ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
VIRKAMIESTUOMIOISTUIMEN MÄÄRÄYS

(ensimmäinen jaosto)

20 päivänä huhtikuuta 2007

Asia F-13/07

L

vastaan

Euroopan lääkevirasto (EMEA)

Henkilöstö – Työkyvyttömyys – Työkyvyttömyyslautakunta – Kieltäytyminen koolle kutsumisesta – Tutkittavaksi ottamisen edellytysten selvä puuttuminen

Aihe: EY 236 ja EA 152 artiklan nojalla nostettu kanne, jossa L vaatii EMEA:n 31.3.2006 tekemän sen päätöksen kumoamista, jolla hylättiin hänen pyyntönsä työkyvyttömyyslautakunnan koolle kutsumisesta, sekä tarvittaessa 25.10.2006 tehdyn sen päätöksen kumoamista, jolla hylättiin hänen tuosta päätöksestä tekemänsä valitus

Ratkaisu: Kanne jätetään tutkimatta, koska tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat. Asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Tiivistelmä

1. Oikeudenkäyntimenettely – Perustellulla määräyksellä tehty päätös – Edellytykset

(Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 111 artikla; neuvoston päätöksen 2004/752 3 artiklan 4 kohta)

2. Henkilöstö – Kanne – Kannetta edeltävä hallinnollinen valitus – Määräajat

(Henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohta)

1. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 111 artiklassa tarkoitetusta tapauksesta, jossa tutkittavaksi ottamisen edellytykset selvästi puuttuvat, ei ole kyse ainoastaan silloin, kun se, että tutkittavaksi ottamista koskevien sääntöjen täyttymättä jääminen on niin selvää ja ilmeistä, ettei asian tutkimiseksi voida esittää mitään vakavia perusteita, vaan myös silloin, kun tuomioistuin katsoo asiakirjojen tutkimisen perusteella, että sillä on asiakirja-aineiston perusteella riittävästi tietoja voidakseen olla täysin vakuuttunut siitä, että kanne on jätettävä tutkimatta, erityisesti siksi, ettei siinä noudateta vakiintuneessa oikeuskäytännössä vahvistettuja vaatimuksia, ja kun se katsoo lisäksi, ettei pitämällä istunto voitaisi saada selville mitään uusia tätä koskevia seikkoja. Tällaisessa tapauksessa sillä, että kanne jätetään tutkimatta perustellulla määräyksellä, sekä edistetään prosessiekonomiaa että säästetään niitä kuluja, joita istunnon pitämisestä aiheutuisi asianosaisille.

(ks. 20 ja 21 kohta)

Viittaukset:

Virkamiestuomioistuin: asia F-87/06, Manté v. neuvosto, 27.3.2007, 16 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa.

2. Siitä, kun hallinnon päätös annetaan tiedoksi henkilölle, joka voi edustaa virkamiestä, esimerkiksi tämän puolisolle, alkaa kulua henkilöstösääntöjen 90 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu, valitukselle varattu kolmen kuukauden määräaika. Tämän osalta merkitystä ei ole päivällä, jona virkamies saa todella tiedon päätöksestä, sillä tämä on sidoksissa yksityisluonteisiin satunnaisiin seikkoihin, jotka ovat riippumattomia siitä huolellisuudesta, jolla hallinto on antanut päätöksen tiedoksi ja joista se ei voi esittää näyttöä.

(ks. 30 ja 32 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T-196/95, H v. komissio, 3.6.1997 (Kok. H. 1997, s. I‑A‑133 ja II‑403, 32–35 kohta).
Vaikka palkkalaskelmalla ei sen luonteen ja kohteen vuoksi ole sellaisenaan virkamiehelle vastaisen toimen ominaispiirteitä, koska se on ainoastaan rahamääräinen ilmaus virkamiehen asemaan liittyvien aikaisempien oikeudellisten päätösten sisällöstä, menettelyn kannalta tällainen laskelma voi olla toimi, jolla on täsmällisiä oikeusvaikutuksia sille, jolle se on annettu. Palkkalaskelman toimittamisesta seuraa näin ollen, että hallinnollisesta päätöksestä tehtävän hallinnollisen valituksen tekemisen ja kanteen nostamisen määräajat alkavat kulua, jos tästä laskelmasta ilmenee selvästi tämän päätöksen olemassaolo ja ulottuvuus. Näissä olosuhteissa palkkalaskelmat, jotka toimitetaan kuukausittain ja jotka sisältävät taloudellisia oikeuksia koskevan laskelman, voivat olla virkamiehelle vastaisia toimia, joista voidaan tehdä hallinnollinen valitus ja tarvittaessa nostaa kanne.

Kun ulkomaankorvaus on jäänyt maksamatta hallinnon virkamiehen henkilöstösääntöjen mukaisten oikeuksien tietoteknisen koodauksen yhteydessä tekemän virheen vuoksi, ja kun asianomainen toimielin on kuitenkin nimenomaisesti vahvistanut virkamiehen oikeuden tähän korvaukseen sen jälkeen, kun virkamies on palannut tehtäviinsä tässä toimielimessä tilapäisen siirron jälkeen, kyseisen virkamiehen palkkalaskelmat edellä mainitusta vahvistamisesta alkaen eivät kuvasta minkäänlaista taloudellista päätöstä eikä niillä muuteta hänen oikeusasemaansa tai vahvisteta lopullisesti toimielimen kantaa.

Näin ollen koska kyseiset palkkalaskelmat eivät kuvasta asianomaisen toimielimen nimittävän viranomaisen päätöstä, niiden vaikutuksena ei voi olla, että valituksen tekemisen määräaika alkaa kulua.

(ks. 34 ja 37–40 kohta)

Yhteisöjen tuomioistuin: tuomio Giordani v. komissio (200/87, EU:C:1989:259, 13 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio Benzler v. komissio (T-253/06, EU:T:2008:386, 139 kohta)

Unionin yleinen tuomioistuin: määräys Conticchio v. komissio (T-358/12 P, EU:T:2013:525, 23 kohta)

Virkamiestuomioistuin: tuomio 22. kesäkuuta 2015, Schönberger v. parlamentti (F-139/14, EU:F:2015:64, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)
Kun unionin toimielimellä on laaja harkintavalta, kuten ylennysten osalta, tiettyjen menettelyllisten takeiden noudattaminen on erityisen tärkeää, ja näihin takeisiin kuuluu velvollisuus tutkia huolellisesti ja puolueettomasti kaikki kyseisen tilanteen kannalta merkitykselliset seikat sekä perustella päätökset riittävällä tavalla.

Perustelujen tärkeimpänä tehtävänä on tarkemmin sanottuna pienentää mielivaltaisuuden riskiä pakottamalla hallinto järjestämään päättelynsä johdonmukaiseksi kokonaisuudeksi ja siten ohjaamalla hallintoa tekemään kannastaan sekä päätöksensä ulottuvuudesta järkevän merkityksellisillä, yksiselitteisillä, ristiriidattomilla ja riittävillä perusteilla.

Perusteluvelvollisuuden – yhdessä niiden velvollisuuksien kanssa, joita hallinnolla on SEUT 266 artiklan nojalla silloin, kun jokin sen toimista kumottu – olemassaolon tärkein syy merkitsee siten, että asianomaisella toimielimellä on kaksi peräkkäistä velvollisuutta. Sen on ensinnäkin tosiasiallisesti tutkittava uudelleen perustelut, jotka saattoivat olla päätöksen taustalla, vaikka niitä ei tuotu esiin kumotussa ylentämättä jättämistä koskevassa päätöksessä, ja otettava niitä tutkiessaan huomioon kumoamistuomion tuomiolauselman kannalta välttämättömät perustelujen osat. Toimielimen on seuraavaksi tuotava tällä tavalla uudelleen tutkitut perustelut esiin kyseisen ylentämättä jättämistä koskevan päätöksen sijaan tulevan päätöksen perusteluissa. Muussa tapauksessa päätöksen asianmukaista perustelemista koskeva velvollisuus on erityisesti siinä tapauksessa, että aikaisempi päätös on kumottu perustelujen puuttumisen tai puutteellisuuden vuoksi, vailla merkityssisältöä oleva temppu, vaikka perusteleminen on olennainen menettelymääräys. On lisäksi todettava, että vaatimus, että perusteluvelvollisuuden laiminlyönnin vuoksi tapahtuneen kumoamisen jälkeen on välttämätöntä tutkia tosiasiallisesti uudelleen perustelut, joihin päätös, jota ei ole perusteltu muotovaatimusten mukaisesti, on saattanut perustua ja tuoda tämä uudelleentutkinta esiin perusteluina, ei koske ylennyksestä tehdyn päätöksen aineellista sisältöä eikä etenkään velvoita hallintoa tekemään kantajalle myönteistä päätöstä. Se kuuluu sitä vastoin sellaisten prosessuaalisten menettelymääräysten alaan, joiden noudattaminen on välttämätöntä, jotta tehty päätös olisi sääntöjenmukainen.

(ks. 24–26 kohta)

Yhteisöjen tuomioistuin: tuomio 23.9.2004, Hectors v. parlamentti (C‑150/03 P, EU:C:2004:146, 41 kohta) Unionin tuomioistuin: tuomio 16.6.2015, Gauweiler ym. (C‑62/14, EU:C:2015:400, 69 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio 8.9.2009, ETF v. Landgren, (T‑404/06 P, EU:T:2009:313, 163 kohta)
Henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 5 ja 10 artiklan sanamuodon mukaan vakinaisella virkamiehellä, joka osoittaa, että hänen on ollut vaihdettava asuinpaikkaa täyttääkseen henkilöstösääntöjen 20 artiklan mukaiset edellytykset, on oikeus asettautumiskorvaukseen ja päivärahaan.

Tavanomainen asuinpaikka on tässä tapauksessa se paikka, johon kyseessä oleva henkilö on keskittänyt ja halunnut vakiinnuttaa intressinsä pysyvästi tai tavanomaisesti. Asuinpaikan käsite, joka ei perustu pelkästään henkilön tietyllä alueella viettämän ajan pituuteen, edellyttää sen seikan lisäksi, että henkilö fyysisesti oleskelee tietyllä paikkakunnalla, kuitenkin myös sitä, että henkilöllä on aikomus tehdä tästä seikasta pysyvä, joka on seurausta siitä, että hän elää ja solmii tavanomaiset sosiaaliset suhteensa siellä.

Näin ollen jos virkamies on osoittanut, että hän on joutunut vaihtamaan asuinpaikkaa täyttääkseen henkilöstösääntöjen 20 artiklan mukaisesti edellytykset, se seikka, että hän palvelukseen ottamisensa ajankohtana oleskeli jo tulevan asemapaikkansa paikkakunnalla, ei vaikuta päivärahan ja asettautumiskorvauksen myöntämiseen.

(ks. 31, 32 ja 58 kohta)

Yhteisöjen tuomioistuin: tuomio 5.2.1987, Mouzourakis v. parlamentti (280/85, EU:C:1987:66)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio 10.7.1992, Benzler v. komissio (T‑63/91, EU:T:1992:88)

Virkamiestuomioistuin: tuomio 16.1.2007, Borbély v. komissio (F‑126/05, EU:F:2007:12, 33 ja 49 kohta) ja tuomio 19.3.2013, Infante Garcia-Consuegra v. komissio (F‑10/12, EU:F:2013:38, 29 kohta)
Henkilöstösääntöjen 60 artiklan toisen kohdan sanamuoto on selkeä ja yksiselitteinen eikä siinä säädetä poikkeuksista, jotka liittyvät sairauden luonteeseen, kuten psyykkiseen tai psykiatriseen ongelmaan, ja joita sovellettaisiin velvollisuuteen saada etukäteen lupa silloin kun virkamies haluaa viettää sairauslomansa muualla kuin asemapaikassaan.

Näin ollen siitä seikasta riippumatta, että oleskelu asemapaikan ulkopuolella on lyhyt ja vastaa lääkärin suositusta, nimittävällä viranomaisella on oikeus todeta, että virkamies, joka ei ole saanut etukäteen lupaa, ei ole noudattanut henkilöstösääntöjen merkityksellistä säännöstä, jota sovelletaan oleskeluun asemapaikan ulkopuolella sairausloman aikana, ja että kyseessä on näin ollen luvaton poissaolo.

Vaikka arviointikertomuksessa on tarkoitus arvioida virkamiehen suorituksia kokonaisen vuoden ajalta, mikään ei estä kyseistä viranomaista mainitsemasta yksittäistä tapahtumaa muun muassa silloin kun se koskee suoraan henkilöstösäännöistä peräisin olevan selkeän ja täsmällisen säännön rikkomista ja kun asianomainen virkamies ajattelee, ettei hän ole velvollinen tekemään etukäteen myönnettävää lupaa koskevaa hakemusta. Näissä olosuhteissa arviointikertomuksessa esitetty huomautus ei paitsi ole ristiriidassa henkilöstösääntöjen säännöksen, muun muassa sen 43 artiklan kanssa, mutta sillä voi olla perusteltu tavoite, joka on asianomaisen varoittaminen ja kyseessä olevan henkilöstösääntöjen säännöksen rikkomisen toistumisen välttäminen. Tältä osin huomautuksessa, jossa muistutetaan tavoitteista, jotka virkamiehen on saavutettava sääntöjen noudattamista koskevissa asioissa, ei ole ilmeistä arviointivirhettä, koska arvioidun virkamiehen käytöksen parantuminen yksikössä on nimenomaan tavoite, johon arviointikertomuksessa pyritään.

Lisäksi vaikea ammatillinen tilanne, josta sairausloma väitetysti aiheutuu, ei vapauta virkamiestä kaikille virkamiehille ja toimihenkilöille kuuluvasta velvollisuudesta noudattaa henkilöstösääntöjen 60 artiklan toista kohtaa.

(ks. 53–56 ja 80 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio Österholm v. komissio (T‑190/02, EU:T:2004:191, 39 kohta)

Virkamiestuomioistuin: tuomio Morgan v. SMHV (F‑26/13, EU:F:2014:180, 57 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen, valitus vireillä unionin yleisessä tuomioistuimessa, asia T‑683/14 P)
Henkilöstösääntöjen 11 artiklassa tarkoitettu lojaalisuusvelvollisuus merkitsee, että virkamiesten on helpotettava hallinnon tehtävää, kun tämä määrittelee heidän henkilöstösääntöjen mukaisten taloudellisten etuuksiensa laajuuden. Tältä osin tavanomaisen tarkkaavaiselta virkamieheltä ei voi jäädä huomaamatta, että hänen perhetilanteessaan, jonka vuoksi hänelle maksetaan etuuksia, tapahtunutta muutosta koskeva ilmoitus on toimitettava suoraan toimielimen toimivaltaiselle yksikölle selvästi ja yksiselitteisesti, eikä virkamies voi tältä osin vedota siihen seikkaan, että hallinto sai joitakin tietoja vahingossa tai epäsuorasti. Tämä pätee erityisesti silloin, kun henkilöstösääntöjen 67 artiklan 2 kohdasta ilmenee yksiselitteisesti, ettei toimielimen tehtävänä ole selvittää, maksetaanko muualta mahdollisesti samanluontoisia perhelisiä, vaan että työntekijöiden on ilmoitettava, että he saavat tällaisia lisiä muualta. Lisäksi henkilöstösääntöjen 11 artikla on erityinen ilmaus kaikille virkamiehille kuuluvasta lojaalisuusvelvollisuudesta, joka edellyttää, että virkamies paitsi pidättäytyy hänen asemaansa kohdistuvaa arvonantoa ja toimielimen sekä sen yksiköiden kunnioitusta heikentävästä käyttäytymisestä, myös osoittaa kaikkien epäilysten yläpuolella olevaa käytöstä, jotta hänen ja toimielimen väliset luottamussiteet pysyvät jatkuvasti yllä, erityisesti jos hän on korkeassa asemassa.

(ks. 108, 112 ja 123 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: tuomio Costacurta v. komissio (T-34/89 ja T-67/89, EU:T:1990:20, 45 ja 46 kohta)

Virkamiestuomioistuin: tuomio Andreasen v. komissio (F-40/05, EU:F:2007:189, 233 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)
Harkintavaltaa on käytetty väärin vain, jos objektiivisten, asiaankuuluvien ja yhtäpitävien seikkojen perusteella voidaan osoittaa, että riitautettu toimi on tehty muun kuin henkilöstösääntöjen sovellettavissa säännöksissä esitetyn päämäärän saavuttamiseksi.

Virhe voidaan luonnehtia ilmeiseksi vain jos se on helposti havaittavissa niiden perusteiden avulla, joita lainsäätäjä on halunnut hallinnon päätöksentekovallan käytölle asettaa. Tästä seuraa, että osoittaakseen, että tosiseikkojen arvioinnissa on tapahtunut ilmeinen virhe, jonka perustella riidanalainen päätös voidaan kumota, kantajan on esitettävä riittävää näyttöä, jotta hallinnon päätöksessään tosiseikoista tekemä arviointi voidaan todeta epäuskottavaksi. Ilmeistä arviointivirhettä koskeva peruste on toisin sanoen hylättävä, jos kyseenalaistettua arviointia voidaan kantajan esittämistä seikoista huolimatta pitää totena tai pätevänä.

(ks. 44 kohta)

Viittaukset:

Virkamiestuomioistuin: tuomio AJ v. komissio (F‑80/10, EU:F:2011:172, 34 ja 35 kohta); tuomio Eklund v. komissio (F‑57/11, EU:F:2012:145, 51 kohta) ja määräys Mészáros v. komissio (F‑22/13, EU:F:2014:189, 52 kohta)
Muutoksenhakukomitean täyden valvontavallan vahvistaa se, että sille on nimenomaisesti tunnustettu toimivalta muuttaa sisäisen valituksen tehneen henkilön suorituksen kokonaisarviointiin perustuvaa ansioiden loppuarviointia. Asianomaisen henkilön ansioiden loppuarvioinnin muuttaminen nimittäin merkitsee, että muutoksenhakukomitea valvoo yksityiskohtaisesti kaikkia arviointeja, joita henkilön ansioista esitetään kertomuksessa, joka on riitautettu tosiseikkoja tai oikeudellisia seikkoja koskevien mahdollisten arviointivirheiden osalta, ja että komitea voi tarvittaessa asettua arvioijan sijaan arvioidakseen nämä ansiot uudelleen.

Euroopan investointipankin perustamalla henkilöstön arviointia koskevia asioita käsittelevällä muutoksenhakukomitealla oleva mahdollisuus kumota mikä tahansa pankin toimihenkilöä koskevaan arviointikertomukseen sisältyvä toteamus merkitsee, että kyseisellä komitealla on toimivalta arvioida uudelleen kunkin toteamuksen oikeellisuutta, ennen kuin se toteaa sen virheelliseksi. Tämä toimivalta on siten selvästi laajempi kuin pelkkää laillisuusvalvontaa ja toimen päätösosan kumoamista koskeva toimivalta, koska se käsittää mahdollisuuden kumota myös toimen päätösosan oikeuttavat perustelut riippumatta näiden merkityksestä kyseisen toimen perustelujen systematiikassa.

Euroopan investointipankin perustamalla henkilöstön arviointia koskevia asioita käsittelevällä muutoksenhakukomitealla on täysi valvontavalta, jonka nojalla se voi korvata pankin toimihenkilön riitauttamassa arviointikertomuksessa esitetyt arvioinnit omilla arvioinneillaan, kun taas virkamiestuomioistuimella ei tällaista valtaa ole. Se, että muutoksenhakukomitea virheellisesti luopuu harjoittamasta täyttä valvontaa, nimittäin merkitsee, että asianomaiselta henkilöltä evätään yksi pankin sisäisessä säännöstössä tarkoitettu muutoksenhakuaste, ja se on siten hänelle vastainen toimi, joten valvontavallan käytöstä luopuminen on voitava saattaa asiaa ensimmäisenä oikeusasteena käsittelevän tuomioistuimen tutkittavaksi.

(ks. 43 kohta)

Unionin yleinen tuomioistuin: tuomio 27.4.2012, De Nicola v. EIP (T‑37/10 P, EU:T:2012:205, 49 kohta)
Kun on kyse väliaikaisen toimihenkilön määräaikaisen työsopimuksen jatkamisesta, työsopimusten tekemiseen toimivaltaisen viranomaisen tehtävänä on, kun on esitetty nimenomainen pyyntö jatkaa työsopimuksen kestoa yleisesti sovellettavassa sisäisessä päätöksessä vahvistetun kuuden vuoden jakson jälkeen, arvioida, onko yksikön edun mukaista poiketa kuuden vuoden säännöstä.

Kun työsopimuksen keston jatkamista koskeva pyyntö on tehty sellaista määräaikaista jaksoa varten, joka ei ylitä kyseistä kuuden vuoden jaksoa, työsopimusten tekemiseen toimivaltaiselta viranomaiselta ei kuitenkaan pyydetä lausuntoa tällaisen poikkeuksen mahdollisuudesta.

Mikään ei estä asianomaista työntekijää vaatimasta henkilöstösääntöjen 90 artiklan 1 kohdan mukaisesti, että tarkastellaan mahdollisuutta jatkaa hänen työsopimuksensa kestoa yksikön edun mukaisesti kauemmin kuin kuusi vuotta.

(ks. 54, 57 ja 62 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: määräys Vakalopoulou v. komissio (T‑97/00, EU:T:2001:38, 14 kohta)

Unionin yleinen tuomioistuin: tuomio komissio v. Petrilli (T‑143/09 P, EU:T:2010:531)

Virkamiestuomioistuin: tuomio BR v. komissio (F‑13/12, EU:F:2013:39)
Kun valituksen hylkäämisestä tehdyssä päätöksessä tutkitaan kantajan tilanne uudelleen uusien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella tai kun sillä muutetaan tai täydennetään alkuperäistä päätöstä, valituksen hylkääminen on tuomioistuinvalvonnan piiriin kuuluva toimi, jonka tuomioistuin ottaa huomioon arvioidessaan riitautetun toimen laillisuutta tai jota se jopa pitää virkamiehelle vastaisena toimena, joka on korvannut riitautetun toimen.

Määriteltäessä, onko virkamiehellä oikeus ulkomaankorvaukseen, henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdan sanamuodosta seuraa, että sellaiset jaksot jäisivät ilman vaikutuksia, jonka ajan virkamies tai toimihenkilö on asunut sen valtion alueella, jossa asemapaikka sijaitsee tai kyseisen valtion ulkopuolella, lainsäätäjä on ottanut käyttöön erottelun, joka perustuu siihen, onko asuminen johtunut tilanteesta, joka on ollut seurausta tehtävien hoitamisesta jonkin valtion tai kansainvälisen järjestön palveluksessa.

Komissiossa suoritetun harjoittelujakson, joka on käsitettävä erikostumisjaksona, jolla täydennetään joko yliopistokoulutusta tai ammatin harjoittamista varten tarpeellisia tietoja, ei voida katsoa kuuluvan tehtävien hoitamisen käsitteeseen, koska tämä käsite edellyttää, että toiminnalla myötävaikutetaan ensisijaisesti kyseessä olevan valtion tai kansainvälisen järjestön tavoitteiden toteuttamista. Kun otetaan huomioon komissiossa suoritettujen harjoitteluiden ensisijainen tavoite, tällaista toteamusta ei voida tehdä tyhjäksi sillä seikalla, että joillekin harjoittelijoille maksetaan määrärahojen saatavuuden ja heidän perhetilanteensa mukaan stipendi tai sillä, että julkisen tai yksityisen sektorin työntekijät saattavat jopa säilyttää palkkansa.

Lisäksi pitää paikkansa, että tämä ratkaisu eroaa siitä, josta on kyse henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a alakohdassa, joka koskee virkamiehiä, joilla ei koskaan ole ollut asemamaan kansalaisuutta, ja että tämä ratkaisu johtaa erilaiseen kohteluun, joka perustuu laajalti asianomaisen henkilön kansalaisuuteen.

Tämä erilainen kohtelu on kuitenkin perusteltu yhtäältä siinä sanamuodossa olevalla erolla, jonka lainsäätäjä on antanut henkilöstösääntöjen liitteessä VII olevan 4 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdalle, ja toisaalta sen viitejakson kestossa olevalla erolla, joka on huomattavasti pidempi sellaisia virkamiehiä varaten, joilla on ollut asemamaan kansalaisuus.

(ks. 40, 43–45, 47 ja 49 kohta)
Silloin, kun päätöksessä, jolla valitus hylätään, kantajan tilanne tutkitaan uudelleen uusien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella tai kun sillä muutetaan tai täydennetään alkuperäistä päätöstä, valituksen hylkääminen on tuomioistuinvalvonnan piiriin kuuluva toimi, jonka tuomioistuin ottaa huomioon arvioidessaan riitautetun toimen laillisuutta tai jota se pitää asianomaiselle vastaisena toimena, joka on korvannut riitautetun toimen.

Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen kaikissa sellaisissa menettelyissä, jotka on saatettu vireille tiettyä henkilöä vastaan ja joiden päätteeksi voidaan tehdä tälle henkilölle vastainen päätös, on unionin oikeuden perusperiaate, jota on noudatettava myös kyseistä menettelyä koskevan nimenomaisen sääntelyn puuttuessa. Tämä periaate, joka vastaa hyvän hallinnon vaatimuksia, edellyttää, että kysymyksessä olevalle henkilölle on varattava tilaisuus esittää asianmukaisesti näkemyksensä niistä seikoista, joita voidaan tehtävässä päätöksessä käyttää häntä vastaan.

Vaikka sopimussuhteisen toimihenkilön toistaiseksi voimassa olevan työsopimuksen irtisanomispäätöksen tapauksessa hallinto ei järjestä työsopimuksista vastaavan viranomaisen ja kyseisen toimihenkilön välillä kokousta, jonka tarkoituksena olisi yksinomaan lausunnon saaminen toimihenkilöltä hänen työsopimuksensa suunnitellusta irtisanomisesta ennen tällaisen päätöksen tekemistä, kyseisen päätöksen tekemiseen ja sen tiedoksi antamiseen liittyvät olosuhteet sekä hallinnon noudattama menettely sen vastatessa valitukseen, jota käsiteltäessä työsopimuksista vastaava viranomainen tutkii kyseisen päätöksen uudelleen uusien oikeudellisten seikkojen ja tosiseikkojen perusteella, voi mahdollistaa sen, että kyseisellä toimihenkilöllä on tilaisuus esittää asianmukaisesti näkemyksensä häntä vastaan esitetyistä seikoista.

(ks. 91 ja 99 kohta)

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑277/03, Vlachaki v. komissio, 8.3.2005, 64 kohta
Kun epäillään, että vaikeudet, joita virkamiehellä on tehtäviensä hoitamisessa, voivat johtua lääketieteellisistä syistä, huolenpitovelvollisuus velvoittaa hallintoviranomaisen ryhtymään kaikkiin tarvittaviin toimenpiteisiin tämän epäilyn kumoamiseksi, ennen kuin tehdään niinkin vakava päätös kuin päätös kyseisen virkamiehen irtisanomisesta.

Lisäksi huolenpitovelvollisuudesta hallintoviranomaiselle aiheutuvat velvollisuudet tiukentuvat huomattavasti, kun on kysymys sellaisen virkamiehen erityisestä tilanteesta, jonka mielenterveydestä on epäilyjä ja jonka osalta on tämän johdosta myös epäilyjä siitä, kykeneekö hän puolustamaan omia etujaan asianmukaisesti.

Kun hallintoviranomaisella on tiedossaan riittävästi seikkoja, joiden perusteella voidaan olettaa, että toiminta, josta virkamiestä arvostellaan, voi ainakin osittain johtua ulkoisesta syystä, erityisesti työpaikkakiusaamiseen liittyvistä seikoista tai lääketieteellisistä syistä, sen on ennen irtisanomispäätöksen tekemistä ryhdyttävä kaikkiin tarvittaviin toimenpiteisiin varmistuakseen siitä, ettei näin ole. Tämä edellyttää vähintään, että työpaikkakiusaamiseen liittyvien seikkojen vuoksi esitettyä avustamispyyntöä koskevan hallinnollisen tutkimuksen tulokset ovat hallintoviranomaisen tiedossa.

(ks. 34, 35 ja 38 kohta)

Viittaukset:

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin: asia T‑145/01, Latino v. komissio, 26.5.2003, 93 kohta

Virkamiestuomioistuin: asia F‑92/09, U v. parlamentti, 28.10.2010, 65 ja 67 kohta ja asia F‑119/07, Strack v. komissio, 17.2.2011, 85 kohta
Palvelusvuosien hyvittämistä koskeva ehdotus on sellaiselle virkamiehelle vastainen toimi, joka on tehnyt eläkeoikeuksiensa siirtämistä koskevan pyynnön. Tällainen ehdotus on yksipuolinen toimi, joka on irrotettavissa menettelyllisestä kehyksestä, jossa se toteutetaan, sillä se perustuu suoraan yksilölliseen oikeuteen, joka henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 11 artiklan 2 kohdassa nimenomaisesti annetaan virkamiehille ja toimihenkilöille heidän tullessaan unionin palvelukseen.

(ks. 51, 52 ja 66 kohta)

Virkamiestuomioistuin: asia F‑122/10, Cocchi ja Falcione v. komissio, 11.12.2012, 37–39 kohta, valitus vireillä unionin yleisessä tuomioistuimessa, asia T‑103/13 P