ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2)

Asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1791/2006, 204 artiklaa, luettuna yhdessä tietyistä asetuksen N:o 2913/92 soveltamista koskevista säännöksistä 2.7.1993 annetun komission asetuksen (ETY) N:o 2454/93, sellaisena kuin se on muutettuna 28.2.2007 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 214/2007, 859 artiklan kanssa, on tulkittava siten, että ensimmäiseen yhteisön ulkoiseen passitusmenettelyyn asetettujen tavaroiden esittäminen liian myöhään ja vasta toisen yhteisön ulkoisen passitusmenettelyn yhteydessä määräpaikan tullitoimipaikassa on sellainen velvollisuuden täyttämättä jättäminen, joka johtaa tullivelan syntymiseen, elleivät jälkimmäisen asetuksen 356 artiklan 3 kohdassa tai 859 artiklan toisessa luetelmakohdassa ja 2 alakohdan c alakohdassa säädetyt edellytykset täyty, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on selvitettävä.
25

Tässä yhteydessä on huomattava, että – kuten Irlanti on selittänyt vastaväitteittä – NCHD-lääkäreiden ja heidän harjoittelustaan vastaavan elimen välinen suhde on erillinen NCHD-lääkäreiden ja heidän työnantajansa välisestä suhteesta. Komissio ei varsinkaan kyennyt esittämään istunnossa näyttöä väitteelleen, jonka mukaan kyseiset harjoittelusta vastaavat elimet ja NCHD-lääkäreiden työnantajat on kaikki samastettava valtioon, joka on NCHD-lääkäreiden ainoa työnantaja direktiivissä 2003/88 tarkoitetulla tavalla.
9

Mainittuun II lukuun sisältyy 7 jakso, jonka otsikko on ”Tuomioistuimen toimivaltaa koskeva sopimus”. Tähän jaksoon sisältyvän 23 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Jos asianosaiset, joista ainakin yhden kotipaikka on jäsenvaltiossa, ovat sopineet, että jäsenvaltion tuomioistuimen tai tuomioistuinten on ratkaistava syntynyt riita tai tietystä oikeussuhteesta syntyvät vastaiset riidat, tuolla tuomioistuimella tai tuon jäsenvaltion tuomioistuimilla on toimivalta ratkaista asia. Toimivalta on yksinomainen, jos asianosaiset eivät toisin ole sopineet. Tällainen toimivaltaa koskeva sopimus on tehtävä: a) kirjallisesti tai, jos se on tehty suullisesti, se on vahvistettava kirjallisesti; tai b) sellaisessa muodossa, joka vastaa asianosaisten välille muodostunutta käytäntöä; tai c) kansainvälisessä kaupassa sellaista muotoa noudattaen, joka vastaa sellaista kauppatapaa, jonka asianosaiset tunsivat tai joka heidän olisi pitänyt tuntea ja joka on kyseisen tyyppisten sopimusten osapuolten kyseisellä kaupan alalla laajalti tuntema ja säännöllisesti noudattama. 2. Kirjallisena pidetään myös kaikkea sähköisin keinoin tapahtunutta viestintää, josta jää pysyvä tallenne sopimuksesta.”
8

Mainitun direktiivin 9 artiklan, jonka otsikko on ”Kohtuuhintaisuus”, 1–3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Kansallisten sääntelyviranomaisten on seurattava sellaisten palvelujen vähittäishintojen kehitystä ja tasoa, joiden on 4–7 artiklassa määritelty kuuluvan yleispalveluvelvollisuuksien piiriin ja joita joko tarjoavat nimetyt yritykset tai, jos näitä palveluja varten ei ole nimetty yhtäkään yritystä, ovat saatavilla markkinoilla, erityisesti suhteessa jäsenvaltion kuluttajahintoihin ja tulotasoon. 2. Jäsenvaltiot voivat kansallisten olosuhteiden perusteella vaatia nimettyjä yrityksiä tarjoamaan kuluttajille tavanomaisten kaupallisten ehtojen mukaan asetetuista hinnoista poikkeavia hintavaihtoehtoja tai ‑paketteja erityisesti sen varmistamiseksi, että pienituloisilla käyttäjillä tai käyttäjillä, joilla on sosiaalisia erityistarpeita, on mahdollisuus käyttää 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua verkkoa tai käyttää palveluja, joiden on 4 artiklan 3 kohdassa sekä 5, 6 ja 7 artiklassa määritelty kuuluvan yleispalveluvelvollisuuksien piiriin ja joita tarjoavat nimetyt yritykset. 3. Sen lisäksi, että jäsenvaltiot antavat nimettyjä yrityksiä koskevia säännöksiä, joissa säädetään erityisistä hintavaihtoehdoista tai hintakattojen noudattamisesta tai maantieteellisin perustein määrätyistä keskihinnoista tai muista vastaavista järjestelmistä, ne voivat varmistaa, että tukea annetaan kuluttajille, jotka on määritelty pienituloisiksi tai joilla on todettu olevan sosiaalisia erityistarpeita.”
9

Käyttöoikeusdirektiivin 5 artiklassa, jonka otsikko on ”Kansallisten sääntelyviranomaisten toimivaltuudet ja tehtävät käyttöoikeuden ja yhteenliittämisen osalta”, säädetään seuraavaa: ”1. Kansallisten sääntelyviranomaisten on [puitedirektiivin] 8 artiklassa säädettyihin tavoitteisiin pyrkiessään edistettävä tämän direktiivin säännösten mukaisia riittäviä käyttöoikeuksia ja yhteenliittämistä sekä palvelujen yhteentoimivuutta ja tarvittaessa varmistettava ne täyttäen tehtävänsä tavalla, joka edistää tehokkuutta ja kestävää kilpailua ja antaa mahdollisimman suuren hyödyn loppukäyttäjille. – – 4. Käyttöoikeuksien ja yhteenliittämisen osalta jäsenvaltioiden on varmistettava, että kansallisella sääntelyviranomaisella on toimivalta puuttua asiaan joko omasta aloitteestaan, mikäli tämä on perusteltua, tai, jos yritykset eivät pääse keskenään sopimukseen, jommankumman asianomaisen osapuolen pyynnöstä [puitedirektiivin] 8 artiklan sisältämien tavoitteiden turvaamiseksi sekä tämän direktiivin säännösten ja [puitedirektiivin] 6, 7, 20 ja 21 artiklassa tarkoitettujen menettelyjen mukaisesti.”
8

Kyseisen direktiivin 6 artiklassa, jonka otsikko on ”Palauttamispäätös”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltion on tehtävä palauttamispäätös sen alueella laittomasti oleskelevista kolmansien maiden kansalaisista, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 2–5 kohdassa tarkoitettujen poikkeusten soveltamista. 2. Jäsenvaltion alueella laittomasti oleskelevia kolmansien maiden kansalaisia, joilla on toisen jäsenvaltion myöntämä voimassa oleva oleskelulupa tai muu oleskeluun oikeuttava lupa, on vaadittava siirtymään välittömästi kyseisen toisen jäsenvaltion alueelle. Jos asianomainen kolmannen maan kansalainen ei noudata tätä vaatimusta tai jos kolmannen maan kansalaisen välitön poistuminen on tarpeen yleisen järjestyksen tai valtion turvallisuuden vuoksi, sovelletaan 1 kohtaa. 3. Jäsenvaltio voi olla tekemättä palauttamispäätöksen alueellaan laittomasti oleskelevasta kolmannen maan kansalaisesta, jos toinen jäsenvaltio ottaa asianomaisen kolmannen maan kansalaisen takaisin tämän direktiivin voimaantulopäivänä voimassa olevien kahdenvälisten sopimusten tai järjestelyjen nojalla. Tässä tapauksessa asianomaisen kolmannen maan kansalaisen takaisin ottaneen jäsenvaltion on sovellettava 1 kohtaa. 4. Jäsenvaltio voi milloin tahansa päättää myöntää alueellaan laittomasti oleskelevalle kolmannen maan kansalaiselle erillisen oleskeluluvan tai muun luvan, joka oikeuttaa oleskeluun, yksilöllisten inhimillisten syiden tai humanitaaristen tai muiden syiden perusteella. Tällöin palauttamispäätöstä ei tehdä. Jos palauttamispäätös on jo tehty, se perutaan tai sitä lykätään oleskeluluvan tai muun oleskeluun oikeuttavan luvan voimassaoloajaksi. 5. Jos jäsenvaltion alueella laittomasti oleskelevan kolmannen maan kansalaisen oleskeluluvan tai muun oleskeluun oikeuttavan luvan uusimismenettely on vireillä, jäsenvaltion on harkittava palauttamispäätöksen tekemisestä pidättäytymistä, kunnes vireillä oleva menettely on saatu päätökseen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 6 kohdan soveltamista. – –”
16

Pääsy mainitulle internetsivustolle edellyttää, että kyseisen sivuston vierailija hyväksyy Ryanairin sivuston yleisten käyttöehtojen soveltamisen napsauttamalla valintaruutua tässä tarkoituksessa. Pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan näihin ehtoihin sisältyivät seuraavat lausekkeet: ”2. Yksinmyynti. Tämä internetsivusto ja Ryanairin puhelinpalvelukeskus ovat jälleenmyyjiä, joilla on Ryanairin palvelujen yksinmyyntioikeus. Ryanair.com on ainoa internetsivusto, jolla on lupa myydä Ryanairin lentoja. Ryanair ei salli muilla internetsivustoilla myytävän sen lentoja sellaisenaan tai osana pakettimatkaa. – – 3. Sallittu käyttö. Tätä internetsivustoa voidaan käyttää ainoastaan seuraaviin yksityisiin ja muihin kuin kaupallisiin tarkoituksiin: i) tämän internetsivuston katselu; ii) varausten tekeminen; iii) varausten tarkistaminen tai muuttaminen; iv) lähtö- ja saapumisaikaa koskevien tietojen tarkistaminen; v) lähtöselvityksen tekeminen sähköisesti; vi) muille internetsivustoille siirtyminen tällä internetsivustolla olevien linkkien kautta; vii) muiden tällä internetsivustolla tarjottavien toimintojen käyttäminen. Automatisoitujen järjestelmien tai ohjelmistojen käyttäminen tietojen kopiointiin tältä internetsivustolta tai internetsivustolta www.bookryanair.com kaupallisiin tarkoituksiin (”screen scraping”) on kiellettyä, elleivät kolmannet osapuolet ole tehneet suoraan Ryanairin kanssa kirjallista käyttölupasopimusta, jolla asianomaiselle osapuolelle on annettu lupa käyttää Ryanairin hinta-, lento- ja aikataulutietoja yksinomaan hintavertailua varten.”
4

Direktiivin 2000/35 3 artiklassa asetettiin jäsenvaltioille velvollisuus huolehtia siitä, että velkojalla on oikeus viivästyskorkoon, mikäli velkoja on täyttänyt sopimukseen ja lakiin perustuvat velvoitteensa ja velkoja ei ole saanut erääntynyttä määrää ajoissa, paitsi jos velallinen ei ole vastuussa viivästyksestä, ja siinä annettiin korkojen maksamisen ajankohtaa ja niiden suuruuden määrittelemistä koskevia sääntöjä. Tämän 3 artiklan 3 kohdassa säädettiin seuraavaa: ”Jäsenvaltioiden on säädettävä, että maksupäivää tai maksuviivästyksen seurauksia koskevaa sopimusta, joka ei ole 1 kohdan b, c tai d alakohdan tai 2 kohdan säännösten mukainen, joko ei voida panna täytäntöön tai että se antaa oikeuden vaatia vahingonkorvausta, jos se kaikki tapausta koskevat seikat, mukaan lukien hyvä kauppatapa ja tuotteen luonne, huomioon ottaen on selvästi kohtuuton velkojaa kohtaan. Ratkaistaessa sitä, onko sopimus selvästi kohtuuton velkojaa kohtaan, otetaan huomioon muun muassa se, onko velallisella objektiivista syytä poiketa 1 kohdan b, c ja d alakohdan ja 2 kohdan säännöksistä. Jos tällaista sopimusta pidetään selvästi kohtuuttomana, noudatetaan lakisääteisiä ehtoja, jolleivät kansalliset tuomioistuimet määrää muita ehtoja, jotka ovat kohtuulliset.”
Vaatimus, joka koskee päivää, jolloin palvelut on suoritettu tai saatettu päätökseen, mahdollistaa, että voidaan valvoa, milloin verotettava tapahtuma toteutuu, ja näin ollen voidaan määrittää ne verosäännökset, joita laskun kohteena olevaan liiketoimeen on ajallisesti sovellettava. Niinpä lasku, johon sisältyy ainoastaan maininta ”tähän päivään asti suoritetut oikeudelliset palvelut” ilman, että siinä olisi täsmennetty, mikä tilitysjakson alkamispäivä oli, ei täytä direktiivin 2006/112 226 artiklan 7 alakohdassa vaadittuja edellytyksiä.

Tässä yhteydessä laskussa olevien pakollisten tietojen tavoitteena on mahdollistaa se, että veroviranomaiset voivat valvoa, että maksettava vero maksetaan ja että mahdollinen arvonlisäveron vähennysoikeus on olemassa. Näin ollen tämän tavoitteen valossa on tutkittava, ovatko laskut direktiivin 2006/112 226 artiklan 6 ja 7 alakohdan vaatimusten mukaisia.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 226 artiklaa on tulkittava siten, että laskut, jotka sisältävät ainoastaan pääasiassa kyseessä olevan kaltaisen maininnan ”[tietystä päivästä] alkaen tähän päivään asti suoritetut oikeudelliset palvelut”, eivät a priori ole kyseisen artiklan 6 alakohdassa tarkoitettujen vaatimusten mukaisia ja että laskut, jotka sisältävät ainoastaan maininnan ”tähän päivään asti suoritetut oikeudelliset palvelut”, eivät a priori ole kyseisen artiklan 6 ja 7 alakohdassa tarkoitettujen vaatimusten mukaisia, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on kuitenkin tarkistettava.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 178 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kansalliset veroviranomaiset voisivat evätä oikeuden arvonlisäverovähennykseen yksistään siitä syystä, että verovelvollisella on hallussaan lasku, joka ei täytä kyseisen direktiivin 226 artiklan 6 ja 7 alakohdassa asetettuja edellytyksiä, kun kyseisillä viranomaisilla on käytössään kaikki tarvittavat tiedot sen tarkistamiseksi, että vähennysoikeuden käyttämistä koskevat aineelliset edellytykset täyttyvät.

Arvonlisäverotuksen neutraalisuuden perusperiaate edellyttää nimittäin, että ostoihin sisältyvän arvonlisäveron vähennysoikeus myönnetään, jos tietyt aineelliset edellytykset täyttyvät, vaikka verovelvolliset olisivat laiminlyöneet tietyt muodolliset edellytykset. Kun siis veroviranomaisilla on tarvittavat tiedot sen todentamiseksi, että aineelliset edellytykset ovat täyttyneet, se ei voi asettaa verovelvollisen vähennysoikeudelle sellaisia lisäedellytyksiä, joista voisi seurata, ettei tätä oikeutta voida käyttää. Veroviranomaiset eivät saa rajoittaa tutkintaa pelkästään itse laskuun. Niiden on otettava huomioon myös verovelvollisen toimittamat lisätiedot. Tätä toteamusta vahvistaa direktiivin 2006/112 219 artikla, jonka mukaan laskuina pidetään myös kaikkia tositteita ja ilmoituksia, jotka erityisellä ja yksiselitteisellä tavalla sisältävät muutoksen ja viittauksen alkuperäiseen laskuun.

(ks. 42, 44, 49 ja tuomiolauselma)
Valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä ja direktiivin 92/12 kumoamisesta annetun direktiivin 2008/118 7 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että valtuutetun varastonpitäjän verottomassa varastossa hallussaan pitämän valmisteveron alaisen tavaran myynti merkitsee sen kulutukseen luovuttamista vasta hetkellä, jolloin kyseinen tavara fyysisesti poistuu verottomasta varastosta. Kuten direktiivin 2008/118 yhdeksännessä perustelukappaleessa muistutetaan, on niin, että koska valmistevero on vero, joka kohdistuu kulutukseen eikä myyntiin, valmisteverosaatavan syntymishetken on ajoituttava mahdollisimman lähelle loppukäyttäjää.

Direktiivin 2008/118 7 artiklan 1 kohdassa määritetään valmisteverosaatavan syntymisajankohdaksi hetki, jolloin valmisteveron alaiset tavarat luovutetaan kulutukseen. Saman 7 artiklan 2 kohdan a alakohdasta ilmenee lisäksi, että ”kulutukseen luovutuksena” pidetään muun muassa valmisteveron alaisten tavaroiden poistumista, sääntöjenvastainen poistuminen mukaan lukien, väliaikaisen verottomuuden järjestelmästä. Täten valmisteveron alaisten tavaroiden poistumisella väliaikaisen verottomuuden järjestelmästä tarkoitetaan näiden tavaroiden fyysistä poistumista verottomasta varastosta, ei niiden myyntiä.

Tällainen tulkinta vastaa mainitun direktiivin tavoitteita. Koska valmistevero on vero, joka kohdistuu kulutukseen eikä myyntiin, valmisteverosaatavan syntymishetken on ajoituttava mahdollisimman lähelle loppukäyttäjää. Täten niin kauan kuin kyseiset tavarat pysyvät valtuutetun varastonpitäjän verottomassa varastossa, niitä ei ole voitu kuluttaa, vaikka kyseinen valtuutettu varastonpitäjä olisi myynyt nämä tavarat.

Viittausta valmisteveron alaisten tavaroiden sääntöjenvastaiseen poistumiseen ei lisäksi voida ymmärtää muutoin kuin siten, että sillä tarkoitetaan tavaran fyysistä poistumista tällaisesta järjestelmästä.

Kun valtuutettu varastonpitäjä pitää verottomassa varastossaan hallussaan väliaikaisen verottomuuden järjestelmään asetettuja valmisteveron alaisia tavaroita, niin kauan, kuin kyseinen varastonpitäjä pitää tällaisessa varastossa hallussaan kyseisiä tavaroita, valmisteverosaatavaa ei synny.

(ks. 46–55 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
SEUT 56 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltion lainvalvontaviranomaiset määräävät seuraamuksia siitä, että yksityinen toimija välittää urheiluvedonlyöntejä ilman lupaa sellaisen toisen yksityisen toimijan lukuun, jolla ei ole lupaa järjestää urheiluvedonlyöntejä tässä jäsenvaltiossa mutta jolla on toimilupa toisessa jäsenvaltiossa, kun velvollisuus hankkia urheiluvedonlyöntien järjestämistä tai välittämistä koskeva lupa on osa julkisen monopolin järjestelmää, jonka kansalliset tuomioistuimet ovat todenneet unionin oikeuden vastaiseksi. SEUT 56 artikla on esteenä tällaiselle seuraamukselle silloinkin, kun yksityinen toimija voi teoriassa saada urheiluvedonlyöntien järjestämistä tai välittämistä koskevan luvan, koska tiedon saamista tällaisen luvan myöntämismenettelystä ei ole varmistettu ja kun julkinen urheiluvedonlyöntimonopoli, joka on kansallisten tuomioistuinten mukaan unionin oikeuden vastainen, on edelleen olemassa tällaisen menettelyn käyttöön ottamisesta huolimatta.

Olosuhteissa, joissa jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset eivät sovella mainittua fiktiivistä lupamenettelyä yksimielisesti ja yhdenmukaisesti ja joissa kansallisissa tuomioistuimissa ei vallitse yksimielisyys siitä, onko tällainen menettely laillinen, ei voida sulkea pois, ettei yksityisillä toimijoilla ole mahdollisuutta tuntea menettelyä, jota urheiluvedonlyöntien järjestämistä ja välittämistä koskevan luvan hakemisessa on noudatettava, tai edellytyksiä, joiden mukaan lupa myönnetään tai evätään. Tällaisen epämääräisyyden vuoksi yksityiset toimijat eivät voi tuntea SEUT 56 artiklaan perustuvien oikeuksiensa ja velvollisuuksiensa laajuutta, joten on katsottava, että tällainen järjestelmä on oikeusvarmuuden periaatteen vastainen. Näin ollen ei voida katsoa, että tällainen fiktiivinen lupamenettely on korjannut kansallisten tuomioistuinten toteaman tilanteen, jossa kansallinen lainsäädäntö, jolla otetaan käyttöön julkinen urheiluvedonlyöntien järjestämistä ja välittämistä koskeva monopoli, ei ole yhteensopiva unionin oikeuden kanssa.

(ks. 58, 59, 62 ja 65 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Unionin kilpailuoikeudessa on niin, että vaikka asetuksen N:o 1/2003 2 artiklassa säännellään nimenomaisesti todistustaakan jakautumista, tässä asetuksessa ei ole säännöksiä, jotka koskisivat tarkempia prosessuaalisia näkökohtia. Näin ollen mainittu asetus ei muun muassa sisällä säännöstä periaatteista, jotka sääntelevät todistusharkintaa ja edellytettyä todistuskynnystä SEUT 101 artiklan kansallisessa soveltamismenettelyssä. Tätä päätelmää tukee asetuksen N:o 1/2003 johdanto-osan viides perustelukappale, jossa säädetään nimenomaisesti, ettei tämä asetus vaikuta todistuskynnystä koskeviin kansallisiin sääntöihin.

Kun kyseisestä asiasta ei ole olemassa unionin sääntöjä, kunkin jäsenvaltion asiana on antaa ne sisäisessä oikeusjärjestyksessään menettelyllistä itsemääräämisoikeutta koskevan periaatteen nojalla.

Näin ollen vastaus siihen kysymykseen, voiko pelkkä ilmoituksen siitä, että tietojärjestelmän kautta myytäviin tuotteisiin liittyville alennuksille on vastedes asetettu katto, lähettäminen, kun sen lähettämisen jälkeen kyseiseen järjestelmään tehdään tarvittavat tekniset muutokset tämän toimenpiteen toteuttamiseksi, kun otetaan huomioon kaikki käsiteltävän asian seikat, olla riittävä todiste, joka osoittaa, että sen vastaanottajat tiesivät tai niiden täytyi tietää ilmoituksen sisällöstä, ei seuraa yhdenmukaistetun menettelytavan käsitteestä eikä myöskään liity siihen erottamattomasti. Tällaisen kysymyksen täytyy nimittäin katsoa liittyvän todistusharkintaan ja edellytettyyn todistuskynnykseen, minkä vuoksi se kuuluu menettelyllistä itsemääräämisoikeutta koskevan periaatteen nojalla kansallisen oikeuden soveltamisalaan, mikäli vastaavuus- ja tehokkuusperiaatteista ei muuta johdu. Tehokkuusperiaate edellyttää tältä osin, että näyttö unionin kilpailuoikeuden rikkomisesta voidaan esittää suoran näytön lisäksi indisioilla, mikäli ne ovat objektiivisia ja yhtäpitäviä.

(ks. 26 ja 30–37 kohta)
Yhteisön tullikoodeksista annetun asetuksen N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettunaan asetuksella N:o 2700/2000, 78 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa rajoitetaan tulliviranomaisten mahdollisuutta toistaa uudelleentutkinta tai jälkitarkastus ja vahvistaa sen seurauksena uusi tullivelka, sikäli kuin kyseinen rajoitus koskee alkuperäisen tullivelan syntymisestä laskettavaa kolmen vuoden ajanjaksoa, minkä tarkistaminen kuuluu kansalliselle tuomioistuimelle.

Siltä osin kuin tullivelan syntymisestä laskettavan kolmen vuoden määräajan päättymisen jälkeen ei ole enää mahdollista antaa uutta tullivelkaa tiedoksi ja päättää siten tullikoodeksin 78 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuista uudelleentutkinnoista tai jälkitarkastuksista johtuvista seurauksista, on todettava, että oikeusvarmuuden periaate ei estä jäsenvaltiota rajoittamasta alkuperäisen tullivelan syntymisestä laskettavan kolmen vuoden määräajan päättymisen jälkeen sovellettavan kyseisessä säännöksessä tarkoitetun uudelleentutkintamenettelyn käyttämistä erityisesti siten, että ne määräävät sellaisesta tähän uudelleentutkintaan sovellettavasta vanhentumisajasta. Jäsenvaltion kansallisessa lainsäädännössä on sen sijaan sallittava, että tulliviranomaiset voivat kyseisen kolmen vuoden ajanjakson aikana suorittaa toimenpiteen uudelleen korjatakseen tilanteen uudelleentutkinnan tai jälkitarkastuksen seurauksena tullikoodeksin 78 artiklan 3 kohdan mukaisesti erityisesti siten, että ne muuttavat tullivelkaa. Lisäksi tällaisen toimenpiteen toteuttamisen on oltava mahdollista silloinkin, kun edellä mainittu ajanjakso on päättynyt tilanteessa, jossa tullivelka on syntynyt tullikoodeksin 221 artiklan 4 kohdassa tarkoitetulla tavalla sellaisen teon tuloksena, joka sen suorittamishetkellä olisi voinut johtaa rikosoikeudenkäyntiin, minkä varmistaminen kuuluu ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle.

Luottamuksensuojan periaate ei estä tulliviranomaisia suorittamasta myöhempiä uudelleentutkintoja ja jälkitarkastuksia ja päättämästä tullikoodeksin 78 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuista niistä johtuvista seurauksista. Alkuperäisen tullivelan syntymisestä laskettavan kolmen vuoden ajanjakson kuluessa tullien maksamisesta vastuussa olevan on nimittäin talouden toimijana hyväksyttävä riskit ja toteutettava tarvittavat toimenpiteet, jotta se voi varautua siihen, että tulliviranomaiset palaavat vielä kyseiseen tullivelkaa koskevaan päätökseen ja ottavat huomioon tarkastusten jälkeen mahdollisesti käytettävissään olevat uudet tiedot.

(ks. 36, 37, 41, 42, 46 kohta ja tuomiolauselma)