ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Yhteisön ajokortista annetun direktiivin 91/439 1 artiklan 2 kohdan ja 8 artiklan 2 ja 4 kohdan sekä ajokorteista annetun direktiivin 2006/126 2 artiklan 1 kohdan ja 11 artiklan 4 kohdan säännöksiä yhdessä luettuina on tulkittava siten, että ne ovat esteenä vastaanottavan jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka mukaan tällä jäsenvaltiolla on oikeus kieltäytyä tunnustamasta omalla alueellaan toisen jäsenvaltion myöntämää ajokorttia, kun vastaanottava jäsenvaltio ei ole kohdistanut kyseisen ajokortin haltijaan mitään direktiivin 91/439 8 artiklan 4 kohdassa tai direktiivin 2006/126 11 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitetuista toimenpiteistä mutta hänen ajokorttihakemuksensa on hylätty vastaanottavassa jäsenvaltiossa sillä perusteella, ettei hän täyttänyt kyseisen valtion säännöstön mukaisia fyysisiä ja henkisiä edellytyksiä moottoriajoneuvon turvalliseen kuljettamiseen.

Direktiivin 91/439 8 artiklan 4 kohta on nimittäin poikkeus yleisestä ajokorttien vastavuoroisen tunnustamisen periaatteesta, ja sitä on näin ollen tulkittava suppeasti. Jäsenvaltioissa myönnettyjen ajokorttien tunnustamista ilman muodollisuuksia koskevasta velvollisuudesta säädettyjä poikkeuksia, joilla tämä periaate saatetaan tasapainoon liikenneturvallisuuden periaatteen kanssa, ei voida ymmärtää laajasti, koska tällöin jäsenvaltioissa direktiivin 91/439 mukaisesti myönnettyjä ajokortteja koskevalta vastavuoroisen tunnustamisen periaatteelta vietäisiin sen koko sisältö.

(ks. 45, 46 ja 59 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-392/10

Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam

vastaan

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(Finanzgericht Hamburgin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Asetus (EY) N:o 800/1999 — 15 artiklan 1 ja 3 kohta — Maataloustuotteet — Vientitukijärjestelmä — Eriytetty vientituki — Myöntämisedellytykset — Tuotteen tuonti määräpaikkana olevaan kolmanteen valtioon — Tuontitullien maksaminen”

Tuomion tiivistelmä

Maatalous – Yhteinen markkinajärjestely – Vientituki – Eriytetty tuki – Myöntämisedellytykset – Tuontia koskevien tullimuodollisuuksien täyttyminen määräpaikkana olevassa kolmannessa maassa – Käsite

(Neuvoston asetuksen N:o 2913/92 24 artikla; komission asetuksen N:o 800/1999, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 444/2003, 15 artiklan 1 ja 3 kohta)

Maataloustuotteiden vientitukijärjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 800/1999, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 444/2003, 15 artiklan 1 ja 3 kohtaa on tulkittava siten, että kyseisen säännöksen mukainen eriytetyn tuen saamisedellytys eli tuontia koskevien tullimuodollisuuksien täyttäminen ei täyty, jos tuotteelle on määräpaikkana olevassa kolmannessa maassa suoritettu sen jälkeen, kun se on tulliselvitetty sisäiseen jalostusmenettelyyn tuontitulleja kantamatta, yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 24 artiklassa tarkoitettu merkittävä valmistus tai käsittely ja jos tästä valmistuksesta tai käsittelystä saatava tuote on viety kolmanteen maahan.

(ks. 30 kohta ja tuomiolauselma)

Asia C-392/10

Suiker Unie GmbH – Zuckerfabrik Anklam

vastaan

Hauptzollamt Hamburg-Jonas

(Finanzgericht Hamburgin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Asetus (EY) N:o 800/1999 — 15 artiklan 1 ja 3 kohta — Maataloustuotteet — Vientitukijärjestelmä — Eriytetty vientituki — Myöntämisedellytykset — Tuotteen tuonti määräpaikkana olevaan kolmanteen valtioon — Tuontitullien maksaminen”

Tuomion tiivistelmä

Maatalous — Yhteinen markkinajärjestely — Vientituki — Eriytetty tuki — Myöntämisedellytykset — Tuontia koskevien tullimuodollisuuksien täyttyminen määräpaikkana olevassa kolmannessa maassa — Käsite

(Neuvoston asetuksen N:o 2913/92 24 artikla; komission asetuksen N:o 800/1999, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 444/2003, 15 artiklan 1 ja 3 kohta)

Maataloustuotteiden vientitukijärjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 800/1999, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 444/2003, 15 artiklan 1 ja 3 kohtaa on tulkittava siten, että kyseisen säännöksen mukainen eriytetyn tuen saamisedellytys eli tuontia koskevien tullimuodollisuuksien täyttäminen ei täyty, jos tuotteelle on määräpaikkana olevassa kolmannessa maassa suoritettu sen jälkeen, kun se on tulliselvitetty sisäiseen jalostusmenettelyyn tuontitulleja kantamatta, yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92 24 artiklassa tarkoitettu merkittävä valmistus tai käsittely ja jos tästä valmistuksesta tai käsittelystä saatava tuote on viety kolmanteen maahan.

(ks. 30 kohta ja tuomiolauselma)
EY 81 ja EY 82 artiklassa vahvistettujen kilpailusääntöjen täytäntöönpanosta annetun asetuksen N:o 1/2003 3 artiklan 1 kohdassa on samalla tavalla kuin EY 81 artiklassa aineellisia sääntöjä, jotka koskevat sitä, miten kilpailuviranomaisten on arvioitava yritysten välisiä sopimuksia, ja jotka ovat siten unionin oikeuden aineellisia sääntöjä. Tällaisia aineellisia sääntöjä ei lähtökohtaisesti saada soveltaa taannehtivasti riippumatta niistä edullisista tai epäedullisista vaikutuksista, joita soveltamisella voisi olla asianomaisten henkilöiden kannalta. Oikeusvarmuuden periaate nimittäin edellyttää, että kaikkia tosiseikkoja arvioidaan niiden aikaisten oikeussääntöjen perusteella, ellei toisin nimenomaisesti ilmoiteta. Unionin oikeuden aineellisia sääntöjä on oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteiden noudattamisen takaamiseksi tulkittava siten, että ne koskevat niiden voimaantuloa täysin edeltäneitä tilanteita ainoastaan siinä tapauksessa, että näiden sääntöjen sanamuodosta, tarkoituksesta tai systematiikasta käy selvästi ilmi, että niille on annettava tällainen vaikutus. EY 81 artiklan, asetuksen N:o 1/2003 3 artiklan ja liittymisasiakirjan sanamuodosta, tarkoituksesta tai systematiikasta ei kuitenkaan käy selvästi ilmi seikkoja, jotka puoltaisivat kyseisen määräyksen ja säännöksen taannehtivaa soveltamista.

Tästä seuraa, että EY 81 artiklaa ja asetuksen N:o 1/2003 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että niitä ei voida soveltaa 1.5.2004 jälkeen aloitetussa menettelyssä kartelliin, jolla on ollut vaikutuksia Euroopan unioniin 1.5.2004 liittyneen jäsenvaltion alueella kyseistä päivää edeltävinä ajanjaksoina.

(ks. 49–52 ja 67 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Tavaramerkit – Direktiivi 89/104 – Tavaramerkin haltijan oikeus kieltää kolmatta käyttämästä samaa tai samankaltaista merkkiä samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluita varten – Direktiivin 5 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu tavaramerkin käyttäminen – Käsite

(Neuvoston direktiivin 89/104 5 artiklan 1 kohdan b alakohta)

Tiivistelmä

Ensimmäisen tavaramerkkidirektiivin 89/104 5 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava niin, että palvelujen tarjoaja, joka kolmannen toimeksiannosta ja ohjeiden mukaan täyttää tämän sille toimittamia päällyksiä, joihin tämän kolmannen pyynnöstä on ennakkoon pantu merkki, joka on sama tai samankaltainen kuin tavaramerkkinä suojattu merkki, ei itse käytä kyseistä merkkiä tavalla, joka voidaan tämän säännöksen nojalla kieltää.

Koska tällainen palvelujen tarjoaja mahdollistaa sen, että sen asiakkaat voivat käyttää tavaramerkkien kanssa samankaltaisia merkkejä, sen roolia ei voida arvioida direktiivin 89/104 valossa, vaan sitä on tarvittaessa tarkasteltava muiden oikeussääntöjen kannalta.

Lisäksi on niin, että toteamus siitä, ettei tavaramerkin haltija voi ryhtyä oikeustoimiin palvelujen tarjoajaa vastaan pelkästään direktiivin 89/104 perusteella, ei mitenkään johda siihen, että tämän palvelujen tarjoajan asiakas voisi kiertää tavaramerkin haltijalle kyseisessä direktiivissä taatun suojan jakamalla tuotantoprosessin osiin ja antamalla sen eri osat eri palvelujen tarjoajien tehtäväksi. Nämä palvelut voidaan nimittäin lukea mainitun asiakkaan syyksi luettavaksi teoksi, jolloin se on siis edelleen vastuussa tämän direktiivin nojalla.

(ks. 35, 36 ja 37 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Kansanterveyden suojelu – Elintarvikehygienia – Käsienpesuun tarkoitettujen pesualtaiden asentaminen elintarvikkeita myyvän yrityksen wc-tiloihin

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 852/2004 liitteessä II olevan I luvun 4 kohta)

Tiivistelmä

Elintarvikehygieniasta annetun asetuksen N:o 852/2004 liitteessä II olevan I luvun 4 kohtaa on tulkittava siten, ettei kyseisessä säännöksessä edellytetä sitä, että siinä tarkoitetun pesualtaan on oltava tarkoitettu yksinomaan käsienpesuun, eikä sitä, että vesihanaa ja käsienkuivauslaitetta on voitava käyttää niitä käsin koskematta.

(ks. 31 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Liikenne – Lentoliikenne – Direktiivi 2002/30 – Melusta johtuvat toimintarajoitukset unionin lentoasemilla – Käsite toimintarajoitus

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/30 2 artiklan e alakohta)

Tiivistelmä

Meluun liittyvien toimintarajoitusten asettamista yhteisön lentoasemilla koskevien sääntöjen ja menettelyjen vahvistamisesta annetun direktiivin 2002/30 2 artiklan e alakohtaa on tulkittava siten, että ”toimintarajoitus” on täydellinen tai tiettyinä aikoina noudatettava kieltotoimenpide, jolla kielletään siviili-ilmailukäytössä olevien ääntä hitaammin lentävän suihkukoneen pääsy Euroopan unionin jäsenvaltion lentoasemalle. Tästä seuraa, että kansallinen ympäristölainsäädäntö, jolla asetetaan maan pinnalta mitattavan meluhaitan enimmäisrajat, joita on noudatettava lentoaseman läheisyydessä sijaitsevien alueiden yläpuolella lennettäessä, ei ole sellaisenaan säännöksessä tarkoitettu toimintarajoitus, paitsi jos sillä voi olla merkityksellisten taloudellisten, teknisten ja oikeudellisten asiayhteyksien vuoksi sama vaikutus kuin pääsyn kieltämisellä asianomaiselle lentoasemalle.

(ks. 34 kohta ja tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Televiestintäala – Yleisten valtuutusten ja yksittäisten toimilupien yhteiset puitteet – Direktiivi 97/13 – Yleisten valtuutusten haltijoihin sovellettavat maksut

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 97/13 6 artikla)

Tiivistelmä

Telepalvelualan yleisten valtuutusten ja yksittäisten toimilupien yhteisistä puitteista annetun direktiivin 97/13 6 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jonka mukaan yleisten valtuutusten haltijoilta peritään maksu, jonka määrä lasketaan vuosittain maksuvelvollisten operaattoreiden liiketoiminnan bruttotulojen perusteella ja jonka tarkoituksena on kattaa kyseisten valtuutusten myöntämiseen, käsittelyyn, valvontaan ja täytäntöönpanoon liittyvistä menettelyistä aiheutuvat hallinnolliset kulut, kunhan kyseisen jäsenvaltion tällaisesta maksusta saamat kokonaistulot eivät ylitä näitä hallinnollisia kuluja kokonaisuudessaan, minkä arvioiminen on ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen tehtävä.

Näiden maksujen on näet perustuttava puolueettomiin, ketään syrjimättömiin ja avoimiin arviointiperusteisiin. Direktiiviä 97/13 ei kuitenkaan saa tulkita siten, että maksuvelvolliselta operaattorilta perityn maksun suuruuden ja mainitulle toimivaltaiselle kansalliselle viranomaiselle aiheutuneiden todellisten kulujen, jotka liittyvät kyseiseen operaattoriin tietyllä ajanjaksolla, olisi vastattava tarkalleen toisiaan, koska missään direktiivin 97/13 säännöksessä ei edellytetä tällaista vastaavuutta.

(ks. 20, 28 ja 35 kohta sekä tuomiolauselma)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Oikeudellinen virhe – Se, ettei kaikkia merkityksellisiä tekijöitä ole otettu huomioon arvioitaessa asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettua sekaannusvaaraa – Toimen sisällön ottaminen huomioon vääristyneellä tavalla

(SEUT 256 artikla; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta)

2. Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä – Vaara mielleyhtymästä – Aikaisemmat tavaramerkit, joiden voidaan niiden piirteiden perusteella katsoa kuuluvan samaan tavaramerkkisarjaan tai tavaramerkkiperheeseen – Edellytykset

(Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta)

Tiivistelmä

1. Sitä, onko yleisön keskuudessa sekaannusvaaraa yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla, on arvioitava kokonaisvaltaisesti ja huomioon on otettava kaikki tekijät, jotka ovat merkityksellisiä kyseisessä yksittäistapauksessa. Vaikka näiden tekijöiden arviointi on tosiseikkoja koskeva kysymys, joka ei kuulu unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin, se, ettei kaikkia näitä tekijöitä ole otettu huomioon, muodostaa sitä vastoin oikeudellisen virheen ja siihen voidaan sellaisena vedota unionin tuomioistuimessa muutoksenhaun yhteydessä. Sama pätee sen perusteen osalta, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin on ottanut valituslautakunnan arvioinnin huomioon vääristyneellä tavalla, koska toimen sisällön ottaminen huomioon vääristyneellä tavalla muodostaa samoin oikeudellisen virheen.

(ks. 45 ja 46 kohta)

2. Yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuna sekaannusvaarana on pidettävä vaaraa siitä, että yleisö saattaa uskoa, että kyseiset tavarat tai palvelut ovat peräisin samasta yrityksestä tai mahdollisesti taloudellisessa etuyhteydessä olevista yrityksistä.

Silloin kun väite perustuu sellaisten useiden tavaramerkkien olemassaoloon, joiden voidaan niiden yhteisten piirteiden perusteella katsoa kuuluvan samaan tavaramerkkiperheeseen tai tavaramerkkisarjaan, sekaannusvaaran olemassaoloa arvioitaessa on otettava huomioon, että kun on kyse tavaramerkkiperheestä tai tavaramerkkisarjasta, tällainen vaara aiheutuu siitä, että kuluttaja voi erehtyä haetulla tavaramerkillä varustettujen tavaroiden tai palvelujen alkuperästä ja katsoa virheellisesti, että se kuuluu tähän tavaramerkkiperheeseen tai -sarjaan.

(ks. 53 ja 54 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

1. Sosiaalipolitiikka – Työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelu – Terveyttä ja turvallisuutta koskevista vähimmäisvaatimuksista työntekijöiden suojelemiseksi altistumiselta fysikaalisista tekijöistä (melu) aiheutuville riskeille annettu direktiivi 2003/10

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/10 3 ja 5–7 artikla)

2. Sosiaalipolitiikka – Työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden suojelu – Terveyttä ja turvallisuutta koskevista vähimmäisvaatimuksista työntekijöiden suojelemiseksi altistumiselta fysikaalisista tekijöistä (melu) aiheutuville riskeille annettu direktiivi 2003/10

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/10 5 artikla)

Tiivistelmä

1. Terveyttä ja turvallisuutta koskevista vähimmäisvaatimuksista työntekijöiden suojelemiseksi altistumiselta fysikaalisista tekijöistä (melu) aiheutuville riskeille annettua direktiiviä 2003/10, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2007/30, on tulkittava siten, että työnantaja, jonka yrityksessä työntekijöiden päivittäisen melualtistuksen taso ylittää 85 dB(A), joka mitataan ottamatta huomioon henkilökohtaisten kuulonsuojainten käytön vaikutuksia, ei täytä kyseisestä direktiivistä johtuvia velvoitteita pelkästään sillä, että se antaa työntekijöiden käyttöön tällaiset kuulonsuojaimet, joiden avulla päivittäistä melualtistusta voidaan vähentää alle 80 dB(A):n, koska kyseinen työnantaja on velvollinen toteuttamaan teknisiä tai organisatorisia toimenpiteitä koskevan suunnitelman tällaisen melualtistuksen vähentämiseksi 85 dB(A):n alittavalle tasolle, joka mitataan ottamatta huomioon henkilökohtaisten kuulonsuojainten käytön vaikutuksia.

(ks. 34 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)

2. Terveyttä ja turvallisuutta koskevista vähimmäisvaatimuksista työntekijöiden suojelemiseksi altistumiselta fysikaalisista tekijöistä (melu) aiheutuville riskeille annettua direktiiviä 2003/10, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2007/30, on tulkittava siten, ettei siinä vaadita työnantajaa maksamaan palkanlisää työntekijöille, jotka altistuvat 85 dB(A):n ylittävälle melutasolle, joka mitataan ottamatta huomioon henkilökohtaisten kuulonsuojainten käytön vaikutusta, pelkästään siksi, ettei se ole toteuttanut teknisiä tai organisatorisia toimenpiteitä koskevaa suunnitelmaa päivittäisen melualtistuksen tason vähentämiseksi. Kansallisessa oikeudessa on kuitenkin säädettävä asianmukaisista mekanismeista, joilla varmistetaan, että työntekijä, joka altistuu 85 dB(A):n ylittävälle melutasolle, joka mitataan ottamatta huomioon henkilökohtaisten kuulonsuojainten käytön vaikutusta, voi vaatia työnantajaa noudattamaan kyseisen direktiivin 5 artiklan 2 kohdassa säädettyjä ennaltaehkäisyvelvoitteita.

(ks. 43 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Avainsanat

Tiivistelmä



Avainsanat

Palvelujen tarjoamisen vapaus – Rajoitukset – Verolainsäädäntö

(SEUT 56 artikla)

Tiivistelmä

SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä sellaiselle jäsenvaltion säännökselle, jonka mukaan investointeihin perustuvaa veronhuojennusta ei myönnetä yritykselle, joka on sijoittautunut ainoastaan kyseiseen jäsenvaltioon, jo pelkästään sillä perusteella, että investointeja, joiden perusteella veronhuojennusta haetaan, hyödynnetään fyysisesti toisen jäsenvaltion alueella.

Vaikka tällainen kansallinen lainsäädäntö, jonka mukaan investointeihin, joita hyödynnetään muissa jäsenvaltioissa, joihin kyseinen yritys ei ole sijoittautunut, sovelletaan epäedullisempaa verosääntelyä kuin investointeihin, joita hyödynnetään kotimaassa, ei olekaan omiaan estämään kansallisia yrityksiä tarjoamasta toisessa jäsenvaltiossa palveluja, jotka edellyttävät kyseisessä toisessa jäsenvaltiossa sijaitsevien investointihyödykkeiden käyttämistä, se on ainakin omiaan tekemään palvelujen tarjoamisen yli valtioiden rajojen vähemmän houkuttelevaksi tai vaikeammaksi kuin palvelujen tarjoamisen oman jäsenvaltion alueella tällä alueella sijaitsevia investointihyödykkeitä käyttämällä.

Tällaista lainsäädäntöä ei myöskään voida oikeuttaa kansallisen verojärjestelmän johdonmukaisuuden takaamisen tarpeella, koska asianomaisen verojärjestelmän kannalta ei ole olemassa suoraa yhteyttä yhtäältä maassa asuvalle, muissa jäsenvaltioissa palveluja tarjoavalle yritykselle tässä tarkoituksessa käytettyjen investointihyödykkeiden yhteydessä myönnetyn veronhuojennuksen ja toisaalta sen, että kyseinen veroetu rahoitetaan näiden hyödykkeiden avulla tarjottujen palvelujen vastaanottajien tuloista kannettavalla verolla, välillä.

Tällaista lainsäädäntöä ei myöskään voida perustella tarpeella estää väärinkäyttö, koska se vaikuttaa jokaiseen sellaiseen yritykseen, joka käyttää investointihyödykkeitä jonkin muun jäsenvaltion alueella, ja näin on siitä huolimatta, ettei ole olemassa objektiivisia seikkoja, jotka osoittaisivat sellaisen täysin keinotekoisen järjestelyn toteuttamisen, jolla ei ole taloudellista todellisuuspohjaa ja joka on toteutettu ainoastaan veroedun saamiseksi.

Tällaista kansallista oikeussääntöä, joka estää järjestelmällisesti veroedun saamisen, kun investointia ei hyödynnetä kyseisen jäsenvaltion alueella, vaikka kyseisillä investoinneilla ei ole mitään liittymäkohtaa yhteiskunnallisiin tavoitteisiin, ei myöskään voida oikeuttaa jäsenvaltioiden toimivallalla päättää niistä yhdyskunnan intresseistä, joita ne haluavat edistää myöntämällä veroetuja.

(ks. 17, 23, 25, 28–30, 32 ja 34 kohta sekä tuomiolauselma)
Valitukset yhdistetyissä asioissa T-227/01–T-229/01, T-265/01, T-266/01 ja T-270/01, Diputación Foral de Álava ja Gobierno Vasco ym. vastaan komissio 9.9.2009 annetusta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (laajennettu viides jaosto) tuomiosta, jolla hylättiin asioissa T-227/01 ja T-265/01 esitetty vaatimus tukiohjelmasta, jonka Espanja on toteuttanut myöntämällä Álavassa sijaitsevien yritysten tekemille investoinneille 45 prosentin verohyvityksen, 11.7.2001 tehdyn komission päätöksen 2002/820/EY (EYVL 2002, L 296, s. 1) kumoamiseksi, asioissa T-228/01 ja T-266/01 esitetty vaatimus tukiohjelmasta, jonka Espanja on toteuttanut myöntämällä Biskajassa sijaitsevien yritysten tekemille investoinneille 45 prosentin verohyvityksen, 11.7.2001 tehdyn komission päätöksen 2003/27/EY (EYVL 2003, L 17, s. 1) kumoamiseksi ja asioissa T-229/01 ja T-270/01 esitetty vaatimus valtiontukiohjelmasta, jonka Espanja on toteuttanut myöntämällä Guipúzcoassa sijaitsevien yritysten tekemille investoinneille 45 prosentin verohyvityksen, 11.7.2001 tehdyn komission päätöksen 2002/894/EY (EYVL 2002, L 314, s. 26) kumoamiseksi
Eurooppa-koulujen perussäännön määrittelevän yleissopimuksen 12 artiklan 4 kohdan a alakohdan viimeistä virkettä on tulkittava siten, että siinä velvoitetaan yleissopimuksen sopimuspuolina olevat jäsenvaltiot huolehtimaan siitä, että Eurooppa-kouluihin lähetetyillä tai nimetyillä opettajilla on lähettämisen tai nimeämisen ajan samat oikeudet uralla etenemiseen ja eläkkeeseen kuin ne, joita sovelletaan heidän kotimaisiin kollegoihinsa heidän lähtöjäsenvaltionsa säännöstön mukaisesti.

Kyseisen määräyksen kolmessa ensimmäisessä virkkeessä asetetaan johtokunnalle velvollisuuksia, jotka on tarvittaessa täytettävä yhteistyössä hallitusten kanssa, kun taas sen viimeinen virke on muotoiltu neutraalisti siten, että siinä todetaan opettajien oikeus säilyttää oikeutensa uralla etenemiseen ja eläkkeisiin kansallisten määräystensä mukaisesti mutta siinä ei täsmennetä, millä tavoin näiden oikeuksien säilyttäminen on turvattava.

Näitä oikeuksia ei kuitenkaan voitaisi säilyttää, jos yleissopimuksen osapuolina olevat jäsenvaltiot voisivat vapaasti järjestää kansalliset määräyksensä ja opettajiensa Eurooppa-kouluun nimeämistä tai lähettämistä koskevat säännöksensä tavalla, joka veisi heiltä nämä oikeudet nimeämis- tai lähettämisajanjaksoksi.

Tältä osin Eurooppa-kouluihin nimettyjen tai lähetettyjen opettajien uralla etenemistä ja eläkettä koskevia oikeuksia kokonaisuudessaan säännellään kansallisilla säännöstöillä, ja näin ollen johtokunta voi varmistaa näiden oikeuksien säilyttämisen vain, jos se on näiden säännöstöjen mukaan mahdollista. Lisäksi on kuitenkin niin, että vaikka johtokunnan on noudatettava näitä säännöstöjä, yhtäältä niiden soveltaminen kyseisiin opettajiin ei edellytä mitään johtokunnan toimenpiteitä, ja toisaalta on vaikeasti ajateltavissa, että johtokunta voisi vahingoittaa kyseisille opettajille heidän kansallisissa säännöstöissään myönnettyjä uralla etenemistä ja eläkkeitä koskevia oikeuksia, kun otetaan huomioon, että sen toimivalta on rajoitettu ja tarkoin yleissopimuksessa määritelty.

Yleissopimuksen 12 artiklan 4 kohdan a alakohdan viimeiseen virkkeeseen sisältyvien ilmaisujen ”oikeudet uralla etenemiseen” kansallisten määräysten ”mukaisesti” ulottuvuus ja näin ollen kyseisellä määräyksellä Eurooppa-kouluihin nimetyille tai lähetetyille opettajille annettava suoja ei voi olla erilainen sen mukaan, mistä opettajat ovat peräisin. Näitä ilmaisuja on tämän vuoksi tulkittava itsenäisesti siten, että on erityisesti mahdollistettava määräyksen tavoitteen tosiasiallinen saavuttaminen, ja tulkinnalla on siis varmistettava, että opettajien uralla eteneminen ja eläkkeet eivät heikkene Eurooppa-kouluun nimeämisen tai lähettämisen vuoksi.

(ks. 42–44, 52, 53 ja 56 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)