Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Saggio 26 päivänä marraskuuta 1998. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Cascina Laura Sas di arch. Aldo Delbò & C. ja Gariboldi Engineering Company Srl. - EY:n perustamissopimuksen 181 artikla - Välityslauseke - Sopimuksen täyttämättä jättäminen. - Asia C-65/97.



Oikeustapauskokoelma 1999 sivu I-01017



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1 Esillä olevassa asiassa Euroopan yhteisöjen komissio on nostanut kanteen yhteisöjen tuomioistuimessa EY:n perustamissopimuksen 181 artiklan nojalla vaatien, että italialaiset yhtiöt Cascina Laura Sas di arch. Aldo Delbò e C. (jäljempänä Cascina Laura) ja Gariboldi Engineering Company Srl (jäljempänä Gariboldi tai vastaaja) velvoitetaan maksamaan takaisin summa, joka niille on suoritettu sellaisen hankkeen toteuttamista varten, joka perustuu sopimukseen, jonka komissio on purkanut toisen sopimuspuolen väitetyn sopimusrikkomuksen johdosta. Tarkemmin sanoen kantaja vaatii, että Gariboldi ja Cascina Laura velvoitetaan korvaamaan 479 134 ecun suuruinen summa sopimuksen mukaisine korkoineen, jotka lasketaan Euroopan raha-asiain yhteistyörahaston ecumääräisistä liiketoimista perittävän koron mukaan, joka julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä kunkin kuukauden ensimmäisenä työpäivänä. Lisäksi komissio vaatii, että nämä kaksi yhtiötä velvoitetaan korvaamaan sopimuksen täyttämättä jättämisestä aiheutuneet vahingot ja oikeudenkäyntikulut. Cascina Lauran konkurssin vuoksi komissio on ilmoittanut luopuvansa vaatimuksistaan Cascina Lauran osalta pitäen kuitenkin voimassa vaateensa oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.

Tosiseikasto

Asianosaisten keskenään tekemä sopimus

2 Komissio teki Euroopan talousyhteisön puolesta 1.6.1990 Cascina Lauran, Gariboldin ja Servizi Agroalimentare e Ambiente Srl (jäljempänä SAA) -nimisen yhtiön kanssa sopimuksen nro BM 5/89 IT (jäljempänä sopimus). Sopimuksen johdanto-osassa todettiin näiden kolmen italialaisen yhtiön (jäljempänä sopimuspuoli) toimivan yhdessä ja yhteisvastuullisesti.

3 Sopimuksen tarkoituksena oli toteuttaa "sähkön ja lämmön yhteistuotantoa riisintuotannon jäännösbiomassasta (korret ja jyvät) koskeva hanke" asetuksessa N:o 3640/85(1) tarkoitettuna "esittelyhankkeena ja teollisena koehankkeena energia-alalla" (1 artiklan 1 kohta).

4 Sopimuksen perusteella yhteisö myönsi taloudellista tukea 40 prosenttia hankkeen tosiasiallisista kustannuksista, kuitenkin enintään 680 103 ecua (3 artikla). Vastikkeeksi tuesta sopimuspuoli otti teknisen ja taloudellisen vastuun töistä (4 artiklan 1 kohta). Päävelvoitteen eli hankkeen toteuttamisen lisäksi sopimuspuoli sitoutui myös muihin velvoitteisiin, joihin kuului tarkan aikataulun noudattaminen ja yksityiskohtaisten selvitysten toimittaminen määräajoin komissiolle töiden edistymisestä ja aiheutuneista kuluista (4 artiklan 3 kohdan 2 alakohta). Töiden piti alkaa 1.12.1989 ja päättyä 31.7.1991.

5 Sopimuksen 8 artiklan mukaan komissio voi purkaa sopimuksen, mikäli sopimuspuoli ei täytä jotakin sopimuksen mukaista velvoitettaan ja "erityisesti sen 4 artiklan 3 kohdan määräysten rikkomisen johdosta". Samassa määräyksessä todetaan, että purkaminen "tulee voimaan, kun siitä on virallisesti ilmoitettu saantitodistuksella varustetulla kirjatulla kirjeellä eikä sopimusta ole täytetty kuukauden kuluessa tästä", ja että purkamistapauksessa "sopimuspuolen on välittömästi palautettava komissiolle tämän maksama taloudellinen tuki tuen saantipäivästä lukien laskettuine korkoineen - - ." Korko on sama kuin Euroopan raha-asiain yhteistyörahaston ecumääräisistä liiketoimista perittävä korko, joka julkaistaan Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä kunkin kuukauden ensimmäisenä työpäivänä."

6 Sopimuksen 13 artiklassa on välityslauseke, jonka mukaan yhteisöjen tuomioistuin ratkaisee kaikki sopimuksen pätevyyttä, tulkintaa ja täytäntöönpanoa koskevat riidat. Sopimuksen 14 artiklan mukaan sopimukseen sovelletaan Italian lakia.

Sopimuspuolten menettely

7 Komissio maksoi 5.7.1990 204 031 ecua, joka vastasi 30:tä prosenttia taloudellisen tuen enimmäismäärästä, Banca Popolare di Intrassa (Novara) olevalle tilille nro 2007/1. Tili oli avattu Cascina Lauran nimellä. Tämän jälkeen pankki siirsi kyseisen yhtiön määräyksestä kyseisen summan kokonaisuudessaan Italian liiroina 12.9.1990 mennessä kertyneine korkoineen SAA:lle ja Gariboldille. Ensin mainittu yhtiö sai 10.7.1990 päivätyllä shekillä 15 360 000 Italian liiraa (ITL); toinen yhtiö sai 26.9.1990 päivättynä tilisiirtona 297 038 483 ITL.

8 Saatuaan joulukuussa 1990 ensimmäisen sopimuksen mukaisen teknis-taloudellisen väliaikaselvityksen komissio suoritti 20.2.1991 Cascina Lauralle 275 103 ecun suuruisen toisen maksuerän. Komissio ei kuitenkaan saanut seuraavia sopimuksen 4 artiklan 3 kohdan 2 alakohdassa tarkoitettuja selvityksiä. Niinpä se vaati Cascina Lauralle osoittamissaan, 9.7. ja 13.8.1993 lähetetyissä kirjeissä kyseisten velvoitteiden täyttämistä. Komissio ilmoitti 25.10.1993 Cascina Lauralle purkavansa sopimuksen, ellei teknis-taloudellista selvitystä toimitettaisi sille 15.11.1991 mennessä. Cascina Laura selitti kirjeessään 12.11.1991 antamassaan vastauksessa, että sopimusvelvoitteiden täyttämättä jättäminen oli johtunut taloudellisista ongelmista, jotka kuitenkin ratkeaisivat piakkoin uuden kumppanin kanssa välittömästi tehtävän sopimuksen myötä. Näillä vakuutteluilla ei kuitenkaan ollut konkreettisia seurauksia.

9 Gariboldi kääntyi 10.4.1992 komission puoleen kertoakseen Cascina Lauran menettelystä; viimeksi mainittu oli sen mielestä vastuussa useista laiminlyönneistä, jotka olivat omiaan peruuttamattomasti vaarantamaan hankkeen toteutumisen. Gariboldi ilmoitti lisäksi, että vaikka se oli tarkoin huolehtinut velvoitteistaan annetussa ajassa, se ei ollut vielä kyseiseen päivään mennessä saanut lainkaan yhteisön rahoitusta, joka oli maksettu yksinomaan Cascina Lauran nimissä olleelle pankkitilille. Gariboldin mielestä hankkeen toteuttamisessa ilmenneet vaikeudet johtuivat kaikki Cascina Lauran kyvyttömyydestä huolehtia velvoitteistaan velkojia ja tavarantoimittajia kohtaan. Yhtiö ilmoitti näin ollen komissiolle jättäneensä Tribunale di Milanolle Cascina Lauraa koskevan konkurssihakemuksen.

Tämän ilmoituksen jälkeen komissio lähetti Gariboldille 7.5.1992 kirjeen, jossa se ilmoitti olleensa yhteydessä Cascina Lauraan ja erityisesti arkkitehti Delbòon selvittääkseen hankkeen edistymistä.

10 Komissio lähetti 2.9.1992 Cascina Lauralle uuden kirjeen, jossa vaadittiin suoritusta. Vastauksessaan Cascina Laura kertoi vaikeasta taloudellisesta tilanteestaan ja esitti pyynnön, ettei sitä vastaan ryhdyttäisi missään tapauksessa oikeudellisiin toimiin, koska tämä aiheuttaisi peruuttamatonta vahinkoa. Gariboldi lähetti komissiolle 20.10.1992 uuden kirjeen, jossa se valitti jälleen Cascina Lauran menettelystä ja kielsi vastuunsa sopimusvelvoitteiden täyttämättä jättämisestä.

11 Komissio teki 21. ja 22.6.1993 tarkastuksen Cascina Lauran ja Gariboldin toimitiloissa. Tarkastuksen seurauksena 6.7.1993 laaditussa kertomuksessa komission virkamiehet totesivat, että ainoastaan lämpölaitos - josta sopimuspuolen sisäisten sopimusten mukaan vastasi Gariboldi - oli toteutettu, kun taas muut keskeiset sopimuksen osatekijät eivät olleet vielä valmiina. Jo suoritetut työt, Gariboldin kiinnostus hankkeen jatkamiseen ja Cascina Lauran vakuuttelut huomioon ottaen komission virkamiehet pitivät järkevänä, että yhtiöille annettaisiin vielä yksi lyhyt määräaika hankkeen toteuttamista varten. Tulosten jäädessä saavuttamatta komission olisi kuitenkin ilman muuta purettava sopimus.

12 Kun sopimuspuolelle annettu viimeinen määräaika oli tuloksetta 26.11.1993 kulunut umpeen, komissio antoi Cascina Lauralle ja Gariboldille virallisen ilmoituksen; sopimuksen 8 artiklan mukaan sopimus purkautuu virallisen ilmoituksen johdosta ilman eri toimenpiteitä, ellei sopimusta ole täytetty kuukauden kuluessa ilmoituksen tiedoksisaannista. Gariboldi totesi vastauksessaan täyttäneensä omalta osaltaan kaikki sopimuksen mukaiset velvoitteensa, kun taas Cascina Laura jätti vastaamatta ilmoitukseen. Komissio vahvisti 27.4.1994 Cascina Lauralle ja Gariboldille sopimuksen purkautuneen ja ilmoitti takaisin maksettavan summan suuruuden, joka oli pääomineen ja korkoineen 608 647 ecua. Tämän summan maksamista vaadittiin sittemmin useaan otteeseen 2.5., 26.5. ja 16.11.1994 päivätyissä kirjeissä. Vain Gariboldi vastasi näihin velkomiskirjeisiin todeten, ettei ollut vastuussa sopimuksen täyttämättä jättämisestä, joka johtui yksinomaan Cascina Lauran menettelystä.

13 Sopimuspuolena olevien yhtiöiden oikeudellisen tilanteen osalta todettakoon, että SAA asetettiin konkurssiin 18.1.1994 Tribunale di Novaran päätöksellä. Cascina Laura asetettiin akordimenettelyn kohteeksi 29.11.1994 ja konkurssiin 23.6.1997 saman tuomioistuimen päätöksellä. Gariboldin yhtiökokous asetti yhtiön vapaaehtoiseen selvitystilaan 2.6.1994 tekemällään päätöksellä.

Asianosaisten vaatimukset

14 Kanteessaan, joka saapui yhteisöjen tuomioistuimeen 14.2.1997, komissio vaati, että yhteisöjen tuomioistuin

"1) velvoittaa Cascina Lauran ja Gariboldin maksamaan yhdessä ja yhteisvastuullisesti takaisin 479 134 ecua tämän summan suorittamisesta lähtien kertyneine korkoineen siihen asti kunnes tuki on maksettu takaisin eli 31.7.1990 alkaen kuukausittain 1 742 ecua ja 20.4.1991 alkaen lisäksi kuukausittain 2 464 ecua eli yhteensä 20.4.1991 alkaen kuukausittain 4 206 ecua,

2) velvoittaa Cascina Lauran ja Gariboldin korvaamaan yhdessä ja yhteisvastuullisesti komissiolle vahingonkorvauksena 100 000 ecua tai muun kohtuulliseksi katsotun summan, sekä

3) velvoittaa Cascina Lauran ja Gariboldin korvaamaan yhdessä ja yhteisvastuullisesti oikeudenkäyntikulut."

15 Gariboldi jätti oikeudelle vastineen 12.5.1997. Yhtiö vaati, että yhteisöjen tuomioistuin

"1) ensisijaisesti ja pääasian osalta

toteaa, että sopimus nro BM 5/89 IT ei koskaan tullut voimaan vastaajan osalta, sillä komissio ei saattanut sitä voimaan, koska se oli maksanut tuen sellaiselle oikeussubjektille, joka ei ollut kelpoinen vastaanottamaan sitä, ja että tämän vuoksi vastaaja ei ole tältä osin mitään velkaa Euroopan yhteisöjen komissiolle;

toissijaisesti toteaa, että sillä seikalla, että vastaaja allekirjoitti sopimuksen nro BM 5/89 IT, on merkitystä korkeintaan takauksena, kuten kantaja itse on vahvistanut, ja siihen on siten sovellettava Italian siviililain 1955 §:ää;

toteaa, että takausvelvoite vastaajan osalta lakkasi Italian siviililain 1955 §:n mukaisesti kantajan johdosta ja syystä;

tämän vuoksi hylkää ja julistaa lakiin ja tosiseikkoihin perustumattomana kaikki kantajan Gariboldia kohtaan esittämät vaatimukset;

2) toissijaisesti

siinä tapauksessa, että yhteisöjen tuomioistuin vastoin vastaajan näkemystä katsoisi tämän olevan jollain tavoin vastuussa esillä olevasta sopimuksesta, toteaa tästä hetkestä lukien (pelkästään toissijaisesti), että Orzya Srl -niminen yhtiö ei liity asiaan eikä ole vastuussa, koska yhtiö ei ollut vastaajan ainoa osakkeenomistaja sinä ajanjaksona, jona kyseinen velvoite syntyi,

3) velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut."

16 Komissio ja Gariboldi jättivät vastauskirjelmänsä 10.7.1997 ja 8.10.1997, tässä järjestyksessä, pitäytyen aiemmissa vaatimuksissaan.

17 Cascina Laura ei ole jättänyt vastausta. Koska Tribunale di Novara oli tehnyt päätöksen, jossa kyseinen yhtiö asetettiin konkurssiin, komissio peruutti yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 78 artiklan nojalla 21.4.1998 sinne saapuneella ilmoituksellaan osittain kanteensa luopuen vaatimuksistaan vain Cascina Lauraa koskevilta osin. Komissio kuitenkin vaati saman työjärjestyksen 69 artiklan 5 kohdan nojalla, että yhteisöjen tuomioistuin velvoittaa Cascina Lauran korvaamaan aiheuttamansa oikeudenkäyntikulut, ja tarkensi pitävänsä voimassa Gariboldiin kohdistuvat vaateensa.

Pääasia

18 Komission vaatimus, joka koskee asianomaisen summan maksamista takaisin korkoineen, on perusteltu, ja se on hyväksyttävä. Vahingonkorvausvaade on sitä vastoin hylättävä.

19 Takaisinmaksuvaatimuksen osalta on ensinnäkin todettava, ettei vastaaja kiistä sitä, että sopimuksessa tarkoitetun hankkeen toteutus ei ole tapahtunut määräajassa ja edellytetyllä tavalla. Hankkeen toteuttamatta jääminen ilmenee sitä paitsi selvästi 21. ja 22.6.1993 tehtyä tarkastusta koskevasta kertomuksesta, joka on kanteen liitteenä. Komissio on näin ollen soveltanut oikein sopimuksen 8 artiklaa, jonka mukaan "komissio voi aina purkaa sopimuksen, mikäli sopimuspuoli ei täytä jotakin sopimuksen mukaista velvoitettaan" ja erityisesti silloin, kun niitä sopimuksen määräyksiä, jotka koskevat töiden edistymisestä ja aiheutuneista kuluista komissiolle tehtäviä selvityksiä, ei noudateta (sopimuksen 4 artiklan 3 kohta).

Siinä tapauksessa, että sopimus edellä mainituista syistä puretaan, sopimuspuolen on saman 8 artiklan mukaan välittömästi palautettava komissiolle tämän hankkeen toteuttamista varten maksama taloudellinen tuki korkoineen tuen saantipäivästä lukien. Korko on sama kuin Euroopan raha-asiain yhteistyörahaston ecumääräisistä liiketoimista perittävä korko.

20 Vastaaja kuitenkin kiistää olevansa vastuussa. Yhtiö väittää, ettei se ole velvollinen maksamaan takaisin komission suoraan ja yksinomaan Cascina Lauralle maksamia tukia, kun sopimuksessa ei anneta tälle tai tämän lailliselle edustajalle oikeutta saada tukisummia toisten yhtiöiden lukuun. Sopimussuhteen aikana Gariboldi ei käsityksensä mukaan ollut myöskään mitenkään osallistunut sopimusvelvoitteiden noudattamista koskevaan yhteydenpitoon ennen virallisen ilmoituksen antamista. Vastaaja päätteli tästä, että passiivinen yhteisvastuu ei komission menettelyn vuoksi koskaan syntyisi, kun tämä oli alusta asti hoitanut sopimussuhteita yksinomaan Cascina Lauran kanssa.

21 Toisaalta vastaaja väittää, että komission edellä kuvatun kaltainen menettely ilmentää tämän aikomusta katsoa, että Gariboldin roolina olisi pelkästään taata (takaaja) se, että Cascina Laura täyttää päävelvoitteen (eli toteuttaa hankkeen) viimeksi mainitun yhtiön ollessa rahoituksen tosiasiallinen saaja. Vastaajan mukaan tähän oikeudelliseen tilanteeseen olisi sovellettava Italian siviililain 1955 §:ää, jonka mukaan henkilökohtainen takausvastuu lakkaa, kun velkoja on omalla menettelyllään tehnyt mahdottomaksi takautumiskanteen nostamisen takauksen hyväkseen saanutta kohtaan. Vastaajan mielestä komissio ei tässä tapauksessa ollut osoittanut noudattaneensa tarvittavaa huolellisuutta valvoessaan Cascina Lauran sopimusvelvoitteiden noudattamista Gariboldin toistuvista pyynnöistä ja valituksista huolimatta. Tämän seurauksena yhtiö ei voinut suojata oikeuksiaan ottamalla takaisin toimitetut tavarat ja etsimällä uuden sopimuskumppanin, joka olisi voinut saattaa päätökseen aloitetut työt. Vastaaja päätyy katsomaan, että takaajan (Gariboldi) takaus, joka koski sitä, että päävelallinen (Cascina Laura) täyttää velvoitteensa, lakkasi velkojan (komission) itse aiheuttamasta syystä, kun tämän menettely oli tehnyt mahdottomaksi takaajan takautumiskanteen nostamisen päävelallista vastaan.

Vastaajan mukaan komissio on lisäksi itse implisiittisesti hyväksynyt tämän lopputuloksen erityisesti siinä kanteen osassa, jossa se - sopimusvelvoitteiden osalta vallitsevan passiivisen yhteisvastuun tarkoituksen esittäen - ilmoittaa, että säännöllä pyritään "vahvistamaan velkojan oikeutta tarjoamalla vakuus ja helpottamalla velan perintää". Vastaaja päättelee tästä, että komissio myöntää Gariboldin osallistumisen syynä itse asiassa olleen pelkästään tarjota rahoituksen myöntäneelle elimelle vakuus muilla yhtiöillä olevan päävelvoitteen täyttämisestä. Kun yhteisvastuulla on vakuustarkoitus, siihen olisi näin ollen sovellettava Italian siviililain takausta koskevia säännöksiä. Näihin kuuluu edellä mainittu 1955 §, jossa takaaja vapautetaan takausvastuusta takausvelkojaa kohtaan, kun takautumiskannetta päävelallista vastaan ei voida nostaa takausvelkojasta johtuvasta syystä.

22 Vastaajan väitteet eivät ole vakuuttavia. Sopimuksen johdanto-osassa, jossa sopimuksen osapuolet määritellään, todetaan "sopimuspuolen" muodostuvan kolmesta yhtiöstä eli Cascina Laurasta, Gariboldista ja SAA:sta, ja tarkennetaan näiden toimivan "yhdessä ja yhteisvastuullisesti". Sopimuksen osapuolten nimenomainen ja selkeä tahto siis on, että nämä kolme edellä mainittua yhtiötä ovat yhteisvastuussa sopimuksesta johtuvista velvoitteista. Tämän vuoksi Italian siviililain "in solidum -velvoitteita" koskevat säännökset (1292 § ja sitä seuraavat pykälät) ovat sovellettavissa, etenkin 1292 §, jossa säädetään passiivisesta yhteisvastuusta, että "yhteisvastuullinen velvoite on kyseessä, kun useammat velalliset ovat kaikki velvollisia tekemään saman suorituksen sillä tavoin, että kukin niistä voidaan velvoittaa koko suorituksen tekemiseen, ja että jonkun niistä tehtyä suorituksen muut ovat vapaita suorituksen tekemisestä". Samaten Corte Suprema di cassazione on täsmentänyt, että "kun yhdellä ainoalla velkojalla on useita solidaarisessa vastuussa olevia yhteisvelallisia, on kyse useista toisistaan erillisistä ja itsenäisistä velkasuhteista, joille yhteistä on vain suoritus, jolloin velkoja voi valita sen solidaarisessa vastuussa olevan yhteisvelallisen, jolta hän vaatii koko suoritusta, mistä seuraa, että 2740 §:ssä tarkoitettu yleisvakuus rasittaa jokaisen yhteisvelallisen omaisuutta erikseen ja koko velasta".(2) Lyhyesti sanottuna, edellä mainituissa Italian siviililain pykälissä mainitun kaltaisessa passiivisessa solidaarisessa vastuussa kukin velallinen takaa myös sen, että muut yhteisvelalliset täyttävät sopimusvelvoitteet.

23 Sopimuksessa tarkoitetun hankkeen toteuttamatta jääminen synnyttää väistämättä "sopimuspuolelle" velvoitteen maksaa komissiolta saadut tuet takaisin (sopimuksen 8 artikla). Komissio voi käyttää oikeuttaan kääntymällä kaikkien taikka vain yhden tai kahden sopimuksen osapuolena olevan yhtiön puoleen, sillä ne kaikki ovat solidaarisessa vastuussa hankkeen toteuttamisesta. Kanne on siten kohdistettu niitä kahta yhtiötä vastaan, jotka vielä toimivat sopimuksen purkamishetkellä (Cascina Laura ja Gariboldi), ja sittemmin ensin mainitun yhtiön konkurssin takia se rajoitettiin koskemaan vain jälkimmäistä yhtiötä.

24 Käsittelen ensin Gariboldin esittämiä väitteitä. On syytä heti alkuun todeta, että kyseisen yhtiön solidaarinen vastuu, joka syntyi sopimuksen allekirjoittamishetkellä, ei lakannut pelkästään sen takia, että komissio maksoi tukisumman yksinomaan Cascina Lauran nimissä olleelle pankkitilille, eikä myöskään sen vuoksi, että sopimuksen täyttämiseen liittyvissä yhteydenotoissa käännyttiin aluksi vain tämän puoleen. Sopimus ei nimittäin velvoittanut komissiota maksamaan tukisummaa kolmen yhteisvastuussa olevan yhtiön nimissä olevalle tilille: "rahoitusta koskevia määräyksiä" koskevassa liitteessä II määrätään vain, että tuki maksetaan "sopimuspuolen tätä tarkoitusta varten avaamalle korolliselle pankkitilille".(3) Joka tapauksessa komission maksamat summat siirrettiin sen jälkeen Gariboldille, minkä yhtiö on vastauksessaan aiempaa kantaansa muuttaen myöntänyt: tämä osoittaa, ettei sopimuspuolen sisäisissä suhteissa sillä, että pankkitili avattiin yhden yhteisvastuullisen yhtiön nimellä kaikkien nimen käyttämisen sijasta, ollut merkitystä, ja että Gariboldi joka tapauksessa tiesi, että Cascina Lauran nimissä olevaa tiliä käytettiin taloudellisena tukena maksettavien varojen vastaanottamiseen. Tosiasiassa vain yhden yhteisvelallisen nimissä olevan tilin käyttäminen on selitettävissä aivan yksinkertaisesti sillä, että se oli käytännöllistä. Tämä seikka ei missään tapauksessa vaikuta vastuun solidaarisuuteen, kun sopimuksesta ei tällaista nimenomaisesti ilmene.

25 Samaa ajatuskulkua voidaan soveltaa myös siihen, että komissio hoiti yhteydenpidon yksinomaan Cascina Lauran kanssa. Kun sopimuksesta ei nimenomaisesti ilmene mitään vastakkaista päätelmää tukevaa, komissiolla oli sopimusvelvoitteiden täyttämistä vaatiessaan oikeus kääntyä vain yhdenkin yhtiön puoleen. Kyseessähän oli joka tapauksessa - kuten vastaaja on useaan otteeseen tähdentänyt - juuri se yhtiö, joka osoittautui vastahankaiseksi täyttämään omia velvoitteitaan sellaisina kuin ne sopimuspuolen sisäisistä suhteista johtuen olivat, joten ei ole nähtävissä, miten komission toisenlainen menettely, eli Gariboldinkin puoleen kääntyminen, olisi voinut johtaa erilaiseen tulokseen. Seurauksena olisi joka tapauksessa ollut sopimuksen purkaminen ja takaisinmaksuvelvoitteen syntyminen solidaarisessa vastuussa oleville yhtiöille.

26 Komission menettely sopimussuhteiden hoidossa ei siten voi sulkea pois passiivisen yhteisvastuun syntymistä. Ei myöskään voida hyväksyä sitä vastaajan väitettä, jonka mukaan samainen menettely olisi aiheuttanut vastuun luonteen muuttumisen niin, että passiivisen yhteisvastuun sijasta - jollaiseksi kyseistä vastuuta on oikeudellisesti luonnehdittava - kyseessä olisikin ollut takauksen luonteinen sitoumus.

27 Tältä osin on riittävää todeta, että Italian siviililain 1937 §:n mukaan "takaajan sitoutumistahdon on oltava nimenomainen". Vastaaja myöntää itsekin vastineessaan, että "takauksen olemassaolo edellyttää, että osapuolten tahto on yksiselitteinen ja nimenomaisesti ilmaistu". On kuitenkin ilmeistä, että kyseiset kolme yhtiötä ovat velvoittautuneet yhdessä ja yhteisvastuullisesti yhteisöön nähden, kuten sopimuksesta kiistatta seuraa. Kukin niistä on vapaaehtoisesti sitoutunut takaamaan yhteisölle kaikkien velvoitteiden täyttämisen, jolloin sopimuspuolen sisäisistä suhteista seuraavalla tehtävien jaolla yhteisvelallisten välillä ei ole merkitystä suhteissa ulospäin. Komission menettelyn - sen hoitaessa sopimussuhteita miltei yksinomaan Cascina Lauran kanssa - ei voida katsoa muuttavan perusteellisesti osapuolten näin nimenomaisesti ilmaisemaa tahtoa. On sitä paitsi täsmennettävä, että Gariboldin osa, joka ei todellakaan rajoittunut pelkkään muiden yhtiöiden velvoitteiden täyttämisen takaajana toimimiseen, oli todellisuudessa hyvin konkreettinen: Gariboldi toimitti sopimuksessa tarkoitetun hankkeen toteuttamisen kannalta välttämättömän koneiston. Näin ollen on täydellä syyllä oletettava, että sopimuspuolen sisäisissä suhteissa kaikilla kolmella yhteisvelallisella oli eri tehtävät yhteisen tavoitteen saavuttamiseksi.

Gariboldi olisi kyllä voinut hoitaa roolinsa sopimussuhteissa eri tavalla tyytymällä pelkkään hankkeen toteuttamisessa tarvittavien tavaroiden toimittajan osaan, mutta näin ei tapahtunut: yhtiö suostui vapaaehtoisesti osallistumaan muiden kanssa velvoittautumiseen liittyviin riskeihin esittäytyessään komissiolle solidaarisessa vastuussa olevana yhteisvelallisena. Mikäli yhtiöt, jotka olivat täysin itsenäisiä yhteisen hankkeen toteuttamisessa, eivät myöhemmin sopimussuhteiden mittaan osoittautuneetkaan luotettaviksi sisäisistä suhteista johtuvien velvoitteiden noudattamisessa, Gariboldi ei varmastikaan voi valittaa tästä komissiolle.

28 Sen väitteen osalta, että komissio olisi myöntänyt Gariboldin velvoitteen takausluonteen, on riittävää todeta, ettei yksikään komission asiakirja sisällä mitään sellaista, mikä voitaisiin ymmärtää vastaajan tarkoittamaksi myöntämiseksi. On nimittäin kiistatonta, että passiivisen yhteisvastuun tarkoituksena on olla takeena velkojalle siten, että vastuun solidaarisuudella pyritään saattamaan velkojan oikeuden toteutuminen varmemmaksi ja sujuvammaksi. Italian siviililain 1292 §:ssä säädetty solidaarinen vastuu toimii takeena siltä osin, että velallinen sitoutuu myös muiden yhteisvelallisten osalta.

29 Koska kyseessä ei ole takausvastuu, ei ole tarpeen arvioida, voidaanko tässä soveltaa säännöksiä, joihin Gariboldi vetoaa esittäessään väitteen takauksen lakkaamisesta velkojasta johtuvasta syystä. Moitteet, joiden mukaan komissio olisi Gariboldin varoituksista huolimatta hidastellut Cascina Lauran sopimusvelvoitteiden täyttämisen noudattamisen valvonnassa ja sopimuksen purkamisessa, eivät siten ole perusteltuja. Gariboldi on nimittäin vedonnut näihin seikkoihin vain osoittaakseen takauksen lakanneen Italian siviililain 1955 §:n mukaisesti velkojan luvattoman menettelyn vuoksi.

30 Edellä esitetyn perusteella komission vaatimus on mielestäni hyväksyttävä. Gariboldi on tämän vuoksi velvoitettava maksamaan komissiolle pääomana 479 134 ecua lisättynä koroilla, jotka lasketaan Euroopan raha-asiain yhteistyörahaston ecumääräisistä liiketoimistaan perimän, kunkin kuukauden ensimmäisenä työpäivänä julkaistavan koron mukaan. Korkojen laskemisessa huomioon otettava päivämäärä on ensimmäisen 204 031 ecun suuruisen tukierän osalta 31.7.1990, jolloin vuotuinen korko summalle on 10,25 prosenttia,(4) sekä toisen 275 103 ecun suuruisen tukierän osalta 20.4.1991, jolloin vuotuinen korko summalle on 10,75 prosenttia.(5) Tästä seuraa, että edellä mainitun pääoman korot ovat suuruudeltaan 1 742 ecua kuukaudessa 31.7.1990 lukien, lisättynä 2 464 eculla kuukaudessa 20.4.1991 lukien, kunnes koko summa on maksettu.

Vahingonkorvaus

31 Komissio vaatii myös, että vastaaja velvoitetaan korvaamaan sille sopimusvelvoitteiden täyttämättä jättämisestä aiheutuneet vahingot. Vaatimus perustuu Italian siviililain 1453 §:ään, jossa säädetään, että "kun on kyse molempia sopimuspuolia velvoittavasta sopimuksesta, toisen sopimuspuolen jättäessä velvoitteensa täyttämättä toinen osapuoli voi halutessaan vaatia sopimuksen täyttämistä tai purkamista, sanotun kuitenkaan koskaan rajoittamatta vahingonkorvausta." Korvauksen määrittämisessä sovelletaan saman lain 1226 §:ää, jossa säädetään, että "ellei vahingon tarkkaa määrää voida osoittaa, tuomioistuin arvioi sen määrän kohtuutta noudattaen".

32 Komissio väittää tässä tapauksessa kärsineensä vahinkoa sen vuoksi, että sopimuspuoli on jättänyt sopimuksen täyttämättä, kolmesta eri syystä ja erityisesti, koska a) komissio on maksanut huomattavia tukisummia sellaista hanketta varten, jota ei ole edes aloitettu; nämä summat olisi voitu antaa toisille yrityksille saman ohjelman mukaisesti; b) komissio on joutunut tarpeettomasti tuhlaamaan resurssejaan sopimuspuolen kanssa solmittujen sopimussuhteiden vastoinkäymisiä täynnä olevaan hallinnointiin. Ponnistelut ovat aiheuttaneet kuluja sikäli, että komission on ollut pakko kohdistaa aineellisia resurssejaan ja henkilöstöresurssejaan pois yleisen ja toimielimen oman edun kannalta hyödyllisemmistä käyttötarkoituksista; c) komissiolle on aiheutunut vahinkoa, koska sen nauttima arvonanto on heikentynyt muiden toimielinten, jäsenvaltioiden ja potentiaalisten sopimuskumppanien silmissä.

Näistä syistä komissio vaatii 100 000 ecun suuruista vahingonkorvausta, ellei yhteisöjen tuomioistuin arvioi kohtuullista korvauksen määrää toisin.

33 Komission vaatimusta ei ole syytä hyväksyä. Vaikka oletettaisiinkin, että juuri luetellut tilanteet teoriassa voisivat synnyttää sopimuspuolen vastuun, niin komissio ei mielestäni ole täyttänyt todistustaakkaa, joka Italian oikeusjärjestyksen luvatonta menettelyä koskevien yleisten sääntöjen mukaan lankeaa korvauksen vaatijalle.(6) On nimittäin muistettava, että Italian siviililain 1223 §:stä ilmenevän yleisen periaatteen mukaan oikeus vahingonkorvaukseen sopimusvelvoitteen täyttämättä jäämisen vuoksi on - kun sopimuksessa ei ole nimenomaista seuraamuslauseketta - olemassa vain silloin kun vahinkoa mielestään kärsinyt osoittaa, että hänelle on sopimuksen täyttämättä jättämisen vuoksi aiheutunut vahinkoa siten, että hänen omaisuutensa on vähentynyt (damnum emergens) tai hän on menettänyt mahdollisuuden ansaita (lucrum cessans), ja että tämä johtuu suoraan ja välittömästi luvattomasta teosta (riittävä syy-yhteys).

34 Komission väitteiden perusteella, jotka ovat itse asiassa pikemminkin yleisiä, ei voida vahvistaa, täyttyvätkö edellä mainitut seikat tässä tapauksessa. Näiden väitteiden perusteella ei nimittäin voida tehdä riittäviä päätelmiä, jotta voitaisiin arvioida, onko komissiolle sen väitteen mukaisesti aiheutunut vahinkoa, ja onko tämän vahingon ja sopimuspuolen sopimusvelvoitteiden laiminlyönnin välillä olemassa syy-yhteys. Erityisesti ensin mainitun seikan osalta ei ole täsmennetty, mistä syystä hankkeen toteuttamatta jääminen ja siitä seuraava mahdottomuus osoittaa varoja muille yrityksille saman ohjelman mukaisesti olisi aiheuttanut vahinkoa komissiolle. Sitä paitsi sopimuspuolen valinta tapahtuu komission oman arvioinnin pohjalta ja ottaen huomioon sopimuspuolen sopimusvelvoitteiden täsmällisestä täyttämisestä tarjoamat luotettavuuden takeet. Toisen seikan osalta komissio ei täsmennä, mitä resursseja on "tuhlattu" Cascina Lauran ja Gariboldin kanssa solmittujen sopimussuhteiden hoitoon, eikä sitä, millä tavoin "ponnistelut" sen eteen, että sopimuspuoli täyttää velvoitteensa, olisivat aiheuttaneet toimielimelle vahinkoa. Ja lopuksi, vaikka oletettaisiinkin yhteisön toimielimen voivan kärsiä muuta kuin omaisuuteen kohdistuvaa vahinkoa sopimuksen täyttämättä jäämisen takia, mitään todisteita ei ole esitetty vahingosta, joita komissiolle olisi aiheutunut siitä, että sen nauttima "arvonanto on heikentynyt" jäsenvaltioiden ja muiden, yksityisten oikeussubjektien silmissä asianomaisessa sopimuksessa tarkoitetun hankkeen toteuttamatta jäämisen vuoksi. Joka tapauksessa se, että toinen osapuoli ei täytä velvoitteitaan, on osa jokaiseen molempia osapuolia velvoittavaan sopimussuhteeseen kuuluvaa riskiä, eikä tällaisesta voida silti heti päätellä toisen osapuolen nauttiman arvonannon heikentyneen.

35 Katson näin ollen, että komissio ei ole täyttänyt todistustaakkaansa siltä osin kuin on kyse vaatimuksesta, joka koskee sopimuspuolen laiminlyönnin vuoksi komission mukaan aiheutuneen vahingon korvaamista, ja että vaatimus on siten syytä hylätä.

Oikeudenkäyntikulut

36 Koska Gariboldi on hävinnyt asian ja koska komissio on niin vaatinut, vastaaja on yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Koska kanteen peruuttaminen Cascina Lauran osalta johtui yksinomaan yhtiön tilanteesta, pidän perusteltuna komission vaatimusta velvoittaa kyseinen yhtiö niin ikään korvaamaan oikeudenkäyntikulut työjärjestyksen 69 artiklan 5 kohdan nojalla.

37 Edellä esitetyillä perusteilla ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin

1) velvoittaa Gariboldin maksamaan komissiolle pääomana 479 134 ecua ja lisäksi kyseiselle summalle 1 742 ecua korkoa kuukaudessa 31.7.1990 lukien, lisättynä 2 464 eculla kuukaudessa 20.4.1991 lukien, siihen saakka kunnes koko summa on maksettu,

2) hylkää komission vahingonkorvausvaatimuksen ja

3) velvoittaa Gariboldin ja Cascina Lauran korvaamaan oikeudenkäyntikulut yhteisvastuullisesti.

(1) - Esittelyhankkeiden ja teollisten koehankkeiden edistämisestä taloudellisen tuen avulla energia-alalla 20 päivänä joulukuuta 1985 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 3640/85 (EYVL L 350, s. 29).

(2) - Cass. civ., tuomio 13.3.1987, nro 2623.

(3) - Ks. liitteen II kohta I, jonka otsikkona on "Maksuehdot".

(4) - EYVL 1990, C 163, s. 1.

(5) - EYVL 1991, C 86, s. 1.

(6) - Corte Suprema di cassazionen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan "kohtuullistetunkin vahingonkorvauksen suorittaminen edellyttää ensin, että vahinkoa mielestään kärsinyt näyttää vahingon toteen." Ks. mm. Cass. Civ., tuomio 19.3.1990, nro 1837.