ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
29

Tämä väite on hylättävä. Se, ettei Sagoria ole tähän mennessä tuomittu asetuksen nro 286/1998 10 bis §:ssä säädettyyn sakkorangaistukseen ja ettei tämän vuoksi voida vielä tietää, täyttyisivätkö, jos tämä rangaistus tuomittaisiin, edellytykset sen muuntamiselle karkotukseksi tai kotiarestiksi, johtuu nimenomaan siitä, että ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pohtii, ovatko nämä eri seuraamukset yhteensopivia unionin oikeuden kanssa, ja pidättäytyy määräämästä näitä seuraamuksia, koska asia ei ole selvä. Se on todennut ennakkoratkaisupyynnössä, että asiassa on näytetty toteen rikos, jonka nimike on laiton oleskelu, ja että pääasiassa kyseessä olevassa lainsäädännössä säädettyä rangaistusmekanismia on sovellettava Sagoriin edellyttäen, että se on yhteensopiva unionin oikeuden kanssa. Tästä seuraa, että kyseessä oleva lainsäädäntö ja kysymys sen yhteensopivuudesta unionin oikeuden kanssa ovat relevantteja pääasiassa (ks. vastaavasti asia C-329/11, Achughbabian, tuomio 6.12.2011, Kok., s. I-12695, 42 kohta).
18

Kun on kyse jäsenvaltioiden viranomaisten tehtävästä unionin kilpailuoikeuden noudattamisessa, on todettava, että asetuksen N:o 1/2003 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä virkkeessä luodaan tiivis yhteys SEUT 101 artiklaan perustuvan kartellikiellon ja kansallisen kilpailuoikeuden vastaavien säännösten välille. Kun kansallinen kilpailuviranomainen soveltaa kartellit kieltäviä kansallisen kilpailuoikeuden säännöksiä yritysten väliseen sopimukseen, joka on omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan SEUT 101 artiklassa tarkoitetulla tavalla, sen on kyseisen 3 artiklan 1 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan sovellettava sen kanssa rinnakkain myös SEUT 101 artiklaa (asia C-17/10, Toshiba Corporation ym., tuomio 14.2.2012, 77 kohta).
35

Tässä tilanteessa High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset: ”1) Tarkoitetaanko edellä mainitussa asiassa Test Claimants in the FII Group Litigation annetun tuomion 56 kohtaan sisältyvillä käsitteillä ’verokanta’ ja ’erisuuruiset verot’ a) ainoastaan lakisääteistä tai nimellistä verokantaa b) tosiasiallista verokantaa sekä lakisääteistä tai nimellistä verokantaa c) vai tarkoittavatko käsitteet jotakin muuta, ja jos tarkoittavat, mitä? 2) Onko seuraavilla seikoilla vaikutusta [edellä mainitun asian Test Claimants in the FII Group Litigation] toiseen ja neljänteen ennakkoratkaisukysymykseen annettuun vastaukseen: a) ulkomaista yhteisöveroa ei ole (kokonaan) maksanut maassa asuvalle yhtiölle osinkoa jakava ulkomailla asuva yhtiö, vaan osinko on jaettu voitoista, jotka sisältävät myös yhtiön jäsenvaltiossa asuvan suoran tai välillisen tytäryhtiön jakamat osingot, jotka on jaettu voitoista, joista on maksettu vero tuossa jäsenvaltiossa, ja/tai b) yhteisöveroennakkoa ei ole maksanut maassa asuva yhtiö, joka saa osinkoa ulkomailla asuvalta yhtiöltä, vaan sen on maksanut ensin mainitun yhtiön maassa asuva suora tai välillinen emoyhtiö saajayhtiön jaetuista voitoista, joihin osinko sisältyy suoraan tai välillisesti? 3) Voiko yhteisöveroennakkoa maksava yhtiö edellä kysymyksessä 2 b esitetyssä tilanteessa vaatia aiheettomasti kannetun veron palauttamista ([em.] asia San Giorgio) vai ainoastaan esittää korvausvaatimuksen ([em.] yhdistetyt asiat Brasserie du Pêcheur ja Factortame)? 4) Kun kyseistä kansallista lainsäädäntöä ei sovelleta yksinomaan tilanteisiin, joissa emoyhtiöllä on selvä vaikutusvalta osinkoa jakavassa yhtiössä, voiko maassa asuva yhtiö vedota SEUT 63 artiklaan – – sellaisten osinkojen osalta, joita se on saanut kolmannessa maassa asuvalta tytäryhtiöltä, jossa sillä on selvä vaikutusvalta? 5) Koskeeko [edellä mainitun asian Test Claimants in the FII Group Litigation] kolmanteen ennakkoratkaisukysymykseen annettu vastaus myös tilanteita, joissa ulkomailla asuvat tytäryhtiöt, joille yhteisöveroennakkoa ei voida siirtää, eivät ole verovelvollisia emoyhtiön jäsenvaltiossa?”
30

Tätä toteamusta vastaan ei puhu myöskään edellä mainitussa asiassa Bogiatzi annettu tuomio, jossa unionin tuomioistuin totesi, että asetusta N:o 2027/97 on tulkittava siten, että se ei ole esteenä Varsovan yleissopimuksen 29 artiklan soveltamiselle tilanteeseen, jossa matkustaja vaatii todettavaksi, että lentoliikenteen harjoittaja on korvausvastuussa vahingosta, joka kyseiselle matkustajalle on aiheutunut jäsenvaltioiden välisen lennon yhteydessä.
12

Asetuksen N:o 44/2001 27 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jos eri jäsenvaltioiden tuomioistuimissa nostetaan samojen asianosaisten välillä samaa asiaa koskevia kanteita, muiden tuomioistuinten kuin sen, jossa kanne on ensin nostettu, on omasta aloitteestaan keskeytettävä asian käsittely, kunnes on ratkaistu, että tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen. 2. Kun on ratkaistu, että se tuomioistuin, jossa kanne on ensin nostettu, on toimivaltainen, tulee muiden tuomioistuinten tuon tuomioistuimen toimivallan vuoksi jättää asia tutkimatta.”
8

Pääasian, sellaisena kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on kuvannut sen, kohteena on tulli- ja valmisteverohallinnon virkamiehen 19.3.2009 tekemän sellaisen päätöksen ja Antwerpenin tulli- ja valmisteverohallinnon aluejohtajan 4.7.2008 tekemän sellaisen päätöksen kumoaminen, joiden mukaan KGH Belgium on velvollinen maksamaan tullivelan, jonka pääoma on 3620,52 euroa.
10

Asetuksen (ETY) N:o 1408/71 täytäntöönpanomenettelystä 21.3.1972 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 574/72, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna 19.3.2007 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 311/2007 (EUVL L 82, s. 6), 12 a artiklan 2 ja 4 kohdan mukaan asetuksessa N:o 1408/71 tarkoitetun toimivaltaisen jäsenvaltion viranomaisen on annettava henkilölle, joka viimeksi mainitun asetuksen 14 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetulla tavalla tavallisesti on palkattu työntekijä kahden tai useamman jäsenvaltion alueella, todistus siitä, että hän on mainitun toimivaltaisen valtion lainsäädännön alainen.
67

Tässä yhteydessä on myönnettävä, että jos osoitetaan, kuten pääasian valittajat ovat tässä oikeudenkäynnissä väittäneet ja niin kuin tämän tuomion 47 kohdasta käy ilmi, että tehtävät, joita he hoitavat vakinaisina virkamiehinä, ovat samoja kuin ne, joita he hoitivat aiemmin määräaikaisten työsopimustensa nojalla, ja jos, niin kuin Italian hallitus on kirjallisissa huomautuksissaan esittänyt, kansallisen lainsäädännön tarkoituksena on tunnustaa sen kokemuksen merkitys, jonka väliaikaiset virkamiehet ovat hankkineet AGCM:n palveluksessa, voisivat nämä seikat antaa aiheen ajatella, että se, ettei määräaikaisten työntekijöiden palvelusaikaa oteta huomioon, perustuu todellisuudessa ainoastaan heidän työsopimustensa pituuteen ja ettei pääasioissa kyseessä olevaa erilaista kohtelua näin ollen voida perustella vakinaistamismenettelyyn otettuja palvelussuhteita koskevilla objektiivisilla vaatimuksilla, joita voitaisiin pitää puitesopimuksen 4 lausekkeen 1 ja/tai 4 kohdassa tarkoitettuina ”asiallisina syinä”.
34

Näin ollen on todettu, että jäsenvaltiot voivat puitepäätöksen 2002/584 4 artiklan 6 alakohdan täytäntöönpanossa rajoittaa tämän päätöksen 1 artiklan 2 kohdassa säädetyn keskeisen säännön mukaisesti tilanteita, joissa täytäntöönpanojäsenvaltion on mahdollista kieltäytyä luovuttamasta henkilöä, joka kuuluu kyseisen 4 artiklan 6 alakohdan soveltamisalaan, ja asettaa silloin, kun etsitty henkilö on toisen jäsenvaltion kansalainen, jolla on SEUT 21 artiklan 1 kohtaan perustuva oleskeluoikeus, tämän säännöksen soveltamisedellytykseksi sen, että hän on oleskellut laillisesti tietyn ajanjakson ajan mainitun täytäntöönpanojäsenvaltion alueella (ks. vastaavasti em. asia Wolzenburg, tuomion 62 ja 74 kohta).
Unionin oikeus ja erityisesti sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna 29.6.1998 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1606/98, 13 artiklan 2 kohdan b alakohta ja 14 c artiklan b alakohta sekä asetuksen liite VII ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle kansalliselle säännöstölle, jossa sallitaan se, että jäsenvaltio soveltaa kumoamatonta olettamaa, jonka mukaan siellä verovelvollisen yhtiön hallinnointi toisesta jäsenvaltiosta käsin tapahtuu ensin mainitun jäsenvaltion alueella.
8

Saman asetuksen 6 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa: ”Edellä olevan 2 kohdan soveltamiseksi uuden jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten käytössä on 1 päivänä toukokuuta 2004 oltava järjestelmä, jolla voidaan tunnistaa kaupankäynnin kohteena olevat tai tuotetut sellaisenaan tai jalostetuissa tuotteissa olevan sokerin sekä isoglukoosin tai fruktoosin ylijäämämäärät asianomaisten tärkeimpien toimijoiden tasolla. Järjestelmä voi perustua erityisesti tuonnin ja verotuksen seurantaan sekä toimijoiden kirjanpitoa ja fyysisiä varastoja koskeviin selvityksiin, ja se voi sisältää riskitakausten kaltaisia toimenpiteitä. Tunnistusjärjestelmän on perustuttava riskiarviointiin, jossa otetaan asianmukaisesti huomioon erityisesti seuraavat kriteerit: — asianomaisten toimijoiden harjoittaman toiminnan laji, — varastotilojen kapasiteetti, — toiminnan taso. Uuden jäsenvaltion on käytettävä kyseistä järjestelmää velvoittaakseen asianomaiset toimijat poistamaan markkinoilta omalla kustannuksellaan määriteltyä ylijäämäänsä vastaava sokeri- tai isoglukoosimäärä. Asianomaisten toimijoiden on esitettävä uutta jäsenvaltiota tyydyttävät todisteet siitä, että tuotteet on poistettu markkinoilta viimeistään 30 päivänä marraskuuta 2005. Jos tällaisia todisteita ei esitetä, uuden jäsenvaltion on veloitettava kyseistä määrää vastaava summa kerrottuna kyseiseen tuotteeseen 1 päivän toukokuuta 2004 ja 30 päivän marraskuuta 2005 välisenä aikana sovellettavilla suurimmilla tuontimaksuilla ja korotettuna 1,21 eurolla/100 kg valkoista sokeria tai kuiva-aineen ekvivalenttia. Kolmannessa alakohdassa tarkoitettu määrä siirretään uuden jäsenvaltion kansalliseen talousarvioon.”
3

Onnenpelejä koskevan 28.11.1989 annetun liittovaltion lain (Glücksspielgesetz) (BGBl. 620/1989, sellaisena kuin se on julkaistu BGBl:ssä I 54/2010; jäljempänä GSpG) 21 §:ssä, jonka otsikko on ”Pelikasinot, toimilupa”, esitetään pelikasinoiden pitämistä Itävallassa koskevien toimilupien myöntämisedellytykset. Siinä säädetään muun muassa, että toimiluvan hakijan on oltava pääomayhtiö, jolla on hallintoneuvosto ja jonka kotipaikka on Itävallassa, että sen yhtiöpääoman on oltava vähintään 22 miljoonaa euroa ja että siltä on voitava odottaa, että se käyttää toimilupaa parhaalla mahdollisella tavalla noudattaen pelaajien suojelua ja rahanpesun ehkäisemistä koskevia GSpG:n säännöksiä.
25

Cour d’appel de Lyon on näin ollen päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen: ”Onko – – neuvoston asetuksen – – [N:o 2658/87] liitteessä I olevaa yhdistettyä nimikkeistöä, sellaisena kuin se on muutettuna komission asetuksella [N:o 1549/2006] ja 20.9.2007 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1214/2007 [(EUVL L 286, s. 1)], tulkittava siten, että kiillotuslaput, jotka on tarkoitettu puolijohdevalmisteiden kiillottamiseen käytettäviin koneisiin – jotka itse kuuluvat tariffinimikkeeseen 8460 –, ja jotka on tuotu maahan koneista erillisinä, jotka ovat muodoltaan kiekkoja, joiden keskellä on reikä, ja jotka koostuvat kovasta polyuretaanikerroksesta, kerroksesta polyuretaanivaahtoa, kerroksesta liimaa ja muovisesta suojakalvosta ja joissa ei ole metalliosia eikä hiovia ainesosia ja joita käytetään niin sanottujen waferien kiillottamiseen yhdessä hiovan nesteen kanssa ja jotka on niiden kulumisen mukaan määräytyvin väliajoin vaihdettava, kuuluvat tariffinimikkeeseen 8466 91 15 osina tai tarvikkeina, jotka on tarkoitettu käytettäviksi yksinomaan tai pääasiallisesti nimikkeisiin 8456–8465 luokitelluissa koneissa, vai niiden perusaineen perusteella tariffinimikkeeseen 3939 90 10, koska ne ovat litteitä muovisia levyjä, jotka ovat itsekiinnittyviä?”
23

Käsiteltävässä asiassa Auto 24 väittää pääasiallisesti, että kaikkien asetuksen 1 artiklan 1 kohdan g alakohdassa tarkoitettujen määrällisten perusteiden eli kaikkien perusteiden, joilla rajoitetaan suoraan jälleenmyyjien tai korjaamoiden määrää jälleenmyyjiä tai korjaamoita valittaessa, on oltava objektiivisten taloudellisten perusteiden mukaisia, mikä toimittajan on osoitettava, ja niitä on sovellettava yhdenmukaisesti ja syrjimättömästi kaikilla markkina-alueilla ja kaikkiin mahdollisiin jakelujärjestelmään hakeviin toimijoihin.
SEUT 45 artikla ja työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15.10.1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1612/68 7 artiklan 4 kohta ovat esteenä kollektiivisten ja yksilöä koskevien sopimusten määräyksille, joiden mukaan pääasiassa kyseessä olevan kaltainen työnantajan ikääntyneen henkilön osa-aikatyötä koskevan järjestelmän yhteydessä maksama palkanlisä on laskettava siten, että työskentelyjäsenvaltiossa maksettava ansiotulovero vähennetään fiktiivisesti palkanlisän laskentapohjaa määritettäessä, vaikka kaksinkertaisen verotuksen välttämiseksi tehdyn verosopimuksen mukaan työntekijöille, jotka eivät asu työskentelyjäsenvaltiossa, maksetusta palkasta tai siihen rinnastuvasta korvauksesta kannetaan vero heidän asuinjäsenvaltiossaan. Mainitun 7 artiklan 4 kohdan mukaan tällaiset määräykset ovat mitättömiä. SEUT 45 artiklassa tai asetuksen N:o 1612/68 säännöksissä jätetään jäsenvaltioille tai työmarkkinaosapuolille vapaus valita ratkaisunsa kyseisten säännösten ja määräysten tavoitteen toteuttamiseen soveltuvista erilaisista ratkaisuista.
17

Pääasian kantajan mukaan 14.5.2008 tehty päätös on sääntöjenvastainen, sillä 11.3.1999 annetun asetuksen 180 §:n mukaisesti tehty päätös toiminnan harjoittamisen jatkamisesta on direktiivin 85/337 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu ”lupa” ja luokan 2 kaatopaikat ovat direktiivin 85/337 liitteessä II olevan 11 kohdan b alakohdassa tarkoitettuja laitoksia, joiden vaikutukset on arvioitava suoraan lain nojalla hankkeiden, joiden vaikutukset on arvioitava, luettelon sekä luokiteltujen laitosten ja toimintojen luettelon vahvistamisesta 4.7.2002 tehdyn Vallonian hallituksen päätöksen (arrêté du gouvernement wallon arrêtant la liste des projets soumis à l’étude d’incidences et des installations et activités classées) 2 §:n mukaisesti.
35

Tästä seuraa useampivuotisten maatalouden ympäristötoimenpiteiden osalta, että jos maatalouden ympäristötukien saaja on estänyt paikalla tehtävien tarkastusten tekemisen siten, että ei ole mahdollista todentaa, onko edellä mainittuja tukikelpoisuusedellytyksiä noudatettu koko sitoumuksen voimassaolojakson ajan, kyseiset maatalouden ympäristötukien hakemukset on hylättävä asetuksen N:o 2419/2001 17 artiklan 3 kohdan ja asetuksen N:o 796/2004 23 artiklan 2 kohdan mukaisesti. Näissä säännöksissä tarkoitetut asianomaiset hakemukset käsittävät siten kaikki hakemukset, jotka liittyvät edellä mainittuihin tukikelpoisuusedellytyksiin, joita on noudatettava koko sen maatalouden ympäristöhankkeen keston ajan, johon tuensaaja on sitoutunut, ja joita paikalla tehtävä tarkastus koskee.
Unionin tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 10.11.2011 – LG Electronics vastaan SMHV

(asia C‑88/11 P)

Muutoksenhaku – Yhteisön tavaramerkki – Sanamerkki KOMPRESSOR PLUS – Rekisteröinnin epääminen – Asetus (EY) N:o 40/94 – 7 artiklan 1 kohdan c alakohta – Kuvailevuus – Unionin yleinen tuomioistuin tutkii uuden todisteen – Tosiseikkojen ja selvitysaineiston vääristäminen

1. Yhteisön tavaramerkki – Menettelysäännökset – Tosiseikkojen tutkiminen viran puolesta – Ulottuvuus – Velvollisuutta osoittaa yleisesti tunnettujen tosiseikkojen paikkansapitävyys ei ole – Riitauttaminen unionin yleisessä tuomioistuimessa – Asiakirjojen esittäminen yleisesti tunnetun tosiseikan paikkansapitävyyden osoittamiseksi (Neuvoston asetuksen N:o 40/94 74 artiklan 1 kohta) (ks. 26–30 kohta)

2. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Tosiseikkojen ja selvitysaineiston virheellinen arviointi – Tutkimatta jättäminen – Unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin ei kuulu tosiseikkojen ja selvitysaineiston arviointi, paitsi jos ne on otettu huomioon vääristyneellä tavalla (SEUT 256 artiklan 1 kohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta) (ks. 36 ja 37 kohta)

Aihe

Valitus unionin yleisen tuomioistuimen (toinen jaosto) asiassa T-497/09, LG Electronics vastaan SMHV, 16.12.2010 antamasta tuomiosta, jolla hylättiin kanne, jonka kantaja oli nostanut SMHV:n ensimmäisen valituslautakunnan 23.9.2009 tekemästä päätöksestä (asia R 397/2009-1), joka koski hakemusta sanamerkin KOMPRESSOR PLUS rekisteröimiseksi yhteisön tavaramerkiksi – Tavaramerkin kuvailevuus – Yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 (EUVL L 78, s. 1) 7 artiklan 1 kohdan c alakohta – Unionin yleinen tuomioistuin tutkii uusia tosiseikkoja – Selvitysaineiston vääristäminen

Ratkaisu

1) Valitus hylätään.
9

Saman direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa: ”1. Jäljempänä 4–9 artiklan mukainen ympäristöarviointi on tehtävä 2–4 kohdassa tarkoitetuista suunnitelmista ja ohjelmista, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 2. Jollei 3 kohdasta muuta johdu, ympäristöarviointi on tehtävä kaikista suunnitelmista ja ohjelmista, a) joita valmistellaan maa-, metsä- ja kalataloutta, energiaa, teollisuutta, liikennettä, jätehuoltoa, vesitaloutta, televiestintää, matkailua, kaavoitusta tai maankäyttöä varten ja joissa vahvistetaan puitteet [tiettyjen julkisten ja yksityisten hankkeiden ympäristövaikutusten arvioinnista 27.6.1985 annetun neuvoston direktiivin 85/337/ETY (EYVL L 175, s. 40), sellaisena kuin se on muutettuna 3.3.1997 annetulla neuvoston direktiivillä 97/11/EY (EYVL L 73, s. 5; jäljempänä direktiivi 85/337),] liitteessä I ja II lueteltujen tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätöksille, tai b) joiden on katsottu edellyttävän [luontotyyppien sekä luonnonvaraisen eläimistön ja kasviston suojelusta 21.5.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/43/ETY (EYVL L 206, s. 7)] 6 tai 7 artiklan mukaista arviointia sen todennäköisen vaikutuksen johdosta, joka niillä on mainituissa artikloissa tarkoitetuilla alueilla. – – 4. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko sellaisilla muilla kuin 2 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla, joilla vahvistetaan puitteet sellaisten tulevien hankkeiden lupa- tai hyväksymispäätökselle, todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia. 5. Jäsenvaltioiden on määriteltävä, onko edellä 3 ja 4 kohdassa tarkoitetuilla suunnitelmilla ja ohjelmilla todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, joko tapauskohtaisen tarkastelun perusteella tai määrittelemällä suunnitelma- ja ohjelmatyyppejä, taikka molempia keinoja yhdistelemällä. Jäsenvaltioiden on tätä varten otettava kaikissa tapauksissa huomioon liitteessä II vahvistetut asiaankuuluvat perusteet, jotta voidaan varmistaa, että suunnitelmat ja ohjelmat, joilla on todennäköisesti merkittäviä ympäristövaikutuksia, kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan. – –”
Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388 11 artiklan A kohdan 1 alakohdan a alakohtaa, 2 alakohdan a alakohtaa ja 3 alakohdan c alakohtaa sekä yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 73 artiklaa, 78 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohtaa ja 79 artiklan ensimmäisen kohdan c alakohtaa on tulkittava siten, että Portugalin lainsäädännössä elokuvataiteen ja audiovisuaalisen taiteen hyväksi säädetyn mainosten esitysveron kaltainen vero on sisällytettävä mainosten esittämispalveluista maksettavan arvonlisäveron perusteeseen.

Tältä osin mainosten esitysveron osalta verotettava tapahtuma on sama kuin mainosten esittämispalveluista maksettavaan arvonlisäveroon liittyvä verotettava tapahtuma. Mainosten esitysveron osalta verosaatava syntyy silloin, kun palvelut suoritetaan, ja se syntyy ainoastaan, jos tällaiset palvelut suoritetaan.

Tämän vuoksi mainosten esitysveron kaltaisella verolla on suora yhteys mainosten esittämispalvelujen suoritukseen, koska verotettava tapahtuma on mainosten esitysveron osalta sama kuin arvonlisäveron osalta. Se kuuluu siis kuudennen direktiivin 11 artiklan A kohdan 2 alakohdan a alakohdassa ja direktiivin 2006/112 78 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa tarkoitetun käsitteen ”verot, tullit, tuontimaksut ja muut maksut” alaan.

(ks. 41, 42 ja 48 kohta sekä tuomiolauselma)
Direktiivin saattaminen osaksi kansallista oikeusjärjestystä ei välttämättä edellytä sitä, että sen säännökset olisi samanmuotoisina ja sanasta sanaan toistettava nimenomaisella erityisellä säännöksellä, vaan yleinen oikeustila voi olla riittävä, jos se takaa sen, että direktiivi on kokonaisuudessaan riittävän selkeästi ja täsmällisesti täytäntöönpantu.

Erityisesti tilanteessa, jossa asianomaisen säännöksen tarkoituksena on luoda oikeuksia yksityisille, oikeudellisen tilanteen on oltava riittävän täsmällinen ja selvä, ja niiden, joiden eduista on kysymys, on pystyttävä täysimääräisesti selvittämään oikeutensa ja tarvittaessa vetoamaan niihin kansallisissa tuomioistuimissa.

Tältä osin ei voida katsoa, että kaikki tuomioistuinkäytäntö olisi luonteeltaan epävarmaa ja että sille olisi ominaista, että se ei vastaa selvyyden ja täsmällisyyden vaatimuksiin niin, että sitä voitaisiin pitää yleisön osallistumisesta tiettyjen ympäristöä koskevien suunnitelmien ja ohjelmien laatimiseen sekä neuvoston direktiivien 85/337/ETY ja 96/61/EY muuttamisesta yleisön osallistumisen sekä muutoksenhaku- ja vireillepano-oikeuden osalta annetun direktiivin 2003/35 3 artiklan 7 alakohdan ja 4 artiklan 4 alakohdan mukaisten velvoitteiden pätevänä täyttämisen muotona.

(ks. 33–36 kohta)
Kun toimielin soveltaa jotakin Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi annetun asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklassa säädettyä tutustumisoikeutta koskevaa poikkeusta, sen on vertailtava sitä erityistä intressiä, jota on suojattava sillä, että kyseessä olevan asiakirjan sisältämiä tietoja ei ilmaista, ja muun muassa yleistä intressiä siihen, että tähän asiakirjaan voidaan tutustua, ottaen huomioon ne edut, joita laajemman avoimuuden avulla voidaan saavuttaa ja joita ovat, kuten asetuksen N:o 1049/2001 johdanto-osan toisesta perustelukappaleesta käy ilmi, se, että parannetaan kansalaisten mahdollisuuksia osallistua päätöksentekomenettelyihin, ja se, että hallinnolla on demokraattisessa järjestelmässä suhteessa kansalaisiin suurempi legitimiteetti ja hallinto on tehokkaampaa ja vastuullisempaa.

Vaikka sen perustelemiseksi, että toimielin päättää olla antamatta tutustuttavaksi asiakirjaa, ei lähtökohtaisesti riitä, että tämä asiakirja kuuluu jonkin asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklassa mainitun toiminnan tai intressin alaan, koska kyseisen toimielimen on myös selitettävä, millä tavoin tähän asiakirjaan tutustuminen voisi konkreettisesti ja tosiasiallisesti loukata etua, jota suojataan tässä säännöksessä säädetyllä poikkeuksella, kyseinen toimielin voi kuitenkin käyttää tässä yhteydessä perusteluina yleisiä olettamia, joita sovelletaan tiettyihin asiakirjojen luokkiin, koska samankaltaiset yleisluonteiset toteamukset saattavat olla sovellettavissa luonteeltaan samanlaisia asiakirjoja koskeviin tiedonsaantipyyntöihin. Tällaisessa tapauksessa kyseisen toimielimen on kuitenkin täsmennettävä, mihin yleisluonteisiin toteamuksiin se perustaa olettaman, jonka mukaan kyseisten asiakirjojen sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaisi asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklassa säädetyillä poikkeuksilla suojattua etua, eikä se ole näin toimiessaan velvollinen arvioimaan konkreettisesti kunkin asiakirjan sisältöä.

(ks. 32, 72 ja 73 kohta)