JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

NILS WAHL

26 päivänä syyskuuta 2013 ( 1 )

Asia C‑361/12

Carmela Carratù

vastaan

Poste Italiane SpA

(Ennakkoratkaisupyyntö – Tribunale di Napoli (Italia))

”Sosiaalipolitiikka — Direktiivi 1999/70/EY — EAY:n, UNICE:n ja CEEP:n tekemä määräaikaista työtä koskeva puitesopimus — 4 lauseke — Työehdot — Korvaus määräaikaisuutta koskevan ehdon laittomasta sisällyttämisestä työsopimukseen — Yhdenvertainen kohtelu — Käsite ”valtion laitos””

1. Tribunale di Napoli (Napolin alueellinen tuomioistuin) (Italia) tiedustelee seitsemällä eri kysymyksellään unionin tuomioistuimelta, onko Italian lainsäädäntö yhteensopiva useiden Euroopan unionin (jäljempänä unioni) oikeuden yleisten periaatteiden, kuten asianosaisten prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaatteen, kanssa ja määräaikaisiin työsopimuksiin sovellettavien erityissääntöjen, kuten unionin yleistä syrjimättömyysperiaatetta tällaisille sopimuksille ominaisessa muodossa ilmentävän syrjintäkiellon, kanssa.

2. Ei ole ensimmäinen – eikä myöskään viimeinen – kerta, kun sekä Poste Italiane SpA:ta (jäljempänä Poste Italiane) että direktiiviä 1999/70/EY ( 2 ) koskeva riita-asia saatetaan unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi. ( 3 ) Poste Italianea vastaan on nostettu useita kanteita tuomioistuimissa. ( 4 ) Myös Italian ministeriöitä ja paikallisviranomaisia vastaan on pantu vireille vastaavia asioita, jotka koskevat muun muassa direktiivin 1999/70 tulkintaa. ( 5 )

3. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on jo todennut Poste Italianen pääasian kantajan Carratùn kanssa tekemän määräaikaisen työsopimuksen lainvastaiseksi. Se pyytää nyt ohjeita maksettavan korvauksen määrästä. Tässä yhteydessä se tiedustelee, edellyttääkö syrjimättömyyden periaate, sellaisena kuin se on vahvistettu direktiivissä 1999/70, tällaisen korvauksen kertymistä siihen päivään saakka, jona ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin antaa lopullisen ratkaisunsa asiassa. ( 6 )

4. Jäljempänä esitetyistä syistä en katso, että pääasian olosuhteissa määräaikaisen työsopimuksen tekeminen laittomasti on rinnastettavissa toistaiseksi voimassa olevan työsuhteen laittomaan irtisanomiseen. Pääasiassa kyseessä olevaa tilannetta ei siten voida tulkita syrjintätapaukseksi.

I Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin lainsäädäntö

5. Direktiivillä 1999/70 sisällytetään unionin lainsäädäntöön Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemä määräaikaista työtä koskeva puitesopimus (jäljempänä puitesopimus). ( 7 ) Itse puitesopimus sisältyy direktiivin 1999/70 liitteeseen.

6. Syrjimättömyyden periaate sisältyy puitesopimuksen 4 lausekkeeseen, jossa määrätään seuraavaa: ”1. Määräaikaisiin työntekijöihin ei saa soveltaa epäedullisempia työehtoja kuin vastaaviin vakituisiin työntekijöihin pelkästään siksi, että heillä on määräaikainen työsopimus tai työsuhde, ellei siihen ole asiallisia syitä. 2. Silloin kun se on tarkoituksenmukaista, sovelletaan pro rata temporis ‑periaatetta. 3. Jäsenvaltiot kuultuaan työmarkkinaosapuolia ja/tai työmarkkinaosapuolet määrittelevät tämän lausekkeen soveltamistavat ottaen huomioon yhteisön lainsäädännön sekä kansallisen lainsäädännön, työehtosopimukset ja käytännön. – –”

B Italian lainsäädäntö

1. Laki nro 604/1966

7. Laissa nro 604, joka on annettu 15.7.1966, ( 8 ) (jäljempänä laki 604/1966) vahvistetaan muihin kuin kollektiivisiin irtisanomisiin sovellettavat yleissäännöt. Lain 8 §:ssä säädetään lähinnä, että jos työntekijä on irtisanottu laittomasti, työnantajan on otettava työntekijä takaisin työhön kolmen päivän sisällä ja jollei näin tapahdu, työnantajan on maksettava korvaus, jonka määrän laskennassa otetaan huomioon työntekijämäärä, yrityksen koko ja kyseisen työntekijän palvelusaika ja joka vastaa 2,5–6 kuukauden palkkaa. Korvauksen enimmäismäärää voidaan korottaa siten, että se vastaa enintään 10 kuukauden palkkaa, jos työntekijän palvelusaika ylittää 10 vuotta, ja enintään 14 kuukauden palkkaa, jos palvelusaika ylittää 20 vuotta ja yrityksessä on yli 15 työntekijää.

2. Laki nro 300/1970

8. Laissa nro 300, joka on annettu 20.5.1970, ( 9 ) (jäljempänä laki nro 300/1970) vahvistetaan tietyt säännöt, jotka koskevat työntekijöiden vapauden ja ihmisarvon suojelua, yhdistymisvapautta ja ammattiyhdistystoimintaa työpaikoilla, ja työllisyyttä koskevia säännöksiä.

9. Lain nro 300/1970 18 §:ään, jonka otsikko oli aiemmin ”Ottaminen takaisin työhön”, sisältyy laittoman irtisanomisen tapauksessa sovellettavia erityissäännöksiä ja sääntöjä, jotka koskevat tässä yhteydessä maksettavan korvauksen laskentaa. Tosiseikkojen tapahtumahetkellä laissa nro 300/1970 säädettiin, että jos työpaikalla työskentelee vähintään 15 henkilöä (tai maatalousyrityksessä 5 henkilöä), työnantajan on otettava irtisanottu työntekijä takaisin työhön, jos irtisanominen on todettu laittomaksi lain nro 604/1966 nojalla. Jos työntekijä otetaan takaisin työhön, työntekijälle on maksettava täyttä palkkaa vastaava korvaus (sosiaaliturvamaksut mukaan luettuina) irtisanomispäivästä tosiasialliseen takaisinottopäivään saakka, mutta aina vähintään 5 kuukauden täyttä palkkaa vastaava määrä. Työntekijällä oli lisäksi mahdollisuus luopua oikeudesta tulla otetuksi takaisin vastineeksi 15 kuukauden täyttä palkkaa vastaavasta lisäkorvauksesta, sanotun rajoittamatta työntekijän oikeutta korvaukseen väliajan palkkana.

3. Asetus nro 368/2001

10. Asetuksella nro 368, joka annettiin 6.9.2001, ( 10 ) (jäljempänä asetus nro 368/2001) pantiin täytäntöön direktiivi 1999/70 Italiassa.

11. Asetuksen nro 368/2001 1 §:n 1 momentin mukaan työsopimus voidaan tehdä määräajaksi teknisistä, tuotannollisista, organisatorisista tai sijaisuuksiin liittyvistä syistä. Asetuksen 1 §:n 2 momentissa kuitenkin säädetään, että määräaikaa koskeva ehto on mitätön, jos sitä ei ole kirjattu suoraan tai välillisesti kirjalliseen asiakirjaan, jossa täsmennetään kyseisessä tapauksessa sovellettavat syyt, joiden on kuuluttava 1 §:n 1 momentissa tarkoitettuihin ryhmiin. Saman pykälän 3 momentissa säädetään, että työnantajan on toimitettava työntekijälle kappale kirjallisesta asiakirjasta viiden arkipäivän kuluessa työsuhteen alkamisesta.

4. Laki nro 183/2010

12. Lailla nro 183, joka annettiin 4.11.2010, (jäljempänä laki nro 183/2010) ( 11 ) siirretään Italian hallitukselle tiettyjä toimivaltuuksia työlainsäädännön alalla ja korvataan useita aiemmin sovellettuja säännöksiä. Lain 32 § koskee määräaikaisiin työsuhteisiin liittyviä lakisääteisiä aikarajoja ja sääntöjä.

13. Lain nro 183/2010 32 §:n 1 momentissa, jolla korvattiin lain nro 604/1966 6 §:n 1 ja 2 momentti, säädetään, että irtisanominen on oikeuden menettämisen uhalla riitautettava 60 päivän kuluessa kirjallisen irtisanomisilmoituksen (tai irtisanomisen syitä koskevan kirjallisen ilmoituksen, jos se vastaanotetaan myöhemmin) vastaanottamisesta. Riitauttaminen voidaan tehdä millä tahansa kirjallisella asiakirjalla, jolla voidaan tehdä tiettäväksi työntekijän tahto riitauttaa irtisanominen, ja sitä seuraavien 270 päivän kuluessa on toimitettava kannekirjelmä työtuomioistuimena toimivan tuomioistuimen kirjaamoon.

14. Lain nro 183/2010 32 §:n 2 momentissa laajennetaan 32 §:n 1 momentin soveltamisala koskemaan kaikkia laittomia irtisanomisia. Lain 32 §:n 3 momentin mukaan saman pykälän 1 momenttia sovelletaan lisäksi muun muassa kanteisiin, joissa vaaditaan toteamaan, että työsopimukseen sisällytetty määräaikaisuutta koskeva ehto on pätemätön asetuksen N:o 368/2001 1 §:n nojalla. Lisäksi siinä säädetään, että 270 päivän määräaika alkaa kulua työsopimuksen päättymispäivästä.

15. Ennakkoratkaisupyyntöpäätöksen tekemisajankohtana lain nro 183/2010 32 §:n 5 momentissa säädettiin etenkin, että jos määräaikainen työsopimus muunnetaan toistaiseksi voimassa olevaksi työsopimukseksi, työnantajan on maksettava työntekijälle lain nro 604/1966 8 §:ssä esitetyt perusteet huomioon ottaen korvaus, joka vastaa 2,5–12 kuukauden palkkaa. Lain nro 183/2010 32 §:n 7 momentin mukaan kyseistä säännöstä sovelletaan kaikkiin oikeudenkäynteihin, myös niihin, jotka ovat vireillä tämän lain voimaantulopäivänä. Viimeksi mainituissa oikeudenkäynneissä tuomioistuin voi kuitenkin tarvittaessa määrätä asianosaisille määräajan hakemuksen täydentämistä varten.

II Tosiseikat, menettely ja ennakkoratkaisukysymykset

16. Poste Italiane palkkasi Carratùn Napolissa (Campania) sijaitsevaan koneellistettuun postikeskukseen. Työsopimuksen mukaan hänen työsuhteensa oli määrä olla voimassa 4.6.–15.9.2004. Carratù sai molempien osapuolten allekirjoittaman sopimuksen kappaleen vasta 15.6.2004.

17. Työsopimuksessa viitattiin asetuksen nro 368/2001 1 §:ään ja määrättiin, että sen määräaikaisuus oli perusteltua sijaisuuksiin liittyvistä syistä ja etenkin, koska yhdelle Campanian keskuksen työntekijälle oli löydettävä sijainen ajalle 1.6.2004–15.9.2004. Sopimuksessa myös todettiin osapuolten sopineen, että työsuhde päätettäisiin jo ennen 15.9.2004, jos kyseinen työntekijä palaisi työhön, jolloin sijaista ei enää tarvittaisi.

18. Carratù lähetti 21.9.2004 Poste Italianelle kirjatun kirjeen, jossa hän ilmoitti olevansa käytettävissä työtehtäviin. Poste Italiane vastaanotti kirjeen 11.10.2004.

19. Unionin tuomioistuimelle toimitetuista oikeudenkäyntiasiakirjoista ilmenee, että Carratù nosti kanteen Poste Italianea vastaan ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa 23.9.2008. Kanteessaan hän väitti, ettei työsuhteen määräaikaisuudelle ollut lainmukaisia syitä. Näin ollen kantaja vaati, että i) määräaikaisuutta koskeva lauseke todetaan laittomaksi, että ii) Poste Italianen ja hänen välinen työsuhde todetaan toistaiseksi voimassa olevaksi ja että iii) hänet otetaan takaisin työhön ja Poste Italiane tuomitaan maksamaan tällä välin kertyneet palkat (jäljempänä riidanalainen korvaus).

20. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin totesi 25.1.2012 tekemässään välipäätöksessä määräaikaisuutta koskevan ehdon lainvastaiseksi ja katsoi, että toistaiseksi voimassa oleva työsuhde oli alkanut 4.6.2004. ( 12 )

21. Ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevassa menettelyssä on edelleen avoinna kysymys Carratùlle maksettavan korvauksen määrästä. Kun otetaan huomioon lain nro 183/2010 voimaantulo ja epäilyt kansallisen lainsäädännön useiden säännösten yhteensopivuudesta puitesopimuksen 4 lausekkeen kanssa, Tribunale di Napoli päätti 13.6.2012 tekemällään välipäätöksellä lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat seitsemän ennakkoratkaisukysymystä: ”1) Onko sellainen kansallisen lainsäädännön säännös vastaavuusperiaatteen vastainen, jossa [direktiivillä 1999/70] sovellettaessa säädetään sellaisen työsopimuksen, jossa on pätemätön määräaikaisuutta koskeva ehto, täytäntöönpanon laittoman keskeytyksen osalta erilaisista ja huomattavasti alhaisemmista taloudellisista seurauksista kuin yleisen siviilioikeudellisen sopimuksen, jossa on pätemätön määräaikaisuutta koskeva ehto, täytäntöönpanon laittoman keskeytyksen osalta? 2) Onko unionin oikeuden mukaista, että sen soveltamisalalla jonkin seuraamuksen tehokkuus tuottaa etua väärään kohteluun syyllistyneelle työnantajalle väärin kohdellun työntekijän vahingoksi siten, että prosessin ajallinen, välttämätönkin, kesto aiheuttaa työntekijälle suoraa vahinkoa työnantajan hyväksi ja että aikaisemman oikeudentilan palauttamista koskevan toimenpiteen tehokkuus vähenee suhteellisesti menettelyn keston kasvaessa, kunnes se lähes mitätöityy? 3) Onko sovellettaessa unionin oikeutta Nizzassa julistetun [Euroopan unionin] perusoikeuskirjan 51 artiklan tarkoitetulla tavalla perusoikeuskirjan 47 artiklan ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 artiklan mukaista, että prosessin ajallinen, välttämätönkin, kesto aiheuttaa työntekijälle suoraa vahinkoa työnantajan hyväksi ja että aikaisemman oikeudentilan palauttamista koskevan toimenpiteen tehokkuus vähenee suhteellisesti menettelyn keston kasvaessa, kunnes se lähes mitätöityy? 4) Kun otetaan huomioon direktiivin 2000/78/EY[ ( 13 )] 3 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ja direktiivin 2006/54/EY[ ( 14 )] 14 artiklan 1 kohdan c alakohdassa esitetyt selitykset, sisältyvätkö [direktiivin 1999/70] liitteessä olevassa 4 lausekkeessa tarkoitettujen [’]työehtojen[’] käsitteeseen myös työsuhteen lainvastaisen päättämisen seuraukset? 5) Siinä tapauksessa, että [neljänteen] kysymykseen vastataan myöntävästi, onko [direktiivin 1999/70] 4 lausekkeen mukaan perusteltua, että kansallisessa lainsäädännössä normaalisti säädetyt seuraamukset poikkeavat toisistaan toistaiseksi voimassa olevan ja määräaikaisen työsuhteen lainvastaisen päättämisen osalta? 6) Onko unionin oikeuden yleisiä periaatteita, oikeusvarmuuden periaatetta, luottamuksensuojan periaatetta eli asianosaisten prosessuaalisen yhdenvertaisuuden periaatetta, tehokkaan oikeussuojan periaatetta, oikeutta saada asiansa käsitellyksi riippumattomassa tuomioistuimessa, ja yleisemminkin oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin, jotka taataan [EU] 6 artiklan 2 kohdassa (sellaisena kuin se on muutettuna Lissabonin sopimuksen 1 artiklan 8 kohdalla ja johon [EU] 46 artiklassa viitataan) – yhdessä – – ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen 6 artiklan määräysten ja – – perusoikeuskirjan 46 ja 47 artiklan ja 52 artiklan 3 kohdan kanssa – – – tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että Italian valtio säätää kohtuullisen pitkän ajan kuluttua (9 vuotta) lain nro 183/2010 32 §:n 7 momentin kaltaisen säännöksen, joka muuttaa vireillä olevien oikeudenkäyntien seurauksia aiheuttaen työntekijälle suoraa vahinkoa työnantajan hyväksi ja jonka vuoksi aikaisemman oikeudentilan palauttamista koskevan toimenpiteen tehokkuus vähenee suhteessa menettelyn kestoon, kunnes se lähes mitätöityy? 7) Siinä tapauksessa, että unionin tuomioistuin ei katso edellä mainittujen periaatteiden olevan Euroopan unionin perusperiaatteita niiden horisontaalista ja yleistä soveltamista varten ja siten katsoo lain nro 183/2010 32 §:n 5–7 momentin kaltaisen säännöksen voivan olla ainoastaan [direktiivissä 1999/70] ja [perusoikeuskirjan] mukaisten velvollisuuksien vastainen, onko [ennakkoratkaisupyynnössä tarkoitettua] vastaajan kaltaista yhtiötä pidettävä unionin oikeuden, erityisesti [direktiivin 1999/70] liitteessä olevan 4 lausekkeen ja [perusoikeuskirjan], välittömän vertikaalisen soveltamisen kannalta valtion laitoksena?”

22. Kirjallisia huomautuksia esittivät Poste Italiane, Italian ja Puolan hallitukset sekä komissio. Suullisia huomautuksia 5.6.2013 pidetyssä suullisessa käsittelyssä esittivät Carratù, Poste Italiane, Italian hallitus ja komissio.

III Arviointi

A Alustavat huomautukset

23. Käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää seitsemän kysymystä, joissa käsitellään monia hyvin erilaisia seikkoja. Tiivistäen ensimmäisessä kysymyksessä pohditaan niiden kansallisen lainsäädännön säännösten yhteensopivuutta vastaavuusperiaatteen kanssa, joilla pyritään puuttumaan yhtäältä määräaikaisuutta koskeviin ehtoihin, jotka ovat lainvastaisia direktiivin 1999/70 nojalla, ja toisaalta ehtoihint, jotka ovat lainvastaisia yleisen sopimusoikeuden nojalla. Toinen ja kolmas kysymys, vaikka niiden sanamuodossa onkin joitain eroja, näyttävät molemmat koskevan viime kädessä riidanalaisten kansallisten säännösten yhteensopivuutta tehokkuusperiaatteen kanssa, koska menettelyn kesto voi vaikuttaa työntekijälle maksettavaan korvaukseen. Neljäs ja viides kysymys koskevat puitesopimuksen 4 lausekkeen tulkintaa ja soveltamista. Kuudes kysymys liittyy lähinnä niiden kansallisen lainsäätäjän antamien säännösten, jotka vaikuttavat vireillä oleviin oikeudenkäynteihin julkista sektoria edustavien asianosaisten hyväksi, yhdenmukaisuuteen useiden unionin oikeuden perusperiaatteiden kanssa. Viimeinen eli seitsemäs kysymys koskee direktiivin 1999/70 suoraa sovellettavuutta Poste Italianen kaltaiseen yksikköön.

24. Useimmat ennakkoratkaisukysymykset eivät nähdäkseni ole riittävän selkeitä ja johdonmukaisia. Keskityn näin ollen niihin kahteen kysymykseen, joissa esitetään mielestäni todennäköisesti uusia oikeudellisia seikkoja, jotka ovat riittävän selkeitä, nimittäin neljänteen ja viidenteen kysymykseen. Koska niihin annettavat vastaukset auttavat muihin kysymyksiin vastaamisessa, on nähdäkseni hyödyllistä aloittaa kysymysten sisältöä koskeva arviointi näistä kahdesta kysymyksestä.

25. Aluksi on myös tähdennettävä, ettei ennakkoratkaisupyynnössä anneta selkeää kuvaa kansallisesta lainsäädäntökehyksestä. Ennakkoratkaisupyynnössä viitataan erittäin laajasti useisiin eri kansallisen lainsäädännön säännöksiin täsmentämättä niiden merkityksellisyyttä tai keskinäistä suhdetta, minkä lisäksi siinä siteerataan runsaasti kansallisten ylemmänasteisten tuomioistuinten oikeuskäytäntöä, josta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vaikuttaa olevan eri mieltä, mikä vaikeuttaa niiden unionin oikeuteen liittyvien kysymysten ymmärtämistä, joista se toivoo unionin tuomioistuimen lausuvan. Tässä mielessä ennakkoratkaisupyyntö jättää toivomisen varaa.

26. Lisäksi Poste Italiane ja Italian hallitus kiistävät jyrkästi ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenevän kuvauksen Italiassa määräaikaisiin työntekijöihin sovellettavasta sääntelystä. Suullinen käsittely ei valitettavasti juurikaan selventänyt näitä kiistakysymyksiä, nimittäin ennen lain nro 183/2010 antamista ja sen jälkeen sovellettavia säännöksiä. ( 15 )

27. Unionin tuomioistuimen tehtävä ennakkoratkaisumenettelyssä ei kuitenkaan ole ratkaista kansallisen lainsäädännön oikeaa tulkintaa koskevia kiistoja; sen asiana ei myöskään ole sovittaa yhteen kansallisen oikeuskäytännön eri linjoja. Asia, johon unionin tuomioistuin näin ollen voi ja sen täytyy keskittyä pääasiassa, on neljänteen ja viidenteen kysymykseen vastaaminen.

28. Käsittelen jäljempänä ensin Poste Italianen väitettä, jonka mukaan ennakkoratkaisukysymyksiä ei voida ottaa tutkittavaksi, minkä jälkeen keskityn arvioinnissani seuraavaan koko asian perustana olevaan kysymykseen: seuraako Italian lainsäädännöstä Carratún kaltaisten määräaikaistyöntekijöiden perusteeton syrjintä?

B Tutkittavaksi ottaminen

29. Poste Italiane väittää, ettei ennakkoratkaisukysymyksiä voida ottaa tutkittavaksi. Se toteaa, ettei lakia nro 183/2010 annettu direktiivin 1999/70 täytäntöön panemiseksi ja että kyseisillä lainsäädäntövälineillä on erilaiset tavoitteet ja tarkoitukset. Käsiteltävä asia ei sen mukaan näin ollen kuulu unionin oikeuden alaan.

30. Tarkastelen tätä väitettä nyt lyhyesti, koska käsittelen tutkittavaksi ottamiseen liittyviä erityiskysymyksiä yksittäisten ennakkoratkaisukysymysten arvioinnin yhteydessä.

31. Ennakkoratkaisumenettelyssä olettamana on, että ennakkoratkaisukysymyksillä on merkitystä asian ratkaisun kannalta. SEUT 267 artiklan perustana olevan tuomioistuinten välisen yhteistyön hengessä unionin tuomioistuin jättää vastaamatta tällaisiin kysymyksiin ainoastaan tietyissä erityistapauksissa. ( 16 )

32. Käsiteltävä asia koskee puitesopimuksen tulkintaa Carratùn, joka palkattiin lainvastaisen määräaikaisen työsopimuksen perusteella, ja hänen työnantajansa, Poste Italianen, välisessä riita-asiassa. Ei ole lainkaan ilmeistä, että pyydetyllä unionin oikeuden tulkinnalla ei ole mitään yhteyttä pääasian tosiseikkoihin tai kohteeseen; kyseinen ongelma ei myöskään vaikuta olevan luonteeltaan hypoteettinen. ( 17 )

33. Kun kansallinen tuomioistuin pyytää tulkitsemaan unionin oikeuden säännöksiä, kuten neljännessä ja viidennessä kysymyksessä, tällainen pyyntö on lähtökohtaisesti otettava tutkittavaksi. ( 18 ) Väite, jonka mukaan unionin oikeuden säännös – kuten puitesopimuksen 4 lauseke – ei tule sovellettavaksi pääasiassa, ei liity kysymyksen tutkittavaksi ottamiseen vaan sen aineelliseen puoleen. ( 19 ) Tutkittavaksi ottamiseen ei myöskään vaikuta mitenkään se, oliko lailla nro 183/2010 tarkoitus panna täytäntöön direktiivi 1999/70.

34. Edellä esitetyn perusteella tarkastelen seuraavaksi ennakkoratkaisukysymyksiä.

C Neljäs kysymys: työehtojen käsite

35. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee neljännellä kysymyksellään, sisältyvätkö puitesopimuksen 4 lausekkeessa tarkoitettujen työehtojen käsitteeseen ”työsuhteen lainvastaisen päättämisestä aiheutuvat seuraukset”. Kysymyksessä tarkoitetaan ymmärtääkseni sitä, kuuluuko nyt kyseessä olevan kaltainen korvaus puitesopimuksen 4 lausekkeeseen sisältyvän työehtojen käsitteen piiriin.

36. Kysymykseen on nähdäkseni vastattava myöntävästi.

37. Direktiivissä 1999/70 ei määritellä työehtojen käsitettä, sellaisena kuin sitä käytetään puitesopimuksen 4 lausekkeessa. Unionin tuomioistuimella on kuitenkin ollut jo tilaisuus tulkita käsitettä.

38. Asiassa Del Cerro Alonso ( 20 ) yhteisöjen tuomioistuimelta tiedusteltiin, oliko ikälisien (kyseisessä asiassa kolmivuotislisien) katsottava kuuluvan työehtojen käsitteen soveltamisalaan. Tuomioistuin vastasi kysymykseen myöntävästi ja katsoi, että ”palkkauksen osatekijät” kuuluvat puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohdassa tarkoitettujen työehtojen käsitteen soveltamisalaan. ( 21 )

39. Asiassa Impact, ( 22 ) jossa oli kyse siitä, kuuluvatko palkka ja eläkeoikeudet puitesopimuksen 4 lausekkeeseen sisältyvän työehtojen käsitteen piiriin, yhteisöjen tuomioistuin vahvisti tämän näkemyksen ja laajensi sitä. Palkasta se totesi, että ”määrittäessään sekä palkan muodostavia tekijöitä että näiden tekijöiden tasoa toimivaltaisten kansallisten tahojen on sovellettava määräaikaistyöntekijöihin puitesopimuksen 4 lausekkeessa vahvistettua syrjimättömyyden periaatetta”. ( 23 ) Eläkeoikeuksien yhteydessä tuomioistuin viittasi SEUT 157 artiklaan ja katsoi, että ”puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohdassa tarkoitettuun työehtojen käsitteeseen kuuluvat eläkkeet, jotka perustuvat työntekijän ja työnantajan väliseen työsuhteeseen, mutteivät lakisääteiseen sosiaaliturvajärjestelmään kuuluvat eläkkeet, jotka perustuvat enemmän sosiaalipoliittisiin syihin kuin tällaiseen työsuhteeseen”. ( 24 )

40. Unionin tuomioistuin on myös tulkinnut sanamuodoltaan lähes identtistä direktiivin 97/81/EY ( 25 ) liitteessä olevan osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen 4 lauseketta. Yhdistetyissä asioissa Bruno ym. ( 26 ) oli kyse siitä, kuuluvatko vanhuuseläkeoikeudet puitesopimuksen syrjimättömyyttä koskevassa 4 lausekkeessa tarkoitettuihin osa-aikaisten työntekijöiden työehtoihin. Tarkastellessaan eläkekysymystä unionin tuomioistuin viittasi SEUT 157 artiklaa koskevaan oikeuskäytäntöön ja toisti sovellettavat edellytykset, joiden täyttyessä eläkkeitä voidaan pitää mainitussa määräyksessä tarkoitettuna palkkana, sekä sovelsi näitä edellytyksiä analogisesti osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeeseen. Unionin tuomioistuimen mukaan ratkaiseva merkitys on arviointiperusteella, ”joka on johdettu toteamuksesta, jonka mukaan eläke maksetaan työntekijälle sen palvelussuhteen perusteella, joka yhdistää hänet aiempaan työnantajaansa, eli työtä tai tehtävää koskevalla arviointiperusteella”. ( 27 )

41. Kyseinen perustelulinja pätee nähdäkseni myös määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen, joka on hyvin samankaltainen kuin osa-aikatyötä koskeva puitesopimus, 4 lausekkeeseen. Vaikka molemmissa tuomioissa on saatu innoitusta samasta lähteestä – nimittäin SEUT 157 artiklaa koskevasta unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä –, juuri näiden kahden puitesopimuksen samankaltaisuus sai unionin tuomioistuimen viittaamaan yhdistetyissä asioissa Bruno ym. analogisesti asiaan Impact. ( 28 )

42. Tässä yhteydessä on syytä lisätä, että etuuden lakisääteinen luonne voi estää sen kuulumisen työehtoihin. Edellä mainitusta oikeuskäytännöstä ilmeneekin hyvin selvästi, että lakisääteisistä sosiaaliturvajärjestelmistä maksetut eläkkeet, jotka eivät perustu palvelussuhteen olemassaoloon vaan sosiaalipoliittisiin syihin, eivät kuulu työehtojen käsitteen piiriin. En näe syytä, miksi tätä perustelua ei voitaisi soveltaa kaikenlaisiin lakisääteisiin etuuksiin. Jos lakisääteinen eläke koskee ainoastaan erityistä työntekijäryhmää, jos se myönnetään suoraan palveluksessaoloajan perusteella ja jos sen suuruus lasketaan viimeisen palkan perusteella, se kuitenkin kuuluu poikkeuksetta työehtoihin, koska tällöin eläke perustuu ensisijaisesti palvelussuhteeseen eikä asiaa koskevan lainsäädännön sosiaaliseen luonteeseen. ( 29 )

43. Yhteenvetona voidaan todeta, että palvelussuhde on ratkaiseva arviointiperuste tarkasteltaessa sitä, milloin toimi kuuluu määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeessa tarkoitettujen työehtojen soveltamisalaan. Tältä osin unionin tuomioistuin on katsonut, että palkan osatekijät, näiden osatekijöiden suuruus ja eläkkeet kuuluvat kaikki työehtojen käsitteen soveltamisalaan.

44. Käsiteltävässä asiassa riidanalaista korvausta edellytetään Italian lainsäädännössä määräaikaisen työntekijän ja tämän aiemman työnantajan välisen palvelussuhteen perusteella. Sen tarkoituksena on erityisesti antaa työntekijälle se, minkä tämä olisi ansainnut, jos määräaikaisuutta koskevaa ehtoa ei olisi lisätty lainvastaisesti työsopimukseen. Korvaus on siten jälkikäteen maksettavaa palkkaa, joka täyttää edellisessä kohdassa mainitun palvelussuhdetta koskevan edellytyksen, ja kuuluu näin ollen työehtoihin.

45. Huomautan, että SEUT 157 artiklassa tarkoitetun palkan käsitettä koskeva oikeuskäytäntö vahvistaa tämän näkemyksen. Kyseisen oikeuskäytännön mukaan työnantajan työntekijälle irtisanomisen vuoksi myöntämät korvaukset ovat palkkaa, johon työntekijällä on oikeus työsuhteensa perusteella mutta joka maksetaan työsuhteen päättyessä, jotta työntekijä voi sopeutua uuteen, työpaikan menettämisestä johtuvaan tilanteeseen. ( 30 ) Lisäksi laittomasta irtisanomisesta työntekijälle maksettavalla korvauksella, joka muodostuu peruskorvauksesta sekä vahingonkorvauksen luonteisesta korvauksesta, pyritään erityisesti siihen, että työntekijä saisi sen, mikä hänen olisi pitänyt saada, jos työnantaja ei olisi laittomasti päättänyt työsuhdetta. ( 31 ) Kyseinen oikeuskäytäntö on asian kannalta merkityksellinen, koska yksi puitesopimuksen tarkoitus on osaltaan edistää naisten ja miesten yhtäläisiä mahdollisuuksia ottaen huomioon, että yli puolet määräaikaisista työntekijöistä Euroopan unionissa on naisia. ( 32 )

46. Edellä esitetyn perusteella puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohtaan sisältyvä työehtojen käsite käsittää korvauksen, joka maksetaan työsopimuksen lainvastaisen päättämisen perusteella, ja siten myös riidanalaisen korvauksen.

D Viides kysymys: perusteettoman erilaisen kohtelun olemassaolo

1. Yleiset huomautukset

47. Viidennellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee, ”onko [puitesopimuksen] 4 lausekkeen mukaan perusteltua, että kansallisessa lainsäädännössä normaalisti säädetyt seuraamukset poikkeavat toisistaan toistaiseksi voimassa olevan ja määräaikaisen työsuhteen lainvastaisen päättämisen osalta”.

48. Viidennen kysymyksen sanamuodossa siten oletetaan, että seuraamukset ”poikkeavat” toisistaan ja että tämä ero on ensi arviolta puitesopimuksen 4 lausekkeessa tarkoitettua syrjintää. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin todellakin tiedustelee pelkästään, voiko tällainen erilainen kohtelu olla perusteltua 4 lausekkeen nojalla.

49. Erilainen kohtelu syntyy oletettavasti sikäli kuin lain nro 183/2010 32 §:n 7 momentissa ei taata yli 15 työntekijän yrityksissä työskenteleville määräaikaisille työntekijöille samaa kohtelua kuin vastaaville vakituisille työntekijöille lain nro 300/1970 18 §:n nojalla. Lain nro 183/2010 32 §:n 5 momentin nojalla Carratù voi parhaassa tapauksessa saada 12 kuukauden palkan ja mahdollisesti ainoastaan 2,5 kuukauden palkan. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan lain nro 300/1970 nojalla hän olisi kuitenkin voinut vaatia korvausta siitä päivästä lukien, jona hän riitautti määräaikaisuutta koskevan ehdon pätevyyden, eli hän olisi ollut oikeutettu täyteen palkkaan yli 8 vuoden ajalta. ( 33 )

50. Olettamaa, johon ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vaikuttaa perustavan kysymyksensä, ei voida hyväksyä sellaisenaan. On tarpeen ensin pohtia, voidaanko laiton irtisanominen todellakin rinnastaa määräaikaisuutta koskevan ehdon lainvastaiseen sisällyttämiseen työsopimukseen. Kuten edellä totesin, se ei ole mielestäni mahdollista.

51. Ennen kuin tarkastelen väitettyä syrjintää, esitän jäljempänä joitain yleisiä huomautuksia puitesopimuksen 4 lausekkeeseen sisältyvästä syrjimättömyyttä koskevasta määräyksestä.

52. Syrjintäkiellon periaate edellyttää, että toisiinsa rinnastettavia tapauksia ei kohdella eri tavalla ja että erilaisia tapauksia ei kohdella samalla tavalla. Tällainen kohtelu voi olla oikeutettu ainoastaan, jos se perustuu objektiivisiin ja kyseessä olevien henkilöiden kansalaisuudesta riippumattomiin syihin, jotka ovat oikeassa suhteessa kansallisessa oikeudessa hyväksyttävästi tavoiteltuun päämäärään. ( 34 )

53. Puitesopimuksen 4 lausekkeessa käytetty syrjimättömyyden käsite on kuitenkin jossain määrin suppeampi. Ensinnäkin sen soveltamisala rajoittuu työehtoihin. Toiseksi siinä määrätään, ettei määräaikaisiin työntekijöihin saa soveltaa ”epäedullisempia” työehtoja. Lisäksi sanan ”pelkästään” käyttö paitsi merkitsee syy-yhteyden vaatimista myös on nähdäkseni osoitus siitä, ettei väitetylle syrjivälle kohtelulle voi olla muita todennäköisiä syitä.

54. Ilmaisusta ”epäedullisempia” ei käy ilmi, eikö kohtelu kokonaisuudessaan saa olla epäedullisempaa vai rikotaanko kyseistä määräystä vain, jos kohtelu on epäedullisempaa yksittäistapauksessa. Poste Italiane ja Italian hallitus väittävät, että määräaikaisten työntekijöiden oikeudellinen asema Italiassa on parantunut yleisesti lain nro 183/2010 voimaantulon myötä. Kuten komissio totesi suullisessa käsittelyssä, kysymys siitä, onko määräaikaisten työntekijöiden oikeudellinen suoja yleisesti parantunut vai heikentynyt, vaikuttaa pikemminkin kuuluvan puitesopimuksen 8 lausekkeen 3 kohdan soveltamisalaan (heikentämiskieltoa koskeva lauseke). ( 35 ) Kannatan näin ollen epäedulliseen kohteluun yksittäistapauksessa perustuvaa lähestymistapaa. ( 36 )

55. Lisäksi arviointi edellyttää, että löydetään ”vastaava vakituinen työntekijä”. Puitesopimuksen 3 lausekkeen 2 kohtaan sisältyvän määritelmän mukaan ”vastaavalla vakituisella työntekijällä” tarkoitetaan ”työntekijää, jolla on toistaiseksi voimassa oleva työsopimus tai työsuhde ja joka työskentelee samassa työpaikassa ja samassa tai samanlaisessa työssä tai tehtävässä, ottaen huomioon pätevyys ja ammattitaito”. Määritelmän viimeinen osa vaikuttava mahdollistavan huomattavan harkintavallan käytön.

56. Direktiiviin 1999/70 sisältyvään syrjinnän käsitteeseen liittyy siten useita olosuhteita, joita sen soveltaminen edellyttää. Tällainen arviointi voi toisinaan osoittautua vähemmän yksinkertaiseksi.

57. Unionin tuomioistuin on kuitenkin pitänyt arvioinnin käytännössä verrattain yksinkertaisena. Jotta voitaisiin arvioida, tekevätkö kyseessä olevat henkilöt puitesopimuksessa tarkoitetulla tavalla samaa tai samanlaista työtä, on puitesopimuksen 3 lausekkeen 2 kohdan ja 4 lausekkeen 1 kohdan mukaisesti selvitettävä, voidaanko näiden henkilöiden tilanteita pitää toisiinsa rinnastettavina, kun otetaan huomioon kaikki tekijät, kuten työn luonne, koulutusta koskevat edellytykset ja työehdot. ( 37 )

58. Edellä esitettyjen huomautusten perusteella tarkastelen seuraavaksi sitä, onko käsiteltävässä asiassa kyse syrjinnästä.

2. Soveltuuko syrjimättömyyden periaate käsiteltävään asiaan?

a) Alustavat huomautukset

59. On hyödyllistä aloittaa palauttamalla lyhyesti mieleen perustelut, joihin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on ilmeisesti tukeutunut määrittäessään sitä, mikä olisi ollut Carratúlle kaikkein edullisin lopputulos korvauksen kannalta. Ennakkoratkaisupyyntöön sisältyvien sovellettavaa kansallista lainsäädäntöä koskevien tietojen perusteella edullisimpaan lopputulokseen pääseminen näyttää edellyttävän sitä, että — määräaikaisuutta koskeva ehto todetaan pätemättömäksi asetuksen nro 368/2001 1 §:n 2 momentin nojalla ja työsopimus tunnustetaan näin ollen toistaiseksi voimassa olevaksi, — puitesopimuksen 4 lausekkeessa tarkoitettu Carratùn tilanne rinnastetaan laittomasti irtisanotun, yli 15 työntekijän yrityksessä työskentelevän vakituisen työntekijän tilanteeseen lain nro 300/1970 18 §:n nojalla ja että — puitesopimuksen 4 lauseketta todetaan rikotun ja näin ollen tunnustetaan oikeus tulla otetuksi takaisin työhön ja oikeus palkkaan, joka on kertynyt irtisanomispäivästä siihen päivään saakka, jona työntekijä otetaan takaisin työhön lain nro 300/1970 18 §:n nojalla.

60. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vaikuttaa siten yhdistävän useita erillisiä oikeuskeinoja, jotka johtuvat määräaikaisuutta koskevan ehdon lainvastaisesta sisällyttämisestä työsopimukseen, nimittäin i) oikeuden (rahalliseen) korvaukseen lainvastaisesta määräaikaisuutta koskevasta ehdosta, ii) oikeuden muuntaa määräaikainen työsopimus toistaiseksi voimassa olevaksi ja iii) oikeuden takaisinottoon laittoman irtisanomisen jälkeen, mihin sattuu sisältymään täysi palkka näiden väliseltä ajalta, jos työpaikalla on yli 15 työntekijää.

61. Ensinnäkin on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan puitesopimuksessa ei aseteta jäsenvaltioille yleistä velvollisuutta säätää, että määräaikaiset työsopimukset on muutettava toistaiseksi voimassa oleviksi sopimuksiksi. ( 38 ) Tämä pätee varsinkin myös lain nro 300/1970 18 §:ssä säädettyihin oikeuksiin tulla otetuksi takaisin työhön ja saada korvausta sen ja irtisanomisen väliseltä ajalta. Tällaiset oikeudet eivät johdu puitesopimuksesta vaan kansallisesta lainsäädännöstä, eikä unionin tuomioistuimella ole SEUT 267 artiklan nojalla toimivaltaa tulkita kansallista lainsäädäntöä tai määrittää kansallisesta lainsäädännöstä aiheutuvia seurauksia. Tässä mielessä 4 lausekkeessa edellytetään ainoastaan yhdenvertaista kohtelua eikä ”edullisinta” kohtelua.

b) Kyseessä olevien sopimussuhteiden ja lainvastaisuuksien vertailu

62. Käsiteltävässä asiassa nousee esille perustava kysymys puitesopimuksen 4 lausekkeeseen kohdistuvista rajoituksista. Osa asianosaisista ja muista osapuolista otti tämän kysymyksen esille, vaikkakin epäsuorasti.

63. Komissio pohtii kirjallisissa huomautuksissaan, eikö pääasian kaltaisessa asiassa objektiivisen perusteen muodosta se, että vastaavat vakituiset työntekijät, jotka on irtisanottu laittomasti, voivat – verrattuna lainvastaisten määräaikaisten työsopimusten perusteella työskenteleviin – oikeutetusti luottaa enemmän työsuhteensa pysyvyyteen ja siten mahdollisuuteen saada palkkaa työsopimuksen voimassaolon päättymisen jälkeenkin. ( 39 ) Poste Italiane esittää pohjimmiltaan saman väitteen.

64. Italian hallitus esittää samantapaisen näkemyksen ja väittää, että vakituisista työntekijöistä poiketen määräaikaiset työntekijät eivät voi odottaa työsopimuksensa jatkuvan. Puolan hallituksen mukaan määräaikaisten työsopimusten osalta sopimuspuolet eivät halua luoda toistaiseksi voimassa olevan luonteista, pysyvää oikeussuhdetta.

65. Carratùn edustaja ei esittänyt näkemystään tästä.

66. Yhdyn Poste Italianen, Italian hallituksen ja komission esittämään lähtökohtaiseen näkemykseen. Kun tarkastellaan työsuhteen lainvastaisesta päättämisestä maksettavan korvauksen määrää, määräaikaiset työntekijät eivät yleensä voi asettaa samanlaisia odotuksia kuin vastaavat vakituiset työntekijät.

67. Minun on kuitenkin myönnettävä suhtautuvani paljon epäilevämmin sen hyväksymiseen, että käsiteltävässä asiassa on kyse ”syrjinnästä”, jonka on näin ollen oltava ”objektiivisesti perusteltavissa” sen uhalla, että se on lainvastaista puitesopimuksen 4 lausekkeen nojalla. Kun tarkastellaan edellä 61 kohdassa esittämiäni toteamuksia, en pidä mahdollisena rinnastaa laitonta irtisanomista määräaikaisuutta koskevan ehdon lainvastaiseen sisällyttämiseen työsopimukseen.

68. Lainvastainen menettely päättää eittämättä molemmat sopimukset. Jos lainvastaisuus kuitenkin poistetaan yhtälöstä, oletusskenaariossa ainoastaan toisen sopimuksen voimassaolo olisi jatkunut. Sitä paitsi kyseiset lainvastaiset toimet ovat jokseenkin erilaisia. Laittomassa irtisanomisessa työnantaja keskeyttää lainvastaisesti ja yksipuolisesti muutoin voimassa olevan ja pysyvän työsuhteen. Sitä vastoin lainvastainen määräaikaisuutta koskeva ehto koskee itse sopimuksen tekemistä, sopimuksen, jonka pitäisi päättyä automaattisesti molempien osapuolten sopimana ajankohtana ja jonka osalta lainvastaisuus syntyy joko lähtökohtaisesti (ab initio) tai sopimuksen tekemisen jälkeen, mikä määräytyy asiaa koskevan kansallisen lainsäädännön perusteella (jossa voidaan myös säätää muotoa koskevista säännöistä, kuten käsiteltävä asia osoittaa). Toisin kuin laittomassa irtisanomisessa, molemmat sopimuspuolet voivat siten olla vastuussa lainvastaisuudesta. Ainoat aidosti toisiinsa rinnastettavissa olevat tilanteet olisivat yhtäältä sellaisen työntekijän laiton irtisanominen, jolla on toistaiseksi voimassa oleva työsopimus, ja toisaalta sellaisen määräaikaisen työntekijän ennenaikainen laiton irtisanominen, jolla on erittäin pitkä määräaikainen työsopimus. ( 40 )

69. Kun tarkastellaan sopimusten keskeisiä piirteitä, määräaikainen työsopimus ja toistaiseksi voimassa oleva työsopimus eivät yksinkertaisesti ole samanlaisia. Myös unionin tuomioistuin tunnustaa nämä erot. Kun määräaikainen työsopimus on tullut päätökseensä, sen uudistamatta jättämistä ei lähtökohtaisesti voida rinnastaa irtisanomiseen. ( 41 ) Syrjintäkieltolausekkeen soveltamisella ei voida ”poistaa” uudistamatta jättämisen ja irtisanomisen välistä eroa sivuuttamatta kokonaan näille kahdelle sopimustyypille ominaisia eroja. Tällaiset erot eivät nähdäkseni kuulu puitesopimuksen 4 lausekkeessa annetun syrjintää koskevan suojan soveltamisalaan. Yritän seuraavaksi havainnollistaa, miksi asia on näin.

70. Toisin kuin osa-aikaiset työntekijät, määräaikaistyöntekijät voivat aivan hyvin tehdä samaa täyttä viikoittaista tai kuukausittaista työaikaa kuin vastaavat vakituiset työntekijät. Osa-aikaisista työsopimuksista poiketen määräaikaisen työsopimuksen on kuitenkin molempien sopimuspuolten tahdon mukaisesti määrä päättyä tiettynä ajankohtana. Tällainen väline antaa sekä työnantajalle että työntekijälle mahdollisuuden tehdä suunnitelmia työsuhteen suunniteltu päättyminen huomioon ottaen.

71. Määräaikaiset työsopimukset voivat tietysti yhteisestä sopimuksesta olla voimassa useita vuosia, eivätkä siten ole välttämättä lyhyempikestoisia. Osittain merkityksellinen on kuitenkin väite, jonka mukaan pitkällä aikavälillä määräaikaisten työntekijöiden ei yleisesti voida katsoa työskennelleen samalle työnantajalle samassa määrin kuin vastaavien vakituisten työntekijöiden.

72. Tähän perustuu puitesopimuksen 4 lausekkeen 2 kohtaan sisältyvä pro rata temporis -periaate. Tätä periaatetta voidaan soveltaa yksinomaan jakokelpoisiin suorituksiin (joita ovat varsinkin palkkojen, palkanlisien ja tiettyjen palkkioiden kaltaiset rahaetuudet), ( 42 ) mikä tarkoittaa sitä, että työpanos vähenee vastaavasti. ( 43 ) Puitesopimuksen järjestelmään sisältyy siten implisiittisesti se, että ajan mittaan määräaikaiset työntekijät saattavat työskennellä vähemmän kuin vastaavat vakituiset työntekijät.

73. Lisäksi kun tarkastellaan työlainsäädäntöä sinänsä, yleisesti ottaen ei ole suinkaan epätavallista, että työntekijöiden suoja lisääntyy asteittain samassa tahdissa heidän palvelusaikansa pituuden kanssa. ( 44 ) Tapauksesta riippuen, mitä pitempi palvelusaika, sitä aiemmin työnantajan on annettava irtisanomisilmoitus ja sitä suurempi on (rahallinen) korvaus laittomasta irtisanomisesta. Näin ollen kaikki palvelusajan pituudesta johtuvat erot eivät ole syrjintää. ( 45 )

74. Määräaikaisessa työsopimuksessa työnantaja ja työntekijä ovat päättäneet olla perustamatta pysyvää työsuhdetta. Määräaikaisen työntekijän palkanmaksun on siten tarkoitus päättyä ennalta määritettynä ajankohtana. Tästä luonnollisesti seuraa, etteivät määräaikaiset työntekijät voi oikeutetusti odottaa, että määräaikaisuutta koskevan ehdon lainvastaisesta sisällyttämisestä työsopimukseen maksettava korvaus on sama kuin korvaus, joka maksetaan vakituisen työntekijän laittoman irtisanomisen yhteydessä.

75. Tätä näkemystä vastaan voidaan tietysti oikeutetusti vedota siihen, että työntekijä on työsuhteen heikompi osapuoli. ( 46 ) Toistaiseksi voimassa olevat työsopimukset ovat vallitseva työsuhdemuoto, jolla vaikutetaan kyseisten työntekijöiden elämän laatuun ja parannetaan toimintakykyä. ( 47 ) Lisäksi puitesopimuksen tarkoituksena on parantaa määräaikaisen työn laatua varmistamalla syrjimättömyyden periaatteen soveltaminen. ( 48 )

76. On sanomattakin selvää, ettei määräaikaisten työsopimusten käyttö sinänsä ole lainvastaista. Tällaisilla sopimuksilla voidaan lisätä joustavuutta jäsenvaltioiden työmarkkinoilla. ( 49 ) Tilanteen mukaan määräaikainen työsopimus voi jopa toimia ponnahduslautana toistaiseksi voimassa olevan työsopimuksen tekemiselle. ( 50 ) Puitesopimuksen 4 lausekkeen tarkoituksena ei kuitenkaan välttämättä ole vakituisten työpaikkojen luominen. ( 51 ) Puitesopimuksen tarkoituksen vastaisia ovat ainoastaan määräaikaisten työntekijöiden kohteluun liittyvät perusteettomat erot, jotka koskevat työehtoja (ks. 4 lauseke) tai perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäyttöä (ks. 5 lauseke).

77. Edellä esitetyistä syistä määräaikaisen työsopimuksen voimassaolon päättyminen ei ole syrjintää, koska se kuuluu määräaikaisen työsopimuksen luonteeseen. ( 52 ) Tämä pätee yhtä lailla riidanalaiseen korvaukseen, joka tosin liittyy suoraan sopimuksen voimassaolon päättymiseen mutta jota on maksettava, koska käsiteltävässä asiassa määräaikaisuutta koskeva ehto oli lainvastainen. Mikä tahansa muu toteamus merkitsisi sitä, että tällaisia ehtoja on yleisesti pidettävä pätemättöminä.

78. Näin ollen puitesopimuksen 4 lauseke ei nähdäkseni ole esteenä kansallisille säännöksille, joiden nojalla seurauksena määräaikaisuutta koskevan ehdon lainvastaisesta sisällyttämisestä työsopimukseen maksettava korvaus on rajattu 2,5–12 kuukauden palkkaan, koska tällaiset säännökset eivät kuulu kyseisen määräyksen soveltamisalaan.

c) Määräaikaisiin työntekijöihin ja vakituisiin työntekijöihin sovellettavien korvausjärjestelmien vertailu

79. Siltä varalta, että unionin tuomioistuin kuitenkin päätyy lähtökohtaisesti toisenlaiseen lopputulokseen ja rinnastaa pätemättömän määräaikaisuutta koskevan ehdon laittomaan irtisanomiseen, selitän seuraavaksi, miksi nyt tarkasteltavia erilaisia työtä koskevia sääntelyjärjestelmiä ei joka tapauksessa voida mielekkäästi vertailla puitesopimuksen 4 lausekkeen yhteydessä.

80. Se, onko kyse erilaisesta kohtelusta, vaikuttaisi määräytyvän seuraavaan kysymykseen annettavan vastauksen perusteella: kuuluuko Carratùlle pelkästään määräaikaisen työntekijän asemansa perusteella epäedullisempi korvaus kuin se, johon laittomasti irtisanottu vakituinen työntekijä, jolla on vastaava pätevyys ja ammattitaito, olisi ollut oikeutettu, työskenneltyään yhtä kauan ja samanlaisissa työtehtävissä kuin vakituinen työntekijä?

81. Kysymykseen vastaaminen ei ole yksinkertaista.

82. Koska käsiteltävässä asiassa on kyseessä ”suurempi” yritys, käsittelen ainoastaan yrityksiä, joissa työpaikalla työskentelee vähintään 15 työntekijää, toisin sanoen yrityksiä, joihin sovelletaan lain nro 300/1970 18 §:ää.

83. Kun kyse on työntekijöistä, joihin sovelletaan lainvastaista määräaikaisuutta koskevaa ehtoa, tällaisesta työsopimuksesta tulisi lähtökohtaisesti – koska määräaikaisuutta koskeva ehto on pätemätön asetuksen nro 368/2001 1 §:n 2 momentin nojalla – toistaiseksi voimassa oleva työsopimus, joka antaisi korkeamman suojan tulevaisuudessa.

84. Maksettavasta korvauksesta säädetään nimenomaisesti lain nro 183/2010 32 §:n 5 momentissa. Korvauksen määrä voi vaihdella työntekijämäärän, yrityksen koon ja työntekijän palvelusajan mukaan. Kyseisen säännöksen nojalla Carratù saisi vähintään 2,5 kuukauden palkan ja enintään 12 kuukauden palkan.

85. Jos Carratù sen sijaan olisi irtisanottu laittomasti ja hänellä olisi ollut toistaiseksi voimassa oleva työsopimus, hänellä olisi ollut oikeus tulla otetuksi takaisin työhön lain nro 300/1970 18 §:n nojalla. Korvauksen määrä ei kuitenkaan ole tässä tapauksessa selvä. Lain nro 300/1970 18 §:n mukaan työntekijällä olisi tässä tilanteessa oikeus vähintään 5 kuukauden palkkaan. Työntekijällä olisi kuitenkin myös oikeus saada korvausta irtisanomisen ja takaisinoton väliseltä ajalta, ja korvauksen määrä kasvaisi tosiasialliseen takaisinottoajankohtaan saakka. Kun lainvastaisuus on todettu, työntekijällä olisi lisäksi oikeus luopua oikeudesta tulla otetuksi takaisin työhön ja saada 15 kuukauden palkka jo edellä mainitun korvauksen lisäksi.

86. Vaikka lain nro 300/1970 18 §:n nojalla korvauksen vähimmäismäärä on 5 kuukauden palkka, siinä ei ilmeisestikään säädetä lainkaan korvauksen enimmäismäärästä. Siinä tapauksessa, että työntekijä otetaan takaisin työhön, kyseisessä säännöksessä ei todellakaan aseteta korvaukselle enimmäismäärää. Korvauksen määrään voivat siten vaikuttaa sattumanvaraiset muuttujat, kuten oikeudenkäynnin lyhyt kesto, työnantajan kieltäytyminen tunnustamasta irtisanomisen laittomuutta tai ajankohta, jona työntekijä päättää nostaa kanteen. Tällaisen epävarmuuden vuoksi on mahdotonta määrittää yleisesti pätevää korvauksen enimmäismäärää.

87. Kun näitä kahta korvausjärjestelmää verrataan lähemmin, voitaisiin väittää, että kyseiset säännökset ilmentävät yleisesti laittomasti irtisanotulle vakituiselle työntekijälle maksettavan korvauksen määrää, joka on korkeampi ja siten edullisempi kuin korvaus, joka maksetaan määräaikaiselle työntekijälle lain nro 183/2010 32 §:n 5 momentin nojalla. Tällainen väite olisi kuitenkin jo ennalta tuhoon tuomittu, koska tämä ei pätisi kaikkiin tapauksiin. Jos laittomasti irtisanottu työntekijä otettaisiin takaisin työhön vain muutaman kuukauden kuluttua irtisanomisesta, hänen saamansa korvaus voisi hyvinkin olla alhaisempi kuin lainvastaisen määräaikaisuutta koskevan ehdon perusteella maksettava korvaus. ( 53 )

88. Kuten suullinen käsittely ja Italian Corte costituzionalen (perustuslakituomioistuin) oikeuskäytäntö ( 54 ) vahvistivat, lain nro 300/1970 18 §:n nojalla irtisanomisen ja takaisinoton väliseltä ajalta työntekijälle maksettavaan korvaukseen tehdään lähtökohtaisesti vähennyksiä, jos työntekijä saa muuta korvausta. Kyseiseltä ajanjaksolta saatava mikä tahansa etuus voi näin ollen kuittautua. Saman Corte costituzionalen oikeuskäytännön mukaan lain nro 183/2010 32 §:n 5 momentissa säädetty korvaus on sitä vastoin selvästi seuraamusluonteinen. Se on maksettava kaikissa tilanteissa, vaikkei vahinkoa olisi edes tapahtunut, jos työntekijä on löytänyt nopeasti muuta työtä. Tällainen korvaus ei siten ole luonteeltaan niinkään tosiasiallisesti aiheutuneesta vahingosta maksettava vahingonkorvaus vaan enemmänkin kertasummana maksettava korvaus. Toisin kuin laittomasta irtisanomisesta maksettava korvaus, lainvastaisesta määräaikaisuutta koskevasta ehdosta maksettavan korvauksen taso, joka määritetään lainsäädännössä, edistää oikeusvarmuutta samoin kuin tällaisten tapausten nopeaa käsittelyä. Suullisessa käsittelyssä myös mainittiin, että määräaikaisella työntekijällä on edelleen mahdollisuus nostaa Italian siviiliprosessilain tavanomaisten sääntöjen mukaisesti kanne työnantajaansa vastaan vahingoista, jotka ylittävät laissa nro 183/2010 säädetyn korvausmäärän.

89. Pidän lisäksi ongelmallisena näiden eri korvausjärjestelmien vertailun perustamista olettamaan, jonka mukaan laittomasti irtisanottu vakituinen työntekijä käyttäisi poikkeuksetta oikeuttaan luopua oikeudesta tulla otetuksi takaisin työhön 15 kuukauden palkan hyväksi – tyyliin ”ota rahat ja juokse”. On mahdollista, että tällainen työntekijä jäisi mieluummin entiselle työpaikalleen (erityisesti taloudellisen taantuman aikoina), jolloin kumoutuisi väitetty etu sellaiseen työntekijään nähden, jonka työsopimuksessa on lainvastainen määräaikaisuutta koskeva ehto.

90. Kun otetaan huomioon edellä mainitut eri muuttujat, on nähdäkseni mahdotonta vertailla abstraktisti eri korvausjärjestelmiä, joita sovelletaan yhtäältä laittomasti irtisanottuihin vakituisiin työntekijöihin ja toisaalta työntekijöihin, joilla on lainvastainen määräaikainen työsopimus, puhumattakaan sen määrittämisestä, kumpi järjestelmä on edullisempi. Juuri näin ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kuitenkin pyytää unionin tuomioistuinta tekemään.

91. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää lähinnä unionin tuomioistuinta arvioimaan sen oikeudenmukaisuutta, että lainvastaisen työsuhteen päättämisen käsittelyyn käytetty aika tarkoittaa sitä, että kokonaisuutena tarkasteltuna laittomasti irtisanotuilla vakituisilla työntekijöillä on etu sellaisiin työntekijöihin nähden, joilla on lainvastainen määräaikainen työsopimus, koska he saavat korvausta kyseiseltä ajalta. Toisaalta on ensinnäkin huomautettava, että tässä yhteydessä on otettava huomioon direktiivissä 1999/70 jäsenvaltioille annettava harkintavalta, ( 55 ) joka liittyy eritoten tarpeeseen säilyttää niiden työmarkkinoiden joustavuus. Toiseksi katson, että käsiteltävän asian kaltaisissa olosuhteissa – jossa on kyse yksityisen oikeussubjektin tilanteesta eikä SEUT 258 artiklassa säädetystä rikkomismenettelystä, joka koskee jäsenvaltion lainsäädännön yhteensopivuutta puitesopimuksen 4 lausekkeen kanssa – ( 56 ) vertailtavuus ei edellytä kokonaisvaltaista ja abstraktia arviointia vaan yksittäistapauksessa tehtävää konkreettista arviointia, jossa otetaan huomioon edellä 79–89 kohdassa kuvattu kyseinen etuus. ( 57 )

92. Kaikista edellisissä kohdista esitetyistä syistä on nähdäkseni katsottava, etteivät käsiteltävän asian olosuhteet merkitse puitesopimuksen 4 lausekkeessa tarkoitettua syrjintää.

93. Viidenteen kysymykseen olisi näin ollen vastattava, että puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa esteenä kansallisille säännöksille, joiden nojalla määräaikaisuutta koskevan ehdon lainvastaisesta sisällyttämisestä työsopimukseen maksettava korvaus on rajattu 2,5–12 kuukauden palkkaan.

3. Seuraukset ensimmäisen kysymyksen kannalta

94. Kuten edellä 23 kohdassa todettiin, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin vaikuttaa ensi näkemältä pyytävän unionin tuomioistuinta lausumaan niiden kansallisen lainsäädännön säännösten yhteensopivuudesta vastaavuusperiaatteen kanssa, joilla pyritään poistamaan yhtäältä määräaikaisuutta koskevat ehdot, jotka ovat lainvastaisia direktiivin 1999/70 nojalla, ja toisaalta ehdot, jotka ovat lainvastaisia yleisen sopimusoikeuden nojalla.

95. Nähdäkseni ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toivoo kuitenkin todellisuudessa unionin tuomioistuimen lausuvan jälleen – mutta tällä kertaa ainoastaan vastaavuusperiaatteen kannalta – sen oikeudenmukaisuudesta, että työsopimuksen lainvastainen päättämisen korjaamiseen kuluva aika asettaa kokonaisuudessaan epäedulliseen asemaan työntekijät, joilla on lainvastainen määräaikainen työsopimus. Tämä käy selväksi, kun muistetaan, että lain nro 183/2010 32 §:n 3 momentissa viitataan 32 §:n 1 momenttiin ja että näin ollen menettelysäännöt, joita sovelletaan kanteisiin, joissa vaaditaan työsopimuksessa määritetyn voimassaolon päättymisajankohdan toteamista pätemättömäksi, ovat samat kuin ne, joita sovelletaan irtisanomisen riitauttamiseksi nostettaviin kanteisiin.

96. Kun otetaan huomioon edellä esitetyt toteamukset ja viidenteen kysymykseen ehdottamani vastaus, ensimmäiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.

4. Seuraukset toisen, kolmannen ja kuudennen kysymyksen kannalta

97. Ensimmäisen kysymyksen tavoin myös toinen, kolmas ja kuudes kysymys vaikuttavat tavalla tai toisella koskevan menettelyn keston oikeudenmukaisuutta määräaikaisten työntekijöiden kannalta. Yhdyn näin ollen komission näkemykseen siitä, että viidenteen kysymykseen ehdotettu vastaus huomioon ottaen unionin tuomioistuimen ei ole tarpeen vastata näihin kysymyksiin. ( 58 )

E Seitsemäs kysymys: käsite ”valtion laitos”

98. Seitsemännellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin lähinnä tiedustelee, voidaanko direktiiviin 1999/70 vedota suoraan Poste Italianea vastaan ”valtion laitoksena”. Poste Italiane kiistää jyrkästi tämän mahdollisuuden. ( 59 )

99. Minun on tunnustettava olevani jokseenkin ymmälläni siitä, miksi tämä kysymys on esitetty unionin tuomioistuimelle.

100. Yksikään asianosaisista ja muista osapuolista ei kiistä sitä, että direktiivi 1999/70 pantiin täytäntöön Italian lainsäädännössä asetuksella nro 368/2001. Lukuun ottamatta väitettä, jonka mukaan laki nro 183/2010 on ristiriidassa puitesopimuksen 4 lausekkeen kanssa, menettelyssä ei ole missään vaiheessa väitetty, ettei direktiiviä 1999/70 olisi pantu täytäntöön moitteettomasti Italian lainsäädännössä. Tähän kysymykseen ei viitata ennakkoratkaisukysymysten sanamuodossa eikä ennakkoratkaisupyynnössä, ja kun otetaan huomioon viidenteen kysymykseen ehdottamani vastaus, en näe kyseisen lain vaarantavan direktiivin täytäntöönpanoa Italiassa. Italian hallitus toteaa lisäksi tähän kysymykseen antamassaan vastauksessa, ettei kysymys ole merkityksellinen, kun otetaan huomioon lainsäädännön yleinen soveltamisala, joka käsittää sekä julkisen että yksityisen sektorin.

101. Suhtaudun näin ollen epäillen siihen, voidaanko seitsemäs kysymys ottaa tutkittavaksi, koska siihen vastaaminen ei vaikuta olevan tarpeen käsiteltävän kiistan ratkaisemiseksi. ( 60 ) Esitän kuitenkin muutamia lyhyitä huomioita siltä varalta, että unionin tuomioistuin haluaa vastata kysymykseen.

102. Unionin tuomioistuin on jo katsonut puitesopimuksen 4 lausekkeella olevan välitön oikeusvaikutus, ( 61 ) ainakin ”vertikaalisessa” mielessä.

103. On syytä myös muistaa, ettei tämä ole ensimmäinen kerta, kun unionin tuomioistuin käsittelee Poste Italianen direktiivin 1999/70 mukaisia velvoitteita. ( 62 ) Poste Italiane on aiemmin kiistänyt ajatuksen siitä, että direktiiviin voitaisiin vedota suoraan sitä vastaan. ( 63 )

104. Vastaus seitsemänteen kysymykseen riippuu yhteisöjen tuomioistuimen asiassa Foster ( 64 ) esittämien toteamusten soveltamisesta tosiseikkoihin. Mainitussa asiassa yhteisöjen tuomioistuin lausui kuuluisat sanansa, joiden mukaan elin, joka oikeudellisesta muodostaan riippumatta on valtion toimenpiteen nojalla ja valtion valvonnan alaisuudessa velvollinen tarjoamaan yleisen edun mukaisia palveluja ja jolla tästä syystä on erityisiä toimivaltuuksia, jotka poikkeavat niistä oikeuksista, jotka johtuvat yksityisten oikeussubjektien välisiin suhteisiin sovellettavista oikeussäännöistä, kuuluu joka tapauksessa sellaisten kokonaisuuksien joukkoon, joita vastaan voidaan vedota sellaisiin direktiivin säännöksiin, joilla voi olla välittömiä oikeusvaikutuksia. ( 65 ) Kuten ilmaus ”kuuluu joka tapauksessa” osoittaa, asiassa Foster annetussa tuomiossa ei rajata oikeuskäytäntöä sen osalta, milloin yksikköä on pidettävä ”valtion laitoksena”. Kyseinen käsite on pikemminkin laaja, sillä – kuten unionin tuomioistuin on asian ilmaissut – ”yhteisön direktiivit velvoittavat muun muassa sellaisia elimiä tai yksiköitä, jotka kuuluvat julkisen vallan tai valtion määräys- tai valvontavaltaan”. ( 66 )

105. Jotain perää voi olla Poste Italianen väitteessä, jonka mukaan valtion käsite on joustava siinä mielessä, ettei yksityisen ja julkisen sektorin välillä ole aukottomia rajoja, mihin vaikuttaa lisäksi kyseinen unionin lainsäädännön ala. ( 67 ) Asiassa Foster kuitenkin esitettiin arviointiperusteet, joita on sovellettava sen määrittämiseksi, milloin yksikköä on ehdottomasti pidettävä ”valtion laitoksena”, jota vastaan direktiiviin voidaan vedota suoraan. ( 68 ) Italian lainsäädännössä julkis- ja yksityisoikeudellisten elinten välillä tehdystä erosta on todettava, ettei sillä ole merkitystä käsiteltävän asian kannalta Poste Italianen väitteistä huolimatta.

106. Ennakkoratkaisupyynnön mukaan Italian valtio omistaa Poste Italianen kokonaan sen ainoana osakkaana olevan talous- ja valtiovarainministeriön kautta. Lisäksi Poste Italianea valvovat valtio ja Corte dei Conti (tilintarkastustuomioistuin), jonka jäsen kuuluu sen hallitukseen. Ennakkoratkaisupyynnössä myös todetaan, että valvontaan ja kirjanpitoon liittyviä yleisiä valtuuksia käyttävä ministeri on siirtänyt Poste Italianelle yleispalveluvelvoitteen useilla aloilla, postiala mukaan lukien. Lisäksi Poste Italianen talousarvio on sidoksissa valtion talousarvioon, josta sille osoitetaan varoja kyseisestä palveluvelvoitteesta aiheutuvien kustannusten kattamiseksi.

107. Edellä esitetyn perusteella on ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä määrittää, kuuluuko Poste Italiane kaikki merkitykselliset tosiseikat huomioon ottaen Foster-oikeuskäytännön soveltamisalaan, toisin sanoen, onko sillä erityisiä toimivaltuuksia, jotka poikkeavat niistä oikeuksista, jotka johtuvat tavanomaisesti sovellettavista oikeussäännöistä. ( 69 )

108. Poste Italiane vetoaa lähinnä direktiiviin 2004/17/EY ( 70 ) ja kahteen komission päätökseen ( 71 ) sekä väittää, että se on vapautettu tiettyjen kyseisen direktiivin näkökohtien noudattamisesta. Tällainen näkemys on kuitenkin virheellinen.

109. Jonkin tietyn direktiivin soveltamisala ei ensinnäkään ole sama asia kuin se, voiko valtio sinänsä SEUT 288 artiklan nojalla välttyä noudattamasta direktiiviä käyttämällä oikeudellista itsemääräämisoikeuttaan sellaisten yhteenliittymien ja organisaatioiden muodossa, jotka eivät muodollisesti kuulu julkisoikeuden alaan. Jäsenvaltiot eivät voi vain järjestää organisaatiotaan uudelleen välttyäkseen unionin lainsäädännön mukaiselta vastuulta. ( 72 )

110. Direktiivin 2004/17 30 artiklan 4 kohdan nojalla tehdyt päätökset, kuten Poste Italianen mainitsemat päätökset, koskevat toiseksi sitä, onko tietty alakohtainen toiminto suoraan avoin kilpailulle markkinoilla, joille pääsyä ei ole rajoitettu, eivätkä sitä, kuuluuko tietty yksikkö kyseisen direktiivin henkilölliseen soveltamisalaan.

111. Poste Italiane on kolmanneksi mainittu nimenomaisesti direktiivin 2004/17 liitteessä VI postipalvelujen alalla toimivana hankintayksikkönä. Näin ollen kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdan mukaisesti Poste Italianen on oltava i) 2 artiklan 1 kohdan a alakohdassa määritelty hankintaviranomainen tai ii) 2 artiklan 1 kohdan b alakohdassa määritelty julkinen yritys taikka iii) yritys, jolla on 2 artiklan 3 kohdassa määriteltyjä erityis- tai yksinoikeuksia. Vaikka yksikään näistä kolmesta tilanteesta ei yksin riitä, ( 73 ) direktiivi 2004/17 viittaa siten nähdäkseni siihen, että Poste Italiane on Foster-oikeuskäytännössä tarkoitettu ”valtion laitos”.

112. Yhteenvetona voidaan todeta, ettei seitsemänteen kysymykseen ole tarpeen vastata. Jos unionin tuomioistuin kuitenkin pitää kyseisen kysymyksen tarkastelua hyödyllisenä, ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävä olisi määrittää, voidaanko Foster-oikeuskäytäntöä kaikki merkitykselliset tosiseikat huomioon ottaen soveltaa Poste Italianeen.

IV Ratkaisuehdotus

113. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin vastaa Tribunale di Napolin (Italia) neljänteen ja viidenteen ennakkoratkaisukysymykseen seuraavasti: — Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta 28.6.1999 annetun neuvoston direktiivin 1999/70/EY liitteessä olevan 4 lausekkeen 1 kohdassa tarkoitettujen työehtojen käsitettä on tulkittava siten, että se käsittää korvauksen työsopimuksen lainvastaisesta päättämisestä, lainvastaisen määräaikaisuutta koskevan ehdon sisällyttäminen mukaan lukien. — Puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa esteenä kansallisille säännöksille, joiden nojalla määräaikaisuutta koskevan ehdon lainvastaisesta sisällyttämisestä työsopimukseen maksettava korvaus on rajattu 2,5–12 kuukauden palkkaan.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: englanti.

( 2 ) Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta 28.6.1999 annettu neuvoston direktiivi (EYVL L 175, s. 43).

( 3 ) Viittaan mm. seuraaviin asioihin: asia C-98/09, Sorge, tuomio 24.6.2010 (Kok., s. I-5837); asia C-20/10, Vino, määräys 11.11.2010 (Kok., s. I-148*); asia C-161/11, Vino, määräys 22.6.2011 (Kok., s. I-91*) ja asia C‑290/12, Della Rocca, tuomio 11.4.2013. Käsiteltävässä asiassa tarkasteltavan ennakkoratkaisupyynnön saapumisen jälkeen Tribunale di Napoli on Italiassa tapahtunut lainsäädäntökehitys huomioon ottaen pyytänyt unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua kahdeksasta kysymyksestä, joista ensimmäiset seitsemän ovat lähes identtisiä käsiteltävässä asiassa esitettyjen kysymysten kanssa ja jotka on esitetty 18:aa kantajaa koskevassa asiassa; ks. unionin tuomioistuimessa vireillä oleva asia C‑89/13, D’Aniello ym.

( 4 ) Heinäkuun 1. päivänä 2009 vireillä oli väitetysti lähes 15000 Poste Italianen ja sen työntekijöiden välistä oikeudenkäyntiä; ks. julkisasiamies Jääskisen em. asiassa Sorge 22.4.2010 esittämän ratkaisuehdotuksen 17 kohta. Poste Italiane toteaa lisäksi ennakkoratkaisupyynnössä, että kantajan lisäksi sen Campaniassa sijaitsevassa keskuksessa työskenteli määräaikaisen työsopimuksen perusteella 40 työntekijää merkityksellisenä ajanjaksona 1.6.2004–15.9.2004. Lisäksi Carratùn edustaja totesi suullisessa käsittelyssä, että noin 95 % määräaikaisista työsopimuksista Italiassa koskee Poste Italianea tämän sitä kiistämättä.

( 5 ) Ks. asia C‑157/11, Sibilio, tuomio 15.3.2012. Ks. myös unionin tuomioistuimessa vireillä olevat asia C‑22/13, Mascolo, asia C‑61/13, Forni, asia C‑62/13, Racca ja C‑63/13, Russo, joissa kaikissa Tribunale di Napoli on esittänyt ennakkoratkaisupyynnön. Ks. lisäksi unionin tuomioistuimessa samoin vireillä olevat asia C‑50/13, Papalia ja asia C-221/13, Mascellani.

( 6 ) Käsiteltävässä asiassa laittoman työsopimuksen oli alun perin tarkoitus päättyä 15.9.2004. Kansallisen tuomioistuimen mukaan asiassa on kyse yli kahdeksan vuoden palkkaa vastaavasta mahdollisesta korvauksesta.

( 7 ) Direktiivin 1999/70 oikeusperusta on EY 139 artiklan 2 kohta (nykyisin SEUT 155 artiklan 2 kohta); ks. myös direktiivin johdanto-osaan sisältyvä ensimmäinen maininta siitä.

( 8 ) GURI nro 195, 6.8.1966.

( 9 ) GURI nro 131, 27.5.1970.

( 10 ) Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 1999/70/EY täytäntöön panemiseksi annettu asetus nro 368 (GURI nro 235, 9.10.2001, s. 4).

( 11 ) GURI nro 262, 9.11.2010, Supplemento ordinario nro 243.

( 12 ) Unionin tuomioistuimen suullisessa käsittelyssä Poste Italiane totesi, että kyseisestä välipäätöksestä on tehty valitus, jota ei ole vielä ratkaistu.

( 13 ) Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annettu neuvoston direktiivi (EYVL L 303, s. 16).

( 14 ) Miesten ja naisten yhtäläisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa (uudelleenlaadittu toisinto) 5.7.2006 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL L 204, s. 23).

( 15 ) Vaikka Poste Italiane totesikin suullisessa käsittelyssä, ettei lain nro 300/1970 18 §:ää sovelleta eikä sovellettu määräaikaisiin työntekijöihin, on edelleen epäselvää, päteekö tämä työntekijöihin, joiden asema on muuttunut määräaikaisista vakituisiksi työntekijöiksi.

( 16 ) Ks. eritoten asia C‑41/11, Inter-Environnement Wallonie ja Terre wallonne, tuomio 28.2.2012, 35 kohta.

( 17 ) Vaikka kanne ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa nostettiin alun perin 23.9.2008, suullisessa käsittelyssä varmistui, ettei asian ole väitetty vanhentuneen.

( 18 ) Ks. asia C-222/04, Cassa di Risparmio di Firenze ym., tuomio 10.1.2006 (Kok., s. I-289, 67 ja 68 kohta).

( 19 ) Ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-295/04-C-298/04, Manfredi ym., tuomio 13.7.2006 (Kok., s. I-6619, 30 kohta). Tässä yhteydessä olen samaa mieltä komission kanssa siitä, että puitesopimuksen 4 lauseketta voidaan soveltaa jopa yksittäiseen määräaikaiseen työsopimukseen; ks. yhdistetyt asiat C-378/07-C-380/07, Angelidaki ym., tuomio 23.4.2009 (Kok., s. I-3071, 116 ja 117 kohta).

( 20 ) Asia C-307/05, tuomio 13.9.2007 (Kok., s. I-7109).

( 21 ) Ks. tuomion 47 kohta, joka on vahvistettu yhdistetyissä asioissa C-444/09 ja C-456/09, Gavieiro Gavieiro ja Iglesias Torres, tuomio 22.12.2010 (Kok., s. I-14031, 58 kohta) ja asiassa C-273/10, Montoya Medina, määräys 18.3.2011 (Kok., s. I-32*, 32 kohta).

( 22 ) Asia C-268/06, tuomio 15.4.2008 (Kok., s. I-2483).

( 23 ) Ibid., tuomion 130 kohta.

( 24 ) Ibid., tuomion 131 ja 132 kohta.

( 25 ) Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE), julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) ja Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY) tekemästä osa-aikatyötä koskevasta puitesopimuksesta 15.12.1997 annettu neuvoston direktiivi (EYVL 1998, L 14, s. 9).

( 26 ) Yhdistetyt asiat C-395/08 ja C-396/08, Bruno ym., tuomio 10.6.2010 (Kok., s. I-5119), vahvistettu asiassa C‑393/10, O’Brien, tuomio 1.3.2012.

( 27 ) Em. yhdistetyt asiat Bruno ym., tuomion 46 kohta; ks. myös 47 ja 48 kohta.

( 28 ) Ibid., tuomion 28, 32, 37 ja 42 kohta. Ks. lisäksi em. asiassa O’Brien annetun tuomion 36, 37 ja 64 kohtaan sisältyvät analogiset viittaukset määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta annettuun oikeuskäytäntöön ja asia C-486/08, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, tuomio 22.4.2010 (Kok., s. I-3527, 25 kohta).

( 29 ) Ks. em. yhdistetyt asiat Bruno ym., tuomion 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

( 30 ) Ks. asia C-262/88, Barber, tuomio 17.5.1990 (Kok., s. I-1889, Kok. Ep. X, s. 425, 13 kohta) ja asia C-33/89, Kowalska, tuomio 27.6.1990 (Kok., s. I-2591, 10 kohta).

( 31 ) Ks. asia C-167/97, Seymour-Smith ja Perez, tuomio 9.2.1999 (Kok., s. I-623, 26 kohta).

( 32 ) Ks. puitesopimuksen yleisten huomioiden 9 kohta ja 8 lausekkeen 2 kohta.

( 33 ) Aika lasketaan siitä päivästä, jona Poste Italiane sai Carratùn kirjeen, jossa tämä ilmoitti olevansa käytettävissä työtehtäviin, (11.10.2004) siihen päivään, jona ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin antaa lopullisen tuomion. Syy ajan pituuteen ei ole suinkaan selvä (ks. menettelyjen viivästyksistä Italian tuomioistuinjärjestelmässä julkisasiamies Sharpstonin 17.11.2011 esittämä ratkaisuehdotus asiassa C‑500/10, Belvedere Costruzioni, tuomio 29.3.2012, ratkaisuehdotuksen alaviite 27). Suullisessa käsittelyssä Carratùn edustaja totesi, että Carratù oli otettu takaisin entiseen työhönsä vuonna 2012.

( 34 ) Ks. mm. asia C-148/02, Garcia Avello, tuomio 2.10.2003 (Kok., s. I-11613, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 35 ) Ks. vastaavasti em. asia Sorge, tuomion 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

( 36 ) Muissa tilanteissa unionin tuomioistuin on katsonut, että yhtäältä vaatimuksena ei ole tilanteiden identtisyys vaan ainoastaan niiden vertailukelpoisuus ja toisaalta tällaista vertailukelpoisuutta ei ole tutkittava kokonaisuutena ja abstraktisti vaan tapauskohtaisesti ja konkreettisesti kyseessä olevan etuuden kannalta (ks. mm. asia C-147/08, Römer, tuomio 10.5.2011, Kok., s. I-3591, 42 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 37 ) Ks. asia C-177/10, Rosado Santana, tuomio 8.9.2011 (Kok., s. I-7907, 66 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 38 ) Ks. asia C-212/04, Adeneler ym., tuomio 4.7.2006 (Kok., s. I-6057, 91 kohta). Puitesopimuksen 5 lauseke ei myöskään sinänsä estä jäsenvaltiota rajaamasta oikeutta muuttaa työsopimuksia yksityisen sektorin työntekijöihin perättäisten määräaikaisten työsuhteiden väärinkäytösten yhteydessä; ks. asia C-364/07, Vassilakis ym., määräys 12.6.2008 (Kok., s. I-90*, 122 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 39 ) Lisäksi suullisen käsittelyn loppupuolella komissio täsmensi, että syrjimättömyyttä koskevaa puitesopimuksen 4 lauseketta olisi luettava yhdessä 5 lausekkeen kanssa, joka koskee perättäisten määräaikaisten työsopimusten väärinkäyttöä.

( 40 ) Poste Italiane mainitsi, että työnantaja voi irtisanoa määräaikaisen työntekijän, vaikka se voikin olla vaikeampaa kuin vakituisen työntekijän irtisanominen. Se, ettei yksi tilanne sulje pois toista, korostaa näiden kahden välisiä eroja.

( 41 ) Ks. vastaavasti asia C-438/99, Jiménez Melgar, tuomio 4.10.2001 (Kok., s. I-6915, 45 kohta) ja asia C‑614/11, Kuso, tuomio 12.9.2013, 35 kohta.

( 42 ) Em. asia Impact, tuomion 116 kohta ja julkisasiamies Kokottin samassa asiassa 9.1.2008 esittämän ratkaisuehdotuksen 161 kohta.

( 43 ) Esimerkiksi vuosilomaoikeuden väheneminen suhteessa kokoaikatyön perusteella myönnettyyn vuosilomaan on nimittäin oikeutettua asiallisista syistä; ks. osa-aikatyötä koskevan puitesopimuksen 4 lausekkeesta asia C‑415/12, Brandes, määräys 13.6.2013, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen.

( 44 ) Ks. esimerkiksi Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen liitteessä IX olevan 10 artiklan e alakohta.

( 45 ) Ks. vastaavasti Euroopan parlamentin päätöslauselma komission ehdotuksesta neuvoston direktiiviksi Euroopan yhteisöjen teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE), julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) ja Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (ETUC) tekemästä määräaikaisia työsuhteita koskevasta puitesopimuksesta (KOM(99) 0203 – C4-0220/99) (EYVL 1999, C 279, s. 430); ks. päätöslauselman johdanto-osan M perustelukappale.

( 46 ) Ks. vastaavasti asia C-429/09, Fuß, tuomio 25.11.2010 (Kok., s. I-12167, 80 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja 16.4.2012 esittämäni ratkaisuehdotus asiassa C‑64/12, Schlecker, tuomio 12.9.2013, ratkaisuehdotuksen 25 kohta.

( 47 ) Ks. puitesopimuksen yleisten huomioiden 6 kohta.

( 48 ) Ks. puitesopimuksen 1 lausekkeen a alakohta.

( 49 ) Ennen direktiivin 1999/70 antamista komissio totesi tiedonannossaan ”European Social Policy – A way forward for the Union”, KOM(94) 333 lopullinen, s. 22, 8 kohta, uusista työmuodoista, että kehitys oli johtanut ”joustavampiin työsopimuksen muotoihin (määräaikainen, tilapäinen ja osa-aikainen). Tämä ei johdu ainoastaan siitä, että johto haluaa lisätä joustavuutta, vaan myös siitä, että työntekijät asettavat verrattain usein etusijalle vaihtoehtoiset työmallit.” Sittemmin komissio on todennut, että ”[m]ääräaikaistyö edistää työmarkkinoiden joustavuuden lisäämistä. Se muodostaa puskurin kysynnän kausivaihteluille ja antaa yrityksille mahdollisuuden mukauttaa työntekijämäärää altistamatta itseään korkeille irtisanomiskustannuksille. Määräaikaistyö antaa yrityksille myös mahdollisuuden hyödyntää markkinamahdollisuuksia osallistumalla lyhytkestoisiin hankkeisiin, ilman että tästä aiheutuu kohtuuttomia henkilöstökustannuksia. Tämä on erityisen tärkeää niillä työmarkkinoilla, joilla vakituista työtä suojellaan tiukoilla säännöksillä ja jousto on hyvin vähäistä. Työntekijöille määräaikaistyö voi toimia siltana työllisyyteen ja tarjota mahdollisuuden hankkia kokemusta ja taitoja.”; ks. komission yksiköiden valmisteluasiakirja ”Report by the Commission services on the implementation of Council Directive 1999/70/EC of 28 June 1999 concerning the Framework Agreement on Fixed-term Work concluded by ETUC, UNICE and CEEP (EU-15)”, SEC(2006) 1074, s. 2.

( 50 ) Puitesopimuksen 6 lausekkeen tarkoituksen mukaisesti.

( 51 ) Ks. em. asia Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, tuomion 46 kohta.

( 52 ) Ks. Barnard, C., EU Employment Law, Oxford University Press, Oxford, 2012 (4. painos), s. 440.

( 53 ) Lisään, että enintään 15 työntekijän yritysten yhteydessä korvaus, jota maksetaan laittomasta irtisanomisesta lain nro 604/1966 8 §:n nojalla ja joka voi pääsääntöisesti vastata 2,5–6 kuukauden palkkaa, vaikuttaa kokonaisuutena tarkasteltuna olevan epäedullisempi kuin lain nro 183/2010 32 §:n 5 momentin nojalla maksettava korvaus.

( 54 ) Ks. Corte costituzionalen 9.11.2011 antama tuomio asiassa nro 303/2011.

( 55 ) Ks. puitesopimuksen 4 lausekkeen 3 kohta, luettuna yhdessä yleisten huomioiden 10 kohdan kanssa; ks. myös direktiivin 1999/70 johdanto-osan 17 perustelukappale.

( 56 ) Huomautan, että siitä kysymyksestä, muodostavatko työehdot yhdessä arvioituina epäedullisemman kohtelun, komissio on todennut, että ”kansallisten tuomioistuinten olisi voitava perustellusti tehdä arviointi kunkin tapauksen olosuhteiden perusteella. Komission yksiköt seuraavat kehitystä jäsenvaltioissa, eritoten niissä, joissa määräaikaisten työntekijöiden ja vakituisten työntekijöiden vertailua voidaan tehdä ainoastaan tarkastelemalla työehtoja kokonaisuutena”, ks. SEC(2006) 1074, s. 38 ja 39 (kursivointi tässä).

( 57 ) Ks. vastaavasti edellä 54 kohta.

( 58 ) Asiassa C-108/10, Scattolon, 6.9.2011 antamassaan tuomiossa (Kok., s. I-7491, 84 kohta) unionin tuomioistuin katsoi, että kun otetaan huomioon sen muihin kysymyksiin antamat vastaukset, ei ollut enää tarpeen vastata neljänteen kysymykseen, jonka sanamuoto oli samankaltainen kuin nyt käsiteltävän asian kuudennessa ennakkoratkaisukysymyksessä.

( 59 ) Tätä kysymystä käsitellään 38 kohdassa sen huomautusten kaikkiaan 122 kohdasta.

( 60 ) Tässä mielessä ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevan asian olosuhteet eroavat em. yhdistetyissä asioissa Gavieiro Gavieiro ja Iglesias Torres annetun tuomion 84 ja 85 kohdassa tarkastelluista ja unionin tuomioistuimen hylkäämistä perusteluista sille, miksi direktiiviä 1999/70 ei ollut syytä soveltaa suoraan.

( 61 ) Ks. em. asia Impact, tuomion 68 kohta.

( 62 ) Ks. edellä alaviite 3.

( 63 ) Ks. vastaavasti em. julkisasiamies Jääskisen asiassa Sorge esittämän ratkaisuehdotuksen 64 kohta.

( 64 ) Asia C-188/89, Foster ym., tuomio 12.7.1990 (Kok., s. I-3313, Kok. Ep. X, s. 499, 20 kohta).

( 65 ) Ks. myös asia C-157/02, Rieser Internationale Transporte, tuomio 5.2.2004 (Kok., s. I-1477, 24 kohta) ja asia C‑282/10, Dominguez, tuomio 24.1.2012, 39 kohta.

( 66 ) Ks. asia C-6/05, Medipac - Kazantzidis, tuomio 14.6.2007 (Kok., s. I-4557, 43 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 67 ) Ks. yksityisen elimen toteuttamien toimien lukemisesta valtion syyksi SEUT 30 artiklan yhteydessä asia C-325/00, komissio v. Saksa, tuomio 5.11.2002 (Kok., s. I-9977, 17, 19 ja 20 kohta) ja SEUT 107 artiklan yhteydessä asia C-482/99, Ranska v. komissio, tuomio 16.5.2002 (Kok., s. I-4397, 55 ja 56 kohta).

( 68 ) On syytä mainita, että näitä arviointiperusteita saatetaan vielä täsmentää unionin tuomioistuimessa parhaillaan vireillä olevassa asiassa; ks. asia C‑279/12, Fish Legal ja Shirley.

( 69 ) Ks. asia C-343/98, Collino ja Chiappero, tuomio 14.9.2000 (Kok., s. I-6659, 24 kohta) ja em. asia Dominguez, tuomion 40 kohta. Viittaan lisäksi ratkaisuehdotukseeni asiassa C-425/12, Portgás, ratkaisuehdotuksen 41 ja 45 kohta.

( 70 ) Vesi- ja energiahuollon sekä liikenteen ja postipalvelujen alalla toimivien yksiköiden hankintamenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL L 134, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna.

( 71 ) Vesi- ja energiahuollon sekä liikenteen ja postipalvelujen alalla toimivien yksiköiden hankintamenettelyjen yhteensovittamisesta annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/17/EY soveltamatta jättämisestä pikalähetys- ja kuriiripalveluihin Italiassa 30.4.2008 tehty komission päätös 2008/383/EY (EUVL L 132, s. 18) ja tiettyjen Italiassa tarjottavien postialan rahoituspalvelujen jättämisestä vesi- ja energiahuollon sekä liikenteen ja postipalvelujen alalla toimivien yksiköiden hankintamenettelyjen yhteensovittamisesta annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/17/EY soveltamisen ulkopuolelle 5.1.2010 tehty komission päätös 2010/12/EU (EUVL L 6, s. 8).

( 72 ) Ks. vastaavasti asia 249/81, komissio v. Irlanti, tuomio 24.11.1982 (Kok., s. 4005, Kok. Ep. VI, s. 589, 15 kohta) ja julkisasiamies Alberin 18.1.2000 esittämä ratkaisuehdotus em. asiassa Collino ja Chiappero, ratkaisuehdotuksen 23 kohta. Ks. lisäksi em. asiassa Portgás esittämäni ratkaisuehdotuksen 41 kohta.

( 73 ) Ks. tästä lähemmin em. asiassa Portgás esittämäni ratkaisuehdotuksen 37–39, 42 ja 43 kohta.