää. Tässä yhteydessä sen sakon suhteellisuuden osalta tekemä arviointi voi komission mahdollisesti tekemistä ilmeisistä arviointivirheistä riippumatta edellyttää sellaisten lisätietojen esittämistä tai huomioon ottamista, joita ei ole mainittu komission päätöksessä

(ks. 165 kohta)

10. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa noudatettavien suuntaviivojen aikaansaama muutos komission aikaisempaan hallintokäytäntöön nähden ei merkitse sitä, että sakon suuruuden arviointia koskeva oikeudellinen kehys olisi muuttunut lainsäädännön taannehtivuuskieltoa koskevan yleisen periaatteen tai oikeusvarmuuden periaatteen vastaisesti. Yhtäältä komission aiemmin noudattama käytäntö ei itsessään ole sakkojen määrittämistä koskeva oikeudellinen kehys kilpailuoikeuden alalla, koska tällainen kehys on määritetty ainoastaan asetuksessa N:o 17. Toisaalta kun otetaan huomioon asetuksessa N:o 17 komissiolle jätetty harkintavalta, se, että komissio on ottanut käyttöön uuden sakkojen laskentatavan, joka saattaa johtaa sakon määrän kasvuun yleisesti, kuitenkin siten, ettei seuraamuksia koskevia oikeudellisia kehyksiä, sellaisena kuin ne on määritelty asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa, ylitetä, ei tarkoita, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettuja sakkoja olisi taannehtivasti korotettu.

(ks. 190 ja 191 kohta)

11. Se, että komissio on aikaisemmin määrännyt tietyntasoisia sakkoja tietyntyyppisistä rikkomisista, ei estä sitä korottamasta tätä tasoa asetuksessa N:o 17 säädetyissä rajoissa, jos tämä on välttämätöntä yhteisön kilpailupolitiikan toteuttamiseksi ja ehkäisevän vaikutuksen vahvistamiseksi. Yhteisön kilpailusääntöjen tehokas soveltaminen edellyttää päinvastoin sitä, että komissio voi milloin tahansa mukauttaa sakkojen tasoa tämän politiikan tarpeita vastaavaksi.

(ks. 192 ja 216 kohta)

12. Siltä osin kuin on kyse sakkojen määrän vahvistamisesta kilpailuasioissa, ainoa asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohtaan sisältyvä nimenomainen viittaus liikevaihtoon koskee sitä ylärajaa, jota sakon määrä ei voi ylittää, ja tämän ylärajan tarkoitetaan liittyvän kokonaisliikevaihtoon. Tätä rajaa noudattaen komissio voi lähtökohtaisesti vahvistaa sakon haluamansa maantieteellisen alueen ja tuotteiden pohjalta lasketun liikevaihdon perusteella, eikä se ole velvollinen ottamaan huomioon juuri kokonaisliikevaihtoa tai relevanteilta maantieteellisiltä markkinoilta tai tuotemarkkinoilta saatua liikevaihtoa. Vaikka asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa noudatettavissa suuntaviivoissa ei todeta, että sakot olisi laskettava tietyn liikevaihdon perusteella, niiden kanssa ei ole myöskään ristiriidassa se, että tällainen liikevaihto otetaan huomioon, kunhan komission valintaan ei liity ilmeistä arviointivirhettä.

(ks. 195 kohta)

13. Se, että komissiolla on ainoastaan rajoitettu toimivalta määrätä seuraamuksia kilpailusääntöjen rikkomisista Euroopan talousalueella (ETA), ei estä sitä ottamasta huomioon kyseisen tuotteen myynnistä saatua maailmanlaajuista liikevaihtoa arvioidakseen kartellin jäsenten taloudellista kapasiteettia vahingoittaa kilpailua ETA:ssa, eikä tällöin vahvistetulle liikevaihdolle, sen suuruudesta riippumatta, voida antaa suhteetonta merkitystä suhteessa muihin arvioinnissa huomioon otettaviin seikkoihin nähden.

(ks. 200 ja 201 kohta)

14. Silloin kun komissio nojautuu kilpailusääntöjen rikkomisen vaikutukseen arvioidakseen rikkomisen vakavuutta asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa noudatettavien suuntaviivojen 1 A kohdan ensimmäisen ja toisen alakohdan mukaisesti, tässä yhteydessä on otettava huomioon vain sen kilpailusääntöjen rikkomisen kokonaisuuden vaikutukset, johon kaikki yritykset ovat osallistuneet, joten kunkin yrityksen erillisellä käyttäytymisellä tai erityispiirteillä ei ole tältä osin merkitystä.

(ks. 203 kohta)

15. Siltä osin kuin on kyse kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävien sakkojen määrän vahvistamisesta, sellaista komission lähestymistapaa, jonka mukaan kartellin jäsenet jaetaan useisiin ryhmiin, mikä on johtanut samaan ryhmään kuuluvien yritysten laskentapohjan vahvistamiseen kiinteämääräisesti, ei lähtökohtaisesti voida arvostella, vaikka siinä ei otetakaan huomioon samaan ryhmään kuuluvien yritysten kokoeroja. Komissio ei näet ole määrittäessään sakkojen määrää velvollinen varmistamaan tapauksissa, joissa sakkoja määrätään useille yrityksille samasta rikkomisesta, että kunkin yrityksen osalta lasketut sakkojen lopulliset määrät heijastavat asianomaisten yritysten välisiä eroavaisuuksia näiden kokonaisliikevaihdon osalta.

Yrityksiä tällä tavalla ryhmiin jaettaessa on kuitenkin noudatettava yhdenvertaisen kohtelun periaatetta, jonka mukaan toisiinsa rinnastettavissa olevia tapauksia ei saa kohdella eri tavalla eikä erilaisia tapauksia samalla tavalla, ellei tällainen kohtelu ole objektiivisesti perusteltua. Lisäksi sakkojen määrän on oltava ainakin oikeassa suhteessa kilpailusääntöjen vakavuuden arvioimisen osalta huomioon otettaviin seikkoihin nähden.

Tästä seuraa, että kun komissio jakaa asianomaiset yritykset ryhmiin sakkojen määrän vahvistamiseksi, kuhunkin tällä tavoin yksilöityyn ryhmään sovellettavan kynnysluvun on oltava yhtenäinen ja objektiivisesti perusteltu.

(ks. 217, 219 ja 220 kohta)

16. Kun komissio päättää soveltaa kilpailusääntöjä rikkoneille taloudellisille toimijoille määrättävien sakkojen määrän vahvistaakseen niissä asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa noudatettavissa suuntaviivoissa, jotka se on antanut, esitettyä vaihtelevaa laskentatapaa, sen on noudatettava sitä, jollei se esitä selviä perusteluja, joiden vuoksi tästä kaavasta poiketaan tarvittaessa tietyiltä osin. Näin ollen vaikka komissio voi ottaa huomioon lukuisia seikkoja määrittäessään sakon lopullisen määrän, eikä se ole velvollinen soveltamaan tätä varten matemaattisia kaavoja, sen on kuitenkin silloin, kun se on katsonut sopivaksi ja kohtuulliseksi käyttää hyväkseen tämän määrittämisen jossakin vaiheessa liikevaihtoon liittyviä seikkoja, sovellettava omaa laskentatapaansa asianmukaisesti, yhdenmukaisesti ja etenkin syrjimättömästi. Päätettyään kerran itse soveltaa tällaista aritmeettista laskentatapaa, sen on, jollei se esitä nimenomaisia perusteluja, noudatettava kyseiselle laskentatavalle ominaisia sääntöjä kaikkien saman kartellin jäsenten osalta.

(ks. 231, 232 ja 352 kohta)

17. Yksittäisen päätöksen perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä toimenpiteen tehneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, koska tutkittaessa sitä, täyttävätkö perustelut EY 253 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon kyseessä olevan toimenpiteen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys, jossa se toteutettiin.

Komissio täyttää tältä osin perusteluvelvollisuutensa silloin kun se ilmoittaa päätöksessä, jolla määrätään seuraamuksia yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisista, ne arviointia koskevat seikat, joiden nojalla se on saattanut arvioida kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuutta, eikä sillä ole velvollisuutta sisällyttää kyseiseen päätökseen yksityiskohtaisempaa esitystä tai sakkojen laskentatapaan liittyviä numerotietoja.

(ks. 250 ja 252 kohta)

18. Sääntöä, jonka mukaan kyseistä yritystä kilpailusääntöjen rikkomishetkellä johtaneen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön on lähtökohtaisesti vastattava kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaikka kilpailusääntöjen rikkomisesta tehdyn langettavan päätöksen tekemispäivänä yrityksen toiminnan harjoittaminen olisi toisen henkilön vastuulla, on tulkittava siten, että yritystä – toisin sanoen sitä taloudellista kokonaisuutta, joka muodostuu henkilöstöllisistä, aineellisista ja aineettomista tekijöistä – johtavat sen yhtiöjärjestyksen mukaiset toimielimet ja että päätös, jolla sille määrätään sakko, voidaan osoittaa yrityksen sääntömääräiselle johdolle (hallintoneuvosto, johtokunta, toimitusjohtaja, liikkeenjohtaja), vaikka siitä seuraavista taloudellisista seuraamuksista vastaavatkin lopulta sen omistajat. Kyseistä sääntöä rikotaan, jos komission olisi aina silloin, kun sen tarkasteltavana on yrityksen kilpailusääntöjä rikkova käyttäytyminen, tarkistettava, kuka on yrityksessä ratkaisevaa päätösvaltaa käyttävä omistaja, jotta se voisi määrätä seuraamuksen ainoastaan kyseiselle omistajalle.

(ks. 280 ja 281 kohta)

19. Usean yrityksen rikottua kilpailusääntöjä, sakkojen määrää vahvistettaessa on tutkittava kunkin yrityksen asema kilpailusääntöjen rikkomisessa siltä ajalta, jona ne ovat siihen osallistuneet. Tästä seuraa etenkin, että se, että yksi tai useampi yritys on toiminut ”kartellin johtajana”, on otettava huomioon sakkojen määrää laskettaessa, koska yrityksillä, jotka ovat olleet tällaisessa asemassa, on tästä syystä oltava erityinen vastuu muihin yrityksiin verrattuna.

(ks. 301 kohta)

20. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa noudatettavien suuntaviivojen 3 kohdan ensimmäisen luetelmakohdan mukaan yrityksen ”passiivisuus tai seurailijan asema” kilpailusääntöjen rikkomisen toteuttamisessa voi, jos se näytetään toteen, olla lieventävä olosuhde.

Tältä osin yrityksen passiivista asemaa kartellissa osoittavana seikkana voidaan ottaa huomioon se, että yritys on osallistunut huomattavasti satunnaisemmin kokouksiin kuin kartellin rivijäsenet, sekä se, että kilpailusääntöjen rikkomiseen osallistuneiden kolmansien yritysten edustajat ovat tehneet tämän suuntaisia nimenomaisia ilmoituksia. Kaikki kyseessä olevan asian kannalta merkitykselliset olosuhteet on joka tapauksessa otettava huomioon.

(ks. 330 ja 331 kohta)

21. Kun komission on vahvistettava kilpailusääntöjen vastaisen kartellin jäsenille määrättävän sakon määrä, sen ei lieventävien olosuhteiden huomioon ottamisen osalta tarvitse noudattaa aikaisempaa päätöskäytäntöään. Se ei näin ollen ole velvollinen siitä huolimatta, että se on tehnyt näin aikaisemmin, ottamaan tämän perusteella huomioon sitä, että yritys on ottanut käyttöön sellaisen ohjelman, jolla sen käytännöt muutetaan kilpailusääntöjen mukaisiksi, eikä sitä, että sen alan, jolla yritys toimii, taloudellinen tilanne on huono.

(ks. 343 ja 345 kohta)

22. Asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu 10 prosentin yläraja, jota yritykselle kilpailusääntöjen rikkomisesta määrätyn sakon määrä ei voi ylittää, koskee asianomaisen yrityksen kokonaisliikevaihtoa siltä osin kuin vain tämä liikevaihto on osoitus kyseisen yrityksen merkityksestä ja vaikutusvallasta markkinoilla. Ainoastaan lopullisesti määrättyä sakkoa on alennettava edellä mainitun ylärajan perusteella kyseisen 15 artiklan mukaisesti. Tässä säännöksessä ei kielletä komissiota käyttämästä laskutoimitusten aikana väliaikaista lukua, joka on suurempi kuin kyseinen yläraja, kunhan lopulta määrättävä sakko ei ole tätä ylärajaa suurempi.

(ks. 367 kohta)

23. Kilpailun alalla komissio ei ole velvollinen ottamaan sakon suuruutta määrittäessään huomioon asianomaisen yrityksen tappiollista taloudellista tilannetta, sillä tällaisen velvollisuuden hyväksyminen merkitsisi perusteettoman kilpailuedun antamista niille yrityksille, jotka ovat vähiten sopeutuneita markkinatilanteeseen. Se, että komissio on aikaisemmassa päätöskäytännössään katsonut, että tietyn yrityksen taloudelliset vaikeudet oli otettava huomioon, ei merkitse, että sillä olisi velvollisuus tehdä samoin myöhemmässä päätöksessä.

Lisäksi se, että yhteisön viranomaisen toteuttama toimenpide johtaa tietyn yrityksen konkurssiin tai selvitystilaan, ei sellaisenaan ole yhteisön oikeuden mukaan kiellettyä.

(ks. 370, 372 ja 484 kohta)

24. Yritykselle, jolle on osoitettu asetuksen N:o 17 11 artiklan 5 kohdassa tarkoitettu päätös tietojensaantipyynnöstä, ei voida myöntää ehdotonta vaitiolo-oikeutta. Tällaisen oikeuden myöntäminen ylittäisi näet sen, mikä on tarpeen yritysten puolustautumisoikeuksien turvaamiseksi, ja se estäisi perusteettomasti komissiota hoitamasta tehtäväänsä valvoa kilpailusääntöjen noudattamista yhteismarkkinoilla. Vaitiolo-oikeus voidaan ainoastaan myöntää siltä osin kuin asianomaisen yrityksen olisi annettava vastauksia, joiden seurauksena sen olisi myönnettävä sellainen kilpailusääntöjen rikkominen, josta komission on hankittava selvitys.

Komissiolla on näin ollen oikeus asetuksen N:o 17 11 artiklan tehokkaan vaikutuksen turvaamiseksi velvoittaa yritykset toimittamaan kaikki tarvittavat tiedot yritysten tiedossa mahdollisesti olevista seikoista ja yritysten hallussa olevat kyseisiä asioita koskevat asiakirjat, vaikka kyseisten asiakirjojen perusteella kilpailua rajoittava käyttäytyminen voitaisiin näyttää. Kyseinen komission tietojensaantivaltuus ei ole ristiriidassa Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan 1 ja 2 kohdan eikä Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa.

Joka tapauksessa sillä, että asianosainen on velvollinen vastaamaan pelkkiä tosiasioita koskeviin komission kysymyksiin ja täyttämään komission pyynnöt jo olemassa olevien asiakirjojen toimittamisesta, ei loukata puolustautumisoikeuksia koskevaa perusoikeutta eikä oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskevaa oikeutta, joiden soveltamisella taataan kilpailuoikeuden alalla samanlainen suoja kuin Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa. Mikään ei itse asiassa estä sitä, jolle tietojensaantipyyntö on esitetty, näyttämästä myöhemmin hallinnollisessa menettelyssä tai yhteisön tuomioistuimen oikeudenkäynnissä, että sen vastauksissaan esittämillä seikoilla tai sen toimittamilla asiakirjoilla on toinen merkitys, kuin minkä komissio niille antaa.

(ks. 402–404 ja 406 kohta)

25. Se, että yritykselle on osoitettu asetuksen N:o 17 11 artiklan 1 kohdan perusteella tietojensaantipyyntö, ei voi olla ratkaiseva syy vähätellä yrityksen tekemää yhteistyötä sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun tiedonannon D kohdan 2 alakohdan ensimmäisen luetelmakohdan perusteella.

(ks. 410 kohta)

26. Yrityksen komissiolle antamat suulliset tiedot voivat olla sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun tiedonannon D kohdan 2 alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitettuja päteviä todisteita. Kyseisen säännöksen mukaan näet ”asiakirjojen” lisäksi myös ”tiedot” voivat olla ”todisteita”, jotka auttavat osaltaan vahvistamaan sen, että kilpailusääntöjä on rikottu. Tästä seuraa, ettei kyseisiä tietoja tarvitse välttämättä antaa kirjallisessa muodossa. Toisaalta täysin suullisten tietojen käytännön hyöty on kiistaton silloin kun komissio voi niiden avulla esimerkiksi löytää suoria todisteita kilpailusääntöjen rikkomisesta tai kun kyseiset tiedot rohkaisevat tarkkuutensa vuoksi komissiota jatkamaan tutkintaa, jonka se olisi ilman kyseisiä tietoja lopettanut, koska sillä ei ollut kyseisellä hetkellä käytössään riittäviä todisteita.

(ks. 430 ja 431 kohta)

27. Sakon alentamisella voidaan hyvittää kaikki sellainen yhteistyö, joka perusteella komissio on voinut todeta kilpailusääntöjen rikkomisen helpommin ja tarpeen vaatiessa saada sen loppumaan. Vaikka on totta, että sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetun tiedonannon A kohdan 3 alakohdassa säädetään ainoastaan, että komission kanssa yhteistyössä oleville yrityksille ”muussa tapauksessa määrättyjä sakkoja” lievennetään, kyseisessä kohdassa ei edellytetä kuitenkaan, että kunkin yksittäisen tiedon olisi liityttävä kilpailuoikeuden rikkomiseen, josta voidaan määrätä seuraamus erikseen. Mainitun tiedonannon soveltamiseksi riittää, että yhteistyöhön valmiina oleva yritys hyväksyy paljastaessaan osuutensa kilpailusääntöjen rikkomisessa sen, että sille voidaan määrätä seuraamuksia, kun taas eri tietojen huomioon ottaminen mahdollisen sakon alentamisen kannalta riippuu siitä, minkälaista hyötyä niistä on komissiolle kun se hoitaa tehtäväänsä näyttää toteen kilpailusääntöjen rikkominen ja saada se loppumaan.

Tämän viimeisen seikan osalta, koska komission epälojaali virkamies voi sabotoida toimielimensä tehtävää tukemalla laittoman kartellin jäseniä ja näin ollen vaikeuttaa komission tutkintaa huomattavasti esimerkiksi tuhoamalla tai manipuloimalla todisteita, ilmoittamalla kartellin jäsenille tulevasta yllätystarkastuksesta ja paljastamalla komission laatiman tutkintastrategian, tällaisen virkamiehen olemassaoloa koskevan tiedon on lähtökohtaisesti katsottava voivan helpottaa komissiolla olevaa tehtävää näyttää toteen kilpailusääntöjen rikkominen ja saada se loppumaan. Tällaisen tiedon hyödyllisyys on erityisen tärkeä silloin kun se annetaan komission mahdollisten kilpailunvastaisten toimien osalta aloittaman tutkinnan alkuvaiheessa.

(ks. 435 ja 436 kohta)

28. Komissiolle asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan nojalla kuuluvaan valtaan kuuluu valta määrätä sakkojen eräpäivä, päivä, josta viivästyskorkojen lasketaan alkavan, näiden korkojen korkokanta ja päätöksensä täytäntöönpanotapa sekä vaatia tarpeen tullen, että määrättyjen sakkojen pääoman ja koron maksamisen vakuudeksi asetetaan pankkitakaus. Jos tällaista valtaa ei olisi, yritykset voisivat hyötyä sakkojen maksamisesta myöhästyneinä ja tämä heikentäisi niiden seuraamusten vaikutuksia, joita komissio määrää hoitaessaan tehtäväänsä valvoa kilpailusääntöjen noudattamista. Sakoille sovellettavat viivästyskorot ovat siten oikeutettuja sen välttämiseksi, etteivät sellaisten yritysten yksipuoliset menettelytavat, jotka viivyttelevät niille määrättyjen sakkojen maksamisessa, tekisi tyhjäksi perustamissopimuksen tehokasta vaikutusta, ja sen poissulkemiseksi, että viimeksi mainitut yritykset ovat paremmassa asemassa kuin yritykset, jotka suorittavat sakkonsa niille asetetussa määräajassa.

(ks. 475 ja 476 kohta)

YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (toinen jaosto)

29 päivänä huhtikuuta 2004 ( )

Kilpailu – Kartelli tai muu yhteisjärjestely – Grafiittielektrodimarkkinat – Hintojen vahvistaminen ja markkinoiden jakaminen – Sakkojen määrän laskeminen – Seuraamusten päällekkäisyys – Sakkojen laskennasta annetut suuntaviivat – Sovellettavuus – Kilpailusääntöjen rikkomisen vakavuus ja kesto – Raskauttavat olosuhteet – Lieventävät olosuhteet – Maksukyky – Yhteistyö hallinnollisen menettelyn aikana – Maksuehdot

Yhdistetyissä asioissa T-236/01, T-239/01, T-244/01–T-246/01, T-251/01 ja T‑252/01,

Tokai Carbon Co. Ltd, kotipaikka Tokio (Japani), edustajinaan aluksi asianajajat G. Van Gerven, T. Franchoo ja M. De Grave ja sittemmin Van Gerven ja T. Franchoo, prosessiosoite Luxemburgissa,

SGL Carbon AG, kotipaikka Wiesbaden (Saksa), edustajinaan asianajajat M. Klusmann, F. Wiemer ja C. Canenbley,

Nippon Carbon Co. Ltd, kotipaikka Tokio (Japani), edustajanaan asianajaja H. Gilliams,

Showa Denko KK, kotipaikka Tokio (Japani), edustajinaan asianajajat M. Dolmans ja P. Werdmuller sekä solicitor J. Temple-Lang,

GrafTech International Ltd., aiemmin UCAR International Inc., kotipaikka Nashville, Tennessee (Yhdysvallat), edustajinaan K. Lasok, QC, ja barrister B. Hartnett, prosessiosoite Luxemburgissa,

SEC Corp., kotipaikka Amagasaki, Hyogo (Japani), edustajanaan asianajaja K. Platteau, ja

The Carbide/Graphite Group, Inc., kotipaikka Pittsburgh (Yhdysvallat), edustajinaan aluksi asianajajat M. Seimetz ja J. Brücher, ja sittemmin asianajaja P. Grund, prosessiosoite Luxemburgissa,

kantajina,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään W. Mölls ja P. Hellström ja asiassa T-246/01 W. Wils, avustajinaan asiassa T-239/01 asianajaja H.-J. Freund ja asioissa T-244/01, T-246/01, T-251/01 ja T-252/01 barrister J. Flynn ja barrister C. Kilroy, prosessiosoite Luxemburgissa,

vastaajana,

joissa kantajat vaativat yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta kumoamaan kokonaan tai osittain EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta – asia COMP/E/-1/36.490 – Grafiittielektrodit – 18 päivänä heinäkuuta 2001 tehdyn komission päätöksen 2002/271/EY (EYVL 2002, L 100, s. 1),

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja N. J. Forwood sekä tuomarit J. Pirrung ja A. W. H. Meij,

kirjaaja: hallintovirkamies J. Plingers,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 3.7.2003, pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Riitojen taustalla olevat tosiseikat ja oikeudenkäyntimenettely

1 EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan soveltamisesta – asia COMP/E-1/36.490 – Grafiittielektrodit 18 päivänä heinäkuuta 2001 tekemässään päätöksessä 2002/271/EY (EYVL 2002, L 100, s. 1; jäljempänä päätös) komissio totesi eri yritysten osallistuneen grafiittielektrodialalla joukkoon EY 81 artiklan 1 kohdassa ja Euroopan talousalueesta tehdyn sopimuksen (jäljempänä ETA-sopimus) 53 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja sopimuksia ja yhdenmukaistettuja menettelytapoja.

2 Grafiittielektrodeja käytetään ensi sijassa teräksen valmistamiseen valokaariuuneissa. Teräksen valmistaminen näissä uuneissa on itse asiassa kierrätysprosessi, jossa romuteräs muunnetaan uudeksi teräkseksi, toisin kuin klassisessa tuotantomenetelmässä, jossa terästä valmistetaan rautamineraaleista korkeauuneissa hapettamalla. Romun sulattamiseen tarkoitetussa sähköuunissa käytetään yhdeksää elektrodia, jotka on yhdistetty kolmen elektrodin palkeiksi. Sulamisprosessin intensiteetti huomioon ottaen elektrodeja käytetään keskimäärin yksi yksikkö jokaista kahdeksaa tuntia kohden. Elektrodin valmistus kestää noin kaksi kuukautta. Kyseisessä tuotantoprosessissa grafiittielektrodeja ei voida korvata millään muulla tuotteella.

3 Grafiittielektrodien kysyntä liittyy suoraan teräksen valmistukseen valokaariuunissa. Asiakkaat ovat pääosin teräksentuottajia, joiden osuus kysynnästä on noin 85 prosenttia. Vuonna 1998 maailman raakateräksen tuotanto oli 800 miljoonaa tonnia, josta 280 miljoonaa tonnia tuotettiin valokaariuuneissa. Viimeisten 20 vuoden aikana valokaariuunimenetelmän käyttö on lisääntynyt (35 prosenttia koko maailman tuotannosta vuonna 1998 verrattuna 18 prosenttiin 20 vuotta sitten).

4 Grafiittielektrodit hinnoitellaan kansallisessa valuutassa tonneittain. Vuonna 1998 hinta oli 5 600 Saksan markkaa (DEM) (noin 2 863 euroa) tonnilta. Suuremmat elektrodit maksavat 15–30 prosenttia enemmän.

5 1980-luvulla teknologian kehittyminen johti elektrodien käyttömäärän huomattavaan supistumiseen tuotettua terästonnia kohden laskettuna. Terästeollisuudessa tehtiin tällöin myös huomattavia rakenneuudistuksia. Elektrodien kysynnän aleneminen johti maailman elektroditeollisuuden rakenteen uudistamiseen. Useita tehtaita suljettiin.

6 Vuonna 2001 grafiittielektrodeja toimitti Euroopan markkinoille yhdeksän länsimaista valmistajaa: SGL Carbon AG (jäljempänä SGL), kotipaikka Saksa, ja UCAR International Inc. (jäljempänä UCAR), kotipaikka Yhdysvallat, tyydyttivät kysynnästä yhdessä yli [ – – ]( ) ja kahdella pienemmällä eurooppalaisella valmistajalla VAW Aluminium AG:llä (jäljempänä VAW) ja Conradtylla, kotipaikka Saksa, oli yhdessä noin [ – – ] markkinaosuus. Carbide/Graphite Group, Inc. (jäljempänä C/G), jolla oli noin 7 prosentin markkinaosuus, toimitti grafiittielektrodeja Euroopan markkinoille Yhdysvalloista käsin. Japanilaisilla valmistajilla Showa Denko K.K:lla (jäljempänä SDK), Tokai Carbon Co. Ltd:llä (jäljempänä Tokai), Nippon Carbon Co. Ltd:llä (jäljempänä Nippon) ja SEC Corporationilla (jäljempänä SEC) oli yhteensä 3–4 prosentin osuus Euroopan markkinoista.

7 Komission virkamiehet tekivät 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 14 artiklan 3 kohdan perusteella 5.6.1997 ennalta odottamattomia samanaikaisia tarkastuksia SGL:n, Conradtyn ja VAW:n tiloissa Saksassa sekä UCAR:n tiloissa Ranskassa.

8 Samana päivänä Federal Bureau of Investigationin (FBI) virkamiehet suorittivat Yhdysvalloissa etsintöjä useiden valmistajien tiloissa. Näiden etsintöjen johdosta SGL:ää, SDK:ta, Tokaita ja UCAR:ää vastaan aloitettiin kiellettyä kartellia koskeva rikosoikeudenkäynti. Kaikki syytetyt myönsivät niitä vastaan esitetyt tosiseikat oikeiksi ja suostuivat maksamaan sakot, joiden määräksi vahvistettiin SGL:n osalta 135 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria (USD), UCAR:n osalta 110 miljoonaa USD, SDK:n osalta 32,5 miljoonaa USD ja Tokain osalta 6 miljoonaa USD, C/G:n saadessa puolestaan armahduksen. Myöhemmin myös SEC ja Nippon myönsivät syytteet oikeiksi ja suostuivat maksamaan sakot, joiden määräksi vahvistettiin SEC:n osalta 4,8 miljoonaa USD ja Nipponin osalta 2,5 miljoonaa USD.

9 Vuoden 2000 tammikuussa Yhdysvalloissa nostettiin syyte myös japanilaista Mitsubishi Corporation -yhtiötä vastaan, joka oli omistanut 50 prosenttia UCAR:n osakkeista vuosina 1991–1995. Mitsubishi tuomittiin vuoden 2001 helmikuussa siitä, että se oli edistänyt ja tukenut grafiittielektrodinvalmistajien välistä kiellettyä kartellia. Sille määrättiin 134 miljoonan USD suuruinen sakko.

10 Yhdysvalloissa nostettiin ostajaryhmän puolesta SGL:ää, UCAR:ää, C/G:tä ja SDK:ta vastaan kolminkertaista vahingonkorvausta (triple damages) koskevat kanteet.

11 UCAR tuomittiin vuoden 1999 maaliskuussa Kanadassa 11 miljoonan Kanadan dollarin (CAD) suuruiseen sakkoon Kanadan kilpailulain rikkomisesta. SGL myönsi syyllisyytensä vuoden 2000 heinäkuussa ja suostui maksamaan 12,5 miljoonan CAD suuruisen sakon kyseisen lain rikkomisen perusteella. Teräksenvalmistajat nostivat vuoden 1998 kesäkuussa SGL:ää, UCAR:ää, C/G:tä ja SDK:ta vastaan Kanadassa kiellettyä kartellia koskevat siviilikanteet.

12 Komissio lähetti 24.1.2000 tutkinnan kohteena oleville yrityksille väitetiedoksiannon. Hallinnollisen menettelyn päätteeksi tehtiin 18.7.2001 päätös, jonka mukaan kantajayritykset ja VAW olivat maailmanlaajuisesti vahvistaneet hinnat ja jakaneet relevantit kansalliset ja alueelliset tuotemarkkinat ”kotimaista tuottajaa” koskevan periaatteen mukaan. Näin ollen UCAR oli vastuussa Yhdysvalloista ja tietyistä Euroopan osista ja SGL muusta Euroopasta; SDK, Tokai, Nippon ja SEC olivat vastuussa Japanista ja tietyistä Kaukoidän osista, kun taas C/G, joka toimi Amerikan ja Euroopan markkinoilla, tyytyi olennaisilta osin seuraamaan UCAR:n ja SGL:n vahvistamia hintoja.

13 Päätöksen mukaan sopimuksen perusperiaatteet olivat seuraavat:

– Grafiittielektrodien hinnat olisi asetettava maailmanlaajuisesti.

– Ainoastaan kunkin yrityksen hallituksen puheenjohtaja tai toimitusjohtaja tekisi hinnoittelua koskevat päätökset.

– ”Kotimainen tuottaja” asettaisi markkinahinnat kotimarkkinoillaan ja muiden tuottajien olisi seurattava tätä hinnoittelua.

– Muilla kuin kotimarkkinoilla eli markkinoilla, joilla ei ollut ”kotimaista” tuottajaa, hinnat olisi asetettava yhteisymmärryksessä.

– Muiden kuin kotimaisten tuottajien ei pitäisi kilpailla aggressiivisesti ja niiden olisi vetäydyttävä muiden ”kotimarkkinoilta”.

– Kapasiteettia ei laajennettaisi (japanilaisten tuottajien oli määrä vähentää kapasiteettiaan).

– Teknologiaa ei pitäisi siirtää muille kuin kartelliin osallistuville valmistajille.

14 Päätöksessä todetaan tämän jälkeen, että edellä mainitut perusperiaatteet pantiin täytäntöön kartellikokouksissa, joita pidettiin usealla eri tasolla, joita olivat ”ylimmän johdon” kokoukset, ”työskentelytason” kokoukset, eurooppalaisten tuottajien ryhmäkokoukset (ilman japanilaisia yrityksiä), tiettyjä markkinoita koskevat kansalliset tai alueelliset tapaamiset ja yritysten kahdenväliset yhteydet.

15 Päätöksen päätösosan 1 artiklassa vahvistetaan sopimuksen keston osalta, että kilpailusääntöjen rikkominen on aloitettu vuoden 1992 toukokuussa kaikkien tutkinnan kohteena olevien yritysten osalta lukuun ottamatta C/G:tä, jonka katsotaan rikkoneen kilpailusääntöjä vuoden 1993 tammikuusta lukien. Päätöksessä vahvistetaan rikkomisen päättymisen osalta seuraavat päivämäärät: SGL:n ja UCAR:n osalta vuoden 1998 maaliskuu, Tokain, Nipponin ja SEC:n osalta vuoden 1998 helmikuu, SDK:n osalta vuoden 1997 huhtikuu, VAW:n osalta vuoden 1996 loppu ja C/G:n osalta vuoden 1996 marraskuu.

16 Päätöksessä tehtyjen tosiseikkoja koskevien toteamusten ja oikeudellisten arviointien pohjalta komissio on määrännyt tutkimuksen kohteena olleille yrityksille sakkoja, joiden määrä on laskettu asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa noudatettavissa suuntaviivoissa (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä suuntaviivat) ja sakkojen määräämättä jättämisestä tai lieventämisestä kartelleja koskevissa asioissa annetussa tiedonannossa (EYVL 1996, C 207, s. 4; jäljempänä yhteistyöstä annettu tiedonanto) esitetyn metodologian mukaisesti.

17 Päätöksen päätösosan 3 artiklassa määrätään seuraavat sakot:

SGL: 80,2 miljoonaa euroa

UCAR: 50,4 miljoonaa euroa

VAW: 11,6 miljoonaa euroa

SDK: 17,4 miljoonaa euroa

Tokai: 24,5 miljoonaa euroa

Nippon: 12,2 miljoonaa euroa

SEC: 12,2 miljoonaa euroa

C/G: 10,3 miljoonaa euroa.

18 Päätösosan 4 artiklassa asianomaiset yritykset määrätään maksamaan sakot kolmen kuukauden kuluessa päätöksen tiedoksiantamisesta 8,04 prosentin suuruisen koron maksamisen uhalla.

19 Päätös annettiin eri kantajille tiedoksi 24. ja 30.7.2001 välisenä aikana.

20 Päätös toimitettiin 23.7.2001 päivätyllä saatekirjeellä, jossa todettiin määrätyn sakon määrä ja maksuehdot (jäljempänä heinäkuun kirje). Kirjeessä tarkennettiin, että päätöksessä sakon maksamiselle asetetun määräajan päättymisen jälkeen komissio ryhtyy perimään kyseessä olevaa summaa. Täytäntöönpanotoimenpiteisiin ei kuitenkaan ryhdyttäisi, jos asia saatetaan vireille ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, sillä edellytyksellä, että viivästyskorkoa maksetaan 6,04 prosenttia ja pankkitakaus asetetaan.

21 Kirje annettiin tiedoksi SGL:lle 24.7.2001 ja UCAR:lle 26.7.2001. Komissio vastasi UCAR:lle tämän maksuehtojen osalta tekemiin huomautuksiin 9.8.2001 päivätyllä kirjeellä (jäljempänä elokuun kirje), jossa se kieltäytyi hyväksymästä yhtäältä maksuehdotusta, joka ei koskenut koko sakkoa ja jossa ei otettu huomioon korkoja, ja toisaalta UCAR:n yhtiöomaisuuden panttaamista, jolla oli tarkoitus taata sakon maksaminen. Elokuun kirje annettiin UCAR:lle tiedoksi 10.8.2001.

22 Tässä tilanteessa yritykset, joille päätös oli osoitettu, nostivat VAW:tä lukuun ottamatta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 1.–9.10.2001 toimittamillaan erillisillä kannekirjelmillä nyt käsiteltävinä olevat kanteet.

23 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (toinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn ja esittää asianosaisille tiettyjä kysymyksiä. Asianosaiset vastasivat niihin asetetussa määräajassa. Kun asianosaisia oli tältä osin kuultu, seitsemän asiaa yhdistettiin toisen jaoston puheenjohtajan 5.6.2003 antamalla määräyksellä suullista käsittelyä varten sekä tuomion antamista varten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 50 artiklan mukaisesti. Toisen jaoston puheenjohtaja päätti lisäksi, että tiettyjä oikeudenkäyntiasiakirjoihin sisältyviä asiakirjoja käsiteltäisiin luottamuksellisina. C/G:tä, joka ei osallistunut istuntoon, lukuun ottamatta asianosaisten lausumat ja vastauksen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 3.7.2003 pidetyssä istunnossa.

24 GrafTech International Ltd (aiemmin UCAR) teki ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 26.9.2003 jättämällään asiakirjalla hakemuksen, jossa vaadittiin päätöksen täytäntöönpanon lykkäämistä sekä sellaisista väliaikaisista toimenpiteistä määräämistä, jotka koskivat heinäkuun ja elokuun kirjeissä vahvistettuja sille määrätyn sakon maksuehtoja (asia T-246/01 R). GrafTechin peruutettua välitoimihakemuksensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen puheenjohtaja päätti 24.3.2004 antamallaan määräyksellä poistaa asian T‑246/01 R ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen rekisteristä ja määräsi GrafTechin vastaamaan sille kyseisestä asiasta aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.

Asianosaisten vaatimukset

25 Tokai (T-236/01) vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa päätöksen 3 artiklan (ja tarvittaessa 4 artiklan) siltä osin kuin siinä määrätään sille 24,5 miljoonan euron suuruinen sakko tai toissijaisesti alentaa olennaisesti sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

26 SGL (T-239/01) vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa päätöksen siltä osin kuin se koskee sitä

– toissijaisesti alentaa sopivalla tavalla määrätyn sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

27 Nippon (T-244/01) vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa päätöksen 1 artiklan siltä osin kuin siinä todetaan, että se on osallistunut EY 81 artiklan ja ETA-sopimuksen 53 artiklan 1 kohdan rikkomiseen vuoden 1992 toukokuun ja vuoden 1998 maaliskuun välisenä aikana

– kumoaa päätöksen 3 artiklan siltä osin kuin siinä määrätään sille 12,2 miljoonan euron suuruinen sakko

– toissijaisesti alentaa olennaisesti sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

28 SDK (T-245/01) vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa päätöksen 3 kohdan d alakohdan

– toissijaisesti alentaa sakon määrän 2,95 miljoonaan euroon tai johonkin muuhun summaan, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo kohtuulliseksi

– määrää työjärjestyksen 65 artiklan b alakohdan mukaisesti komission esittämään kaikki ne asiakirjat, joista ilmenee se, miten sakon määrä on laskettu

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

29 UCAR (T-246/01) vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– määrää tarpeelliseksi katsomistaan asian selvittämistoimista

– kumoaa päätöksen 3 artiklan siltä osin kuin siinä määrätään sille sakko tai toissijaisesti alentaa sakon määrää

– kumoaa päätöksen 4 artiklan siltä osin kuin se koskee sitä tai toissijaisesti muuttaa maksettavan sakon osalta noudatettavia maksuehtoja kanteen liitteessä 50 esitetyn mukaisesti

– kumoaa heinäkuun kirjeen tai toissijaisesti muuttaa siinä mainittuja ehtoja kanteen liitteessä 50 esitetyn mukaisesti

– kumoaa elokuun kirjeen tai toissijaisesti muuttaa siinä mainittuja ehtoja kanteen liitteessä 50 esitetyn mukaisesti

– määrää kaikista muista sellaisista toimenpiteistä, jotka saattavat osoittautua kohtuullisiksi

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

30 SEC (T-251/01) vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa päätöksen 3 artiklan siltä osin kuin siinä määrätään sille 12,2 miljoonan euron suuruinen sakko

– toissijaisesti alentaa olennaisesti sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

31 C/G (T-252/01) vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– kumoaa päätöksen siltä osin kuin siinä määrätään sille sakko

– toissijaisesti alentaa sille määrätyn sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

32 Asioissa T-236/01, T-239/01, T-245/01, T-251/01 ja T-252/01 komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– hylkää kanteen perusteettomana

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

33 Asioissa T-244/01 ja T-246/01 se vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– hylkää kanteen perusteettomana

– korottaa sakon määrää

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

34 Suurimmassa osassa asioista kantajat pyrkivät lähinnä vain siihen, että niille määrätty sakko poistetaan tai sen määrää alennetaan, väittämällä, ettei komissio ole ottanut huomioon muissa maissa jo määrättyjä sakkoja ja että se on soveltanut virheellisesti suuntaviivojaan ja yhteistyöstä antamaansa tiedonantoa kiistämättä kuitenkaan päätöksessä todettujen tosiseikkojen paikkansapitävyyttä. Tietyillä kanteilla pyritään kuitenkin lisäksi siihen, että koko päätös kumottaisiin, ja niiden tueksi esitetyt kanneperusteet koskevat sitä, että koko päätös on lainvastainen ja/tai sitä, että komissio on tehnyt virheitä todetessaan kilpailusääntöjen rikkomisen perustana olevat tosiseikat. Lopuksi kahdessa asiassa on riitautettu sakkojen maksuehdot.

35 Aluksi on siten tutkittava vaatimukset, jotka koskevat koko päätöksen tai kyseisessä päätöksessä olevien tiettyjen tosiseikkoja koskevien toteamusten kumoamista. Tämän jälkeen tutkitaan vaatimukset, jotka koskevat päätöksen 3 artiklan kumoamista tai suuntaviivojen ja yhteistyöstä annetun tiedonannon perusteella vahvistettujen sakkojen alentamista. Lopuksi tutkitaan sakkojen maksuehtoja koskevat väitteet.

A Koko päätöksen tai tiettyjen tosiseikkoja koskevien toteamusten kumoamista koskevat vaatimukset

1. Koko päätöksen kumoamista koskevat vaatimukset

a) asia T-239/01

36 SGL on ainoa kantaja, joka muodollisesti vaatii ensisijaisesti koko päätöksen kumoamista siltä osin kuin se koskee sitä. Näiden vaatimusten tueksi esitetyt kanneperusteet koskevat useita eri menettelyvirheitä.

Kaikkiin asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden väitetty epääminen

37 SGL moittii komissiota siitä, että se on evännyt SGL:ltä oikeuden tutustua sen sisäisiin asiakirjoihin ja että se ei ole antanut SGL:lle luetteloa ja yhteenvetoa, joka ei ole luottamuksellinen, kyseisistä asiakirjoista eikä niistä komission asiakirjoista, joissa on liikesalaisuuksia tai luottamuksellisia tietoja. Koska sen puolustautumisoikeuksia on näin loukattu, sillä ei ole ollut mahdollisuutta saada kokonaiskuvaa niistä yhteydenotoista, joita komission ja niiden muiden yritysten välillä, joita asia koskee, on ollut niiden tekemän yhteistyön puitteissa. Päätös on SGL:n mukaan näin ollen kumottava.

38 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa tältä osin, että komissiolla on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan velvollisuus asettaa niiden yritysten, joita asia koskee, saataville kaikki tutkinta-aineisto, lukuun ottamatta muiden yritysten liikesalaisuuksia tai muuta luottamuksellista tietoa sisältäviä asiakirjoja ja komission sisäisiä asiakirjoja, jotta nämä voivat puolustautua tehokkaasti väitetiedoksiannossa niitä vastaan esitettyjä väitteitä vastaan (ks. asia T-23/99, LR AF 1998 v. komissio, tuomio 20.3.2002, Kok. 2002, s. II-1705, 170 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

39 Siltä osin kuin SGL väittää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, että komission olisi pitänyt toimittaa SGL:lle ainakin luettelo tai yhteenveto, joka ei ole luottamuksellinen, niistä sen asiakirjoista, joissa on salaisia tai luottamuksellisia tietoja, on todettava, ettei kantaja ole hallinnollisessa menettelyssä esittänyt tätä koskevaa vaatimusta. Sen 9.3.2000 päivätyssä kirjeessä ja sen 4.4.2000 päivätyssä vastauksessa väitetiedoksiantoon viitataan nimittäin yksinomaan komission sisäisiin asiakirjoihin. SGL on 9.3.2000 päivätyssä kirjeessään itse myöntänyt, että komissio oli toimittanut sille luettelon niistä asiakirjoista, joihin oli mahdollisuus tutustua. Komissiolla ei näin ollen ollut velvollisuutta antaa omasta aloitteestaan käyttöön kyseessä olevia luetteloita ja yhteenvetoja (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T-25/94, T-26/95, T-30/95–T-32/95, T-34/95–T-39/95, T-42/95–T-46/95, T-48/95, T-50/95–T-65/95, T-68/95–T‑71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 ja T-104/95, Cimenteries CBR ym. v. komissio, tuomio 15.3.2000, Kok. 2000, s. II-491, 383 kohta; jäljempänä sementtitapaus).

40 Siltä osin kuin on kyse pyynnöstä saada tutustua sellaisiin sisäisiin asiakirjoihin, joita komissiolla ei ollut velvollisuutta asettaa saataville (em. asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 170 kohta), on huomautettava, että tätä rajoitusta asiakirjoihin tutustumista koskevaan oikeuteen voidaan perustella tarpeella varmistaa komission asianmukainen toiminta määrättäessä seuraamuksia perustamissopimuksen kilpailusääntöjen rikkomisen johdosta. Sisäiset asiakirjat voidaan asettaa saataville ainoastaan, jos poikkeukselliset seikat kyseisessä tapauksessa sitä edellyttävät sellaisten painavien syiden vuoksi, jotka asianomaisen osapuolen on näytettävä toteen sekä yhteisöjen tuomioistuimissa että komission johtamassa hallinnollisessa menettelyssä (ks. sementtitapaus, tuomion 420 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Koska SGL on yleisesti väittänyt, että komission sisäisistä asiakirjoista saattaa ilmetä, että arvioitaessa sen tekemää yhteistyötä se on asetettu muihin yrityksiin nähden huonompaan asemaan, se ei kuitenkaan ole esittänyt sellaisia painavia syitä, joita olisi pidettävä seikkoina, joiden vuoksi kyseessä olevat asiakirjat olisi asetettava sen saataville.

41 Komissio on sitä paitsi korostanut, eikä SGL ole asiaa tältä osin kiistänyt, etteivät yritysten tekemää yhteistyötä koskevat asiakirjat kuulu sen sisäisiin asiakirjoihin vaan ne olivat siinä tutkinta-aineistossa, johon yrityksille oli annettu mahdollisuus tutustua. Lopuksi on todettava, että kuten useista SGL:lle määrätyn sakon laskennan osalta esitetyistä väitteistä ilmenee (ks. jäljempänä 384 kohta ja sitä seuraavat kohdat), SGL on todella verrannut omaa yhteistyötään muiden kartellin jäsenten tekemään yhteistyöhön, mikä vahvistaa komission näkemystä.

42 Komissiota ei näin ollen voida arvostella siitä, että se ei ole paljastanut sisäisiä asiakirjojaan SGL:lle eikä toimittanut SGL:lle luetteloa tai yhteenvetoja, jotka eivät ole luottamuksellisia, edellä mainituista asiakirjoista.

43 Kanneperuste on näin ollen hylättävä.

Väitetiedoksiannon väitetty ei-lopullinen luonne

44 SGL väittää, että 24.1.2000 päivätty väitetiedoksianto ei ollut lopullinen. Vaikka komissio on 4.5.2000 päivätyssä kirjeessä todennut, että tiettyjen yritysten tähän tiedonantoon antamissa vastauksissa oli epätarkkuuksia ja ristiriitaisuuksia, se ei ole korvannut kyseistä tiedonantoa ennen päätöksen tekemistä. SGL:llä ei näin ollen ole ollut mahdollisuutta käyttää oikeuttaan tulla kuulluksi tutkimuksen lopullisesta tuloksesta.

45 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa tältä osin, ettei missään säännöksessä kielletä komissiota antamasta asianosaisille, joita asia koskee, tiedoksi väitetiedoksiannon lähettämisen jälkeen uusia asiakirjoja, joiden komissio katsoo tukevan väitteitänsä, kunhan komissio antaa yrityksille tarpeeksi aikaa huomautusten esittämiselle niiden suhteen (ks. edellä 38 kohdassa mainittu asia LR AF 1998 v. komissio, tuomion 190 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

46 Esillä olevassa asiassa komissio myöntää, että tietyissä väitetiedoksiantoon annetuissa vastauksissa oli ristiriitaisuuksia ja muita yrityksiä koskevia syytöksiä. Se on tämän vuoksi asettanut näistä vastauksista saataville version, joka ei ollut luottamuksellinen, ja antanut yrityksille mahdollisuuden esittää huomautuksia tältä osin 25.5.2000 järjestetyssä kuulemistilaisuudessa. Se ei ole kuitenkaan tehnyt niiden osalta mitään raskauttavia johtopäätöksiä.

47 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan väitetiedoksiannon perusteella niiden, joita asia koskee, on voitava tosiasiallisesti saada tieto siitä, mihin toimintaan komissio väittää niiden syyllistyneen, ja kyseistä vaatimusta noudatetaan, jos lopullisessa päätöksessä ei aseteta asianomaisten henkilöiden vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia ja jos siinä esitetään ainoastaan ne tosiseikat, joista asianomaisilla henkilöillä on ollut mahdollisuus antaa selvitys (asia T-213/00, CMA CGM ym. v. komissio, tuomio 19.3.2003, Kok. 2003, s. II-913, 109 kohta, jäljempänä FETTCSA-tapaus). Esillä olevassa asiassa mikään ei kuitenkaan estänyt SGL:ää vertaamasta väitetiedoksiantoa päätöksen tekstiin sen tarkistamiseksi, oliko komissio nojautunut sellaisiin uusiin väitteisiin, joita ei ollut mainittu väitetiedoksiannossa ja joihin SGL:llä ei ollut ollut mahdollisuutta ottaa kantaa ennen päätöksen tekemistä. SGL ei ole kuitenkaan väittänyt, että väitetiedoksiannon ja päätöksen välillä olisi tällaisia eroavaisuuksia.

48 Joka tapauksessa riittää, että komissio antaa yrityksille mahdollisuuden ottaa nimenomaisesti kantaa väitetiedoksiannon osalta tehtyihin huomautuksiin. Esillä olevassa asiassa SGL ei moiti komissiota siitä, että se olisi loukannut SGL:n oikeutta tulla kuulluksi juuri tältä osin. Se on tyytymätön ainoastaan siltä osin kuin komission hyväksymät huomautukset olivat yksinomaan suullisia, mutta se ei kuitenkaan osoita, että se olisi voinut puolustaa tehokkaasti näkemystään ainoastaan kirjallisia huomauksia esittämällä.

49 Tämä kanneperuste on näin ollen hylättävä.

Kuulemisesta vastaavan neuvonantajan kertomuksen väitetty lainvastaisuus

50 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja esitti 28.5.2001 tietyissä kilpailuasioita koskevissa menettelyissä kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan toimivaltuuksista 23 päivänä toukokuuta 2001 tehdyn komission päätöksen 2001/462/EY, EHTY (EVYL L 162, s. 21) 15 artiklan perusteella loppukertomuksen, jossa todetaan seuraavaa: ”Päätösluonnoksen perusteella ei ole aihetta tehdä erityisiä kuulemisoikeutta koskevia huomautuksia. Asianomaisilla yrityksillä ei ole ollut mitään huomauttamista menettelyn osalta. Päätösluonnoksessa ei ole mitään sellaista väitettä, johon asianomaiset yritykset eivät olisi voineet ottaa ennalta kantaa.”

51 SGL väittää tässä yhteydessä kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan todenneen virheellisesti, ettei sillä ole ollut mitään huomauttamista menettelyn osalta. Päätöksessä itsessään myönnetään SGL:n valittaneen siitä, ettei sille ollut annettu mahdollisuutta saada tutustua kaikkiin asiakirjoihin. Kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja ei ole päätöksen 2001/462/EY 8 artiklan vastaisesti ottanut kantaa SGL:n väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa esittämään pyyntöön saada tutustua asiakirjoihin. Hänen loppukertomukseensa sisältyy näin ollen SGL:n mukaan virheitä, jotka ovat voineet vaikuttaa komission jäsenistä muodostuvan kollegion neuvottelujen lopputulokseen SGL:n vahingoksi. Kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja ei myöskään ole käsitellyt niitä ongelmia, jotka liittyivät tiettyjen yritysten väitetiedoksiantoon antamiin vastauksiin, joissa oli sellaisia ristiriitaisuuksia ja syytöksiä, joihin SGL on voinut ottaa kuulemismenettelyssä vain suullisesti kantaa. Vaikka SGL on kannellut kyseisestä tavasta menetellä, kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan kertomuksessa ei viitata tähän menettelyvirheeseen.

52 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa, että päätöksen 2001/462/EY toisen, kolmannen ja kahdeksannen perustelukappaleen mukaan komission on varmistettava, että niiden henkilöiden, joita kilpailuasioita koskeva menettely koskee, oikeus tulla kuuluksi kyseisen menettelyn kaikissa vaiheissa taataan. Komission on sen vuoksi annettava hallinnollisten menettelyjen toimittaminen näissä asioissa riippumattomalle henkilölle, joka on luotettava, jotta hän voi omalta osaltaan vaikuttaa menettelyjen objektiivisuuteen, avoimuuteen ja tehokkuuteen. Kyseisen päätöksen 15 ja 16 artiklan 1 kohdan perusteella kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja laatii kuulemisvelvollisuuden toteutumisesta loppukertomuksen, jossa tarkastellaan myös sitä, käsitelläänkö päätösluonnoksessa ainoastaan väitteet, joiden osalta osapuolille on varattu tilaisuus esittää huomautuksensa, ja joka liitetään komissiolle esitettävään päätösluonnokseen sen varmistamiseksi, että komissiolla on käytössään kaikki menettelyn kulkua ja oikeutta tulla kuulluksi koskeva ”merkityksellinen tieto”, kun se tekee päätöksen.

53 Kuten edellä mainituista säännöksistä ilmenee, kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan tehtävänä ei ole kerätä kaikkia sellaisia muotoa koskevia väitteitä, jotka asianosaiset ovat esittäneet hallinnollisen menettelyn aikana. Hänen on toimitettava komission jäsenistä muodostuvalle kollegiolle ainoastaan ne väitteet, joilla on merkitystä hallinnollisen menettelyn kulun lainmukaisuuden arvioimisen kannalta. Kuten edellä on kuitenkin korostettu, ne SGL:n esittämät kaksi kanneperustetta, jotka koskevat sen mahdollisuutta saada tutustua komission sisäisiin asiakirjoihin ja ongelmia, joita väitetiedoksiantoon annettuihin liittyi, eivät ole perusteltuja. Kuulemismenettelystä vastaava neuvonantaja ei näin ollen ollut objektiivisena ja riippumattomana neuvonantajana velvollinen esittämään komission jäsenistä muodostuvalle kollegiolle näitä kahta väitettä, joilla ei ollut asian kannalta merkitystä.

54 Myöskään tätä kanneperustetta ei näin ollen voida hyväksyä.

55 Tästä seuraa, ettei yhtäkään niistä kanneperusteista, joissa SGL väittää, että päätökseen liittyy muotovirheitä, voida hyväksyä.

b) Asia T-246/01

56 Ilman, että UCAR olisi esittänyt koko päätöksen kumoamista koskevia muodollisia vaatimuksia, se väittää kanteessaan, että päätös olisi ”kumottava kokonaisuudessaan tai osittain”. UCAR on sitä mieltä, että koska komissio ei ole tutkinut sitä osuutta, joka sen emoyhtiöinä vuosina 1992–1995 olleilla Mitsubishillä ja Union Carbidella oli kartellin perustamisessa ja kartellin toiminnan alkuvaiheessa, se on loukannut velvollisuuttaan suorittaa puolueeton tutkimus ja rikkonut UCAR:n puolustautumisoikeuksia. UCAR on kuitenkin vastauksessaan tarkentanut, että se ei vaadi päätöksen kumoamista kokonaisuudessaan olennaisen muotomääräyksen rikkomisen vuoksi vaan se vaatii, että sille päätöksen 3 artiklassa määrätty sakko poistetaan tai sen määrää alennetaan. UCAR:n mukaan sen kanteen edellä mainittu kohta on esitetty ainoastaan tässä yhteydessä.

57 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päättelee tämän perusteella, ettei UCAR:n nostamalla kanteella vaadita koko päätöksen kumoamista. Väitettä, jonka mukaan komissio ei ole ottanut huomioon sitä, mikä osuus Mitsubishillä ja Union Carbidella oli UCAR:n osallistumisessa tutkittavana olevaan kartelliin, tarkastellaan näin ollen niiden UCAR:n esittämien kanneperusteiden yhteydessä, jotka koskevat sille määrätyn sakon laskentaa.

2. Päätöksen 1 artiklan ja tiettyjen päätökseen sisältyvien tosiseikkoja koskevien toteamusten osittaista kumoamista koskevat vaatimukset

c) Asiassa T-239/01 esitetty kanneperuste, joka koskee keskitetyn seurantajärjestelmän täytäntöönpanosta tehdyn toteamuksen virheellisyyttä

58 Sille määrätyn sakon virheellisyyttä koskevien kanneperusteiden ryhmän yhteydessä SGL moittii komissiota siitä, että tämä on syrjinyt sitä SDK:hon nähden alentaessaan SDK:lle määrättyä sakkoa sillä perusteella, että kyseinen yritys oli ilmoittanut keskitetyn seurantajärjestelmän (Central Monitoring System; jäljempänä CMS) olemassaolosta ja kyseisen järjestelmän toiminnasta. SGL väittää, ettei kyseistä järjestelmää ole milloinkaan käytetty. Se on ilmoittanut tästä komissiolle väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa.

59 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa tältä osin, että SGL vetoaa kanteessaan siihen, että se on väitetiedoksiantoon antamassaan vastauksessa nimenomaisesti jättänyt kiistämättä tosiseikat sellaisina kuin komissio oli ne esittänyt. Kyseisessä vastauksessa SGL oli kuitenkin korjannut tiettyjä tosiseikkoja koskevia toteamuksia: Se oli korostanut CMS:n osalta, että ”keskitettyä seurantajärjestelmää ei – – pantu milloinkaan käytäntöön”.

60 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa, että SGL:n tältä osin antamasta vastauksesta huolimatta komissio on päätöksessä todennut, että tutkittavana oleva kilpailusääntöjen rikkominen muodostui varsinkin kartellin sopimusten seurantaa ja täytäntöönpanoa koskevan järjestelyn käyttöönottamisesta (toinen perustelukappale). Se on kuvaillut CMS:ää yksityiskohtaisesti (72, 73, 91 ja 92 perustelukappale) korostaen, että SGL:n puolustama näkemys oli ristiriidassa asiakirjatodisteiden kanssa ja Tokain ja UCAR:n kaltaisten muiden valmistajien antamien lausuntojen kanssa. Komission vastineessa viitataan päätöksen kyseisiin kohtiin kun taas SGL:n vastauksessa tyydytään vain vakuuttamaan, ettei CMS:ää ollut pantu täytäntöön.

61 Tämän asian olosuhteet huomioon ottaen se, että SGL on tyytynyt yleisesti vain toistamaan toteamuksen, jota ei ole tuettu ja jonka mukaan CMS:ää ei ollut pantu käytäntöön, ei riitä pätevästi heikentämään päätöksessä esitettyjen toisensuuntaisten tosiseikkoja koskevien toteamusten arvoa.

62 Kanneperuste, jossa on kyse CMS:n soveltamisesta tehdyistä tosiseikkoja koskevista toteamuksista, on näin ollen hylättävä.

d) Asiassa T-236/01 esitetty kanneperuste, jonka mukaan kartellin on todettu virheellisesti olevan maailmanlaajuinen

63 Tokai väittää sen kanneperusteensa yhteydessä, jonka mukaan komissio on ottanut virheellisesti lähtökohdakseen sen maailmanlaajuisen liikevaihdon, että grafiittielektrodien maantieteelliset markkinat eivät ole maailmanlaajuiset. Joka tapauksessa on todettava, että komissio ei ole analysoinut asianmukaisesti relevantteja maantieteellisiä markkinoita. Yrityskeskittymien valvonnasta annetun asetuksen perusteella 4.1.1991 tekemässään päätöksessä (Mitsubishi v. UCAR, IVM024) komissio on näet Tokain mukaan päätellyt, että grafiittielektrodien markkinat olivat yhteisön laajuiset.

64 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin palauttaa tältä osin mieliin, että Tokai on itse kanteessaan nimenomaisesti ilmoittanut, ettei sen kanteen tarkoituksena ole kiistää päätöksessä mainittujen tosiseikkojen paikkansapitävyyttä. Ne tosiseikkoja koskevat toteamukset, joiden mukaan sopimuksella on perustettu kartelli grafiittielektrodien maailmanlaajuisille markkinoille, on kuitenkin esitetty sekä päätöksessä (ks. esim. 14–18, 46, 47, 49, 51, 71, 72 ja 73 perustelukappale) että väitetiedoksiannossa (33, 34, 35, 37, 39, 59, 60 ja 61 kohta). Niistä ilmenee, että komission toteamusten mukaan itse kartellin perusolemus muodostui siitä, että maailman grafiittielektrodiala rakentuu kolmeen ”pilariin”: SGL:ään, joka edustaa Eurooppaa, UCAR:ään, joka edustaa Yhdysvaltoja sekä SGK:hon, Tokaihin, Nipponiin ja SEC:hen, jotka edustavat Japania (päätöksen 47 perustelukappale). Lisäksi yksi komission mainitsemista kartellin perusperiaatteista oli periaate, joka koskee ”kotimaista tuottajaa”, jonka tehtävänä oli vahvistaa hinnat omalla alueellaan muiden tuottajien seuraillessa tätä hinnoittelua (ks. edellä 12 ja 13 kohta), ja on tarkennettava, että ”muiden kuin kotimaisten” tuottajien oli vetäydyttävä muiden ”kotimarkkinoilta” (päätöksen 50 perustelukappale). Komissio on lopuksi maininnut esimerkkinä amerikkalaisen yhtiön C/G:n, joka on siitä huolimatta, ettei sillä ollut Yhdysvaltojen ulkopuolella yhtäkään tuotantolaitosta, onnistunut hankkimaan Euroopassa noin 7 prosentin markkinaosuuden ja myymään tuotannostaan lähes kolmanneksen ETA:aan (päätöksen 16, 30 ja 85 perustelukappale), mitä komissio on pitänyt merkkinä siitä, että maailmanlaajuiset markkinat olivat olemassa, ja osoittavan, että jopa ”muu kuin kotimainen” tuottaja saattoi häiritä kartellin toimintaa.

65 Nyt esillä oleva kanneperuste on kuitenkin selvästi ristiriidassa niiden Tokain myöntämien tosiseikkoja koskevien tarkennusten kanssa, jotka edellä on juuri esitetty ja joita Tokai ei ole pätevästi riitauttanut hallinnollisessa menettelyssä eikä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Kun kyseistä kanneperustetta tarkastellaan muiden sakkojen määrän virheellistä laskentaa koskevien kanneperusteiden yhteydessä, se koskee pikemminkin sitä, miten komissio on arvioinut Tokain käyttäytymisen todellista vaikutusta kilpailuun ETA:ssa. Tokai näet korostaa näiden kanneperusteiden yhteydessä erityisesti passiivista käyttäytymistään ja siltä puuttuvaa taloudellista intressiä myydä kyseistä tuotetta Euroopan markkinoille. Kanneperusteen tarkoituksena on näin ollen todellisuudessa arvostella komissiota siitä, ettei se ole vahvistaessaan Tokaille määrätyn sakon määrää ottanut huomioon Tokain yksinomaan passiivista asemaa.

66 Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa Tokain viittauksella 4.1.1991 tehtyyn päätökseen (Mitsubishi v. UCAR, IVM024), jossa komissio katsoi yrityskeskittymän osalta, että grafiittielektrodien markkinat olivat yhteisön laajuiset. Tältä osin riittää, kun korostetaan, että kyseinen päätös tehtiin nyt käsiteltävänä olevasta asiasta poikkeavassa tilanteessa ja että se tehtiin ennen komission nyt esillä asiassa suorittamaa tutkimusta ja ennen kuin kilpailusääntöjen rikkomiset ovat päätöksen mukaan tapahtuneet. Komissio on voinut kuitenkin juuri sen perusteella, että kartelli, johon Tokai osallistui, paljastui vuodesta 1997 alkaen, voinut todeta, että kartellin jäsenet olivat jakaneet grafiittielektrodien markkinat maailmanlaajuisesti. Viittaus vuonna 1991 tehtyyn päätökseen on näin ollen tehoton.

67 Kanneperuste on siten hylättävä siltä osin kuin siinä kiistetään grafiittimarkkinoiden maailmanlaajuisuudesta tehdyt tosiseikkoja koskevat toteamukset.

e) Asiassa T-239/01 esitetty kanneperuste, jonka mukaan päätöksessä on arvioitu väärin kilpailusääntöjen rikkomisen kesto

68 Sille määrätyn sakon virheellistä laskentaa koskevan kanneperusteryhmän yhteydessä SGL moittii komissiota ensinnäkin siitä, että tämä on ilman todisteita katsonut SGL:n osallistuneen kilpailusääntöjen rikkomiseen liian pitkän ajan. Komissio on sen mukaan todennut virheellisesti, että SGL oli jatkanut kilpailusääntöjen rikkomista vuoden 1997 kesäkuussa tehtyjen tarkastusten jälkeen ja että tätä oli kestänyt vuoden 1998 helmi–maaliskuuhun saakka. SGL:n sakko on näin ollen määritelty virheellisesti siltä osin kuin siihen sisältyy kyseistä ajanjaksoa koskeva korotus. Lisäksi komissio on ollut väärässä katsoessaan, että väitettyä kilpailusääntöjen rikkomisen jatkamista tarkastusten jälkeen on pidettävä SGL:n osalta raskauttavana asianhaarana. SGL väittää tässä yhteydessä, että kartellin keskuudessa riidanalaisen ajanjakson aikana pidetyt kokoukset eivät koskeneet Euroopan markkinoita vaan yksinomaan Aasian markkinoita, mistä se oli ilmoittanut komissiolle jo hallinnollisen menettelyn aikana. Komission näkemyksensä tueksi esittämät todisteet eivät SGL:n mukaan ole luotettavia.

69 SGL tuo toiseksi esiin päätöksen 57 perustelukappaleeseen sisältyvän virheellisen toteamuksen, jonka mukaan kartellin Euroopan ryhmä kokoontui vielä vuodesta ”1999” alkaen. Se katsoo, ettei voida pitää mahdottomana, etteikö kyseisellä virheellä olisi ollut kielteisiä vaikutuksia vahvistettaessa sille määrätyn sakon määrää. Lisäksi komissio toteaa päätöksen 124 perustelukappaleessa, että on olemassa viitteitä, joiden perusteella voidaan päätellä, ettei rikkominen ollut vielä päättynyt vuonna 2001. SGL pyytää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta tarkistamaan prosessinjohtotoimen avulla, onko vuotta 1999 koskeva virheellinen luku esitetty komission jäsenistä muodostuvalle kollegiolle päätöksen tekemistä varten.

70 Siltä osin kuin on kyse SGL:n esittämän kanneperusteen ensimmäisestä osasta, on palautettava mieliin SGL:n vastauksena komission toteamuksiin esittämien huomautusten aikajärjestys ja nimenomainen sisältö.

71 Ensinnäkin SGL on vastauksena komission tietojensaantipyyntöön todennut 8.6.1999 päivätyssä muistiossaan, että grafiittielektrodien suurimmat valmistajat, joita SGL ja UCAR olivat, sovittivat käyttäytymistään yhteen kilpailun alalla vuodesta 1992 ”vuoteen 1998”. Se on tämän jälkeen luetellut kartellin yhteydessä järjestetyt kokoukset. Vuoden 1997 kesäkuun jälkeen järjestettyjen kokousten osalta se on maininnut kulloinkin yhdessä ainoassa lauseessa vuoden 1997 heinäkuussa Malesiassa järjestetyn kokouksen, vuoden 1997 marraskuussa Hong-Kongissa järjestetyn kokouksen ja vuoden 1998 helmikuussa Bangkokissa järjestetyn kokouksen korostaen, että kyseisissä kokouksissa käsiteltiin erityisesti aasialaisia kysymyksiä.

72 Toiseksi 24.1.2000 päivätyssä väitetiedoksiannossa todettiin, että kilpailusääntöjen rikkominen, josta SGL:ää syytettiin, oli jatkunut vuoden 1998 maaliskuuhun saakka, ja siinä tarkennettiin yhtäältä, että Hong-Kongin ja Bangkokin kokoukset olivat koskeneet niiden CMS:n taulukoiden ajankohtaistamista, jotka koskivat myynnin määrää kaikille alueille ja kaikille markkinoille, ja toisaalta, että SGL ja UCAR olivat ilmoittaneet kartellin japanilaisille jäsenille Euroopassa noudatettavista uusista hinnoista (78 ja 79 kohta). Väitetiedoksiannon mukaan SGL:n ja UCAR:n välillä oli lisäksi ollut kahdenkeskisiä yhteydenottoja ainakin vuoden 1998 maaliskuuhun saakka (80 kohta). Suurin osa näistä toteamuksista on tehty UCAR:n Euroopan myynnin entisen johtajan, [ – – ]:n, antaman lausunnon perusteella. Väitetiedoksiannossa on laaja luettelo liitteenä olevista asiakirjoista, joita on käytetty todisteina, ja näiden asiakirjojen joukossa on myös [ – –]:n lausunto.

73 Kolmanneksi sen jälkeen kun SGL:n 4.4.2000 antamassa vastauksessa väitetiedoksiantoon on aluksi todettu, ettei väitetiedoksiannon perustana olevia tosiseikkoja ole lähtökohtaisesti (grundsätzlich) kiistetty, siinä tyydytään vain viittaamaan 8.6.1999 päivättyyn lausuntoon ja vaietaan riidanalaisen kilpailusääntöjen rikkomisajanjaksoa koskevista uusista toteamuksista ja asiakirjatodisteista sellaisena kuin ne oli esitetty väitetiedoksiannossa. Erityisesti on todettava, ettei siinä ole kiistetty [ – – ]:n lausuntoa, vaikka SGL:llä oli ollut mahdollisuus tutustua kyseiseen lausuntoon.

74 SGL ei ole ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa lisännyt ennen oikeudenkäyntimenettelyä esittämiinsä väitteisiin mitään olennaista. Se on vain väittänyt, että [ – – ]:n lausunnon arvoa olisi huomattavasti suhteellistettava kun otetaan huomioon ne olosuhteet, jotka edelsivät sen antamista. Kyseisellä huomautuksella tarkoitetaan sitä komission esiin tuomaa seikkaa, että UCAR oli irtisanottuaan [ – – ]:n asettanut tämän riitauttaman irtisanomisen sovinnollisen ratkaisun ehdoksi sen, että tämä suostuu tekemään komission kanssa yhteistyötä komission aloittaman tutkinnan yhteydessä.

75 Kuitenkin [ – – ]:n täydentävässä lausunnossa (supplemental statement), johon komissio on erityisesti tukeutunut, ei ole mitään sellaista, mikä voisi antaa perusteita SGL:n esittämille epäilyille: ne tosiseikat, jotka tekstissä mainitaan, ovat konkreettisia, eikä niissä ole ristiriitaisuuksia. [ – – ] mainitsee useita kartellin muiden jäsenten edustajien nimiä, joita ovat muun muassa SGL:n [ – – ] ja UCAR:n [ – – ], joten hänen lausuntojensa todenmukaisuus olisi voitu tarkastaa kuulemalla näitä henkilöitä todistajina. SGL ei ole kuitenkaan vaatinut heidän kutsumistaan todistajiksi. Se ei ole myöskään ottanut komissioon yhteyttä hallinnollisen menettelyn aikana toimittaakseen tälle esimerkiksi entisen myyntijohtajansa, [ – – ], antamat vastalausunnot. Lopulta on todettava, että [ – – ]:n lausunnosta, joka sekin toimitettiin komissiolle UCAR:n pyynnöstä, ilmenee, että hänen lausuntojensa tarkoituksena ei ollut mitenkään puolustella UCAR:ää muiden kartellin jäsenten vahingoksi siten, että hän olisi voinut löytää suotuisan ratkaisun riitaansa UCAR:n kanssa. [ – – ] näet toteaa, että hänen kilpailusääntöjen rikkomista merkitsevät toimensa olivat hänen esimiehinään yrityksessä toimivien henkilöiden tiedossa ja että nämä olivat ne hyväksyneet.

76 Tästä seuraa, ettei SGL ole onnistunut näyttämään oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen, että komission tosiseikkoja koskevat toteamukset SGL:n osallistumisesta kilpailusääntöjen rikkomiseen vuoden 1997 kesäkuusta vuoden 1998 marraskuuhun saakka (päätöksen 91–93 perustelukappale) olisivat virheellisiä. Kanneperusteen ensimmäinen osa on näin ollen hylättävä.

77 Siltä osin kuin on kyse kanneperusteen toisesta osasta, joka koskee päätöksen 57 perustelukappaletta, komissio on myöntänyt, että siinä päätöksen tiedoksiannetussa saksankielisessä versiossa olevassa lauseessa, jonka mukaan kartellin sisällä pidettiin Euroopan ryhmän kokouksia ”vuodesta 1999 alkaen”, on kirjoitusvirhe. Kyseisen virheen selvyys käy kuitenkin ilmi yhtäältä sen päätöksen englanninkielisen version vertailusta, joka on toinen todistusvoimainen teksti (toinen on saksa) ja jossa mainitaan asianmukaisesti vuosi ”1992”. Toisaalta 57 perustelukappaleen saksankielinen versio (jossa on virheellisesti vuosi 1999) on sinällään käsittämätön: UCAR:n mukaan näet kyseiset kokoukset lopetettiin ”noin vuoden jälkeen” (eli vuonna 2000, jos päivämäärä ymmärretään virheellisen tekstin logiikan mukaisesti), koska eurooppalaiset valmistajat olivat UCAR:n mukaan arvioineet, ettei niiden tarvinnut enää kokoontua vuoden ”1993” aikana. Kyseisellä lauseella on selvästikin merkitystä ainoastaan, jos viitevuosi on 1992.

78 Lopuksi ja ennen kaikkea on todettava, että päätöksen 1 artiklassa ja 3, 114 ja 155 perustelukappaleessa mainitaan selvästi vuoden 1998 maaliskuu ajankohtana, jolloin SGL lopetti kilpailusääntöjen rikkomisen. Kyseistä toteamusta ei kyseenalaisteta päätöksen 124 perustelukappaleessa, jonka mukaan kilpailusääntöjen rikkominen ei ollut mahdollisesti vielä edes päättynyt vuonna 2001. Kyseisen kappaleen, jossa ei todellakaan muuteta rikkomisen keston osalta tehtyjä tosiseikkoja koskevia toteamuksia, tarkoituksena on ainoastaan perustella päätöksen päätösosan 2 artikla, jossa asianomaiset yritykset määrätään – varotoimena – välittömästi lopettamaan mainittu rikkominen, elleivät ne ole jo tehneet niin.

79 Koska kirjoitusvirhe on ilmeinen, se ei voi vahingoittaa SGL:n etuja siltä osin kuin on kyse sen sakon vahvistamisesta: päätöksessä sakkojen vahvistamista koskevassa osassa olevassa ”Rikkomisen kesto” -nimisessä luvussa todetaan, että SGL, UCAR, Tokai, Nippon ja SEC lopettivat kilpailusääntöjen rikkomisen ”helmi–maaliskuussa 1998” (155 perustelukappale).

80 Tällainen virhe ei näin ollen voi olla peruste kumota sen kilpailusääntöjen rikkomisen, johon SGL oli syyllistynyt, keston osalta tehtyjä tosiseikkoja koskevia toteamuksia. Näin ollen ei ole tarvetta määrätä SGL:n ehdottamasta prosessinjohtotoimesta.

81 SGL:n esittämän kanneperusteen molemmat osat on siis hylättävä.

f) Asiassa T-244/01 esitetyt kanneperusteet, jotka koskevat olennaisten menettelymääräysten rikkomista sen vuoksi, että Nipponin osallistumisesta kilpailusääntöjen rikkomiseen vuoden 1992 toukokuun ja vuoden 1993 maaliskuun välisenä aikana ei ole esitetty riittävästi todisteita, sekä perustelujen puutteellisuutta tältä osin

Asianosaisten lausumat

82 Päätöksen 1 artiklan osittaista kumoamista koskevien vaatimustensa tueksi Nippon väittää komissiolla olevan todistustaakan silloin kun se tekee päätöksen, jossa yritystä syytetään yhteisön oikeuden säännösten rikkomisesta. Esillä olevassa asiassa sitä päätöksessä olevaa toteamusta, jonka mukaan Nippon on osallistunut kilpailusääntöjen rikkomiseen vuoden 1992 toukokuun ja vuoden 1993 maaliskuun välisenä aikana, ei Nipponin mukaan ole tuettu riittävillä ja sitovilla todisteilla. Siltä osin kuin komissio näet väittää, että Nippon oli osallistunut tämän ajanjakson kuluessa järjestettyihin kokouksiin, sen väitettä ei voida pitää toteen näytettynä. Komission syytös perustuu täysin Nipponin eräiden kilpailijoiden (SDK, UCAR ja SGL) antamiin lausuntoihin, joiden ainoana tarkoituksena on ollut päästä yhteistyöstä annetun tiedonannon soveltamisalan piiriin. Näissä olosuhteissa komissiolla ei Nipponin mukaan ole oikeutta myöntää kyseisille lausunnoille, joiden luotettavuus on rajallinen, mitään todistusarvoa.

83 Siltä osin kuin on kyse Lontoossa 21.5.1992 pidetystä ensimmäisestä ”ylimmän johdon” kokouksesta, Nippon väittää, että sen päätökseen sisältyvän toteamuksen tueksi, jonka mukaan Tokai edusti kantajan etuja, ei ole esitetty mitään näyttöä. Asiassa sementti (mainittu edellä 39 kohdassa, tuomion 2773–2782 kohta) antamassaan tuomiossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kuitenkin Nipponin mukaan katsonut, että koska komissio ei ollut näyttänyt, että osapuoli olisi antanut tehtäväksi sen edustamisen jossain kokouksessa, komissio ei voinut perustellusti päätellä, että kyseinen osapuoli olisi ollut niissä todella läsnä tai että se olisi ollut niissä edustettuna ja että se olisi hyväksynyt kyseisessä kokouksessa tehdyn sopimuksen. Kantajan mukaan nämä perustelut pätevät myös nyt käsiteltävänä olevassa asiassa. Komissio ei erityisesti ole esittänyt todisteita, jotka osoittavat, että kantaja on todella antanut Tokain tehtäväksi edustaa sitä kyseisessä kokouksessa.

84 Siltä osin kuin komissio vetoaa SDK:n lausuntoon, joka koskee kokousta, joka on ilmeisestikin pidetty alustavien yhteydenottojen yhteydessä ennen 21.5.1992 pidettyä kokousta, Nippon ei voi ymmärtää sitä, miten viittaus sellaiseen kokoukseen, joka on pidetty ennen kartellin perustamista, voisi mahdollisesti näyttää komission väitteen toteen. Se toteaa SGL:n tekemän ilmoituksen osalta, että kyseinen ilmoitus on sanamuodoltaan yleinen ja täysin vivahteeton ja että sitä on pidettävä SGL:n yleisenä tunnustamisena siitä, että se on itse osallistunut väitettyyn vuosina 1992–1998 tapahtuneeseen kilpailusääntöjen rikkomiseen. Kyseistä lausuntoa ei voida tulkita siten, että se koskisi Nipponin osallistumista riidanalaisen ajanjakson aikana pidettyihin eri kokouksiin. Siinä ei myöskään mainita sitä, että Tokai olisi edustanut kantajan etuja.

85 Nippon toteaa vielä, että UCAR:n antamat epätarkat lausunnot, joiden mukaan ”tietyt japanilaiset kilpailijat” ja ”useat japanilaiset kilpailijat” ovat osallistuneet edellä mainittuun kokoukseen, eivät voi olla perustana komission väitteelle, jonka mukaan nimenomainen kyseiseen kokoukseen osallistunut yritys olisi edustanut juuri Nipponia.

86 Nippon väittää 25.5.1992 ja 19.9.1992 järjestettyjen ”työskentelytason” kokousten osalta, että komission toteamukset, jotka koskevat Nipponin läsnäoloa kyseisissä kokouksissa, perustuvat täysin kantajan kilpailijoiden tekemiin epätarkkoihin ja epäjohdonmukaisiin lausuntoihin. Komissio ei ole päätöksessä esittänyt tältä osin mitään tosiasiatodisteita tai asiakirjatodisteita.

87 Siltä osin kun on kyse erityisesti 25.5.1992 Zürichissä pidetystä kokouksesta, Nipponin väitetty läsnäolo perustuu pelkästään SDK:n antamaan lausuntoon, jossa väitetään, että ”Nipponin edustajat” ovat osallistuneet kokoukseen, ilman, että siinä kuitenkaan ilmoitettaisiin, kuka sitä tosiasiassa oli tässä tilaisuudessa edustanut. Muita yhtiöitä koskevissa lausunnoissaan SDK antoi sitä vastoin nämä tiedot yksityiskohtaisesti. Nippon toteaa UCAR:n antaman lausunnon osalta, ettei siinä mainita lainkaan Zürichissä pidettyä kokousta. SGL:n antamassa lausunnossa ei mainita Nipponin olleen läsnä kyseisessä kokouksessa.

88 Luganossa 19.9.1992 pidetyn kokouksen osalta Nipponin väitetty läsnäolo perustuu jälleen kerran täysin vain SGL:n antamaan lausuntoon. Kyseinen lausunto on Nipponin mukaan ristiriidassa SDK:n ja UCAR:n antamien lausuntojen kanssa, joissa ei mainita Luganon kokousta.

89 Siltä osin kuin päätöksessä väitetään, että Nipponin toimittamat matkustustiedot osoittavat sen olleen läsnä kyseessä olevissa kokouksissa (48 perustelukappale), Nippon muistuttaa toimittaneensa kyseiset tiedot komissiolle asetuksen N:o 17 11 artiklan perusteella tehdyn muodollisen tietojensaantipyynnön johdosta. Komissiolla ei kuitenkaan Nipponin mukaan ole valtuuksia kerätä tietoja yhteisön alueen ulkopuolella. Kyseiset tiedot on näin ollen kerätty lainvastaisesti eikä niitä voida pitää perustana sen osoittamiseen, että Nippon on osallistunut väitettyyn kilpailusääntöjen rikkomiseen. Nipponille esillä olevassa asiassa osoitettu pyyntö ei joka tapauksessa ole asetuksessa N:o 17 asetettujen vaatimusten mukainen siitä syystä, että komissio ei ole maininnut 15 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädettyjä seuraamuksia, kuten asetuksen N:o 17 11 artiklan 3 kohdassa edellytetään. Lopuksi Nippon toteaa, että kyseessä olevat matkustustiedot eivät osoita Nipponin osallistuneen vuoden 1992 toukokuun ja vuoden 1993 maaliskuun välisenä aikana pidettyihin kokouksiin.

90 Nippon väittää, ettei se ole milloinkaan komission kanssa kirjeenvaihtoa käydessään myöntänyt olleensa läsnä yhdessä tai toisessa vuoden 1992 toukokuun ja vuoden 1993 maaliskuun välisenä aikana järjestetyssä kokouksessa. Se korostaa tältä osin sitä, että sen 30.3.2000 ja 17.5.2000 päivättyjä kirjeitä, jotka on laadittu vastauksena väitetiedoksiantoon, on luettava sen 18.12.1998 päivättyä kirjettä taustallapitäen.

91 Viimeksi mainitulla kirjeellä Nippon on vastannut komission esittämään selvityspyyntöön siitä, oliko Nippon osallistunut kartellin järjestämiin kokouksiin. Vastaus on ollut kunkin komission mainitseman ajanjakson osalta selkeä ja yksityiskohtainen. Nippon ei kuitenkaan ole maininnut yhtäkään vuoden 1992 toukokuun ja vuoden 1993 maaliskuun välisenä aikana järjestettyä kokousta, vaikka komissio on nimenomaisesti tutkinut tätä ajanjaksoa.

92 Nippon myöntää tunnustaneensa 30.3.2000 päivätyssä kirjeessään, että sen hallintoneuvoston jäsenet tai johtoporras olivat osallistuneet ”useaan otteeseen” kilpailijoiden välisiin kansainvälisiin kokouksiin, ja todenneensa, ettei se aikonut kiistää osallistumistaan kokouksiin. Tätä yleisluonteista ilmoitusta ei voida kuitenkaan tulkita tunnustuksena siitä, että Nippon olisi osallistunut kaikkiin kokouksiin ja varsinkin niihin, jotka järjestettiin juuri vuoden 1992 toukokuun ja vuoden 1993 maaliskuun välisenä aikana.

93 Myöhemmässä 17.5.2000 päivätyssä kirjeessään Nippon on selventänyt, että se ei ”olennaisilta osin” kiistä väitetiedoksiannossa esitettyjä tosiseikkoja. Kyseinen kirje ei Nipponin mukaan merkitse sitä, että Nippon olisi osallistunut kaikkiin kokouksiin. Siinä palautettiin sitä vastoin nimenomaisesti mieliin sen 18.12.1998 päivätty kirje ja toistettiin näin ollen se, että Nippon oli ollut mukana ainoastaan joissakin kokouksissa.

94 Nippon toteaa vielä, ettei päätöstä ole tältä osin asianmukaisesti perusteltu. Vaikka näet oletetaan, että sen osallistuminen tämän ajanjakson aikana on näytetty toteen, komissio ei ole kuitenkaan esittänyt, minkä vuoksi sakon perusmäärän korottaminen oli perusteltua kun otetaan huomioon se, että kantajalle määrättyä sakkoa oli korotettu myös siitä syystä, että kilpailusääntöjen rikkomista oli väitetysti jatkettu komission tutkinnan jälkeen. Päätöksessä ei ole selvitetty kyseistä kaksinkertaista sakon määrän korottamista.

95 Siltä osin kuin on kyse siitä, että komissio vaatii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta korottamaan kantajalle määrätyn sakon määrää, kantaja katsoo, että kyse on epäasianmukaisesta ja perusteettomasta vaatimuksesta.

96 Komissio korostaa, ettei Nippon ole missään vaiheessa ennen kanteen jättämistä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen kiistänyt sitä, etteikö se olisi osallistunut vuoden 1992 toukokuun ja vuoden 1993 maaliskuun välisenä aikana järjestettyihin kokouksiin. Se on sitä vastoin vedonnut siihen, ettei se ole kiistänyt tosiseikkoja, joihin komissio perusti väitteensä, saadakseen sakosta alennusta yhteistyöstä annetun tiedonannon perusteella. SDK:n ja SGL:n antamat lausunnot todistavat kuitenkin Nipponin osallistuneen kyseisiin kokouksiin.

97 Komissio myöntää, ettei sillä ole Nipponin matkustustietoja riidanalaisen ajanjakson osalta. Edellä mainitut todisteet huomioon ottaen kyseisten tietojen hankkiminen ei kuitenkaan ollut tarpeen.

98 Komissio vaatii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta lopuksi korottamaan täyden harkintavaltansa nojalla Nipponille määrättyä sakkoa. Väitetiedoksiantoon antamastaan vastauksesta poiketen Nippon näet kiistää tätä nykyä sen osallistumisen kestoa koskevat toteamukset. Komission mukaan sakon korotuksen määrän pitäisi olla vähintäänkin yhtä suuri kuin Nipponille yhteistyöstä annetun tiedonannon perusteella myönnetty 10 prosentin alennuksen määrä.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

99 Aluksi on muistutettava, että komissio on päätöksessä (113 perustelukappale) rajoittanut kilpailusääntöjen mukaisen arviointinsa ja sakkojen määräämisen toukokuusta 1992 alkaneeseen ajanjaksoon, sillä kyseisenä ajankohtana järjestettiin ensimmäinen ylimmän johdon tapaaminen Lontoossa, jolloin sovittiin markkinoita koskevan kartellin perusperiaatteista. Komission mukaan se, että Nippon ei osallistunut kyseiseen kokoukseen, ei ole ratkaisevaa, koska Tokai esiintyi sen edustajana ja se itse oli läsnä ensimmäisessä työskentelytason kokouksessa vain neljä päivää myöhemmin.

100 Jotta nyt käsiteltävänä olevan kanneperusteen ulottuvuutta voitaisiin arvioida kyseinen toteamus huomioon ottaen, on jälleen kerran palautettava mieliin hallinnollisen menettelyn eri vaiheiden tapahtumajärjestys sekä arvioitava yhtäältä komission esittämien asiakirjojen ja toisaalta Nipponin antamien lausuntojen sisältöä.

101 Tältä osin on korostettava ensinnäkin, että Nippon on vastauksena komission esittämään tietojensaantipyyntöön toimittanut 18.12.1998 päivätyllä kirjeellä (kannekirjelmän liite 2) tietoja toimitusjohtajansa ja eräiden muiden sen johtoportaaseen kuuluvien henkilöiden matkoista. On totta, ettei kyseisessä kirjeessä ole mainintaa yhdestäkään riidanalaisen ajanjakson kuluessa tapahtuneesta matkasta.

102 Toiseksi 24.1.2000 päivätyn väitetiedoksiannon 36, 37, 39, 40 ja 101 kohdassa todetaan viitaten SGL:n, SDK:n ja UCAR:n antamiin lausuntoihin seuraavaa:

– Ensimmäisen 21.5.1992 Lontoossa järjestetyn ”ylimmän johdon” kokouksen osanottajia olivat olleet SGL, UCAR, Mitsubishi, SDK ja Tokai ”viimeksi mainitun edustaessa myös Nipponin ja SEC:n etuja” ja kyseisessä kokouksessa vahvistettiin kartellin perussäännöt

– Melkein heti kyseisen kokouksen jälkeen Zürichissä järjestettiin 25.5.1992 ”työskentelytason” kokous, johon osallistuivat kaikkien niiden yritysten edustajat, joille väitetiedoksianto on osoitettu, mukaan lukien Nippon, ja jonka aikana tarkasteltiin grafiittielektrodien maailmanmarkkinoita alueittain (Kaukoitä, Keski-itä ja Afrikka, Länsi-Eurooppa, Itä-Eurooppa, Latinalainen Amerikka ja Pohjois-Amerikka) ja jaettiin markkinaosuudet

– Nippon ja SEC eivät voi väittää, etteivät ne olleet läsnä 21.5.1992 pidetyssä kokouksessa, koska ne olivat antaneet Tokain tehtäväksi edustaa niitä molempia ja koska ne osallistuivat itse ensimmäiseen neljä päivää myöhemmin järjestettyyn ”työskentelytason” kokoukseen

– Toinen ”työskentelytason” kokous järjestettiin 19.9.1992 Luganossa ”japanilaisten valmistajien läsnäollessa” ja sen aikana yhtäältä annettiin tiedoksi kyseisten valmistajien vähimmäishinnat Euroopan markkinoille ja toisaalta vahvistettiin kutakin aluetta varten määrät ja kiintiöt.

103 Kolmanneksi Nipponin vastaus väitetiedoksiantoon on laadittu 30.3.2000 ilman, että Nippon olisi tutustunut komission tutkinta-aineistoon, vaikka komissio oli 14.–23.2.2000 antanut siihen mahdollisuuden (päätöksen 38 perustelukappale). Nippon ei myöskään ole osallistunut komission 25.5.2000 järjestämään kuulemistilaisuuteen (päätöksen 40 perustelukappale). Kyseisessä vastauksessa Nippon myöntää, että sen edustajat osallistuivat ”useaan kertaan” kilpailijoiden välisiin kokouksiin, ja toteaa, että ”siltä osin kuin on kyse [kartellin] alkuvaiheesta”, se ei osallistunut kaikkiin tilaisuuksiin vaikk