ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
70.

Jälkimmäisen edellytyksen osalta on aivan aluksi todettava – useiden menettelyn osapuolten tavoin –, että kyseisestä edellytyksestä ei säädetä asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdassa. ( 66 ) Liittymäkohta, josta mainitussa säännöksessä säädetään, on yksinkertaisesti työnantajan sijoittautumispaikka. Toteankin sitten, että olisi ongelmallista ottaa tulkinnan avulla käyttöön ylimääräinen edellytys, jossa vaadittaisiin ”merkittävää toimintaa sen jäsenvaltion alueella, jonne [yritys] on sijoittautunut”, mainittujen säännösten yksiselitteisestä sanamuodosta huolimatta. On syytä pitää mielessä, että kyseinen edellytys on alun perin vahvistettu oikeuskäytännössä toisen säännöksen eli asetuksen N:o 1408/71 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ( 67 ) osalta, joka vastaa nykyään voimassa olevan asetuksen N:o 883/2004 12 artiklan 1 kohtaa. Sen soveltaminen toiseen säännökseen sen erityislaatua huomioon ottamatta merkitsisi, että asetuksen N:o 883/2004 13 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohtaan sisältyvän säännöksen soveltamisalan rajat jätettäisiin huomiotta. Tähän on lisättävä, että neuvosto on äskettäin hylännyt tämänsuuntaisen ehdotuksen lainsäädännön muuttamiseksi, kuten komissio huomautuksissaan toi esille. ( 68 ) Riippumatta niistä epäilyistä, joita tämä lähestymistapa käytännössä herättää, huomautan, että ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella itselläänkin on vaikeuksia soveltaa ehdotettua ”merkittävän toiminnan” edellytystä, kun otetaan huomioon sitä koskevien tietojen puute. Ennakkoratkaisupyyntöä koskevasta päätöksestä ilmenee näet, että kyseinen tuomioistuin ei pysty päättelemään asiakirja-aineistosta, täyttääkö AFBM tämän edellytyksen. ( 69 ) Näin ollen en näe, miten tämä lähestymistapa voisi olla merkityksellinen esillä olevien pääasioiden ratkaisemisen kannalta.
89.

Korostan, että vaikka ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella ei kansallisen oikeuden perusteella ollut mitään keinoa taata, että vastapuoli noudattaa sen antamia lainvoimaisia tuomioistuinratkaisuja ja näin myös direktiiviä 2008/50, unionilla on tarjota vielä yksi pakkokeino. Tällaisessa tilanteessa kyseistä jäsenvaltiota vastaan voidaan nimittäin harkita jäsenyysvelvoitteiden rikkomista koskevaa menettelyä, ja komissio on sitä paitsi jo aloittanut tällaisen menettelyn muun muassa Münchenin kaupungin ilman pilaantumisen vuoksi. ( 45 ) Jos jäsenvaltio on tuomittava direktiivin 2008/50 rikkomisesta ja jos se ei noudata unionin tuomioistuimen antamaa ratkaisua, viimeksi mainittu voi SEUT 260 artiklan 2 kohdan perusteella määrätä sen maksamaan menneen osalta kiinteämääräisen hyvityksen ja tulevan osalta uhkasakkoja, jotka vahvistetaan varoittavalle tasolle, ja tapauksen mukaan määrätä ne maksettaviksi jokaiselta päivältä, jona jäsenvaltio on jättänyt noudattamatta ratkaisua.
67.

Muistutan, että EUH väittää toisessa valitusperusteessaan pääasiallisesti, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 10 artiklan olevan luonteeltaan sellainen, että yleisten täytäntöönpanomääräysten antaminen on tarpeen. Unionin yleinen tuomioistuin on sen mukaan varsinkin katsonut, että tämä säännös siinä määrin epäselvä ja epätäsmällinen, että se ei mahdollista soveltamista ilman mielivaltaa. EUH:n mukaan henkilöstösääntöjen liitteessä X olevan 10 artiklan 1 kohdan neljäs alakohta edellyttää, että elinolosuhdekorvauksen täytäntöönpanoa koskevien yksityiskohtaisten sääntöjen antamisen yhteydessä pyydetään henkilöstökomitean lausunto, kuten sen mukaan tehtiin 17.12.2013 ja 3.12.2014 tehdyissä päätöksissä. Sen mukaan jo tässä vaiheessa voidaan täysin välttää se vaara, että hallinto asettaisi elinolosuhdekorvauksen määrittävät perusteet siten, että haluttu tulos saavutetaan. Lisäksi se, että kyseinen 10 artikla, jossa säädetään elinolosuhdekorvauksen vahvistamisessa huomioon otettavista tekijöistä ja niiden vuosittaisesta arvioinnista, on hyvin yksityiskohtainen, on jo itsessään osoitus siitä, että kyseessä olevat säännökset eivät jätä liikkumavaraa mielivaltaiselle soveltamiselle.
106.

Vaikka tämä on tietenkin oikein, tässä yhteydessä on kuitenkin olennaista, ja kuten unionin yleinen tuomioistuin on itse todennut, ( 97 ) se, että oikeuskäytännön mukaan on osoitettava, millä tavoin kyseisen asiakirjan sisältämien tietojen ilmaiseminen voi konkreettisesti ja tosiasiallisesti vahinagoittaa etua, jota suojataan asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdalla. Tällaisen vahingoittamisvaaran on lisäksi oltava kohtuullisesti ennakoitavissa. Se ei myöskään saa olla täysin hypoteettinen, ( 98 ) vaikka ei luonnollisestikaan ole tarpeen osoittaa, että riskien on oltava varmoja. Unionin yleisen tuomioistuimen väite, jonka mukaan valittajien kuvailemat riskit eivät ole konkreettisia, perustuu unionin yleisen tuomioistuimen ennakkokäsitykseen, jonka mukaan erän 1 tutkimusraporttien sisältämät tiedot eivät ole luottamuksellisia, koska kilpailijoiden on laadittava omat toksisuustutkimuksia koskevat raporttinsa. Tämä on mielestäni kuitenkin liian suppea näkemys kaikista niistä syistä, joita esitän tämän ratkaisuehdotuksen muissa osissa ja asiassa C‑175/18 P, PTC Therapeutics International v. EMA, tänään jo antamassani ratkaisuehdotuksessa. Mahdollisuus noudattaa tiettyä lähestymistapaa ja verrata omaa työtään toisen onnistuneeseen työhön on selkeästi todellinen etu mahdollisille kilpailijoille. Valittajat ovat huomauttaneet, että tämä riski on todellinen ja itse asiassa ilmeinen. Se, että pyynnön esittäjä on tässä tapauksessa toinen lääkealan yritys, kertoo paljon riskin luonteesta.
1)

Euroopan meri- ja kalatalousrahastosta ja neuvoston asetusten (EY) N:o 2328/2003, (EY) N:o 861/2006, (EY) N:o 1198/2006 ja (EY) N:o 791/2007 sekä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1255/2011 kumoamisesta 15.5.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 508/2014 66 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa jäsenvaltion lainsäädännössä ei säädetä kalastus- ja vesiviljelytuotealan yhteisestä markkinajärjestelystä ja neuvoston asetusten (EY) N:o 1184/2006 ja (EY) N:o 1224/2009 muuttamisesta sekä neuvoston asetuksen (EY) N:o 104/2000 kumoamisesta 11.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1379/2013 28 artiklassa tarkoitettujen tuotantoa ja markkinoille saattamista koskevien suunnitelmien valmistelun ja täytäntöönpanon rahoittamisesta Euroopan meri- ja kalatalousrahastosta (EMKR) 1.1.2014 alkaen.
1)

Eurooppalaisesta pidätysmääräyksestä ja jäsenvaltioiden välisistä luovuttamismenettelyistä 13.6.2002 tehdyn neuvoston puitepäätöksen 2002/584/YOS, sellaisena kuin se on muutettuna 26.2.2009 tehdyllä neuvoston puitepäätöksellä 2009/299/YOS, 5 artiklan 3 alakohtaa on tulkittava siten, että takuu, jonka mukaan henkilö, josta on annettu eurooppalainen pidätysmääräys syytteen nostamista varten, on, kun häntä on kuultu, palautettava täytäntöönpanojäsenvaltioon suorittamaan pidätysmääräyksen antaneessa jäsenvaltiossa mahdollisesti määrätty vapaudenmenetyksen käsittävä rangaistus tai turvaamistoimenpide, merkitsee, että tällaista palauttamista voidaan lykätä, kunnes oheisrangaistuksesta tai -toimenpiteestä, kuten menetetyksi tuomitsemista koskevasta päätöksestä, on päätetty lainvoimaisesti, mutta tämä edellyttää, että oheisrangaistuksesta tai -toimenpiteestä päätetään rikosoikeudellisessa menettelyssä ja tämä menettelyn vaihe koskee samaa rikosta kuin se, jonka johdosta kyseinen eurooppalainen pidätysmääräys annettiin. Kun otetaan huomioon tavoite, johon tällä säännöksellä pyritään ja joka on tuomittujen sosiaalisen kuntoutuksen helpottaminen, pidätysmääräyksen antaneen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten on kuitenkin tehtävä toimivaltansa rajoissa kaikki mahdollinen, jotta palauttaminen tapahtuu niin pian kuin mahdollista.
–

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY säännökset eivät Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan ja 48 artiklan 2 kohdan valossa tulkittuina ole esteenä jäsenvaltion oikeussäännölle tai käytännölle, jonka mukaan verohallinnon on tarkistaessaan verovelvollisen oikeuden vähentää arvonlisävero otettava huomioon toteamukset, jotka se on esittänyt asiaan liittyvissä päätöksissä, joista on tullut lopullisia, edellyttäen että – oikeussääntö tai käytäntö noudattaa arvonlisäverojärjestelmän logiikkaa ja rakennetta eikä estä veroviranomaisia tekemästä oikeuskysymysten tai tosiseikkojen osalta toisenlaisia päätelmiä eri menettelyjen yhteydessä, kun niille esitetään uusia väitteitä tai uusia todisteita – veroviranomaisten on periaatteessa ennen lopullisen päätöksensä tekemistä annettava oikeus tutustua kaikkiin asiakirjoihin, jotka ovat verovelvollisen puolustautumisoikeuksien kannalta merkityksellisiä, mukaan lukien asiakirjat, jotka on kerätty asiaan liittyvien hallinnollisten tai rikosoikeudellisten menettelyjen yhteydessä. Yhteenvedon muodossa oleva todisteiden kuvaus ei ole riittävä, ellei verovelvollinen voi pyytää tutkittavaksi tiettyjä asiakirjoja ja mahdollisesti jäljennöstä niistä – kansallisen tuomioistuimen, jossa käsitellään verovelvollisen kannetta veroviranomaisten päätöksestä, on voitava arvioida kaikki päätökseen sisältyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat ja myös todisteiden hankkimistavan laillisuus riippumatta näiden todisteiden alkuperästä.
59.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Lietuvos Aukščiausiasis Teismasin ensimmäiseen ja kolmanteen kysymykseen seuraavasti: 1) Lähtökohtaisesti direktiivi, jota sovelletaan in house ‑liiketoimeen, on direktiivi, joka on voimassa silloin kun hankintaviranomainen valitsee menettelytyypin, jota on noudatettava, ja tekee lopullisen päätöksen julkisen sopimuksen tekemiseksi julkaistavaa aikaisempaa kilpailuilmoitusta vastaan. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, koska hankintaviranomainen lopulta teki tämän päätöksen. 3) a) Julkisista hankinnoista ja direktiivin 2004/18/EY kumoamisesta 26.2.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/24/EU 1 artiklan 4 kohdan ja 12 artiklan säännökset on ymmärrettävä ja niitä on tulkittava siten, että niissä luetellaan in house ‑liiketoimelle asetettavat vähimmäisvaatimukset, jotta se voidaan sallia unionin oikeudessa. Tämä ei kuitenkaan estä jäsenvaltiota säätämästä lisäedellytyksistä, joilla rajoitetaan viranomaisten mahdollisuutta tehdä in house ‑liiketoimia, kunhan nämä lisäedellytykset eivät ole unionin oikeuden vastaisia, kuten edellytyksestä, jonka mukaan julkisia hankintoja koskevilla sopimuksilla ei voida varmistaa suoritettavien palvelujen laatua, saatavuutta ja jatkuvuutta. b) Unionin oikeudessa ei aseteta vaatimusta, jolla velvoitettaisiin jäsenvaltiot, jotka vahvistavat rajoituksia tai lisäedellytyksiä in house ‑liiketoimien tekemistä varten, tekemään näin vain julkisia hankintoja koskevien täsmällisten ja selkeiden positiivisen oikeuden säännösten avulla.
22.

Kun viranomaisten on määritettävä, onko perheenyhdistämistä hakevalla avioparilla vahvemmat siteet Tanskaan kuin omiin kotivaltioihinsa, niiden on suoritettava kokonaisarviointi, jossa ne ottavat huomioon kaikki käytettävissään olevat tiedot. Tässä yhteydessä niiden on punnittava yhtäältä perheenkokoajan – tässä tapauksessa turkkilaisen työntekijän – siteitä Tanskaan ja toisaalta hänen puolisonsa siteitä kotimaahansa. Lisäksi viranomaisten on otettava huomioon, minkälaiset siteet perheenkokoajalla on puolisonsa kotimaahan. Erityisesti on otettava huomioon puolisoiden syntymäpaikat, paikat, joissa he ovat viettäneet lapsuutensa ja käyneet koulua, sekä se, kuinka usein ja pitkään he ovat vierailleet kotimaassaan. Samalla on otettava huomioon puolisoiden perhesuhteet Tanskaan verrattuna heidän perhesuhteisiinsa kotimaahan, etenkin jos perheenkokoajan vanhemmat ovat kumpikin kotoisin samasta maasta kuin hänen puolisonsa. Huomioon otetaan myös se, kummalla puolisoista on Tanskassa oleskelevien alaikäisten lasten huoltajuus tai tapaamisoikeus, tämän olematta kuitenkaan ratkaiseva tekijä. Puolisoiden kielitaito ja heidän keskenään käyttämänsä kieli otetaan niin ikään huomioon. Lisäksi tutkitaan puolisoiden koulutukselliset ja ammatilliset siteet Tanskaan samoin kuin heidän oleskeluaikansa Tanskan alueella sekä se, kuinka usein ja pitkään perheenkokoaja ja/tai hänen puolisonsa ovat oleskelleet kotimaassaan. ( 23 ) Tässä yhteydessä ei arvioida ainoastaan sitä, kuinka pitkään työntekijä on ollut työmarkkinoilla, vaan merkitystä on myös työsuhteen luonteella ja sillä, onko työn saantiin vaikuttanut se, että siihen on hankittu pätevyys Tanskassa. Jos perheenkokoaja on työskennellyt 4–5 vuoden ajan työsuhteessa, joka edistää hänen kotoutumistaan tanskalaiseen yhteiskuntaan, koska hän joutuu työssään olemaan vuorovaikutuksessa tanskankieliseen väestöön tai viestimään työtovereiden tai asiakkaiden kanssa tanskan kielellä, hänellä voidaan katsoa olevan vahvat siteet Tanskaan, vaikka hän olisi oleskellut siellä vain ”4–5 vuoden ajan”. ( 24 ) Sitä vastoin työskentelystä vakituisessa työsuhteessa, jossa hän ei joudu olemaan merkittävissä määrin vuorovaikutuksessa tanskankieliseen väestöön, ei katsota voivan syntyä tällaisia siteitä. Tällaisessa tapauksessa oleskelun ja työsuhteen pituudelta edellytetään ”7–8 vuotta”. ( 25 )
29.

Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan verovelvollisen oikeus vähentää siitä arvonlisäverosta, jonka maksamiseen se on velvollinen, arvonlisävero, joka sen on maksettava tai jonka se on maksanut sille luovutetuista tavaroista tai suoritetuista palveluista, on unionin lainsäädännöllä käyttöön otetun yhteisen arvonlisäverojärjestelmän perusperiaate. Vähennysjärjestelmällä ja näin ollen palautuksilla pyritään vapauttamaan elinkeinonharjoittaja kokonaan kaiken liiketoiminnan yhteydessä maksetusta tai maksettavasta arvonlisäverosta. Yhteisellä arvonlisäverojärjestelmällä pyritään tällä tavoin takaamaan täydellinen neutraalisuus kaiken liiketoiminnan verorasituksen suhteen riippumatta tämän toiminnan tarkoituksesta tai tuloksesta, edellyttäen että kyseinen toiminta sinänsä on lähtökohtaisesti arvonlisäverollista. Arvonlisäveron vähennysoikeus edellyttää kuitenkin sekä aineellisten että muodollisten vaatimusten tai edellytysten täyttämistä. ( 6 )
83.

Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Conseil d’État’n ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Tietyistä työajan järjestämistä koskevista seikoista 4.11.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/88/EY 6 artiklan b alakohtaa, 16 artiklan b alakohtaa, 17 artiklan 3 kohtaa ja 19 artiklan ensimmäistä kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltioilla on vapaus valita keskimääräisen viikoittaisen enimmäistyöajan laskentamenetelmä, jossa käytetään liukuvalla tai kiinteällä perusteella määriteltyä vertailujaksoa. Jos jäsenvaltio päättää käyttää kiinteällä perusteella määriteltyä vertailujaksoa, sen on kuitenkin taattava, että on toteutettu organisatorisia, menettelyllisiä ja oikeudellisia mekanismeja, joilla pystytään konkreettisesti varmistamaan, että työajan järjestämisessä tosiasiallisesti noudatetaan työntekijän turvallisuuden ja terveyden suojelemista koskevia vaatimuksia ja ettei tilanteita, joissa näitä vaatimuksia loukataan, ilmene tai että jos niitä ilmenee, ne voidaan viipymättä korjata tehokkaasti. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, joka on yksin toimivaltainen tulkitsemaan kansallista oikeutta, on ratkaistava, täyttääkö kansallinen lainsäädäntö nämä edellytykset.
9.

Työehtosopimuksen 49 §:ssä määrätään yliopiston tiede- ja taidealan henkilöstön palkkausjärjestelmästä. Siinä määrätään seuraavaa: ”(1) Palkkaluokan A1 kuukausibruttopalkka on 4891,10 euroa. Jos työtehtävästä on vähintään yksi myönteinen arviointi – – kyseisellä ajanjaksolla, tätä määrää korotetaan siten, että se on kuuden vuoden työskentelyn jälkeen 5372,80 euroa, 12 vuoden työskentelyn jälkeen 5854,50 euroa, 18 vuoden työskentelyn jälkeen 6336,20 euroa ja 24 vuoden työskentelyn jälkeen 6817,90 euroa. (2) Palkkaluokan A2 kuukausibruttopalkka on 3686,70 euroa tai, jos työntekijällä on asiaa koskeva tohtorintutkinto tai Ph.D.-tutkinto, 4288,80 euroa. Määriä korotetaan a) sen jälkeen, kun koulutussopimuksen ehdot ovat täyttyneet, – –4650,20 euroon, b) ja jos työtehtävästä on vähintään yksi myönteinen arviointi – – kyseisellä ajanjaksolla, kuuden vuoden associate professor ‑tasolla työskentelyn jälkeen 5131,90 euroon, 12 vuoden työskentelyn jälkeen 5613,70 euroon, 18 vuoden työskentelyn jälkeen 6095,40 euroon ja 24 vuoden työskentelyn jälkeen 6577,00 euroon. (3) Kuukausibruttopalkka palkkaluokassa B1 on 2696,50 euroa. Tätä määrää korotetaan siten, että se on a) kolmen vuoden työskentelyn jälkeen 3203,30 euroa. Kolmen vuoden ajanjaksoa lyhennetään ajanjaksoilla, jotka osoitetaan työhön liittyväksi aiemmaksi kokemukseksi; b) kahdeksan vuoden pituisen a kohdan mukaisella palkkatasolla työskentelyn jälkeen tai, kun on tohtorintutkinto, joka on ollut työsuhteen solmimisen edellytyksenä (postdoc‑tehtävä), 3590,70 euroa; c) kahdeksan vuoden pituisen b kohdan mukaisella palkkatasolla työskentelyn jälkeen 3978,30 euroa d) kahdeksan vuoden pituisen c kohdan mukaisella palkkatasolla työskentelyn jälkeen 4186,90 euroa.”
77.

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Alankomaiden kuningaskunta on vaatinut, että komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja komissio on hävinnyt asian. Komissio on siten velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
4.

Direktiivin 2008/95 5 artiklan 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on yksinoikeus tavaramerkkiin. Tavaramerkin haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan käyttämästä elinkeinotoiminnassa: a) merkkiä, joka on sama kuin tavaramerkki ja samoja tavaroita tai palveluja varten kuin ne tavarat tai palvelut, joita varten tavaramerkki on rekisteröity; b) merkkiä, joka sen vuoksi, että se on sama tai samankaltainen kuin samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten oleva tavaramerkki, aiheuttaa yleisön keskuudessa sekaannusvaaran, joka sisältää myös vaaran merkin ja tavaramerkin välisestä mielleyhtymästä. 2. Jäsenvaltio voi myös säätää, että haltijalla on oikeus kieltää muita ilman hänen suostumustaan elinkeinotoiminnassa käyttämästä merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin tavaramerkki, vaikka tavarat tai palvelut, joita varten merkki on, eivät ole samankaltaisia kuin ne, joita varten tavaramerkki on rekisteröity, milloin viimeksi mainittu tavaramerkki on laajalti tunnettu tässä jäsenvaltiossa ja merkin aiheeton käyttö merkitsee tavaramerkin erottuvuuden tai maineen epäoikeutettua hyväksi käyttämistä taikka on haitaksi tavaramerkin erottuvuudelle tai maineelle. 3. Edellä 1 ja 2 kohdassa säädetyin edellytyksin voidaan kieltää muun muassa: a) merkin paneminen tavaroihin tai niiden päällyksiin; b) tavaroiden tarjoaminen tai liikkeelle laskeminen tai niiden varastoiminen tällaista tarkoitusta varten merkkiä käyttäen taikka palvelujen tarjoaminen tai suorittaminen merkkiä käyttäen; – –”
96.

Näin ollen on kansallisen tuomioistuimen tehtävänä varmistua erityisesti siitä, että kansainvälistä suojeluasemaa kumottaessa noudatetaan tarkasti menettelyn oikeudenmukaisuuden takeita ja suhteellisuusperiaatetta. Jotta vältettäisiin se, että kumoamisesta aiheutuu suhteettomia ja asianomaiselle henkilölle vakavaa haittaa aiheutuvia seurauksia, on mielestäni otettava huomioon kaikki asiaan liittyvät olosuhteet ja erityisesti oikeudet sekä edut, joita hän on saanut aseman myöntämisestä lähtien, ja erityisesti perheenyhdistämistä koskeva oikeus, jota hän on saattanut käyttää, hänen oleskelunsa kesto ja hänen taloudellinen ja sosiaalinen integroitumisensa jäsenvaltioon sekä vaikeudet, joita hänelle saattaisi aiheutua, jos hänen saamansa asema kumottaisiin.
75.

Tarvittavassa arvioinnissa on ensin yksilöitävä tavoitteet, joihin kansallisella lainsäädännöllä pyritään. ( 37 ) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt, että syynä kiellolle, jonka mukaan munkit eivät voi toimia asianajajina, on se, että yleinen etu vaatii, että asianajaja omistautuu yksinomaan toimensa hoitamiseen, ja se, että asianajajan ammatin harjoittamiseen liittyy konfliktitilanteita, jotka eivät sovi yhteen uskonnollisen viran tai tehtävän kanssa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin mainitsee samoin edellytyksen, joka koskee ammatillista riippumattomuutta ja ammatin vapaata harjoittamista. Ammatillisia ja ammattieettisiä sääntöjä täydentäviin erityisiin sääntöihin, joihin käsiteltävässä asiassa on vedottu ja joita munkin ei katsota voivan noudattaa, kuuluu velvoite, jonka mukaan asianajajalla on oltava toimipaikka ja toimisto siinä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomiopiirissä, jossa hänet on nimetty asianajajaksi, ja asianajaja saa tarjota palvelujaan ainoastaan palkkiota vastaan.
116.

Samalla oikeutetulla syyllä on lisäksi ulkoinen ulottuvuus: vankka (vastavuoroinen) luottamus on sitäkin tärkeämpää vapaan liikkuvuuden ja eurooppalaisen korkeakoulutusalueen luomisen kannalta. Kandidaatin, maisterin ja tohtorin oppiarvojen on tarkoitus olla oppiarvoja, jotka on ”yhdenmukaistettu” koko Euroopassa eurooppalaisessa opintosuoritusten ja arvosanojen siirto- ja kertymisjärjestelmässä (ECTS). ( 51 ) Koska oppiarvojen on tarkoitus kuvastaa tietyn pätevyyden saavuttamista, luottamus näihin oppiarvoihin on lisäksi erittäin tärkeää sen takaamiseksi, että ammattipätevyyden vastavuoroinen tunnustaminen EU:ssa toimii kitkattomasti. ( 52 )
85.

Koska kyseisten tarkastusten tosiasiallisesta ja oikeudellisesta luonteesta on vain vähän tietoja, tähän on tuskin mahdollista antaa tarkempia ohjeita muuten kuin toteamalla yleisesti, että nämä, kuten kaikki muutkin tarkastukset, on suoritettava järkevästi ja oikeasuhteisesti. Kuhunkin tarkastukseen valittavat keinot (näytteiden lukumäärä; onko linja pysäytettävä vai poimitaanko näytteiksi otettavat siipikarjanruhot käynnissä olevalta linjalta jne.) vaihtelevat sen mukaan, mitä täsmälleen on tarkastettava ja missä teurastuskäsittelyn vaiheessa, ja näiden keinojen on oltava tarkastuksen kohteeseen nähden asianmukaisia (jotta tarkastukset tosiaan olisivat edustavia), mutta niillä ei saada ylittää sitä, mikä on tarpeen tarkastusten suorittamiseksi asianmukaisella tavalla.