JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

NICHOLAS EMILIOU

8 päivänä maaliskuuta 2022 ( 1 )

Asia C-391/20

Boriss Cilevičs,

Valērijs Agešins,

Vjačeslavs Dombrovskis,

Vladimirs Nikonovs,

Artūrs Rubiks,

Ivans Ribakovs,

Nikolajs Kabanovs,

Igors Pimenovs,

Vitālijs Orlovs,

Edgars Kucins,

Ivans Klementjevs,

Inga Goldberga,

Evija Papule,

Jānis Krišāns,

Jānis Urbanovičs,

Ļubova Švecova,

Sergejs Dolgopolovs,

Andrejs Klementjevs,

Regīna Ločmele-Luņova ja

Ivars Zariņš,

muuna osapuolena

Latvijas Republikas Saeima

(Ennakkoratkaisupyyntö – Latvijas Republikas Satversmes tiesa (perustuslakituomioistun, Latvia))

Ennakkoratkaisupyyntö – SEUT 49 artikla – Sijoittautumisvapaus – SEUT 56 artikla – Palvelujen tarjoamisen vapaus – Rajoittaminen – Kansallinen lainsäädäntö, jossa korkeakoulujen edellytetään vaalivan ja harjoittavan valtion virallista kieltä – Oikeuttamisperuste – Oikeasuhteisuus – SEU 4 artiklan 2 kohta – Kansallinen identiteetti – Euroopan unionin perusoikeuskirjan 13 artikla – Akateeminen vapaus

I Johdanto

1. Vuonna 2021 tuli kuluneeksi 40 vuotta siitä, kun Euroopan parlamentti antoi päätöslauselmansa alueellisia kieliä ja kulttuureja koskevasta yhteisön peruskirjasta sekä etnisten vähemmistöjen oikeuksia koskevasta peruskirjasta. ( 2 ) Päätöslauselma oli suhteellisen lyhyt, mutta tietääkseni kyseessä oli yksi ensimmäisistä kerroista, kun parlamentti puuttui tällaiseen aiheeseen ja kehotti jäsenvaltioita ”toteuttamaan [erityistä] politiikkaa tällä alalla”. Perinteisesti kielikysymysten on katsottu tosiaan liittyvän läheisesti kansalliseen itsemääräämisoikeuteen ja identiteettiin ( 3 ) ja siten niitä on pidetty yhteiskunnallisesti ja poliittisesti hyvin arkaluonteisina asioina useimmissa jäsenvaltioissa. ( 4 ) Tämän johdosta sekä unionin lainsäätäjä että unionin tuomioistuimet ovat noudattaneet johdonmukaisesti melko varovaista, diplomaattista ja käytännönläheistä lähestymistapaa kielellisissä asioissa etenkin, jos jäsenvaltioille oli asetettava niitä koskevia velvoitteita. ( 5 )

2. Parlamentti korosti kyseisen päätöslauselman johdanto-osassa päättäneensä ”saada aikaan yhä läheisemmän Euroopan kansojen liiton ja säilyttää kansojen elävät kielet kaikessa moninaisuudessaan, jotta ne rikastuttavat ja moninaistavat kansojen yhteistä kulttuuriperintöä”. ( 6 ) Parlamentti yhdisti siis kaksi tavoitetta, jotka saattavat vaikuttaa ensi näkemältä vaikeasti yhteensovitettavilta, eli toiveen Euroopan kansalaisten välisen läheisemmän liiton luomisesta ja heidän monimuotoisen kielellisen perintönsä ja kulttuuriperintönsä säilyttämisestä ja edistämisestä.

3. Nyt, neljä vuosikymmentä myöhemmin, nuo kaksi tavoitetta ovat edelleen ajankohtaisia ja erittäin merkittäviä Euroopan yhdentymishankkeelle. Halu jatkaa yhä läheisemmän Euroopan kansojen liiton toteuttamista mainitaan sekä EU-sopimuksen että EUT-sopimuksen johdanto-osassa sekä SEU 1 artiklassa. Samaan aikaan EUT-sopimuksen johdanto-osassa ja SEU 3 artiklan 3 kohdassa ilmaistaan unionin halu ”kunnioittaa kulttuuriensa ja kieltensä rikkautta ja monimuotoisuutta” sekä huolehtia ”Euroopan kulttuuriperinnön vaalimisesta ja kehittämisestä”.

4. On mielestäni täysin selvää, etteivät kyseiset tavoitteet ole toisilleen vastakkaiset, ja siten niihin voidaan ja niihin pitäisi tähdätä samanaikaisesti. Samoin on kuitenkin totta, että joissakin erityisissä olosuhteissa nuo tavoitteet saattaisivat vetää Euroopan unionia eri suuntiin. Esimerkiksi kansalliset toimenpiteet, joilla pyritään edistämään ja suojelemaan valtion virallisen kielen käyttöä, voivat käytännössä estää henkilöiden ja yritysten mahdollisuuden käyttää liikkumisvapauttaan.

5. Näissä tilanteissa on nähdäkseni löydettävä oikeudenmukainen tasapaino kyseisten kahden tavoitteen välillä, niin että niihin molempiin voidaan tähdätä tehokkaasti. Käsiteltävässä asiassa tilanne on juuri tällainen: Latvijas Republikas Satversmes tiesa (perustuslakituomioistuin, Latvia) tiedustelee esittämillään kysymyksillä unionin tuomioistuimelta olennaisin osin, onko kansallinen lainsäädäntö, jossa korkeakoulujen edellytetään muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta antavan opetusta vain valtion virallisella kielellä, yhdenmukainen unionin oikeuden kanssa.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeussäännöt

6. Palveluista sisämarkkinoilla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/123/EY ( 7 ) (jäljempänä palveludirektiivi) johdanto-osan 11 perustelukappaleessa todetaan muun muassa seuraavaa: ”Tässä direktiivissä ei puututa jäsenvaltioiden yhteisön lainsäädännön mukaisesti toteuttamiin toimiin, joilla pyritään suojelemaan tai edistämään kulttuurista ja kielellistä monimuotoisuutta ja tiedotusvälineiden moniarvoisuutta, eikä niiden rahoitukseen.”

7. Palveludirektiivin 1 artiklan 1 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Tässä direktiivissä vahvistetaan yleissäännökset, joiden avulla edistetään palveluntarjoajien sijoittautumisvapautta ja palvelujen vapaata liikkuvuutta niin, että samalla taataan palvelujen korkea laatu. – – 4. Tämä direktiivi ei vaikuta toimiin, joita yhteisössä tai jäsenvaltioissa toteutetaan yhteisön oikeuden mukaisesti kulttuurisen tai kielellisen monimuotoisuuden tai tiedotusvälineiden moniarvoisuuden suojelemiseksi tai edistämiseksi.”

B Kansalliset oikeussäännöt

1. Latvian perustuslaki

8. Latvian perustuslain (Latvijas Republikas Satversme) 4 §:ssä säädetään muun muassa, että ”Latvian tasavallan virallinen kieli on latvia”.

9. Latvian perustuslain 105 §:ssä säädetään omaisuudensuojasta, ja sen 112 §:ssä vahvistetaan oikeus koulutukseen. Latvian perustuslain 113 §:n mukaan ”valtio tunnustaa tieteen, taiteen ja muun luomisen vapauden ja takaa tekijänoikeuden ja patenttioikeuden suojan”.

2. Korkeakouluista annettu laki

10. Korkeakouluista 2.11.1995 annetun lain (Augstskolu likums) ( 8 ) 5 §:ssä säädettiin, että korkeakoulujen tehtävänä on tieteiden ja taiteiden vaaliminen ja harjoittaminen. Korkeakouluista annetun lain muuttamisesta 21.6.2018 annetulla lailla (Grozījumi Augstskolu likumā) ( 9 ) muutettiin korkeakouluista annetun lain 5 §:n kolmatta virkettä seuraavasti: ”toiminnassaan [korkeakoulut] vaalivat ja harjoittavat tiedettä, taidetta ja virallista kieltä”.

11. Korkeakouluista annetun lain muuttamisesta annetulla lailla muutettiin myös kyseisen lain 56 §:ää. Näin korkeakouluista annetun lain 56 §:n 3 momentin sanamuoto on seuraava: ”Korkeakouluissa sekä alemman korkea-asteen oppilaitoksissa ja teknillisissä oppilaitoksissa koulutusohjelmien opetuskielenä on virallinen kieli. Koulutusohjelmien opetuskielenä voi olla vieras kieli vain seuraavissa tapauksissa: (1) Latviassa tarjottavissa koulutusohjelmissa, joihin osallistuu ulkomaisia opiskelijoita, sekä koulutusohjelmissa, joita tarjotaan Euroopan unionin ohjelmiin ja kansainvälisiin sopimuksiin perustuvan yhteistyön puitteissa, opetuskielenä voi olla Euroopan unionin virallinen kieli. Jos Latviassa suoritettavien opintojen arvioitu kesto on yli kuusi kuukautta tai niiden laajuus on yli 20 opintopistettä, tulee pakolliseen opetukseen sisältyä ulkomaisille opiskelijoille tarkoitettua virallisen kielen opetusta. (2) Euroopan unionin virallista kieltä voidaan käyttää opetuskielenä enintään osuudella, joka vastaa viidesosaa koulutusohjelman opintopisteistä, ottaen kuitenkin huomioon, ettei tähän lasketa loppukokeita eikä valtakunnallisia kokeita eikä lopputyön laatimista alemman tai ylemmän korkeakoulututkinnon suorittamiseksi. (3) Koulutusohjelmissa voi olla opetuskielenä vieras kieli, jos tämä on tarpeen niiden tavoitteiden saavuttamiseksi – –; näihin kuuluvat kielen ja kulttuurin opinnot sekä kieliopintoihin liittyvät koulutusohjelmat. – – (4) Yhteisissä koulutusohjelmissa voivat opetuskielinä olla Euroopan unionin viralliset kielet.”

3. Stockholm School of Economics in Rigasta annettu laki ja Riga Graduate School of Law’sta annettu laki

12. Stockholm School of Economics in Rigasta annetun lain (Likums ”Par Rīgas Ekonomikas augstskolu”) ( 10 ) 19 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa: ”Tässä oppilaitoksessa opetusta annetaan englanniksi. Alemman ja ylemmän korkeakoulututkinnon sekä jatkotutkinnon suorittamiseksi laadittavissa lopputöissä, väitöstilaisuuksissa ja ammattipätevyyttä koskevissa kokeissa kielenä on englanti.”

13. Riga Graduate School of Law’sta annetun lain (Juridiskās augstskolas likums) ( 11 ) 21 §:ssä säädetään seuraavaa: ”Tässä oppilaitoksessa tarjottavien koulutusohjelmien järjestämiseen on myönnetty lupa, ja ne on hyväksytty laissa säädetyn mukaisesti. Opetusta annetaan englanniksi tai muulla Euroopan unionin virallisella kielellä.”

III Tosiseikat, kansallinen menettely ja ennakkoratkaisukysymykset

14. Latvijas Republikas Satversmes tiesan käsiteltäväksi saatetun kanteen on nostanut 20 Saieman (Latvian parlamentti) kansanedustajaa (jäljempänä kantajat). Kantajat väittävät kanteessaan, etteivät muutamat korkeakouluista annetun lain, sellaisena kuin se on muutettuna, säännökset – etenkään ne, joissa korkeakoulujen edellytetään antavan opetusta vain valtion virallisella kielellä – ole yhdenmukaisia unionin oikeuden kanssa.

15. Kantajat väittävät Latvijas Republikas Satversmes tiesassa, että riidanalaisilla säännöksillä rajoitetaan ensinnäkin yksityisten korkeakoulujen riippumattomuutta ja opetushenkilöstön ja opiskelijoiden akateemista vapautta. He väittävät myös, että riidanalaisilla säännöksillä rajoitetaan korkeakoulujen oikeutta harjoittaa kaupallista toimintaa ja tarjota korkea-asteen koulutuspalveluja maksua vastaan, mikä loukkaa korkeakoulujen omaisuudensuojaa. Lisäksi riidanalaiset säännökset, joilla haitataan pääsyä korkea-asteen koulutuksen markkinoille ja estetään muiden Euroopan unionin jäsenvaltioiden kansalaisia ja yrityksiä tarjoamasta korkea-asteen koulutuspalveluja vierailla kielillä, heikentävät kantajien mukaan myös sijoittautumisoikeutta ja palvelujen tarjoamisen vapautta, jotka on vahvistettu SEUT 49 ja SEUT 56 artiklassa, sekä elinkeinovapautta, joka on vahvistettu Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 16 artiklassa.

16. Latvijas Republikas Satversmes tiesa antoi 11.6.2020 tuomion asiassa nro 2019-12-01. Se päätti jakaa tarkasteltavanaan olleen asian kahtia siten, että toinen asioista koskee riidanalaisten säännösten yhdenmukaisuutta Latvian perustuslain 112 §:n kanssa (asia 1) ja toinen riidanalaisten säännösten yhdenmukaisuutta Latvian perustuslain 1 ja 105 §:n kanssa (asia 2).

17. Latvijas Republikas Satversmes tiesa katsoi pystyvänsä antamaan tuomion asiassa 1. Se totesi, että korkeakouluista annetun lain 5 §:n 1 momentin kolmas virke on Latvian perustuslain 112 §:n mukainen, luettuna yhdessä Latvian perustuslain 113 §:n kanssa. Sen sijaan korkeakouluista annetun lain 56 §:n 3 momentti ja sen siirtymäsäännösten 49 kohta eivät olleet sen mukaan Latvian perustuslain 112 §:n mukaisia, luettuna yhdessä perustuslain 113 §:n kanssa, siltä osin kuin riidanalaisia säännöksiä sovellettiin yksityisiin korkeakouluihin. Se päätti kuitenkin väliaikaisesti pysyttää riidanalaiset säännökset voimassa 1.5.2021 asti, jotta kansallisella lainsäätäjällä olisi riittävästi aikaa uuden lainsäädännön antamiseen.

18. Asiassa 2 Latvijas Republikas Satversmes tiesa katsoi, sen tulisi käsitellä asiakysymystä. Se totesi, että perustuslain 105 §:ssä vahvistettua omaisuudensuojaa olisi tulkittava sijoittautumisvapautta ja palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien Euroopan unionin periaatteiden valossa.

19. Koska Latvijas Republikas Satversmes tiesa oli epävarma asian kannalta merkityksellisten unionin oikeussääntöjen asianmukaisesta tulkinnasta, se päätti näin ollen 29.7.2020 lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko pääasiassa riitautetun kaltaisen lainsäädännön katsottava rajoittavan [SEUT] 49 artiklassa vahvistettua sijoittautumisvapautta tai toissijaisesti [SEUT] 56 artiklassa vahvistettua palvelujen tarjoamisen vapautta sekä – – perusoikeuskirjan 16 artiklassa vahvistettua elinkeinovapautta? 2) Mitä seikkoja on otettava huomioon arvioitaessa kyseisen lainsäädännön osalta oikeuttamisperusteita, sen soveltuvuutta tarkoitukseensa ja oikeasuhteisuutta, kun tällä lainsäädännöllä pyritään hyväksyttävään päämäärään, joka on virallisen kielen suojeleminen kansallisen identiteetin ilmentymänä?”

20. Riidanalaisia säännöksiä on muutettu 8.4.2021 annetulla lailla, joka on tullut voimaan 1.5.2021. Näin ollen unionin tuomioistuin kysyi 6.9.2021, halusiko Latvijas Republikas Satversmes tiesa luopua ennakkoratkaisupyynnöstään vai pysyttää sen. Latvijas Republikas Satversmes tiesa ilmoitti unionin tuomioistuimelle 5.10.2021 antamassaan vastauksessa haluavansa pysyttää ennakkoratkaisupyyntönsä.

21. Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet pääasian kantajat ja Ranskan, Latvian, Alankomaiden ja Itävallan hallitukset sekä Euroopan komissio.

IV Arviointi

22. Tarkastelen ratkaisuehdotuksessani Latvijas Republikas Satversmes tiesan esittämistä kysymyksistä esille nousevia seikkoja, jotka ovat eittämättä tärkeitä ja arkaluonteisia. Ennen tuota tarkastelua minun on kuitenkin käsiteltävä komission ilmaisemat epäilyt siitä, onko ennakkoratkaisukysymyksillä enää merkitystä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan riidan ratkaisemisen kannalta.

A Tutkittavaksi ottaminen

23. SEUT 267 artiklassa ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 94 artiklassa asetetaan ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamiselle useita aineellisia ja menettelyllisiä edellytyksiä. Yksi noista edellytyksistä on se, että vastauksilla, jotka unionin tuomioistuin antaa esitettyihin kysymyksiin, on oltava merkitystä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan riidan ratkaisemisen kannalta. Toisin sanoen kysymyksiin annettavan vastauksen on oltava tarpeen, jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi ”antaa päätöksen” käsiteltäväkseen saatetussa asiassa. ( 12 )

24. Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamisen edellytysten on täytyttävä paitsi silloin, kun ennakkoratkaisupyyntö jätetään unionin tuomioistuimelle, myös koko menettelyjen ajan. Jos nämä edellytykset eivät enää täyty menettelyn aikana, unionin tuomioistuimen on päätettävä asian käsittely ja todettava, ettei kysymykseen ole tarpeen vastata. Näin voi olla esimerkiksi silloin, kun pääasia on menettänyt tarkoituksensa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen (tai muun kansallisen tuomioistuimen) samassa menettelyssä tai pääasiaan liittyvässä menettelyssä antaman myöhemmän päätöksen vuoksi ( 13 ) tai kun asianomaisia kansallisen lainsäädännön säännöksiä muutetaan tai ne korvataan. ( 14 )

25. Kyseisen oikeuskäytännön perusteella komissio ilmaisee epäilevänsä esillä olevan ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottamista. Komissio huomauttaa, että Latvijas Republikas Satversmes tiesa on jo todennut 11.6.2020 antamassaan tuomiossa kyseessä olevien kansallisten oikeussääntöjen olevan ristiriidassa perustuslain kanssa. Lisäksi Latvian lainsäätäjä on muuttanut kyseisiä oikeussääntöjä tuon tuomion jälkeen, ja uudet säännökset ovat tulleet voimaan 1.5.2021. ( 15 )

26. Olen toista mieltä kuin komissio.

27. Aluksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Tästä seuraa, että kansallisten tuomioistuinten esittämillä kysymyksillä oletetaan olevan merkitystä asian ratkaisemisen kannalta ja että unionin tuomioistuin voi kieltäytyä ratkaisemasta näitä kysymyksiä ainoastaan silloin, kun on ilmeistä, että pyydetyllä tulkinnalla ei ole mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen, jos kyseinen ongelma on luonteeltaan hypoteettinen taikka jos unionin tuomioistuimella ei ole tiedossaan niitä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja, jotka ovat tarpeen, jotta se voisi antaa hyödyllisen vastauksen noihin kysymyksiin. ( 16 )

28. Käsiteltävässä asiassa ei vaikuta olevan kyse yhdestäkään tilanteesta, jossa merkityksellisyysolettama voidaan kumota.

29. Huomautan tältä osin, että Latvijas Republikas Satversmes tiesa on päättänyt 11.6.2020 antamallaan tuomiolla, kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen 16–18 kohdassa tuodaan esille, jakaa menettelyn kahdeksi erilliseksi asiaksi: asiaksi 1 ja asiaksi 2. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on antanut asiassa 1 lopullisen tuomion, jossa riidanalaisten säännösten todetaan olevan ristiriidassa muutamien Latvian perustuslain säännösten kanssa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on katsonut asiassa 2, ettei se voi saattaa arviointia päätökseen riidanalaisten säännösten ja Latvian perustuslain muiden säännösten välisen väitetyn ristiriidan osalta. Se on katsonut tässä tapauksessa, että kyseessä olevia kansallisen oikeuden säännöksiä tulkittaessa on otettava huomioon erinäisiä unionin oikeuden määräyksiä, joiden ulottuvuus ei ole riittävän selkeä.

30. Latvijas Republikas Satversmes tiesan esittämät ennakkoratkaisukysymykset koskevat nimenomaisesti asiaa 2. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selittää 5.10.2021 unionin tuomioistuimen kysymykseen antamassaan vastauksessa, asia 2 on edelleen vireillä ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa ja edellyttää ratkaisun antamista. ( 17 ) Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo siis, että unionin tuomioistuimen vastaus esitettyihin kysymyksiin on edelleen tarpeen, jotta asiassa voidaan antaa ratkaisu.

31. Mikään asiakirja-aineistossa ei vaikuta kyseenalaistavan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tältä osin tekemää arviointia. Monet seikat viittaavat päinvastoin siihen, ettei käsiteltävässä ennakkoratkaisupyynnössä esille otettuihin kysymyksiin vastaamisesta ole tullut tarpeetonta.

32. Ensinnäkin on mahdollista, että Latvijas Republikas Satversmes tiesan tarkastellessa asiassa 2 esille nousevia kysymyksiä saattaa riidanalaisten säännösten ja Latvian perustuslain välillä ilmetä myös muita kuin asiassa 1 havaittuja ristiriitaisuuksia, kun viimeksi mainittua tulkitaan unionin oikeuden valossa. Tällöin Latvian lainsäätäjän olisi ehkä ryhdyttävä uudelleen toimeen riidanalaisten säännösten lainmukaisuuden varmistamiseksi. Lainsäätäjä on nimittäin osoittanut 8.4.2021 antamallaan lailla olevansa halukas muuttamaan riidanalaisia säännöksiä niiden kumoamisen sijaan.

33. Toiseksi Latvijas Republikas Satversmes tiesa päätti väliaikaisesti asiassa 1 esille tulleista seikoista huolimatta pysyttää riidanalaiset säännökset voimassa 1.5.2021 asti. Kyseisillä säännöksillä oli siis vielä jonkin aikaa oikeusvaikutuksia. Sitä mahdollisuutta, että yritykset ja yksityishenkilöt, joita lainvastaisiksi väitetyt säännökset koskevat, ryhtyvät oikeustoimiin (esimerkiksi hakevat korvauksia) asiassa 2 annettavan Latvijas Republikas Satversmes tiesan tuomion johdosta, ei voida etukäteen sulkea pois.

34. Tämän vuoksi on epävarmaa, onko väitetty ristiriita riidanalaisten säännösten ja unionin oikeuden välillä lakannut olemasta Latvijas Republikas Satversmes tiesan asiassa 1 antaman tuomion ja/tai riidanalaisten säännösten muuttamisesta annetun lain ansiosta. Tässä tilanteessa ei ole ilmeistä, ettei pyydetyllä unionin oikeussääntöjen tulkinnalla olisi mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen tai että kyseinen ongelma olisi hypoteettinen. ( 18 )

35. Vieläkin tärkeämpää on pitää mielessä, että Latvijas Republikas Satversmes tiesassa parhaillaan vireillä olevat menettelyt eivät liity yhteen tai useampaan yksittäiseen riitaan keiden tahansa luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden ja viranomaisten välillä. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin selvittää, sellaisissa menettelyissä, joita yksityishenkilöt, joilla on aktiivilegitimaatio (esimerkiksi Latvian parlamentin jäsenet), ovat panneet vireille yleisen edun puolustamiseksi, lainsäädännön valvonnan on tapahduttava abstraktilla tasolla, jotta voidaan selvittää, ovatko riidanalaiset säännökset yhteensopivia ylemmän tason oikeussääntöjen kanssa.

36. Jos tällaisessa tilanteessa todettaisiin, että esitetyt kysymykset ovat merkityksettömiä asian ratkaisun kannalta, käytännössä sivuutettaisiin kyseisen menettelyn luonne ja toimittaisiin vastoin sen tarkoitusta.

37. Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisupyyntö on nähdäkseni tutkittava.

B Ennakkoratkaisukysymykset

38. Latvijas Republikas Satversmes tiesa tiedustelee kahdella kysymyksellään, jotka on tutkittava yhdessä, unionin tuomioistuimelta olennaisin osin, onko kansallinen lainsäädäntö, jossa korkeakoulujen edellytetään muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta antavan opetusta vain valtion virallisella kielellä, yhdenmukainen unionin oikeuden kanssa. Tältä osin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin epäilee sitä, miten SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa sekä perusoikeuskirjan 16 artiklaa olisi tulkittava.

39. Unionin tuomioistuimelle menettelyn yhteydessä esitetyissä huomautuksissa on kuitenkin otettu esille muutamia epäselvyyksiä sen suhteen, mitkä unionin oikeussäännöt ovat merkityksellisiä arvioinnin kannalta. Tämän vuoksi ennen ennakkoratkaisukysymysten asiasisällön tarkastelua onkin aiheellista selventää, mihin unionin oikeussääntöihin nähden kyseessä olevien kansallisten toimenpiteiden yhdenmukaisuutta olisi arvioitava.

1. Asian kannalta merkityksellinen säännöstö

40. Määritettäessä merkityksellistä säännöstöä sen arvioimiseksi, ovatko riidanalaiset säännökset yhdenmukaisia unionin oikeuden kanssa, on otettava nähdäkseni huomioon kolme seikkaa. Ensinnäkin, onko korkea-asteen opetuksen antaminen taloudellista toimintaa ja kuuluuko se tällaisena palvelujen vapaata liikkuvuutta koskevien unionin oikeussääntöjen soveltamisalaan? Toiseksi, jos vastaus on myöntävä, olisiko riidanalaisten säännösten yhdenmukaisuutta unionin oikeuden kanssa arvioitava sijoittautumisoikeutta ja/tai palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien EUT-sopimuksen määräysten pohjalta vai pikemmin palveludirektiivin säännösten pohjalta? Kolmanneksi, olisiko unionin tuomioistuimen arvioitava erikseen riidanalaisten säännösten yhdenmukaisuutta perusoikeuskirjan 16 artiklan kanssa?

a) Korkea-asteen opetuksen antaminen taloudellisena toimintana EUT-sopimuksen kannalta

41. Vastaus ensimmäiseen edellisessä kohdassa mainituista kysymyksistä on melko yksiselitteinen.

42. Kuten Latvian hallitus korostaa, on totta, että kulttuuri ja koulutus kuuluvat aloina suureksi osaksi jäsenvaltioiden toimivaltaan. SEUT 6 artiklan mukaisesti unionilla on kyseisillä aloilla toimivalta ”toteuttaa toimia jäsenvaltioiden toimien tukemiseksi, yhteensovittamiseksi tai täydentämiseksi”. Lisäksi SEUT 165 artiklan 1 kohdan mukaan unionin koulutusalan toimissa on pidettävä arvossa ”jäsenvaltioiden vastuuta opetuksen sisällöstä ja koulutusjärjestelmän järjestämisestä sekä niiden sivistyksellistä ja kielellistä monimuotoisuutta”.

43. Tämä ei kuitenkaan merkitse sitä, että kyseiset alat jäisivät unionin oikeuden soveltamisalan ulkopuolelle. Jäsenvaltiot eivät voi myöskään säätää noista aloista täysin oman mielensä mukaan, jos se johtaa asianomaisten kansallisten oikeussääntöjen rinnalla mahdollisesti sovellettavien unionin oikeussääntöjen rikkomiseen. Julkisasiamies Tesauroa lainaten voidaan varmasti todeta, ettei kulttuuria ja koulutusta ole ”täysin eristetty [unionin] oikeuden vaikutusten ulkopuolelle”. ( 19 )

44. Unionin tuomioistuin on tosiaan esittänyt oikeuskäytännössään johdonmukaisia arviointeja virallisten kielten tai vähemmistökielten käytön edistämiseksi hyväksyttyjen kansallisten toimien sekä kulttuuri- ja/tai koulutuspalvelujen tarjoamista koskevien kansallisten oikeussääntöjen yhdenmukaisuudesta unionin oikeuden kanssa. Huomattava osa kyseisistä tapauksista on koskenut käsiteltävän asian tavoin kansallisten toimien yhdenmukaisuutta unionin sisämarkkinasäännösten ja ‑määräysten kanssa. ( 20 )

45. Unionin tuomioistuin on jo todennut erityisesti opetustoiminnan osalta, että opetuksessa, jota antavia oppilaitoksia rahoitetaan pääosin yksityisin varoin, on unionin oikeuden kannalta kyse palvelusta. ( 21 ) Näin ollen kyseiseen toimintaan sovellettavan kansallisen lainsäädännön on oltava lähtökohtaisesti sisämarkkinoita ja erityisesti palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien oikeussääntöjen mukaista. ( 22 )

46. Käsiteltävässä asiassa riidanalaisia säännöksiä sovelletaan ymmärtääkseni sekä julkisiin että yksityisiin korkeakouluihin riippumatta siitä, antavatko ne opetusta korvausta vastaan. Koska kyseisiä säännöksiä sovelletaan yksityisiin oppilaitoksiin, joita rahoitetaan pääosin yksityisin varoin, riidanalaisten säännösten on näin ollen oltava palvelujen vapaata liikkuvuutta koskevien oikeussääntöjen mukaisia.

b) Palveluja koskevat EUT-sopimuksen määräykset vai palveludirektiivi?

47. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on pyytänyt unionin tuomioistuinta arvioimaan riidanalaisten säännösten yhdenmukaisuutta unionin oikeuden kanssa viitaten erityisesti SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaan. Osa unionin tuomioistuimelle huomautuksia esittäneistä muista osapuolista (erityisesti Latvian ja Alankomaiden hallitukset) mainitsee kuitenkin myös palveludirektiivin säännökset.

48. Tältä osin on huomattava, että palveludirektiivin 1 artiklan 1 kohdan mukaan kyseisessä direktiivissä vahvistetaan ”yleissäännökset, joiden avulla edistetään palveluntarjoajien sijoittautumisvapautta ja palvelujen vapaata liikkuvuutta niin, että samalla taataan palvelujen korkea laatu”. Palveludirektiivi annettiin siis olennaisesti sitä varten, että palvelujen tarjoamisen vapauden sääntelyä voitiin viedä EUT-sopimuksen määräyksiä pidemmälle. ( 23 ) Kyseinen direktiivi on siis soveltuvin osin käytännössä lex specialis suhteessa asianomaisiin EUT-sopimuksen määräyksiin. Unionin tuomioistuin onkin soveltanut johdonmukaisesti palveludirektiivin säännöksiä oikeudellisena kehyksenä sen määrittämiseen, ovatko kansalliset toimenpiteet yhdenmukaisia palvelujen vapaan liikkuvuuden kanssa, jos kyseiset toimenpiteet ovat kuuluneet palveludirektiivin soveltamisalaan, tutkimatta toimenpiteitä SEUT 49 ja/tai SEUT 56 artiklan kannalta. ( 24 )

49. Voidaanko palveludirektiivin säännöksiä soveltaa tämän perusteella pääasiassa kyseessä olevan kaltaisiin kansallisiin toimiin?

50. Olen lähtökohtaisesti sitä mieltä, että vastauksen olisi oltava kieltävä tai paremminkin, että palveludirektiivin säännökset eivät ole esteenä riidanalaisten säännösten kaltaisille toimille.

51. Palveludirektiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan kyseistä direktiiviä sovelletaan sellaisten palveluntarjoajien tuottamiin palveluihin, jotka ovat sijoittautuneet johonkin jäsenvaltioon. Palvelun käsitteellä tarkoitetaan direktiivin 4 artiklan 1 alakohdassa annetun laajan määritelmän mukaan ”itsenäisenä ammatinharjoittajana suoritettavaa – – taloudellista toimintaa, josta yleensä saadaan korvaus”. Yksityisten korkeakoulujen antamaa opetusta voidaan toki tarjota (ja usein tarjotaankin) korvausta vastaan, ja siten se on palveludirektiivissä tarkoitettu palvelu. ( 25 ) Sitä ei myöskään mainita niiden palvelujen luettelossa, jotka jäävät 2 artiklan 2 kohdan nojalla kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. ( 26 )

52. Palveludirektiivin 1 artiklan 4 kohdassa säädetään kuitenkin, ettei kyseinen direktiivi ”vaikuta toimiin, joita yhteisössä tai jäsenvaltioissa toteutetaan yhteisön oikeuden mukaisesti kulttuurisen tai kielellisen monimuotoisuuden – – suojelemiseksi tai edistämiseksi”. ( 27 ) Säännös toistetaan palveludirektiivin johdanto-osan 11 perustelukappaleessa, jonka mukaan kyseisessä direktiivissä ”ei puututa jäsenvaltioiden yhteisön lainsäädännön mukaisesti toteuttamiin toimiin, joilla pyritään suojelemaan tai edistämään kulttuurista ja kielellistä monimuotoisuutta – –, eikä niiden rahoitukseen”.

53. On riidatonta, että kansallinen lainsäätäjä on antanut riidanalaiset säännökset virallisen kielen suojelemiseksi ja edistämiseksi. Tämän vuoksi palveludirektiivin säännöksiä ei voida soveltaa niin, että sillä vaikutetaan tai puututaan kyseiseen tavoitteeseen. ( 28 )

54. Palveludirektiivin 1 artiklan 4 kohta ei kuitenkaan merkitse sitä, ettei kulttuurisen ja kielellisen monimuotoisuuden suojelemiseksi tai edistämiseksi toteutettuihin kansallisiin toimiin voitaisi koskaan soveltaa palvelujen liikkuvuuden vapautta koskevia unionin oikeussääntöjä. Kuten kyseisessä säännöksessä ehkä tarpeettomastikin mainitaan, kyseistä direktiiviä jätetään soveltamatta kyseisiin toimiin vain silloin, kun ne on toteutettu ”[unionin] lainsäädännön mukaisesti”.

55. Tämän perusteella palveludirektiivi ei poista tarvetta varmistaa, ovatko riidanalaiset säännökset yhdenmukaisia SEUT 49 ja/tai SEUT 56 artiklan kanssa. ( 29 )

56. Jos asia on näin, olisiko tuomioistuimen tehtävä arviointinsa ensimmäisen, jälkimmäisen vai molempien artiklojen perusteella?

57. Vakiintuneessa oikeuskäytännössä todetaan tästä, että kun kansallinen toimenpide liittyy samanaikaisesti useisiin perusvapauksiin, unionin tuomioistuin tutkii kyseistä toimenpidettä pääsääntöisesti suhteessa yhteen näistä perusvapauksista, jos muut niistä ovat käsiteltävän asian olosuhteissa täysin toissijaisia ensimmäiseen perusvapauteen nähden ja ne voidaan liittää siihen. ( 30 ) Tätä varten kansallisen toimenpiteen objektiivinen tarkoitus ( 31 ) ja vaikutukset ( 32 ) ovat keskeiset huomioon otettavat seikat.

58. Minusta vaikuttaa siltä, että käsiteltävässä asiassa unionin tuomioistuin voi rajata arviointinsa SEUT 49 artiklaan.

59. Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tuo esille, riidanalaisia säännöksiä voidaan tosin soveltaa myös ulkomaille sijoittautuneisiin korkeakouluihin, jotka haluavat antaa opetusta Latviassa tilapäisesti. On kuitenkin kiistatonta, että kyseiset säännökset ja lainsäädäntö, jonka osa ne ovat, annettiin lähinnä Latviaan sijoittautuneiden (tai sijoittautumista kaavailevien) oppilaitosten toiminnan sääntelemiseksi.

60. Riidanalaisia säännöksiä myös sovelletaan useimmiten juuri tällaisiin oppilaitoksiin. Korkeakouluilla on tavallisesti oltava korkea-asteen opetuksen antamista varten jokseenkin merkittävä hallinnollinen ja logistinen organisaatio, ja niiden on saatava viranomaisilta asiaankuuluvat luvat voidakseen myöntää päteviä tutkintotodistuksia, muita todistuksia tai muita muodollisia pätevyyksiä. Tämäntyyppistä palvelua ei ole helppo tarjota kertaluonteisesti, tilapäisesti tai epäsäännöllisesti. ( 33 )

61. Tämä ei kuitenkaan tarkoita, että tällaisten palvelujen rajatylittävä tarjoaminen olisi epätyypillistä, saatikka mahdotonta. Itse asiassa internetin kautta annettavan opetuksen määrä on lisääntynyt valtavasti viime vuosina, ja kasvutahti saattaa kiihtyä entisestään kuluneen pandemian aikana saatujen kokemusten tuloksena, mikä on erinomainen esimerkki tällaisten markkinoiden olemassaolosta. Tällä hetkellä kuitenkin valtaosa korkea-asteen opetusta antavista oppilaitoksista tarjoaa opetustaan siinä maassa, jossa oppilaitos sijaitsee. Rajatylittävä palvelujen tarjoaminen on muodostanut toistaiseksi suhteellisen pienen osan niiden kaikesta taloudellisesta toiminnasta.

62. Lisäksi kysymystä voidaan mielestäni lähestyä myös palvelujen vastaanottajien näkökulmasta, minkä perusteella myös SEUT 56 artiklan valossa tehty arviointi voisi olla perusteltua. ( 34 ) Se tarkoittaisi, että olisi arvioitava vaikutusta, joka nyt kyseessä olevan kaltaisella kansallisella toimella saattaa olla unionin kansalaisille kuuluvaan oikeuteen liikkua vapaasti, joskin väliaikaisesti, Euroopan unionin alueella osallistuakseen korkea-asteen opetukseen. Voisi olettaa, että ainakin osa näistä potentiaalisista ”kansainvälisistä” opiskelijoista pystyisi seuraamaan opetusta (joko osaa opetuksesta tai koko opetusta) – tai ainakin seuraisi sitä mieluummin – vain jollain muulla kielellä kuin latviaksi. Taloudellisen yhteistyön ja kehityksen järjestön (OECD) vastikään julkaisemat tilastot osoittavat, että Latviassa on merkittävä määrä ulkomaisia opiskelijoita, ( 35 ) joista osaan riidanalaiset säännökset voisivat selvästi vaikuttaa.

63. Latvian hallitus väittää tältä osin, että korkeakouluista annetun lain 56 §:n 3 momentilla varmistetaan, että ulkomaiset opiskelijat voivat useimmiten osallistua muun- kuin latviankieliseen opetukseen, erityisesti muiden unionin jäsenvaltioiden virallisilla kielillä annettavaan opetukseen. Tämä seikka ei tosin käy mielestäni täysin selväksi asiakirja-aineistoon sisältyvien tietojen perusteella.

64. Tämä näkökohta on kuitenkin vähämerkityksinen tässä asiayhteydessä, sillä nähdäkseni merkittävimmät riidanalaisista säännöksistä suoraan johtuvat rajoitukset kohdistuvat tiettyihin palveluntarjoajiin eli korkeakouluihin. Lähinnä korkeakoulujen taloudellista vapautta rajoitetaan kyseessä olevan kansallisen toimen tuloksena, ja tosiasiassa juuri tämä kysymys vaikuttaa olevan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen käsiteltäväksi saatetun riidan keskiössä.

65. Joka tapauksessa sijoittautumisoikeutta ja palvelujen tarjoamisen vapautta koskevien kahden ”säännöstön” samankaltaisuuden vuoksi en näe, että riidanalaisten säännösten unionin oikeuden mukaisuutta koskeva arviointi SEUT 56 artiklan näkökulmasta voisi erota merkityksellisellä tavalla SEUT 49 artiklan näkökulmasta tehdystä arvioinnista. ( 36 )

66. Tämän perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin arvioi myös prosessiekonomiaan liittyvistä syistä riidanalaisten säännösten unionin oikeuden mukaisuutta SEUT 49 artiklan valossa.

c) Perusoikeuskirjan 16 artikla

67. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisupyynnössään myös sitä, ovatko riidanalaiset säännökset yhdenmukaisia perusoikeuskirjan 16 artiklan kanssa. Kyseisen määräyksen otsikko on ”Elinkeinovapaus”, ja siinä määrätään seuraavaa: ”Elinkeinovapaus tunnustetaan [unionin] oikeuden sekä kansallisten lainsäädäntöjen ja käytäntöjen mukaisesti”.

68. Tältä osin olen sitä mieltä, ettei käsiteltävässä asiassa ole tarpeen eikä asianmukaista tehdä perusoikeuskirjan 16 artiklaan keskittyvää erityistä arviointia.

69. Ensinnäkin SEUT 49 ja SEUT 56 artikla ovat ainakin jossain määrin perusoikeuskirjan 16 artiklassa vahvistetun vapauden ilmentymiä. Unionin tuomioistuin on todennut johdonmukaisesti, että kansallisista toimista aiheutuvien rajoitusten tarkastelu SEUT 49 ja SEUT 56 artiklan kannalta kattaa myös muiden muassa perusoikeuskirjan 16 artiklassa taattujen oikeuksien ja vapauksien käytön mahdolliset rajoitukset, joten elinkeinovapauden erillinen tarkastelu ei yleensä ole tarpeen. ( 37 )

70. Lisäksi on pidettävä mielessä, että perusoikeuskirjan 16 artiklassa tunnustetaan elinkeinovapaus ”[unionin] oikeuden sekä kansallisten lainsäädäntöjen – – mukaisesti”. Kyseisen vapauden ulottuvuuden määrittämiseksi perusoikeuskirjan 16 artiklassa viitataan siis nimenomaisesti unionin oikeuteen, johon SEUT 49 ja SEUT 56 artiklan kaltaiset määräykset tietenkin kuuluvat. ( 38 )

71. Ennakkoratkaisupyynnöstä tai menettelyn aikana esitetyistä huomautuksista ei myöskään ilmene mitään riidanalaisten säännösten väitettyä unionin oikeuden vastaisuutta koskevaa näkökohtaa, joka ei voisi kuulua täysin SEUT 49 ja SEUT 56 artiklan soveltamisalaan. Toisin sanoen yksikään argumentti ei koske nimenomaisesti mahdollista perusoikeuskirjan 16 artiklan rikkomista, ( 39 ) joka ylittäisi ulkomaille sijoittautuneiden palveluntarjoajien taloudellisen oikeuksien suojelun.

72. Edellä esitetyn perusteella tarkastelen tämän ratkaisuehdotuksen seuraavissa osioissa ainoastaan sitä, ovatko esillä olevat kansalliset toimet yhdenmukaisia SEUT 49 artiklan kanssa.

2. Aineelliset seikat

73. Arvioin seuraavissa osioissa, aiheutuuko riidanalaisista säännöksistä SEUT 49 artiklassa tarkoitettu rajoitus, ja jos aiheutuu, onko kyseinen rajoitus perusteltavissa SEU 4 artiklan 2 kohdan valossa.

a) Rajoituksen olemassaolo

74. Ensi näkemältä tällaisella lainsäädännöllä rajoitetaan SEUT 49 artiklan mukaista sijoittautumisoikeutta. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan sijoittautumisvapauden rajoituksina on pidettävä kaikkia toimia, joilla kielletään tämän vapauden käyttäminen, haitataan sitä tai tehdään se vähemmän houkuttelevaksi. ( 40 )

75. Käsiteltävässä asiassa riidanalaiset säännökset hankaloittavat tiettyjen ulkomaille sijoittautuneiden yritysten siirtymistä Latviaan tai uusien toimipaikkojen avaamista Latviassa. Kuten pääasian kantajat tuovat aiheellisesti esille, koska opetusta on annettava (lähes yksinomaan) latviaksi, monet ulkomaiset korkeakoulut eivät pysty käyttämään (todennäköisesti merkittävää) osaa hallinto- ja opetushenkilöstöstään Latviassa. Lisäksi ulkomaisia korkeakouluja estetään tarjoamasta monipuolisempaa ja kilpailukykyisempää palveluvalikoimaa, kuten muilla kielillä annettavaa opetusta, vaikka tällaiselle olisi merkittävä kysyntä. ( 41 )

76. Edellä esitetyn perusteella totean, että koska riidanalaiset säännökset hankaloittavat muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden korkeakoulujen sijoittautumisvapauden käyttämistä ja tekevät sen vähemmän houkuttelevaksi, niistä aiheutuu SEUT 49 artiklassa tarkoitettu rajoitus.

b) Rajoituksen oikeuttaminen

77. Kuten unionin tuomioistuin on toistuvasti todennut, sijoittautumisvapauden rajoitus voidaan hyväksyä ainoastaan, jos se ensinnäkin voidaan oikeuttaa yleistä etua koskevalla pakottavalla syyllä ja jos se toiseksi on suhteellisuusperiaatteen mukainen. Suhteellisuusperiaatteen osalta kansallisella toimella on voitava taata johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla tavoitellun päämäärän saavuttaminen eikä sillä voida ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi. Lisäksi kansallisen toimen on oltava oikeasuhteinen sanan suppeassa merkityksessä, koska kyseessä olevien intressien eli kyseiseen toimeen liittyvän valtion intressin ja niiden henkilöiden intressien, joille toimesta aiheutuu haittaa, välillä on löydettävä asianmukainen tasapaino. Asianomaisen jäsenvaltion on osoitettava, että nämä kumulatiiviset edellytykset täyttyvät. ( 42 )

78. Käsiteltävässä asiassa Latvian hallitus selittää, että riidanalaiset säännökset ilmentävät sen halua suojella ja edistää valtion virallisen kielen käyttöä. Latvian hallitus korostaa lisäksi, että virallista kieltä olisi pidettävä osana sen kansallista identiteettiä, ja se ottaa tässä yhteydessä esille SEU 4 artiklan 2 kohdan määräykset.

79. Tältä osin on muistettava heti alusta alkaen, että SEU 4 artiklan 2 kohdan mukaan unionin on kunnioitettava jäsenvaltioidensa kansallista identiteettiä, joka on olennainen osa niiden poliittisia ja valtiosäännön rakenteita. ( 43 ) Unionin tuomioistuin on jo myöntänyt, että jäsenvaltion kansalliseen identiteettiin voi kuulua valtion virallinen kieli (tai viralliset kielet). ( 44 ) Kyseisen kielen (kyseisten kielten) käytön edistämisen ja kannustamisen tavoite on siis unionin oikeusjärjestyksessä hyväksyttävä intressi, joka voi oikeuttaa yhden tai useamman liikkumisvapauden rajoittamisen. ( 45 ) Unionin oikeussäännöt eivät näin ollen estä sellaisen politiikan toteuttamista, jonka tavoitteena on suojella ja edistää yhtä tai useampaa jäsenvaltion virallisista kielistä. ( 46 )

80. Tämä ei tarkoita kuitenkaan sitä, että SEU 4 artiklan 2 kohdan perusteella kaikki kansalliset toimet, jotka ovat osa politiikkaa, jonka tavoitteena on puolustaa ja edistää jäsenvaltion virallista kieltä (virallisia kieliä), olisivat automaattisesti ja väistämättä unionin oikeuden mukaisia.

81. Tässä kohti on aiheellista tarkastella hieman SEU 4 artiklan 2 kohtaa.

1) Muutamia SEU 4 artiklan 2 kohtaan liittyviä huomioita

82. Toistaiseksi unionin tuomioistuin ei ole täsmentänyt kansallisen identiteetin käsitettä eikä SEU 4 artiklan 2 kohdassa olevan kansallista identiteettiä koskevan määräyksen luonnetta ja soveltamisalaa. Kun huomioon otetaan SEU 4 artiklan 2 kohdan sanamuoto sekä unionin tuomioistuimen tähän mennessä ratkaisemat asiat, on kuitenkin syytä painottaa muutamia kyseiseen kohtaan liittyviä seikkoja (tai jopa siihen luonnostaan sisältyviä rajoituksia).

83. Ensinnäkin SEU 4 artiklan 2 kohdan luonteesta on todettava, että minusta kyseisellä määräyksellä on ennen kaikkea kaksijakoinen luonne. Yhtäältä siinä edellytetään, että unionin lainsäätäjä ottaa huomioon jäsenvaltioiden kansalliset identiteetit lainsäädäntöä antaessaan. Vastaavan velvollisuuden tulee luonnollisesti koskea kaikkia unionin toimielimiä ja elimiä, kun ne antavat muita oikeudellisesti sitovia säädöksiä. Tältä osin kansallista identiteettiä voidaan siis käyttää myös pätevyyden mittapuuna: kaikki unionin toimet, jotka ovat peruuttamattomasti ristiriidassa yhden tai useamman jäsenvaltion kansallisen identiteetin kanssa, rikkovat SEU 4 artiklan 2 kohtaa ja ovat siten pätemättömiä. Toisaalta SEU 4 artiklan 2 kohdassa edellytetään, että unionin toimielimet ja muut elimet, myös unionin tuomioistuimet, ottavat huomioon jäsenvaltioiden kansalliset identiteetit tulkitessaan ja soveltaessaan unionin oikeutta. ( 47 )

84. On kuitenkin edelleen epäselvää, voidaanko SEU 4 artiklan 2 kohtaa tulkita ja missä määrin sitä voidaan tulkita niin, että siinä annetaan horisontaalinen tai yleinen määräys, jonka perusteella jäsenvaltiot voivat pätevällä tavalla vaatia unionin oikeussäännöistä poikkeamista. Unionin oikeutta voidaan kuitenkin tulkita (käsiteltävässä asiassa) niin, että lähtökohtaisesti Latvian hallituksen esittämät kansalliseen identiteettiin liittyvät näkökohdat voidaan ottaa asianmukaisesti huomioon asianomaisia unionin oikeussääntöjä tulkittaessa ja sovellettaessa, joten tätä seikkaa ei ole tarpeen tarkastella tässä ratkaisuehdotuksessa.

85. Toiseksi määräyksen soveltamisalasta on todettava, että SEU 4 artiklan 2 kohdan sanamuodosta ilmenee selvästi, että siihen voidaan vedota ainoastaan jäsenvaltion valtiosäännön ydinrakenteiden ollessa kyseessä. Kyseisessä määräyksessä mainitaan nimittäin, että jäsenvaltioiden kansallinen identiteetti on ”olennainen osa niiden poliittisia ja valtiosäännön rakenteita”. ( 48 ) Tämän vahvistaa myös se, että SEU 4 artiklan 2 kohdassa mainitaan Euroopan unionin velvollisuus ”kunnioittaa keskeisiä [jäsenvaltioiden] tehtäviä”. ( 49 )

86. Nähdäkseni Euroopan unionin tehtävänä ei ole määrittää jokaisen jäsenvaltion osalta tekijöitä, jotka kuuluvat tuohon kansallisen identiteetin keskiöön. Jäsenvaltioilla on merkittävästi liikkumavaraa tältä osin. ( 50 ) Jäsenvaltioiden harkintavalta ei voi kuitenkaan olla rajaton. Muutoin SEU 4 artiklan 2 kohdasta muodostuisi aivan liian helposti sovellettavissa oleva määräys, jonka avulla unionin perussopimusten määräysten ja periaatteiden kiertäminen onnistuisi kaikilta jäsenvaltioilta milloin tahansa. Unionin velvollisuus kunnioittaa jäsenvaltioiden kansallisia identiteettejä ei voi johtaa siihen, että jäsenvaltiolla on oikeus olla soveltamatta unionin oikeussääntöjä aina kun se niin haluaa.

87. Kolmanneksi niiden kansalliseen identiteettiin keskeisesti kuuluvien tekijöiden, joihin jäsenvaltio vetoaa, on oltava unionin perussopimuksista muodostuvan kehyksen ja tarkemmin sanottuna sen perusarvojen (SEU 2 artikla) ja sen tavoitteiden (SEU 3 artikla) mukaisia. SEU 4 artiklan 2 kohdassa määrätään Euroopan unionin ja jäsenvaltioiden välisessä suhteessa sovellettavista keskeisistä periaatteista, ( 51 ) eikä sen voida katsoa määrittävän uudelleen sitä, mitä Euroopan unioni on ja mitä se edustaa. Erityisesti perusarvojen osalta on todettava, että jäsenvaltiot ovat itse hyväksyneet ne Lissabonin sopimuksella myös yhteisiksi arvoikseen. SEU 4 artiklan 2 kohdan ei siten voida katsoa poikkeavan SEU 2 ja SEU 3 artiklasta. ( 52 )

88. Neljänneksi kyseisen kansallisen toimen yhdenmukaisuutta unionin oikeuden kanssa koskeva arviointi ei pääty tähän edes siinä tapauksessa, että kansallisella toimella pyritään suojelemaan aidosti kansalliseen identiteettiin kuuluvaa osaa, joka on suurelta osin yhdenmukainen Euroopan unionin perussopimuksista muodostuvan kehyksen kanssa. SEU 4 artiklan 2 kohtaan perustuviin jäsenvaltioiden vaatimuksiin voi sisältyä muitakin näkökohtia, joiden lainmukaisuus tulisi arvioida tuomioistuimessa sen mukaan, mitä unionin oikeussääntöä kunkin yksittäistapauksen erityisissä olosuhteissa voidaan soveltaa.

89. Käsiteltävän asian kaltaisissa tilanteissa, joissa jäsenvaltio vetoaa SEU 4 artiklan 2 kohtaan sisämarkkinoilla sovellettavien vapauksien mahdollisen rajoittamisen oikeuttamisperusteena, oikeuskäytännöstä ( 53 ) ilmenee (ja oikeuskirjallisuudessa ( 54 ) ollaan tästä yleisesti yksimielisiä), että kansallisen toimen olisi oltava tavanomaiseen tapaan suhteellisuusperiaatteen mukainen.

90. Erityisesti on todettava, että vaikka jäsenvaltioiden hallitusten tehtävänä on päättää, minkä tasoisen suojelun ne haluavat varmistaa kyseessä olevalle yleiselle edulle, ( 55 ) on tuomioistuimilla oltava mahdollisuus arvioida, i) edistetäänkö kansallisilla toimilla tarkoituksenmukaisesti ilmoitetun tavoitteen saavuttamista, ii) voidaanko samaan päästä myös muilla, sisämarkkinoiden vapauksia vähemmän rajoittavilla toimilla ja iii) voiko kansallisilla toimilla olla suhteettomia vaikutuksia muihin tahoihin.

91. Viidenneksi on todettava, etten usko, että käsiteltävän asian kaltaisessa tilanteessa unionin tuomioistuimen tehtävänä olisi esittää lopullinen päätelmä riidanalaisten säännösten oikeasuhteisuudesta. Toimivaltaiset kansalliset tuomioistuimet ovat nähdäkseni sopivimpia punnitsemaan erilaisia kyseiseen jäsenvaltioon liittyviä oikeudellisia seikkoja ja tosiseikkoja sen selvittämiseksi, ovatko kyseessä olevat kansalliset toimet suhteellisuusperiaatteen mukaisia. ( 56 )

92. Kansallinen identiteetti on syntynyt yleensä yksittäisen maan historian, kulttuurin ja sosiaalis-poliittisten ominaispiirteiden tuloksena. Ylikansallisen tuomioistuimen ei välttämättä olisi helppoa ymmärtää täysin tietyn kansallisen identiteetin osatekijän merkitystä, yksilöidä kansallisten viranomaisten toivomaa suojan tasoa ja arvioida, onko tavoitellun päämäärän ja siihen pääsemiseksi käytettyjen keinojen välinen suhde oikea.

93. Kun siis kansalliseen identiteettiin perustuva aito vaatimus esitetään, pitäisi lähinnä toimivaltaisten kansallisten tuomioistuinten siten huolehtia oikeasuhteisuuden arvioinnista, elleivät kysymykset ole melko yksiselitteisiä ja edellyttäen, että suojeltu kansallinen intressi on suureksi osaksi yhdenmukainen unionin perussopimuksista muodostuvan kehyksen kanssa. Tämä ei tarkoita tietenkään sitä, ettei unionin tuomioistuin voisi esittää toimivaltaisille kansallisille tuomioistuimille kaikkia tulkintaan liittyviä seikkoja, jotka saattavat olla hyödyllisiä tätä arviointia tehtäessä. ( 57 )

94. Latvian hallituksen SEU 4 artiklan 2 kohdan perusteella esittämiä väitteitä olisi tarkasteltava näiden periaatteiden pohjalta.

2) Rajoituksen oikeuttaminen käsiteltävässä asiassa

95. Alkuun on todettava olevan selvää, että riidanalaisten säännösten vilpittömänä tarkoituksena vaikuttaa olevan valtion virallisen kielen, latvian, käytön suojeleminen ja edistäminen. Kuten edellä tämän ratkaisuehdotuksen 79 kohdassa mainitaan, tämä on hyväksyttävä intressi, jolla SEUT 49 artiklan mukaisen sijoittautumisoikeuden rajoittaminen voidaan perustella.

96. Riidanalaisten säännösten oikeasuhteisuutta koskeva arviointi ei ole kuitenkaan lainkaan ilmeinen. Tämä tehtävä onkin nähdäkseni parasta jättää ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle.

97. Jotta ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle voidaan antaa joitakin hyödyllisiä ohjeita, esitän nyt kuitenkin muutamia näkökohtia riidanalaisten säännösten erityispiirteet huomioon ottaen.

98. Ensinnäkin on todettava, että tavallisesti minulla ei olisi mitään vaikeuksia todeta, että riidanalainen toimi soveltuu lähtökohtaisesti valtion virallisen kielen käytön suojelemista ja edistämistä koskevan päämäärän tavoittelemiseen. Kun opetushenkilöstöä ja opiskelijoita vaaditaan yleisesti käyttämään latviaa opetuksen aikana, varmistetaan nimittäin latvian kielen käyttö ja leviäminen.

99. Pääasian kantajat ja komissio ilmaisevat kuitenkin epäilevänsä, ettei kyseisellä kansallisella toimella pystytä saavuttamaan kyseistä tavoitetta riittävän johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla. Ne väittävät erityisesti, ettei olemassa ole objektiivista perustetta myöntää erityiskohtelua kahdelle yksityiselle oppilaitokselle, kuten Stockholm School of Economics in Rigalle ja Riga Graduate School of Law’lle, ja evätä vastaava kohtelu muilta yksityisiltä oppilaitoksilta (myös ulkomaille sijoittautuneilta). Ne huomauttavat lisäksi, että kansallisessa lainsäädännössä korkeakouluja koskeva kielisäännöstö on tiukempi kuin vastaava säännöstö, jota sovelletaan ensimmäisen ja toisen asteen oppilaitoksiin. Ne eivät pidä tätä järkevänä, sillä virallisen kielen käytön edistämisen ja suojelemisen tavoitteen kannalta näyttäisi ehdottomasti parhaalta vaihtoehdolta antaa tiukempi säännöstö ensimmäisen ja toisen asteen oppilaitoksille kuin korkeakouluille.

100. Näissä näkemyksissä on mielestäni jotain perää. Minun on kuitenkin myönnettävä, ettei asiakirja-aineistossa ole tarpeeksi tietoa näistä kahdesta seikasta (eli syistä, joiden vuoksi Stockholm School of Economics in Rigalle ja Riga Graduate School of Law’lle on annettu erityisasema, sekä ensimmäisen ja toisen asteen oppilaitoksiin sovellettavasta säännöstöstä), jotta voisin ottaa tarkemmin kantaa koko järjestelmän johdonmukaisuuteen. Tämän seikan tarkastelu on mielestäni kansallisen tuomioistuimen tehtävä.

101. Toiseksi on todettava, että kysymys riidanalaisten säännösten välttämättömyydestä ilmoitetun tavoitteen saavuttamisen kannalta on nähdäkseni monimutkaisempi.

102. Epäilykseni johtuvat lähinnä siitä, että riidanalainen toimi vaikuttaa perustuvan siihen oletukseen, että valtion virallisen kielen käytön edistäminen edellyttää väistämättä muiden kielten käytön ”uhraamista” (tai ainakin niiden käytön merkittävää rajoittamista) korkea-asteen opetuksessa. Olen toista mieltä.

103. Yksi- ja monikielisyyden hyödyistä ja haitoista on tehty lukuisia tieteellisiä tutkimuksia, eikä minun tehtävänäni ole ottaa kantaa niihin. Huomautan ainoastaan, että nykytutkimuksessa vaikuttaa vallitsevan yleisesti yksimielisyys siitä, että kahden tai useamman kielen oppiminen erityisesti nuorella iällä ei hidasta oppimista ja että kaksikieliset (tai monikieliset) henkilöt oppivat yleensä paremmin muita kieliä. ( 58 ) Tämä viittaisi siihen, että yksittäisen kielen suojelemiseen ja edistämiseen tähtäävää toimenpidettä ei tarvitse toteuttaa muiden kielten kustannuksella.

104. Huomautan tältä osin, että valtion virallisella kielellä annettavaa opetusta koskevaan velvollisuuteen tehdyt poikkeukset ovat suhteellisen vähäisiä sekä määrältään että laajuudeltaan. Riidanalaisten säännösten vaikutus on se, että korkea-asteen koulutuksen alalla edellytetään tosiasiallisesti yksikielisyyttä myös yksityisellä sektorilla. Kansallinen toimi vaikuttaa siis melko järeältä ja siten mahdollisesti liialliselta. ( 59 )

105. Pohdin esimerkiksi sitä, eikö valtion virallisen kielen edistäminen ja suojelu voitaisi varmistaa laajentamalla ja höllentämällä jonkin verran korkeakouluista annetun lain 56 §:n 3 momentissa säädettyjä poikkeuksia, ja tällainen toimenpide olisi samalla vähemmän rajoittava muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneisiin oppilaitoksiin nähden.

106. Kolmanneksi ja viimeiseksi on todettava, että kun punnitaan riidanalaisista säännöksistä valtion virallisen kielen edistämiselle ja suojelulle aiheutuvaa hyötyä sekä niistä monille erilaisille henkilöryhmille ja yrityksille aiheutuvaa haittaa, en ole varma, kallistuuko vaaka ensin mainitun puoleen.

107. Vaa’an yhdellä puolella painaa (luonnollisesti hyväksyttävä) aikomus vaalia jäsenvaltion virallista kieltä ja säilyttää näin maan kulttuuri ja kansallinen identiteetti. Vaa’an toisella puolella painavat kuitenkin monet muut yleiset ja yksityiset intressit, joita toimi rajoittaa tai häiritsee pahoin.

108. Monia noista intresseistä suojataan unionin oikeudessa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksessa – ja epäilen, että myös Latvian kansallisessa lainsäädännössä. Unionin oikeudesta on todettava, että osalla kyseisistä intresseistä on perusoikeuskirjan mukaan liittymä perusoikeuksiin tai ‑vapauksiin. ( 60 ) Edellä tarkasteltuihin, palveluntarjoajien ja palvelujen vastaanottajien taloudellisiin vapauksiin (jotka on vahvistettu niin ikään perusoikeuskirjan 16 artiklassa, kuten edellä mainitaan) kohdistuvien vaikutusten ohella myös jäljempänä tarkasteltaviin oikeuksiin ja vapauksiin kohdistuvat vaikutukset vaikuttavat merkittäviltä.

109. Ensinnäkin toimi rajoittaa opetushenkilöstön akateemista vapautta (vahvistettu perusoikeuskirjan 13 artiklassa) sekä yksityishenkilöiden ja yritysten oikeutta perustaa oppilaitoksia (vahvistettu perusoikeuskirjan 14 artiklan 3 kohdassa). Lisäksi riidanalaiset säännökset vaikuttavat opiskelijoiden mahdollisuuteen valita mahdollisuuksien mukaan koulutus, joka on heidän ”kasvatuksellisten vakaumustensa” mukainen (mihin voi sisältyä runsaampaa vieraiden kielten käyttöä korkea-asteen opetuksessa). Vaikka tällaista oikeutta ei vahvisteta nimenomaisesti perusoikeuskirjassa, sen voidaan mielestäni katsoa sisältyvän implisiittisesti perusoikeuskirjan 14 artiklan 1 kohdassa ”jokaiselle” vahvistettuun koulutusta koskevaan oikeuteen, kun kyseistä määräystä luetaan yhdessä saman artiklan 3 kohdan kanssa. ( 61 )

110. Riidanalaisista säännöksistä aiheutuu lisäksi kieleen perustuvaa syrjintää, joka on perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohdassa kielletty syrjinnän muoto, sellaisten henkilöiden vahingoksi, jotka eivät ole Latvian kansalaisia ja jotka työskentelevät (tai voisivat työskennellä) korkea-asteen opetuksessa. Tässä yhteydessä tuskin tarvitsee muistuttaa, että taloudelliseen toimintaan pääsyä koskevat kielivaatimukset saattavat johtaa usein kansalaisuuteen perustuvaan välilliseen syrjintään, sillä toimet on helpompi täyttää paikallisilla ammattilaisilla kuin ulkomaisilla ammattilaisilla.

111. Lisäksi on tuotava esille, että kielellisellä monimuotoisuudella, jota Euroopan unionin on kunnioitettava perusoikeuskirjan 22 artiklan ja SEU 3 artiklan 3 kohdan mukaisesti, on käsitteenä kaksi puolta. Sen ei voida katsoa ilmaisevan pelkästään SEU 4 artiklan 2 kohdassa vahvistettua periaatetta jäsenvaltioiden tasavertaisuudesta perussopimuksia sovellettaessa, mikä sisältää siis ajatuksen siitä, että Euroopan unionin on kunnioitettava jäsenvaltioiden virallisia kieliä ja pidettävä niitä yhdenvertaisina. Siihen sisältyy nimittäin toinenkin näkökohta: vähemmistökielten kunnioittaminen.

112. Tämä kysymys on nähdäkseni ratkaiseva käsiteltävässä asiassa, sillä Latviassa asuu suuri venäjänkielinen vähemmistö. Tältä osin minun on muistutettava, että vähemmistökielten suojeleminen on vahvistettu useissa kohdissa unionin primaarioikeutta (mukaan lukien SEU 2 artikla ja perusoikeuskirjan 21 artiklan 1 kohta) sekä monissa Euroopan unionin ja/tai jäsenvaltioiden allekirjoittamissa kansainvälisissä sopimuksissa. ( 62 )

113. Riidanalaiset säännökset näyttävät vaikuttavan merkittävästi kyseisen vähemmistön kielellisiin oikeuksiin estämällä yksityisrahoitteisia korkeakouluja antamasta opetusta kyseisellä kielellä. Näin on erityisesti siksi, että korkeakouluista annetun lain 56 §:n 3 momentissa säädettyjä poikkeuksia ei sovelleta venäjän kieleen, koska venäjä ei ole yksi Euroopan unionin virallisista kielistä.

114. Kuten edellä on selitetty, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on viime kädessä asianmukaisesti arvioida ja tarvittaessa punnita edellisissä kohdissa esille otetut seikat.

115. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa esitettyihin ennakkoratkaisukysymyksiin siten, että kansallinen lainsäädäntö, jossa valtion virallisen kielen harjoittamiseksi ja vaalimiseksi edellytetään muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta, että korkeakoulut, joita rahoitetaan pääosin yksityisin varoin, antavat opetusta vain kyseisellä kielellä, on yhdenmukainen unionin oikeuden kanssa edellyttäen, että se soveltuu tavoitteeseensa ja on tarpeen sen saavuttamiseksi ja että kyseessä olevat intressit saatetaan sillä asianmukaiseen tasapainoon.

116. Esitän loppupäätelmänä vielä yhden huomautuksen. Haluan palata siihen, mitä esitin johdannossa. Olen täsmälleen samaa mieltä julkisasiamies Darmonin kanssa siitä, että Euroopan kulttuurien rikkaus ja kielellisen perinnön monimuotoisuus on olennaista säilyttää ja turvata. ( 63 ) En kuitenkaan usko, että jäsenvaltioiden olisi suotavaa pyrkiä tähän jaloon päämäärään edellyttämällä de facto yksikielisyyttä tietyllä taloudellisen toiminnan alalla, vaikka kyseessä olisi korkea-asteen opetuksen antaminen. Edellä esitettyä metaforaa lainaten, ei ole jäsenvaltioiden edun eikä Euroopan unionin edun mukaista luoda 27:ää yksikielistä (tai kaksi- tai kolmikielistä) täysin eristettyä aluetta Euroopan unioniin. Sellainen monimuotoisuus ja rikkaus eivät ole todennäköisesti sitä, mitä me haluamme edistää yhä läheisemmässä Euroopan kansojen liitossa. Yhdentymisen edistämisen ja Euroopan monimuotoisen kielellisen perinnön ja kulttuuriperinnön säilyttämisen välillä ei nimittäin ole luonnostaan joko–tai-suhdetta.

V Ratkaisuehdotus

117. Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa Latvijas Republikas Satversmes tiesan ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: Kansallinen lainsäädäntö, jossa valtion virallisen kielen harjoittamiseksi ja vaalimiseksi edellytetään muutamia poikkeuksia lukuun ottamatta, että korkeakoulut, joita rahoitetaan pääosin yksityisin varoin, antavat opetusta vain kyseisellä kielellä, on yhdenmukainen unionin oikeuden kanssa edellyttäen, että se soveltuu tavoitteeseensa ja on tarpeen sen saavuttamiseksi ja että kyseessä olevat intressit saatetaan sillä asianmukaiseen tasapainoon.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: englanti.

( 2 ) 16.10.1981 hyväksytty päätöslauselma (EYVL 1981, C 287, s. 106).

( 3 ) Ks. yksityiskohtaisemmin ja lisäviittauksineen van der Jeught, S., EU Language Law, Europa Law Publishing, 2015, s. 55–77.

( 4 ) Vrt. julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus Italia v. komissio (C-566/10 P, EU:C:2012:368, 2 kohta).

( 5 ) Ks. oikeuskäytäntöviittauksineen julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotus An tAire Talmhaíochta Bia agus Mara, Éire agus an tArd-Aighne (C-64/20, EU:C:2021:14, 74 ja 79 kohta).

( 6 ) Kursivointi tässä.

( 7 ) EUVL 2006, L 376, s. 36.

( 8 ) Latvijas Vēstnesis, 1995, nro 179.

( 9 ) Latvijas Vēstnesis, 2018, nro 132.

( 10 ) Latvijas Vēstnesis, 1995, nro 164/165.

( 11 ) Latvijas Vēstnesis, 2018, nro 220.

( 12 ) Ks. mm. hiljattain 25.6.2020 annettu tuomio Ministerio Fiscal (Viranomainen, joka todennäköisesti vastaanottaa kansainvälistä suojelua koskevan hakemuksen) (C-36/20 PPU, EU:C:2020:495, 48 kohta) ja hiljattain 9.9.2021 annettu tuomio Toplofikatsia Sofia ym. (C‑208/20 ja C-256/20, EU:C:2021:719, 31 kohta).

( 13 ) Ks. mm. tuomio 24.10.2013, Stoilov i Ko (C-180/12, EU:C:2013:693, 39–48 kohta) ja tuomio 27.2.2014, Pohotovosť (C-470/12, EU:C:2014:101, 33 kohta).

( 14 ) Ks. mm. tuomio 27.6.2013, Di Donna (C-492/11, EU:C:2013:428, 27–32 kohta) ja määräys 3.3.2016, Euro Bank (C-537/15, ei julkaistu, EU:C:2016:143, 34 ja 35 kohta).

( 15 ) Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 16, 17 ja 20 kohta.

( 16 ) Ks. mm. tuomio 10.12.2018, Wightman ym. (C-621/18, EU:C:2018:999, 26 ja 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 17 ) Ks. edellä tämän ratkaisuehdotuksen 20 kohta.

( 18 ) Ks. vastaavasti tuomio 19.11.2009, Filipiak (C-314/08, EU:C:2009:719, 40–46 kohta) ja tuomio 8.9.2010, Winner Wetten (C-409/06, EU:C:2010:503, 29–41 kohta).

( 19 ) Julkisasiamies Tesauron ratkaisuehdotus Decker (C-120/95 ja C-158/96, EU:C:1997:399, 17 kohta).

( 20 ) Ks. mm. tuomio 13.11.2003, Neri (C-153/02, EU:C:2003:614); tuomio 16.4.2013, Las (C‑202/11, EU:C:2013:239); tuomio 21.6.2016, New Valmar (C-15/15, EU:C:2016:464) ja tuomio 11.6.2020, KOB (C-206/19, EU:C:2020:463).

( 21 ) Ks. esim. tuomio 6.11.2018, Scuola Elementare Maria Montessori v. komissio, komissio v. Scuola Elementare Maria Montessori ja komissio v. Ferracci (C-622/16 P–C-624/16 P, EU:C:2018:873, 105 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Ks. myös julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotus Kirschstein (C-393/17, EU:C:2018:918, 52–59 kohta).

( 22 ) Ks. hiljattain 6.10.2020 annettu tuomio komissio v. Unkari (Korkeakouluopetus) (C-66/18, EU:C:2020:792, 160–163 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 23 ) Ks. erityisesti palveludirektiivin johdanto-osan kuudes perustelukappale. Ks. vastaavasti myös tuomio 30.1.2018, X ja Visser (C-360/15 ja C-31/16, EU:C:2018:44, 107 kohta).

( 24 ) Ks. esim. tuomio 16.6.2015, Rina Services ym. (C-593/13, EU:C:2015:399).

( 25 ) Ks. myös edellä tämän ratkaisuehdotuksen 45 kohta.

( 26 ) Ks. vastaavasti julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus komissio v. Unkari (Korkeakouluopetus) (C-66/18, EU:C:2020:172, 165 kohta).

( 27 ) Kursivointi tässä.

( 28 ) Ks. yleisesti julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus Čepelnik (C-33/17, EU:C:2018:311, 49–53 kohta). Ks. tarkemmin koulutuspalveluiden osalta julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus komissio v. Unkari (Korkeakouluopetus) (C-66/18, EU:C:2020:172, 165–169 kohta).

( 29 ) Ks. analogisesti tuomio 13.11.2018, Čepelnik (C-33/17, EU:C:2018:896, 36 kohta).

( 30 ) Ks. mm. tuomio 11.6.2020, KOB (C-206/19, EU:C:2020:463, 22 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 31 ) Ks. vastaavasti tuomio 6.3.2018, SEGRO ja Horváth (C-52/16 ja C-113/16, EU:C:2018:157, 53 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 32 ) Ks. vastaavasti tuomio 30.1.2020, Anton van Zantbeek (C-725/18, EU:C:2020:54, 21 kohta).

( 33 ) Vrt. tuomio 30.11.1995, Gebhard (C-55/94, EU:C:1995:411, 27 kohta).

( 34 ) Ks. tästä tuomio 2.2.1989, Cowan (186/87, EU:C:1989:47, 15 kohta) ja tuomio 18.6.2019, Itävalta v. Saksa (C-591/17, EU:C:2019:504, 138 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 35 ) Ks. OECD, Education at a Glance 2021: OECD Indicators, OECD Publishing, Pariisi, 2021. Ks. myös OECD:n verkkosivustolla julkaistut tilastot osoitteessa https://data.oecd.org/students/international-student-mobility.htm (viitattu 13.12.2021).

( 36 ) Ks. vastaavasti julkisasiamies Szpunarin ratkaisuehdotus X ja Visser (yhdistetyt asiat C-360/15 ja C-31/16, EU:C:2017:397, 92 kohta).

( 37 ) Ks. vastaavasti tuomio 20.12.2017, Global Starnet (C-322/16, EU:C:2017:985, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 38 ) Ks. vastaavasti tuomio 13.2.2014, Sokoll-Seebacher (C-367/12, EU:C:2014:68, 22 ja 23 kohta).

( 39 ) Ks. vastaavasti julkisasiamies Wahlin ratkaisuehdotus Global Starnet (C-322/16, EU:C:2017:442, 59 ja 60 kohta).

( 40 ) Ks. mm. tuomio 6.10.2020, komissio v. Unkari (Korkeakouluopetus) (C-66/18, EU:C:2020:792, 167 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 41 ) Ks. analogisesti tuomio 5.10.2004, CaixaBank France (C-442/02, EU:C:2004:586, 12–14 kohta).

( 42 ) Ks. vastaavasti tuomio 6.10.2020, komissio v. Unkari (Korkeakouluopetus) (C-66/18, EU:C:2020:792, 178 ja 179 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 43 ) Ks. hiljattain 14.12.2021 annettu tuomio Stolichna obshtina, rayonPancharevo (C-490/20, EU:C:2021:1008, 54 kohta).

( 44 ) Ks. vastaavasti tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn (C-391/09, EU:C:2011:291, 86 kohta) ja tuomio 16.4.2013, Las (C-202/11, EU:C:2013:239, 26 kohta).

( 45 ) Ibidem, tuomioiden 87 ja 27 kohta.

( 46 ) Ibidem, tuomioiden 85 ja 25 kohta.

( 47 ) Ks. näistä myös julkisasiamies Saugmandsgaard Øen ratkaisuehdotus Ministrstvo za obrambo (C-742/19, EU:C:2021:77, 47 ja 48 kohta). Ks. oikeuskirjallisuudesta esim. Di Federico, G., ”The Potential of Article 4(2) TEU in the Solution of Constitutional Clashes Based on Alleged Violations of National Identity and the Quest for Adequate (Judicial) Standards”, European Public Law, 2019, s. 365.

( 48 ) Kursivointi tässä.

( 49 ) Kursivointi tässä. Ks. myös julkisasiamies Saugmandsgaard Øen ratkaisuehdotus Ministrstvo za obrambo (C-742/19, EU:C:2021:77, alaviite 114).

( 50 ) Ks. tästä julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus V.M.A. (C-490/20, EU:C:2021:296, 70–73 kohta).

( 51 ) Tämä ilmenee myös ehdotukseen sopimukseksi Euroopan perustuslaista sisältyvän, nykyisen SEU 4 artiklan 2 kohdan esikuvana olleen I osaston 5 artiklan otsikosta ”Unionin ja jäsenvaltioiden väliset suhteet”. Ks. tästä yleisesti von Bogdandy, A. ja Schill, S., ”Overcoming absolute primacy: Respect for national identity under the Lisbon Treaty”, Common Market Law Review, 2011, s. 1425–1427.

( 52 ) Vastaavasti julkisasiamies Kokottin ratkaisuehdotus V.M.A. (C-490/20, EU:C:2021:296, 73 kohta).

( 53 ) Ks. mm. tuomio 12.5.2011, Runevič-Vardyn ja Wardyn (C-391/09, EU:C:2011:291, 83–93 kohta) ja tuomio 21.6.2016, New Valmar (C-15/15, EU:C:2016:464, 53–56 kohta).

( 54 ) Ks. lisäviittauksineen Millet, F. X., ”Successfully Articulating National Constitutional Identity Claims: Strait Is the Gate and Narrow Is the Way”, European Public Law, 2021, s. 592 ja 593.

( 55 ) Ks. vastaavasti tuomio 10.2.2009, komissio v. Italia (C-110/05, EU:C:2009:66, 65 kohta). Tuon tässä yhteydessä esille myös sen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ei ”ole välttämätöntä, että jonkin jäsenvaltion viranomaisten säätämä rajoittava toimenpide vastaisi kaikkien jäsenvaltioiden yhteistä käsitystä yksityiskohtaisista säännöistä kyseessä olevan [intressin] suojelemiseksi, ja ettei päinvastoin pelkästään se seikka, että jäsenvaltio on ottanut käyttöön erilaisen suojajärjestelmän kuin jokin toinen jäsenvaltio, sulje pois sitä, että kyseiset toimenpiteet ovat tarpeellisia ja oikeasuhteisia” (ks. tuomio 22.12.2010, Sayn-Wittgenstein, C‑208/09, EU:C:2010:806, 91 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 56 ) Ks. esim. tuomio 2.6.2016, Bogendorff von Wolffersdorff (C-438/14, EU:C:2016:401, 78 kohta).

( 57 ) Ks. esim. tuomio 4.7.2000, Haim (C-424/97, EU:C:2000:357, 58 kohta).

( 58 ) Minusta on tarpeetonta viitata aihetta koskeviin yksittäisiin tutkimuksiin, sillä pikaisella internethaulla löytää lukemattoman määrän viitteitä, jotka vaikuttavat ainakin lakimiehen silmin olevan peräisin luotettavista lähteistä.

( 59 ) Vrt. julkisasiamies Jääskisen ratkaisuehdotus Las (C-202/11, EU:C:2012:456, 64 ja 78 kohta).

( 60 ) Muistutan tältä osin, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ”kansallinen toimenpide, joka on omiaan rajoittamaan henkilöiden vapaan liikkuvuuden käyttämistä, voi olla oikeutettu vain silloin, kun tällainen toimenpide on perusoikeuskirjassa taattujen perusoikeuksien – – mukainen” (ks. hiljattain 14.12.2021 annettu tuomio Stolichna obshtina, rayon Pancharevo, C‑490/20, EU:C:2021:1008, 58 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 61 ) 14 artiklan 3 kohdassa mainitaan ”vanhempien [oikeus] varmistaa lapsilleen omien uskonnollisten, aatteellisten ja kasvatuksellisten vakaumustensa mukainen kasvatus ja opetus – – kyseisen vapauden ja kyseisen oikeuden käyttöä sääntelevien kansallisten lainsäädäntöjen mukaisesti” (kursivointi tässä). Minusta on niin, että jos vanhemmilla on tällainen oikeus lastensa koulutuksen suhteen, sitäkin suuremmalla syyllä opiskelijalla, joka ei ole enää alaikäinen, olisi oltava oikeus valita koulutuksensa omien kasvatuksellisten vakaumustensa mukaisesti.

( 62 ) Ks. mm. kansalaisoikeuksia ja poliittisia oikeuksia koskevan kansainvälisen yleissopimuksen (hyväksytty Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksessa 16.12.1966 ja tullut voimaan 23.3.1976) 27 artikla.

( 63 ) Ratkaisuehdotus Groener (379/87, EU:C:1989:197, s. 3982).