ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Valmisteverot – Direktiivi 92/12 – Valmistettu tupakka – Tuotteet, jotka valmistetaan yhteisöön sisäisessä jalostusmenettelyssä tuoduista valmisteverottomista tuotteista

(Neuvoston direktiivin 92/12 5 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäinen luetelmakohta ja 18 artiklan 1 kohta)

Tiivistelmä

Valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta annetun direktiivin 92/12 5 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan ensimmäistä luetelmakohtaa on tulkittava siten, että valmisteveron alaisia tuotteita (kuten valmistettua tupakkaa), jotka on valmistettu valmisteverottomista tuotteista (kuten raakatupakasta), jotka on tuotu yhteisöön sisäisessä jalostusmenettelyssä, pidetään tässä säännöksessä tarkoitetulla tavalla väliaikaisesti valmisteverottomina, kun niistä on tullut valmisteveron alaisia tuotteita ainoastaan siitä syystä, että ne on valmistettu yhteisön alueella, ja ne voivat täten liikkua jäsenvaltioiden välillä ilman, että viranomaiset voivat edellyttää tämän direktiivin 18 artiklan 1 kohdassa säädettyä hallinnollista tai kaupallista asiakirjaa.

(ks. 36–46 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Ympäristö – Ilman pilaantuminen – Direktiivi 2001/80 – Soveltamisala – Suuret polttolaitokset – Poikkeukset

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2001/80 2 artiklan 7 alakohdan toisen alakohdan ensimmäinen virke)

Tiivistelmä

Koska tiettyjen suurista polttolaitoksista ilmaan joutuvien epäpuhtauspäästöjen rajoittamisesta annetussa direktiivissä 2001/80 määritellään polttolaitokseksi tekniset laitteet, joissa polttoaineet hapetetaan, jotta näin syntyvää lämpöä voidaan käyttää, sähkö ei ole palamistuote. Palamistuotteita ovat näet savukaasut, tuhkat ja muut jäännökset sekä palamisesta vapautuva lämpö. Sähkövirta ei ole fyysinen palamistuote eikä lämpöä, vaan se on seurausta sarjasta operaatioita, joissa palamisessa vapautuu lämpöä, joka käytetään tuottamaan höyrykattilassa höyryä, joka puolestaan pyörittää turbiinia, joka tuottaa lopulta sähköä. Jos katsottaisiin, että sähkö on palamistuote, olisi tätä käsitettä tulkittava niin laajasti, että siihen sisältyisi myös muita tuotteita, jotka eivät ole suoraan seurausta palamisesta, mikä ei vastaisi tämän ilmaisun normaalia merkitystä tieteellisessä tai jokapäiväisessä kielenkäytössä.

Direktiivin 2001/80 2 artiklan 7 alakohdan toisen alakohdan ensimmäisessä virkkeessä ei pelkästään täsmennetä polttolaitoksen käsitettä tarkemmin vaan jätetään tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle tietyt laitokset. Se, että kyseessä on poikkeussäännös, käy lisäksi nimenomaisesti ilmi kyseisen säännöksen sanamuodosta, koska siinä säädetään, että direktiiviä sovelletaan energiantuotantoon tarkoitettuihin polttolaitoksiin, lukuun ottamatta niitä, jotka käyttävät palamistuotteita suoraan hyväkseen valmistusprosesseissa. Tätä säännöstä on tulkittava suppeasti erityisesti siksi, että tiettyjen polttolaitosten jättäminen tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle on vastoin direktiivin tavoitetta. Direktiivin tarkoituksena on näet torjua happamoitumista vähentämällä rikkidioksidi- ja typenoksidipäästöjä, joiden merkittäviä lähteitä ovat suuret polttolaitokset, kuten sähköntuotantolaitokset. Kyseisen direktiivin 2 artiklan 7 alakohdan toisen alakohdan ensimmäisessä virkkeessä ilmaistun poikkeuksen ulottaminen koskemaan sähköntuotantolaitoksia, joiden tuottama sähkö hyödynnetään suoraan valmistusprosesseissa, haittaisi tämän direktiivin tehokasta vaikutusta.

(ks. 36, 37 ja 40–42 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Henkilöiden vapaa liikkuvuus – Sijoittautumisvapaus – Verolainsäädäntö – Tuloverot

(SEUT 49 artikla)

Tiivistelmä

SEUT 49 artikla on esteenä kansalliselle säännöstölle, jolla syrjitään itsenäisten ammatinharjoittajien, jotka ovat tehneet tietyn määrän työtunteja yrittäjinä, vähennysoikeuden kaltaisen verotuksellisen edun myöntämisen osalta ulkomailla asuvia verovelvollisia, joiden toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevaan toimipaikkaan käyttämiä tunteja ei oteta tässä tarkoituksessa huomioon, vaikka nämä verovelvolliset voivat kyseisen edun osalta valita maassa asuviin verovelvollisiin sovellettavan järjestelmän.

Kyseinen kansallinen säännöstö, jossa käytetään tällaisen verotuksellisen edun osalta tuntiehtoa tavalla, joka estää ulkomailla asuvia verovelvollisia vetoamasta verotusmenettelyssä toisessa jäsenvaltiossa tekemiinsä työtunteihin, saattaa näet haitata pääasiallisesti kyseisiä verovelvollisia. Tällainen säännöstö merkitsee siis SEUT 49 artiklassa tarkoitettua kansalaisuuteen perustuvaa välillistä syrjintää. Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa sillä, että ulkomailla asuvilla verovelvollisilla on käytössään rinnastusoptio, jonka perusteella he voivat valita syrjivän verojärjestelmän ja maassa asuviin verovelvollisiin sovellettavan verojärjestelmän välillä, koska tällaisella valinnalla ei voida sulkea pois näistä kahdesta järjestelmästä ensimmäiseksi mainitun syrjiviä vaikutuksia. Jos näet mainitun valinnan tällainen vaikutus hyväksytään, tällä oikeutettaisiin verojärjestelmä, joka merkitsee sinällään edelleen SEUT 49 artiklan rikkomista sen vuoksi, että se on syrjivä. Kansallinen järjestelmä, jolla rajoitetaan sijoittautumisvapautta, on lisäksi ristiriidassa unionin oikeuden kanssa, vaikka sen soveltaminen olisi vapaavalintaista. Tästä seuraa, että ulkomailla asuvalle verovelvolliselle rinnastusoptiolla annetulla valinnanmahdollisuudella ei poisteta todettua syrjintää.

(ks. 48–55 kohta ja tuomiolauselma)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 5 artiklan 1 alakohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että valmistettavan tai tuotettavan tavaran toimittamista koskevat sopimukset on luokiteltava kyseisen asetuksen 5 artiklan 1 alakohdan b alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitetuksi irtaimen kaupaksi myös silloin, kun ostaja on antanut tavaroiden valmistusta, käsittelemistä ja toimittamista koskevia määräyksiä muttei ole toimittanut materiaalia ja kun tavarantoimittaja vastaa tavaran laadusta ja sopimuksenmukaisuudesta.

Kun huomataan, että asetuksesta N:o 44/2001 ilmenee, että irtaimen kauppaa ja palvelujen suorittamista koskevien sopimusten osalta on otettava huomioon näille sopimuksille luonteenomainen velvoite toimivaltaista tuomioistuinta koskevana liittymäperusteena, nämä sopimukset luokitellaan asetuksen 5 artiklan 1 alakohdan b alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoitetuksi irtaimen kaupaksi silloin, kun sopimukselle luonteenomainen velvoite on tavaran toimittaminen, ja 5 artiklan 1 alakohdan b alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetuksi palvelujen suorittamiseksi silloin, kun sopimukselle luonteenomainen velvoite on palvelujen suorittaminen.

Määritettäessä valmistettavan tai tuotettavan tavaran toimittamista koskevalle sopimukselle luonteenomaista velvoitetta silloin, kun ostaja on antanut tavaroiden valmistusta, käsittelemistä ja toimittamista koskevia määräyksiä, se seikka, että toimitettava tavara on ensin valmistettava tai tuotettava, ei vaikuta kyseessä olevan sopimuksen luokittelemiseen kauppasopimukseksi. Lisäksi muut seikat, kuten yhtäältä se, että ostaja ei ole toimittanut lainkaan materiaalia, ja toisaalta se, että tavarantoimittaja vastaa tavaran laadusta ja sopimuksenmukaisuudesta, viittaavat siihen, että tällainen sopimus on luokiteltava irtaimen kauppaa koskevaksi sopimukseksi.

(ks. 31–33, 38, 40, 42 ja 43 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Viisumi-, turvapaikka- ja maahanmuuttopolitiikka – Maahanmuuttopolitiikka – Oikeus perheenyhdistämiseen – Direktiivi 2003/86

(Neuvoston direktiivin 2003/86 7 artiklan 1 kohdan johdantokappale ja c alakohta)

2. Viisumi-, turvapaikka- ja maahanmuuttopolitiikka – Maahanmuuttopolitiikka – Oikeus perheenyhdistämiseen – Direktiivi 2003/86

(Neuvoston direktiivin 2003/86 2 artiklan johdantokappale ja d alakohta ja 7 artiklan 1 kohdan johdantokappale ja c alakohta)

Tiivistelmä

1. Oikeudesta perheenyhdistämiseen annetun direktiivin 2003/86 7 artiklan 1 kohdan johdantokappaleessa ja c alakohdassa olevaa ilmausta ”turvauduttava sosiaalihuoltojärjestelmään” on tulkittava siten, että jäsenvaltiolle ei jätetä siinä mahdollisuutta antaa sellaista perheenyhdistämistä koskevaa säännöstöä, jossa perheenyhdistämistä ei sallita perheenkokoajalle, joka on esittänyt todisteet siitä, että hänellä on vakaat ja säännölliset tulot ja varat, jotka riittävät perheenkokoajan ja hänen perheenjäsentensä ylläpitoon, mutta joka kuitenkin tulojensa tason vuoksi voi turvautua erityiseen toimeentulotukeen erityisten ja yksilöllisesti määriteltyjen välttämättömien elinkustannusten kattamiseksi, paikallisten viranomaisten myöntämiin tuloista riippuvaisiin veronhuojennuksiin tai kunnallisen toimeentulopolitiikan tulotukitoimiin.

On nimittäin niin, että koska perheenyhdistämisen salliminen on direktiivin mukaan pääsääntö, sen 7 artiklan 1 kohdan johdantokappaleessa ja c alakohdassa säädettyä mahdollisuutta on tulkittava suppeasti. Jäsenvaltiot eivät myöskään saa käyttää niille tunnustettua harkintavaltaa tavalla, joka olisi vastoin direktiivin tavoitetta, eli perheenyhdistämisen edistämistä, ja direktiivin tehokasta vaikutusta.

(ks. 43 ja 52 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)

2. Perheenyhdistämistä koskevaa direktiiviä 2003/86 ja erityisesti sen 2 artiklan johdantokappaletta ja d alakohtaa on tulkittava siten, että tämä säännös on esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa tehdään kyseisen direktiivin 7 artiklan 1 kohdan johdantokappaleen ja c alakohdan mukaisten tuloedellytysten soveltamisessa ero sen mukaan, ovatko perhesuhteet muodostuneet ennen kuin perheenkokoaja tuli vastaanottavan jäsenvaltion alueelle vai vasta sen jälkeen.

On nimittäin niin, että koska unionin lainsäätäjä ei ole halunnut tehdä eroa perheen muodostumisen ajankohdan mukaan ja koska direktiivin 2003/86 säännöksiä ei pidä tulkita suppeasti eikä niiltä saa riistää niiden tehokasta vaikutusta, jäsenvaltioilla ei ole harkintavaltaa, jonka nojalla ne voisivat säätää tällaisesta erosta kansallisessa lainsäädännössään, jolla ne panevat direktiivin täytäntöön. Sitä paitsi perheenkokoajan kyky hankkia säännölliset tulot ja varat, jotka riittävät perheenkokoajan ja hänen perheenjäsentensä ylläpitoon 7 artiklan 1 kohdan johdantokappaleessa ja c alakohdassa tarkoitetulla tavalla, ei voi mitenkään riippua ajankohdasta, jolloin hän on muodostanut perheensä.

(ks. 64 ja 66 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Tällaisen menettelyn on oltava helppokäyttöinen ja saatettavissa loppuun kohtuullisessa ajassa ja, jos menettely johtaa hylkäävään päätökseen, tuo hylkäävä päätös on voitava saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi.

Jäsenvaltio, joka suhteellisuusperiaatteen vastaisesti säätää ennakkolupajärjestelmästä muista jäsenvaltioista, missä ne on laillisesti valmistettu ja/tai saatettu markkinoille, peräisin oleville valmistuksen apuaineille sekä elintarvikkeille, joiden valmistuksessa on käytetty valmistuksen apuaineita, ei noudata EY 28 artiklan mukaisia velvoitteitaan.

Vaikka jäsenvaltioiden asiana on päättää silloin, kun yhdenmukaistamista ei ole toteutettu, ihmisten terveyden ja elämän suojelun varmistamisen tasosta sekä siitä, vaaditaanko valmistuksen apuaineiden elintarvikkeiden, joiden valmistamiseen on käytetty valmistuksen apuaineita, markkinoille saattamiseen ennakkolupa, ja vaikka suuren tieteellisen ja käytännön epävarmuuden vuoksi jäsenvaltio saa ennalta varautumisen periaatteen perusteella toteuttaa suojatoimenpiteitä odottamatta, että näiden tuotteiden markkinoille saattamisen aiheuttamien vaarojen olemassaolo ja vakavuus osoitetaan täysimääräisesti, on kuitenkin niin, että kun tiettyjen valmistuksen apuaineiden ryhmiin liittyy riskejä, kansallisen lainsäädännön on oltava kohdennettua ja todistein selkeästi perusteltua kyseisiin ryhmiin nähden. Lupajärjestelmä on näin ollen suhteellisuusperiaatteen vastainen siltä osin kuin siinä kielletään systemaattisesti kaikkien muissa jäsenvaltioissa laillisesti valmistettujen ja/tai markkinoille saatettujen valmistuksen apuaineiden tai elintarvikkeiden, joiden valmistuksessa on käytetty valmistuksen apuaineita, markkinoille saattaminen ilman ennakkolupaa erottamatta toisistaan eri valmistuksen apuaineiden ryhmiä tai niiden käytön terveydelle mahdollisesti aiheuttaman vaaran tasoa.

(ks. 85, 90, 91, 95, 97, 100 ja 122 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Ennakkoratkaisukysymykset – Asian saattaminen unionin tuomioistuimen käsiteltäväksi – EY 234 artiklassa tarkoitetun kansallisen tuomioistuimen käsite

(EY 234 artikla)

2. Ympäristö – Tiettyjen hankkeiden ympäristövaikutusten arviointi – Direktiivi 85/337 – Soveltamisala

(Neuvoston direktiivin 85/337, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2003/35, 2 artiklan 1 kohta, 4 artiklan 1 kohta ja liitteessä I oleva 20 kohta)

Tiivistelmä

1. Umweltsenat täyttää edellytykset, jotka koskevat elimen lakisääteisyyttä, sen tuomiovallan pakottavuutta sekä elimen pysyvyyttä, toimimista oikeussääntöjen soveltajana ja tällaisen elimen riippumattomuutta ja joilla taataan menettelyn kontradiktorinen luonne, ja sitä on pidettävä EY 234 artiklassa tarkoitettuna tuomioistuimena.

(ks. 36, 38 ja 39 kohta)

2. Tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista annetun direktiivin 85/337, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2003/35, 2 artiklan 1 kohtaa ja 4 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jäsenvaltioiden toimivaltaisen viranomaisten on alistettava kyseisen direktiivin liitteessä I olevassa 20 kohdassa tarkoitettu hanke, kuten jännitteeltään vähintään 220 kV:n ja pituudeltaan yli 15 kilometrin mittaisten maanpäällisten voimajohtojen rakentaminen, ympäristövaikutusten arviointimenettelyyn myös silloin, kun kyse on rajat ylittävästä hankkeesta, josta vain alle 15 kilometrin pituinen osa sijaitsee kyseisen jäsenvaltion alueella.

Direktiivin 85/337 tarkoitus ei saa jäädä toteutumatta siksi, että hanke pilkotaan, eikä sillä, ettei useiden hankkeiden yhteisvaikutusta oteta huomioon, saa käytännössä olla sitä lopputulosta, että kyseiset hankkeet jäävät kokonaisuudessaan arviointia koskevan velvoitteen ulkopuolelle, vaikka niillä yhdessä todennäköisesti olisi direktiivin 85/337 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja ”merkittäviä ympäristövaikutuksia”.

Tästä seuraa, että direktiiviä 85/337 ei voida jättää soveltamatta kyseisen direktiivin liitteessä I tarkoitettuihin hankkeisiin, jotka ulottuvat usean jäsenvaltion alueelle, pelkästään sillä perusteella, että kyseinen direktiivi ei sisällä näitä hankkeita koskevaa nimenomaista säännöstä.

(ks. 53, 54 ja 58 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-425/08

Enviro Tech (Europe) Ltd

vastaan

Belgian valtio

(Conseil d’État’n (Belgia) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ympäristö ja kuluttajansuoja — n-propyylibromidin luokitteleminen, pakkaaminen ja merkitseminen vaarallisena aineena — Direktiivi 2004/73/EY — Direktiivi 67/548/ETY — Täytäntöönpanovelvollisuus”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 15.10.2009 I ‐ 10037

Tuomion tiivistelmä

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Vaarallisten aineiden luokitteleminen, pakkaaminen ja merkitseminen – Direktiivi 67/548 – Mukauttaminen tekniikan kehitykseen

(Neuvoston direktiivi 67/548; komission direktiivi 2004/73)

Silloin kun yhteisön viranomaisilla on laajaa harkintavaltaa – mistä on kyse silloin, kun komissio toteuttaa toimenpiteitä vaarallisten aineiden luokitusta, pakkaamista ja merkintöjä koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä annetun direktiivin 67/548 liitteiden mukauttamiseksi tekniikan kehitykseen – muun muassa arvioitaessa hyvin monitahoisia tieteellisiä ja teknisiä tosiseikkoja niiden toimenpiteiden luonteen ja ulottuvuuden määrittämiseksi, joihin ne ryhtyvät, yhteisöjen tuomioistuinten tehtävänä on valvoa ainoastaan, ettei tätä harkintavaltaa käytettäessä ole tehty ilmeistä virhettä, ettei harkintavaltaa ole käytetty väärin tai etteivät kyseiset viranomaiset ole selvästi ylittäneet harkintavaltansa rajoja. Tällaisessa asiayhteydessä yhteisöjen tuomioistuimet eivät voi omalla tieteellisiä ja teknisiä tosiseikkoja koskevalla arvioinnillaan korvata yhteisön toimielinten arviointia, sillä perustamissopimuksessa tämä tehtävä annetaan ainoastaan näille toimielimille. Lisäksi silloin, kun yhteisön viranomainen suorittaa tehtävänsä yhteydessä monitahoisia kysymyksiä koskevia arviointeja, sillä oleva harkintavalta koskee jossain määrin myös sen toiminnan perustana olevien tosiseikkojen määrittämistä.

Silloin kun komissio noudattaa direktiivin 67/548 mukauttamisesta tekniikan kehitykseen kahdennenkymmenennenyhdeksännen kerran annetulla direktiivillä 2004/73, jolla n-propyylibromidin kaltainen aine on luokiteltu helposti syttyväksi aineeksi, syttyvyyttä käsittelevän asiantuntijaryhmän lausuntoa, joka perustuu erilaisten menetelmien mukaan suoritettujen useiden eri kokeiden tuloksiin, jotka erikoisjulkaisuista saadut tiedot vahvistavat, tai silloin, kun se luonnehtii saman aineen ryhmään 2 kuuluvaksi lisääntymiselle vaaralliseksi aineeksi noudattaen asiantuntijoiden lausuntoa, joka itsessään perustuu direktiivin 67/548 liitteessä VI olevassa 4.2.3 kohdassa ja erityisesti kyseisessä liitteessä olevassa 4.2.3.3 kohdassa säädettyihin perusteisiin, se ei sillä olevaa harkintavaltaa käyttäessään tee ilmeistä virhettä, käytä harkintavaltaa väärin eikä ylitä selvästi harkintavaltansa rajoja.

(ks. 47, 62, 64, 70 ja 71 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten N:o 2019/93, N:o 1452/2001, N:o 1453/2001, N:o 1454/2001, N:o 1868/94, N:o 1251/1999, N:o 1254/1999, N:o 1673/2000, N:o 2358/71 ja N:o 2529/2001 muuttamisesta annetun asetuksen N:o 1782/2003 42 artiklan 4 kohtaa on tulkittava niin, että tässä säännöksessä jätetään jäsenvaltioille harkintavaltaa, jonka perusteella ne voivat vahvistaa viitemäärän nollaksi euroksi ja olla myöntämättä tukioikeuksia kansallisesta varannosta viljelijälle, joka on asetuksessa N:o 1782/2003 säädetyn tilatukijärjestelmän täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 795/2004, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1974/2004, 21 artiklassa tarkoitetussa erityistilanteessa, kunhan tämä määrä on vahvistettu objektiivisin perustein, se ei loukkaa viljelijöiden yhdenvertaisen kohtelun periaatetta eikä sillä luoda markkinoiden ja kilpailun vääristymiä.

(ks. 34 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-347/08

Vorarlberger Gebietskrankenkasse

vastaan

WGV-Schwäbische Allgemeine Versicherungs AG

(Landesgericht Feldkirchin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Asetus (EY) N:o 44/2001 — 9 artiklan 1 kohdan b alakohta ja 11 artiklan 2 kohta — Toimivalta vakuutusasioissa — Liikenneonnettomuus — Liikenneonnettomuuden uhrin oikeuksien siirtyminen suoraan lain nojalla sosiaalivakuutuslaitokselle — Vakuuttajan takautumiskanne sellaista henkilöä vastaan, jonka väitetään olevan vastuussa liikenneonnettomuudesta — Heikomman osapuolen suojelun tavoite”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 17.9.2009 I ‐ 8663

Tuomion tiivistelmä

Oikeudellinen yhteistyö yksityisoikeudellisissa asioissa – Tuomioistuimen toimivalta sekä tuomioiden täytäntöönpano siviili- ja kauppaoikeuden alalla – Asetus N:o 44/2001 – Toimivalta vakuutusasioissa

(Neuvoston asetuksen N:o 44/2001 9 artiklan 1 kohdan b alakohta ja 11 artiklan 2 kohta)

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 11 artiklan 2 kohdassa olevaa viittausta tämän asetuksen 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaan on tulkittava siten, että sosiaalivakuutuslaitos, jolle liikenneonnettomuuden johdosta välittömästi vahinkoa kärsineen oikeudet ovat siirtyneet suoraan lain nojalla, ei voi nostaa kannetta sen jäsenvaltion tuomioistuimissa, jossa sillä on kotipaikka, suoraan kyseisen onnettomuuden osalta vastuulliseksi väitetyn henkilön sellaista vakuutuksenantajaa vastaan, jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa. Asetuksen N:o 44/2001 II luvussa olevassa 3 jaksossa säädetään sellaisesta itsenäisestä tuomioistuinten toimivallan jakamista koskevasta järjestelmästä vakuutusasioissa, jonka tarkoituksena on heikomman osapuolen suojelu hänen etujensa kannalta suotuisammilla tuomioistuimen toimivaltaa koskevilla säännöksillä kuin mitä yleiset säännökset edellyttävät. Sosiaalivakuutuslaitosta ei voida kuitenkaan pitää taloudellisesti heikompana osapuolena ja oikeudellisesti vähemmän kokeneena kuin vastuuvakuutuksen antajaa siten, ettei mikään erityissuoja ole tarpeen näiden vakuutusalan ammattilaisten välisissä suhteissa.

(ks. 40–43 ja 47 kohta sekä tuomiolauselma)
Asia C-56/08

Pärlitigu OÜ

vastaan

Maksu- ja Tolliameti Põhja maksu- ja tollikeskus

(Tallinna Halduskohusin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Yhteinen tullitariffi — Yhdistetty nimikkeistö — Tariffiluokittelu — Alanimike CN 05119110 — Alanimike CN 03032200 — Viljellyn merilohen jäädytetyt selkäruodot — Asetus (EY) N:o 85/2006 — Polkumyyntitullit”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 16.7.2009 I ‐ 6721

Tuomion tiivistelmä

Yhteinen tullitariffi – Tullinimikkeet – Viljellyn merilohen jäädytetyt selkäruodot, jotka on saatu kalaa fileoitaessa

Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun asetuksen N:o 2658/87 liitteenä I olevaa yhteisen tullitariffin yhdistettyä nimikkeistöä, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1719/2005, on tulkittava siten, että viljellyn merilohen (Salmo salar) jäädytetyt selkäruodot, jotka on saatu kalaa fileoitaessa, on luokiteltava yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 03032200 sillä edellytyksellä, että tavara on tullaushetkellä ihmisravinnoksi soveltuvaa, mistä varmistuminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävänä.

(ks. 30 kohta ja tuomiolauselma)
Asia C-377/08

EGN BV – Filiale Italiana

vastaan

Agenzia delle Entrate – Ufficio di Roma 2

(Corte suprema di cassazionen esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Kuudes arvonlisäverodirektiivi — 17 artiklan 3 kohdan a alakohta — Ostoihin sisältyvän arvonlisäveron vähennyskelpoisuus ja palauttaminen — Telepalvelujen suorittaminen — Palvelujen suorittaminen toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle vastaanottajalle — 9 artiklan 2 kohdan e alakohta — Palvelun suorittamispaikan määrittäminen”

Yhteisöjen tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 2.7.2009 I ‐ 5687

Tuomion tiivistelmä

Verotus – Jäsenvaltioiden lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Liikevaihtoverot – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Ostoihin sisältyvän veron vähentäminen – Verovelvollisen ulkomailla suorittamiin liiketoimiin käytetyt tavarat ja palvelut

(Neuvoston direktiivin 77/388 17 artiklan 3 kohdan a alakohta)

Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 95/7, 17 artiklan 3 kohdan a alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisella telepalvelujen suorittajalla, joka on sijoittautunut jäsenvaltion alueelle, on tämän säännöksen perusteella oikeus vähentää tai saada palautuksena tässä jäsenvaltiossa toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneelle yritykselle suorittamiinsa telepalveluihin liittyviin ostoihin sisältyvä arvonlisävero, koska tällainen suorittaja olisi saanut tämän oikeuden, jos kyseessä olevat palvelut olisi suoritettu ensimmäisen jäsenvaltion alueella.

(ks. 34 kohta ja tuomiolauselma)