ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
32

On toiseksi palautettava mieleen, että oikeuskäytännössä on toistuvasti todettu yhtäältä, että direktiivin 76/207 3 artikla, joka vastaa alkuperäisen direktiivin 5 artiklaa, on ehdoton ja riittävän täsmällinen, jotta yksityiset oikeussubjektit voivat vedota siihen suhteessa valtioon (ks. asia 152/84, Marshall, tuomio 26.2.1986, Kok., s. 723, Kok. Ep. VIII, s. 457, 52 kohta ja asia C-188/89, Foster ym., tuomio 12.7.1990, Kok., s. I-3313, Kok. Ep. X, s. 499, 21 kohta), ja toisaalta, että laitos, joka oikeudellisesta muodostaan riippumatta on viranomaisen toimenpiteen nojalla ja tämän valvonnan alaisuudessa velvollinen tuottamaan yleishyödyllisiä palveluja ja jolla tätä varten on erityisiä toimivaltuuksia, jotka poikkeavat yksityisten oikeussubjektien välisiin suhteisiin sovellettavista säännöistä, kuuluu sellaisten yksikköjen joukkoon, joita vastaan voidaan vedota sellaisiin direktiivin säännöksiin, joilla voi olla välittömiä oikeusvaikutuksia (ks. vastaavasti em. asia Foster ym., tuomion 22 kohta). Kuten ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin toteaa – pääasian asianosaisten ja komission tätä kiistämättä –, NÖ-LLWK on laitos, jolla on erityisiä toimivaltuuksia, jotka poikkeavat yksityisten oikeussubjektien välisiin suhteisiin sovellettavista säännöistä.
21

Sen määrittämiseksi, koskeeko direktiivin 2003/4 2 artiklan 2 alakohdan toisen alakohdan ensimmäinen virke ministeriöitä myös silloin, kun ne osallistuvat menettelyyn, joka voi johtaa lakia alemmantasoisen normin hyväksymiseen, on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sekä unionin oikeuden yhdenmukainen soveltaminen että yhdenvertaisuusperiaate edellyttävät, että unionin oikeuden sellaisen säännöksen sanamuotoa, joka ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen säännöksen sisällön ja ulottuvuuden määrittämiseksi, on tavallisesti tulkittava koko unionissa itsenäisesti ja yhdenmukaisesti ja että tässä tulkinnassa on otettava huomioon säännöksen asiayhteys ja kyseisellä lainsäädännöllä tavoiteltu päämäärä (ks. em. asia Flachglas Torgau, tuomion 37 kohta).
2

Tämä pyyntö on esitetty kilpailutuomioistuimena (Kartellgericht) toimivassa Oberlandesgericht Wienissä vireille pannussa menettelyssä, jossa on kyseessä Verband Druck & Medientechnik -nimisen yritysten etujärjestön (jäljempänä VDMT) esittämä pyyntö saada tutustua asiakirjoihin, jotka koskevat Bundeswettbewerbsbehörden (Itävallan liittovaltion kilpailuviranomainen, jäljempänä BWB) vireille panemaa oikeudenkäyntiä, jossa vastaajina ovat Donau Chemie AG, Donauchem GmbH, DC Druck-Chemie Süd GmbH & Co KG, Brenntag Austria Holding GmbH, Brenntag CEE GmbH, ASK Chemicals GmbH, aiemmin Ashland-Südchemie-Kernfest GmbH, ja ASK Chemicals Austria GmbH, aiemmin Ashland Südchemie Hantos GmbH (jäljempänä yhdessä Donau Chemie ym.), ja jonka päätteeksi Oberlandesgericht Wien antoi sittemmin lainvoimaiseksi tulleen ratkaisun, jossa viimeksi mainituille määrättiin sakkoja osallistumisesta SEUT 101 artiklan vastaiseen kartelliin.
17

Lääkekaupasta annetun lain 21 §:ssä, joka koskee lupavelvollisuutta, säädetään seuraavaa: ”1) Valmiit lääkkeet ‐ ‐ voidaan saattaa markkinoille tämän lain soveltamisalalla vain, jos liittovaltion toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet tähän luvan tai jos Euroopan yhteisöjen komissio tai Euroopan unionin neuvosto on antanut luvan niiden markkinoille saattamiseen asetuksen N:o 726/2004 3 artiklan 1 tai 2 kohdan ja lastenlääkkeistä sekä asetuksen (ETY) N:o 1768/92, direktiivin 2001/20/EY, direktiivin 2001/83/EY ja asetuksen (EY) N:o 726/2004 muuttamisesta 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1901/2006 (EUVL L 378, s. 1) mukaisesti ‐ ‐. 2) Lupaa ei edellytetä, kun on kyse lääkkeistä, ‐ ‐ 1 b. jotka eivät ole 1 a kohdassa mainittuja lääkkeitä ja joita varten on tämän lain soveltamisalan ulkopuolella myönnetty lupa apteekeille, joilla on hallussaan potilaalle annettu lääkemääräys ‐ ‐ c) jotka on laitettu pakkaukseen muuttamattomina ‐ ‐”
8

Asetuksen N:o 1408/71 III osastoon, jonka otsikko on ”Eri etuusryhmiä koskevia erityissäännöksiä”, ja 3 lukuun, jonka otsikko on ”Vanhuus ja kuolema (eläkkeet)” kuuluvan 46 artiklan, jonka otsikko on ”Etuuksien myöntäminen”, sanamuoto on seuraava: ”1. Jos jäsenvaltion lainsäädännön mukaan vaaditut edellytykset etuuksia koskevan oikeuden saamiseksi ovat täyttyneet ilman, että 45 artiklan tai 40 artiklan 3 kohdan säännösten soveltaminen on välttämätöntä, sovelletaan seuraavia sääntöjä: a) toimivaltainen laitos laskee sille kuuluvan etuuden määrän: i) yhtäältä ainoastaan sen soveltaman lainsäädännön säännösten mukaan; ii) toisaalta soveltaen 2 kohdan säännöksiä; b) toimivaltainen laitos voi kuitenkin luopua a kohdan ii alakohdan mukaisesta laskemisesta, jos tämän laskemisen tulos, ottamatta huomioon eroja, jotka syntyvät pyöreiden lukujen käyttämisestä, on sama tai pienempi kuin sen laskennan tulos, joka suoritetaan a kohdan i alakohdan säännösten mukaan, niiltä osin kuin tämä laitos ei sovella lainsäädäntöä, joka sisältää 46 b ja 46 c artiklassa tarkoitettuja sääntöjä päällekkäisyyden estämiseksi, tai jos edellä mainittu laitos soveltaa lainsäädäntöä, joka sisältää 46 c artiklassa tarkoitettuja päällekkäisyyttä koskevia sääntöjä edellyttäen, että sanottu lainsäädäntö määrää, että erilaiset etuudet on otettava huomioon vain tämän lainsäädännön mukaan täyttyneiden vakuutus- tai asumiskausien suhteessa tässä lainsäädännössä vaadittuihin vakuutus- tai asumiskausiin, jotta täysi oikeus etuuksiin myönnettäisiin. – – 2. Jos jäsenvaltion lainsäädännön vaatimat edellytykset oikeudesta etuuksiin eivät täyty, ellei oteta huomioon 45 artiklan ja/tai 40 artiklan 3 kohdan säännöksiä, sovelletaan seuraavia sääntöjä: a) toimivaltainen laitos laskee sen etuuden teoreettisen määrän, jota kysymyksessä oleva henkilö voisi hakea, jos kaikki vakuutus- tai asumiskaudet, jotka ovat täyttyneet niiden jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen mukaan, joiden alainen palkattu työntekijä tai itsenäinen ammatinharjoittaja on, olisivat täyttyneet kyseisessä jäsenvaltiossa ja sen soveltaman lainsäädännön mukaan etuuden myöntämispäivänä. Jos tämän lainsäädännön mukaan etuuden määrä on riippumaton täyttyneiden vakuutuskausien kestosta, määrää pidetään tässä a alakohdassa tarkoitettuna teoreettisena määränä; b) toimivaltainen laitos määrää sen jälkeen etuuden todellisen määrän a alakohdassa tarkoitetun teoreettisen määrän perusteella ja tämän laitoksen soveltaman lainsäädännön mukaan ennen riskin toteutumista täyttyneiden vakuutus- tai asumiskausien keston suhteessa niiden vakuutus- tai asumiskausien kokonaispituuteen, jotka ovat täyttyneet kaikissa kyseessä olevissa jäsenvaltioissa ennen riskin toteutumista. 3. Sillä, jonka etua asia koskee, on oikeus 1 ja 2 kohdan säännösten mukaan laskettuun korkeimpaan määrään kunkin jäsenvaltion toimivaltaiselta laitokselta tämän rajoittamatta niiden pienentämistä, keskeyttämistä tai peruuttamista koskevien säännösten soveltamista, joista säädetään etuuden myöntävässä lainsäädännössä. Jos edellä mainittuja säännöksiä sovelletaan, vertailu tehdään soveltamisen jälkeen jäävien määrien kesken. – –”
30

On näet huomautettava, etteivät sijoittajat, jotka sijoittavat omaisuuttaan suoraan arvopapereihin, ole arvonlisäverovelvollisia ja että kuudennen direktiivin 13 artiklan B kohdan d alakohdan 6 alakohdassa säädetyn, erityisten sijoitusrahastojen hallinnointiin liittyvien liiketoimien verosta vapauttamisen tavoitteena on helpottaa piensijoittajien yhteissijoitusyritysten avulla harjoittamaa arvopaperisijoittamista siten, että arvonlisäverosta aiheutuvat kustannukset jäävät pois, sen varmistamiseksi, että yhteinen arvonlisäverojärjestelmä on neutraali silloin, kun on valittava, tehdäänkö sijoitus suorana sijoituksena arvopapereihin vai yhteissijoitusyrityksen välityksellä (ks. em. asia Abbey National, tuomion 62 kohta ja asia C-363/05, JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust ja The Association of Investment Trust Companies, tuomio 28.6.2007, Kok., s. I-5517, 45 kohta).
3

Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001, (EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999, (EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71 ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta 29.9.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1782/2003 (EUVL L 270, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 9.10.2008 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1009/2008 (EUVL L 276, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1782/2003) johdanto-osan 5, 21 ja 22 perustelukappaleessa todettiin seuraavaa: ”(5) Jotta saavutettaisiin parempi tasapaino kestävän maatalouden edistämiseen ja maaseudun kehittämiseen tähtäävien toimintavälineiden välillä, käyttöön olisi pakollisena otettava suorien tukien asteittainen vähennysjärjestelmä koko yhteisössä vuosina 2005–2012. Kaikkia tietyn määrän ylittäviä suoria tukia olisi vuosittain alennettava tietyillä prosenttimäärillä. Saavutettuja säästöjä olisi käytettävä maaseudun kehittämisohjelmiin sisältyvien toimenpiteiden rahoittamiseksi ja jaettava jäsenvaltioiden kesken myöhemmin määriteltävien objektiivisten perusteiden perusteella. On kuitenkin aiheellista säätää, että tietyn prosenttiosuuden kyseisistä määristä olisi jäätävä siihen jäsenvaltioon, jossa ne ovat kertyneet. Vuoteen 2005 saakka jäsenvaltiot voivat edelleen soveltaa yhteisen maatalouspolitiikan mukaisia suoran tuen järjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä 17 päivänä toukokuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1259/1999 – – mukaisia, tuen mukauttamista koskevia voimassa olevia sääntöjä vapaaehtoisesti. – – (21) Yhteisen maatalouspolitiikan mukaisissa tukijärjestelmissä säädetään suorasta tilatuesta erityisesti maatalousväestön kohtuullisen elintason turvaamiseksi. Tämä tavoite liittyy läheisesti maaseutualueiden säilyttämiseen. Yhteisön varojen virheellisen kohdentamisen estämiseksi tukea ei pitäisi maksaa viljelijöille, jotka ovat keinotekoisesti luoneet tukien saamiseen vaaditut edellytykset. (22) Yhteiset tukijärjestelmät on tarvittaessa lyhyessä ajassa mukautettava tapahtuneeseen kehitykseen. Edunsaajat eivät näin ollen voi olettaa tukiedellytysten pysyvän muuttumattomina, vaan heidän olisi oltava valmiita siihen, että järjestelmiä saatetaan tarkistaa markkinakehityksen perusteella.”
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain yhtäältä kuntien yhteenliittymä Grande Área Metropolitana do Porto (jäljempänä GAMP) ja toisaalta useat kansalliset viranomaiset, joita edustavat Comissão Directiva do Programa Operacional Potencial Humano (henkilöstövoimavarojen toimenpideohjelman johtoryhmä), Ministério do Ambiente e do Ordenamento do Território, josta on tullut Ministério da Agricultura, do Mar, do Ambiente e do Ordenamento do Território (ympäristö- ja aluesuunnitteluministeriö, josta on tullut maatalous-, meri-, ympäristö- ja aluesuunnitteluministeriö), sekä Ministério do Trabalho e da Solidariedade Social (työtä ja yhteiskunnallista solidaarisuutta koskevien asioiden ministeriö), ja joka koskee Euroopan unionin varojen käyttöä.
82

Kun edellä esitetty otetaan huomioon, esitettyihin kysymyksiin on vastattava seuraavasti: — SEUT 20 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä sille, että jäsenvaltio epää kolmannen maan kansalaiselta perheenyhdistämiseen perustuvan oleskeluluvan, vaikka kyseisen kolmannen maan kansalaisen tarkoituksena on asua sellaisen aviopuolisonsa kanssa, joka myös on kolmannen maan kansalainen ja joka oleskelee laillisesti kyseisessä jäsenvaltiossa ja joka on sellaisen lapsen äiti, joka on syntynyt aikaisemmasta avioliitosta ja joka on unionin kansalainen, ja sellaisen lapsensa kanssa, joka on syntynyt nimenomaan heidän omasta avioliitostaan ja joka myös on kolmannen maan kansalainen, kunhan tällainen epääminen ei asianomaisen unionin kansalaisen kannalta merkitse sitä, ettei hän tosiasiassa voi käyttää pääosaa unionin kansalaisen asemaan perustuvista oikeuksista, mikä kansallisen tuomioistuimen on tarkistettava. — Pääasioissa kyseessä olevien kaltaiset perheenyhdistämisen perusteella tehdyt oleskelulupahakemukset kuuluvat direktiivin 2003/86 soveltamisalaan. Direktiivin 7 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että vaikka jäsenvaltioilla on mahdollisuus vaatia todisteita siitä, että perheenkokoajalla on vakaat ja säännölliset tulot ja varat, jotka riittävät perheenkokoajan ja hänen perheenjäsentensä ylläpitoon, tätä mahdollisuutta on käytettävä siten, että otetaan huomioon perusoikeuskirjan 7 artikla ja 24 artiklan 2 ja 3 kohta, joissa jäsenvaltiot velvoitetaan perheenyhdistämistä koskevia hakemuksia tutkiessaan ottamaan huomioon asianomaisten lasten edun ja suosimaan perhe-elämää, ja että vältetään sekä kyseisen direktiivin tavoitteen että sen tehokkaan vaikutuksen loukkaaminen. Kansallisen tuomioistuimen asiana on tarkistaa, onko pääasioissa kyseessä olevat oleskelulupien epäämistä koskevat päätökset tehty kyseisten vaatimusten mukaisesti.
78

Ensimmäisen valitusperusteen tutkinnasta seuraa, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole tehnyt oikeudellista virhettä todetessaan, että komissio oli pätevästi katsonut, että pääomasijoitus oli EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea. Unionin yleinen tuomioistuin ei siis ole myöskään tehnyt tuomiossaan oikeudellista virhettä, kun se on hylätäkseen sille esitetyn kanneperusteen, joka koski EY:n perustamissopimuksen mukaisen toimivaltajaon loukkaamista, todennut valituksenalaisen tuomion 203–205 kohdassa seuraavaa: ”203 Nyt käsiteltävässä tapauksessa väitteestä, jonka mukaan komissio olisi loukannut jäsenvaltioiden toimivaltaa, on – – todettava, että komissio ei ole menetellyt virheellisesti katsoessaan pääomasijoituksen olleen EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, kuten ensimmäisen kanneperusteen tutkiminen on osoittanut. Näin ollen sillä on ollut toimivalta sen arvioimiseen saman artiklan 2 ja 3 kohdan nojalla – –. Komissio ei siten ole voinut loukata jäsenvaltioiden toimivaltaa tältä osin. 204 Väitteestä, jonka mukaan alue- ja talouspolitiikka, joihin eteläisen kiitoradan muutostyöt sisältyvät, kuuluisi jäsenvaltioiden yksinomaiseen toimivaltaan, on puolestaan todettava, että vaikka väite pitäisi paikkansa, siitä ei voisi seurata, että komissiolta vietäisiin sille EY 87 ja EY 88 artiklassa annettu toimivalta valtiontukien valvomiseen siinä tapauksessa, että kyseisillä politiikan aloilla myönnetty rahoitus olisi EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea. 205 Siitä seikasta, ettei komissio kantajien mukaan kykene huolehtimaan paremmasta valvonnasta kuin kansallisella tasolla on mahdollista toteuttaa, kuten EY 5 artiklan 2 kohdassa edellytetään, on todettava, että tämä perustelu on asiaan vaikuttamaton, sillä komissiolla on osoitettu olleen EY:n perustamissopimuksen nojalla toimivalta nyt kyseessä olevan toimenpiteen valvomiseen, koska kyseessä oli valtiontuki.”
21

Neuvosto julkaisi 18.1.2011 ilmoituksen henkilöille ja yhteisöille, joihin sovelletaan rajoittavia toimenpiteitä, joista säädetään päätöksessä 2010/656 ja asetuksessa N:o 560/2005 (EUVL 2011, C 14, s. 8; jäljempänä 18.1.2011 julkaistu ilmoitus). Tässä ilmoituksessa neuvosto totesi päättäneensä, että päätöksen 2010/656, sellaisena kuin se on muutettuna riidanalaisella päätöksellä, liitteessä II ja asetuksen N:o 560/2005, sellaisena kuin se on muutettuna riidanalaisella asetuksella, liitteessä IA luetellut henkilöt ja yhteisöt on sisällytettävä luetteloihin henkilöistä ja yhteisöistä, joihin kohdistetaan näissä toimissa tarkoitettuja rajoittavia toimenpiteitä. Neuvosto pyysi lisäksi asianomaisia henkilöitä ja yhteisöjä kiinnittämään huomiota siihen, että asianomaisten jäsenvaltioiden toimivaltaisilta viranomaisilta voidaan hakea lupaa käyttää jäädytettyjä varoja perustarpeita tai tiettyjen maksujen suorittamista varten. Neuvosto täsmensi myös, että asianomaiset henkilöt ja yhteisöt voivat lähettää neuvostolle pyynnön siitä, että neuvosto harkitsee uudelleen päätöstään sisällyttää heidät kyseisiin luetteloihin, ja liittää siihen asianmukaiset asiakirjat. Lopuksi neuvosto muistutti siitä, että neuvoston päätökseen voi hakea ”muutosta Euroopan unionin yleisessä tuomioistuimessa [SEUT] 275 artiklan toisessa kohdassa ja [SEUT] 263 artiklan neljännessä ja kuudennessa kohdassa määrättyjen edellytysten mukaisesti”.
21

Ulkomaalaisten oleskelusta, työskentelystä ja kotouttamisesta liittotasavallan alueella 30.7.2004 annettu laki (Gesetz über den Aufenthalt, die Erwerbstätigkeit und die Integration von Ausländern im Bundesgebiet) (BGBl. 2004 I, s. 1950), sellaisena kuin se on muutettuna (BGBl. 2008 I, s. 162; jäljempänä AufenthG), tuli voimaan 1.1.2005. Lain 4 §:n, jonka otsikko on ”Oleskeluasiakirjaa (Aufenthaltstitel) koskeva vaatimus”, 2 ja 5 momentissa säädetään seuraavaa: ”(2) Oleskeluasiakirja antaa oikeuden työskennellä, jos tässä laissa niin säädetään tai jos oleskeluasiakirjassa nimenomaisesti sallitaan työskentely. Kussakin oleskeluasiakirjassa on ilmoitettava, onko työskentely sallittua. Ulkomaalainen, jolla ei ole Aufenthaltserlaubnis-oleskelulupaa työskentelyä varten, voi saada luvan työskentelyyn ainoastaan, jos liittotasavallan työvoimaviranomainen on antanut siihen suostumuksensa tai jos asetuksessa säädetään, että työskentely ilman mainitun viranomaisen suostumusta on sallittua. Kyseisen viranomaisen asettamat rajoitukset suostumuksen myöntämiselle on mainittava oleskeluasiakirjassa. – – (5) Ulkomaalainen, jolla on – – assosiaatiosopimuksen mukainen oleskeluoikeus, on velvollinen osoittamaan, että kyse on tällaisesta oleskeluoikeudesta, esittämällä, että hänellä on Aufenthaltserlaubnis-oleskelulupa, ellei hänellä ole sijoittautumislupaa (Niederlassungserlaubnis) eikä pysyvää EY-oleskelulupaa. Aufenthaltserlaubnis-oleskelulupa myönnetään hakemuksesta.”
9

Arvonlisäverolain 12 §:n 111 momentissa säädetään kuitenkin, että VID:llä on oikeus lykätä ylijäämän palauttamista, jos on tehty päätös verovelvollisen maksettavaksi kuuluvan veron tarkastamisesta sellaisten liiketoimien osalta, joiden tutkimiseksi tarvitaan lisätietoja, tai jos yleisen verolain (Likuma ”Par nodokļiem un nodevām”) 1 §:n 18 momentissa tarkoitetulla verovelvolliseen etuyhteydessä olevalla henkilöllä on verohallintoon nähden arvonlisäveroon liittyvä verovelka taikka jos henkilö ei kykene osoittamaan asiakirjojen avulla, että hänen hakemuksensa 0 prosentin verokannan soveltamisesta on perusteltu.
29

Asetusta N:o 1829/2003 koskevista täytäntöönpanosäännöistä, joita sovelletaan uusia muuntogeenisiä elintarvikkeita ja rehuja koskeviin lupahakemuksiin, olemassa olevia tuotteita koskeviin ilmoituksiin sekä sellaisiin muuntogeenisiin aineksiin, joiden esiintyminen on satunnaista tai teknisesti mahdotonta välttää ja joiden riskinarvioinnin tulokset ovat myönteiset, 6.4.2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 641/2004 (EUVL L 102, s. 14) 11 artiklassa, joka kuuluu asetuksen 2 jaksoon, jonka otsikko on ”Tiettyjen ennen 18 päivää huhtikuuta 2004 markkinoille saatettujen tuotteiden ilmoittamista koskevat lisävaatimukset”, säädetään seuraavaa: ”1. – – [direktiivin 90/220] C osan tai [direktiivin 2001/18] C osan mukaisesti markkinoille saatettuja muuntogeenisiä organismeja koskeviin ilmoituksiin on liitettävä jäljennös mainittujen direktiivien mukaisesti annetusta asiaa koskevasta luvasta. 2. Päivää, jona [direktiivin 90/220] tai [direktiivin 2001/18] nojalla annettavaa lupaa koskeva päätös on julkaistu Euroopan unionin virallisessa lehdessä, on pidettävä päivänä, jona kyseinen tuote saatettiin markkinoille ensimmäisen kerran, ellei ilmoittaja toimita todennettavissa olevia todisteita siitä, että tuote saatettiin markkinoille ensimmäisen kerran vasta myöhempänä ajankohtana.”
59

Siltä osin kuin Itävallan tasavallan väitteellä pyritään kiistämään se, että vastaanottavalla jäsenvaltiolla olisi velvollisuus rahoittaa opiskelijoita, jotka eivät ole kotoutuneet tähän valtioon, on palautettava mieleen, että unionin tuomioistuin on jo todennut unionin kansalaisuutta koskevien unionin oikeuden säännösten ja määräysten osalta, että on perusteltua, että jäsenvaltio haluaa varmistua siitä, että etuuden hakijan ja kyseisen valtion välillä on tosiasiallinen yhteys (ks. vastaavasti em. asia D’Hoop, tuomion 38 kohta; asia C-138/02, Collins, tuomio 23.3.2004, Kok., s. I-2703, 67 kohta; em. asia Bidar, tuomion 57 kohta ja em. yhdistetyt asiat Vatsouras ja Koupatantze, tuomion 38 kohta).
17

Tältä osin on palautettava mieleen, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityispiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Kun esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on tämän vuoksi lähtökohtaisesti ratkaistava ne (asia C-169/07, Hartlauer, tuomio 10.3.2009, Kok., s. I-1721, 24 kohta).
2)

Direktiiviä 2006/112 on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että veroviranomainen epää verovelvolliselta oikeuden vähentää sille suoritetuista palveluista maksettavan tai maksetun arvonlisäveron sillä perusteella, että näitä palveluja koskevan laskun laatija ei ole rekisteröinyt käyttämiään työntekijöitä, esittämättä objektiivisiin seikkoihin perustuvaa näyttöä siitä, että verovelvollinen tiesi tai sen olisi pitänyt tietää, että liiketoimi, johon on vedottu vähennysoikeuden perusteena, oli osa petosta, johon laskun laatija tai suoritusketjuun aiemmin osallistunut muu toimija syyllistyi.
13

Mainitun asetuksen 25 septies §:ssä – sellaisena kuin se on muutettuna 3.8.2007 annetun lain nro 123 1 §:n täytäntöönpanosta terveydensuojelusta ja turvallisuudesta työpaikoilla 9.4.2008 annetulla asetuksella nro 81 (Supplemento ordinario nro 108, GURI nro 101, 30.4.2008) – jonka otsikko on ”Kuolemantuottamus taikka vakavat tai hyvin vakavat ruumiinvammat, jotka on aiheutettu terveydensuojelua ja turvallisuutta työpaikoilla koskevia säännöksiä rikkomalla”, säädetään seuraavaa: ”1. Kun rikoslain 589 §:ssä tarkoitettu rikos tehdään 3.8.2007 annetussa laissa nro 123 tarkoitetun delegoinnin täytäntöönpanemisesta terveydensuojelusta ja turvallisuudesta työpaikoilla annetun asetuksen 55 §:n 2 momenttia rikkomalla, seuraamuksena on sakko, jonka suuruus on 1000 yksikköä. Kun edellä olevassa virkkeessä tarkoitetusta rikoksesta määrätään seuraamus, 9 §:n 2 momentissa säädettyjä kieltoseuraamuksia sovelletaan ajanjakson, joka ei saa olla alle kolmen kuukauden eikä yli yhden vuoden pituinen. 2. Jollei 1 momentissa säädetystä muuta johdu, seuraamuksena rikoslain 589 §:ssä tarkoitetusta rikoksesta, joka on tehty terveydensuojelua ja turvallisuutta työpaikoilla koskevia säännöksiä rikkomalla, on sakko, jonka suuruus ei saa olla alle 250 yksikköä eikä yli 500 yksikköä. Kun edellä olevassa virkkeessä tarkoitetusta rikoksesta määrätään seuraamus, 9 §:n 2 momentissa säädettyjä kieltoseuraamuksia sovelletaan ajanjakson, joka ei saa olla alle kolmen kuukauden eikä yli yhden vuoden pituinen. 3. Jos rikoslain 590 §:n 3 momentissa tarkoitettu rikos tehdään terveydensuojelua ja turvallisuutta työpaikoilla koskevia säännöksiä rikkomalla, seuraamuksena on sakko, jonka suuruus ei saa olla yli 250 yksikköä. Kun edellä olevassa virkkeessä tarkoitetusta rikoksesta määrätään seuraamus, 9 §:n 2 momentissa säädettyjä kieltoseuraamuksia sovelletaan ajanjakson, joka ei saa olla yli kuuden kuukauden pituinen.”
11

EKP:n neuvosto toimi muun muassa EKPJ:n ja EKP:n perussäännöstä tehdyn pöytäkirjan 36 artiklan 1 kohdan perusteella ja antoi Euroopan keskuspankin henkilöstön palvelussuhteen ehdot (Conditions of Employment for Staff of the European Central Bank) (jäljempänä EKP:n palvelussuhteen ehdot). EKP:n palvelussuhteen ehtojen 9 artiklan a ja c alakohdassa määrätään seuraavaa: ”EKP:n ja sen henkilöstön välisiä palvelussuhteita säännellään näiden palvelussuhteen ehtojen mukaisesti tehdyin työsopimuksin. Johtokunnan antamissa EKP:n henkilöstösäännöissä täsmennetään näitä palvelussuhteen ehtoja koskevat yksityiskohtaiset säännöt. ‐ ‐ Palvelussuhteen ehtoihin ei sovelleta mitään tiettyä kansallista oikeutta. ‐ ‐”