ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
31

Komissio katsoo aluksi, että ensimmäinen valitusperuste on jätettävä tutkimatta, koska valittaja ei kritisoi valituksenalaisen tuomion osaa, jossa unionin yleinen tuomioistuin – täyttä harkintavaltaansa käyttäen – laski sakon uudelleen. Komission mukaan kyseinen osa on käsiteltävän valituksen kannalta kuitenkin ainoa merkityksellinen osa. Valittaja viittaa komission mukaan näin ollen pelkästään kyseisen tuomion kohtiin, jotka koskevat yksinomaan laillisuusvalvontaa. Komissio katsoo myös, että unionin yleisen tuomioistuimen täyttä harkintavaltaa käyttäessään valittajan mukaan tekemä oikeudellinen virhe on epäselvä. Komission mukaan valittaja vetoaa suhteellisuusperiaatteeseen, yhdenvertaisen kohtelun periaatteeseen ja rangaistusten yksilökohtaisen määräämisen periaatteeseen abstraktisti ja yleisesti. Jotta valitus voidaan ottaa tutkittavaksi, siinä on kuitenkin ilmaistava täsmällisesti kumoamisvaatimuksen tueksi esitetyt oikeudelliset argumentit. Komission mukaan oikeuskäytännöstä ilmenee lisäksi, ettei ole unionin tuomioistuimen tehtävänä korvata omalla arvioinnillaan unionin yleisen tuomioistuimen arviointia ja lausua täyttä harkintavaltaansa käyttäen sakon määrästä, paitsi jos kyseinen määrä on paitsi epäasianmukainen myös liiallinen, minkä vuoksi se on suhteellisuusperiaatteen vastainen.
85

Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on lisäksi niin, että ainoastaan unionin yleinen tuomioistuin on toimivaltainen valvomaan sitä, miten komissio on kussakin yksittäistapauksessa arvioinut lainvastaisen käyttäytymisen vakavuutta. Unionin tuomioistuimen valvonnan tarkoituksena on muutoksenhaun yhteydessä yhtäältä tutkia, missä määrin unionin yleinen tuomioistuin on ottanut oikeudellisesti asianmukaisella tavalla huomioon kaikki ne tekijät, jotka ovat olennaisia arvioitaessa tietyn käyttäytymisen vakavuutta SEUT 101 artiklan ja asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan valossa, ja toisaalta tarkastaa, onko unionin yleinen tuomioistuin vastannut oikeudellisesti riittävällä tavalla kaikkiin sakon määrän alentamista koskevan vaatimuksen tueksi esitettyihin väitteisiin. Unionin kilpailuoikeuden rikkomisten vakavuus on määritettävä sellaisten lukuisten seikkojen perusteella, joihin kuuluvat muun muassa sakkojen ennalta ehkäisevä vaikutus; asiaan liittyvät erityiset olosuhteet ja asiayhteys, mukaan lukien kunkin yrityksen käyttäytyminen; kunkin yrityksen osuus kartellin perustamisessa; hyöty, jonka ne ovat voineet saada kartellin perustamisesta; yritysten koko ja asianomaisten tavaroiden arvo sekä se vaara, joka tällaisista kilpailusääntöjen rikkomisista aiheutuu unionin tavoitteille (ks. vastaavasti tuomio 11.7.2013, Team Relocations ym. v. komissio, C‑444/11 P, ei julkaistu, EU:C:2013:464, 95, 99 ja 100 kohta).
15

Näiden kahden hankintasopimuksen teknisissä tarjouspyyntöasiakirjoissa on vähimmäisvaatimuksia koskeva osa, jonka otsikkona on ”Sijainti”: ”Ehdotettujen terveydenhoitolaitosten on sijaittava Bilbaon kaupungissa, koska tällaiset palvelut on suoritettava kohtuullisen matkan päässä potilaiden ja heidän läheistensä asuinpaikasta, on oltava mahdollisuus käyttää julkista liikennettä, on huomioitava matka-aika ja myös pyrittävä vähentämään – – sairaaloiden työntekijöiden matkustamista.”
101

Siitä Bank Mellatin tunnustuksesta, jonka mukaan se on tarjonnut pankkipalveluja turvallisuusneuvoston päätöslauselmassa 1747(2007) nimetylle Novinille, neuvosto katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen korvatessaan omalla arvioinnillaan neuvoston arvioinnin katsoen, että se, että Bank Mellat on menneisyydessä tarjonnut pankkipalveluja Novinille, ei oikeuta riidanalaisia toimia, koska Bank Mellat on asteittain rajoittanut suhteitaan Noviniin ja lopuksi lopettanut ne kokonaan saatuaan tietää, että turvallisuusneuvosto oli nimennyt Novinin. Neuvoston mukaan pankkipalvelujen tarjoaminen ennen Novinin nimeämistä eli aikana, jolloin oli ilmennyt sen osallistuneen iranilaisiin toimintoihin, joilla voidaan edistää ydinaseiden levittämistä, osoittaa, että Bank Mellat voi tarjota näitä palveluja tulevaisuudessa muille yhteisöille, joilla on samoja toimintoja. Neuvosto on siten perustellusti jäädyttänyt Bank Mellatin varat turvaamistoimenpiteenä. Se, onko Bank Mellat tietoinen vai ei näiden yhteisöjen osallistumisesta kyseisiin toimintoihin, tai se, käytetäänkö pankkipalveluja mainittuihin toimintoihin vai ei, ei ole tältä osin ratkaiseva tekijä.
1)

Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 34 artiklan 1 alakohtaa on tulkittava siten, että se, että yhdessä jäsenvaltiossa annettu tuomio on unionin oikeuden vastainen, ei oikeuta sitä, ettei tätä tuomiota tunnusteta toisessa jäsenvaltiossa sillä perusteella, että se loukkaa kyseisen valtion oikeusjärjestyksen perusteita, kun oikeudellista virhettä, johon on vedottu, ei ole pidettävä sellaisen oikeussäännön ilmeisenä rikkomisena, jota pidetään unionin oikeusjärjestyksessä ja siten sen jäsenvaltion, jossa tunnustamista pyydetään, oikeusjärjestyksessä olennaisen tärkeänä, tai sellaisen oikeuden ilmeisenä loukkaamisena, jota pidetään näissä oikeusjärjestyksissä perustavanlaatuisena. Tämä ei kuitenkaan koske virhettä, joka vaikuttaa jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 21.12.1988 annetun neuvoston direktiivin 89/104/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyllä sopimuksella, 5 artiklan 3 kohdan kaltaisen säännöksen soveltamiseen. Kun valtion, jossa tunnustamista pyydetään, tuomioistuin tutkii, onko tapahtunut ilmeinen kyseisen valtion oikeusjärjestyksen perusteiden loukkaaminen, kyseisen tuomioistuimen on otettava huomioon se, että lukuun ottamatta erityisiä olosuhteita, jotka tekevät tuomiojäsenvaltion oikeussuojakeinojen käytön liian vaikeaksi tai mahdottomaksi, yksityisten on kyseisessä jäsenvaltiossa käytettävä kaikkia käytettävissä olevia oikeussuojakeinoja estääkseen tällaisen loukkaamisen aiemmassa vaiheessa.
77

Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyihin kolmeen kysymykseen on vastattava, että asetusta N:o 1393/2007 on tulkittava siten, että — vastaanottavan viranomaisen on kaikissa olosuhteissa ja ilman, että sillä olisi tältä osin harkintavaltaa, ilmoitettava asiakirjan vastaanottajalle hänen oikeudestaan kieltäytyä vastaanottamasta asiakirjaa ja sen on käytettävä tätä varten systemaattisesti kyseisen asetuksen liitteessä II olevaa vakiolomaketta, ja — se, että vastaanottava viranomainen antaessaan asiakirjaa tiedoksi sen vastaanottajalle ei ole liittänyt asiakirjaan asetuksen N:o 1393/2007 liitteessä II olevaa vakiolomaketta, ei ole peruste menettelyn pätemättömyydelle vaan laiminlyönti, joka on korjattava tämän asetuksen säännösten mukaisesti.
3

Asetuksella N:o 73/2009 kumottiin ja korvattiin yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001, (EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999, (EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71 ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta 29.9.2003 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 1782/2003 (EUVL L 270, s. 1 ja oikaisu EUVL 2004, L 94, s. 70) 1.1.2009 lukien.
17

On muistutettava, että unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 120 artiklan c alakohdasta ja siihen liittyvästä oikeuskäytännöstä käy ilmi, että kannekirjelmässä on mainittava oikeudenkäynnin kohde sekä perusteet ja perustelut, joihin asiassa vedotaan, ja yhteenveto kyseisistä perusteista. Näiden mainintojen on oltava riittävän selkeitä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa. Tästä johtuu, että niiden oleellisten tosiseikkojen ja oikeudellisten seikkojen, joihin kanne perustuu, on ilmettävä johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi itse kannekirjelmän tekstistä ja että kannekirjelmässä esitetyt vaatimukset on muotoiltava yksiselitteisesti, jottei tuomioistuin lausuisi kanteen ulkopuolelta tai jättäisi lausumatta jostakin kanneperusteesta (ks. vastaavasti tuomio Yhdistynyt kuningaskunta v. neuvosto, C‑209/13, EU:C:2014:283, 30 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
29

Toiseksi on todettava, ettei kyseisen direktiivin 2 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdan sanamuotoon sisälly minkäänlaista mainintaa, joka osoittaisi, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena olisi ollut jättää pääomayhtiön käsitteen ulkopuolelle kommandiittiosakeyhtiön kaltaiset sekamuotoiset oikeudelliset rakenteet, joiden pääoman tai varojen osuuksista vain osa on vaihdettavissa arvopaperipörssissä taikka joiden osakkaista vain osalla on oikeus luovuttaa osuutensa kolmansille ilman ennakkosuostumusta ja on heidän sijoittamiinsa omistusosuuksiin rajoittuva vastuu yhtiön veloista.
Tribunal do Comércio de Lisboan (Portugali) esittämien ennakkoratkaisukysymysten tarkastelussa ei ole ilmennyt mitään, mikä vaikuttaisi valtiontuesta C 33/09 (ex NN 57/09 ja ex CP 191/09), jonka Portugali on toteuttanut myöntämällä valtiontakauksen BPP:lle, 20.7.2010 annetun komission päätöksen 2011/346/EU pätevyyteen.
7

[SEUT 108] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 22.3.1999 annetun asetuksen (ETY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 20.11.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1791/2006 (EUVL L 363, s. 1; jäljempänä asetus N:o 659/19999), 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa: ”Tässä asetuksessa tarkoitetaan a) ’tuella’ toimenpiteitä, jotka täyttävät kaikki [SEUT 107] artiklan 1 kohdassa asetetut tunnusmerkit; b) ’voimassa olevalla tuella’ i) tukia, jotka olivat olemassa ennen perustamissopimuksen voimaantuloa kyseisessä jäsenvaltiossa, eli tukiohjelmia ja yksittäisiä tukia, jotka on otettu käyttöön ennen perustamissopimuksen voimaantuloa ja joita voidaan soveltaa edelleen perustamissopimuksen voimaantulon jälkeen, sanotun kuitenkaan rajoittamatta – – liittymisasiakirjan liitteessä IV olevan 2 kohdan ja 3 kohdan b alakohdan sekä [liittymisasiakirjan] liitteen lisäyksen soveltamista; ii) hyväksyttyjä tukia eli tukiohjelmia ja yksittäisiä tukia, jotka komissio tai neuvosto on hyväksynyt; iii) tukia, joiden voidaan katsoa joko tämän asetuksen 4 artiklan 6 kohdan nojalla tai ennen tämän asetuksen antamista, mutta tämän menettelyn mukaisesti, tulleen hyväksytyiksi; iv) tukia, [jotka] voidaan tämän asetuksen 15 artiklan nojalla katsoa voimassa olevaksi tueksi; v) tukia, joiden voidaan katsoa olevan voimassa olevia tukia, koska voidaan osoittaa, että ne käyttöönottohetkellä eivät vielä olleet tukia, mutta ovat muuttuneet myöhemmin sellaisiksi yhteismarkkinoiden kehityksen johdosta ilman, että jäsenvaltio olisi muuttanut niitä. Jos tietyt toimenpiteet muuttuvat tuiksi sen jälkeen, kun tietty toiminta on vapautettu kilpailulle yhteisön lainsäädännössä, näitä toimenpiteitä ei kilpailun vapauttamiselle vahvistetun ajankohdan jälkeen pidetä voimassa olevana tukena. c) ‘uudella tuella’ kaikkia tukia, eli tukiohjelmia ja yksittäisiä tukia, jotka eivät ole voimassa olevaa tukea, mukaan lukien voimassa olevan tuen muutokset. d) ‘tukiohjelmalla’ säädöstä tai päätöstä, jonka perusteella yksittäisiä tukia voidaan myöntää yrityksille, jotka määritellään säädöksessä tai päätöksessä yleisesti ja käsitteellisesti ilman, että edellytetään muita täytäntöönpanotoimenpiteitä, sekä säädöstä tai päätöstä, jonka perusteella erityiseen hankkeeseen liittymätöntä tukea voidaan myöntää yhdelle tai useammalle yritykselle toistaiseksi ja/tai rajoittamaton määrä. e) ’yksittäisellä tuella’ tukia, joita ei ole myönnetty tukiohjelman osana, sekä niitä tukiohjelman osana myönnettyjä tukia, joista on ilmoitettava. f) ‘sääntöjenvastaisella tuella’ uusia tukia, jotka on otettu käyttöön [SEUT 108] artiklan 3 kohdan vastaisesti; – –”
7

Siviilioikeudellisten säännösten koonnoksesta vuonna 1959 annetun lain nro IV (a polgári törvénykönyvről szóló 1959. évi IV. törvény, jäljempänä siviililaki) 200 §:ssä, sellaisena kuin se oli voimassa pääasiassa kyseessä olevaa sopimusta tehtäessä, säädetään seuraavaa: ”(1) Sopimuspuolet määräävät vapaasti sopimuksen sisällöstä. Ne voivat poiketa sopimuksia koskevista säännöksistä yhteisellä päätöksellään, ellei tätä ole lailla kielletty. (2) Sopimus, jolla rikotaan lakia tai joka on tehty lain kiertämiseksi, on mitätön, ellei lailla ole säädetty muusta oikeudellisesta seuraamuksesta. Mitätön on myös sopimus, joka on selvästi hyvän tavan vastainen.”
12

Tämän direktiivin 168 artiklassa, joka on aiempi kuudennen direktiivin 17 artiklan 2 kohta, säädetään seuraavaa: ”Siltä osin kuin tavaroita ja palveluja käytetään verovelvollisen verollisiin liiketoimiin, verovelvollisella on oikeus siinä jäsenvaltiossa, jossa tämä suorittaa kyseiset liiketoimet, vähentää verosta, jonka tämä on velvollinen maksamaan[,] seuraavat määrät: a) arvonlisävero, joka on kyseisen jäsenvaltion alueella maksettava tai maksettu tavaroista tai palveluista, jotka toinen verovelvollinen on luovuttanut tai luovuttaa tälle; b) arvonlisävero, joka on maksettava tavaroiden luovutuksiin ja palvelujen suorituksiin 18 artiklan a alakohdan ja 27 artiklan mukaisesti rinnastettavista liiketoimista; c) arvonlisävero, joka on maksettava tavaroiden yhteisöhankinnoista 2 artiklan 1 kohdan b alakohdan i alakohdan mukaisesti; d) arvonlisävero, joka on maksettava tavaroiden yhteisöhankintoihin 21 ja 22 artiklan mukaisesti rinnastettavista liiketoimista; e) kyseiseen jäsenvaltioon tavaroiden maahantuonnista maksettava tai maksettu arvonlisävero.”
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 ja sellaisena kuin se on muutettuna 18.12.2006 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 1992/2006, 7 artiklan 2 kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että toisen sopimusvaltion kansalaisten, jotka ovat olleet poliittisina pakolaisina toisessa sopimusvaltiossa, sosiaaliturvaetuuksia koskevaa kahdenvälistä sopimusta, joka oli tehty ennen kuin toinen sopimusvaltioista liittyi unioniin ja jota ei mainita asetuksen liitteessä III, ei enää sovelleta sellaisten poliittisten pakolaisten tilanteeseen, jotka ovat palanneet kotimaahansa ennen kahdenvälisen sopimuksen tekemistä ja asetuksen voimaantuloa.
Tältä osin on täsmennettävä, että yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001, (EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999, (EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71 ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta 29.9.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1782/2003 (EUVL L 270, s. 1 ja oikaisu EUVL 2004, L 94, s. 70) 2 artiklan c alakohdassa määriteltyä käsitettä ”maataloustoiminta”, joka sisältää maan säilyttämisen viljelyn ja ympäristön kannalta hyvässä kunnossa, ei voida käyttää asetuksen N:o 2078/92 tulkitsemisessa, koska tämä käsite on määritelty maataloustuotantotukien tuotantomääristä irrottamisen yhteydessä, eli täysin eri asiayhteydessä kuin johon pääasian tosiseikat kuuluvat. Mainitussa asiayhteydessä maataloustukia nimittäin myönnettiin vielä olennaisin osin tuotantomäärän perusteella.
55

Edellä esitetyt seikat huomioon ottaen ensimmäiseen kysymykseen on vastattava niin, että asetuksen N:o 1605/2002 53 b artiklan 2 kohdan johdantokappaletta ja c alakohtaa on tulkittava siten, että kansallisen oikeudellisen perustan puuttuessa kyseinen säännös on oikeudellinen perusta kansallisten viranomaisten päätökselle, jolla ne muuttavat tuensaajan vahingoksi Euroopan pakolaisrahastosta myönnetyn tuen määrää komission yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa suorittaman talousarvion toteuttamisen yhteydessä ja jolla ne määräävät, että osa tästä määrästä on perittävä tuensaajalta takaisin. Kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, onko takaisinmaksuvaatimus, kun otetaan huomioon sekä tuensaajan että kansallisten viranomaisten menettely, oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteiden, sellaisina kuin ne ymmärretään unionin oikeudessa, mukainen.
28

Direktiivissä 2008/48 taattujen oikeuksien tehokas käyttö tulee sen sijaan turvatuksi kansallisen oikeuden säännöllä, jonka mukaan luotonantaja on lähtökohtaisesti velvollinen osoittamaan tuomioistuimessa, että se on asianmukaisesti täyttänyt sopimuksen tekoa edeltävät velvollisuutensa. Kuten tämän tuomion 21 kohdassa on muistutettu, tällaisen säännöksen tarkoituksena on kuluttajansuojan takaaminen niin, ettei luotonantajan oikeutta oikeudenmukaiseen oikeudenkäyntiin heikennetä suhteettomasti. Kuten julkisasiamies nimittäin on todennut ratkaisuehdotuksensa 35 kohdassa, huolellisesti toimivan luotonantajan on oltava tietoinen sille kuuluvien tiedonanto- ja selvitysvelvollisuuksien täyttämistä koskevien todisteiden keräämisen ja säilyttämisen välttämättömyydestä.
Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että SEUT 56 ja SEUT 57 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät ole esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion lainsäädännölle, jonka nojalla toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen palveluntarjoajan lähettämien työntekijöiden suorittamien palvelujen vastaanottajan on ilmoitettava toimivaltaisille viranomaisille ennen tällaisten henkilöiden työskentelyn alkamista näiden tunnistetiedot silloin, kun nämä eivät voi esittää todistusta ilmoituksesta, joka heidän työnantajansa olisi pitänyt tehdä tämän vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille ennen palvelusuorituksen alkamista, jos tämä lainsäädäntö voidaan perustella työntekijöiden suojelun tai sosiaalialan petosten torjumisen kaltaisella yleistä etua koskevalla pakottavalla syyllä, kunhan on osoitettu, että se on omiaan takaamaan asetetun tavoitteen tai asetettujen tavoitteiden saavuttamisen ja että sillä ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen niiden saavuttamiseksi, minkä tutkiminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.
5

Siten yhtäältä direktiivin 2004/18 7 artiklan b alakohdan ensimmäisen ja kolmannen luetelmakohdan mukaan direktiiviä sovelletaan muun muassa julkisia palveluhankintoja koskeviin sopimuksiin, joiden arvo (ilman arvonlisäveroa) on vähintään 193000 euroa ja joiden kohteena on joko kyseisen direktiivin liitteessä II A lueteltuja palveluja, mikäli sopimukset tekee muu hankintaviranomainen kuin direktiivin liitteessä IV tarkoitetut keskushallintoviranomaiset, tai liitteessä II B lueteltuja palveluja. Direktiivin 9 artiklan 9 kohdan mukaan puitejärjestelyjen osalta huomioon otettava arvo on kaikkien puitejärjestelyn koko keston ajalle suunniteltujen hankintasopimusten ennakoitu enimmäisarvo. Direktiivin 9 artiklan 8 kohdan b alakohdan ii alakohdassa täsmennetään kuitenkin, että määräämättömäksi ajaksi tehtyjen palveluhankintoja koskevien sopimusten osalta huomioon otettava arvo on rajoitettu tällaisen hankinnan kuukausiarvoon kerrottuna luvulla 48.
11

Tältä osin Blanco viittaa asiaan, jota hän pitää samankaltaisena ja jossa on annettu tuomio Lindman (C‑42/02, EU:C:2003:613), jossa on todettu, että EY 49 artiklan kanssa on ristiriidassa jäsenvaltion lainsäädäntö, jonka mukaan muissa jäsenvaltioissa toimeenpannuista arpajaisista saatuja voittoja pidetään tuloverotuksessa veronalaisina tuloina, kun taas kyseisessä jäsenvaltiossa toimeenpannuista arpajaisista saadut voitot eivät ole veronalaisia. Hän on sitä mieltä, että ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tulee olla soveltamatta kansallista säännöstöä sen vuoksi, että se on syrjivä, mikä liittyy erityisesti siihen, että mainittu säännöstö on ristiriidassa SEUT 56 artiklan kanssa.
11

Ulkomaalaisten maahantulosta ja maassa oleskelusta sekä turvapaikkaoikeudesta annetun lain (code de l’entrée et du séjour des étrangers et du droit d’asile) L. 511‑1 §:ssä, sellaisena kuin laki on muutettuna maahanmuutosta, kotouttamisesta ja kansalaisuudesta 16.6.2011 annetulla lailla nro 2011-672 (relative à l’immigration, à l’intégration et à la nationalité) (JORF 17.6.2011, s. 10290; jäljempänä ulkomaalaislaki), säädetään seuraavaa: ”I. Hallintoviranomainen voi velvoittaa poistumaan Ranskan alueelta ulkomaalaisen, joka ei ole Euroopan unionin jäsenvaltion – – kansalainen ja joka ei ole L. 121-1 §:n 4o ja 5o kohdassa tarkoitettu tällaisen kansalaisen perheenjäsen, silloin kun hän on yhdessä seuraavista tilanteista: – – 3o jos ulkomaalaiselle ei ole myönnetty oleskelulupaa tai sitä ei ole uusittu tai jos hänelle myönnetty oleskelulupa on peruutettu; – – 5o jos ulkomaalaisen oleskelukorttihakemuksen vastaanottotodistus tai hänelle myönnetty tilapäinen oleskelulupa on peruttu tai näitä asiakirjoja ei ole uusittu. Päätös, jossa ilmoitetaan velvoitteesta poistua Ranskan alueelta, on perusteltava. Sitä ei tarvitse perustella erikseen suhteessa oleskelua koskevaan päätökseen I momentin 3o ja 5o kohdassa säädetyissä tapauksissa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta mahdollisuutta ilmoittaa perusteet II ja III momentin soveltamiselle. Velvoitteessa poistua Ranskan alueelta määrätään maa, johon ulkomaalainen palautetaan, jos velvoite pannaan täytäntöön viran puolesta. II. Ulkomaalaisen on täytettävä hänelle asetettu velvoite poistua Ranskan alueelta kolmenkymmenen päivän kuluessa velvoitteen tiedoksiantamisesta, ja hän voi hakea alkuperämaahansa paluuta varten avustusjärjestelyä. Hallintoviranomainen voi myöntää ulkomaalaiselle hänen henkilökohtaisen tilanteensa perusteella poikkeuksellisesti yli kolmekymmentä päivää aikaa vapaaehtoista poistumista varten. Hallintoviranomainen voi kuitenkin perustellulla päätöksellä velvoittaa ulkomaalaisen poistumaan viipymättä Ranskan alueelta seuraavissa tapauksissa: – – 3o Jos on olemassa vaara siitä, että ulkomaalainen yrittää kiertää velvoitteen. Jos erityisistä olosuhteista ei muuta johdu, tämä vaara katsotaan osoitetuksi toteen seuraavissa tapauksissa: – – d) jos ulkomaalainen on kiertänyt aiemman maastapoistamisen täytäntöönpanon; e) jos ulkomaalainen on väärentänyt tai hankkinut muulla kuin omalla nimellään oleskeluluvan taikka henkilö- tai matkustusasiakirjan; – – Hallintoviranomainen voi soveltaa II momentin toista kohtaa silloin, kun peruste ilmenee ensimmäisen kohdan mukaisesti myönnetyn määräajan aikana. – –”
Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (EY) N:o 1290/2005, (EY) N:o 247/2006, (EY) N:o 378/2007 muuttamisesta ja asetuksen (EY) N:o 1782/2003 kumoamisesta 19.1.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 73/2009 126 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että käsitteeseen ”asianomaisen jäsenvaltion vuosina 2006 ja 2007 vahvistamat perusteet” sisältyy markkinointivuosi, joka jäsenvaltioiden oli yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001, (EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999, (EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71 ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta 29.9.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1782/2003, sellaisena kuin se on muutettuna 20.2.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 319/2006, 19.12.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 2011/2006 ja 19.12.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 2012/2006, 143 b a artiklan 1 kohdan nojalla valittava ennen 30.4.2006 viitekaudeksi erillisen sokerituen myöntämistä varten.