ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1)

Koska Italian tasavalta ei ole huolehtinut siitä, että kansallisen kiintiön ylittävästä Italian maidontuotannosta maksettava lisämaksu olisi siitä markkinointivuodesta alkaen, jolloin kyseinen lisämaksu otettiin Italiassa tosiasiallisesti käyttöön (1995/1996), viimeiseen markkinointivuoteen, jona Italiassa todettiin ylituotantoa (2008/2009), saakka – todella kohdennettu niille yksittäisille tuottajille, jotka olivat myötävaikuttaneet kulloiseenkin ylituotantoon, ja – siitä, että ostaja tai suoramyynnissä tuottaja olisi maksettavan määrän ilmoittamisen jälkeen maksanut maksun määräajassa, tai – siitä, että määräajassa maksamatta jäänyt määrä olisi kirjattu rekisteriin ja peritty kyseisiltä ostajilta tai tuottajilta tarpeen vaatiessa ulosottoteitse, Italian tasavalta ei ole noudattanut maito- ja maitotuotealan lisämaksusta 28.12.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 3950/92 1 ja 2 artiklan, maito- ja maitotuotealan maksun vahvistamisesta 29.9.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1788/2003 4 artiklan, maatalouden yhteisestä markkinajärjestelystä ja tiettyjä maataloustuotteita koskevista erityissäännöksistä 22.10.2007 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1234/2007 (yhteisiä markkinajärjestelyjä koskeva asetus) 79, 80 ja 83 artiklan sekä komission täytäntöönpanoasetusten osalta maito- ja maitotuotealan lisämaksun soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 9.3.1993 annetun asetuksen (ETY) N:o 536/93 7 artiklan, asetuksen N:o 3950/92 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 9.7.2001 annetun asetuksen (EY) N:o 1392/2001 11 artiklan 1 ja 2 kohdan ja lopuksi asetuksen N:o 1788/2003 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 30.3.2004 annetun asetuksen (EY) N:o 595/2004, sellaisena kuin se on muutettuna 4.10.2006 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1468/2006, 15 ja 17 artiklan mukaisia velvoitteitaan.
69

Näin ollen valituksenalaisen määräyksen määräysosa, siltä osin kuin siinä jätetään Romanian nostama kanne tutkimatta, on perusteltu, ja täten ensimmäinen ja toinen valitusperuste on hylättävä ilman, että on tarpeen arvioida väitteitä, jotka liittyvät valituksenalaisen määräyksen 24 ja 25 sekä 29 kohdan sisältämien perusteluiden väitettyyn ristiriitaan ja ehdollista käytettäväksi asettamista koskevan järjestelmän sovellettavuuteen. Valitus on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.
2

Aineiden ja seosten luokituksesta, merkinnöistä ja pakkaamisesta sekä direktiivien 67/548/ETY ja 1999/45/EY muuttamisesta ja kumoamisesta ja asetuksen (EY) N:o 1907/2006 muuttamisesta 16.12.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1272/2008 (EUVL 2008, L 353, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 10.3.2011 annetulla komission asetuksella (EU) N:o 286/2011 (EUVL 2011, L 83, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1272/2008), johdanto-osan neljännessä, viidennessä, kuudennessa, seitsemännessä ja kahdeksannessa perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”(4) Aineiden ja seosten kauppa on merkittävä asia sisämarkkinoiden lisäksi myös maailmanmarkkinoilla. Yritysten olisi näin ollen hyödyttävä luokitus- ja merkintäsääntöjen maailmanlaajuisesta yhdenmukaistamisesta sekä yhtäältä kaupan pitämiseen ja käyttöön liittyvien luokitus- ja merkintäsääntöjen ja toisaalta kuljetuksiin liittyvien luokitus- ja merkintäsääntöjen välisestä vastaavuudesta. (5) Luokitusten ja merkintöjen yhdenmukaistettuja kriteerejä on valmisteltu huolellisesti 12 vuoden ajan kansainvälisellä tasolla Yhdistyneiden Kansakuntien (YK:n) puitteissa maailmanlaajuisen kaupankäynnin helpottamiseksi ja samalla ihmisen terveyden ja ympäristön suojelemiseksi, ja tämän työn tuloksena on syntynyt kemikaalien maailmanlaajuisesti yhdenmukaistettu luokitus- ja merkintäjärjestelmä (Globally Harmonised System of Classification and Labelling of Chemicals), jäljempänä ’GHS’. (6) Ennen tämän asetuksen antamista on annettu useita julistuksia, joissa yhteisö on vahvistanut aikomuksensa osallistua luokitusta ja merkintöjä koskevien kriteerien maailmanlaajuiseen yhdenmukaistamiseen sekä YK:n tasolla että sisällyttämällä kansainvälisesti sovitut GHS-kriteerit yhteisön lainsäädäntöön. (7) Yrityksille koituvat edut lisääntyvät, kun yhä useammat maailman maat ottavat GHS-kriteerit käyttöön lainsäädännössään. Yhteisön olisi oltava tämän prosessin kärjessä muiden maiden kannustamiseksi seuraamaan esimerkkiä kilpailuedun luomiseksi teollisuudelle yhteisön toimialueella. (8) Siksi on erittäin tärkeää, että aineiden, seosten ja tiettyjen erityisten esineiden luokitusta ja merkintöjä koskevat säännökset ja kriteerit yhdenmukaistetaan yhteisössä niin, että otetaan huomioon GHS:n luokituskriteerit ja merkintäsäännöt, mutta hyödynnetään myös 40 vuoden aikana saatu kokemus yhteisön nykyisen kemikaalilainsäädännön soveltamisesta ja pidetään yllä suojelun taso, joka on saavutettu yhdenmukaistetun luokitus- ja merkintäjärjestelmän avulla, ottamalla mukaan toistaiseksi vielä GHS:ään kuulumattomia yhteisön vaaraluokkia sekä nykyisiä merkintä- ja pakkaamissääntöjä.”
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Trustees of the P Panayi Accumulation & Maintenance Settlements (jäljempänä Panayin trustin edunvalvojat) ja Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (jäljempänä veroviranomaiset) ja jossa on kyse trustin omaisuuteen liittyvien piilevien arvonnousujen verottamisesta tilanteessa, jossa kyseisen trustin edunvalvojat siirtävät asuinpaikkansa lähtöjäsenvaltiosta toiseen jäsenvaltioon.
59

Valittajien vaatimuksesta, joka koskee joko valituksenalaisten tuomioiden kumoamista tai sakkojen määrän alentamista oikeudenkäynnin väitetysti kohtuuttoman keston vuoksi tai vaihtoehtoisesti sitä, että unionin tuomioistuin toteaa perusoikeuskirjan 47 artiklan toista kohtaa rikotun, on syytä muistuttaa, että jos unionin tuomioistuimet rikkovat tämän määräyksen mukaista velvollisuuttaan ratkaista niiden käsiteltäväksi saatetut asiat kohtuullisessa ajassa, siitä on määrättävä seuraamus unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetun vahingonkorvauskanteen yhteydessä, koska tällainen kanne on tehokas oikeussuojakeino. Tästä seuraa, että vaatimusta, jolla pyritään saamaan korvausta siitä aiheutuneesta vahingosta, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole antanut tuomiota kohtuullisessa ajassa, ei voida saattaa suoraan unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi valituksen yhteydessä, vaan se on esitettävä itse unionin yleisessä tuomioistuimessa. Unionin yleisen tuomioistuimen, jolla on toimivalta SEUT 256 artiklan 1 kohdan nojalla ja jonka käsiteltäväksi vahingonkorvausvaatimus on saatettu, on ratkaistava tällainen vaatimus sen oikeudenkäynnin, jonka kestoa on arvosteltu, taustalla olevan asian ratkaisseesta kokoonpanosta poikkeavassa kokoonpanossa (tuomio 9.6.2016, Repsol Lubricantes y Especialidades ym. v. komissio, C-617/13 P, EU:C:2016:416, 98 ja 99 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
15

VECCO ym:iden mukaan REACH-asetuksen 58 artiklan 2 kohdassa säädettyä vapautusta ei sovelleta aineisiin vaan aineiden käyttöihin. Näin ollen ei ole välttämätöntä, että kyseiset aineet olisi erityisesti mainittu kyseessä olevassa lainsäädännössä. VECCO ym. korostavat tältä osin, että ECHA on todennut asiakirjassa, jonka nimenä on ”Preparation of draft Annex XIV entries for the third recommandation of substances to be included in Annex XIV – General Approach” (Luonnoksen laatiminen liitteeseen XIV sisällytettävistä aineista – Yleinen lähestymistapa), että vapautuksen piiriin kuuluvien käyttöjen edellytyksenä on muun muassa aineen vaarallisuusluokittelu (syöpää aiheuttava, perimää vaurioittava tai lisääntymiselle vaarallinen aine). Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 41 kohdassa, tämä tulkinta ei voi vaarantaa vakavasti REACH-asetuksella vahvistettua tarkoitusta tai toimintaa.
12

Kyseisen asetuksen 8 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on nimettävä kansallinen elin, jolla on toimivalta arvioida, täyttävätkö palveluntarjoajat, pysäköintialueiden hallinnoijat ja tienpitäjät 4–7 artiklassa asetetut vaatimukset. Kyseisen elimen on oltava puolueeton ja riippumaton suhteessa mainittuihin tahoihin. Useampi jäsenvaltio voi nimetä yhteisen alueellisen elimen, jolla on toimivalta arvioida näiden vaatimusten täyttymistä niiden alueilla. Jäsenvaltioiden on annettava nimetyt elimet tiedoksi komissiolle. 2. Kaikkien palvelujentarjoajien on annettava nimetyille elimille vakuutus siitä, että ne täyttävät 4–7 artiklassa asetetut vaatimukset. Vakuutuksessa on oltava seuraavat osatekijät: a) kuorma-autojen ja hyötyajoneuvojen turvallisista ja valvotuista pysäköintipaikoista 4 artiklan nojalla kerätty data, tietopalveluun kirjattujen pysäköintipaikkojen prosenttiosuus mukaan luettuna; b) menetelmä, jolla tietopalvelut tarjotaan käyttäjille; c) turvallisia ja valvottuja pysäköintipaikkoja koskevien dynaamisten tietojen kattavuus; d) tarjotun tiedon laatu ja saatavuus, yhteyspiste tietoonpääsyä varten ja muoto, jossa kyseiset tiedot tarjotaan. 3. Nimettyjen elinten on tarkastettava satunnaisesti useampien julkisten ja yksityisten palveluntarjoajien ja pysäköintialueiden hallinnoijien vakuutusten oikeellisuus ja pyydettävä niitä osoittamaan 4–7 artiklassa asetettujen vaatimusten täyttyminen. Palvelun laatua voidaan arvioida myös käyttäjiltä saatujen huomioiden pohjalta. Nimettyjen kansallisten elinten on vuosittain raportoitava kansallisille viranomaisille niille annetuista vakuutuksista ja satunnaistarkastusten tuloksista.”
5

Direktiivin 2004/35 12 artiklassa, jonka otsikkona on ”Toimintapyyntö”, säädetään seuraavaa: ”1. Luonnollisilla tai oikeushenkilöillä, a) joihin ympäristövahinko vaikuttaa tai todennäköisesti vaikuttaa, tai b) joiden etua vahinkoon liittyvä ympäristöä koskeva päätöksenteko riittävästi koskee, tai vaihtoehtoisesti c) jotka väittävät oikeuksiensa heikentyvän, jos jäsenvaltion hallintolainkäyttöä koskevassa säännöstössä tätä edellytetään ennakkoehtona, on oikeus ilmoittaa toimivaltaisille viranomaisille havainnoista, jotka liittyvät heidän tiedossaan oleviin ympäristövahinkoihin tai niiden välittömään uhkaan, sekä oikeus pyytää, että toimivaltaiset viranomaiset ryhtyvät toimenpiteisiin tämän direktiivin mukaisesti. Jäsenvaltioiden on määriteltävä ’etu, jota asia riittävästi koskee’ ja ’oikeuksien heikentyminen’. Ympäristönsuojelua edistävillä ja kansallisen lainsäädännön vaatimukset täyttävillä valtioista riippumattomilla järjestöillä katsotaan olevan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla etu, jota asia riittävällä tavalla koskee. Niillä katsotaan myös olevan oikeuksia, jotka voivat heikentyä c alakohdassa tarkoitetulla tavalla. 2. Toimintapyyntöön on liitettävä tarpeelliset tiedot, jotka tukevat kyseistä ympäristövahinkoa koskevia havaintoja. 3. Jos toimintapyyntö ja siihen liittyvät havainnot osoittavat uskottavasti, että ympäristövahinko on tapahtunut, toimivaltaisen viranomaisen on tarkasteltava näitä havaintoja ja toimintapyyntöjä. Tällaisessa tapauksessa toimivaltaisen viranomaisen on annettava asianomaiselle toiminnanharjoittajalle tilaisuus ilmoittaa näkemyksensä toimintapyynnöstä ja siihen liittyvistä havainnoista. 4. Toimivaltaisen viranomaisen on mahdollisimman pian ja kansallisen lainsäädännön asiaankuuluvien säännösten mukaisesti ilmoitettava 1 kohdassa tarkoitetuille henkilöille, jotka ilmoittivat havainnoista viranomaisille, tekemästään päätöksestä suostua pyynnön mukaisiin toimiin tai kieltäytyä niistä sekä perusteltava päätöksensä. 5. Jäsenvaltio voi päättää, ettei se sovella 1–4 kohdan säännöksiä tapauksiin, joissa on kyse välittömästä vahingon uhasta.”
SEUT 49 ja SEUT 56 artiklaa, sellaisina kuin niitä on tulkittu erityisesti 30.4.2014 annetussa tuomiossa Pfleger ym. (C‑390/12, EU:C:2014:281), on tulkittava Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa siten, että ne eivät ole esteenä oikeudenkäyntimenettelyä koskevalle kansalliselle järjestelmälle, jonka mukaan tuomioistuimella, jonka tehtävänä on hallinnollista rikkomusta koskevassa asiassa ratkaista kysymys Euroopan unionin perusvapauksien, kuten sijoittautumisvapauden tai palvelujen tarjoamisen vapauden Euroopan unionissa, käyttöä rajoittavan säännöstön yhteensopivuudesta unionin oikeuden kanssa, on velvollisuus selvittää omasta aloitteestaan sen käsiteltävänä olevaan asiaan liittyvät seikat hallinnollisten rikkomusten olemassaolon tutkimisen yhteydessä, kunhan tällaisesta järjestelmästä ei seuraa kyseiselle tuomioistuimelle velvollisuutta toimia asianomaisen jäsenvaltion niiden toimivaltaisten viranomaisten sijasta, joilla on velvollisuus tarvittavien todisteiden esittämiseen, jotta kyseinen tuomioistuin voi valvoa, onko rajoitus oikeutettu.
42

Tässä tilanteessa toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2002/46 säännöksiä ja EUT-sopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia määräyksiä on tulkittava siten, että kyseisen direktiivin 5 artiklassa tarkoitetut enimmäismäärät on vahvistettava tapauskohtaisesti ja siten, että huomioon otetaan kaikki mainitun 5 artiklan 1 ja 2 kohdassa esitetyt seikat ja erityisesti ne suurimmat turvalliset raja-arvot, jotka kyseisille ravintoaineille on vahvistettu kansanterveyteen kohdistuvien riskien perusteellisessa arvioinnissa, joka ei nojaudu yleisluontoisiin tai hypoteettisiin seikkoihin vaan merkityksellisiin tieteellisiin tietoihin. Kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, täyttääkö pääasiassa kyseessä oleva menetelmä kyseisten määrien vahvistamiseksi nämä vaatimukset.
35

Toisaalta on niin, että unionin virkamies voi olla SEUT 45 artiklassa tarkoitettu siirtotyöläinen, koska hän on jäsenvaltion kansalainen, joka työskentelee muun kuin lähtöjäsenvaltionsa alueella. Tästä huolimatta – sen johdosta, että unionin virkamiehiin ei sovelleta kansallista sosiaaliturvalainsäädäntöä, sellaisena kuin sitä tarkoitetaan asetuksen N:o 1408/71 2 artiklan 1 kohdassa ja asetuksen N:o 883/2004 samassa säännöksessä, joissa määritellään kyseisten asetusten henkilöllinen soveltamisala – näitä virkamiehiä ei kuitenkaan voida pitää noissa asetuksissa tarkoitettuina työtekijöinä. He eivät tässä yhteydessä myöskään kuulu SEUT 48 artiklan, jossa osoitetaan neuvostolle tehtäväksi toteuttaa järjestelmä, joka turvaa työntekijöille sen, että sosiaaliturvan alalla annetut kansalliset säännöt eivät muodostu heille esteeksi, soveltamisalaan, ja neuvosto on toteuttanut tämän tehtävän antamalla asetuksen N:o 1408/71 ja sittemmin asetuksen N:o 883/2004 (ks. vastaavasti tuomio 3.10.2000, Ferlini, C-411/98, EU:C:2000:530, 41 ja 42 kohta ja tuomio 16.12.2004, My, C-293/03, EU:C:2004:821, 34–37 kohta).
2)

Direktiivin 1999/62, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2011/76, 9 a artiklaa on tulkittava siten, ettei siinä tarkoitettu oikeasuhteisuutta koskeva vaatimus ole esteenä pääasioissa kyseessä olevan kaltaiselle seuraamusjärjestelmälle, jolla on otettu käyttöön objektiivinen vastuu. Sitä vastoin sitä on tulkittava siten, että se on esteenä kyseisen järjestelmän mukaisen seuraamuksen määrälle.
3

Polkumyynnin vastaisen sopimuksen 2 artiklan otsikko on ”Polkumyynnin määrittely”. Mainitun sopimuksen 2 artiklan 4 kohdassa määrätään seuraavaa: ”Vientihinnan ja normaaliarvon välillä on tehtävä oikeudenmukainen vertailu. Tämä vertailu on tehtävä kaupan samassa portaassa, yleensä vapaasti tehtaalla, ja mahdollisimman samanaikaisten myyntien suhteen. Kussakin tapauksessa on asianmukaisesti otettava huomioon, kunkin tapauksen asianhaarat tutkien, hintojen vertailukelpoisuuteen vaikuttavat eroavuudet, mukaan lukien eroavuudet myyntiolosuhteissa ja ‑ehdoissa, verotuksessa, kaupan portaissa, määrissä, fyysisissä ominaispiirteissä ja kaikki muut eroavuudet, joiden on myös osoitettu vaikuttavan hintojen vertailukelpoisuuteen. Tämän artiklan 3 kohdassa mainituissa tapauksissa tulisi myös ottaa huomioon kustannukset, mukaan lukien verot ja tullit, jotka on maksettu maahan tuonnin ja jälleenmyynnin välisenä aikana samoin kuin tavaran arvoon lisätty voitto. Jos näissä tapauksissa hinnan vertailukelpoisuuteen on vaikutettu, viranomaisten on laskettava normaaliarvo siinä kaupan portaassa, joka vastaa laskennallisen vientihinnan kaupan porrasta, tai tehtävä tässä kohdassa perusteltu asianmukainen poisto. Viranomaisten on ilmoitettava kyseisille osapuolille, mitkä tiedot ovat tarpeen oikeudenmukaisen vertailun varmistamiseksi, eivätkä ne saa asettaa kohtuutonta näyttövelvollisuutta näille osapuolille.”
17

Bougnaoui ja ADDH valittivat 18.4.2013 annetusta ratkaisusta Cour de cassationiin (ylin tuomioistuin, Ranska). Valittajat ovat väittäneet mainitussa tuomioistuimessa, että cour d’appel de Paris on soveltanut virheellisesti erityisesti työlain L. 1121-1, L. 1321-3 ja L. 1132-1 §:ää. Uskonnonvapauden rajoitukset nimittäin on voitava perustella suoritettavan tehtävän luonteella ja niiden on perustuttava työhön liittyvään todelliseen ja ratkaisevaan vaatimukseen, kunhan tavoite on oikeutettu ja vaatimus oikeasuhteinen. Se, että yksityisen yrityksen työntekijä käyttää islamilaista huivia ollessaan yhteydessä yrityksen asiakkaisiin, ei loukkaa muiden oikeuksia tai vakaumuksia, eikä väitettä siitä, että kaupallisen yhtiön asiakaskunta kiusaantuu pelkästä uskonnolliseen ryhmään kuulumista osoittavan tunnusmerkin näkemisestä tai on erityisen herkkä tällaiselle tilanteelle, voida pitää tehokkaana eikä myöskään oikeutettuna, syrjimättömänä perusteena, joka oikeuttaisi yhtiön taloudellisten tai kaupallisten intressien asettamisen etusijalle työntekijän perustavanlaatuiseen uskonnonvapauteen nähden.
74

Suhteellisuusperiaatteesta on todettava, että asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun pitemmän kansallisen vanhentumisajan soveltamisella kyseisessä asetuksessa tarkoitettuja väärinkäytöksiä koskevissa seuraamusmenettelyissä ei saada selvästi ylittää sitä, mikä on tarpeen unionin taloudellisten etujen suojaamista koskevan tavoitteen saavuttamiseksi (ks. vastaavasti tuomio 17.9.2014, Cruz & Companhia, C-341/13, EU:C:2014:2230, 59 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Siviililain 2224 §:ssä, sellaisena kuin on muutettuna lailla nro 2008-561, säädetyn kaltaisesta viiden vuoden vanhentumisajasta on todettava, että se on vain yhden vuoden asetuksen N:o 2988/95 3 artiklan 1 kohdassa säädettyä vanhentumisaikaa pidempi. Näin ollen tällainen määräaika ei ylitä sitä, mikä on tarpeen, jotta kansalliset viranomaiset voivat määrätä seuraamuksia unionin talousarviota vahingoittavista väärinkäytöksistä, ja se noudattaa oikeasuhteisuusvaatimusta.
24

Komissio väittää ensimmäisen valitusperusteen kolmannessa osassa, että riidanalaisilla kirjeillä ei ole tehty mitään lisäyksiä metakrylaattipäätöksen sisältöön. Vastapuolille kuuluva velvollisuus maksaa sakko ja siihen liittyvät korot on ainoastaan seurausta metakrylaattipäätöksestä, luettuna 7.6.2011 annetun tuomion Total ja Elf Aquitaine v. komissio (T-206/06, EU:T:2011:250), 7.6.2011 annetun tuomion Arkema France ym. v. komissio (T-217/06, EU:T:2011:251) ja 7.2.2012 annetun määräyksen Total ja Elf Aquitaine v. komissio (C‑421/11 P, ei julkaistu, EU:C:2012:60) valossa. Komissio toteaa, että – kuten unionin yleisen tuomioistuimen ja unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä käy ilmi – komissiolla ei ole mitään harkintavaltaa tällä alalla, koska viivästyskorkojen vahvistamisesta säädetään unionin yleiseen talousarvioon sovellettavista varainhoitosäännöistä ja neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 kumoamisesta 25.10.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU, Euratom) N:o 966/2012 (EUVL 2012, L 298, s. 1) ja sen täytäntöönpanoasetuksen eli asetuksen N:o 966/2012 soveltamissäännöistä 29.10.2012 annetun komission delegoidun asetuksen (EU) N:o 1268/2012 (EUVL 2012, L 362, s. 1) asian kannalta merkityksellisissä säännöksissä.
[Euroopan unionin] tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaa, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 15 artiklan 1 kohdan ja 51 artiklan 1 kohdan a alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että EU-tavaramerkin rekisteröinnin jälkeisen viiden vuoden ajanjakson aikana sen haltija voi, jos on olemassa sekaannusvaara, kieltää muita käyttämästä elinkeinotoiminnassa merkkiä, joka on sama tai samankaltainen kuin sen tavaramerkki, kaikkien niiden tavaroiden tai palveluiden osalta, jotka ovat samoja tai samankaltaisia kuin ne, joita varten kyseinen tavaramerkki on rekisteröity, tarvitsematta osoittaa tämän tavaramerkin tosiasiallista käyttämistä kyseisiin tavaroihin tai palveluihin.
30

On selvää, että sähköisestä tietokannasta on mahdollista poimia kaikki sen sisältämät tiedot. Kuitenkaan sen perusteella, että tällaisesta tietokannasta on mahdollista luoda asiakirja, ei voida päätellä, että kyseinen asiakirja on luokiteltava asetuksessa N:o 1049/2001 tarkoitetuksi olemassa olevaksi asiakirjaksi.
7

Liikevaihtoverolain (Umsatzsteuergesetz, jäljempänä UStG) 3a §:ssä, jonka otsikko on ”Palvelujen suorituspaikka”, sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasian tosiseikkoihin, säädetään seuraavaa: ”(1) Jollei 3b ja 3f §:stä muuta johdu, palvelujen suorituspaikkana pidetään paikkaa, jossa elinkeinonharjoittaja harjoittaa liiketoimintaansa. Jos palvelu suoritetaan elinkeinonharjoittajan kiinteästä toimipaikasta käsin, palvelun suorittamispaikkana on kiinteä toimipaikka. – – (3) Jos jonkin 4 momentissa mainitun palvelun vastaanottajana on elinkeinonharjoittaja, palvelu on 1 momentista poiketen katsottava suoritetuksi paikassa, jossa vastaanottaja harjoittaa liiketoimintaansa. Jos palvelu suoritetaan elinkeinonharjoittajan kiinteälle toimipaikalle, edellä mainitun sijasta merkityksellinen on se paikka, jossa kiinteä toimipaikka sijaitsee. Jos 4 momentissa tarkoitettujen palvelujen vastaanottaja ei ole elinkeinonharjoittaja ja hänen kotipaikkansa on kolmannen valtion alueella, palvelun suorituspaikkana on hänen kotipaikkansa. (4) Edellä 3 momentissa tarkoitettuja palveluja ovat 1. patenttien, tekijänoikeuksien, tavaramerkkioikeuksien ja vastaavien oikeuksien myöntäminen, siirtäminen ja käyttäminen; – –”
57

Tämän tuomion 39 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että jäsenvaltion kyseiselle lapselle myöntämä opintotuki on kyseisen työntekijän kannalta asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu sosiaalinen etu, kun siirtotyöläinen vastaa edelleen lapsen elatuksesta. Lisäksi on huomautettava, että asetuksen N:o 1612/68 10 artiklassa, joka on kumottu direktiivillä 2004/38, säädettiin, että oikeus tulla asumaan sellaisen työntekijän luokse, joka on jäsenvaltion kansalainen ja työssä toisen jäsenvaltion alueella, on kansalaisuudesta riippumatta oltava kyseisen työntekijän ”aviopuoliso[lla] sekä heidän jälkeläis[illään], jotka ovat alle 21-vuotiaita tai huollettavia”. Unionin lainsäätäjä toteaa direktiivissä 2004/38 myös, että kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 alakohdan c alakohdassa tarkoitettuina ”perheenjäseninä” on pidettävä ”unionin kansalaisen alle 21-vuotiaita tai hänestä riippuvaisia jälkeläisiä suoraan etenevässä polvessa samoin kuin unionin kansalaisen aviopuolison tai [tunnustetun] kumppanin vastaavanlaisia jälkeläisiä”.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Timothy Martin Hemming, joka toimii nimellä ”Simply Pleasure Ltd”; James Alan Poulton; Harmony Ltd; Gatisle Ltd, joka toimii nimellä ”Janus”; Winart Publications Ltd; Darker Enterprises Ltd ja Swish Publications Ltd (jäljempänä Hemming ym.) ja toisaalta Westminster City Council (Westminsterin kaupunginvaltuusto, Yhdistynyt kuningaskunta) ja joka koskee seksialan yrityksen toimiluvan myöntämistä tai uudistamista koskevaa hakemusta jätettäessä maksettavaa maksua.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat David L. Parris ja Trinity College Dublin, Higher Education Authority (korkea-asteen koulutuksesta vastaava viranomainen, Irlanti), Department of Public Expenditure and Reform (julkisten menojen ja uudistusten ministeriö, Irlanti) ja Department of Education and Skills (opetusministeriö, Irlanti) ja jossa on kyse siitä, että Trinity College Dublin kieltäytyi myöntämästä Parrisin kuollessa tämän kumppanille oikeutta jälkeenjääneen eläkkeeseen ammatillisesta etuusjärjestelmästä, jonka jäsen Parris oli.