Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Elmer 21 päivänä helmikuuta 1995. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Saksan liittotasavalta. - Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen - Viranomainen ei ole soveltanut direktiiviä, jota ei ole vielä saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä - Neuvoston direktiivi 85/337/ETY - Hankkeiden ympäristövaikutusten arviointi - Großkrotzenburgin lämpövoimalaitos - Lupa laajennuksen rakennustyölle. - Asia C-431/92.



Oikeustapauskokoelma 1995 sivu I-02189



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

Johdanto

1 Tämä asia koskee sitä, onko Saksan liittotasavalta jättänyt täyttämättä sille perustamissopimuksen mukaan kuuluvan velvollisuuden salliessaan voimalaitoksen rakentamisen, vaikka niin sanotun YVA-direktiivin(1) mukaista ympäristövaikutusten arviointia ei ollut tehty. Tämän direktiivin mukaan ympäristövaikutusten arviointi on tehtävä ennen luvan antamista tietyille tarkemmin määritellyille rakennustöille ja muille hankkeille, joilla todennäköisesti on merkittäviä ympäristövaikutuksia.

2 Direktiivin 12 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on toteutettava direktiivin noudattamisen edellyttämät toimenpiteet kolmen vuoden kuluessa sen tiedoksi antamisesta eli ennen 3.7.1988.

Saksan liittotasavalta on kuitenkin pannut direktiivin määräykset täytäntöön vasta 12.2.1990 annetulla lailla, jolla kumottiin 1.8.1990 lähtien siihen asti voimassa ollut liittovaltion laki saastumisen ehkäisemisestä (Bundes-Immissionsschutzgesetz, jäljempänä BImSchG) vuodelta 1974.

Regierungspräsidium Darmstadt antoi ennen direktiivin määräykset täytäntöönpanevan lain voimaantuloa, mutta direktiivin täytäntöönpanolle asetetun määräajan kuluttua umpeen, PreussenElektra Aktiengesellschaftille 31.8.1989 luvan muuttaa merkittävästi Großkrotzenburgissa sijaitsevaa hiilivoimalaa niin, että sinne rakennetaan ja siellä käynnistetään luvassa tarkemmin määritelty viides voimalaitos, jonka lämmöntuotto on yli 300 MW.

Luvasta,(2) joka on annettu 31.8.1989, käy ilmi, että Regierungspräsidium Darmstadt päätti olla tekemättä YVA-direktiivin sääntöjen mukaista ympäristövaikutusten arviointia muun muassa sillä perusteella, että direktiivin säännöksiä ei ollut saatettu osaksi Saksan oikeusjärjestystä.

YVA-direktiivi

3 Direktiivi on annettu ETY:n perustamissopimuksen 100 ja 235 artiklan nojalla. Sen johdannossa asetetaan direktiivin tavoitteeksi sellainen ympäristöpolitiikka, joka estää saasteiden ja haittojen muodostumisen niiden alkulähteillä eikä vain myöhemmin torju niiden vaikutuksia. Siksi siinä säädetään ympäristövaikutusten arvioinnista niin aikaisessa vaiheessa kuin on mahdollista kaikissa teknisissä suunnittelu- ja päätöksentekomenettelyissä.

Kuten jäljempänä seuraavasta ilmenee, direktiivi on "jossain määrin ... puitelaki. Siinä säädetään ympäristövaikutusten arvioinnin pääperiaatteista ... ja asetetaan edellytyksiä menettelylle, mutta jätetään jäsenvaltioille huomattava mahdollisuus päättää itse täytäntöönpanon yksityiskohdista kansallisessa lainsäädännössään edellyttäen, että direktiivin perustavaa laatua olevat edellytykset täyttyvät".(3)

Direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetään, että "jäsenvaltioiden on toteutettava kaikki tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että ennen luvan myöntämistä arvioidaan niiden hankkeiden vaikutukset, joilla etenkin laatunsa, kokonsa tai sijaintinsa vuoksi todennäköisesti on merkittäviä ympäristövaikutuksia".

Direktiivin 2 artiklan 2 kohdan mukaan "ympäristövaikutusten arviointi voidaan liittää jäsenvaltioissa voimassa oleviin hankkeita koskeviin lupamenettelyihin tai, jos se ei ole mahdollista, muihin menettelyihin tai tämän direktiivin tavoitteen täyttämiseksi perustettaviin menettelyihin".

Ympäristövaikutusten arvioinnilla 3 artiklan mukaan "tunnistetaan, kuvataan ja arvioidaan tarkoituksenmukaisella tavalla, kussakin yksittäistapauksessa ja 4-11 artiklan mukaisesti, hankkeen suorat ja välilliset vaikutukset seuraaviin tekijöihin:

- ihmisiin, eläimiin ja kasveihin; - maaperään, veteen, ilmaan, ilmastoon ja maisemaan;

- ensimmäisessä ja toisessa luetelmakohdassa mainittujen tekijöiden vuorovaikutukseen;

- aineelliseen omaisuuteen ja kulttuuriperintöön".

Direktiivin 4 artiklasta seuraa, että liitteessä I mainitut hankkeet arvioidaan aina, mutta liitteessä II mainitut hankkeet arvioidaan vain, jos se on jäsenvaltion mukaan tarpeellista hankkeen luonteen vuoksi. Liitteessä I olevassa 2 kohdassa mainitaan "Lämpövoimalaitokset ..., joiden lämmöntuotto on vähintään 300 MW ..." ja liitteessä II olevassa 12 kohdassa "Liitteessä I mainittujen hankkeiden muutokset ..."

Direktiivin 5 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että rakennuttaja toimittaa "asianmukaisessa muodossa" direktiivin liitteessä III tarkemmin määritellyt tiedot "silloin, kun:

a) jäsenvaltiot pitävät tietoja tärkeinä lupamenettelyn kyseisessä vaiheessa sekä tietyn hankkeen tai hanketyypin erityisluonteen ja todennäköisesti vaikutuksen kohteena olevan ympäristön erikoispiirteiden vuoksi;

b) jäsenvaltiot katsovat, että hakija voidaan kohtuudella velvoittaa kokoamaan nämä tiedot ottaen huomioon muun muassa kulloisenkin tietämyksen ja kulloisetkin menetelmät".

Direktiivin liitteessä III olevassa 3 kohdassa määritellään 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut tiedot seuraavasti: "Kuvaus ehdotetun hankkeen todennäköisten merkittävien vaikutusten kohteena olevan ympäristön tilasta, mukaan lukien erityisesti väestöä, eläimistöä, kasvistoa, maaperää, vettä, ilmaa ja ilmastoa koskevat tekijät, aineelliset arvot kuten arkkitehtoninen ja kulttuurinen perintö, maisema sekä edellä mainittujen tekijöiden keskinäiset vaikutussuhteet".

Direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa luetellaan ne kuvaukset ja tiedot sekä näiden yhteenveto, jotka hankkeen toteuttajan on vähintään toimitettava.

Direktiivin 6 artiklassa säädetään tiettyjen muiden viranomaisten kuulemisesta ja 7 artiklassa hankkeesta tiedottamisesta muille jäsenvaltioille.

Direktiivin 8 artiklassa säädetään, että "edellä 5, 6 ja 7 artiklan mukaisesti saadut tiedot on otettava huomioon lupamenettelyssä".

Direktiivin 9 artiklassa ovat säännöt, joiden mukaan yleisölle, jota asia koskee, on tiedotettava päätöksen sisällöstä ja siihen liittyvistä ehdoista sekä jäsenvaltioiden lainsäädännön niin edellyttäessä, päätöksen perusteena olevista seikoista.

4 Komission kertomuksessa YVA-direktiivin täytäntöönpanosta(4) on pelkistetty kaavio YVA-menettelystä ja sen suhteesta hankkeiden arviointiin, lupamenettelyyn ja toteuttamiseen. Tämä kaavio kuvaa erinomaisesti YVA-menettelyä. Se on myös liitteenä julkisasiamies Gulmannin ratkaisuehdotuksessa asiaan C-396/92, Bund Naturschutz in Bayern ym.,(5) jota käsittelen jäljempänä.

Asianosaisten väitteet

5 Tässä tapauksessa komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin toteaisi, että Saksan liittotasavalta on jättänyt täyttämättä sille perustamissopimuksen 5 ja 189 artiklan mukaan kuuluvat velvollisuutensa luettuna neuvoston direktiivin 85/337/ETY yhteydessä ja erityisesti sen 2, 3, ja 8 artiklan kanssa, koska uudelle voimalaitokselle Großkrotzenburgissa on annettu lupa, vaikka ympäristövaikutusten arviointia ei ollut tehty.

Saksan liittotasavalta vaatii ensisijaisesti kanteen jättämistä tutkimatta ja toissijaisesti sen hylkäämistä.

Yhdistynyt kuningaskunta on käyttänyt väliintulo-oikeuttaan ja tukenut vastaajaa.

Tutkittavaksi ottaminen

6 Saksan hallitus esittää ensimmäiseksi perusteeksi jättää kanne tutkimatta, että kannetta ei ole riittävästi yksilöity. Tämä perustuu kanteen sanamuotoon, jonka mukaan "erityisesti" ("insbesondere") direktiivin 2, 3, ja 8 artiklaa on rikottu. Saksan hallituksen mukaan sanan "erityisesti" käyttäminen antaa ymmärtää, että kanteessa tarkoitetaan myös muita säännöksiä, joita ei mainita.

Komissio esittää, että sana "varsinkin" on lisätty vain niiden säännösten yksilöimiseksi, joita komissio katsoo rikotun.

Mielestäni kanne on tältä osin niin riittävän yksilöidysti muotoiltu, että Saksan hallitus on saanut tiedon siitä, että 2, 3 ja 8 artiklaa väitetään rikotun. Nämä säännökset mainitaan nimenomaisesti kanteessa, eikä komissio vaadi todettavaksi, että Saksan liittotasavalta olisi rikkonut muita kuin näitä säännöksiä.

Näin ollen ei ole perustetta jättää kannetta tutkimatta.

7 Lisäksi Saksan liittotasavalta on suullisen käsittelyn aikana vaatinut kanteen jättämistä tutkimatta direktiivin 2 artiklan väitettyä rikkomista koskevilta osin sillä perusteella, että tätä artiklaa ei sisältynyt komission muotoilemiin väitteisiin perustellussa lausunnossa. Tämä loukkaa tärkeää oikeusvarmuuden periaatetta, ja vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tämä väite tulisi jättää tutkimatta.

Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustellun lausunnon on "katsottava olevan riittävästi oikeudellisesti perusteltu, kun siihen sisältyy selkeä selostus niistä seikoista, joihin komissio perustaa käsityksensä siitä, että kyseinen jäsenvaltio on rikkonut sille perustamissopimuksen mukaan kuuluvia velvollisuuksia".(6)

Perustellun lausunnon ja virallisen huomautuksen tarkempi tutkiminen osoittaa, että komissio on muotoillut väitteensä viitaten "direktiivin välittömästi sovellettaviin säännöksiin", jotka komissio on luetellut tarkemmin molemmissa asiakirjoissa ja joihin sisältyy myös 2 artikla. Lisäksi vastaajana olevalla jäsenvaltiolla on ollut tilaisuus puolustaa näkökantaansa sekä vastineessaan että vastauksessaan ottamalla kantaa "2, 3 ja 8 artiklan rikkomiseen".

Näin ollen ei ole aihetta jättää tutkimatta väitettä direktiivin 2 artiklan rikkomisesta.

8 Saksan hallitus vaatii kanteen jättämistä tutkimatta myös sillä perusteella, ettei kanteessa käsitellä yleisesti sitä, onko Saksan liittotasavalta yleensä jättänyt direktiivin täytäntöönpanematta vaan sitä, ettei direktiivin sääntöjä ole noudatettu tietyssä yksittäistapauksessa.

Saksan hallituksen käsityksen mukaan tällaisen menettelyn tarkoituksena on saada jäsenvaltio panemaan direktiivi täytäntöön, ja koska tämä on tapahtunut 12.2.1990, komissiolla ei ole asiavaltuutta tässä asiassa. Tätä näkökantaa tukee se, että komissio on ryhtynyt toimenpiteisiin jäsenyysvelvoitteiden laiminlyönnin eli direktiivin myöhästyneen täytäntöönpanon vuoksi. Tätä asiaa ei vielä ole saatettu yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi. Riidanalaisesta luvasta käytiin oikeutta myös Hessischer Verwaltungsgerichtshofissa, joka vahvisti luvan katsomatta tarpeelliseksi esittää ennakkoratkaisukysymystä yhteisöjen tuomioistuimelle.

9 Perustamissopimuksen 155 artiklan mukaan komissio huolehtii siitä, että perustamissopimuksen määräyksiä sekä toimielinten sen nojalla antamia säännöksiä ja määräyksiä noudatetaan. Komission ei tarvitse todistaa asiavaltuuttaan, "koska komission tehtävänä on yhteisön yleisen edun vuoksi viran puolesta huolehtia siitä, että jäsenvaltiot noudattavat perustamissopimusta ja saada vahvistetuksi niistä johtuvien velvollisuuksien mahdolliset noudattamatta jättämiset, jotta ne lopetetaan".(7) Näin ollen komissio yksin arvioi, pitääkö asiassa nostaa kanne jäsenyysvelvoitteiden täyttämättä jättämisestä, tai milloin se mahdollisesti pitää nostaa.(8)

Se, ettei direktiiviä ole pantu täytäntöön asetetussa määräajassa, voi antaa aihetta yleisen kanteen nostamiseen jäsenyysvelvoitteiden täyttämättä jättämisestä, vaikka jäsenvaltio myöhemmin ennen tuomion antamista olisi täyttänyt velvollisuutensa.(9) Voi myös olla tärkeää saada todetuksi, että jäsenvaltion viranomaiset ovat yksittäistapauksessa laiminlyöneet yhteisöoikeudellisen velvoitteen. Arvioitaessa viranomaisen toimintaa tai laiminlyöntiä yksittäistapauksessa yhteisöoikeuden kannalta sillä ei periaatteessa ole merkitystä, onko kyseinen viranomainen toiminut kansallisten säännösten mukaisesti vai niiden vastaisesti.

Komissiolla on oikeus valita, nostetaanko kanne jäsenyysvelvoitteiden täyttämättä jättämisestä yksittäistapauksessa vai yleinen kanne, koska täytäntöönpano on laiminlyöty, vai molemmat. Kuten julkisasiamies Mischo on esittänyt ratkaisuehdotuksessaan asiassa 168/85, komissio vastaan Italia,(10) 169 artiklan mukaisen menettelyn erityispiirteenä on tavoite "saada vahvistetuksi kaikki sellainen jäsenvaltion toiminta, joka on sille perustamissopimuksen mukaan kuuluvien velvollisuuksien vastaista, ja saada tämä toiminta loppumaan".

Toiseen lopputulokseen ei johda se, että yhteisöjen tuomioistuimelta ei ole pyydetty ennakkoratkaisua Hessischer Verwaltungsgerichtshofissa vireillä olleessa asiassa, josta ei tässä asiassa ole annettu tarkempia tietoja. Se, että kansallinen tuomioistuin ei katso tarpeelliseksi pyytää ennakkoratkaisua, ei voi estää komissiota hoitamasta sille perustamissopimuksessa asetettuja tehtäviä.

Saastuminen tai kuten tässä tapauksessa, YVA-direktiivin säännösten rikkominen, vaikuttaa usein suureen määrään ihmisiä. Ei voida olettaa, että jokaisen jäsenvaltion oikeudenkäyntimenettelyä koskevat säännökset antaisivat ympäristöasiaa ajaville yhdistyksille tai ryhmille asiavaltuuden, jotta ne voisivat nostaa kanteen kansallisessa tuomioistuimessa yhteisön ympäristöoikeudellisten sääntöjen rikkomisesta tavoitteenaan, että tämä rikkominen todettaisiin ja se saataisiin lopulta loppumaan. Yhteisön oikeuden tehokkaan noudattamisen takaamiseksi komission suorittama valvonta on tärkeää erityisesti ympäristöoikeuden alalla.

Myös tämä kantajan kanneperuste tutkimatta jättämisestä on näin ollen hylättävä.

10 Komissio esittää väitteidensä tueksi lisäksi, että kyseisillä direktiivin säännöksillä on välitön oikeusvaikutus.

Saksan liittotavalta vaatii kanteen jättämistä tutkittavaksi ottamatta myös sillä perusteella, että direktiivin säännöksiin, vaikka ne ovatkin ehdottomia ja riittävän täsmällisiä, voivat vedota kansallisessa tuomioistuimessa ainoastaan yksityiset oikeudenomistajat, eivätkä ne voi olla perustana tämänkaltaiselle kanteelle jäsenyysvelvoitteiden täyttämättä jättämisestä. Direktiivien säännösten välitöntä oikeusvaikutusta koskevan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön lähtökohtana on, että jäsenvaltio ei voi itse arvioida direktiivin puuttuvaa tai puutteellista täytäntöönpanoa suhteessa niihin yksityisiin, joille direktiivissä annetaan oikeuksia; oikeuskäytäntö koskee näin ollen vain tilanteita, joissa yksityisten oikeudet ovat vastakkain julkisen vallan kanssa. Sitä vastoin jos säännöksiin ei vetoa tällainen henkilöryhmä, ei voida myöskään olettaa, että viranomaisten on sovellettava säännöksiä riippumatta siitä, miten täsmällisiä ja selkeitä ne ovat.

11 Komissio vastaa näihin huomautuksiin esittämällä, ettei yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöä voida tulkita niin, että sen mukaan direktiivillä voi olla välitön oikeusvaikutus vain silloin, kun siihen todellisuudessa vetoaa yksityinen oikeudenomistaja. Jos näin olisi asia, tämä rajoittaisi viranomaisten velvollisuutta noudattaa direktiivien ehdottomia ja riittävän täsmällisiä säännöksiä sekä vaikeuttaisi komissiolle 155 artiklan mukaan kuuluvaa tehtävää. Komissio viittaa myös 11.7.1991 annettuun tuomioon yhdistetyissä asioissa C-87/90, C-88/90 ja C-89/90, Verholen ym.,(11) jonka mukaan kansallinen tuomioistuin voi viran puolesta soveltaa täytäntöönpanematta jätetyn direktiivin täsmällisiä ja ehdottomia säännöksiä. Yksityisten mahdollisuus vedota tällaisiin säännöksiin ei siis komission mukaan ole edellytys sille, että kyseisillä säännöksillä voitaisiin katsoa olevan välitön oikeusvaikutus, vaan seuraus tästä oikeusvaikutuksesta.

12 Yhdyn komission näkökantaan ja viittaan edelleen yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 103/88, Costanzo 22.6.1989 antamaan tuomioon.(12)

Siinä julkisasiamies Lenz on käsitellyt ratkaisuehdotuksessaan tätä kysymystä tavalla, josta käy ilmi yhteys tämän ongelman ja nyt käsiteltävänä olevan tutkimatta jättämisestä tehdyn väitteen välillä.

Tässä tapauksessa on kyse siitä, onko viranomaisella, kuten kansallisella tuomioistuimella, velvollisuus soveltaa sellaisia direktiivin säännöksiä, jotka näyttävät olevan sisällöltään ehdottomia ja riittävän täsmällisiä, ja jättää soveltamatta kansallisen lain säännöksiä, jotka ovat ristiriidassa direktiivin kanssa. Julkisasiamies Lenz vastasi ratkaisuehdotuksessaan asiassa 103/88 kysymykseen kieltävästi seuraavin perustein (36 kohta): "... viranomaisella ei ole mahdollisuutta saattaa asiaa yhteisöjen tuomioistuimen käsiteltäväksi ja saada todetuksi, onko riidanalaisen direktiivin säännöksellä välitön oikeusvaikutus. Kun viranomainen soveltaa direktiivin säännöstä, jolla on välitön oikeusvaikutus, ja jättää soveltamatta sen kanssa ristiriidassa olevia kansallisia säännöksiä, se toimii omalla vastuullaan ilman että sillä olisi yhteisöjen tuomioistuimen tukea takanaan. Mielestäni viranomaisella on oikeus tehdä tämä, mutta ei velvollisuutta siihen, koska perustamissopimuksessa ei anneta sille tarvittavaa oikeussuojakeinoa".

Tässä asiassa Regierungspräsidium Darmstadt päätyy samaan käsitykseen 31.8.1989 tekemänsä lupapäätöksen perusteluissa direktiivin 85/337/ETY ja sen täytäntöönpanemiseksi annetun lakiehdotuksen mukaisen ympäristövaikutusten arvioinnin puuttumisesta, ja esittää, että toisenlainen ratkaisu voisi johtaa perustavanlaatuisiin ristiriitoihin, joita viranomainen ei voisi kokonaan ratkaista loukkaamatta vallanjakoperiaatetta, koska tällainen asia kuuluu lainsäätäjälle.

Yhteisöjen tuomioistuin ei kuitenkaan noudattanut julkisasiamies Lenzin ratkaisuehdotusta asiassa 103/88. Sen sijaan tuomioistuin totesi, että kaikissa tapauksissa, joissa direktiivin säännökset ovat sisällöltään ehdottomia ja riittävän täsmällisiä, yksityiset voivat vedota niihin kansallisessa tuomioistuimessa valtiota vastaan, jos se on jättänyt määräajassa saattamatta säännökset osaksi kansallista oikeusjärjestystä tai tehnyt sen puutteellisesti.

Yhteisöjen tuomioistuin korosti lisäksi, että yksityisten oikeus vedota näillä edellytyksillä direktiivin säännöksiin kansallisessa tuomioistuimessa johtuu siitä, että näistä säännöksistä johtuvat velvollisuudet kuuluvat kaikille jäsenvaltioiden viranomaisille.(13)

13 Jos viranomainen, kuten kansallinen tuomioistuin, on velvollinen soveltamaan ehdottomia ja riittävän täsmällisiä direktiivin säännöksiä ja jättämään soveltamatta niiden kanssa ristiriidassa olevia kansallisia säännöksiä, komissiolla on oltava oikeus nostaa kanne 169 artiklan mukaisesti tämän velvollisuuden laiminlyönnistä.

Komissio ei voi olla velvollinen selvittämään, ovatko viranomaisten soveltamat saksalaiset säännökset yleisesti direktiivin vaatimusten mukaisia, vaikka Yhdistynyt kuningaskunta niin väittääkin. Nyt kyseessä olevassa asiassa jäsenyysvelvoitteiden täyttämättä jättämisestä, joka koskee konkreettista yhteisön oikeuden säännösten laiminlyöntiä, kuten edellä 8 kohdassa olen esittänyt, sillä ei ole periaatteessa merkitystä, onko kyseinen viranomainen toiminut kansallisten säännösten mukaisesti vai niiden vastaisesti.

14 Tälläkään perusteella ei ole syytä jättää kannetta tutkimatta.

Direktiivin ajallinen soveltaminen

15 Kuten johdannossa totesin, asia koskee saksalaisen viranomaisen YVA-direktiivin vaatimusten laiminlyöntiä ympäristövaikutusten arvioinnista lupamenettelyssä, joka päättyi direktiivin täytäntöönpanolle asetetun määräajan päättymisen jälkeen, mutta ennen kuin saksalainen täytäntöönpanolaki tuli voimaan 12.2.1990.

Saksan liittotasavalta katsoo, ettei YVA-direktiiviä voida soveltaa tässä tapauksessa, sillä lupamenettelyn on hallituksen mielestä katsottava alkaneen ennen 3.7.1988, jolloin direktiivin 12 artiklan mukaisesti sen säännökset olisi pitänyt saattaa osaksi Saksan oikeusjärjestystä. Tässä Saksan hallitus viittaa yhteisöjen tuomioistuimen 9.8.1994 antamaan tuomioon asiassa C-396/92, Bund Naturschutz.(14)

16 Todeten, ettei direktiivissä ole siirtymäsäännöksiä, komissio esittää, että ratkaiseva ajankohta direktiivin soveltamiselle on päivä, jolloin hankkeelle annetaan lupa. Jos yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin päättäisi, että ratkaiseva ajankohta on se, jolloin lupamenettely aloitettiin, Regierungspräsidium Darmstadtin 31.8.1989 tekemästä päätöksestä seuraa, että lupamenettelyyn on ryhdytty PreussenElektra Aktiengesellschaftin 26.7.1988 tekemän kirjallisen hakemuksen johdosta, joka on tällöin ratkaiseva ajankohta. Lupamenettelyyn on siis ryhdytty 3.7.1988 jälkeen, jolloin direktiivin olisi pitänyt olla saatettu osaksi Saksan lainsäädäntöä.

17 Yhteisöjen tuomioistuin on esittänyt kysymyksiä osapuolille, jotta saataisiin selville milloin riidanalainen lupamenettely aloitettiin.

Saksan hallitus esittää, että virallinen BImSchG:n mukainen lupahakemus voimalaitokselle annettiin 26.7.1988.(15) Hallitus esittää lisäksi, että toimivaltaisella viranomaisella on velvollisuus neuvoa rakennuttajaa jo virallista hakemusta edeltävässä vaiheessa. Tässä tapauksessa Regierungspräsidium Darmstadt sai 18.5.1987 eli ennen hakemuksen jättämistä ohjeita suunniteltua laitosta varten, ja toimivaltaisen viranomaisen kanssa käytiin useita keskusteluja. Edelleen ennen BImSchG:n mukaista virallisen lupahakemuksen jättämistä yritys ryhtyi useisiin toimenpiteisiin, jotta se täyttäisi Hessenin osavaltiossa suunnittelusta annetun lain 10 pykälän vaatimukset.

18 Saksan liittotasavallan mainitsemassa asiassa C-396/92, Bund Naturschutz, oli kyse siitä, voiko Saksan liittotasavalta 12.2.1990 antamansa täytäntöönpanolain siirtymäsäännösten nojalla välttää direktiivin mukaan sille kuuluvan velvollisuuden arvioida sellaisten hankkeiden ympäristövaikutukset, joihin on haettu lupaa ennen tämän kansallisen täytäntöönpanolain voimaantuloa, mutta 3.7.1988 jälkeen.

Yhteisöjen tuomioistuin totesi, että riippumatta siitä, onko jäsenvaltiolla direktiivin mukaan oikeus ottaa käyttöön siirtymäajan järjestelyjä jo ennen määräaikaa eli 3.7.1988 aloitettuihin lupamenettelyihin, direktiivin vastaista on joka tapauksessa jättää täyttämättä direktiivin mukainen velvollisuus arvioida sellaisten hankkeiden ympäristövaikutukset, "joita koskeva lupamenettely on aloitettu 3.7.1988 jälkeen" (19 ja 20 kohta).

Yhteisöjen tuomioistuin otti siten kantaa ainoastaan kyseiseen yksittäistapaukseen, jossa lupahakemus oli toimitettu syyskuussa 1988, ja sitä oli täsmennetty marraskuussa 1989.

19 Julkisasiamies Gulmann on asiassa antamassaan ratkaisuehdotuksessa käsitellyt perusteellisesti kysymystä direktiivin ajallisesta soveltamisesta ja ottanut huomioon komission 11 artiklan 3 kohdan mukaisesti neuvostolle ja Euroopan parlamentille direktiivin täytäntöönpanosta antaman kertomuksen.(16) Muun muassa kertomuksesta ilmenevien täytäntöönpanovaikeuksien vuoksi julkisasiamies Gulmann katsoo, että direktiivin täytäntöönpanoa varten varattu kolmen vuoden määräaika ei ole riittävän pitkä, jotta mahdolliset siirtymäkauden ongelmat voitaisiin ratkaista. Koska ympäristövaikutusten arviointi on menettely, jonka pitäisi edetä samanaikaisesti hankkeen lupamenettelyn kanssa ja osana sitä ja koska kertomuksen 2.2 kohdan mukaan direktiivi jättää jäsenvaltioiden päätettäväksi miten ja missä lupamenettelyn vaiheessa ympäristövaikutusten arviointi tehdään, julkisasiamies Gulmannin mielestä velvollisuutta arvioida ympäristövaikutukset ei voida ulottaa kaikkiin niihin lupamenettelyihin, jotka eivät olleet lopullisesti päättyneet 3.7.1988.

Julkisasiamies Gulmann päätyi esittämään, että "oikeusvarmuuden periaate, johon sisältyy luottamuksen suoja sekä suhteellisuusperiaate" johtavat siihen, että "direktiiviä on tulkittava siten, että jäsenvaltiot voivat jättää ympäristövaikutusten arvioinnin tekemättä, jos hanketta koskeva lupamenettely on aloitettu ennen 3.7.1988".

Julkisasiamies käyttää tulkinnassaan rajana "lupamenettelyn aloittamisen" päivämäärää, mutta toteaa samalla, että tätä voi olla vaikea määrittää. Asiassa C-396/92 ei kuitenkaan ollut tarvetta tutkia lähemmin kysymystä rajaksi asetettavasta päivästä, joten sen tarkempi määrittäminen on jäänyt myöhemmin käsiteltäviin tapauksiin.

20 Aluksi haluan todeta, että julkisasiamies Gulmannin ratkaisuehdotukseen voidaan yhtyä direktiivin ajallisen soveltamisen osalta.

21 Saksan liittotasavallan lupamenettelyä koskevasta selvityksestä käy kuitenkin ilmi, kuten julkisasiamies Gulmannkin on ratkaisuehdotuksessaan todennut, että täsmällistä lupamenettelyn aloittamispäivää voi olla vaikea tarkemmin määrittää.

Tarkin ja oikeusvarmuuden kannalta perustelluin lähtökohta on mielestäni se, jossa direktiivin säännöksiä tulkitaan siten, että ympäristövaikutusten arviointi on tehtävä kaikissa sellaisissa hankkeissa, joiden lupahakemus on jätetty 3.7.1988 jälkeen. Jos otettaisiin huomioon epäviralliset keskustelut ja muu lupahakemuksen jättämistä edeltänyt lupamenettelyyn liittyvä toiminta, tämä voisi aiheuttaa oikeudellista epävarmuutta ja haitata direktiivin tehokasta toteuttamista.

Tällainen tulkinta näyttää olevan myös sopusoinnussa yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-396/92 antaman tuomion kanssa, joka, kuten edellä on todettu, koski kahta hanketta, ja jossa esitettiin ainoastaan, että lupahakemukset oli toimitettu viranomaisille 3.7.1988 jälkeen. Tuomiossa asia on muotoiltu seuraavasti (16 kohta): "Ennakkoratkaisupyyntöä koskevasta päätöksestä ilmenee ..., että menettely, joka on johtanut kahteen myöntävään lupapäätökseen ... on aloitettu 3.7.1988 jälkeen" (kursivointi kirjoittajan). Lauseyhteydestä ilmenee näin ollen, että tuomion mukaan lupamenettelyn katsotaan alkaneen hakemuksen jättämisestä ja että siksi on direktiivin vastaista jättää tekemättä ympäristövaikutusten arviointi hankkeissa, joita koskeva lupahakemus on jätetty 3.7.1988 jälkeen.

22 Tässä tapauksessa Regierungspräsidium Darmstadtin 31.8.1989 antamassa lupapäätöksessä (s. 1, 6 ja 104) viitataan hakemukseen seuraavasti: "Antrag vom 26.7.1988" (26.7.1988 päivätty hakemus).

Huolimatta epävirallisista yhteydenotoista ennen lupahakemuksen jättämistä PreussenElektra AG:n ja Regierungspräsidium Darmstadtin välillä ja huolimatta tällöin mahdollisesti luvan hakemiseen liittyvää menettelyä varten annettujen ohjeiden sisällöstä katson, että lupamenettelyn on katsottava alkaneen tässä tapauksessa 26.7.1988.

23 Näin ollen katson, että Saksan liittotasavallan direktiivin ajallisesta soveltamisesta esittämä kanneperuste ei ole perusteltu.

Onko hanke sellainen, jota tarkoitetaan direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa luettuna yhdessä liitteen I kanssa?

24 Saksan hallitus ja Yhdistynyt kuningaskunta ovat esittäneet, että Großkrotzenburgissa sijaitsevan voimalan kanssa toiminnallisesti tiiviissä yhteydessä olevan viidennen voimalaitoksen rakentamista koskevaa hanketta on pidettävä olemassa olevan voimalaitoksen direktiivin liitteessä II olevassa 12 kohdassa tarkoitettuna "muutoksena" ja siksi ympäristövaikutusten arviointi on tehtävä direktiivin 4 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Tällaisten muutosten ympäristövaikutusten arviointi on tehtävä direktiivin mukaan kuitenkin vain, jos jäsenvaltiot toteavat hankkeen laadun sitä vaativan, mutta direktiivissä ei ole kuitenkaan määritelty, miten laatua arvioidaan.

25 Komissio on esittänyt, että hankkeeseen sovelletaan direktiivin 4 artiklan 1 kohtaa ja liitteessä I olevaa 2 kohtaa, joiden mukaan hankkeissa, jotka koskevat lämpövoimalaitoksia ja muita polttolaitoksia, joiden lämmöntuotto on vähintään 300 MW, on tehtävä pakollinen ympäristövaikutusten arviointi. Komissio huomauttaa, että sitä ei ole kiistetty, että viidennen voimalaitoksen lämmöntuotto on ainakin 300 MW, ja että ilmaisu "liitteessä I mainittujen hankkeiden muutokset" poikkeaa direktiivin pääsäännöstä ja sitä on kaikissa tapauksissa tulkittava suppeasti.

26 Mielestäni oikeudellinen kysymys siitä, onko uusi viides voimala liitteessä I mainittujen hankkeiden joukossa, voidaan selvittää ratkaisematta teknisempää kysymystä siitä, kuinka tiiviissä yhteydessä viides voimalaitos on Großkrotzenburgissa sijaitsevan muun voimalan kanssa.

Direktiivin perustelukappaleista ilmenee, että merkittäviä ympäristövaikutuksia aiheuttavat hankkeet pitäisi arvioida järjestelmällisesti, mutta muunlaisiksi luokitelluilla hankkeilla ei välttämättä ole tällaisia vaikutuksia, ja siksi nämä hankkeet on arvioitava vain silloin, kun jäsenvaltiot katsoivat niiden laadun sitä edellyttävän (kahdeksas ja yhdeksäs perustelukappale).

Käsitykseni mukaan ratkaiseva merkitys on sillä, että hankkeet, joilla on ympäristövaikutuksia ja jotka on mainittu liitteessä I - "lämpövoimalaitokset ..., joiden lämmöntuotto on vähintään 300 MW" - vaikuttavat ympäristöön, vaikka ne toteutettaisiin olemassa olevan laitoksen yhteydessä. Näin ollen sillä ei ole merkitystä, millainen toiminnallinen yhteys olemassa olevan voimalan kanssa on, ja voiko viides voimalaitos toimia itsenäisesti. Hankkeiden muutoksia koskevan liitteen II tavoitteena on mielestäni vain turvata se, että kysymys ympäristövaikutusten arvioinnista otetaan esille jäsenvaltioissa silloin, kun muutos ei sellaisenaan kuulu liitteen I soveltamisalaan. Näin voidaan muun muassa välttää arviointivelvollisuuden kiertäminen.

Näin ollen olen yhtä mieltä komission kanssa siitä, että Großkrotzenburgiin rakennettavaan viidenteen voimalaitokseen liittyvään hankkeeseen sovelletaan direktiivin 4 artiklan 1 kohtaa ja liitteen I säännöksiä pakollisesta ympäristövaikutusten arvioinnista.

Ovatko YVA-direktiivin 2, 3 ja 8 artikla sisällöllisesti niin ehdottomia ja riittävän selkeitä, että kansallisilla viranomaisilla on velvollisuus soveltaa niitä?

27 Aluksi viittaan aikaisemmin 12 kohdassa selostamaani yhteisöjen tuomioistuimen 22.6.1989 antamaan tuomioon asiassa 103/88, Costanzo.

28 Komissio esittää, että YVA-direktiivin 2, 3 ja 8 artikla ovat sisällöllisesti niin ehdottomia ja riittävän selkeitä, että toimivaltaisilla saksalaisilla viranomaisilla on täytäntöönpanolle varatun määräajan kuluttua umpeen ollut velvollisuus soveltaa niitä ja toteuttaa niiden mukainen ympäristövaikutusten arviointi, vaikka viranomaiset näin joutuisivat jättämään noudattamatta kansallisia säännöksiä ympäristövaikutusten arvioinnista. Direktiivin 2 artiklassa asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus tehdä ympäristövaikutusten arviointi määräämättä sille mitään erityisvaatimuksia. Direktiivin 3 artiklassa esitetään yksityiskohtaisesti, riittävän selkeästi ja ehtoja asettamatta, mitä on arvioitava, eikä tällöin tarvita erityistä täytäntöönpanosäännöstä, jotta tätä voitaisiin soveltaa. Sama koskee 8 artiklaa, jossa säädetään selvästi, että arvioinnissa saadut tiedot on otettava huomioon lupamenettelyssä.

29 Saksan hallitus on esittänyt, ettei direktiivin 3 artiklan mukaan ole selvää, kenen on toteutettava ympäristövaikutusten arviointi, ja että saman artiklan ilmaisut "suorat ja välilliset vaikutukset" ja "tekijöiden vuorovaikutukseen" sekä 8 artiklan ilmaisu "otettava huomioon" ovat liian yleisluontoisia, jotta viranomaiset voisivat soveltaa niitä kansallisten täytäntöönpanosäädösten puuttuessa. Ongelman monimutkaisen luonteen vuoksi täytäntöönpanevassa lainsäädännössä on tarpeen määrittää tarkemmin käsite "arviointi"; määrittely sisältyy vasta saksalaiseen lakiin, jolla direktiivin säännökset on pantu täytäntöön.

Saksan hallitus viittaa edelleen siihen, että direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa todetaan: "Ympäristövaikutusten arviointi voidaan liittää jäsenvaltioissa voimassa oleviin hankkeita koskeviin lupamenettelyihin tai, jos se ei ole mahdollista, muihin menettelyihin tai tämän direktiivin tavoitteen täyttämiseksi perustettaviin menettelyihin."

30 Mielestäni YVA-direktiivin 2 artiklan 1 kohdan soveltamista komission esittämällä tavalla ei voi estää se, että 2 artiklan 2 kohdassa annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus päättää, että ympäristövaikutusten arviointi liitetään jäsenvaltioissa voimassa oleviin hankkeita koskeviin lupamenettelyihin tai, jos se ei ole mahdollista, muihin menettelyihin tai direktiivin tavoitteen täyttämiseksi perustettaviin menettelyihin.

Direktiivin 2 artiklan 1 kohdan säännös siitä, että jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että ennen luvan myöntämistä 4 artiklassa tarkoitetuissa hankkeissa tehdään ympäristövaikutusten arviointi, on mielestäni sisällöltään niin ehdoton ja tarpeeksi selkeä, että saksalaisten viranomaisten on sitä noudatettava. Epäselvyyttä ei voine olla siitä, että toimivaltaisen viranomaisen tai viranomaisten, tässä tapauksessa Regierungspräsidium Darmstadtin, tehtävänä on toteuttaa arviointi (ks. 1 artiklan 2 kohta).

Kuten Saksan hallitus on esittänyt, 3 artikla on osittain epäselvästi muotoiltu. Ilmaisut "kussakin yksittäistapauksessa" ja "tarkoituksenmukaisella tavalla" antavat jäsenvaltioille mahdollisuuden harkita, millä tavalla tarkemmin "tunnistetaan, kuvataan ja arvioidaan ... suorat ja välilliset vaikutukset", ja tämä viimeisin ilmaisu tuntuu riittävän yksityiskohtaiselta. Säännöksessä annettua harkintavaltaa voi kuitenkin käyttää kussakin yksittäistapauksessa toimivaltainen viranomainen. Ensimmäisessä ja toisessa luetelmakohdassa mainittujen tekijöiden vuorovaikutus näyttää myös olevan riittävän yksityiskohtaisesti ilmaistu. Näin ollen tämä artikla tuntuu sisällöltään olevan ehdoton ja riittävän yksityiskohtainen, jotta saksalaisten viranomaisten on sovellettava sitä ja arvioitava, kuinka ympäristövaikutukset yksittäistapauksessa tunnistetaan, kuvataan ja arvioidaan "tarkoituksenmukaisella tavalla".

Direktiivin 8 artikla näyttää myös niin ehdottomalta ja riittävän yksityiskohtaiselta, että sillä on vastaava vaikutus, vaikkakin on huomattava, että ilmaisu "on otettava huomioon" on epäselvä eikä sellaisenaan aseta muita vaatimuksia kuin että tietojen on sisällyttävä päätöksen perusteluihin ja näin viranomaisten arviointiin on sisällyttävä sekä niiden tahojen näkökulma, joita hanke palvelee, että ympäristöllinen näkökulma; nämä tiedot voivat myös heijastua lupaan liitetyistä ehdoista.(17)

Onko säännöksiä rikottu?

31 Komissio esittää sekä virallisessa huomautuksessaan että perustellussa lausunnossaan, että Saksa on rikkonut jäsenyysvelvoitteitaan, koska se ei ole noudattanut "neuvoston direktiivin 85/337/ETY suoraan sovellettavissa olevia säännöksiä", joita komission mukaan ovat 2 ja 3 artikla, 4 artiklan 1 kohta, 5 artiklan 2 kohta, 6 artiklan 2 kohta sekä 8 ja 9 artikla.

Kanteessa vaatimukset rajoittuvat kuitenkin niiden velvollisuuksien täyttämättä jättämisen toteamiseen, jotka seuraavat erityisesti direktiivin 2, 3 ja 8 artiklasta. Komissio on nimenomaisesti luopunut väitteestään, joka koskee 5 artiklan 2 kohdan rikkomista, koska on tullut ilmi, että rakennuttaja on itse asiassa antanut tässä säännöksessä mainitut tiedot.

Komissio on samalla luopunut edelliseen liittyvästä väitteestään, jonka mukaan 6 artiklan mukaista velvollisuutta toimittaa 5 artiklan mukaisesti saadut tiedot viranomaisille on rikottu.

32 Direktiivin 2, 3 ja 8 artiklan rikkomista koskevien väitteidensä tueksi komissio on esittänyt, että Regierungspräsidium Darmstadt on noudattanut menettelyä, joka ei vastaa direktiivin vaatimuksia YVA-menettelystä. Erityisesti 3 artiklan kolmannessa luetelmakohdassa mainittua 3 artiklan ensimmäisessä ja toisessa luetelmakohdassa mainittujen tekijöiden vuorovaikutusta ei ole tutkittu. Yhteisön lainsäätäjä on ilmaisulla "vuorovaikutus" halunnut asettaa velvollisuuden arvioida useiden ympäristötekijöiden keskinäistä vaikutusta kokonaisvaltaisesti eikä perinteisellä tavalla alakohtaisesti.

33 Kanteen hylkäämistä koskevien vaatimustensa tueksi Saksan hallitus on esittänyt, että koska komissio on luopunut 5 artiklan 2 kohdan rikkomista koskevasta kanneperusteestaan ja koska tämän säännöksen ja 2, 3 sekä 8 artiklan välillä vallitsee kiinteä yhteys, komissio ei voi enää vedota viimeksi mainittujen säännösten rikkomista koskevaan kanneperusteeseen.

Hallitus esittää edelleen, että komission luopuminen 5 artiklan 2 kohdan rikkomista koskevasta väitteestään johtuu siitä, että komissio on myöntänyt tässä säännöksessä vaadittujen tietojen olleen saatavilla. Näin ollen rakennuttaja on kiistatta antanut 5 artiklan 2 kohdan edellyttämät liitteessä III mainitut tiedot 1 kohdan mukaisesti "asianmukaisessa muodossa". Tässä liitteessä on seitsemän kohtaa, joissa kuvataan yksityiskohtaisesti, millaisia tietoja tarkoitetaan: 3 kohdassa mainitaan "kuvaus ehdotetun hankkeen todennäköisten merkittävien vaikutusten kohteena olevan ympäristön tilasta, mukaan lukien erityisesti väestöä, eläimistöä, kasvistoa, maaperää, vettä, ilmaa ja ilmastoa koskevat tekijät, aineelliset arvot kuten arkkitehtoninen ja kulttuurinen perintö, maisema sekä edellä mainittujen tekijöiden keskinäiset vaikutussuhteet". Näin ollen komission voidaan katsoa tunnustaneen, että nämä tiedot ovat sisältyneet lupamenettelyyn ja että ne on otettu huomioon lupaa myönnettäessä.

Tästä seuraa, että tapauksessa noudatettu menettely täyttää kaikki direktiivin vaatimukset. Saksan hallitus viittaa ympäristövaikutusten perinpohjaiseen tutkimiseen 31.8.1989 annetussa päätöksessä sekä 11.11.1991 päivättyyn yksityiskohtaiseen selvitykseen, jonka Regierungspräsidium Darmstadt on teettänyt tästä päätöksestä aiheutuneen prosessin hallinnollisessa vaiheessa. Hallituksen mukaan tästä seuraa, että tässä tapauksessa on toteutettu useiden ympäristötekijöiden vuorovaikutuksen perinpohjainen arviointi ja että viranomaiset ovat ottaneet huomioon arviointisäännökset, jotka ovat tulleet voimaan vasta myöhemmin kansallisella lailla, jolla otetaan täysin huomioon useiden ympäristötekijöiden vuorovaikutus.

34 Aluksi haluan huomauttaa, että komission kanteessa lähdetään siitä, että jäsenvaltio voidaan tuomita jäsenyysvelvoitteen rikkomisesta huolimatta siitä, mikä valtiollinen, alueellinen tai paikallinen elin on jättänyt täyttämättä yhteisöoikeudelliset velvoitteet.(18) Todistustaakka sääntöjen rikkomisesta on sitä vastoin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla.(19)

35 YVA-direktiivin 2 artiklan 2 kohdan mukaan ympäristövaikutusten arviointi voidaan liittää jäsenvaltioissa voimassa oleviin hankkeita koskeviin lupamenettelyihin. Tässä tapauksessa Regierungspräsidium Darmstadt on noudattanut BImSchG:n mukaista lupamenettelyä. Oikeuskirjallisuuden tukeman komission käsityksen mukaan(20) BImSchG:ssa ei aseteta yhtä suuria vaatimuksia ympäristövaikutusten arvioinnille kuin YVA-direktiivissä. Vaikka asia olisi näin, ei ole kuitenkaan selvää, että olisi näytetty, että Regierungspräsidium Darmstadt olisi tässä yksittäistapauksessa rikkonut direktiiviä. Komissio ei ole nimittäin näyttänyt toteen, että olisi mahdotonta noudattaa yhtä aikaa molempia säädöksiä. Jotta rikkomista voitaisiin arvioida, on tarpeen verrata asian tosiseikkoja direktiivin säännöksiin.

Mielestäni ratkaisevaa on se, että rakennuttaja on kiistatta toimittanut 5 artiklan 2 kohdassa vaaditut tiedot, ja että ne on otettu lupamenettelyssä huomioon. Näiden tietojen on sisällettävä muun muassa 3 artiklan ensimmäisessä ja toisessa luetelmakohdassa mainittujen tekijöiden vuorovaikutus; katso 5 artiklan 2 kohdan maininta 5 artiklan 1 kohdasta, jossa puolestaan viitataan liitteeseen III. Liitteen 3 kohdan lopussa todetaan, että tietojen on sisällettävä kuvaus 3 artiklan ensimmäisessä ja toisessa luetelmakohdassa mainittujen kaltaisten tekijöiden keskinäisistä vaikutussuhteista eli vuorovaikutuksesta.

On syytä korostaa, että direktiivin säännökset koskevat pääosin menettelyä. Kun ympäristöä koskevia tietoja sisällytetään lupamenettelyyn, varmistetaan, että hankkeen ympäristövaikutuksista keskustellaan julkisesti ja että lupapäätös tehdään perustellusti. Siksi direktiiviä on vaikea käyttää välineenä annettujen lupien ympäristöä koskevan sisällön valvomiseen.(21) Vaikka direktiivin 8 artiklan ilmaisu "on otettava huomioon" tarkoittaisi, että kootut tiedot on tutkittava itsenäisesti ja kriittisesti,(22) direktiivi ei ole esteenä sille, että toimivaltainen viranomainen antaa luvan hankkeelle, vaikka ympäristövaikutusten arviointi osoittaa, että hankkeella on ympäristölle vahingollisia seurauksia.(23)

Regierungspräsidium Darmstadtin 31.8.1989 tekemästä päätöksestä ilmenee, että se on arvioinut erityisen laajasti sekä hanketta että sitä vastaan esitettyjä väitteitä; katso myös Saksan hallituksen selvitys päätökseen johtaneesta menettelystä. Komissio ei ole mielestäni esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle yksityiskohtaista näyttöä tukeakseen väitettä, jonka mukaan lupamenettelyyn kiistatta sisältyneitä tietoja ihmisten, eläinten ja kasvien sekä maaperän, veden, ilman, ilmaston ja maiseman vuorovaikutuksesta ei olisi otettu huomioon lupapäätöstä tehtäessä eivätkä ne näin ollen olisi sisältyneet Regierungspräsidium Darmstadtin tekemään useiden näkökohtien arviointiin, joka johti luvan myöntämiseen, eivätkä ne myöskään näkyisi lupaehdoissa.

Tähän huomautan, että direktiivin 9 artiklan mukaan jäsenvaltiot säätävät tavasta, jolla hankkeiden lupapäätökset perustellaan. Näin ollen vain silloin kun kansallisessa lainsäädännössä on niin säädetty, päätöksestä on käytävä ilmi, miten siinä on selvitetty, esitetty ja arvioitu hankkeen vaikutukset ympäristöön, ja kuinka nämä sekä muut käsittelyssä saadut tiedot on arvioitu päätöstä tehtäessä. Sen seikan, että Regierungspräsidium Darmstadt on esittänyt (vain) silloin voimassa olleessa BImSchG:ssa vaaditut perustelut, ei voida katsoa todistavan sitä, ettei edellä mainittuja ympäristöä koskevia tietoja olisi otettu huomioon 31.8.1989 tehdyssä päätöksessä. Huomautan vielä, ettei komissio ole esittänyt, että 9 artiklaa olisi rikottu. Näistä syistä ja vastakkaisen näytön puuttuessa on katsottava, että Regierungspräsidium Darmstadt on sisällyttänyt kyseiset ympäristöä koskevat tiedot päätöksentekoonsa ja näin ollen ottanut ne huomioon lupamenettelyssä.

36 Lopuksi esitän yhteenvetona, että komissiolla on ollut todistustaakka, eikä se ole näyttänyt toteen, että Saksan liittotasavalta olisi rikkonut YVA-direktiivin 2, 3 ja 8 artiklaa antaessaan luvan uudelle voimalaitokselle Großkrotzenburgissa.

Saksan liittotasavaltaa vastaan nostettu kanne on näin hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut

37 Saksan liittotasavalta ei ole vaatinut oikeudenkäyntikulujaan korvattaviksi. Työjärjestyksen 69 artiklan 2 ja 4 kohdan mukaan oikeudenkäyntikuluista on päätettävä niin kuin jäljempänä esitetään.

Ratkaisuehdotus

38 Näillä perusteilla esitän, että yhteisöjen tuomioistuin antaisi seuraavan tuomion:

- komission Saksan liittotasavaltaa vastaan nostama kanne hylätään;

- asianosaiset sekä väliintulija Yhdistynyt kuningaskunta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

(1) - Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 27 päivänä kesäkuuta 1985 annettu neuvoston direktiivi 85/337/ETY (EYVL L 175, s. 40).

(2) - Luvan s. 146-150.

(3) - Komission kertomus direktiivin 85/337/ETY täytäntöönpanosta 2.4.1993, KOM(93) 28, 2 kohdan 1 alakohta.

(4) - Ks. alaviite 3.

(5) - Tuomio 9.8.1994 (Kok. 1994, s. I-3717).

(6) - Ks. asia 325/82, komissio v. Saksa, tuomio 14.2.1982 (Kok. 1982, s. 777, 8 kohta).

(7) - Ks. asia 167/73, komissio v. Ranska, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 4.4.1974 (Kok. 1974, s. 359, 15 kohta).

(8) - Ks. asia C-200/88, komissio v. Helleenien tasavalta, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 27.11.1990 (Kok. 1990, s. I-4299, 9 kohta).

(9) - Ks. esim. asia 39/72, komissio v. Italia, tuomio 7.2.1973 (Kok. 1973, s. 101).

(10) - Tuomio 17.6.1986 (Kok. 1986, s. 2945).

(11) - Kok. 1991, s. I-3757, 15 kohta.

(12) - Kok. 1989, s. 1839.

(13) - Ks. tuomion 31 ja 32 kohdat.

(14) - Ks. alaviite 5.

(15) - Ks. BImSchG:n 10 pykälän 1 momentti, jonka mukaan "das Genehmigungsverfahren setzt einen schriftlichen Antrag voraus" (lupahakemus on tehtävä kirjallisesti).

(16) - Ks. alaviite 3.

(17) - Ks. komission kertomus YVA-direktiivin täytäntöönpanosta (edellä alaviite 3), s. 28 ja 29.

(18) - Ks. mm. asia 77/69, komissio v. Belgia, tuomio 5.5.1970 (Kok. 1970, s. 237).

(19) - Ks. esim. asia 96/81, komissio v. Alankomaat, tuomio 25.5.1982 (Kok. 1982, s. 1791).

(20) - A. Weber: Die Umweltverträglichkeitsrichtlinie im Deutschen Recht, Köln 1989. Winter: "Die Vereinbarkeit des Gesetzentwurfs der Bundesregierung über die Umweltverträglichkeitsprüfung vom 29.6.1988 mit der EG-Richtlinier 85/337 und die Direktwirkung dieser Richtlinie", Natur und Recht 1989, nro 5. Jurass: "Folgen der innerstaatlichen Wirkung von EG-Richtlinien" 1991, NJW 42, s. 2665.

(21) - Ks. Philippe Renaudière: "La directive 85/337/CEE du 27.6.1985 concernant l'évaluation des incidences de certains projets publics et privés sur l'environnement" julkaisussa L'évaluation des incidences sur l'environnement: un progrès juridique? Facultés universitaires Saint-Louis, Bryssel, 1991.

(22) - Ks. em. Weber, s. 252.

(23) - Ks. em. Weber, s. 254.