ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
19

Kyseisen tuomion 55 kohdassa on kuitenkin täsmennetty, että vaikka kyse on rajoituksesta, joka on lähtökohtaisesti oikeutettu, se, että emoyhtiön asuinvaltio ei tarjoa emoyhtiölle mahdollisuutta ottaa verotuksessa huomioon ulkomailla asuvan tytäryhtiön tappioita, vaikka ne ovat lopullisia, ei ole oikeasuhteista tilanteessa, jossa – ulkomailla asuva tytäryhtiö on käyttänyt loppuun kaikki asuinvaltiossaan olemassa olevat tappioiden huomioon ottamista koskevat mahdollisuudet tappiontasausta koskevassa hakemuksessa tarkoitetun verovuoden ja aikaisempien verovuosien osalta tarvittaessa siirtämällä kyseiset tappiot kolmannelle tai vähentämällä mainitut tappiot aikaisempien verovuosien aikana toteutuneista voitoistaan, ja – ei ole olemassa mahdollisuutta siihen, että joko ulkomainen tytäryhtiö itse tai kolmas etenkin siinä tapauksessa, että tytäryhtiö on myyty sille, voi ottaa kyseisen tytäryhtiön tappiot huomioon sen asuinvaltiossa tulevien verovuosien aikana.
3

Lugano II ‑yleissopimuksen II osastossa, jonka otsikko on ”Toimivalta”, olevassa 4 jaksossa, jonka otsikko on ”Toimivalta kuluttajansuojaa koskevissa riita-asioissa”, on 15 artikla, jossa määrätään seuraavaa: ”1. Kun asia koskee henkilön, jäljempänä ’kuluttaja’, sellaista tarkoitusta varten tekemää sopimusta, jota ei voida pitää hänen ammattiinsa tai elinkeinotoimintaansa liittyvänä, tuomioistuimen toimivalta määräytyy tämän jakson määräysten mukaisesti, jollei 4 artiklan ja 5 artiklan 5 kohdan määräyksistä muuta johdu, a) jos sopimus koskee irtaimen kauppaa ja hinta on suoritettava maksuerissä, tai b) jos sopimus koskee lainaa, joka on maksettava takaisin erissä, tai muuta luottoa, joka on tarkoitettu irtaimen tavaran kaupan rahoittamiseen, tai c) kaikissa muissa tapauksissa, jos sopimus on tehty henkilön kanssa, joka harjoittaa kaupallista tai elinkeinotoimintaa siinä sopimusvaltiossa, jossa kuluttajan kotipaikka on, tai joka millä keinoin tahansa suuntaa tällaista toimintaa kyseiseen valtioon tai useisiin valtioihin kyseinen valtio mukaan lukien, ja sopimus kuuluu kyseisen toiminnan piiriin. – – 3. Tämän jakson määräyksiä ei sovelleta kuljetussopimuksiin, yhteishintaan tarjottavia kuljetus- ja majoituspalvelujen yhdistelmiä lukuun ottamatta.”
26

Arvonlisäverodirektiivillä käyttöön otetun järjestelmän logiikka pohjautuu nimittäin neutraalisuuteen. Ainoastaan sellaiset ostoihin sisältyvät verot, jotka verovelvollinen on maksanut verollisiin liiketoimiinsa käyttämistään tavaroista ja palveluista, voidaan vähentää. Toisin sanoen on niin, että ostoihin sisältyvien verojen vähentäminen on sidoksissa myöhemmässä vaihdannan vaiheessa toteutetuista liiketoimista maksettavien verojen suorittamiseen. Silloin kun verovelvollisen hankkimia tavaroita tai palveluja käytetään sellaisessa toiminnassa, joka on vapautettu verosta tai joka ei kuulu arvonlisäveron soveltamisalaan, veroa ei suoriteta myöhemmässä vaihdannan vaiheessa toteutetuista liiketoimista eikä ostoihin sisältyvää veroa voida vähentää. Sitä vastoin siinä tapauksessa, että tavaroita tai palveluja käytetään myöhemmässä vaihdannan vaiheessa toteutettujen verollisten liiketoimien suorittamiseen, niihin liittyviin ostoihin sisältyvän veron vähentäminen on välttämätöntä kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi (ks. vastaavasti tuomio 16.6.2016, Mateusiak, C‑229/15, EU:C:2016:454, 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
32

Tästä on todettava, että kuten direktiivin 2011/83 1 artiklasta, luettuna direktiivin johdanto-osan kolmannen, neljännen ja seitsemännen perustelukappaleen valossa, käy ilmi, tällä direktiivillä pyritään varmistamaan kuluttajansuojan korkea taso. Lisäksi kuluttajan, jonka on katsottava olevan elinkeinonharjoittajaan nähden heikompi osapuoli, koska kuluttajaa on pidettävä sopimuskumppaniaan tiedollisesti ja taloudellisesti heikommassa asemassa olevana ja juridisesti kokemattomampana, suoja Euroopan unionin politiikoissa vahvistetaan SEUT 169 artiklassa ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 38 artiklassa (ks. vastaavasti tuomio 2.3.2017, Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main, C‑568/15, EU:C:2017:154, 28 kohta; tuomio 4.10.2018, Kamenova, C‑105/17, EU:C:2018:808, 34 kohta ja tuomio 23.1.2019, Walbusch Walter Busch, C‑430/17, EU:C:2019:47, 34 kohta).
13

BMSVG:n 9 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa: ”(1) Ammatillinen sosiaaliturvakassa on valittava työelämän suhteista annetun lain [Arbeitsverfassungsgesetz] 97 §:n 1 momentin 1b kohdan mukaisesti tehdyssä yrityskohtaisessa sopimuksessa ajoissa – – (2) Työnantajan on valittava niille työntekijöille, joita yritysneuvosto ei edusta, ajoissa ammatillinen sosiaaliturvakassa, ellei työnantaja ole jo ollut velvollinen valitsemaan ammatillista sosiaaliturvakassaa 53 §:n 1 momentin nojalla tai ellei se ole valinnut ammatillista sosiaaliturvakassaa 65 §:n 1 momentin nojalla ja tehnyt liittymissopimusta. Kaikille työntekijöille on ilmoitettava kirjallisesti viikon kuluessa suunnitellun ammatillisen sosiaaliturvakassan valinnasta. Jos ainakin kolmannes työnantajan työntekijöistä vastustaa kirjallisesti aiottua valintaa kahden viikon määräajassa, työnantajan on ehdotettava toista ammatillista sosiaaliturvakassaa. – –”
74

Komissio vetoaa viidenneksi asianomaisen seoksen koostumukseen ja vaaraan, jonka se sen mukaan aiheuttaa ympäristölle tai ihmisten terveydelle. Tämän osalta on todettava aluksi, että puolalaisviranomaiset toteuttivat kyseisen seoksen analyysit, joihin komissio vetoaa niitä esittämättä, ei-kontradiktorisesti ja että Tšekin tasavalta ei kykene esittämään vastakkaista asiantuntijalausuntoa, koska kyseinen seos on Puolan alueella. Seuraavaksi on todettava, että kuten jätteen määritelmästä ilmenee, aine ei ole luonteeltaan jätettä vaan se on jätettä siksi, että sen haltijalla on aikomus tai velvollisuus poistaa se käytöstä, eli haltijan tai lainsäätäjän tahdosta. Tästä seuraa, että asianomaisen aineen kemiallinen koostumus voi korkeintaan olla viite sitä, että se on jätettä (ks. vastaavasti tuomio 7.9.2004, Van de Walle ym., C‑1/03, EU:C:2004:490, 42 kohta). Lopuksi on todettava, että aineen ympäristölle tai ihmisten terveydelle aiheuttamalla vaaralla ei ole ratkaisevaa merkitystä sen kannalta, luokitellaanko se jätteeksi (ks. vastaavasti tuomio 15.6.2000, Arco Chemie Nederland ym., C‑418/97 ja C‑419/97, EU:C:2000:318, 66 kohta).
1)

Italian tasavalta ei ole noudattanut kaatopaikoista 26.4.1999 annetun neuvoston direktiivin 1999/31/EY 14 artiklan b ja c alakohdan mukaisia velvoitteitaan, kun se ei ole toteuttanut kaikkia tarpeellisia toimenpiteitä, jotta seuraavista kaatopaikoista ne, joille ei ole myönnetty mainitun direktiivin 8 artiklan mukaista lupaa toiminnan jatkamiseen, poistetaan direktiivin 7 artiklan g alakohdan ja 13 artiklan mukaisesti mahdollisimman pian käytöstä, tai kun se ei ole toteuttanut tarpeellisia toimenpiteitä, jotta seuraavista kaatopaikoista ne, joille on myönnetty lupa toiminnan jatkamiseen, saatetaan kyseisen direktiivin mukaisiksi, sanotun rajoittamatta saman direktiivin liitteessä I olevan 1 kohdan soveltamista: Avigliano (Serre Le Brecce), Ferrandina (Venita), Genzano di Lucania (Matinella), Latronico (Torre), Lauria (Carpineto), Maratea (Montescuro), Moliterno (Tempa La Guarella), Potenza (Montegrosso-Pallareta), Rapolla (Albero in Piano), Roccanova (Serre), Sant’Angelo Le Fratte (Farisi), Campotosto (Reperduso), Capistrello (Trasolero), Francavilla (Valle Anzuca), L’Aquila (Ponte delle Grotte), Andria (D’Oria G. & C. Snc), Canosa (CO.BE.MA), Bisceglie (CO.GE.SER), Andria (F.lli Acquaviva), Trani (BAT-Igea Srl), Torviscosa (Caffaro‑yhtiö), Atella (Cafaro), Corleto Perticara (Tempa Masone), Marsico Nuovo (Galaino), Matera (La Martella), Pescopagano (Domacchia), Rionero in Volture (Ventaruolo), Salandra (Piano del Governo), San Mauro Forte (Priati), Senise (Palomabara), Tito (Aia dei Monaci), Tito (Valle del Forno), Capestrano (Tirassegno), Castellalto (Colle Coccu), Castelvecchio Calvisio (Termine), Corfinio (Cannucce), Corfinio (Case querceto), Mosciano S. Angelo (Santa Assunta), S. Omero (Ficcadenti), Montecorvino Pugliano (Parapoti), San Bartolomeo in Galdo (Serra Pastore), Trivigano (aiemmin Cava Zof) ja Torviscosa (La Valletta).
25

Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin on epävarma yhtäältä siitä, kuuluuko tehtäviään hoitavien poliisimiesten kuvaaminen poliisiasemalla ja näin tallennetun videon julkaiseminen internetissä direktiivin 95/46 soveltamisalaan. Se esittää tässä yhteydessä katsovansa, että Buividsin menettely ei sisälly kyseisen direktiivin soveltamisalaa rajoittaviin, sen 3 artiklan 2 kohdassa säädettyihin poikkeuksiin, mutta korostaa kuitenkin, että nyt käsiteltävässä asiassa on kyse tallentamisesta, joka on tehty vain kerran, ja että Buivids kuvasi poliisimiehiä hoitamassa julkisia tehtäviään eli edustamassa julkista valtaa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa kuitenkin julkisasiamies Bobekin ratkaisuehdotuksen Rīgas satiksme (C‑13/16, EU:C:2017:43) 95 kohtaan ja esittää, että henkilötietojen suojaamisen oikeuttava pääasiallinen huoli on niiden laajamittaiseen käyttöön liittyvä riski.
98

Unionin tuomioistuimen niin ikään vakiintuneessa oikeuskäytännössä on katsottu myös, että kun otetaan huomioon, että komission SEUT 108 artiklan nojalla harjoittama valtiontukien valvonta on pakottava, yhtäältä tuensaajayritykset voivat lähtökohtaisesti perustellusti luottaa siihen, että niille myönnetty tuki on sääntöjenmukainen, ainoastaan silloin, kun tukea myönnettäessä on noudatettu mainitun artiklan mukaista menettelyä, ja toisaalta huolellisen taloudellisen toimijan pitäisi yleensä olla kykenevä varmistumaan siitä, että menettelyä on noudatettu. Erityisesti silloin, kun tuki on otettu käyttöön ilmoittamatta sitä ennalta komissiolle, jolloin tuki on SEUT 108 artiklan 3 kohdan nojalla sääntöjenvastainen, tuensaaja ei voi kyseisellä hetkellä perustellusti luottaa siihen, että tuki on myönnetty sääntöjenmukaisesti (tuomio 15.12.2005, Unicredito Italiano, C‑148/04, EU:C:2005:774, 104 kohta ja tuomio 19.3.2015, OTP Bank, C‑672/13, EU:C:2015:185, 77 kohta).
Direktiivin 2011/83 6 artiklan 1 kohdan h alakohtaa ja 8 artiklan 4 kohtaa on tulkittava siten, että kun on kyse sopimuksesta, joka on tehty käyttäen etäviestintä, jossa on rajoitetusti tilaa tai aikaa tietojen näyttämistä varten, ja kun peruuttamisoikeus on olemassa, elinkeinonharjoittajan on ilmoitettava kuluttajalle kyseisellä viestimellä ennen sopimuksen tekemistä tiedot, jotka koskevat kyseisen oikeuden käyttämiseen liittyviä ehtoja, määräaikoja ja menettelyjä. Tällaisessa tapauksessa elinkeinonharjoittajan on toimitettava kuluttajalle kyseisen direktiivin liitteessä I olevassa B osassa oleva malliperuuttamislomake selkeällä ja ymmärrettävällä kielellä muuta lähdettä käyttäen.
1

Islamic Republic of Iran Shipping Lines (jäljempänä IRISL), Hafize Darya Shipping Lines (HDSL), Khazar Shipping Lines, IRISL Europe GmbH, Qeshm Marine Services & Engineering Co. (aikaisemmin IRISL Marine Services and Engineering Co.), Irano Misr Shipping Co., Safiran Payam Darya Shipping Lines, Marine Information Technology Development Co. (aikaisemmin Shipping Computer Services Co.), Rahbaran Omid Darya Ship Management Co. (alias Soroush Sarzamin Asatir), Hoopad Darya Shipping Agency (aikaisemmin South Way Shipping Agency Co. Ltd) ja Valfajr 8th Shipping Line Co. vaativat unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 17.2.2017 antaman tuomion Islamic Republic of Iran Shipping Lines ym. v. neuvosto (T‑14/14 ja T‑87/14, EU:T:2017:102; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla se on hylännyt valittajien vaatimukset, jotka koskevat – asiassa T‑14/14 Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun päätöksen 2010/413/YUTP muuttamisesta 10.10.2013 annetun neuvoston päätöksen 2013/497/YUTP (EUVL 2013, L 272, s. 46) ja Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen (EU) N:o 267/2012 muuttamisesta 10.10.2013 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 971/2013 (EUVL 2013, L 272, s. 1) kumoamista siltä osin kuin kyseiset toimet koskevat valittajia (jäljempänä riidanalaiset lokakuun 2013 toimet) – asiassa T‑87/14 yhtäältä vaatimusta sen toteamisesta, että päätöstä 2013/497 ja asetusta N:o 971/2013 ei sovelleta, ja toisaalta Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun päätöksen 2010/413/YUTP muuttamisesta 26.11.2013 annetun neuvoston päätöksen 2013/685/YUTP (EUVL 2013, L 316, s. 46) ja Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä annetun asetuksen (EU) N:o 267/2012 täytäntöönpanosta 26.11.2013 annetun neuvoston täytäntöönpanoasetuksen (EU) N:o 1203/2013 (EUVL 2013, L 316, s. 1) kumoamista siltä osin kuin kyseiset toimet koskevat valittajia (jäljempänä riidanalaiset marraskuun 2013 toimet).
11

Saman lain 25 §:ssä, jonka otsikko on ”Matkapalvelujen verotus”, säädetään seuraavaa: ”(1) Seuraavia säännöksiä sovelletaan elinkeinonharjoittajan matkapalveluihin, joita ei ole tarkoitettu suorituksen vastaanottajan yritykselle, jos elinkeinonharjoittaja toimii tällöin omissa nimissään suhteessa suorituksen vastaanottajaan ja käyttää matkan toteuttamisessa kolmansien matkapalveluita. Elinkeinonharjoittajan suoritusta pidetään palvelujen suorituksena. Jos elinkeinonharjoittaja suorittaa vastaanottajalle matkan yhteydessä useita tällaisia palveluja, niitä pidetään yhtenä yhtenäisenä palveluna. Palvelun suorituspaikka määräytyy 3a §:n 1 momentin mukaan. Kolmansien matkapalveluja ovat kolmansien suorittamat tavaroiden luovutukset ja palvelujen suoritukset, jotka välittömästi koituvat matkustajan hyväksi.” (2) Palvelun suoritus on vapautettu verosta, jos siihen liittyvät, aikaisemmassa vaihdannan vaiheessa suoritetut matkapalvelut suoritetaan kolmannen valtion alueella. Elinkeinonharjoittajan on osoitettava, että vapautusta koskeva edellytys täyttyy. Bundesministerium der Finanzen (liittovaltion valtiovarainministeriö) voi Bundesratin (liittoneuvosto) suostumuksella määrittää asetuksella, miten elinkeinonharjoittajan on esitettävä tämä näyttö. (3) Palvelujen suorituksen veron peruste on suorituksen vastaanottajan suorituksen saamiseksi maksaman määrän ja elinkeinonharjoittajan kolmansien matkapalveluista maksaman määrän välinen erotus. Liikevaihtovero ei sisälly veron perusteeseen. Elinkeinonharjoittaja voi käyttää veron perusteen määrittämisessä yksittäisen palvelun sijaan joko palveluryhmiä tai kaikkia verokauden aikana tuotettuja palveluja. (4) Poiketen siitä, mitä 15 §:n 1 momentissa säädetään, elinkeinonharjoittajalla ei ole oikeutta vähentää arvonlisäveroa, joka on merkitty sen laskuun erikseen aikaisemmassa vaihdannan vaiheessa suoritetuista matkapalveluista, eikä arvonlisäveroa, joka on maksettava 13b §:n nojalla. Tämä ei vaikuta muutoin 15 §:n soveltamiseen. – –”
50

Unionin oikeuden ensisijaisuuden periaatteesta, sellaisena kuin sitä on tulkittu edellä 35–38 kohdassa lainatussa unionin oikeuskäytännössä, seuraa, että elimillä, joiden tehtävänä on niille kuuluvan toimivallan puitteissa soveltaa unionin oikeutta, on velvollisuus toteuttaa kaikki sen täyden vaikutuksen turvaamisen edellyttämät toimenpiteet jättämällä tarvittaessa soveltamatta kaikkia kansallisia oikeussääntöjä ja oikeuskäytäntöä, jotka ovat tai joka on ristiriidassa unionin oikeuden kanssa. Tämä merkitsee sitä, ettei näiden elinten tarvitse unionin oikeuden täyden vaikutuksen turvaamiseksi pyytää tai odottaa, että tällainen säännös tai oikeuskäytäntö ensin poistetaan lainsäädäntöteitse tai jossain muussa perustuslaillisessa menettelyssä.
10

Kyseisen lain 34-2 §:n I momentissa säädetään seuraavaa: ”Ranskan Eurooppaan kuuluvalla alueella kaikkien palvelujen jakelijoiden, jotka lähettävät ohjelmia muussa kuin [CSA:n] osoittamia maanpäällisiä taajuuksia käyttävässä verkossa, on annettava maksutta tilaajiensa saataville 44 §:n I momentissa tarkoitettujen yhtiöiden palvelut ja Arte-kanava, joita lähetetään analogisesti maanpäällisessä radioverkossa, ja TV 5 ‑kanava sekä 44 §:n I momentissa mainitun yhtiön julkaisemat maanpäällisessä radioverkossa digitaalisesti lähetettävät televisiopalvelut, joiden tarkoituksena on lisätä merentakaisten alueiden tuntemusta erityisesti Ranskan Eurooppaan kuuluvan alueen katsojien keskuudessa, paitsi jos nämä julkaisijat katsovat, että palvelutarjonta on selvästi yhteensopimaton niille annetun julkisen palvelun tehtävän kanssa. Jos jakelijat tarjoavat digitaalista palveluvalikoimaa, niiden on asetettava myös mainittujen yhtiöiden maanpäällisessä radioverkossa digitaalisesti lähettämät palvelut maksutta palveluvalikoimansa tilaajien saataville. – –”
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa vastakkain ovat ”BTA Baltic Insurance Company” AS, aiemmin ”Balcia Insurance” SE (jäljempänä BTA), ja ”Baltijas Apdrošināšanas Nams” AS (jäljempänä BAN) ja jossa on kyse BTA:n asiakkaalleen maksamasta vakuutuskorvauksesta.
22

Ensimmäisellä ja toisella kysymyksellään sekä kolmannen kysymyksensä ensimmäisellä osalla, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään lähinnä, onko SEUT 63 ja SEUT 65 artiklaa tulkittava niin, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan kotimaisen yhtiön jakamista osingoista pidätetään lähdevero silloin, kun osingonsaajana on ulkomainen yhtiö, kun taas silloin, kun osingonsaajana on kotimainen yhtiö, niiden verotus toimitetaan yleisten yhteisöverosäännösten mukaisesti sen tilikauden päättyessä, jonka aikana ne on saatu, ainoastaan sillä edellytyksellä, että viimeksi mainitun yhtiön tulos on ollut voitollinen kyseisellä tilikaudella, ja osinkoja ei näin mahdollisesti veroteta lainkaan, jos mainittu yhtiö lopettaa toimintansa saavuttamatta voitollista tulosta kyseisten osinkojen saamisen jälkeen.
43

Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 1346/2000 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sen jäsenvaltion, jonka alueella maksukyvyttömyysmenettely on aloitettu, tuomioistuimilla oleva toimivalta tutkia maksukyvyttömyyteen perustuva takaisinsaantikanne, joka on nostettu sellaista vastaajaa vastaan, jonka kotipaikka on muussa jäsenvaltiossa, on yksinomainen.
4

WTO:n riitojenratkaisuelin (jäljempänä riitojenratkaisuelin) hyväksyi 28.7.2011 valituselimen raportin ja paneelin raportin, sellaisena kuin se on muutettuna valituselimen raportilla, asiassa ”European Communities – Definitive Anti-Dumping Measures on Certain Iron or Steel Fasteners from China” (”Euroopan yhteisöt – tiettyjen Kiinasta peräisin olevien rauta- ja teräskiinnittimien tuonnissa sovellettavat lopulliset polkumyynnin vastaiset toimenpiteet”) (WT/DS 397). Näissä raporteissa todettiin muun muassa, että unioni oli toiminut tavalla, joka ei ollut polkumyynnin vastaisen WTO-sopimuksen tiettyjen määräysten mukainen.
72

Siltä osin kuin kyse on haitasta, jonka TV SozSichin 8 §:n 1 momentin c kohta voi aiheuttaa henkilöille, joita se koskee, on todettava, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan tässä määräyksessä vahvistettu siirtymäkorvauksen maksamisen lakkaamisen peruste on varhennettua vanhuuseläkettä koskevan oikeuden alkaminen, eikä merkitystä ole sillä, saako asianomainen tosiasiallisesti vanhuuseläkettä tai onko hän tehnyt sitä koskevan hakemuksen. Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 52 kohdassa, tästä seuraa, että siirtymäkorvauksen maksaminen lakkaa automaattisesti.
2

Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen, sellaisena kuin sitä sovellettiin oikeudenkäynnissä, jonka päätteeksi annettiin valituksenalainen tuomio (jäljempänä unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestys), 84 artiklassa, jonka otsikko on ”Uudet perusteet”, määrätään seuraavaa: ”1. Asian käsittelyn kuluessa ei saa vedota uuteen perusteeseen, ellei se perustu asian käsittelyn aikana ilmenneisiin oikeudellisiin seikkoihin ja tosiseikkoihin. 2. Uuteen perusteeseen on tarvittaessa vedottava toisessa kirjelmien vaihdossa, ja tällöin on mainittava, että kyseessä on uusi peruste. Jos oikeudelliset seikat ja tosiseikat, joiden vuoksi uuteen perusteeseen vetoaminen on sallittua, tulevat tietoon toisen kirjelmien vaihdon jälkeen tai sen jälkeen, kun on päätetty, ettei toista kirjelmien vaihtoa sallita, kyseessä olevan varsinaisen asianosaisen on vedottava uuteen perusteeseen heti saatuaan tiedon kyseisistä seikoista. 3. Puheenjohtaja varaa muille asianosaisille tilaisuuden vastata uuteen perusteeseen, vaikka unionin yleinen tuomioistuin ratkaisisi myöhemmin kysymyksen tämän perusteen tutkittavaksi ottamisesta.”
16

Verokoodeksin 153 §:n 9 momentissa säädetään seuraavaa: ”Toimivaltaiset veroviranomaiset voivat tämän pykälän nojalla lakkauttaa henkilön alv-rekisteröinnin, jos kyseinen henkilö ei ole tämän luvun säännösten perusteella velvoitettu tai oikeutettu hakemaan alv-rekisteröintiä. Lisäksi toimivaltaiset veroviranomaiset voivat tämän pykälän nojalla omasta aloitteestaan lakkauttaa alv-rekisteröinnin, jos kyse on verovelvollisesta, joka mainitaan 11 §:n mukaisessa luettelossa verovelvollisista, joiden on todettu lopettaneen toimintansa, tai verovelvollisesta, joka on tilapäisesti lopettanut toimintansa ja joka on merkitty lain mukaisesti kaupparekisteriin. Lakkauttamismenettelyyn sovelletaan voimassa olevia menettelysääntöjä. Kun rekisteröinti on lakkautettu, [kyseisten henkilöiden] on haettava rekisteröintiä toimivaltaiselta veroviranomaiselta, jos lakkauttamiseen johtanut tilanne on päättynyt. Tällaiseen verovelvolliseen ei kyseisenä kalenterivuonna voida soveltaa säännöksiä 152 §:ssä tarkoitetusta pieniin yrityksiin sovellettavasta vapautuksen ylärajasta.”
7

Kyseisen direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Kun työnantaja harkitsee työntekijöiden joukkovähentämistä, työnantajan on aloitettava hyvissä ajoin neuvottelut työntekijöiden edustajien kanssa sopimukse[e]n pääsemiseksi. 2. Näissä neuvotteluissa on käsiteltävä ainakin mahdollisuuksia joukkovähentämis[t]en välttämiseksi tai niiden kohteena olevien työntekijöiden määrän rajoittamiseksi sekä seurausten pienentämiseksi käyttämällä sosiaalisia toimenpiteitä varsinkin vähentämisen kohteeksi joutuneiden työntekijöiden työllistämiseksi tai kouluttamiseksi uudelleen. – – 3. Jotta työntekijöiden edustajilla on mahdollisuus tehdä rakentavia ehdotuksia, työnantajan on hyvissä ajoin neuvottelujen kuluessa: a) annettava heille kaikki tarvittavat tiedot ja b) aina ilmoitettava heille kirjallisesti i) suunnitellun vähentämisen syyt; ii) vähennettävien työntekijöiden lukumäärä ja ryhmät; iii) tavallisesti työssä olevien työntekijöiden lukumäärä sekä ryhmät, joihin he kuuluvat; iv) aika, jonka kuluessa vähentäminen on määrä toteuttaa; v) suunnitellut perusteet, joilla vähennettävät työntekijät valitaan, sikäli kun kansallinen lainsäädäntö ja/tai käytäntö antavat työnantajalle oikeuden päättää valinnasta; vi) laskentamenetelmä, jolla lasketaan kaikki muut mahdolliset korvaukset vähentämisistä, paitsi ne korvaukset, jotka on vahvistettu kansallisessa lainsäädännössä ja/tai käytännössä. – – 4. Edellä 1, 2 ja 3 kohdassa säädettyjä velvollisuuksia sovelletaan riippumatta siitä, onko joukkovähentämisistä päättänyt työnantaja tai yritys, jolla on määräysvalta työnantajaan nähden. Tutkittaessa tässä direktiivissä säädettyjen tiedottamis-, neuvottelu- ja ilmoittamisvelvollisuuksien oletettuja rikkomisia, ei oteta huomioon työnantajan perusteluja siitä, että hän ei ole saanut tarvittavia tietoja yritykseltä, jonka tekemä päätös johtaa joukkovähentämiseen.”
30

Sen määrittämiseksi, onko tämä edellytys tosiasiallisesti täyttynyt, on huomioitava kaikki kyseessä olevaa liiketoimea kuvaavat tosiseikat ja erityisesti se, millaisesta yrityksestä tai liikkeestä on kysymys, onko rakennusten ja irtaimiston kaltaista aineellista liikeomaisuutta luovutettu, minkä arvoinen aineeton omaisuus on luovutushetkellä ollut, onko pääosa henkilöstöstä otettu uuden työnantajan palvelukseen ja onko asiakaskunta siirtynyt liiketoiminnan mukana, sekä se, miten samankaltaista ennen luovutusta ja sen jälkeen harjoitettu liiketoiminta on ollut, ja vielä se, kuinka pitkän ajan tämä liiketoiminta mahdollisesti on ollut keskeytyneenä. Näitä seikkoja on arvioitava asian kokonaisharkinnassa eikä niitä siksi saa arvioida erillisinä (tuomio 19.10.2017, Securitas, C-200/16, EU:C:2017:780, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).