ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen, joka on Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70 liitteenä, 5 lausekkeen 1 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kyseisen jäsenvaltion kansalliset tuomioistuimet soveltavat pääasiassa kyseessä olevan kaltaista kansallista säännöstöä siten, että perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäytön tapauksessa julkishallinnon palveluksessa työsopimuksella, johon sovelletaan työoikeuden sääntöjä, oleville henkilöille myönnetään oikeus työsuhteen pysyttämiseen, mutta tätä oikeutta ei tunnusteta yleisesti kyseisen hallintoelimen hallinto-oikeudellisten säännösten nojalla palvelukseensa ottamalle henkilöstölle, ellei kansallisessa oikeusjärjestyksessä ole olemassa muuta tehokasta toimenpidettä tällaisten väärinkäytösten sanktioimiseksi, minkä varmistaminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.

Kyseessä olevan jäsenvaltion tuomioistuinten tehtävänä on varmistaa puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohdan noudattaminen valvomalla sitä, että perättäisten määräaikaisten työsopimusten käytöstä johtuvasta väärinkäytöksestä kärsineitä työntekijöitä ei saada luopumaan – siinä toivossa, että he voivat jatkaa työskentelyään julkisella sektorilla – vetoamasta kansallisissa viranomaisissa, tuomioistuimet mukaan luettuna, oikeuksiin, jotka johtuvat siitä, että kansallisella säännöstöllä on pantu täytäntöön kaikki puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohdassa tarkoitetut ennalta ehkäisevät toimenpiteet.

Asiaa käsittelevän kansallisen tuomioistuimen on erityisesti varmistuttava siitä, että kaikki puitesopimuksen 3 lausekkeen 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ”määräaikaisessa” työsuhteessa olevat työntekijät voivat saada työnantajaansa nähden sovelletuiksi kansallisessa säännöstössä säädettyjä seuraamuksia, jos he ovat joutuneet perättäisten sopimusten käytöstä johtuvan väärinkäytöksen kohteeksi, riippumatta siitä, miten heidän sopimuksensa kansallisessa oikeudessa luokitellaan.

Siltä osin kuin hallintoelimiin hallinto-oikeudellisten säännösten perusteella palvelukseen otettuun henkilöstöön nähden ei ole olemassa mitään muuta vastaavaa ja tehokasta suojelutoimenpidettä tämän määräaikaisen henkilöstön rinnastaminen olemassa olevan kansallisen oikeuskäytännön mukaisesti muihin kuin vakituisiin, toistaiseksi voimassa olevan työsopimuksen perusteella työskenteleviin työntekijöihin voi siten olla asianmukainen toimenpide määräaikaisten työsopimusten väärinkäytön sanktioimiseksi ja puitesopimuksen määräysten rikkomisesta johtuvien seuraamusten poistamiseksi.

(ks. 51–54 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Vastavuoroisen tunnustamisen periaatteen soveltamisesta rikosasioissa annettuihin tuomioihin, joissa määrätään vapausrangaistus tai vapauden menetyksen käsittävä toimenpide, niiden täytäntöön panemiseksi Euroopan unionissa 27.11.2008 annetun neuvoston puitepäätöksen 2008/909/YOS 28 artiklan 2 kohdan ensimmäistä virkettä on tulkittava siten, että se koskee vain tuomioita, jotka ovat tulleet lainvoimaisiksi ennen kyseessä olevan jäsenvaltion ilmoittamaa päivää.

Tätä tulkintaa tukee kyseisen puitepäätöksen 1 artiklan a alakohdassa oleva ”tuomion” määritelmä. Se, että sekä tässä artiklassa että mainitun 28 artiklan 2 kohdassa viitataan kyseessä olevan tuomion ”lainvoimaisuuteen”, korostaa sitä erityistä merkitystä, joka annetaan viimeksi mainitun säännöksen soveltamiseksi sille, ettei kyseiseen tuomioon voida hakea muutosta, ja siten sille päivälle, jona tämä ominaisuus on saavutettu. Koska siis puitepäätöksen 2008/909 28 artiklan 2 kohdassa olevia käsitteitä ”tuomio” ja ”annettu” on tulkittava itsenäisesti ja yhtenäisesti unionin alueella, näiden käsitteiden ja siten tämän säännöksen ulottuvuus ei voi riippua tuomion antaneen valtion eikä täytäntöönpanovaltion sisäisestä rikosoikeudenkäynnistä. Siten on suljettava pois puitepäätöksen 2008/909 28 artiklan 2 kohdan tulkinta, jonka mukaan sen soveltaminen riippuisi päivästä, jona tuomio on ”annettu” kyseessä olevassa kansallisessa oikeudessa tarkoitetulla tavalla, riippumatta päivästä, jona siitä tulee lainvoimainen.

Lopuksi asiayhteydestä ja sen kansallisen säännöstön tavoitteista, johon pääasiassa kyseessä oleva säännös kuuluu, on muistutettava, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 45–48 kohdassa, että puitepäätöksen 2008/909 28 artiklan 2 kohta muodostaa poikkeuksen kyseisen puitepäätöksen 28 artiklan 1 kohdassa säädetystä yleisestä järjestelmästä, jonka mukaan tuomion tunnustamista ja rangaistuksen täytäntöönpanoa koskeviin pyyntöihin, jotka on otettu vastaan 5.12.2011 alkaen, sovelletaan jäsenvaltioiden mainitun puitepäätöksen mukaisesti hyväksymiä sääntöjä. Koska näistä säännöksistä ensin mainittu on poikkeus tästä yleisestä järjestelmästä, sitä on tulkittava suppeasti.

Koska puitepäätöksen 2008/909 28 artiklan 2 kohdan suppea tulkinta siten, että se koskee vain viimeistään 5.12.2011 lainvoimaisiksi tulleita tuomioita, rajoittaa niiden tapausten lukumäärää, joihin sovelletaan edelleen ennen mainitun puitepäätöksen voimaantuloa voimassa olleita säädöksiä, ja siten lisää niiden tapausten lukumäärää, joihin voidaan soveltaa jäsenvaltioiden tämän puitepäätöksen täytäntöön panemiseksi hyväksymiä sääntöjä, se takaa parhaiten saman puitepäätöksen tavoitteen saavuttamisen. Kuten puitepäätöksen 3 artiklan 1 kohdasta ilmenee, kyseisenä tavoitteena on mahdollistaa se, että jäsenvaltiot tunnustavat tuomiot ja panevat rangaistukset täytäntöön tuomittujen sosiaalisen kuntoutuksen helpottamiseksi.

(ks. 27–31 ja 33 kohta sekä tuomiolauselma)
Kaivannaisteollisuuden jätehuollosta annetun direktiivin 2006/21 10 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei kaatopaikoista annetun direktiivin 1999/31 säännöksiä sen vaikutuksesta sovelleta louhoksen täyttämiseen muulla kuin kaivannaisjätteellä, jos siinä on kyse kyseisten jätteiden hyödyntämisestä, mikä kansallisen tuomioistuimen on tutkittava.

Koska ilmaisua ”hyödyntäminen” ei ole määritelty kaatopaikoista annetussa direktiivissä 1999/31, on viitteenä käytettävä jätteistä annetun direktiivin 2008/98 3 artiklan 15 alakohdassa esitettyä hyödyntämisen määritelmää. Direktiivin 2008/98 3 artiklan 15 alakohdassa määritellään muun muassa jätteiden ”hyödyntäminen” ja todetaan sen olevan toimi, jonka pääasiallisena tuloksena jätettä voidaan käyttää hyödylliseen tarkoitukseen korvaamalla muita materiaaleja, joita olisi muutoin käytetty erityiseen tarkoitukseen. Tästä seuraa, että luonnonvarojen säästämisen täytyy olla hyödyntämistoimen päätavoite. Kääntäen voidaan katsoa, että jos raaka-aineiden säästäminen on vain toimen, jonka päätavoite on jätteiden loppukäsittely, toissijainen seuraus, sen perusteella ei voida kyseenalaistaa kyseisen toimen luokittelua loppukäsittelytoimeksi.

Niinpä jokainen jätteidenkäsittelytoimi on voitava luokitella ”loppukäsittelyksi” tai ”hyödyntämiseksi”, eikä samaa toimea voida direktiivin 2008/98 3 artiklan 19 alakohdasta ilmenevällä tavalla luokitella samanaikaisesti sekä ”loppukäsittelyksi” että ”hyödyntämiseksi”. Tässä tilanteessa on katsottava, että kun jätteidenkäsittelytoimea ei voida kytkeä kyseisen direktiivin liitteissä I ja II mainittuihin toimiin tai toimien luokkiin, kun otetaan huomioon ainoastaan kyseessä olevissa toimissa käytetty sanamuoto, se on luokiteltava tapauskohtaisesti mainitun direktiivin tavoitteiden ja määritelmien valossa. Tässä yhteydessä on mainittava, että kun kyse on louhoksen täyttämisestä muulla kuin kaivannaisjätteellä, kansallisen tuomioistuimen on asian merkitykselliset seikat ja direktiivin 2008/98 ympäristönsuojelutavoite huomioon ottaen arvioitava, pyritäänkö kyseisellä toimella ensisijaisesti hyödyntämään täyttämisessä käytettäväksi tarkoitettua muuta kuin kaivannaisjätettä. Näin voi olla yhtäältä siinä tapauksessa, että voidaan selvittää, että mainittu louhos olisi täytetty, vaikka kyseisiä jätteitä ei olisi ollut käytettävissä, jolloin siinä olisi näin ollen pitänyt käyttää muita materiaaleja. Toisaalta kyseessä olevaa louhoksen täyttämistä voidaan pitää hyödyntämistoimena vain, jos käytetyt jätteet ovat viimeisimmän tieteellisen ja teknisen tiedon mukaan tällaiseen tarkoitukseen soveltuvia.

(ks. 36, 37, 39, 41–43 ja 45 kohta)
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteessä I esitettyä yhdistettyä nimikkeistöä, sellaisena kuin se on muutettuna täytäntöönpanoasetuksella N:o 1001/2013, on tulkittava siten, että tornijärjestelmä, joka on tuotu maahan panssarivaunujen valmistusta varten ja jota on sitten käytetty tosiasiallisesti tähän tarkoitukseen, kuuluu yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 8710, jos se soveltuu käytettäväksi ”pääasiallisesti” panssarivaunussa, mikä on kansallisen tuomioistuimen asiana selvittää ottaen huomioon mainitun tornijärjestelmän objektiivisesti todettavat ominaispiirteet ja ominaisuudet, eikä sillä, miten sitä on lopulta käytetty yksittäistapauksessa, ole ratkaisevaa merkitystä sen luokittelun kannalta. Mikäli näin ei ole, mainittu tornijärjestelmä on luokiteltava ”sotilaskäyttöön tarkoitetun aseen” osana tai tarvikkeena yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 9305 9100.

(ks. 44 kohta ja tuomiolauselma)
Kulutusluottosopimuksista annetun direktiivin 2008/48 2 artiklan 2 kohdan j alakohtaa on tulkittava siten, että luoton maksuerien muuttamista koskevaa sopimusta, joka on tehty perintätoimiston välityksellä kuluttajan maksuhäiriön vuoksi tämän ja luotonantajan välillä, ei ole tehty tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla ”maksutta”, kun kuluttaja sitoutuu kyseisellä sopimuksella maksamaan luoton kokonaismäärän lisäksi korkoja ja kuluja, joista ei ole määrätty alkuperäisessä sopimuksessa, jonka mukaan mainittu luotto myönnettiin.

Kulutusluottosopimuksista annetun direktiivin 2008/48 3 artiklan f alakohtaa ja 7 artiklaa on tulkittava siten, että perintätoimisto, joka tekee luotonantajan nimissä sopimuksen maksamatta olevan luoton maksuerien muuttamisesta mutta joka toimii luotonvälittäjänä vain sivutoimisesti, mitä kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, on katsottava tämän 3 artiklan f alakohdassa tarkoitetuksi luotonvälittäjäksi, johon ei sovelleta tämän direktiivin 5 ja 6 artiklan mukaista velvollisuutta antaa kuluttajalle tietoja ennen sopimuksen tekoa.

Ensiksi nimittäin mainitun 3 artiklan f alakohdan mukaan luotonvälittäjä on luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, joka ei toimi luotonantajana ja joka elinkeino-, liike- tai ammattitoiminnassaan rahallista tai muuna taloudellisena etuna sovittua korvausta vastaan esittelee tai tarjoaa kuluttajille luottosopimuksia, avustaa kuluttajia tekemällä luottosopimusten suhteen valmisteluja tai tekee luotonantajan puolesta luottosopimuksia kuluttajien kanssa. Näin ollen perintätoimisto, joka toimii luotonantajan nimissä tehdäkseen maksamatta olevan luoton maksuerien muuttamista koskevan sopimuksen, jonka mukaan kuluttaja sitoutuu maksamaan takaisin luoton kokonaismäärän ja maksamaan korkoja ja kuluja, on katsottava tässä säännöksessä tarkoitetuksi luotonvälittäjäksi.

Toiseksi tällaisella luotonvälittäjällä on lähtökohtaisesti mainitun direktiivin 5 ja 6 artiklassa säädetty velvollisuus antaa kuluttajalle tietoja ennen sopimuksen tekemistä. Direktiivin 2008/48 7 artiklan ensimmäisen virkkeen mukaisesti tätä velvollisuutta ei kuitenkaan sovelleta tavaroiden toimittajiin tai palveluiden suorittajiin, jotka toimivat luotonvälittäjinä vain sivutoimisesti. Tältä osin tämän direktiivin johdanto-osan 24 perustelukappaleessa todetaan, että näitä tavaroiden toimittajia tai palvelujen suorittajia voidaan pitää sivutoimisina luotonvälittäjinä esimerkiksi silloin, kun toiminta luotonvälittäjänä ei ole heidän elinkeino-, liike- tai ammattitoimintansa päätarkoitus. Kansallisen tuomioistuimen on tarkastettava, voidaanko kaikki pääasiassa kyseessä olevat seikat, muun muassa kyseisen luotonvälittäjän toiminnan päätarkoitus, huomioon ottaen katsoa, että se toimii sivutoimisena luotonvälittäjänä tämän direktiivin 7 artiklan ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetulla tavalla.

(ks. 43, 44, 46–48 ja 53 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja yhteisen kannan 2007/140 kumoamisesta annetun päätöksen 2010/413, sellaisena kuin se on muutettuna päätöksellä 2012/635, 20 artiklan 1 kohdan c alakohtaan ja Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja asetuksen N:o 961/2010 kumoamisesta annetun asetuksen N:o 267/2012 23 artiklan 2 kohdan d alakohtaan sisältyvä edellytys ”tuki Iranin hallitukselle” koskee tukea, joka voi olla aineellista, logistista tai rahoituksellista.

Mainitun edellytyksen lisäämisellä on pyritty siihen, että rajoittavien toimenpiteiden kohteena olisi asianomaisen henkilön tai yhteisön oma toiminta, jolla tosin ei sellaisenaan ole mitään suoraa tai välillistä yhteyttä ydinaseiden levittämiseen mutta joka on kuitenkin omiaan edistämään sitä, koska siten Iranin hallitukselle tarjotaan aineellisia, rahoituksellisia tai logistisia resursseja tai välineitä, joiden avulla sen on mahdollista jatkaa levittämistoimintaa.

Niinpä Iranin keskuspankki antaa kyseiselle valtiolle aineellista, logistista ja rahoituksellista tukea ja siis Iranin hallitukselle tukea, jonka avulla sen on mahdollista jatkaa ydinaseiden levittämistä, silloin, kun se tarjoaa kyseiselle hallitukselle tilien pitämisen, rahoitusliiketoimista sopimisen ja niiden täytäntöönpanon tai obligaatioiden oston ja myynnin kaltaisia rahoituspalveluja.

(ks. 43–45 kohta)
Asia C-453/15

Rikosoikeudenkäynti

A:ta ja B:tä

vastaan

(Bundesgerichtshofin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Verotus – Arvonlisävero – Direktiivi 2006/112/EY – 56 artikla – Palvelujen suorituspaikka – ”Vastaavien oikeuksien” käsite – Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien siirto

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 8.12.2016

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Palvelujen suoritukset – Verotuksellisen liittymäkohdan määrittäminen – Tekijänoikeuksien, patenttien, lisenssien, tavaramerkkien ja vastaavien oikeuksien siirrot tai käyttölupien myöntämiset – ”Vastaavien oikeuksien” käsite – Kasvihuonekaasujen päästöoikeudet kuuluvat mainitun käsitteen alaan

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87 3 artiklan a alakohta; neuvoston direktiivin 2006/112 56 artiklan 1 kohdan a alakohta)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 56 artiklan 1 kohdan a alakohtaa on tulkittava niin, että mainitussa säännöksessä tarkoitetut ”vastaavat oikeudet” käsittävät kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä annetun direktiivin 2003/87 3 artiklan a alakohdassa määritellyt kasvihuonekaasujen päästöoikeudet.

Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien sisällyttäminen direktiivin 2006/112 56 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettuihin vastaaviin oikeuksiin on kyseisen direktiivin tavoitteen ja logiikan mukaista. Koska yhtäältä kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien siirron merkitseminen direktiivin 2003/87 19 artiklassa säädettyyn rekisteriin on pakollista, ostajan henkilöllisyys, paikka, jossa hänellä on liiketoimintansa kotipaikka tai jossa hänellä on kiinteä toimipaikka, jonka tarpeisiin mainittu siirto on tehty, tai jossa hänellä on kotipaikka tai vakinainen asuinpaikka ja joka siis on siirron kohdemaa, on mahdollista määrittää helposti ja erittäin suurella varmuudella. Koska toisaalta päästöoikeudet on lähtökohtaisesti käytettävä siellä, missä ostaja harjoittaa liiketoimintaansa, verotuksellinen liittymäkohta kyseiseen päästöoikeuksien siirrosta muodostuvien palvelujen suorituspaikkaan mahdollistaa sen, että kyseiseen palveluun sovelletaan sen jäsenvaltion arvonlisäverojärjestelmää, jonka alueella mainitut oikeudet käytetään.

(ks. 26–28 ja 30 kohta sekä tuomiolauselma)
92

Toiseksi on myös syytä todeta, että direktiiveihin 96/92 ja 2003/54 perustuvat julkisen palvelun velvoitteet on asetettava – kuten molempien direktiivien 3 artiklan 2 kohdasta ilmenee – ottaen täysin huomioon perustamissopimuksen asiaa koskevat määräykset, joihin ei kuulu yksinomaan molempien direktiivien 3 artiklan 2 kohdassa mainittu EY:n perustamissopimuksen 90 artikla (josta on tullut EY 86 artikla) vaan myöskin EY:n perustamissopimuksen 30 artikla (josta on tullut EY 28 artikla) ja EY:n perustamissopimuksen 36 artikla (josta on muutettuna tullut EY 30 artikla), joissa vahvistetaan tavaroiden vapaa liikkuvuus, kuten muun muassa direktiivin 96/92 3, 15 ja 19 perustelukappaleesta ilmenee.
71

Kaiken edellä esitetyn perusteella kolmanteen kysymykseen on vastattava, että unionin oikeutta on tulkittava siten, että kansallisen tuomioistuimen on otettava huomioon kaikki kansalliset oikeussäännöt ja tulkittava niitä mahdollisimman pitkälti puitepäätöksen 2008/909 mukaisesti, jotta sillä tavoiteltu tulos saavutettaisiin, jättämällä tarvittaessa omasta aloitteestaan soveltamatta kansallisen tuomioistuimen, joka on ylin oikeusaste, tekemää tulkintaa, kun tämä tulkinta ei ole yhteensopiva unionin oikeuden kanssa.
50

Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyihin kysymyksiin on vastattava, että SEUT 20 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan kolmannen valtion kansalainen, joka on tuomittu rangaistukseen rikoksesta, on karkotettava kyseisen jäsenvaltion alueelta tällaiseen kolmanteen valtioon, vaikka hän on sellaisen pienen lapsen tosiasiallinen huoltaja, joka on kyseisen jäsenvaltion kansalainen ja joka on oleskellut kyseisessä jäsenvaltiossa syntymästään lähtien käyttämättä oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, kun asianomaisen henkilön karkottamisen seurauksena kyseisen lapsen olisi lähdettävä unionin alueelta, minkä seurauksena tämä lapsi ei siis tosiasiassa voisi käyttää pääosaa oikeuksistaan unionin kansalaisena. Jäsenvaltio voi kuitenkin poikkeuksellisissa olosuhteissa toteuttaa karkottamistoimenpiteen sillä edellytyksellä, että se perustuu kyseisen kolmannen valtion kansalaisen omaan käyttäytymiseen, jonka on muodostettava kyseisen jäsenvaltion yhteiskunnan perustavanlaatuisen edun vaarantava todellinen, välitön ja riittävän vakava uhka, ja että se perustuu kyseessä olevien eri intressien huomioon ottamiseen, mikä kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tarkistaa.
(31)

Eri oikeudenhaltijaryhmien välisten samoin kuin eri oikeudenhaltijaryhmien ja suojatun aineiston käyttäjien välisten oikeuksien ja etujen oikeudenmukainen tasapaino on turvattava. Jäsenvaltioissa säädettyjä nykyisiä poikkeuksia ja rajoituksia näihin oikeuksiin on arvioitava uudelleen uuden sähköisen ympäristön kannalta. Tiettyjä yksinoikeustoimia koskevien poikkeusten ja rajoitusten nykyisillä eroilla on välitön kielteinen vaikutus sisämarkkinoiden toimintaan tekijänoikeuden ja lähioikeuksien alalla. Nämä erot saattavat tulla näkyvämmiksi rajojen ylitse tapahtuvan teosten hyödyntämisen ja rajat ylittävien toimien edelleen lisääntyessä. Sisämarkkinoiden asianmukaisen toiminnan varmistamiseksi nämä poikkeukset ja rajoitukset olisi määriteltävä yhdenmukaisemmin. Yhdenmukaistamisen asteen olisi perustuttava vaikutukseen, joka poikkeuksilla ja rajoituksilla on sisämarkkinoiden moitteettomaan toimintaan.
7

Direktiivin 2003/87 11 artiklassa, jonka otsikko on ”Kansalliset täytäntöönpanotoimenpiteet”, säädetään seuraavaa: ”1. Kunkin jäsenvaltion on 30 päivään syyskuuta 2011 mennessä julkaistava ja toimitettava komissiolle luettelo sen alueella sijaitsevista, tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvista laitoksista ja kullekin sen alueella sijaitsevalle laitokselle maksutta jaettavista määristä, jotka on laskettu 10 a artiklan 1 kohdassa ja 10 c artiklassa tarkoitettujen sääntöjen mukaisesti. 2. Toimivaltaisten viranomaisten on vuosittain helmikuun 28 päivään mennessä jaettava kyseisenä vuonna jaettavat päästöoikeudet, jotka on laskettu 10, 10 a ja 10 c artiklan mukaisesti. 3. Jäsenvaltiot eivät saa myöntää maksutta jaettavia päästöoikeuksia 2 kohdan mukaisesti laitoksille, joiden merkitsemisen 1 kohdassa tarkoitettuun luetteloon komissio on hylännyt.”
84

Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että SEUT 21 artiklaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion viranomaisilla ei ole velvollisuutta tunnustaa tämän jäsenvaltion kansalaisen nimeä, kun hän on myös sellaisen toisen jäsenvaltion kansalainen, jossa hän on saanut tämän vapaasti valitsemansa nimen, joka sisältää useita aateluutta osoittavia osatekijöitä, joita ensiksi mainitun jäsenvaltion lainsäädännössä ei hyväksytä, kun on osoitettu – mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava –, että tunnustamisesta kieltäytyminen on tässä asiayhteydessä oikeutettu yleiseen järjestykseen liittyvistä syistä, koska se on asianmukainen ja tarpeen kaikkien mainitun jäsenvaltion kansalaisten oikeudellisen yhdenvertaisuuden periaatteen noudattamisen takaamiseksi.
18

Khachab valitti sitten tästä tuomiosta Tribunal Superior de Justicia del País Vascoon (Baskimaan ylin tuomioistuin). Hän väittää valituksensa tueksi, ettei asiaa ensimmäisessä oikeusasteessa käsitellyt tuomioistuin ottanut huomioon uutta seikkaa, johon hän oli vedonnut oikeudenkäynnin kuluessa ja jonka mukaan hän on 26.11.2012 lähtien työskennellyt eräässä maatalousyrityksessä sitrushedelmien poimijana, joten hänellä on työpaikka, josta hän saa riittävät tulot. Hän lisää, että hänellä on pitkäaikainen oleskelulupa ja että hän on ollut naimisissa vaimonsa Ilham Aghadarin kanssa vuodesta 2009. Hän toteaa myös, että hänellä on asianmukainen asunto ja että hän on maksanut sosiaaliturvamaksuja Espanjassa yli viiden vuoden ajan. Hän katsoo lisäksi, että on otettava huomioon nykyinen taloustilanne, jossa jatkuvaan työsuhteeseen pääsy on äärimmäisen vaikeaa.
111

Toisen kysymyksen b kohtaan ja c kohdan i ja iii alakohtaan on näin ollen vastattava, että rahanpesudirektiivin 5 ja 13 artiklaa on tulkittava niin, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen kansallisen säännöstön, joka on annettu joko kyseisen direktiivin 13 artiklassa jäsenvaltioille jätetyn harkintavallan nojalla tai mainitun direktiivin 5 artiklassa tarkoitetun toimivallan nojalla, on oltava sopusoinnussa unionin oikeuden ja muun muassa perussopimuksissa taattujen perusvapauksien kanssa. Vaikka mainitunlaisella kansallisella säännöstöllä, jonka tarkoituksena on rahanpesun ja terrorismin rahoituksen torjunta, tavoitellaan oikeutettua tavoitetta, joka on omiaan oikeuttamaan perusvapauksien rajoituksen, ja vaikka se, että oletetaan, että mainitun direktiivin soveltamisalaan kuuluvan laitoksen muissa jäsenvaltioissa kuin siinä, johon kyseinen laitos on sijoittautunut, suorittamiin varainsiirtoihin liittyy aina suurempi rahanpesun tai terrorismin rahoituksen riski, on omiaan takaamaan mainitun tavoitteen saavuttamisen, mainittu säännöstö ylittää kuitenkin sen, mikä on tarpeen sillä tavoiteltavan päämäärän saavuttamiseksi, siltä osin kuin siinä asetettua olettamaa sovelletaan kaikkiin varainsiirtoihin eikä siinä säädetä mahdollisuudesta kumota mainittu olettama sellaisten varainsiirtojen osalta, joihin ei objektiivisesti katsottuna liity mainitunlaista riskiä.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansallisten viranomaisten on kuitenkin unionin oikeudessa vahvistetuista periaatteista poikkeavia toimenpiteitä toteuttaessaan näytettävä kussakin yksittäistapauksessa toteen, että kyseinen toimenpide on omiaan takaamaan tavoitteen, johon on vedottu, toteutumisen ja ettei sillä mennä pidemmälle kuin tämän tavoitteen saavuttamiseksi on tarpeen. Niiden oikeuttamisperusteiden tueksi, joihin jäsenvaltio voi vedota, on näin ollen esitettävä asianmukaisia todisteita tai kyseisen jäsenvaltion toteuttaman rajoittavan toimenpiteen soveltuvuutta ja oikeasuhteisuutta koskeva analyysi sekä täsmällisiä tietoja, joilla sen väitteitä voidaan tukea. Tällaisen objektiivisen, yksityiskohtaisen ja lukuja sisältävän analyysin on luotettavien, samansuuntaisten ja vakuuttavien tietojen avulla osoitettava, että sosiaaliturvajärjestelmän tasapaino on todellakin vaarantunut (ks. mm. tuomio komissio v. Belgia, C‑254/05, EU:C:2007:319, 36 kohta ja tuomio Bressol ym., C‑73/08, EU:C:2010:181, 71 kohta).