JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

GERARD HOGAN

30 päivänä syyskuuta 2021 ( 1 )

Asia C-139/20

Euroopan komissio

vastaan

Puolan tasavalta

Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen – SEUT 258 artikla – Direktiivi 2003/96/EY – Energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskeva kehys – 17 artikla – EU:n päästökauppajärjestelmään kuuluvien energiaintensiivisten yritysten käyttämät energiatuotteet – Valmisteverosta vapauttaminen

I Johdanto

1. Pakottava tarve ryhtyä ilmastonmuutosta koskeviin toimiin ja halu vähentää kasvihuonekaasupäästöjä ja edistää samanaikaisesti energiatehokkuutta kuuluvat näkökohtiin, jotka ovat saaneet unionin lainsäätäjän tekemään useita ympäristöön liittyviä aloitteita. Samalla kun 27.10.2003 annetussa neuvoston direktiivissä 2003/96/EY ( 2 ) mainitaan sen ensisijaisena tavoitteena sisämarkkinoiden moitteeton toiminta varmistamalla, että vältetään jäsenvaltioiden välisen energiaverokilpailun mahdollisesti kilpailua vääristäviä vaikutuksia, ( 3 ) se on myös itse yksi tällainen toimenpide. Kyseisessä direktiivissä säädetään tietyistä verovapautuksista energiaintensiivisille yrityksille, jos jäsenvaltiot päättävät käyttää tätä mahdollisuutta, mutta siinä myös edellytetään sellaisten erityisten toimenpiteiden toteuttamista, joiden tarkoituksena on ympäristönsuojelutavoitteiden saavuttaminen tai energiatehokkuuden parantaminen. ( 4 )

2. Tässä SEUT 258 artiklan nojalla aloitetussa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä komissio väittää lähinnä, että Puolan tasavalta on kansallisessa lainsäädännössään vapauttanut umpimähkäisesti yritykset lämmitykseen käytettävien energiatuotteiden kulutuksesta kannettavasta vähimmäisvalmisteverosta ja että se ei ole velvoittanut näitä yrityksiä tekemään muita järjestelyjä, joilla saavutetaan ympäristöä tai energiatehokkuutta koskevat tavoitteet, kuin osallistumaan EU:n päästökauppajärjestelmään, mikä on komission mukaan direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 4 kohdan vaatimusten vastaista. Puolan tasavalta vastaa tähän väitteeseen, että tämä on sallittua direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdan sekä 2 ja 4 kohdan nojalla ja että koska asiaa koskevassa kansallisessa lainsäädännössä on asetettu tämän ehdoksi EU:n päästökauppajärjestelmään osallistuminen, se ei ole rikkonut unionin oikeutta.

3. Nyt käsiteltävässä asiassa onkin kyse näiden direktiivin 2003/96 17 artiklan säännösten, joiden laadinnan laatu jättää valitettavasti paljon toivomisen varaa, tulkinnasta. Kuten jäljempänä nähdään, kyse on kuitenkin myös siitä, onko komissio näyttänyt toteen kyseisten säännösten rikkomisen esittämillään perusteilla. Ennen näiden väitteiden tarkastelua on kuitenkin syytä esittää ensin asiaa koskevat oikeussäännöt.

II Asiaa koskevat oikeussäännöt

A Unionin oikeus

Direktiivi 2003/96

4. Direktiivissä 2003/96 otetaan käyttöön verotuksen vähimmäistasot, joita jäsenvaltioiden on sovellettava sen 2 artiklassa säädettyihin energiatuotteisiin ja sähköön. Näihin kuuluvat direktiivin 2003/96 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaan hiili- ja kaasutuotteet.

5. Direktiivin 2003/96 johdanto-osan 28 ja 29 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa: ”(28) Tietyt verovapautukset tai veronalennukset voivat osoittautua välttämättömiksi erityisesti siitä syystä, ettei yhteisön tasolla ole toteutettu laajempaa yhdenmukaistamista, tai kansainvälisen kilpailukyvyn menettämiseen liittyvien riskien vuoksi taikka sosiaalisista tai ympäristöön liittyvistä syistä. (29) Ympäristönsuojelua ja energiatehokkuutta huomattavasti parantaviin sopimuksiin osallistuviin yrityksiin on kiinnitettävä huomiota. Näistä yrityksistä niille, jotka ovat energiaintensiivisiä, on syytä antaa erityiskohtelu.”

6. Direktiivin 2003/96 4 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Verotasot, joita jäsenvaltioiden on sovellettava 2 artiklassa tarkoitettuihin energiatuotteisiin ja sähköön, eivät saa olla tässä direktiivissä säädettyjä vähimmäisverotasoja alempia. 2. Tässä direktiivissä ’verotasolla’ tarkoitetaan kaikkia kannettuja välillisiä veroja (arvonlisäveroa lukuun ottamatta), jotka lasketaan suoraan tai välillisesti energiatuotteiden tai sähkön määrästä kulutukseen luovutuksen ajankohtana.”

7. Direktiivin 2003/96 17 artikla on yksi säännöksistä, joissa käsitellään verohuojennuksia, joita jäsenvaltiot voivat myöntää. Se koskee verohuojennuksia ja ‑vapautuksia, joita voidaan soveltaa lämmitykseen käytettäviin energiatuotteisiin, ja kahta muuta tapausta, jotka eivät ole merkityksellisiä nyt käsiteltävän asian kannalta. Sen sanamuoto on seuraava: ”1. Edellyttäen, että tässä direktiivissä säädettyjä verotuksen vähimmäistasoja noudatetaan keskimäärin kunkin yrityksen osalta, jäsenvaltiot voivat soveltaa verohuojennuksia lämmitykseen sekä 8 artiklan 2 kohdan b ja c alakohdan mukaisiin tarkoituksiin käytettäviin energiatuotteisiin sekä sähköön seuraavissa tapauksissa: a) energiaintensiivisen yrityksen hyväksi ’Energia[intensiivisellä] yrityksellä’ tarkoitetaan 11 artiklassa tarkoitettua liiketoimintayksikköä, jossa energiatuotteiden ja sähkön ostot ovat vähintään 3,0 prosenttia tuotantoarvosta tai kannettava kansallinen energiavero on vähintään 0,5 prosenttia [lisä]arvosta. Jäsenvaltiot voivat soveltaa tämän määritelmän rajoissa muita tiukempia perusteita, esimerkiksi myynnin arvoa, tuotantoprosessia ja alaa koskevia määritelmiä. ’Energiatuotteiden ja sähkön ostoilla’ tarkoitetaan yrityksessä ostetun tai siinä tuotetun energian tosiasiallisia kustannuksia. Niihin kuuluvat ainoastaan sähkö, lämpö ja lämmitykseen tai 8 artiklan 2 kohdan a ja b alakohdan mukaisiin tarkoituksiin käytettävät energiatuotteet. Kaikki verot kuuluvat näihin kustannuksiin lukuun ottamatta vähennyskelpoista arvonlisäveroa. ’Tuotantoarvolla’ tarkoitetaan liikevaihtoa, mukaan lukien tuotteen hintaan suoraan liittyvät tuet, johon lisätään tai josta vähennetään muutokset lopullisten tuotteiden varastoissa, meneillään olevissa töissä sekä jälleenmyytäviksi ostetuissa tavaroissa ja palveluissa, mistä vähennetään jälleenmyytävien tavaroiden ja palvelujen hankintakustannukset. ’[Lisä]arvolla’ tarkoitetaan viennin sisältävää arvonlisäverollista kokonaisliikevaihtoa, josta vähennetään tuonnin sisältävät arvonlisäverolliset kokonaisostot. Jäsenvaltioille, jotka soveltavat nykyisin sellaisia kansallisia energiaverojärjestelmiä, joissa energia[intensiiviset] yritykset määritellään muiden perusteiden mukaisesti kuin energiakustannukset verrattuna tuotantoarvoon ja kannettava kansallinen energiavero verrattuna lisäarvoon, myönnetään a alakohdan ensimmäisessä alakohdassa säädettyyn määritelmään mukautumista varten siirtymäaika enintään 1 päivään tammikuuta 2007 asti; b) kun yritysten tai yritysten yhteenliittymien kanssa tehdään sopimuksia tai kun sovelletaan päästöoikeusjärjestelmiä tai vastaavia järjestelyjä, jos niiden tarkoituksena on ympäristönsuojelutavoitteiden saavuttaminen tai energiatehokkuuden parantaminen. 2. Poiketen siitä, mitä 4 artiklan 1 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat soveltaa nollaverotusta 2 artiklassa tarkoitettuihin energiatuotteisiin ja sähköön, kun niitä käytetään tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa energiaintensiivisessä yrityksessä. 3. Poiketen siitä, mitä 4 artiklan 1 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat soveltaa enintään 50 prosenttia tässä direktiivissä säädettyjä vähimmäistasoja alempaa verokantaa 2 artiklassa tarkoitettuihin energiatuotteisiin ja sähköön, kun niitä käytetään 11 artiklassa tarkoitetuissa liiketoimintayksiköissä, jotka eivät ole energiaintensiivisiä tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla. 4. Edellä 2 ja 3 kohdassa tarkoitetuista mahdollisuuksista hyötyvien yritysten on tehtävä 1 kohdan b alakohdan mukaisesti sopimuksia, osallistuttava päästöoikeusjärjestelmiin tai tehtävä vastaavia järjestelyjä. Sopimusten, osallistumisen päästöoikeusjärjestelmiin tai vastaavien järjestelyjen on johdettava ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen, jotka jotakuinkin vastaavat sitä, mikä olisi saavutettu, jos olisi noudatettu standardoituja yhteisön vähimmäisverokantoja.”

B Puolan oikeus

8. Valmisteverosta 6.12.2008 annetun Puolan lain (ustawa o podatku akcyzowym) ( 5 ) (jäljempänä valmisteverolaki) 31 a §:n 1 momentin 8 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Veronalaiset liiketoimet, joista kannetaan valmisteveroa, vapautetaan valmisteverosta, jos ne liittyvät polttoaineena käytettäviin hiilituotteisiin: – – 8) hiilituotteita käyttävässä energiaintensiivisessä yrityksessä, jossa on otettu käyttöön järjestelmä, jonka tarkoituksena on ympäristönsuojelutavoitteiden saavuttaminen tai energiatehokkuuden parantaminen”. ( 6 )

9. Valmisteverolain 31 b §:n 1 momentin 5 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Veronalaiset liiketoimet, joista kannetaan valmisteveroa, vapautetaan valmisteverosta, jos ne liittyvät polttoaineena käytettäviin kaasutuotteisiin: – – 5) kaasutuotteita käyttävässä energiaintensiivisessä yrityksessä, jossa on otettu käyttöön järjestelmä, jonka tarkoituksena on ympäristönsuojelutavoitteiden saavuttaminen tai energiatehokkuuden parantaminen.” ( 7 )

10. Valmisteverolain 31 c §:ään sisältyy seuraava määritelmä: ”Edellä 31 a §:n 1 momentin 8 kohdassa ja 31 b §:n 1 momentin 5 kohdassa tarkoitettuna järjestelmänä, jonka tarkoituksena on ympäristönsuojelutavoitteiden saavuttaminen tai energiatehokkuuden parantaminen, pidetään seuraavia: 1) Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmästä 12.6.2015 annetun lain (Dz. U. 2015, järjestysnumero 1223 ja Dz. U. 2016, järjestysnumerot 266, 542, 1579 ja 1948) ja kyseisen lain 25 §:n 4 momentin ja 29 §:n 1 momentin nojalla annettujen säännösten mukainen eurooppalainen päästökauppajärjestelmä; ( 8 ) – –”

III Asian tausta ja oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely

11. Komissio ilmoitti 3.2.2016 EU Pilot ‑järjestelmän yhteydessä Puolan viranomaisille olevansa huolestunut siitä, ettei Puola noudattanut direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 4 kohdan vaatimuksia. Syynä tähän oli se, että Puolan valmisteverolaissa vapautetaan automaattisesti valmisteverosta energiatuotteet (hiili- ja kaasutuotteet), joita käytetään direktiivissä 2003/87/EY ( 9 ) säädettyyn EU:n päästökauppajärjestelmään kuuluvissa energiaintensiivisissä yrityksissä. Komissio katsoi, että jotta yritykset voivat hyötyä direktiivin 2003/96 17 artiklan 2 kohdan mukaisesta verovapautuksesta, saman artiklan 4 kohdassa edellytetään, että yritysten on ensin tehtävä kyseisen artiklan 1 kohdan b alakohdassa kuvattuja järjestelyjä, joiden on johdettava ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen, joka ylittää sen, mitä olisi saavutettu, jos ne olisivat pelkästään osallistuneet EU:n päästökauppajärjestelmään.

12. Puolan hallitus väitti 31.3.2016 antamassaan vastauksessa, että EU:n päästökauppajärjestelmä on direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdassa kuvattu päästöoikeusjärjestelmä, jonka tarkoituksena on ympäristönsuojelutavoitteiden saavuttaminen tai energiatehokkuuden parantaminen, siltä osin kuin kyseisen direktiivin tavoitteisiin kuuluu ympäristönsuojelutavoitteiden saavuttaminen verotuksellisia toimenpiteitä käyttämällä. Se myös katsoi, ettei kaupallisia yrityksiä, joille aiheutuu tavoitteidensa edistämisestä (muita kuin luonteeltaan puhtaasti verotuksellisia) lisäkustannuksia, pitäisi rasittaa vielä niiden lisäksi valmisteverolla.

13. Komissio lähetti 8.3.2018 Puolan tasavallalle virallisen huomautuksen. Komission mukaan Puolan tasavalta oli jättänyt noudattamatta direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 4 kohdan mukaisia velvoitteitaan, kun se oli vapauttanut EU:n päästökauppajärjestelmään kuuluvat energiaintensiiviset yritykset valmisteverosta hiili- ja kaasutuotteiden osalta. Komissio toisti kantansa, jonka mukaan voidakseen hyötyä kyseisen direktiivin 17 artiklassa säädetyistä huojennuksista tai vapautuksista yritysten on tehtävä järjestelyjä, joilla saavutetaan muita ympäristönsuojeluun tai energiatehokkuuteen liittyviä tavoitteita kuin ne, jotka sisältyvät EU:n päästökauppajärjestelmään.

14. Puolan viranomaiset vastasivat viralliseen huomautukseen 8.5.2018 päivätyllä kirjeellä. Ne kiistivät komission kannan kokonaisuudessaan ja katsoivat, että EU:n päästökauppajärjestelmä on direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 4 kohdassa tarkoitettu ”päästöoikeusjärjestelmä”.

15. Komissio osoitti 26.7.2019 Puolan tasavallalle perustellun lausunnon, joka koski sen direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 4 kohdan mukaisten velvoitteiden väitettyä noudattamatta jättämistä.

16. Koska komissio ei ollut tyytyväinen 19.9.2019 annettuun vastaukseen, jossa Puolan viranomaiset toistivat kantansa, se päätti 27.10.2019 nostaa nyt käsiteltävän kanteen unionin tuomioistuimessa.

IV Asianosaisten vaatimukset ja menettely unionin tuomioistuimessa

17. Nyt käsiteltävässä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa kanteessa, joka saapui unionin tuomioistuimeen 16.3.2020, komissio vaatii, että unionin tuomioistuin – toteaa, että antaessaan säännökset, joilla unionin päästökiintiöiden kaupan järjestelmään kuuluvien energiaintensiivisten yritysten käyttämät energiatuotteet vapautetaan valmisteverosta, Puolan tasavalta ei ole noudattanut direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 4 kohdan mukaisia velvoitteitaan, ja – velvoittaa Puolan tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

18. Puolan tasavalta vaatii, että unionin tuomioistuin – hylkää kanteen kokonaisuudessaan perusteettomana ja – velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

19. Asianosaiset esittivät kirjallisia huomautuksia. Unionin tuomioistuin päätti työjärjestyksensä 76 artiklan 2 kohdan nojalla olla pitämättä istuntoa asianosaisten kuulemiseksi.

V Asianosaisten lausumat

A Komission lausumat

20. Voidakseen hyötyä direktiivin 2003/96 17 artiklan 2 kohdassa säädetystä vapautuksesta lämmityspolttoaineiden verotuksen vähimmäistasosta energiaintensiivisten yritysten on tehtävä saman artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 4 kohdan mukaisesti sopimuksia, osallistuttava päästöoikeusjärjestelmiin tai tehtävä vastaavia järjestelyjä. Komission näkemyksen mukaan osallistumista EU:n päästökauppajärjestelmään, josta säädetään direktiivin 2003/87 2 artiklan 1 kohdassa, ei voida pitää direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 4 kohdassa tarkoitettuna ”päästöoikeusjärjestelmänä”.

21. Komissio tulee tähän tulokseen, vaikka se myöntää, että EU:n päästökauppajärjestelmä on päästöoikeusjärjestelmä tämän käsitteen yleisessä merkityksessä ja että sen tarkoituksena on ympäristötavoitteiden saavuttaminen, nimittäin kasvihuonekaasupäästöjen vähentäminen. Sen näkemyksen mukaan käsitettä ”päästöoikeusjärjestelmä”, jota ei ole määritelty direktiivissä 2003/96, on tulkittava unionin lainsäätäjän tavoittelemien päämäärien valossa ja siten, että taataan unionin lainsäädännön johdonmukaisuus. Komissio väittää, että jos EU:n päästökauppajärjestelmää pidettäisiin direktiivin 2003/96 17 artiklassa tarkoitettuna ”päästöoikeusjärjestelmänä” ja jos energiaintensiiviset yritykset siten vapautettaisiin lämmityspolttoaineista kannettavasta valmisteverosta, direktiivillä 2003/87 ei voitaisi enää saavuttaa sen tavoitetta ”kasvihuonekaasupäästöjen vähentämiseksi sekä kustannustehokkaasti että taloudellisesti”. ( 10 )

22. Näkemyksensä tueksi komissio vetoaa lausumiin, jotka merkittiin sen neuvoston istunnon pöytäkirjaan, jossa direktiivi 2003/96 hyväksyttiin. Tämän pöytäkirjan 2 kohdassa todetaan seuraavaa: ”Neuvosto sitoutuu tarkastelemaan myönteisesti komission esittämän ehdotuksen pohjalta niitä verotoimenpiteitä, joilla täydennetään yhteisön päästökauppajärjestelmän tulevaa toteuttamista ja joilla on erityisesti tarkoitus estää kaksinkertainen verotus.” ( 11 ) Komissio päättelee tästä lausumasta, että direktiivin 2003/96 mukaisen verotuksen ja EU:n päästökauppajärjestelmän soveltamisen on tarkoitus lähtökohtaisesti tapahtua rinnakkain.

23. Komissio vetoaa lisäksi direktiivin 2003/96 johdanto-osan 28 ja 29 perustelukappaleeseen sen väitteensä tueksi, että unionin lainsäätäjä otti kyseisen direktiivin 17 artiklassa säädetyt veroetuudet käyttöön ympäristönsuojelun tai energiatehokkuuden parantamiseksi. Tällaisia tavoitteita ei saavutettaisi, jos verovapautus myönnetään pelkästään sillä perusteella, että tietty toimija kuuluu toisen unionin oikeuden pakollisen välineen, kuten päästökauppajärjestelmän, piiriin. Komissio katsookin, että direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 4 kohdassa tarkoitettu käsite ”päästöoikeusjärjestelmät” käsittää ainoastaan järjestelmät, jotka mahdollistavat ympäristönsuojelutavoitteiden saavuttamisen tai energiatehokkuuden parantamisen siten, että tulokset ovat parempia kuin ne, joita saavutetaan toteuttamalla unionin säädöksissä käyttöön otettuja muita pakollisia järjestelmiä. Valmisteverolain säännökset voisivat tosiasiallisesti kumota täysin päästöoikeuksien kustannukset, jolloin EU:n päästökauppajärjestelmä menettäisi merkityksensä, koska tällaisten kustannusten välttäminen on kyseisen järjestelmän kantava ajatus.

24. Direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja 4 kohtaa on näin ollen tulkittava siten, että ne koskevat ympäristönsuojelun tai energiatehokkuuden parantumista, joka ylittää sen, mistä säädetään unionin oikeuden sitovissa välineissä, kuten päästökauppajärjestelmässä.

25. Komissio myös huomauttaa, että direktiiviin 2003/87 sisältyy omat erityiset välineensä, joiden tarkoituksena on varmistaa, ettei sisämarkkinoiden toiminta häiriinny, ja välttää kilpailun vääristyminen EU:n päästökauppajärjestelmän soveltamisalalla. ( 12 ) Näitä ovat direktiivin 2003/87 10 a, 10 b ja 10 c artiklassa säädetty päästöoikeuksien maksutta tapahtuva jako (kiinteiden laitosten osalta) tai jäsenvaltioiden oikeus ottaa käyttöön taloudellisia toimenpiteitä sellaisten toimialojen tai toimialojen osien hyväksi, jotka ovat alttiina todelliselle hiilivuotoriskille sen vuoksi, että sähkön hintoihin siirretyistä kasvihuonekaasupäästöihin liittyvistä kustannuksista aiheutuu tosiasiallisesti merkittäviä välillisiä kustannuksia. Tällaisiin toimenpiteisiin sovelletaan kuitenkin valtiontukisääntöjä. Komission näkemyksen mukaan edellä kuvattuihin valmisteverolain säännöksiin, jotka eivät kuulu kyseisessä direktiivissä säädettyjen toimenpiteiden alaan, liittyy kilpailun vääristymisen riski.

26. Kuten Puolan tasavalta on vahvistanut kirjallisessa vastauksessaan unionin tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin, valmisteverolain 31 a §:n 1 momentin 8 kohdassa ja 31 b §:n 1 momentin 5 kohdassa säädettyjä poikkeuksia valmisteverosta sovelletaan riippumatta siitä, saivatko siitä hyötyvät energiaintensiiviset yritykset jo direktiivin 2003/87 nojalla maksutta jaettavia päästöoikeuksia tai saavatko ne tällaisia päästöoikeuksia.

27. Komissio selittää lisäksi, että Puola on ilmoittanut vuosille 2019 ja 2020 valtiontukijärjestelmästä, jossa tietyt yritykset voivat hakea korvausta osasta ”välillisiä päästökustannuksiaan”. Sovellettavien suuntaviivojen ( 13 ) mukaan tämän tuen enimmäisintensiteetti oli 75 prosenttia, ja sitä sovellettiin ainoastaan sähkönkulutukseen, joka ylitti 1 GWh vuodessa. Komissio piti kyseistä tukea sisämarkkinoille soveltuvana. ( 14 ) Tärkeä näkökohta oli kuitenkin se, ettei tukea voitu yhdistää edellä kuvattujen valmisteverolain säännösten mukaiseen verohelpotukseen tai ‑vapautukseen. ( 15 ) Komissio myös täsmentää, että vain hyvin harvat yritykset hyödynsivät kyseistä valtiontukijärjestelmää. Se otaksuu, että valmisteverolaissa myönnetyt veroetuudet, jotka eivät rajoitu pelkästään sähkön hintoihin siirtyviin kasvihuonekaasupäästöihin liittyviin kustannuksiin vaan jotka myönnetään automaattisesti yritysten lämmittämiseen käyttämien hiilen ja kaasun osalta, kun energiaintensiivinen yritys kuuluu päästökauppajärjestelmän piiriin, ovat houkuttelevampia yrityksille kuin välillisten päästökustannusten korvausjärjestelmä.

28. Komissio väittää lisäksi, että – toisin kuin Puolan hallitus väittää – komission näkemys, jonka mukaan 17 artiklan 1 kohdan b alakohta ei kata EU:n päästökauppajärjestelmää, ei ole ristiriidassa sen kanssa, mitä komissio esittää 13.4.2011 antamassaan ehdotuksessa neuvoston direktiiviksi energiatuotteiden verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta annetun neuvoston direktiivin 2003/96/EY muuttamisesta. ( 16 ) Se oli ehdottanut muutosta direktiivin 2003/96 14 artiklaan lisäämällä siihen d alakohdan. Kyseiseen alakohtaan sisältyi (pakollinen) verovapautus, jonka piiriin kuuluvat ”energiatuotteet, joita käytetään toimintaan, joka kuuluu direktiivissä 2003/87/EY tarkoitettuun unionin järjestelmään ja jota ei ole suljettu sen ulkopuolelle”. ( 17 ) Komissio kuitenkin huomauttaa, että se koski ainoastaan ”hiilidioksidiperusteista verotusta”. Direktiiviin 2003/96 ehdotetulla muutoksella oli tarkoitus erotella nimenomaisesti yhtäältä kyseisten tuotteiden kulutuksesta aiheutuvia hiilidioksidipäästöjä nimenomaisesti koskeva energiaverotus ja toisaalta tuotteiden energiasisältöön perustuva energiaverotus (yleinen energiankulutuksen verotus). Direktiivin 2003/96 17 artiklan soveltamisalaan kuuluva yritystoiminnan tarkoituksiin käytettävien lämmityspolttoaineiden verotus koski (myös siihen ehdotetun muutoksen mukaan) jälkimmäistä näistä kahdesta tapauksesta. Näin ollen, ja selvennyksenä, komissio ehdotti lisäksi 17 artiklan muuttamista siten, että siihen lisätään 3 kohta, jossa säädetään, että ”’päästöoikeusjärjestelmällä’ tarkoitetaan [mainittua artiklaa] sovellettaessa muita päästöoikeusjärjestelmiä kuin direktiivissä 2003/87/EY tarkoitettua unionin järjestelmää”. ( 18 )

B Puolan tasavallan lausumat

29. Kuten olen jo todennut, Puolan tasavalta puolestaan väittää, että EU:n päästökauppajärjestelmä on tosiasiassa direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 4 kohdassa tarkoitettu ”päästöoikeusjärjestelmä”.

30. Puolan tasavallan mukaan rakenteensa ja toimintaansa ohjaavien periaatteiden perusteella EU:n päästökauppajärjestelmä täyttää kaikki ”päästöoikeusjärjestelmän” edellytykset. EU:n päästökauppajärjestelmän tarkoituksena on myös ympäristötavoitteiden saavuttaminen. Tältä osin Puolan tasavalta vetoaa unionin tuomioistuimen 29.3.2012 antamaan tuomioon komissio v. Puola, jossa katsottiin, että ”direktiivin 2003/87 tärkeimpänä tavoitteena on ilmoitettu olevan saada aikaan huomattavia vähennyksiä kasvihuonekaasupäästöissä unionilla ja sen jäsenvaltioilla olevien, Kioton pöytäkirjan mukaisten sitoumusten täyttämiseksi”. ( 19 ) Puolan tasavalta väittää etenkin, ettei direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 4 kohdan sanamuodosta ilmene, että saavutettavien ympäristötavoitteiden tai energiatehokkuuden parantumisen on ylitettävä se, mikä voidaan saavuttaa unionin oikeudessa säädetyllä pakollisella järjestelmällä. Tällaista näkemystä eivät sen mukaan tue myöskään direktiivin 2003/96 johdanto-osan 28 ja 29 perustelukappale.

31. Koska direktiivit 2003/96 ja 2003/87 laadittiin lähes samanaikaisesti, Puolan tasavalta katsoo, että jos EU:n päästökauppajärjestelmää ei olisi pidettävä direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 4 kohdassa tarkoitettuna ”päästöoikeusjärjestelmänä”, unionin lainsäätäjä olisi nimenomaisesti todennut näin. Puolan tasavallan näkemyksen mukaan näiden säännösten tarkoituksena oli välttää energiaintensiivisten yritysten, jotka myös kuuluivat EU:n päästökauppajärjestelmän piiriin, ”kaksinkertainen verotus”.

32. Puolan tasavallan mukaan komission 13.4.2011 esittämässä ehdotuksessa neuvoston direktiiviksi direktiivin 2003/96 muuttamisesta ehdotettiin muutoksia direktiivin 2003/96 17 artiklan 2 ja 3 kohtaan, jotta EU:n päästökauppajärjestelmä jätettäisiin direktiivin 2003/96 17 artiklassa tarkoitettujen ”päästöoikeusjärjestelmien” ulkopuolelle. Tällainen muutos oli tarpeen vain, koska edelleen sovellettavissa säännöksissä EU:n päästökauppajärjestelmän ei kuulunut näiden säännösten soveltamisalaan. Neuvosto ei kuitenkaan hyväksynyt ehdotusta.

33. Lausumista, jotka merkittiin ”sen neuvoston istunnon pöytäkirjaan [sen liitteeseen], jossa direktiivi 2003/96 hyväksyttiin” ja joihin komissio vetoaa, Puolan tasavalta katsoo, ettei niissä viitattu direktiivin 2003/96 17 artiklan soveltamiseen vaan niihin sisältyi ainoastaan yleisiä lausumia, kuten se, että neuvosto oli sitoutunut tarkastelemaan myönteisesti komission esittämän ehdotuksen pohjalta niitä verotoimenpiteitä, joilla oli tarkoitus täydentää EU:n päästökauppajärjestelmän tulevaa toteuttamista ja joilla oli erityisesti tarkoitus estää kaksinkertainen verotus.

VI Asian tarkastelu

34. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 258 artiklan mukaisessa menettelyssä komission on näytettävä toteen väitteensä jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisestä ja esitettävä unionin tuomioistuimelle tarvittavat tiedot. ( 20 ) Samoin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuin voi tutkia ainoastaan kanneperusteet, jotka komissio on esittänyt jo perustellussa lausunnossaan. ( 21 )

35. Tästä seuraa, että nyt tarkasteltavan kaltaisessa tapauksessa, jossa väitetty jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen perustuu väitteeseen, jonka mukaan kansallinen lainsäädäntö ei ole direktiivin mukainen, komission kanteen menestyminen riippuu puolestaan siitä, onko se tulkinnut direktiivin säännöksiä oikein, ja perusteluista, joita komissio on tosiasiallisesti esittänyt sekä oikeudenkäyntiä edeltäneessä menettelyssä että unionin tuomioistuimen menettelyssä.

36. Koska asianosaiset ovat yleisesti yhtä mieltä tosiseikoista, nyt käsiteltävässä asiassa on kyse pelkästään direktiivin 2003/96 17 artiklan tulkinnasta. Asianosaiset ovat yhtä mieltä siitä, että Puolan tasavalta on antanut lain, jossa vapautetaan valmisteverosta energiatuotteet (hiili- ja kaasutuotteet), joita käytetään direktiivissä 2003/87 säädettyyn EU:n päästökauppajärjestelmään kuuluvissa energiaintensiivisissä yrityksissä. Ne ovat myös samaa mieltä – ja tämä on merkityksellistä komission perustelujen kannalta – siitä, että kyseinen poikkeus myönnetään automaattisesti ja riippumatta siitä, ovatko yritykset mahdollisesti jo hyötyneet direktiivin 2003/87 mukaisista tukitoimista, kuten päästöoikeuksien jakamisesta maksutta. Kyse onkin siitä, kuuluuko tällainen täytäntöönpanomenetelmä direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 4 kohdan soveltamisalaan.

37. Direktiivin 2003/96 4 artiklassa velvoitetaan jäsenvaltiot soveltamaan vähimmäisverotasoja 2 artiklassa tarkoitettuihin energiatuotteisiin ja sähköön. Tähän velvoitteeseen on säädetty useita vähimmäisverokantaa koskevia poikkeuksia, jotka kyseisen direktiivin 14 artiklan tapauksessa ovat pakollisia. Muissa tapauksissa jäsenvaltiot voivat päättää, soveltavatko ne niitä vai eivät. Tämä koskee direktiivin 2003/96 17 artiklaa, jonka tulkinnasta nyt käsiteltävässä asiassa on kyse.

38. Direktiivin 2003/96 yhtenä yleisenä tavoitteena on ehkäistä sitä, että jäsenvaltiot kilpailevat keskenään tarjoamalla fossiilisten polttoaineiden käyttöön sovellettavia alhaisia energiaverokantoja, jotta yritykset sijoittautuisivat niiden alueelle. Tämä tehdään säätämällä direktiivin 1 artiklassa unionin tasolla sovellettavasta verotuksen vähimmäistasosta. Tämän toimenpiteen välillisenä tavoitteena on myös ehkäistä yleisesti fossiilisten polttoaineiden käyttöä. Direktiivin 2003/96 17 artiklassa kuitenkin annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus poiketa näistä verotusta koskevista velvoitteista soveltamalla tiettyjä valmisteverovapautuksia ja ‑huojennuksia, jos kyseisessä säännöksessä säädetyt edellytykset täyttyvät. Tämä suosii – joskaan ei pelkästään – energiaintensiivisiä yrityksiä. Tämän poikkeuksen perusteet – samaan tapaan kuin toimialoille, joihin liittyy direktiivin 2003/87 ( 22 ) mukaan hiilivuodon riski, kohdennettujen toimenpiteiden perusteet – ovat kahtalaiset. Säännösten tarkoituksena on torjua riskiä siitä, että energiaintensiiviset yritykset siirtävät toimintansa maihin, joissa ei kanneta tällaisia veroja lainkaan tai ne ovat paljon alhaisempia. Tämä olisi omiaan heikentämään Euroopan unionin houkuttelevuutta yritysten sijoittautumispaikkana ja sen kilpailukykyä. ( 23 ) Lisäksi yritykset saattaisivat siirtää toimintansa maihin, joissa paitsi energia on paljon edullisempaa myös ympäristölainsäädäntö yleisesti on huomattavasti lievempää kuin Euroopan unionissa.

A Direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan tulkinta ja direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohtaan ja 4 kohtaan sisältyvän ilmaisun ”päästöoikeusjärjestelmät” merkitys

39. Kuten olen jo todennut, komission kanne perustuu pääasiallisesti siihen väittämään, että direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohtaan ja 4 kohtaan sisältyvä viittaus ”päästöoikeusjärjestelmiin” ei koske osallistumista EU:n päästökauppajärjestelmään.

40. Direktiivin 2003/96 17 artiklan sanamuoto on eittämättä jossain määrin epäselvä. Direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltiot voivat soveltaa verohuojennuksia lämmitykseen käytettäviin energiatuotteisiin 1) energiaintensiivisen yrityksen hyväksi ja 2) kun yritysten tai yritysten yhteenliittymien kanssa tehdään sopimuksia tai kun sovelletaan päästöoikeusjärjestelmiä tai vastaavia järjestelyjä, jos niiden tarkoituksena on ympäristönsuojelutavoitteiden saavuttaminen tai energiatehokkuuden parantaminen. Nämä mahdollisuudet edellyttävät kuitenkin, että kyseisessä direktiivissä säädettyjä verotuksen vähimmäistasoja noudatetaan keskimäärin kunkin yrityksen osalta.

41. Direktiivin 2003/96 17 artiklan 2 kohdassa säädetään, että poiketen siitä, mitä 4 artiklan 1 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat vapauttaa yritykset kokonaan tällaisesta verosta (2 artiklassa tarkoitettujen) energiatuotteiden ja sähkön osalta, kun niitä käytetään saman artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa energiaintensiivisessä yrityksessä. Saman artiklan 3 kohdassa säädetään, että jäsenvaltiot voivat soveltaa enintään 50 prosenttia alempaa verokantaa, kun energiatuotteita ja sähköä ”käytetään 11 artiklassa tarkoitetuissa liiketoimintayksiköissä, jotka eivät ole energiaintensiivisiä tämän artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla”.

42. Direktiivin 2003/96 17 artiklan 4 kohdassa säädetään, että 17 artiklan 2 kohdassa tarkoitetusta verovapautuksesta ja 3 kohdassa tarkoitetusta verohuojennuksesta hyötyvien yritysten on tehtävä ”1 kohdan b alakohdan mukaisesti sopimuksia, osallistuttava päästöoikeusjärjestelmiin tai tehtävä vastaavia järjestelyjä”. Näiden sopimusten, osallistumisen päästöoikeusjärjestelmiin tai vastaavien järjestelyjen on kuitenkin johdettava ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen, jotka jotakuinkin vastaavat sitä, mikä olisi saavutettu, jos olisi noudatettu standardoituja yhteisön vähimmäisverokantoja. Direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ei sitä vastoin mainita tätä edellytystä lainkaan. ( 24 )

43. Koska valmisteverolaissa energiaintensiiviset yritykset vapautetaan kokonaan verosta, on selvää, että valmisteverolain 31 a §:n 1 momentin 8 kohta ja 31 b §:n 1 momentin 5 kohta perustuvat direktiivin 2003/96 17 artiklan 2 kohdan säännöksiin. Tämä tarkoittaa, että edellä mainitusta direktiivin 17 artiklan yleisestä epäselvyydestä huolimatta sen 4 kohtaa voidaan soveltaa. Kyseisen säännöksen mukaan veroetuuksista ”hyötyvien yritysten on – – 1 kohdan b alakohdan mukaisesti – – osallistuttava päästöoikeusjärjestelmiin tai tehtävä vastaavia järjestelyjä – – [ja] osallistumisen päästöoikeusjärjestelmiin tai vastaavien järjestelyjen on johdettava ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen, jotka jotakuinkin vastaavat sitä, mikä olisi saavutettu, jos olisi noudatettu standardoituja yhteisön vähimmäisverokantoja”.

44. Kun tarkastellaan sitä, onko Puola noudattanut velvoitteitaan, ratkaiseva kysymys on näin ollen se, mitä direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla ”päästöoikeusjärjestelmällä” (”tradable permit scheme”) tarkoitetaan. Lisäksi herää ensinnäkin kysymys, milloin tällaisen järjestelmän voidaan katsoa johtavan ”ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen” 17 artiklan 4 kohdan sanamuodon mukaisesti, ja toiseksi, ”[vastaavatko ne jotakuinkin] sitä, mikä olisi saavutettu, jos olisi noudatettu standardoituja yhteisön vähimmäisverokantoja”. Kuten jäljempänä nähdään, unionin tuomioistuin ei kuitenkaan voi tutkia tätä jälkimmäistä edellytystä kanneperusteena. Tämän kysymyksen tarkastelu voi kuitenkin auttaa koko säännöksen tulkinnassa.

45. Asianosaiset ovat yhtä mieltä siitä, että EU:n päästökauppajärjestelmällä on kaikki ”päästöoikeusjärjestelmän” tunnuspiirteet. Kun tarkastellaan direktiivin 2003/96 17 artiklan 4 kohdassa asetettua lisäedellytystä eli sitä, että järjestelmän on johdettava ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen, kyseisen säännöksen tulkintaan on olemassa erilaisia lähestymistapoja. Sitä, johtaako päästöoikeusjärjestelmä ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen, voidaan lähestyä eri tavoin. Voitaisiin esimerkiksi väittää, että direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja 4 kohtaa sovellettaessa riittää, että osallistuminen päästöoikeusjärjestelmään on itsessään sellaista, että se johtaa ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen, koska järjestelmällä on tällaisia tavoitteita. Tähän argumenttiin Puola tukeutuu. Vaihtoehtoisesti voitaisiin väittää, että päästöoikeusjärjestelmään osallistumisen on myös todistettavasti johdettava näiden tavoitteiden saavuttamiseen. Kun sitä tarkastellaan abstraktisti, EU:n päästökauppajärjestelmään osallistuminen täyttää varmasti jälkimmäisen edellytyksen. Unionin tuomioistuinhan on jo todennut, että EU:n päästökauppajärjestelmällä edistetään ympäristötavoitteiden saavuttamista vähentämällä kasvihuonekaasuja, ( 25 ) mikä tarkoittaa, että se täyttää myös lähtökohtaisesti muut direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyt edellytykset.

46. Kun tarkastellaan nyt käsiteltävää asiaa, tätä ei kuitenkaan voida ehkä pitää täysin varmana. Kun valmisteverolain 31 c §:n nojalla energiaintensiivisillä yrityksillä on automaattisesti oikeus lämmitykseen käytettävistä energiatuotteista kannettavista valmisteveroista vapauttamiseen, nämä samat yritykset saavat sellaisten laitostensa osalta, joihin katsotaan liittyvän hiilivuodon riski, ( 26 ) päästöoikeuksistaan 100 prosenttia maksutta direktiivin 2003/87 10 b artiklan, sellaisena kuin se on nyt voimassa, mukaisesti. Tämä tarkoittaa, ettei niihin tosiasiassa kohdistu taloudellista rasitusta EU:n päästökauppajärjestelmässä, jotta voitaisiin väittää, että näiden yritysten osallistuminen EU:n päästökauppajärjestelmään ei johda ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen, koska niillä ei ole kannustimia toimia tällä tavalla. Voitaisiin näin ollen väittää, että vapautus lämmitykseen käytettävistä energiatuotteista kannettavasta valmisteverosta ei siten ole oikeutettu. Tämä käy vieläkin selvemmin ilmi, kun tarkastellaan direktiivin 2003/96 17 artiklan 4 kohdan toista edellytystä, jonka mukaan osallistumisen päästöoikeusjärjestelmiin on johdettava ”ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen, jotka jotakuinkin vastaavat sitä, mikä olisi saavutettu, jos olisi noudatettu standardoituja yhteisön vähimmäisverokantoja”. ( 27 )

47. Viittauksella ”standardoituihin yhteisön vähimmäisverokantoihin” viitataan ilmeisesti direktiivissä 2003/96 säädettyyn vähimmäisverokantaan, vaikka, jos sillä tarkoitettiin tätä, olisi ollut hyödyllistä, jos tämä olisi mainittu nimenomaisesti kyseisen direktiivin 17 artiklan 4 kohdassa. Direktiivin 2003/96 17 artiklan 4 kohdassa siten ilmeisestikin tarkoitetaan, että valmisteverovapautusta (tai ‑huojennusta) käyttävän yrityksen on osoitettava, että sen osallistuminen päästöoikeusjärjestelmään johti ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen, jotka vastaavat suunnilleen sitä, mikä olisi saavutettu, jos sen tuotteisiin olisi sovellettu valmisteveron vähimmäisverokantaa. Ainakin joissain tapauksissa tällaisen hypoteettisen vaihtoehtoisen skenaarion toteen näyttäminen voisi edellyttää monimutkaisia ekonometrisiä ja muita todisteita. Toisaalta on hyvin selvää, ettei lainsäädäntötekstissä täsmennettyä kriteeriä voida helposti sivuuttaa, olipa sen soveltaminen miten vaikeaa tahansa.

48. On osoitettu, että EU:n päästökauppajärjestelmässä 100 prosenttia päästöoikeuksista voidaan direktiivin 2003/87 mukaisesti myöntää maksutta energiaintensiivisille yrityksille, jotka toimivat hiilivuotoriskille alttiilla alalla. Kaikki tämä viittaa siihen, että näissä tapauksissa edellytystä siitä, että osallistuminen päästöoikeusjärjestelmiin johtaa ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen, jotka jotakuinkin vastaavat sitä, mikä olisi saavutettu, jos olisi noudatettu standardoituja yhteisön vähimmäisverokantoja, ei voida täyttää. Joka tapauksessa Puolan valmisteverolaissa ei oteta mitenkään huomioon tätä edellytystä, kun siinä sovelletaan energiaintensiivisiin yrityksiin automaattisesti valmisteverovapautusta, joka koskee lämmitykseen käytettäviä hiili- ja kaasutuotteita.

49. Tämä ei kuitenkaan ole argumentti, jonka komissio on esittänyt nyt käsiteltävässä asiassa. Komissio nimittäin väittää tosiasiassa, että päästöoikeusjärjestelmien käsitettä olisi tulkittava siten, ettei EU:n päästökauppajärjestelmä kuulu siihen direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohtaa ja 4 kohtaa sovellettaessa. Se pelkää, ettei direktiivillä 2003/87 voitaisi enää saavuttaa sen tavoitetta edistää kasvihuonekaasujen vähentämistä, jos jäsenvaltioiden sallittaisiin vapauttaa energiaintensiiviset yritykset valmisteveron vähimmäisverokannoista pelkästään siksi, että ne osallistuivat EU:n päästökauppajärjestelmään.

50. Komissio on siten väittänyt, että viittauksen päästöoikeusjärjestelmään on koskettava järjestelmää, johon asianomaiset yritykset osallistuvat vapaaehtoisesti, eikä EU:n päästökauppajärjestelmän kaltaista pakollista järjestelmää. Se väittää lisäksi, että ainoastaan järjestelmään, joka johtaa ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen, jotka ylittävät sen, jotka saavutetaan pakollisilla EU:n välineillä, voidaan soveltaa direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 4 kohdassa säädettyjä poikkeuksia; komissio ei kuitenkaan viittaa siihen, ettei tällaisia tavoitteita voitaisi saavuttaa lainkaan, jos energiaintensiivinen yritys saa 100 prosenttia päätösoikeuksistaan maksutta. Niin moniselitteinen kuin direktiivin 2003/96 17 artikla ehkä onkin monessa mielessä, väite, jonka mukaan kyseisessä säännöksessä tarkoitettujen päästöoikeusjärjestelmien on johdettava ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen, jotka ylittävät ne, jotka saavutetaan pakollisissa EU:n järjestelmissä, ei saa tukea kyseisen säännöksen sanamuodosta.

51. Komission väite, jonka mukaan lausumat, jotka merkittiin neuvoston sen istunnon pöytäkirjan liitteeseen, jossa direktiivi 2003/96 hyväksyttiin, tukevat direktiivissä 2003/96 säädetyn verotuksen ja EU:n päästökauppajärjestelmän samanaikaista soveltamista. Tämä väite ei kuitenkaan vakuuta. Tällaiset pöytäkirjat eivät ole lainsäädäntötekstejä eivätkä voi muuttaa unionin lainsäädäntövälineeseen sisältyvää muutoin selkeää kuvausta, nimittäin ”päästöoikeusjärjestelmiä – –, jos niiden tarkoituksena on ympäristönsuojelutavoitteiden saavuttaminen tai energiatehokkuuden parantaminen”. Näiden pöytäkirjaan sisältyvien lausumien merkityskään ei ole täysin selvä siinä mielessä kuin komissio väittää.

52. Lisäksi, vaikka onkin niin, että direktiivi 2003/87 perustuu siihen, että päästöoikeuksien hinta toimii kannustimena vaihtaa tekniikoihin, joista aiheutuu vähemmän kasvihuonekaasupäästöjä, direktiivi 2003/87 on kehittynyt huomattavasti vuosien saatossa, toisin kuin direktiivi 2003/96. Esimerkkinä tästä on se, että hiilivuotoa koskevat säännökset (joissa käsitellään riskiä, joka on suurempi energiaintensiivisillä toimialoilla) sisällytettiin direktiiviin 2003/87 vasta direktiivillä 2009/29/EY. ( 28 )

53. On myös syytä pitää mielessä, että direktiivin 2003/96 17 artiklalla pyritään ainoastaan myöntämään verohuojennuksia lämmitykseen käytettäville energiatuotteille ja sähkölle sekä kyseisen direktiivin 8 artiklan 2 kohdan b ja c alakohdassa säädetyille kiinteästi asennetuille moottoreille ja rakennusteollisuudessa, maa- ja vesirakentamisessa sekä julkisissa rakennusurakoissa käytettäville koneille ja laitteille. Direktiivillä 2003/87 taas pyritään välttämään monista erilaisista toiminnoista aiheutuvia päästöjä, jotka johtavat tiettyjen kasvihuonekaasujen syntymiseen. Vaikka direktiivin 2003/96 17 artiklan ja direktiivin 2003/87 välillä on selkeää päällekkäisyyttä, unionin lainsäätäjä ei nähdäkseni ole käsitellyt tätä johdonmukaisesti, mikä on valitettavaa. Tämä tarkoittaa myös sitä, että on vaikea rajoittaa yhden välineen soveltamista toisen välineen, joka lisäksi on muuttunut suunnattomasti vuosien mittaan, tehokkuuden suojaamiseksi. ( 29 ) Tähän voitaisiin lisätä, että jos unionin lainsäätäjän tarkoituksena oli jättää osallistuminen EU:n päästökauppajärjestelmään tämän ulkopuolelle, se olisi helposti voinut tehdä tällaisen täsmennyksen, etenkin kun päästökauppajärjestelmä itsessään perustettiin direktiivillä (direktiivillä 2003/87), joka julkaistiin kahden viikon kuluttua direktiivin 2003/96 jälkeen.

54. Komission väitteeseen, jonka mukaan direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 4 kohdan soveltamisalaan kuuluvat ainoastaan vapaaehtoiset päästöoikeusjärjestelmät, voidaan yhtyä siltä osin, että jotkin kyseisen 17 artiklan 4 kohdan kieliversiot vaikuttavat viittaavan siihen, että päästöoikeusjärjestelmään osallistuminen on luonteeltaan vapaaehtoista. Kyseisen 4 kohdan englanninkielisen version sanamuoto on seuraava: ”on tehtävä – – sopimuksia, osallistuttava päästöoikeusjärjestelmiin tai tehtävä vastaavia järjestelyjä” (”shall enter into the agreements, tradable permit schemes or equivalent arrangements”). ( 30 ) Tämä voi saada pohtimaan, kuuluuko kyseisen säännöksen soveltamisalaan tosiasiallisesti ainoastaan päästöoikeusjärjestelmä, johon yrityksen ”on osallistuttava”. Jos asia on näin, tämä puolestaan tarkoittaa sitä, että kyseisessä säännöksessä edellytetään jonkinlaista ”toimintaa” (vapaaehtoista tai ei).

55. Kuten unionin tuomioistuin on todennut tuomiossaan ExxonMobil Production Deutschland, ( 31 ) direktiivin 2003/87 2 artiklan 1 kohdan, jossa määritellään direktiivin soveltamisala, mukaan kyseistä direktiiviä sovelletaan saman direktiivin liitteessä II lueteltuihin kasvihuonekaasujen ”päästöihin”, joihin kuuluu mainitun direktiivin ”liitteessä I luetelluista toiminnoista aiheutuva” hiilidioksidi. ( 32 ) Siinä ei näin ollen edellytetä yritykseltä vapaaehtoista tai pakollista toimintaa. Kun laitos täyttää edellytykset, siihen sovelletaan EU:n päästökauppajärjestelmää, ja yrityksen on palautettava kyseisestä laitoksesta aiheutuneita kokonaispäästöjä vastaava määrä päästöoikeuksia direktiivin 2003/87 12 artiklan 3 kohdan mukaisesti.

56. Kaikki kieliversiot eivät kuitenkaan tue käsitystä, jonka mukaan tältä osin edellytetään ”vapaaehtoista liittymistä” päästöoikeusjärjestelmiin. ( 33 ) Lisäksi direktiivin 2003/96 17 artiklan 4 kohdan sanamuodon mukaan on tehtävä ”1 kohdan b alakohdan mukaisesti sopimuksia, osallistuttava päästöoikeusjärjestelmiin tai tehtävä vastaavia järjestelyjä”. Tämän ilmaisun sisällyttämisen vuoksi on mielestäni vaikea päätyä mihinkään muuhun lopputulokseen kuin siihen, että 17 artiklan 1 kohdan b alakohdassa (jonka sanamuotoon ei sisälly tällaista mahdollista vapaaehtoisuutta) ( 34 ) tarkoitetut ”päästöoikeusjärjestelmät” ovat samoja kuin direktiivin 2003/96 17 artiklan 4 kohdassa tarkoitetut ja että näin ollen kummassakaan säännöksessä ei suljeta pois osallistumista pakolliseen järjestelmään. Juuri tämä sanamuoto on kohtalokas komission tässä menettelyssä esittämien vaatimusten kannalta.

57. On totta, että direktiivin 2003/96 johdanto-osan 29 perustelukappaleessa todetaan, että ”ympäristönsuojelua ja energiatehokkuutta huomattavasti parantaviin sopimuksiin osallistuviin yrityksiin on kiinnitettävä huomiota. Näistä yrityksistä niille, jotka ovat energiaintensiivisiä, on syytä antaa erityiskohtelu.” Tämä yleinen periaatteellinen toteamus ei kuitenkaan voi vähentää sen selkeän ilmaisun merkitystä, jota unionin lainsäätäjä on tosiasiallisesti käyttänyt 17 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 4 kohdassa. Jos tarkoituksena olisi ollut, ettei osallistumista EU:n päästökauppajärjestelmään pidetä näissä säännöksissä tarkoitettuna osallistumisena ”päästöoikeusjärjestelmään”, unionin lainsäätäjä olisi voinut – ja sen olisi pitänyt – mainita sen nimenomaisesti.

B Kanneperuste

58. Kuten olen edellä esittänyt, komissio ei ole perustanut kannettaan siihen, että valmisteverolaissa energiaintensiiviset yritykset vapautetaan lämmitykseen käyttävästä hiilestä ja kaasusta kannettavan verotuksen vähimmäistasosta, tai siihen, että vapautus myönnetään ottamatta huomioon, johtiko EU:n päästökauppajärjestelmään osallistuminen sellaisten ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen, jotka jotakuinkin vastaavat sitä, mikä olisi saavutettu, jos olisi noudatettu standardoituja yhteisön vähimmäisverokantoja. Komissio on pikemminkin esittänyt vain yhden väitteen, jonka mukaan EU:n päästökauppajärjestelmä ei ole direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 4 kohdassa tarkoitettu ”päästöoikeusjärjestelmä” sinänsä, koska komission mukaan tähän tarkoitukseen soveltuu ainoastaan päästöoikeusjärjestelmä, johon yritykset osallistuvat vapaaehtoisesti ja joka johtaa muiden ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen kuin ne, jotka EU:n päästökauppajärjestelmällä olisi voitu saavuttaa.

59. Komissio ei myöskään ole väittänyt, että direktiivin 2003/87 soveltaminen itsessään ei johtaisi ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen tietyssä tapauksessa, koska mainitun direktiivin säännösten, kuten sen, että päästöoikeuksista 100 prosenttia jaetaan maksutta laitoksille, jotka ovat alttiita hiilivuotoriskille, soveltaminen tarkoittaa, ettei yrityksellä ole kannustimia vähentää kasvihuonekaasupäästöjään.

60. Kaikista edellä mainitsemistani syistä tätä komission nimenomaista väitettä, joka koskee ilmaisulle ”päästöoikeusjärjestelmät” annettavaa merkitystä, ei kuitenkaan voida nähdäkseni hyväksyä, kun otetaan huomioon direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 4 kohdan nimenomainen sanamuoto.

61. Kuten unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 120 artiklan c alakohdasta ja sitä koskevasta oikeuskäytännöstä ilmenee, kannekirjelmässä on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja esitettävä yhteenveto kanteen tueksi vedotuista perusteista ja että näiden mainintojen on oltava riittävän selviä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa.

62. Tästä johtuu, että niiden oleellisten tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen, joihin kanne perustuu, on ilmettävä johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi itse kannekirjelmän tekstistä ( 35 ) ja että kannekirjelmässä esitetyt vaatimukset on muotoiltava yksiselitteisesti, jottei unionin tuomioistuin lausuisi kanteen ulkopuolelta tai jättäisi lausumatta jostakin perusteesta. ( 36 ) Nyt käsiteltävässä asiassa, koska komissio on perustanut kanteensa yhteen ainoaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaan perusteeseen, nimittäin siihen, että direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan b alakohdassa ja 4 kohdassa tarkoitetut ”päästöoikeusjärjestelmät” käsittävät ainoastaan vapaaehtoiset järjestelmät, jotka johtavat ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai energiansäästöihin, jotka ylittävät ne, jotka saavutetaan pakollisilla unionin järjestelmillä, unionin tuomioistuin voi tutkia ainoastaan tämän kanneperusteen. Unionin tuomioistuimen ei kuulu ottaa kantaa muihin kuin komission SEUT 258 artiklan nojalla jättämän kannekirjelmän vaatimuksissa esittämiin kanneperusteisiin. ( 37 )

63. Koska komission väitteet eivät tue sitä, ettei Puolan tasavalta ole noudattanut direktiivin 2003/96 17 artiklan mukaisia velvoitteitaan, minun on näin ollen katsottava, ettei komissio ole näyttänyt väitteitään toteen.

VII Oikeudenkäyntikulut

64. Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Puolan tasavalta on vaatinut komission velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja komissio on hävinnyt asian, on määrättävä, että komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, minkä lisäksi se on velvoitettava korvaamaan Puolan tasavallan oikeudenkäyntikulut.

VIII Ratkaisuehdotus

65. Edellä esitetyn perusteella ehdotan, että unionin tuomioistuin 1) hylkää kanteen 2) velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: englanti.

( 2 ) Energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta annettu direktiivi (EUVL 2003, L 283, s. 51).

( 3 ) Ks. mm. direktiivin 2003/96 johdanto-osan toinen, kolmas ja neljäs perustelukappale.

( 4 ) Ks. myös ympäristöpoliittisista tavoitteista yleisesti mm. johdanto-osan 6, 7, 11 ja 12 perustelukappale. Ks. myös tuomio 7.3.2018, Cristal Union (C-31/17, EU:C:2018:168, 34 kohta).

( 5 ) Dz. U. (Puolan tasavallan virallinen lehti) 2014, järjestysnumero 752; sellaisena kuin se on muutettuna.

( 6 ) Sellaisena kuin se on muutettuna valmisteverolain muuttamisesta 21.10.2016 annetulla lailla, joka tuli voimaan 1.7.2017.

( 7 ) Tämä säännös on lisätty valmisteverolain muuttamisesta 27.9.2013 annetulla lailla, joka tuli voimaan 1.11.2013.

( 8 ) Sellaisena kuin se on muutettuna valmisteverolain muuttamisesta 21.10.2016 annetulla lailla, joka tuli voimaan 1.7.2017.

( 9 ) Kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä ja neuvoston direktiivin 96/61/EY muuttamisesta 13.10.2003 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2003, L 275, s. 32).

( 10 ) Ks. direktiivin 2003/87 1 artiklan ensimmäinen kohta.

( 11 ) Neuvoston direktiivi energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta, Yhteinen näkemys, neuvoston asiakirja 13253/03 ADD1.

( 12 ) Ks. direktiivin 2003/87 johdanto-osan seitsemäs perustelukappale.

( 13 ) Suuntaviivat tietyistä päästökauppajärjestelmään liittyvistä valtiontukitoimenpiteistä vuoden 2012 jälkeen (EUVL 2012, C 158, s. 4).

( 14 ) Komission päätös C(2019) 6371 final, Compensation for indirect emission costs in Poland. Päätös olla vastustamatta julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL 2019, C 354, s. 1).

( 15 ) Puola oli ottanut käyttöön mekanismin, jossa hakiessaan kyseisen järjestelmän mukaista korvausta yrityksen oli ilmoitettava luopuvansa valmisteverolaissa säädetystä tuesta, ilmoitettava siitä asianomaiselle taholle (sähköntoimittajalle tai riitojenratkaisuelimelle) ja palautettava aiemmin kyseisen lain (ja myös muiden säädösten) nojalla saamansa tuet, ks. ibid., 27 kohta.

( 16 ) KOM(2011) 169 lopullinen. Komission ehdotuksen peruuttaminen (EUVL 2015, C 80, s. 17).

( 17 ) Tällainen selvennys sisältyy myös komission viimeisimmän, 14.7.2021 esittämän ehdotuksen neuvoston direktiiviksi energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan unionin kehyksen uudistamisesta (COM(2021) 563 final) 18 b artiklan 2 kohtaan.

( 18 ) Ibid. Ks. myös ehdotuksen johdanto-osan 22 perustelukappale, jonka viimeisessä virkkeessä todetaan seuraavaa: ”Lisäksi olisi täsmennettävä, että direktiivin 2003/96/EY 17 artiklan viittaukset päästöoikeusjärjestelmiin eivät koske direktiivin 2003/87/EY mukaista unionin järjestelmää.”

( 19 ) C‑504/09 P, EU:C:2012:178, 77 kohta.

( 20 ) Tuomio 19.5.2011, komissio v. Malta (C-376/09, EU:C:2011:320, 32 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen) ja tuomio 14.1.2021, komissio v. Italia (Polttoainehankintoihin annettava tuki) (C-63/19, EU:C:2021:18, 74 kohta).

( 21 ) Ks. vastaavasti mm. tuomio 24.6.2004, komissio v. Alankomaat (C‑350/02, EU:C:2004:389, 20 kohta); tuomio 29.4.2010, komissio v. Saksa (C‑160/08, EU:C:2010:230, 43 kohta) ja tuomio 4.9.2014, komissio v. Ranska (C‑237/12, EU:C:2014:2152, 74 kohta).

( 22 ) Ks. direktiivin 2003/87, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivin 2003/87/EY muuttamisesta kustannustehokkaiden päästövähennysten ja vähähiilisyyttä edistävien investointien edistämiseksi sekä päätöksen (EU) 2015/1814 muuttamisesta 14.3.2018 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2018/410 (EUVL 2018, L 76, s. 3), 10 a artiklan 6 kohta ja 10 b artikla.

( 23 ) Ks. direktiivin 2003/96 johdanto-osan 28 perustelukappaleeseen sisältyvä viittaus.

( 24 ) Jotkut oikeusoppineet tulkitsevat direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohtaa siten, että se sisältää edellytyksiä, joita on tarkoitus soveltaa kyseisen säännöksen 2 ja 3 kohtaan (ks. Deloitte, Technical and legal aspects of Council Directive 2003/96/EC of 27 October 2003 restructuring the Community framework for the taxation of energy products and electricity, s. 204). Toiset tulkitsevat direktiivin 2003/96 17 artiklan 2 ja 3 kohtaa siten, että ne ovat poikkeuksia vaatimukseen, jonka mukaan direktiivissä säädettyjä verotuksen vähimmäistasoja noudatetaan keskimäärin kunkin yrityksen osalta. Tämä kuitenkin edellyttää, että kyseisen artiklan 4 kohdassa säädetyt edellytykset täyttyvät. Eri jäsenvaltioiden erilaisista lähestymistavoista tähän vaatimukseen ks. ibid., s. 205 ja 206. Koska nyt käsiteltävässä asiassa ei ole kyse siitä, ”[noudatetaanko] direktiivissä säädettyjä verotuksen vähimmäistasoja – – keskimäärin kunkin yrityksen osalta”, voidaan olettaa, että komissio ja Puolan hallitus yhtyvät jälkimmäiseen tulkintaan.

( 25 ) Komissio ei väitä, että valmisteverolakiin sisältyvä energiaintensiivisen yrityksen määritelmä ei olisi direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan a alakohdassa esitettyjen parametrien mukainen.

( 26 ) Kuten direktiivin 2003/87 30 artiklasta, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä (EU) 2018/410, voidaan päätellä (niiden toimialojen määrittämisestä, joiden katsottiin olevan alttiita hiilivuodon riskille ennen tätä muutosta, ks. luettelon laatimisesta Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/87/EY nojalla niistä toimialoista ja toimialojen osista, joiden katsotaan olevan alttiita merkittävälle hiilivuodon riskille, 24.12.2009 annettu komission päätös (EU) 2015/1814 (EUVL 2010, L 1, s. 10)), direktiivin 2003/96 17 artiklan 1 kohdan a alakohdassa määritelty käsite ”energiaintensiivinen” ja direktiivin 2003/87 10 b artiklaan sisältyvä käsite ”alttiita hiilivuodon riskille” eivät ole samansisältöisiä, vaikka monet yritykset tosiasiassa kuuluvatkin molempien käsitteiden piiriin.

( 27 ) Kursivointi tässä. Direktiivin 2003/96 17 artiklan 4 kohdassa edellytetään, että päästöoikeusjärjestelmän on johdettava ympäristötavoitteiden saavuttamiseen tai parempaan energiatehokkuuteen, jotka jotakuinkin vastaavat sitä, mikä olisi saavutettu, jos olisi noudatettu standardoituja yhteisön vähimmäisverokantoja. Sanamuotoon ”on johdettava” sisältyy selkeä velvoite. Käsitettä ”jotakuinkin vastaavat” ei ilmeisesti käytetä kovinkaan usein unionin säädöksissä, vaikka sellaisiakin tapauksia on. Unionin tuomioistuin ei kuitenkaan ole tarkastellut tätä käsitettä yksityiskohtaisesti. Se tarkasteli 16.1.2014 antamassaan tuomiossa komissio v. Espanja (C‑67/12, EU:C:2014:5, 72 kohta) direktiivin 2002/91 8 artiklan b alakohtaa, jossa säädetään, että ”tämän lähestymistavan kokonaisvaikutusten olisi oltava yleisesti vastaavat kuin a alakohdan säännöksiä noudatettaessa – –”. Unionin tuomioistuimen mukaan kansallista säännöstä ei voitu pitää kyseisen 8 artiklan b alakohdan täytäntöönpanona muun muassa, koska se ei pitänyt velvoitteen asettamista huoltoyrityksille riippumattomien asiantuntijoiden sijasta ratkaisuna, jonka kokonaisvaikutukset ovat ”yleisesti vastaavat”. Tämä ainakin osoittaa, että unionin tuomioistuin on valmis tarkastelemaan tällaisia kriteerejä yksityiskohtaisesti.

( 28 ) Direktiivin 2003/87/EY muuttamisesta kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kauppaa koskevan yhteisön järjestelmän parantamiseksi ja laajentamiseksi 23.4.2009 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi (EUVL 2009, L 140, s. 63).

( 29 ) Ei myöskään ole olemassa sääntöä, jonka mukaan kaksinkertaista rasitusta tai kaksinkertaista verotusta on vältettävä, kuten Puolan tasavalta väittää. Unionin tuomioistuin on pikemminkin jo todennut, ettei direktiivillä 2003/96 poisteta kokonaan kaksinkertaisen verotuksen riskiä. Direktiivin 2003/96 14 artiklaan sisältyvän pakollisen poikkeuksen alallakin jäsenvaltio voi kyseisen direktiivin 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan toisen virkkeen nojalla verottaa ”energiatuotteita ja sähköä, joita käytetään sähkön tuottamiseen” ympäristöpoliittisista syistä. Ks. vastaavasti tuomio 4.6.2015, Kernkraftwerke Lippe-Ems (C-5/14, EU:C:2015:354, 51 kohta) ja tuomio 7.3.2018, Cristal Union (C-31/17, EU:C:2018:168, 32 kohta).

( 30 ) Ranskaksi ”acceptent les accords ou les régimes de permis négociables ou les mesures équivalentes”, espanjaksi ”suscribirán los acuerdos, regímenes de permisos negociables o medidas equivalentes”, hollanniksi ”gaan overeenkomsten, regelingen inzake verhandelbare vergunningen of gelĳkwaardige regelingen aan” ja italiaksi ”sottoscrivono gli accordi, i regimi concernenti diritti commercializzabili o le misure equivalenti”. Toisin kuitenkin saksaksi ”gelten die – – genannten Vereinbarungen, Regelungen über handelsfähige Zertifikate oder gleichwertigen Regelungen”, portugaliksi ”devem ser partes nos acordos, regimes de autorização negociáveis ou convénios equivalentes” ja ruotsiksi ”genomföra de system för handel med utsläppsrätter eller likvärdiga arrangemang”.

( 31 ) Tuomio 20.6.2019 (C‑682/17, EU:C:2019:518).

( 32 ) Tuomio 20.6.2019, ExxonMobil Production Deutschland (C-682/17, EU:C:2019:518, 47 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 33 ) Ks. saksan-, portugalin- ja ruotsinkieliset versiot alaviitteessä 30.

( 34 ) Englanniksi ”where tradable permit schemes or equivalent arrangements are implemented”, ranskaksi ”des régimes de permis négociables ou des mesures équivalentes sont mises en œuvre”, espanjaksi ”se apliquen regímenes de permisos negociables o medidas equivalentes”, portugaliksi ”sejam – – aplicados regimes de autorização negociáveis ou convénios equivalentes”, hollanniksi ”regelingen inzake verhandelbare vergunningen of gelĳkwaardige regelingen worden toegepast”, saksaksi ”es werden Regelungen über handelsfähige Zertifikate oder gleichwertige Regelungen umgesetzt”, italiaksi ”attuati regimi concernenti diritti commercializzabili o misure equivalenti” ja ruotsiksi ”eller när system för handel med utsläppsrätter eller likvärdiga arrangemang har genomförts”.

( 35 ) Ja jo komission perustellusta lausunnosta.

( 36 ) Tuomio 28.10.2010, komissio v. Malta (C-508/08, EU:C:2010:643, 16 kohta).

( 37 ) Ks. vastaavasti tuomio 15.6.2006, komissio v. Ranska (C-255/04, EU:C:2006:401, 24 kohta); tuomio 11.1.2007, komissio v. Kreikka (C-251/04, EU:C:2007:5, 27 kohta) ja tuomio 28.10.2010, komissio v. Malta (C-508/08, EU:C:2010:643, 16 kohta).