ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
105

Esitettyihin kysymyksiin on vastattava edellä esitetyn perusteella seuraavasti: – Direktiivin 2014/104 10 artiklaa on tulkittava siten, että se on kyseisen direktiivin 22 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu aineellinen säännös ja että sen ajalliseen soveltamisalaan kuuluu sellainen kilpailuoikeuden rikkomiseen perustuva vahingonkorvauskanne, joka koskee tosin ennen mainitun direktiivin voimaantuloa päättynyttä kilpailuoikeuden rikkomista mutta joka on nostettu niiden säännösten voimaantulon jälkeen, joilla kyseinen direktiivi on saatettu osaksi kansallista oikeutta, jos tähän kanteeseen aikaisempien sääntöjen nojalla sovellettu vanhentumisaika ei ollut umpeutunut ennen saman direktiivin täytäntöönpanolle varatun määräajan päättymisajankohtaa. – Direktiivin 2014/104 17 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on kyseisen direktiivin 22 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettelysäännös ja että sen ajalliseen soveltamisalaan kuuluu vahingonkorvauskanne, joka koskee tosin ennen mainitun direktiivin voimaantuloa päättynyttä kilpailuoikeuden rikkomista mutta joka on nostettu 26.12.2014 jälkeen ja sen jälkeen, kun kansalliset säännökset, joilla kyseinen direktiivi on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä, tulivat voimaan. – Direktiivin 2014/104 17 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on kyseisen direktiivin 22 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu aineellinen säännös ja että sen ajalliseen soveltamisalaan ei kuulu vahingonkorvauskanne, joka on tosin nostettu niiden kansallisten säännösten voimaantulon jälkeen, joilla mainittu direktiivi on myöhässä saatettu osaksi kansallista oikeutta, mutta joka koskee kilpailuoikeuden rikkomista, joka on lakannut ennen kyseisen direktiivin täytäntöönpanolle varatun määräajan päättymisajankohtaa.
14

Asetuksen N:o 715/2007 täytäntöönpanosta ja muuttamisesta 18.7.2008 annettua komission asetusta (EY) N:o 692/2008 (EUVL 2008, L 199, s. 1) muutettiin 8.6.2011 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 566/2011 (EUVL 2011, L 158, s. 1) (jäljempänä asetus N:o 692/2008). Asetus N:o 692/2008 kumottiin 1.1.2022 alkaen asetuksen N:o 715/2007 täydentämisestä, Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2007/46/EY, asetuksen N:o 692/2008 ja komission asetuksen (EU) N:o 1230/2012 muuttamisesta ja asetuksen N:o 692/2008 kumoamisesta 1.6.2017 annetulla komission asetuksella (EU) 2017/1151 (EUVL 2017, L 175, s. 1). Pääasian tosiseikkojen tapahtuma-ajan perusteella pääasiaan sovelletaan kuitenkin edelleen asetusta N:o 692/2008.
58

Edellä esitetyn perusteella on täsmennettävä, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on muun muassa selvitettävä, voidaanko – kuten Portugalin hallitus on pääasiallisesti väittänyt kirjallisissa huomautuksissaan ja kuten tämän tuomion 53 kohdassa todettiin – työkoodeksin 237–239 ja 245 §:ssä säädettyä yleistä lomajärjestelmää soveltaa nyt kyseessä olevassa tapauksessa, koska kyseisen koodeksin 185 §:n 6 momentissa olevaa ilmaisua ”työsopimuksensa keston mukaisessa suhteessa” ei ole luettava automaattisesti ja yksinomaan yhdessä kyseisen koodeksin 238 §:n 1 momentin säännösten kanssa vaan myös kyseisen yleisen järjestelmän muiden säännösten kanssa sen korvauksen määrän määrittämiseksi, jota pääasian kantajat voivat pitämättä jääneistä palkallisista vuosilomista ja vastaavasta lomarahasta vaatia sen perusteella, että heidän vuokratyösuhteensa Luso Tempiin on päättynyt.
2)

Asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 82/97, 31 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se ei ole esteenä sille, että jos maahantuodun tavaran tullausarvoa ei voida määrittää mainitun asetuksen 29 ja 30 artiklan mukaisesti, se määritetään kansalliseen tietokantaan sisältyvien sellaisten tietojen perusteella, jotka koskevat ainoastaan samaa alkuperää olevien tavaroiden, jotka eivät tosin ole asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 46/1999, 142 artiklan 1 kohdan d alakohdassa tarkoitetulla tavalla ”samankaltaisia” mutta kuuluvat samaan Taric-koodiin, tullausarvoa.
21

Aluksi on palautettava mieleen, että kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyömenettelyssä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Unionin tuomioistuimen on tämän vuoksi tarvittaessa muotoiltava sille esitetyt kysymykset uudelleen. Unionin tuomioistuimen tehtävänä on nimittäin tulkita kaikkia unionin oikeuden määräyksiä ja säännöksiä, joita kansalliset tuomioistuimet tarvitsevat ratkaistessaan niiden käsiteltäväksi saatettuja asioita, vaikka näitä määräyksiä ja säännöksiä ei olisi nimenomaisesti mainittu kansallisten tuomioistuinten unionin tuomioistuimelle esittämissä kysymyksissä (tuomio 17.6.2021, M.I.C.M., C-597/19, EU:C:2021:492, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
5

Mainitun direktiivin 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Esitteeseen liittyvä vastuu”, säädettiin seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että esitteessä annetuista tiedoista ovat vastuussa tapauksen mukaan ainakin liikkeeseenlaskija tai sen hallinto-, johto- tai valvontaelimet, tarjoaja, kaupankäynnin kohteeksi säännellyillä markkinoilla ottamista hakeva osapuoli tai takaaja. Vastuussa olevat henkilöt on yksilöitävä esitteessä selkeästi ilmoittamalla heidän nimensä ja asemansa tai oikeushenkilöiden kyseessä ollessa näiden nimet ja kotipaikat. Esitteeseen on sisällytettävä näiden henkilöiden antama vakuutus siitä, että esitteen sisältö vastaa heidän parhaan ymmärryksensä mukaan tosiasioita ja ettei esitteestä ei ole jätetty pois mitään, millä voisi todennäköisesti olla vaikutusta asiaan. 2. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että niiden kansallisia siviilioikeudellista vastuuta koskevia lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä sovelletaan esitteen sisältämistä tiedoista vastuussa oleviin henkilöihin. – –”
105

Kaiken edellä esitetyn perusteella kolmannen kysymyksen toiseen osaan ja neljännen kysymyksen ensimmäiseen osaan on vastattava, että asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 2 kohdan ensimmäistä alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan siinä säädetty täytäntöönpanoaika alkaa kulua sellaisen päätöksen tekemisestä, jossa velvoitetaan palauttamaan perusteettomasti saadut määrät, koska tämän määräajan on alettava kulua päivästä, jona kyseinen päätös tulee lopulliseksi, toisin sanoen päivästä, jona muutoksenhakua varten säädetyt määräajat ovat päättyneet tai kaikki muutoksenhakukeinot on käytetty.
64

Nyt käsiteltävässä asiassa ensimmäiseen kysymykseen annetusta vastauksesta seuraa, että jollei tarkistuksista, jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on suoritettava, muuta johdu, unionin oikeus ei ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan asetuksen N:o 1307/2013 4 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ja 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetut vähimmäistoimet maatalousmaalla, joka luontaisesti pysyy laitumeksi tai viljelyyn soveltuvassa kunnossa, on toteutettava viljelijän toimesta tämän itsensä pitämillä eläimillä. Kuten tämän tuomion 38 kohdasta ilmenee, nyt käsiteltävässä asiassa asetuksen nro 619/2015 2 §:n m kohdassa määritelty eläinten pitäjä on paitsi henkilö, jolla on eläimiä pitkäaikaisesti eläinten ja/tai tilan omistajan ominaisuudessa, myös henkilö, jolla on eläimiä väliaikaisesti sellaisen henkilön ominaisuudessa, jolle kyseiset eläimet on annettu pidettäväksi koko hakemuksen kohteena olevan vuoden ajaksi voimassa olevassa kansallisessa lainsäädännössä säädettyjen edellytysten mukaisesti tehdyn asiakirjan perusteella. Tällainen määritelmä ei kuitenkaan lähtökohtaisesti näytä sulkevan eläinten pitäjän käsitteen ulkopuolelle henkilöä, jolla on hallussaan eläimiä, jotka luonnolliset henkilöt, jotka ovat näiden eläinten omistajia, ovat lainanneet hänelle vastikkeetta, ja jolla on riittävä valta määrätä näistä eläimistä maataloustoimintansa harjoittamista varten. Koska tällainen toteamus edellyttää kansallisen oikeuden tulkintaa, tämän tulkinnan tekeminen kuuluu tarvittaessa ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle.
83

Edellä esitetyn perusteella neljänteen kysymykseen on vastattava, että direktiiviä 2008/104 on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa vahvistetaan saman vuokratyöntekijän saman käyttäjäyrityksen palvelukseen asettamisen enimmäiskesto siinä tilanteessa, että kyseisellä säännöstöllä suljetaan pois siirtymäsäännöksellä tämän ajanjakson keston laskemista varten niiden jaksojen huomioon ottaminen, jotka edelsivät kyseisen säännöstön voimaantuloa, eväten kansalliselta tuomioistuimelta mahdollisuuden ottaa huomioon todellisen keston, jonka vuokratyöntekijä on ollut asetettuna palvelukseen, sen määrittämiseksi, onko kyseinen palvelukseen asettaminen luonteeltaan ”tilapäistä” tässä direktiivissä tarkoitetussa merkityksessä, minkä määrittäminen on kyseisen tuomioistuimen tehtävä. Kansallinen tuomioistuin, jonka käsiteltävänä on yksinomaan yksityisten välinen oikeusriita, ei ole velvollinen pelkästään unionin oikeuden perusteella jättämään soveltamatta tällaista unionin oikeuden vastaista siirtymäsäännöstä.
4

Asetuksen 2 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Tätä asetusta sovelletaan henkilötietojen käsittelyyn, joka on osittain tai kokonaan automaattista, sekä sellaisten henkilötietojen käsittelyyn muussa kuin automaattisessa muodossa, jotka muodostavat rekisterin osan tai joiden on tarkoitus muodostaa rekisterin osa. 2. Tätä asetusta ei sovelleta henkilötietojen käsittelyyn, a) jota suoritetaan sellaisen toiminnan yhteydessä, joka ei kuulu unionin lainsäädännön soveltamisalaan; b) jota suorittavat jäsenvaltiot toteuttaessaan SEU V osaston 2 luvun soveltamisalaan kuuluvaa toimintaa; c) jonka luonnollinen henkilö suorittaa yksinomaan henkilökohtaisessa tai kotitalouttaan koskevassa toiminnassa; d) jota toimivaltaiset viranomaiset suorittavat rikosten ennalta estämistä, tutkintaa, paljastamista tai rikoksiin liittyviä syytetoimia varten tai rikosoikeudellisten seuraamusten täytäntöönpanoa varten, mukaan lukien yleiseen turvallisuuteen kohdistuvilta uhkilta suojelua ja tällaisten uhkien ehkäisyä varten. 3. Unionin toimielinten, elinten ja laitosten suorittamaan henkilötietojen käsittelyyn sovelletaan [yksilöiden suojelusta yhteisöjen toimielinten ja elinten suorittamassa henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta 18.12.2000 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston] asetusta (EY) N:o 45/2001 [(EYVL 2001, L 8, s. 1)]. Asetus [N:o 45/2001] ja muut tällaiseen henkilötietojen käsittelyyn sovellettavat unionin säädökset on mukautettava tämän asetuksen periaatteiden ja sääntöjen mukaisiksi 98 artiklaa noudattaen. – –”
28

Näin ollen on todettava, että näitä puita on pidettävä sen maa-alueen käytöstä saatuna tuottona, jolle ne on istutettu. Vaikka tällaista tuottoa pääsääntöisesti kohdellaan oikeudellisesti samalla tavalla kuin sitä maa-aluetta, jolle puut on istutettu, tuottoon voi kuitenkin sopimusperusteisesti kohdistua velvoiteoikeuksia, joista maa-alueen omistaja tai haltija voi määrätä erikseen ja ilman, että se vaikuttaa maa-alueen omistusoikeuteen tai muihin maa-alueeseen liittyviin esineoikeuksiin. Sopimusta, jonka kohteena on määrätä maa-alueen käytöstä saadusta tuotosta, ei voida rinnastaa Rooma I ‑asetuksen 6 artiklan 4 kohdan c alakohdassa tarkoitettuihin sopimuksiin, joiden kohteena on ”oikeus kiinteään omaisuuteen”.
5

Asetuksen 2016/1036 johdanto-osan 16 perustelukappaleessa, jossa pääasiallisesti toistetaan asetuksen N:o 1225/2009 johdanto-osan 15 perustelukappaleen sisältö, todetaan seuraavaa: ”Tutkimukset tai menettelyt olisi päätettävä, jos polkumyyntimarginaali on vähimmäistasoa tai vahinko merkityksetön, ja kyseiset tilanteet olisi määriteltävä. Jos toimenpiteet on otettava käyttöön, on tarpeen säätää tutkimusten päättämisestä ja määritellä, että tullien määrän on oltava polkumyyntimarginaalia alhaisempi, jos kyseinen alhaisempi määrä on riittävä poistamaan vahingon, ja lisäksi on tarpeen määritellä tullien määrän laskentamenetelmä, kun kyse on otoksista.”
Tätä toteamusta ei voida kyseenalaistaa sillä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mainitsemalla seikalla, että ylityökorvausta koskevan oikeuden saaminen liittyy MTV:n 4.1.2. §:n nojalla tosiasiallisesti ”tehtyihin” työtunteihin. Jollei tarkistuksista, jotka kyseisen tuomioistuimen on tältä osin tehtävä, muuta johdu, on nimittäin niin, että vaikka on riidatonta, että pääasian valittaja on tehnyt ylityötunteja, joihin oli sovellettava 25 prosentin korvausta, oikeus ylityökorvaukseen on neutraloitunut sillä, että tällaista korvausta varten huomioon otettavan tuntimäärän raja-arvon vahvistamisessa käytettävä viiteyksikkö määritellään kuukausittain ja että valittaja on käyttänyt oikeuttaan palkalliseen vuosilomaan sinä kuukautena, jona hän on tehnyt ylityötunteja.
65

Aluksi on todettava ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenevän, että tämä kysymys on esitetty siltä varalta, että direktiivin 2012/19 13 artiklan 1 kohdassa edellytetään, että tuottajilla on velvollisuus rahoittaa viimeistään 1.1.2013 markkinoille saatetuista aurinkosähköpaneeleista aiheutuvan romun jätehuollon kustannukset. Koska ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäiseen kysymykseen annetusta vastauksesta ilmenee, että tämä velvollisuus on oltava otettu käyttöön direktiivin 2012/19 voimaantulosta eli 13.8.2012 alkaen markkinoille saatettujen aurinkosähköpaneelien osalta, on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii toisella kysymyksellään selvittämään lähinnä, vaikuttaako se seikka, että unionin oikeuden vastainen Tšekin jätelainsäädäntö on annettu ennen mainittua direktiiviä, niiden edellytysten arviointiin, joilla Tšekin tasavalta on vastuussa 13.8.2012–1.1.2013 markkinoille saatettujen aurinkosähköpaneelien käyttäjälle aiheutuneesta vahingosta.
1)

Euroopan unionin perusoikeuskirjan 50 artiklaa on tulkittava siten, että se ei estä eurooppalaisen pidätysmääräyksen antamista henkilöstä, johon kohdistettu rikosoikeudellinen menettely on ensin päätetty yleisen armahduksen johdosta annetulla lainvoimaisella tuomioistuinratkaisulla ja jonka osalta menettely on aloitettu uudelleen sen jälkeen, kun yleinen armahdus kumottiin lailla, minkä johdosta mainittu tuomioistuinratkaisu on pätemätön, jos tällainen ratkaisu on annettu ennen kuin asianomaisen henkilön rikosoikeudellista vastuuta on millään tavoin arvioitu.
25

Tässä yhteydessä on muistettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, että yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta, jolloin olettamana on, että niillä on merkitystä. Jos siis esitetty kysymys koskee unionin oikeussäännön tulkintaa tai pätevyyttä, unionin tuomioistuimella on lähtökohtaisesti velvollisuus vastata siihen, paitsi jos on ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkitsemisella ei ole mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen tai jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen sille esitettyyn kysymykseen (ks. tuomio 2.9.2021, OTP Jelzálogbank ym., C‑932/19, EU:C:2021:673, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
28

Mainitun asetuksen 52 artiklassa, jonka otsikko on ”Muutokset kansallisiin jakosuunnitelmataulukoihin”, säädettiin seuraavaa: ”1. Kansallisen valvojan on tehtävä muutokset EUTL:ssä olevaan kansalliseen jakosuunnitelmataulukkoon, jos a) laitoksen lupa on peruutettu tai sen voimassaolo on muutoin päättynyt; b) laitoksen toiminnot on lakkautettu; c) laitos on jaettu kahteen tai useampaan laitokseen; d) kaksi laitosta tai useampi laitos on yhdistetty yhdeksi laitokseksi. 2. Jäsenvaltion on ilmoitettava komissiolle kansalliseen jakosuunnitelmataulukkoonsa tehdyistä muutoksista, jotka koskevat a) uusille osallistujille jaettuja päästöoikeuksia tai uusille osallistujille jaettuja päästöoikeuksia merkittävän kapasiteetin laajennuksen jälkeen; b) toimintojen osittaista lakkauttamista ja merkittäviä kapasiteetin vähennyksiä; c) päästöoikeuksien jakamista maksutta direktiivin [2003/87] 10 c artiklan nojalla, jos se on oikeutettua sellaisten investointien edistymisen valossa, jotka on toteutettu ja joista on ilmoitettu komissiolle mainitun direktiivin 10 c artiklan 1 kohdan mukaisesti; d) kaikkia muita kuin 1 kohdassa tarkoitettuja muutoksia. Komission on ensimmäisen alakohdan mukaisen ilmoituksen vastaanottaessaan määrättävä keskusvalvoja tekemään vastaavat muutokset EUTL:ssä säilytettävään kansalliseen jakosuunnitelmataulukkoon, jos se katsoo, että kansalliseen jakosuunnitelmataulukkoon tehtävät muutokset ovat direktiivin [2003/87], päätöksen [2011/278] ja komission direktiivin [2003/87] 10 c artiklan 6 kohdan mukaisesti antamien päätösten mukaisia. Komissio hylkää muutoin muutokset kohtuullisen ajan kuluessa ja ilmoittaa kyseiselle jäsenvaltiolle viipymättä päätöksestään sekä sen perusteluista ja esittää perusteet, joita on noudatettava, jotta seuraavat ilmoitukset hyväksyttäisiin.”
49

Koska ilmaisua ”tuotteen osa” ei määritellä asetuksessa N:o 6/2002, se on ymmärrettävä sillä yleiskielessä olevan tavanomaisen merkityksen mukaisesti (ks. analogisesti tuomio 20.12.2017, Acacia ja D'Amato, C-397/16 ja C-435/16, EU:C:2017:992, 64 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 107 kohdassa, kyse on tuotteen muodostaman ”kokonaisuuden” osa-alueesta. Jotta tämän osa-alueen ulkoasu saa yhteisömallisuojaa, sen on määritelmällisesti oltava näkyvissä. Kuten asetuksen N:o 6/2002 4 artiklan 2 kohdan sanamuodosta ilmenee, sama pätee silloin, kun kyseinen malli koostuu moniosaisen tuotteen osasta.
60

Esitettyihin kysymyksiin on kaiken edellä esitetyn perusteella vastattava, että direktiiviä 2006/112, luettuna yhdessä verotuksen neutraalisuuden periaatteen kanssa, on tulkittava siten, että verovelvolliselta on evättävä oikeus vähentää sille toimitettujen tavaroiden hankintaan sisältyvä arvonlisävero silloin, kun verovelvollinen on sovellettaessa käännetyn veronmaksuvelvollisuuden järjestelmää tietoisesti ilmoittanut fiktiivisen tavaroiden luovuttajan kyseisestä liiketoimesta itse laatimassaan laskussa, jos – kun otetaan huomioon tosiseikat ja verovelvollisen esittämä selvitys – todellisen luovuttajan verovelvollisaseman tarkistamiseksi tarvittavat tiedot puuttuvat tai jos on osoitettu oikeudellisesti riittävällä tavalla, että verovelvollinen on syyllistynyt arvonlisäveropetokseen tai se tiesi tai sen olisi pitänyt tietää, että liiketoimi, johon vähennysoikeuden perusteeksi vedotaan, oli osa tällaista petosta.
25

Toisessa valitusperusteessaan, joka on syytä tutkia heti alkuun, valittaja väittää, että riidanalainen ilmoitus on kannekelpoinen toimi ja että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklaa ja loukannut oikeutta tehokkaaseen oikeussuojaan todetessaan, ettei mainitusta ilmoituksesta nostettu kumoamiskanne täyttänyt tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä.
65

Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että arvonlisäverodirektiivin 168 artiklan a alakohtaa, luettuna yhdessä kyseisen direktiivin 167 artiklan kanssa, on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansallisille säännöksille, joita kansallinen tuomioistuin tulkitsee siten, että kun verovelvollisella on oikeus päättää, kohdentaako se tavaran yrityksensä liikeomaisuuteen, ja tällaista kyseisen tavaran kohdentamista ei ole ilmaistu kansalliselle toimivaltaiselle veroviranomaiselle nimenomaisella päätöksellä tai riittävällä selvityksellä vuosittaisen liikevaihtoveroilmoituksen jättämiselle varatun lakisääteisen määräajan päättymiseen mennessä, veroviranomainen voi evätä kyseistä tavaraa koskevan arvonlisäveron vähennysoikeuden ja katsoa, että tavara on kohdennettu verovelvollisen yksityisomaisuuteen, ellei niistä erityisistä oikeudellisista menettelysäännöistä, joilla tämä vaihtoehto voidaan panna täytäntöön, käy ilmi, että vaihtoehto ei ole suhteellisuusperiaatteen mukainen.
9

Kahdeksannen arvonlisäverodirektiivin 7 artiklan sanamuoto on seuraava: ”1. Edellä 3 ja 4 artiklassa säädetyn palautushakemuksen on kohdistuttava tavaroiden tai palvelujen ostoihin, jotka on laskutettu taikka maahantuonteihin, jotka on suoritettu vähintään kolmen kuukauden ja enintään yhden kalenterivuoden ajanjaksona. Hakemus voi kuitenkin koskea kolmea kuukautta lyhyempää ajanjaksoa, jos tämä ajanjakso käsittää kalenterivuoden lopun. Hakemus voi myös koskea laskuja tai tuontiasiakirjoja, joista ei aikaisemmin ole tehty hakemuksia ja jotka liittyvät kyseisenä kalenterivuonna suoritettuihin liiketoimiin. Hakemus on tehtävä 9 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetulle toimivaltaiselle viranomaiselle kuuden kuukauden kuluessa sen kalenterivuoden päättymisestä, jonka aikana vero tulee kannettavaksi. – – 3. Jäljempänä 9 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetun toimivaltaisen viranomaisen on varustettava jokainen lasku tai tuontiasiakirja leimallaan, jotta niitä ei voida käyttää uudestaan toisessa hakemuksessa, ja palautettava ne kuukauden kuluessa. 4. Palautushakemuksia koskevat päätökset on ilmoitettava kuuden kuukauden kuluessa siitä päivästä, jolloin hakemukset on jätetty 3 kohdassa tarkoitetulle toimivaltaiselle viranomaiselle, varustettuina kaikilla niillä asiakirjoilla, jotka tämän direktiivin mukaan vaaditaan hakemuksen käsittelemiseksi. Palautus on suoritettava edellä mainitussa määräajassa hakijan pyynnöstä joko palautuksen suorittavassa jäsenvaltiossa tai siinä valtiossa, johon hakija on sijoittautunut. Jälkimmäisessä tapauksessa hakija vastaa palautuksen toimittamisesta aiheutuvista pankkikuluista. Hakemuksen hylkääminen on perusteltava. Hylkäävistä päätöksistä on voitava hakea muutosta kyseisen jäsenvaltion toimivaltaisilta toimielimiltä siinä muodossa ja siinä määräajassa, jotka säädetään kyseiseen valtioon sijoittautuneiden verovelvollisten palautushakemuksia koskevasta muutoksenhausta. – –”
12

Tribunalul Mureș on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [Rooma I -asetuksen] 8 artiklaa tulkittava siten, että työsopimukseen sovellettavan lain valinta on esteenä sen valtion lainsäädännön soveltamiselle, jossa työntekijä on tavallisesti tehnyt työnsä, tai että tällaisen lakiviittauksen olemassaolo on esteenä kyseisen asetuksen 8 artiklan 1 kohdan toisen virkkeen soveltamiselle? 2) Onko [Rooma I ‑asetuksen] 8 artiklaa tulkittava siten, että siinä valtiossa sovellettava vähimmäispalkka, jossa työntekijä on tavallisesti tehnyt työnsä, muodostaa oikeuden, johon sovelletaan tämän asetuksen 8 artiklan 1 kohdan toisessa virkkeessä tarkoitettuja ’[säännöksiä], joista ei voida sopimuksin poiketa sen lain mukaan, jota lakiviittauksen puuttuessa olisi sovellettu’? 3) Onko [Rooma I ‑asetuksen] 3 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että työsopimuksessa tehty viittaus Romanian työlainsäädännön säännöksiin johtaa Romanian lain valintaan sovellettavaksi laiksi, kun otetaan huomioon, että Romaniassa on yleisesti tiedossa, että tällaisen [Romanian lakia koskevan] lakiviittauksen sisällyttäminen työsopimukseen on lakisääteinen velvoite? Toisin sanoen onko [Rooma I ‑asetuksen] 3 artiklaa tulkittava siten, että se on esteenä sellaisille kansallisille säännöksille ja käytännöille, joiden nojalla työsopimuksiin on välttämättä sisällytettävä lauseke, jonka mukaan sopimukseen sovelletaan [kansallista] lakia?”