Siitä asiassa C-113/16 esitetystä toisesta kysymyksestä ilmenevästä kysymyksestä, onko kyseistä lainsäädäntöä lisäksi pidettävä syrjivänä, on julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 72 kohdassa esittämin tavoin todettava, että vaatimus, jonka mukaan – kuten nyt esillä olevassa asiassa – käyttö- ja tuotto-oikeuden haltijan ja maatalousmaan omistajan on oltava keskenään lähiomaisia, sisältää perusteen, joka ei näennäisesti riipu käyttö- ja tuotto-oikeuden haltijan kansalaisuudesta ja pääomien alkuperästä ja joka ei näin ollen ole välittömästi syrjivä.

Kyseisellä lainsäädännöllä asianomaiselta evätään nimittäin sekä mahdollisuus jatkaa hankkimansa oikeuden käyttämistä, koska hän on muun muassa estynyt käyttämästä kyseisiä maatalousmaita niihin tarkoituksiin, joita varten hän oikeuden hankki, että mahdollisuus oikeuden luovuttamiseen. Koska pääasioissa kyseessä olevalla kansallisella lainsäädännöllä estetään pääomien vapaan liikkuvuuden soveltamisalaan kuuluvia, muiden jäsenvaltioiden kuin Unkarin kansalaisia käyttämästä omaisuutta, johon nämä ovat sijoittaneet pääomaa, kyseinen lainsäädäntö on mainitun vapaan liikkuvuuden rajoitus. Kuten vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee, toimenpiteisiin, jotka SEUT 63 artiklan 1 kohdassa kielletään pääomanliikkeiden rajoituksina, kuuluvat erityisesti toimenpiteet, joilla aiheutetaan se, että jäsenvaltiossa asuvat henkilöt ovat vähemmän halukkaita tekemään sijoituksia muissa jäsenvaltioissa (tuomio 25.1.2007, Festersen, C-370/05 , EU:C:2007:59 , 24 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 1.10.2009, Woningstichting Sint Servatius, C-567/07 , EU:C:2009:593 , 21 kohta). Tästä seuraa, että pääasioissa kyseessä olevan kaltaisella kansallisella lainsäädännöllä rajoitetaan SEUT 63 artiklassa taattua perusvapautta.

Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 63 artiklan 1 kohdalla kielletään yleisesti pääomanliikkeiden rajoitukset jäsenvaltioiden välillä (tuomio 22.10.2013, Essent ym., C-105/12–C-107/12 , EU:C:2013:677 , 39 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Nyt käsiteltävissä asioissa on syytä todeta, että pääasioissa kyseessä olevan kaltaisella lainsäädännöllä, jonka mukaan maatalousmaahan sopimuksin saadut käyttö- ja tuotto-oikeudet, näiden joukossa myös ne oikeudet, jotka on hankittu käytettäessä oikeutta pääomien vapaaseen liikkuvuuteen, rajoitetaan jo pelkästään lainsäädännön tarkoituksen perusteella kyseistä vapautta. Tähän toteamukseen ei vaikuta se ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiassa C-52/16 esittämässä toisessa kysymyksessä sivuama seikka, jonka mukaan henkilöt, joilta nämä oikeudet on niiden hankinnan jälkeen evätty kyseisellä lainsäädännöllä, voivat mahdollisesti saada vahingonkorvausta.

SEUT 63 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä pääasioissa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka perusteella maatalousmaihin aiemmin perustetut käyttö- ja tuotto-oikeudet, joiden haltijat eivät ole kyseisten maiden omistajien lähiomaisia, lakkaavat suoraan lain nojalla ja ne poistetaan näin ollen kiinteistörekisteristä.

Tässä yhteydessä on ensinnäkin huomautettava, että – kuten muun muassa komissio on väittänyt ja julkisasiamies ratkaisuehdotuksensa 111–113 kohdassa todennut – pääasioissa kyseessä olevan kaltainen lainsäädäntö, jonka mukaan maatalousmaahan kohdistuvat, olemassa olevat käyttö- ja tuotto-oikeudet saadaan pitää voimassa vain sillä edellytyksellä, että käyttö- ja tuotto-oikeuden haltija on kyseisen maatalousmaan omistajan lähiomainen, ei näytä Unkarin hallituksen esittämien tavoitteiden toteuttamiseen soveltuvalta eikä se ole suorassa yhteydessä kyseisiin tavoitteisiin. Vaaditun sukulaisuussuhteen olemassaolo ei nimittäin ole omiaan takaamaan sitä, että käyttö- ja tuotto-oikeuden haltija itse pitää kyseistä tilaa ja ettei hän ole hankkinut kyseistä oikeutta puhtaasti keinottelutarkoituksessa. Samalla tavoin millään perusteella ei voida a priori katsoa, ettei omistajan perheen ulkopuolinen, tällaista tilaa koskevan käyttö- ja tuotto-oikeuden hankkinut henkilö kykenisi itse pitämään maatilaa ja että kyseinen hankinta olisi välttämättä tehty puhtaasti keinottelutarkoituksessa ilman minkäänlaista halua tilanpitoon.

Toiseksi ja olettaen, että pääasioissa kyseessä olevan lainsäädännön antamista olisi ainakin osittain ohjannut pyrkimys määrätä seuraamuksia valuuttavalvonnan alalla sovellettavien sääntöjen rikkomisesta, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarvittaessa tarkistettava, olisi vielä tarpeen varmistua siitä, että kyseisessä lainsäädännössä säädetty käyttö- ja tuotto-oikeuksien lakkauttamistoimenpide ei ole kyseiseen tavoitteeseen nähden suhteeton. Tältä osin on julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 95 ja 98 kohdassa esittämin tavoin todettava olevan ilmeistä, että Unkari olisi valuuttavalvonnan alalla sovellettavan lainsäädännön mahdollisesta rikkomisesta seuraamuksia määrätessään voinut toteuttaa vaikutuksiltaan asianomaisten esineoikeuksien lakkauttamista suppeampia toimenpiteitä, kuten hallinnollisia seuraamusmaksuja (ks. analogisesti tuomio 1.12.2005, Burtscher, C-213/04, EU:C:2005:731, 60 kohta).

Kansallisen lain kiertämiseen tarkoitettujen käytäntöjen torjumisen osalta unionin tuomioistuin on jo todennut, että toimenpide, jolla rajoitetaan perusvapautta, voi mahdollisesti olla oikeutettu silloin, kun sillä torjutaan täysin keinotekoisia järjestelyjä, joilla pyritään kiertämään asianomaisen kansallisen lainsäädännön vaikutusta (tuomio 1.4.2014, Felixstowe Dock and Railway Company ym., C-80/12, EU:C:2014:200, 31 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Jotta tällainen toimenpide, jolla pyritään nimenomaan täysin keinotekoisten järjestelyjen torjumista koskevaan tavoitteeseen, olisi suhteellisuusperiaatteen mukainen, sen on päinvastoin mahdollistettava se, että kansallinen tuomioistuin voi tehdä tapauskohtaisen tutkimuksen siten, että se ottaa huomioon kunkin yksittäistapauksen erityispiirteet ja nojautuu objektiivisiin seikkoihin, jotta otettaisiin huomioon asianomaisten henkilöiden väärinkäyttöä tai petosta merkitsevä käyttäytyminen (ks. vastaavasti tuomio 17.9.2009, Glaxo Wellcome, C-182/08, EU:C:2009:559, 99 kohta). On todettava, ettei pääasioissa kyseessä olevan kaltainen lainsäädäntö täytä yhtäkään tämän tuomion 115–117 kohdassa esitetyistä edellytyksistä.

Ensinnäkin on huomattava, että vaikka Alkotmánybíróságin 21.7.2015 antaman tuomion nro 25 otteista, jotka esitetään tämän tuomion 25 kohdassa, näyttää ilmenevän, että pääasioissa kyseessä olevalla lainsäädännöllä pyrittiin ainakin osittain poistamaan sellaisesta maatalousmaiden hankintakäytännöstä aiheutuvat oikeudelliset vaikutukset, jonka perusteella käyttö- ja tuotto-oikeutta sovellettiin epäasianmukaisesti, näistä samoista otteista ilmenee myös, että kyseistä poistamista pidettiin tarpeellisena etenkin uudella oikeudellisella järjestelmällä halutun kansallisen strategisen tavoitteen, jona oli se, että maatalousmaiden tuli olla yksinomaan niillä työskentelevien luonnollisten henkilöiden omistamia, täysimääräiseksi toteuttamiseksi. Näin ollen ei voida katsoa, että tällaisella lainsäädännöllä pyrittäisiin nimenomaisesti torjumaan menettelyjä, joilla oli luotu keinotekoisia järjestelyjä, joilla pyrittiin välttämään maatilojen hankintaan liittyvän kansallisen lainsäädännön vaikutusta. Toiseksi ja olettaen, että pääasioissa kyseessä olevan lainsäädännön voitaisiin katsoa tulleen annetuksi nimenomaisin tarkoituksin torjua keinotekoiset järjestelyt, pelkästään siitä seikasta, että maatalousmaahan liittyvän käyttö- ja tuotto-oikeuden haltija on oikeushenkilö tai luonnollinen henkilö, joka ei ole kyseisen maan omistajan lähiomainen, ei kohtuullisesti ottaen voida päätellä, että kyseinen henkilö olisi tällaista käyttö- ja tuotto-oikeutta hankkiessaan syyllistynyt väärinkäyttöön. Kuten tämän tuomion 116 kohdassa on todettu, väärinkäytöstä koskevaa yleistä olettamaa ei voida hyväksyä.

(ks. 86, 87, 105, 106, 114, 117–121 ja 129 kohta sekä tuomiolauselma)