JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

DÁMASO RUIZ-JARABO COLOMER

6 päivänä huhtikuuta 2006 1( )

Asia C‑97/05

Mohamed Gattoussi

vastaan

Stadt Rüsselsheim

(Verwaltungsgericht Darmstadtin (Saksa) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Euro–Välimeri‑sopimus – Jäsenvaltion kansalaisen kanssa avioitunut tunisialainen – Oleskeluluvan jälkikäteisen rajoittamisen vaikutukset jatkuvaan työlupaan

I Johdanto

1. Verwaltungsgericht Darmstadt (hallinto-oikeus) on pyytänyt yhteisöjen tuomioistuinta tulkitsemaan Euroopan yhteisöjen ja niiden jäsenvaltioiden sekä Tunisian tasavallan välisestä assosioinnista tehdyn Euro–Välimeri‑sopimuksen 64 artiklaa.( )

2. Kysymys koskee sitä, vaikuttaako mainittu sopimus Tunisian kansalaisen oleskeluluvan rajoittamiseen ja tätä seuranneeseen päätökseen karkottaa hänet Saksasta tilanteessa, jossa hänelle on myönnetty jatkuva työlupa.

3. Yhteisöjen tuomioistuin on jo aikaisemmin ottanut kantaa useisiin yhteisön kolmansien maiden kanssa tekemiin sopimuksiin,( ) mutta se ei vielä ole lausunut Tunisiaa koskevasta sopimuksesta. Näin ollen kyseessä on ensimmäinen kerta, kun yhteisöjen tuomioistuin tarkastelee Euro–Välimeri‑sopimusta.( )

4. On kuitenkin olemassa yksi ennakkotapaus, eli asiassa C‑416/96, El-Yassini, 2.3.1999 annettu tuomio,( ) jossa täsmennettiin Marokon kanssa vuonna 1976 tehdyn sopimuksen 40 artiklan sisältöä, joka on samankaltainen kuin se määräys, josta on kyse käsiteltävänä olevassa asiassa.( ) Kansallinen tuomioistuin on jossain määrin epävarma kyseisen tuomion soveltamisesta, ja mainittu tuomio on aiheuttanut tiettyä epäselvyyttä myös tässä menettelyssä.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Tunisian kanssa tehty Euro–Välimeri-sopimus

1. Tausta

5. Yhteisö on alusta alkaen katsonut olevansa oikeudellisesti kelpoinen tekemään sopimuksia muiden kansainvälisen oikeuden subjektien kanssa. Yhteisö voi EY 310 artiklan nojalla ”tehdä yhden tai useamman valtion tai kansainvälisen järjestön kanssa sopimuksia assosioinnista, joka koskee vastavuoroisia oikeuksia ja velvollisuuksia, yhteistä toimintaa ja erityismenettelyjä”.( )

6. Assosiaatiosopimuksilla on neljä päätavoitetta, eli valmistella liittymistä Euroopan unioniin, tarjota vaihtoehto tällaiselle liittymiselle, organisoida yhteistyötä kehityksen edistämiseksi ja edistää alueiden keskinäistä yhteistyötä.( ) Niihin sopimuksiin, joilla pyritään tällaiseen kansainväliseen tukeen, kuuluvat sopimukset, jotka 1970-luvulla tehtiin tiettyjen Afrikan Välimeren-valtioiden, eli Marokon,( ) Algerian( ) ja Tunisian kanssa.

7. Euroopan talousyhteisön ja Tunisian tasavallan välinen yhteistyösopimus allekirjoitettiin 25.4.1976.( ) Kyseisen sopimuksen 39 artiklan mukaan ”kukin jäsenvaltio myöntää työntekijöille, jotka ovat Tunisian kansalaisia ja työskentelevät sen alueella, sellaisen työoloja ja palkkaa koskevan järjestelyn, jossa näitä työntekijöitä ei millään tavalla syrjitä sen oman maan kansalaisiin nähden”.

2. 17.7.1995 tehty Euro–Välimeri-sopimus

8. Barcelonassa järjestettiin vuonna 1995 Välimeren maiden ulkoministerikokous rauhan, turvallisuuden ja oikeudenmukaisuuden edistämiseksi alueella.

9. Yhteisö on kyseisessä kokouksessa sovitun mukaisesti korvannut vanhat sopimukset ja tehnyt uusia.( ) Ne ovat kaikki rakenteeltaan ja sisällöltään samankaltaisia.( )

10. Tähän asiayhteyteen sijoittuu myös Tunisian kanssa tehty Euro–Välimeri-sopimus, joka on voimaantulostaan alkaen korvannut vuoden 1976 sopimuksen.( )

11. Sopimuksen 1 artiklassa esitellään sopimuksen tavoitteet, eli luoda asianmukaiset kehykset osapuolten väliselle poliittiselle vuoropuhelulle; vapauttaa asteittain tavaroiden, palvelujen ja pääomien kauppa; kehittää kaupankäyntiä ja varmistaa tasapainoisten taloudellisten ja yhteiskunnallisten suhteiden nopea kehitys osapuolten välillä erityisesti vuoropuhelun ja yhteistyön avulla, edistää Maghreb-maiden yhdentymistä ja edistää yhteistyötä talouden, yhteiskunnan, kulttuurin ja rahoituksen alalla.

12. Sopimuksen VI osaston (”Yhteistyö yhteiskunnan ja kulttuurin aloilla”) I lukuun (”Työntekijöihin liittyviä määräyksiä”) sisältyvän 64 artiklan 1 kohdassa määrätään, että ”kukin jäsenvaltio myöntää työntekijöille, jotka ovat Tunisian kansalaisia ja työskentelevät sen alueella, sellaisen työoloja ja palkkaa koskevan järjestelyn, jossa näitä työntekijöitä ei millään tavalla syrjitä sen oman maan kansalaisiin nähden”.( )

13. Kyseistä määräystä tarkasteltaessa on otettava huomioon sopimuksen päätösasiakirjaan sisältyvä yhteinen julistus sopimuksen 64 artiklan 1 kohdasta, jonka mukaan ”syrjinnän poistamista irtisanomisessa koskevaa 64 artiklan 1 kohtaa ei voida soveltaa oleskeluluvan uusimisen saamiseksi. Oleskeluluvan saantia, uusimista tai kieltämistä säädellään ainoastaan kunkin jäsenvaltion lainsäädännöllä sekä Tunisian ja tämän jäsenvaltion kahdenvälisillä sopimuksilla”.

14. Sopimukseen liittyvät epäselvyydet käsitellään assosiaationeuvostossa, joka on molempien osapuolten edustajista koostuva päätösvaltainen elin( ) ja jota avustaa assosiointikomitea, jolla myös on päätösvaltaa,( ) vaikka nähdäkseni kyseiset elimet eivät tosin ole säännelleet kysymyksiä, jotka liittyvät Tunisian kansalaisten työskentelyyn yhteisössä,( ) minkä Turkin osalta perustettu assosiaationeuvosto on tehnyt.( )

B Saksan lainsäädäntö

1. Oleskelulupa

15. Ausländergesetzin (ulkomaalaisten maahantulosta ja oleskeluoikeudesta liittotasavallan alueella annettu laki; jäljempänä AuslG)( ) mukaan ulkomaalaisella on perheenyhdistämistä koskeva mahdollisuus puolisonsa kanssa siten, että hänelle myönnetään maassa oleskelua koskeva lupa, joka, jos sitä ei myönnetä pysyvästi,( ) myönnetään aluksi kolmeksi vuodeksi, minkä jälkeen sen voimassaoloa voidaan jatkaa määräkausittain.( )

16. Saksan kansalaisen ulkomaalainen puoliso saa kuitenkin oman oleskeluluvan, kun yhteiselämä Saksassa on jatkunut vähintään kaksi vuotta.( )

17. Oleskeluluvan voimassaoloa voidaan rajoittaa jälkikäteen, jos jokin sen myöntämistä tai voimassaolon jatkamisen tai sen keston vahvistamista koskevista perusedellytyksistä ei enää täyty.( )

2. Työlupa

18. Edellytyksistä, jotka koskevat työluvan myöntämistä ulkomaalaiselle puolisolle, säädetään Sozialgesetzbuchin kolmannessa kirjassa (sosiaaliturvalaki; jäljempänä SGB III)( ) ja Arbeitsgenehmigungsverordnungissa (työlupien myöntämisestä ulkomaalaisille annettu asetus; jäljempänä ArGV).( )

19. SGB III:n mukaan ulkomaalaiset tarvitsevat ammatillisen toiminnan harjoittamista varten etukäteen myönnetyn luvan, joka puolestaan edellyttää oleskelulupaa.( )

20. ArGV:n mukaan työlupaa voidaan tietyistä syistä rajoittaa ajallisesti( ) muun muassa tilanteessa, jossa oleskeluluvan voimassaolo päättyy,( ) mikä osoittaa, että ensiksi mainittu lupa riippuu kansallisessa oikeusjärjestyksessä aina viimeksi mainitusta luvasta.( )

21. Lisäksi Saksan oikeuskäytännössä on todettu, että työsopimus voidaan tehdä määräajaksi, jos tämä on objektiivisesti perusteltua.( )

III Tosiseikat, pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset

22. Tunisian kansalainen Mohammed Gattoussi avioitui 30.8.2002 Saksan kansalaisen kanssa Tunisiassa.

23. Gattoussi matkusti 21.9.2002 Saksaan perheenyhdistämistä varten myönnetyllä viisumilla, joka oli voimassa 20.12.2002 asti, mutta muutamia päiviä hänen maahantulonsa jälkeen Darmstadtin pormestari myönsi hänelle oleskeluluvan, joka oli voimassa 23.9.2005 asti.

24. Gattoussi sai 22.10.2002 Arbeitsamtilta (työvirasto) jatkuvan työluvan, ja 11.3.2003 hän teki TNT Express GmbH:n kanssa määräaikaisen työsopimuksen, jonka voimassaoloa pidennettiin kerran siten, että se päättyi 31.3.2005.

25. Darmstadtin pormestari rajoitti 23.6.2004 tekemällään päätöksellä Gattoussin oleskeluluvan voimassaoloa siten, että se päättyi päätöksen tiedoksi antamisen päivänä, ja Gattoussia kehotettiin poistumaan Saksasta kolmen kuukauden kuluessa siitä, kun päätös tuli lainvoimaiseksi. Päätöksessä esitettiin tosiseikkoihin liittyvänä perusteena, että Gattousssin puoliso oli ilmoittanut väestökirjanpidosta huolehtiville viranomaisille, että he olivat 1.4.2004 alkaen asuneet erillään. Oikeudellisena perusteena todettiin, että oleskeluluvan voimassaolon rajoittaminen jälkikäteen tilanteessa, jossa aviollinen yhteiselämä oli lakannut, perustui AuslG:n 12 §:ään, koska asianomaisella ei AuslG:n mukaan ole itsenäistä oikeutta oleskelulupaan.

26. Regierungspräsidium Darmstadt hylkäsi 17.9.2004 kyseisestä päätöksestä tehdyn valituksen.

27. Asiassa valitettiin Verwaltungsgericht Darmstadtiin, joka lykkäsi asian käsittelyä esittääkseen yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:

”1) Onko Euroopan yhteisöjen ja niiden jäsenvaltioiden ja Tunisian välisestä assosioinnista tehdyn Euro–Välimeri-sopimuksen (EYVL L 97, 30.3.1998) 64 artiklalla oleskeluoikeuteen liittyviä vaikutuksia?

Siinä tapauksessa, että ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:

2) Voidaanko Tunisian kanssa tehdyn Euro–Välimeri-sopimuksen 64 artiklassa olevasta syrjintäkiellosta johtaa sellainen oleskeluoikeudellinen asema, joka estää rajoittamasta oleskeluoikeuden voimassaoloaikaa, kun Tunisian kansalaisella on rajoittamattomaksi ajaksi myönnetty jatkuva työlupa, hän tekee tosiasiallisesti työtä ja hänellä on ulkomaalaislainsäädäntöön perustuvan päätöksen tekohetkellä tilapäinen oleskeluoikeus?

Siinä tapauksessa, että toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:

3) Voidaanko Tunisian kanssa tehdyn Euro–Välimeri-sopimuksen 64 artiklan syrjintäkieltoon perustuvaa oleskeluoikeudellista asemaa määritettäessä ottaa huomioon ulkomaalaislainsäädäntöön perustuvan, voimassaoloajan rajoittamista koskevan päätöksen tekemisen jälkeinen ajankohta?

Siinä tapauksessa, että kolmanteen kysymykseen vastataan myöntävästi:

4) Onko valtion oikeutetun intressin suojeluun vedottaessa sovellettava EY 39 artiklan 3 kohdassa vahvistettuja periaatteita?”

IV Asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa

28. Gattoussi, Saksan ja Kreikan hallitukset ja komissio ovat esittäneet asiassa kirjallisia huomautuksia yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 23 artiklassa vahvistetussa määräajassa.

29. Asiassa kirjallisia huomautuksia esittäneet osapuolet olivat edustettuina myös 9.3.2006 järjestetyssä istunnossa.

V Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

30. Verwaltungsgericht Darmstadtin esittämiin kysymyksiin on asianmukaista antaa yksi vastaus, koska kaikkien kysymysten tarkoituksena on selvittää, voidaanko asiassa El-Yassini annettua tuomiota soveltaa mainitun kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevassa asiassa.

A Asiassa El-Yassini annettu tuomio

1. Tuomion sisällön esittely

31. Kyseisessä asiassa sovellettava lainsäädäntö tiivistyi Marokon kanssa vuonna 1976 tehdyn sopimuksen( ) 40 artiklan ensimmäiseen kohtaan, jonka mukaan ”kukin jäsenvaltio myöntää niille työntekijöille, jotka ovat Marokon kansalaisia ja työskentelevät sen alueella, sellaisen työoloja ja palkkaa koskevan järjestelyn, jossa näitä työntekijöitä ei millään tavalla syrjitä sen oman maan kansalaisiin nähden”.

32. Kysymys oli siitä, estettiinkö kyseisellä määräyksellä se, että vastaanottava jäsenvaltio kieltäytyy uudistamasta sellaisen Marokon kansalaisen oleskelulupaa, jolle se on antanut luvan tulla alueelleen ja työskennellä siellä, koko siksi ajaksi, jona asianomaisella on valtiossa kyseinen työpaikka, silloin kun hänen oleskeluoikeutensa myöntämisen alkuperäistä syytä ei enää ole sillä hetkellä, jolloin hänen oleskelulupansa, joka oli voimassa 12 kuukautta, voimassaoloaika päättyy.( )

33. Yhteisöjen tuomioistuin keskittyi tarkastelussaan kahteen 40 artiklaa koskevaan näkökohtaan, eli kyseisen artiklan välittömään oikeusvaikutukseen ja siinä määrätyn erilaista kohtelua koskevan kiellon ulottuvuuteen.

34. Ensimmäisen näkökohdan osalta ei edellytetty pitkiä perusteluja sen toteamiseksi, ettei kyseinen määräys ollut luonteeltaan puhtaasti ohjelmallinen vaan että se oli välittömästi sovellettavissa, koska se täytti tälle oikeuskäytännössä asetetut vaatimukset.( ) Kyseisessä määräyksessä kielletään selvästi, täsmällisesti ja ehdottomasti syrjimästä kansalaisuuden perusteella vastaanottovaltion alueella työskenteleviä marokkolaisia siirtotyöläisiä työolojen ja palkan osalta.( )

35. Yhteisöjen tuomioistuin kiinnitti enemmän huomiota toiseen näkökohtaan ja totesi sen osalta seuraavaa:

– Toimenpiteitä, jotka koskevat lupaa oleskella tietyssä maassa, ei niiden luonteen vuoksi voida toteuttaa suhteessa jäsenvaltion omiin kansalaisiin, koska viranomaisilla ei ole valtaa karkottaa omia kansalaisiaan alueeltaan eikä kieltää heidän pääsyään sinne. Tästä kansainvälisen oikeuden periaatteesta seuraa, että ulkomaalaisen työntekijän vertaaminen sellaiseen työntekijään, joka on kyseisen maan kansalainen, ei ole relevanttia, kun kyse on yhdenvertaisesta kohtelusta.( )

– Sitä oikeuskäytäntöä, joka on syntynyt Turkin kanssa tehdyn sopimuksen osalta, ei voida soveltaa Marokon kanssa tehtyyn sopimukseen, koska kyseisten sopimusten sanamuotojen ja tavoitteiden välillä on huomattavia eroja.( )

– Viranomaiset voivat näin ollen kieltäytyä uudistamasta sellaisen Marokon kansalaisen oleskelulupaa, jolle se on antanut luvan tulla alueelleen ja työskennellä siellä, silloin kun oleskeluoikeuden myöntämisen alkuperäistä syytä ei ole enää olemassa hetkellä, jolloin asianomaisen henkilön oleskeluluvan voimassaoloaika päättyy,( ) vaikka tämä pakottaisi asianomaisen henkilön päättämään työsuhteensa ennen työnantajan kanssa tehdyssä sopimuksessa sovittua määräaikaa.( )

– Jos ulkomaalaiselle olisi myönnetty työskentelyn osalta täsmällisiä oikeuksia, jotka olisivat laajempia kuin ne oikeudet, jotka sama valtio olisi myöntänyt kyseiselle henkilölle oleskelun osalta,( ) ja jos se ennen työluvan voimassaoloajan päättymistä kieltäytyisi uudistamasta oleskelulupaa ilman, että se perustelisi kieltäytymistä valtion oikeutetulla intressillä, kuten yleiseen järjestykseen tai turvallisuuteen taikka kansanterveyteen liittyvillä syillä,( ) vastaus olisi toinen, koska Marokon kanssa tehdyn sopimuksen 40 artiklan ensimmäinen kohta on voimassa työsuhteen koko voimassaolon ajan.( )

2. Arviointi siitä, voidaanko kyseistä tuomiota soveltaa käsiteltävänä olevassa asiassa

a) Alustava arviointi

36. Asiassa El-Yassini annetussa tuomiossa todettiin, ettei Marokon kanssa tehdyllä sopimuksella rajattu jäsenvaltioiden valtuuksia säännellä ulkomaalaisten oleskelua maassa, lukuun ottamatta sellaisia tilanteita, joissa työlupa oli voimassa pitempään kuin oleskelulupa.

37. Käsiteltävänä olevan asian voidaan katsoa täysimääräisesti kuuluvan kyseisen poikkeuksen piiriin, koska yhtäältä Tunisian kanssa tehdyn sopimuksen 64 artiklan 1 kohta on samankaltainen kuin mainitussa tuomiossa tarkasteltu määräys ja toisaalta Saksan viranomaiset myönsivät Gattoussille määräaikaisen oleskeluluvan ja jatkuvan työluvan. Hänelle myönnettiin toisin sanoen maassa oleskelua koskeva lupa, joka oli voimassaololtaan lyhyempi kuin hänen työlupansa, minkä jälkeen hänen oleskelulupansa voimassaoloaikaa rajattiin syistä, jotka eivät liittyneet yleiseen järjestykseen tai turvallisuuteen taikka kansanterveyteen, ja hänet velvoitettiin poistumaan maasta, mikä merkitsi myös sitä, että hänen täytyi jättää työnsä.

38. Saksan ja Kreikan hallitukset ovat kuitenkin viitanneet kyseisten kahden asian tosiseikoissa ja oikeudellisissa seikoissa oleviin eroihin, joten tarkastelen niitä sen tarkistamiseksi, kumoavatko ne edellä esitetyn päätelmän.

b) Tosiseikkojen vertailu

39. Kyseisen Marokon kansalaisen osalta kyse oli oleskeluluvan uudistamisesta, ja se, että tästä kieltäydyttiin, johti työsuhteen päättymiseen, ilman, että kyse olisi ollut työluvan voimassaoloajasta, kun taas käsiteltävänä olevassa asiassa on kyse työluvan peruuttamisesta sen seurauksena, että oleskelulupaa on rajattu ajallisesti.

40. Oleskeluluvan osalta molemmat tarkastellut tapaukset, eli tällaisen luvan uudistamatta jättäminen ja peruuttaminen, vaikuttavat samaan tilanteeseen, eli oleskeluun valtion alueella. Sillä, onko henkilön poistuttava maasta sen takia, ettei hänen oleskelulupansa voimassaoloa jatketa, vai sen takia, että sen voimassaoloa rajoitetaan, ei ole merkitystä.

41. Työskentelyn osalta molempia tapauksia tarkasteltiin asiassa El-Yassini annetussa tuomiossa, jossa yleisenä periaatteena esitettiin, ettei ulkomaalaisen ja hänen työnantajansa välillä tehty sopimus vaikuta ulkomaalaislainsäädännön soveltamiseen, kuitenkin viitaten sellaiseen erityistapaukseen, että työlupa on voimassa pitempään kuin oleskelulupa.

42. Tästä seuraa, ettei yksikään kyseisten asioiden tosiseikkoihin liittyvistä eroista edellytä käsittelyä, joka poikkeaisi siitä, joka mainitussa tuomiossa esitetään.

c) Oikeudellisten seikkojen vertailu

43. Asiassa C‑312/91, Metalsa, todettiin, että perustamissopimuksen määräyksen tulkinnan ulottaminen koskemaan jotakin sanamuodoltaan rinnastettavaa, samankaltaista tai jopa samanlaista yhteisön kolmannen maan kanssa tekemässä sopimuksessa olevaa määräystä riippuu erityisesti tavoitteesta, johon kullakin määräyksellä pyritään kunkin määräyksen soveltamisalalla, ja että ”kolmannen maan kanssa tehdyn sopimuksen ja toisaalta perustamissopimuksen tavoitteiden ja asiayhteyden vertailulla on huomattava merkitys”.( )

44. Sama toteamus pätee vastaavankaltaisten, samantyyppisiin sopimuksiin sisältyvien määräysten osalta.

45. Tunisian kanssa tehdyn sopimuksen 64 artiklan 1 kohta on lähes sanasta sanaan samanlainen kuin edellä mainitun Marokon kanssa tehdyn sopimuksen 40 artiklan ensimmäinen kohta. Myös molempien sopimusten ”tavoitteet ja asiayhteys” ovat keskenään samat. Näin ollen on lähtökohtaisesti mahdollista soveltaa molempiin yhteisöjen tuomioistuimen esittämää arviointia ja erityisesti arviointia, joka koskee välitöntä oikeusvaikutusta, tehokasta vaikutusta ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen ulottuvuutta.

46. Ainoat erot perustuvat siihen, että 64 artiklan 1 kohdassa syrjintäkielto ulotetaan irtisanomisen ehtoihin( ) ja siihen, että Tunisian kanssa tehdyn sopimuksen päätösasiakirjaan sisältyy kyseisen käsitteen tulkintaa koskeva yhteinen julistus, jonka mukaan 64 artiklan 1 kohtaa ei voida ”syrjinnän poistamis[en osalta] soveltaa oleskeluluvan uusimisen saamiseksi”, koska sen uusimista, samoin kuin myöntämistä ja epäämistä, säännellään ”ainoastaan” kunkin jäsenvaltion lainsäädännöllä.

47. Tällaisen täydentävän julistuksen osalta on riittävää viitata Wienissä 23.5.1969 tehdyn valtiosopimusoikeutta koskevan yleissopimuksen( ) 31 artiklaan, jonka mukaan tällaiset julistukset on otettava huomioon kansainvälistä sopimusta tulkittaessa.( )

48. Marokon kanssa vuonna 1976 tehty sopimus ei sisällä tällaista lausumaa, mutta olen täysin vakuuttunut siitä, että tuomioistuin otti sen huomioon vuoden 1999 tuomiossaan, koska samankaltainen julistus sisältyy edellisen sopimuksen korvanneen vuoden 1996 sopimuksen päätösasiakirjaan.( )

49. Tulkintaohje ei sitä paitsi kata syrjintäkieltoa kaikilla niillä alueilla, joista 64 artiklan 1 kohdassa määrätään, eli työolojen, palkan ja irtisanomisen osalta, vaan ainoastaan viimeksi mainitun osalta.

50. Tulkintaa koskevassa julistuksessa ilmaistu ajatus otettiin tällä tavoin huomioon mainitussa tuomiossa, sillä yhteisöjen tuomioistuin katsoi ensiksi, ettei kyseisessä määräyksessä kielletä sitä, että jäsenvaltio kieltäytyy uudistamasta oleskelulupaa silloin, kun oleskeluoikeuden myöntämisen alkuperäistä syytä ei ole enää olemassa, minkä jälkeen se totesi, ettei tähän tulkintaan vaikuta se, että tämä pakottaa ”asianomaisen henkilön päättämään työsuhteensa vastaanottavassa jäsenvaltiossa ennen työnantajan kanssa tehdyssä sopimuksessa sovittua määräaikaa”.( )

51. Tämän tarkoituksena on välttää se, että yksittäiset sopimukset vaikuttaisivat julkisen vallan toimivaltaan ja näin ollen yhteisön intresseihin.( )

52. Käsiteltävänä olevassa asiassa ei tule esille yhtäkään sellaista olosuhdetta, joka liittyisi työsuhteen irtisanomiseen, joten edellä mainittu julistus ei muodosta minkäänlaista estettä asiassa El-Yassini annetun tuomion soveltamiselle.

B Oleskelulupa ”vastaan” työlupa

53. Katson, ettei yhteisöjen tuomioistuin voi poiketa viitoitetulta tieltä.

54. Sellaiset luvat, jotka valtio myöntää ulkomaalaisille ja jotka koskevat oleskelua sen alueella ja siellä työskentelyä, ovat läheisessä yhteydessä keskenään, vaikka niihin kohdistuvatkin erilaiset edellytykset.( )

55. Kyseisten lupien myöntämiseen liittyy useita vaihtoehtoja, jotka vaihtelevat siitä, että luvat myönnetään itsenäisinä ja yhteen tarkoitukseen liittyvinä, siihen, että säädetään ainoastaan yhden, kaikki kolme valtuutusta kattavan luvan myöntämisestä.( )

56. Jos mainituista vaihtoehdoista valitaan itsenäisten lupien myöntäminen, se merkitsee lähtökohtaisesti sitä, ettei työlupaa voida myöntää, jos sitä ennen ei ole myönnetty oleskelulupaa maahantuloa koskevan luvan myöntämisen jälkeen,( ) vaikka niitä tietyissä tapauksissa voidaan hakea ja ne voidaan myöntää samanaikaisesti. On myös mahdollista säätää muista keskinäisistä edellytyksistä tai päinvastoin päättää, että lupia käsitellään toisistaan erillisinä.

57. Tämä tehtävä, joka on osa ulkomaalaispolitiikkaa, kuuluu lähtökohtaisesti jäsenvaltioille, joilla on tältä osin laaja harkintavalta, jonka rajat vahvistetaan niiden sisäisissä oikeusjärjestyksissä sellaisten velvoitteiden mukaisesti, jotka seuraavat kansainvälisistä sopimuksista ja yhteisön oikeudesta.

58. Viimeksi mainitun alan osalta jäsenvaltioiden on noudatettava Euroopan unionin normeja myös silloin, kun asiassa on sovellettavana kansallista lainsäädäntöä, esimerkiksi silloin, kun kyse on työskentelystä, eli alasta, joka sisältyy yhteen perusvapauksista. Ei voida hyväksyä sitä, että jäsenvaltiot siirtolaisuuteen liittyvien valtuuksiensa perusteella jättävät noudattamatta työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevia yhteisön periaatteita tai yhteisön tekemiä kansainvälisiä sopimuksia.( )

59. Toisin sanoen on todettava, ettei yhteisön oikeus nykytilassaan( ) koske oleskeluluvan peruuttamista tai sen rajoittamista taikka sen uudistamisesta kieltäytymistä, eikä oleskeluluvan ja työluvan välisiä yhteyksiä, elleivät kyseiset toimenpiteet koske sellaisia oikeuksia tai velvollisuuksia, joita on suojattava, esimerkiksi tilanteessa, jossa kansalliset viranomaiset rajoittavat sellaisen työluvan voimassaoloaikaa, joka on myönnetty jatkuvana, ilman ajallista rajoitusta, sitomalla sen oleskelulupaan, ja näin ollen jättävät ottamatta huomioon sen, että työlupa on myönnetty pitemmäksi ajaksi, sekä näin asettavat kyseenalaiseksi jo myönnetyn oikeuden harjoittaa ammatillista toimintaa. Tällaisissa tilanteissa tällaisen ehdottoman sidonnaisuuden on väistyttävä.( )

60. Jäsenvaltiolla ei näin ollen ole yhteisön oikeuteen perustuvaa velvollisuutta liittää toisiinsa maassa oleskelua ja siellä työskentelyä koskevia lupia tai myöntää ulkomaalaisille tällaisia lupia rajoittamattomaksi ajaksi tai määräajaksi, mutta kun jäsenvaltio tekee tällaisen valinnan, on sen kunnioitettava sen seurauksia. Tämä näkemys on asiassa El-Yassini annetun tuomion perusteena ja se liittyy läheisesti luottamuksensuojan periaatteeseen, koska työlupa nimittäin luo sen myöntämisen ehdoista riippuen haltijalleen tilapäisen oikeudellisen aseman, jos kyse on määräaikaisesta työluvasta, tai ajallisesti rajoittamattoman oikeudellisen aseman, jos työluvan voimassaoloa ei ole määritetty, ja viimeksi mainitussa tapauksessa mainitulla periaatteella on huomattava merkitys.

61. Se, että työlupa saatetaan riippuvaiseksi oleskeluluvasta, luo lisäksi asianomaisen kannalta epävarmuutta ja vaikuttaa hänen työskentelyä koskevaan tilanteeseensa rajoittamalla tehtyjen työsopimusten ehtoja erityisesti niiden keston suhteen.

62. Edellä esitettyjä näkökohtia on käytännössä sovellettava kuitenkin joustavasti, mikä merkitsee sitä, ettei pysyvää työlupaa sen jälkeen, kun se on myönnetty, ole aina pidettävä voimassa, vaan sen ehtoja voidaan muuttaa jollakin yhteisöjen tuomioistuimen nimenomaisesti mainitsemalla perusteella, eli yleiseen järjestykseen tai turvallisuuteen taikka kansanterveyteen liittyvillä syillä. Saksan viranomaiset eivät kuitenkaan ole käsiteltävänä olevassa asiassa vedonneet yhdenkään tällaisen oikeutetun intressin suojeluun.( )

VI Ratkaisuehdotus

63. Esitetyt näkökohdat huomioon ottaen ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin vastaa Verwaltungsgericht Darmstadtin esittämiin kysymyksiin yhdellä vastauksella ja toteaa seuraavaa:

Euroopan yhteisöjen ja niiden jäsenvaltioiden sekä Tunisian tasavallan välisestä assosioinnista tehdyn Euro–Välimeri-sopimuksen – joka on allekirjoitettu Brysselissä 17.7.1995 ja hyväksytty Euroopan yhteisön ja Euroopan hiili‑ ja teräsyhteisön puolesta 26.1.1998 tehdyllä neuvoston ja komission päätöksellä 98/238/EY, EHTY – 64 artiklan kanssa on ristiriidassa se, että jäsenvaltio sen seurauksena, että Tunisian kansalaisen oleskeluluvan voimassaoloaikaa rajoitetaan, mitätöi kyseiselle henkilölle rajoittamattomaksi ajaksi myönnetyn työluvan perustelematta tätä valtion oikeutetun intressin suojelemiseen liittyvällä syyllä, eli yleiseen järjestykseen tai turvallisuuteen taikka kansanterveyteen liittyvillä syillä.