ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Tiettyjen tukimuotojen toteamisesta yhteismarkkinoille soveltuviksi perustamissopimuksen 87 ja 88 artiklan mukaisesti annetun asetuksen N:o 800/2008 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jos ympäristöverojen alennusten muodossa myönnettävää tukea koskevaan ohjelmaan ei sisälly nimenomaista viittausta tähän asetukseen siten, että siinä mainitaan asetuksen nimi ja viite sen julkaisemisesta Euroopan unionin virallisessa lehdessä, kyseinen säännös on esteenä sille, että tukiohjelman katsottaisiin täyttävän edellytykset sen vapauttamiseksi kyseisen asetuksen 25 artiklan 1 kohdan nojalla SEUT 108 artiklan 3 kohdan mukaisesta ilmoitusvelvollisuudesta.

Vaikka nimittäin jäsenvaltioilla on perussopimusten mukainen ja valtiontukien valvontajärjestelmän keskeisiin seikkoihin kuuluva velvollisuus ilmoittaa etukäteen kaikista toimenpiteistä, joilla on tarkoitus myöntää tai muuttaa uutta tukea, jäsenvaltio voi kuitenkin vedota mahdollisuuteen vapautua ilmoitusvelvollisuudestaan, jos sen toteuttama tukitoimi täyttää asetuksessa N:o 800/2008 säädetyt asiaa koskevat edellytykset. Asetuksen N:o 800/2008 johdanto-osan seitsemännestä perustelukappaleesta ilmenee kääntäen, että valtiontuet, joka eivät kuulu tämän asetuksen soveltamisalaan, kuuluvat edelleen SEUT 108 artiklan 3 kohdassa määrätyn ilmoitusvelvollisuuden piiriin. Tästä seuraa, että asetus N:o 800/2008 ja siinä säädetyt edellytykset merkitsevät lievennystä yleisestä säännöstä eli ilmoitusvelvollisuudesta ja niitä on sen vuoksi tulkittava suppeasti. Asetuksen N:o 800/2008 3 artiklan 1 kohdassa säädetty edellytys, jonka mukaan tukiohjelman vapauttaminen SEUT 108 artiklan 3 kohdan mukaisesta ilmoitusvelvollisuudesta edellyttää, että tukiohjelmaan sisältyy nimenomainen viittaus kyseiseen asetukseen, ei ole pelkkä muotoseikka vaan se on luonteeltaan pakottava siten, että sen noudattamatta jättäminen estää tästä velvollisuudesta vapauttamisen kyseisen asetuksen nojalla.

(ks. 36, 37, 51 ja 52 kohta sekä tuomiolauselma)
Eläinten suojelusta kuljetuksen ja siihen liittyvien toimenpiteiden aikana annetun asetuksen N:o 1/2005 liitteessä I olevan V luvun 1.4 kohdan d alakohtaa on tulkittava siten, että kun siinä tarkoitettuihin lajeihin kuuluvia eläimiä ja erityisesti nautaeläimiä, vasikoita lukuun ottamatta, kuljetetaan maanteitse, siirtovaiheiden välinen lepojakso voi lähtökohtaisesti kestää yli tunnin. Jos kyseinen lepojakso kestää yli tunnin, sillä ei kuitenkaan saada aiheuttaa kuljetettaville eläimille loukkaantumisen tai tarpeettoman kärsimyksen vaaraa kyseiseen lepojaksoon ja kuljetukseen liittyvissä konkreettisissa olosuhteissa, kun näitä tarkastellaan kokonaisuutena. Lisäksi kuljetusmatka-ajat ja lepojaksot, sellaisina kuin niistä säädetään kyseisen luvun 1.4 kohdan d alakohdassa, eivät yhteenlaskettuina saa ylittää 29 tuntia, kuitenkin siten, että niitä voidaan pidentää kahdella tunnilla eläinten edun vuoksi kyseisen luvun 1.8 kohdan mukaisesti, tämän kuitenkaan estämättä kyseisen asetuksen 22 artiklan soveltamista odottamattomissa olosuhteissa. Toisaalta kukin enintään 14 tunnin siirtovaihe voi sisältää yhden tai useamman pysähdysvaiheen. Nämä pysähdysvaiheet on lisättävä siirtovaiheisiin laskettaessa sen enintään 14 tunnin pituisen siirtovaiheen kokonaiskestoa, johon ne sisältyvät.

Yksityiskohtaisten sääntöjen säätämisestä neuvoston asetuksen N:o 1234/2007 nojalla elävien nautaeläinten hyvinvointia kuljetuksen aikana koskevien, vientitukia myönnettäessä noudatettavien vaatimusten osalta annettua asetusta N:o 817/2010 on tulkittava siten, ettei nautojen vientitukien maksamiseen toimivaltainen viranomainen ole sidottu mainintaan, jonka poistumispaikan virkaeläinlääkäri on tehnyt asianomaisten eläinten poistumisen Euroopan unionin tullialueelta todistavaan asiakirjaan ja jonka mukaan eläinten suojelusta kuljetuksen ja siihen liittyvien toimenpiteiden aikana annetun asetuksen N:o 1/2005 sovellettavia säännöksiä ei ole kuljetuksen aikana noudatettu kaikkien kyseisten eläinten tai joidenkin niistä osalta.

Asetuksen N:o 817/2010 säännösten mukaan näet päätös siitä, onko vientituen saantioikeuden edellytyksiä – ja etenkin asetuksen N:o 1/2005 sovellettavia säännöksiä – noudatettu, kuuluu kyseisen tuen maksamiseen toimivaltaisen kansallisen viranomaisen toimivaltaan; poistumispaikan virkaeläinlääkärin asetukseen N:o 817/2010 perustuvan yhteistyön puitteissa antamia tietoja pidetään kyllä näyttönä, mutta se on kumottavissa. Tämä pätee varsinkin tilanteessa, jossa kyseisen eläinlääkärin tekemä arviointi ei koske eläinten fyysistä tilaa ja terveyttä, joiden arviointi edellyttää asetuksen N:o 817/2010 viidennen perustelukappaleen mukaan asiantuntemusta ja kokemusta, joten on perusteltua, että tarkastuksen tekijän on oltava eläinlääkäri.

(ks. 50–52 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
SEUT 21 artiklaa ja Euroopan unionin kansalaisten ja heidän perheenjäsentensä oikeudesta liikkua ja oleskella vapaasti jäsenvaltioiden alueella annettua direktiiviä 2004/38 on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan kolmannen valtion kansalaiselle, joka on sellaisen unionin kansalaisuuden omaavan alaikäisen lapsen vanhempi, joka on muun jäsenvaltion kuin vastaanottavan jäsenvaltion kansalainen, joka on hänen huollettavanaan ja joka asuu hänen kanssaan vastaanottavassa jäsenvaltiossa, on automaattisesti kieltäydyttävä myöntämästä oleskelulupaa pelkästään siitä syystä, että hänellä on rikosrekisteri.

Unionin oikeus on nimittäin esteenä oleskeluoikeuden rajoittamiselle, joka perustuu yleisestäviin perusteisiin ja josta on päätetty siksi, että ehkäistäisiin muiden ulkomaalaisten rikollisuutta, erityisesti silloin, kun kyseisestä toimenpiteestä on päätetty automaattisesti rikostuomion perusteella ottamatta huomioon rikoksentekijän omaa käyttäytymistä ja hänestä yleiselle järjestykselle aiheutuvaa vaaraa. Arvioitaessa sitä, onko karkottamistoimenpide oikeassa suhteessa tavoiteltuun hyväksyttävään päämäärään eli käsiteltävässä asiassa yleisen järjestyksen ja yleisen turvallisuuden suojaamiseen, on näin ollen otettava huomioon direktiivin 2004/38 28 artiklan 1 kohdassa vahvistetut arviointiperusteet eli se, kuinka kauan asianomainen henkilö on oleskellut vastaanottavan jäsenvaltion alueella, asianomaisen henkilön ikä, terveydentila, perhe- ja taloudellinen tilanne, se, kuinka hyvin asianomainen henkilö on kotoutunut vastaanottavan jäsenvaltion yhteiskuntaan ja kulttuuriin, sekä se, missä määrin asianomaisella henkilöllä on yhteyksiä kotimaahansa. On tärkeää, että myös rikoksen vakavuus otetaan huomioon suhteellisuusperiaatteen näkökulmasta. Tässä yhteydessä on mainittava, että asianomaisen henkilön käyttäytymisen on muodostettava todellinen, välitön ja riittävän vakava uhka, joka vaikuttaa johonkin yhteiskunnan perustavanlaatuiseen etuun, ja välittömän uhan olemassaoloa koskevan ehdon on lähtökohtaisesti täytyttävä ajankohtana, jona kyseinen toimenpide toteutetaan.

Kyseessä olevan kolmannen valtion kansalaisen mahdollisen karkottamisen osalta on yhtäältä otettava huomioon ne perusoikeudet, joiden noudattamista unionin tuomioistuin valvoo, erityisesti oikeus yksityis- ja perhe-elämän kunnioittamiseen, sellaisena kuin se on vahvistettu Euroopan unionin perusoikeuskirjan 7 artiklassa, ja toisaalta noudatettava suhteellisuusperiaatetta. Kyseistä perusoikeuskirjan 7 artiklaa on luettava yhdessä perusoikeuskirjan 24 artiklan 2 kohdassa tunnustetun, lapsen edun huomioon ottamista koskevan velvollisuuden kanssa.

(ks. 61, 62, 65–67 ja 88 kohta sekä tuomiolauselma)
SEUT 266 artiklan mukaan toimielimen, jonka toimen unionin tuomioistuimet ovat kumonneet, on toteutettava tuomion, jolla kyseinen toimi on kumottu, täytäntöön panemiseksi tarvittavat toimenpiteet. Ennen kuin toimielin, jonka toimi on kumottu, toteuttaa tällaisia toimenpiteitä, esiin tulee kuitenkin kysymys tämän toimielimen toimivallasta, koska unionin toimielimet voivat toimia vain annetun toimivaltansa rajoissa. Tältä osin SEUT 266 artiklasta johtuva toimimisvelvollisuus ei ole asianomaisen toimielimen toimivallan lähde, eikä viimeksi mainittu voi sen perusteella nojautua oikeudelliseen perustaan, joka on tällä välin kumottu.

Lisäksi on niin, että vaikka lain ajallista soveltamista koskevien periaatteiden noudattaminen sekä oikeusvarmuuden periaatetta ja luottamuksensuojan periaatetta koskevat vaatimukset edellyttävät kulloinkin kyseessä olevien tosiseikkojen tapahtuma-aikaan voimassa olleiden aineellisten sääntöjen soveltamista, vaikka nämä säännöt eivät ole enää voimassa ajankohtana, jolloin unionin toimielin antaa toimen, toimen oikeudellisen perustan muodostavan säännöksen, jolla annetaan unionin toimielimelle toimivalta antaa kyseessä oleva toimi, on sitä vastoin oltava voimassa toimen antamishetkellä. Samoin tämän toimen antamismenettely on toteutettava antamisajankohtana voimassa olevien sääntöjen mukaisesti. Tältä osin ei voida unionin yleisten oikeusperiaatteiden soveltamisen kautta sallia toimielimen käyttää oikeudellista perustaa, jonka voimassaolo on lakannut, jotta se voisi soveltaa aineellista sääntöä perusteena päätökselle sen jälkeen, kun unionin tuomioistuimet ovat kumonneet alkuperäisen päätöksen.

(ks. 35, 36, 38, 40 ja 45 kohta)
Tekijänoikeuden ja lähioikeuksien tiettyjen piirteiden yhdenmukaistamisesta tietoyhteiskunnassa annetun direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohtaa on tulkittava niin, että se on esteenä yksityisen kopioinnin sopivan hyvityksen järjestelmälle, joka rahoitetaan valtion yleisestä talousarviosta siten, ettei voida varmistaa, että yksityisten kopioiden käyttäjät kattavat tämän sopivan hyvityksen kustannukset.

Yhtäältä tämän säännöksen selvästä sanamuodosta nimittäin ilmenee, että yksityistä kopiointia koskeva poikkeus on laadittu pelkästään luonnollisten henkilöiden hyväksi, kun he valmistavat tai voivat valmistaa teoksista tai muusta suojatusta aineistosta yksityiseen käyttöön kappaleita, joiden käyttötarkoitus ei ole välittömästi tai välillisesti kaupallinen. Tästä johtuu, että toisin kuin luonnolliset henkilöt, jotka kuuluvat yksityistä kopiointia koskevan poikkeuksen piiriin direktiivissä 2001/29 tarkennetuilla edellytyksillä, oikeushenkilöt on joka tapauksessa suljettu tämän poikkeuksen ulkopuolelle, minkä vuoksi niillä ei ole oikeutta valmistaa yksityisiä kopioita ilman kyseisten teosten tai aineiston oikeudenhaltijoiden ennakkolupaa.

Toisaalta on niin, että vaikka unionin oikeuden nykytilassa jäsenvaltiot voivat perustaa järjestelmän, jonka mukaan oikeushenkilöt ovat tietyin edellytyksin velvollisia suorittamaan maksun, jolla rahoitetaan direktiivin 2001/29 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettu sopiva hyvitys, tällaiset oikeushenkilöt eivät kuitenkaan voi viime kädessä jäädä mainitun maksun tosiasiallisiksi velallisiksi, ja näin on riippumatta siitä, onko yksityisen kopioinnin poikkeuksen käyttöön ottanut jäsenvaltio perustanut maksulla rahoitettavan vai sen yleisestä talousarviosta rahoitettavan sopivan hyvityksen järjestelmän.

Tässä tilanteessa sellainen sopivan hyvityksen järjestelmä, joka rahoitetaan valtion yleisestä talousarviosta siten, ettei yhtäältä konkreettisia tuloja ole kohdennettu tiettyihin menoihin sillä tavoin, että sopivan hyvityksen maksamiseen tarkoitettu talousarvion kohta rahoitetaan kaikista valtion yleiseen talousarvioon kirjatuista varoista, joten sen maksamiseen osallistuvat samalla tavoin kaikki veronmaksajat eli myös oikeushenkilöt, ja ettei toisaalta ole säännöstä, jonka mukaan oikeushenkilöt voisivat pyytää vapautusta velvollisuudesta osallistua mainitun hyvityksen rahoittamiseen tai ainakin pyytää maksun palauttamista, ei voi varmistaa, että yksityisten kopioiden käyttäjät kattavat tämän hyvityksen kustannukset.

(ks. 29, 30, 36, 37 ja 39–42 kohta ja tuomiolauselma)
Ikään perustuvan syrjinnän kiellon yleistä periaatetta, sellaisena kuin se on konkretisoituna yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetulla direktiivillä 2000/78, on tulkittava siten, että se on myös yksityisten välisessä oikeusriidassa esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan työntekijöillä ei ole oikeutta irtisanomiskorvaukseen, jos heillä on oikeus työnantajan maksamaan vanhuuseläkkeeseen sellaisen eläkejärjestelmän perusteella, johon he ovat liittyneet ennen kuin he ovat täyttäneet 50 vuotta, riippumatta siitä, päättävätkö työntekijät pysyä työmarkkinoilla vai jäädä eläkkeelle.

Tässä yhteydessä on täsmennettävä, että koska itse direktiivissä 2000/78 ei vahvisteta ikään perustuvan syrjinnän kiellon yleistä periaatetta vaan siinä ainoastaan konkretisoidaan tämä periaate työssä ja ammatissa, direktiivissä annettu suoja ei ole mainitun periaatteen antamaa suojaa laajempi.

Toisaalta on todettava, että kun otetaan huomioon se, että direktiivin 2000/78 2 artikla ja 6 artiklan 1 kohta ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan yksin sen vuoksi, että työntekijöillä on oikeus vanhuuseläkkeeseen, jota heidän työnantajansa maksaa sen eläkejärjestelmän nojalla, johon työntekijät ovat liittyneet ennen kuin he ovat täyttäneet 50 vuotta, he eivät voi saada irtisanomiskorvausta, jonka tarkoituksena on tukea yli 12 vuotta yrityksen palveluksessa olleiden työntekijöiden työhön paluuta, sama pätee yhdenvertaisen kohtelun perusperiaatteeseen, josta ikään perustuvan syrjinnän kiellon yleinen periaate on vain erityinen ilmaus.

(ks. 23, 26 ja 27 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
1.

Kumoamiskanne — Kanne, jonka on nostanut luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö, jolle riidanalainen toimi on osoitettu — Henkilön, jolle toimi on osoitettu, käsite — Henkilö, jolle jäljennös kyseisestä toimesta on osoitettu — Ulkopuolelle jääminen (SEUT 263 artiklan neljäs kohta) (ks. 34 kohta)
Rahoitusvälineiden markkinoista annetun direktiivin 2004/39 4 artiklan 1 kohdan 2 alakohtaa on tulkittava siten, että luottolaitoksen valuuttamääräisen lainasopimuksen lausekkeiden perusteella toteuttamat tietyt valuuttaliiketoimet, joilla lainan määrä vahvistetaan varojen käytettäväksi asettamisajankohtana sovellettavan valuutan ostokurssin perusteella ja joilla kuukausierien määrät vahvistetaan kutakin kuukausierää laskettaessa sovellettavan kyseisen valuutan myyntikurssin perusteella, eivät ole mainitussa säännöksessä tarkoitettuja sijoituspalveluja tai -toimintaa, mikä kansallisen tuomioistuimen on kuitenkin vielä tarkistettava.

Kyseisen säännöksen mukaisesti sijoituspalvelulla ja -toiminnalla tarkoitetaan direktiivin 2004/39 liitteessä I olevassa A osassa lueteltuja palveluja ja toimia, jotka liittyvät samassa liitteessä olevassa C osassa lueteltuihin välineisiin. Kyseiset liiketoimet, jotka ovat valuuttamääräisen kulutusluoton myöntämiseen ja takaisinmaksuun puhtaasti liitännäisiä valuuttaliiketoimia, eivät kuulu kyseisen A osan soveltamisalaan, koska ne rajoittuvat mainitun valuutan (laskentayksikkö) määräisten lainamäärien ja kuukausierien muuntamiseen kyseisen valuutan osto- tai myyntikurssin perusteella kansalliseksi rahayksiköksi (maksuyksikkö). Tällaisten liiketoimien ainoana tehtävänä on palvella lainasopimuksen maksuun liittyvien olennaisten velvollisuuksien – toisin sanoen luotonantajan velvollisuuden asettaa pääoma käytettäväksi ja luotonsaajan velvollisuuden maksaa kyseinen pääoma takaisin korkoineen – täytäntöönpanoa. Kyseisillä liiketoimilla ei pyritä investoinnin toteuttamiseen, koska kuluttajan tarkoituksena on yksinomaan varojen saanti kulutushyödykkeen ostoa tai palvelun suoritusta varten eikä esimerkiksi valuuttakurssiriskin hallinta tai keinottelu jonkin valuutan vaihtokurssilla.

Mainitusta direktiivistä ilmenee lisäksi, etteivät valuuttapalvelut sinänsä ole kyseisen direktiivin liitteessä I olevan A osan soveltamisalaan kuuluvia sijoituspalveluja.

Pääasiassa kyseessä olevat valuuttaliiketoimet eivät liity direktiivin 2004/39 4 artiklan 1 kohdan 2 alakohdassa tarkoitettuihin sijoituspalveluihin vaan liiketoimeen, joka ei sellaisenaan muodosta kyseisen direktiivin 4 artiklan 1 kohdan 17 alakohdassa tarkoitettua rahoitusvälinettä.

Ei nimittäin näytä siltä, että valuuttaliiketoimet, joita luottolaitos toteuttaa pannessaan lainasopimusta täytäntöön, liittyisivät johonkin kyseisen direktiivin liitteessä I olevassa C osassa tarkoitetuista rahoitusvälineistä, varsinkaan futuureihin, koska kulutusluottosopimuksen kohteena ei ole rahoitusomaisuuden myynti sopimusta tehtäessä vahvistettuun hintaan.

Kyseessä olevan kaltaisessa lainasopimuksessa kuukausieriä laskettaessa huomioon otettavaa valuuttojen arvoa ei vahvisteta etukäteen, sillä se määritetään sen mukaan, mikä kyseisten valuuttojen myyntikurssi on kunkin kuukausierän erääntymisajankohtana.

(ks. 54–57, 66–68, 70, 74 ja 76 kohta sekä tuomiolauselma)
Kun vanhuusetuudet on mainittu sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta annetun asetuksen N:o 883/2004 9 artiklassa tarkoitetussa jäsenvaltion ilmoituksessa, ne kuuluvat tämän asetuksen soveltamisalaan.

Tästä on todettava, että kun ammatillinen eläkejärjestelmä on ollut kokonaisuudessaan asetuksen N:o 883/2004 9 artiklassa tarkoitetun ilmoituksen kohteena, ja tämän ilmoituksen on tehnyt Liechtensteinin ruhtinaskunta, joka on rinnastettava jäsenvaltioon tätä asetusta sovellettaessa, tästä järjestelmästä maksettavien vanhuusetuuksien on katsottava kuuluvan kyseisen asetuksen soveltamisalaan.

(ks. 23 ja 24 kohta)
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla annetun asetuksen N:o 44/2001 15 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on siltä osin kuin siinä viitataan sopimukseen, joka kuuluu elinkeinonharjoittajan kuluttajan kotipaikkajäsenvaltioon ”suuntaaman” kaupallisen toiminnan tai elinkeinotoiminnan piiriin, luettuna yhdessä kyseisen asetuksen 16 artiklan 1 kohdan kanssa, tulkittava siten, että sitä voidaan soveltaa kuluttajan ja elinkeinonharjoittajan väliseen sopimukseen, joka ei sellaisenaan liity kyseisen elinkeinonharjoittajan kuluttajan kotipaikkajäsenvaltioon ”suuntaamaan” kaupalliseen toimintaan tai elinkeinotoimintaan mutta jolla on läheinen yhteys samojen osapuolten aikaisemmin tällaisen toiminnan yhteydessä tekemään sopimukseen. Kansallisen tuomioistuimen on tutkittava, ovatko kyseessä kyseisen yhteyden muodostavat seikat, joita ovat muun muassa näiden kahden sopimuksen osapuolten sama – oikeudellinen tai tosiasiallinen – henkilöllisyys, niillä tavoiteltu sama taloudellinen tavoite, joka kohdistuu samaan konkreettiseen kohteeseen, ja toisen sopimuksen asema ensimmäisen sopimuksen täydentäjänä siltä osin kuin sillä mahdollistetaan ensimmäisen sopimuksen taloudellisen tavoitteen saavuttaminen.

Erityisesti on todettava, että toimeksiantosopimuksen, joka on tehty tällaisen kaupallisen toiminnan tai elinkeinotoiminnan välittömäksi jatkeeksi ja joka täydentää samojen osapuolten aikaisemmin sitä varten, että toisessa jäsenvaltiossa asuvat ostajat hankkivat välittäjän asuinvaltiossa sijaitsevan asuinhuoneiston, tekemää välityssopimusta, tilanne voi olla tällainen, kun toimeksiantosopimuksella pyritään saavuttamaan välityssopimuksen taloudellinen tavoite eli asuinhuoneiston tosiasiallinen käyttö. Vaikka on totta, etteivät välityssopimus ja toimeksiantosopimus ole oikeudellisesti riippuvaisia toisistaan, on todettava, että ensimmäisen ja toisen sopimuksen välillä on taloudellinen yhteys.

(ks. 35–37 ja 40 kohta sekä tuomiolauselma)
Maataloustuotteiden yhteisestä markkinajärjestelystä ja asetusten N:o 922/72, N:o 234/79, N:o 1037/2001 ja N:o 1234/2007 kumoamisesta annettua asetusta N:o 1308/2013 on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle toimenpiteelle, jossa vahvistetaan viinin vähittäismyynnissä käytettävä alkoholin yksikköperusteinen vähimmäishinta, sillä ehdolla, että tämä toimenpide on tosiasiallisesti omiaan takaamaan ihmisten terveyden ja elämän suojelua koskevan tavoitteen toteutumisen ja että – kun otetaan huomioon yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteet ja yhteisen maatalouden markkinajärjestelyn moitteeton toiminta – se ei ylitä sitä, mikä on tarpeen tämän ihmisten terveyden ja elämän suojelua koskevan tavoitteen saavuttamiseksi.

Asetukseen N:o 1308/2013 ei nimittäin sisälly säännöksiä, joissa sallittaisiin viinin vähittäismyyntihintojen vahvistaminen joko kansallisella tai unionin tasolla, eikä säännöksiä, joissa jäsenvaltioita kiellettäisiin toteuttamasta tällaisten hintojen vahvistamista koskevia kansallisia toimenpiteitä. Näin ollen jäsenvaltiot ovat lähtökohtaisesti edelleen toimivaltaisia toteuttamaan tiettyjä toimenpiteitä, joista ei säädetä kyseisessä asetuksessa, sillä varauksella, että nämä toimenpiteet eivät poikkea kyseisestä asetuksesta tai ole sen vastaisia tai haittaa asetuksen moitteetonta toimintaa. Tässä yhteydessä on todettava alkoholin yksikköperusteisen vähimmäishinnan vahvistamisesta, että se saattaa olla asetuksen N:o 1308/2013 vastainen, koska se on sen periaatteen vastainen, jonka mukaan maataloustuotteiden myyntihinnat muotoutuvat vapaasti vapaan kilpailun, johon kyseinen asetus perustuu, perusteella. Koska yhteisen maatalouden markkinajärjestelyn toteuttaminen ei estä jäsenvaltioita soveltamasta sellaisia kansallisia sääntöjä, joilla tavoitellaan muita yleistä etua koskevia päämääriä kuin niitä, joita kyseinen markkinajärjestely koskee, jäsenvaltio voi kuitenkin vedota ihmisten terveyden ja elämän suojelua koskevaan tavoitteeseen oikeuttaakseen toimenpiteen, joka horjuttaa hintojen vapaata muotoutumista toimivan kilpailun olosuhteissa koskevaa järjestelmää, johon asetus N:o 1308/2013 perustuu.

Rajoittavan toimenpiteen on kuitenkin oltava suhteellisuusperiaatteen mukainen, eli sen on oltava omiaan takaamaan sillä tavoitellun päämäärän toteutuminen eikä se saa ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän päämäärän saavuttamiseksi. Oikeasuhteisuutta tarkasteltaessa on otettava huomioon erityisesti yhteisen maatalouspolitiikan tavoitteet ja yhteisen maatalouden markkinajärjestelyn moitteeton toiminta, mikä edellyttää näiden tavoitteiden ja kansallisella lainsäädännöllä tavoitellun päämäärän eli kansanterveyden suojelun punnintaa.

(ks. 17, 19, 24 ja 26–29 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Ikään perustuvan syrjinnän kiellon periaatetta, joka on vahvistettu Euroopan unionin perusoikeuskirjan 21 artiklassa ja jota on konkretisoitu yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetulla direktiivillä 2000/78, on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan sopimuksen päättymiseen perustuvaa korvausta, jota maksetaan palkanlisänä määräaikaisen työsopimuksen päättyessä silloin, kun työsopimussuhteet eivät jatku toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella, ei makseta siinä tapauksessa, että sopimus on tehty nuoren kanssa ajanjaksoksi, joka sisältyy hänen koulu- tai yliopistolomiinsa.

Käsiteltävässä asiassa sopimuksen päättymiseen perustuvalla korvauksella pyritään kompensoimaan työntekijän tilanteen epävarmuus silloin, kun sopimussuhteet eivät jatku toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella, ja kyseisen korvauksen maksaminen nuorille, jotka ovat tehneet määräaikaisen työsopimuksen ajanjaksoksi, joka sisältyy heidän koulu- tai yliopistolomiinsa, on nimenomaisesti suljettu pois.

Kansallinen lainsäätäjä on näin ollen implisiittisesti mutta tarpeellisesti katsonut, että nämä nuoret eivät ole heidän sopimuksensa päättyessä työnsaannin kannalta epävarmassa tilanteessa.

Työlle, jota oppilas tai opiskelija tekee määräaikaisen työsopimuksen perusteella koulu- tai yliopistolomiensa aikana, on nimittäin ominaista sen tilapäisyys ja liitännäisyys, koska tämän oppilaan tai tämän opiskelijan tarkoituksena on jatkaa opintojaan näiden lomien päätyttyä.

Tästä seuraa, että kun kansallinen lainsäätäjä on katsonut, että näiden nuorten tilanne ei ole rinnastettavissa muiden työntekijäryhmien, jotka voivat saada sopimuksen päättymiseen perustuvaa korvausta, tilanteeseen, se ei ole lainkaan ylittänyt sillä sosiaalipolitiikan alalla olevan harkintavallan rajoja. Näin ollen näiden kahden työntekijäryhmän erilainen kohtelu ei voi olla ikään perustuvaa syrjintää.

(ks. 34–37, 39 ja 40 kohta sekä tuomiolauselma)