Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (neljäs jaosto) tuomio 20 päivänä maaliskuuta 2002. - HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG ym. vastaan Euroopan yhteisöjen komissio. - Kilpailu - Kartelli - Kaukolämmitysputket - EY:n perustamissopimuksen 85 artikla (josta on tullut EY 81 artikla) - Boikotointi - Sakko - Sakon määrän laskemiseen sovellettavat suuntaviivat - Lainvastaisuusväite - Taannehtivan vaikutuksen puuttuminen - Puolustautumisoikeudet - Yhteistyötiedonanto. - Asia T-9/99.



Oikeustapauskokoelma 2002 sivu II-01487



Tiivistelmä

Asianosaiset

Tuomion perustelut

Päätökset oikeudenkäyntikuluista

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

1. Oikeudenkäyntimenettely - Asian selvittämistoimet - Asiakirjan esittämispyyntö - Komission sisäiset asiakirjat - Asiakirjat, jotka esitetään ainoastaan erityisissä olosuhteissa - Kantajalla oleva todistustaakka - Sisäisiä asiakirjoja koskevan todistustaakan soveltaminen kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan kertomukseen

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta); yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 65 artikla ja 66 artiklan 1 kohta)

2. Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Yrityksen käsite - Taloudellinen kokonaisuus - Kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutuminen - Sen merkitys, että taloudellisen kokonaisuuden muodostava konserni ei itse ole oikeushenkilö - Konsernin muodostavien yhtiöiden yhteinen vastuu

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta))

3. Kilpailu - Yhteisön säännöt - Kilpailusääntöjen rikkomisesta vastuuseen joutuminen - Oikeushenkilö, joka vastasi yrityksen toiminnasta silloin, kun kilpailusääntöjä rikottiin - Poikkeukset - Taloudellisen seuraajan joutuminen vastuuseen joko tilanteessa, jossa rikkomisesta vastaavaa oikeushenkilöä ei enää ole olemassa, tai kilpailusääntöjen tehokkaan vaikutuksen takaamiseksi

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta))

4. Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Monitahoinen kilpailusääntöjen rikkominen, joka koostuu sekä sopimuksista että yhdenmukaistetuista menettelytavoista - Kilpailusääntöjen rikkomisen luokitteleminen yhdeksi kokonaisuudeksi niin, että se määritellään "sopimukseksi ja/tai yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi" - Sallittavuus - Seuraukset hankittavan näytön kannalta

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta))

5. Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Yritysten väliset sopimukset - Käsite - "Herrasmiessopimus" - "Herrasmiessopimusten" kuuluminen yritysten välisten sopimusten käsitteen alaan - Perustamissopimuksen 85 artiklan 2 kohdan (josta on tullut EY 81 artiklan 2 kohta) mukaisen mitättömyysseuraamuksen soveltamatta jättämisen merkitys - Tuolla soveltamatta jättämisellä ei ole merkitystä

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 ja 2 kohta (joista on tullut EY 81 artiklan 1 ja 2 kohta))

6. Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Yhdenmukaistetun menettelytavan käsite - Yhteistoiminnan ja yritysten markkinakäyttäytymisen välisen syy-yhteyden välttämättömyys - Syy-yhteyden olemassaoloa koskeva olettama

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta))

7. Kilpailu - Kartellit tai muut yritysjärjestelyt - Osallistuminen yritysten kokouksiin, joilla on kilpailunvastainen tarkoitus - Seikka, jonka perusteella voidaan päätellä, että yritys osallistuu päätettyyn yritysten väliseen järjestelyyn, jos se ei ole vastustanut kokouksessa tehtyjä päätöksiä - Osallistuminen, jonka on väitetty tapahtuneen pakotettuna - Seikka, jolla ei voida perustella sitä, ettei yritys ole käyttänyt hyväksi mahdollisuutta tehdä ilmoitusta toimivaltaisille viranomaisille

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta); neuvoston asetuksen N:o 17 3 artikla)

8. Kilpailu - Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt - Yrityksen vastuuseen joutuminen - Vastuu muiden yritysten toiminnasta saman rikkomisen yhteydessä - Hyväksyttävyys - Kriteerit - Rangaistuksen henkilökohtaisuuden periaatteen sekä todisteita ja puolustautumisoikeuksia koskevien säännösten rikkominen - Tuota periaatetta ja noita säännöksiä ei ole rikottu

(EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta))

9. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Kieliä koskevat järjestelyt - Väitetiedoksiannon liitteet ja muiden rikkomiseen syyllistyneiden yritysten komission tietopyyntöihin antamien vastausten liitteet - Asiakirjojen toimittaminen alkukielisinä - Kuulluksi tulemisen oikeutta ja prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaatetta ei ole loukattu - Perusteet

(Neuvoston asetuksen N:o 1 3 artikla ja neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohta; komission asetuksen N:o 99/63/ETY 2 artiklan 1 ja 4 kohta)

10. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Salassapitovelvollisuus - Salassapitovelvollisuuden lieventämiseen sovellettavat rajoitukset - Liikesalaisuuksien suojeleminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 2 kohta, 20 artiklan 2 kohta ja 21 artikla)

11. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Salassapitovelvollisuus - Luottamuksellisten tietojen paljastaminen komission toimesta - Tietovuodolla ei ole vaikutusta kilpailusääntöjen rikkomisesta tehdyn langettavan päätöksen laillisuuteen

(EY:n perustamissopimuksen 214 artikla (josta on tullut EY 287 artikla); neuvoston asetuksen N:o 17 20 artiklan 2 kohta)

12. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklaa ei sovelleta - Yhteisön oikeuden yleisten periaatteiden merkitys komission oikeuksiin ja velvollisuuksiin kutsua todistajia, joiden lausumat tukevat näkemystä kilpailusääntöjen rikkomisesta tai puhuvat sitä vastaan

(Neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 2 kohta; komission asetuksen N:o 99/63/ETY 3 artiklan 3 kohta ja 7 artikla)

13. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Kuulemiset - Kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan velvollisuus saada kuulemista koskevalle pöytäkirjalle hyväksyntä ennen kertomuksen toimittamista - Tuollaista velvollisuutta ei ole

(Komission asetuksen N:o 99/63/ETY 9 artiklan 4 kohta; komission päätöksen 94/810/EHTY, EY 7 artiklan 4 kohta ja 8 artikla)

14. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Kuulemiset - Neuvoa-antavalle komitealle ja komissiolle toimitetun kuulemista koskevan pöytäkirjan väliaikaisuus - Menettelyvirheen puuttuminen

(Komission asetus N:o 99/63/ETY)

15. Kilpailu - Sakot - Sakkojen suuruuden määrittäminen - Enimmäismäärän laskeminen - Huomioon otettava liikevaihto - Sellaisten yhtiöiden yhteenlaskettu liikevaihto, jotka muodostavat yrityksenä toimivan taloudellisen yksikön

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

16. Kilpailu - Sakot - Sakkojen suuruuden laskentamenetelmät - Yrityksen viitevuonna saaman liikevaihdon muuntaminen ecuiksi saman vuoden keskimääräisellä vaihtokurssilla - Laskentamenetelmän hyväksyttävyys

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artikla)

17. Kilpailu - Hallinnollinen menettely - Tietojensaantipyyntö - Yritysten vapaus vastata tai olla vastaamatta niille asetuksen N:o 17 11 artiklan 1 kohdan nojalla esitettyihin kysymyksiin - Vastaamaan suostumisen seuraamukset - Velvollisuus antaa paikkansapitäviä tietoja

(Neuvoston asetuksen N:o 17 11 artiklan 1 kohta ja 15 artiklan 1 kohdan b alakohta)

18. Kilpailu - Sakot - Sakkojen suuruuden määrittäminen - Määrittämisperusteet - Kilpailusääntöjen rikkomisten vakavuus - Lieventävät asianhaarat - Asianomaisen yrityksen taloudellinen tilanne ei ole lieventävä asianhaara

(Neuvoston asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohta)

Tiivistelmä

1. Yhteisöjen tuomioistuimessa vireillä olevan oikeudenkäynnin aikana komission sisäisiä asiakirjoja ei anneta kantajien tietoon, elleivät poikkeukselliset seikat kyseisessä tapauksessa sitä edellytä painavien syiden vuoksi, jotka kantajien on tuotava esiin. Tällainen asiakirja on muun muassa kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan kertomus, joka on puhtaasti komission sisäinen asiakirja ja jolla on komissiolle vain vastaavaa merkitystä kuin lausunnolla, eikä tällaisella asiakirjalla pyritä uusien väitteiden tai todisteiden esittämiseen yrityksiä vastaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) soveltamista koskevassa menettelyssä eikä sillä ole mitään sellaista ratkaisevaa merkitystä, jonka yhteisöjen tuomioistuin ottaisi huomioon valvontavaltaansa harjoittaessaan. Rajoitus, joka koskee oikeutta tutustua sisäisiin asiakirjoihin, on perusteltu asianomaisen toimielimen hyvän toiminnan varmistamiseksi perustamissopimuksen kilpailusääntöjen rikkomisen estämisessä. Niin ikään selvittämistoimipyyntö, jolla pyydettiin esitettäväksi kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan laatima kertomus, tulee hylätä, koska kantajat eivät ole näyttäneet, missä määrin tuolla kertomuksella voisi olla merkitystä puolustautumisoikeuksien kannalta.

( ks. 40 kohta )

2. Kun perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) kielletään yrityksiä erityisesti tekemästä sellaisia sopimuksia tai osallistumasta sellaisiin yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla, tämä määräys koskee taloudellisia yksiköitä, joista kullakin on erillinen organisaatio, joka muodostuu henkilöistä sekä aineellisista ja aineettomista tekijöistä ja jolla pysyvästi pyritään tiettyyn taloudelliseen päämäärään, eli tällainen on sellainen organisaatio, joka voi osallistua tämän määräyksen rikkomiseen.

Tältä osin ei ole tarpeen, että "konsernina" pidetyllä taloudellisella kokonaisuudella olisi oikeushenkilön asema. Käsitteellä "yritys" on katsottava tarkoitettavan kilpailuoikeuden alalla taloudellista kokonaisuutta kysymyksessä olevan sopimuksen kohteen kannalta arvioiden, vaikkakin oikeudellisesti katsoen tämän taloudellisen kokonaisuuden muodostaa useampi kuin yksi luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö. Kun ei ole konsernia johtavaa oikeushenkilöä, jonka voidaan konsernin toiminnan yhteensovittamisesta vastaavana tahona katsoa olevan vastuussa siihen kuuluvien eri yhtiöiden tekemistä rikkomisista, komissiolla on oikeus katsoa konsernin muodostavien yhtiöiden olevan yhteisesti vastuussa konsernin koko menettelystä, jottei näiden yhtiöiden eri oikeushenkilöllisyydestä johtuva muodollinen ero estäisi toteamasta niiden markkinakäyttäytymisen yhteneväisyyttä kilpailusääntöjen soveltamisessa.

( ks. 54 ja 66 kohta )

3. Kyseistä yritystä yhteisön kilpailusääntöjen rikkomishetkellä johtaneen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön on lähtökohtaisesti vastattava noiden kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaikka kilpailusääntöjen rikkomisesta tehdyn langettavan päätöksen tekemispäivänä yrityksen toiminnan harjoittaminen olisi toisen henkilön vastuulla. Toisenlainen tulkinta on mahdollinen ainoastaan tilanteessa, jossa yrityksen toiminnasta vastuussa oleva oikeushenkilö on oikeudellisesti lakannut olemasta kilpailusääntöjen rikkomisen jälkeen. On kuitenkin totta, että kilpailusääntöjä rikkoneen oikeushenkilön taloudellista seuraajaa voidaan joissakin tapauksissa pitää vastuullisena kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaikka kyseinen oikeushenkilö olisikin edelleen olemassa rikkomisen toteamista koskevan päätöksen hyväksymisajankohtana, jotteivät muun muassa asianomaisten yritysten oikeudelliseen muotoon tehdyt muutokset vaarantaisi näiden sääntöjen tehokasta vaikutusta.

Komissio on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että yritys, joka ei vielä rikkomisajankohtana ollut olemassa, on yhteisesti vastuussa sakosta, joka konsernille on määrätty, vaikka luonnolliset henkilöt ja oikeushenkilöt, jotka osallistuivat tuohon rikkomiseen, jatkoivat normaalisti liiketoimintaansa ja kun mitään näyttöä ei ole esitetty sellaisten toimenpiteiden olemassaolosta, jotka on toteutettu nimenomaisessa tarkoituksessa välttää kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättäviä seuraamuksia.

( ks. 103, 104, 106 ja 108 kohta )

4. Silloin, kun rikkominen on monimuotoinen ja siihen on osallistunut useiden vuosien ajan useita tuottajia, joiden yhteisenä tavoitteena on ollut markkinoiden sääntely, ei voida edellyttää, että komissio luokittelee yritys- ja tapauskohtaisesti kunkin rikkomisen sopimukseksi tai yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi, koska näistä molemmista rikkomismuodoista määrätään joka tapauksessa perustamissopimuksen 85 artiklassa (josta on tullut EY 81 artikla). Komissiolla on näin ollen oikeus luonnehtia tällainen rikkominen yhdeksi kokonaisuudeksi niin, että se määritellään "sopimukseksi ja yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi" tai "sopimukseksi ja/tai yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi", koska rikkomiseen sisältyi osatekijöitä, jotka on määriteltävä "sopimukseksi", sekä tekijöitä, jotka on määriteltävä "yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi". Olisi epämielekästä jakaa osiin jatkuvaa käyttäytymistä, jolla oli vain yksi tavoite, ja käsitellä sitä erillisten rikkomisten sarjana.

Tällaisessa tilanteessa kaksinkertainen oikeudellinen luonnehdinta on ymmärrettävä siten, ettei luonnehdinnassa edellytetä samanaikaisesti ja kumulatiivisesti näyttöä siitä, että kaikki tosiseikat täyttävät sopimuksen ja yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit, vaan siinä kuvataan monimutkaista kokonaisuutta, johon liittyvistä tosiseikoista osa täyttää perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) - jossa ei määrätä erityisestä tunnusmerkistöstä tällaisia monimutkaisia kilpailunrajoituksia varten - tarkoitetun sopimuksen ja osa puolestaan siinä tarkoitetun yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit.

( ks. 186 ja 187 kohta )

5. Riittää, että asianomaiset yritykset ovat ilmaisseet yhteisen tahtonsa toimia markkinoilla tietyllä tavalla, jotta voitaisiin katsoa kyseessä olevan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) tarkoitettu sopimus. Tällainen tilanne on kyseessä, kun useiden yritysten kesken on olemassa "herrasmiessopimus", joka on tällaisen yhteisen tahdon täsmällinen ilmaus ja joka koskee kilpailun rajoittamista. Näin ollen on tarpeetonta tutkia, ovatko nämä yritykset katsoneet olleensa - oikeudellisesti, tosiasiallisesti tai moraalisesti - velvollisia toimimaan sovitulla tavalla.

Tämän suhteen perustamissopimuksen 85 artiklan 2 kohdan (josta on tullut EY 81 artiklan 2 kohta) tarkoitetusta mitättömyysseuraamuksesta, joka on laadittu koskemaan tapauksia, joissa on tosiasiassa kyse oikeudellisesta velvoitteesta, ei voida tehdä vastakohtaispäätelmää. Se seikka, että tämä seuraamus voi sen laadun vuoksi soveltua ainoastaan sitoviin sopimuksiin, ei tarkoita, etteikö muunlaisiin sopimuksiin sovellettaisi perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) tarkoitettua kieltoa.

( ks. 199-201 kohta )

6. Perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdasta (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) ilmenee, että yhdenmukaistetun menettelytavan käsite edellyttää paitsi yritysten välistä yhteistoimintaa, myös tätä yhteistoimintaa seuraavaa markkinakäyttäytymistä ja näiden kahden seikan välistä syy-yhteyttä. Tältä osin on syytä olettaa, elleivät asianomaiset toimijat esitä niille kuuluvan näyttövelvollisuuden mukaisesti vastakkaista näyttöä, että yhteistoimintaan osallistuvat ja edelleen markkinoilla toimivat yritykset ottavat markkinakäyttäytymisessään huomioon kilpailijoidensa kanssa vaihdetut tiedot.

( ks. 213 ja 216 kohta )

7. Jos yritys osallistuu vaikka vain passiivisestikin kilpailun rajoittamiseen tähtääviin yritysten välisiin kokouksiin eikä esitä julkisesti eriävää kantaansa kokouksessa sovitusta vaan saattaa muut kokoukseen osallistujat siihen käsitykseen, että se aikoo toimia kokouksen tulosten mukaisesti, voidaan pitää toteen näytettynä, että yritys osallistuu näiden kokousten seurauksena syntyvään kartelliin. Tässä yhteydessä merkitystä ei ole sillä, kokoontuuko kyseinen yritys määräävässä asemassa tai vähintäänkin taloudellisesti erittäin vahvassa asemassa olevien yritysten kanssa. Yrityksellä, joka osallistuu kilpailun rajoittamiseen tähtäävään kokoukseen muiden, sitä merkittävämmässä taloudellisessa asemassa olevien osallistujien pakottamanakin, on aina mahdollisuus tehdä komissiolle kantelu paljastaakseen kyseiset kilpailua rajoittavat toimet sen sijaan, että se jatkaisi osallistumista näihin kokouksiin.

( ks. 223, 224 ja 226 kohta )

8. Yritys, joka on osallistunut sille ominaisella käyttäytymisellään yhtenä kokonaisuutena pidettävään monitahoiseen kilpailusääntöjen rikkomiseen perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) tarkoitetulla kilpailua rajoittavalla sopimuksella tai yhdenmukaistetulla menettelytavalla, jolla pyritään myötävaikuttamaan kilpailusääntöjen rikkomisen toteuttamiseen kokonaisuudessaan, voi olla vastuussa myös muiden yritysten käyttäytymisestä saman kilpailusääntöjen rikkomisen osalta koko siltä ajalta, jolloin se osallistui kyseiseen rikkomiseen. Näin on siinä tapauksessa, että kyseisen yrityksen näytetään tienneen muiden osallistujien lainvastaisesta käyttäytymisestä tai voineen kohtuudella ennakoida sen ja olleen valmis hyväksymään siihen sisältyvän riskin. Tällainen johtopäätös ei ole ristiriidassa sen periaatteen kanssa, jonka mukaan vastuu tällaisesta toiminnasta on yrityskohtaista, eikä sillä sivuuteta yrityksille vastaisten todisteiden yksilöllistä arviointia todisteluun sovellettavien sääntöjen vastaisesti eikä myöskään loukata kyseisten yritysten puolustautumisoikeuksia.

( ks. 231 kohta )

9. Yhteisön kilpailulainsäädännön nojalla vireille pannuissa menettelyissä väitetiedoksiannon liitteet, jotka eivät ole komission laatimia, eivät ole Euroopan talousyhteisössä käytettäviä kieliä koskevista järjestelyistä annetun asetuksen N:o 1 3 artiklassa tarkoitettuja "asiakirjoja" vaan niitä on pidettävä todistusaineistona, johon komissio tukeutuu, minkä vuoksi ne on saatettava päätöksen adressaatin tietoon sellaisina kuin ne ovat, jotta se kykenee ymmärtämään niitä koskevan komission tulkinnan, johon myös komission väitetiedoksianto ja päätös tältä osin perustuvat. Näin ollen komissio ei ole loukannut yritysten oikeutta tulla kuulluksi, kun se on toimittanut kyseiset liitteet alkuperäiskielisinä.

Samat toteamukset koskevat myös vastauksia, joita muut yritykset ovat antaneet komission tietopyyntöihin, eikä tällaisessa tilanteessa loukata asianosaisten prosessuaalista yhdenvertaisuutta, koska näiden asiakirjojen alkuperäinen versio on ainoa merkityksellinen todiste niin komissiolle kuin yrityksille, joita asia koskee.

( ks. 327, 329 ja 330 kohta )

10. Kilpailuoikeuden soveltamista koskevien menettelyjen yhteydessä asetuksen N:o 17 20 artiklan 2 kohdassa määrätty salassapitovelvollisuus on lievempi suhteessa kolmansiin osapuoliin, joille asetuksen 19 artiklan 2 kohdassa annetaan oikeus tulla kuulluiksi, eli erityisesti suhteessa kantelun tehneeseen kolmanteen osapuoleen. Komissio saa antaa kyseiselle osapuolelle tiettyjä salassapitovelvollisuuden piiriin kuuluvia tietoja, jos kyseisten tietojen antaminen on välttämätöntä sen varmistamiseksi, että asia selvitetään asianmukaisesti. Tämä mahdollisuus ei kuitenkaan koske kaikkia asiakirjoja, jotka kuuluvat luonteensa vuoksi salassapitovelvollisuuden piiriin. Asetuksen 21 artiklassa, jossa säädetään tiettyjen päätösten julkaisemisesta, komissio velvoitetaan ottamaan huomioon yritysten oikeutetut edut sen suhteen, ettei niiden liikesalaisuuksia paljasteta. Vaikka kyseiset säännökset koskevat erityistilanteita, niitä on pidettävä sellaisen yleisen periaatteen ilmaisuna, jota sovelletaan hallinnollisessa menettelyssä.

( ks. 364 kohta )

11. Vaikka komissio olisikin salassapitovelvollisuutta koskevien säännösten rikkomisen johdosta vastuussa sellaisten luottamuksellisten tietojen paljastamisesta, jotka ovat tulleet esille yhteisön kilpailulainsäädännön rikkomisen johdosta käynnistetyssä hallinnollisessa menettelyssä, tällä seikalla ei kuitenkaan olisi vaikutusta päätöksen lainmukaisuuteen, kun ei ole näytetty toteen, ettei päätöstä olisi tehty tai että se olisi ollut sisällöltään toisenlainen, mikäli riidanalaisia tapahtumia ei olisi ollut.

( ks. 370 kohta )

12. Vaikka komissio ei ole Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklassa tarkoitettu tuomioistuin ja vaikka komission määräämät sakot eivät ole rikosoikeudellisia, komission on noudatettava yhteisön yleisiä oikeusperiaatteita hallinnollisessa menettelyssä.

Se seikka, että yhteisön kilpailulainsäädännössä ei säädetä komission velvollisuudesta kutsua "puolustuksen" todistajia, joiden todistelua on pyydetty, vaan myönnetään komissiolle kohtuullisessa määrin harkintavalta päättää siitä, onko tällaisia henkilöitä tarpeen kuulla, ei ole edellä mainittujen periaatteiden vastaista. Vaikka komissio voi kuulla luonnollisia henkilöitä ja oikeushenkilöitä silloin, kun se pitää sitä tarpeellisena, sillä ei ole oikeutta kutsua myöskään sellaisia todistajia, joiden lausumat tukevat näkemystä kilpailusääntöjen rikkomisesta, ilman näiden suostumusta.

( ks. 383, 391 ja 392 kohta )

13. Asetuksen N:o 99/63/ETY tai komissiossa kilpailun alalla pidettävistä kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan toimivaltuuksista tehdyn päätöksen 94/810/EHTY, EY vastaista ei ole se, että kuulemismenettelyistä vastaava neuvonantaja toimittaa kilpailuasioiden pääjohtajalle päätöksen 94/810/EHTY, EY 8 artiklan mukaisen kertomuksen ennen kuin kaikki kuullut henkilöt ovat asetuksen N:o 99/63/ETY 9 artiklan 4 kohdan ja päätöksen 94/810/EHTY, EY 7 artiklan 4 kohdan mukaisesti hyväksyneet kuulemista koskevan pöytäkirjan. Asetuksen N:o 99/63/ETY 9 artiklan 4 kohdan tarkoituksena on taata kuulluille henkilöille pöytäkirjan yhtäpitävyys heidän lausuntojensa olennaisen sisällön kanssa. Näin ollen pöytäkirja on toimitettu osapuolten hyväksyttäväksi kuulemistilaisuudessa lausuttujen seikkojen tarkistamiseksi eikä sellaisten uusien seikkojen lisäämiseksi, jotka kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan olisi otettava huomioon.

( ks. 407 ja 408 kohta )

14. Kartelleja ja määräävää markkina-asemaa käsittelevälle neuvoa-antavalle komitealle ja komissiolle toimitetun kuulemista koskevan pöytäkirjan väliaikaisuus voi olla hallinnolliseen menettelyyn liittyvä virhe, joka voi aiheuttaa menettelyn seurauksena tehdyn päätöksen laittomuuden, ainoastaan siinä tapauksessa, että kyseinen teksti on laadittu tavalla, joka johtaa tietyn olennaisen seikan osalta harhaan niitä, joille päätös on osoitettu.

( ks. 410 kohta )

15. Tilanne, jossa useiden yhtiöiden katsotaan olevan yhteisesti vastuussa sakosta, ei tarkoita asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan mukaisen 10 prosentin osuuden liikevaihdosta soveltamisen yhteydessä, että sakon määrä rajattaisiin yhteisvastuullisten yhtiöiden osalta 10 prosenttiin siitä liikevaihdosta, joka niillä kullakin oli ollut edellisenä tilikautena. Kyseisessä säännöksessä tarkoitettu enimmäismäärä, joka on 10 prosenttia liikevaihdosta, on laskettava kaikkien niiden yhtiöiden yhteenlasketun liikevaihdon perusteella, jotka muodostavat sen taloudellisen kokonaisuuden, joka toimii perustamissopimuksen 85 artiklassa (josta on tullut EY 81 artikla) tarkoitetun "yrityksen" ominaisuudessa. Näin ollen sellaisen "yrityksen" osalta, jonka muodostaa yhtenä taloudellisena kokonaisuutena toimivien yhtiöiden konserni, ainoastaan näiden konserniyhtiöiden yhteenlaskettu liikevaihto voi kuvastaa yrityksen kokoa ja markkinavoimaa. Komissio voi asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdassa asetetuissa rajoissa määrittää sakon suuruuden itse valitsemansa liikevaihdon perusteella käyttäen perusteena maantieteellistä aluetta ja kyseisiä tuotteita.

( ks. 528, 529 ja 541 kohta )

16. Kun komissio laskee yhteisön kilpailusääntöjen rikkomisen johdosta määrättävän sakon suuruutta tietyn viitevuoden kansallisessa valuutassa ilmoitetun liikevaihdon perusteella, se saa muuntaa kyseisen liikevaihdon ecuiksi kyseisen viitevuoden keskimääräisen muuntokurssin eikä päätöksen hyväksymishetkenä sovelletun muuntokurssin mukaisesti.

( ks. 543 kohta )

17. Asetuksella N:o 17 asetetaan tutkinnan kohteena olevalle yritykselle aktiivinen myötävaikutusvelvollisuus, joka tarkoittaa sitä, että sen tulee saattaa komission tietoon kaikki tutkinnan kohteeseen liittyvät tiedot. Vaikka yritykset ovat vapaita vastaamaan tai olemaan vastaamatta niille asetuksen N:o 17 11 artiklan 1 kohdan nojalla esitettyihin kysymyksiin, tuon saman asetuksen 15 artiklan 1 kohdan b alakohtaan otetun virkkeen alkuosasta käy ilmi, että yritysten, jotka ovat myöntyneet vastaamaan, on annettava paikkansapitäviä tietoja.

( ks. 561 kohta )

18. Komissio ei ole velvollinen ottamaan yhteisön kilpailulainsäädännön rikkomisen johdosta määrättävän sakon suuruutta määrittäessään huomioon kyseessä olevan yrityksen tappiollista taloudellista tilannetta lieventävänä seikkana, sillä se merkitsisi perusteettoman kilpailuedun antamista niille yrityksille, jotka ovat vähiten sopeutuneita markkinatilanteeseen.

( ks. 596 ja 597 kohta )

Asianosaiset

Asiassa T-9/99,

HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG, kotipaikka Rosenheim (Saksa),

HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH, Verwaltungsgesellschaft, kotipaikka Rosenheim,

Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH, kotipaikka Rosenheim,

Isoplus Fernwärmetechnik Gesellschaft mbH, kotipaikka Hohenberg (Itävalta),

Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, kotipaikka Sondershausen (Saksa),

edustajinaan asianajajat P. Krömer ja F. Nusterer, prosessiosoite Luxemburgissa,

kantajina,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehinään W. Mölls ja É. Gippini Fournier, prosessiosoite Luxemburgissa,

vastaajana,

jossa kantajat vaativat EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamismenettelyssä (asia N:o IV/35.691/E-4: esieristettyjen kaukolämmitysputkien alan kartelli) 21 päivänä lokakuuta 1998 tehdyn komission päätöksen 1999/60/EY (EYVL 1999, L 24, s. 1) kumoamista tai toissijaisesti kyseisessä päätöksessä niille määrätyn sakon määrän pienentämistä,

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN

(neljäs jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja P. Mengozzi sekä tuomarit V. Tiili ja R. M. Moura Ramos,

kirjaaja: hallintovirkamies J. Palacio González,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 20.10.2000 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion(1)

Tuomion perustelut

Kanteen perustana olevat tosiseikat

1 Kantajat ovat Saksan ja Itävallan oikeuden mukaisia yhtiöitä, jotka toimivat kaukolämmitysalalla ja joiden komissio katsoo kuuluvan Henss/Isoplus-konserniin.

- -

2 Komissio teki 21.10.1998 EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamismenettelyssä (asia N:o IV/35.691/E-4: esieristettyjen kaukolämmitysputkien alan kartelli) päätöksen 1999/60/EY (EYVL 1999, L 24, s. 1), jota on oikaistu ennen julkaisemista 6.11.1998 tehdyllä päätöksellä [C(1998) 3415 lopullinen] (jäljempänä päätös tai kanteen kohteena oleva päätös), jossa se totesi eri yritysten ja muun muassa joidenkin kantajina olevista yrityksistä osallistuneen EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa (josta on tullut EY 81 artiklan 1 kohta) tarkoitettuihin sopimuksiin ja yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin (jäljempänä kartelli).

3 Päätöksen mukaan neljä tanskalaista kaukolämmitysputkien valmistajaa oli vuoden 1990 lopulla tehnyt sopimuksen kotimaan markkinoillaan noudatettavasta yleisestä yhteistyöperiaatteesta. Sopimus yhdisti ABB IC Møller A/S:n, sveitsiläis-ruotsalaisen konsernin ABB Asea Brown Boveri Ltd:n tanskalaisen sivuliikkeen (jäljempänä ABB), Dansk Rørindustri A/S:n, joka tunnetaan myös nimellä Starpipe (jäljempänä Dansk Rørindustri), Løgstør Rør A/S:n (jäljempänä Løgstør) ja Tarco Energi A/S:n (jäljempänä Tarco) (näistä neljästä yrityksestä yhdessä käytetään jäljempänä ilmaisua tanskalaiset valmistajat). Ensimmäisiä toimenpiteitä oli koordinoida sekä Tanskassa sovellettavien hintojen että vientihintojen korotusta. Tanskan markkinoiden jakamista varten sovittiin kiintiöistä, joita sovelsi ja valvoi myyntijohtajien "yhteysryhmä". Kunkin hankkeen osalta yritys, jolle yhteysryhmä osoitti hankkeen, ilmoitti muille osallistujille hinnan, jota se aikoi tarjota, ja muut toimittajat tekivät korkeamman tarjouksen suojellakseen kartellin nimeämää toimittajaa.

4 Päätöksen mukaan kaksi saksalaista valmistajaa eli Henss/Isoplus ja Pan-Isovit GmbH olivat syksystä 1991 alkaen osallistuneet tanskalaisten valmistajien säännöllisesti pitämiin kokouksiin. Näiden kokousten yhteydessä oli keskusteltu Saksan markkinoiden jakamisesta. Valmistajat olivat päätöksen mukaan tehneet elokuussa 1993 sopimuksia, joissa vahvistettiin kunkin kartelliin osallistuneen yrityksen myyntikiintiöt.

5 Päätöksessä todetaan myös, että kaikki valmistajat olivat tehneet vuonna 1994 sopimuksen kiintiöiden määrittämiseksi yhteisön markkinoille kokonaisuudessaan. Tämä Euroopan laajuinen kartelli oli rakenteeltaan kaksitasoinen. "Johtajien klubiin" kuuluivat kartelliin osallistuvien yritysten hallitusten johtajat tai toimitusjohtajat, ja se asetti kullekin yritykselle tietyt kiintiöt sekä markkinoilla yleensä että erilliset kiintiöt eri kansallisille markkinoille, joihin kuuluivat Saksa, Itävalta, Tanska, Suomi, Italia, Alankomaat ja Ruotsi. Joillekin kansallisille markkinoille perustettiin paikallisista myyntijohtajista koostuvat "yhteysryhmät", joille annettiin tehtäväksi hallinnoida sopimusjärjestelyjä jakamalla yksittäiset hankkeet ja koordinoida yhteistyöhön perustuvaa tarjousmenettelyä.

6 Saksan markkinoiden osalta päätöksessä todetaan, että kuuden päävalmistajan (ABB, Dansk Rørindustri, Henss/Isoplus-konserni, Løgstør, Pan-Isovit ja Tarco) ja Brugg Rohrsysteme GmbH:n (jäljempänä Brugg) 18.8.1994 pitämän kokouksen jälkeen Saksan yhteysryhmä piti ensimmäisen kokouksensa 7.10.1994. Kyseinen ryhmä kokoontui pitkään vuoden 1995 kesäkuun lopussa suoritettujen komission tarkastusten jälkeen, vaikka kyseisestä ajankohdasta alkaen kokoukset pidettiinkin Euroopan unionin ulkopuolella Zürichissä. Zürichissä pidettiin kokouksia 25.3.1996 saakka eli vielä muutamia päiviä sen jälkeen kun jotkin näistä yrityksistä olivat saaneet tietopyyntöjä komissiolta.

7 Kartellin yhtenä erityispiirteenä päätöksessä pidetään muun muassa sellaisten yhdenmukaistettujen toimenpiteiden hyväksymistä ja toteuttamista, joilla pyrittiin poistamaan markkinoilta ainoa kartellin ulkopuolinen merkittävä yritys eli Powerpipe. Komissio täsmentää, että eräät kartelliin osallistuneet palkkasivat itselleen Powerpipen avainhenkilöstöä ja antoivat Powerpipen ymmärtää, että sen oli syytä vetäytyä Saksan markkinoilta. Sen jälkeen kun Powerpipe oli maaliskuussa 1995 saanut itselleen tärkeän saksalaisen hankkeen, Düsseldorfissa pidettiin kokous, johon olivat osallistuneet edellä mainitut kuusi valmistajaa sekä Brugg. Komission mukaan kyseisessä kokouksessa päätettiin yhteisen boikotin kohdistamisesta Powerpipen asiakkaisiin ja toimittajiin. Boikotti toteutettiin tämän jälkeen.

8 Komissio esittää päätöksessään perusteluja sille, minkä vuoksi vuoden 1990 lopulla tanskalaisten valmistajien välillä tehtyjen nimenomaisten markkinoiden jakamista koskevien järjestelyjen lisäksi lokakuussa 1991 alkaneiden järjestelyjen voidaan katsoa kokonaisuudessaan muodostaneen perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun kielletyn "sopimuksen". Komissio korostaa lisäksi, että "Tanskan" ja "Euroopan" kartellit olivat itse asiassa yksi kartelli, jonka toiminta oli kyllä alkanut Tanskassa mutta jonka pitkän aikavälin päämääränä oli alusta alkaen ollut kontrollin ulottaminen koskemaan markkinoiden kaikkia toimijoita. Komissio katsoo, että valmistajien välisellä jatkuvalla sopimuksella oli merkittävä vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.

9 Näiden perustelujen jälkeen päätöksessä määrätään seuraavaa:

"1 artikla

ABB Asea Brown Boveri Ltd, Brugg Rohrsysteme GmbH, Dansk Rørindustri A/S, Henss/Isoplus Group, Ke-Kelit Kunstsoffwerk GmbH, Oy KWH Tech Ab, Løgstør Rør A/S, Pan-Isovit GmbH, Sigma Tecnologie di rivestimento Srl ja Tarco Energi A/S ovat rikkoneet perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa perusteluosassa kuvatulla tavalla ja siinä kuvatussa laajuudessa osallistumalla esieristettyjen kaukolämmitysputkien alalla sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuuteen, joka sai alkunsa noin marras-joulukuussa 1990 neljän tanskalaisvalmistajan välisenä, laajeni sitten muille kansallisille markkinoille ja koskemaan Pan-Isovitia ja Henss/Isoplusia sekä muodosti vuoden 1994 lopulla laajan, koko yhteismarkkinat kattavan kartellin.

Rikkominen kesti seuraavasti:

- -

-- Henss/Isoplus noin lokakuusta 1991 [ainakin maalis- tai huhtikuuhun 1996],

- -

Rikkomisen pääpiirteet olivat seuraavat:

- kansallisten markkinoiden ja lopulta koko Euroopan markkinoiden jakaminen osallistujien kesken kiintiöiden pohjalta,

- kansallisten markkinoiden osoittaminen tietyille valmistajille ja sen järjestäminen, että muut valmistajat vetäytyvät markkinoilta,

- tuotteen ja yksittäisten hankkeiden hintojen sopiminen,

- yksittäisten hankkeiden osoittaminen määrätyille valmistajille ja tarjousmenettelyn ohjaileminen näiden hankkeiden osalta tarkoituksena varmistaa, että kartellin määräämä valmistaja sai kyseisen urakan,

- yhdenmukaistettujen toimintatapojen sopiminen ja toteuttaminen kartellin suojaamiseksi ainoan sen ulkopuolisen merkittävän toimijan Powerpipe AB:n kilpailulta ja kilpailijan kaupallisen toiminnan estämiseksi, sen liiketoiminnan vahingoittamiseksi tai sen poistamiseksi kokonaan markkinoilta.

- -

3 artikla

Edellä 1 artiklassa mainituille yrityksille määrätään siinä todettujen rikkomisten vuoksi seuraavat sakot:

- -

d) Henss/Isoplus-konserni, sakkoa 4 950 000 ecua, josta vastaavat seuraavat yhtiöt yhdessä ja erikseen:

- HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG,

- HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft,

- Isoplus Fernwärmetechnik Vertriebsgesellschaft mbH (entinen Dipl.-Kfm. Walter Henss GmbH Rosenheim),

- Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, Sondershausen,

- Isoplus Fernwärmetechnik Ges. mbH - stille Gesellschaft,

- Isoplus Fernwärmetechnik Ges. mbH, Hohenberg,

- - .

5 artikla

Tämä päätös on osoitettu seuraaville:

d) Henss/Isoplus-konserni, jota edustavat

- HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG, Aisingerstraße 12, D - 83026 Rosenheim,

- HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH Verwaltungsgesellschaft, Aisingerstraße 12, D - 83026 Rosenheim,

- Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, Aisingerstraße 12, D - 83026 Rosenheim,

- Isoplus Fernwärmetechnik Ges. mbH, Furthoferstraße 1A, A - 3192 Hohenberg,

- Isoplus Fernwärmetechnik Ges. mbH - stille Gesellschaft, Furthoferstraße 1A, A - 3192 Hohenberg,

- Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, Glückaufstraße 34, D - 99706 Sondershausen,

- - ."

- -

Henss/Isoplus-konserniin kuuluvina pidettyjen yritysten väliset suhteet

10 Tähän oikeudenkäyntiin osallistuvien yritysten, jotka komissio luokittelee Henss/Isoplus-konserniin kuuluviksi, joukossa on HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH & Co. KG (jäljempänä HFB KG). Kyse on Saksan oikeuden mukaisesti 15.1.1997 perustetusta kommandiittiyhtiöstä. Yrityksen vastuunalaisena yhtiömiehenä on yhtiö HFB Holding für Fernwärmetechnik Beteiligungsgesellschaft mbH, Verwaltungsgesellschaft (jäljempänä HFB GmbH), joka vastaa rajoituksetta ja henkilökohtaisesti HFB KG:n veloista. Tämäkin yhtiö on perustettu 15.1.1997. HFB KG:n äänettömät yhtiömiehet, jotka ovat tiettyyn summaan saakka vastuullisia, ovat Henss puolisoineen sekä Papsdorf puolisoineen. Henss on HFB KG:n merkittävin äänetön yhtiömies ja hänen hallussaan on suurin osa HFB GmbH:n osuuksista.

11 Yhtenä kantajista on Saksan oikeuden mukaan perustettu yhtiö Isoplus Fernwärmetechnik Bertriebsgesellschaft mbH (jäljempänä Isoplus Rosenheim). Ennen 1.1.1997 yhtiön nimi oli Dipl.Kfm. Walter Henss GmbH (jäljempänä Henss Rosenheim). Henssin ja hänen puolisonsa hallussa olleet Isoplus Rosenheimin osakkeet ja Papsdorfin ja hänen puolisonsa hallussa olleet Dipl. Kfm. Walter Henss Fernwärmerohrleitungsbau GmbH, Berlinin (jäljempänä Henss Berlin) osakkeet siirrettiin HFB KG:lle, minkä jälkeen tämän yhtiön hallussa oli kaikki edellä mainittujen yhtiöiden osakkeet ja Henss Berlin sulautettiin Isoplus Rosenheimiin 3.12.1997.

12 Isoplus Fernwärmetechnik Ges. mbH, Hohenberg (jäljempänä Isoplus Hohenberg) on itävaltalainen yhtiö, jonka osakkeista suurin osa on Henssin hallussa hänen edustajansa välityksellä.

13 Isoplus Fernwärmetechnik GmbH, Sondershausen (jäljempänä Isoplus Sondershausen) on Saksan oikeuden mukaan perustettu yhtiö, jonka kaikki osuudet ovat nimellisesti Isoplus Hohenbergin hallussa tämän toimiessa tietyltä osin edustajana kolmannen lukuun.

14 On aiheellista todeta, että kaukolämmitysputkien markkinoilla Isoplus Rosenheim toimii pääasiallisesti jakeluyhtiönä. Isoplus Hohenberg ja Isoplus Sondershausen ovat tuotantoyhtiöitä. HFB KG ja HFB GmbH ovat pelkästään yhteisyrityksiä.

15 Komissio katsoi päätöksessään, että yritykset Isoplus Rosenheim, Henss Berlin, Isoplus Hohenberg ja Isoplus Sondershausen muodostavat käytännössä Henss/Isoplus-konsernin. Se lähetti väitetiedoksiannon näille neljälle yrityksille todettuaan, että ne olivat kaikki sidoksissa Henssiin, joka oli osallistunut johtajien klubin kokouksiin. Päätöksen mukaan komissio sai vasta väitetiedoksiannon jälkeen tietää pääomansiirtosopimuksesta (Einbringungsvertrag), joka oli tehty 15.1.1997 ja kirjattu kaupparekisteriin ja josta käy ilmi, että Henss puolisoineen ja Papsdorf puolisoineen olivat sijoittaneet tammikuussa 1997 osuutensa HFB KG:hen.

16 Samasta pääomansiirtosopimuksesta komissiolle selvisi, että Henss omisti myös yhteisyrityksen Isoplus Fernwärmetechnik Ges. mbH - Stille Gesellschaft (jäljempänä Isoplus stille Gesellschaft), jonka osakkeet olivat Henssin edustajan hallussa.

17 Kyseisestä sopimuksesta komissio sai myös tietää, että Henssillä oli edustajiensa välityksellä myös osuuksia Isoplus Hohenbergistä, vaikka kantajien asianajajat olivat hallinnollisen menettelyn aikana kiistäneet tämän. Tämän oikeudenkäynnin aikana asianosaiset eivät ole enää kiistäneet sitä, että herra Henssillä on tosiasiallisesti ollut hallussaan suurin osa Isoplus Hohenbergin osakepääomasta.

18 Siltä osin kuin on kyse Isoplus Hohenbergin osuudesta Isoplus Sondershausenista, komissio sai kyseisen sopimuksen kautta tietää, että kolmannes Isoplus Sondershausenin osakepääomasta, joka oli ollut Isoplus Hohenbergin hallussa Papsdorfin ja hänen puolisonsa lukuun, oli siirretty HFB KG:lle. Tässä oikeudenkäynnissä kantajat toteavat, että toinen kolmannes Isoplus Sondershausenin osakepääomasta on myös ollut Isoplus Hohenbergin hallussa kolmannen lukuun. Kantajat myöntävät, ettei tästä ollut mainittu komissiolle hallinnollisen menettelyn aikana.

Asian selvittämistoimia koskevat pyynnöt

19 Kantajat vaativat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 68 artiklan mukaisesti, että Boysenia, B. Hansenia, N. Hansenia, Hybschmannia, Jesperseniä ja Volandtia kuultaisiin todistajina "sen osoittamiseksi, etteivät kantajat tai Henss/Isoplus-konserni ole osallistuneet ennen lokakuuta 1994 EY:n perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun laittomaan toimintaan tai tällaisen toiminnan toteuttamiseen taikka muuhun tämänkaltaiseen toimintaan". Tältä osin kantajat ilmoittavat olevansa valmiita asettamaan vakuuden, jolla varmistetaan vahvistettavien maksujen kattaminen.

20 Kantajat vaativat lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta määräämään, että komissio toimittaa niille kaikki nyt tarkasteltavaa asiaa koskevat tutkinta-asiakirjat, mukaan lukien liitteet sekä kyseistä asiakirja-aineistoa koskevan kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan laatiman kertomuksen.

21 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistuttaa ensinnäkin, että se voi työjärjestyksensä 68 artiklan 1 kohdan mukaan julkisasiamiestä ja asianosaisia kuultuaan omasta aloitteestaan tai asianosaisten pyynnöstä määrätä, että tiettyjen seikkojen toteen näyttämiseksi kuullaan todistajia. Saman kohdan viimeisessä alakohdassa määrätään, että asianosaisen pyynnössä todistajan kuulemiseksi on ilmoitettava täsmällisesti, mistä seikoista ja minkä vuoksi todistajaa on tarpeen kuulla.

22 Nyt tarkasteltavasta asiasta käy ilmi, että vaikka kantajat ovat kirjelmissään ja erityisesti kannekirjelmänsä 20, 40, 50, 66, 67, 68, 69, 70, 71, 94, 96, 125 ja 142 kohdassa maininneet joitakin henkilöitä, jotka voisivat antaa todistajanlausuntonsa kyseisissä kohdissa esitetyistä seikoista, näiden kuuden henkilön, joille on nimenomaisesti pyydetty lupaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelta todistajanlausunnon antamista varten, nimiä ei ole mainittu kyseisissä kohdissa. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo näin ollen, että kantajat eivät ole näiden kuuden henkilön osalta millään tavoin ilmoittaneet täsmällisesti, mistä seikoista todistajanlausunnot olisi annettava.

23 Näin ollen ja ilman, että on tarpeen tarkastella mahdollisuutta kuulla kyseisiä kuutta henkilöä, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, ettei ole aiheellista hyväksyä todistajien kuulemista koskevaa pyyntöä.

24 Toiseksi ja siltä osin kuin on kyse tutkinta-aineiston toimittamisesta, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että komissio on oikeudenkäyntiä edeltäneen menettelyn aikana toimittanut omasta aloitteestaan 26.7.1997 päivätyssä kirjeessään kaikkia nyt vireillä olevia oikeudenkäyntejä koskevat hallinnolliset asiakirjat. Kantajille on ilmoitettu asiakirjojen toimittamisesta ja siitä, että niihin voi tutustua kirjaamossa. Tämän vuoksi ei ole tarpeen tutkia yksityiskohtaisemmin kantajien esittämää vaatimusta asiakirja-aineiston jättämisestä.

25 Siltä osin kuin kantajat ovat vaatineet kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan kertomuksen toimittamista, on aiheellista todeta, että kyse on joka tapauksessa puhtaasti komission sisäisestä asiakirjasta, jolla on komissiolle vain vastaavaa merkitystä kuin lausunnolla, ja ettei tällaisella asiakirjalla pyritä uusien väitteiden tai todisteiden esittämiseen yrityksiä vastaan, mistä syystä sillä ei ole mitään sellaista ratkaisevaa merkitystä, jonka yhteisöjen tuomioistuin ottaisi huomioon valvontavaltaansa harjoittaessaan (asia 212/86 R, ICI v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen määräys 11.12.1986, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa, 5-8 kohta; asia T-2/89, Petrofina v. komissio, tuomio 24.10.1991, Kok. 1991, s. II-1087, 53 ja 54 kohta ja asia T-9/89, Hüls v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, s. II-499, 86 ja 87 kohta). Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisöjen tuomioistuimessa vireillä olevan oikeudenkäynnin aikana tällaisia sisäisiä asiakirjoja ei anneta kantajien tietoon, elleivät poikkeukselliset seikat kyseisessä tapauksessa sitä edellytä painavien syiden vuoksi, jotka kantajien on tuotava esiin (yhdistetyt asiat 142/84 ja 156/84, BAT ja Reynolds v. komissio, määräys 18.6.1986, Kok. 1986, s. 1899, 11 kohta; asia T-35/92, Deere v. komissio, tuomio 27.10.1994, Kok. 1994, s. II-957, 31 kohta; Kok. Ep. XVI, s. II-131; yhdistetyt asiat T-134/94, T-136/94, T-137/94, T-138/94, T-141/94, T-145/94, T-147/94, T-148/94, T-151/94, T-156/94 ja T-157/94, NMH Stahlwerke ym. v. komissio, määräys 10.12.1997, Kok. 1997, s. II-2293, 35 kohta). Rajoitus, joka koskee oikeutta tutustua sisäisiin asiakirjoihin, on perusteltu asianomaisen toimielimen hyvän toiminnan varmistamiseksi perustamissopimuksen kilpailusääntöjen rikkomisen estämisessä (edellä mainittu määräys asiassa NMH Stahlwerke ym. v. komissio, 36 kohta). Koska kantajat eivät ole näyttäneet, missä määrin kuulemismenettelyistä vastaavan neuvonantajan kertomuksella voisi olla merkitystä puolustautumisoikeuksien kannalta, on aiheellista hylätä pyyntö myös siltä osin kuin se koskee kertomuksen toimittamista.

26 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei näin ollen hyväksy asian selvittämistoimia koskevaa kantajien pyyntöä.

Päätöksen kumoamista koskeva vaatimus

27 Kantajien esittämät kanneperusteet voidaan luokitella tavoitteidensa perusteella seuraavasti: ensimmäiseksi kanneperusteet, jotka koskevat Henss/Isoplus-konsernia, toiseksi kanneperusteet, jotka koskevat HFB KG:tä ja HFB GmbH:ta, kolmanneksi kanneperusteet, jotka koskevat Isoplus stille Gesellschaftia, ja neljänneksi kanneperusteet, jotka koskevat kaikkia kantajia.

I Henss/Isoplus-konsernia koskevat kanneperusteet

28 Henss/Isoplus-konsernin osalta kantajat vetoavat kolmeen kanneperusteeseen, joista ensimmäinen koskee perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan virheellistä soveltamista, toinen olennaisten muotomääräysten rikkomista ja kolmas perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä.

A Ensimmäinen kanneperuste, jonka mukaan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa on sovellettu virheellisesti, koska kantajat on luokiteltu Henss/Isoplus-konserniin kuuluviksi

1. Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut

29 Kantajat väittävät, että komissio on soveltanut virheellisellä tavalla perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa, siltä osin kuin se on katsonut kantajien kuuluvan Henss/Isoplus-konserniin, jolle on osallistumisestaan kilpailua rajoittavaan toimintaan määrätty sakko, josta kaikki kantajat vastaavat yhdessä.

30 Kantajien mukaan EY:n perustamissopimuksen 85 artiklassa sekä 86 artiklassa (josta on tullut EY 82 artikla) tarkoitettu yritys voi koostua vain luonnollisista henkilöistä, oikeushenkilöistä tai yhtiöistä, joita voidaan käsitellä samalla tavalla kuin jos kyseessä olisi oikeushenkilö (niin kutsutut näennäiset oikeushenkilöt). Komission luokittelema Henss/Isoplus-konserni ei kuitenkaan ole oikeushenkilö tai näennäinen oikeushenkilö.

31 Kun kantajilta puuttuu myös oikeushenkilön aseman omaava emoyhtiö tai holdingyhtiö, kantajia ei omien väitteidensä mukaan voida myöskään pitää yrityslainsäädännössä tarkoitettuna konsernina eikä tosiasiallisiin olosuhteisiin perustuvana, käytännössä muodostuneena konsernina, toisin kuin komissio olettaa päätöksessään (15. ja 157. perustelukappale), siltä osin kuin käsitteellä tarkoitetaan oikeudellisesti riippumattomia yrityksiä, joiden taloudellisesta toiminnasta jokin toinen yritys voi määrätä.

32 Holdingyhtiöiden HFB GmbH ja HFB KG:n osalta kantajat täsmentävät ensinnäkin, että näistä ensin mainittu harjoittaa toimintaansa yksinomaan jälkimmäisen vastuunalaisena yhtiökumppanina. HFB KG:hen liittyen ne huomauttavat, että vaikka tämän hallussa oli päätöksen hyväksymishetkellä ollut 100 prosenttia Isoplus Rosenheimin osakepääomasta, sillä ei ollut hallussaan kuin kolmannes Isoplus Sondershausenin osakkeista. Kantajat jatkavat, että kyseisellä yrityksellä ei ollut koskaan ollut edustajan välityksellä osakkeita Isoplus Hohenbergissa, toisin kuin päätöksen 159. perustelukappaleessa todetaan, eikä se ollut myöskään ollut peitellysti osakkaana edes edustajan välityksellä sellaisessa yhteisyrityksessä, jonka "toiminnallinen omistaja" Isoplus Hohenberg oli.

33 Kantajat väittävät, että arvioidessaan kyseisten yritysten kuuluvan Henss/Isoplus-konserniin ja näin ollen olevan saman, Henssin käyttämän määräysvallan alaisia, komissio ei ota huomioon, että Henss, joka tosin on ollut Henss Rosenheimin (nykyään Isoplus Rosenheimin) pääosakas sekä rahoitusyhtiöiden kautta Isoplus Hohenbergin pääosakas, ei ole koskaan ollut osakkaana Henss Berlinissä eikä Isoplus Sondershausenissa. Henssiä ei sitä paitsi voida osakkaan aseman vuoksi luokitella perustamissopimuksen 85 artiklan mukaiseksi yritykseksi.

34 Isoplus Sondershausenin osalta kantajat taas toteavat, että Isoplus Hohenberg ei ollut voinut käyttää määräysvaltaa kyseisessä yrityksessä, kun otetaan huomioon, että se oli toiminut jälkimmäisen yrityksen edustajana. Isoplus Hohenberg oli kantajien mukaan omaan lukuunsa omistanut 21.10.1998 saakka vain kolmanneksen Isoplus Sondershausenin osakepääomasta, sillä toinen kolmannes sillä oli ollut hallussaan edustajan ominaisuudessa. Liikesalaisuuksista johtuvista syistä Isoplus Hohenberg ja Isoplus Sondershausen eivät olleet ilmoittaneet komissiolle siitä, että Isoplus Hohenberg oli toiminut edustajana. Isoplus Hohenberg ja Isoplus Sondershausen toimittivat sitä paitsi tuotteita osittain samoilla markkinoilla, mikä ei yleensä ole tapana konsernin sisällä.

35 Konsernin olemassaoloa ei voi komission tavoin myöskään johtaa maininnasta "yritys Henss GmbH, konserni Isoplus", joka sisältyy 21.4.1995 päivättyyn Henssin tekemään ilmoitukseen (väitetiedoksiantoon liitetty lisäasiakirja nro 17), koska kyse on Henss Rosenheimin nimissä tehdystä ilmoituksesta, jossa pilkku ennen ilmaisua "konserni Isoplus" merkitsee yksinkertaisesti, että yritys Henss Rosenheim kuuluu itsestään syntyneeseen, spontaaniin konserniin, jossa muut kartelliin osallistujat olivat ryhmitelleet kantajat niitä yhdistävien edustussopimusten perusteella. Se, että tällaisella spontaanilla konsernilla oli käytössään edustaja, ei kantajien mukaan riitä tekemään konsernista yhtiöoikeudellista konsernia.

36 Päätöksessä ei myöskään esitetä kantajien mielestä mitään sellaista seikkaa, jonka perusteella konsernin - ainakin tosiasiallisen konsernin - puuttuessa kantajat olisivat keskinäisessä vastuussa toistensa kilpailunvastaisesta toiminnasta.

37 Vastaaja huomauttaa, että konsernin käsite tarkoittaa taloudellista kokonaisuutta, joka koostuu neljästä kartelliin osallistuvasta yrityksestä eli Henss Rosenheimista (josta on tullut Isoplus Rosenheim), Henss Berlinistä, Isoplus Hohenbergistä ja Isoplus Sondershausenista. Ne olivat kaikki etenkin kartelliin osallistuessaan olleet saman määräysvallan alaisia. Henss oli vastaajan mukaan Henss Berlinin ja Henss Rosenheimin toimitusjohtaja ja käyttänyt määräysvaltaa viimeksi mainitussa yrityksessä sekä sen lisäksi Isoplus Hohenbergissä ja Isoplus Sondershausenissa suoraan tai välillisesti omistamiensa osakkeiden johdosta. Lisäksi johtajien klubin kokouksissa, joissa kullekin konsernin yritykselle määrättiin oma kiintiönsä, Henss oli määritellyt konsernin kunkin yrityksen intressit sekä samanaikaisesti huolehtinut näistä intresseistä.

38 Koska kaikki yksittäiset henkilöt sekä aineelliset ja aineettomat tekijät, jotka muodollisesti liittyvät Henss/Isoplus-konserniin, ovat osa suurempaa kokonaisuutta, jonka taloudelliset tavoitteet on määritelty yhdenmukaisella tavalla, komission mukaan kyse on kilpailuoikeudelliselta kannalta yhdestä ainoasta, konsernin muodostamasta yrityksestä. Tätä päätelmää ei komission mielestä voida riitauttaa sillä tosiseikalla, että kyseisen konsernin johdosta ei vastaa tietty holdingyhtiö. Komissio jatkaa, ettei myöskään ole olennaista, harjoittaako konsernin johdosta vastaava luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö myös yritystoimintaa omissa nimissään.

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

39 Kun perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa kielletään yrityksiä erityisesti tekemästä sellaisia sopimuksia tai osallistumasta sellaisiin yhdenmukaistettuihin menettelytapoihin, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla, artikla koskee taloudellisia yksiköitä, joista kullakin on erillinen organisaatio, joka muodostuu henkilöistä sekä aineellisista ja aineettomista tekijöistä ja jolla pysyvästi pyritään tiettyyn taloudelliseen päämäärään, eli tällainen on sellainen organisaatio, joka voi osallistua tämän määräyksen rikkomiseen (asia T-11/89, Shell v. komissio, tuomio 10.3.1992, Kok. 1992, s. II-757, 311 kohta; Kok. Ep. XII, s. 49 ja asia T-352/94, Mo och Domsjö v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-1989, 87 kohta).

40 Nyt tarkasteltavassa asiassa on aiheellista todeta, että rikkomisajankohtana yhtiöt Henss Berlin ja Henss Rosenheim (jäljempänä myös Henss-yhtiöt) sekä yhtiöt Isoplus Hohenberg ja Isoplus Sondershausen (jäljempänä myös Isoplus-yhtiöt) olivat tavalla tai toisella Henssin määräysvallassa.

41 On nimittäin selvää, että siihen saakka, kun Henss Rosenheimin nimi muutettiin 1.1.1997 Isoplus Rosenheimiksi, Henss oli toiminut yhtiön toimitusjohtajana ja hänellä oli aina ollut hallussaan 90 prosenttia Henss Rosenheimin osakkeista, kun taas loput osakkeet olivat olleet hänen puolisonsa hallussa. Nimenmuutoksen yhteydessä Henss puolisoineen luovutti osakkeensa HFB KG:lle, jonka enimmäisosakas Henss kuitenkin on edelleen ja joka toimii itse asiassa Isoplus Rosenheimin emoyhtiönä ja pitää hallussaan sen koko osakepääomaa.

42 Siltä osin kuin on kyse Henss Berlinistä, on kiistatonta, että yhtiön perustamisajankohtana elokuussa 1990 Henss oli hankkinut 90 prosenttia yhtiön osakepääomasta. Kun Henss oli luovuttanut kaikki Henss Berlinin osakkeensa HFB KG:lle 1.1.1997, nämä olivat olleet Isoplus Rosenheimin toimitusjohtajalla Papsdorfilla ja tämän puolisolla. Vaikka ajankohta, jona Papsdorf puolisoineen oli vastaanottanut takaisin Henssin osakkeet, ei käy ilmi asiakirja-aineistosta, on selvää, että Henss oli itse ollut Isoplus Rosenheimin johtajana vuoden 1994 helmikuusta lähtien. Lisäksi on käynyt ilmi, että joulukuussa 1990, kun Henss Berlin teki edustussopimuksen Isoplus Hohenbergin kanssa, Henss edusti jo Henss Berliniä "sen ainoana johtajana".

43 Siltä osin kuin on kyse Isoplus Hohenbergistä, kantajat eivät enää kannekirjelmässään kiistä sitä, että vähintäänkin vuoden 1991 lokakuusta alkaen suurin osa kyseisen yhtiön osakkeista oli edustajan välityksellä Henssin hallussa.

44 Isoplus Sondershausenin osalta voidaan todeta, että koko osakepääoma on nimellisesti ollut Isoplus Hohenbergin hallussa. Vaikka tämä jälkimmäinen yritys omisti omissa nimissään vain kolmanneksen osakkeista, on selvää, että toinen kolmannes osakkeista oli yrityksen hallussa Isoplus Rosenheimin tuolloisen toimitusjohtajan Papsdorfin ja tämän puolison lukuun ja että heidän osakkeensa luovutettiin 15.1.1997 pääomansiirtosopimuksella HFB KG:lle.

45 On myös aiheellista huomata, että Henss edusti johtajien klubin kokouksissa yhtiöitä Henss ja Isoplus. Joidenkin sellaisten henkilöiden tekemistä muistiinpanoista, jotka ovat osallistuneet keskusteluun Saksan markkinoiden jakamisesta, käy ilmi, että markkinaosuudet oli suunniteltu yrityskokonaisuudelle, jonka nimi oli joko "Isoplus" (ks. väitetiedoksiannon liitteet 39, 40, 44, 45 ja 49) tai "Isoplus/Henss" (ks. väitetiedoksiannon liitteet 48 ja 53) taikka samanaikaisesti "Isoplus" ja "Henze" (ks. väitetiedoksiannon liite 37). Lisäksi toimialajärjestön European District Heating Pipe Manufacturers Association (jäljempänä EuHP) puheenjohtajayrityksen ABB:n lähettämässä kutsussa 11.8.1992 pidettyyn kokoukseen (väitetiedoksiannon liite 38) mainitaan nimenomaisesti, että Henss edustaisi kokouksessa "Isoplusia". On myös selvää, että kun kartellin sisällä jaettiin Euroopan-kiintiöitä, yhtiöille Henss ja Isoplus määrättiin yksi yhteinen kiintiö.

46 Näin ollen komissio on perustellusti päätellyt, että jakeluyhtiöiden Henss Berlin ja Henss Rosenheim (josta on tullut Isoplus Rosenheim) ja tuotantoyhtiöiden Isoplus Hohenberg ja Isoplus Sondershausen toiminta kartellin sisällä oli ollut tietyn taloudellisen kokonaisuuden toimintaa yhteisen määräysvallan alaisuudessa, missä yhteydessä pysyvästi pyrittiin tiettyyn yhteiseen taloudelliseen päämäärään.

47 Päätelmä sellaisen yhden taloudellisen kokonaisuuden olemassaolosta, joka pyrkii yhteisiin päämääriin, saa lisäksi tukea kyseisten yritysten sisäisistä asiakirjoista. Isoplus-yhtiöiden valvontakomitean 3.2.1994 pitämän kokouksen pöytäkirjassa (väitetiedoksiannon lisäasiakirja nro 21) mainitaan "Isoplus-konserni", jonka liikevaihto muodostuu ennen kaikkea "Hohenbergiä" ja "Sondershausenia" koskevista luvuista yhdessä "Henssiä" koskevien lukujen kanssa. Lisäksi 21.4.1995 päivätystä Henssin ilmoituksesta käy selville, että hän suostui osallistumaan hankkeeseen, jonka tarkoituksena oli ostaa Powerpipe takaisin yrityksen "yritys Henss GmbH, Isoplus-konserni" nimissä (väitetiedoksiannon lisäasiakirja nro 17).

48 Ei voida myöskään hyväksyä kantajien esittämää näkemystä, jonka mukaan Henss-yhtiöiden yhdistyminen Isoplus-yhtiöiden kanssa selittyy sillä, että ensin mainitut ovat jälkimmäisten kaupallisia edustajia. Henss Rosenheim toimi kyllä koko kyseessä olevan ajanjakson myös ABB:n saksalaisen tytäryhtiön ABB Isolrohr GmbH:n (jäljempänä ABB Isolrohr) kaupallisena edustajana. Kun otetaan kuitenkin huomioon, että Euroopassa myönnettiin yhtiöille Henss ja Isoplus yhteinen kiintiö, sekä Henssin asema samanaikaisesti kaikkien yhtiöiden edustajana johtajien kokouksissa ja johtajana tai osakkaana näissä yrityksissä, on ilmeistä, että yhtiöt Henss ja Isoplus toimivat markkinoilla yhtenä taloudellisena kokonaisuutena.

49 Siltä osin kuin Henss oli huolehtinut Henss Berlinin intresseistä samalla tavalla kuin Henss Rosenheimin intresseistä, on vielä huomattava, että Leipzig-Lippendorfin hankkeen osalta kartellin 10.1.1995 pitämän kokouksen, jossa myös Henss oli läsnä, pöytäkirjasta (väitetiedoksiannon liite 70) pöytäkirjasta käy ilmi, että oli päätetty myöntää tämä hanke ABB Isolrohrille, Pan-Isovitille ja "Henzille", ilman että olisi erikseen määritelty, olisiko kyse Henss Berlinistä vai Henss Rosenheimista. On kuitenkin selvää, että kyseistä hanketta koskevan tarjouksen teki Henss Berlin eikä Henss Rosenheim, vaikka Henss ei nimellisesti ollut osakkaana ensin mainitussa vaan jälkimmäisessä yrityksessä. Lisäksi ABB:n 22.3.1995 laatimassa hankeluettelossa ilmoitettiin Leipzigin-Lippendorfin hankkeen osalta etusijalla olevan kolme yritystä eli ABB, Pan-Isovit ja "Isoplus" (väitetiedoksiannon liite nro 71), mikä osoittaa, että yhtiöiden Henss ja Isoplus katsottiin kuuluvan samaan taloudelliseen kokonaisuuteen.

50 Vaikka Isoplus Hohenberg ja Isoplus Sondershausen toimivat samoilla markkinoilla, tämä ei tarkoita, etteivätkö ne voisi kuulua samaan taloudelliseen kokonaisuuteen. On aiheellista huomauttaa, että komission kanssa käydyn hallinnollisen menettelyn aikana Isoplus Sondershausen ilmoitti edelleen olevansa 100-prosenttisesti Isoplus Hohenbergin tytäryhtiö.

51 Toisin kuin kantajat väittävät, ei ole tarpeen, että "konsernina" pidetyllä taloudellisella kokonaisuudella olisi oikeushenkilön asema. Käsitteellä "yritys" on katsottava tarkoitettavan kilpailuoikeuden alalla taloudellista kokonaisuutta kysymyksessä olevan sopimuksen kohteen kannalta arvioiden, vaikkakin oikeudellisesti katsoen tämän taloudellisen kokonaisuuden muodostaa useampi kuin yksi luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö (asia 170/83, Hydrotherm, tuomio 12.7.1984, Kok. 1984, s. 2999, 11 kohta). Kun ei ole konsernia johtavaa oikeushenkilöä, jonka voitaisiin konsernin toiminnan yhteensovittamisesta vastaavana tahona katsoa olevan vastuussa siihen kuuluvien eri yhtiöiden tekemistä rikkomisista, komissiolla on oikeus katsoa konsernin muodostavien yhtiöiden olevan yhteisesti vastuussa konsernin koko menettelystä, jottei näiden yhtiöiden eri oikeushenkilöllisyydestä johtuva muodollinen ero estäisi toteamasta niiden markkinakäyttäytymisen yhteneväisyyttä kilpailusääntöjen soveltamisessa (ks. vastaavasti asia 48/69, ICI v. komissio, tuomio 14.7.1972, Kok. 1972, s. 619, 140 kohta; Kok. Ep. II, s. 25).

52 Koska komissio on pitänyt Henss/Isoplus-konsernia yrityksenä, jonka tekemästä rikkomisesta konsernin muodostavien yhtiöiden katsotaan olevan yhteisesti vastuussa, merkitystä ei ole sen selvittämisellä, voidaanko Henss henkilökohtaisesti luokitella perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi yritykseksi.

53 Edellä esitetyn perusteella kanneperuste on hylättävä.

B Toinen kanneperuste, joka koskee olennaisten muotomääräysten rikkomista mainittaessa Henss/Isoplus-konserni päätöksen määräysosassa

1. Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut

54 Kantajat väittävät, että komissio on rikkonut erityisesti asetuksessa N:o 17 olevia olennaisia muotomääräyksiä ilmoittaessaan päätöksen olevan osoitettu Henss/Isoplus-konsernille. Koska Henss/Isoplus-konsernilla ei ole oikeushenkilön taikka näennäisen oikeushenkilön asemaa, sillä ei ole oikeudenkäyntikelpoisuutta asiassa, joka koskee asetuksen N:o 17 mukaista perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamismenettelyä erityisesti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.

55 Tältä osin kantajat huomauttavat komission todenneen päätöksensä 1 artiklassa, että "Henss/Isoplus-konserni" on rikkonut perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa. Päätöksen 2 artiklassa komissio täsmentää tämän jälkeen, että lueteltujen yritysten on heti lopetettava kyseinen rikkominen, jos ne eivät ole sitä jo lopettaneet. Lisäksi 3 artiklassa todetaan, että "edellä 1 artiklassa mainituille yrityksille määrätään siinä todettujen rikkomisten vuoksi seuraavat sakot", ja sen d alakohdassa jatketaan toteamalla "Henss/Isoplus-konserni, sakkoa 4 950 000 ecua, josta vastaavat seuraavat yhtiöt yhdessä ja erikseen: - - ". Päätöksen 5 artiklan d alakohdassa todetaan lopuksi, että päätös on osoitettu: "Henss/Isoplus-konsernille, jota edustavat - - ". Prosessioikeudelliselta kannalta tarkasteltuna komissio on näin ollen osoittanut päätöksen Henss/Isoplus-konsernille eikä päätöksen 5 artiklassa yksilöidyille yrityksille, jotka nimetään päätöksessä vain siinä yhteydessä, kun niillä todetaan olevan jakamaton vastuu Henss/Isoplus-konsernille määrätyn sakon maksamisesta.

56 Kantajat toteavat, että se seikka, että ne ovat nostaneet nyt vireillä olevan kanteen, ei voi tarkoittaa sitä, että ne pitäisivät päätöstä tältä osin ymmärrettävänä. Päinvastoin kantajat pyrkivät näin kukin yksitellen vetoamaan omiin oikeuksiinsa sekä säilyttämään sellaiset oikeudet, jotka kuuluvat komission Henss/Isoplus-konserniksi luokittelemalle kokonaisuudelle. Kantajien vaatimukset on näin ollen esitetty sekä niiden omissa nimissä että komission luokitteleman Henss/Isoplus-konsernin nimissä.

57 Vastaaja väittää, että päätöksen adressaatteina ovat, siltä osin kuin asialla on merkitystä nyt tarkasteltavassa tapauksessa, päätöksen määräysosan 5 artiklassa selkeästi yksilöidyt yritykset. Kantajat ovat vastaajan mukaan sitä paitsi käsittäneet päätöksen tämänsuuntaisesti, koska ne ovat nostaneet kanteen omissa nimissään ja katsoneet päätöksen olevan osoitettu niille.

58 Siltä osin kuin on kyse nimitysten "Henss/Isoplus" tai "Henss/Isoplus-konserni" käyttämisestä päätöksessä, vastaaja toteaa, että on syytä pitää erillään mahdollisesti konsernin muodostava, rikkomiseen syyllistynyt yritys ja toisaalta luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jolla on oikeuksia ja velvollisuuksia ja joka on muodollisesti vastuussa tästä edellä mainitusta rikkomisesta. Vaikka päätöksen 5 artiklan d alakohdan ilmaisu "Henss/Isoplus-konserni, jota edustavat - - " ei ole erityisen onnistunut, siitä ei voida päätellä, että Henss/Isoplus-konserni olisi sellaisenaan sakon maksajana, koska kyseisessä määräyksessä viitataan samoihin yhtiöihin, jotka on yksilöity päätöksen 3 artiklan d alakohdassa sakon maksamisesta yhteisesti vastuussa oleviksi yrityksiksi.

59 Päätös on vastaajan mukaan sitä paitsi annettu tiedoksi erikseen jokaiselle viidestä kantajasta eikä pelkästään "Henss/Isoplus-konsernille".

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

60 Edellä 66 kohdassa on todettu, että silloin kun ei ole olemassa konsernia johtavaa oikeushenkilöä, jonka voitaisiin konsernin toiminnan yhteensovittamisesta vastaavana tahona katsoa olevan vastuussa siihen kuuluvien eri yhtiöiden tekemistä rikkomisista, komissiolla on oikeus katsoa konsernin muodostavien yhtiöiden olevan yhteisesti vastuussa konsernin kaikesta toiminnasta.

61 Päätöksen 1 artiklassa luokitellaan "Henss/Isoplus-konserni" niiden yritysten joukkoon, jotka ovat syyllistyneet samassa määräyksessä kuvattuun rikokseen. Päätöksen 2 artiklassa viitataan "1 artiklassa lueteltuihin yrityksiin" niiden yritysten yksilöimiseksi, joiden on lopetettava rikkominen, jos ne eivät ole sitä vielä lopettaneet.

62 Tämän jälkeen komissio määrittelee päätöksen 3 ja 5 artiklassa oikeushenkilöt, joiden on vastattava "Henss/Isoplus-konsernin" tekemästä rikkomisesta ja jotka ovat yhteisesti vastuussa kyseiselle konsernille määrätystä sakosta.

63 Koska Henss/Isoplus-konsernilla ei ole oikeushenkilön asemaa, on katsottava, että päätöksen 3 ja 5 artiklassa vain ilmoitetaan, että päätös on osoitettu kantajille osana Henss/Isoplus-konsernia. Koska Henss/Isoplus-konserni on yksilöity omien osatekijöidensä kautta, se saa riittävästi oikeussuojaa. Konserni on kykenevä tarvittaessa puolustamaan etujaan näiden osatekijöidensä kautta.

64 Lisäksi se seikka, että päätös on osoitettu nimenomaan kantajille osana Henss/Isoplus-konsernia, ei ole millään lailla epäselvä, sillä päätös on annettu tiedoksi kullekin kantajalle erikseen eikä sen sijaan Henss/Isoplus-konsernille, joka on päätöksen 1 artiklassa ainoastaan nimetty rikkomiseen syyllistyneeksi toimijaksi.

65 Kun otetaan huomioon päätöksen normiadressaattien asema osana Henss/Isoplus-konsernia, asetuksen N:o 17 artiklan rikkomista koskeva kanneperuste on hylättävä.

C Kolmas kanneperuste, joka koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä

1. Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut

66 Kantajien mukaan komissio on laiminlyönyt EY:n perustamissopimuksen 190 artiklan (josta on tullut EY 253 artikla) mukaisen perusteluvelvollisuutensa, koska päätöksessä ei ole lainkaan perusteluja sille, että "Henss/Isoplus-konserni" voisi olla osallisena asetuksen N:o 17 mukaisessa menettelyssä ja näin ollen kyseisen asetuksen nojalla tehdyn päätöksen adressaattina. Komission päätöksensä 160. perustelukappaleessa esittämä toteamus, jonka mukaan väitetiedoksianto oli osoitettu Henss/Isoplus-konsernille ja jonka mukaan yhden yksittäisen rahoituslaitoksen puuttuessa kyseiset neljä nimenomaisesti mainittua yritystä olivat konsernin edustajia asian selvittelyssä ja päätöksen täytäntöönpanossa, on kantajien mukaan riittämätön, kun otetaan huomioon päätöksen 15. perustelukappaleen maininta, jonka mukaan Henss/Isoplus-konserni oli "tosiasiassa yhtymä" ilman omaa oikeushenkilöllisyyttä ja oikeudenkäyntikelpoisuutta.

67 Vastaaja väittää todenneensa päätöksensä 157.-160. perustelukappaleessa, että yritykset, jotka on luokiteltu "Henss/Isoplus-konserniin" kuuluviksi, olivat tosiasiasiallisesti käyttäytyneet konsernin tavoin, mistä syystä kantajien oli katsottava olevan yhteisesti vastuussa sakon maksamisesta. Koska Henss/Isoplus-konserni ei ole osallistunut menettelyyn, tältä osin ei tarvita minkäänlaisia perusteluja.

2. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

68 On aiheellista huomauttaa, että kantajat tulkitsevat päätöstä aivan kuin siinä pidettäisiin Henss/Isoplus-konsernia hallinnolliseen menettelyyn osallistuneena henkilönä. Tämä tulkinta on kuitenkin hylätty virheellisenä, kun otetaan huomioon, että päätöksen 3 ja 5 artiklassa on yksilöity yhteisöt, joiden katsotaan olevan yhteisesti vastuussa Henss/Isoplus-konsernin kilpailua rajoittavasta toiminnasta määrätystä sakosta ja jotka osana kartellia ovat päätöksen normiadressaatteina (ks. edellä 75-80 kohta).

69 Siltä osin kuin on kyse Henss/Isoplus-konsernin toteuttamasta rikkomisesta ja siitä, että kantajien katsotaan osana Henss/Isoplus-konsernia olevan vastuussa päätöksen täytäntöönpanosta, on palautettava mieliin päätöksen 157.-169. perustelukappale.

70 Komissio on ensinnäkin todennut päätöksen 157. perustelukappaleessa, että "Henss/Isoplus-yhtiöt toimivat itse asiassa konsernina". Tämän päätelmän selventämiseksi päätöksessä todetaan Henssin olleen enemmistöosakkaana Isoplus Hohenbergissä, joka puolestaan piti hallussaan Isoplus Sondershausenin koko osakepääomaa, ja että hän oli Henss Rosenheimin enemmistöosakas ja toimitusjohtaja ja Henss Berlinin toimitusjohtaja (muttei osakas); nämä yritykset toimivat Isoplusin edustajina Saksassa. Samassa perustelukappaleessa komissio toteaa, että "koska juuri Walter Henss osallistui kaikkiin johtajien klubin kokouksiin, on selvää, että hän johtaa ja hallitsee Isoplusia ja että Henss- ja Isoplus-yhtiöt muodostavat yhdessä käytännössä konsernin". Komissio jatkaa toteamalla, että "alalla on ollut yleisesti tiedossa, että Henss on Isoplusin taustavoima".

71 Päätöksensä 158. perustelukappaleessa komissio toteaa, että sen tiedossa ei ollut tuolloin rahoitusyhtiötä, jolle väitetiedoksianto olisi voitu osoittaa; väitetiedoksianto osoitettiin näin ollen Henss/Isoplus-konsernille, jota edustivat sen neljä tärkeintä, yhteisössä toimivaa pääyhtiötä eli Isoplus Hohenberg, Isoplus Sondershausen, Henss Rosenheim ja Henss Berlin. Päätöksen mukaan väitetiedoksiannossa ilmaistiin selvästi, että menettelyn kohteena oli Henss/Isoplus-konserni ja että yhtenäisen rahoitusyhtiön puuttuessa neljä mainittua toimivaa yhtiötä olivat sen edustajia asian selvittelyssä ja päätöksen täytäntöönpanossa (160. perustelukappaleen neljäs kohta).

72 Komissio on lopuksi huomauttanut saaneensa 15.1.1997 tehdyn pääomansiirtosopimuksen johdosta tietää rahoitusyhtiöiden HFB GmbH ja HFB KG perustamisesta ja siitä, että niille oli luovutettu osuudet Isoplus Rosenheimista ja Isoplus Hohenbergista, sekä lisäksi yhteisyritys Isoplus stille Gesellschaftin perustamisesta, mistä syystä komissio on osoittanut päätöksen Isoplus Rosenheimin lisäksi myös HFB GmbH:lle ja HFB KG:lle sekä Isoplus stille Gesellschaftille (päätöksen 160. perustelukappale).

73 Edellä esitetyn perusteella voidaan todeta, että komissio on esittänyt syyt, joiden vuoksi se on katsonut yritysten Henss ja Isoplus muodostavan käytännössä konsernin. Lisäksi komissio on selvittänyt, että jos konsernin olemassaolo ei ole konkretisoitunut siten, että sitä varten olisi perustettu rahoitusyhtiö, konsernia on tarkasteltava sen muodostavien yhtiöiden kautta asiaa selvitettäessä ja pantaessa päätöstä täytäntöön.

74 Kanneperuste on näin ollen aiheellista hylätä.

II HFB GmbH:ta ja HFB KG:ta koskevat kanneperusteet

75 HFB GmbH:n ja HFB KG:n osalta kantajat esittävät kolme kanneperustetta, jotka koskevat perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan virheellistä soveltamista, puolustautumisoikeuksien loukkaamista ja perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä.

A Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut

76 Kantajat väittävät, että komissio on virheellisesti määrännyt myös HFB GmbH:lle ja HFB KG:lle sakon, josta ne ovat yhteisesti ja jakamattomasti vastuussa muiden kantajien kanssa Henss/Isoplus-konsernin yhteydessä.

77 Kantajat huomauttavat, että päätöksen mukaan rikkominen oli loppunut viimeistään vuoden 1996 maalis- tai huhtikuussa. Koska HFB GmbH ja HFB KG perustettiin vasta 15.1.1997 ja koska ne ovat oikeudellisessa mielessä olleet olemassa vasta kaupparekisteriin merkitsemisen jälkeen eli 10.2. ja 27.2.1997 jälkeen, ne eivät ole voineet osallistua kartelliin. Koska ne eivät ole lainkaan olleet olemassa ennen vuotta 1997, niiden ei myöskään voida katsoa olevan vastuussa muiden Henss/Isoplus-konsernin yritysten kilpailua rajoittavasta toiminnasta. Syyttömyysolettaman perusteella yrityksille voidaan määrätä sakko asetuksen N:o 17 mukaisessa perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamista koskevassa menettelyssä ainoastaan, jos osallistuminen rikkomiseen on ollut tahallista tai ainakin tuottamuksellista.

78 Ainoastaan tilanteessa, jossa yritys on muuttanut toista yritystä tai jossa yritys on sulautunut toiseen yritykseen, jälkimmäisen yrityksen voi yleisseuraannon saajana katsoa olevan vastuussa rikkomisesta, johon aiempi yritys on syyllistynyt, edellyttäen, että kyseisen yrityksen taloudellinen olemus ei ole muuttunut. Tältä osin kantajat muistuttavat, että HFB KG on saanut osakkeensa Isoplus Rosenheimista ja Isoplus Sondershausenista luonnollisilta henkilöiltä eli Isoplus Rosenheimin tapauksessa Henssiltä ja tämän aviopuolisolta sekä Isoplus Sondershausenin tapauksessa Papsdorilta ja tämän aviopuolisolta. Yritykselle ei kuitenkaan voida katsoa syntyvän vastuuta luonnolliselta henkilöltä saamansa oikeusseuraannon perusteella, jos näiden luonnollisten henkilöiden hallussa on ollut osakkeita yhtiöstä, joka on syyllistynyt rikkomiseen ja jos nämä luonnolliset henkilöt ovat pelkästään pitäneet hallussa näitä osakkeita sen sijaan, että he olisivat itse muodostaneet perustamissopimuksen 85 tai 86 artiklassa tarkoitettuja yrityksiä.

79 Kantajat katsovat, ettei voida komission tavoin vedota Henssin johdon alaisuudessa toimineen Henss/Isoplus-konsernin useisiin muodonmuutoksiin. HFB GmbH ja siis myös FHB KG perustettiin helpottamaan eri kaukolämmitysyrityksistä olleiden osuuksien myyntiä. Tietyissä tapauksissa osakepääoman kasvattaminen sekä erilaiset pääomansiirtojärjestelyt olivat olleet täysin perusteltuja yritystaseisiin liittyvistä syistä. Pääomamuutokset ja kyseiset toimenpiteet toteutettiin kantajien mukaan vasta rikkomisen päättymisen jälkeen ja jotkin niistä vasta päätöksen tekemisen jälkeen.

80 Vastaaja huomauttaa, että myös HFB GmbH:n ja HFB KG:n voidaan katsoa olevan vastuussa rikkomisista, joihin Henss/Isoplus-konserni on syyllistynyt, täysin riippumatta siitä, että nämä yritykset eivät itse olleet rikkoneet kilpailusääntöjä eivätkä olleet saaneet seuraantona kaikkia niitä oikeuksia ja velvollisuuksia, joita rikkomisiin syyllistyneillä yrityksillä oli.

81 Oikeushenkilön voidaan katsoa olevan vastuussa sellaisen yhtiön toteuttamista rikkomisista, jonka määräysvallan se on ottanut itselleen, vaikka rikkomisiin olisi syyllistytty ennen määräysvallan ottamista (asia T-308/94, Cascades v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-925). Koska komissio saattoi katsoa HFB GmbH:n ja HFB KG:n olevan vastuussa kyseisistä rikkomisista, se olisi voinut myös luokitella ne kuulumaan niiden yritysten joukkoon, jotka olivat vastuussa sakon maksamisesta (yhdistetyt asiat T-339/94-T-342/94, Metsä-Serla ym. v. komissio, tuomio 14.5.1998, Kok. 1998, s. II-1727).

82 Komissio ei mielestään ole mitenkään toiminut syyttömyysolettaman vastaisesti katsoessaan HFB GmbH:n ja HFB KG:n olevan vastuussa rikkomisista. Nyt käsiteltävässä asiassa rakennemuutokset, joiden vuoksi HFB GmbH ja HFB KG saivat joitakin Henssin osuuksia ja siten myös suoraa määräysvaltaa Isoplus Rosenheimiin nähden, olivat olleet yhden yksittäisen yrityksen sisäisiä muutoksia, joita kyseisen yrityksen oma johto oli valvonut.

83 Tältä osin merkitystä ei ole sillä, että osakkaat eivät itse olleet yrityksiä. Komission mukaan yritykset saattavat koostua erilaisista tekijöistä, joista joillakin on operatiivisia ja toisilla yritysjohtoon liittyviä tehtäviä. Nyt tarkasteltavassa asiassa jälkimmäinen tehtävä oli ollut ja oli jatkossakin pysynyt Henssillä, joka oli delegoinut siitä osan itse valvomalleen HFB KG:lle.

84 Näissä olosuhteissa komissio arvioi, että se saattoi katsoa Henssin olevan henkilökohtaisesti vastuussa rikkomisista, joihin Isoplus Rosenheim oli syyllistynyt, koska kyseisen yhtiön toimintalinjoista ei olisi rikkomishetkellä voitu päättää ilman Henssiä, varsinkin kun muut Henss/Isoplus-konserniin kuuluvat yhtiöt olivat myös osallistuneet rikkomisiin. Koska Henss käyttää määräysvaltaa HFB GMBH:ssa kyseisen yrityksen pääomasta hallussaan pitämänsä osuuden vuoksi ja koska hän toimii yrityksessä edelleen toimitusjohtajana, kyseisen yrityksen sekä HFB KG:n pitäisi hyväksyä, että ne joutuvat vastuuseen siitä, että Henss oli tietoinen seuraannon antaneen yhtiön rikkomisista. Myös saatujen osuuksien arvo on saattanut muuttua rikkomisen seurauksena.

85 Vastaajan mukaan on myös syytä ottaa huomioon komission oikeutettu intressi voida mahdollisen pakkotäytäntöönpanon yhteydessä nojautua konsernin omaisuuteen riippumatta siitä, millaisia uudelleenjärjestelyjä on tehty, kuten nyt tarkasteltavassa asiassa, ja toisaalta siitä, mitä hankaluuksia komissio voi joutua kohtaamaan yksittäisiin henkilöihin kohdistamansa pakkotäytäntöönpanon yhteydessä. HFB GmbH:n ja HFB KG:n perustamisen kaltainen uudelleenjärjestely, jossa Henss toimi samanaikaisesti sekä myyjänä että ostajana, ei voi vastaajan mukaan saada aikaan sitä, että se menettäisi mahdollisuutensa puuttua kyseisten osuuksien uuden haltijan tilanteeseen.

B Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

86 On aiheellista muistaa, että komissio on katsonut yhtiöiden Henss ja Isoplus kuuluvan sellaiseen käytännössä konsernin muodostavaan yksikköön, jota pidetään rikkomiseen osallistuneena yrityksenä. Koska Henss/Isoplus-konsernilla ei ole sitä itseään edustavaa emoyhtiötä tai yhtiötä, joka olisi vastuussa konsernin toiminnan koordinoimisesta, komissio on katsonut, että rikkomisesta vastaavat yhtiöt, jotka päätöksen hyväksymisen ajankohtana kuuluivat konserniin, ja siis myös HFB GmbH ja HFB KG.

87 On syytä todeta, että koska HFB GmbH ja HFB KG eivät olleet vielä olemassa rikkomishetkellä, niiden ei voida katsoa olevan siitä vastuussa pelkästään siitä syystä, että niillä on ollut muihin Henss/Isoplus-konsernin osallistujiin nähden jonkinlainen laittomana pidettyä toimintaa edistävä tai yhteensovittava rooli (ks. tältä osin em. asia Shell v. komissio, tuomon 312 kohta).

88 HFB GmbH:n ja HFBB KG:n ei voida katsoa olevan vastuussa rikkomisesta ainoastaan sillä perusteella, että ne kuuluivat Henss/Isoplus-konserniin komission päätöksen hyväksymisen ajankohtana. On totta, että kyseistä yritystä kilpailusääntöjen rikkomishetkellä johtaneen luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön on lähtökohtaisesti vastattava kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaikka kilpailusääntöjen rikkomisesta tehdyn langettavan päätöksen tekemispäivänä yrityksen toiminnan harjoittaminen olisi toisen henkilön vastuulla (asia C-279/98 P, Cascades v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok. 2000, s. I-9693, 78 kohta, ja asia C-297/98 P, SCA Holding v. komissio, tuomio 16.11.2000, Kok. 2000, s. I-10101, 27 kohta). Nyt tarkasteltavassa asiassa on kuitenkin todettava, että vaikka HFB GmbH:n ja HFB KG:n katsottaisiin toimineen rahoitusyhtiöinä, jotka olisivat vastuussa kokonaisuudessaan tai osittain Henss/Isoplus-konsernista, näitä kahta yhtiötä ei voitaisi syyttää sellaisesta kilpailun rajoittamisesta, johon Henss/Isoplus-konserni on syyllistynyt ja joka on tapahtunut ennen kuin kyseinen konserni tai osa siitä hankittiin omistukseen.

89 Toisenlainen tulkinta on mahdollinen ainoastaan tilanteessa, jossa yrityksen toiminnasta vastuussa oleva oikeushenkilö on oikeudellisesti lakannut olemasta kilpailusääntöjen rikkomisen jälkeen (asia C-49/92, komissio v. Anic Partecipazioni, tuomio 8.7.1999, Kok. 1999, s. I-4125, 145 kohta). On selvää, että kyseiset yhtiöt olivat edelleen olemassa sen jälkeen, kun rikkominen oli tapahtunut.

90 Asiakirja-aineiston mukaan komissio katsoo HFB GmbH:n ja HFB KG:n olevan yhteisesti vastuussa rikkomisesta, johon Henss/Isoplus-konserni on syyllistynyt, etenkin siitä syystä, että niille oli siirretty määräysvalta, jota Henss oli käyttänyt konsernin yrityksiin nähden, ja erityisesti suora määräysvalta, joka hänellä oli ollut Isoplus Rosenheimiin nähden. Tässä yhteydessä riittää, kun todetaan, että siltä osin kuin komissio ei ole päätöksessään katsonut Henssin olevan henkilökohtaisesti vastuussa rikkomisesta, johon Henss/Isoplus-konserni on syyllistynyt, HFB GmbH:lle ja HFB KG:lle ei voi taloudellisen seuraannon vuoksi kuulua vastuuta, jonka on nimenomaisesti katsottu aiemmin puuttuvan.

91 On totta, että kilpailusääntöjä rikkoneen oikeushenkilön taloudellista seuraajaa voidaan joissakin tapauksissa pitää vastuullisena kilpailusääntöjen rikkomisesta, vaikka kyseinen oikeushenkilö olisikin edelleen olemassa rikkomisen toteamista koskevan päätöksen hyväksymisajankohtana, jotteivät muun muassa asianomaisten yritysten oikeudelliseen muotoon tehdyt muutokset vaarantaisi näiden sääntöjen tehokasta vaikutusta (asia T-134/94, NMH Stahlwerke v. komissio, tuomio 11.3.1999, Kok. 1999, s. II-239, 127 kohta). Kuitenkin toisin kuin asiassa NMH Stahlwerke vastaan komissio annetussa tuomiossa, nyt tarkasteltavassa asiassa luonnolliset henkilöt ja oikeushenkilöt, jotka osallistuivat rikkomiseen, jatkoivat normaalisti liiketoimintaansa, kun taas yhtiöt HFB GmbH ja HFB KG eivät olleet vielä olemassa rikkomisajankohtana.

92 Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle kirjallisen menettelyn ja myöhemmin suullisen käsittelyn aikana toimitettujen tietojen perusteella ei ole mahdollista lausua toimenpiteistä, jotka on toteutettu nimenomaisessa tarkoituksessa välttää kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättäviä seuraamuksia (ks. edellä tuomio asiassa komissio v. Anic Partecipazioni, 146 kohta).

93 On näin ollen aiheellista todeta, että komissio on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että HFB KG ja HFB GmbH ovat yhteisesti vastuussa sakosta, joka on määrätty osallistumisesta rikkomiseen, johon Henss/Isoplus-konserni on syyllistynyt. Ei siis ole tarpeen tarkastella toista ja kolmatta HFB GmbH:ta ja HFB KG:ta koskevaa kanneperustetta, joissa vedotaan puolustautumisoikeuksien loukkaukseen ja perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiin.

94 Päätöksen 3 artiklan d alakohta ja 5 artiklan d alakohta on näin ollen kumottava siltä osin kuin ne koskevat HFB GmbH:ta ja HFB KG:ta.

III Isoplus stille Gesellschaftia koskevat kanneperusteet

A Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut

95 Kantajat ja erityisesti Isoplus Hohenberg arvostelevat komissiota siitä, että tämä on osoittanut päätöksen myös Isoplus stille Gesellschaftille Henss/Isoplus-konserniin kuuluvana yrityksenä. Itävallan oikeuden mukaan Isoplus stille Gesellschaftilla ei ole yhteisyrityksenä oikeushenkilön eikä kauppaoikeudellisen yhtiön asemaa, sillä kyse on pelkästään yhteistyöoperaatiosta, jolla ei ole oikeuksia tai velvollisuuksia vaan nämä voivat kuulua vain yhteisyrityksen omistajalle. Tämän lisäksi Isoplus stille Gesellschaft oli vuoden 1997 syyskuussa purettu ilman selvitystilaa ja sen rahavarat oli siirretty perustajayhtiölle Isoplus Hohenbergille pääomankorotuksena.

96 Tältä osin Isoplus Hohenberg esittää ensinnäkin kanneperusteen, joka koskee 85 artiklan rikkomista, koska päätös on osoitettu yhteisyritykselle, jolla ei ole oikeushenkilöllisyyttä eikä edes näennäistä oikeushenkilöllisyyttä ja joka ei siis ole perustamissopimuksen 85 ja 86 artiklassa tarkoitettu yritys eikä näin ollen voi olla komission päätöksen kohteena perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamista koskevassa menettelyssä.

97 Isoplus Hohenberg vetoaa myös olennaisten muotomääräysten rikkomiseen, koska komissio on päätöksessään määrännyt sakon yritykselle, joka yhteisyrityksenä ei kykene puolustautumaan oikeudessa Itävallan oikeuden mukaisesti ja joka ei näin ollen ole voinut nostaa kannetta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Tällaista päätöstä ei myöskään voida osoittaa yritykselle, joka oikeudellisesta asemastaan riippumatta ei enää ollut olemassa päätöksen hyväksymishetkellä purkautumisensa vuoksi.

98 Isoplus Hohenberg huomauttaa lisäksi, että Isoplus stille Gesellschaftille ei ole lainkaan lähetetty väitetiedoksiantoa. Se täsmentää tältä osin, että 24. ja 25.11.1997 pidetyssä istunnossa ei ollut mahdollista tarkastella sitä kysymystä, onko yhteisyrityksellä Itävallan oikeuden mukaan oikeushenkilön tai näennäisen oikeushenkilön asema ja onko se näin ollen oikeudenkäyntikelpoinen, eikä sitä seikkaa, että yhteisyritys oli purettu, kun otetaan huomioon, että vaikka yhteisyrityksen asianajaja oli tätä pyytänyt, kuulemismenettelyistä vastaava neuvonantaja ei järjestänyt erillistä kuulemista näiden kysymysten osalta. Kantaja oli 24.2.1998 päivättyyn tietopyyntöön 30.3.1998 antamassaan vastauksessa (jäljempänä 30.3.1998 päivätty kirje) ohittanut tämän yhteisyritystä koskevan kysymyksen. Ongelma tuotiin esiin vasta 22.10.1998 päivätyssä komission kirjeessä.

99 Kantajien mukaan komissio on lisäksi laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa, koska päätöksessä ei ole selvitetty sitä, miten perustamissopimuksen 85 artiklan soveltamista koskevassa menettelyssä tehty komission päätös on voitu osoittaa Itävallan oikeuden mukaan perustetulle yhteisyritykselle.

100 Vastaaja huomauttaa, että Isoplus stille Gesellschaft oli jo lakannut olemasta olemassa päätöksen hyväksymishetkellä, kuten Isoplus Hohenberg itsekin toteaa. Päätöksellä ei näin ollen ole merkitystä kyseiselle yhteisyritykselle. Päätöstä ei näin ollen voida riitauttaa tätä seikkaa koskevalla kanneperusteella. Näin on vastaajan mukaan sitä paitsi myös tilanteessa, jossa yhteisyritys on vielä olemassa päätöksen hyväksymishetkellä. Kuten Isoplus Hohenberg itsekin myöntää, kyseisellä yhteisyrityksellä ei ollut oikeushenkilön asemaa, joten päätöksellä ei ole voinut olla siihen nähden mitään oikeusvaikutuksia eikä siitä ole voinut olla kielteisiä seurauksia yhteisyritykselle.

B Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

101 On aiheellista huomauttaa, että koska Isoplus stille Gesellschaft oli jo purettu päätöksen hyväksymisen ajankohtana, päätöksellä ei ole voinut olla oikeusvaikutuksia kyseiseen yhteisyritykseen nähden. Päätöksellä ei näin ollen ole ollut oikeusvaikutuksia, siltä osin kuin se on osoitettu Isoplus stille Gesellschaftille.

102 Koska päätös on osoitettu myös Isoplus Hohenbergille, jolla on koko ajan ollut kaikki mahdolliset Isoplus stille Gesellschaftia koskevat oikeudet ja velvollisuudet, päätöksen osoittamisella muiden joukossa myös Isoplus stille Gesellschaftille ei ole myöskään voinut olla minkäänlaisia oikeusvaikutuksia Isoplus Hohenbergiin nähden niiden oikeusvaikutusten lisäksi, jotka johtuvat siitä, että päätös on osoitettu sille itselleen ja että sen on katsottu olevan yhteisesti vastuussa Henss/Isoplus-konsernille määrätystä sakosta.

103 Päätös on merkityksetön siltä osin kuin se on osoitettu Isoplus stille Gesellschaftille ja siinä viitataan tähän yhteisyritykseen, mistä syystä kanteen kohde puuttuu, siltä osin kuin se koskee Isoplus stille Gesellschaftia, eikä näin ollen ole tarpeen lausua asiasta.

IV Kaikkia kantajia koskevat kanneperusteet

104 Kaikkia kantajien yhdessä esittämiä kanneperusteita on viisi. Ensimmäinen niistä koskee tosiseikastovirhettä ja oikeudellista virhettä perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa sovellettaessa. Toinen kanneperuste koskee puolustautumisoikeuksien loukkausta. Kolmas kanneperuste koskee asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja EHTY:n perustamissopimuksen 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa sovellettavien suuntaviivojen (EYVL 1998, C 9, s. 3; jäljempänä uudet suuntaviivat tai suuntaviivat) laittomuutta. Neljäs kanneperuste koskee kilpailuasioissa noudatettavien sakkoja koskevien sääntöjen rikkomista, yleisten oikeusperiaatteiden loukkaamista ja arviointivirheitä sakon määrää vahvistettaessa. Viides kanneperuste koskee perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiä.

A Tosiseikastovirheitä ja oikeudellisia virheitä perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohtaa sovellettaessa koskeva ensimmäinen kanneperuste

1. Osallistuminen rikkomiseen ennen vuoden 1994 lokakuuta

- -

b) Oikeudellinen arviointi

105 Siltä osin kuin on kyse komission ennen lokakuuta 1994 toteamien tosiseikkojen oikeudellisesta arvioinnista, kantajat esittävät lähinnä kuusi väitettä. Kantajat kiistävät ensinnäkin rikkomisen luokittelemisen "sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuudeksi". Toiseksi kantajat kiistävät sen, että todettu toiminta kuuluisi sopimuksen käsitteen piiriin. Kolmanneksi kantajat vastustavat sitä, että komissio käyttää yhdenmukaistettujen menettelytapojen käsitettä. Neljänneksi kantajat väittävät komission arvioineen virheellisesti oikeudellisia seurauksia, joita sellaiseen kilpailunrajoittamista varten järjestettyyn kokoukseen osallistumisella on. Viidenneksi kantajat väittävät, että komissio on tehnyt todistustaakkaa koskevan virheen kokonaiskartelliin osallistumista koskevan kysymyksen yhteydessä. Kuudenneksi kantajat arvostelevat komissiota siitä, että tämä ei ole arvioinut kunkin sellaisen yhtiön, jonka se on luokitellut Henss/Isoplus-konserniin kuuluvaksi, yksittäistä vastuuta erikseen.

i) Rikkomisen luokitteleminen "sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuudeksi"

Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut

106 Kantajat riitauttavat komission päätöksensä 131. ja 132. perustelukappaleessa esittämän toteamuksen, jonka mukaan kauan kestäneessä monimutkaisessa kartellissa, jossa useat noudatetut yhdenmukaistetut menettelytavat ja tehdyt sopimukset muodostavat osan toimenpiteistä, joihin yritykset ovat ryhtyneet yhteisenä tavoitteenaan kilpailun estäminen tai vinouttaminen, komissiolla on oikeus todeta, että ne muodostavat yhtenäisen jatkuvan rikkomisen. Komissio väittää kantajien mukaan virheellisesti, ettei tällaisessa tapauksessa tarvitse välttämättä luokitella asiaa yksinomaan jommaksikummaksi näistä muodoista eli joko sopimukseksi tai yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi.

107 Kantajat muistuttavat, ettei todellisen kilpailun rajoittamisen olemassaoloa tarvitse osoittaa silloin, kun kyse on perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta sopimuksesta tai kilpailun rajoittamiseksi tehdystä niin kutsutusta herrasmiessopimuksesta. Sen sijaan yhdenmukaistettujen menettelytapojen yhteydessä kilpailun rajoittamiseen tähtäävän vapaaehtoisen yhteistoiminnan puuttuessa komission on osoitettava, että yhdenmukaistetut menettelytavat tosiasiassa rajoittavat kilpailua. Sopimuksen ja yhdenmukaistetun menettelytavan käsitteiden eroavaisuudet huomioon ottaen komissio ei voi katsoa kyseessä olevan vain perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan yhtenäinen jatkuva rikkominen, kun kyseisen määräyksen rikkominen tapahtuu eri muodoissa. Syyttömyysolettamaa koskevan periaatteen noudattaminen edellyttää kantajien mukaan, että asetuksen N:o 17 soveltamismenettelyssä tehdyssä päätöksessä täsmennetään kaikki perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan rikkomisen aineelliset ominaisuudet.

108 Vastaaja huomauttaa, että nyt tarkasteltavassa asiassa täytäntöönpannut sopimukset ja yhdenmukaistetut menettelytavat kyseessä olevana ajanjaksona olivat osa säännöllisten kokousten järjestämiseen perustuvaa menettelyä, jonka avulla oli tarkoitus säännellä markkinoita hintoja ja kiintiöitä vahvistamalla. Tällainen toiminta oli tapahtunut osittain sopimusten, osittain yhdenmukaistettujen menettelytapojen kautta, mistä syystä komissio on päätöksensä 1 artiklassa voinut perustellusti todeta sekä sopimuksen että yhdenmukaistetun menettelytavan olemassaolon. Se ei näin ollen ole soveltanut virheellisesti sopimuksen ja yhdenmukaistetun menettelytavan käsitteitä eikä loukannut yleisiä oikeusperiaatteita.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

109 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan silloin, kun rikkominen on monimuotoinen ja siihen on osallistunut useiden vuosien ajan useita tuottajia, joiden yhteisenä tavoitteena on ollut markkinoiden sääntely, ei voida edellyttää, että komissio luokittelee yritys- ja tapauskohtaisesti kunkin rikkomisen sopimukseksi tai yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi, koska näistä molemmista rikkomismuodoista määrätään joka tapauksessa perustamissopimuksen 85 artiklassa. Komissiolla on näin ollen oikeus määritellä tällainen yhtenä kokonaisuutena pidettävä rikkominen "sopimukseksi ja yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi" tai "sopimukseksi ja/tai yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi", koska rikkomiseen sisältyi osatekijöitä, jotka on määriteltävä "sopimukseksi", sekä tekijöitä, jotka on määriteltävä "yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi" (asia T-7/89, Hercules Chemicals v. komissio, tuomio 17.12.1991, Kok. 1991, s. II-1711, 264 kohta). Olisi keinotekoista jakaa osiin jatkuvaa käyttäytymistä, jolla oli vain yksi tavoite, ja käsitellä sitä erillisten rikkomisten sarjana (em. asia Hercules Chemicals v. komissio, tuomion 263 kohta; Kok. Ep. XI, s. II-79).

110 Tällaisessa tilanteessa kaksinkertainen oikeudellinen luonnehdinta on ymmärrettävä siten, ettei luonnehdinnassa edellytetä samanaikaisesti ja kumulatiivisesti näyttöä siitä, että kaikki tosiseikat täyttävät sopimuksen ja yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit, vaan siinä kuvataan monimutkaista kokonaisuutta, johon liittyvistä tosiseikoista osa täyttää perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa - jossa ei määrätä erityisestä tunnusmerkistöstä tällaisia monimutkaisia kilpailunrajoituksia varten - tarkoitetun sopimuksen ja osa puolestaan siinä tarkoitetun yhdenmukaistetun menettelytavan tunnusmerkit (em. asia Hercules Chemicals v. komissio, tuomion 264 kohta).

111 Vaikka perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa erotetaan "yhdenmukaistetun menettelytavan" käsite "yritysten välisten sopimusten" tai "yritysten yhteenliittymien päätösten" käsitteistä, erottelun tarkoituksena on se, että tämän määräyksen kiellot kattaisivat yritysten välisen yhteistoiminnan ja yhteistyön eri muodot (em. asia ICI v. komissio, tuomion 64 kohta). Tästä ei kuitenkaan seuraa, että useita menettelytapoja, joilla on sama kilpailua rajoittava tarkoitus ja joista jokainen kuuluu erikseen arvioituna "sopimuksen", "yhdenmukaistetun menettelytavan" tai "yritysten yhteenliittymien päätöksen" käsitteeseen, eivät voisi olla eri ilmauksia yhdestä perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan rikkomisesta. Näin ollen usean yrityksen useat menettelytavat voivat olla ilmaus yhdestä kilpailusääntöjen rikkomisesta, joka kuuluu osittain sopimuksen ja osittain yhdenmukaistetun menettelytavan käsitteeseen (em. asia komissio v. Anic Partecipazioni, 112-114 kohta).

112 Toisin kuin kantajat väittävät, komissio saattoi perustellusti todeta, että nyt tarkasteltavan kaltaisessa tapauksessa ei ollut tarpeen luokitella rikkomista kuulumaan vain toiseen kahdesta rikkomismuodosta eli siten, että se olisi joko sopimus tai yhdenmukainen menettelytapa.

113 Sopimuksen käsitteen ja yhdenmukaistetun menettelytavan käsitteen vertailu nimittäin osoittaa, että subjektiiviselta kannalta ne kattavat samankaltaisia salaisen yhteistyön muotoja, jotka eroavat toisistaan ainoastaan voimakkuutensa ja ilmenemismuotojensa osalta. Tästä seuraa, että vaikka sopimuksen ja yhdenmukaistetun menettelytavan käsitteillä on osittain erilaiset tunnusmerkit, ne eivät ole keskenään yhteensopimattomia. Komission ei tarvitse luokitella kutakin todettua menettelytapaa sopimukseksi tai yhdenmukaistetuksi menettelytavaksi vaan se voi luokitella osan menettelytavoista ensisijaisesti sopimuksiksi ja osan toissijaisesti yhdenmukaistetuiksi menettelytavoiksi (em. asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 131 ja 132 kohta).

114 Tällainen tulkinta ei johda todistelun osalta seurauksiin, joita ei voitaisi hyväksyä. Komission on nimittäin toisaalta edelleen näytettävä, että kukin todettu menettelytapa kuuluu perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa asetetun kiellon soveltamisalaan joko sopimuksena, yhdenmukaistettuna menettelytapana tai yritysten yhteenliittymien päätöksenä. Toisaalta yrityksillä, joiden on väitetty osallistuneen kilpailusääntöjen rikkomiseen, on mahdollisuus riitauttaa komission kustakin menettelytavasta tekemä luonnehdinta tai luonnehdinnat vetoamalla siihen, että komissio ei ole esittänyt näyttöä kilpailusääntöjen rikkomisen eri ilmenemismuotojen tunnusmerkeistä (em. asia komissio v. Anic Partecipazioni, tuomion 134-136 kohta).

115 Komissio ei näin ollen ole tehnyt oikeudellista virhettä luokitellessaan kyseessä olevan rikkomisen päätöksensä 1 artiklassa "sopimusten ja yhdenmukaistettujen menettelytapojen kokonaisuudeksi" sen sijaan, että se olisi sijoittanut rikkomisen jompaankumpaan näistä rikkomisen muodoista.

ii) Todetun toiminnan luokitteleminen sopimukseksi

Asianosaisten väitteet ja niiden perustelut

116 Kantajat väittävät, että perustamissopimuksen 85 artiklan 2 kohdan mukaisen mitätöitymisseuraamuksen valossa perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdan sopimuksella on tarkoitettava oikeudellista sitoumusta. Näin ollen niin kutsuttu herrasmiessopimus ei niiden mukaan kuulu sopimuksen käsitteen soveltamisalaan. Siltä osin kuin yritykset eivät pääse keskenään yhteisymmärrykseen, niiden toimintaa voidaan kantajien mukaan pitää ainoastaan sopimuksen yrityksenä, mistä yhteisön kilpailuoikeuden mukaan ei määrätä sakkoa.

117 Kantajien mukaan kyseisenä ajanjaksona ei ole ollut olemassa sopimusta, koska sellainen tehtiin hintojen ja kiintiöiden osalta vasta syksyllä 1994.

118 Kantajien mukaan komissio toteaa itse, että kiintiöjärjestelmä olisi hyväksytty elo- tai syyskuussa 1993, ja se on tässä yhteydessä myös päätöksensä 51. perustelukappaleessa todennut Saksan markkinoita koskevista tavoitteista vuodeksi 1994, että "näytti siltä", että päästiin yleiseen konsensukseen, mikä osoittaa kantajien mukaan konsensuksen puuttumisen. Saman perustelukappaleen mukaan Tarco on esittänyt kiintiöiden osalta varauman. Päätöksen 52. perustelukappaleessa komissio taas täsmentää, ettei tällaista sopimusta itse asiassa koskaan saatu aikaiseksi. Riippumatta siitä, että kantajat eivät ole koskaan tehneet tällaista sopimusta eivätkä edes tehneet yhteistyötä sen aikaansaamiseksi, komission esittämiä tosiseikkoja voidaan kantajien mukaan pitää enintään sopimuksen yrityksenä.

119 Komissio väittää kantajien mukaan päätöksensä 137. perustelukappaleessa virheellisesti, että Tanskan ulkopuolella ennen vuotta 1994 toteutetut järjestelyt, jotka olivat "järjestäytymättömiä, löyhiä ja hajanaisia", merkitsivät kuitenkin 85 artiklan 1 kohdan rikkomista. Loppuunsaattamattomat sopimukset olivat kantajien mukaan sopimuksia, jotka eivät olleet vielä voimassa siitä syystä, ettei yhteisymmärrystä ollut syntynyt niiden aikaansaamiseksi kyseisten yritysten piirissä. Tällaisia hajanaisia ja järjestäytymättömiä järjestelyjä voidaan näin ollen kantajien mukaan pitää pelkästään sopimuksen yrityksinä, joista ei määrätä sakkoa.

120 Joka tapauksessa Henss Rosenheim ja siis Henss/Isoplus-konserni olivat ensinnäkin jättäneet noudattamatta päätöksessä mainituissa kokouksissa aikaansaatuja tuloksia ja ennen kaikkea olleet avoimesti eri mieltä näistä tuloksista. Yrityksen asianajajan puuttumista asiaan sekä sitä, että Henss Rosenheim oli saattanut kiistansa ABB Isolrohrin kanssa välimiestuomioistuimen käsiteltäväksi, voidaan pitää osoituksena siitä, että kyse oli oikeuskäytännössä tarkoitetusta avoimesta erimielisyyden ilmaisusta kokouksen aikaansaatujen päätösten suhteen.

121 Vastaaja huomauttaa, että sopimuksen olemassaolon toteamiseksi riittää oikeuskäytännön mukaan, että kyseiset yritykset ovat ilmaisseet yhteisen tahtonsa tiettyyn markkinakäyttäytymiseen. Tässä yhteydessä ei ole millään lailla tarpeen, että osapuolten välille syntyisi oikeudellinen side. Vuoden 1991 elo- tai joulukuussa sovittu hintojen korottaminen, vuoden 1993 loka- tai syyskuussa hyväksytty kiintiöjärjestelmä sekä vuoden 1994 touko- ja elokuussa hyväksytty hinnasto olivat luonteeltaan sopimuksia.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

122 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan riittää, että asianomaiset yritykset ovat ilmaisseet yhteisen tahtonsa toimia markkinoilla tietyllä tavalla, jotta voitaisiin katsoa kyseessä olevan perustamissopimuksen 85 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus (asia 41/69, ACF Chemiefarma v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 15.7.1970, Kok. 1970, s. 661, 112 kohta; Kok. Ep. I, s. 455; yhdistetyt asiat 209/78-215/78 ja 218/78, Van Landewyck ym. v. komissio, yhteisöjen tuomioistuimen tuomio 29.10.1980, Kok. 1980, s. 3125, 86 kohta ja asia T-1/89, Rhône-Poulenc v. komissio, tuomio 24.10.1991, Kok. 1991, s. II-867, 120 kohta).

123 Tällainen tilanne on kyseessä, kun useiden yritysten kesken on olemassa herrasmiessopimus, joka on tällaisen yhteisen tahdon täsmällinen ilmaus ja joka koskee kilpailun rajoittamista (em. asia ACF Chemiefarma v. komissio, tuomion 112 kohta, ja asia T-141/89, Tréfileurope v.k