Tällaisessa tilanteessa tarve kilpailun rajoittamiseen tietyn toimitussopimuksen osalta riippuu toimitusten jakamisesta, yksilöllisestä tarpeesta ryhtyä toimiin markkinaosuuksien säilyttämiseksi ja siitä, missä määrin kustakin sopimuksesta saattaa seurata huomattava muutos kunkin kartelliin osallistuneen yrityksen osuuteen yleistoimituksista. Tässä yhteydessä on todettava, että autonlasintoimitusten jakaminen kartellin osapuolten kesken sekä voimassa olevien toimitussopimusten että uusien sopimusten osalta koskee kaikkea osallistujien toimintaa kyseisillä markkinoilla erityisesti siksi, että kartelli käsittää toimintatapansa mukaan korjaustoimenpiteitä, joissa otetaan huomioon olemassa olevat toimitussopimukset. Tästä seuraa, että ennen rikkomisajanjaksoa tehtyihin sopimuksiin, joita ei neuvoteltu uudelleen kyseisenä aikana, perustuvien myyntien on katsottava kuuluvan kartellin soveltamisalaan.

Asetuksen N:o 1/2003 23 artiklaan ei sisälly mainintaa sakon lakisääteisen enimmäismäärän määrittämisessä käytettävästä vaihtokurssista silloin, kun kyseisen säännöksen 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettu kokonaisliikevaihto ilmaistaan muussa valuutassa kuin euroissa. Tässä yhteydessä on viitattava sakon lakisääteisen enimmäismäärän tavoitteeseen, joka on sen estäminen, että yrityksille määrättäisiin sellaisia sakkoja, joita yritykset eivät todennäköisesti pysty maksamaan, kun otetaan huomioon niiden koko, josta kertoo – vaikkakin vain likimääräisesti ja epätäydellisesti – niiden kokonaisliikevaihto. Kun otetaan huomioon kyseinen tavoite, asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettu enimmäismäärä on vahvistettava lähtökohtaisesti taloudellisen todellisuuden perusteella, sellaisena kuin EY 81 artiklan rikkomisen toteamisesta tehtyä päätöstä edeltänyt tilikausi ilmentää sitä.

Tällainen toteamus on sopusoinnussa sen unionin lainsäätäjän valinnan kanssa, että sakon määrän vahvistamista koskevan päätöksen tekemistä edeltävän päättyneen tilikauden liikevaihtoa käytetään etukäteen määritettävissä olevana viitearvona, joka ilmentää parhaiten yrityksen maksukykyä ajankohtana, jolloin sen todetaan olevan vastuussa rikkomisesta ja jolloin komissio määrää sille rahamääräisen seuraamuksen. Kyseinen valinta oikeuttaa myös käyttämään kyseisen ajanjakson aikana sovellettua vaihtokurssia kyseisen viitearvon muuntamiseksi silloin, kun se ilmaistaan muussa valuutassa kuin euroissa.

On näet mainittava, että ensinnäkin yrityksen maksukyvyn arvioinnin osalta on unionin lainsäätäjän tekemän valinnan mukaista käyttää tältä osin sakon määräämistä koskevan päätöksen tekemisajankohtana sovelletun vaihtokurssin sijasta kyseisen päätöksen tekemistä edeltäneen tilikauden aikana sovellettua keskimääräistä vaihtokurssia, koska viimeksi mainittu ilmentää paremmin kyseisen tilikauden aikana vallinnutta taloudellista todellisuutta. Päinvastaisessa tapauksessa taloudellisen todellisuuden arviointia vääristäisivät nimittäin väistämättä ulkoiset ja sattumanvaraiset tekijät, kuten kyseisen tilikauden jälkeinen vaihtokurssien kehitys.

Toiseksi on mainittava, että tällainen muuntamistapa on sakon lakisääteisen enimmäismäärän ennakoitavuutta koskevan edellytyksen mukainen, koska se perustuu vaihtokurssiin, joka on tiedossa ennen kuin komissio tekee päätöksen sakon määräämisestä ja jonka perusteella sakon enimmäismäärä on mahdollista määrittää etukäteen.

Kolmanneksi on mainittava lakisääteisen enimmäismäärän tavoitteesta, että ehdottoman suojan antaminen valuuttakurssivaihteluilta sakon määräämistä koskevan päätöksen tekemisajankohtaan saakka ei ole lakisääteisen enimmäismäärän itsenäinen tavoite vaan pikemminkin osa suojaa, joka kyseisellä enimmäismäärällä annetaan liiallisia ja suhteettomia sakkoja vastaan. Niinpä on katsottava, että vaikka lakisääteinen enimmäismäärä on rajana valuuttakurssivaihteluista aiheutuville haitallisille seurauksille, siitä ei seuraa, että kyseinen enimmäismäärä olisi ehdoton suoja tällaisia vaihteluja vastaan tai että mainitun enimmäismäärän määrittämisen kannalta merkityksellinen vaihtokurssi olisi sakon määräämistä koskevan päätöksen tekemisajankohtana sovellettu vaihtokurssi.

(ks. 35, 36 ja 38–45 kohta)