JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

MELCHIOR WATHELET

16 päivänä kesäkuuta 2016 ( 1 )

Asia C‑428/15

Child and Family Agency

vastaan

J. D.

(Ennakkoratkaisupyyntö – Supreme Court (ylin yleinen tuomioistuin, Irlanti))

”Ennakkoratkaisupyyntö — Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa — Tuomioistuimen toimivalta sekä tuomioiden tunnustaminen ja täytäntöönpano avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa — Asetus (EY) N:o 2201/2003 — 15 artikla — Asian siirtäminen toiseen tuomioistuimeen — Soveltamisala — Soveltamisen edellytykset — Tuomioistuin, jolla on paremmat edellytykset asian käsittelyyn — Lapsen etu”

I Johdanto

1. Ennakkoratkaisupyyntö on esitetty riita-asiassa, jossa vastapuolina ovat Child and Family Agency (lapsi- ja perheasioita käsittelevä viranomainen, Irlanti, jäljempänä CFA) ja J. D. ja joka koskee J. D:n toisen lapsen, pikkulapsi-ikäisen R:n, tilannetta.

2. Ennakkoratkaisupyyntö koskee tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/2003 ( 2 ) 15 artiklan tulkintaa.

3. Tässä säännöksessä annetaan tuomioistuimelle, joka on toimivaltainen tutkimaan pääasian (jäljempänä tavanomaisesti toimivaltainen tuomioistuin), toimivalta siirtää asia toisen jäsenvaltion tuomioistuimeen, ”jolla on paremmat edellytykset asian käsittelyyn”, jos siirtäminen ”on lapsen edun mukaista”. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää eri kysymyksillään unionin tuomioistuinta täsmentämään näitä kahta erityistä soveltamisedellytystä.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

4. Asetuksen N:o 2201/2003 johdanto-osan viidennen perustelukappaleen mukaan ”kaikkien lasten tasapuolisen kohtelun varmistamiseksi tämä asetus kattaa kaikki vanhempainvastuuta koskevat tuomiot, mukaan luettuina lastensuojelutoimenpiteet, riippumatta niiden yhteydestä avioliitto-oikeuden alaan kuuluviin menettelyihin”.

5. Asetuksen N:o 2201/2003 johdanto-osan 12 ja 13 perustelukappaleessa todetaan lisäksi seuraavaa: ”(12) Tässä asetuksessa vahvistetut toimivaltasäännökset vanhempainvastuuta koskevissa asioissa on muotoiltu lapsen edun perusteella ja ottaen erityisesti huomioon läheisyyden periaate. Niinpä toimivallan pitäisi ensisijaisesti olla tuomioistuimilla siinä jäsenvaltiossa, jossa lapsen asuinpaikka on, paitsi tietyissä olosuhteissa lapsen asuinpaikan muuttuessa tai lapsen huoltajien sovittua toisin. (13) Lapsen edun mukaisesti tässä asetuksessa sallitaan, että toimivaltainen tuomioistuin voi poikkeuksellisesti ja tietyin edellytyksin siirtää asian toisen jäsenvaltion tuomioistuimeen, jos tällä on paremmat edellytykset asian käsittelyyn. Tällöin tuomioistuimen, johon asia on siirretty, ei pitäisi kuitenkaan voida siirtää asiaa edelleen kolmannen tuomioistuimen käsiteltäväksi.”

6. Asetuksen N:o 2201/2003 johdanto-osan 33 perustelukappaleessa todetaan vielä seuraavaa: ”Tässä asetuksessa tunnustetaan perusoikeudet ja noudatetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan periaatteita. Siinä pyritään varmistamaan varsinkin Euroopan unionin perusoikeuskirjan 24 artiklassa tunnustettujen lapsen perusoikeuksien kunnioittaminen[.]”

7. Yleistä toimivaltaa vanhempainvastuuta koskevissa asioissa säännellään asetuksen 8 artiklassa. Tämän artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Jäsenvaltion tuomioistuimet ovat toimivaltaisia vanhempainvastuuta koskevissa asioissa, jos lapsen asuinpaikka on asian vireillepanoajankohtana kyseisessä jäsenvaltiossa.”

8. Asetuksen N:o 2201/2003 12 artiklan 3 kohdan a ja b alakohdassa säädetään oikeuspaikkasopimuksesta, jolla toimivalta vanhempainvastuuta koskevissa asioissa annetaan tuomioistuimelle, joka on toimivaltainen avioeroa, asumuseroa tai avioliiton pätemättömäksi julistamista koskevan hakemuksen osalta, kun ”a) lapsella on kiinteät siteet jäsenvaltioon[, jossa kyseinen tuomioistuin sijaitsee,] erityisesti sen vuoksi, että hänen vanhempainvastuunkantajansa asuinpaikka on kyseisessä jäsenvaltiossa tai että lapsi on kyseisen jäsenvaltion kansalainen; ja b) [sen] toimivalta on kaikkien menettelyn asianosaisten nimenomaisesti tai millä muulla tavalla tahansa yksiselitteisesti hyväksymä asian vireillepanoajankohtana ja toimivalta on lapsen edun mukainen.”

9. Asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklassa säädetään poikkeuksesta asetuksen 8 artiklan mukaiseen yleiseen toimivaltaan. Tässä 15 artiklassa, jonka otsikko on Asian siirtäminen tuomioistuimeen, jolla on paremmat edellytykset asian käsittelyyn, säädetään seuraavaa: ”1. Poikkeuksellisesti jäsenvaltion tuomioistuimet, jotka ovat toimivaltaisia tutkimaan pääasian, voivat katsoessaan, että tuomioistuimella toisessa jäsenvaltiossa, johon lapsella on erityisiä siteitä, on paremmat edellytykset käsitellä asiaa tai osaa siitä, ja kun se on lapsen edun mukaista: a) keskeyttää kyseisen asian tai sen osan käsittelyn ja pyytää osapuolia esittämään tällaisen pyynnön kyseisen toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa 4 kohdan mukaisesti; tai b) pyytää toisen jäsenvaltion tuomioistuinta käyttämään toimivaltaansa 5 kohdan mukaisesti. 2. Edellä olevaa 1 kohtaa sovelletaan: a) jonkin osapuolen hakemuksesta, tai b) tuomioistuimen aloitteesta, tai c) sellaisen muun jäsenvaltion tuomioistuimen pyynnöstä, johon lapsella on erityiset siteet 3 kohdan mukaisesti. Asia voidaan siirtää tuomioistuimen aloitteesta tai muun jäsenvaltion tuomioistuimen pyynnöstä kuitenkin ainoastaan, jos ainakin yksi osapuolista hyväksyy asian siirtämisen. 3. Lapsella katsotaan olevan 1 kohdassa tarkoitettuja erityisiä siteitä jäsenvaltioon, jos: a) kyseisestä jäsenvaltiosta on tullut lapsen asuinpaikka sen jälkeen, kun asia on 1 kohdassa tarkoitetun mukaisesti pantu vireille tuomioistuimessa; tai b) lapsen asuinpaikka oli aiemmin kyseisessä jäsenvaltiossa; tai c) lapsi on kyseisen jäsenvaltion kansalainen; tai d) lapsen vanhempainvastuunkantajan asuinpaikka on kyseisessä jäsenvaltiossa; tai e) asia koskee lapsen suojelutoimenpiteitä, jotka liittyvät lapsen kyseisen jäsenvaltion alueella sijaitsevan omaisuuden hallinnoimiseen, säilyttämiseen tai luovuttamiseen. 4. Pääasian tutkinnassa toimivaltaisen jäsenvaltion tuomioistuimen on asetettava määräaika, jonka kuluessa asia on pantava vireille toisen jäsenvaltion tuomioistuimissa 1 kohdan mukaisesti. Jos asiaa ei panna tänä määräaikana vireille tuomioistuimissa, tuomioistuin, jossa asia on pantu vireille, jatkaa toimivallan käyttöä 8–14 artiklan mukaisesti. 5. Kyseisen toisen jäsenvaltion tuomioistuimet voivat, milloin tämä on asiaan liittyvien erityisten seikkojen vuoksi lapsen edun mukaista, hyväksyä toimivallan kuuden viikon kuluessa siitä, kun asia on pantu niissä vireille 1 kohdan a tai b alakohdan perusteella. Tällöin tuomioistuimen, jossa asia on ensin pantu vireille, on jätettävä asia tutkimatta. Muussa tapauksessa tuomioistuimen, jossa asia on ensin pantu vireille, on käytettävä edelleen toimivaltaansa 8–14 artiklan mukaisesti. 6. Tätä artiklaa sovellettaessa tuomioistuinten on tehtävä yhteistyötä joko suoraan keskenään tai 53 artiklassa tarkoitettujen keskusviranomaisten välityksellä.”

III Pääasian tosiseikat

10. Yhdistyneen kuningaskunnan kansalainen J. D. (jäljempänä D) on syntynyt 15.11.1977. Hän saapui Irlantiin 29.9.2014 ja odotti tuolloin toista lastaan.

11. D:n vanhempi poika S oli vuonna 2010 sijoitettu Yhdistyneessä kuningaskunnassa laitokseen, kun oli todettu, että D:llä oli yhtäältä persoonallisuushäiriö (”epäsosiaalinen käyttäytyminen”) ja että hän oli toisaalta pahoinpidellyt tätä lasta fyysisesti.

12. Kun D asui vielä Yhdistyneessä kuningaskunnassa, hän oli ollut synnytystä edeltävässä arvioinnissa, jonka hänen asuinpaikkansa lastensuojeluviranomaiset olivat hänen terveydentilaansa ja perhetilanteeseensa liittyvien aikaisempien tapahtumien vuoksi järjestäneet hänen toisen lapsensa R:n syntymää silmällä pitäen. Arvioinnissa ilmeni erityisesti, että D oli osoittanut kiintymystä vanhempaa lastaan kohtaan, että hän suhtautui toisen lapsen syntymään myönteisesti ja että hän oli tehnyt valmisteluja lapsen syntymää varten. D oli ilmaissut halunsa olla yhteistyössä sosiaalityöntekijöiden kanssa ja osoittanut kykynsä pitää pitkäaikainen asunto. Toimivaltaiset viranomaiset arvioivat kuitenkin, että toinen lapsi olisi sijoitettava sijaisperheeseen adoptiomenettelyn aloittamista odotettaessa.

13. D irtisanoi tuolloin vuokrasopimuksensa ja myi Yhdistyneessä kuningaskunnassa olevan omaisuutensa tarkoituksenaan asettua Irlantiin. Hänen toinen lapsensa R syntyi jälkimmäisessä jäsenvaltiossa kuukauden kuluttua eli 25.10.2014. Molemmat ovat tästä lähtien asuneet Irlannissa.

14. Hieman R:n syntymän jälkeen CFA pyysi toimivaltaista District Courtia (alioikeus, Irlanti) määräämään lapsen sijoittamisesta. Hakemus kuitenkin hylättiin sillä perusteella, että Yhdistyneestä kuningaskunnasta peräisin oleviin kuulopuheisiin perustuvaa todistelua, johon CFA oli tukeutunut, ei voitu ottaa huomioon.

15. Toimivaltainen Circuit Court (ylemmän asteen tuomioistuin, Irlanti), johon CFA oli valittanut, määräsi, että R oli sijoitettava sijaisperheeseen väliaikaisesti. Toimenpiteen voimassaoloa on tämän jälkeen jatkettu säännöllisesti. D sai kuitenkin oikeuden tavata lastaan säännöllisesti, ja hän on käyttänyt tätä oikeutta.

16. Lisäksi CFA vaati High Courtissa (ylemmän asteen tuomioistuin, Irlanti), että pääasia on asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan nojalla siirrettävä High Court of Justiceen (England & Wales) (alioikeus (Englanti ja Wales) (Yhdistynyt kuningaskunta)). R:lle oikeudenkäyntiä varten määrätty edunvalvoja (jäljempänä edunvalvoja) puolsi hakemusta.

17. High Court antoi 26.3.2015 antamassaan tuomiossa CFA:lle luvan pyytää High Court of Justicea (England & Wales) käyttämään toimivaltaansa asiassa. Ennakkoratkaisupyynnön mukaan High Court ei sitä vastoin päättänyt, että R olisi siirrettävä pois sijaisperheestään.

18. D haki lupaa valittaa tästä tuomiosta suoraan Supreme Courtiin (ylin tuomioistuin, Irlanti), joka hyväksyi hakemuksen kuultuaan osapuolia.

19. Supreme Court toteaa ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevassa päätöksessään, että asia kuuluu yksinomaisesti Irlannin lastensuojeluviranomaisten ja tuomioistuinten toimivaltaan, ja sillä on lukuisia epäilyjä asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan soveltamisen edellytyksistä.

20. Supreme Court pohtii ensinnäkin, voidaanko säännöstä soveltaa julkisoikeudelliseen asiaan, kuten pääasiaan, vaikka Yhdistyneessä kuningaskunnassa ei ole vireillä mitään R:ää koskevaa menettelyä ja vaikka Yhdistyneen kuningaskunnan tuomioistuinten toimivallan tunnustaminen edellyttäisi siis, että kyseisen jäsenvaltion lastensuojeluviranomaiset sitten suostuvat itse ottamaan R:n tapauksen käsiteltäväkseen.

21. Seuraavaksi Supreme Court pohtii, miten on tulkittava asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 1 kohdassa käytettyä lapsen edun käsitettä. Se katsoo, että käsitettä tulkittaessa on otettava huomioon tavoite, että asetuksen soveltamisalaan kuuluvaa asiaa käsittelemään toimivaltainen tuomioistuin on määritettävä nopeasti. Supreme Court päättelee tästä, ettei säännöksen täytäntöön paneminen edellytä, että tavanomaisesti toimivaltainen tuomioistuin suorittaa lapsen etua koskevan ”täydellisen aineellisen tutkinnan”, kun se suunnittelee asian siirtämistä toisen jäsenvaltion tuomioistuimeen, jolla on sen mukaan paremmat edellytykset asian käsittelyyn. Supreme Court katsoo tämän perusteella, että toimivaltaisen tuomioistuimen on pikemminkin arvioitava tätä kysymystä summaarisesti niin, että se ottaa huomioon ”periaatteen, jonka mukaan lapsen edun mukaista on, että tilannetta arvioi tuomioistuin, jolla on parhaat edellytykset siihen”, ja jättää perusteellisemman analyysin toisen jäsenvaltion tuomioistuimen tehtäväksi.

22. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii vielä, mitkä seikat on otettava huomioon tällaisessa summaarisessa arvioinnissa. Se katsoo tässä yhteydessä, ettei Yhdistyneen kuningaskunnan kansalaisia, jotka haluavat viedä lapsensa toimivaltaisten lastensuojeluviranomaisten ulottuvilta, pidä kannustaa asettumaan Irlantiin ja – laajemmin – ettei ole luotava tai siedettävä forum shopping -tilanteita. Se pohtii kuitenkin, missä määrin tällaiset näkökohdat voidaan ottaa huomioon asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklaa täytäntöön pantaessa.

23. Tässä tilanteessa Supreme Court päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle kuusi ennakkoratkaisukysymystä.

IV Ennakkoratkaisupyyntö ja asian käsittely unionin tuomioistuimessa

24. Supreme Court on 31.7.2015 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut unionin tuomioistuimeen 4.8.2015, näin ollen esittänyt seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Sovelletaanko asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklaa jäsenvaltion paikallisviranomaisen tekemiin lastensuojelua koskeviin julkisoikeudellisiin hakemuksiin, jos siitä, että toisen jäsenvaltion tuomioistuin hyväksyy toimivallan, seuraa, että eri viranomaisen on aloitettava erillisiä menettelyjä eri lainsäädännön nojalla ja mahdollisesti ja jopa todennäköisesti eri tosiseikkojen osalta? 2) Jos edelliseen kysymykseen vastataan myöntävästi, missä määrin tuomioistuimen olisi otettava huomioon todennäköinen vaikutus, joka 15 artiklan nojalla tehdyllä pyynnöllä on asianomaisten henkilöiden vapaata liikkuvuutta koskevaan oikeuteen, jos pyyntö hyväksytään, vai onko tätä vaikutusta otettava lainkaan huomioon? 3) Jos asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla lapsen edulla viitataan yksinomaan oikeuspaikkaa koskevaan ratkaisuun, mitä sellaisia seikkoja tuomioistuin voi tässä yhteydessä ottaa huomioon, joita ei ole jo otettu huomioon ratkaistessa, onko toisella tuomioistuimella paremmat edellytykset asian käsittelyyn? 4) Voiko tuomioistuin ottaa asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan soveltamisessa huomioon kyseisen jäsenvaltion aineellisen oikeuden, menettelysäännöt tai tuomioistuinten käytännön? 5) Missä määrin kansallisen tuomioistuimen on otettava asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan yhteydessä huomioon asian erityiset olosuhteet, mukaan lukien se, että äiti on halunnut muuttaa kotivaltionsa sosiaalitoimen ulottumattomiin ja sen jälkeen synnyttää lapsensa toisessa valtiossa, jonka sosiaalipalvelujärjestelmää hän pitää suotuisampana? 6) Mitä seikkoja kansallisen tuomioistuimen on tarkalleen otettava huomioon määrittäessään, millä tuomioistuimella on parhaat edellytykset ratkaista asia?”

25. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on lisäksi pyytänyt, että asia käsiteltäisiin Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 23 a artiklassa ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 107 artiklassa tarkoitetussa kiireellisessä menettelyssä.

26. Unionin tuomioistuimen neljäs jaosto on 14.8.2015 pitämässään hallinnollisessa kokouksessa päättänyt julkisasiamiestä kuultuaan, ettei pyyntöä hyväksytä, koska se katsoi, etteivät pyynnön tueksi esitetyt seikat näyttäneet toteen kiireellisyyttä, jota tämän menettelyn soveltaminen edellyttää.

27. Asian käsittelylle päätettiin kuitenkin antaa etusija työjärjestyksen 53 artiklan 3 kohdan nojalla.

28. Kirjallisia huomautuksia ovat esittäneet CFA, D, edunvalvoja, Irlannin, Tšekin ja Slovakian hallitukset sekä Euroopan komissio. Tšekin ja Slovakian hallituksia lukuun ottamatta kaikki esittivät lisäksi lausumansa 12.5.2016 pidetyssä istunnossa.

V Tapauksen tarkastelu

29. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäinen kysymys eroaa muista viidestä kysymyksestä. Se nimittäin koskee tavallaan asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan soveltamisen ”ennakkoedellytystä”. Seuraavat kysymykset sitä vastoin koskevat asetuksen N:o 2201/2003 saman artiklan täytäntöönpanon edellytysten täsmentämistä, ja niitä voidaan tarkastella yhdessä.

A Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys

30. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy ensimmäisellä kysymyksellään, voidaanko asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklaa soveltaa lastensuojelua koskevaan julkisoikeudelliseen hakemukseen siinä tapauksessa, että hakemuksen on tehnyt ensimmäisen jäsenvaltion paikallisviranomainen mutta toisen jäsenvaltion viranomaisen on aloitettava erillinen menettely eri lainsäädännön nojalla ja mahdollisesti ja jopa todennäköisesti eri tosiseikkojen osalta, jos toisen jäsenvaltion tuomioistuin hyväksyy toimivallan.

31. Käsitykseni mukaan tämä kysymys edellyttää, että on tutkittava kolmea erillistä ongelmaa. Ensimmäinen niistä koskee mahdollista vaikutusta, joka on sillä, luokitellaanko kansallinen menettely siviili- vai julkisoikeudelliseksi. Toinen koskee mahdollisuutta soveltaa asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklaa, kun jäsenvaltiossa, jonka tuomioistuimeen asia aiotaan siirtää, ei ole vireillä mitään hallinto- tai tuomioistuinmenettelyä. Kolmas ongelma koskee asian saattamista toisen jäsenvaltion tuomioistuimen käsiteltäväksi. Vaikka unionin tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus vastata ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä esiin tuotuun ensimmäiseen ongelmaan, kaksi muuta tulevat esiin ensimmäistä kertaa.

1. Sen vaikutus, luokitellaanko menettely siviili- vai julkisoikeudelliseksi

32. Asetuksen N:o 2201/2003 1 artiklan 1 kohdan mukaan asetuksen soveltamisala kattaa vain ”siviilioikeudellis[et] asi[at]”.

33. Unionin tuomioistuin on jo todennut, että tätä käsitettä on tulkittava itsenäisesti ( 3 ) ja että asetuksen N:o 2201/2003 välttämätön yhdenmukainen soveltaminen edellyttää, että kaikki vanhempainvastuuta koskevat tuomiot kuuluvat sen soveltamisalaan. ( 4 )

34. Unionin tuomioistuin katsoo näiden näkökohtien perusteella, että siviilioikeudellisen asian käsitettä, joka rajaa asetuksen N:o 2201/2003 soveltamisalan, on tulkittava siten, että se voi sisältää toimenpiteitä, jotka jäsenvaltion oikeusjärjestyksessä ovat julkisoikeudellisia. ( 5 )

35. Konkreettisemmin unionin tuomioistuin on siten katsonut asetuksen N:o 2201/2003 1 artiklan 2 kohdan d alakohtaan ( 6 ) ja asetuksen johdanto-osan viidenteen perustelukappaleeseen tukeutuen, että lapsen huostaanottoa koskevat päätökset kuuluvat ”luonnostaan viranomaistoimintaan, jonka tarkoituksena on täyttää alaikäisten suojelua ja avustamista koskevat tarpeet”. ( 7 ) Se on myös täsmentänyt, että ”jäsenvaltioiden tuomioistuinorganisaatio ja toimivallan myöntäminen hallintoviranomaisille eivät voi vaikuttaa tämän asetuksen soveltamisalaan ja siviilioikeudellisen asian käsitteen tulkintaan”. ( 8 )

36. Tästä voidaan päätellä, että vaikka asetuksessa N:o 2201/2003 tarkoitettu vanhempainvastuu koskee siis muodollisesti siviiliasioita, on merkityksetöntä, miten asiat luokitellaan kansallisissa lainsäädännöissä. ( 9 )

2. Vaatimus, että toisessa jäsenvaltiossa on vireillä hallinto- tai tuomioistuinmenettely

37. Asetuksen N:o 2201/2003 8 artiklan 1 kohdan mukaan vanhempainvastuuta koskevissa asioissa toimivaltainen tuomioistuin on lähtökohtaisesti sen paikan tuomioistuin, jossa lapsen asuinpaikka on asian vireillepanoajankohtana. Asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklassa sallitaan tästä yleisestä toimivaltasäännöstä poikkeaminen.

38. Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös on. Asetuksen N:o 2201/2003 säännöksiä tulkittaessa ei voida poiketa näistä periaatteista. ( 10 )

39. Asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan sanamuodosta on todettava, ettei siinä säädetä nimenomaisesti, että asetuksen 8 artiklan nojalla toimivaltaisen tuomioistuimen mahdollisuus soveltaa 15 artiklaa edellyttää, että toisessa jäsenvaltiossa on jo aloitettu hallinto- tai tuomioistuimenettely.

40. Asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 1 kohdan mukaan on päinvastoin niin, että jos tuomioistuin, joka on toimivaltainen tutkimaan pääasian, katsoo, että tuomioistuimella toisessa jäsenvaltiossa, johon lapsella on erityisiä siteitä, on paremmat edellytykset käsitellä asiaa ja että se on lapsen edun mukaista, se voi joko pyytää tämän toisen jäsenvaltion tuomioistuinta käyttämään toimivaltaansa tai keskeyttää asian ja ”pyytää osapuolia esittämään tällaisen pyynnön kyseisen toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa”. ( 11 )

41. Se, että säännöksessä säädetään, että osapuolia pyydetään ”esittämään tällainen pyyntö” toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa, tarkoittaa, ettei mitään vastaavaa pyyntöä ole lähtökohtaisesti vireillä tässä toisessa tuomioistuimessa.

42. Tämä tulkinta, jonka mukaan asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklaan turvautuminen ei edellytä, että toisessa jäsenvaltiossa on jo vireillä hallinto- tai tuomioistuinmenettely, on käsitykseni mukaan lisäksi sopusoinnussa niiden tavoitteiden kanssa, joihin asetuksella pyritään.

43. Asetuksen N:o 2201/2003 johdanto-osan 12 perustelukappaleessa nimittäin todetaan, että kyseisessä asetuksessa vahvistetut toimivaltasäännökset on muotoiltu lapsen edun perusteella ja ottaen erityisesti huomioon läheisyyden periaate. ( 12 ) Tästä seuraa, että kyseinen asetus lähtee siitä, että lapsen etu on ensisijainen. ( 13 )

44. Unionin tuomioistuin on näiden näkökohtien perusteella katsonut, ettei asetuksen N:o 2201/2003 12 artiklan 3 kohdassa säädetyn, tuomioistuimen toimivallasta sopimista koskevan säännön – joka on myös poikkeus yleisestä toimivaltasäännöstä – soveltaminen edellytä, että vanhempainvastuuta koskeva asia liittyy toiseen oikeudenkäyntiin, joka on jo vireillä siinä tuomioistuimessa, jonka hyväksi toimivallasta aiotaan sopia. ( 14 ) Unionin tuomioistuimen mukaan päinvastainen tulkinta nimittäin veisi säännökseltä tehokkaan vaikutuksen. ( 15 ) Se olisi lisäksi ristiriidassa niiden tavoitteiden kanssa, joihin asetuksella N:o 2201/2003 pyritään, koska siitä seuraisi, että mahdollisuus hyödyntää tätä tuomioistuimen toimivallasta sopimista suljettaisiin pois useissa tapauksissa, vaikka toimivallasta sopiminen voisi olla kyseessä olevan lapsen edun mukaista. ( 16 )

45. Mielestäni samaa voidaan todeta asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklassa käyttöön otetun toimivaltaa koskevan poikkeuksen osalta. Myös tässä säännöksessä tarkoitetussa tapauksessa kysymys on siitä, että toimivalta annetaan tuomioistuimelle, joka pystyy paremmin huolehtimaan lapsen edusta, etenkin kun asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklassa todetaan nimenomaisesti, että poikkeus voidaan tehdä vain, kun se palvelee lapsen etua.

46. Sekä asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan sanamuodon että tavoitteiden, joihin asetuksella pyritään, perusteella on siis hyväksyttävä tulkinta, jonka mukaan tätä artiklaa voidaan soveltaa, vaikka jäsenvaltiossa, johon tavanomaisesti toimivaltainen tuomioistuin aikoo siirtää asian, ei kyseisenä ajankohtana ole vireillä hallinto- tai tuomioistuinmenettelyä.

3. Asian paneminen vireille toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa

47. Ehdottamani asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan tulkinnan mukaan ei ole välttämätöntä, että jäsenvaltiossa, johon tavanomaisesti toimivaltainen tuomioistuin aikoo siirtää asian, on jo vireillä hallinto- tai tuomioistuinmenettely. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäisen kysymyksen johdosta täsmennän kuitenkin sitä, millä tavalla toisen jäsenvaltion tuomioistuin voi joutua käsittelemään asiaa.

48. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin nimittäin viittaa tilanteeseen, jossa ”siitä, että toisen jäsenvaltion tuomioistuin hyväksyy toimivallan, seuraa, että eri viranomaisen on aloitettava erillisiä menettelyjä eri lainsäädännön nojalla ja mahdollisesti ja jopa todennäköisesti eri tosiseikkojen osalta”.

49. Kysymyksessä on ensi näkemältä ristiriita, sillä miten tuomioistuin voi hyväksyä toimivallan, jos on välttämätöntä, että tätä varten on myöhemmin pantava vireille erillinen menettely?

50. Asetuksen N:o 2201/2003 15 artikla on poikkeus tässä asetuksessa säädetystä yleisestä toimivaltajärjestelmästä. Tämän vuoksi sitä on tulkittava suppeasti. ( 17 )

51. Olen jo todennut, että jos tuomioistuin, joka on toimivaltainen tutkimaan pääasian, katsoo, että tuomioistuimella toisessa jäsenvaltiossa, johon lapsella on erityisiä siteitä, on paremmat edellytykset käsitellä asiaa ja että se on lapsen edun mukaista, asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklassa annetaan kuitenkin vain kaksi mahdollisuutta.

52. Asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 1 kohdan mukaan tavanomaisesti toimivaltainen tuomioistuin voi ”keskeyttää kyseisen asian tai sen osan käsittelyn ja pyytää osapuolia esittämään tällaisen pyynnön kyseisen toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa [asettamassaan määräajassa]” ( 18 ) tai ”pyytää toisen jäsenvaltion tuomioistuinta käyttämään toimivaltaansa”. ( 19 )

53. Myös asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 4 kohdassa vaaditaan, että ”asia [pannaan] vireille toisen jäsenvaltion tuomioistuimissa 1 kohdan mukaisesti”, ( 20 ) ja 15 artiklan 5 kohdassa täsmennetään vielä, että ”kyseisen toisen jäsenvaltion tuomioistuimet voivat, milloin tämä on asiaan liittyvien erityisten seikkojen vuoksi lapsen edun mukaista, hyväksyä toimivallan kuuden viikon kuluessa siitä, kun asia on pantu niissä vireille 1 kohdan a tai b alakohdan perusteella”. ( 21 ) Ainoat kaksi vaihtoehtoa ovat siis se, että pääasian käsittelemiseen toimivaltaisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian osapuolet panevat asian vireille, tai se, että tämä tuomioistuin pyytää, että toinen tuomioistuin hyväksyy oman toimivaltansa.

54. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan toisen jäsenvaltion tuomioistuin voi kuitenkin käsitellä asiaa, jossa ensimmäisen jäsenvaltion tuomioistuin pyytää sitä käyttämään toimivaltaansa asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan nojalla, vain jos Yhdistyneen kuningaskunnan paikallisviranomainen käynnistää toisen jäsenvaltion tuomioistuimessa erillisen menettelyn toisen jäsenvaltion lainsäädännön nojalla. ( 22 )

55. Toisen jäsenvaltion tuomioistuimen toimivalta edellyttää siis, että tämän toisen jäsenvaltion viranomainen, joka ei ole ensimmäisessä tuomioistuimessa vireillä olevan asian osapuoli, tekee uuden hakemuksen.

56. On todettava, ettei asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklassa oteta nimenomaisesti huomioon tällaista tapausta. Koska tätä artiklaa on tulkittava suppeasti, sitä ei mielestäni näin ollen voida soveltaa tällaisessa tilanteessa.

57. Täsmennän vielä, että asetuksen N:o 2201/2003 55 artikla, jonka otsikko on ”Yhteistyö vanhempainvastuuta koskevissa erityiskysymyksissä”, ei mielestäni ole omiaan muuttamaan tätä arviota. Tässä säännöksessä kylläkin viitataan asetuksen 15 artiklaan mutta vain ”tuomioistuinten keskinäisen viestinnän helpottamiseksi”. ( 23 )

4. Välipäätelmä

58. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäiseen kysymykseen vastataan siten, että asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklaa voidaan soveltaa lastensuojelua koskevaan hakemukseen, joka luokitellaan kansallisen oikeuden mukaan julkisoikeudelliseksi, ja tämä pitää paikkansa, vaikka jäsenvaltiossa, johon tuomioistuin, joka on toimivaltainen tutkimaan pääasian, aikoo siirtää asian, ei ole vielä vireillä mitään hallinto- tai tuomioistuinmenettelyä. Tätä säännöstä ei sitä vastoin sovelleta, jos tuomioistuimen, johon asia aiotaan siirtää, toimivalta edellyttää, että hakija, joka ei ole tavanomaisesti toimivaltaisessa tuomioistuimessa vireillä olevan oikeudenkäynnin osapuoli, aloittaa menettelyn.

B Toinen, kolmas, neljäs, viides ja kuudes ennakkoratkaisukysymys

59. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyrkii toisella, kolmannella, neljännellä, viidennellä ja kuudennella ennakkoratkaisukysymyksellään saamaan selvennystä asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan täytäntöönpanon edellytyksiin. Kuten olen edellä jo todennut, vastaan näihin kysymyksiin yhdessä. On kuitenkin aluksi täsmennettävä asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklassa säädettyjä edellytyksiä ja niiden ulottuvuutta.

1. Asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 1 kohdassa asetetut edellytykset (kolmas ennakkoratkaisukysymys)

60. Asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklassa asetetaan muodollisesti kolme edellytystä sille, että tuomioistuin, joka on toimivaltainen tutkimaan pääasian, voi siirtää asian toiseen tuomioistuimeen. Lapsella on oltava erityisiä siteitä toiseen jäsenvaltioon, tämän toisen jäsenvaltion tuomioistuimella on oltava paremmat edellytykset käsitellä asiaa ja siirron on oltava lapsen edun mukaista.

61. Ensimmäisestä edellytyksestä säädetään yksityiskohtaisemmin asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 3 kohdassa. Sen osalta ei ole juurikaan epäselvyyttä. Tässä säännöksessä esitetty luettelo on ensinnäkin pakottava. Siinä ei ole mitään ilmaisua, joka viittaisi siihen, että luettelo on esimerkinomainen, kuten erityisesti-adverbia tai esimerkiksi-sanaa. Toiseksi siinä kehitellään yhtä 15 artiklan 1 kohdassa sallitun poikkeuksen edellytyksistä. Tämän vuoksi sitä on välttämättä tulkittava suppeasti. ( 24 )

62. Asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 3 kohdan luettelo on näin ollen ymmärrettävä niin, että se on tyhjentävä luettelo tilanteista, joissa oletetaan, että artiklan 1 kohdassa edellytetyt erityiset siteet on näytetty toteen. ( 25 )

63. Kahden muun edellytyksen – tuomioistuin, jolla on paremmat edellytykset asian käsittelyyn, ja lapsen etu – tulkinta aiheuttaa enemmän ongelmia, koska Euroopan unionin lainsäätäjä ei ole määritellyt niitä eikä ole myöskään esittänyt arvioinnissa huomioon otettavia seikkoja.

64. Aluksi on määritettävä, onko kyse kahdesta kumulatiivisesta edellytyksestä, joita on arvioitava erikseen, vai voivatko kansalliset tuomioistuimet tutkia näitä kahta edelletystä yhdessä.

65. Komissio katsoo kirjallisissa huomautuksissaan, että edellytykset ovat erottamattomia ja että lapsen ”etua” koskeva arviointiperuste pelkästään asetetaan ehdoksi asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 1 kohdassa tuomioistuimelle annetulle harkintavallalle. ( 26 ) Tältä kannalta katsottuna se, millä tuomioistuimella on parhaimmat edellytykset asian käsittelyyn, voidaan määrittää vain noudattamalla lapsen etua. Nämä kaksi arviointiperustetta ovat siten osa samaa arviointiprosessia.

66. Yhdyn tähän asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 1 kohdan tulkintaan, joka on käsitykseni mukaan sopusoinnussa niiden tavoitteiden kanssa, joihin asetuksella pyritään.

67. Ja-konjunktion käyttö kylläkin viittaa siihen, että ehtojen välillä on ero. Lapsen etua koskeva täsmennys ei mielestäni kuitenkaan ole itsenäinen edellytys vaan sen yleisen tavoitteen toistoa, joka ohjaa toimivaltasäännöksiä vanhempainvastuuta koskevissa asioissa. Kuten olen jo muistuttanut, toimivaltasäännökset on muotoiltu lapsen edun perusteella ja ottaen erityisesti huomioon läheisyyden periaate. ( 27 )

68. Se, että näitä kahta asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 1 kohdassa asetettua edellytystä tulkitaan yhdessä, vastaa lainsäätäjän aikomuksia, sellaisina kuin nämä ilmenevät asetuksen johdanto-osan 12 ja 13 perustelukappaleesta. Johdanto-osan 12 perustelukappaleessa nimittäin todetaan, että ”tässä asetuksessa vahvistetut toimivaltasäännökset vanhempainvastuuta koskevissa asioissa on muotoiltu lapsen edun perusteella ja ottaen erityisesti huomioon läheisyyden periaate”. Johdanto-osan 13 perustelukappaleessa täsmennetään, että ”lapsen edun mukaisesti tässä asetuksessa sallitaan, että toimivaltainen tuomioistuin voi poikkeuksellisesti ja tietyin edellytyksin siirtää asian toisen jäsenvaltion tuomioistuimeen, jos tällä on paremmat edellytykset asian käsittelyyn”. ( 28 )

69. Tämä käsitys saa tukea vielä asetuksen N:o 2201/2003 johdanto-osan 33 perustelukappaleesta. Tässä perustelukappaleessa nimittäin todetaan, että asetuksessa tunnustetaan perusoikeudet ja noudatetaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan periaatteita. Tässä tarkoituksessa ”siinä pyritään varmistamaan varsinkin Euroopan unionin perusoikeuskirjan 24 artiklassa tunnustettujen lapsen perusoikeuksien kunnioittaminen”. Perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdan mukaan ”kaikissa lasta koskevissa viranomaisten tai yksityisten laitosten toimissa on ensisijaisesti otettava huomioon lapsen etu”.

70. Näistä perustelukappaleista ilmenee selvästi, että poikkeusta yleisestä toimivallasta voidaan soveltaa vain sellaisen tuomioistuimen hyväksi, jolla on lapsen edun kannalta paremmat edellytykset asian käsittelyyn, ja että tästä näkökulmasta lapsen etu ei ole sellainen poikkeuksen edellytys, jota on tutkittava erikseen, vaan yleinen arviointiperuste, jonka on ohjattava jokaista ratkaisua, joka koskee toimivaltaa vanhempainvastuuta koskevissa asioissa, siitä riippumatta, onko se pääsäännön vai poikkeussäännöksen mukainen. Johdanto-osan 12 perustelukappaleessa lapsen etu nimittäin esitetään yleisenä arviointiperusteena ja 13 perustelukappaleessa siitä muistutetaan johdantona poikkeukseen. Näistä perustelukappaleista ilmenee, että ”toimivalta vanhempainvastuuta koskevissa asioissa on määritettävä ennen kaikkea lapsen edun perusteella”. ( 29 )

71. Asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 1 kohdan yhteydessä unionin lainsäätäjä on valinnut seikaksi, jonka perusteella voidaan poiketa läheisyyden periaatteesta, ”erityiset siteet”, jotka lapsella voi olla toiseen jäsenvaltioon. Artiklan 3 kohdassa mainitut seikat eivät kuitenkaan väistämättä merkitse, että toisen jäsenvaltion tuomioistuimella on paremmat edellytykset asian käsittelyyn. Tämän vuoksi tavanomaisesti toimivaltaisen tuomioistuimen on arvioitava tätä mahdollisuutta lapsen edun kannalta. ( 30 )

72. Katson näin ollen, että asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 1 kohdassa vaaditaan selvittämään, että tuomioistuimella, johon tavanomaisesti toimivaltainen tuomioistuin aikoo siirtää asian, on viimeksi mainittua tuomioistuinta paremmat edellytykset antaa vanhempainvastuuta koskeva tuomio, joka palvelee paremmin lapsen etua. Tämä on lisäksi ainoa arviointiperuste, jonka tuomioistuin, johon asia on siirretty, ottaa huomioon ratkaistessaan, hyväksyykö se toimivallan asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 5 kohdan perusteella. Kysymys ei siis ole siitä, onko riita-asian ratkaisu edullisempi lapsen edun kannalta, vaan siitä, palveleeko toimivallan siirto lapsen etua.

73. Lapsen etu on toisin sanoen edellytys ja perusta päätökselle, jolla tavanomaisesti toimivaltainen tuomioistuin siirtää asian toiseen tuomioistuimeen (15 artiklan 1 kohta), ja päätökselle, jolla siirron vastaanottava tuomioistuin hyväksyy toimivallan (15 artiklan 5 kohta). ( 31 )

74. Totean lopuksi vielä, että käsitykseni mukaan sillä, arvioidaanko asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 1 kohdassa asetettuja toista ja kolmatta edellytystä erikseen vai yhdessä, ei ole konkreettista merkitystä, koska kaikkien tässä säännöksessä asetettujen kolmen edellytyksen on joka tapauksessa täytyttävä.

75. Koska esiin tuotu ongelma koskee vain toimivaltaa eikä asiakysymystä, en näe, miten tuomioistuin voisi päättää, että toisella tuomioistuimella on paremmat edellytykset ratkaista vanhempainvastuuta koskeva asia, ilman että tämä on lapsen edun mukaista. Samalla tavoin en ymmärrä, että toimivallan siirto voisi olla lapsen edun mukaista, vaikka tuomioistuimella, johon asia siirretään, ei ole parhaat edellytykset käsitellä tätä asiaa. Tutkittaessa edellytyksiä, jotka koskevat tuomioistuinta, jolla on ”par[haat] edellytykset asian käsittelyyn”, ja ”lapsen etua”, on mielestäni välttämätöntä, että nämä kaksi edellytystä limittyvät.

2. Seikat, jotka voidaan ottaa huomioon arvioitaessa, millä tuomioistuimella on parhaat edellytykset asian käsittelyyn

a) Unionin tuomioistuimelle asetettuja rajoja koskevat huomautukset (kuudes ennakkoratkaisukysymys)

76. Muistutan aluksi, että SEU 13 artiklan 2 kohdan mukaan unionin tuomioistuimen on toimittava sille perussopimuksissa annetun toimivallan rajoissa. SEUT 267 artiklan yhteydessä unionin tuomioistuimella on siis toimivalta antaa ratkaisu toimielimen toimien pätevyydestä ja tulkinnasta.

77. Kuudenteen ennakkoratkaisukysymykseen vastatessani katson näin ollen, ettei unionin tuomioistuimen kuulu esittää luetteloa täsmällisistä seikoista, jotka kansallisen tuomioistuimen on tutkittava määrittääkseen, millä tuomioistuimella on parhaat edellytykset ratkaista asia, kun unionin lainsäätäjä itsekään ei ole pitänyt tätä tarpeellisena. ( 32 )

78. Unionin tuomioistuimen sitä vastoin kuuluu esittää kansalliselle tuomioistuimelle tulkintaan liittyvät seikat, joista on hyötyä tämän ratkaistessa käsiteltävänään olevaa asiaa.

b) Jäsenvaltion, jonka tuomioistuimet ovat mahdollisesti toimivaltaisia, aineellisen oikeuden, menettelysääntöjen tai tuomioistuinten käytännön huomioon ottamisen välttämättömyys (neljäs ennakkoratkaisukysymys)

79. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii neljännessä kysymyksessään, onko tuomioistuimen, joka aikoo soveltaa asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 1 kohtaa, otettava huomioon sen toisen jäsenvaltion, jonka tuomioistuin on mahdollisesti toimivaltainen, aineellinen oikeus, menettelysäännöt tai tuomioistuinten käytäntö.

80. Irlanti väittää, ettei tuomioistuimen pidä suorittaa tällaista menettelysääntöjen, aineellisoikeudellisten sääntöjen tai näitä sääntöjä koskevan oikeuskäytännön vertailevaa arviointia. ( 33 ) Komissio ei ole yhtä ehdoton. Se katsoo, ettei tuomioistuimen pidä ”järjestelmällisesti” analysoida sovellettavia menettelysääntöjä, lainvalintasääntöjä ja aineellista oikeutta. ( 34 )

81. Katson, että aineellisen oikeuden analyysin sulkeminen asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan soveltamisen ulkopuolelle on sopusoinnussa koko asetuksen taustalla olevan keskinäisen luottamuksen periaatteen kanssa.

82. Kuten unionin tuomioistuimella on jo ollut tilaisuus täsmentää, nimenomaan tämä keskinäinen luottamus on nimittäin mahdollistanut sellaisen toimivaltaa koskevan sitovan järjestelmän käyttöönoton, jota kaikki asetuksen N:o 2201/2003 soveltamisalaan kuuluvat tuomioistuimet ovat velvollisia noudattamaan. ( 35 )

83. Tämä luottamus on mahdollistanut jopa sellaisen tapaamisoikeutta koskevien tuomioiden täytäntöönpanon helpottamiseen tähtäävän erityisen järjestelmän käyttöön ottamisen, jota pidetään olennaisena tekijänä suojeltaessa Euroopan unionin perusoikeuskirjan 24 artiklan 3 kohtaan kirjattua lapsen perusoikeutta ylläpitää suhteita ja suoria yhteyksiä kumpaankin vanhempaansa.

84. Unionin tuomioistuin on nimittäin katsonut, että ”tämä järjestelmä perustuu periaatteeseen jäsenvaltioiden keskinäisestä luottamuksesta siihen, että niiden kansalliset oikeusjärjestykset kykenevät takaamaan niiden perusoikeuksien yhdenveroisen ja tehokkaan suojan, jotka on tunnustettu unionin tasolla ja erityisesti [Euroopan unionin] perusoikeuskirjassa (tuomio Aguirre Zarraga, C-491/10 PPU, EU:C:2010:828, 70 kohta), eikä siinä sallita tuomiovaltion tuomioistuinten antamien ratkaisujen minkäänlaista uudelleen tutkimista”. ( 36 )

85. Alun perin toimivaltaisen tuomioistuimen on siis arvioitava pelkästään sitä, mikä tuomioistuin on soveltuvin turvaamaan lapsen edun. ( 37 ) Tätä tehdessään sen on pidettävä mielessään, että ”toimivalta vanhempainvastuuta koskevissa asioissa on määritettävä ennen kaikkea lapsen edun perusteella”. ( 38 )

86. Kysymys ei siis ole sen määrittämisestä, missä paikassa pääasia ratkaistaan parhaiten, vaan sen tuomioistuimen yksilöimisestä, jolla on parhaat edellytykset tehdä tämä ratkaisu. Tätä tehtäessä voi olla hyödyllistä tutkia menettelysääntöjä, jotka rajaavat toisen tuomioistuimen toimivallan käyttöä, tai noudatettuja käytäntöjä. Nämä säännöt ovat nimittäin jo määritelmällisesti niitä, joilla ”rajataan” toimivallan käyttöä.

87. Kun arvioinnin yleiset puitteet on määritelty paremmin, yritän seuraavaksi tunnistaa tiettyjä niistä konkreettisista seikoista, jotka – erityisesti menettelysääntöjen joukosta – voidaan ottaa huomioon määritettäessä tuomioistuinta, jolla on parhaat edellytykset asian käsittelyyn.

c) Seikat, jotka voidaan ottaa huomioon (toinen, kolmas ja viides ennakkoratkaisukysymys)

88. Kuten olen jo useaan kertaan täsmentänyt, vakiintuneessa oikeuskäytännössä on vahvistettu, että asetuksen N:o 2201/2003 toimivaltasäännökset on muotoiltu ottaen huomioon läheisyyden periaate sen takaamiseksi, että lapseen läheisimmin liittyvä paikallinen tuomioistuin ratkaisee asian lapsen edun mukaisesti. ( 39 )

89. Kuten olen samaten jo todennut edellä 70 kohdassa, asetuksen N:o 2201/2003 johdanto-osan 12 ja 13 perustelukappaleesta ilmenee selvästi, että lapsen etu on yleinen arviointiperuste, jonka on ohjattava jokaista ratkaisua, joka koskee toimivaltaa vanhempainvastuuta koskevissa asioissa, siitä riippumatta, onko se pääsäännön vai poikkeussäännöksen mukainen.

90. Jos tavanomaisesti toimivaltainen tuomioistuin haluaa soveltaa asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 1 kohtaa, sen on siis löydettävä seikkoja, jotka ovat omiaan heikentämään vahvaa olettamaa sen valtion puolesta, jossa lapsen asuinpaikka on. Tätä on tutkittava konkreettisen analyysin perusteella ( 40 ) siinä mielessä, että tuomioistuimen on analysoitava syytä, jonka vuoksi nämä seikat konkreettisesti vievät sen toimivallan.

91. Tavanomaisesti toimivaltaisen tuomioistuimen on viime kädessä varmistuttava siitä, että vanhempainvastuuta koskevan tuomion antaa tuomioistuin, jolla on läheisimmät siteet kyseisen tapauksen seikkoihin.

92. Tämän tuomioistuimen määrittämisen osalta yhdyn kantaan, jonka julkisasiamies Cruz Villalón on esittänyt lapsen asuinpaikan määrittämisestä ja jonka mukaan ”asiaa on tarkasteltava lapsen eikä missään tapauksessa vanhempien kannalta, vaikka heidän vaatimuksensa lapsen suhteen olisivat kuinka oikeutettuja tahansa”. ( 41 )

93. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen viidennessä ennakkoratkaisukysymyksessä esittämässä esimerkissä sillä, että äiti haluaa muuttaa kotivaltionsa sosiaalitoimen ulottumattomiin menemällä toiseen jäsenvaltioon, jonka sosiaalipalvelujärjestelmää hän pitää itselleen suotuisampana, ei käsitykseni mukaan näin ollen ole sellaisenaan merkitystä määritettäessä, millä tuomioistuimella on parhaat edellytykset asian käsittelyyn. Tämä seikka voidaan toisin sanoen ottaa huomioon vain, jos se on omiaan vaikuttamaan tuomioistuimen kykyyn käsitellä asiaa lapsen edun mukaisesti.

94. Asianomaisten henkilöiden vapaata liikkuvuutta koskeva pohdinta on saman logiikan mukaisesti mielekästä vain, jos se voi vaikuttaa sen määrittämiseen, millainen kyky tuomioistuimella on käsitellä asia lapsen edun mukaisesti.

95. Sitä vastoin senkaltaiset seikat kuin oikeudenkäyntikieli, merkityksellisten – esimerkiksi vanhemman tai vanhempien kasvatus- ja elatuskykyä koskevien – todisteiden saatavuus, mahdollisuus kutsua hyödylliset todistajat kuultaviksi ja todennäköisyys, että nämä saapuvat oikeuteen, lääkärinkertomusten ja sosiaaliviranomaisten kertomusten saatavuus ja mahdollisuus saattaa ne tarvittaessa ajan tasalle ja jopa aika, jonka kuluessa tuomio annetaan, ( 42 ) voivat vaikuttaa suoraan tuomioistuimen kykyyn käsitellä asia lapsen edun mukaisesti. Ne voidaan siis ottaa huomioon.

96. Se, että nämä seikat tai jotkin niistä paikallistuvat muun jäsenvaltion kuin tavanomaisesti toimivaltaisen tuomioistuimen jäsenvaltion alueelle, ei saa estää näkemästä merkitystä, joka on ympäristöllä, jossa lapsi kehittyy, eli hänen asuinpaikallaan, ja vaikutusta, joka paikan vaihdoksella, joka liittyy luonteenomaisesti asian siirtämiseen toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevaan tuomioistuimeen, voi olla hänen fyysiseen ja henkiseen hyvinvointiinsa.

97. Katson tässä yhteydessä, että tietyt asian käsittelyn kannalta hyödylliset asiakirjat voitaisiin esimerkiksi saada helposti turvautumalla yksinkertaisesti asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 5 kohdassa tarkoitettuun yhteistyövelvollisuuteen.

3. Välipäätelmä

98. Edellä esitetyn perusteella katson siis, että asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 1 kohdassa asetetaan tavanomaisesti toimivaltaiselle tuomioistuimelle velvollisuus selvittää, että tuomioistuimella, johon se aikoo siirtää asian, on sitä itseään paremmat edellytykset antaa vanhempainvastuuta koskeva tuomio, joka on suuremmassa määrin lapsen edun mukainen.

99. Sen on tässä tarkoituksessa varmistuttava siitä, että vanhempainvastuuta koskevan tuomion antaa tuomioistuin, jolla on läheisimmät siteet kyseisen tapauksen seikkoihin. Tätä on tutkittava lapsen näkökulmasta ja hänen etunsa suojelemiseksi ilman, että tavanomaisesti toimivaltainen tuomioistuin kohdistaisi toisen jäsenvaltion tuomioistuinten soveltamaan aineelliseen oikeuteen vertailevaa analyysia. Sovellettavien menettelysääntöjen tai toisen jäsenvaltion tuomioistuinten yleisesti noudattamien käytäntöjen analysointi voi sitä vastoin olla hyödyllistä. Huomioon voidaan ottaa sellaisia seikkoja kuin oikeudenkäyntikieli, merkityksellisten todisteiden saatavuus, mahdollisuus kutsua hyödylliset todistajat kuultaviksi ja todennäköisyys, että nämä saapuvat oikeuteen, lääkärinkertomusten ja sosiaaliviranomaisten kertomusten saatavuus ja mahdollisuus saattaa ne tarvittaessa ajan tasalle sekä aika, jonka kuluessa tuomio annetaan.

100. Se, että nämä seikat tai jotkin niistä paikallistuvat muun jäsenvaltion kuin tavanomaisesti toimivaltaisen tuomioistuimen jäsenvaltion alueelle, ei saa estää näkemästä merkitystä, joka on ympäristöllä, jossa lapsi kehittyy, ja vaikutusta, joka paikan vaihdoksella, joka liittyy luonteenomaisesti asian siirtämiseen toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevaan tuomioistuimeen, voi olla hänen fyysiseen ja henkiseen hyvinvointiinsa.

VI Ratkaisuehdotus

101. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Supreme Courtin (Irlanti) ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta avioliittoa ja vanhempainvastuuta koskevissa asioissa ja asetuksen (EY) N:o 1347/2000 kumoamisesta 27.11.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/2003 15 artiklaa voidaan soveltaa lastensuojelua koskevaan hakemukseen, joka luokitellaan kansallisen oikeuden mukaan julkisoikeudelliseksi, ja tämä pitää paikkansa, vaikka jäsenvaltiossa, johon tuomioistuin, joka on toimivaltainen tutkimaan pääasian, aikoo siirtää asian, ei ole vielä vireillä mitään hallinto- tai tuomioistuinmenettelyä. Tätä säännöstä ei sitä vastoin sovelleta, jos tuomioistuimen, johon asia aiotaan siirtää, toimivalta edellyttää, että hakija, joka ei ole tavanomaisesti toimivaltaisessa tuomioistuimessa vireillä olevan oikeudenkäynnin osapuoli, aloittaa menettelyn. 2) Asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 1 kohdassa asetetaan tuomioistuimelle, joka on toimivaltainen tutkimaan pääasian, velvollisuus selvittää, että tuomioistuimella, johon se aikoo siirtää asian, on sitä itseään paremmat edellytykset antaa vanhempainvastuuta koskeva tuomio, joka on suuremmassa määrin lapsen edun mukainen. Sen on tässä tarkoituksessa varmistuttava siitä, että vanhempainvastuuta koskevan tuomion antaa tuomioistuin, jolla on läheisimmät siteet kyseisen tapauksen seikkoihin. Tätä on tutkittava lapsen näkökulmasta ja hänen etunsa suojelemiseksi ilman, että tuomioistuin, joka on toimivaltainen tutkimaan pääasian, kohdistaisi toisen jäsenvaltion tuomioistuinten soveltamaan aineelliseen oikeuteen vertailevaa analyysia. Sovellettavien menettelysääntöjen tai toisen jäsenvaltion tuomioistuinten yleisesti noudattamien käytäntöjen analysointi voi sitä vastoin olla hyödyllistä. Huomioon voidaan ottaa sellaisia seikkoja kuin oikeudenkäyntikieli, merkityksellisten todisteiden saatavuus, mahdollisuus kutsua hyödylliset todistajat kuultaviksi ja todennäköisyys, että nämä saapuvat oikeuteen, lääkärinkertomusten ja sosiaaliviranomaisten kertomusten saatavuus ja mahdollisuus saattaa ne tarvittaessa ajan tasalle sekä aika, jonka kuluessa tuomio annetaan. Se, että nämä seikat tai jotkin niistä paikallistuvat muun jäsenvaltion kuin tavanomaisesti toimivaltaisen tuomioistuimen jäsenvaltion alueelle, ei saa estää näkemästä merkitystä, joka on ympäristöllä, jossa lapsi kehittyy, ja vaikutusta, joka paikan vaihdoksella, joka liittyy luonteenomaisesti asian siirtämiseen toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevaan tuomioistuimeen, voi olla hänen fyysiseen ja henkiseen hyvinvointiinsa.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: ranska.

( 2 ) EUVL 2003, L 338, s. 1.

( 3 ) Ks. vastaavasti tuomio 27.11.2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, 46 kohta).

( 4 ) Ks. vastaavasti tuomio 27.11.2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, 47 ja 48 kohta).

( 5 ) Ks. vastaavasti tuomio 27.11.2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, 51 kohta) ja tuomio 2.4.2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, 27 kohta). Irlannin lainsäädännöstä ks. tuomio 26.4.2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, 60 kohta).

( 6 ) Asetuksen N:o 2201/2003 1 artiklan 2 kohdan d alakohdan mukaan lapsen sijoittaminen sijaisperheeseen tai hoitolaitokseen kuuluu vanhempainvastuuta koskeviin asioihin.

( 7 ) Tuomio 2.4.2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, 26 kohta).

( 8 ) Tuomio 27.11.2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, 45 kohta).

( 9 ) Ks. erityisesti Dutta, A. ja Schulz, A., ”First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive”, Journal of Private International Law, 2014, s. 1–40, erityisesti s. 5–7; Gallant, E., ”Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000”, teoksessa Torck, S., Cadiet, L. ja Jeuland, E. (toim.), Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, s. 59–98, erityisesti 177 kohta.

( 10 ) Esimerkkinä näiden periaatteiden soveltamisesta tulkittaessa asetuksen N:o 2201/2003 säännöstä ks. mm. tuomio 12.11.2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364).

( 11 ) Kursivointi tässä.

( 12 ) Ks. vastaavasti tuomio 2.4.2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, 35 kohta); tuomio 23.12.2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, 35 kohta); tuomio 22.12.2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, 46 kohta); tuomio 1.10.2014, E (C‑436/13, EU:C:2014:2246, 44 kohta) ja tuomio 12.11.2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, 48 kohta). Ks. myös tuomio 15.7.2010, Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, 91 kohta).

( 13 ) Ks. vastaavasti tuomio 12.11.2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, 48 kohta).

( 14 ) Tuomio 12.11.2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, 45 kohta).

( 15 ) Tuomio 12.11.2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, 46 kohta).

( 16 ) Tuomio 12.11.2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, 48 kohta).

( 17 ) Ks. vastaavasti tuomio 23.12.2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, 38 kohta).

( 18 ) Asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 1 kohdan a alakohta.

( 19 ) Asetuksen N:o 2201/2003 15 artiklan 1 kohdan b alakohta.

( 20 ) Kursivointi tässä.

( 21 ) Kursivointi tässä.

( 22 ) Ennakkoratkaisupyynnön 17 kohta.

( 23 ) Kursivointi tässä.

( 24 ) Ks. vastaavasti tuomio 23.12.2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, 38 kohta).

( 25 ) Tarkasteltu oikeusoppi näyttää olevan tästä yksimielinen. Ks. erityisesti Franck, S., ”La responsabilité parentale en droit international privé. Entrée en vigueur du règlement Bruxelles II bis et du Code de droit international privé”, Revue trimestrielle de droit familial, 2005, s. 700; Gallant, E., ”Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000”, teoksessa Torck, S., Cadiet, L. ja Jeuland, E., (toim.)., Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, s. 59–98, erityisesti 177 kohta ja Ancel, B. ja Muir Watt, H., ”L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis”, Revue critique de droit international privé, 2005, s. 569 ja sitä seuraavat sivut, erityisesti 29 kohta.

( 26 ) Ks. komission kirjallisten huomautusten 33 kohta.

( 27 ) Ks. edellä 43 kohta ja alaviitteessä 12 mainittu oikeuskäytäntö.

( 28 ) Kursivointi tässä.

( 29 ) Tuomio 1.10.2014, E (C‑436/13, EU:C:2014:2246, 45 kohta). Kursivointi tässä.

( 30 ) Ks. vastaavasti Dutta, A. ja Schulz, A., ”First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels II A Regulation from C to Health Service Executive”, Journal of Private International Law, 2014, s. 1–40, erityisesti s. 8; Gallant, E., ”Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000”, teoksessa Torck, S., Cadiet, L. ja Jeuland, E., (toim.), Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, s. 59–98, erityisesti 217 kohta.

( 31 ) Ks. vastaavasti Ancel, B. ja Muir Watt, H., ”L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis”, Revue critique de droit international privé, 2005, s. 569 ja sitä seuraavat sivut, erityisesti 29 kohta.

( 32 ) Ks. vastaavasti julkisasiamies Sharpstonin ratkaisuehdotus Sturgeon ym. (C‑402/07 ja C‑432/07, EU:C:2009:716, 94 kohta).

( 33 ) Ks. Irlannin kirjallisten huomautusten 46 kohta.

( 34 ) Ks. komission kirjallisten huomautusten 28 kohta.

( 35 ) Ks. vastaavasti tuomio 15.7.2010, Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, 72 kohta).

( 36 ) Tuomio 9.9.2015, Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:563, 58 kohta).

( 37 ) Ks. vastaavasti Henricot, C., ”Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis”, Revue trimestrielle de droit familial, 2008, s. 526–533, erityisesti s. 529 ja Ancel, B. ja Muir Watt, H., ”L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis”, Revue critique de droit international privé, 2005, s. 569 ja sitä seuraavat sivut, erityisesti 28 kohta.

( 38 ) Tuomio 1.10.2014, E (C‑436/13, EU:C:2014:2246, 45 kohta). Kursivointi tässä.

( 39 ) Ks. edellä 43 ja 67 kohta ja alaviitteessä 12 mainittu oikeuskäytäntö.

( 40 ) Ks. vastaavasti Henricot, C., ”Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis”, Revue trimestrielle de droit familial, 2008, s. 526–533, erityisesti s. 530.

( 41 ) Julkisasiamies Cruz Villalónin kannanotto Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:738, 93 kohta).

( 42 ) Tietyt kirjoittajat ovat ilmaisseet epäilyksensä tämän arviointiperusteen merkityksellisyydestä, koska ennuste, joka voidaan tehdä siitä, käsitteleekö toisen jäsenvaltion tuomioistuin asian kohtuullisessa ajassa, on ”sattumanvarainen” (ks. vastaavasti Wautelet, P., ”Règlement (CE) no 2201/2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement (CE) no 1347/2000 (dit ’Bruxelles II bis’)”, teoksessa Droit judiciaire européen et international, La jurisprudence du code judiciaire commentée, osa 5. La Charte, 2012, s. 363–482, erityisesti s. 424). Katson kuitenkin, että sen tärkeys, että lasta koskevat asiat ratkaistaan nopeasti, on etusijalla tällaisen aikaa koskevan arvioinnin vaikeuteen nähden. Kuten A. Dutta ja A. Schultz toteavat johdantona, ”it is a commonplace that in child matters the time factor plays an important role: cross-border child disputes are a race against the clock – –” (Dutta, A. ja Schulz, A., ”First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive”, Journal of Private International Law, 2014, s. 1–40, erityisesti s. 2).