ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
22.

Belgian Grondwettelijk Hof (perustuslakituomioistuin) esitti 5.2.2015 päivätyssä ennakkoratkaisupyynnössään, joka saapui unionin tuomioistuimen kirjaamoon 19.2.2015, SEUT 267 artiklan nojalla unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ( 13 ) ”1) Onko direktiivin 94/19/EY 2 ja 3 artiklaa, luettuina mahdollisesti yhdessä Euroopan unionin perusoikeuskirjan 20 ja 21 artiklan ja yleisen yhdenvertaisuusperiaatteen kanssa, tulkittava siten, että a) niissä asetetaan jäsenvaltioille velvoite suojata rahoitusalalla toimivien hyväksyttyjen osuuskuntamuotoisten yhtiöiden osuudet talletusten suojaamista vastaavalla tavalla? b) ne ovat esteenä sille, että jäsenvaltio antaa yhteisölle, jonka vastuulla on suojata joitakin direktiivissä tarkoitettuja talletuksia, tehtävän suojata myös, 100000 euron määrään asti, rahoitusalalla toimivan hyväksytyn osuuskuntamuotoisen yhtiön jäsenten, jotka ovat luonnollisia henkilöitä, osuuksien arvon? 2) Onko päätös 2014/686/EU SEUT 107 ja SEUT 296 artiklan mukainen, sikäli kuin päätöksen kohteena oleva valtiontakausjärjestelmä luokitellaan päätöksessä uudeksi valtiontueksi? 3) Mikäli toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava kieltävästi, onko SEUT 107 artiklaa tulkittava siten, että rahoitusalalla toimivien hyväksyttyjen osuuskuntamuotoisten yhtiöiden osakkaille, jotka ovat luonnollisia henkilöitä, tarkoitettu valtiontakausjärjestelmä, sellaisena kuin siitä säädetään Belgian keskuspankkilain 36/24 §:n 1 momentin 3 kohdassa, on uusi valtiontuki, josta on ilmoitettava Euroopan komissiolle? 4) Mikäli toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava myöntävästi, onko kyseinen Euroopan komission päätös yhteensopiva SEUT 108 artiklan 3 kohdan kanssa, jos sitä on tulkittava siten, että siinä todetaan, että valituksenalainen valtiontuki oli toteutettu ennen 3.3.2011 tai 1.4.2011 tai jompanakumpana päivänä, tai päinvastoin, jos sitä on tulkittava siten, että siinä todetaan, että valituksenalainen valtiontuki oli toteutettu myöhempänä päivämääränä? 5) Onko SEUT 108 artiklan 3 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltio hyväksyy toimenpiteen, kuten Belgian keskuspankkilain 36/24 §:n 1 momentin 3 kohdassa tarkoitetun toimenpiteen, jos tällaisella toimenpiteellä toteutetaan valtiontuki tai se muodostaa aiemmin toteutetun valtiontuen eikä kyseistä valtiotukea ole vielä ilmoitettu komissiolle? 6) Onko SEUT 108 artiklan 3 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että jäsenvaltio hyväksyy, ilman Euroopan komissiolle etukäteen tapahtuvaa ilmoitusta, toimenpiteen, kuten Belgian keskuspankkilain 36/24 §:n 1 momentin 3 kohdassa tarkoitetun toimenpiteen, jos tällainen toimenpide muodostaa valtiontuen, jota ei ole vielä toteutettu?”
64.

Menettelyjen identtisyyden, joka on ainoa oikeusvoimavaikutuksen aikaan saava tekijä, arviointi on määritelmänsä mukaisesti muodollinen ja suppea. Tämä on loogista, sillä oikeusvoiman periaate liittyy selkeyteen ja ennakoitavuuteen, joten sitä on tulkittava ennakoitavalla tavalla ja suppeasti siten, että keskitytään ainoastaan sen kaikkien kolmen osatekijän olemassaolon arviointiin. Kuten edellä suoritetusta tarkastelusta kuitenkin jo ilmenee, yhteisön tavaramerkkijärjestelmässä toimivien kansallisten ja unionin viranomaisten velvollisuus kattaa muutakin kuin muodollisesti ristiriitaisten päätösten välttämisen. Kuten asetuksen johdanto-osan 17 perustelukappaleesta ja primaarilainsäädännön tasolla SEU 4 artiklan 3 kohdasta seuraa, kyseisten viranomaisten on vältettävä myös sellaiset päätökset, joita on vaikea sovittaa yhteen sisällöllisesti, vaikka ne eivät olekaan muodollisesti identtisiä.
76.

Tässä järjestelmässä enimmäis- ja vähimmäismäärät on siis vahvistettu siten, että kanteissa, joissa kohteen arvo on määritetty, kussakin oikeusasteessa voidaan korvata enintään 30000 euron palkkiot, ja kanteissa, joissa kohteen arvoa ei ole määritetty, kussakin oikeusasteessa enintään 11000 euron palkkiot, mitä voitaneen kritisoida muista näkökulmista, mutta järjestelmä on kuitenkin direktiivin 14 artiklan mukainen. Järjestelmää voitaisiin epäilemättä parantaa (esimerkiksi sallimalla yksittäiset poikkeukset poikkeuksellisissa tilanteissa), mutta se ei sellaisenaan ole ristiriidassa kyseisen artiklan kanssa, jossa – kuten edellä jo totesin – otetaan käyttöön yleinen sääntö, josta voidaan poiketa, ja tukeudutaan kohtuullisuuteen ja oikeasuhteisuuteen, joiden ansiosta jäsenvaltioilla on erityinen toimintavapaus sääntelyn alalla. Kansallinen lainsäätäjä voi nähdäkseni itse määrittää muun muassa Belgian oikeuskulttuurin ja asianajotoiminnan tilanteen perusteella sen enimmäismäärän, jonka ylittävät asianajajan palkkiot eivät enää ole siinä määrin kohtuullisia, että hävinnyttä asianosaista voitaisiin vaatia korvaamaan ne.
2)

Direktiivin 2006/123 14 artiklan 1 kohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan jokaisen, joka haluaa saada nuohoojan elinkeinoluvan, on asuttava kyseisen jäsenvaltion alueella.
21.

24.3.2003 annetun Valencian itsehallintoalueen osuuskuntalain 8/2003 (Ley 8/2003 de Cooperativas de la Comunidad Valenciana; BOE nro 87, 11.4.2003, s. 14308) 89 §:n 3 momentissa säädetään seuraavaa: ”Työntekijäjäsenten ja osuuskunnan välinen oikeussuhde on osakkuussuhde, ja näin ollen osuuskunnan perustamisasiakirjoissa, säännöissä tai kokouksessa on määrättävä osuuskunnan jäsenen ammattiasemasta ja siihen liittyen ainakin seuraavista seikoista: a) tapa, jolla työsuoritukset organisoidaan b) toiminnallinen ja/tai maantieteellinen liikkuvuus c) ammattiryhmien vahvistaminen d) juhlapyhiä, lomia ja vapaita koskevat säännöt e) päivittäinen työaika, työvuorot ja viikoittainen lepoaika; f) syyt, joiden nojalla työsuhde voidaan keskeyttää tai päättää; g) osakkaalle maksettavat ennakot: jos työosuuskunnan tuotto on yli 80 prosenttia sen yhden asiakkaan tai yhden yritysryhmän osalta toteutuneesta vuosittaisesta liikevaihdosta, osakkaalle maksettavan vuotuisen ennakkomaksun on vastattava alueen, alan ja ammattiryhmän keskimääräistä palkkaa; h) osuuskunnan jäsenen työsuorituksiin liittyvät muut sellaiset oikeudet ja velvollisuudet, jotka osuuskunta katsoo aiheelliseksi vahvistaa. Päivittäistä työaikaa, viikoittaista lepoaikaa, juhlapyhiä, lomia ja vapaita sekä syitä, joiden nojalla työsuhde voidaan keskeyttää tai päättää, koskevissa perustamisasiakirjojen määräyksissä on aina noudatettava osuuskuntia koskevassa valtion lainsäädännössä säädettyjä vähimmäisvaatimuksia. Yhtiökokous voi muuttaa ammattiasemaa kahden kolmasosan enemmistöllä tehdyllä päätöksellä. – – Niiden työosuuskuntia koskevien seikkojen osalta, joista tässä laissa ei ole nimenomaisesti säädetty, oikeussuhteeseen, jonka osapuolena on osuuskunta, sovelletaan täydentävästi osuuskuntia koskevan valtion lainsäädännön sitä koskevia säännöksiä.”
33.

Ehdotan näin ollen, että unionin tuomioistuin päätyy ratkaisuun, joka on hyväksytty myös 17.12.2015 annetussa tuomiossa Imtech Marine Belgium. ( 27 ) Unionin tuomioistuin, jolta kysyttiin juuri sitä, onko asetuksen N:o 805/2004 6 artiklaa tulkittava siten, että tuomion vahvistaminen eurooppalaiseksi täytäntöönpanoperusteeksi on luonteeltaan lainkäyttöön kuuluva ratkaisu, joka kuuluu näin ollen tuomarin tehtäväksi, totesi, että tämä vahvistaminen ”on jätettävä tuomarin tehtäväksi”, ( 28 ) koska se ”edellyttää asetuksessa N:o 805/2004 säädettyjen edellytysten tutkimista tuomioistuimessa”. ( 29 )
8.

Direktiivin 2004/38 16 artiklassa säädetty yleinen sääntö on, että unionin kansalaiset saavat pysyvän oikeuden oleskella vastaanottavan jäsenvaltion alueella oleskeltuaan laillisesti sen alueella yhtäjaksoisesti viisi vuotta. Ennen sitä heillä on oikeus oleskella toisen jäsenvaltion alueella yli kolmen kuukauden ajan tietyin edellytyksin. Direktiivin 2004/38 7 artiklan 1 kohdan c alakohdassa esimerkiksi säädetään, että unionin kansalaisilla on oikeus oleskella toisen jäsenvaltion alueella yli kolmen kuukauden ajan, ”jos he ovat kirjoittautuneet yksityiseen tai julkiseen laitokseen, jonka vastaanottava jäsenvaltio on hyväksynyt tai jota se rahoittaa lainsäädäntönsä tai hallinnollisen käytäntönsä mukaisesti, pääasiallisena tarkoituksenaan osallistua koulutukseen, ammattikoulutus mukaan lukien,” ja ”jos heillä on kattava sairausvakuutusturva vastaanottavassa jäsenvaltiossa ja he osoittavat asiaankuuluvalle kansalliselle viranomaiselle vakuutuksella tai muulla vastaavalla valitsemallaan tavalla, että heillä on itseään ja perheenjäseniään varten riittävät varat niin, että he eivät oleskelunsa aikana muodostu rasitteeksi vastaanottavan jäsenvaltion sosiaalihuoltojärjestelmälle”. ( 4 )
2)

Pääasian tilanteen kaltaisessa tilanteessa, jossa kaksi talouden toimijaa on muodostanut kaupallisen yhtiön muotoon ryhmittymän osallistuakseen hankintasopimuksen tekomenettelyyn ja jossa toinen niistä on joutunut ryhmittymän tultua valituksi esivalinnassa mutta ennen hankintasopimuksen sopimuspuolen valintaa maksukyvyttömyysmenettelyyn, minkä vuoksi ryhmittymä on hajonnut, direktiivin 2004/17 10 artiklaa on tulkittava siten, että hankintaviranomaisen asiana on konkreettisen, kaikkiin tiedossaan oleviin tosiseikkoihin perustuvan arvioinnin perusteella tutkia, johtaako sellainen mahdollinen lupa jatkaa menettelyyn osallistumista ryhmittymän sijasta, joka on myönnetty ryhmittymän jäljellä olevalle jäsenelle, jota ei ollut alun perin valittu esivalinnassa, tilanteeseen, jossa tarjoajilla ei ole yhtäläisiä mahdollisuuksia menettelyn aikana eikä etenkään tarjoustensa laadinnan yhteydessä. Näin on erityisesti tapauksessa, jossa ryhmittymän jäljellä oleva jäsen on voinut tehdä hankintasopimuksen tekomenettelyn yhteydessä päätöksiä sellaisten tietojen perusteella, joita muilla tarjoajilla ei ollut käytettävissään sinä hetkenä, kun niiden täytyi tehdä sama päätös, ja jossa kyseisellä toimijalla oli mahdollisuus hankkia menettelyn aloittamisen jälkeen hankkeen toteuttamisen osalta keskeisiä tietoja, joita sillä ei ollut käytettävissään silloin, kun sen olisi pitänyt tulla valituksi esivalinnassa.
109.

Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska ehdottamani ratkaisun mukaisesti neuvosto on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut parlamentin vaatimuksen mukaisesti. Tšekin tasavalta, Ruotsin kuningaskunta, Yhdistynyt kuningaskunta ja Euroopan komissio vastaavat kuitenkin työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan mukaisesti väliintulijoina omista oikeudenkäyntikuluistaan.
2.

Tästä on pääpiirteissään kyse kysymyksissä, joita Oberlandesgericht Koblenz (Saksa) on esittänyt riita-asiassa, jossa vastapuolina ovat postipalvelujen tarjoaja RegioPost GmbH & Co. KG (jäljempänä RegioPost) ja Rheinland-Pfalzin osavaltiossa sijaitseva kaupunki Stadt Landau in der Pfalz.
8.

Perusasetuksen 13 artiklassa, jonka otsikkona on ”Kiertäminen”, säädetään seuraavaa: ”1. Jos voimassa olevia toimenpiteitä kierretään, tämän asetuksen perusteella käyttöön otetut polkumyyntitullit voidaan laajentaa koskemaan samankaltaisen tuotteen tai siihen verrattuna vähäisiä muutoksia sisältävän tuotteen tuontia kolmannesta maasta, kyseisen vähäisiä muutoksia sisältävän samankaltaisen tuotteen tuontia toimenpiteiden kohteena olevasta maasta tai näiden tuotteiden osien tuontia. Jos voimassa olevia toimenpiteitä kierretään, polkumyyntitullit, jotka vastaavat enintään 9 artiklan 5 kohdan mukaisesti käyttöön otettua jäännöspolkumyyntitullia, voidaan laajentaa koskemaan sellaisista toimenpiteiden kohteena olevien maiden yrityksistä peräisin olevaa tuontia, joiden tuotteisiin sovelletaan yksilöllistä tullia. Kiertäminen määritellään kolmansien maiden ja yhteisön tai toimenpiteiden kohteena olevan maan yksittäisten yritysten ja yhteisön välisen kaupan rakenteen muutokseksi, joka johtuu käytännöstä, menettelystä tai toiminnasta, jolla ei ole riittävästi perusteita tai jolla ei ole muuta taloudellista perustetta kuin tullin käyttöön ottaminen, ja kun lisäksi on olemassa näyttöä vahingosta tai siitä, että tullin korjaavat vaikutukset vaarantuvat samankaltaisen tuotteen hintojen ja/tai määrien osalta ja näyttöä polkumyynnistä verrattuna samankaltaisen tuotteen aikaisemmin määritettyihin normaaliarvoihin, tarvittaessa 2 artiklan säännösten mukaisesti. – – 3. Tutkimus pannaan vireille tämän artiklan mukaisesti komission aloitteesta taikka jäsenvaltion tai minkä tahansa asianomaisen osapuolen pyynnöstä, jos on olemassa riittävä näyttö 1 kohdassa luetelluista tekijöistä. Tutkimus pannaan neuvoa-antavan komitean kuulemisen jälkeen vireille komission asetuksella, jolla voidaan myös velvoittaa tulliviranomaiset saattamaan tuonnin kirjaaminen pakolliseksi 14 artiklan 5 kohdan mukaisesti tai vaatimaan vakuuksia. Tutkimuksen suorittaa komissio, mahdollisesti tulliviranomaisten avustuksella, ja se on päätettävä yhdeksän kuukauden kuluessa. Jos lopullisesti vahvistettujen tosiasioiden mukaan on perusteltua laajentaa toimenpiteiden soveltamisalaa, neuvosto päättää asiasta komission ehdotuksesta, jonka tämä tekee kuultuaan neuvoa-antavaa komiteaa. Neuvosto on hyväksynyt ehdotuksen, jollei se yksinkertaisella enemmistöllä päätä hylätä sitä kuukauden kuluessa siitä, kun komissio on toimittanut sille ehdotuksen. Toimenpiteiden laajentaminen tulee voimaan siitä päivästä alkaen, jolloin kirjaaminen tehtiin pakolliseksi 14 artiklan 5 kohdan mukaisesti tai jolloin vakuudet on vaadittu. Tämän artiklan osalta sovelletaan tämän asetuksen asiaa koskevia, tutkimusten vireillepanoa ja suorittamista sääteleviä menettelysäännöksiä. – –”
87.

Sitä vastoin on syytä huomauttaa, ettei valittajien argumentaatio liity niiden omaan erityiseen asemaan vaan siihen, että määrättäessä sakkoa SKW:lle on syyllistytty lainvastaisuuksiin. On hyvinkin osoitettu, että yhdenvertaisen kohtelun periaatteen on mukauduttava periaatteeseen, jonka mukaan kukaan ei voi vedota edukseen jonkun muun hyväksi tapahtuneeseen lainvastaisuuteen ( 63 ) ja joka on laillisuusperiaatteen välitön seuraus. ( 64 )
12.

Direktiivin 14 artiklan 1 kohdan mukaan vastaanottava jäsenvaltio voi 13 artiklan estämättä edellyttää hakijan suorittavan enintään kolme vuotta kestävän sopeutumisajan tai kelpoisuuskokeen erityisesti, jos i) hakijan saaman koulutuksen sisältö on olennaisesti erilainen kuin sen koulutuksen sisältö, josta vastaanottavassa jäsenvaltiossa vaadittava muodollista pätevyyttä osoittava asiakirja on osoituksena tai ii) vastaanottavassa jäsenvaltiossa säännelty ammatti käsittää yhdestä tai useammasta säännellyn toiminnan lajista koostuvaa ammattitoimintaa, joka ei sisälly vastaavaan ammattiin hakijan kotijäsenvaltiossa, ja vastaanottavassa jäsenvaltiossa vaaditaan erityiskoulutusta, jonka sisältö on olennaisesti erilainen kuin se sisältö, josta hakijan esittämä pätevyystodistus tai muodollista pätevyyttä osoittava asiakirja on osoituksena. Direktiivin 14 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla vastaanottava jäsenvaltio voi määrätä suoritettavaksi joko sopeutumisajan tai kelpoisuuskokeen sellaisten ammattien osalta, joiden harjoittaminen edellyttää kansallisen lainsäädännön tarkkaa tuntemusta ja joiden keskeinen ja pysyvä osa on kansallista lainsäädäntöä koskevien neuvojen ja/tai avun antaminen.
1)

Matkustajien ja heidän matkatavaroidensa ilmakuljetusta koskevasta lentoliikenteen harjoittajien korvausvastuusta 9.10.1997 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2027/97, sellaisena kuin se on muutettuna 13.5.2002 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 889/2002, 1 artiklaa ja 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että eräiden kansainvälistä ilmakuljetusta koskevien sääntöjen yhtenäistämisestä tehdyn yleissopimuksen, jonka Euroopan yhteisö allekirjoitti 9.12.1999 ja joka hyväksyttiin tämän puolesta neuvoston 5.4.2001 tekemällä päätöksellä 2001/539/EY, määräyksiä ei sovelleta kansalliseen lentoon, jota ei ole suorittanut lentoliikenteen harjoittaja, jolla on lentoliikenteen harjoittamisen yhteisistä säännöistä yhteisössä 24.9.2008 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1008/2008 tarkoitettu liikennelupa.
52.

Yksinkertaisuudessaan tämä ajatus on ongelmallinen. Se liittyy nimittäin asetuksen N:o 2201/2003 3 artiklan 1 kohdan b alakohtaan, jonka mukaan vanhempien on mahdollista saattaa asia sen tuomioistuimen käsiteltäväksi, jonka toimivalta perustuu vain heidän yhteiseen kansalaisuuteensa, kuten he ovat käsiteltävässä asiassa tehneet. Asetuksen N:o 4/2009 3 artiklan c ja d alakohdassa tämänkaltainen toimivalta jätetään kuitenkin nimenomaisesti soveltamisalan ulkopuolelle sekä henkilön oikeudellista asemaa koskevan kanteen että vanhempainvastuuta koskevan kanteen yhteydessä esitetyn elatusta koskevan vaatimuksen osalta.
33.

Toisaalta vapaata liikkuvuutta koskevan sopimuksen liitteessä I olevan 7 artiklan 1 kohdan soveltamisesta on todettava, että Bukovansky ”asuu yhden sopimuspuolen alueella”, esillä olevassa tapauksessa Sveitsin valaliiton alueella, ja on palkkatyössä ”toisen sopimuspuolen alueella”, toisin sanoen Saksan liittotasavallassa. Koska on todettu, että hän riidanalaisen ajanjakson aikana palasi työpaikaltaan kotipaikkaansa säännönmukaisesti, Bukovanskya on pidettävä sopimuksen liitteessä I olevan 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna ”palkkatyötä tekevänä rajatyöntekijänä”. ( 7 )
”1)

Onko EY 39 artiklaa tulkittava niin, että jäsenvaltion, jossa verovelvollinen työskentelee työsuhteessa, on otettava tuloverotuksessa huomioon asianomaisen henkilökohtainen tilanne ja perhetilanne, kun i) kyseinen verovelvollinen on työskennellyt vain osan verovuodesta siinä jäsenvaltiossa ja hän on sinä aikana asunut toisessa jäsenvaltiossa, ii) hän on sinä aikana saanut tulonsa yksinomaan tai lähes yksinomaan työskentelyvaltiosta, iii) hän on samana vuonna muuttanut asumaan ja työskentelemään toiseen valtioon ja iv) hän ei ole saanut tulojaan koko verovuoden ajalta tarkasteltuna yksinomaan tai lähes yksinomaan ensiksi mainitusta työskentelyvaltiosta?
7.

Koska Unkarin virasto kieltäytyi siten rekisteröimästä sen tavaramerkkiä, Iron & Smith vaati Fővárosi Törvényszékissa (Budapestin alioikeus, jäljempänä ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin) kumoamaan päätöksen rekisteröintihakemuksen hylkäämisestä. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan on epäselvää, mikä on direktiivin 4 artiklan 3 kohdan oikea tulkinta, minkä vuoksi se on nyt pyytänyt ennakkoratkaisua seuraaviin kysymyksiin: ”1) Riittääkö se, että tavaramerkki on laajalti tunnettu yhdessä ainoassa jäsenvaltiossa, perustelemaan yhteisön tavaramerkin [direktiivin] 4 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun tunnettuuden myös siinä tapauksessa, että kansallisen tavaramerkin rekisteröintiä koskeva hakemus, jota vastaan on tehty tällaiseen tunnettuuteen perustuva väite, on tehty jossain muussa valtiossa kuin kyseessä olevassa jäsenvaltiossa? 2) Voidaanko yhteisön tavaramerkin tunnettuutta tutkittaessa sovellettavina alueellisina kriteereinä käyttää unionin tuomioistuimen vahvistamia, yhteisön tavaramerkin tosiasialliseen käyttöön liittyviä periaatteita? 3) Jos aikaisemman yhteisön tavaramerkin haltija on näyttänyt yhteisön tavaramerkkinsä tunnettuuden muissa jäsenvaltioissa kuin siinä, jossa kansallista rekisteröintiä koskeva hakemus on tehty, ja kyseiset jäsenvaltiot kattavat olennaisen osan Euroopan unionin alueesta, voidaanko edellä esitetystä riippumatta vaatia, että riittävä näyttö on esitettävä myös asianomaisesta jäsenvaltiosta? 4) Mikäli [kolmanteen] kysymykseen vastataan kieltävästi ja kun otetaan huomioon sisämarkkinoiden erityispiirteet, voiko olla niin, ettei asianomainen kansallinen kohdeyleisö tunne olennaisessa osassa Euroopan unionia intensiivisesti käytettyä tavaramerkkiä, minkä vuoksi toinen direktiivin 4 artiklan 3 kohdassa säädetyistä edellytyksistä sille, että tavaramerkin rekisteröintiä koskeva hakemus voidaan hylätä, ei täytykään, koska tällöin ei aiheudu vaaraa aikaisemman tavaramerkin erottamiskyvylle tai sen maineen epäoikeutettua hyväksikäyttöä taikka olisi niille haitaksi? Jos vastaus on myöntävä, mitkä seikat yhteisön tavaramerkin haltijan on osoitettava, jotta mainittu edellytys täyttyy?”
78.

Edellä mainittujen perustelujen sanamuodon perusteella minusta vaikuttaa siltä, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin epäilee riidanalaisen veron yhteensopivuutta edellä mainittujen Euratomin perustamissopimuksen määräysten kanssa siksi, että vero on kansallisessa lainsäädännössä määritelty ja nimetty tavaroista – toisin sanoen ydinpolttoaineesta – kannettavaksi veroksi. Edellä mainittu vero lasketaan ydinpolttoaineen määrän perusteella, ja se on tosiasiassa erilaisten verojen yhdistelmä. Se kannetaan käytettäessä kyseistä polttoainetta sähkön tuotantoon, joka on ainoa verotettava käyttötarkoitus. ( 45 ). Verovelvollinen on ydinvoimalatoiminnan harjoittaja, joka vastaa myös veron taloudellisesta rasituksesta. Verotettava ydinpolttoaine on samanaikaisesti välttämätöntä ydinvoimaloiden toiminnassa pitämiselle, koska korvaavaa tuotetta ei ole. Voimalatoiminnan harjoittaja voi siis joko käyttää verotettavaa tuotetta tai lopettaa toimintansa. Tältä kannalta tarkasteltuna riidanalainen vero muistuttaa vaikutuksiltaan enemmän ydinvoimalatoiminnan harjoittajien liiketoimintaan kohdistuvaa kuin tavarasta kannettavaa veroa. Tästä näkökulmasta riidanalaisen veron yhteensopivuus edellä mainittujen Euratomin perustamissopimuksen määräysten kanssa herättää mielestäni vähemmän epäilyjä.
12.

Vähimmäisvaatimuksien osalta molemmissa hankintasopimuksissa on teknisen eritelmän A osana, jonka otsikkona on ”Sairaalan rakenne, varustus ja palvelut”, alla esitetty 2 kohta, jonka otsikkona on ”Sijainti”: ”Ehdotettujen terveydenhoitolaitosten on sijaittava Bilbaon kaupungissa, koska tällaiset palvelut on suoritettava kohtuullisen matkan päässä potilaiden ja heidän lähiomaistensa asuinpaikasta, on oltava mahdollisuus käyttää julkista liikennettä, on huomioitava matka-aika ja myös pyrittävä vähentämään [julkisen terveydenhuollon] sairaaloiden työntekijöiden matkustamista.”
64.

Yhdyn tietenkin tähän lähtökohtaan. Se, että oikeusjärjestyksen perusteisiin on mahdollista vedota vain poikkeustapauksissa, perustuu näet myös siihen olettamukseen, että vastaajat käyttävät kaikkia tuomiojäsenvaltion oikeuden perusteella käytettävissään olevia oikeussuojakeinoja saadakseen oikeudelliset virheet oikaistuksi. Asetuksen N:o 44/2001 34 artiklan 1 alakohdassa ei sinänsä edellytetä kaikkiin tuomiojäsenvaltion oikeussuojakeinoihin turvautumista. On kuitenkin syytä katsoa, että yleisesti ottaen ja tietenkin lukuun ottamatta erityisiä olosuhteita, jotka tekevät tuomiojäsenvaltion oikeussuojakeinojen käytön liian vaikeaksi tai mahdottomaksi, yksityisten on kyseisessä jäsenvaltiossa käytettävä kaikkia käytettävissä olevia oikeussuojakeinoja estääkseen oikeusjärjestyksen perusteiden loukkaamisen aiemmassa vaiheessa. Tämä on erityisen tärkeää silloin, kun väitetty oikeusjärjestyksen perusteiden loukkaaminen johtuu unionin oikeuden rikkomisesta. Kaikilla jäsenvaltioiden tuomioistuimilla on siis kiistaton velvollisuus noudattaa unionin oikeusjärjestyksen perusteita. ( 54 )
108.

Toiseksi huomautan, että asetuksen N:o 1/2003 28 artikla on muotoiltu hyvin laajasti. Etenkin siinä käytetyllä verbillä (”käyttää”) on laaja merkitys. Kyseisessä säännöksessä kodifioitu sääntö koskee todennäköisesti yleistä kieltoa käyttää tarkastuksen aikana kerättyjä tietoja toisten tutkintojen yhteydessä, ellei siihen sovelleta tiettyä poikkeusta. Tämä on loppujen lopuksi loogista, koska kyseinen periaate on erittäin merkittävä ja tarkoitettu suojaamaan paitsi kyseisten yritysten liikesalaisuutta myös, mikä vieläkin tärkeämpää, niiden puolustautumisoikeuksia. ( 46 )
35.

Tosiasia on, että direktiivin 2003/55 22 artiklassa ja direktiivin 2009/73 36 artiklassa säädetyt aineelliset edellytykset, joita sovelletaan kansallisten viranomaisten tekemiin vapautuspäätöksiin ja niiden tutkimiseen komissiossa, eivät eroa sisällöltään toisistaan, ja niiden muotoiluissa on joka tapauksessa vain pieniä merkityksettömiä eroja. Riidanalaista on pelkästään se, onko komission noudatettava vanhemman vai uudemman direktiivin menettelysäännöksiä, kun se käsiteltävässä tapauksessa tutkii Tšekissä tehtyä vapauttamispäätöstä. Tällä on merkitystä etenkin sen suhteen, millainen päätösvalta komissiolla on ja mitkä ovat sen päätöksenteon määräajat.