Tältä osin todettakoon, että terveyden suojelu, eläinkulkutautien torjuminen ja eläinten hyvinvointi, jotka ovat osittain päällekkäisiä tavoitteita, ovat unionin lainsäädännön hyväksyttäviä yleiseen etuun liittyviä tavoitteita, samoin kuin maatalouden sisämarkkinoiden aikaansaaminen asianomaisella alalla. Asetuksella N:o 21/2004 käyttöön otetun järjestelmän sisältämät velvollisuudet ovat soveltuvia eläinkulkutautien valvonnan tavoitteen saavuttamiseen, eikä ole todettu mitään sellaisia seikkoja, jotka voisivat saattaa kyseenalaiseksi sen, että tämä järjestelmä kokonaisuudessaan on tehokas. Koska nämä velvollisuudet ovat tarpeellisia kyseisellä asetuksella asetettujen tavoitteiden saavuttamiseksi ja koska unionin lainsäätäjä saattoi legitiimisti määrätä ne ja katsoa, että niistä johtuvat haitat eivät ole suhteettomia asetuksen N:o 21/2004 tavoitteisiin nähden, unionin lainsäätäjä ei ole tehnyt virhettä tarkastellessaan näiden velvollisuuksien etuja ja haittoja suhteessa kyseessä oleviin intresseihin eikä se siis ole loukannut lampaiden ja vuohien pitäjien elinkeinovapautta.

On nimittäin niin, että vaikka näillä säännöksillä – siltä osin kuin kyse on eläimiä kaupallisiin tarkoituksiin pitävistä – voidaan rajoittaa elinkeinovapauden harjoittamista, kyseinen vapaus ei ole ehdoton. Siihen voidaan puuttua moninaisilla julkisen vallan toimilla, joilla voidaan yleisen edun nimissä rajoittaa taloudellisen toiminnan harjoittamista.

Lammas- ja vuohieläinten tunnistus- ja rekisteröintijärjestelmän käyttöönottamisesta ja asetuksen N:o 1782/2003 ja direktiivien 92/102 ja 64/432 muuttamisesta annetun asetuksen N:o 21/2004 3 artiklan 1 kohdan, 4 artiklan 2 kohdan, 5 artiklan 1 kohdan ja 9 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan ja liitteessä olevan B jakson 2 kohdan eli säännösten, joissa asetetaan lammas- ja vuohieläinten pitäjille eläinten yksilöllistä elektronista tunnistamista ja ajantasaisen tilarekisterin pitoa koskevia velvollisuuksia, tarkastelussa ei ole ilmennyt mitään, mikä vaikuttaisi asetuksen pätevyyteen elinkeinovapauteen nähden, sellaisena kuin se on vahvistettu Euroopan unionin perusoikeuskirjan 16 artiklassa.

Suhteellisuusperiaate edellyttää, että unionin toimielinten säädöksillä, päätöksillä ja muilla toimilla ei saa ylittää niitä rajoja, jotka johtuvat siitä, mikä on tarpeellista niillä lainmukaisesti tavoiteltujen päämäärien toteuttamiseksi ja tähän soveltuvaa, eli silloin, kun on mahdollista valita usean tarkoituksenmukaisen toimenpiteen välillä, on valittava vähiten rajoittava, eivätkä toimenpiteistä aiheutuvat haitat saa olla liian suuria tavoiteltuihin päämääriin nähden.

Kun unionin tuomioistuin arvioi asetuksen säännöksillä käyttöön otettujen keinojen oikeasuhteisuutta, se myöntää, että unionin lainsäätäjällä on sille myönnetyn toimivallan käyttämisessä laaja harkintavalta aloilla, joilla sen toiminnalta edellytetään poliittisten, taloudellisten ja sosiaalisten valintojen tekemistä ja joilla sen on suoritettava monitahoisia arviointeja. Unionin lainsäätäjällä on erityisesti maatalouden alalla tällainen laaja harkintavalta, joka perustuu siihen, että sille on SEUT 40–SEUT 43 artiklassa annettu poliittisluonteisia tehtäviä. Unionin tuomioistuimen harjoittama valvonta rajoittuu näin ollen sen tutkimiseen, ettei ainoastaan lainsäätäjä ole selvästi ylittänyt harkintavaltansa rajoja.

Vaikka unionin lainsäätäjällä onkin tällainen harkintavalta, sen on tosin perustettava valintansa objektiivisiin kriteereihin ja mahdollisiin eri toimenpiteisiin liittyvien vaatimusten arvioinnissa tutkittava, ovatko valitulla toimenpiteellä tavoiteltavat päämäärät omiaan oikeuttamaan tiettyjen taloudellisten toimijoiden osalta jopa huomattavatkin epäedulliset seuraukset. Unionin toimen pätevyyttä on kuitenkin arvioitava toimen antamisajankohtana olemassa olleiden tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen perusteella, eikä se voi riippua toimen tehokkuusastetta koskevista jälkikäteisistä arvioista. Kun unionin lainsäätäjän on arvioitava annettavinaan olevien säännösten tulevia vaikutuksia, joita ei pystytä tarkasti ennakoimaan, tämä arviointi voidaan hylätä vain siinä tapauksessa, että se on näitä säännöksiä annettaessa lainsäätäjän käytettävissä olleiden tietojen valossa ilmeisen virheellinen.

(ks. 29 ja 47–50 kohta)