YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (neljäs jaosto)

23 päivänä marraskuuta 1995

Asia T-64/94

Dimitrios Benecos

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

”Henkilöstö — Ammattitauti — Pysyvä osittainen työkyvyttömyys — Hyvän hallintotavan periaate — Avustamisvelvollisuus — Harkintavallan väärinkäyttö — Vahingonkorvauskanne”

Täydellinen teksti ranskankielellä II - 769

Aihe:

Kanteessa vaaditaan, että yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin — kumoaa komission 15.3.1993 tekemän päätöksen, jolla hylättiin kantajan vaatimus hänen ammattitautinsa toteamisesta — velvoittaa komission suorittamaan korvausta kantajan kärsimästä aineellisesta ja aineettomasta vahingosta.

Lopputulos:

Hylkääminen.

Tuomion lyhennelmä

Kantaja, joka on nimitetty komission virkamieheksi tammikuussa 1983, on teini-iästä saakka ollut likinäköinen ja hänen näkönsä oli hajataittoinen. Vuoden 1989 toukokuun lopussa hän oli tilapäisesti työkyvytön ja vaati, että hänen sairautensa todettaisiin ammattitaudiksi Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen 73 artiklan (jäljempänä henkilöstösäännöt) ja Euroopan yhteisöjen virkamiesten tapaturmavakuutusta ja ammattitautivakuutusta koskevien sääntöjen mukaisesti (jäljempänä vakuutussäännöt).

Kantaja ilmoitti olevansa tyytymätön päätösluonnokseen, jossa todettiin, ettei hänelle voida myöntää henkilöstösääntöjen 73 artiklan mukaista etuutta, minkä jälkeen kantaja pyysi, että vakuutussääntöjen 23 artiklan mukaista lääketieteellistä lautakuntaa kuultaisiin. Koska nimittävä viranomainen katsoi, ettei lääketieteellisen lautakunnan lausunto ollut riittävän selvä siltä osin, oliko kyseinen sairaus ammattitauti, se pyysi vakuutusyhtiön kannan kuultuaan, että lautakunta kokoontuisi uudestaan. Ennen kuin lautakunta ehti tehdä toista selvitystä, kantaja otti omasta aloitteestaan yhteyttä lautakunnan puheenjohtajaan ja ilmoitti hänelle terveydentilansa olevan parempi. Lautakunnan toisen selvityksen johdosta kantajalle ilmoitettiin, että hänen sairautensa olemassaolo katsotaan vahvistetuksi, mutta että tästä ei voida katsoa seuraavan pysyvää osittaista työkyvyttömyyttä.

Kantaja nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen, kun hänen tätä päätöstä vastaan tekemänsä valitus oli hylättyjä kun hänelle oli myönnetty työkyvyttömyyseläke siltä ajalta, jolloin hän ei voinut tehdä oman palkkaluokkansa mukaista työtä.

Pääasia

1. Henkilöstösääntöjen 73 artiklan ja vakuutussääntöjen rikkomista koskeva kanneperuste

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komissiolla on velvollisuus noudattaa lääketieteellisen lautakunnan lääketieteellisiä toteamuksia korvaamatta niitä omilla arvioinneillaan ja rajoittua arvioimaan näistä toteamuksista johtuvia oikeudellisia seurauksia. Lääketieteellisen lautakunnan tekemiä varsinaisia lääketieteellisiä arviointeja on pidettävä lopullisina, jos ne on tehty sääntöjen mukaisesti. Tuomioistuin voi valvoa ainoastaan tällaisen lautakunnan nimittämisen ja toiminnan sekä sen antamien lausuntojen sääntöjenmukaisuutta (42 kohta).

Viittaukset: asia 156/80, Morbelli v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 21.5.1981 (Kok. 1981, s. 1357, 18 ja 20 kohta); asia 265/83, Suss v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 29.11.1984 (Kok. 1984, s. 4029, 9-15 kohta); asia 76/84, Rienzi v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 21.1.1987 (Kok. 1987, s. 315, 11 kohta); asia 2/87, Biedermann v. tilintarkastustuomioistuin, yhteisöjen tuomioistuin 19.1.1988 (Kok. 1988, s. 143, 8 kohta); asia C-185/90 P, komissio v. Gill, yhteisöjen tuomioistuin 4.10.1991 (Kok. 1991, s. I-4779, 24 kohta); asia T-154/89, Vidrányi v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 12.7.1990 (Kok. 1990, s. II-445, 48 kohta); asia T-122/89, F. v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 26.9.1990 (Kok. 1990, s. II-517, 14-16 kohta); asia T-88/91, F. v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 14.1.1993 (Kok. 1993, s. II-13, 39 kohta); asia T-556/93, Saby v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 30.5.1995 (Kok. 1995, s. II-375, 35 ja 40 kohta)..

Ensimmäisessä selvityksessään lääketieteellinen lautakunta katsoi, että ainoastaan osa näköön liittyvistä elimellisistä ja toiminnallisista haitoista voi johtua ammattitaudista, mutta se ei täsmentänyt tämän osan suuruutta. Tästä seuraa, ettei nimittävä viranomainen ole saanut selvää vastausta siihen, ovatko kantajan komissiolle suorittamat työtehtävät olleet olennainen tai ratkaiseva syy hänen näköhaittoihinsa tai jo olemassa olleiden näköhaittojen pahenemiseen. Näin ollen nimittävä viranomainen menetteli oikein, kun se ei tehnyt päätöstä kantajan ammattitaudin toteamista koskevasta pyynnöstä vaan pyysi lääketieteellistä lautakuntaa tarkentamaan asiaa (45 ja 46 kohta).

On huomattava, että toisessa selvityksessään lääketieteellinen lautakunta katsoi, että kantajan työkyvyttömyyden aste oli laskenut. Lautakunta antoi myös kantajan silmistä tehdyn patologisen tutkimuksen perusteella lausunnon, jossa se katsoi, että työkyvyttömyyden aste johtuu kokonaan elimellisestä sairaudesta eikä se näin ollen ole aiheutunut ammatista (47 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että nimittävän viranomaisen ennen toista selvitystä tekemässä päätöksessä todetaan, että kantajan pahentuneista näköhaitoista seuranneen työkyvyttömyyden astetta määritettäessä on otettava huomioon ainoastaan ero työkyvyttömyyden asteessa silloin, kun kantaja otettiin palvelukseen ja silloin, kun sairauden olemassaolo vahvistettiin. Kantajan se perustelu, jonka mukaan lääketieteellinen lautakunta oli palvelukseen tulon hetkellä vallinnutta työkyvyttömyyttä määrittäessään lisännyt selvitykseensä sellaisen kohdan, jota nimittävä viranomainen ei ollut nimenomaisesti pyytänyt, on hylättävä. Nimittävällä viranomaisella oli velvollisuus ottaa huomioon toinen lääketieteellinen selvitys kokonaisuudessaan (48 ja 49 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan nimittävän viranomaisen toisesta päätöksestä ilmenee, että se katsoi, että jaottelulla elimellisiin ja toiminnallisiin haittoihin ei ollut merkitystä. Kysymys koski pääosin sitä, oliko näköhaittojen paheneminen kokonaisuudessaan aiheutunut ammattitoiminnasta. Tästä seuraa, että nimittävällä viranomaisella ei ollut velvollisuutta pyytää lääketieteellistä lautakuntaa tutkimaan kyseistä jaottelua (50 ja 51 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lisää, että edellä mainitun oikeuskäytännön mukaan varsinaisia lääketieteellisen lautakunnan tekemiä lääketieteellisiä arviointeja on pidettävä lopullisina, jos ne on tehty sääntöjen mukaisesti. Asiakirja-aineistosta ei ilmene mitään sellaista seikkaa, jonka perusteella voitaisiin katsoa, ettei lääketieteellisen lautakunnan tekemiä arviointeja ole tehty sääntöjen mukaisesti. Näin ollen sillä ei ole merkitystä, että jaottelu elimellisiin ja toiminnallisiin haittoihin on asetettu kyseenalaiseksi toisessa lääketieteellisessä selvityksessä (52 ja 53 kohta).

2. Hyvän hallinnon periaatteen loukkaamista koskeva kanneperuste

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että vaikka nimittävä viranomainen on tehnyt useita lääketieteelliselle lautakunnalle osoitettuja päätöksiä ja vaikka menettely on tämän vuoksi kestänyt kauemmin, tällaiset toimet ovat olleet perusteltuja asiassa vallitsevien olosuhteiden vuoksi. Tutkittaessa lääketieteellisen lautakunnan selvityksiä käy ilmi, että kantajan näköhaittojen syyn toteaminen oli hankala asia, koska siihen liittyi monimutkaisia lääketieteellisiä kysymyksiä, mikä selittää sen, että nimittävän viranomaisen on pitänyt tehdä useita lääketieteelliselle lautakunnalle osoitettuja päätöksiä saadakseen asiaan selvän vastauksen. On siis todettava, ettei kantaja ole esittänyt näyttöä siitä, että komissio olisi loukannut hyvän hallintotavan periaatetta (58 ja 59 kohta).

Viittaukset: asia T-132/89, Gallone v. neuvosto, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 16.10.1990 (Kok. 1990, s. II-549,44 kohta).

3. Avustamisvelvollisuuden noudattamatta jättämistä koskeva kanneperuste Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa, että henkilöstösääntöjen 24 artiklan mukainen avustamisvelvollisuus pätee myös tapauksiin, joissa tässä artiklassa tarkoitettujen toimien toteuttaja on toinen yhteisöjen virkamies.

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan 24 artiklan mukainen avustamisvelvollisuus tarkoittaa kuitenkin sitä, että toimielin puolustaa virkamiestä kolmansien toimia vastaan eikä toimielimen itsensä toteuttamaa toimenpidettä vastaan, sillä jälkimmäistä valvotaan toisten henkilöstösääntöjen säännösten mukaan (64 ja 65 kohta).

Viittaukset: asia 18/78, V. v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 14.6.1979 (Kok. 1979, s. 2093, 15 kohta); asia 178/80, Bellardi-Ricci ym. v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 17.12.1981 (Kok. 1981, s. 3187, 23 kohta); asia 98/81, Munk v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 25.3.1982 (Kok. 1982, s. 1155); asia 191/81, Plug v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 9.12.1982 (Kok. 1982, s. 4229); asia T-24/91, Gómez Gonzalez ym. v. neuvosto, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 30.6.1992 (Kok. 1992, s. II-1881. 58 kohta); asia T-25/91, Ano Hijos v. neuvosto, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 30.6.1992 (Kok. 1992, s. II-1907, 58 kohta); asia T-45/91, Mc Avoy v. parlamentti, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 18.2.1993 (Kok. 1993, s. II-83, 60 kohta); asia T-5/92, Tallarico v. parlamentti, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 21.4.1993 (Kok. 1993, s. II-477, 30 kohta).

On selvää, että nyt käsiteltävänä olevassa kanteessa riitautettu päätös on toimielimen eli komission toteuttama toimenpide. Näin ollen henkilöstösääntöjen 24 artiklaa ei voida soveltaa tähän tapaukseen (66 kohta).

4. Harkintavallan väärinkäyttöä koskeva kanneperuste

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa ensiksikin, että harkintavallan väärinkäytön käsitteellä viitataan siihen, että hallintoviranomainen on käyttänyt valtaansa toiseen tarkoitukseen kuin mihin se on annettu, ja toiseksi, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan päätös voidaan kumota harkintavallan väärinkäytön perusteella vain silloin, kun objektiivisten, asiaankuuluvien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella on selvää, että päätös on tehty muussa kuin esitetyssä tarkoituksessa (76 kohta).

Viittaukset: asia T-146/89, Williams v. tilintarkastustuomioistuin, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 26.11.1991 (Kok. 1991, s. II-1293, 87 ja 88 kohta); asia T-80/92, Turner v. komissio, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 16.12.1993 (Kok. 1993, s. II-1465, 70 kohta); asia T-586/93, Kotzonis v. talous- ja sosiaalikomitea, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 22.3.1995 (Kok. H. 1995, s. II-203,73 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa, että vakuutussääntöjen 20 artiklan 3 kohdassa määrätään, että nimittävä viranomainen myöntää väliaikaisen korvauksen, joka “vastaa riidatonta pysyvän työkyvyttömyyden astetta”, jos työkyvyttömyyden asteen katsotaan olevan vähintään 20 %. Asianosaisten esittämistä perusteluista kuitenkin ilmenee, että työkyvyttömyyden aste oli riidanalainen. Tästä seuraa, että kantaja vaatii virheellisesti, että nimittävän viranomaisen olisi pitänyt myöntää hänelle väliaikainen korvaus (78 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että työkyvyttömyyslautakunnan lausunto, jossa se totesi, että kantajan tilapäinen työkyvyttömyys johtui ammatin harjoittamisesta, koskee tilapäistä eikä pysyvää työkyvyttömyyttä. Vakuutussääntöjen 25 artiklassa määrätään, että “pysyvän täyden tai osittaisen työkyvyttömyyden toteaminen henkilöstösääntöjen 73 artiklan ja näiden sääntöjen perusteella ei vaikuta millään tavoin henkilöstösääntöjen 78 artiklan soveltamiseen ja päinvastoin”. Tästä seuraa, ettei työkyvyttömyyslautakunnan lausunnolla ole merkitystä tässä oikeudenkäynnissä (79 kohta).

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa, että nimittävän viranomaisen ja vakuutusyhtiöiden väliset yhteydenotot eivät ole sellaisinaan sääntöjen vastaisia. Joka tapauksessa periaatteena on, että menettelyn sääntöjenvastaisuus voi johtaa päätöksen kumoamiseen kokonaan tai osittain ainoastaan, jos voidaan näyttää toteen, että tämän sääntöjenvastaisuuden puuttuessa riidanalaisella päätöksellä olisi saattanut olla erilainen sisältö. Tässä asiassa asiakirja-aineistosta ei ilmene mitään sellaista seikkaa, jonka perusteella voitaisiin katsoa, että nimittävän viranomaisen ja vakuutusyhtiöiden väliset yhteydenotot olisivat voineet vaikuttaa riidanalaiseen päätökseen (80 kohta).

Viittaukset: yhdistetyt asiat 209/78-215/78 ja 218/78, Van Landewyck ym. v. komissio, yhteisöjen tuomioistuin 29.10.1980 (Kok. 1980, s. 3125); asia 150/84, Bernardi v. parlamentti, yhteisöjen tuomioistuin 23.4.1986 (Kok. 1986, s. 1375, 28 kohta); cm. asia Biedermann v. tilintarkastustuomioistuin, 12 kohta; asia T-31/89, Sabbatucci v. parlamentti, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 21.6.1990 (Kok. 1990, s. II-265,3 kohta); asia T-1/92, Tallarico v. parlamentti, yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin 18.2.1993 (Kok. 1993, s. II-107, 32 ja 47 kohta).

Kun kaikki kantajan esittämät seikat on tutkittu, voidaan todeta, ettei komissio ole käyttänyt valtaansa toiseen tarkoitukseen kuin mihin se on annettu (81 kohta).

5. Vahingonkorvausvaatimus

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa, että vahingonkorvauskanne on erillinen kanne ja että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimella on henkilöstösääntöjen 91 artiklan 1 kohdan mukaan täysi toimivalta ratkaista taloudelliset riidat (87 kohta).

On kuitenkin todettava, että nyt käsiteltävässä asiassa vahingonkorvauskanne ja kumoamiskanne liittyvät läheisesti toisiinsa. Koska kumoamisvaatimusten tueksi esitettyjä väitteitä tutkittaessa ei ole käynyt ilmi, että komissio olisi menetellyt lainvastaisesti, eikä näin ollen ole näytetty, että komissio olisi tehnyt sellaisen virheen, josta voisi seurata sille korvausvastuu, vahingonkorvausvaatimukset on myös hylättävä (88 kohta).

Kantaja vaatii lisäksi, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin nimittäisi asiantuntijaksi erikoislääkärin, jotta voitaisiin poistaa ne epäselvyydet ja ristiriitaisuudet, jotka liittyvät hänen työkyvyttömyytensä asteeseen ja sellaisen ammattitaudin olemassaoloon, joka on ollut syynä työkyvyttömyyden pahenemiseen. Toisaalta on todettava, että tämä vaatimus perustuu edellä mainittujen kanneperusteiden tueksi esitettyihin perusteluihin eikä mitään lisäperusteluja ole esitetty, ja toisaalta on todettava, että näiden kanneperusteiden tutkiminen on osoittanut, ettei ole mitään syytä asettaa lääketieteellisen lautakunnan lausuntoa kyseenalaiseksi. Tätä vaatimusta ei siis voida hyväksyä (89 ja 90 kohta).

Edellä esitetyn perusteella kanne on hylättävä kokonaisuudessaan (91 kohta).

Ratkaisu:

Kanne hylätään.