Asianosaiset

Päätöksen päätösosa



Asianosaiset

Asiassa T‑489/13,

La Rioja Alta, SA , kotipaikka Haro (Espanja), edustajanaan asianajaja F. Pérez Álvarez,

kantajana,

vastaan

sisämarkkinoiden harmonisointivirasto (tavaramerkit ja mallit) (SMHV) , asiamiehenään M. Ó. Mondéjar Ortuño,

vastaajana,

jossa toisena asianosaisena SMHV:n valituslautakunnassa oli

Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG , kotipaikka Essen (Saksa),

jossa vaaditaan kumoamaan SMHV:n neljännen valituslautakunnan 9.7.2013 tekemä päätös (asia R 1190/2011-4), joka koskee Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG:n ja La Rioja Alta, SA:n välistä mitättömäksi julistamista koskevaa menettelyä,

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja M. Prek (esittelevä tuomari) sekä tuomarit I. Labucka ja V. Kreuschitz,

kirjaaja: hallintovirkamies I. Drăgan,

ottaen huomioon unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 16.9.2013 jätetyn kannekirjelmän,

ottaen huomioon unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 28.3.2014 jätetyn vastineen,

ottaen huomioon 14.1.2015 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion (1)

Asian tausta

1. Kantajana oleva yhtiö eli La Rioja Alta, SA, teki 3.6.2003 yhteisön tavaramerkistä 20.12.1993 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 (EYVL 1994, L 11, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna (korvattu yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 207/2009 (EUVL L 78, s. 1)), nojalla yhteisön tavaramerkin rekisteröintiä koskevan hakemuksen sisämarkkinoiden harmonisointivirastolle (tavaramerkit ja mallit) (SMHV).

2. Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on sanamerkki VIÑA ALBERDI.

3. Kyseinen merkki rekisteröitiin 26.11.2004 yhteisön tavaramerkiksi numerolla 3189065.

4. Tavarat, joita varten tavaramerkin rekisteröintiä haettiin, kuuluvat tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan, 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkaan 33, ja ne vastaavat seuraavaa kuvausta: ”Alkoholijuomat paitsi oluet”.

5. Toinen osapuoli SMHV:ssä käydyssä menettelyssä, eli Aldi Einkauf GmbH & Co. OHG, teki 5.11.2009 SMHV:lle hakemuksen, jossa se vaati, että tämä julistaisi riidanalaisen tavaramerkin osittain mitättömäksi asetuksen N:o 207/2009 53 artiklan 1 kohdan a alakohdan, luettuna yhdessä saman asetuksen 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan kanssa, nojalla edellä 4 kohdassa tarkoitettujen tavaroiden osalta.

6. Mitättömäksi julistamista koskevan vaatimuksensa tueksi Aldi Einkauf vetosi aikaisempaan 7.2.1994 rekisteröityyn saksalaiseen kuviomerkkiin nro 2056141, jonka voimassaoloa oli jatkettu 30.9.2012 saakka ja joka on esitystavaltaan seuraavanlainen:

>image>7

7. Aikaisempi tavaramerkki oli rekisteröity luokkaan 33 kuuluvia tavaroita varten, ja se vastasi seuraavaa kuvausta: ”Italian viinit”.

8. Mitättömyysosasto hyväksyi riidanalaisen tavaramerkin mitättömäksi julistamista koskevan vaatimuksen 11.4.2011 antamallaan päätöksellä.

9. Kantaja valitti 6.6.2011 SMHV:hen mitättömyysosaston päätöksestä asetuksen N:o 207/2009 58–64 artiklan nojalla. Kantaja vaati tässä yhteydessä 5.8.2011, että ”Italian viinit” suljettaisiin niiden tavaroiden ulkopuolelle, jotka kuuluvat riidanalaisen tavaramerkin kattamaan luokkaan 33.

10. SMHV:n neljäs valituslautakunta hylkäsi kantajan valituksen 9.7.2013 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös). Valituslautakunta

– hyväksyi sen, että kantajan vaatima rajaus, joka koski niitä tavaroita, joita riidanalaisella tavaramerkillä kuvailtiin, merkitsi asetuksen N:o 207/2009 50 artiklassa tarkoitettua luopumista ja että se oli näin ollen pätevä

– totesi, että näyttöä aikaisemman tavaramerkin käyttämisestä ”Italian viinien” osalta oli esitetty, ja hylkäsi kantajan väitteet siitä, että kyseinen käyttö oli näytetty toteen vain tiettyjen alkuperänimitysten osalta

– totesi, että relevantti yleisö muodostui saksalaisesta suuresta yleisöstä, joka on kohtuullisen tarkkaavaista hankkiessaan kyseisiä tavaroita

– katsoi, että kyseiset tavarat olivat huomattavan samankaltaisia elleivät identtisiä, koska riidanalaisen tavaramerkin ulkopuolelle suljettiin ”Italian viinit” muttei muita viinejä

– totesi, että kyseessä olevat tavaramerkit olivat ainakin jossain määrin visuaalisesti samankaltaisia ja foneettisesti keskimääräisen samankaltaisia ja etteivät ne olleet käsitteellisesti samankaltaisia

– totesi, että aikaisempi tavaramerkki oli keskimääräisen erottamiskykyinen

– totesi, että näiden kahden tavaramerkin välillä on asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettu sekaannusvaara.

Asianosaisten vaatimukset

11. Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– kumoaa riidanalaisen päätöksen

– julistaa riidanalaisen tavaramerkin päteväksi

– velvoittaa SMHV:n ja toisen asianosaisen valituslautakunnassa korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

12. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että kantaja peruutti istunnossa toisen vaatimuksensa.

13. SMHV vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

[– –]

Asiakysymys

[– –]

Kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 53 artiklan 1 kohdan a alakohdan rikkomista

[– –]

– Sekaannusvaara

68. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sekaannusvaara on olemassa, jos yleisö saattaa luulla, että kyseiset tavarat tai palvelut ovat peräisin samasta yrityksestä tai taloudellisesti keskenään sidoksissa olevista yrityksistä. Saman oikeuskäytännön mukaan sekaannusvaaraa on arvioitava kokonaisuutena sen mukaan, kuinka kohdeyleisö mieltää kyseessä olevat merkit ja tavarat tai palvelut, ja ottamalla huomioon kaikki tekijät, joilla on merkitystä kyseisessä yksittäistapauksessa, erityisesti merkkien samankaltaisuuden ja niiden tavaroiden tai palvelujen samankaltaisuuden, joita varten merkkejä käytetään, välinen keskinäinen riippuvuus (ks. tuomio 29.9.1998, Canon, C-39/97, Kok., EU:C:1998:442, 16, 17 ja 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja edellä 38 kohdassa mainittu tuomio GIORGIO BEVERLY HILLS, EU:T:2003:199, 30–33 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

[– –]

70. Edellä 68 kohdassa mainittujen relevanttien tekijöiden yhteydessä voidaan mahdollisesti ottaa huomioon kahden tavaramerkin rinnakkaiselo markkinoilla, koska oikeuskäytännössä on katsottu, että se voi yhdessä muiden seikkojen kanssa johtaa siihen, että vaara kyseisten merkkien sekaannuksesta relevantin kohdeyleisön mielessä vähenee (tuomio 3.9.2009, Aceites del Sur-Coosur v. Koipe, C-498/07 P, Kok., EU:C:2009:503, 82 kohta; ks. myös vastaavasti ja analogisesti tuomio 22.9.2011, Budějovický Budvar, C-482/09, Kok., EU:C:2011:605, 75–82 kohta).

71. Nyt käsiteltävässä asiassa valituslautakunta katsoi kanteen kohteena olevan päätöksen 44 kohdassa, että aikaisempi tavaramerkki oli luontaisesti keskimääräisen erottamiskykyinen. Valituslautakunta totesi, että kyseiset tavarat ja keskenään ristiriidassa olevat tavaramerkit olivat samankaltaisia, joten se katsoi mainitun päätöksen 51 kohdassa, että keskenään ristiriidassa olevien tavaramerkkien välillä oli sekaannusvaara. Arviointinsa yhteydessä valituslautakunta hylkäsi väitteen mainittujen tavaramerkkien rauhanomaisesta rinnakkaiselosta Saksassa.

72. Kantaja arvostelee valituslautakuntaa siitä, ettei tämä ole oikeudellisesti riittävällä tavalla osoittanut, että keskenään ristiriidassa olevien tavaramerkkien välillä olisi relevantin kohdeyleisön mielessä sekaannusvaara. Kantaja katsoo, että kuluttaja voi selvästi erottaa ne. Kantaja väittää myös, että valituslautakunta on virheellisesti hylännyt kantajan väitteen, joka koski aikaisemman tavaramerkin ja riidanalaisen tavaramerkin rauhanomaista rinnakkaiseloa Saksassa, vaikka kantaja on vuodesta 1983 alkaen pitänyt kaupan viinejä espanjalaisella sanamerkillä VIÑA ALBERDI.

[– –]

77. Kanteen kohteena olevan päätöksen 39 kohdassa valituslautakunta korosti lopuksi, että se yhtyi ”mitättömyysosaston päätelmiin siitä, ettei [ollut] osoitettu, että toteen näytetty rinnakkaiselo perustui sekaannusvaaran puuttumiseen, ja ettei yksikään näyttönä esitetty seikka [osoittanut], että kyseisten kahden merkin rinnakkaiselo [oli] molemminpuolisesti tunnustettua ja että saksalainen yleisö [oli] oppinut ja [tiesi] täydellisesti, että keskenään ristiriidassa olevilla merkeillä kuvailtiin selvästi eri kaupallisia alkuperiä”.

78. Kantaja esittää vastaväitteenään kyseiseen arviointiin, että näyttöä tavaramerkkien sellaisesta rauhanomaisesta rinnakkaiselosta, joka perustuu siihen, ettei kyseisten tavaramerkkien välillä ole sekaannusvaaraa, on mahdoton esittää. Kantajan mukaan menettelyn kuluessa esitetyt seikat riittivät osoittamaan, että espanjalainen tavaramerkki VIÑA ALBERDI ja aikaisempi tavaramerkki, johon oli vedottu mitättömäksi julistamista koskevan vaatimuksen tueksi, elivät Saksassa rauhanomaisesti rinnakkain.

79. Aluksi on hylättävä kantajan väite siitä, että näyttöä tavaramerkkien sellaisesta rauhanomaisesta rinnakkaiselosta, joka perustuu siihen, ettei kyseisten tavaramerkkien välillä ole sekaannusvaaraa, on mahdoton esittää.

80. Vaikka on toki riidanalaisen tavaramerkin haltijan asiana SMHV:ssä käydyssä suhteellisia hylkäysperusteita koskevassa menettelyssä näyttää toteen, että mainittu rinnakkaiselo perustui siihen, ettei relevantin kohdeyleisön mielessä ollut sekaannusvaaraa sen tavaramerkin, johon haltija vetoaa, ja sen aikaisemman tavaramerkin välillä, joka on mitättömäksi julistamista koskevan vaatimuksen perusteena (ks. vastaavasti tuomio 11.5.2005, Grupo Sada v. SMHV – Sadia (GRUPO SADA), T-31/03, Kok., EU:T:2005:169, 86 kohta ja tuomio 10.4.2013, Höganäs v. SMHV – Haynes (ASTALOY), T-505/10, EU:T:2013:160, 48 kohta), mainittu haltija voi täyttää kyseisen näyttövelvollisuuden esittämällä joukon aihetodisteita. Tältä osin erityisen relevantteja ovat seikat, jotka osoittavat, että relevantti kohdeyleisö tunsi kunkin kyseisistä tavaramerkeistä ennen riidanalaista tavaramerkkiä koskevan rekisteröintihakemuksen jättöpäivää (ks. vastaavasti ja analogisesti em. tuomio GRUPO SADA, EU:T:2005:169, 89 kohta ja tuomio 25.5.2005, TeleTech Holdings v. SMHV – Teletech International (TELETECH GLOBAL VENTURES), T-288/03, Kok., EU:T:2005:177, 100 kohta). Koska oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, että kahden tavaramerkin rinnakkaiselon on oltava riittävän pitkä, jotta se voi vaikuttaa relevantin kuluttajan näkemykseen (ks. vastaavasti tuomio 1.3.2005, Fusco v. SMHV – Fusco International (ENZO FUSCO), T-185/03, Kok., EU:T:2005:73, 64 kohta ja em. ja em. tuomio ASTALOY, EU:T:2013:160, 47 kohta), rinnakkaiselon kesto on myös olennainen seikka.

81. On myös todettava, että mikä tahansa rinnakkaiseloon perustuva väite edellyttää, että näytetään yhtäältä, että aikaisemmat tavaramerkit ovat samanlaisia kuin niiden kanssa ristiriidassa olevat tavaramerkit (ks. vastaavasti edellä 80 kohdassa mainittu tuomio GRUPO SADA, EU:T:2005:169, 86 ja 88 kohta), ja toisaalta, että tavaramerkkiä, johon kantaja vetoaa, on tosiasiassa käytetty relevantilla alueella (tuomio 21.4.2005, PepsiCo v. SMHV – Intersnack Knabber-Gebäck (RUFFLES), T-269/02, Kok., EU:T:2005:138, 23–25 kohta).

82. Lisäksi on todettava, että koska on mahdollista ottaa huomioon vain rauhanomainen rinnakkaiselo kyseisten tavaramerkkien välillä, se, että aikaisempien tavaramerkkien haltijoiden välillä on oikeusriita, estää sen, että rinnakkaiselo voitaisiin vahvistaa (ks. vastaavasti edellä 15 kohdassa mainittu tuomio ARTHUR JA FELICIE, EU:T:2005:420, 64 kohta ja tuomio 8.12.2005, Castellblanch v. SMHV – Champagne Roederer (CRISTAL CASTELLBLANCH), T-29/04, Kok., EU:T:2005:438, 74 kohta).

83. Mainittujen näkökohtien valossa on tarkistettava, onko valituslautakunta voinut vahvistaa mitättömyysosaston arvion, jolla on hylätty kantajan väite espanjalaisen tavaramerkin VIÑA ALBERDI ja aikaisemman tavaramerkin, johon on vedottu mitättömäksi julistamista koskevan vaatimuksen tueksi, rinnakkaiselosta Saksassa.

84. On todettava, etteivät ne seikat, jotka kantaja on esittänyt SMHV:ssä käydyssä menettelyssä, mahdollista sen osoittamista, että relevantti kohdeyleisö tuntisi espanjalaisen tavaramerkin VIÑA ALBERDI siinä määrin, että kyseinen tietämys mahdollistaisi keskenään ristiriidassa olevien tavaramerkkien välisen sekaannusvaaran vähentymisen.

85. Tästä on palautettava mieleen, että relevantti kohdeyleisö on edellä 23 kohdassa määritelty siten, että se muodostuu suuresta yleisöstä Saksassa.

86. Vaikka kantaja on näyttänyt toteen, että Saksaan on viety espanjalaisella tavaramerkillä VIÑA ALBERDI varustettuja viinejä vuoden 1983 ja yhteisön tavaramerkkiä koskevan hakemuksen jättöpäivän välillä, kantajan esittämästä käy ilmi, että kyseinen vienti on ollut määrällisesti suhteellisen vähäistä, eli 6 000–28 000 pulloa vuodessa Saksan koko markkinoiden osalta.

87. Lisäksi on todettava, että vaikka kantaja on esittänyt useita lehtiartikkeleita ja esitteitä, jotka liittyvät viineihin, joita pidetään kaupan espanjalaisella tavaramerkillä VIÑA ALBERDI, ainoastaan kaksi kyseisistä asiakirjoista on peräisin saksalaisista julkaisuista, ja ne sisältävät vain hyvin suppeat viittaukset kyseisiin viineihin.

88. Siltä osin kuin on lopuksi kyse kantajan kaupan pitämien viinien saksalaisten maahantuojien todistuksista, on todettava, että vaikka niissä vahvistetaan, että ”[sekä] maahantuojalle [että] sen asiakkaille” espanjalainen tavaramerkki VIÑA ALBERDI on ”tavaramerkki, joka yksilöi espanjalaisen laatuviinin, joka kuuluu suojatun alkuperäisnimityksen Rioja alaan”, tällaiset todistukset ovat ennen muuta omiaan osoittamaan sen, että kyseiset todistukset antaneet maahantuojat tuntevat kyseisen tavaramerkin, muttei suuri yleisö Saksassa.

89. Valituslautakunta on näin ollen perustellusti hylännyt kantajan väitteen, joka koskee keskenään ristiriidassa olevien tavaramerkkien rauhanomaista rinnakkaiseloa Saksassa.

[– –]

(1) .

(1) – Tästä tuomiosta on otettu tähän vain kohdat, joiden julkaisemista unionin yleinen tuomioistuin pitää aiheellisena.

Päätöksen päätösosa

Näillä perusteilla

UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (neljäs jaosto)

on ratkaissut asian seuraavasti:

1. Kanne hylätään.

2. La Rioja Alta, SA, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.