ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
15

Näissä olosuhteissa Haparanda tingsrätt on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Jotta kansallinen tuomioistuin voi jättää soveltamatta sellaisia kansallisia säännöksiä, joiden epäillään olevan [Euroopan ihmisoikeussopimuksen] seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa määrätyn ne bis in idem -kiellon vastaisia ja siten samalla myös [perusoikeuskirjan] 50 artiklan vastaisia, tämän on Ruotsin lain mukaan selvästi perustuttava Euroopan ihmisoikeussopimukseen tai Euroopan ihmisoikeustuomioistuimen oikeuskäytäntöön. Onko tällainen kansallisessa lainsäädännössä kansallisten säännösten soveltamatta jättämiselle asetettu vaatimus unionin oikeuden ja erityisesti sen yleisten periaatteiden, kuten unionin oikeuden ensisijaisuutta ja välitöntä oikeusvaikutusta koskevien periaatteiden, mukainen? 2) Kattaako Euroopan ihmisoikeussopimuksen seitsemännen lisäpöytäkirjan 4 artiklassa ja perusoikeuskirjan 50 artiklassa määrätty ne bis in idem -kielto verorikosta koskevan syytteen tutkittavaksi ottamisen silloin, kun syytetylle on aiemmin määrätty hallinnollisessa menettelyssä taloudellinen seuraamus (veronkorotus) saman teon eli virheellisten tietojen antamisen perusteella? 3) Onko toiseen kysymykseen annettavaan vastaukseen vaikutusta sillä seikalla, että mainitut seuraamukset määrätään niin, että ne vaikuttavat siten toisiinsa, että yleinen tuomioistuin voi ottaa rikosasiassa rangaistusta alentavana seikkana huomioon sen, että syytetylle on saman teon eli virheellisten tietojen antamisen perusteella määrätty myös veronkorotus? 4) Tietyissä olosuhteissa – – ne bis in idem -kiellon puitteissa on kuitenkin sallittua määrätä lisäseuraamuksia uudessa menettelyssä samasta teosta, joka on jo tutkittu ja johtanut seuraamuksia koskevan päätöksen tekemiseen yksityistä vastaan. Jos toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, täyttyvätkö ne bis in idem -kiellon mukaiset edellytykset yhtä seuraamusta useamman seuraamuksen määräämiselle erillisissä menettelyissä silloin, jos myöhempään menettelyyn sisältyy aiempaan menettelyyn nähden uusi ja itsenäinen asian tosiseikkoja koskeva tutkinta? 5) Ruotsalaista järjestelmää, jossa veronkorotus määrätään ja verorikosvastuu tutkitaan erillisissä menettelyissä, perustellaan erinäisillä – – yleistä etua koskevilla perusteilla. Jos toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, onko kyseisen ruotsalaisen järjestelmän kaltainen järjestelmä ne bis in idem -kiellon mukainen silloin, jos olisi mahdollista ottaa käyttöön ne bis in idem -kiellon alaan kuulumaton järjestelmä luopumatta sen paremmin veronkorotuksen määräämisestä kuin verorikosvastuun toteamisestakaan siten, että siinä tapauksessa, että verorikosvastuu on syntynyt, päätöksenteko veronkorotuksen määräämisestä siirrettäisiin Skatteverketiltä ja hallintotuomioistuimilta yleisille tuomioistuimille verorikosta koskevan syytteen yhteydessä ratkaistavaksi?”
28

Ensimmäisestä oikeudenkäyntiväitteestä on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komission jäsenvaltiolle esittämässä virallisessa huomautuksessa ja sittemmin komission antamassa perustellussa lausunnossa rajataan oikeudenkäynnin kohde, jota ei sen jälkeen voi enää laajentaa. Se, että asianomaisella jäsenvaltiolla on mahdollisuus esittää huomautuksensa, muodostaa nimittäin perussopimuksella tavoitellun olennaisen takeen, vaikka jäsenvaltio päättäisi olla käyttämättä tätä mahdollisuutta, ja tämän takeen huomioon ottaminen on jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämisen toteamista koskevan menettelyn sääntöjenmukaisuutta koskeva olennainen menettelymääräys. Tämän vuoksi perustellun lausunnon ja komission kanteen on nojauduttava oikeudenkäyntiä edeltävän menettelyn aloittavassa virallisessa huomautuksessa mainittuihin väitteisiin (ks. asia C-186/06, komissio v. Espanja, tuomio 18.12.2007, Kok., s. I-12093, 15 kohta ja asia C-535/07, komissio v. Itävalta, tuomio 14.10.2010, Kok., s. I-9483, 41 kohta).
140

Lopuksi on niin, ettei – toisin kuin valittajat väittävät – unionin yleinen tuomioistuin ole ylittänyt missään tapauksessa toimivaltaansa todetessaan valituksenalaisen tuomion 806–811 kohdassa, että vaikka komissio on määritellyt toisen väärinkäytön perustuvan Losec-kapseleiden markkinoille saattamista koskevien lupien peruuttamisten ja Losec-kapseleiden myynnistä Losec MUPS -tablettien myyntiin siirtymisen yhdistelmään, väärinkäytön keskeisenä tekijänä on kuitenkin lupien peruuttaminen, kuten komissio oli lisäksi todennut oikeudenkäynnin yhteydessä, ja mainittu siirtyminen muodosti asiayhteyden, jossa luvat on peruutettu, ja että pelkästään kyseisellä peruuttamisella voi olla komission kyseenalaistamia kilpailunvastaisia vaikutuksia ja se on siis luonnehdittava väärinkäytöksi.
1

Euroopan komissio vaatii kanteellaan unionin tuomioistuinta toteamaan, ettei Portugalin tasavalta ole noudattanut SEUT 49 artiklan ja Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen (EYVL L 1994, L 1, s. 3; jäljempänä ETA-sopimus) mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut ja pitänyt voimassa oikeushenkilöiden tuloverosta annetun Portugalin lain (Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Colectivas, jäljempänä CIRC) 76 A, 76 B ja 76 C §:n, joita sovelletaan, kun portugalilainen yhtiö siirtää sääntömääräisen kotipaikkansa ja tosiasiallisen johtonsa toiseen jäsenvaltioon tai kun Portugalissa sijaitsevan kiinteän toimipaikan toiminta lakkaa taikka kun sen varat siirretään Portugalista toiseen jäsenvaltioon, ja joiden mukaan — sen tilikauden, jonka aikana verotettava tapahtuma on tapahtunut, veron perusteeseen sisältyvät kaikki kyseessä oleviin varoihin liittyvät piilevät arvonnousut mutta ei puhtaasti kotimaisiin toimenpiteisiin liittyviä piileviä arvonnousuja — yhtiön, joka siirtää sääntömääräisen kotipaikkansa ja tosiasiallisen johtonsa Portugalin alueen ulkopuolelle, yhtiömiehet ovat verovelvollisia verosta, joka kannetaan yhtiön nettovarallisuuden (laskettuna siirtopäivän markkinahinnan mukaan) ja yhtiömiesten vastaavien yhtiöosuuksien hankintahinnan välisestä erotuksesta.
11

Työntekijöiden kuulemisvelvollisuutta koskevassa mainitun lain 188 §:ssä säädetään seuraavaa: ”1) Kun työnantaja suunnittelee 20:n tai tätä useamman työntekijän vähentämistä yhdellä työpaikalla seuraavien 90 päivän aikana tai tätä aiemmin, sen on neuvoteltava irtisanomisista kaikkien niiden työntekijöiden laillisten edustajien kanssa, joita suunniteltu vähentäminen tai kyseisten irtisanomisten yhteydessä toteutettavat toimenpiteet voivat koskea. 1 A) Neuvotteluihin on ryhdyttävä hyvissä ajoin ja aina a) sellaisissa tapauksissa, joissa työnantaja suunnittelee 100:n tai tätä useamman työntekijän vähentämistä 1 momentissa tarkoitetulla tavalla, ainakin 90 päivää, ja b) muussa tapauksessa ainakin 30 päivää ennen kuin ensimmäinen irtisanominen tulee voimaan. – – 2) Neuvotteluissa on käsiteltävä mahdollisuuksia a) välttää irtisanomiset, b) rajoittaa irtisanottavien työntekijöiden määrää, ja c) lieventää työntekijöiden vähentämisestä aiheutuvia seurauksia, ja työnantajan on neuvotteluissa pyrittävä pääsemään sopimukseen laillisten edustajien kanssa. – – – – 4) Työnantajan on esitettävä neuvotteluja varten laillisille edustajille kirjallisesti a) syyt, joihin suunnitelma perustuu, b) niiden työntekijöiden määrä ja kuvaus niistä työntekijöistä, jotka ovat vähentämissuunnitelman kohteena, c) tätä kuvausta vastaavien, kyseisessä yrityksessä kyseisen työnantajan palveluksessa olevien kaikkien työntekijöiden kokonaismäärä, d) tapa, jolla irtisanomisen kohteeksi mahdollisesti joutuvat henkilöt valitaan, e) tapa, jolla irtisanomiset on päätetty toteuttaa, mukaan lukien sopimusperusteiset menettelyt, ja ajanjakso, jonka kuluessa irtisanomiset on toteutettava, ja f) kaikkien sellaisten mahdollisten irtisanomiskorvausten laskemistapa, joita irtisanomisen kohteeksi tulevalle työntekijälle on maksettava (muun kuin säädösperusteisen velvoitteen nojalla). – – 7) Mikäli tietyssä yksittäistapauksessa vallitsevat erityisolosuhteet, joiden vuoksi työnantajan on käytännössä mahdotonta noudattaa jotakin 1 A, 2 ja 4 momentissa mainituista vaatimuksista, on sen ryhdyttävä kaikkiin tällaisissa olosuhteissa käytännössä mahdollisiin toimenpiteisiin mainitun vaatimuksen noudattamiseksi. – –”
29

Tässä tilanteessa The Person Appointed by the Lord Chancellor under Section 76 of the Trade Marks Act 1994, on Appeal from the Registrar of Trade Marks on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”Onko direktiivin 2008/95 – – asiayhteydessä 1) välttämätöntä, että ne tavarat tai palvelut, joita tavaramerkkihakemus koskee, yksilöidään selvästi ja täsmällisesti, ja jos on, miten selvästi ja täsmällisesti? 2) sallittua käyttää niiden tavaroiden ja palvelujen yksilöinnissä, joita tavaramerkkihakemus koskee, [Nizzan] luokituksen mukaisiin luokkaotsikoihin sisältyviä yleisiä ilmaisuja? 3) välttämätöntä tai sallittua, että kyseisin luokituksen mukaisiin luokkaotsikoihin sisältyvien yleisten ilmaisujen käyttöä tulkitaan – – tiedonannon nro 4/03 mukaisesti?”
2

Nämä pyynnöt on esitetty asioissa, joissa asianosaisina ovat yhtäältä Staatssecretaris van Financiën (Alankomaiden valtiovarainministeriön valtiosihteeri) ja toisaalta L. A. C. van Putten, P. Mook ja G. Frank ja joka koskee vastaajille sen johdosta annettuja jälkiveropäätöksiä, että he olivat käyttäneet lyhyen aikaa ajoneuvoja, jotka he olivat saaneet vastikkeetta käyttöönsä toisessa jäsenvaltiossa asuvilta luonnollisilta henkilöiltä, eivätkä olleet tällöin maksaneet henkilöauto- ja moottoripyöräveroa (jäljempänä autovero).
10

Kyseisen direktiivin 31 perustelukappaleessa täsmennetään, että ”todistustaakkaa koskevia sääntöjä on mukautettava niissä tapauksissa, jolloin on ilmeistä, että kyseessä on syrjintätapaus, ja kun yhdenvertaisen kohtelun periaatteen tehokas soveltaminen edellyttää, että todistustaakan on siirryttävä vastaajalle, kun tällaisesta syrjinnästä on annettu näyttö. Vastaajan tehtävänä ei kuitenkaan ole näyttää, että kantaja tunnustaa tiettyä uskontoa, hänellä on tiettyjä vakaumuksia, tietty vamma, hän on tietyn ikäinen tai edustaa tiettyä sukupuolista suuntautumista”.
3

Luontodirektiivin 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa: ”1. Jokaisen jäsenvaltion on laadittava liitteessä III (1 vaihe) vahvistettujen perusteiden ja asianmukaisen tieteellisen tietämyksen perusteella luettelo alueista, josta ilmenee, mitä liitteen I luontotyyppejä ja liitteen II luontaisia lajeja sen kansallisella alueella olevilla alueilla on. Laajoilla alueilla elävien eläinlajien osalta nämä alueet vastaavat näiden lajien luontaisella levinneisyysalueella paikkoja, joissa on niiden elämälle ja lisääntymiselle välttämättömät fyysiset tai biologiset tekijät. Laajoilla alueilla elävien vesieläinlajien osalta näitä alueita koskeva luettelo laaditaan ainoastaan, jos voidaan selvästi määrittää alue, jossa on niiden elämälle ja lisääntymiselle välttämättömät fyysiset ja biologiset tekijät. – – Luettelo on toimitettava komissiolle kolmen vuoden kuluessa tämän direktiivin tiedoksiantamisesta yhdessä kutakin aluetta koskevien tietojen kanssa. – – 2. Komissio laatii yhteisymmärryksessä kunkin jäsenvaltion kanssa ja niiden esittämien luetteloiden pohjalta liitteessä III (2 vaihe) vahvistettujen perusteiden mukaan – – luonnoksen yhteisön tärkeinä pitämien alueiden luetteloksi, josta ilmenevät alueet, joilla on yksi tai useampia ensisijaisesti suojeltavia luontotyyppejä tai yksi tai useampia ensisijaisesti suojeltavia lajeja. – – Komissio hyväksyy 21 artiklassa tarkoitettua menettelyä noudattaen luettelon valituista yhteisön tärkeänä pitämistä alueista, joilla on yksi tai useampia ensisijaisesti suojeltavia luontotyyppejä ja yksi taikka useampia ensisijaisesti suojeltavia lajeja.”
11

Kanteensa tueksi kantajat esittivät kahdeksan kanneperustetta, joiden mukaan — perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan b alakohtaa ja 9 artiklan 5 kohtaa on rikottu ja yhdenvertaisen kohtelun ja luottamuksensuojan periaatteita on loukattu — perusasetuksen 2 artiklan 7 kohdan c alakohtaa ja 18 artiklaa on rikottu ja puolustautumisoikeuksia on loukattu — on tehty ilmeinen arviointivirhe ja perusasetuksen 5 artiklan 4 kohtaa on rikottu — on tehty ilmeinen arviointivirhe ja perusasetuksen 1 artiklan 4 kohtaa ja 2 ja 3 artiklaa on rikottu — on tehty ilmeinen arviointivirhe ja perusasetuksen 17 artiklaa ja EY 253 artiklaa on rikottu — on tehty ilmeinen arviointivirhe ja perusasetuksen 3 artiklan 2 kohtaa ja EY 253 artiklaa on rikottu — on tehty ilmeinen arviointivirhe ja perusasetuksen 3 artiklan 2 kohtaa on rikottu, ja — on tehty ilmeinen arviointivirhe ja perusasetuksen 9 artiklan 4 kohtaa on rikottu.
EY 88 artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohdan, 6 artiklan 1 kohdan ja 13 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaan muodollisen tutkintamenettelyn aloittamisesta tehty päätös ja niille, joita asia koskee, annettu kehotus esittää huomautuksiaan vaaditaan sekä hallinnollisen menettelyn kohteen määrittämiseksi että sen varmistamiseksi, että komissiolla on käytettävissään mahdollisimman täydelliset tiedot.

SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna valtiontukena on pidettävä ainoastaan suoraan tai välillisesti valtion varoista myönnettyjä tai lisäkustannuksia valtiolle merkitseviä etuja. Näin ollen kyseisessä määräyksessä tarkoitetun valtiontuen toteamiseksi komission on todettava riittävän suora yhteys yhtäältä tuensaajalle myönnetyn edun ja toisaalta valtion talousarvion pienentymisen tai jopa talousarvioon riittävän konkreettisesti kohdistuvan taloudellisen riskin välillä. Sitä vastoin ei ole välttämätöntä, että tällainen pienentyminen tai riski vastaisi mainittua etua, että edun vastikkeena olisi tällainen pienentyminen tai riski ja että kyseinen etu olisi luonteeltaan samanlainen kuin niiden valtion varojen sitominen, josta se johtuu.

Koska lisäksi valtion toimenpiteet ovat kuitenkin muodoltaan erilaisia ja niitä on analysoitava niiden vaikutusten perusteella, ei useamman toimenpiteen tapauksessa voida sulkea pois sitä, että useampia valtion peräkkäisiä toimenpiteitä on pidettävä SEUT 107 artiklan 1 kohdan soveltamiseksi yhtenä ainoana toimenpiteenä. Näin voi olla erityisesti silloin, kun peräkkäisillä toimenpiteillä on muun muassa niiden aikajärjestyksen, niiden tavoitteen ja yrityksellä toimenpiteiden toteuttamishetkellä olevan tilanteen suhteen niin läheiset yhteydet keskenään, että on mahdotonta erotella niitä toisistaan.

(ks. 99, 100, 103, 104, 109 ja 110 kohta)
Yhteisön kasvinjalostajanoikeuksista annetun asetuksen N:o 2100/94 muuttamisesta annetun asetuksen N:o 2506/95 johdanto-osan kolmannen perustelukappaleen mukaisesti asetuksen N:o 2100/94 73 artiklaa on muutettu yhteisön kasvilajikeviraston tai sen valituslautakuntien päätöksistä nostettavia kanteita koskevien sääntöjen yhdenmukaistamiseksi yhteisön tavaramerkistä annetussa asetuksessa N:o 40/94 säädettyjen sääntöjen kanssa.

Asetuksen N:o 40/94 63 artiklan, joka on laadittu samaa sanamuotoa käyttäen kuin asetuksen N:o 2100/94 73 artikla, säännösten yhteydessä unionin yleisen tuomioistuimen on arvioitava sisämarkkinoiden harmonisointiviraston (tavaramerkit ja mallit) valituslautakuntien päätösten lainmukaisuutta valvomalla sitä, miten ne ovat soveltaneet unionin oikeutta, ja tässä valvonnassa sen on otettava huomioon erityisesti kyseisille lautakunnille esitetyt tosiseikat. Unionin yleinen tuomioistuin voi näin asetuksen N:o 40/94 63 artiklan asettamissa rajoissa valvoa kaikilta osin kyseisen viraston valituslautakuntien päätösten laillisuutta tutkimalla tarvittaessa, pitääkö näiden lautakuntien riidan tosiseikoista esittämä luonnehdinta oikeudellisesti paikkansa tai onko näille lautakunnille esitettyjä tosiseikkoja arvioitu virheellisesti. Unionin yleisellä tuomioistuimella on samankaltainen toimivalta valvoa yhteisön kasvilajikeviraston tai sen valituslautakuntien päätösten laillisuutta.

(ks. 38–40 kohta)
Se, mitkä alaa koskevat osat on luokiteltava keskeisiksi, ei kuulu pelkästään unionin lainsäätäjän harkintavaltaan, vaan sen on perustuttava objektiivisiin seikkoihin, jotka voivat olla tuomioistuimen valvonnan kohteena. Tässä yhteydessä on tarpeen ottaa huomioon kyseessä olevan alan ominaisuudet ja erityispiirteet.

Schengenin rajasäännöstön täydentämisestä Euroopan unionin jäsenvaltioiden operatiivisesta ulkorajayhteistyöstä huolehtivan viraston koordinoiman operatiivisen yhteistyön puitteissa suoritettavan ulkoisten merirajojen valvonnan osalta annettu päätös 2010/252 on kumottava, koska sen liitteessä olevan I osan 2.4 alakohdassa, jossa säädetään toimenpiteistä, joita rajavartijat voivat kohdistaa havaittuihin aluksiin ja niillä oleviin henkilöihin, sallitaan muun muassa aluksen pysäyttäminen, alukselle nousu, aluksen tarkastaminen ja takavarikointi, aluksella olevien henkilöiden tarkastaminen ja kiinniotto sekä aluksen tai näiden henkilöiden ohjaaminen kolmanteen valtioon ja siten pakkotoimenpiteiden kohdistaminen henkilöihin ja aluksiin, jotka voisivat kuulua valtion, jonka lipun alla ne purjehtivat, suvereniteetin piiriin.

Koska kyseinen päätös nimittäin on täytäntöönpanotoimi, joka on annettu henkilöiden liikkumista rajojen yli koskevasta yhteisön säännöstöstä annetun asetuksen N:o 562/2006 (Schengenin rajasäännöstö), sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 296/2008, 12 artiklan 5 kohdan nojalla, se ei voi sisältää sääntöjä, jotka koskevat pakkokeinojen käyttöä koskevan toimivallan myöntämistä rajavartijoille ja joiden antaminen edellyttää poliittisia valintoja, jotka kuuluvat unionin lainsäätäjän omiin tehtäviin siltä osin kuin se edellyttää kyseessä olevien toisistaan poikkeavien intressien punnintaa monenlaisten arviointien perusteella. Lisäksi näillä säännöksillä, jotka koskevat julkisen vallan käyttöä koskevan toimivallan myöntämistä rajavartijoille, voidaan puuttua kyseessä olevien henkilöiden perusoikeuksiin niin merkittävästi, että unionin lainsäätäjän toimet ovat tarpeen.

(ks. 74, 76 ja 77 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Pitkään oleskelleiden kolmansien maiden kansalaisten asemasta annetun direktiivin 2003/109 3 artiklan 2 kohdan e alakohtaa on tulkittava siten, että se koskee kahta tilannetta eli yhtäältä kolmansien maiden sellaisten kansalaisten tilannetta, jotka oleskelevat maassa pelkästään tilapäisesti, ja toisaalta kolmansien maiden sellaisten kansalaisten tilannetta, joiden oleskelulupa on tarkoituksella rajoitettu.

Tässä yhteydessä on niin, ettei tarkoituksella rajoitetun oleskeluluvan käsite sisällä erityiselle henkilöryhmälle myönnettyä määräaikaista oleskelulupaa, jonka voimassaoloaikaa voidaan jatkaa rajattomasti mutta joka ei kuitenkaan tarjoa mitään toistaiseksi voimassa olevan oleskeluluvan saamisen mahdollisuutta, kunhan tällainen tarkoituksellinen rajoitus ei estä kolmannen maan kansalaisen pysyvää asettautumista kyseessä olevaan jäsenvaltioon.

Direktiivin 3 artiklan 2 kohdassa nimittäin suljetaan pois direktiivin soveltamisalasta kolmansien maiden kansalaisten sellainen oleskelu, joka laillisuudestaan ja mahdollisesta yhtäjaksoisuudestaan huolimatta ei lähtökohtaisesti ilmennä heidän aikomustaan asettautua pysyvästi jäsenvaltioiden alueelle. Pelkästään sen perusteella, että oleskeluluvassa on tarkoituksellinen rajoitus, ei siis voida tietää, voisiko tällainen kolmannen maan kansalainen asettautua pysyvästi jäsenvaltioon tällaisesta rajoituksesta huolimatta. Niinpä oleskelulupaa, joka on tarkoituksella rajoitettu kansallisen oikeuden mukaisesti mutta jonka tällainen tarkoituksellinen rajoitus ei estä kolmannen maan kyseessä olevan kansalaisen pysyvää asettautumista maahan, ei voida pitää direktiivin 2003/109 3 artiklan 2 kohdan e alakohdan mukaisena tarkoituksella rajoitettuna oleskelulupana, koska muutoin saatettaisiin vaarantaa direktiivin, jonka päätarkoituksena on jäsenvaltioihin pysyvästi asettautuneiden kolmansien maiden kansalaisten kotouttaminen, tavoitteiden toteuttaminen ja siis estää direktiivin tehokas vaikutus.

(ks. 38, 45, 47, 50, 51 ja 56 kohta sekä tuomiolauselma)
Kun kansallinen tuomioistuin ratkaisee kansallisessa lainsäädännössä nimetyn järjestön kuluttajien nimissä yleisen edun vuoksi nostaman kieltokanteen, sen tehtävänä on kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 93/13 3 artiklan 1 ja 3 kohdan nojalla arvioida, onko kuluttajasopimuksen yleisissä sopimusehdoissa oleva ehto, jossa elinkeinonharjoittaja määrää, että se voi yksipuolisesti muuttaa tarjottavaan palveluun liittyviä kuluja, mutta jossa se ei kuitenkaan selkeästi esitä näiden kulujen vahvistamismenetelmää tai pätevää syytä muuttamiselle, kohtuuton. Kyseisen tuomioistuimen on tuossa arvioinnissa riidanalaisen sopimusehdon sisältävän kuluttajasopimuksen yleisissä sopimusehdoissa olevien kaikkien ehtojen ja näiden yleisten sopimusehtojen lisäksi mahdollisesti sovellettavien, oikeuksia ja velvollisuuksia asettavien kansallisten säännösten valossa tarkistettava muun muassa, onko tarjottavasta palvelusta aiheutuvien kulujen vaihtelun syyt tai niiden vaihtelumenetelmä esitetty selkeästi ja ymmärrettävästi ja onko kuluttajilla tällaisessa tilanteessa oikeus päättää sopimus.

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista annetun direktiivin 93/13 6 artiklan 1 kohtaa, luettuna yhdessä sen 7 artiklan 1 ja 2 kohdan kanssa, on tulkittava siten, ettei sen vastaista ole, että kun kansallisessa lainsäädännössä nimetty järjestö on kuluttajien nimissä yleisen edun vuoksi nostanut kyseisen direktiivin 7 artiklassa tarkoitetun kieltokanteen, jota käsiteltäessä todetaan, että kuluttajasopimuksissa oleviin yleisiin sopimusehtoihin sisältyvä kohtuuton ehto on pätemätön, tämä toteaminen vaikuttaa kyseisen lainsäädännön mukaan kaikkiin niihin kuluttajiin, jotka ovat tehneet asianomaisen elinkeinonharjoittajan kanssa sellaisen sopimuksen, johon näitä samoja yleisiä sopimusehtoja sovelletaan, mukaan lukien myös kuluttajat, jotka eivät olleet asianosaisina kieltokanneasiassa.

Jos kansalliset tuomioistuimet tällaista asiaa käsitellessään toteavat kuluttajasopimusten yleisissä sopimusehdoissa olevan sopimusehdon olevan kohtuuton, niillä on velvollisuus viran puolesta – myös tulevaisuudessa – tehdä tästä kaikki kansallisessa oikeudessa säädetyt päätelmät, jotta kyseinen sopimusehto ei sitoisi kyseisen elinkeinonharjoittajan kanssa sellaisen sopimuksen tehneitä kuluttajia, johon näitä samoja yleisiä sopimusehtoja sovelletaan.

(ks. 44 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)