ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Rahoitusvakuusjärjestelyistä 6.6.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/47/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 6.5.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/44/EY, 4 artiklan 5 kohtaa on tulkittava siten, että siinä edellytetään jäsenvaltioiden antavan säännöstön, joka mahdollistaa sen, että panttioikeuteen perustuvan rahoitusvakuusjärjestelyn mukaisen rahoitusvakuuden saaja voi periä vakuudesta saatavansa, joka on syntynyt järjestelyn kattamien rahoitusvelvoitteiden laiminlyömisen seurauksena, kun rahoitusvakuuden täytäntöönpanoon oikeuttava tapahtuma toteutuu vakuuden saajaa koskevan maksukyvyttömyysmenettelyn alkamisen jälkeen.

Kyseisen direktiivin 4 artiklan 5 kohdan sellainen tulkinta, jonka mukaan panttioikeuteen perustuva rahoitusvakuus muuttuu tehottomaksi vakuuden saajaa koskevan maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisen seurauksena, mikä estää vakuuden saajaa perimästä tosiasiallisesti saatavaansa kyseisestä vakuudesta ja pakottaa vakuuden antajan käytännössä maksamaan mainitun vakuuden tälle toiseen kertaan, on kuitenkin sekä kyseisen artiklan sanamuodon että direktiivin 2002/47 tavoitteiden vastainen. Tällaisella tulkinnalla nimittäin vietäisiin tällaiselta sopimukselta suurelta osin vaikutus, ja se saattaisi mahdollisesti aiheuttaa vakuuden antajalle taloudellisia vaikeuksia, mikä on rahoitusvakuusjärjestelyn osapuolen tekemästä eräännyttämisestä johtuvien seurannaisvaikutusten rajoittamista koskevan tavoitteen vastaista.

On lisättävä, että julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 59 ja 60 kohdassa esittämällä tavalla on niin, että koska direktiivin 2002/47 4 artiklan 5 kohdassa ei täsmennetä, miten voidaan varmistaa rahoitusvakuuden tehokas vaikutus maksukyvyttömyysmenettelyn aloittamisesta riippumatta, jäsenvaltioiden on säädettävä tällaisen tehokkaan vaikutuksen varmistamisen mahdollistavista asianmukaisista keinoista, joihin voi kuulua säätäminen siitä, ettei rahoitusvakuus sisälly vakuuden saajan konkurssipesään.

(ks. 28–30 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
Koska lainsäätäjä on tässä tapauksessa velvoittanut käyttämään kyseessä olevia ehtoja, on selvää, etteivät sopimuspuolet ole neuvotelleet niistä erikseen.

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 3 artiklan 1 kohdassa olevaa käsitettä ”sopimusehto, josta ei ole erikseen neuvoteltu” on tulkittava siten, että se koskee esimerkiksi sellaista ehtoa, jota on muutettu kansallisen lain pakottavalla säännöksellä, joka on annettu kuluttajan kanssa tehdyn sopimuksen tekemisen jälkeen mainittuun sopimukseen sisältyneen pätemättömän ehdon korvaamiseksi.

Direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, etteivät direktiivin soveltamisalaan kuulu kansallisen oikeuden pakottavia säännöksiä heijastavat ehdot, jotka on sisällytetty kuluttajan kanssa tehtyyn lainasopimukseen sen tekemisen jälkeen ja joilla on tarkoitettu korvata siihen sisältyvä pätemätön ehto edellyttämällä valtion keskuspankin vahvistaman vaihtokurssin soveltamista. Unionin tuomioistuin on tämän osalta jo todennut, että direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, ettei direktiiviä sovelleta sellaisiin elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliseen sopimukseen sisältyviin ehtoihin, jotka on määritelty kansallisessa lainsäädännössä (ks. vastaavasti määräys 7.12.2017, Woonhaven Antwerpen, C 446/17, ei julkaistu, EU:C:2017:954, 31 kohta).

Pääasiassa kyseessä olevan kaltaista valuuttakurssiriskiä koskevaa ehtoa ei kuitenkaan rajata direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle tämän säännöksen nojalla. Kuten edellä 54 kohdassa on todettu, direktiivin 93/13 1 artiklan 2 kohtaa on tulkittava suppeasti. Näin ollen se, että tietyt lain säännöksiä heijastavat ehdot jäävät direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, ei merkitse sitä, ettei kansallinen tuomioistuin voisi arvioida tämän direktiivin kannalta samaan sopimukseen sisältyviä muita ehtoja, joista lain säännöksissä ei ole kyse.

Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa sellaisten sopimusehtojen osalta, jotka koskevat valuuttakurssiriskiin liittyviä kysymyksiä ja joihin nämä lain muutokset eivät vaikuta, että ne kuuluvat direktiivin 93/13 4 artiklan 2 kohdan soveltamisalaan ja välttyvät kohtuuttomuuden arvioinnilta vain, jos toimivaltainen kansallinen tuomioistuin yksittäistapauksen tutkittuaan katsoo, että elinkeinonharjoittaja on laatinut ne selkeästi ja ymmärrettävästi (tuomio 20.9.2017, Andriciuc ym., C 186/16, EU:C:2017:703, 43 kohta).

Lisäksi se, että valuuttakurssierotusta koskevat säännöt on näin rajattu direktiivin 93/13 soveltamisalan ulkopuolelle sen 1 artiklan 2 kohdan nojalla, ei estä sitä, että vaatimuksia, jotka johtuvat direktiivin 6 artiklan 1 kohdasta ja 7 artiklan 1 kohdasta sekä unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, sellaisena kuin se on vahvistettu muun muassa 31.5.2018 annetun tuomion Sziber (C 483/16,EU:C:2018:367) 32–34 kohdassa, sovelletaan edelleen kaikkiin muihin tämän direktiivin alaan kuuluviin kysymyksiin ja erityisesti niihin menettelysääntöihin, joiden avulla kyetään huolehtimaan siitä, että tällä direktiivillä yksityisille taattuja oikeuksia kunnioitetaan.

(ks. 63, 66 ja 68–70 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta)
Asia C-49/17

Koppers Denmark ApS

vastaan

Skatteministeriet

(Østre Landsretin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Direktiivi 2003/96/EY – Energiatuotteiden ja sähkön verotus – 21 artiklan 3 kohta – Verotettava tapahtuma – Energiatuotteiden kulutus energiatuotteita tuottavan laitoksen alueella – Muutoin kuin moottoripolttoaineina tai lämmityspolttoaineina käytettävät energiatuotteet – Liuottimen käyttö polttoaineena kivihiilitervan tislauslaitoksessa

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 6.6.2018

Verotukseen liittyvät säännökset – Lainsäädännön yhdenmukaistaminen – Energiatuotteiden ja sähkön verotus – Sellaisten energiatuotteiden vapauttaminen verosta, jotka kulutetaan ne tuottaneen laitoksen alueella – Soveltamisala – Muutoin kuin moottoripolttoaineina tai lämmityspolttoaineina käytettävät energiatuotteet eivät kuulu soveltamisalaan

(Neuvoston direktiivin 2003/96 johdanto-osan 22 perustelukappale, 2 artiklan 1 kohta ja 4 kohdan b alakohta sekä 21 artiklan 3 kohta)

Energiatuotteiden ja sähkön verotusta koskevan yhteisön kehyksen uudistamisesta 27.10.2003 annetun neuvoston direktiivin 2003/96/EY 21 artiklan 3 kohtaa on tulkittava siten, että energiatuotteiden kulutus ne tuottaneen laitoksen alueella muiden energiatuotteiden tuottamiseksi ei kuulu sen poikkeuksen soveltamisalaan, joka mainitussa säännöksessä on tehty verotettavan tapahtuman osalta, pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa, jossa kyseisen laitoksen pääasiallisen toiminnan puitteissa valmistetut energiatuotteet on tarkoitettu käytettäviksi muihin tarkoituksiin kuin moottori- tai lämmityspolttoaineina.

On kuitenkin huomautettava, kuten saman direktiivin johdanto-osan 22 perustelukappaleesta ilmenee, että unionin lainsäätäjä katsoi, että jäsenvaltioiden yhteisen kehyksen olisi koskettava energiatuotteita pääasiassa silloin, kun niitä käytetään lämmitys- tai moottoripolttoaineina, ja että verotusjärjestelmän luonteen ja johdonmukaisuuden vuoksi energiatuotteiden käyttö muuhun tarkoitukseen kuin lämmitys- tai moottoripolttoaineina on siten jätettävä mainitun kehyksen soveltamisalan ulkopuolelle. Vaikka siis tällaiset tuotteet kuuluvat direktiivin 2003/96 2 artiklan 1 kohdassa säädettyyn energiatuotteiden käsitteen määritelmään, ne on mainitun artiklan 4 kohdan b alakohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa jätetty kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, jos niitä ei ole tarkoitettu käytettäväksi lämmitys- tai moottoripolttoaineina (ks. vastaavasti tuomio 5.7.2007, Fendt Italiana, C-145/06 ja C-146/06, EU:C:2007:411, 35 ja 43 kohta).

(ks. 24 ja 37 kohta sekä tuomiolauselma)
Yhdistetyt asiat C-195/17, C-197/17 – C-203/17, C-226/17, C-228/17, C-254/17, C-274/17, C-275/17, C-278/17 – C-286/17 ja C-290/17 – C-292/17

Helga Krüsemann ym.

vastaan

TUIfly GmbH

(Amtsgericht Hannoverin ja Amtsgericht Düsseldorfin esittämät ennakkoratkaisupyynnöt)

Ennakkoratkaisupyyntö – Kuljetus – Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevat yhteiset säännöt – Asetus (EY) N:o 261/2004 – 5 artiklan 3 kohta – 7 artiklan 1 kohta – Oikeus korvaukseen – Vapautus – Käsite ”poikkeukselliset olosuhteet” – Villi lakko

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (kolmas jaosto) 17.4.2018

Liikenne – Lentoliikenne – Asetus N:o 261/2004 – Matkustajille lennon peruuttamisen johdosta annettava korvaus ja apu – Vapautus korvausvelvollisuudesta – Edellytys – Poikkeukselliset olosuhteet – Käsite – Lentomiehistöstä merkittävä osa on spontaanisti poissa työstä (villi lakko) ja tämä johtuu lennosta vastaavan lentoliikenteen harjoittajan yllättäen antamasta yrityksen rakenneuudistusta koskevasta ilmoituksesta, sellaisen kehotuksen jälkeen, jota eivät antaneet yrityksen työntekijöiden edustajat vaan spontaanisti itse työntekijät, jotka jäivät sairauslomalle – Ei kuulu käsitteen alaan

(Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 261/2004 5 artiklan 3 kohta)

Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 295/91 kumoamisesta 11.2.2004 annetun parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 261/2004 5 artiklan 3 kohtaa, kun sitä luetaan asetuksen johdanto-osan 14 perustelukappaleen valossa, on tulkittava siten, että se, että lentomiehistöstä merkittävä osa on spontaanisti poissa työstä (villi lakko) – kuten tilanne on pääasioissa – ja tämä johtuu lennosta vastaavan lentoliikenteen harjoittajan yllättäen antamasta yrityksen rakenneuudistusta koskevasta ilmoituksesta, sellaisen kehotuksen jälkeen, jota eivät antaneet yrityksen työntekijöiden edustajat vaan spontaanisti itse työntekijät, jotka jäivät sairauslomalle, ei kuulu tässä säännöksessä tarkoitetun poikkeuksellisten olosuhteiden käsitteen alaan.

(ks. 48 kohta ja tuomiolauselma)
2)

Siltä varalta, että 1 kohdassa todettu jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen jatkuu vielä tämän tuomion julistamispäivänä, Italian tasavalta velvoitetaan maksamaan Euroopan komissiolle 30112500 euron suuruinen uhkasakko kultakin puolivuotiskaudelta, jonka 19.7.2012 annetun tuomion komissio vastaan Italia (C‑565/10, ei julkaistu, EU:C:2012:476) noudattamisen edellyttämien toimenpiteiden täytäntöönpano viivästyy nyt annettavan tuomion julistamispäivästä siihen asti, kunnes 19.7.2012 annettu tuomio komissio vastaan Italia (C‑565/10, ei julkaistu, EU:C:2012:476) on pantu kaikilta osin täytäntöön, ja sen tosiasiallinen määrä on laskettava kunkin kuuden kuukauden ajanjakson päättyessä siten, että tällaisia ajanjaksoja koskevasta kokonaismäärästä vähennetään prosenttiosuus, joka vastaa niiden taajamien, joissa yhdyskuntajätevesien keräys- ja käsittelyjärjestelmät on saatettu 19.7.2012 annetun tuomion komissio vastaan Italia (C‑565/10, ei julkaistu, EU:C:2012:476) mukaisiksi kyseisen ajanjakson päättymiseen mennessä, asukasvastinelukujen määrän suhdetta niiden taajamien, joissa tällaisia järjestelmiä ei ole tämän tuomion julistamispäivänä, asukasvastinelukujen määrään.
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 12.12.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1215/2012 25 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että jollei tarkistuksista, jotka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tehtävä, muuta johdu, tässä säännöksessä asetettuja edellytyksiä ei täytä pääasiassa kyseessä olevan kaltainen oikeuspaikkalauseke, joka sisältyy myyntiä koskeviin yleisiin sopimusehtoihin, jotka mainitaan yhden sopimuspuolen laatimissa laskuissa.

Asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että tämän säännöksen nojalla toimivalta tutkia vahingonkorvausvaatimus, joka liittyy sellaisen jälleenmyyntisopimuksen irtisanomiseen, jonka kaksi yhtiötä, joiden kotipaikka on eri jäsenvaltioissa ja jotka toimivat eri jäsenvaltioissa, ovat tehneet tuotteiden kaupan pitämisestä sellaisen kolmannen jäsenvaltion kotimaan markkinoilla, jossa kyseisistä yhtiöistä kummallakaan ei ole sivuliikettä eikä toimipaikkaa, on sen jäsenvaltion tuomioistuimella, jossa sijaitsee palvelujen pääasiallinen suorittamispaikkakunta, sellaisena kuin se ilmenee sopimusmääräyksistä, ja jollei tällaisia määräyksiä ole, paikkakunta, jossa tämä sopimus tosiasiallisesti pannaan täytäntöön, ja jollei määrittäminen tällä perusteella ole mahdollista, paikkakunta, jossa palvelun tarjoajalla on kotipaikka.

Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä seuraa, että tilanteessa, jossa palvelujen tarjoamista koskevalle sopimukselle luonteenomaisen velvoitteen täytäntöönpanopaikkoja on useita, sen asetuksen N:o 1215/2012 7 artiklan 1 alakohdan b alakohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitettuna täytäntöönpanopaikkakuntana on pidettävä paikkakuntaa, jossa sopimuksen ja toimivaltaisen tuomioistuimen välinen liittymä on läheisin; tämä läheisin liittymä on yleensä palvelujen pääasiallisella suorittamispaikkakunnalla (ks. vastaavasti tuomio 11.3.2010, Wood Floor Solutions Andreas Domberger, C-19/09, EU:C:2010:137, 33 ja 34 kohta).

Tästä seuraa, että tämän säännöksen nojalla toimivalta tutkia palvelujen suorittamista koskevaan sopimukseen perustuvat kanteet tilanteessa, jossa palveluja suoritetaan useissa jäsenvaltioissa, on sen jäsenvaltion tuomioistuimella, jossa sijaitsee palvelujen pääasiallinen suorittamispaikkakunta, sellaisena kuin se ilmenee sopimusmääräyksistä, ja jollei tällaisia määräyksiä ole, paikkakunta, jossa tämä sopimus tosiasiallisesti pannaan täytäntöön, ja jollei määrittäminen tällä perusteella ole mahdollista, paikkakunta, jossa palvelun tarjoajalla on kotipaikka (ks. vastaavasti tuomio 11.3.2010, Wood Floor Solutions Andreas Domberger, C-19/09, EU:C:2010:137, 43 kohta).

(ks. 44, 45 ja 47 kohta sekä tuomiolauselman 2 kohta) 2)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 2 artiklan 1 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että vastikkeellisena palvelujen suorituksena, josta on tämän säännöksen perusteella suoritettava arvonlisäveroa, on pidettävä – ellei siitä tosiseikkoja koskevasta selvityksestä, joka ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tehtävä, muuta johdu – pääasiassa kyseessä olevan kaltaista toimintaa, jossa yhtiö huolehtii tietyistä julkisista tehtävistä kunnan kanssa tekemänsä sopimuksen perusteella.

(ks. 42 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
65

Koska neuvosto on vaatinut Marquis Energyn velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut ja viimeksi mainittu on hävinnyt asian, sen on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan ja se on velvoitettava korvaamaan neuvostolle muutoksenhakumenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut. Koska Marquis Energyn unionin yleisessä tuomioistuimessa nostama kanne on hylätty kokonaisuudessaan, sen on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan ja se on velvoitettava korvaamaan neuvostolle ensimmäisessä oikeusasteessa aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
1)

Unionin yleisen tuomioistuimen 26.5.2016 antama tuomio Ranska ja IFP Énergies nouvelles vastaan komissio (T‑479/11 ja T‑157/12, EU:T:2016:320) kumotaan siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin kumosi kyseisellä tuomiolla valtiontuesta C 35/08 (ex NN 11/08), jota Ranska on myöntänyt julkisoikeudelliselle laitokselle Institut Français du Pétrole, 29.6.2011 annetun komission päätöksen 2012/26/EU 1 artiklan 3–5 kohdan ja 2–12 artiklan.
81

Kaikkien edellä esitettyjen seikkojen perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että jos pääasiassa kyseessä olevan kaltaista kansallista säännöstöä ei ole mahdollista tulkita niin, että sen yhdenmukaisuus direktiivin 2003/88 7 artiklan ja perusoikeuskirjan 31 artiklan 2 kohdan kanssa varmistetaan, viimeksi mainitusta määräyksestä seuraa, että kansallisen tuomioistuimen, jonka käsiteltäväksi on saatettu työntekijän ja hänen entisen työnantajansa, joka on yksityinen, välinen oikeusriita, on jätettävä mainittu kansallinen säännöstö soveltamatta ja huolehdittava siitä, että jollei kyseinen työnantaja voi näyttää toteen, että se on noudattanut kaikkea vaadittua huolellisuutta, jotta työntekijällä on tosiasiallisesti mahdollisuus pitää palkallinen vuosiloma, johon hänellä on oikeus unionin oikeuden nojalla, mainitulta työntekijältä ei voida evätä hänen saavuttamaansa oikeutta tällaiseen palkalliseen vuosilomaan eikä vastaavasti, kun työsuhde päättyy, sellaista rahallista korvausta pitämättä jääneestä lomasta, jonka maksaminen on tuossa tapauksessa suoraan asianomaisen työnantajan tehtävä.
21

GütbefG:n 8 §:ssä, jonka otsikko on ”Lupien saanti”, säädetään seuraavaa: ”(1) Edellä 7 §:n 1 momentin 3 kohdassa tarkoitettu lupa annetaan yksittäisiin tavarankuljetuksiin. Lupa annetaan ainoastaan, jos siihen liittyy huomattava yleinen etu. Luvan hakijan on esitettävä riittävä näyttö siitä, ettei matkaa voida välttää organisatorisin toimenpitein eikä valitsemalla toinen liikenneväline. Lupa on evättävä, jos (erityisesti liittotasavallan alueella jo olevan kuljetuskaluston kannalta) ei ole olemassa tarvetta ehdotettuun tavarankuljetukseen. Tällöin on otettava huomioon Itävallan liikenteelliset ja kansantaloudelliset edut, väestön ja ympäristön suojelu sekä mahdollisuus tavarankuljetuksen suorittamiseen muun kuljetuskaluston avulla. – – (3) Tämä liittotasavallan lain nojalla voidaan tehdä 7 §:n mukaisia sopimuksia tavaroiden kuljettamisesta rajojen yli, kun valtioiden välisen tavaraliikenteen laajuus sitä edellyttää. Sopimuksissa on määrättävä, että ulkomaisin rekisterikilvin varustetut moottoriajoneuvot voivat vastavuoroisuuden periaatteen nojalla suorittaa kuljetuksia Itävaltaan, sen kautta ja sieltä. Tällöin voidaan vahvistaa myös valtioiden välisiä kiintiöitä, joiden määrässä on otettava huomioon Itävallan liikenteelliset ja kansantaloudelliset edut sekä väestön ja ympäristön suojelu. – – (4) Sovittujen kiintiöiden antaminen tapahtuu yksinkertaistetussa menettelyssä. Toimivaltainen viranomainen voi antaa todistuksia siitä, että sopimuksessa sovittuja edellytyksiä, erityisesti sovittua kiintiötä, on noudatettu (kiintiölupa). – – (5) Liittotasavallan liikenne-, innovaatio- ja teknologiaministerin asetuksella on säädettävä 4 momentin mukaisen kiintiöluvan ajallisesta, alueellisesta ja aineellisesta myöntämisestä, luvan ulkonäöstä, myöntämismenettelyn tarkemmista säännöistä sekä tavarankuljetusta harjoittavan elinkeinonharjoittajan ammatillisesta pätevyydestä ja sen kansainvälisen tavaraliikenteen toimintakapasiteettiin liittyvistä edellytyksistä. Kiintiöluvan uudet hakijat on otettava asianmukaisesti huomioon suhteessa kansainvälisessä tavaraliikenteessä jo toimivien elinkeinonharjoittajien osuuksiin. – –”
Miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen asteittaisesta toteuttamisesta sosiaaliturvaa koskevissa kysymyksissä 19.12.1978 annettua neuvoston direktiiviä 79/7/ETY, erityisesti sen 4 artiklan 1 kohdan ensimmäistä luetelmakohtaa, luettuna yhdessä sen 3 artiklan 1 kohdan a alakohdan kolmannen luetelmakohdan ja 7 artiklan 1 kohdan a alakohdan kanssa, on tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa vaaditaan, että henkilön, joka on vaihtanut sukupuoltaan, on täytettävä paitsi fyysiset, sosiaaliset ja psykologiset kriteerit, myös se edellytys, että hän ei ole avioliitossa sitä sukupuolta olevan henkilön kanssa, jonka hän on sukupuolenvaihdoksessa hankkinut, jotta hän saa oikeuden valtion vanhuuseläkkeeseen tätä hankittua sukupuolta olevia henkilöitä koskevasta lakisääteisestä eläkeiästä lukien.
16

Mainitun asetuksen 27 artiklassa, jonka otsikko on ”Oikeussuojakeinot”, säädetään seuraavaa: ”1. Hakijalla tai muulla 18 artiklan 1 kohdan c tai d alakohdassa tarkoitetulla henkilöllä on oltava oikeus tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin niin, että hänellä on mahdollisuus hakea muutosta siirtopäätökseen tai sen uudelleen käsittelyä tuomioistuimessa sekä tosiseikkojen että oikeudellisten seikkojen osalta. 2. Jäsenvaltioiden on säädettävä kohtuullisesta määräajasta, jonka aikana asianomainen henkilö voi käyttää oikeuttaan tehokkaisiin oikeussuojakeinoihin 1 kohdan mukaisesti. 3. Siirtopäätöksiin kohdistuvien muutoksenhaun ja uudelleen käsittelyä koskevien hakemusten osalta jäsenvaltioiden on kansallisessa laissaan säädettävä, että a) muutoksenhaku tai uudelleen käsittely antaa asianomaiselle henkilölle oikeuden jäädä asianomaiseen jäsenvaltioon, kunnes muutoksenhaun tai uudelleen käsittelyn tulos on selvillä; tai b) siirto lykkääntyy automaattisesti tietyn kohtuullisen ajan, jonka kuluessa tuomioistuimen on päätettävä tarkasteltuaan asiaa perusteellisesti, onko muutoksenhaulla tai uudelleen käsittelyllä lykkäävä vaikutus; tai c) asianomaisella henkilöllä on mahdollisuus pyytää kohtuullisen ajan kuluessa tuomioistuinta lykkäämään siirtopäätöksen täytäntöönpanoa, kunnes hänen muutoksenhakunsa tai uudelleen käsittelyn tulos on selvillä. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että käytettävissä on tehokkaat oikeussuojakeinot, lykkäämällä siirtoa, kunnes päätös ensimmäisestä lykkäyspyynnöstä on tehty. – – 4. Jäsenvaltiot voivat säätää, että toimivaltaiset viranomaiset voivat viran puolesta lykätä siirtopäätöksen täytäntöönpanoa kunnes muutoksenhaun tai uudelleen käsittelyn tulos on selvillä. – –”
61

Kuten Alankomaiden hallitus ja komissio ovat todenneet, on tosin niin, että koska olisi direktiivin 2003/86 10 artiklan 3 kohdan a alakohdan tavoitteen vastaista, että pakolainen, joka hakemuksentekoajankohtana oli ilman huoltajaa tuleva alaikäinen mutta joka on tullut menettelyn aikana täysi-ikäiseksi, voisi vedota tähän säännökseen ilmaan minkäänlaista ajallista rajoitusta saadakseen oikeuden perheenyhdistämiseen, hänen on tehtävä tätä oikeutta koskeva hakemuksensa kohtuullisessa ajassa. Tämän kohtuullisen ajan määrittämiseksi ratkaisu, johon unionin lainsäätäjä on päätynyt vastaavassa, tämän direktiivin 12 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa tarkoitetussa asiayhteydessä, voi toimia ohjeena siten, että on katsottava, että mainitun direktiivin 10 artiklan 3 kohdan a alakohdan perusteella esitetty perheenyhdistämistä koskeva hakemus on lähtökohtaisesti tällaisessa tilanteessa esitettävä kolmen kuukauden kuluessa siitä päivästä, jolloin asianomaiselle alaikäiselle on tunnustettu pakolaisasema.
25

Kansallisen toimenpiteen luokitteleminen SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi edellyttää, että kaikki seuraavat edellytykset täyttyvät. Kyseessä on ensinnäkin oltava valtion toimenpide tai valtion varoista toteutettu toimenpide. Toiseksi kyseisen toimenpiteen on oltava omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Kolmanneksi toimenpiteellä on annettava valikoivaa etua sille, joka on toimenpiteen kohteena. Neljänneksi toimenpiteen on vääristettävä tai uhattava vääristää kilpailua (ks. mm. tuomio 21.12.2016, komissio v. World Duty Free Group ym., C‑20/15 P ja C‑21/15 P, EU:C:2016:981, 53 kohta).
99

Ensimmäiseksi on todettava, että kun otetaan huomioon tämän tuomion 94 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, se seikka, että valittaja edustaa kaikkia unionissa toimivia kasvinsuojeluaineissa käytettävien kupariyhdisteiden tuottajia ja että nämä tuottajat on mahdollista luetella tai yksilöidä, ei vaikuta siihen, että riidanalainen asetus koskee sen jäseniä ainoastaan sen objektiivisen ominaisuuden vuoksi, joka niillä on kupariyhdisteiden tuottajina. Valittajan tätä koskevan väitteen hyväksyminen merkitsisi sitä, että edellytyksen, joka liittyy siihen, että toimen on koskettava henkilöä erikseen, sisältö kävisi suurelta osin tyhjäksi, sillä talouden toimijoille, joita unionin toimi koskee ainoastaan sen vuoksi, että ne ovat tässä toimessa määritetyssä objektiivisessa oikeudellisessa tai tosiasiallisessa tilanteessa, olisi riittävää yhdistyä nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaiseen niitä edustavaan yhdistykseen, jotta niillä katsotaan olevan SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitettu asiavaltuus.