ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
23

Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan Varhoven administrativen sadin (ylin hallintotuomioistuin) oikeuskäytäntö luovutuksen todenperäisyyden osoittamisesta verovelvollisen tavarantoimittajalle, joka haluaa käyttää vähennysoikeutta, osoitetulla veronoikaisupäätöksellä on monenkirjavaa. Osa kyseisen tuomioistuimen jaostoista katsoo, että tällainen verotuspäätös on vain yksi todiste muiden joukossa eikä tavaroiden luovutuksen todenperäisyyttä voida osoittaa yksin sillä. Muiden jaostojen mukaan se, ettei tällaisessa verotuspäätöksessä oikaista tavarantoimittajan laskuttamaa arvonlisäveroa, merkitsee, että verohallinto itse on antanut virallisen asiakirjan, joka osoittaa, että liiketoimi on todella toteutettu ja siihen liittyvä arvonlisävero on asianmukaisesti laskutettu.
35

Luxemburgin suurherttuakunta katsoo väliintulokirjelmissään erityisesti ensinnäkin, ettei parlamentti ole riidanalaisia päätöksiä tehdessään käyttänyt sisäistä organisointia koskevaa toimivaltaansa parantaakseen toimintaansa vaan pyrkinyt tosiasiallisesti päättämään itse kotipaikastaan. Toiseksi tämä jäsenvaltio muistuttaa erosta, joka on tehtävä Strasbourgissa pidettävien kuukausittaisten täysistuntojaksojen ja niiden ylimääräisten täysistuntojaksojen välillä, jotka parlamentilla on oikeus pitää Brysselissä. Nämä istuntojaksot ovat myös kestoltaan erilaisia siten, että Brysselissä pidettävien istuntojaksojen on oltava lyhyempiä, eikä istuntojaksoja sen vuoksi voida korvata keskenään. Lokakuussa 2012 ja 2013 riidanalaisten päätösten mukaan pidettäviksi tarkoitettujen kahden täysistuntojakson on kyseisen jäsenvaltion mukaan katsottava muodostavan vain yhden kuukausittaisen istuntojakson. Näin ollen Strasbourgissa pidettävien kuukausittaisten täysistuntojaksojen lukumäärä on vähennetty yhdeksitoista, mikä on toimielinten kotipaikasta tehtyjen pöytäkirjojen vastaista.
81

Näiden seikkojen perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2004/83 12 artiklan 1 kohdan a alakohdan toista virkettä on tulkittava siten, että kun turvapaikkahakemuksen tutkinnasta vastuussa olevan jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset ovat todenneet, että UNRWA:n suojelun tai avun lakkaamista koskeva edellytys on täyttynyt hakijan osalta, se, että asianomainen henkilö on suoraan ”oikeutettu tämän direktiivin mukaisiin etuihin”, merkitsee sitä, että kyseinen jäsenvaltio tunnustaa hakijan mainitun direktiivin 2 artiklan c alakohdassa tarkoitetuksi pakolaiseksi ja myöntää hänelle suoraan pakolaisaseman, kunhan hakija ei kuulu 12 artiklan 1 kohdan b alakohdan tai 2 ja 3 kohdan soveltamisalaan.
7

Mainitun yleissopimuksen 22 artiklan, jossa asetetaan ”vastuun ylärajat viivästyksen, matkatavaran ja tavaran osalta”, pääasian tosiseikkoihin sovellettavan version 2 kappaleessa määrätään seuraavaa: ”Matkatavaran kuljetuksessa rahdinkuljettajan korvausvastuu matkatavaran tuhoutumisen, katoamisen, vahingoittumisen tai viivästyksen osalta on rajoitettu 1 000:een erityisnosto-oikeuteen matkustajaa kohden, paitsi jos matkustaja on kirjatun matkatavaran rahdinkuljettajalle jättäessään erityisesti ilmoittanut sen etuuden määrän, joka liittyy matkatavaran määräpaikkaan toimittamiseen, ja suorittanut mahdollisesti vaaditun lisämaksun. Tässä tapauksessa rahdinkuljettaja on velvollinen suorittamaan korvauksena enintään ilmoitetun määrän, jollei se näytä, että ilmoitettu määrä on suurempi kuin matkustajan ilmoittaman määräpaikkaan toimittamiseen liittyvän etuuden todellinen arvo.”
24

On ensinnäkin muistutettava, että asetuksen N:o 3665/87, sellaisena kuin se on muutettuna, 11 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua vähennystä on sovellettava – paitsi silloin, kun vientitapahtumalle kuuluva tuki on alhaisempi kuin viejän hakema tuki – myös siinä tapauksessa, jossa osoittautuu, ettei vientitapahtumalle kuulu ollenkaan tukea eli kun tuen määrä on nolla (ks. asetuksen N:o 800/1999 51 artiklan 1 kohdasta, jonka sanamuoto vastaa asetuksen N:o 3665/87 11 artiklan 1 kohdan sanamuotoa, asia C-27/05, Elfering Export, tuomio 27.4.2006, Kok., s. I-3681, 27 kohta ja asia C-143/07, AOB Reuter, tuomio 24.4.2008, Kok., s. I-3171, 22 kohta). Edellä mainittu vähennys johtaa näissä tapauksissa negatiiviseen määrään, joka tulee asetuksen N:o 3665/87 11 artiklan 1 kohdan neljännen alakohdan mukaan viejän maksettavaksi.
44

On kolmanneksi korostettava, että kun kyseessä on riippuvaisuustilanne, joka voi kuulua asetuksen N:o 343/2003 15 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan, sellaisena kuin sitä on tulkittu edellä 33–43 kohdassa, ja jossa asianomaiset ovat jonkin muun kuin asetuksen N:o 343/2003 III luvussa esitettyjen perusteiden mukaisesti turvapaikkahakemuksen käsittelystä vastuussa olevan jäsenvaltion alueella, kyseisen jäsenvaltion on ”yleensä” pidettävä nämä henkilöt yhdessä edellyttäen, että perhesiteet olivat olemassa jo lähtömaassa.
9

Zimmermann on tutkinnon suorittanut sairaanhoitaja, joka on työskennellyt vuodesta 1992 lähtien hoitoaseman hoitopalvelujen johtajana. Tämän lisäksi hän on hoitanut vuoden 1993 alusta lähtien yksittäisiä potilaita itsenäisesti, ja hänen avohoitopalvelunsa on merkitty 1.6.1993 rekisteriin. Zimmermannin 27.8.1993 tekemänsä hakemuksen perusteella sairauskassat myönsivät hänelle luvan kotihoitopalvelujen suorittamiseen 1.10.1993 lähtien. Vuosien 1993 ja 1994 arvonlisäveroilmoituksissa Zimmermann kohteli suorittamiaan liiketoimia UStG:n 4 §:n 16 kohdan e alakohdan nojalla verovapaina.
2

Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Football Dataco Ltd, Scottish Premier League Ltd, Scottish Football League ja PA Sport UK Ltd (jäljempänä yhteisesti Football Dataco ym.) ja toisaalta Sportradar GmbH ja Sportradar AG (jäljempänä yhteisesti Sportradar) ja jossa on kyse muun muassa siitä, että viimeksi mainittujen on väitetty loukanneen sui generis -oikeutta, jonka Football Dataco ym. väittävät niillä olevan parhaillaan pelattavia jalkapallon mestaruuskilpailujen otteluita koskevaan tietokantaan (Football Live).
20

Förvaltningsrätten i Falun on näin ollen päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat kysymykset: ”1) Miten käsitettä ’kiinteä toimipaikka, josta on suoritettu liiketoimia’ on tulkittava, kun sitä arvioidaan asiaa koskevien unionin oikeuden säännösten kannalta? 2) Voidaanko sellaisella verovelvollisella, jolla on taloudellisen toimintansa kotipaikka toisessa jäsenvaltiossa, jonka toiminta koostuu pääasiassa autojen valmistuksesta ja myynnistä ja joka on tehnyt talvitestejä automalleille Ruotsissa sijaitsevassa testauspaikassa, katsoa olleen Ruotsissa kiinteä toimipaikka, josta on suoritettu liiketoimia, kun kyseinen verovelvollinen on hankkinut sellaisia tavaroita ja palveluja, jotka on otettu vastaan ja käytetty Ruotsissa sijaitsevassa testauspaikassa, mutta sillä ei ole omaa pysyvää henkilökuntaa Ruotsissa, ja kun testaustoiminta on välttämätöntä sen liiketoiminnan harjoittamiseksi toisessa jäsenvaltiossa? 3) Vaikuttaako toiseen kysymykseen annettavaan vastaukseen se, että verovelvollinen omistaa kokonaan ruotsalaisen tytäryhtiön, jonka tarkoituksena on lähes yksinomaan kyseiseen testaustoimintaan liittyvien erilaisten palvelujen suorittaminen verovelvolliselle?”
2)

Direktiivin 2006/112, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2010/88, 138 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua yhteisöluovutuksen verovapautusta ei voida evätä myyjältä yksinomaan sillä perusteella, että toisen jäsenvaltion veroviranomaiset ovat poistaneet hankkijan arvonlisäverotunnisteen rekisteristä siten, että vaikka poistaminen on tehty tavaran luovutuksen jälkeen, se on tullut voimaan taannehtivasti luovutusta edeltävästä ajankohdasta lukien.
Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 6.9.2012 – United States Polo Association vastaan SMHV

(asia C-327/11 P)

Muutoksenhaku – Yhteisön tavaramerkki – Asetus (EY) N:o 40/94 – 8 artiklan 1 kohdan b alakohta – Sekaannusvaara – Sanamerkki ”U.S. POLO ASSN.” – Aikaisemman tavaramerkin POLO-POLO haltijan esittämä väite

1. Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä – Sekaannusvaaran arvioiminen – Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 44–46 kohta)

2. Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Tavaramerkkien samankaltaisuus – Arviointiperusteet – Moniosainen tavaramerkki (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 57 kohta)

3. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Tosiseikaston ja näytön virheellinen arviointi – Tutkimatta jättäminen – Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu tosiseikaston ja näytön arviointi, paitsi jos ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla (SEUT 256 artikla; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta) (ks. 62 kohta)

Aihe

Valitus unionin yleisen tuomioistuimen (toinen jaosto) asiassa T-228/09, United States Polo Association vastaan SMHV, 13.4.2011 antamasta tuomiosta, jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi kumoamiskanteen, jonka sanamerkin ”U.S. POLO ASSN.” rekisteröimistä luokkiin 9, 20, 21, 24 ja 27 kuuluvia tavaroita varten hakenut yritys nosti sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (SMHV) neljännen valituslautakunnan 20.3.2009 tekemästä päätöksestä (asia R 886/2008-4), jolla hylättiin valitus väiteosaston päätöksestä, jolla evättiin osittain kyseisen tavaramerkin rekisteröiminen sellaisen väitteen seurauksena, jonka teki luokkien 24, 35 ja 39 tavaroille rekisteröidyn yhteisön sanamerkin ja kansallisen sanamerkin POLO-POLO haltija – Asetuksen (EY) N:o 40/94 8 artiklan 4 kohdan (josta on tullut asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 4 kohta) tulkinta ja soveltaminen

Ratkaisu

1) Valitus hylätään.
26

Aluksi on muistutettava, että Bryssel I -asetuksen 15 artiklan 1 kohdan c alakohta on poikkeus sekä toimivaltaa koskevasta pääsäännöstä, josta säädetään tämän asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa ja jonka mukaan toimivalta on sen jäsenvaltion tuomioistuimilla, jossa vastaajan kotipaikka on, että siitä säännöstä, joka koskee erityistä toimivaltaa sopimusasioissa, josta säädetään saman asetuksen 5 artiklan 1 alakohdassa ja jonka mukaan toimivaltainen on sen paikkakunnan tuomioistuin, missä kanteen perusteena oleva velvoite on täytetty tai on täytettävä (em. yhdistetyt asiat Pammer ja Hotel Alpenhof, tuomion 53 kohta).
18

Aluksi on todettava, että on riidatonta, että pääasiassa kyseessä oleva kupariliitin on rakennusalan tuotteita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 21.12.1998 annetussa neuvoston direktiivissä 89/106/ETY (EYVL 1989, L 40, s. 12), sellaisena kuin se on muutettuna 29.9.2003 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1882/2003 (EUVL L 284, s. 1; jäljempänä direktiivi 89/106), tarkoitettu rakennusalan tuote, jolle ei ole direktiivin 4 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua yhdenmukaistettua standardia, eurooppalaista teknistä hyväksymistä eikä unionin tasolla tunnustettua kansallista teknistä eritelmää.
16

Dimensione on Landgericht München II:n mukaan levittänyt suojattujen teosten kopioita Saksassa. UrhG:n 106 §:ssä tarkoitettu levittäminen edellyttää kaupan kohteen omistusoikeuden siirtoa ja määräämisvallan siirtoa myyjältä ostajalle. Omistusoikeus on pääasiassa siirtynyt Italiassa myyjältä ostajalle Italian lainsäädännön mukaisesti tahtojen yhtymisen ja Sterzingin varastossa tehdyn kaupan kohteen yksilöimisen perusteella. Määräämisvalta on sitä vastoin siirtynyt vasta, kun tavara on Donnerin avustuksella luovutettu ostajalle hinnan maksamista vastaan Saksassa. On siis merkityksetöntä, missä määrin kalusteet nauttivat Italiassa tekijänoikeussuojaa. Landgericht München II on täsmentänyt, että tekijänoikeutta koskevaan kansalliseen lainsäädäntöön perustuvat vapaata liikkuvuutta koskevat rajoitukset ovat perusteltuja teollisoikeuksien ja kaupallisten oikeuksien suojelemiseen liittyvistä syistä.
2

Yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 1) on kumottu ja korvattu yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 207/2009 (EUVL L 78, s. 1), joka tuli voimaan 13.4.2009. Kun otetaan huomioon rekisteröintihakemuksen jättämisaika, käsiteltävään oikeusriitaan sovelletaan kuitenkin edelleen asetusta N:o 40/94.
32

Se kiistää niin ikään päätelmän, johon unionin yleinen tuomioistuin päätyi valituksenalaisen tuomion 38 kohdassa ja jonka mukaan kullanvärisen foliopaperin käyttäminen pääsiäissuklaapupuissa on tavanomaista markkinoilla. Valittaja huomauttaa, että on todettu, että on olemassa ainoastaan kolme muuta tuotetta, jotka on kääritty kullanväriseen foliopaperiin. Sen mukaan kaksi näistä tuotteista on markkinoilla vain siksi, että se on sallinut tämän. Näin vähäinen tuotemäärä ei sen mukaan voi johtaa päätelmään siitä, että asianomainen ominaispiirre on tavanomainen markkinoilla. Tätä koskeva oikeudellinen arviointi on valittajan mukaan näin ollen virheellinen.
Ennakkoratkaisupyyntö – College van Beroep voor het bedrijfsleven – Vasikoiden suojelun vähimmäisvaatimuksista 19.11.1991 annetun neuvoston direktiivin 91/629/ETY (EYVL L 340, s. 28) tulkinta ja yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001, (EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999, (EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71, (EY) N:o 1254/1999 ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta 29.9.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1782/2003 (EUVL L 270, s. 1) 4 ja 6 artiklan tulkinta – Kansallinen lainsäädäntö, jolla direktiivi pannaan täytäntöön ja jossa säädetään, että asetuksen mukaisia hoitovaatimuksia sovelletaan paitsi kasvatukseen ja lihotukseen tarkoitettuihin vasikoihin myös maitokarjatilan pitämisen yhteydessä pidettäviin vasikoihin
10

Asetuksen N:o 1013/2006 18 artiklassa, jonka otsikko on ”Jäte, jonka mukana on oltava tietyt tiedot”, säädetään seuraavasti: ”1. Edellä 3 artiklan 2 ja 4 kohdassa tarkoitettuun jätteeseen, joka aiotaan siirtää, sovelletaan seuraavia menettelyvaatimuksia: a) Tällaisen jätteen siirron jäljittämisen helpottamiseksi on jätteen siirron järjestävän, lähtömaan lainkäyttövaltaan kuuluvan henkilön varmistettava, että jätteen mukana seuraa liitteen VII mukainen asiakirja. b) Jätteen siirron järjestävän henkilön on allekirjoitettava liitteen VII mukainen asiakirja ennen siirron toteuttamista, ja hyödyntämislaitoksen tai laboratorion sekä vastaanottajan on allekirjoitettava se, kun kyseinen jäte vastaanotetaan. 2. Liitteessä VII tarkoitetun sopimuksen, joka tehdään siirron järjestävän henkilön ja vastaanottajan välillä jätteen hyödyntämisestä, on oltava voimassa siirron alkaessa, ja siihen on sisällytettävä velvoite, jonka mukaan, jos jätteen siirtoa tai sen hyödyntämistä ei voida toteuttaa aiotulla tavalla tai jos kyseessä on laiton siirto, siirron järjestävän henkilön tai, jos tämä henkilö ei kykene saattamaan siirtoa tai jätteen hyödyntämistä päätökseen (esimerkiksi koska on maksukyvytön), vastaanottajan on: a) otettava jäte takaisin tai hoidettava sen hyödyntäminen vaihtoehtoisella tavalla; ja b) huolehdittava tarvittaessa sen varastoinnista siihen asti. Siirron järjestävän henkilön tai vastaanottajan on pyynnöstä toimitettava jäljennös sopimuksesta asianomaiselle toimivaltaiselle viranomaiselle. 3. Jäsenvaltiot voivat kansallisen lainsäädännön mukaisesti pyytää 1 kohdassa tarkoitettuja tietoja tämän artiklan säännösten soveltamisalaan kuuluvista siirroista tarkastuksia, täytäntöönpanoa, suunnittelua ja tilastointia varten. 4. Edellä 1 kohdassa tarkoitettuja tietoja on käsiteltävä luottamuksellisina, jos yhteisön ja kansallinen lainsäädäntö sitä edellyttävät.”
Mahdollisuudesta ottaa päiväkohtaisen uhkasakon määrän laskemisessa huomioon vaatimusten vastaisten asukasvastinelukujen eli keräämättä tai käsittelemättä jätettyjen tai epätyydyttävällä tavalla käsiteltyjen vesien määrän asteittainen väheneminen, jotta voidaan ottaa huomioon jäsenvaltion edistyminen sellaisen tuomion täytäntöönpanossa, jossa todetaan, että kyseinen jäsenvaltio on jättänyt noudattamatta yhdyskuntajätevesien käsittelystä annetun direktiivin 91/271 mukaisia velvoitteitaan, sekä suhteellisuusperiaate on todettava, että komission toteamat raskauttavat seikat on otettava huomioon.

Uhkasakkoa ei pidä lykätä tai vähentää, ennen kuin jäsenvaltio on toteuttanut kaikki tarvittavat toimenpiteet pannakseen täytäntöön tuomion, jossa jäsenvelvoitteiden noudattamatta jättäminen todetaan, ja siten myös direktiivissä 91/271 säädetyt velvollisuudet, kun jäsenvaltiolla on ollut enemmän kuin riittävästi aikaa panna tämä tuomio täytäntöön kattavasti ja kun kansalliset viranomaiset ovat määritelleet koko kansallisen maa-alueen ”haavoittumiselle alttiiksi alueeksi” eli ovat katsoneet, että pintavesimassat olivat jo rehevöityneet tai vaarassa rehevöityä lähitulevaisuudessa, mikä johtaa päätelmään, että jäsenvaltio ei voinut olla tietämätön tarpeesta ryhtyä töihin, jotta sen vedenpuhdistamot täyttäisivät unionin oikeuden vaatimukset viimeistään hetkenä, jolloin kansalliset viranomaiset vahvistivat kyseisen määrittelyn komissiolle.

(ks. 48 ja 51– 54 kohta)
Toisin kuin SEUT 258 artiklalla käyttöön otetun menettelyn, jonka tarkoituksena on todeta ja saada loppumaan jäsenvaltion menettely, jolla se rikkoo unionin oikeutta, SEUT 260 artiklassa määrätyn menettelyn kohde on nimittäin paljon rajatumpi siltä osin kuin sen tarkoituksena on vain kannustaa velvoitteensa laiminlyönyttä jäsenvaltiota panemaan täytäntöön jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva tuomio. SEUT 260 artiklassa määrätty menettely on näin ollen katsottava unionin tuomioistuimen tuomioiden täytäntöönpanoa koskevaksi erityiseksi oikeudenkäyntimenettelyksi, toisin sanoen täytäntöönpanokeinoksi.

Kun unionin tuomioistuimen SEUT 260 artiklan nojalla antaman tuomion täytäntöönpanon tutkimisen yhteydessä komission ja asianomaisen jäsenvaltion välillä on erimielisyyttä siitä, soveltuuko kansallinen käytäntö tai sääntely, jota unionin tuomioistuin ei ole tutkinut aiemmin, tällaisen tuomion täytäntöönpanoon, komissio ei voi päätöksen tehdessään ratkaista itse tällaista erimielisyyttä ja tehdä siitä päätelmiä, jotka ovat sitovia uhkasakkoa laskettaessa.

Vaikka on tosin totta, että komission on voitava arvioida jäsenvaltion langettavan tuomion noudattamiseksi toteuttamia toimenpiteitä sellaisen unionin tuomioistuimen tuomion täytäntöönpanon yhteydessä, jolla jäsenvaltio on määrätty maksamaan uhkasakko, tätä harkintavaltaa ei nimittäin voida käyttää niin, että sillä loukataan unionin tuomioistuimen yksinomaista toimivaltaa ratkaista kansallisen lainsäädännön yhteensoveltuvuus unionin oikeuden kanssa. Koska SEUT 258–SEUT 260 artiklan mukaisessa järjestelmässä jäsenvaltioiden oikeudet ja velvollisuudet voidaan nimittäin määrittää ja niiden toiminnasta antaa ratkaisu ainoastaan unionin tuomioistuimen tuomiossa, komission on arvioitava jäsenvaltion unionin tuomioistuimen tuomion noudattamiseksi toteuttamia toimenpiteitä ja perittävä määrättyjen seuraamusten soveltamiseksi maksettavat summat ottaen huomioon unionin tuomioistuimen SEUT 258 ja SEUT 260 artiklan perusteella antamissa tuomioissa rajattu jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen.

Se, että komissiolle myönnettäisiin tavanomaista laajempi harkintavalta SEUT 260 artiklan 2 kohdan nojalla annettujen tuomioiden täytäntöönpanotoimenpiteiden arvioinnissa, johtaisi lisäksi niiden menettelyllisten puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen, jotka jäsenvaltioilla on jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevissa menettelyissä. SEUT 258–SEUT 260 artiklan mukaan nimittäin on niin, että jäsenvaltiot, joiden komissio väittää jättäneen noudattamatta unionin oikeudesta johtuvia velvoitteitaan, voivat muun muassa täsmentää kantaansa oikeudenkäyntiä edeltävässä menettelyssä. Tämän oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn tarkoituksena on juuri antaa asianomaiselle jäsenvaltiolle tilaisuus täyttää velvoitteensa tai puolustautua asianmukaisesti komission väitteitä vastaan.

(ks. 41, 47–49, 52, 55 ja 56 kohta)
SEUT 260 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen kannalta ratkaisevana ajankohtana on pidettävä kyseisen määräyksen nojalla annetussa virallisessa huomautuksessa asetetun määräajan päättymishetkeä. Jos jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely on kuitenkin aloitettu EY 228 artiklan 2 kohdan nojalla, jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen kannalta ratkaisevana ajankohtana on pidettävä ennen Lissabonin sopimuksen voimaantuloa eli ennen 1.12.2009 annetussa perustellussa lausunnossa asetetun määräajan päättymishetkeä.

(ks. 32 kohta)
Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä annetun asetuksen N:o 1782/2003 69 artiklan, jossa annetaan jäsenvaltioille mahdollisuus pidättää enintään 10 prosenttia kansallisten enimmäismäärien osasta jokaisella tuotealalla, jotta ne voisivat myöntää lisätukea tietyille maatalouden muodoille, jotka ovat tärkeitä ympäristönsuojelun tai ympäristön tilan parantamisen kannalta taikka maataloustuotteiden laadun ja kaupan pitämisen kannalta, tutkinnassa ei ole tullut esiin sellaisia seikkoja, jotka vaikuttaisivat sen pätevyyteen, kun otetaan huomioon EY 34 artikla.

On nimittäin todettava, ettei asetuksen N:o 1782/2003 69 artiklassa itsessään vahvisteta erilaisia edellytyksiä jäsenvaltioiden tai tuottajien mukaan, vaan tyydytään antamaan kaikille jäsenvaltioille samoilla edellytyksillä ja samoja menettelytapoja noudattamalla tietty harkintavalta myöntää lisätukia yhteisen maatalouspolitiikan uudistuksen yhteydessä. Yhtäältä tämä jäsenvaltioille annettu valtuutus on tarkasti rajattu ja edellyttää tiettyjen sekä aineellisten että menettelyllisten edellytysten täyttymistä ja toisaalta se on väliaikainen toimenpide, jolla on tarkoitus helpottaa tilatukijärjestelmään siirtymistä. Sitä, että toimenpiteen toteuttamisella yhteisen markkinajärjestelyn yhteydessä voi olla erilaisia seurauksia tietyille tuottajille niiden oman tuotannon tai alueellisten olosuhteiden vuoksi, ei voida pitää EY:n perustamissopimuksessa kiellettynä syrjintänä, jos toimenpide perustuu objektiivisiin perusteisiin, jotka on mukautettu yhteisen markkinajärjestelyn kokonaistoimivuuden tarpeisiin. Samoin on todettava, että syrjintäkielto ei koske mahdollisia kohtelun eroja, joita voi aiheutua jäsenvaltiosta toiseen niistä eroista, joita eri jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen välillä on, jos nämä lainsäädännöt koskevat samalla tavalla kaikkia niiden soveltamisalaan kuuluvia henkilöitä.

(ks. 20, 23, 29, 34, 35 ja 44 kohta sekä tuomiolauselma)