ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Jäsenvaltio ei noudata ajokortista annetun direktiivin 2006/126 mukaisia velvoitteitaan, jos sen kansalliseen lainsäädäntöön sisältyy sellainen ajokorttiluokkien C ja C1 määritelmä, jossa ei toisteta mainitun direktiivin 4 artiklassa säädetyn mukaista luokkien C/C1 ja D/D1 rajausta, josta säädetään ilmaisulla ”muut kuin D1- tai D-luokan moottoriajoneuvot” eikä kahdeksan matkustajaa ylittävän alarajan poistamista, jonka unionin lainsäätäjä toteutti antamalla direktiivin 2006/126. Tällaisista määritelmäeroista seuraa, että D1-luokkaan kuuluvia ajoneuvoja voivat kansallisen oikeuden nojalla kuljettaa C1-ajokortin haltijat, mikä on direktiivillä 2006/126 tavoitellun tuloksen eli liikenneturvallisuuden varmistamisen vastaista. Niinpä samanlaisen ajoneuvon kuljettamiseksi mainitussa jäsenvaltiossa vaadittava ajokorttiluokka eroaa siitä ajokorttiluokasta, johon kuuluva ajokortti kuljettajalla on oltava muissa jäsenvaltioissa. Tällainen tilanne on direktiivin 2006/126 keskeisten tavoitteiden vastainen.

Lisäksi henkilöiden, jotka luokkaan D1 kuuluvalla ajoneuvolla voidaan kuljettaa, lukumäärää koskevasta alarajasta säätäminen merkitsee sellaisen edellytyksen asettamista, josta ei säädetä direktiivin 2006/126 4 artiklan 4 kohdan h alakohdassa, jossa kyseinen luokka määritellään unionin oikeudessa. Tällainen lisäedellytys johtaa eroihin kyseisen direktiivin soveltamisessa kyseisessä jäsenvaltiossa verrattuna muihin jäsenvaltioihin, kun kyse on sen määrittämisestä, mihin luokkaan tietty ajoneuvo kuuluu, ja näin ollen myös siitä, minkälaista ajokorttia kyseisen ajoneuvon kuljettaminen edellyttää. Tässä yhteydessä on todettava, että jäsenvaltiolla ei ole oikeutta antaa direktiivin 2006/126 täytäntöön panemiseksi sellaista kansallista säännöstöä, jolla otetaan käyttöön edellytyksiä, joista ei säädetä mainitussa direktiivissä, mihin sisältyy se, että direktiivissä 2006/126 määriteltyjä ajoneuvoluokkia muutetaan liikenneturvallisuutta heikentävästi.

(ks. 29, 30, 32, 37, 38 ja 53 kohta)
Yhteisön viisumisäännöstön laatimisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 810/2009, sellaisena kuin se on muutettuna 26.6.2013 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 610/2013, 32 artiklan 3 kohtaa, kun sitä tarkastellaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artiklan valossa, on tulkittava siten, että sillä asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus säätää viisumin epääviä päätöksiä koskevasta muutoksenhakumenettelystä ja että tätä koskevat yksityiskohtaiset säännöt on annettava kunkin jäsenvaltion omassa oikeusjärjestyksessä vastaavuus- ja tehokkuusperiaatetta noudattaen. Kyseisen menettelyn jossain vaiheessa on taattava oikeus muutoksenhakuun tuomioistuimessa.

Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen, joka yksin on toimivaltainen tulkitsemaan kansallista oikeutta, tehtäviin kuuluu päättää, onko – ja miltä osin – pääasiassa kyseessä oleva uudelleen käsittelyä koskeva järjestelmä näiden vaatimusten mukainen. Kansallisen tuomioistuimen on tällöin otettava huomioon, että viisumisäännöstön säännöksiä tulkittaessa – kuten sen 29 perustelukappaleesta ilmenee – on noudatettava perusoikeuksia ja perusoikeuskirjassa tunnustettuja periaatteita.

Vaikka onkin totta, että kansallisilla viranomaisilla on viisumihakemuksia tutkiessaan laaja harkintavalta viisumisäännöstössä säädettyjen epäämisperusteiden soveltamisedellytysten ja asian kannalta merkityksellisten tosiseikkojen arvioinnin osalta, tällainen harkintavalta ei kuitenkaan millään tavoin vaikuta siihen, että kyseiset viranomaiset soveltavat suoraan unionin oikeuden säännöstä. Tästä seuraa, että perusoikeuskirjaa voidaan soveltaa, kun jäsenvaltio viisumisäännöstön 32 artiklan 1 kohdan perusteella tekee viisumin epäävän päätöksen. Perusoikeuskirjan 47 artiklan, jossa toistetaan tehokkaan oikeussuojan periaate, ensimmäisessä kohdassa edellytetään lisäksi, että jokaisella, jonka unionin oikeudessa taattuja oikeuksia ja vapauksia on loukattu, on oltava kyseisessä artiklassa määrättyjen edellytysten mukaisesti käytettävissään tehokkaat oikeussuojakeinot tuomioistuimessa (ks. vastaavasti tuomio 17.12.2015, Tall, C-239/14, EU:C:2015:824, 51 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Perusoikeuskirjan 47 artiklan toisessa kohdassa määrätään lisäksi, että jokaisella on oikeus oikeudenkäyntiin riippumattomassa ja puolueettomassa tuomioistuimessa. Tästä seuraa, että – kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 119 kohdassa todennut – perusoikeuskirjan 47 artiklalla asetetaan jäsenvaltioille velvollisuus taata, että viisumin epäävää lopullista päätöstä koskeva asia voidaan jossain menettelyvaiheessa saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi.

(ks. 31, 32, 36–39, 41 ja 42 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 167, 168, 184, 185 ja 187 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan alun perin vähennetty arvonlisävero on oikaistava siksi, että kiinteistöä, jonka osalta on käytetty oikeutta valita verottaminen ja joka on ollut tyhjillään pidempään kuin kaksi vuotta, ei katsota enää käytettävän verovelvollisen verollisiin liiketoimiin, vaikka on osoitettu, että verovelvollinen on yrittänyt vuokrata kiinteistön kyseisenä aikana.

On myös huomattava, että arvonlisäverojärjestelmän ja siten myös vähennysjärjestelmän soveltamisen kannalta on ratkaisevaa, että verovelvollinen hankkii tavarat tai palvelut tässä ominaisuudessaan. Tavaran tosiasiallisen tai suunnitellun käytön perusteella ratkaistaan ainoastaan sen alkuperäisen vähennyksen laajuus, johon verovelvollinen on oikeutettu arvonlisäverodirektiivin 168 artiklan nojalla, ja myöhempien ajanjaksojen aikana mahdollisesti tehtävien oikaisujen laajuus, mutta se ei vaikuta vähennysoikeuden syntymiseen (ks. vastaavasti tuomio 11.7.1991, Lennartz, C-97/90, EU:C:1991:315, 15 kohta).

Näin ollen vähennysoikeus pysyy pääsääntöisesti voimassa, vaikka verovelvollinen ei tahdostaan riippumattomista syistä myöhemmin käytä verollisessa liiketoiminnassaan tavaroita tai palveluja, joiden osalta on tehty vähennys (ks. vastaavasti tuomio 29.2.1996, INZO, C-110/94, EU:C:1996:67, 20 kohta ja tuomio 15.1.1998, Ghent Coal Terminal,C-37/95, EU:C:1998:1, 19 ja 20 kohta).

Toisenlainen direktiivin tulkinta olisi vastoin sitä periaatetta, että arvonlisäverotuksessa yrityksiä on kohdeltava neutraalisti verorasituksen suhteen.

(ks. 39, 40, 43 ja 53 kohta sekä tuomiolauselma)
Lääkinnällisistä laitteista 14.6.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/42/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2007/47/EY, 1 artiklan 1 kohtaa ja 1 artiklan 2 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että ohjelmisto, jonka toiminnoista jokin mahdollistaa potilastietojen käyttämisen muun muassa vasta-aiheiden, lääkkeiden yhteisvaikutuksen ja ylisuurten annostusten jäljittämiseksi, on tämän toiminnon osalta näissä säännöksissä tarkoitettu lääkinnällinen laite silloinkin, kun tällainen ohjelmisto ei vaikuta suoraan ihmiskehoon tai ‑kehossa.

Näin ollen ja siltä osin kuin tällainen ohjelmisto on lääkinnällinen laite, sen täytyy kyseisen direktiivin 17 artiklan 1 kohdan nojalla välttämättä olla varustettu CE-merkinnällä sen markkinoille saattamisen yhteydessä. Kun tämä merkintä on saatu, tämä tuote voidaan tämän toiminnon osalta saattaa markkinoille, ja se voi liikkua vapaasti unionissa ilman, että sen osalta on suoritettava mitään lisämenettelyä, kuten uutta sertifiointia (ks. vastaavasti tuomio 19.11.2009, Nordiska Dental, C‑288/08, EU:C:2009:718, 21 kohta).

Siinä tapauksessa, että lääkinnällinen laite sisältää samalla sekä moduuleja, jotka vastaavat lääkinnällisen laitteen määritelmää, että muita moduuleja, jotka eivät vastaa sitä ja jotka eivät ole direktiivin 93/42 1 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettuja lisälaitteita, ainoastaan ensin mainitut moduulit kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan ja ne on varustettava CE-merkinnällä.

Tästä seuraa, että tällaisen ohjelmiston valmistajan on yksilöitävä, mitkä moduulit ovat lääkinnällisiä laitteita, jotta vain nämä moduulit varustetaan CE-merkinnällä.

(ks. 35, 36, 38 ja 39 kohta sekä tuomiolauselma)
Siltä osin kuin unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 86 artiklan 2 kohdan bulgariankielinen versio on monimerkityksinen, koska toisin kuin kyseisen määräyksen englannin- ja ranskankielisissä versioissa, siinä ei käytetä termiä ”asiakirja” vaan termiä ”pyyntö”, ei voida sulkea pois sitä, että tämä monimerkityksisyys on saanut kantajan, joka on valinnut oikeudenkäyntikieleksi bulgarian, katsomaan, että kanteen tarkistamista koskeva pyyntö, joka esitettiin suullisesti istunnossa, voitiin ottaa tutkittavaksi. Lisäksi mainittu pyyntö kirjattiin tämän jälkeen istunnosta laadittuun pöytäkirjaan, joka on unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 102 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu todistusvoimainen asiakirja.

Mikäli unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että tällä tavoin esitetty kanteen tarkistamista koskeva pyyntö ei vastaa sen työjärjestyksessä vahvistettuja muotomääräyksiä, sen tehtävänä on ainakin ilmoittaa kantajalle hänen virheestään ja antaa hänelle mahdollisuus sen korjaamiseen.

On näet niin, että vaikka on täysin oikeutettua asettaa kanteen tarkistamista koskevalle pyynnölle tiettyjä muotovaatimuksia, tällaiset vaatimukset eivät ole itsetarkoitus, vaan niiden tarkoituksena on päinvastoin taata kontradiktorinen menettely ja hyvä lainkäyttö.

Tässä yhteydessä unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 86 artiklan 3 ja 4 kohdassa määrätään, että kanteen tarkistamista koskevien pyyntöjen esittämistä koskevien tiettyjen muodollisuuksien noudattamatta jättäminen ei johda välttämättä niiden tutkimatta jättämiseen.

(ks. 20–24 kohta)
Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa 22.5.2001 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2001/29/EY, muun muassa sen 5 artiklan 2 kohdan b alakohtaa, on tulkittava niin, että se on esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa sallitaan se, että kaupallinen yritys tarjoaa ilman oikeudenhaltijan suostumusta yksityisille tekijänoikeudella suojattujen teosten yksityisten kopioiden etätallennuspalvelua pilvessä tietojärjestelmän välityksellä siten, että se huolehtii aktiivisesti kyseisten kopioiden tallentamisesta.

Direktiivin 2001/29 3 artiklasta ilmenee nimittäin, että kaikki yleisölle välittäminen, suojatun teoksen tai muun aineiston yleisön saataviin saattaminen mukaan lukien, edellyttää oikeudenhaltijan lupaa, kun otetaan huomioon se, että mainitun direktiivin johdanto-osan 23 perustelukappaleesta ilmenevällä tavalla oikeus välittää teoksia yleisölle tulisi ymmärtää laajasti siten, että se kattaa kaikenlaisen teoksen siirron ja edelleen siirron yleisölle sekä langallisesti että langattomasti, mukaan lukien yleisradiointi. Nyt käsiteltävässä asiassa pääasiassa kyseessä olevien palveluiden tarjoaja tallentaa yleisradiolähetyksiä ja saattaa ne asiakkaidensa saataville internetin välityksellä. Yhtäältä on ilmeistä, että kyseisen palvelun tarjoajan kohdehenkilöiden kokonaisuus on tämän tuomion 45 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä tarkoitettu ”yleisö”. Toisaalta yleisradioyhteisön alkuperäinen siirto ja pääasiassa kyseessä olevan palveluiden tarjoajan suorittama siirto on tehty erityisissä teknisissä olosuhteissa, teosten eri siirtotapaa noudattaen ja kumpikin niistä on tarkoitettu omalle yleisölleen (ks. vastaavasti tuomio 7.3.2013, ITV Broadcasting ym., C-607/11, EU:C:2013:147, 39 kohta). Esillä olevat siirrot ovat siis välittämistä eri yleisölle, ja kumpaankin niistä on näin ollen saatava kyseisten oikeudenhaltijoiden suostumus.

(ks. 40, 46–49 ja 54 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-507/16

Еntertainment Bulgaria System ЕООD

vastaan

Direktor na Direktsia ”Obzhalvane i danachno-osiguritelna praktika” – Sofia

(Ennakkoratkaisupyyntö – Administrativen sad Sofia-grad)

Ennakkoratkaisupyyntö – Verotus – Direktiivi 2006/112/EY – 168 artiklan a alakohta, 169 artiklan a alakohta, 214 artiklan 1 kohdan d ja e alakohta sekä 289 ja 290 artikla – Aikaisemmassa vaihdannan vaiheessa maksettavan tai maksetun arvonlisäveron vähennyskelpoisuus – Aikaisemmassa vaihdannan vaiheessa muissa jäsenvaltioissa toteutetut liiketoimet – Verosta vapauttamista koskeva järjestelmä siinä jäsenvaltiossa, jossa vähennysoikeutta käytetään

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kuudes jaosto) 15.11.2017

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen – Käännetty veronmaksuvelvollisuus – Käännetyn veronmaksuvelvollisuuden järjestelmässä suoritetun palvelun vastaanottajan ja/tai suorittajan rekisteröitymisvelvollisuus – Kansallista säännöstöä, jolla evätään rekisteröityneeltä vastaanottajalta oikeus mainitun veron vähentämiseen, vaikka vähennysoikeuden aineelliset edellytykset täyttyvät ja verovelvollinen on rekisteröity arvonlisäverotarkoituksessa, ei voida hyväksyä – Kansallinen säännöstö, jolla evätään vähennysoikeus myös verovelvolliselta, johon sovelletaan sen sijoittautumisjäsenvaltiossa verosta vapauttamista koskevaa järjestelmää, voidaan hyväksyä

(Neuvoston direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/162, 168 artiklan a alakohta, 169 artiklan a alakohta ja 214 artiklan 1 kohdan d ja e alakohta)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annettua neuvoston direktiiviä 2006/112/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 22.12.2009 annetulla neuvoston direktiivillä 2009/162/EU, on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa kyseiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta verovelvollista estetään vähentämästä arvonlisäveroa, jonka se on tuossa jäsenvaltiossa velvollinen maksamaan tai maksanut muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden verovelvollisten sille suorittamista palveluista, joita se on käyttänyt palvelujen suorituksiin muissa jäsenvaltioissa kuin kotipaikkajäsenvaltiossaan, kun vähennysoikeuden epäämisen perusteena on se, että kyseinen verovelvollinen on rekisteröity arvonlisäverotarkoituksessa direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/162, 214 artiklan 1 kohdan d tai e alakohdan nojalla. Direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/162, 168 artiklan a alakohtaa ja 169 artiklan a alakohtaa on sitä vastoin tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä lainsäädännölle, jossa kyseiseen jäsenvaltioon sijoittautunutta verovelvollista, johon sovelletaan siellä verovapautusjärjestelmää, estetään käyttämästä oikeutta vähentää arvonlisävero, jonka se on tuossa jäsenvaltiossa velvollinen maksamaan tai maksanut muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneiden verovelvollisten sille suorittamista palveluista, joita se on käyttänyt palvelujen suorituksiin muissa jäsenvaltioissa kuin kotipaikkajäsenvaltiossaan.

(ks. 45 kohta ja tuomiolauselma)
Tiettyjen tukimuotojen toteamisesta yhteismarkkinoille soveltuviksi [SEUT 107 ja SEUT 108 artiklan] mukaisesti 6.8.2008 annetun komission asetuksen (EY) N:o 800/2008 (yleinen ryhmäpoikkeusasetus) 1 artiklan 7 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että siinä käytetty käsite ”yleistäytäntöönpanomenettely maksukyvyttömyyden vuoksi” kattaa kaikki kansallisen lainsäädännön mukaiset yritysten yleistäytäntöönpanomenettelyt maksukyvyttömyyden vuoksi, olivatpa ne hallinto- tai lainkäyttöviranomaisten viran puolesta aloittamia menettelyjä tai kyseessä olevan yrityksen aloitteesta aloitettuja.

Asetuksen N:o 800/2008 1 artiklan 7 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että se seikka, että yritys täyttää kansallisessa lainsäädännössä vahvistetut edellytykset yhtiön asettamiselle yleistäytäntöönpanomenettelyyn maksukyvyttömyyden vuoksi, minkä toteaminen kuuluu ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle, riittää estämään valtiontuen myöntämisen sille kyseisen asetuksen nojalla, tai jos tällainen tuki on jo myönnetty, sen toteamiseksi, että sitä ei olisi voitu myöntää kyseisen asetuksen nojalla, mikäli kyseiset edellytykset olisivat täyttyneet sinä ajankohtana kun tuki oli myönnetty. Sitä vastoin yritykselle asetuksen N:o 800/2008 ja erityisesti sen 1 artiklan 6 kohdan nojalla myönnettyä tukea ei voida peruuttaa pelkästään sillä perusteella, että kyseinen yritys on asetettu yleistäytäntöönpanomenettelyyn maksukyvyttömyyden vuoksi sen ajankohdan jälkeen kun kyseinen tuki on myönnetty sille.

(ks. 39 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna 25.11.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/140/EY, 9 artiklaa, sähköisiä viestintäverkkoja ja ‑palveluja koskevista valtuutuksista 7.3.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/20/EY (valtuutusdirektiivi), sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2009/140, 3, 5 ja 7 artiklaa sekä kilpailusta sähköisten viestintäverkkojen ja ‑palvelujen markkinoilla 16.9.2002 annetun komission direktiivin 2002/77/EY 2 ja 4 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännökselle, jossa otetaan olemassa olevia analogisia kanavia digitaalisiksi verkoiksi muunnettaessa huomioon laittomasti hallinnoidut analogiset kanavat, jos se johtaa perusteettoman kilpailuedun jatkumiseen tai sen vahvistamiseen.

Syrjintäkiellon periaatetta ja suhteellisuusperiaatetta on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännökselle, joka johtaa saman muuntamisperusteen mukaan siihen, että jaettujen digitaalisten verkkojen lukumäärä verrattuna hallinnoitujen analogisten kanavien lukumäärään vähenee tietyn toimijan vahingoksi suhteellisesti enemmän kuin sen kilpailijoilla, jollei kyseinen säännös ole objektiivisesti perusteltavissa ja oikeasuhteinen tavoitteeseensa nähden. Televisiotarjonnan jatkuvuus on legitiimi tavoite, joka voi oikeuttaa tällaisen erilaisen kohtelun. Säännöksellä, joka johtaisi siihen, että markkinoilla jo oleville toimijoille jaetaan enemmän digitaalisia radiotaajuuksia kuin on riittävää niiden televisiotarjonnan jatkuvuuden turvaamiseksi, ylitettäisiin kuitenkin se, mikä on tarpeen mainitun tavoitteen saavuttamiseksi, ja se olisi siten suhteeton.

(ks. 56 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Pääoman hankinnasta suoritettavista välillisistä veroista 17.7.1969 annetun neuvoston direktiivin 69/335/ETY 10 ja 11 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan osakkeiden siirron kaltaisen sellaisen liiketoimen verottamiselle, jolla tietyn yhtiön kaikkien osakkeiden juridinen omistusoikeus on siirretty selvityspalvelulle yksinomaan näiden osakkeiden pörssiin listaamista varten ilman, että tästä aiheutuisi muutoksia näiden osakkeiden tosiasialliseen omistusoikeuteen.

Pääoman hankinnasta suoritettavista välillisistä veroista 12.2.2008 annetun neuvoston direktiivin 2008/7/EY 5 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasiassa kyseessä olevan osakkeiden siirron kaltaisen sellaisen liiketoimen verottamiselle, jolla pääoman korottamiseksi liikkeeseen laskettujen uusien osakkeiden juridinen omistusoikeus on siirretty selvityspalvelulle yksinomaan näiden uusien osakkeiden myytäväksi tarjoamista varten.

Ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen ei ole vastattava eri tavalla siinä tapauksessa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa jäsenvaltion lainsäädännössä annetaan selvityspalvelutoimijalle mahdollisuus valita veroviranomaisen luvan saatuaan järjestely, jossa minkäänlaista leimaveroa ei tule maksettavaksi osakkeita ensimmäistä kertaa selvityspalveluun siirrettäessä mutta jossa kustakin myöhemmästä osakkeiden myynnistä kannetaan leimaverosta erillinen lisävero.

(ks. 42 ja 49 kohta sekä tuomiolauselman 1–3 kohta)
Asia C-441/16

SMS group GmbH

vastaan

Direcţia Generală Regională a Finanţelor Publice Bucureşti

(Ennakkoratkaisupyyntö – Înalta Curte de Casație și Justiție)

Ennakkoratkaisupyyntö – Arvonlisävero – Kahdeksas direktiivi 79/1072/ETY – Direktiivi 2006/112/EY – Toisessa jäsenvaltiossa asuva verovelvollinen – Maahantuoduista tavaroista kannetun arvonlisäveron palautus – Edellytykset – Objektiiviset seikat, jotka osoittavat verovelvollisen henkilön aikomuksen käyttää maahantuotuja tavaroita liiketoiminnassaan – Vakava vaara siitä, että maahantuonnin perusteena oleva liiketoimi ei toteudu

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kymmenes jaosto) 21.9.2017

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Veron palautus maan alueelle sijoittumattomille verovelvollisille – Tavaroiden maahantuontisopimuksen täyttämisen keskeytyminen – Toimi, jota varten tavarat on pitänyt käyttää, ei toteudu – Tavaran myöhemmästä liikkeelle laskemisesta ei ole esitetty näyttöä – Palautuksensaantioikeuden epäämistä ei voida hyväksyä

(Neuvoston direktiivi 79/1072 ja neuvoston direktiivin 2006/112 170 artikla)

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta – maan alueelle sijoittautumattomille verovelvollisille suoritettavaa arvonlisäveron palautusta koskevat yksityiskohtaiset säännöt – 6.12.1979 annettua kahdeksatta neuvoston direktiiviä 79/1072/ETY, luettuna yhdessä yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 170 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltio epää verovelvolliselta, joka ei ole sijoittautunut sen alueelle, oikeuden tavaroiden maahantuonnista maksetun arvonlisäveron palautukseen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa sopimuksen, jonka yhteydessä verovelvollinen on ostanut ja tuonut maahan nämä tavarat, täyttäminen oli maahantuontipäivänä keskeytyneenä ja jossa toimi, jota varten nämä tavarat piti käyttää, ei ole sittemmin toteutunut sekä jossa verovelvollinen ei ole esittänyt näyttöä tavaroiden myöhemmästä liikkeeseen laskemisesta

Unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä nimittäin käy ilmi, että kerran syntynyt palautusta koskeva oikeus pysyy voimassa, jos kyse ei ole petos- tai väärinkäytöstilanteesta ja jos arvonlisäverodirektiivissä säädettyjen edellytysten mukaisista mahdollisista oikaisuista ei muuta johdu (ks. analogisesti tuomio 22.3.2012, Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, 46 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

Erityisesti palautusta koskeva oikeus pysyy voimassa silloin, kun verovelvollinen ei ole tahdostaan riippumattomista syistä voinut käyttää verollisessa liiketoiminnassaan tavaroita, joiden osalta palautusoikeus on syntynyt, koska tällöin ei ole olemassa minkäänlaista petoksen tai väärinkäytöksen vaaraa, jolla palautuksen epääminen voitaisiin perustella (ks. analogisesti tuomio 22.3.2012, Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

(ks. 55, 56 ja 58 kohta sekä tuomiolauselma)
Merkin ”la Milla de Oro” kaltaista merkkiä, jolla viitataan tavaran tai palvelun ominaisuuteen, joka perustuu kyseisen arvokkaan ja korkealaatuisen tavaran tai palvelun runsaaseen tarjontaan samassa paikassa, ei voida pitää maantieteellisen alkuperän merkintänä silloin, kun sen fyysisen alueen yksilöiminen, jolle tällaiset arvokkaat ja korkealaatuiset tavarat tai palvelut ovat keskittyneet, edellyttää maantieteellisen paikannimen liittämistä kyseiseen merkkiin.

Tältä osin on syytä muistuttaa, että oikeuskäytännössä on katsottu, että direktiivin 2008/95 3 artiklan 1 kohdan c alakohdassa kielletään maantieteellisten nimien rekisteröiminen tavaramerkeiksi silloin, kun ne ovat sellaisten paikkojen nimiä, jotka nykyisin yhdistetään asianomaisessa kohderyhmässä kyseisen tyyppisiin tavaroihin, tai jos on perustellusti oletettavissa, että ne vastaisuudessa yhdistetään tällä tavalla näihin tavaroihin (ks. vastaavasti tuomio 4.5.1999, Windsurfing Chiemsee, C-108/97 ja C-109/97, EU:C:1999:230, 31 ja 37 kohta).

(ks. 16 ja 21 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)