JULKISASIAMIEHEN RATKAISUEHDOTUS

ELEANOR SHARPSTON

23 päivänä toukokuuta 2019 ( 1 )

Asia C‑270/18

UPM France

vastaan

Premier ministre ja

Ministre de l’Action et des Comptes publics

(Ennakkoratkaisupyyntö – Conseil d’État (ylin hallintotuomioistuin, Ranska))

Ennakkoratkaisupyyntö – Energiatuotteiden ja sähkön verotus – Direktiivi 2003/96/EY – Pienille sähköntuottajille myönnettävä verovapautus, joka edellyttää kyseisen sähkön tuottamiseen käytettyjen energiatuotteiden verottamista – Sähkön loppukulutusta koskevan sisäisen veron puuttuminen siirtymäkauden aikana

1. Energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan [unionin] kehyksen uudistamisesta 27.10.2003 annetulla neuvoston direktiivillä 2003/96/EY (jäljempänä direktiivi 2003/96 tai direktiivi) ( 2 ) Ranskan tasavallalle myönnettiin erityinen siirtymäkausi tarvittavien mukautusten tekemiseen nykyisiin järjestelyihin. Nyt käsiteltävässä ennakkoratkaisupyynnössä tiedustellaan verovelvollisten ja jäsenvaltion oikeuksia ja velvollisuuksia kyseisen siirtymäkauden aikana.

2. UPM France etenkin väittää direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan perusteella, että sillä on oikeus sen veron palautukseen, jonka se maksoi lämmön ja sähkön yhteistuotantolaitoksessa kuluttamastaan maakaasusta, kun näin tuotettu sähkö käytettiin sen omiin tarkoituksiin toisessa tuotantoprosessissa. UPM Francen vaatimus ei ole toistaiseksi menestynyt kansallisissa tuomioistuimissa. Ylimpänä muutoksenhakutuomioistuimena toimiva Conseil d’État (ylin hallintotuomioistuin, Ranska; jäljempänä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin) on nyt pyytänyt unionin tuomioistuimen apua direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 21 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan tulkintaan.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus

3. Direktiivin 2003/96 pääasiallinen tavoite esitetään sen johdanto-osan kolmannessa perustelukappaleessa, jossa todetaan, että ”sisämarkkinoiden moitteeton toiminta ja [unionin] muiden politiikkojen tavoitteiden toteutuminen edellyttävät, että useimpien energiatuotteiden osalta, sähkö, maakaasu ja hiili mukaan luettuina, vahvistetaan verotuksen vähimmäistasot [unionin] tasolla”.

4. Näitä verotuksen vähimmäistasoja käsitellään johdanto-osan kymmenennessä perustelukappaleessa, jonka mukaan ”jäsenvaltiot haluavat ottaa käyttöön tai säilyttää erilaisia energiatuotteiden ja sähkön veroja. Tätä varten on syytä antaa jäsenvaltioiden noudattaa [unionin] vähimmäisverotasoja ottamalla huomioon kaikki kannetut välilliset verot (arvonlisäveroa lukuun ottamatta), joita ne ovat päättäneet soveltaa”.

5. Vapautuksia käsitellään johdanto-osan 24 perustelukappaleessa, jossa selitetään, että ”jäsenvaltioiden on syytä antaa soveltaa eräitä muita vapautuksia tai alhaisempia verotasoja, kun se ei haittaa sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa eikä saa aikaan kilpailun vääristymiä”.

6. Johdanto-osan 25 perustelukappaleessa todetaan lisäksi, että ”lämmön ja sähkön yhteistuotannolle ja vaihtoehtoisten energialähteiden käytön edistämiseksi uusiutuville energialähteille voidaan erityisesti antaa suosituimmuuskohtelu”.

7. Johdanto-osan 30 perustelukappaleessa selitetään, että ”voi olla tarpeen soveltaa siirtymäkausia ja siirtymäkauden järjestelyjä, jotta jäsenvaltiot voivat sopeutua sujuvasti uusiin verotasoihin, mikä rajoittaa mahdollisia kielteisiä sivuvaikutuksia”.

8. Johdanto-osan 33 perustelukappaleessa viitataan valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta 25.2.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/12/ETY ( 3 ) soveltamiseen ja todetaan, että ”direktiivin 92/12/ETY soveltamisalaa olisi tarvittaessa laajennettava koskemaan tämän direktiivin kattamia tuotteita ja välillisiä veroja”.

9. Direktiivin 1 artiklassa säädetään, että ”jäsenvaltioiden on kannettava energiatuotteista ja sähköstä veroa tämän direktiivin mukaisesti”.

10. Sen 2 artiklan 1 kohdassa määritellään ”energiatuotteet” viittaamalla neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä oleviin CN-koodeihin. ( 4 ) Saman artiklan 2 kohdassa määritellään direktiivin 2003/96 soveltamisalaan kuuluva ”sähkö” viittaamalla eri CN-koodiin. Direktiivissä käytetään näin ollen käsitteitä ”energiatuotteet” ja ”sähkö” erillisinä käsitteinä.

11. Direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetään seuraavasta pakollisesta vapautuksesta 1 artiklaan: ”Sen lisäksi, mitä direktiivissä 92/12/ETY säädetään veronalaisten tuotteiden vapauttamisesta verosta tiettyjen käyttötarkoitusten perusteella ja sanotun kuitenkaan rajoittamatta [unionin] muiden säännösten soveltamista, jäsenvaltioiden on vapautettava verosta jäljempänä luetellut tuotteet edellytyksin, jotka jäsenvaltioiden on vahvistettava verovapautuksien oikean ja selkeän soveltamisen varmistamiseksi ja veropetosten, veron kiertämisen tai muiden väärinkäytösten estämiseksi: a) energiatuotteet ja sähkö, joita käytetään sähkön tuottamiseen, sekä sähkö, jota käytetään sähköntuotantokyvyn säilyttämiseen.”

12. Saman 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan toisessa ja kolmannessa virkkeessä säädetään valinnaisesta poikkeuksesta kyseiseen vapautukseen seuraavaa: ”Jäsenvaltiot voivat kuitenkin ympäristöpoliittisista syistä määrätä näille tuotteille veroja ilman, että niiden tarvitsee noudattaa tässä direktiivissä vahvistettuja vähimmäisverotasoja. Tällöin näiden tuotteiden verotusta ei oteta huomioon 10 artiklassa tarkoitetun vähimmäistason noudattamista laskettaessa.”

13. Direktiivin 2003/96 15 artiklan 1 kohdan c ja d alakohdassa säädetään muista valinnaisista poikkeuksista, jotka koskevat lämmön ja sähkön yhteistuotantoa, seuraavaa: ”Rajoittamatta [unionin] muiden säännösten soveltamista jäsenvaltiot voivat soveltaa verovalvonnassa täydellisiä tai osittaisia verotusta koskevia vapautuksia tai alennuksia: – – c) energiatuotteisiin ja sähköön, joita käytetään lämmön ja sähkön yhteistuotantoon; d) lämmön ja sähkön yhteistuotannosta saatavaan sähköön edellyttäen, että kyseiset yhteistuotantolaitokset ovat ympäristöystävällisiä – –”

14. Direktiivin 18 artiklassa säädetään erityisistä siirtymäjärjestelyistä useille jäsenvaltioille. Sen 10 kohtaan sisältyvät Ranskan tasavaltaa koskevat erityisjärjestelyt. Kyseisen kohdan toisessa alakohdassa säädetään, että ”Ranskan tasavallalle voidaan myöntää siirtymäkausi 1 päivään tammikuuta 2009, jotta se voi muuttaa nykyisen sähkön verotusjärjestelmänsä tämän direktiivin säännösten mukaiseksi. Tänä aikana on otettava huomioon nykyisen sähkön verotusjärjestelmän yleinen keskimääräinen taso arvioitaessa tässä direktiivissä säädettyjen valmisteverojen vähimmäismäärien noudattamista.” ( 5 )

15. Direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdan kolmannessa alakohdassa viitataan nimenomaisesti 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaan ja säädetään seuraavasta valinnaisesta lisäpoikkeuksesta: ”Yksikköä, joka tuottaa sähköä omaan käyttöönsä, pidetään jakelijana. Poiketen siitä, mitä 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat myöntää tällaisille pienille sähköntuottajille verovapautuksen edellyttäen, että ne verottavat kyseisen sähkön tuottamiseen käytettyjä energiatuotteita.”

16. Direktiivin 2003/96 28 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”jäsenvaltioiden on annettava ja julkaistava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2003. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä”.

Kansallinen oikeus

Kaasun verotus

17. Käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön kannalta merkityksellinen ajanjakso on 1.1.2004–31.12.2006. ( 6 ) Kyseisenä ajanjaksona tullikoodeksin (code des douanes) ( 7 ) 266 quinquies §:ssä säädettiin, että maakaasusta kannettiin maakaasun kulutuksesta kannettavaa sisäistä veroa, ”taxe intérieure de consummation sur le gaz naturel”, josta käytetään yleisesti lyhennettä ”TICGN”.

18. Tullikoodeksin 266 quinquies A §:ssä kuitenkin säädettiin, että lämmön ja sähkön yhteistuotanto, jossa käytettävät laitokset olivat toiminnassa viimeistään 31.12.2005, vapautetaan TICGN:stä viideksi vuodeksi alkaen siitä ajankohdasta, jona laitos otettiin käyttöön.

19. Tullikoodeksin 266 quinquies §:ää muutettiin ( 8 ) myöhemmin siten, että sen (266 quinquies C §:n) mukaan sähköntuotanto vapautettiin pysyvästi TICGN:stä (1.1.2006 alkaen), lukuun ottamatta laitoksia, joihin sovelletaan 266 quinquies A §:ää.

20. Tullikoodeksin 266 quinquies §:ää muutettiin vielä kerran ( 9 ) taannehtivasti 1.1.2006 alkaen siten, että sen (266 quinquies A §:n) mukaan tuottajat voivat luopua oikeudestaan 266 quinquies A §:ssä säädettyyn vapautukseen (ja siten hyötyä 266 quinquies C §:stä) siltä osin kuin ne eivät olleet tehneet julkisen sähköpalvelun nykyaikaistamista ja kehittämistä koskevaa sähkösopimusta. ( 10 )

21. Samanaikaisesti 266 quinquies A §:ää muutettiin siten, että siihen sisältyvä viisivuotinen vapautus koski laitoksia, jotka olivat toiminnassa viimeistään 31.1.2007.

22. Asianosaiset vaikuttavat olevan yhtä mieltä siitä, että 266 quinquies A §:ssä säädetystä vapautuksesta ei voitu luopua sen jälkeen, kun laitoksen käyttöönottoajankohdasta laskettava viiden vuoden ajanjakso oli päättynyt, riippumatta siitä, oliko kyseisen säännöksen mukaista vapautusta sovellettu vai ei.

23. Kattavuuden vuoksi huomautan, että vasta käsiteltävässä asiassa merkityksellisen ajanjakson jälkeen – nimittäin vuonna 2011 – luopuminen 266 quinquies A §:ssä säädetystä vapautuksesta poistettiin ennakkoedellytyksenä 266 quinquies C §:ssä säädetyn vapautuksen saamiselle. ( 11 )

Sähkön verotus

24. Asian kannalta merkityksellisenä ajanjaksona Ranskassa ei sovellettu kansallista sähköveroa. Sähkönkulutukseen kohdistui ainoastaan julkisesta sähköpalvelusta perittävä veronluonteinen maksu (contribution au service public de l’électricité), josta käytetään yleisesti lyhennettä ”CSPE”. ( 12 )

25. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut, että CSPE:n lisäksi sähköä tuottavien yksiköiden oli maksettava paikallisia veroja mutta että näitä veroja sovellettiin ainoastaan loppukuluttajille toimitettuun sähköön eikä omaan käyttöön tuotettuun sähköön (jota käsiteltävä asia koskee).

26. Kattavuuden vuoksi huomautan, että vasta käsiteltävän asian kannalta merkityksellisen ajanjakson jälkeen – nimittäin vuonna 2010 – annettiin direktiivin 2003/96 mukaisesti laki sähkömarkkinoiden uudelleen järjestämisestä (joka tuli voimaan 1.1.2011). ( 13 ) Kyseisellä lailla otettiin käyttöön sähkön loppukulutusta koskeva kansallinen vero. Sillä myös muutettiin 266 quinquies C §:ää siten, että verosta vapautettiin sähkön pientuottajat, jotka määritelmän mukaan tuottavat sähköä enintään 240 kilowattituntia tuotantopaikkaa kohden.

Tosiseikat, asian käsittelyn vaiheet ja ennakkoratkaisukysymykset

27. UPM France käyttää paperintuotannossaan lämmön ja sähkön yhteistuotantolaitosta, jossa polttoaineena käytetään maakaasua. Näin tuotettua sähköä puolestaan käytetään toisessa prosessissa lämmön tuottamiseen.

28. UPM Francelle merkityksellisenä ajanjaksona (2004–2006) toimitetusta kaasusta perittiin TICGN, kuten Ranskan tullikoodeksin 266 quinquies §:ssä säädettiin. ( 14 )

29. Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että UPM Francen laitos oli aloittanut toimintansa liian aikaisin voidakseen hyötyä 266 quinquies A §:n mukaisesta viiden vuoden vapautuksesta mutta että se olisi muutoin täyttänyt vapautuksen edellytykset. Koska kyseinen viiden vuoden ajanjakso, joka laskettiin laitoksen käyttöönottoajankohdasta alkaen, oli päättynyt, UPM France ei voinut luopua (oletetusta) oikeudestaan 266 quinquies A §:n mukaiseen vapautukseen. Se ei näin ollen voinut hyötyä 266 quinquies C §:ssä säädetystä jatkuvasta vapautuksesta. ( 15 )

30. UPM France katsoi direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan perusteella, että se olisi pitänyt vapauttaa TICGN:stä sen kaasun kulutuksen osalta, joka käytettiin sen omissa myöhemmissä tuotantoprosesseissa käytetyn sähkön tuottamiseen. UPM France nosti näin ollen tribunal administratif de Cergy-Pontoisessa (Cergy-Pontoisen hallintotuomioistuin, Ranska) kanteen, jossa se vaati palauttamaan sille 2962224,08 euroa lakisääteisine korkoineen ja koronkorkoineen osittaisena korvauksena sen 1.1.2004–31.3.2008 maksamasta TICGN:stä ja myös korvauksena vahingosta, joka UPM Francen mukaan sille oli aiheutunut siitä, ettei Ranskan tasavalta ollut saattanut direktiiviä 2003/96 osaksi kansallista lainsäädäntöä määräajassa.

31. Tribunal administratif de Cergy-Pontoise katsoi 17.7.2013 antamassaan tuomiossa, että lausunnon antaminen raukeaa 137931 euron määrän ja ajanjakson 1.1.2007–31.3.2008 osalta. Kyseinen tuomioistuin hylkäsi UPM Francen kanteen muilta osin ajanjakson 1.1.2004–31.12.2006 osalta. Tästä ajanjaksosta on kyse myöhemmässä menettelyssä, jossa käsiteltävä ennakkoratkaisupyyntö esitettiin. ( 16 )

32. Cour administrative d’appel de Versailles (ylempi hallintotuomioistuin, Versailles, Ranska) hylkäsi 15.3.2016 antamallaan tuomiolla UPM Francen kyseisestä tuomiosta tekemän valituksen sillä perusteella, että TICGN:ää ei voitu jakaa osiin sen mukaan, oliko kyseessä olevaa kaasua käytetty sähkön vai lämmön tuottamiseen, ja että mistä tahansa vapautuksesta säädetään ainoastaan direktiivin 2003/96 15 artiklassa.

33. UPM France valitti 17.5.2016 viimeksi mainitusta tuomiosta ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen. Se vaati, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kumoaa Cour administrative d’appel de Versailles’n tuomion ja toteaa, että valtio on lisäksi velvollinen maksamaan sille 5000 euroa hallintolainkäyttölain (code de justice administrative) ( 17 ) L-761-1 §:n, joka koskee oikeudenkäyntikulujen jakamista, nojalla.

34. UPM France vaati lisäksi toissijaisesti, että Conseil d’État esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisupyynnön, tai (edelleen toissijaisesti), että valitus yhdistetään ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireillä olevaan, aiemmin tehtyyn valitukseen, jossa oli esitetty ennakkoratkaisupyyntö unionin tuomioistuimelle (Cristal Union), ( 18 ) jotta se voisi esittää lisäkysymyksiä unionin tuomioistuimelle ja jotta UPM Francen olisi mahdollista esittää huomautuksia.

35. Unionin tuomioistuin antoi 7.3.2018 tuomion asiassa Cristal Union. Se totesi, että direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa ”säädettyä pakollista verosta vapauttamista sovelletaan sähkön tuottamiseen käytettäviin energiatuotteisiin, kun näitä tuotteita käytetään kyseisen direktiivin 15 artiklan 1 kohdan c alakohdassa tarkoitettuun sähkön ja lämmön yhteistuotantoon”. ( 19 )

36. Kyseisestä tuomiosta huolimatta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoi, että direktiivin 2003/96 oikeaan tulkintaan liittyi edelleen epävarmuutta. Se katsoi, että cour administrative d’appel de Versailles oli tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan, että maakaasun, jota UPM France käytti lämmön ja sähkön yhteistuotantoon, verotuksesta säädettiin yksinomaan direktiivin 2003/96 15 artiklassa. Conseil d’État lykkäsi näin ollen asian käsittelyä ja esitti unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Onko [direktiivin 2003/96] 21 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan säännöksiä tulkittava siten, että niissä jäsenvaltioille annettu mahdollisuus myöntää pienille sähköntuottajille verovapautus, jos jäsenvaltiot verottavat kyseisen sähkön tuottamiseen käytettyjä energiatuotteita, voi johtaa edellä tämän päätöksen 7 kohdassa kuvaillun kaltaiseen tilanteeseen 1.1.2011 edeltäneenä ajanjaksona, jolloin [Ranskan tasavalta] ei direktiivissä myönnetyn oikeuden nojalla ollut vielä ottanut käyttöön sähkön loppukulutusta koskevaa sisäistä veroa eikä näin ollen myöskään vapauttanut pieniä tuottajia kyseisestä verosta? 2) Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, miten [direktiivin 2003/96] 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 21 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan säännökset on yhdistettävä sellaisten pienten tuottajien osalta, jotka käyttävät tuottamansa sähkön omaan toimintaansa? Edellytetäänkö niissä erityisesti vähimmäisverotusta, joka johtuu joko tuotetun sähkön verotuksesta, johon liittyy käytetyn maakaasun vapauttaminen verosta, tai sähkön tuotannosta kannettavasta verosta vapauttamisesta, jolloin valtion on siis verotettava käytettyä maakaasua?”

37. UPM France, Ranskan tasavalta, Espanjan kuningaskunta ja Euroopan komissio esittivät kirjallisia huomautuksia ja suullisia lausumia 14.3.2019 pidetyssä istunnossa.

Arviointi

Tutkittavaksi ottaminen

38. Ranskan hallitus väittää, ettei ennakkoratkaisukysymyksiä voida ottaa tutkittavaksi. Direktiivin 2003/96 18 artiklan 10 kohdan toisessa alakohdassa säädetään, että Ranskan tasavallalle myönnettiin merkityksellisenä ajanjaksona eli vuosina 2004–2006 (1.1.2009 saakka) siirtymäkausi, jotta se voi muuttaa nykyistä lainsäädäntöään. Kuten unionin tuomioistuin tuomiossa Messer France selitti, ”kyseisessä direktiivissä säädettyjen verotuksen vähimmäistasojen noudattaminen muodosti 1.1.2009 saakka unionin oikeudessa säädetyistä sähkön verotussäännöistä ainoan, joka velvoitti Ranskan tasavaltaa”. ( 20 )

39. Ymmärrän jossain määrin Ranskan hallituksen kannan. Huomautan kuitenkin, ettei tutkittavaksi ottamista käsitelty kummassakaan aiemmassa tuomiossa (Messer France ja Cristal Union), ( 21 ) jotka annettiin vastauksena saman ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen direktiivistä 2003/96 esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin.

40. Lisäksi unionin tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on päättää ennakkoratkaisupyynnön merkityksellisyydestä ja että unionin tuomioistuimen olisi kieltäydyttävä vastaamasta ainoastaan kysymyksiin, jotka ovat ilmeisen merkityksettömiä kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian kannalta. ( 22 )

41. Tarkastelen näin ollen ensin sitä, oliko siirtymäkauden aikana direktiivistä johtuvia velvoitteita, jotka velvoittivat Ranskan tasavaltaa ja jotka voisivat muodostaa riittävän perustan ennakkoratkaisukysymysten esittämiselle. ( 23 )

Siirtymäkausi

42. Direktiivin 28 artiklan 1 kohdassa säädetty täytäntöönpanon määräaika päättyi 31.12.2003. Siihen mennessä edellytettiin pelkästään, että jäsenvaltio ”pidättyy direktiivin täytäntöönpanolle varatun määräajan kuluessa antamasta säännöksiä, jotka ovat omiaan vakavasti vaarantamaan direktiivissä säädetyn tavoitteen toteuttamisen”. ( 24 )

43. Merkityksetön on myös se seikka, ettei Ranskan tasavalta pannut direktiiviä täysimääräisesti täytäntöön ennen sen siirtymäkauden päättymistä, joka sille oli myönnetty direktiivin 18 artiklan 10 kohdassa (ja joka päättyi 1.1.2009 ja siten käsiteltävän asian kannalta merkityksellisen ajanjakson jälkeen). ( 25 )

44. Voidaan väittää, että jäsenvaltiota siirtymäkaudella koskevien velvoitteiden olisi oltava samat kuin täytäntöönpanon määräaikana ja että näin ollen Ranskan tasavallan edellytettiin pidättyvän antamasta säännöksiä, jotka ovat omiaan vakavasti vaarantamaan direktiivissä säädetyn tavoitteen toteuttamisen. ( 26 )

45. Käsiteltävässä asiassa ei kuitenkaan ole kyse siitä, oliko Ranskan tasavalta antanut siirtymäkaudella säännöksiä, jotka voisivat vaarantaa myöhemmän direktiivin täysimääräisen täytäntöönpanon. Kyse on siitä, jättikö Ranskan tasavalta siirtymäkaudella noudattamatta sille direktiivissä asetettuja velvoitteita.

46. Komissio väitti istunnossa, että vaikka direktiivin 2003/96 18 artiklan 10 kohdan toisessa alakohdassa säädettiin Ranskan tasavaltaa koskevasta erityisestä siirtymäajasta, tämä ei vapauttanut Ranskan tasavaltaa velvoitteesta kunnioittaa direktiivin 2003/96 rakenteellista tasapainoa, joka edellyttää, että sähköntuotantoa on verotettava joko tuotannon tai kulutuksen tasolla. Ranskan tasavallan edellytettiin siten noudattavan tiettyjä direktiivin säännöksiä varmistaakseen näin yhtäältä, että verotuksen vähimmäistasot saavutetaan, ja toisaalta, että 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaan sisältyvää energiatuotteiden verotusta koskevaa kieltoa noudatetaan.

47. Komissio väitti, että tämä lähestymistapa vahvistettiin tuomiossa Cristal Union, jossa unionin tuomioistuin tulkitsi direktiivin 14 ja 15 artiklaa sen ajanjakson osalta, joka muutoin kuului Ranskan tasavallan siirtymäjärjestelyn piiriin. ( 27 ) Tässä yhteydessä huomautan, että tuomiossa Flughafen Köln v. Bonn ( 28 ) todettiin, että 14 artiklan 1 kohdan a alakohdalla ”on sellainen välitön oikeusvaikutus, että yksityinen oikeussubjekti voi vedota siihen kansallisissa tuomioistuimissa”.

48. Komission lähestymistapa ei nähdäkseni kuitenkaan perustu direktiivin tekstiin.

49. On totta, että monessa suhteessa kattava verotusjärjestelmä, jota on sovellettava joko tuotantoon tai kulutukseen, muodostaisi loogisen lähestymistavan energiatuotteiden ja sähkön verotukseen. Komissio ei kuitenkaan ole yksilöinyt mitään direktiivin aineellista säännöstä, jossa tämä lähestymistapa vahvistettaisiin ensisijaisena periaatteena.

50. Direktiivin rakenteellisesta tasapainosta ei siten voida mielestäni johtaa lisävelvoitteita, jotka velvoittaisivat jäsenvaltioita myös täytäntöönpanon määräaikana tai siirtymäkaudella.

51. Huomautan pikemminkin, että vaikka direktiivi 2003/96 koskee sekä energiatuotteiden että sähkön verotusta, 18 artiklan 10 kohdan toisen alakohdan sanamuoto koskee pelkästään sellaisen siirtymäkauden myöntämistä, jonka aikana Ranskan tasavalta voi ylläpitää ”nykyisen sähkön verotusjärjestelmänsä”. Ranskan hallitus väitti istunnossa, että viittaus ”järjestelmään” on ymmärrettävä siten, että se käsittää sekä tuotetun sähkön verotuksen (kulutus) että sähköntuotantoon käytettyjen energiatuotteiden ja sähkön verotuksen (tuotanto).

52. Vaikka 18 artiklan 10 kohdan toisessa alakohdassa viitataan ”järjestelmään”, siinä myös todetaan nimenomaisesti, että siirtymäkauden aikana ”on otettava huomioon nykyisen sähkön verotusjärjestelmän yleinen keskimääräinen taso arvioitaessa tässä direktiivissä säädettyjen valmisteverojen vähimmäismäärien noudattamista” (kursivointi tässä). Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on selittänyt, ( 29 ) että kyseisellä siirtymäkaudella paikallista sähkön verotusta sovellettiin ainoastaan kulutettuun sähköön loppukuluttajille toimitettavan sähkön muodossa. Omaan käyttöön tuotettu sähkö vapautettiin tällaisesta verotuksesta.

53. Vaikuttaa näin ollen selvältä, että 18 artiklan 10 kohdan toista alakohtaa olisi tulkittava siten, että siinä tarkoitetaan ainoastaan sähkön kulutuksen verotusta eikä sähkön tuotantoon käytettyjen energiatuotteiden ja sähkön verotusta. Direktiivin 2003/96 valmisteluasiakirjat ( 30 ) eivät myöskään tue Ranskan hallituksen väitettä siitä, että 18 artiklan 10 kohdan toisen alakohdan soveltamisalaan kuuluvat sekä tuotannon että kulutuksen verotus.

54. Tällaisessa tilanteessa unionin tuomioistuimen olisi sovellettava vakiintunutta tulkintaperiaatettaan, jonka mukaan mitä tahansa säännöstä, jossa ”säädetään poikkeuksesta yleissääntöön,– – on sovellettava rajoittavasti”. ( 31 )

55. Direktiivissä 2003/96 on useita tasoja. Sen 1 artiklassa säädetään sekä energiatuotteiden että sähkön verotuksesta. Direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään sitten ”pakollisesta vapautuksesta”, jossa tällaisesta verotuksesta vapautetaan energiatuotteet ja sähkö, joita käytetään sähkön tuottamiseen. ( 32 )

56. Direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaan ja 21 artiklan 5 kohdan kolmanteen alakohtaan sisältyy sitten muita valinnaisia poikkeuksia tähän pakolliseen vapautukseen. Ne ovat ennakkoratkaisukysymysten kohteena.

57. Vaikuttaa siltä, että tässä monitasoisessa järjestelyssä 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaan sisältyvää pakollista vapautusta on (poikkeuksen ominaisuudessa) tulkittava rajoittavasti. Samanaikaisesti sitä on kuitenkin pidettävä yleissääntönä suhteessa muihin säännöksiin, joissa säädetään mahdollisuudesta poiketa kyseisestä pakollisesta vapautuksesta. Kun sovelletaan tätä logiikkaa, 18 artiklan 10 kohdan toiseen alakohtaan sisältyvää siirtymäjärjestelyä on lähtökohtaisesti pidettävä poikkeuksena direktiivin pääsäännöistä (joihin kuuluvat siten sekä 1 artikla että 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan pakollinen vapautus). Sitä on näin ollen tulkittava rajoittavasti.

58. Tätä taustaa vasten huomautan, että 18 artiklan 10 kohdan toisessa alakohdassa säädetään Ranskan tasavaltaa koskevasta siirtymäkaudesta, jonka aikana nykyiseen sähkön verotukseen sovelletaan poikkeusta, ja että siinä viitataan nimenomaisesti kyseisessä jäsenvaltiossa käytössä olleeseen paikalliseen sähköveroon, joka kyseisenä ajanjaksona oli kulutukseen kohdistuva vero. Tästä seuraa, että 18 artiklan 10 kohdassa ei säädetty siirtymäkauden aikana poikkeuksesta 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaan sisältyvään kieltoon verottaa sähkön tuottamiseen käytettäviä energiatuotteita ja sähköä.

59. Näin ollen 18 artiklan 10 kohdan toisessa alakohdassa säädetty siirtymäkausi ei toimi siten, että se suojaisi energiatuotteita koskevaa tuotantoon kohdistuvaa veroa, kuten TICGN:ää käsiteltävässä asiassa.

60. Tämä tulkinta on sopusoinnussa unionin tuomioistuimen tuomion Messer France kanssa, jossa todettiin, että direktiivissä 2003/96 säädettyjen verotuksen vähimmäistasojen noudattaminen ”muodosti – – unionin oikeudessa säädetyistä sähkön verotussäännöistä ainoan, joka velvoitti Ranskan tasavaltaa”. ( 33 )

61. Voidaan väittää, että olisi epäjohdonmukaista myöntää Ranskan tasavallalle siirtymäkausi kulutukseen kohdistuvan sähkön verotuksen osalta muttei sähkön tuottamiseen käytettävien energiatuotteiden ja sähkön (tuotantoon kohdistuvan) verotuksen osalta.

62. Vaikka rajoittavan tulkinnan soveltaminen voi vaikuttaa tekevän siirtymäkaudesta epätäydellisen, osapuolen, jonka oli tarkoitus hyötyä siirtymäjärjestelystä, on nähdäkseni kannettava tällaiseen lopputulokseen liittyvä riski. Näin on oltava etenkin silloin, jos rajoittavalla tulkinnalla edistetään unionin oikeuden perusperiaatteita.

63. Direktiivin 2003/96 tavoitteena, kuten sen johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa todetaan, on tukea ”sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa”. Tätä tavoitetta ei palvelisi se, jos yhden jäsenvaltion sallittaisiin verottaa sähkön tuottamiseen käytettäviä energiatuotteita ja sähköä, samalla kun tällainen verotus kiellettäisiin muilta jäsenvaltioilta. Mikä tahansa vapautus tästä kiellosta olisi näin ollen mainittava nimenomaisesti siirtymäjärjestelyssä.

64. Tuomiossa KappAhl ( 34 ) tutkittiin Suomeen tasavaltaan sovellettua liittymiseen liittyvää siirtymäjärjestelmää, joka koski kolmansista maista peräisin olevista tuotteista kannettavia tulleja ja jossa Suomen tasavallalla oli oikeus kantaa korkeampia tulleja kuin unionin tullikoodeksiin sisältyvät tullit. Suomen hallitus väitti, että sen on näin ollen voitava samaan tapaan soveltaa tullien välistä eroa kolmansista maista peräisin oleviin tuotteisiin, kun ne tuodaan Suomeen muiden unionin jäsenvaltioiden kautta – muussa tapauksessa siirtymäjärjestelmää voitaisiin kiertää avoimesti.

65. Mainitussa asiassa kyseessä olleen siirtymäjärjestelmän sanamuodossa ei kuitenkaan todettu, että sitä voitaisiin soveltaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Tuomiossa KappAhl todettiin, että ”jäsenvaltioiden välisen tavaroiden vapaan liikkuvuuden periaate on nimittäin niin tärkeä, että väliaikainenkin poikkeus siitä on myönnettävä selvästi ja yksiselitteisesti”. ( 35 )

66. Direktiivin 2003/96 18 artiklan 10 kohdan toisessa alakohdassa säädettyyn siirtymäjärjestelyyn sisältyvä poikkeus sisältää ainoastaan ”selvän ja yksiselitteisen” viittauksen ”sähkön verotukseen”. Siinä ei viitata energiatuotteiden ja sähkön käyttöön sähkön tuottamiseen.

67. Tämän perusteella katson, että 18 artiklan 10 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn siirtymäkauden aikana Ranskan tasavaltaa velvoittivat direktiivin 2003/96 säännökset, jotka koskevat sähkön tuottamiseen käytettävien energiatuotteiden ja sähkön verotusta. Ennakkoratkaisukysymyksiin (jotka koskevat 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ja 21 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan tulkintaa) on näin ollen vastattava.

Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys

68. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, sovelletaanko direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdan kolmatta alakohtaa 18 artiklan 10 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn siirtymäkauden aikana, jolloin Ranskan tasavalta voi – 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaan sisältyvästä pakollisesta vapautuksesta huolimatta – verottaa energiatuotteita, joita pienet tuottajat käyttävät sähkön tuottamiseen, tilanteessa, jossa näiden tuottajien tuottamaa sähköä ei veroteta.

69. Lainsäädäntötaustasta ilmenee, että ajanjaksolla 2004–2006 yksiköiden, jotka tuottivat sähköä omaan käyttöön, oli maksettava CSPE eli julkisesta sähköpalvelusta perittävä veronluonteinen maksu. Paikallista sähköveroa sovellettiin ainoastaan sähkön toimittamiseen loppukuluttajille eikä sähkön tuottamiseen omaan käyttöön. ( 36 )

70. Samoin on selvää, että kansallinen sähkövero otettiin käyttöön Ranskassa vasta 1.1.2011 alkaen – toisin sanoen kaksi vuotta sen jälkeen, kun 18 artiklan 10 kohdan toisessa alakohdassa säädetty siirtymäkausi oli päättynyt. ( 37 )

71. Kysymys voidaan siten muotoilla uudelleen seuraavasti: kun otetaan huomioon, että i) kyseessä olevana ajanjaksona ei ollut käytössä kansallista sähköveroa, että ii) CSPE:tä on ilmeisesti pidetty veronluonteisena maksuna eikä verona ja että iii) paikallisia sähköveroja ei sovellettu sähkön tuottamiseen omaan käyttöön, riittävätkö nämä tosiseikat yhdessä tarkasteltuina direktiivin 21 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan edellytysten täyttymiseen, jolloin Ranskan tasavalta voi verottaa energiatuotteita, joita pienet tuottajat käyttävät sähkön tuottamiseen omaan käyttöönsä?

72. Mielestäni tähän kysymykseen on vastattava kieltävästi.

73. Edellä ( 38 ) esittämistäni syistä 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaan sisältyvää pakollista kieltoa, jossa kielletään sähkön tuottamiseen käytettävien energiatuotteiden ja sähkön verottaminen, on pidettävä yhtenä direktiivin yleisistä säännöistä. Näin ollen 21 artiklan 5 kohdan kolmanteen alakohtaan sisältyvää valinnaista poikkeusta tähän pakolliseen vapautukseen on tulkittava rajoittavasti.

74. Direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdan kolmatta alakohtaa voidaan siten soveltaa vain, jos kansallisessa lainsäädännössä säädetään tällaisesta vapautuksesta pienten tuottajien omaan käyttöön tuottaman sähkön verotuksesta. Käsiteltävässä asiassa tällaista vapautusta ei kuitenkaan myönnetty pienille tuottajille vuosina 2004–2006. Kaikkien tuottajien oli pikemminkin maksettava julkisesta sähköpalvelusta perittävä veronluonteinen maksu, ja kaikki tuottajat oli vapautettu paikallisten sähköverojen maksamisesta omaan käyttöönsä tuottaman sähkön osalta.

75. Tässä yhteydessä on merkityksetöntä, olisiko julkisesta sähköpalvelusta perittävää veronluonteista maksua itsessään pidettävä verona direktiivin 92/12 nojalla, joka muodostaa perustan verojen luokittelulle direktiivissä 2003/96, kuten viimeksi mainitun johdanto-osan 33 perustelukappaleessa selitetään. ( 39 ) Tosiasia on, ettei Ranskan hallitus ollut säätänyt ennen 1.1.2011 vapautuksen soveltamisesta pienten tuottajien omaan käyttöönsä tuottamaan sähköön. ( 40 ) Näin ollen 21 artiklan 5 kohdan kolmatta alakohtaa ei voitu soveltaa ennen kyseistä ajankohtaa.

76. Lisäksi poikkeusta direktiivissä säädettyyn pakolliseen vapautukseen voidaan soveltaa vain, jos se on pantu täytäntöön asianmukaisesti. Ranskan tasavalta pani 21 artiklan täytäntöön vasta vuonna 2011. ( 41 ) Tästä seuraa, että myöskään tästä syystä 21 artiklaan sisältyvään poikkeukseen ei voitu vedota ennen vuotta 2011.

77. Tuomiossa Flughafen Köln v. Bonn huomautettiin samaan tapaan, että 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan toisen ja kolmannen virkkeen ”vapautussäännön rajoittaminen on ainoastaan mahdollisuus, ja jäsenvaltio, joka ei ole käyttänyt tätä mahdollisuutta, ei voi vedota omaan toimimatta jättämiseensä evätäkseen verovelvolliselta vapautuksen, johon tällä direktiivin 2003/96 mukaan on oikeus”. ( 42 )

78. Ehdotan näin ollen, että ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan siten, että direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdan kolmatta alakohtaa on poikkeuksena 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaan sisältyvästä pakollisesta vapautuksesta tulkittava rajoittavasti. Siihen voidaan näin ollen vedota vain, jos sähköä verotetaan yleisesti direktiivin 92/12 mukaisesti ja jos kansallisessa lainsäädännössä säädetään pienten tuottajien omaan käyttöönsä tuottamaa sähköä koskevasta vapautuksesta, joka on yhteensopiva direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan kanssa.

79. Loppuhuomautuksena totean, että kyseessä olevana ajanjaksona Ranskan tullikoodeksissa on ilmeisesti säädetty tietyistä mekanismeista tuottajien vapauttamiseksi TICGN:n maksamisesta. On kansallisen tuomioistuimen asia ratkaista, riittävätkö nämä vapautukset 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaan sisältyvän kiellon edellytysten täyttymiseen. Huomautan kuitenkin, että Ranskan tullikoodeksiin sisältyviin vapautuksiin sovelletaan ilmeisesti ajallisia rajoituksia, joita ei ole direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa.

Toinen ennakkoratkaisukysymys

80. Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, miten direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaa ja 21 artiklan 5 kohdan kolmatta alakohtaa on tulkittava, jotta vältetään näiden säännösten välinen normiristiriita, kun niitä sovelletaan pieniin tuottajiin, jotka käyttävät itse tuottamansa sähkön.

81. Todellisuudessa direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaan sisältyy kaksi erillistä säännöstä. Sen ensimmäisessä virkkeessä vahvistetaan yksi direktiivin yleisistä (pakollisista) säännöistä: kun energiatuotteita ja sähköä käytetään sähkön tuottamiseen, niitä ei pitäisi verottaa.

82. Sen toiseen ja kolmanteen virkkeeseen sisältyy täysin toisenlainen säännös. Yhdessä tarkasteltuina niissä säädetään ympäristöpoliittisista syistä tehtävästä poikkeuksesta kyseiseen pakolliseen vapautukseen, jonka mukaan sähkön tuottamiseen käytettäviä energiatuotteita ei veroteta. Jos tätä poikkeusta käytetään sähkön tuottamiseen käytettävien energiatuotteiden verottamiseksi, tästä seuraavaan verotukseen ei sovelleta verotuksen vähimmäistasoja, jotka direktiivin 2003/96 nojalla on saavutettava, tai tällaista verotusta ei oteta huomioon näiden vähimmäistasojen saavuttamisessa.

83. Tulkintaan liittyviä vaikeuksia syntyy, koska 21 artiklan 5 kohdan kolmas alakohta (joka koskee pienten tuottajien omaan käyttöönsä tuottamaa sähköä) on laadittu valinnaisena poikkeuksena, jossa käytetään ainoastaan yleistä ristikkäisviittausta ”poiketen siitä, mitä 14 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään” täsmentämättä, mitä 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan osia kyseinen poikkeus koskee. Olisi kiistatta ollut hyödyllistä, jos tämä säännös olisi laadittu täsmällisemmin ja selkeämmin.

84. Direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdan kolmanteen alakohtaan sisältyvä poikkeus voi kuitenkin loogisesti viitata ainoastaan 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäiseen virkkeeseen (sähkön tuottamiseen käytettävien energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskeva pakottava kielto). Mainitun 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan toiseen ja kolmanteen virkkeeseen sisältyy tätä pakottavaa vapautusta koskeva poikkeus, joka muodostaa vaihtoehdon 21 artiklan 5 kohdan kolmanteen alakohtaan sisältyvälle poikkeukselle.

85. Direktiivin 2003/96 tekstissä sen enempää kuin sen johdanto-osan perustelukappaleissa ja valmisteluasiakirjoissakaan ei esitetä ohjeita siitä, millainen näiden kahden pakollista vapautusta koskevan poikkeuksen keskinäisen suhteen on tarkoitus olla. ( 43 )

86. Näitä kahta poikkeusta ympäröivistä edellytyksistä seuraa nähdäkseni suoraan, ettei niiden voida katsoa olevan ristiriidassa keskenään. Direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaan sisältyvää ympäristöä koskevaa poikkeusta voidaan soveltaa kaikkiin tuottajiin, ja näin saatavat verotulot eivät kuulu direktiivin 2003/96 soveltamisalaan, koska niitä ei oteta huomioon laskettaessa direktiivissä tarkoitettuja verotuksen vähimmäistasoja. Direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohtaan sisältyvää pieniä tuottajia koskevaa vapautusta sovelletaan ainoastaan omaan käyttöön tuotettuun sähköön, ja näin saatavat verotulot kuuluvat direktiivin 2003/96 soveltamisalaan, ja ne otetaan huomioon laskettaessa verotuksen vähimmäistasoja.

87. Tätä tulkintaa tukee myös unionin tuomioistuimen tuomio Cristal Union, jossa todettiin, että ”lisäksi on huomautettava, että kun unionin lainsäätäjä on halunnut mahdollistaa jäsenvaltioille tästä pakollista verosta vapauttamista koskevasta järjestelmästä poikkeamisen, se on säätänyt siitä nimenomaisesti direktiivin 2003/96 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan toisessa virkkeessä, jonka mukaan jäsenvaltiot voivat verottaa sähkön tuottamiseen käytettäviä energiatuotteita ympäristöpoliittisista syistä, ja kyseisen direktiivin 21 artiklan 5 kohdan kolmannessa alakohdassa, jonka nojalla jäsenvaltioiden, jotka vapauttavat pienten sähköntuottajien tuottaman sähkön verosta, on verotettava kyseisen sähkön tuottamiseen käytettyjä energiatuotteita”. ( 44 )

88. Ehdotan näin ollen, että toiseen ennakkoratkaisukysymykseen vastataan siten, että direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdan kolmas alakohta poikkeuksena 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäiseen virkkeeseen sisältyvästä verotusta koskevasta pakollisesta vapautuksesta on riippumaton ympäristöä koskevasta poikkeuksesta, josta 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan toisessa ja kolmannessa virkkeessä säädetään kyseisen vapautuksen osalta. Vaikka veroihin, joita sovelletaan pieniin tuottajiin 21 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan nojalla, sovelletaan direktiivissä 2003/96 säädettyjä verotuksen vähimmäistasoja, näitä verotuksen vähimmäistasoja ei sovelleta 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaan sisältyvän ympäristöä koskevan poikkeuksen nojalla kannettaviin veroihin.

Ratkaisuehdotus

89. Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin vastaa Conseil d’État’n esittämiin ennakkoratkaisukysymyksiin seuraavasti: 1) Energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan [unionin] kehyksen uudistamisesta 27.10.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/96/EY 21 artiklan 5 kohdan kolmatta alakohtaa on poikkeuksena 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäiseen virkkeeseen sisältyvästä pakollisesta vapautuksesta tulkittava rajoittavasti. Siihen voidaan näin ollen vedota vain, jos sähköä verotetaan yleisesti valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta ja valvonnasta 25.2.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/12/ETY mukaisesti ja jos kansallisessa lainsäädännössä säädetään pienten tuottajien omaan käyttöön tuottamaa sähköä koskevasta vapautuksesta, joka on yhteensopiva direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan kanssa. 2) Direktiivin 2003/96 21 artiklan 5 kohdan kolmas alakohta poikkeuksena 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan ensimmäiseen virkkeeseen sisältyvästä verotusta koskevasta pakollisesta vapautuksesta on riippumaton ympäristöä koskevasta poikkeuksesta, josta 14 artiklan 1 kohdan a alakohdan toisessa ja kolmannessa virkkeessä säädetään kyseisen vapautuksen osalta. Vaikka veroihin, joita sovelletaan pieniin tuottajiin 21 artiklan 5 kohdan kolmannen alakohdan nojalla, sovelletaan direktiivissä 2003/96 säädettyjä verotuksen vähimmäistasoja, näitä verotuksen vähimmäistasoja ei sovelleta 14 artiklan 1 kohdan a alakohtaan sisältyvän ympäristöä koskevan poikkeuksen nojalla kannettaviin veroihin.

( 1 ) Alkuperäinen kieli: englanti.

( 2 ) EUVL 2003, L 283, s. 51. Direktiivillä 2003/96 korvattiin sekä kivennäisöljyjen valmisteverojen rakenteiden yhdenmukaistamisesta 19.10.1992 annettu neuvoston direktiivi 92/81/ETY (EYVL 1992, L 316, s. 12), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 94/74/EY (EYVL 1994, L 365, s. 46), että kivennäisöljyjen valmisteverojen määrien lähentämisestä 19.10.1992 annettu neuvoston direktiivi 92/82/ETY (EYVL 1992, L 316, s. 19), sellaisena kuin se on viimeksi muutettuna direktiivillä 94/74. Ks. direktiivin 2003/96 johdanto-osan ensimmäinen perustelukappale ja 30 artikla.

( 3 ) EYVL 1992, L 76, s. 1, sellaisena kuin se on myöhemmin kumottu valmisteveroja koskevasta yleisestä järjestelmästä ja direktiivin 92/12/ETY kumoamisesta 16.12.2008 annetulla neuvoston direktiivillä 2008/118 (EUVL 2009, L 9, s. 12).

( 4 ) Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annettu asetus (EYVL 1987, L 256, s. 1). Ks. direktiivin 2003/96 2 artiklan 5 kohta, jossa säädetään, että direktiivissä olevia viittauksia ”yhdistetyn nimikkeistön koodeihin pidetään viittauksina koodeihin, jotka ovat tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteen I muuttamisesta 6 päivänä elokuuta 2001 annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 2031/2001” (EYVL 2001, L 279, s. 1). Asetuksen N:o 2658/87 liitettä on muutettu useaan otteeseen käsiteltävässä asiassa kyseessä olevana ajanjaksona, mutta nämä muutokset eivät ole merkityksellisiä käsiteltävän ennakkoratkaisupyynnön kannalta.

( 5 ) Direktiivin 2003/96 18 artiklan 2 kohdassa säädetään lisäksi, että ”poiketen siitä, mitä 3–12 kohdassa säädetään, ja etenkin hintojen epävakauden välttämiseksi jäsenvaltioille, joilla on erityisiä vaikeuksia uusien verotuksen vähimmäistasojen soveltamisessa, myönnetään 1 päivään tammikuuta 2007 saakka kestävä siirtymäkausi edellyttäen, että tästä ei aiheudu merkittävää kilpailun vääristymistä”. Ranskan tasavalta ei kuitenkaan ole esittänyt käsiteltävässä asiassa vetoavansa tähän säännökseen.

( 6 ) Ks. jäljempänä 30 kohta.

( 7 ) Vuoden 2002 talousarviolain korjauksesta 30.12.2002 annetun lain nro 2002-1576 (Loi no 2002-1576, du 30 décembre 2002, de finances rectificative pour 2002) 37 §.

( 8 ) Vuoden 2006 talousarviosta 30.12.2005 annettu laki nro 2005-1719 (Loi no 2005-1719, du 30 décembre 2005, de finances pour 2006) ja vuoden 2005 talousarviolain korjauksesta 30.12.2005 annettu laki nro 2005-1720 (Loi no 2005-1720, du 30 décembre 2005, de finances rectificative pour 2005).

( 9 ) Vuoden 2007 talousarviolain korjauksesta 25.12.2007 annetun lain nro 2007-1824 (Loi no 2007-1824, du 25 décembre 2007, de finances rectificative pour 2007) 62 §.

( 10 ) Julkisen sähköpalvelun nykyaikaistamisesta ja kehittämisestä 10.2.2000 annetun lain nro 2000-108 (Loi no 2008-108, du 10 février 2000, relative à la modernisation et au développement du service public de l’électricité) 10 ja 50 §.

( 11 ) Vuoden 2011 talousarviolain korjauksesta 29.7.2011 annetun lain nro 2011-900 (Loi no 2011-900, du 29 juillet 2011, de finances rectificative pour 2011) 17 §.

( 12 ) Julkisen sähköpalvelun nykyaikaistamisesta ja kehittämisestä 10.2.2000 annettu laki nro 2000-108 (Loi no 2000-108, du 10 février 2000, relative à la modernisation et au développement du service public de l’électricité), sellaisena kuin se on muutettuna kaasu- ja sähkömarkkinoista sekä julkisesta energiapalvelusta 3.1.2003 annetulla lailla nro 2003-8 (Loi no 2003-8, du 3 janvier 2003, relative aux marchés du gaz et de l’électricité et au service public de l’énergie). Ks. tuomio 25.7.2018, Messer France (C‑103/17, EU:C:2018:587, 12 ja 13 kohta).

( 13 ) Sähkömarkkinoiden uudelleen järjestämisestä 7.12.2010 annettu laki nro 2010-1488 (Loi no 2010-1448, du 7 décembre 2010, portant nouvelle organisation du marché de l’électricité).

( 14 ) Ks. edellä 17 kohta.

( 15 ) Lukija saattaa haluta kerrata edellä 18–22 kohdan virkistääkseen muistiaan (monimutkaisista) kansallisista säännöksistä, jotka johtavat tähän tulokseen.

( 16 ) Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että merkityksellisen ajanjakson rajaamista vuosiin 2004–2006 ei riitautettu tai kumottu myöhemmin tehdyssä valituksessa.

( 17 ) 4.5.2000 annettu Ordonnance 2000-387.

( 18 ) Ks. tuomio 7.3.2018, Cristal Union (C‑31/17, EU:C:2018:168).

( 19 ) Tuomio 7.3.2018, Cristal Union (C‑31/17, EU:C:2018:168, 46 kohta).

( 20 ) Tuomio 25.7.2018 (C‑103/17, EU:C:2018:587, 23 kohta). Kyseisessä tuomiossa käsitellään muutoin neuvoston direktiivin 92/12 3 artiklan 2 kohdan tulkintaa.

( 21 ) Tuomio 25.7.2018 (C‑103/17, EU:C:2018:587) ja tuomio 7.3.2018 (C‑31/17, EU:C:2018:168).

( 22 ) Tuomio 8.9.2010, Winner Wetten (C‑409/06, EU:C:2010:503, 36 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

( 23 ) Tuomio 28.3.1995, Kleinwort Benson (C‑346/93, EU:C:1995:85, 22–24 kohta).

( 24 ) Tuomio 18.12.1997, Inter-Environnement Wallonie (C‑129/96, EU:C:1997:628, 50 kohta).

( 25 ) Tuomio 25.10.2012, komissio v. Ranska (C‑164/11, ei julkaistu, EU:C:2012:665).

( 26 ) Ks. edellä alaviite 24.

( 27 ) Tuomio 7.3.2018 (C‑31/17, EU:C:2018:168, 46 kohta).

( 28 ) Tuomio 17.7.2008 (C‑226/07, EU:C:2008:429, 39 kohta).

( 29 ) Ks. edellä 25 kohta.

( 30 ) Ehdotus neuvoston direktiiviksi energiatuotteiden verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta, KOM(97) 30 lopullinen – CNS 97/0111 (EYVL 1997, C 139, s. 14) ja sen perustelut.

( 31 ) Tuomio 30.3.2006, Smits-Koolhoven (C‑495/04, EU:C:2006:218, 31 kohta).

( 32 ) Tuomio 7.3.2018, Cristal Union (C‑31/17, EU:C:2018:168, 27 kohta) ja tuomio 27.6.2018, Turbogás (C‑90/17, EU:C:2018:498, 45 kohta).

( 33 ) Tuomio 25.7.2018, Messer France (C‑103/17, EU:C:2018:587, 23 kohta) (kursivointi tässä).

( 34 ) Tuomio 3.12.1998 (C‑233/97, EU:C:1998:585).

( 35 ) Tuomio 3.12.1998, KappAhl (C‑233/97, EU:C:1998:585, 21 kohta).

( 36 ) Ks. edellä 24 ja 25 kohta.

( 37 ) Ks. edellä 26 kohta.

( 38 ) Ks. edellä 57 kohta.

( 39 ) Ks. edellä 8 kohta.

( 40 ) Ks. edellä 26 kohta.

( 41 ) Ks. edellä alaviite 11.

( 42 ) Tuomio 17.7.2008 (C‑226/07, EU:C:2008:429, 32 kohta) (kursivointi tässä).

( 43 ) Ks. edellä alaviite 30.

( 44 ) Tuomio 7.3.2018, C‑31/17, EU:C:2018:168, 27 kohta (kursivointi tässä).