Julkisasiamiehen ratkaisuehdotus Ruiz-Jarabo Colomer 15 päivänä kesäkuuta 2000. - Euroopan yhteisöjen komissio vastaan Tecnologie Vetroresina SpA (TVR). - Välityslauseke - Sopimuksen täyttämättä jättäminen. - Asia C-41/98.



Oikeustapauskokoelma 2001 sivu I-00341



Julkisasiamiehen ratkaisuehdotukset

1. Euroopan yhteisöjen komissio on EY:n perustamissopimuksen 181 artiklan (josta on tullut EY 238 artikla) nojalla nostamassaan kanteessa vaatinut yhteisöjen tuomioistuinta velvoittamaan TVR-Tecnologie Vetroresina SpA:n (jäljempänä vastaaja tai TVR), jonka se katsoo jättäneen sopimusvelvoitteensa täyttämättä, palauttamaan komissiolle tietyt rahamäärät ja suorittamaan sille korvausta aiheutuneista vahingoista.

I Sopimus

2. Komissio teki 12.12. ja 21.12.1989 vastaajan kanssa sopimuksen BREU-0114-I (A), joka liittyi teollista tuotantotekniikkaa ja kehittyneiden raaka-aineiden sovelluksia koskevaan tutkimus- ja kehitysohjelmaan (BRITE/EURAM). Sopimuksen tavoitteena oli toteuttaa tutkimushanke, jonka nimi oli "CAD-CAM-tekniikkaa käyttävien komponenttirakenteiden suunnittelu ja täysin automatisoidun prototyypin viimeistely tuotantoa varten kuidunkelausmenetelmää käyttäen".

3. Nyt käsiteltävään asiaan välittömästi vaikuttavat sopimuslausekkeet ovat seuraavat:

- Hankkeen kesto oli 36 kuukautta sopimuksen allekirjoittamista seuraavasta kuukaudesta lukien (eli 1.1.1990-31.12.1992); viivästyksistä oli välittömästi ilmoitettava komissiolle (lauseke 2). TVR:n piti lähettää kuuden kuukauden välein selvitys hankkeen etenemisestä sekä väliaikaraportti viidennentoista kuukauden aikana ja hankkeen päätyttyä loppuselvitys saaduista tuloksista (lauseke 6.1). Kuuden kuukauden välein toimitettavat selvitykset ja väliaikaraportti oli esitettävä kuukauden kuluessa kyseisen ajanjakson päättymisestä (liitteessä II olevan 6 kohdan 1 alakohdan b alakohta - yleiset sopimusehdot).

- TVR:llä oli oikeus käyttää kolmansia osapuolia apunaan hankkeen jonkin osan toteuttamisessa (lauseke 1.3). Siinäkin tapauksessa, että se menettelisi näin, se olisi kuitenkin edelleen komissiolle vastuussa sopimuksen asianmukaisesta täytäntöönpanosta (liitteessä II olevan 3 kohdan 2 alakohta). Itse sopimuksessa määrättiin lisäksi nimenomaisesti siitä, että TVR käyttäisi apunaan Imperial College of Science and Technologya (jäljempänä ICST) ja DSM Limburg BU:ta (jäljempänä DSM) (lauseke 10.2).

- Komission rahoitusosuus (jonka enimmäismääräksi oli asetettu 1 161 150 ecua) porrastettiin hankkeen aluksi suoritettavan 460 000 ecun ennakon jälkeen tietyin väliajoin kululaskelmien perusteella maksettaviin suorituksiin (lauseke 4.1).

4. Sopimuspuolilla oli oikeus purkaa sopimus sen liitteessä II olevan 8 kohdan mukaisista syistä. Käytännössä komissiolla oli kyseisen kohdan 2 alakohdan d alakohdan mukaan oikeus purkaa sopimus, jos sopimuskumppani jättäisi täyttämättä jonkin sopimusvelvoitteistaan, ellei se voisi vedota järkeviin ja perusteltuihin teknisiin tai taloudellisiin syihin, ja jos se ei edelleenkään olisi täyttänyt niitä kuukauden kuluessa siitä, kun se olisi saanut komissiolta kirjatulla kirjeellä sille osoitetun sopimusvelvoitteiden täyttämistä koskevan vaatimuksen.

5. Liitteessä II olevan 12 kohdan mukaan kaikki sopimusriidat kuuluvat Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen yksinomaiseen toimivaltaan. Sopimuslausekkeen 11 mukaan riidat ratkaistaan Italian lainsäädännön perusteella.

II Tosiseikat

6. Sopimuksen allekirjoituspäivänä komissio suoritti vastaajalle sopimuksen lausekkeen 6.1 mukaisen 460 000 ecun suuruisen ennakon.

7. Asiakirja-aineistosta ilmenee, että TVR aloitti työt 1.1.1990 ja DSM 30.3.1990. Sen sijaan ICST ei kyennyt saamaan palvelukseensa tarvittavaa henkilöstöä, jotta se olisi kyennyt aloittamaan oman osuutensa työstä, ennen kuin se allekirjoitti sopimuksen TVR:n kanssa 21.5.1990.

8. Tätä sopimuksen täytäntöönpanon alussa tapahtunutta viivästystä lukuun ottamatta hankkeen ensimmäinen vuosi sujui normaalisti. Tästä syystä komissio suoritti 22.7.1991 TVR:lle 128 418,20 ecua vastaajan esittämän kululaskelman perusteella.

9. TVR laati 13.11.1991 selvityksen 1.1. ja 31.10.1991 välisestä ajanjaksosta. Komissio muistutti 2.12.1991 päivätyllä kirjeellään TVR:ää siitä, että kunkin selvityksen piti kattaa kuuden kuukauden ajanjakso, ja korosti väliaikaraportin merkitystä.

10. Komissio vaati 20.1.1992 vastaajaa toimittamaan sille väliaikaraportin, jonka kattaman ajanjakson olisi pitänyt päättyä huhtikuuhun 1991 ja jota koskevan määräajan osalta kyseinen toimielin oli jo myöntänyt lykkäystä syyskuuhun 1991 saakka.

11. Kolme päivää myöhemmin eli 23.1.1992 komissio lähetti TVR:lle uuden kirjeen, jossa se viittasi määräajoin toimitettavien selvitysten esittämisessä tapahtuneeseen viipeeseen ja muistutti sitä siitä, että yleisten sopimusehtojen mukaan sillä oli oikeus purkaa sopimus siinä tapauksessa, että toinen sopimuspuoli ei täyttäisi jotain sopimusvelvoitteistaan, ja vaatia tehtyjen suoritusten palauttamista.

12. Lopulta TVR toimitti 30.1.1992 komissiolle useita asiakirjoja, joihin sisältyi myös väliaikaraportti. Komissio antoi tällöin ulkopuolisen asiantuntijan tehtäväksi arvioida siihen mennessä tehtyä työtä. Asiantuntija antoi lausunnossaan siitä kielteisen arvion.

13. Komissio ilmoitti 25.3.1992 vastaajalle aikomuksestaan purkaa sopimus liitteessä II olevan 8 kohdan 2 alakohdan a ja d alakohdan mukaisesti. Komissio täsmensi, että sopimuksen purkamista edeltävää ilmoitusta koskeva yhden kuukauden määräaika alkaisi juosta kyseisen kirjeen päiväyksestä.

14. Joitakin päiviä ennen kuukauden määräajan päättymistä eli 15.4.1992 TVR vastasi komission kirjeeseen väittäen, että komission kanssa sovitut tavoitteet ja työt oli toteutettu sovitun aikataulun mukaisesti. Komission mukaan tämä vastaus annettiin jälleen asiantuntijan arvioitavaksi, ja tämä antoi uudelleen kielteisen lausunnon hankkeen etenemisestä.

15. Komissio lähetti vastaajalle 4.5.1992 kirjeen, jossa se arvosteli hyvin ankarasti DSM:n tekemää työtä sekä tapaa, jolla TVR oli hoitanut tehtävänsä sopimuksen täytäntöönpanon koordinaattorina.

16. Komissio otti jälleen yhteyttä vastaajaan 10.6.1992. Muistutettuaan 25.3.1992 tekemästään päätöksestä purkaa TVR:n kanssa tekemänsä sopimus se vaati tätä esittämään kolmen sopimuskumppanin kululaskelmat vuodelta 1991 ja 1.1. ja 31.5.1992 väliseltä ajalta.

17. TVR toimitti 2.7.1992 kululaskelmat, jotka komissio ensi vaiheessa hyväksyi. Komissio lähetti kuitenkin 23.3.1993 vastaajalle kuluja koskevan loppulaskelman, jossa oli vähennetty huomattavasti vuoteen 1992 liittyviä kuluja. TVR kiisti tämän laskelman oikeellisuuden 29.3.1993 päivätyssä kirjeessään, mutta tästä huolimatta komissio vaati sitä palauttamaan 109 444,80 ecua eli vastaajalle jo suoritettujen määrien ja hyväksyttyjen kulujen välisen erotuksen.

18. Komissio antoi 13.8.1993 Ernst & Young -yhtiön tehtäväksi sopimuksen täytäntöönpanoon liittyvien TVR:n tilien tarkastamisen.

19. Tarkastuksen tulosten perusteella komissio ilmoitti TVR:lle 6.6.1995 päättäneensä alentaa määrän, joka vastaajan piti palauttaa, 77 558,80 ecuun.

20. TVR kiisti 14.7. ja 2.11.1995 päivätyissä kirjeissään komission vaatiman palautuksen oikeellisuuden. Vastaajana oleva yritys totesi erityisesti, että sen lisäksi, että komissio oli teettänyt Ernst & Youngilla taloutta koskevan tarkastuksen, joka vahvisti olennaisilta osin oikeiksi niiden esittämät kulut, sen olisi pitänyt teettää myös hankkeen tekninen tarkastus.

21. Koska TVR kieltäytyi palauttamasta vaadittua rahamäärää, komissio nosti nyt käsiteltävän kanteen yhteisöjen tuomioistuimessa.

III Asianosaisten vaatimukset

22. Komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin velvoittaa vastaajan

- palauttamaan sille 77 558,80 ecua 1.2.1990 lähtien siihen saakka, kun palautus on suoritettu kokonaan, kertyvine korkoineen

- maksamaan sille 7 700 ecua tai jonkin muun kohtuullisena pidettävän määrän vahingonkorvauksena ja

- korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

23. TVR puolestaan vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin

- toteaa kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttuvan, koska sopimusta ei ole ensin purettu

- toissijaisesti hylkää palautusvaatimuksen sillä perusteella, että sopimusta ei ole pätevästi purettu eikä ole mitään näyttöä TVR:n velasta komissiolle

- edelleen toissijaisesti hylkää vahingonkorvausvaatimuksen

- hyväksyy esitetyn vastakanteen ja toteaa, että komissiolla on velvollisuus panna sopimus täytäntöön ja näin ollen maksaa loput sopimuksen mukaisesta rahoitustuesta ja

- velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

IV Kanteen tutkittavaksi ottaminen

24. TVR väittää kanteen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttuvan, koska sopimukseen sovellettavan Italian oikeuden mukaan palautusvelvollisuus, johon siviililain (codice civile) 1458 §:ssä viitataan, seuraa ainoastaan siinä tapauksessa, että tuomioistuin toteaa tuomiossaan sopimuksen purkautuneen sopimusvelvoitteiden laiminlyönnin vuoksi. Se väittää, että komissio ei voi vaatia sopimuksen täytäntöönpanemiseksi maksettujen suoritusten palautusta, koska se ei ole vaatinut yhteisöjen tuomioistuinta purkamaan sopimusta vastaajan sopimusvelvoitteiden laiminlyönnin vuoksi. Lisäksi vastaaja väittää, ettei komissio ole purkanut sopimusta, koska ei ole olemassa mitään virallista purkamistoimea.

25. Komissio toteaa vastauksessaan ensinnäkin noudattaneensa menettelyä, josta sopimuksessa on määrätty, jotta sopimus voitaisiin purkaa sopimusvelvoitteiden laiminlyönnin vuoksi. Koska sopimus on jo purkautunut automaattisesti, ei ole mitään syytä pyytää yhteisöjen tuomioistuimelta sitä koskevaa ratkaisua.

Tämän jälkeen komissio vetoaa Corte suprema di cassazionen Italian siviililain 1453 §:ään liittyvään sopimusten purkamista koskevaan oikeuskäytäntöön. Kyseisen oikeuskäytännön mukaan ei sen mielestä edellytetä sitä, että tahto purkaa sopimus sopimusvelvoitteiden laiminlyönnin vuoksi ilmenisi tuomioistuimessa nimenomaisesti esitetystä vaatimuksesta, koska tämä tahto voi sisältyä implisiittisesti muihin vaatimuksiin, joista purkamishakemus ilmenee, vaikka niiden sisältö olisikin erilainen. Komission mukaan Corte suprema di cassazione on erityisesti todennut, että tahto purkaa sopimus voi implisiittisesti sisältyä vaatimukseen, jolla yksi sopimuspuolista vaatii tuomioistuimessa sopimusvelvoitteensa laiminlyöneen sopimuskumppanin velvoittamista palauttamaan sille sopimusta tehtäessä suoritettu rahamäärä.

Tästä syystä se on vaatinut yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan sopimuksen tulleen tosiasiallisesti puretuksi, vaikka se pitääkin sitä tarpeettomana, koska purkautumisen toteamista koskeva vaatimus sisältyy joka tapauksessa implisiittisesti maksettujen määrien palautusta ja vahingonkorvausta koskeviin vaatimuksiin.

Komissio toteaa toisesta vastaajan tutkittavaksi ottamisen edellytysten täyttymisen osalta esittämästä perusteesta, että sopimuksen purkamisen jälkeen käyty kirjeenvaihto ainoastaan vahvistaa sen, että sopimus oli purettu TVR:n sopimusvelvoitteiden laiminlyönnin vuoksi.

26. Asiassa komissio vastaan SNUA antamassaan tuomiossa, johon palaan jäljempänä, yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi samanlaisen oikeudenkäyntiväitteen selvitettyään ensin, että komissio oli pätevästi purkanut sopimuksen yksipuolisesti. Tästä oikeuskäytännöstä ilmenee, että on selvitettävä, onko komission TVR:n kanssa tekemä sopimus purkautunut automaattisesti sillä perusteella, että TVR on laiminlyönyt sopimusvelvoitteensa.

27. Komission mukaan sopimus on purkautunut siihen sisältyvän purkulausekkeen mukaisesti. Vaikka vastaaja ei ole vedonnut tämän lausekkeen pätemättömyyteen, on mielestäni asianmukaista esittää siitä joitain huomautuksia.

A Sopimuksen purkulausekkeen pätevyys

28. Purkulausekkeita säännellään Italian siviililain 1456 §:ssä, jonka perusteella sopimuspuolilla on mahdollisuus sopia nimenomaisesti siitä, että sopimus purkautuu automaattisesti, jos tietty sopimusvelvoite laiminlyödään. Corte suprema di cassazionen oikeuskäytännön mukaan kahden edellytyksen on täytyttävä, jotta sopimuspuoli voi purkaa sopimuksen yksipuolisesti purkulausekkeeseen vedoten: lausekkeen on oltava pätevä ja sopimuksen täytäntöönpanematta jäämisen on johduttava vastapuolesta.

29. Ensimmäisen edellytyksen osalta Corte suprema di cassazione on tulkinnut Italian siviililain 1456 §:ää siten, että jotta purkulauseke voisi olla pätevä, siinä on viitattava tiettyihin sopimuksesta seuraaviin velvoitteisiin, ja lausekkeita, joissa viitataan yleisesti kaikkien sopimusvelvoitteiden laiminlyöntiin, on pidettävä "muodollisina" ja tästä syystä tehottomina. Sopimuspuolilla ei ole tällaisten muodollisten lausekkeiden perusteella oikeutta purkaa sopimusta yksipuolisesti, vaan niiden on käännyttävä tuomioistuimen puoleen.

30. Jos komission TVR:n kanssa tekemän sopimuksen purkulauseketta tarkastellaan Corte suprema di cassazionen oikeuskäytännön valossa, sitä voidaan pitää muodollisena lausekkeena. Kuten olen jo todennut, komissio pidätti itsellään oikeuden purkaa sopimus, jos jompikumpi sopimuskumppaneista tai molemmat niistä laiminlöisivät jonkin sopimusvelvoitteistaan.

31. Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella voidaan mielestäni kuitenkin katsoa komission ja TVR:n välisen sopimuksen täyttävän edellytyksen, jonka mukaan velvoitteen, jonka laiminlyönti voi olla peruste sopimuksen purkamiselle, on oltava erityisesti määritelty.

32. Edellä mainitussa asiassa komissio vastaan SNUA purkulauseke, jonka komissio ja vastaajana ollut yritys olivat sisällyttäneet sopimukseen, johon myös sovellettiin Italian oikeutta, oli laadittu eri tavalla, koska sen mukaan komissio voi aina purkaa "sopimuksen, mikäli sopimuspuoli ei täytä jotakin sopimuksen mukaista velvoitettaan, ja erityisesti mikäli 4.3 kohdan määräyksiä ei noudateta - - ." Tämän viimeksi mainitun täsmennyksen perusteella yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että purkulauseke oli sen Corte suprema di cassazionen oikeuskäytännössä asetetun edellytyksen mukainen, jonka mukaan velvoitteesta, jonka laiminlyönti voi olla peruste sopimuksen purkamiselle, oli nimenomaisesti sovittava, jotta Italian siviililain 1456 §:ää voitaisiin soveltaa.

33. Vastaajana ollut yritys kuitenkin väitti, että kuten komissio oli myöntänyt, sopimuksen täytäntöönpanematta jääminen johtui ylivoimaisesta esteestä, joten sen ei voitu katsoa menetelleen tuottamuksellisesti eikä sopimukseen sisältynyttä nimenomaista purkulauseketta, jonka soveltaminen edellytti sitä, että sopimuksen täytäntöönpanematta jääminen johtuisi jommankumman sopimuspuolen laiminlyönnistä, voitu soveltaa siihen.

34. Yhteisöjen tuomioistuin ei hyväksynyt tätä perustetta vaan katsoi, että sopimuksen purkulausekkeesta seurasi, että oikeus purkaa sopimus yksipuolisesti ei edellyttänyt toisen sopimuspuolen tuottamusta vaan ainoastaan sitä, että tiettyjä sopimusvelvoitteita ei ollut täytetty, aiheutuipa tämä mistä tahansa.

Yhteisöjen tuomioistuin lisäsi seuraavaa: "Vaikka pitääkin paikkansa, että Corte suprema di cassazionen oikeuskäytännön mukaan Italian siviililain 1456 §:n mukaisiin nimenomaisiin purkulausekkeisiin vetoaminen edellyttää, että sopimuspuolen velvoitteiden täyttämättä jääminen on johtunut tästä itsestään, on sopimuspuolilla tästä huolimatta kyseisen lain 1322 §:n mukaan sopimusvapauden mukaisesti oikeus päättää vapaasti sopimuksen sisällöstä lain asettamissa rajoissa. Sopimuspuolet voivat siten ottaa sopimukseen sellaisen purkuehdon, jossa ei edellytetä täyttämättä jäämisen johtuneen sopimuspuolesta, ja poiketa näin Italian sopimusoikeuden yleisestä järjestelmästä."

35. Yhteisöjen tuomioistuin arvioi, että sopimuspuolten aikomus määrätä sopimuksen purkamista koskevista erityissäännöistä vaikutti ilmeiseltä, kun otettiin huomioon eritoten yhteisön ja siltä tukea saaneen yrityksen välinen erityissuhde sekä komission mahdollisuudet seurata hankkeen toteuttamista käytännössä, ja niihin läheisesti liittynyt toisen sopimuspuolen velvollisuus antaa selontekoja sopimuksen 4.3 kohdan mukaisesti. Tästä syystä yhteisöjen tuomioistuin totesi, että komissio oli voinut perustellusti nojautua sopimuksen purkulausekkeeseen sopimuksen purkamiseksi.

36. Mielestäni perusteita, joita yhteisöjen tuomioistuin on soveltanut sopimuksen täytäntöönpanematta jäämisen johtumista sopimuspuolesta koskevan edellytyksen osalta, voidaan soveltaa myös edellytykseen, joka Italian oikeudessa on asetettu purkamislausekkeille eli jonka mukaan purkulausekkeissa on määritettävä ne sopimusvelvoitteet, joihin niitä sovelletaan.

37. Voidaan siis katsoa, että kun otetaan huomioon komission ja tuensaajayrityksen välisten suhteiden erityislaatuisuus, sopimuspuolet ovat käyttäneet Italian siviililain 1322 §:ssä niille annettua sopimusvapautta ja vapaasti määränneet sopimuksessa, että jonkin sopimusvelvoitteen laiminlyönti TVR:n toimesta antaisi komissiolle oikeuden purkaa sopimus yksipuolisesti sovellettavista Italian oikeussäännöistä riippumatta. Selvyys ja täsmällisyys, jolla sopimuspuolet ovat määränneet sopimuksessa menettelytavasta ja seurauksista sen tapauksen varalta, että komissio haluaa purkaa sopimuksen TVR:n sopimusvelvoitteiden laiminlyönnin vuoksi, tukevat tätä arviota, kun otetaan huomioon erityisesti periaate, jonka mukaan sopimuksen on katsottava tehdyn vilpittömässä mielessä ja johon komissio on vastauksessaan viitannut.

38. Seuraavaksi on selvitettävä, onko komissio noudattanut välityslausekkeen mukaista menettelyä ja onko vastaaja todellisuudessa laiminlyönyt sopimusvelvoitteensa, kuten väitetään.

B Purkulausekkeen mukaisen vaatimuksen esittäminen

39. Ensimmäinen seikka, jonka osalta asianosaiset ovat erimielisiä, koskee sitä hetkeä, jolloin komissio esitti vastaajalle sopimuksen liitteessä II olevan 8 kohdan 2 alakohdan b alakohdan mukaisen vaatimuksen. Kannekirjelmässään komissio väittää vaatimuksen sisältyneen sen 23.1.1992 päivättyyn TVR:lle osoitettuun kirjeeseen ja purkamisen tapahtuneen 25.3.1992 lähetetyllä kirjatulla kirjeellä. Kantajana oleva toimielin on kuitenkin suullisessa käsittelyssä myöntänyt, että viimeksi mainitun kirjeen sanamuodon perusteella ei voida kuitenkaan päätellä, että sopimus olisi purettu sillä.

40. On todettava, että 23.1.1992 päivätyn kirjeen sanamuodosta ei voida mitenkään päätellä, että komissio olisi siinä käyttänyt sopimuksen purkulauseketta. Kysymyksessä on mielestäni pikemminkin sopimuksen purkamista koskeva varoitus, joka oli osoitettu vastaajalle sen vuoksi, että se oli kiistatta esittänyt määräajoin toimitettavat selvitykset myöhässä. Kun komissiolla on laaja valtaa purkaa sopimus yksipuolisesti, tämä edellyttää vastaavasti, että toimielin ilmaisee selvästi tahtonsa käyttää tätä mahdollisuutta.

41. Yhdyn siis tältä osin vastaajaan ja katson, että vaatimus esitettiin 25.3.1992 päivätyssä komission kirjeessä.

42. Kun vaatimuskirjeen lähettämispäivä on näin ollen määritetty, on seuraavaksi tutkittava, mihin sopimusvelvoitteiden laiminlyöntiin vastaajan on väitetty syyllistyneen.

C Vastaajan sopimusvelvoitteiden laiminlyönti

43. Komissio aloitti vaatimuskirjeensä todeten, että "komissio aikoo purkaa sopimuksen hankkeen puolivälin arviointikokouksen jälkeen 8 kohdan ja erityisesti sen 2 alakohdan a ja d alakohdan mukaisesti", mistä voidaan päätellä, että purkamisen syynä ei ollut yksinomaan se, että vastaaja oli laiminlyönyt jonkin velvoitteistaan (d alakohta), vaan myös se, että komissio katsoi, että teknisistä syistä tai sopimusten tulosten mahdollisessa hyödyntämisessä tapahtuneen muutoksen vuoksi (a alakohta) ei ollut enää mitään syytä jatkaa hanketta.

Tämän jälkeen komissio esitti konkreettiset syyt, joiden vuoksi se aikoi purkaa sopimuksen.

Lopuksi komissio totesi seuraavaa: "Tätä kirjettä on pidettävä sopimuksen 8 kohdan 2 alakohdan b, e, f ja g alakohdassa edellytettynä kuukausi ennen purkamista esitettävänä ilmoituksena."

Viimeksi mainittu viittaus tuntuu hieman omituiselta, koska siinä ei mainita samoja sopimusmääräyksiä kuin kirjeen ensimmäisessä kappaleessa: a alakohta (jossa määrätään kaksi kuukautta aikaisemmin tehtävästä ilmoituksesta) on jätetty pois ja viittaukset e, f ja g alakohtaan, jotka koskevat muita sopimuksen purkamisen syitä, on lisätty.

44. Kannekirjelmässään komissio pyrkii täsmentämään TVR:n sopimusvelvoitteiden laiminlyöntiä koskevaa väitettään ilmoittamalla, että siihen sisältyi ensinnäkin se, että vastaaja oli esittänyt määräajoin toimitettavat selvitykset myöhässä, ja toiseksi se, että se oli hallinnoinut hanketta huonosti.

45. On kiistatonta, että vastaaja ei ole noudattanut sopimuksen mukaisia määräajoin toimitettavia selvityksiä koskevia määräaikoja. Vuoden 1991 ensimmäistä puoliskoa koskeva selvitys, joka olisi pitänyt esittää kuukauden kuluessa ajanjakson päättymisestä, toimitettiin vasta 13.11.1991 eli yli kolme kuukautta myöhässä. Väliaikaraportti, joka olisi pitänyt esittää huhtikuussa 1991 (joskin komissio antoi määräaikaan lykkäystä 30.9.1991 saakka), toimitettiin 31.1.1992, kun komissio oli pyytänyt sitä jo kahdesti.

46. Perusteluiksi TVR selittää vastineessaan, että sopimuksen täytäntöönpanon alku viivästyi useita kuukausia, koska vastaajan ja DSM:n välinen sopimus kyettiin tekemään vasta 30.5.1990 ja koska TVR:n ja toisen yhteistyökumppanin, ICST:n välillä tehtiin sopimus vasta "useita kuukausia myöhemmin" siitä syystä, että ICST ei ollut kyennyt löytämään tutkijaa, jonka se olisi voinut nimittää tehtävään.

47. Muistutettuaan vastauksessaan siitä, että TVR oli vastuussa sopimuksen asianmukaisesta täytäntöönpanosta, komissio lisäsi, että ICST aloitti työt myöhässä vastaajasta johtuvasta syystä, koska se ei kyennyt ottamaan tutkijaa palvelukseensa ennen kuin se oli allekirjoittanut yhteistyösopimuksen TVR:n kanssa.

48. Vastauksessaan TVR viittaa sopimusten purkamista määräaikojen laiminlyönnin vuoksi koskevaan Corte suprema di cassazionen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan edellytetään, jotta määräaikaa voitaisiin pitää olennaisena - ja sen laiminlyöntiä perusteena sopimuksen purkamiselle - että määräajan päättyessä toisella sopimuspuolella ei ole enää intressiä sopimuksen täytäntöönpanoon. Se väittää, että tässä tapauksessa komission intressi hankkeen toteuttamiseen ei ole millään tavoin hävinnyt sen vuoksi, että se on esittänyt määräajoin toimitettavat selvitykset myöhässä.

49. TVR:n tiloissa Roomassa 5.4.1990 pidetystä kokouksesta, johon osallistuivat kolmen yhteistyössä toimineen yrityksen sekä komission edustajat, laaditun pöytäkirjan (jonka vastaaja on toimittanut asiakirja-aineistoon) mukaan syy siihen, miksi ICST aloitti työt viisi kuukautta myöhässä, johtui siitä, että kyseisellä elimellä ei ollut lupaa ottaa palvelukseensa henkilöstöä tutkimusta varten, ennen kuin se olisi tehnyt yhteistyösopimuksen TVR:n ja DSM:n kanssa, ja sopimusneuvottelut kestivät useiden kuukausien ajan.

50. TVR ei siis voi väittää, ettei se olisi millään tavoin vaikuttanut siihen, että ICST:n töiden aloitus viivästyi. On näet muistettava, että komission ja TVR:n välinen sopimus tehtiin kyseisten kolmen yhtiön esittelemän hankkeen perusteella, vaikka nämä pääsivät yksimielisyyteen hankkeen toteuttamisen yksityiskohdista vasta useita kuukausia hankkeen aloittamisen jälkeen.

51. TVR:n vastuuta tästä viivästyksestä lisää se, että sopimuslausekkeen 1.4 ja sopimuksen liitteessä II olevan 3 kohdan 2 alakohdan mukaan TVR oli nimenomaisesti edelleen täydessä vastuussa komissiolle sopimuksen asianmukaisesta täytäntöönpanosta, vaikka se oli kolmansien osapuolten kanssa yhteistyössä hankkeen toteuttamiseksi. Näin ollen vastaaja ei voi vedota siihen, että DSM ja ICST ovat aloittaneet sopimuksen täytäntöönpanon myöhässä, välttääkseen vastuun siitä, että se itse on esittänyt määräajoin toimitettavat selvitykset myöhässä.

52. Corte suprema di cassazionen oikeuskäytännössä asetettua edellytystä, jonka täyttyessä sopimus voidaan purkaa määräajan laiminlyönnin vuoksi, on arvioitava sopimuksen yleisessä asiayhteydessä. Sopimuksen mukaisten määräaikojen laiminlyönnillä on suurempi merkitys, jos sopimus pannaan täytäntöön sopimuspuolten kesken sovitusta poikkeavalla tavalla. Komissio väittää toisessa vastaajaan kohdistamassaan väitteessä, että tämä hallinnoi huonosti hanketta.

53. Komissio perustaa näkemyksensä kahteen ulkopuolisen ja riippumattoman asiantuntijan lausuntoon, jotka on antanut Aix-la-Chapellen yliopiston professori Goedel. Ensimmäisessä, 4.2.1992 päivätyssä lausunnossaan professori Goedel totesi seuraavaa: "Tulokset on esitetty huomattavan myöhässä (noin yhdeksän kuukautta). Sopimuspuolten olisi koordinoitava työnsä paremmin. Selvityksissään TVR ilmoittaa tutkimuksen tavoitteet ja viivästyksen syyt, sekä esittää käytettävissä olevan tieteellisen kirjallisuuden analyysin, mutta ei juurikaan tietoja omien tutkimustensa tuloksista." Professori Goedel, joka piti siihen asti saatuja tuloksia "heikkoina", korosti lopuksi, että oli välttämätöntä, että "tehokas koordinaattori" puuttuisi asiaan. Komission mukaan professori Goedel antoi toisen kielteisen lausunnon TVR:n 25.3.1992 päivättyyn vaatimuskirjeeseen antamasta vastauksesta.

54. Kantaja ilmaisi tämän arvion 25.3.1992 päivätyssä vaatimuskirjeessään ja vahvisti sen myöhemmin vastaajalle lähettämässään 4.5.1992 päivätyssä kirjeessä.

55. TVR väittää vastineessaan, että professori Goedel antoi ensimmäisen lausuntonsa tutustumatta yhteenkään asiakirjaan ja käymättä vastaajan Pontiniassa sijaitsevissa tiloissa, jossa hankkeen toteuttaminen oli käynnissä.

Vastaaja epäilee heti aluksi toisen kielteisen lausunnon olemassaoloa, koska komissio ei ole kyennyt esittämään siitä todisteita asiakirja-aineistoon, ja toteaa, että siinäkin tapauksessa, että lausunto olisi annettu, sillä ei ole merkitystä tässä oikeudenkäynnissä, koska se koskee komission hyväksymän hankkeen hyödyllisyyttä.

56. Vastauksessaan komissio väittää, että asiantuntija, joka on kansainvälisesti arvostettu yliopiston professori, oli tutkinut ennakolta erittäin tarkasti TVR:n komissiolle aikaisemmin toimittaman aineiston, ja että hän oli lausunnon antamista edeltäneinä päivinä tutkinut vain viimeisiä saamiaan asiakirjoja. Lisäksi professori Goedel osallistui hankkeen puolivälin arviointikokoukseen, jossa hän esitti useita kysymyksiä edustettuina olleille yrityksille.

Komissio väittää, että toinen kielteinen lausunto annettiin suullisesti komission virkamiesten kanssa pidetyissä kokouksissa.

57. Mielestäni ei ole ainoastaan sallittua vaan jopa toivottavaa, että komissio tukeutuu nyt käsiteltävän asian kohteena olevan kaltaisissa tutkimusohjelmissa arvostettujen asiantuntijoiden lausuntoihin kyetäkseen arvioimaan hankkeen toteuttamisen laatua. Olen toisaalta myös sitä mieltä, että komissio ei voi nojautua oletettuun professori Goedelin antamaan toiseen kielteiseen lausuntoon, josta melko yllättäen ei ole olemassa mitään kirjallista todistetta.

58. Ensimmäisessä lausunnossa professori Goedelin näkemys TVR:n ja sen yhteistyökumppaneiden siihen saakka tekemästä työstä on selvästi kielteinen. Asiantuntija on jopa kirjoittanut otsikon "Uusien yhteistyökumppanien tarve" alle sanat "Need for a strong coordinator", millä hän on kyseenalaistanut TVR:n toiminnan hankkeen koordinoijana.

59. Tämän lausunnon ja määräajoin toimitettavien selvitysten esittämisessä tapahtuneiden viipeiden perusteella komissio saattoi mielestäni perustellusti katsoa, että hanke oli menettänyt olemassaolonsa perusteet ja että yhteisön rahoitus oli tästä syystä keskeytettävä.

60. Toisaalta on korostettava, että sopimuksen liitteessä I olevan 4 kohdan (Tekniset määräykset) mukaan komissiolla oli joka tapauksessa oikeus purkaa sopimus yksipuolisesti hankkeen puolivälin arviointikokouksessa esitettyjä tuloksia koskeneen oman näkemyksensäkin perusteella.

61. Edellä esitetyn perusteella teen sen päätelmän, että komissio saattoi perustellusti purkaa sopimuksen sen liitteeseen II sisältyvän 8 kohdan 2 alakohdan d alakohdan mukaisesti.

62. Vastaaja väittää kumonneensa 15.4.1992 päivätyssä kirjeessään komission vaatimuskirjeeseen sisältyneet väitteet kohta kohdalta. Koska komissio ei ole vastannut tähän kirjeeseen, sen on vastaajan mukaan katsottava hyväksyneen vastaajan selitykset.

63. Komissio ilmoittaa vastauksessaan, että vaatimuskirjeen tarkoituksena oli vaatia sopimuksen täytäntöönpanoa eli sen kohteena olevien suoritusten toteuttamista. Sen mielestä oli ilmeistä, että nämä suoritukset olisi voitu toteuttaa lyhyessä kuukauden määräajassa vain, jos hankkeessa olisi jo ollut edistytty siinä vaiheessa, kun vaatimuskirje lähetettiin, mikä ei ollut tilanne tässä tapauksessa TVR:n merkittävien viivästysten vuoksi. Komissio katsoo, että vastaajan 15.4.1992 päivätty sille osoitettu kirje on vain yritys selitellä asiaa, eikä sillä ole mitään tekemistä vaaditun suorituksen kanssa.

64. Olisi ehkä ollut toivottavaa, että komissio olisi vastannut vastaajan 15.4.1992 päivättyyn kirjeeseen ja nojautunut asiantuntijan toisessa kielteisessä lausunnossaan, josta ei ole olemassa kirjallista todistetta, esittämiin seikkoihin. On kuitenkin todettava, ettei TVR ole kyennyt korjaamaan sopimusvelvoitteiden laiminlyöntiään kyseisellä kirjeellä. Näin ollen katson, kuten komissiokin, että vastaajan oli todellisuudessa mahdotonta korjata kuukauden sisällä toimintaa, josta sitä arvosteltiin.

65. Tämän jälkeen vastaaja väittää, että komission käyttäytyminen vaatimuskirjeen lähettämisen jälkeen osoittaa sen, että sopimusta ei ollut purettu. Se nojautuu tässä yhteydessä siihen, että komissio ilmaisi tyytyväisyytensä uuden projektijohtajan nimittämiseen, ja siihen, ettei komissio ilmoittanut virallisesti sopimuksen purkamisesta.

66. Komissio kumoaa vastaajan väitteen. Se, että hankkeelle nimitettiin helmikuussa 1992 uusi projektijohtaja, joka oli maineikas ja pätevä, ei voinut korjata tilannetta, joka oli siinä vaiheessa jo korjaamattomalla tavalla menetetty. Sopimuksen virallisen purkamisen puuttumisen osalta komissio toteaa, että Italian siviililain 1454 ja 1456 §:n mukaan sopimus purkautuu automaattisesti, joten asian vahvistaminen tuomioistuinteitse ei ollut tarpeen.

67. Mielestäni TVR:n väite on hylättävä. Ensinnäkään se, että vastaaja päätti saamiensa moitteiden vuoksi vaihtaa projektijohtajaa helmikuussa 1992, ei estänyt komissiota purkamasta sopimusta purkulausekkeen mukaisesti. Toisaalta kyseisessä lausekkeessa ja sovellettavissa Italian oikeussäännöissä ei edellytetty komission vahvistavan sopimuksen purkautumista kuukauden määräajan päätyttyä. Tämä vahvistus sisältyi mielestäni joka tapauksessa komission TVR:lle 10.6.1992 lähettämään kirjeeseen, jossa se muistutti 25.3.1992 tiedoksi annetusta päätöksestään purkaa sopimus ja vaati vastaajaa esittämään kuluja koskevan loppulaskelman kuukauden kuluessa. Vastauksena kyseiseen kirjeeseen TVR lähetti loppulaskelman 2.7.1992, mistä on pääteltävä vastaajan olleen täysin tietoinen sopimuksen purkautumisesta.

68. Edellä esitetyistä syistä katson, että komission ja TVR:n välinen sopimus oli automaattisesti purkautunut sopimuksen purkulausekkeen mukaisesti. Mainitsemani yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön perusteella on tämän vuoksi hylättävä vastaajan esittämä oikeudenkäyntiväite, koska sopimuksen jo purkauduttua komissio saattoi perustellusti vaatia TVR:lle maksettujen määrien palautusta ja vahingonkorvausta ilman, että sen olisi ensin pitänyt vaatia tuomioistuimessa sopimuksen purkamista.

V Kanteen asiakysymys

A Ennakkosuorituksen osan palautus

69. Komissio vaatii vastaajan velvoittamista palauttamaan 77 558,80 ecua, joka vastaa todellisten kulujen (eli sopimuksen täytäntöönpanemiseksi todellisuudessa suoritetun työn) ja vastaajalle maksettujen suoritusten eli 21.12.1989 suoritetun 460 000 ecun ennakon ja 21.7.1991 hankkeen ensimmäiseltä vuodelta maksetun 128 418,20 ecun erotusta.

70. Vastaaja esitti kuluja koskevan loppulaskelman 2.7.1992. Komissio hyväksyi ensi vaiheessa kyseisen laskelman. Se lähetti kuitenkin 23.3.1993 vastaajalle kirjeen, jossa se hylkäsi kuluja koskevan loppulaskelman ja vaati vastaajaa palauttamaan 109 444,80 ecua.

71. Sen jälkeen kun vastaaja oli kiistänyt komission laskelmien oikeellisuuden, komissio antoi hankkeen tilintarkastuksen Ernst & Young -yhtiön tehtäväksi. Ernst & Young totesi 8.9.1994 päivätyssä kertomuksessaan, että tiettyjä kirjanpitoon liittyviä epätarkkuuksia lukuun ottamatta esitetyt kulut vastasivat TVR:n tiedostoista ilmeneviä tietoja ja sopimusmääräyksiä.

72. Komissio lähetti 6.6.1995 vastaajalle uuden kirjeen, jossa se alensi vaatimuksensa 77 558,80 ecuun.

73. TVR väittää, että komissio on menetellyt ristiriitaisesti hyväksyessään ensin kuluja koskevan loppulaskelman ja vaatiessaan myöhemmin 109 444,80 ecun palautusta. Lisäksi se katsoo, että Ernst & Youngin tilintarkastuskertomuksen mukaan komissio kykeni vaatimaan siltä vain 22 miljoonaa ITL.

74. Komissio kiistää tällaisen ristiriidan olemassaolon. Se siteeraa tässä yhteydessä sopimuksen liitteessä II olevaa 21 kohdan 4 alakohtaa, jonka mukaan "sanotun vaikuttamatta tämän liitteen 39 kohtaan, kululaskelmien perusteella määräajoin suoritettavia maksuja on pidettävä ennakkoina siihen saakka, kun tämän liitteen mukaisesti esitettävät asiakirjat on hyväksytty liitteessä I määrätyn menettelyn mukaisesti tai kun, ellei ole määrätty minkään tietyn asiakirjan esittämisestä, loppulaskelma on hyväksytty." Komissio katsoo, että sillä on tämän sopimusmääräyksen perusteella oikeus vaatia jo suoritettujen varojen palautusta, jos liitteessä II olevan 39 kohdan mukaisesti suoritetussa tarkastuksessa havaitaan vakavia laiminlyöntejä sopimuksen täytäntöönpanossa.

Komissio ilmoittaa arvioineensa TVR:n tekemää työtä kahdella tasolla: taloudellisella (Ernst & Young) ja teknisellä (professori Goedel). Se korostaa, että tilintarkastusyhtiö kykenee tekemään ainoastaan taloudellisen tarkastuksen, joka on erilainen kuin tekninen arviointi. Tilintarkastajat voivat toisin sanoen arvioida työtuntikuluja henkilöä kohti, mutta he eivät kykene arvioimaan, onko teknisesti järkevää käyttää 10 tuntia toimenpiteeseen, johon tarvittaisiin vain kaksi tuntia. Tästä syystä taloudelliseen arviointiin on liityttävä tekninen arviointi, jonka tässä tapauksessa suoritti professori Goedel, ja hänen päätelmänsä olivat kielteisiä.

75. Vastauksessaan TVR korostaa, että komissio ei ole esittänyt mitään todisteita siitä, että hankkeeseen todellisuudessa käytettyjä tuntimääriä olisi liioiteltu. Teknisen arvioinnin osalta TVR toteaa, että professori Goedel ei käsitellyt lausunnossaan työtunteja koskevaa kysymystä.

76. Heti aluksi on hylättävä TVR:n väite, joka perustuu komission oletettuun ristiriitaiseen menettelytapaan, kun se on ensin hyväksynyt kuluja koskevan loppulaskelman ja sitten hylännyt sen. Sopimuksen liitteessä II olevassa 39 kohdassa määrätään, että kululaskelmat voidaan tarkastaa senkin jälkeen kun komissio on korvannut kulut. Vastaajan piti siis olla tietoinen siitä, että komissio saattoi toteuttaa tilintarkastuksen ja teknisen tarkastuksen, kuten se tekikin, ja vaatia tilanteen mukaan niiden määrien palautusta, jotka eivät vastanneet todellisia kuluja.

77. Kulut, joita komissio ei hyväksy, ovat seuraavat:

- Työvoimakulut: TVR:n mukaan nämä kulut ovat 333 272 000 ITL, kun komissio hyväksyy vain 115 530 000 ITL.

- Investointihyödykkeiden käyttökulut: tilintarkastajien tekemien päätelmien perusteella komissio alentaa vastaajan esittämän määrän 22 miljoonaan ITL:aan.

- Ulkopuolisten konsulttien palkkiot: TVR:n esittämästä 26 481 050 ITL:stä komissio hylkää 8 100 000 ITL, joiden osalta tilintarkastajat eivät löytäneet todisteita, ja 13 770 000 ITL, joita ei komission mukaan voida ottaa huomioon tämän kuluerän yhteydessä.

- Yleiskulut: Komissio hyväksyy yleiskulut siten, että ne vastaavat 25:tä prosenttia työvoimakuluista (kuten tilintarkastajat ovat esittäneet). Koska työvoimakulut ovat komission mukaan 115 530 000 ITL, yleiskulut ovat 22 882 500 ITL (eivätkä 73 683 000 ITL, kuten TVR on ilmoittanut).

78. Näiden vähennysten jälkeen komissio teki sen päätelmän, että vuoden 1992 osalta hyväksyttävät kulut olivat 115 689,45 ecua, jotka lisättyinä vuoden 1990 (128 418,20 ecua) ja vuoden 1991 (266 744,75 ecua) kuluihin tekevät yhteensä 510 852,40 ecua. Koska TVR:lle on jo maksettu 588 418,20 ecua, sen on palautettava komissiolle erotus eli 77 565,80 ecua.

79. Komission vaatimukseen liittyy kuitenkin todistustaakkaa koskeva ongelma: Voiko komissio vähentää vapaasti toisen sopimuspuolen esittämien kulujen määrää? Ja jos voi, niin missä rajoissa?

80. Sopimuksen liitteen II perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava myöntävästi. Kyseisen liitteen 8 kohdan 4 alakohdan ensimmäisessä alakohdassa määrätään, että " - - mikäli sopimus purkautuu 8 kohdan 2 kohdan - - d alakohdan - - mukaisesti, komissio voi vaatia antamansa rahoitustuen palauttamista kokonaan tai osittain siten, että se ottaa huomioon kohtuullisessa ja järkevässä määrin tehdyn työn laadun ja tulokset sekä sen hyödyllisyyden yhteisön tutkimus- ja kehitysohjelman kannalta". Edellä mainittu 21 kohdan 4 alakohta tukee tätä komission toimivaltaa.

81. Näiden määräysten tai kohtuussääntöjen perusteella ei kuitenkaan voida väittää, että komission toimivalta olisi tältä osin rajoittamaton. Molemmilla sopimuspuolilla on mielestäni velvollisuus perustella asianmukaisella tavalla kululaskelmansa, mutta ne eroavat siinä, että jos yritys ei esitä riittäviä tietoja, komissiolle on annettava enemmän harkintavaltaa korjata sopimuskumppanin esittämiä määriä.

82. Tämän ajatusmallin mukaan ensiksi on tutkittava asiakirja-aineiston perusteella, onko vastaaja perustellut kulujaan riittävästi.

83. Kirjeenvaihto, jota on käyty 1.1. ja 31.5.1992 välisenä aikana aiheutuneista kuluista, on seuraava:

- Komission vaatimuskirjeeseen (15.4.1992 päivätty kirje) antamaansa vastaukseen TVR liitti yksityiskohtaisen työsuunnitelman, jossa oli maininta vastaavista kuluista puolivuotiskaudelta 1.4.-9.10.1992. Kyseessä oli kuitenkin vain työsuunnitelma, eikä mikään osoita, että suunnitelmaa olisi toteutettu.

- TVR ilmeisesti liitti riidanalaista ajanjaksoa koskevan kululaskelman komissiolle 2.7.1992 lähettämäänsä kirjeeseen. Vastaaja ei ole kuitenkaan pitänyt tarpeellisena esittää siitä jäljennöstä yhteisöjen tuomioistuimelle.

- Komission 14.9.1992 päivättyyn kirjeeseen sisältyy analyyttinen "tiliote", josta ilmenevät vastaajan esittämät kulut. Komissio kuitenkin ensinnäkin itse hylkäsi myöhemmin tähän tiliotteeseen sisältyneet luvut, ja toisaalta siitä puuttuvat kaikki tiedot tehdyistä töistä.

- Lopuksi 29.3.1993 päivätyssä TVR:n kirjeessä, jossa vastaaja kiisti komission loppulaskelman oikeellisuuden, ilmoitetaan työtunnit ja aiheutuneet kulut useiden eri otsikkojen alla, mutta siinä ei edelleenkään anneta tietoja tehdyistä töistä. Lisäksi, kuten komissio toteaa, yhtä näistä otsikoista ei missään tapauksessa voida hyväksyä, koska siinä viitataan työhön, jonka sopimuksen liitteen I mukaan piti suorittaa ICST eikä TVR.

84. On tehtävä se päätelmä, että vastaaja ei ole osoittanut perustelleensa riittävästi kululaskelmaansa ja että sopimusmääräysten mukaisesti komissiolla oli oikeus vähentää kulujen määrää oman teknisen arviointinsa perusteella.

85. Tästä syystä ehdotan yhteisöjen tuomioistuimelle, että se hyväksyisi komission esittämän palautusvaatimuksen ja velvoittaisi vastaajan palauttamaan sille 77 565,80 ecua.

B Korot

86. Sopimuksen liitteessä II olevan 8 kohdan 4 alakohdan mukaan sopimuksen purkautuessa sopimusvelvoitteensa laiminlyönyt sopimuspuoli joutuu paitsi palauttamaan komission sille ennakkoina maksamat suoritukset myös maksamaan kyseisille suorituksille niiden vastaanottamispäivästä lähtien kertyneet korot. Sovellettava korkokanta on Euroopan raha-asiain yhteistyörahaston ecumääräisissä operaatioissaan käyttämä korko, sellaisena kuin se on julkaistuna kunkin kuukauden ensimmäisenä työpäivänä, korotettuna 2 prosenttiyksiköllä.

87. Näin ollen komissio vaatii 11,75 prosentin korkoa siitä päivästä lähtien, jolloin vastaaja vastaanotti ennakon (1.2.1990), eli 24,97 ecua päivältä. Vastaaja ei ole esittänyt mitään perusteluja tältä osin, koska se on ainoastaan kiistänyt palauttamista koskevan päävelvoitteen.

88. Koska TVR:n on mielestäni palautettava edellä mainittu määrä komissiolle päävelvoitteen perusteella, sama päätelmä pätee lisävelvoitteeseen - josta sopimuspuolet ovat nimenomaisesti sopineet - eli siihen liittyvien korkojen maksamiseen.

C Vahingonkorvaus

89. Lopuksi komissio vaatii yhteisöjen tuomioistuinta velvoittamaan TVR:n maksamaan sille korvausta vahingosta, joka sille on aiheutunut sopimuksen täytäntöönpanematta jäämisen vuoksi. Komission mukaan vahingot ovat seuraavat:

- Sen useat virkamiehet ovat käyttäneet runsaasti työtunteja vastaajan toiminnan valvontaan ja asiaa koskevien sopimusehtojen mukaisesti säännöllisin väliajoin toimitettavien selvitysten pyytämiseen.

- Komissio on joutunut käyttämään tilintarkastusyrityksen palveluja ja pyytämään sitä tarkastamaan TVR:n tekemän työn kirjanpidolliselta kannalta.

- Komissio ei ole kyennyt hyödyntämään sopimuksen liitteessä II olevan 19 kohdan mukaisia etuja, jotka liittyvät rahoitetuista tutkimuksista saatujen tietojen tai patenttien hyväksikäyttöön.

- Koska komissio on tehnyt sopimuksen sellaisen oikeushenkilön kanssa, joka ei ole täyttänyt sopimusvelvoitteitaan, komissiolle on aiheutunut vahinkoa sen vuoksi, että se on menettänyt uskottavuuttaan kaikkien sellaisten henkilöiden silmissä, jotka saattaisivat olla kiinnostuneita tekemään sopimuksia sen kanssa.

90. Komissio arvioi näistä eri vahingoista maksettavan kokonaiskorvauksen määräksi 7 700 ecua, ellei yhteisöjen tuomioistuin arvioi asiaa toisin Italian siviililain 1226 §:n perusteella, jossa säädetään, että jos vahingon tarkkaa määrää ei kyetä vahvistamaan, tuomioistuimen on arvioitava se kohtuulliseksi määräksi.

91. Näistä kaikista vahingoista - joiden todenperäisyyden vastaajana oleva yritys kiistää - on mielestäni hyväksyttävä ainoastaan toinen ja mahdollisesti kolmas. Kaksi muuta on hylättävä seuraavista syistä:

a) Työaikaa, jonka komission virkamiehet ovat joutuneet käyttämään tehtäväänsä sopimusten purkamista edeltävän ajanjakson aikana, ei voida pitää vahinkona: toimielimen allekirjoittamien sopimusten seuranta kuuluu heidän normaaleihin tehtäviinsä. Komission ja TVR:n välisen sopimussuhteen vaiheet eivät vaikuta tältä osin niin poikkeuksellisilta, että ne olisivat vaatineet suhteettoman suurta huomiota verrattuna muihin hallinnollisiin tehtäviin, joista korvausta voitaisiin maksaa. Sopimuksen purkamisen jälkeisen ajan osalta yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, että asianosaisille oikeudenkäyntimenettelystä aiheutuneita kuluja ei voida sellaisenaan missään tapauksessa pitää oikeudenkäyntikuluista erillään korvattavana vahinkona.

b) Se, että yksi nyt käsiteltävän kaltaisen sopimussuhteen osapuolista ei noudata kaikkia velvoitteitaan ja että tällainen laiminlyönti johtaa sopimuksen purkautumiseen, ei missään tapauksessa aiheuta "uskottavuuden menetystä" kolmansiin osapuoliin nähden.

92. Mikään ei lähtökohtaisesti estä hyväksymästä korvausvaatimusta, joka koskee mahdollisten rahoitetuista tutkimuksista saadun tietämyksen tai sen perusteella saatujen patenttien hyväksikäytöstä johtuvien etujen menetystä. On kuitenkin korostettava, että tässä tapauksessa nämä edut ovat täysin hypoteettisia, koska kantaja ei ole esittänyt mitään täsmennyksiä tältä osin. Komissio viittaa näet niihin täysin yleisesti ja abstraktisti esittämättä konkreettista näyttöä, jonka perusteella voitaisiin edes summittaisesti arvioida saamatta jäänyttä hyötyä. Vaikka yhteisöjen tuomioistuin antaisikin Italian siviililain 1226 §:n perusteella ratkaisun kohtuullisen arvion mukaan, se ei näin ollen kykenisi esittämään siitä arviota, vaan sen pitäisi pikemminkin määrittää vahingot "sormituntumalla".

93. Sitä vastoin palkkio (6 610 ecua), jonka komissio on maksanut Ernst & Youngille tilintarkastusta koskeneen sopimuksen mukaisesti, on riittävän varma, jotta voidaan määrittää sopimussuhteiden lopullinen saldo. Koska kuitenkin asiassa C-40/98, jossa ovat vastakkain samat asianosaiset ja joka koskee erästä toista tutkimussopimusta, olen ehdottanut, että yhteisöjen tuomioistuin velvoittaisi vastaajan korvaamaan tilintarkastuskulut komissiolle, ja Ernst & Youngin lasku koskee molempien sopimusten tarkastusta, tämä vaatimuksen osa on hylättävä nyt käsiteltävässä asiassa, jotta komissio ei saisi perusteetonta etua.

VI Vastakanne

94. Koska komission kanne on mielestäni hyväksyttävä, TVR:n esittämä vastakanne on hylättävä.

VII Oikeudenkäyntikulut

95. Koska kanne on hyväksyttävä lähes kaikilta osin ja kantaja on esittänyt oikeudenkäyntikulujen korvaamista koskevan vaatimuksen, vastaaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaisesti.

VIII Ratkaisuehdotus

96. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että yhteisöjen tuomioistuin hyväksyisi nyt käsiteltävän kanteen olennaisilta osin ja velvoittaisi vastaajana olevan yrityksen suorittamaan komissiolle seuraavat määrät:

- 77 565,80 euroa lisättyinä 24,97 euron päivittäisellä korolla 1.2.1990 lähtien siihen saakka, kun velka on maksettu kokonaan ja

- toimielimen oikeudenkäyntikulut.