Itse direktiivin 86/653 17 artiklan 2 kohdan c alakohdan sanamuodosta ja kyseisen säännöksen systemaattisesta tulkinnasta nimittäin seuraa, että kauppaedustajalle voidaan myöntää asiakaskuntahyvitystä täydentävä vahingonkorvaus ja ettei siihen sovelleta direktiivin 17 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaisia edellytyksiä eikä sen 17 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaista enimmäismäärää. Koska tässä yhteydessä direktiivissä ei täsmennetä niitä edellytyksiä, joiden täyttyessä kauppaedustaja voi vaatia vahingonkorvausta, jäsenvaltioiden tehtäviin kuuluu harkintavaltaansa käyttäessään päättää mainituista edellytyksistä ja menettelytavoista. Harkintavaltaa, jota jäsenvaltiot voivat käyttää direktiivin 17 artiklan 2 kohdan c alakohtaa täytäntöön pannessaan, rajoittaa kuitenkin velvollisuus valita toinen kyseisen artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetyistä korvausjärjestelmistä, joten ne eivät voi valita yhtä aikaa molempia. Tästä seuraa, ettei vahingonkorvauksen myöntämisellä voida päätyä kaksinkertaisen korvauksen myöntämiseen siten, että asiakaskuntahyvitys yhdistettäisiin sopimuksen päättämisen aiheuttamasta, muun muassa provisioiden menetyksistä aiheutuneen vahingon perusteella maksettavaan korvaukseen.

Jäsenvaltioiden itsenäisiä kauppaedustajia koskevan lainsäädännön yhteensovittamisesta annetun direktiivin 86/653 17 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kauppaedustajalla on edustussopimuksen lakatessa oikeus sekä enintään yhden vuoden palkkioitaan vastaavaan asiakaskuntahyvitykseen että – jos kyseinen hyvitys ei kata todellisuudessa aiheutunutta vahinkoa kokonaisuudessaan – täydentävään vahingonkorvaukseen, jos tällaisella lainsäädännöllä ei päädytä siihen, että kauppaedustaja saa kaksinkertaisen korvauksen sopimuksen päättämisen vuoksi menettämistään provisioista.

Jäsenvaltioiden itsenäisiä kauppaedustajia koskevan lainsäädännön yhteensovittamisesta annetun direktiivin 86/653 17 artiklan 2 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, ettei vahingonkorvauksen saantiedellytyksenä ole se, että päämiehen syyksi voidaan lukea virhe, joka on syy-yhteydessä väitettyyn vahinkoon, mutta kyseisessä säännöksessä vaaditaan, että väitetyn vahingon on oltava muuta kuin asiakaskuntahyvityksellä korvattavaa vahinkoa.

Direktiivissä 86/653 ja varsinkaan sen 17 artiklan 2 kohdan c alakohdassa ei nimittäin täsmennetä niitä edellytyksiä, joiden täyttyessä kauppaedustajalle on maksettava vahingonkorvausta. Jäsenvaltioiden on näin ollen kansallisessa oikeudessaan ratkaistava, onko vahingonkorvauksen saantiedellytyksenä se, että päämies on syyllistynyt väitettyyn vahinkoon syy-yhteydessä olevaan, sopimukseen tai sopimussuhteen ulkopuoliseen vastuuseen perustuvaan virheeseen.

Lisäksi direktiivin 17 artiklan 2 kohdassa säädetyn asiakaskuntahyvitysjärjestelmän kahden osan toisistaan eroavien ilmaisujen eli ”hyvitys” ja ”vahingonkorvaus” käyttäminen, viimeksi mainitun täydentävyys ja vapaaehtoisuus ja se, että näiden kahden osan direktiivistä ilmenevä yhdenmukaistamisaste ei ole sama, osoittavat, että kauppaedustaja voi saada korvausta vahingonkorvauksen muodossa vain muusta kuin asiakaskuntahyvityksellä korvattavasta vahingosta. Toisenlainen tulkinta johtaisi direktiivin 17 artiklan 2 kohdan b alakohdassa asiakaskuntahyvitykselle säädetyn enimmäismäärän kiertämiseen.

(ks. 37, 38 ja 40–42 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)