ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
27.

Koska Italian uuden rahapelilainsäädännön perusteella EY 43 ja EY 49 artiklassa vahvistettujen sijoittautumisvapauden ja palvelujen tarjoamisen vapauden soveltamisalan tulkinnasta vallitsee yhä epäilyksiä ja koska näin ollen on tarpeen selvittää, voiko Italiassa voimassa olevan kaltainen kansallinen järjestelmä rajoittaa näitä vapauksia, Corte Suprema di Cassazione on päättänyt lykätä kummankin asia käsittelyä ja esittää Euroopan unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Millä tavoin EY 43 ja EY 49 artiklaa on tulkittava sijoittautumisvapauteen ja palvelujen tarjoamisen vapauteen nähden urheilutapahtumiin liittyvää vedonlyöntiä koskevissa kysymyksissä sen selvittämiseksi, sallitaanko mainituissa perustamissopimuksen määräyksissä sellainen kansallinen säännöstö, jolla perustetaan valtion monopoli ja toimilupa- ja lupajärjestelmä, jossa toimilupien määrä on kiinteä ja jossa a) vallitsee yleinen suuntaus suojata aikaisemmin sellaisessa menettelyssä myönnettyjen lupien haltijoita, jossa osa toimijoista oli lainvastaisesti suljettu menettelyn ulkopuolelle, b) on säännöksiä, joilla tosiasiallisesti taataan sellaisten kaupallisten asemien säilyttäminen, jotka on saatu sellaisen menettelyn perusteella, jossa osa toiminnan harjoittajista oli lainvastaisesti suljettu menettelyn ulkopuolelle (kuten uusiin toimiluvanhaltijoihin kohdistuva kielto sijoittaa toimipisteitään tiettyä etäisyyttä lähemmäksi jo olemassa olevia toimipisteitä), c) on määritetty tilanteet, joissa toimilupa menetetään ja joissa määrältään erittäin suuret vakuudet menetetään valtiolle, kuten tilanteessa, jossa toimiluvan haltija harjoittaa suoraan tai välillisesti sellaista rajat ylittävää pelitoimintaa, joka on rinnastettavissa toimiluvan kohteena olevaan toimintaan?”
38.

Ensinnäkin unionin yleinen tuomioistuin on nähtävästi luonut tyhjästä valituksenalaisen tuomion 67 kohdassa esitetyn olettaman, sillä tällaista olettamaa ei sisälly yhteiseen kantaan 2007/750 eikä myöskään riidanalaiseen asetukseen. Tässä mielessä rinnastus, jonka neuvosto ja komissio yrittivät istunnossa tehdä asiassa Melli Bank vastaan neuvosto ( 27 ) kyseessä olevaan tilanteeseen, on kiistatta rajallinen. Tässä vireillä olevassa asiassa on nimittäin kyse sellaisen päätöksen lainmukaisuuden tutkimisesta, joka koskee sellaisen tytäryhtiön varojen jäädyttämistä, jonka omistaa kokonaan yritys, joka puolestaan on kirjattu luetteloon, koska se on todistettavasti tukenut Iranin ydinaseiden levittämiseen tähtäävää politiikkaa, mutta tytäryhtiön antamasta tuesta ei sen sijaan ole ollut näyttöä. Toisin sanoen tytäryhtiö on kirjattu luetteloon ainoastaan siksi, että se on emoyhtiönsä täydessä omistuksessa, ja koska on olemassa huomattava, väistämättä oletettu riski siitä, että emoyhtiö onnistuu kiertämään siihen kohdistetut rajoittavat toimenpiteet tytäryhtiönsä avulla. Olettama on kuitenkin vahvistettu tässä asiassa unionin yleisen tuomioistuimen tarkistettua, että emoyhtiöllä on valta nimittää tytäryhtiönsä johto ja että tämä valta pitää tytäryhtiön selvästi alisteisessa asemassa emoyhtiöön nähden, mikä antaa aiheen epäillä tytäryhtiön kykyä joko toteuttaa täysin itsenäisesti talous- ja kauppapolitiikkaa tai vastustaa emoyhtiön taholta mahdollisesti tulevaa painostusta kiertää siihen kohdistetut rajoittavat toimenpiteet. Unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan ensinnäkään ole tyytynyt tuossa asiassa vahvistamaan olettamaa vaan se on mennyt pidemmälle tarkistamalla konkreettisesti, onko kyse tällaisista riskeistä. Toiseksi nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä oleva yhteys, eli yhteys valittajan ja hänen isänsä välillä, on mielestäni toisenlainen kuin se oikeudellis-taloudellinen yhteys, jossa emoyhtiö on tytäryhtiöönsä. Luonnollisten henkilöiden osalta olettamiin olisi sitä paitsi vedottava ainoastaan hyvin harkiten.
68.

En lue kyseistä kohtaa samalla tavoin. Alkuperäisessä versiossaan 116 kohdassa tosin todetaan, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeuskäytäntö ”makes it clear that a person must be notified of the reasons for a decision against him at the time at which the decision is made”. ( 63 ) Kuitenkaan missään muualla valituksessa valittaja ei ole esittänyt väitteitä, joilla pyrittäisiin osoittamaan, että neuvostolla on velvollisuus antaa päätös erikseen tiedoksi. Olisi ilmeisen liioiteltua katsoa, että pelkkä käsitteen ”notified” käyttäminen alkuperäisessä kirjelmässä merkitsisi sellaisen perusteen esittämistä, jonka mukaan riidanalainen päätös on annettava erikseen tiedoksi. Valittaja ei missään tapauksessa ole voinut esittää tällaista perustetta, koska se ei ole vedonnut siihen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä, kuten olen edellä todennut. Asianosaisten vastauskirjelmien yhteydessä ja sittemmin istunnossa käymän väittelyn ei siten pitäisi erehdyttää unionin tuomioistuinta siltä osin, voidaanko tutkittavaksi ottaa tiedoksiantoon liittyviä väitteitä, jotka merkitsevät neuvoston tiedoksiantovelvollisuuden laiminlyöntiä koskevaa uutta perustetta, joka on tällaisena jätettävä tutkimatta, sillä unionin tuomioistuin on toimivaltainen arvioimaan ainoastaan sitä oikeudellista ratkaisua, jonka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt perusteista, joista asianosaisilla on ollut tilaisuus lausua. ( 64 )
16.

Komission mukaan direktiivin 76/308 12 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että jos saatavan perimistoimenpiteet riitautetaan sen viranomaisen, jolle pyyntö on osoitettu, kotipaikkajäsenvaltion tuomioistuimessa, tämä tuomioistuin on toimivaltainen tarkistamaan, onko perinnän mahdollistava asiakirja täytäntöönpanokelpoinen ja onko se annettu asianmukaisesti tiedoksi velalliselle. Jos kuitenkin viranomainen, jolle pyyntö on osoitettu, on tarjonnut apua perinnän mahdollistavaa asiakirjaa koskevan ilmoituksen yhteydessä direktiivin 76/308 5 artiklan tai asianomaisten jäsenvaltioiden kahden- tai monenvälisten sopimusten mukaisesti, viranomaisen, jolle pyyntö on osoitettu, kotipaikkajäsenvaltion tuomioistuin on toimivaltainen tarkistamaan, toimitettiinko tiedoksianto vastaavanlaisten asiakirjojen tiedoksi antamiseen kyseisessä jäsenvaltiossa sovellettavien säännösten mukaisesti. Direktiivin 76/308 8 artiklan 2 kohdan mukaisesti on samoin todettava, että jos perinnän täytäntöönpanon mahdollistava asiakirja on hyväksytty tai tunnustettu tai sitä on täydennetty tai se on korvattu sellaisella asiakirjalla, joka mahdollistaa täytäntöönpanon sen viranomaisen jäsenvaltiossa, jolle pyyntö on osoitettu, sellaisia toimia tai päätöksiä voidaan kyseisessä jäsenvaltiossa valvoa oikeudellisin keinoin.
1)

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun asetuksen (EY) N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että valmistettavan tai tuotettavan tavaran toimittamista koskevia sopimuksia on pidettävä irtaimen kauppana myös silloin, kun toimeksiantaja on esittänyt näiden tavaroiden valmistusta, käsittelemistä ja toimittamista koskevia määräyksiä, jotka voivat koskea esimerkiksi valmistuslaadun takuuta.
8.

Myös yleissopimuksen 23 artiklaan sisältyy määräyksiä sellaisten kolmansien maiden kansalaisten kohtelusta, jotka eivät täytä tai eivät enää täytä lyhytaikaisen oleskelun edellytyksiä: ”1. Ulkomaalaisen, joka ei täytä tai ei enää täytä jonkin sopimuspuolen alueella voimassa olevia lyhytaikaisen oleskelun edellytyksiä, on poistuttava viipymättä sopimuspuolten alueelta. 2. Ulkomaalaisen, jolla on toisen sopimuspuolen myöntämä voimassa oleva oleskelulupa tai väliaikainen oleskelulupa, on siirryttävä viipymättä kyseisen sopimuspuolen alueelle. 3. Jos tällainen ulkomaalainen ei lähde vapaaehtoisesti tai jos voidaan olettaa, että hän ei lähde, tai jos ulkomaalaisen välitön poistuminen on välttämätöntä kansalliseen turvallisuuteen tai yleiseen järjestykseen liittyvistä syistä, ulkomaalainen on karkotettava sen sopimuspuolen alueelta, jolla hänet on otettu kiinni, kyseisen sopimuspuolen kansallisen lain määräysten mukaisesti. Jos tämän laki ei salli karkottamista, kyseinen sopimuspuoli voi hyväksyä asianomaisen oleskelun alueellaan. 4. Karkotus voidaan suorittaa tämän valtion alueelta kyseisen henkilön alkuperämaahan tai mihin tahansa muuhun maahan, jonne hänen pääsynsä on mahdollista erityisesti sopimuspuolten tekemien takaisinottosopimusten määräysten mukaisesti. 5. Edeltävän 4 kappaleen määräykset eivät estä kansallisten turvapaikkaoikeutta koskevien määräysten soveltamista eivätkä Genevessä 28 päivänä heinäkuuta 1951 tehdyn pakolaisten oikeusasemaa koskevan yleissopimuksen soveltamista, sellaisena kuin se on muutettuna New Yorkissa tehdyllä pöytäkirjalla, eikä tämän artiklan 2 kappaleen eikä tämän yleissopimuksen 33 artiklan 1 kappaleen määräysten soveltamista.”
76.

Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen pitäisi vastata siten, että yhteisön oikeus on esteenä Italian siviililain 2909 §:n kaltaiselle kansalliselle säännökselle, jossa on tarkoitus vahvistaa oikeusvoiman periaate, siltä osin kuin sen soveltaminen – sellaisena kuin kansalliset tuomioistuimet ovat sitä tulkinneet – estää kansallista tuomioistuinta määrittämästä ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan kaltaisessa arvonlisäveron maksamista koskevassa asiassa asianmukaisesti ja yhteisön oikeuden kanssa yhteensopivalla tavalla, onko kysymys oikeuden väärinkäytöstä, kun tästä samasta asiasta on jo annettu toisen tuomioistuimen lainvoimainen tuomio eri verokauden osalta.
92.

Vaikka käsiteltävänä olevassa asiassa onnenpeleistä peräisin olevien voittojen verotus on vähemmän rajoittava toimenpide kuin pelien järjestäjien määrän rajoittaminen tai onnenpelitoiminnan rajoittaminen, kyseistä Espanjan verovapautusta ei voida perustella yhteiskuntajärjestyksen suojaamisen tarpeella, koska tämä verotuksellinen toimenpide, kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen 68 kohdassa olen jo todennut, on luonteeltaan kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää. Kyseinen verovapautus ei nimittäin ole, toisin kuin edellä mainitussa asioissa Schindler, Läärä ym. ja Zenatti kyseessä olleet kansalliset säännökset, erotuksetta sovellettavaa lainsäädäntöä, joka siis voisi olla oikeutettua yleistä etua koskevista pakottavista syistä. Kyseessä on sitä vastoin syrjivä toimenpide, joka voi olla oikeutettu ainoastaan EY 46 artiklassa mainittujen syiden perusteella. Näin ollen yhteisöjen tuomioistuimen päättely edellä mainituissa tuomioissa ei sovellu noudatettavaksi siltä osin kuin kyse on yhteiskuntajärjestyksen suojaamiseen liittyvästä oikeuttamisperusteesta.
82.

Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut Helleenien tasavallan velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja koska Helleenien tasavalta on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
147.

On muistettava, että kun on kyse sellaisista päätöksistä nostetuista kanteista, joissa komissio on määrännyt yrityksille sakkoja kilpailusääntöjen rikkomisesta, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on kahdella tapaa toimivaltainen. Yhtäältä sen tehtävänä on tutkia päätösten laillisuus EY 230 artiklan nojalla ja siinä yhteydessä muun muassa, onko perusteluvelvollisuutta, jonka laiminlyöminen johtaa päätöksen kumoamiseen, noudatettu. Toisaalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on toimivalta EY 229 artiklassa ja asetuksessa N:o 1/2003 sille annetun täyden harkintavallan nojalla arvioida, onko sakkojen suuruus asianmukainen. ( 58 )
53.

Kaiken edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92 29 artiklan 1 kohtaa ja 3 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että myyjän ostajalle tavaroiden vapaaseen liikkeeseen luovutuksen jälkeen takuusopimuksen puitteissa suorittamat maksut alentavat näiden tavaroiden kauppa-arvon perusteella laskettavaa tavaroiden tullausarvoa edellyttäen, että kyseiset tavarat olivat viallisia silloin, kun ne luovutettiin vapaaseen liikkeeseen. 2) Tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93 145 artiklan 2 kohtaa, sellaisena kuin se on muutettuna annetulla komission asetuksella (EY) N:o 444/2002, on tulkittava siten, että myyjän ostajalle takuusopimuksen perusteella tavaroiden vapaaseen liikkeeseen luovutuksen jälkeen suorittamat maksut katsotaan asetuksen N:o 2454/93 145 artiklan 2 kohdassa, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 444/2002, tarkoitetuksi kauppa-arvon muutokseksi. 3) Asetuksen N:o 2454/93 145 artiklan 2 ja 3 kohtaa, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 444/2002, ei voida soveltaa ennen viimeksi mainitun asetuksen voimaantuloa syntyneisiin tilanteisiin. 4) Ei ole olemassa sellaisia olosuhteita, joiden nojalla asetuksen N:o 2454/93 145 artiklan 2 ja 3 kohta, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 444/2002, pätevyys voitaisiin asettaa kyseenalaiseksi.
62.

Jos yhteisöjen tuomioistuin ei kuitenkaan noudata edellä ehdottamaani lähestymistapaa, sen on vastattava tähän jälkimmäiseen kysymykseen. Siinä tapauksessa kysymykseen olisi mielestäni vastattava myöntävästi. Tämä päätelmä seuraa nähdäkseni kiistatta direktiivin rakenteesta. Kuten edellä on esitetty, ( 41 ) 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa määritellään emoyhtiö viittaamalla ainakin yhtiöihin, jotka täyttävät 2 artiklassa säädetyt edellytykset ja joilla on vähintään 25 prosentin osuus, joten on selvää, että jäsenvaltioilla on mahdollisuus laajentaa määritelmää. Nähdäkseni mikään ei estä jäsenvaltioita muotoilemasta tätä määritelmää siten, että siihen sisältyy osakas, jolla on käyttö- ja tuotto-oikeus.
16.

Riidan kohteena on ympäristöluvan myöntäminen laitoksen muutokselle. Olemassa olevaa kaasutinlaitosta on tarkoitus muuttaa siten, että laitoksessa tuotettava kaasu puhdistetaan. Hakijana on Lahti Energia Oy (jäljempänä Lahti Energia). Se on Lahden kaupungin omistama energiayhtiö. Yhtiön toimialaan kuuluu muun muassa sähkö-, lämpö- ja maakaasulaitostoiminta sekä muu energiahuolto ja niihin liittyvä tuotteiden valmistus ja kauppa.
Direktiivin 3 artiklassa säädetään julkisen palvelun velvoitteista, joita jäsenvaltiot voivat asettaa sähköalalla toimiville yrityksille, ja asiakkaiden suojasta. Säännöksen 2, 3, 5 ja 8 kohdassa säädetään muun muassa seuraavaa:

”2. Ottaen täysin huomioon perustamissopimuksen asiaa koskevat määräykset ja erityisesti sen 86 artiklan jäsenvaltiot voivat yleisen taloudellisen edun nimissä asettaa sähköalalla toimiville yrityksille julkisen palvelun velvoitteita, jotka voivat koskea turvallisuutta, toimitusvarmuus mukaan luettuna, toimitusten säännöllisyyttä, laatua ja hintaa sekä ympäristönsuojelua, energiatehokkuus ja ilmastonsuojelu mukaan luettuina. Näiden velvoitteiden on oltava selkeästi määriteltyjä, avoimia, syrjimättömiä ja todennettavia, ja niillä on turvattava se, että EU:n sähköalan yritykset voivat tarjota jäsenvaltioiden kuluttajille palvelujaan tasapuolisesti. – –

3. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kaikilla kotitalousasiakkailla ja jäsenvaltioiden harkinnan mukaan myös pienillä yrityksillä (yritys, jonka palveluksessa on vähemmän kuin 50 työntekijää ja jonka vuosiliikevaihto tai taseen loppusumma on enintään 10 miljoonaa euroa) on niiden alueella oikeus saada yleispalvelua eli määrätynlaatuisia sähköntoimituksia kohtuullisin, helposti ja selkeästi verrattavin sekä avoimin hinnoin. – – Jäsenvaltioiden on asetettava jakeluyhtiöille velvollisuus liittää asiakkaat verkkoonsa sellaisin ehdoin ja tariffein, jotka on vahvistettu 23 artiklan 2 kohdassa säädetyn menettelyn mukaisesti. – –

– –

5. Jäsenvaltioiden on toteutettava asianmukaiset toimenpiteet loppukäyttäjien suojelemiseksi ja varmistettava erityisesti, että heikossa asemassa olevia asiakkaita suojellaan asianmukaisilla toimenpiteillä, jotta he muun muassa välttyisivät verkosta kytkemiseltä. – – Niiden on varmistettava kuluttajansuojan korkea taso erityisesti sopimusehtojen, yleisen tiedottamisen ja riitojenratkaisumenettelyjen avoimuuden osalta. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että vaatimukset täyttävät asiakkaat voivat tosiasiallisesti vaihtaa toimittajaa. Ainakin kotitalousasiakkaiden osalta näihin toimenpiteisiin on kuuluttava liitteessä A esitetyt toimenpiteet.

– –

8. Jäsenvaltiot voivat päättää olla soveltamatta 6, 7, 20 ja 22 artiklan säännöksiä sikäli kuin niiden soveltaminen oikeudellisesti tai tosiasiallisesti estäisi sähköalan yrityksiä täyttämästä niille yleisen taloudellisen edun nimissä asetettuja velvoitteita ja sikäli kuin sillä ei vaikuteta kaupan kehitykseen tavalla, joka olisi ristiriidassa yhteisön etujen kanssa. Yhteisön intresseihin kuuluu tämän direktiivin ja perustamissopimuksen 86 artiklan mukaisesti muun muassa kilpailu vaatimukset täyttävistä asiakkaista.”
13.

Päätöksen määräysosan sanamuoto on seuraava: ”1 artikla Ranskan yleisen verolain (code général des impôts) 44 septies §:n mukainen valtiontukiohjelma, joka pannaan täytäntöön vaikeuksissa olevan yrityksen omaisuuden ostaneelle yritykselle myönnettävien verovapautusten muodossa ja jonka Ranska on toteuttanut EY:n perustamissopimuksen 88 artiklan 3 kohdan vastaisesti, ei sovellu yhteismarkkinoille, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 2 ja 3 artiklan säännösten soveltamista. 2 artikla Edellä 1 artiklassa tarkoitetun ohjelman mukaisesti myönnettyjä vapautuksia ei katsota valtiontueksi, jos ne täyttävät asetuksessa (EY) N:o 69/2001[ ( 7 )] tai niiden myöntämisajankohtana voimassa olleissa vähämerkityksistä tukea koskevissa säännöissä asetetut edellytykset. 3 artikla Edellä 1 artiklassa tarkoitetun ohjelman mukaisesti myönnetyt tuet, jotka täyttävät aluetukea koskevassa vuoden 1979 tiedonannossa tai alueellisia valtiontukia koskevissa vuoden 1998 suuntaviivoissa taikka asetuksessa (EY) N:o 70/2001[ ( 8 )] asetetut edellytykset, soveltuvat yhteismarkkinoille sallittuun tuki-intensiteettiin asti. 4 artikla Ranskan on lakkautettava 1 artiklassa tarkoitettu tukiohjelma. 5 artikla Ranskan on toteutettava kaikki tarvittavat toimenpiteet 1 artiklassa tarkoitetun ja tuensaajille sääntöjenvastaisesti maksetun tuen perimiseksi takaisin, lukuun ottamatta 2 ja 3 artiklassa tarkoitettuja tukia. Tuki on perittävä takaisin viipymättä kansallisen oikeuden menettelyjen mukaisesti, jos niissä mahdollistetaan päätöksen välitön ja tehokas täytäntöönpano. – – 6 artikla Ranskan on ilmoitettava komissiolle kahden kuukauden kuluessa tämän päätöksen tiedoksiantamisesta sen noudattamiseksi toteuttamansa toimenpiteet. 7 artikla Ranskan on – – laadittava luettelo kaikista 1 artiklassa tarkoitetun ohjelman mukaisesti myönnettyjä vapautuksia saaneista yrityksistä ja kussakin tapauksessa maksetun tuen määrästä. Ranskan on laadittava luettelo yrityksistä, jotka ovat saaneet sellaisia 1 artiklassa tarkoitetun ohjelman mukaisesti myönnettyjä tukia, jotka eivät täytä [päätöksen 2 ja 3 artiklassa tarkoitetulle poikkeukselle] asetettuja edellytyksiä. Luettelossa on mainittava myös kunkin yrityksen saaman tuen määrä. – –”
19.

Tämän lisäksi voidaan kysyä, onko vahingonkorvauslautakunta, joka on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle nyt käsiteltävänä olevan ennakkoratkaisupyynnön, ylipäätään EY 234 artiklassa tarkoitettu, ennakkoratkaisupyynnön esittämiseen oikeutettu tuomioistuin. ( 5 ) Tältä osin voidaan tosin viitata julkisasiamies Lenzin asiassa Cowan antamaan ratkaisuehdotukseen, jossa julkisasiamies on seikkaperäisesti perustellen aivan oikein todennut, että tällaista lautakuntaa on pidettävä EY 234 artiklassa tarkoitettuna tuomioistuimena. Hän totesi tässä yhteydessä, että tällainen lautakunta on riippumaton toimielin, joka ratkaisee rikoksen uhreille maksettavia korvauksia koskevia asioita; se on perustettu lailla, sen tuomiovalta on pakottavaa ja se tekee päätöksensä oikeussääntöjä, erityisesti rikosprosessilakia, soveltamalla.
28.

Tämän vuoksi A osassa tutkin ensiksi, onko lentokentän toiminnot tai niiden lisääntyminen otettava huomioon ympäristövaikutusten arvioinnissa. Tähän kysymykseen annettavan vastauksen perusteella B osassa tutkitaan toista kysymystä eli sitä, miltä osin lentokentän muutoksia on pidettävä YVA-direktiivissä tarkoitettuna hankkeena, jonka ympäristövaikutukset on arvioitava. Lopuksi C osassa tutkin ensimmäistä ennakkoratkaisukysymystä, joka koskee riidanalaisten toimenpiteiden erityispiirteitä. Toimenpiteistä nimittäin määrätään lähinnä asiaa koskevassa sopimuksessa. Epäselvää näin ollen on, miten sopimus on luokiteltava YVA-direktiivin mukaisessa ympäristövaikutusten arviointijärjestelmässä ja erityisesti onko sopimuksessa tarkoitetuista toimenpiteistä tehtävä ympäristövaikutusten arviointi.
29.

Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan tästä pääsäännöstä on kuitenkin olemassa yksi poikkeus. Julkisten hankintasopimusten tekemistä koskevia direktiivejä ei sovelleta, vaikka sopimuspuolena on hankintaviranomaisesta oikeudellisesti erillinen yksikkö, silloin kun kaksi seuraavaa edellytystä täyttyvät. Yhtäältä viranomaisella, joka on hankintaviranomaisena, on oltava kyseiseen erilliseen yksikköön vastaavanlainen määräysvalta kuin sillä on omiin yksikköihinsä, ja toisaalta tämän erillisen yksikön on harjoitettava pääosaa toiminnastaan sen omistavan julkisyhteisön tai sen omistavien julkisyhteisöjen kanssa. ( 6 )
117.

Siten Tribunal Superior de Justicia del País Vascon ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava seuraavasti: EY 87 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion paikallisen julkisyhteisön verosäännös, jota sovelletaan kaikkiin sen verotusvaltaan kuuluviin yrityksiin samalla tavoin ja joka on edullisempi kuin kyseisen jäsenvaltion yleiset verosäännökset, ei merkitse tiettyjen yritysten ja tuotannonalojen suosimista, jos paikallisyhteisöllä on riittävä autonomia, kun se käyttää lainsäädäntötoimivaltaansa verolainsäädännön alalla. Tällainen autonomia edellyttää, että — paikallisella julkisyhteisöllä on institutionaalinen itsenäisyys, — keskusvaltio ei voi käyttää ratkaisevaa vaikutusvaltaa menettelyssä, joka johtaa paikallisen verosäännöksen antamiseen (muodollinen käsittelyautonomia), — paikallisella julkisyhteisöllä on riittävän suuri harkintavalta verosäännöstensä suunnittelussa, minkä ansiosta se voi tavoitella omia talouspoliittisia päämääriä (aineellinen käsittelyautonomia), ja — paikallinen julkisyhteisö kantaa itse taloudellisen vastuun verotulojen vähentymisestä, joka johtuu yleiseen verolainsäädäntöön nähden edullisemmista säännöksistä (taloudellinen autonomia).
137.

Näissä olosuhteissa laiminlyöntikanne ei ole asianmukainen oikeussuojakeino käsittelyn lopettamista vastaan. Yhteisön oikeuden mukaisten oikeussuojakeinojen järjestelmässä laiminlyöntikanteen tarkoituksena on saada tuomioistuimessa todetuksi, että yhteisön toimielin on jättänyt toimimatta silloin, kun tämä toimimatta jättäminen on vastoin perustamissopimusta. ( 44 ) Koska myönnän, että kantelun käsittelyn lopettaminen on hyväksyttävä kannanotto valtiontukien valvontamenettelyn yhteydessä, kyseistä käsittelyn lopettamista vastaan nostettua laiminlyöntikannetta ei voida ottaa tutkittavaksi. ( 45 ) Toisin sanoen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei voinut samalla kertaa päättää, että kantelun käsittelyn lopettaminen on asetuksen N:o 659/1999 mukainen kannanotto ja väittää, että tällainen käsittelyn lopettaminen on toimimatta jättämistä, joka kuuluu laiminlyöntikanteen alaan.
16.

Fernwärme Wien GmbH on 22.1.1969 perustettu yhtiö, joka on merkitty asianmukaisesti Wienin kaupparekisteriin, joten se on oikeushenkilö. Sen toimialana on kaukolämmön jakelu jakeluverkossa asuntoihin, julkisiin tiloihin, toimistoihin, yrityksiin ja muihin tiloihin Wienin kaupungin alueella, minkä lisäksi sen tehtävänä on suurten kiinteistörakennushankkeiden jäähdytyslaitteistojen yleissuunnittelu, jolta osin se kilpailee muiden tarjoajien kanssa.