ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Jäsenvaltioiden välisen kaupan verotuksen siirtymäjärjestelmä

(Neuvoston direktiivin 77/388 17 artiklan 2 ja 3 kohta sekä 28 b artiklan A kohdan 2 alakohta)

Tiivistelmä

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 92/111, 17 artiklan 2 ja 3 kohtaa sekä 28 b artiklan A kohdan 2 alakohtaa on tulkittava siten, että verovelvollisella, joka kuuluu viimeksi mainitun säännöksen 2 alakohdan ensimmäisen alakohdan soveltamisalaan, ei ole oikeutta vähentää välittömästi yhteisöhankintaan sisältyvää arvonlisäveroa.

Koska tavarat, jotka on verotettu sellaisten yhteisöhankintojen perusteella, jotka on katsottu suoritetun tunnistejäsenvaltiossa kuudennen direktiivin 28 b artiklan A kohdan 2 alakohdan ensimmäisen alakohdan mukaisesti, eivät ole koskaan tosiasiassa saapuneet kyseiseen jäsenvaltioon, näitä liiketoimia ei voida pitää sellaisina liiketoimina, joiden osalta on olemassa kuudennen direktiivin 17 artiklassa tarkoitettu vähennysoikeus; kyseisen artiklan mukaan verovelvollisen hankkimiin välivaiheen tavaroihin ja palveluihin – erityisesti silloin, kun hankinta on toteutunut yhteisöhankinnan muodossa – sisältyvän arvonlisäveron vähentämisen edellytyksenä on, että näin hankittuja tavaroita ja palveluja käytetään verovelvollisen verollisiin liiketoimiin. Mainitunlaiset yhteisöhankinnat eivät kuulu siten tässä artiklassa säädetyn yleisen vähennysjärjestelmän piiriin.

Kuudennen direktiivin 17 artiklassa säädetyn yleisen vähennysjärjestelmän ei ole määrä korvata mainitunlaisessa tilanteessa kyseisen direktiivin 28 b artiklan A kohdan 2 alakohdan toisessa alakohdassa tarkoitettua erityisjärjestelmää, joka perustuu sellaiseen veron perusteen alentamismekanismiin, jonka avulla kaksinkertainen verotus voidaan korjata.

(ks. 40–43 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Ympäristö – Ympäristövahinkojen ehkäiseminen ja korjaaminen – Ympäristövastuu – Direktiivi 2004/35 – Saastuttaja maksaa -periaate

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/35 3 artiklan 1 kohta, 4 artiklan 5 kohta, 11 artiklan 2 kohta ja 16 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

Jos ympäristövastuusta ympäristövahinkojen ehkäisemisen ja korjaamisen osalta annetun direktiivin 2004/35 soveltamisen ajalliset edellytykset ja/tai sen soveltamisen asialliset edellytykset eivät täyty ympäristön pilaantumista koskevassa tapauksessa, tällaiseen tapaukseen sovelletaan kansallista oikeutta noudattaen kuitenkin perussopimuksen määräyksiä ja rajoittamatta johdetun oikeuden muiden säädösten soveltamista.

Direktiivi 2004/35 ei ole esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa tämän direktiivin puitteissa toimiva toimivaltainen viranomainen oikeutetaan myös hajakuormituksesta johtuvan pilaantumisen yhteydessä olettamaan, että toiminnanharjoittajien ja todetun pilaantumisen välillä on syy-yhteys, koska niiden laitokset sijaitsevat pilaantuneen alueen läheisyydessä. Toimivaltaisella viranomaisella on kuitenkin saastuttaja maksaa ‑periaatteen mukaisesti oltava tällaisen syy-yhteyden olemassaoloa koskevan olettaman tekemiseksi tiedossaan tosiseikkoja, jotka ovat omiaan tukemaan sen olettamaa, kuten toiminnanharjoittajan laitoksen sijainti todetun pilaantumisen läheisyydessä sekä havaittujen ympäristöä pilaavien aineiden ja kyseisen toiminnanharjoittajan toiminnassaan käyttämien aineiden välinen vastaavuus.

Direktiivin 2004/35 3 artiklan 1 kohtaa, 4 artiklan 5 kohtaa ja 11 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että kun toimivaltainen viranomainen päättää edellyttää tämän direktiivin liitteen III piiriin kuuluvien toimintojen harjoittajilta ympäristövahinkoja korjaavia toimenpiteitä, tämän viranomaisen ei tarvitse osoittaa, että toiminnanharjoittajat, joiden toiminnasta ympäristövahinkojen katsotaan aiheutuneen, olisivat menetelleet tuottamuksellisesti, huolimattomasti tai myöskään tahallisesti. Tämän viranomaisen on sen sijaan ensinnäkin tutkittava, mistä todettu pilaantuminen on aiheutunut, jolloin viranomaisella on tässä tarkoituksessa harkintavaltaa päättäessään menettelystä, käytettävistä keinoista ja tällaisen tutkimuksen kestosta. Toiseksi tämän viranomaisen on todistelua koskevien kansallisten oikeussääntöjen mukaisesti osoitettava korjaavia toimenpiteitä suorittamaan määrättyjen toiminnanharjoittajien toiminnan ja pilaantumisen välinen syy-yhteys.

Kun lisäksi direktiivin 2004/35 16 artiklan 1 kohdassa säädetään nimenomaisesti EY 176 artiklan tavoin, ettei direktiivi estä jäsenvaltioita pitämästä voimassa tai antamasta tiukempia säännöksiä ympäristövahinkojen ehkäisemisestä ja korjaamisesta, jäsenvaltio voi muun muassa päättää, että muiden kuin kyseisen direktiivin liitteessä III säädettyjen toimintojen harjoittajilla on ankara vastuu ympäristövahingoista, eli direktiivin 2 artiklan 1 kohdan a–c alakohdan mukaisesti tämä ei koske vain suojeltaville lajeille ja luontotyypeille vaan myös vesille ja maaperälle aiheutettuja vahinkoja.

(ks. 44, 57, 65 ja 68–70 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Euroopan unionin kansalaisuus – Perustamissopimuksen määräykset – Henkilöllinen soveltamisala

(EY 17 artikla)

2. Euroopan unionin kansalaisuus – Perustamissopimuksen määräykset – Jäsenvaltion kansalaisuus

(EY 17 artikla)

Tiivistelmä

1. Euroopan unionin kansalaisen tilanne, jossa on tehty jäsenvaltioiden viranomaisten myöntämän kansalaistamisen purkamista koskeva päätös, jonka vuoksi tämä on tällä alun perin olleen toisen jäsenvaltion kansalaisuuden menetettyään joutunut tilanteeseen, jossa hän voi menettää EY 17 artiklassa myönnetyn aseman ja siihen liittyvät oikeudet, kuuluu luonteeltaan ja seuraamustensa vuoksi unionin oikeuden soveltamisalaan.

(ks. 42 kohta)

2. Unionin oikeus, erityisesti EY 17 artikla, ei estä sitä, että jäsenvaltio ottaa Euroopan unionin kansalaiselta pois tämän jäsenvaltion kansalaisuuden, joka on saatu kansalaistamisen avulla, jos se on saatu petoksella, edellyttäen, että tämä purkamispäätös on suhteellisuusperiaatteen mukainen.

Kansalaistamisen purkamista petoksen vuoksi koskeva päätös liittyy nimittäin yleisen edun mukaiseen syyhyn. Tältä osin jäsenvaltio haluaa legitiimisti suojella sen ja sen kansalaisten välistä erityistä solidaarisuus- ja lojaliteettisuhdetta sekä kansalaisuussiteen perustana olevaa oikeuksien ja velvollisuuksien vastavuoroisuutta. Tällainen päätelmä kansalaistamisen purkamista petoksen perusteella koskevan päätöksen periaatteellisesta legitimiteetistä pysyy lähtökohtaisesti pätevänä, kun tällaisen purkamisen seurauksena on, että kyseessä oleva henkilö menettää kansalaistamisen suorittaneen jäsenvaltion kansalaisuuden lisäksi unionin kansalaisuuden.

Kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin sen lisäksi, että se tarpeen vaatiessa tutkii purkamispäätöksen oikeasuhteisuutta kansalliseen lainsäädäntöön nähden, tarkistettava, onko tämä päätös suhteellisuusperiaatteen mukainen niiden seurausten osalta, jotka siitä aiheutuvat kyseessä olevan henkilön tilanteelle unionin oikeuden kannalta. Kun näin ollen otetaan huomioon se merkitys, joka primaarioikeudessa annetaan unionin kansalaisen asemalle, on kansalaistamisen purkamista koskevan päätöksen tarkastelussa otettava huomioon ne mahdolliset seuraamukset, joita tästä päätöksestä aiheutuu asianomaiselle henkilölle ja mahdollisesti hänen perheenjäsenilleen kaikille unionin kansalaisille kuuluvien oikeuksien menettämisen osalta, ja varmistettava erityisesti, onko tämä menettäminen perusteltua suhteessa tämän henkilön suorittaman rikkomisen vakavuuteen, kansalaistamispäätöksen ja purkamispäätöksen välillä kuluneeseen aikaan sekä asianomaisen henkilön mahdollisuuteen saada takaisin alkuperäinen kansalaisuus.

(ks. 51 ja 54–56 kohta sekä tuomiolauselma)
Kun vienti-ilmoituksissa ilmoitetaan yhteisötavaroiden vientiä koskeva tullimenettelykoodi 10 00 koodin 31 51, joka koskee sisäisen jalostusmenettelyn alaisia tavaroita, joihin sovelletaan suspensiojärjestelmää, sijasta, syntyy yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 203 artiklan 1 kohdan sekä tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä annetun asetuksen N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1677/98, mukainen tullivelka.

Sisäisen jalostusmenettelyn alaisten tavaroiden jälleenvientiä koskevan tullimenettelykoodin ilmoittamisella pyritään nimittäin varmistamaan tulliviranomaisten toteuttama tehokas valvonta mahdollistamalla se, että tulliviranomaiset voivat tunnistaa yksinomaan tulli-ilmoituksen perusteella kyseessä olevien tavaroiden aseman ilman, että niiden tarvitsee tehdä lisätutkimuksia tai -selvityksiä. Tämän ilmoittamisen tarkoituksena on erityisesti antaa tulliviranomaisille mahdollisuus päättää viime hetkellä tullikoodeksin 37 artiklan 1 kohdan mukaisen tullitarkastuksen toimittamisesta eli sen varmistamisesta, että jälleenvietävät tavarat ovat tosiasiassa sisäisen jalostusmenettelyn alaisia tavaroita. Näin ollen on niin, että kun tietyssä tapauksessa tullimenettelykoodin 10 00 ilmoittamisella vienti-ilmoituksissa on annettu kyseisille tavaroille väärin perustein yhteisötavaran tullioikeudellinen asema ja näin rajoitettu suoraan tulliviranomaisten mahdollisuutta tehdä tullikoodeksin 37 artiklan 1 kohdan mukaisia tarkastuksia, näiden koodien käyttäminen on katsottava kyseisten tavaroiden tullivalvonnasta pois siirtämiseksi ja tämä pois siirtäminen synnyttää tullivelan.

(ks. 44–47 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Jäsenvaltioiden tuomioistuimet voivat yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 24 artiklaa tulkitessaan tukeutua luetteloissa määritellyistä säännöistä johtuviin perusteisiin, jotka komissio on laatinut tarkoituksenaan täsmentää mainitussa 24 artiklassa esiintyviä käsitteitä, jotka edistävät tavaroiden muun kuin etuuskohteluun oikeuttavan alkuperän määrittelyä, kunhan se ei johda tämän artiklan muuttamiseen. Mainittujen sääntöjen, joilla ei ole sitovaa oikeudellista vaikutusta, on oltava sisällöltään alkuperäsäännösten, kuten mainitun 24 artiklan, mukaisia eikä niillä voida muuttaa niiden soveltamisalaa.

Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1719/2005, liitteessä I olevan yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 7312 luokiteltujen tavaroiden alkuperän määrittelemisen osalta yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 24 artiklassa tarkoitettu merkittävä valmistus tai käsittely ei välttämättä kata ainoastaan sellaista valmistusta tai käsittelyä, jonka seurauksena tällaisen toimenpiteen kohteena olleet tavarat luokitellaan toiseen yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen, vaan se voi kattaa myös sellaisen valmistuksen ja käsittelyn, joka johtaa, vaikka nimike ei muutu, sellaisen tavaran luomiseen, jolla on omia erityisiä ominaisuuksia ja oma erityinen koostumus, joita tavaralla ei ollut ennen toimenpidettä.

Sillä, että tulkittaessa tullikoodeksin 24 artiklaan sisältyvää käsitettä ”merkittävä valmistus tai käsittely” otetaan huomioon pelkästään tavaran tariffinimikkeen muuttumiseen perustuva peruste eikä viitata lainkaan tavaran erityiseen valmistukseen tai käsittelyyn, saatetaan rajoittaa mainitun artiklan soveltamisalaa. Tämä peruste ei pohjaudu objektiiviseen ja todelliseen eroon lähtötuotteen ja valmistetun tuotteen välillä eikä liity kunkin tuotteen erityisiin aineellisiin ominaisuuksiin, eikä siinä myöskään oteta huomioon erityistä valmistusta tai käsittelyä, joka on johtanut uuden tuotteen tuottamiseen. Vaikka se on osoitus tavaran valmistuksen tai käsittelyn merkittävyydestä ja vaikka se kattaa suuren osan tilanteita, pelkästään tämän perusteen pohjalta ei voida tunnistaa kaikkia tilanteita, joissa tavaran valmistus tai käsittely on merkittävä.

(ks. 33–37 kohta ja tuomiolauselma)
1)

Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta ei ole noudattanut tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 27.6.1985 annetun neuvoston direktiivin 85/337/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna annetulla neuvoston direktiivillä 97/11/EY, mukaisia velvoitteitaan, koska se ei ole edellyttänyt, että hakemuksiin, jotka koskevat uusien lupaehtojen määrittämistä kaivostoiminnan harjoittamiselle (Review of Mineral Planning) ja jotka on tehty Walesissa ennen , sovelletaan tämän direktiivin 2 artiklan 1 kohdan ja 4 artiklan 2 kohdan vaatimuksia.
Asia C-324/08

Makro Zelfbedieningsgroothandel CV ym.

vastaan

Diesel SpA

(Hoge Raad der Nederlandenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Direktiivi 89/104/ETY — Tavaramerkkioikeus — Tavaramerkin haltijan oikeuksien sammuminen — Kolmas taho saattaa tavarat vaihdantaan Euroopan talousalueella — Hiljainen suostumus — Edellytykset”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 15.10.2009 I ‐ 10021

Tuomion tiivistelmä

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Tavaramerkit – Direktiivi 89/104 – Tavaramerkkiin perustuvan oikeuden sammuminen – Tavara, jonka sellainen kolmas taho, jolla ei ole mitään taloudellista yhteyttä tavaramerkin haltijaan, on laskenut liikkeelle suoraan Euroopan talousalueella – Tavaramerkin haltijan hiljainen suostumus – Edellytykset

(Neuvoston direktiivin 89/104 7 artiklan 1 kohta)

Ensimmäisen tavaramerkkidirektiivin 89/104, sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan talousalueesta (ETA) tehdyllä sopimuksella, 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava niin, että tavaramerkin haltijan suostumus siihen, että kolmas taho, jolla ei ole mitään taloudellista yhteyttä kyseiseen haltijaan, saattaa kyseisellä tavaramerkillä varustettuja tavaroita vaihdantaan suoraan ETA:ssa, voi olla hiljainen, kunhan tällainen suostumus ilmenee sellaisista mainitulla alueella markkinoille saattamista ajallisesti edeltävistä tai sitä seuraavista taikka sen kanssa samanaikaisista tekijöistä ja olosuhteista, joista kansallisen tuomioistuimen arvioinnin mukaan selviää varmalla tavalla se, että tavaramerkin haltija on luopunut yksinoikeudestaan.

Jotta voidaan taata tavaramerkkiin perustuvien oikeuksien suoja ja mahdollistaa tavaramerkillä varustettujen tavaroiden myöhempi myynti niin, ettei tavaramerkin haltija voi sitä vastustaa, on olennaista, että tavaramerkin haltija voi määrätä kyseisten tavaroiden ensimmäisestä markkinoille saattamisesta ETA:ssa.

Näin ollen pelkästään sillä tosiseikalla, onko kyseessä olevalla tavaramerkillä varustetut tavarat saatettu vaihdantaan ensimmäisen kerran ETA:ssa vai ETA:n ulkopuolella, ei sellaisenaan ole merkitystä direktiivin 89/104 7 artiklan 1 kohdassa säädetyn sammumista koskevan säännön soveltamisen kannalta.

Näin ollen se, että mahdollisuus päätellä yhdistetyissä asioissa C-414/99–C-416/99, Zino Davidoff ja Levi Strauss, 20.11.2001 annetussa tuomiossa tarkoitettu tavaramerkin haltijan hiljainen suostumus tietyistä olosuhteista ja tekijöistä rajattaisiin koskemaan vain tapauksia, joissa kyseessä olevat tavarat on saatettu vaihdantaan ensimmäisen kerran ETA:n ulkopuolella, ei olisi sopusoinnussa mainitun 7 artiklan 1 kohdan sanamuodon eikä tarkoituksen kanssa.

(ks. 32–35 kohta ja tuomiolauselma)
Tällaisiin oikeuksiin ja etuihin kuuluvat työehtoja koskevat oikeudet ja edut, kuten täysipäiväistä työtä tekevällä ja osa-aikaisella vanhempainlomalla olevalla työntekijällä sellaisessa tilanteessa, jossa työnantaja irtisanoo yksipuolisesti toistaiseksi voimassa olevan työsopimuksen, oleva oikeus irtisanomisaikaan, jonka kesto määräytyy työntekijän työsuhteen keston perusteella ja jonka tarkoituksena on helpottaa uuden työpaikan etsimistä.

UNICE:n, CEEP:n ja EAY:n tekemästä vanhempainlomaa koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 96/34, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/75, liitteenä olevan vanhempainlomasta tehdyn puitesopimuksen tavoitteista johtuu, että sen 2 lausekkeen 6 kohdassa tarkoitettu käsite ”kertyneet tai kertymässä olevat edut” kattaa kaikki rahalliset tai luontoissuorituksia koskevat työsuhteeseen välittömästi tai välillisesti perustuvat oikeudet ja edut, joihin työntekijällä on työnantajaansa nähden oikeus vanhempainloman alkamishetkellä.

UNICE:n, CEEP:n ja EAY:n tekemästä vanhempainlomaa koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 96/34, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 97/75, liitteenä olevan vanhempainlomasta tehdyn puitesopimuksen 2 lausekkeen 6 ja 7 kohtaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että työnantajan irtisanoessa yksipuolisesti ilman pakottavaa syytä tai irtisanomisaikaa noudattamatta sellaisen työntekijän työsopimuksen, joka on otettu palvelukseen toistaiseksi ja täysipäiväisesti, mainitun työntekijän ollessa osa-aikaisella vanhempainlomalla, tälle työntekijälle maksettava korvaus määritetään sen alennetun palkan perusteella, jota hän sai irtisanomisen tapahtuessa.

Vaikka kyseisen puitesopimuksen 2 lausekkeen 7 kohdassa viitataan edelleen jäsenvaltioihin ja/tai työmarkkinaosapuoliin vanhempainloman aikaisten työsopimusta tai työsuhdetta koskevien järjestelyjen määrittämiseksi, mukaan luettuna se, missä määrin työntekijälle voi tämän loman aikana edelleen kertyä oikeuksia työnantajaan nähden, teleologisen ja systemaattisen tulkinnan perusteella on kuitenkin katsottava, että tätä viittausta sovelletaan, ellei muuta johdu saman lausekkeen 6 kohdasta, jossa todetaan, että ”työntekijälle vanhempainloman alkuun mennessä kertyneet tai kertymässä olevat edut on säilytettävä sellaisinaan vanhempainloman loppuun asti”. Tämä oikeuksien ja etuuksien muodostama kokonaisuus rikkoutuisi, jos tilanteessa, jossa lakisääteistä irtisanomisaikaa ei noudateta osa-aikaisen vanhempainloman aikana tapahtuneen irtisanomisen yhteydessä, täysipäiväiseen työsuhteeseen otettu työntekijä menettäisi oikeuden siihen, että hänelle kuuluva irtisanomiskorvaus määritetään hänen työsopimuksensa mukaisen palkan perusteella.

(ks. 45, 46 ja 56 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-3/08

Ketty Leyman

vastaan

Institut national d’assurance maladie-invalidité (INAMI)

(Tribunal du travail de Nivellesin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Sosiaaliturvajärjestelmät — Työkyvyttömyysetuudet — Asetus (ETY) N:o 1408/71 — Asetuksen 40 artiklan 3 kohta — Jäsenvaltioiden erilaiset korvausjärjestelmät — Siirtotyöläisille koituvat haitat — Asianomaiselle etua tuottamattomat sosiaaliturvamaksut”

Julkisasiamies M. Poiares Maduron ratkaisuehdotus 19.2.2009 I ‐ 9087

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 1.10 2009 I ‐ 9097

Tuomion tiivistelmä

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Työntekijät – Yhdenvertainen kohtelu – Siirtotyöläisten sosiaaliturva – Työkyvyttömyysetuudet

(EY 39 artikla; neuvoston asetuksen N:o 1408/71 40 artiklan 3 kohdan b alakohta)

EY 39 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset soveltavat kansallista lainsäädäntöä, jossa edellytetään sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä annetun neuvoston asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 647/2005, 40 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisesti työkyvyttömyysetuuksia koskevan oikeuden syntymiseksi vuoden mittaisen alustavan työkyvyttömyysjakson kulumista silloin, kun tällaisesta soveltamisesta seuraa, että siirtotyöläinen on suorittanut sosiaaliturvamaksuja tämän jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmään ilman niistä hänelle koituvaa etua ja että hän näin joutuu huonompaan asemaan kuin maassaan pysynyt työntekijä.

Se, että toimivaltaiset viranomaiset soveltavat tällaista kansallista lainsäädäntöä, on yhteisön oikeuden vastaista yhtäältä siksi, että sen vuoksi tällainen työntekijä ei saa samoja etuja kuin työntekijät, jotka ovat samalla tavoin lopullisesti työkyvyttömiä mutta jotka eivät ole käyttäneet tätä vapautta, ja toisaalta siksi, että se johtaa sosiaaliturvamaksujen suorittamiseen ilman, että niistä koituu etua asianomaiselle.

(ks. 46 ja 50 kohta sekä tuomiolauselma)
Maksukyvyttömyysmenettelyistä annetun asetuksen N:o 1346/2000 25 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että sanat ”siltä osin kuin kyseinen yleissopimus koskee niitä” sisältävät sen, että ennen kuin voidaan päättää tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 tunnustamis- ja täytäntöönpanosäännösten sovellettavuudesta muihin kuin asetuksen N:o 1346/2000 25 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuihin päätöksiin, on tutkittava, jäävätkö ne asetuksen N:o 44/2001 aineellisen soveltamisalan ulkopuolelle.

Tällainen tutkiminen on välttämätöntä, kun ei ole suljettu pois, että jotkin asetuksen N:o 1346/2000 25 artiklan 2 kohdassa tarkoitetuista päätöksistä, jotka eivät kuulu kyseisen asetuksen soveltamisalaan, ovat sellaisia, jotka eivät kuulu myöskään asetuksen N:o 44/2001 soveltamisalaan. Kyseisen 25 artiklan 2 kohdan sanamuodosta seuraa tältä osin, että asetuksen N:o 44/2001 soveltaminen kyseisessä säännöksessä tarkoitettuun päätökseen edellyttää sitä, että kyseinen päätös kuuluu viimeksi mainitun asetuksen soveltamisalaan. Tästä seuraa, että silloin, kun kyseessä oleva päätös ei koske siviili- ja kauppaoikeudellisia asioita tai kun se ei asetuksen N:o 44/2001 1 artiklan mukaan kuulu asetuksen soveltamisalaan, kyseistä asetusta ei voida soveltaa.

(ks. 17, 18 ja 20 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-302/08

Zino Davidoff SA

vastaan

Bundesfinanzdirektion Südost

(Finanzgericht Münchenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Tavaramerkit — Kansainvälinen rekisteröinti — Madridin sopimukseen liittyvä pöytäkirja — Asetus (EY) N:o 40/94 — 146 artikla — Kansainvälisen rekisteröinnin ja yhteisön tavaramerkin vaikutusten samanlaisuus yhteisössä — Asetus (EY) N:o 1383/2003 — 5 artiklan 4 kohta — Tavarat, joiden epäillään loukkaavan tavaramerkkiä — Tulliviranomaisten toimenpiteet — Yhteisön tavaramerkin haltija — Oikeus toimenpiteisiin myös muissa jäsenvaltioissa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa toimenpidettä on pyydetty — Laajentaminen kansainvälisen rekisteröinnin haltijaan”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kuudes jaosto) 2.7.2009 I ‐ 5673

Tuomion tiivistelmä

Yhteinen kauppapolitiikka – Toimenpiteet väärennettyjen ja laittomasti valmistettujen tavaroiden markkinoille saattamisen estämiseksi – Asetus N:o 1383/2003 – Tulliviranomaisten toimenpiteet

(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 146 artikla, neuvoston asetuksen N:o 1383/2003 5 artiklan 4 kohta ja neuvoston asetus N:o 1992/2003)

Tulliviranomaisten toimenpiteistä epäiltäessä tavaroiden loukkaavan tiettyjä teollis- ja tekijänoikeuksia sekä tiettyjä teollis- ja tekijänoikeuksia loukkaavien tavaroiden suhteen toteutettavista toimenpiteistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1383/2003 5 artiklan 4 kohtaa on yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94, sellaisena kuin se on muutettuna neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2003, 146 artiklan valossa luettuna tulkittava siten, että sen perusteella kansainvälisesti rekisteröidyn tavaramerkin haltijalla on samanlainen oikeus kuin yhteisön tavaramerkin haltijalla yhden tai useamman muun jäsenvaltion kuin sen jäsenvaltion, jossa haltija tekee hakemuksen, tulliviranomaisten toimenpiteisiin.

Asetuksella N:o 1992/2003 asetukseen N:o 40/94 lisätyssä 146 artiklan 2 kohdassa näet säädetään, että yhteisön nimeävällä kansainvälisellä rekisteröinnillä on sama vaikutus kuin tavaramerkin rekisteröinnillä yhteisön tavaramerkiksi. Tästä seuraa, että yhteisön lainsäätäjä on näin halunnut rinnastaa kansainvälisesti rekisteröityjen tavaramerkkien ja yhteisön tavaramerkkien vaikutukset. Koska kansainvälisesti rekisteröidyt tavaramerkit rinnastetaan yhteisön tavaramerkkeihin, on välttämättä todettava, että yhteisön lainsäätäjällä sen asetusta N:o 1992/2003 antaessa olleen tarkoituksen mukaisesti asetuksen N:o 1383/2003 5 artiklan 4 kohdan soveltamista voi vaatia myös kansainvälisesti rekisteröidyn tavaramerkin haltija.

(ks. 21, 22, 25 ja 26 kohta sekä tuomiolauselma)