ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
210

Tämä päätelmä on johdonmukainen sen oikeuskäytännön kanssa, jonka mukaan SEUT 296 artiklassa edellytetyistä perusteluista on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä riitautetun toimen antaneen toimielimen päättely siten, että niille, joita toimi koskee, selviävät sen syyt, jotta he voivat puolustaa oikeuksiansa, ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimen laillisuuden. Ei kuitenkaan voida vaatia, että perusteluissa esitetään kaikki asiaan liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat, koska tutkittaessa sitä, täyttävätkö toimen perustelut SEUT 296 artiklan vaatimukset, on otettava huomioon sen sanamuodon lisäksi asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt. Lisäksi riidanalaisen toimen perusteluja on arvioitava ottaen erityisesti huomioon kantajalle annetut tiedot ja sen hallinnollisen menettelyn aikana esittämät huomautukset. Erityisesti silloin, kun polkumyynnin vastaiset päätökset ovat osa järjestelmällistä säädöskokonaisuutta, ei vaadita, että niiden perusteluissa eritellään ne toisinaan hyvin lukuisat ja monitahoiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joita se koskee. Tältä osin on riittävää, että toimielimet ilmaisevat mainituissa päätöksissä selkeästi ja yksiselitteisesti niiden perustelut (ks. vastaavasti tuomio 22.5.2014, Guangdong Kito Ceramics ym. v. neuvosto, T-633/11, ei julkaistu, EU:T:2014:271, 120 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
125

Samalla on huomautettava – kuten neuvosto myös perustellusti väittää – että kyseiset virkamiehet asetetaan yksikön edun vuoksi myönnettävälle virkavapaalle kohtuullisin taloudellisin ehdoin. On nimittäin muun muassa muistutettava, että asianomaisille virkamiehille maksetaan virkavapaan loppuun asti kuukausittainen korvaus, jonka laskentatapa, joka täsmennetään edellä 92 kohdassa, ei ole unionin yleisen tuomioistuimen mukaan kohtuuton. Lisäksi ja kuten henkilöstösääntöjen 42 c artiklan kahdeksannesta kohdasta ilmenee, asianomaiset virkamiehet voivat jatkaa maksujen suorittamista eläkejärjestelmään ja siten parantaa eläkkeensä määrää. Henkilöstösääntöjen 42 c artiklassa säädetty kymmenen vuoden palvelusaikaa koskeva edellytys myötävaikuttaa myös kyseisessä säännöksessä säädetyn toimenpiteen oikeasuhteisuuteen siinä mielessä, että – kuten parlamentti perustellusti huomauttaa – tämä edellytys merkitsee, että kyseistä toimenpidettä voidaan soveltaa vain virkamiehiin, joiden palkkataso ja eläkeoikeudet ovat sellaisella tasolla, että ne lieventävät virkavapaalle asettamiseen liittyvää taloudellista haittaa. Lopuksi on muistutettava ensinnäkin, että henkilöstösääntöjen 42 c artiklassa säädetyn toimenpiteen soveltamiselle on asetettu useita edellytyksiä, joista säädetään säännöksen ensimmäisessä kohdassa, toiseksi, että toimielinten, joilla on laaja harkintavalta toimenpiteen soveltamisen suhteen, ei ole pakko soveltaa sitä, ja kolmanneksi, että niiden virkamiesten kokonaismäärä, joihin kunakin vuonna voidaan kohdistaa tämä toimenpide, on rajattu enintään 5 prosenttiin kaikkien toimielinten edellisenä vuonna eläkkeelle siirtyneiden virkamiesten määrästä (ks. edellä 98 kohta).
34

Ensimmäiseksi on muistutettava, että CPVO:n tehtävälle on luonteenomaista yhteisön kasvinjalostajanoikeutta koskevien hakemusten tutkimisen edellytysten tieteellinen ja tekninen monitahoisuus, joten on tunnustettava, että CPVO:lla on harkintavaltaa tehtäviään hoitaessaan (ks. tuomio 19.12.2012, Brookfield New Zealand ja Elaris v. CPVO ja Schniga, C‑534/10 P, EU:C:2012:813, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Sillä on tällainen harkintavalta muun muassa silloin, kun se tarkistaa, onko tietty lajike perusasetuksen 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla erotettava vai ei (ks. tuomio 8.6.2017, Schniga v. CPVO, C‑625/15 P, EU:C:2017:435, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
25

Kantaja väittää, että Euroopan unionin nimeävällä kansainvälisellä rekisteröinnillä on asetuksen N:o 207/2009 151 artiklan 2 kohdan mukaisesti sama vaikutus kuin EU-tavaramerkillä ja että sen seurauksena näitä kahta tavaramerkkien ryhmää on kohdeltava yhdenmukaisesti. Koska EU-tavaramerkkiin perustuvan väitteen yhteydessä ei ole asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 2 kohdan a alakohdan nojalla tarpeen esittää näyttöä aikaisemman tavaramerkin antamasta suojasta, saman on pädettävä Euroopan unionin nimeäviin kansainvälisiin rekisteröinteihin. Näin on sitäkin suuremmalla syyllä, että asetuksen N:o 207/2009 säännöksillä on etusija soveltamisasetuksen N:o 2868/95 säännöksiin nähden.
56

EUIPO:n väite, joka perustuu 18.3.2015 annettuun tuomioon SMART WATER (T-250/13, ei julkaistu, EU:T:2015:160), ei voi menestyä. Yhtäältä on nimittäin todettava, että kyseiseen tuomioon johtaneessa asiassa oli kysymys kyseessä olevien tavaroiden eli juomien valmistukseen liittyvistä teknisistä ongelmista ja siis yrityksen tavanomaisessa liiketoiminnassa kohtaamista kaupallisista vaikeuksista. Toisaalta on kyllä totta, kuten unionin yleinen tuomioistuin toteaa kyseisen tuomion 74 kohdassa, että se seikka, että tavaramerkkiin kohdistetaan menettämismenettely, ei yksin riitä sen toteamiseen, että on olemassa pätevät syyt käyttämättä jättämiseen asetuksen N:o 207/2009 51 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetulla tavalla. On kuitenkin välttämätöntä arvioida tällaisten syiden olemassaolo tapauskohtaisesti ottamalla huomioon kaikki asian olosuhteet, kuten edellä 18 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä edellytetään. Kuten edellä 25–34 kohdassa on todettu, kantaja ei ole ollut osallisena tavanomaiseen liiketoimintaan liittyvässä oikeusriidassa, vaan siihen on kohdistettu vilpillistä ja harhaanjohtavaa menettelyä, joka on sisältänyt useita erilaisia toimenpiteitä, joita valituslautakunta ei ole ottanut kokonaisuudessaan huomioon.
185

Euroopan unionin tuomioistuimen mukaan käsiteltävä asia on erityistapaus, jota unionin lainsäätäjä ei ennakoinut säätäessään henkilösääntöjen 34 artiklan. Kantajan erittäin pitkä seitsemän kuukauden sairausaika koeajan alussa olisi estänyt kantajaa hyödyntämästä yhdeksän kuukauden vähimmäiskoeaikaa, jos koeaikaa olisi jatkettu vain kuusi kuukautta viidentoista kuukauden kokonaisajan saavuttamiseksi. Euroopan unionin tuomioistuin katsoo, että jos koeaikaa olisi jatkettu 28.2.2015 saakka, jolloin se olisi ollut viisitoista kuukautta kantajan koeajan alkamispäivästä, häntä olisi arvioitu vain kahdeksalta kuukaudelta. Jos kantajan puoltama käsitys hyväksytään, uhrataan tavoite, johon koeajan vähimmäiskeston vahvistamisella on pyritty ja joka on taata henkilöstösääntöjen 27 artikla huomioon ottaen se, että vain koeajalla oleva virkamies, joka on osoittanut, että hänellä mahdollisimman hyvät ominaisuudet, voidaan vakinaistaa. Euroopan unionin tuomioistuimen mukaan tämä käsitys voi käsiteltävän asian kaltaisessa tapauksessa lisäksi johtaa siihen, että nimittävä viranomainen joutuu irtisanomaan koeajalla olevan virkamiehen siitä syystä, ettei tämä ole pystynyt osoittamaan, että hänellä on kyseiset ominaisuudet, vaikka hän olisi mahdollisesti voinut osoittaa ne, jos hänellä olisi todella ollut käytettävissään yhdeksän kuukauden koeaika. Tällainen seuraus olisi selvästi vastoin sellaisten koeajalla olevien virkamiesten etuja, joiden koeaika on tahattomasti keskeytynyt henkilöstösääntöjen 34 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetyistä syistä, ja syrjisi heitä suhteessa sellaisiin koeajalla oleviin virkamiehiin, jotka ovat voineet hyödyntää yhdeksän tai jopa viidentoista kuukauden koeajan. Euroopan unionin tuomioistuin tähdentää lisäksi, että kantaja on koeaikaa koskeneesta ensimmäisestä kertomuksesta esittämissään huomautuksissa myöntänyt, että on hänen etujensa mukaista, että hänen koeaikaansa pidennetään viidentoista kuukauden enimmäiskestoa pidemmäksi, eikä hän ole riitauttanut 1.10.2014 tehtyä pidentämispäätöstä.
1

Valittajat José Barroso Truta, Marc Forli, Calogero Galante ja Bernard Gradel ovat tehtäväryhmän I sopimussuhteisia toimihenkilöitä, joiden kanssa on tehty toistaiseksi voimassa olevat työsopimukset ja jotka työskentelevät Euroopan unionin tuomioistuimen hallinnon pääosastolla (entinen infrastruktuurin pääosasto). He vaativat, että Euroopan unionin virkamiestuomioistuimen (kolmas jaosto) 20.7.2016 antama tuomio Barroso Truta ym. v. Euroopan unionin tuomioistuin (F-126/15, jäljempänä valituksenalainen tuomio, EU:F:2016:159) kumotaan. Virkamiestuomioistuin hylkäsi kyseisellä tuomiolla valittajien kanteen, jossa he vaativat Euroopan unionin tuomioistuimen velvoittamista korvaamaan sen, että he menettivät kansallisissa eläkejärjestelmissä ennen kyseisen toimielimen palveluksessa aloittamista saavuttamansa eläkeoikeudet, jotka he olivat siirtäneet Euroopan unionin eläkejärjestelmään.
50

On huomattava, että virkamiestuomioistuimen tuomioiden on oltava riittävästi perusteltuja, jotta unionin yleinen tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa. Perustelut voivat olla implisiittiset, kunhan se, jota asia koskee, saa niiden avulla selville syyt, joiden vuoksi asiaa ensimmäisenä oikeusasteena käsitellyt tuomioistuin ei ole hyväksynyt sen väitteitä, ja muutoksenhakutuomioistuimella on käytettävissään riittävät tiedot, jotta se pystyy harjoittamaan valvontaansa (tuomio 16.12.2010, Lebedef v. komissio, T‑52/10 P, EU:T:2010:543, 83 ja 84 kohta ja tuomio 23.4.2015, BX v. komissio, T‑352/13 P, EU:T:2015:225, 44 kohta). Perusteluvelvollisuus on olennainen menettelymääräys, joka on erotettava perustelujen aineellisesta paikkansapitävyydestä, koska viimeksi mainittu koskee riidanalaisen toimen aineellista lainmukaisuutta (tuomio 2.4.1998, komissio v. Sytraval ja Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, 67 kohta ja tuomio 21.4.2004, M v. yhteisöjen tuomioistuin, T‑172/01, EU:T:2004:108, 61 kohta).
75

Käsiteltävässä asiassa kyseessä olevasta korvausvaatimuksesta, joka koskee päivärahan menettämisestä aiheutunutta taloudellista vahinkoa, on ensinnäkin riittävää todeta, ettei kantaja selitä, miten se, että hän on jo kärsinyt kyseisen seuraamuksen, vie häneltä mahdollisuuden saada korvausta kaikista hänelle aiheutuneista vahingoista myös siinä tapauksessa, että puhemiehistön päätös kumotaan, etenkin kun hän vaatii korvaukseksi ainoastaan summan, joka vastaa sitä päivärahaa, joka hänelle olisi maksettu, jollei seuraamusta olisi määrätty eli 3060 euroa. Puhemiehistön päätöksen kumoamisen huomioon ottaen parlamentti on kuitenkin SEUT 266 artiklan mukaan velvollinen toteuttamaan tämän tuomion täytäntöönpanon edellyttämät toimenpiteet, mikä tarkoittaa, että kantajalle on maksettava pidätettyjä päivärahoja vastaava korvaus.
210

Muistutettakoon, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan harkintavallan väärinkäytön käsite viittaa siihen, että hallintoviranomainen on käyttänyt toimivaltaansa saavuttaakseen muut päämäärät kuin ne, joita varten sille on tämä toimivalta annettu. Päätöstä tehtäessä harkintavaltaa on käytetty väärin ainoastaan, jos objektiivisten, asiaankuuluvien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella on selvää, että se on tehty tällaisten päämäärien saavuttamiseksi (tuomio 3.11.1990, Fedesa ym., C‑331/88, EU:C:1990:391, 24 kohta ja tuomio 9.10.2001, Italia v. komissio, C‑400/99, EU:C:2001:528, 38 kohta). Jos päämääriä on useita, päätöstä ei rasita harkintavallan väärinkäyttö, vaikka pätevien tavoitteiden lisäksi esitetään tavoite, joka ei ole perusteltu, jos päätöksessä ei unohdeta olennaista päämäärää (tuomio 21.12.1954, Italia v. korkea viranomainen, 2/54, EU:C:1954:8, s. 103 ja tuomio 21.9.2005, EDP v. komissio, T‑87/05, EU:T:2005:333, 87 kohta).
36

Tässä yhteydessä on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan henkilöstösääntöjen 25 artiklan toisessa kohdassa säädetyn perusteluvelvollisuuden, jolla vain toistetaan SEUT 296 artiklassa määrätty yleinen velvollisuus, tarkoituksena on yhtäältä antaa asianomaiselle riittävät tiedot sen arvioimiseksi, onko hänelle vastainen toimi asianmukainen ja onko hänen tarkoituksenmukaista nostaa kannetta unionin tuomioistuimissa, ja toisaalta antaa näille tuomioistuimille mahdollisuus tutkia toimen laillisuus (ks. tuomio 29.9.2005, Napoli Buzzanca v. komissio, T‑218/02, EU:T:2005:343, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; tuomio 3.10.2006, Nijs v. tilintarkastustuomioistuin, T‑171/05, EU:T:2006:288, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 13.9.2016, Pohjanmäki v. neuvosto, T‑410/15 P, ei julkaistu, EU:T:2016:465, 77 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Tästä seuraa, että näin muotoiltu perusteluvelvollisuus on unionin oikeuden olennainen periaate, josta voidaan poiketa ainoastaan pakottavista syistä (tuomio 29.9.2005, Napoli Buzzanca v. komissio, T‑218/02, EU:T:2005:343, 57 kohta; tuomio 3.10.2006, Nijs v. tilintarkastustuomioistuin, T‑171/05, EU:T:2006:288, 36 kohta ja tuomio 4.7.2007, Lopparelli v. komissio, T‑502/04, EU:T:2007:197, 74 kohta). Tämän velvollisuuden, joka on hyvän hallinnon periaatteen olennainen osa, kuten perusoikeuskirjan 41 artiklan 2 kohdan c alakohdasta ilmenee, merkitys on Lissabonin sopimuksen voimaan tultua kasvanut SEUT 15 artiklan 1 kohdan ja SEUT 298 artiklan 1 kohdan lisäämisen johdosta. Avoimessa ja tehokkaassa eurooppalaisessa hallinnossa on nimittäin noudatettava henkilöstösääntöjen säännöksiä tunnollisesti. On todettava erityisesti, että kaikkien unionin työntekijöille vastaisten tointen perusteleminen on välttämätön edellytys unionin hallintoviranomaisen rauhallisen työilmapiirin varmistamiseksi siten, että vältetään aiheuttamasta epäilyjä, että sen henkilöstöhallinto perustuu mielivaltaisuuteen tai joidenkin suosimiseen.
58

Tästä on muistettava, että Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuimet ovat vakiintuneesti katsoneet, että merkkioikeuden loukkauskanteen kantajalla tulisi olla goodwill – jolla tässä yhteydessä tarkoitetaan asiakaskuntaa – Yhdistyneessä kuningaskunnassa (Supreme Court of the United Kingdomin (Yhdistyneen kuningaskunnan ylin oikeus) tuomio Starbucks (HK) Ltd and another v British Sky Broadcasting Group Plc and others (2015) UKSC 31). Yrityksellä, jonka kotipaikka on ulkomailla, voi olla goodwill Yhdistyneessä kuningaskunnassa, jos sen tavaroille on kysyntää Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja jos tähän kysyntään voidaan vastata (Wadlow, C., The Law of Passing-off: Unfair Competition by Misrepresentation, 5. painos, Sweet & Maxwell, Lontoo, 2016, 1-17 ja 3‑93 kohta). Asiassa, joka johti High Court of Justice (England & Wales), Chancery Divisionin tuomioon SA des Anciens Établissements Panhard et Levassor v Panhard Levassor Motor Co ((1901) 18 R.P.C. 405), esimerkiksi se seikka, että kolmas myy kantajan tavaroita ja että Yhdistyneessä kuningaskunnassa asuvat ostavat ja maahantuovat kyseisiä tavaroita, katsottiin riittäväksi elinkeinotoiminnaksi. Kuten EUIPO perustellusti huomauttaa, se seikka, että Jackson Family Farmsin kotipaikka on Yhdysvalloissa ja että se myy viinejään jakelijansa välityksellä Yhdistyneessä kuningaskunnassa ei muuta valituslautakunnan tekemää päätelmää, jonka mukaan Jackson Family Farmsilla on goodwill Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
46

On kiistatonta, ettei kantaja ole määräajassa eikä myöskään missään vaiheessa väiteosastossa käytyä menettelyä esittänyt mitään näyttöä asetuksen N:o 2868/95 19 säännön 2 kohdan mukaisesta oikeudestaan tehdä väite, ja näin on siitä huolimatta, kuten edellä 6 kohdassa on todettu, että EUIPO on selkeästi antanut kantajalle tiedoksi, että sen on esitettävä asiakirjoja näytöksi yhtäältä sen käyttöluvasta ja toisaalta siitä, että aikaisempien tavaramerkkien haltija on oikeuttanut sen tekemään väitteen. Asianosaisten kesken on lisäksi kiistatonta, ettei aikaisemmille tavaramerkeille myönnettyä käyttölupaa ole merkitty EUIPO:n rekisteriin asetuksen N:o 207/2009 22 artiklan mukaisesti.
3.

Virkamiehet – Kulukorvaus – Vuosittaiset matkakulut – Henkilöstösääntöjen uudistus – Unionin lainsäätäjän harkintavalta – Erilaisten laskentamenetelmien soveltaminen virkamiehiin, joiden lähtöpaikkakunta on unionissa, ja virkamiehiin, joiden lähtöpaikkakunta on unionin ulkopuolella – Hyväksyttävyys – Oikeutta yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamiseen ja yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ei ole loukattu (Euroopan unionin perusoikeuskirjan 7 ja 20 artikla; virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen, sellaisina kuin ne ovat muutettuina asetuksella N:o 1023/2013, liitteessä VII olevat 2, 4 ja 8 artikla) (ks. 37–46 ja 51–63 kohta)
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (kymmenes jaosto) 28.4.2021 – Repower vastaan EUIPO – repowermap.org (REPOWER)

(asia T-842/16)

(EU-tavaramerkki – Mitättömyysmenettely – Euroopan unionin nimeävä kansainvälinen rekisteröinti – Sanamerkki REPOWER – Ehdoton mitättömyysperuste – Kuvailevuus – Asetuksen (EY) N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohta (josta on tullut asetuksen (EU) 2017/1001 7 artiklan 1 kohdan c alakohta) – Perusteluvelvollisuus – Asetuksen N:o 207/2009 75 artikla (josta on tullut asetuksen 2017/1001 94 artikla))

1. EU-tavaramerkki – Luopuminen, menettäminen ja mitättömyys – Ehdottomat mitättömyysperusteet – Tavaramerkit, jotka muodostuvat yksinomaan sellaisista merkeistä tai merkinnöistä, joita voidaan käyttää osoittamaan tavaran tai palvelun ominaisuuksia – Käsite (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohta ja 52 artiklan 1 kohdan a alakohta) (ks. 26, 28–40, 44 ja 45 kohta)

2. EU-tavaramerkki – Luopuminen, menettäminen ja mitättömyys – Ehdottomat mitättömyysperusteet – Tavaramerkit, jotka muodostuvat yksinomaan sellaisista merkeistä tai merkinnöistä, joita voidaan käyttää osoittamaan tavaran tai palvelun ominaisuuksia – Tarkoitus – Vapaana pitämisen tarve (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohta ja 52 artiklan 1 kohdan a alakohta) (ks. 27 kohta)

3. EU-tavaramerkki – Luopuminen, menettäminen ja mitättömyys – Ehdottomat mitättömyysperusteet – Tavaramerkit, jotka muodostuvat yksinomaan sellaisista merkeistä tai merkinnöistä, joita voidaan käyttää osoittamaan tavaran tai palvelun ominaisuuksia – Sanamerkki REPOWER (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohta) (ks. 68–70 kohta)

Aihe

Kanne, joka on nostettu EUIPO:n viidennen valituslautakunnan 26.9.2016 tekemästä päätöksestä (asia R 2311/2014-5), joka koskee repowermap.orgin ja Repowerin välistä mitättömyysmenettelyä

Ratkaisu

1) Euroopan unionin teollisoikeuksien viraston (EUIPO) viidennen valituslautakunnan 26.9.2016 tekemä päätös (asia R 2311/2014-5) kumotaan siltä osin kuin mitättömyysvaatimus hyväksyttiin luokkaan 9 kuuluvien akustisten kaapelijohtojen osalta.

2) Kanne hylätään muilta osin.
3.

Virkamiehet – Kulukorvaus – Edellytykset ja yksisyiskohtaiset säännöt – Vuosittaisten matkakulujen korvaaminen ja matkapäivät – Vaatimus siitä, että näiden etujen myöntämisen ja ulkomailla työskentelevän tai ulkomaille lähetetyn työntekijän aseman välillä on yhteys – Virkamiehiä, joilla on kaksoiskansalaisuus, joista toinen on asemapaikkana olevan jäsenvaltion kansalaisuus, ja joilla ei ole tällaista asemaa, ei syrjitä (Henkilöstösääntöjen liitteessä V oleva 7 artikla ja liitteessä VII oleva 8 artikla, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1023/2013) (ks. 65 ja 68–75 kohta)
1.

EU-tavaramerkki – EU-tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä – Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 25 kohta)
Sääntöjenmukaisuuden tarkastamista koskevassa menettelyssä komissio voi sitä vastoin määritellä unionin rahoituksen ulkopuolelle lopullisesti suljettavat määrät, kun maataloustukirahastosta tai maaseuturahastosta maksettuja määriä ei ole suoritettu unionin oikeuden mukaisesti. Sääntöjenmukaisuuden tarkastamista koskevan menettelyn, jossa voidaan määritellä unionin rahoituksen ulkopuolelle jätettävät määrät, olemassaolosta ei voida päätellä, ettei komissio voisi muuten – sitä ennen tai samanaikaisesti – turvautua keskeyttämistä koskevaan menettelyyn siltä osin kuin kyseessä ovat näitä määriä vastaavat kuukausimaksut. Asetuksen N:o 1306/2013 41 artiklan 3 kohdassa säädetään nimittäin nimenomaisesti, että tämän artiklan mukaisia keskeytyksiä on sovellettava tilien tarkastamista ja hyväksymistä koskevan 51 artiklan ja sääntöjenmukaisuuden tarkastamista koskevan 52 artiklan soveltamista rajoittamatta. On huomattava lisäksi, että kuten sääntöjenmukaisuuden tarkastamista koskevassa menettelyssä, kuukausimaksujen keskeyttämistä koskevassa menettelyssä annetaan kyseiselle valtiolle menettelylliset takeet, jotta se voi esittää huomautuksensa ennen maksujen keskeyttämistä koskevan päätöksen tekemistä.

Siltä osin kuin on kyse kanteesta, jonka jäsenvaltio on nostanut komission päätöksestä keskeyttää kyseiselle valtiolle maataloustukirahastosta suoritettavat kuukausimaksut, jäsenvaltion mahdollisuus vedota tältä osin unionin tuomioistuimissa suhteellisuusperiaatteen rikkomiseen ei riipu siitä, onko se esittänyt tämän väitteen etukäteen hallinnollisessa menettelyssä, joka edeltää täytäntöönpanosäädöksen, jolla kuukausimaksut keskeytetään, hyväksymistä. Unionin oikeudessa ei nimittäin ole mitään sääntöä, joka velvoittaisi jäsenvaltion tuomaan oikeudenmenetyksen uhalla esiin oikeudellisia kysymyksiä komission hallinnollisen menettelyn aikana. Kuten asetuksen N:o 1306/2013 41 artiklan 3 kohdasta ilmenee, komission on noudatettava suhteellisuusperiaatetta ja sen tutkiminen on unionin tuomioistuinten tehtävänä, jos tällainen vaatimus on niille esitetty. Komission on tehtävä lainmukainen lopullinen päätös siitä riippumatta, onko se, jolle tämä päätös on osoitettu, todella käyttänyt puolustautumisoikeuksiaan hallinnollisessa menettelyssä ja kuinka laajasti se on käyttänyt niitä.

Rahoitusoikaisujen laskemisesta sääntöjenmukaisuuden tarkastamista koskevissa menettelyissä annettujen komission suuntaviivojen analoginen soveltaminen jäsenvaltiolle suoritettavien kuukausimaksujen keskeyttämisasteen määrittämisessä ei sellaisenaan riitä osoittamaan, että määrä, jonka osalta keskeytystä sovelletaan, olisi kohtuuton. Jos asiakirja-aineistoon ei lisäksi sisälly mitään muita ilmoitettuja aloja koskevia merkityksellisiä tietoja, jotka aiheuttaisivat tosiasiallisesti ongelmia havaittujen puutteiden kannalta, se, että komissio käyttää kiinteämääräistä osuutta, ei ole sinänsä menetelmänä suhteeton.

(ks. 120 ja 132 kohta)
2.

Maatalous – Yhteinen maatalouspolitiikka – Suorat tukijärjestelmät – Yhteiset säännöt – Tilatukijärjestelmä – Pysyvä laidun – Käsite – Alat, joilla on vähäinen määrä riidanalaisia kasveja, kuuluu käsitteen soveltamisalaan (Neuvoston asetukset N:o 1782/2003 ja N:o 73/2009; komission asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohta ja komission asetuksen N:o 1120/2009 2 artiklan c alakohta) (ks. 38–40, 49 ja 56 kohta)