ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sellainen pääasioissa kyseessä olevan kaltainen vero ei ole SEUT 107 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, joka kannetaan vähittäiskaupan suuryksiköiltä pääosin niiden myyntipinta-alan mukaan, siltä osin kuin siitä on vapautettu yksiköt, joiden myyntipinta-ala on alle 4000 m2. Tällainen vero ei ole myöskään kyseisessä määräyksessä tarkoitettua valtiontukea siltä osin kuin siitä on vapautettu yksiköt, jotka toimivat puutarha-alalla taikka ajoneuvojen, rakennusmateriaalien, koneiden tai teollisuustarvikkeiden kaupan alalla ja joiden myyntipinta-ala ei ylitä 10000 m2:ä, koska kyseisistä yksiköistä ei aiheudu yhtä suuria vaikutuksia ympäristöön ja maankäytön suunnitteluun kuin muista yksiköistä, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkastettava.

(ks. 55 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Se sosiaalietuuden luokittelu johonkin sosiaaliturvajärjestelmien yhteensovittamisesta 29.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 883/2004 3 artiklassa mainituista sosiaaliturvan aloista, jonka toimivaltainen kansallinen viranomainen on tehnyt jäsenvaltion tämän asetuksen 9 artiklan 1 kohdan nojalla antamassa ilmoituksessa, ei ole lopullinen. Sosiaalietuus voidaan luokitella asianomaisessa kansallisessa tuomioistuimessa itsenäisesti kyseisen etuuden tunnusomaisten osatekijöiden perusteella ja pyytämällä tarvittaessa unionin tuomioistuimelta ennakkoratkaisua.

Unionin tuomioistuin on näet toistuvasti todennut, että asetuksen N:o 883/2004 soveltamisalaan kuuluvien etuuksien ja sen soveltamisalan ulkopuolelle jäävien etuuksien välinen ero perustuu ennen kaikkea kunkin etuuden tunnusomaisiin osatekijöihin ja erityisesti etuuden tavoitteisiin ja myöntämisedellytyksiin, eikä siihen, pidetäänkö etuutta kansallisessa lainsäädännössä sosiaaliturvaetuutena (tuomio 27.3.1985, Scrivner ja Cole, 122/84, EU:C:1985:145, 18 kohta; tuomio 11.7.1996, Otte, C-25/95, EU:C:1996:295, 21 kohta ja tuomio 5.3.1998, Molenaar, C-160/96, EU:C:1998:84, 19 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).

On kuitenkin niin, että jotta kansallinen lainsäädäntö kuuluisi asetuksen N:o 883/2004 soveltamisalaan, sen on koskettava jotakin sen 3 artiklan 1 kohdassa nimenomaisesti mainittua vakuutustapahtumaa (ks. vastaavasti tuomio 27.3.1985, Scrivner ja Cole, 122/84, EU:C:1985:145, 19 kohta ja tuomio 11.7.1996, Otte, C 25/95, EU:C:1996:295, 22 kohta).

Silloin, kun luokittelu, jonka toimivaltainen kansallinen viranomainen on tehnyt asetuksen N:o 883/2004 9 artiklan nojalla annetussa ilmoituksessa, herättää epäilyksiä, ilmoituksen antaneen jäsenvaltion on kuitenkin arvioitava uudelleen luokittelun asianmukaisuus ja tarvittaessa muutettava sitä (ks. analogisesti vastaavasti tuomio 3.3.2016, komissio v. Malta, C-12/14, EU:C:2016:135, 39 kohta).

(ks. 33, 34, 36 ja 40 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-304/16

American Express Company

vastaan

The Lords Commissioners of Her Majesty’s Treasury

(High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Divisionin (Administrative Court) esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Asetus (EU) 2015/751 – Korttipohjaisista maksutapahtumista veloitettavat siirtohinnat – 1 artiklan 5 kohta – Kolmen osapuolen maksukorttijärjestelyjen rinnastaminen neljän osapuolen maksukorttijärjestelyihin – Edellytykset – Kolmen osapuolen maksukorttijärjestelyjen rinnakkaiskäyttökumppanin kanssa tai agentin kautta liikkeeseenlaskemat korttipohjaiset maksuvälineet – 2 artiklan 18 kohta – ”Kolmen osapuolen maksukorttijärjestelyjen” käsite – Pätevyys

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (ensimmäinen jaosto) 7.2.2018

Ennakkoratkaisukysymykset–Unionin tuomioistuimen toimivalta–Rajat–Kuvitteellisen kansallisen oikeusriidan yhteydessä esitetyt kysymykset–Tutkimatta jättäminen–Ei ole olemassa mitään kansallisen hallintoviranomaisen toimea eikä mitään laiminlyöntiä, joka voisi johtaa judicial review -kanteeseen–Seikka, jonka perusteella ei yksinään voida todeta oikeusriidan kuvitteellista luonnetta (SEUT 267 artikla) Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen–Maksupalvelut sisämarkkinoilla–Asetus 2015/751–Korttipohjaisista maksutapahtumista veloitettavat siirtohinnat–Kolmen osapuolen maksukorttijärjestelyt–Rinnastaminen neljän osapuolen maksukorttijärjestelyihin–Edellytykset–Rinnakkaiskäyttökumppanin, joka on tehnyt sopimuksen kolmen osapuolen maksukorttijärjestelyn kanssa, ei ole tarpeen toimia liikkeeseenlaskijana, jotta järjestelyä voitaisiin pitää neljän osapuolen järjestelynä (Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 2015/751 johdanto-osan 28 perustelukappale sekä 1 artiklan 5 kohta ja 2 kohdan 2 alakohta) Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet–Perustelut–Perusteluvelvollisuuden laajuus ja rajat–Asetus, jossa säädetään tietyissä tapauksissa kolmen osapuolen maksukorttijärjestelyjen rinnastamisesta neljän osapuolen maksukorttijärjestelyihin (SEUT 296 artikla: Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 2015/751 1 artiklan 5 kohta) Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen–Maksupalvelut sisämarkkinoilla–Asetus 2015/751–Korttipohjaisista maksutapahtumista veloitettavat siirtohinnat–Kolmen osapuolen maksukorttijärjestelyt–Rinnastaminen neljän osapuolen maksukorttijärjestelyihin–Edellytykset–Rinnakkaiskäyttökumppanin, joka on tehnyt sopimuksen kolmen osapuolen maksukorttijärjestelyn kanssa, ei ole tarpeen toimia liikkeeseenlaskijana, jotta järjestelyä voitaisiin pitää neljän osapuolen järjestelynä–Suhteellisuusperiaatteen ei ole loukattu (SEU 5 artiklan 4 kohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 2015/751 1 artiklan 5 kohta ja 2 artiklan 18 kohta)
Luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön nostama kumoamiskanne voidaan tutkia vain siltä osin kuin tällä henkilöllä on intressi saada riidanalainen toimi kumotuksi. Tällainen intressi edellyttää, että riidanalaisen toimen kumoamisella voi itsessään olla oikeusvaikutuksia ja että kanne näin voi tuloksellaan tuottaa kantajalle jotakin hyötyä.

Kantajan on näytettävä toteen, että sillä on oikeussuojan tarve, joka on olennainen ja ensimmäinen edellytys kaikille kanteille. Jotta luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön nostama, toimen kumoamista koskeva kanne voidaan ottaa tutkittavaksi, kantajan on erityisesti osoitettava asianmukaisesti mainitun toimen kumoamista koskeva intressinsä.

(ks. 44 ja 45 kohta)
Unionin oikeutta ja erityisesti yhdenvertaisen kohtelun periaatetta ja avoimuusperiaatetta, joita tarkoitetaan julkisia rakennusurakoita sekä julkisia tavara- ja palveluhankintoja koskevien sopimusten tekomenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/18/EY 51 artiklaa, julkisia hankintoja koskevien sopimusten tekemistä koskevia periaatteita kuten vesi- ja energiahuollon sekä liikenteen ja postipalvelujen alalla toimivien yksiköiden hankintamenettelyjen yhteensovittamisesta 31.3.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/17/EY 10 artiklassa ja direktiivin 2004/18 2 artiklassa, sekä suhteellisuusperiaatetta on tulkittava siten, että ne eivät lähtökohtaisesti ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa otetaan käyttöön asiakirjojen laatimisessa avustamista koskeva menettely, jota soveltaessaan hankintaviranomainen voi julkista hankintaa koskevan sopimuksen tekomenettelyn yhteydessä pyytää jokaista tarjoajaa, jonka tarjousta rasittavat kyseisessä säännöstössä tarkoitetut olennaiset sääntöjenvastaisuudet, korjaamaan tarjoustaan, kunhan kyseinen tarjoaja maksaa rahamääräisen seuraamuksen, mikäli tämän seuraamuksen määrä on suhteellisuusperiaatteen mukainen, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on määritettävä.

Sitä vastoin näitä samoja säännöksiä ja periaatteita on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle säännöstölle, jossa otetaan käyttöön asiakirjojen laatimisessa avustamista koskeva menettely, jota soveltaessaan hankintaviranomainen voi vaatia, että tarjoaja rahamääräisen seuraamuksen maksettuaan korjaa asiakirjan puuttumisen, jonka hankinta-asiakirjoja koskevien nimenomaisten säännösten mukaan on johdettava tarjoajan menettelystä poissulkemiseen, tai että tarjoaja poistaa tarjouksestaan sääntöjenvastaisuudet siten, että tehdyt korjaukset tai muutokset merkitsisivät uuden tarjouksen esittämistä.

(ks. 65 kohta ja tuomiolauselma)
Tämän direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta käsitteestä ”ajoneuvojen käyttö” on huomautettava, ettei tätä käsitettä voida jättää kunkin jäsenvaltion arvioitavaksi, vaan se on unionin oikeuden itsenäinen käsite, jota on tulkittava ottaen huomioon muun muassa tämän säännöksen asiayhteys ja säännöstöllä, johon se kuuluu, tavoiteltu päämäärä (ks. vastaavasti tuomio 4.9.2014, Vnuk, C-162/13, EU:C:2014:2146, 41 ja 42 kohta). Ensimmäisen direktiivin ja moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 30.12.1983 annetun toisen neuvoston direktiivin 84/5/ETY (EYVL 1984, L 8, s. 17) johdanto-osista ilmenee, että direktiiveillä pyritään ensinnäkin sekä ajoneuvojen, joiden pysyvä kotipaikka on Euroopan unionin alueella, että niiden kyydissä olevien henkilöiden vapaan liikkuvuuden varmistamiseen ja toiseksi sen takaamiseen, että näillä ajoneuvoilla aiheutetuista liikennevahingoista kärsineet saavat samanlaisen kohtelun riippumatta siitä, missä unionin alueella onnettomuus on tapahtunut (ks. vastaavasti tuomio 9.6.2011, Ambrósio Lavrador ja Olival Ferreira Bonifácio, C-409/09, EU:C:2011:371, 23 kohta; tuomio 23.10.2012, Marques Almeida, C-300/10, EU:C:2012:656, 26 kohta ja tuomio 4.9.2014, Vnuk, C-162/13, EU:C:2014:2146, 50 kohta).

Lisäksi pakollista liikennevakuutusta koskevan unionin säännöstön kehitys osoittaa, että unionin lainsäätäjän tavoitteena on vakiintuneesti ollut ajoneuvojen aiheuttamien onnettomuuksien uhrien suojaaminen ja että se on myös jatkuvasti vahvistanut tällaista suojaa (ks. vastaavasti tuomio 4.9.2014, Vnuk, C-162/13, EU:C:2014:2146, 52–55 kohta).

(ks. 31–33 kohta)
Asia C-307/16

Stanisław Pieńkowski

vastaan

Dyrektor Izby Skarbowej w Lublinie

(Naczelny Sąd Administracyjnyn esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Direktiivi 2006/112/EY – Arvonlisävero – 131 artikla – 146 artiklan 1 kohdan b alakohta – 147 artikla – Maastaviennin vapautukset – 273 artikla – Jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa vapautuksen edellytykseksi asetetaan joko vähintään tietynsuuruisen liikevaihdon toteuttaminen tai sopimuksen tekeminen sellaisen toimijan kanssa, joka on oikeutettu palauttamaan arvonlisäveroja matkustajille

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 28.2.2018

Verolainsäädännön yhdenmukaistaminen – Yhteinen arvonlisäverojärjestelmä – Vapautukset – Maastaviennin vapautukset – Tavaran lähettäminen tai kuljettaminen unionin ulkopuolelle – Kansallista lainsäädäntöä, jossa vapautuksen edellytykseksi asetetaan joko vähintään tietynsuuruisen liikevaihdon toteuttaminen tai sopimuksen tekeminen sellaisen toimijan kanssa, joka on oikeutettu palauttamaan arvonlisäveroja matkustajille, ei voida hyväksyä

(Neuvoston direktiivin 2006/112 131 artikla, 146 artiklan 1 kohdan b alakohta ja 147 ja 273 artikla)

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun neuvoston direktiivin 2006/112/EY 131 artiklaa, 146 artiklan 1 kohdan b alakohtaa sekä 147 ja 273 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan tilanteessa, jossa on kyse matkustajien henkilökohtaisissa matkatavaroissa kuljetettavien tavaroiden luovuttamisesta vientiin, arvonlisäverovelvollisen myyjän edellytetään toteuttaneen vähintään tietynsuuruisen liikevaihdon edeltävänä verovuonna tai tehneen sopimuksen sellaisen toimijan kanssa, joka on oikeutettu palauttamaan arvonlisäveroja matkustajille, silloin, kun näiden edellytysten täyttämättä jättäminen johtaa siihen, että kyseinen luovutus jää lopullisesti vapauttamatta verosta.

(ks. 40 kohta sekä tuomiolauselma)
Lugano II -yleissopimuksen 64 artiklan 1 kohdan mukaan tämä yleissopimus ei vaikuta siihen, miten jäsenvaltiot soveltavat asetusta N:o 44/2001 ja sen muutoksia. Asetus N:o 44/2001 on kumottu asetuksella N:o 1215/2012, jota sovelletaan – tiettyjä sen säännöksiä lukuun ottamatta – 10.1.2015 alkaen. Kuten asetuksen N:o 4/2009 68 artiklan 1 kohdasta ilmenee, tällä asetuksella muutetaan asetusta N:o 44/2001 korvaamalla mainitun asetuksen elatusvelvoitteita koskevat säännökset.

Koska Lugano II -yleissopimuksen 64 artiklan 1 kohdassa viitataan asetukseen N:o 44/2001 tehtyihin muutoksiin, tämän viittauksen on ymmärrettävä kattavan asetukset N:o 4/2009 ja N:o 1215/2012.

(ks. 39–42 kohta)
Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annettua neuvoston direktiiviä 2006/112/EY on tulkittava siten, että se ei ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan yhtiön, joka on tuomioistuimen päätöksellä määrätty purettavaksi, pakollisesta arvonlisäverorekisteristä poistamisesta seuraa velvollisuus laskea yhtiön purkamisajankohtana omistamasta omaisuudesta maksettava tai maksettu ostoihin sisältyvä arvonlisävero ja suorittaa se valtiolle, jos kyseinen yhtiö ei enää toteuta liiketoimia purkamisestaan lähtien.

Arvonlisäverodirektiivin 18 artiklan c alakohdassa säädetään nimenomaisesti, että ellei kyse ole kyseisen direktiivin 19 artiklassa tarkoitetuista tapauksista, joissa varallisuuskokonaisuus siirretään kokonaan tai osittain toiselle yhtiölle, verovelvollisen tai tämän oikeudenomistajien harjoittama tavaroiden hallussapito voidaan yhtiön liiketoiminnan päättymisen tapauksessa rinnastaa vastikkeelliseen tavaroiden luovutukseen, jos kyseiset tavarat ovat oikeuttaneet vähennykseen.

Unionin tuomioistuin on korostanut, että kyseinen 18 artiklan c alakohta koskee verollisen liiketoiminnan lopettamista yleisesti eikä siinä tehdä edellisessä kohdassa mainittuja tapauksia lukuun ottamatta eroa lopettamisen syiden tai olosuhteiden perusteella ja että se kattaa siksi myös verollisen liiketoiminnan lopettamisen, joka johtuu siitä, että verovelvollinen on poistettu arvonlisäverorekisteristä (tuomio 8.5.2013, Marinov, C-142/12, EU:C:2013:292, 26 ja 28 kohta).

Kuten arvonlisäverodirektiivin 18 artiklan c alakohdan sanamuodosta ja kyseisen säännöksen tavoitteestakin ilmenee, tällainen arviointi pätee kuitenkin ainoastaan tilanteeseen, jossa asianomaisen verollinen liiketoiminta loppuu ja jossa se ei enää toteuta verollisia liiketoimia.

(ks. 36, 37, 40 ja 48 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C-243/16

Antonio Miravitlles Ciurana ym.

vastaan

Contimark SA ja Jordi Socias Gispert

(Ennakkoratkaisupyyntö – Juzgado de lo Social no 30 de Barcelona)

Ennakkoratkaisupyyntö – Yhtiöoikeus – Direktiivi 2009/101/EY – 2, 6, 7 ja 8 artikla – Direktiivi 2012/30/EU – 19 ja 36 artikla – Euroopan unionin perusoikeuskirja – 20, 21 ja 51 artikla – Työsopimukseen perustuvien saatavien perintä – Oikeus nostaa samassa tuomioistuimessa kanne yhtiötä ja sen hallituksen jäsentä vastaan, joka vastaa yhteisvastuullisesti yhtiön veloista

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (neljäs jaosto) 14.12.2017

Sijoittautumisvapaus – Yhtiöt – Direktiivit 2009/101 ja 2012/30 – Niiden takeiden yhteensovittamisesta samanveroisiksi, joita jäsenvaltioissa vaaditaan SEUT 54 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetuilta yhtiöiltä niiden jäsenten sekä ulkopuolisten etujen suojaamiseksi – Työsopimukseen perustuvien saatavien perintä – Oikeutta nostaa samassa tuomioistuimessa kanne yhtiötä ja sen hallituksen jäsentä vastaan, joka vastaa yhteisvastuullisesti yhtiön veloista, ei ole

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/101 2, 6, 7 ja 8 artikla ja Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2012/30 19 ja 36 artikla)

Niiden takeiden yhteensovittamisesta samanveroisiksi, joita jäsenvaltioissa vaaditaan [EY] 48 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetuilta yhtiöiltä niiden jäsenten sekä ulkopuolisten etujen suojaamiseksi, 16.9.2009 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2009/101/EY ja erityisesti sen 2, 6, 7 ja 8 artiklaa sekä niiden takeiden yhteensovittamisesta samanveroisiksi, joita jäsenvaltioissa vaaditaan [SEUT] 54 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetuilta yhtiöiltä niiden jäsenten sekä ulkopuolisten etujen suojaamiseksi osakeyhtiöitä perustettaessa sekä niiden pääomaa säilytettäessä ja muutettaessa, 25.10.2012 annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2012/30/EU ja erityisesti sen 19 ja 36 artiklaa on tulkittava siten, että niissä ei myönnetä työntekijöille, joilla on saatavia osakeyhtiöltä heidän työsopimuksensa tultua puretuksi, oikeutta nostaa samassa työ- ja sosiaalioikeudellisia asioita käsittelevässä tuomioistuimessa, jolla on toimivalta käsitellä heidän palkkasaatavansa tunnustamista koskeva kanteensa, myös vahingonkorvauskanne mainitun yhtiön hallituksen jäsentä vastaan sillä perusteella, että tämä on laiminlyönyt kutsua mainitun yhtiön yhtiökokouksen koolle yhtiön kärsimistä huomattavista tappioista huolimatta, jotta mainitun hallituksen jäsenen todetaan vastaavan yhteisvastuullisesti kyseisistä palkkasaatavista.

Kysymystä siitä, voivatko osakeyhtiön velkojat nostaa vahingonkorvauskanteen hallituksen jäsentä vastaan saadakseen korvausta vahingoistaan, kun yhtiökokousta ei ole kutsuttu koolle tapauksessa, jossa yhtiö on menettänyt huomattavan osan merkitystä pääomastaan, ja siitä, mitä aineellisia ja menettelyllisiä edellytyksiä on noudatettava tällaisen vahingonkorvauksen vaatimisessa, säännellään näin ollen kansallisessa lainsäädännössä.

(ks. 33 ja35 kohta sekä tuomiolauselma)
Edellytykset, jotka toimenpiteen on täytettävä, jotta se kuuluisi SEUT 107 artiklassa tarkoitetun tuen käsitteen piiriin, eivät täyty, jos tukea saanut yritys saattoi saada saman edun kuin etu, joka sille annettiin valtion varoista, olosuhteissa, jotka vastaavat tavanomaisia markkinaedellytyksiä. Kun julkinen velkoja myöntää maksuhelpotuksia velasta, joka jonkun yrityksen on sille maksettava, kyseinen arviointi tehdään lähtökohtaisesti soveltamalla yksityinen sijoittaja -arviointiperustetta.

Yksityinen velkoja -arviointiperuste ei siis ole poikkeus, jota sovelletaan vain jäsenvaltion pyynnöstä, kun SEUT 107 artiklan 1 kohdassa esitetyn yhteismarkkinoille soveltumattoman valtiontuen käsitteen tunnusmerkistö täyttyy. Kun tätä arviointiperustetta voidaan soveltaa, se kuuluu näet niihin seikkoihin, jotka komission on otettava huomioon vahvistaessaan tällaisen valtiontuen olemassaolon. Tästä seuraa yhtäältä, että mikään ei estä sitä, että tuensaaja voi vedota kyseisen arviointiperusteen sovellettavuuteen, ja toisaalta, että jos tuensaaja vetoaa kyseiseen arviointiperusteeseen, juuri komission tehtävänä on tutkia sen sovellettavuus ja mahdollisesti sen soveltaminen. Tältä osin on komission tehtävänä pyytää kyseistä jäsenvaltiota toimittamaan sille kaikki merkitykselliset tiedot, joiden avulla se voi varmistaa, täyttyvätkö kyseisen perusteen soveltamisedellytykset.

Määritettäessä sitä, onko yksityinen toimija -arviointiperustetta sovellettava, lähtökohtana on oltava jäsenvaltion toiminnan taloudellinen luonne. Yksityinen velkoja -arviointiperusteella pyritään tässä yhteydessä tutkimaan, olisiko tuensaajana oleva yritys voinut saada saman edun kuin etu, joka sille annettiin valtion varoista, olosuhteissa, jotka vastaavat tavanomaisia markkinaedellytyksiä. Tästä ilmenee, että tutkinta, joka komission on tarvittaessa suoritettava, ei voi koskea vain pelkästään niitä vaihtoehtoja, jotka toimivaltainen viranomainen on todellisuudessa ottanut huomioon, vaan sen on välttämättä kohdistuttava kaikkiin niihin vaihtoehtoihin, joita yksityinen velkoja olisi kohtuudella tarkastellut tällaisessa tilanteessa.

(ks. 21–24 ja 26–29 kohta)
Matkustajille heidän lennolle pääsynsä epäämisen sekä lentojen peruuttamisen tai pitkäaikaisen viivästymisen johdosta annettavaa korvausta ja apua koskevista yhteisistä säännöistä sekä asetuksen (ETY) N:o 295/91 kumoamisesta 11.2.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 261/2004 7 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että käsite ”lennon pituus” kattaa sellaisten lentoyhteyksien tapauksessa, joihin kuuluu liittymälentoja, yksinomaan välimatkan ensimmäisen lähtöpaikan ja lopullisen määräpaikan välillä, ja tämä välimatka on laskettava isoympyräratamenetelmän mukaisesti tosiasiallisesti lennetyn lennon pituudesta riippumatta.

Korvauksen määrää laskettaessa on näin ollen otettava huomioon yksinomaan ensimmäisen lähtöpaikan ja lopullisen määräpaikan välinen välimatka ilman mahdollisia liittymälentoja.

Täsmällisemmin sanottuna unionin tuomioistuin on todennut, että matkustajien korvauksen perusta on haitta, joka muodostuu vähintään kolmen tunnin ajan menetyksestä alkuperäiseen kuljetussuunnitelmaan verrattuna, ja kyseinen ajan menetys todetaan lopulliseen määräpaikkaan saavuttaessa myös silloin, kun on kyse lennoista, joihin liittyy liittymälentoja (ks. vastaavasti tuomio 26.2.2013, Folkerts, C-11/11, EU:C:2013:106, 35 kohta). Tällä tavoin aiheutuneesta haitasta on todettava, että tosiasiallisesti kuljetun välimatkan väliset mahdolliset erot eivät itsessään vaikuta millään tavoin tällaisen haitan laajuuteen.

(ks. 29 ja 31–33 kohta sekä tuomiolauselma)
Direktiivin 2004/25 5 artiklan 1 kohdassa vahvistetaan ensinnäkin tietyn yhtiön osuuksia vastaavia arvopapereita koskevan pakollisen ostotarjouksen periaate. Siinä säädetään siten, että jos luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö yksin tai tällaisen henkilön kanssa yhdessä toimivat henkilöt ovat hankkineet direktiivin soveltamisalaan kuuluvan yhtiön arvopapereita, jotka yhdessä tällaisen henkilön aikaisempien omistusten ja hänen kanssaan yhdessä toimivien henkilöiden omistusten kanssa antavat henkilölle kyseisen yhtiön äänivallasta suoraan tai välillisesti tietyn prosentuaalisen ääniosuuden, joka antaa henkilölle määräysvallan yhtiössä, jäsenvaltioiden on varmistettava, että kyseisellä henkilöllä on velvollisuus tehdä tarjous, jonka avulla suojataan yhtiön vähemmistöosakkaita, ja siinä on tarjouduttava ostamaan kaikki heidän arvopaperinsa kyseisen direktiivin 5 artiklan 4 kohdassa määriteltyyn käypään hintaan.

Niin ikään julkisessa ostotarjouksessa tarkoitetun yhtiön vähemmistöosakkaiden suojan turvaamiseksi direktiivin 2004/25 5 artiklan 4 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että käypänä hintana pidetään ensisijaisesti korkeinta hintaa, jonka tarjouksen tekijä tai yhdessä hänen kanssaan toimivat henkilöt ovat maksaneet samoista arvopapereista kyseisen direktiivin 5 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tarjousta edeltävänä aikana, jonka jäsenvaltiot määrittelevät ja joka on vähintään kuusi ja enintään kaksitoista kuukautta.

Direktiivin 2004/25 5 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa säädetään vielä, että edellyttäen, että 3 artiklan 1 kohdassa säädettyjä periaatteita noudatetaan, jäsenvaltiot voivat antaa kyseisen direktiivin 4 artiklassa tarkoitetuille valvontaviranomaisilleen luvan muuttaa käypää hintaa selkeästi määriteltyjen olosuhteiden vallitessa ja selkeästi määriteltyjen perusteiden mukaisesti. Tätä varten jäsenvaltiot voivat yhtäältä laatia luettelon olosuhteista, joissa korkeinta hintaa voidaan joko korottaa tai alentaa, ja toisaalta määrittää tällaisissa tapauksissa sovellettavat perusteet kuitenkin siten, että näiden olosuhteiden ja perusteiden on oltava selkeästi määriteltyjä. Esimerkkejä tällaisista olosuhteista ja perusteista mainitaan kyseisen direktiivin 5 artiklan 4 kohdan toisessa alakohdassa.

Näistä säännöksistä ilmenee, että kun jäsenvaltio on päättänyt oikeuttaa valvontaviranomaisen muuttamaan direktiivin 2004/25 5 artiklan 4 kohdan ensimmäisessä alakohdassa määriteltyä käypää hintaa vahvistaakseen hinnan, jolla julkinen ostotarjous on tehtävä, tätä muuttamistoimivaltaa on käytettävä noudattaen kyseisen direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädettyjä johtavia periaatteita.

Tässä tarkoituksessa jäsenvaltion on vahvistaessaan kyseisen direktiivin 5 artiklan 4 kohdan toisen alakohdan mukaisesti ne tietyt olosuhteet, joissa toimivaltaa hinnan muuttamiseen voidaan käyttää, otettava erityisesti huomioon 3 artiklan 1 kohdassa ilmaistu periaate, joka edellyttää luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön määräysvaltaan siirtyneen yhtiön arvopapereiden omistajien etujen suojaamista.

(ks. 29–33 kohta)