Asia T-325/01

DaimlerChrysler AG

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio

Kilpailu – EY 81 artikla – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Edustussopimus – Moottoriajoneuvojen jälleenmyynti – Taloudellinen kokonaisuus – Toimenpiteet, joilla rajoitetaan moottoriajoneuvojen rinnakkaismyyntiä – Hintojen vahvistaminen – Asetus (EY) N:o 1475/95 – Sakko

Yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomio (viides jaosto) 15.9.2005

Tuomion tiivistelmä

1. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Yritysten väliset sopimukset – Käsite – Kahdenväliset tai monenväliset menettelytavat kuuluvat käsitteen piiriin – Yksipuolinen menettelytapa ei kuulu käsitteen piiriin

(EY 81 artiklan 1 kohta)

2. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Yritys – Käsite – Taloudellinen kokonaisuus – Erilliset oikeushenkilöt, joita yhdistää edustussopimus – Edellytykset taloudellisen kokonaisuuden olemassaololle

(EY 81 artiklan 1 kohta)

3. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Kielto – Ryhmäpoikkeus – Asetus N:o 1475/95 – Jälleenmyynnin käsite

(Komission asetuksen N:o 1475/95 10 artiklan 12 kohta)

4. Kilpailu – Hallinnollinen menettely – Väitetiedoksianto – Välttämätön sisältö – Puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen

(Neuvoston asetuksen N:o 17 19 artiklan 1 kohta; komission asetuksen N:o 99/63 2 ja 4 artikla)

5. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Yhdenmukaistettu menettelytapa – Käsite – Yhteensovittaminen ja yhteistyö, jotka ovat ristiriidassa sen kanssa, että jokaisen yrityksen on määriteltävä itsenäisesti markkinakäyttäytymisensä

(EY 81 artiklan 1 kohta)

6. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Yritysten väliset sopimukset – Komission on esitettävä näyttö kilpailusääntöjen rikkomisesta – Esitetty näyttö osallistumisesta kokouksiin, joilla on kilpailunvastainen tarkoitus – Yrityksen on esitettävä näyttö siitä, että se on sanoutunut irti päätöksistä, joista sen on katsottu olevan vastuussa

(EY 81 artiklan 1 kohta)

7. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Yritysten yhteenliittymien päätökset – Yhteenliittymän tekemä sitomaton päätös, jota yhteenliittymän jäsenet soveltavat, katsotaan yritysten yhteenliittymän päätökseksi

(EY 81 artiklan 1 kohta)

8. Kilpailu – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Vaikutus jäsenvaltioiden väliseen kauppaan – Yhteisjärjestely, jonka vaikutukset ulottuvat jäsenvaltion koko alueelle – Automaattinen vaikutus

(EY 81 artiklan 1 kohta)

9. Kilpailu – Yhteisön oikeussäännöt – Tytäryhtiö rikkoo kilpailusääntöjä – Emoyhtiön joutuminen vastuuseen – Edellytykset – Sillä seikalla, että tytäryhtiö on eri oikeushenkilö, ei ole merkitystä – Sen seikan merkitys, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiön osakepääoman kokonaan – Emoyhtiön velvollisuus kumota olettama siitä, että se todella käyttää määräämisvaltaa tytäryhtiössään

(EY 81 artiklan 1 kohta)

1. EY 81 artiklan 1 kohdassa määrätty kielto koskee yksinomaan yritysten välisten sopimusten, yritysten yhteenliittymien päätösten tai yritysten yhdenmukaistettujen menettelytapojen muodossa toteutettuja kahden- tai monenvälisiä yhdenmukaistettuja menettelytapoja. Näin ollen tässä säännöksessä tarkoitetun sopimuksen käsitteessä on keskeistä vähintään kahden sopimuspuolen yhteisymmärrys. Tästä seuraa, että jos yrityksen päätös on sen yksipuolista toimintaa, tässä artiklassa määrätty kielto ei koske tätä päätöstä.

(ks. 83 ja 84 kohta)

2. Kilpailusääntöjen soveltamisessa eri oikeushenkilöllisyydestä johtuva muodollinen ero kahden yhtiön välillä ei ole ratkaisevaa; merkityksellistä on niiden markkinakäyttäytymisen mahdollinen yhteneväisyys. Voi siis osoittautua tarpeelliseksi selvittää, muodostavatko kaksi yhtiötä, jotka ovat eri oikeushenkilöitä, sellaisen yhden ja saman yrityksen tai taloudellisen yksikön tai kuuluvatko ne sellaiseen yhteen ja samaan yritykseen tai taloudelliseen yksikköön, joka käyttäytyy yhdenmukaisesti markkinoilla.

Tällainen tilanne ei ole kysymyksessä pelkästään tapauksissa, joissa yhtiöiden välillä on emoyhtiön ja tytäryhtiön suhde, vaan näin voi olla myös tietyissä olosuhteissa yhtiön ja sen kauppaedustajan tai päämiehen ja tämän edustajan välisessä suhteessa. EY 81 artiklan soveltamisen osalta kysymys siitä, muodostavatko päämies ja tämän välittäjä tai ”kauppaedustaja” taloudellisen kokonaisuuden, kun toinen on ensimmäisen yritykseen kuuluva apuelin, on tärkeä sen selvittämiseksi, kuuluuko tietty käyttäytyminen tämän artiklan soveltamisalaan. Jos siten välittäjä toimii päämiehensä hyväksi, sitä voidaan pääsääntöisesti pitää päämiehen yritykseen kuuluvana apuelimenä ja velvoitettuna noudattamaan päämiehen ohjeita ja se muodostaa näin, samoin kuin työsuhteessa oleva työntekijä, tämän yrityksen kanssa yhden taloudellisen kokonaisuuden.

Asia on toisin, jos päämiehen ja sen edustajien välillä tehdyissä sopimuksissa edustajille annetaan tai jätetään toimintoja, jotka taloudelliselta merkitykseltään vastaavat itsenäisen kauppiaan toimintoja, koska kyseiset toiminnot käsittävät sen, että mainituilla edustajilla on taloudellinen riski tuotteiden myynnistä tai kolmansien kanssa tehtyjen sopimusten täytäntöönpanosta. Edustajien voidaan näin ollen katsoa menettävän asemansa itsenäisinä taloudellisina toimijoina vain silloin, kun niillä ei ole mitään päämiehen lukuun tehdyistä sopimuksista aiheutuvaa riskiä ja kun ne toimivat päämiehen yritykseen kuuluvina apueliminä. Kun siis edustaja – vaikka se onkin eri oikeushenkilö – ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan soveltaa päämieheltään saamiaan ohjeita, EY 81 artiklan 1 kohdassa määrättyjä kieltoja ei sovelleta edustajan ja sen päämiehen, jonka kanssa edustaja muodostaa taloudellisen kokonaisuuden, väliseen suhteeseen.

(ks. 85–88 kohta)

3. [EY 81] artiklan 3 kohdan soveltamisesta moottoriajoneuvojen jälleenmyyntiä ja huoltopalvelua koskevien sopimusten ryhmiin annetun asetuksen N:o 1475/95 10 artiklan 12 kohtaan sisältyvästä sanan ”jälleenmyynti” määritelmästä johtuu, että tavarantoimittajan mahdollisuus kieltää jakelijoita tekemästä toimituksia ”jälleenmyyjiin” rinnastettaville luonnollisille henkilöille tai oikeushenkilöille rajoittuu tapauksiin, joissa nämä jälleenmyyjät luovuttavat uusia ajoneuvoja. Leasingsopimusten, joihin sisältyy omistusoikeuden siirtyminen tai osto-oikeus ennen sopimuksen päättymistä, tämänkaltaisella rinnastamisella jälleenmyyntiin pyritään tekemään tavarantoimittajalle mahdolliseksi varmistaa jakeluverkon koskemattomuus välttämällä se, että leasingsopimusta käytettäisiin yksinmyyntiverkon ulkopuolella helpottamaan vielä uuden ajoneuvon omistusoikeuden hankkimista.

(ks. 153 kohta)

4. Komission on annettava tiedoksi väitteet, joihin se vetoaa asianomaisia yrityksiä ja yhteenliittymiä vastaan, ja se voi päätöksissään ottaa huomioon vain väitteet, joiden osalta näille on varattu tilaisuus esittää asianmukaisesti huomautuksensa komission esittämien tosiseikkojen, väitteiden ja asianhaarojen paikkansapitävyydestä ja merkityksestä.

Väitetiedoksiannon on sisällettävä niin selvästi muotoiltu – vaikka vain tiivistelmän muodossa esitetty – selvitys väitteistä, että asianomaiset voivat tosiasiallisesti saada tiedon siitä käyttäytymisestä, josta komissio niitä moittii. Vain tämän edellytyksen täyttäessään väitetiedoksianto voi täyttää sen tehtävän, joka sille on yhteisön asetuksilla annettu, eli antaa yrityksille kaikki sellaiset tiedot, joita ne tarvitsevat pystyäkseen tehokkaasti puolustautumaan ennen kuin komissio tekee lopullisen päätöksen. Kyseistä vaatimusta noudatetaan, jos päätöksessä ei aseteta asianomaisten henkilöiden vastuulle väitetiedoksiannossa tarkoitetuista rikkomisista poikkeavia rikkomisia ja jos siinä esitetään ainoastaan ne tosiseikat, joista asianomaisilla henkilöillä on ollut mahdollisuus lausua. Komission lopullisen päätöksen ei kuitenkaan tarvitse välttämättä täydellisesti vastata esitystä väitteistä.

Kun väitetiedoksiannossa ilmoitetaan selkeästi, minkälaisesta kilpailuoikeuden rikkomisesta kyseistä yritystä moititaan ja mitkä ovat ne olennaiset tosiseikat, joihin tältä osin vedotaan, kyseinen yritys voi vastata tähän syytökseen ja puolustaa oikeuksiaan. Se, että väitteet esitetään myöhemmin komission tekemässä päätöksessä, jossa taloudellinen sopimus luonnehditaan ”vertikaaliseksi” tai ”horisontaaliseksi”, ei muuta väitteitä aineellisesti siitä, millaisina ne on väitetiedoksiannossa esitetty.

(ks. 188, 189 ja 192 kohta)

5. Jotta kyseessä olisi EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus, riittää, että kyseessä olevat yritykset ovat ilmaisseet yhteisen tahtonsa käyttäytyä markkinoilla tietyllä tavalla.

Yhteensovittamisen ja yhteistyön kriteerejä, jotka eivät edellytä todellisen ”suunnitelman” laatimista, on tulkittava perustamissopimuksen kilpailua koskeviin määräyksiin kuuluvan sellaisen ajatuksen valossa, jonka mukaan jokaisen taloudellisen toimijan on määriteltävä itsenäisesti se toimintatapa, jota se aikoo noudattaa yhteismarkkinoilla. Vaikka tämä itsenäisyyden edellytys ei sulje pois taloudellisten toimijoiden oikeutta sopeutua älykkäästi kilpailijoidensa todettuun tai niiltä odotettuun käyttäytymiseen, sen kanssa on kuitenkin jyrkästi ristiriidassa se, että tällaisten toimijoiden välillä olisi suoria tai epäsuoria kontakteja, joilla on joko tarkoitus vaikuttaa jonkin tosiasiallisen tai mahdollisen kilpailijan markkinakäyttäytymiseen tai paljastaa tällaiselle kilpailijalle se, kuinka yritys itse on päättänyt käyttäytyä tai kuinka se aikoo itse käyttäytyä markkinoilla, tai joilla on tällaisia vaikutuksia.

(ks. 199 ja 200 kohta)

6. Kun kysymys on kilpailusääntöjen rikkomista koskevasta oikeudenkäynnistä, komission on esitettävä selvitys niistä kilpailusääntöjen rikkomisista, jotka se on katsonut tapahtuneeksi, ja oikeudellisesti riittävä näyttö kilpailusääntöjen rikkomisen muodostavista tosiseikoista.

Silloin kun on näytetty, että yritys on osallistunut selvästi kilpailua rajoittaviin yritysten välisiin kokouksiin, kyseisen yrityksen on kuitenkin esitettävä selvitys siitä, että sen osallistumisella kyseisiin kokouksiin ei ollut kilpailua rajoittavaa tarkoitusta, osoittamalla ilmoittaneensa kilpailijoilleen, että sillä oli näihin kokouksiin osallistuessaan kilpailijoihin nähden eri tarkoitus. Ilman tällaista irtisanoutumista koskevaa näyttöä se seikka, että kyseinen yritys ei mukaudu siihen, mitä näissä kokouksissa on sovittu, ei estä sitä, etteikö yritys olisi täysin vastuussa osallistumisestaan yhteisjärjestelyyn.

(ks. 201 ja 202 kohta)

7. Tietty toimenpide voidaan katsoa EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi yritysten yhteenliittymän päätökseksi ilman, että sen olisi välttämättä oltava asianomaisia jäseniä velvoittava, ainakin siltä osin kuin jäsenet, joita tämä päätös koskee, noudattavat sitä.

(ks. 210 kohta)

8. Yritysten välinen yhteisjärjestely, joka ulottuu yhden jäsenvaltion koko alueelle, on jo luonteeltaan sellainen, että se lujittaa kansallista markkinoiden eristämistä ja haittaa näin perustamissopimuksessa tavoiteltua taloudellista vuorovaikutusta.

(ks. 212 kohta)

9. Se, että tytäryhtiönä oleva yritys on eri oikeushenkilö kuin emoyhtiönsä, ei riitä estämään sitä, että viimeksi mainitun yhtiön katsottaisiin olevan vastuussa tytäryhtiönsä käyttäytymisestä erityisesti silloin, kun tytäryhtiö ei itsenäisesti määrää markkinakäyttäytymisestään vaan noudattaa olennaisilta osin emoyhtiön sille antamia ohjeita.

Vaikka tältä osin se seikka, että emoyhtiö omistaa tytäryhtiön osakepääoman kokonaan, ei voi sellaisenaan riittää osoittamaan, että emoyhtiö todella käyttää määräämisvaltaa, mikä on edellytyksenä sille, että yhden yhtiön katsotaan olevan vastuussa toisen yhtiön toiminnasta, komissio voi perustaa päätöksensä tästä vastuuseen saattamisesta siihen, että emoyhtiö ei kiistä, että sillä on ollut mahdollisuus ratkaisevasti vaikuttaa tytäryhtiönsä liiketoimintapolitiikkaan, ja että emoyhtiö ei esitä tytäryhtiön itsenäisyyttä koskevia väittämiään tukevia todisteita. Kun tytäryhtiön osakepääoma omistetaan kokonaisuudessaan, komissio voi laillisesti olettaa, että emoyhtiö tosiasiallisesti vaikuttaa ratkaisevasti tytäryhtiönsä käyttäytymiseen, erityisesti jos emoyhtiö on hallinnollisessa menettelyssä esittäytynyt konserniyhtiöiden puolesta ainoaksi keskustelukumppaniksi.

Emoyhtiön on näin ollen kumottava tämä olettama riittävillä todisteilla.

(ks. 218–220 kohta)

YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIMEN TUOMIO (viides jaosto)

15 päivänä syyskuuta 2005 ( )

Kilpailu – EY 81 artikla – Kartellit tai muut yhteisjärjestelyt – Edustussopimus – Moottoriajoneuvojen jälleenmyynti – Taloudellinen kokonaisuus – Toimenpiteet, joilla rajoitetaan moottoriajoneuvojen rinnakkaismyyntiä – Hintojen vahvistaminen – Asetus (EY) N:o 1475/95 – Sakko

Asiassa T-325/01,

DaimlerChrysler AG, kotipaikka Stuttgart (Saksa), edustajinaan asianajajat R. Bechtold ja W. Bosch,

kantajana,

vastaan

Euroopan yhteisöjen komissio, asiamiehenään W. Mölls, avustajanaan asianajaja H.-J. Freund, prosessiosoite Luxemburgissa,

vastaajana,

jossa vaaditaan ensisijaisesti EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/36.264 – Mercedes-Benz) 10 päivänä lokakuuta 2001 tehdyn komission päätöksen 2002/758/EY (EYVL 2002, L 257, s. 1) kumoamista ja toissijaisesti kyseisessä päätöksessä määrätyn sakon alentamista,

EUROOPAN YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN

TUOMIOISTUIN (viides jaosto),

toimien kokoonpanossa: jaoston puheenjohtaja P. Lindh sekä tuomarit R. García-Valdecasas ja J. D. Cooke,

kirjaaja: hallintovirkamies I. Natsinas,

ottaen huomioon kirjallisessa käsittelyssä ja 25.5.2004 pidetyssä istunnossa esitetyn,

on antanut seuraavan

tuomion

Oikeusriidan perustana olevat tosiseikat

1 Käsiteltävänä olevalla kanteella vaaditaan EY:n perustamissopimuksen 81 artiklan mukaisesta menettelystä (Asia COMP/36.264 – Mercedes-Benz) 10 päivänä lokakuuta 2001 tehdyn komission päätöksen 2002/758/EY (EYVL 2002, L 257, s. 1; jäljempänä riidanalainen päätös) kumoamista.

2 DaimlerChrysler AG (jäljempänä kantaja) on konsernin emoyhtiö, joka toimii erityisesti moottoriajoneuvojen valmistamisen ja myynnin alalla.

3 Daimler-Benz AG sulautettiin kantajaan 21.12.1998 7.5.1998 allekirjoitetun Business combination -sopimuksen perusteella. Kantaja on siis Daimler-Benz AG:n oikeudellinen seuraaja, ja sille siirtyivät kaikki viimeksi mainitun yhtiön oikeudet, varat, sitoumukset ja velvoitteet.

4 Ennen tätä sulautumista Daimler-Benz AG oli Daimler-Benz-konsernin emoyhtiö, joka tytäryhtiöidensä välityksellä harjoitti toimintaa maailmanlaajuisesti. Lisäksi Daimler-Benz AG:n tytäryhtiö Mercedes-Benz AG sulautettiin ensiksi mainittuun yhtiöön 26.5.1997. Tuosta päivästä lähtien se on vastannut Daimler-Benz AG:n moottoriajoneuvoihin liittyvästä liiketoiminnasta. Riidanalaisen päätöksen mukaisesti nimeä ”Mercedes-Benz” käytetään tässä tuomiossa viitattaessa tilanteen mukaan Daimler-Benz AG:hen (vuoteen 1989 saakka), Mercedes-Benz AG:hen (vuoteen 1997 saakka), Daimler-Benz AG:hen (vuosina 1997 ja 1998) tai kantajaan (vuodesta 1998 lähtien).

5 Komissio sai vuoden 1995 alusta lähtien useita kirjeitä kuluttajilta, jotka valittivat Daimler-Benz-konserniin kuuluvien yritysten rajoittavan Mercedes-Benz-merkkisten uusien moottoriajoneuvojen vientiä eri jäsenvaltioihin.

6 Komission käytettävissä oli viitteitä siitä, että kyseiseen konserniin kuuluvien yritysten toiminnasta aiheutuu EY 81 artiklan 1 kohdan vastaista markkinoiden eristämistä. Komissio teki 6 päivänä helmikuuta 1962 annetun neuvoston asetuksen N:o 17 (perustamissopimuksen [81] ja [82] artiklan ensimmäinen täytäntöönpanoasetus) (EYVL 1962, 13, s. 204) 14 artiklan nojalla 4.12.1996 useita tutkintapäätöksiä. Nämä tutkimukset suoritettiin 11.12. ja 12.12.1996 Daimler-Benz AG:ssä Stuttgartissa (Saksa), Mercedes-Benz Belgium SA/NV:ssä Belgiassa, Mercedes-Benz Nederland NV:ssä Utrechtissä (Alankomaat) ja Mercedes-Benz España, SA:ssa Espanjassa.

7 Komissio lähetti Daimler-Benz AG:lle asetuksen N:o 17 11 artiklan nojalla 21.10.1998 tietojensaantipyynnön, johon kyseinen yhtiö vastasi 10.11.1998. Komissio lähetti myös kantajalle 15.6.2001 tietojensaantipyynnön, johon se vastasi 9.7.2001. Komissio löysi ja takavarikoi 11.12. ja 12.12.1996 suoritetuissa tutkimuksissa useita asiakirjoja, jotka yhdessä kantajalle lähetettyjen tietojensaantipyyntöjen ja kantajan huomautusten kanssa muodostavat riidanalaisen päätöksen perustan.

8 Komissio teki riidanalaisen päätöksen 10.10.2001.

Riidanalainen päätös

9 Komissio katsoo riidanalaisessa päätöksessä, että Mercedes-Benz on itse tai tytäryhtiöidensä eli Mercedes-Benz España, SA:n (jäljempänä MBE) ja Mercedes-Benz Belgium SA:n (jäljempänä MBBel) kautta rikkonut EY 81 artiklan 1 kohdan määräyksiä. Komission mukaan riidanalaisessa päätöksessä todetut toimenpiteet koskevat Mercedes-Benz-merkkisten henkilöautojen vähittäiskauppaa (143–149 perustelukappale).

10 Komissio kuvaa riidanalaisessa päätöksessä asianomaisia yrityksiä ja niiden jakeluverkkoa. Se esittää, että Mercedes-Benz-merkkisten henkilöautojen jakelusta vastaa Saksassa pääasiassa verkosto, joka muodostuu konserniin kuuluvista sivuliikkeistä, välittäjinä toimivista edustajista, joilla on kauppaedustajan asema (kuten se on määritelty Saksan kauppalain 84 §:n 1 momentissa), sekä komissionsaajista (15 perustelukappale). Komissio toteaa, että jakeluverkko Belgiassa muodostuu yhdestä maahantuojasta eli MBBel:stä, joka on määrittelemättömästä päivästä lähtien ollut Daimler-Benz AG:n kokonaan omistama tytäryhtiö, ja Daimler-Benz AG puolestaan on kantajan kokonaan omistama tytäryhtiö 21.12.1998 lähtien, ja MBBel myy uusia ajoneuvoja kahden sivuliikkeen, jälleenmyyjien, edustajien ja/tai sellaisten korjaamojen välityksellä, jotka voivat myös välittää uusia autoja koskevia ostosopimuksia (17 ja 19 perustelukappale). Espanjassa jakelun hoitaa verkosto, johon kuuluu kolme MBE:n sivuliikettä ja jälleenmyyjiä. Komissio huomauttaa, että jotkin edustajat ja/tai korjaamot eivät myy autoja, vaan ne ainoastaan välittävät ostosopimuksia. Se täsmentää, että MBE on Daimler-Benz España, SA -nimisen kansallisen holdingyhtiön kokonaan omistama tytäryhtiö ja että Daimler-Benz España, SA oli puolestaan Daimler-Benz AG:n 99,88-prosenttisesti omistama tytäryhtiö. Tämä holdingyhtiö on ollut 21.12.1998 lähtien kantajan kokonaan omistama tytäryhtiö (20 perustelukappale).

11 Komissio toteaa, että toisin kuin kantaja on hallinnollisessa menettelyssä väittänyt, EY 81 artiklan 1 kohtaa voidaan soveltaa Mercedes-Benzin ja saksalaisten edustajien välisiin sopimuksiin samalla tavalla kuin sopimusjakelijoiden kanssa tehtyihin sopimuksiin. Komission mukaan ”edustajille asetettuja rajoituksia on siis tarkasteltava samalla tavoin kuin itsenäisen [jakelijan] tapauksessa” (168 perustelukappale).

12 Komissio toteaa tältä osin ensiksikin, että Mercedes-Benzin saksalaisiin edustajiin kohdistuu monia yritystoimintaan liittyviä riskejä, jotka liittyvät erottamattomasti niiden Mercedes-Benz-välitystoimintaan ja joiden perusteella Mercedes-Benzin ja edustajien välisiin sopimuksiin voidaan soveltaa EY 81 artiklaa (153–160 perustelukappale).

13 Se huomauttaa erityisesti, että saksalainen Mercedes-Benz-edustaja vastaa huomattavassa määrin välittämiinsä ajoneuvoihin liittyvästä hintariskistä. Komissio toteaa, että jos edustaja myöntää uusien ajoneuvojen myyntihinnoista Mercedes-Benzin hyväksymiä alennuksia, nämä alennukset vähennetään täysimääräisinä sen provisiosta (155 ja 156 perustelukappale).

14 Komissio toteaa, että saksalainen edustaja vastaa uusien ajoneuvojen osalta myös kuljetuskustannusriskeistä saksalaisen edustussopimuksen 4 §:n 4 momentin mukaisesti. Itsenäisen jakelijan tavoin edustaja siirtää kuljetuksen kustannukset ja riskin velvoiteoikeudellisesti asiakkaan kannettaviksi (157 perustelukappale).

15 Edustaja myös maksaa itse huomattavan osan myynninedistämisestä. Komission mukaan edustajan on muun muassa hankittava esittelyautot omalla kustannuksellaan (saksalaisen edustussopimuksen 4 §:n 7 momentti). Esittely- ja yritysajoneuvojen ostoja varten Mercedes-Benz myöntää erityisehtoja. Näitä ajoneuvoja on pidettävä vähintään 3–6 kuukautta, ja niillä on ajettava vähintään 3 000 kilometriä. Edustajalla on sen jälkeen mahdollisuus myydä ne käytettyinä ajoneuvoina edelleen, ja se vastaa näin ollen varsin suuren ajoneuvomäärän myyntiriskistä (158 perustelukappale).

16 Komissio esittää myös, että saksalaisen Mercedes-Benz-edustajan toimintaan liittyy lisäksi väistämättä useita muita yritystoiminnallisia riskejä. Riskeistä vastaaminen on edellytyksenä sille, että yritys voi ryhtyä tällaiseksi edustajaksi. Edustussopimuksen 13 §:n mukaan edustajan on suoritettava takuutöitä ajoneuvoille, joilla on valmistajan takuu. Saksalaisten edustajien on omalla kustannuksellaan perustettava korjaamo ja tarjottava siellä huoltopalvelu- ja takuusuorituksia sekä osallistuttava tarvittaessa päivystys- ja hätäpalveluihin (edustussopimuksen 12 §). Lisäksi saksalaisen edustajan on omalla kustannuksellaan pidettävä yllä varaosavarastoa ajoneuvojen korjaamiseksi korjaamollaan (edustussopimuksen 14 §) (159 perustelukappale).

17 Komissio huomauttaa toiseksi, että saksalaisen edustajan yksityisen yritystoiminnan liikevaihto ylittää taloudelliselta kannalta moninkertaisesti uusien autojen ostosopimusten välittämisen liikevaihdon. Komissio toteaa seuraavaa: ”Edustaja saa välitystoiminnasta palkkion, joka koostuu henkilöautojen 12,2 prosentin perusprovisiosta sekä jopa 3,6 prosentin suoritusperusteisesta provisiosta. Nämä enimmillään 15,8 prosentin provisiot ovat edustustoiminnan liikevaihtoa. Näistä provisioista edustajan on katettava autonostajille myöntämänsä alennukset. Edustusliiketoiminnan todellinen liikevaihto on siis alhaisempi kuin kyseinen 15,8 prosenttia.” Komissio toteaa edelleen seuraavaa (159 perustelukappale): ”Välitysliiketoiminnasta saatava liikevaihto on noin puolet edustajan koko liikevaihdosta (kun ajoneuvojen hinnat katsotaan osaksi liikevaihtoa). Välityksestä saatu todellinen liikevaihto muodostuu kuitenkin edellä mainituista provisioista. Kun provisioita verrataan täysin edustajan vastuulla tapahtuvan välitystoiminnan liikevaihtoon, voidaan todeta, että noin yksi kuudesosa kokonaisliikevaihdosta muodostuu edustajana toimimisesta.”

18 Komissio katsoo, että kun tarkastellaan edustajien riskien määrää ja laajuutta, voidaan jo todeta paikkansapitämättömäksi kantajan väite siitä, että nämä riskit olisivat tavallisia todellisille kauppaedustajille. Komissio toteaa, että ”tilanne olisi toinen vain silloin, kun edustaja voisi valita, ottaako se vastatakseen tuntuvat riskit, jotka liittyvät esittely- ja yritysajoneuvoihin, takuusuorituksiin, huolto- ja korjaamotoiminnan harjoittamiseen ja varaosapalveluun, vai vastaako se ainoastaan uusien autojen ostosopimusten välittämistä”. Tässä tapauksessa asia ei kuitenkaan ole näin (160 perustelukappale).

19 Komissio hylkää merkityksettömänä kantajan väitteen, jonka mukaan saksalaiset edustajat kuuluvat kantajayrityksen liiketoimintaan. Kantaja nojautuu tältä osin saksalaiseen ”edustajaan ja tämän liiketoimintaan kohdistuviin vaatimuksiin (yleensä yksinomaan Mercedes-Benz-ajoneuvojen myynti, yhdenmukainen esiintyminen Mercedes-Benzin edustajina, edustajaliikkeen varustus ja sisustus kaluston ja henkilöstön suhteen, mainonta, julkinen kuva sekä velvollisuus valvoa kantajan etuja ja noudattaa Mercedes-Benzin tunnusten käyttöä koskevia ohjeita)” sekä siihen, että edustaja on ”yhden yrityksen edustaja”, joka saa myydä vain Mercedes-Benz-ajoneuvoja (162 perustelukappale). Komissio katsoo riidanalaisessa päätöksessä kuitenkin, että ”liittäminen päämiehen liiketoimintaan” ei riskinjaon ohella riitä erottamaan kauppaedustajaa itsenäisestä jakelijasta (163 perustelukappale). Komissio vertaa kantajan mainitsemia saksalaisten edustussopimusten määräyksiä ulkomaisten jälleenmyyntisopimusten määräyksiin osoittaakseen saksalaisten edustajien ”kuulumisen päämiehen liiketoimintaan” (164 perustelukappale). Komissio katsoo, että tällä tavalla vertailtaessa saksalaisille edustajille ja ulkomaisille sopimusjakelijoille asetetut velvoitteet havaitaan samoiksi, ja nämä molemmat jakelumuodot ovat yhtä vahvasti ”sidoksissa” Mercedes-Benzin jakelujärjestelmään (165 perustelukappale).

20 Komissio väittää, että Mercedes-Benz on rajoittanut kilpailua neljällä eri toimenpiteellä.

21 Se väittää ensiksikin, että sen johdosta, että uusi W 210 -sarja (uusi E-sarja) tuotiin markkinoille, kaikille saksalaisen jakeluverkon jäsenille, myös edustajille, annettiin erityisesti 6.2.1996 päivätyssä tiedotteessa selkeät ohjeet, joissa niitä kehotettiin ”pysymään sopimusalueellaan”. Ohjeet käsittelivät tämän sarjan lisäksi uusien autojen kauppaa yleensä. Tämän tiedotteen lopussa Mercedes-Benz esitti seuraavansisältöisen uhkauksen: ”Emme epäröi supistaa W 210 -sarjan ajoneuvokiintiöitä, mikäli havaitsemme, että tuotantokiintiöt eivät yksittäisten alueiden vastaanottokyvyn vuoksi ole perusteltuja.” Näin ohjeista tuli erityisen painokkaita.

22 Komission mukaan näiden ohjeiden tavoitteena oli, että jakelukumppanit myisivät niille osoitettuja W 210 -sarjaan ja muihin sarjoihin kuuluvia ajoneuvoja vain omalla sopimusalueellaan ja että ne eivät toimittaisi niitä kauttakulkuasiakkaille, jotka eivät kuulu niiden sopimusalueen asiakaskuntaan. Näin oli tarkoitus tiedotteessa mainitulla tavalla rajoittaa ”sisäistä kilpailua”, eli niin sanottua ”automerkin sisällä” käytävää kilpailua saksalaisten edustajien sekä näiden ja saksalaisten tai ulkomaisten sivuliikkeiden ja ulkomaisten jälleenmyyjien välillä. Näin ollen 6.2.1996 päivätyn tiedotteen tarkoituksena oli rajoittaa ”merkin sisällä” käytävää kilpailua.

23 Komissio toteaa toiseksi, että toisista jäsenvaltioista olevilta kauttakulkuasiakkailta on lähes poikkeuksetta täytynyt vaatia 15 prosenttia kauppahinnasta käsittävä ennakkomaksu. Se katsoo, että tämä käytäntö vaikeuttaa rinnakkaiskauppaa entisestään, koska se rajoittaa edustajien mahdollisuutta harjoittaa omaa myyntipolitiikkaansa ja esimerkiksi jättää kyseinen ennakkomaksu perimättä itse tuntemiltaan kauttakulkuasiakkailta. Se huomauttaa, että vaikka tällaiset ennakkomaksut saattaisivat olla kaupalliselta kannalta tietyissä tapauksissa järkeviä, minkäänlaista ennakkomaksua ei vaadita Saksan alueella tapahtuvan myynnin osalta, vaikka myös niissä voisi olla toisinaan tarvetta vastaaviin turvatoimiin. Sääntö syrjii näin ollen rinnakkaiskauppaa Saksan ajoneuvokaupan hyväksi (174 perustelukappale).

24 Komissio katsoo kolmanneksi, että toimituskiellolla, joka sisältyy saksalaisiin edustussopimuksiin (ks. 2 §:n 1 momentin d kohta) ja espanjalaisiin jälleenmyyntisopimuksiin (ks. 4 §:n d momentti) ja joka koskee konsernin ulkopuolisia leasingyrityksiä silloin kun niillä ei ole nimettyä leasingasiakasta, pyritään rajoittamaan kilpailua Mercedes-Benz-konserniin kuuluvien leasingyritysten ja sen ulkopuolisten leasingyritysten välillä Saksassa ja Espanjassa. Viimeksi mainitut leasingyritykset voivat nimittäin hankkia Mercedes-ajoneuvoja vain tietyissä tapauksissa, eli suoraan konkreettiselle leasingasiakkaalle, mutta ei varastoon. Ne eivät voi näin ollen antaa ajoneuvoa nopeasti käytettäväksi. Komission mukaan toimituksia leasingyrityksille koskevat jakelusäännöt johtavat myös siihen, että konsernin ulkopuoliset leasingyritykset eivät saa leasingajoneuvoja ostaessaan samoja hintaetuja kuin muut omaa ajoneuvokantaa ylläpitävät asiakkaat. Ehdot heikentävät yhdessä niitä edellytyksiä, joiden perusteella konsernin ulkopuoliset leasingyritykset voivat tarjota Mercedes-autoja, ja näin ollen myös edellytyksiä kilpailla myöhemmän vaiheen leasingmarkkinoilla Mercedes-Benz-konserniin kuuluvien leasingyritysten kanssa. Edustajien ja jälleenmyyjien leasingyritysten kanssa tekemiä kauppoja koskevien sääntöjen tarkoituksena on leasingautojen hinnoilla ja toimitusehdoilla käytävän kilpailun rajoittaminen (176 perustelukappale).

25 Komissio toteaa neljänneksi, että MBBel:n ja Belgian Mercedes-Benz-jälleenmyyjien liiton välillä 20.4.1995 tehdyllä sopimuksella, jolla päätettiin rajoittaa hinnanalennukset 3 prosenttiin, tarkistuttaa E-sarjaan liittyvä alennuskäytäntö ulkopuolisen yrityksen avulla ja supistaa uuden E-sarjan toimituksia, jos alennukset ovat sovittua suurempia, pyritään rajoittamaan hintakilpailua Belgiassa.

26 Todettuaan, että kyseiset toimenpiteet vaikuttavat tuntuvasti jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja että niitä ei voida vapauttaa EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisesta, komissio katsoo, että kantajalle on määrättävä sakkoa, koska se vastaa kaikista kilpailusäännösten rikkomisista, joihin Daimler-Benz AG ja Mercedes-Benz AG tai tytäryhtiöt Daimler-Benz MBBel ja MBE ovat syyllistyneet.

27 Komissio katsoo tältä osin, että vientirajoituksiin tähtäävät toimenpiteet muodostavat yhden rikkomisen, joka koostuu kahdesta osasta (ohje olla myymättä sopimusalueen ulkopuolelle ja sääntö 15 prosentin ennakkomaksusta), joita toteutettiin samanaikaisesti tietyn ajan. Komission mukaan tämä rikkominen on erityisen vakava, joten sopiva sakon perusmäärä on 33 miljoonaa euroa. Komissio toteaa kyseisen rikkomisen keston osalta, että kun rikkomisen molemmat osat otetaan huomioon, rikkominen alkoi 12.9.1985 eikä se ole vielä päättynyt. Komission mukaan tästä syystä kyseessä on pitkäkestoinen rikkominen. Se katsoo kuitenkin, että ennakkomaksusäännön mahdolliset vaikutukset olivat selvästi vähäisemmät kuin suoraan vientiä vastaan annetut ohjeet. Viimeksi mainitut ohjeet olivat olleet voimassa vain 6.2.1996 ja 10.6.1999 välisen ajan eli 3 vuotta 4 kuukautta. Tästä syystä komissio pitää sopivana korottaa sakon perusmäärää ainoastaan 42,5 prosenttia eli 14,025 miljoonaa euroa. Näin ollen sakon perusmäärä on 47,025 miljoonaa euroa.

28 Komissio katsoo, että saksalaisessa edustussopimuksessa ja espanjalaisessa jälleenmyyntisopimuksessa olevaa kieltoa ajoneuvojen myymisestä varastoon leasingyrityksille on pidettävä vakavana. Se katsoo sopivaksi sakon perusmääräksi 10 miljoonaa euroa. Komission mukaan rikkominen alkoi 1.10.1996 eikä se ole vielä päättynyt. Rikkomisen kesto on siis viisi vuotta, joka katsotaan keskipitkäksi rikkomiseksi. Komissio pitää sopivana korottaa perusmäärää rikkomisen keston perusteella 50 prosenttia eli 5 miljoonaa euroa, eli sakon määrä on siis 15 miljoonaa euroa.

29 Komission mukaan MBBel:n aktiivisesti tukemat toimenpiteet myyntihintojen määräämiseksi Belgiassa ovat luonnostaan erittäin vakavaa kilpailusääntöjen rikkomista. Se katsoo, että tämä rikkominen on kokonaisuudessaan vakava, ja se pitää sopivana sakon perusmääränä 7 miljoonaa euroa. Komissio toteaa, että nämä toimenpiteet olivat voimassa 20.4.1995 ja 10.6.1999 välisen ajan eli keskipitkän ajan, ja se pitää sopivana korottaa sakon perusmäärää 40 prosenttia eli 2,8 miljoonaa euroa, jolloin sakon määrä on siis 9,8 miljoonaa euroa.

30 Komissio ei totea riidanalaisessa päätöksessä, että asiaan liittyisi raskauttavia tai lieventäviä seikkoja. Laskettaessa yhteen edellä mainitut määrät sakon määräksi saadaan siten yhteensä 71,825 miljoonaa euroa.

31 Komissio on edellä esitettyjen seikkojen perusteella tehnyt riidanalaisen päätöksen, jonka päätösosa on seuraava:

”1 artikla

[Mercedes-Benz on itse] tai tytäryhtiöidensä [MBE:n] ja [MBBel:n] kautta [rikkonut] Euroopan yhteisön perustamissopimuksen 81 artiklan 1 kohtaa. Ne ovat toteuttaneet seuraavia toimenpiteitä rinnakkaiskaupan rajoittamiseksi:

– kehottaneet 6 päivästä helmikuuta 1996 alkaen Saksassa toimivia edustajiaan toimittamaan erityisesti W 210 -sarjan uusia ajoneuvoja mahdollisuuksien mukaan vain oman sopimusalueensa asiakkaille ja välttämään sisäistä kilpailua; toimenpiteet olivat voimassa 10 päivään kesäkuuta 1999,

– kehottaneet 12 päivästä syyskuuta 1985 alkaen Saksassa toimivia edustajiaan vaatimaan [kauttakulku]asiakkaiden tilatessa uuden ajoneuvon ennakkomaksun, joka on 15 prosenttia ajoneuvon hinnasta; toimenpiteen soveltaminen ei ole vielä päättynyt,

– rajoittaneet 1 päivästä lokakuuta 1996 alkaen nykyhetkeen asti henkilöautojen toimituksia leasingyrityksille varastoon,

– osallistuneet sopimuksiin alennusten myöntämisen rajoittamiseksi Belgiassa; sopimukset tehtiin 20 päivänä huhtikuuta 1995 ja kumottiin 10 päivänä kesäkuuta 1999.

2 artikla

[Mercedes-Benzin] on lopetettava vielä jatkuva 1 artiklassa tarkoitettu rikkominen välittömästi tämän päätöksen tiedoksiantamisen jälkeen, eikä se saa korvata kyseisiä toimenpiteitä samaan tarkoitukseen tai vaikutukseen tähtäävillä rajoituksilla; viimeistään kahden kuukauden kuluttua tämän päätöksen vastaanottamisesta sen on:

– kumottava 12 päivänä syyskuuta 1985 päivätty kiertokirje 52/85 saksalaisille edustajille ja kaupitsijoille osoitetulla kiertokirjeellä siltä osin kuin siinä kehotetaan perimään [kauttakulku]asiakkailta 15 prosentin ennakkomaksu näiden tilatessa henkilöautoja,

– poistettava saksalaisista edustussopimuksista ja espanjalaisista kauppiassopimuksista säännöt, joilla kielletään uusien ajoneuvojen myynti varastoon leasingyrityksille. – –

3 artikla

Edellä 1 artiklassa tarkoitetun rikkomisen vuoksi [Mercedes-Benzille] määrätään 71,825 miljoonan euron sakko.

– – ”

32 Riidanalaisesta päätöksestä ilmenee komission katsoneen käsiteltävänä olevassa tapauksessa, että Mercedes-Benz-konserni käyttää tutkimuksissa löydetyissä asiakirjoissa (ks. edellä 7 kohta) ilmaisua ”kauttakulkuasiakas” tarkoittaessaan rajat ylittävän myynnin yhteydessä toisesta ETA-alueen valtiosta olevia kuluttajia.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset

33 Kantaja on nostanut nyt käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 20.12.2001 toimittamallaan kannekirjelmällä.

34 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (viides jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn. Se kehotti prosessinjohtotoimenpiteenä asianosaisia vastaamaan eräisiin kysymyksiin kirjallisesti ennen istuntoa. Asianosaiset ovat noudattaneet tätä pyyntöä.

35 Asianosaisten lausumat sekä heidän vastauksensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin kuultiin 25.5.2004 pidetyssä istunnossa.

36 Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– ensisijaisesti kumoaa riidanalaisen päätöksen

– toissijaisesti alentaa riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa määrätyn sakon määrää

– velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

37 Komissio vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin

– hylkää kanteen

– velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi

38 Kantaja esittää kanteensa tueksi neljä kanneperustetta. Ensimmäinen perustuu EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomiseen sekä Mercedes-Benz-edustajien kanssa Saksassa tehtyjä sopimuksia koskevaan ilmeiseen arviointivirheeseen. Toinen kanneperuste, joka koskee komission riidanalaisessa päätöksessä toteamaa ensimmäistä ja kolmatta toimenpidettä, perustuu EY 81 artiklan ja perustamissopimuksen [81] artiklan 3 kohdan soveltamisesta moottoriajoneuvojen jälleenmyyntiä ja huoltopalvelua koskevien sopimusten ryhmiin 28 päivänä kesäkuuta 1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1475/95 (EYVL L 145, s. 25) rikkomiseen. Kolmas kanneperuste perustuu EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomiseen sekä komission riidanalaisessa päätöksessä toteamaa toista ja neljättä toimenpidettä koskevaan ilmeiseen arviointivirheeseen. Neljäs kanneperuste perustuu siihen, että riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa määrätyn sakon määrä on vahvistettu virheellisesti.

Ensimmäinen kanneperuste, joka perustuu EY 81 artiklan 1 kohdan rikkomiseen sekä Mercedes-Benz-edustajien kanssa Saksassa tehtyjä sopimuksia koskevaan ilmeiseen arviointivirheeseen

Asianosaisten lausumat

39 Kantaja kiistää riidanalaisessa päätöksessä esitetyt komission päätelmät, jotka koskevat saksalaisten edustajien aseman oikeudellista määrittelyä. Se väittää, että EY 81 artiklan 1 kohdassa määrätty yhteisjärjestelyjen kielto ei koske sen tekemiä saksalaisia kauppaedustajasopimuksia, sillä kyseiset sopimukset koskevat kantajan edustajien toimintaa, joka muodostuu uusien Mercedes-Benz-ajoneuvojen myynnistä. Edustajat eivät vastaa mistään ajoneuvojen myyntiin liittyvistä riskeistä. Ne kuuluvat lisäksi täysin Mercedes-Benz-yrityksen liiketoimintaan, ja ne toimivat siihen nähden oikeudellisesti kuten palkansaajat. Ne täyttävät siis edellytykset, jotka yhteisöjen tuomioistuin on esittänyt vakiintuneessa oikeuskäytännössään, jonka mukaan yhteisjärjestelyjä koskeva kielto ei sovellu kauppaedustajasopimuksiin.

40 Kantaja väittää aluksi, että se ylläpitää Saksassa omaa jakeluverkkoaan yhtäältä sivuliikkeiden avulla ja toisaalta sellaisten kauppaedustajien välityksellä, jotka toimivat Mercedes-Benzin nimissä ja sen lukuun, sekä sellaisten jälleenmyyjien välityksellä, jotka toimivat omissa nimissään, mutta Mercedes-Benzin lukuun. Se katsoo, että Mercedes-Benzin saksalaisen myyntiverkon edustajat eivät ole oikeudelliselta tai taloudelliselta kannalta katsoen uusien ajoneuvojen jälleenmyyjiä. Ne neuvottelevat uusia ajoneuvoja koskevia ostosopimuksia Mercedes-Benzin lukuun kyseisen yhtiön asettamien ehtojen mukaisesti. Kantaja esittää, että sillä seikalla, että edustajat eivät osta uusia ajoneuvoja Mercedes-Benziltä ja että niillä ei siis ole varastoja, on huomattava taloudellinen merkitys. Vastuu uusien ajoneuvojen myyntiin liittyvistä riskeistä, mukaan lukien varastointi ja siitä johtuva pääomien sitominen, on kokonaan Mercedes-Benzillä. Kantajan mukaan edustajilla on vain se riski, joka seuraa niiden toiminnasta välittäjänä. Kantaja on siten oikeudellisesti vapaa päättämään, tekeekö se myyntisopimuksia ja minkälaisilla ehdoilla se niitä tekee. Edustajia koskevat ohjeet ja sopimusvelvoitteet, jotka liittyvät myyntisopimusten tekemiseen ja sisältöön, eivät kuulu yhteisjärjestelyjä koskevan oikeuden piiriin.

41 Kantaja väittää, että yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan EY 81 artiklan 1 kohta ei sovellu edustussopimuksiin, kun kaksi kumulatiivista edellytystä täyttyy, eli yhtäältä se, että kauppaedustaja kuuluu valmistajan myyntiverkkoon, ja toisaalta se, että kauppaedustaja toimii välittäjänä ja edustajana yksinomaan toimeksiantajan lukuun (yhdistetyt asiat 40/73–48/73, 50/73, 54/73–56/73, 111/73, 113/73 ja 114/73, Suiker Unie ym. v. komissio, tuomio 16.12.1975, Kok. 1975, s. 1663 ja asia C-266/93, Volkswagen ja VAG Leasing, tuomio 24.10.1995, Kok. 1995, s. I‑3477).

42 Kantaja katsoo sen edellytyksen osalta, joka koskee päämiehen ”liiketoimintaan kuulumista”, että komission riidanalaisessa päätöksessä noudattama lähestymistapa ei ole johdonmukainen eikä yhteensoveltuva asiaa koskevan oikeuskäytännön kanssa, erityisesti siltä osin kuin kyseisessä päätöksessä todetaan, että ”liittäminen päämiehen liiketoimintaan ei riskinjaon ohella riitä erottamaan kauppaedustajaa itsenäisestä kauppiaasta” (riidanalaisen päätöksen 163 perustelukappale).

43 Kantaja katsoo, että torjuessaan ”päämiehen liiketoimintaan kuulumista” koskevan osatekijän ja korostaessaan ”riskinjakoa” koskevan kriteerin merkitystä komissio laajentaa yhteisjärjestelyjä koskevan kiellon soveltamisalan kauppaedustukseen tavalla, jota ei ole koskaan puollettu. Se katsoo kuitenkin, että edellä 41 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa Suiker Unie ym. vastaan komissio annetusta tuomiosta ilmenee selvästi, että yhteisöjen tuomioistuin asettaa ”päämiehen liiketoimintaan kuulumisen” edellytykseksi paitsi sen, että edustaja ei kanna riskejä, myös sen, että sen intressit liittyvät päämiehen intresseihin.

44 Lisäksi kantaja väittää, että toisin kuin komissio on riidanalaisessa päätöksessä esittänyt (ks. riidanalaisen päätöksen 164 ja 165 perustelukappale), sillä seikalla, että ulkomaiset jälleenmyyjät, jotka eivät ole kauppaedustajia, esiintyvät kolmansia osapuolia kohtaan samankaltaisella tavalla kuin saksalaiset Mercedes-Benz-edustajat, ei ole merkitystä. Yhtäältä olisi todettava, että myös riskinjako on vastaavanlainen. Toisaalta tämä rinnastaminen ei ole perusteltu, koska yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan ”päämiehen liiketoimintaan kuuluminen” ei riipu pelkästään ulkoisista tekijöistä, jotka liittyvät tapaan, jolla jakelija esiintyy yleisesti ottaen kolmansia osapuolia ja erityisesti asiakkaita kohtaan, vaan se riippuu myös ”sisäisestä” osatekijästä, joka liittyy riskinjakoon ja siihen, että edustajan intressit täysimääräisesti liittyvät päämiehen intresseihin.

45 Kantaja arvostelee myös sitä, että komissio katsoo riidanalaisessa päätöksessä, että valmistajan ja kauppaedustajan välillä tehtyjen sopimusten arvioimiseksi kartellioikeuden kannalta on riittävää määrittää, onko kauppaedustajan otettava vastuulleen yritystoimintaan liittyviä riskejä, jotka ”liittyvät erottamattomasti” sen välitystoimintaan (ks. vastaavasti riidanalaisen päätöksen 153 perustelukappale). Kantaja väittää, että tämä kannanotto, jonka komissio on esittänyt sekä riidanalaisessa päätöksessä että vertikaalisia rajoituksia koskevissa suuntaviivoissaan (EYVL 2000, C 291, s. 1; jäljempänä suuntaviivat), on objektiivisesti katsoen perusteeton täyskäännös sen aikaisempaan näkemykseen EY 81 artiklan soveltuvuudesta. Se katsoo myös, että kyseinen kannanotto ei ole yhteensoveltuva asiaa koskevan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön kanssa.

46 Kantaja myöntää, että Mercedes-Benz-edustajat vastaavat eräistä kuluista ja riskeistä.

47 Se esittää ensiksikin, että edustajan on kaikissa tapauksissa otettava ”provisioon” liittyvä riski. Provisio vahvistetaan yleensä prosenttiosuutena edustajan välityksellä toteutetun myynnin volyymista. Edustajan mahdollisuus saada provisiota kasvaa, kun myynnin volyymi on suuri, ja päinvastoin. Kantaja toteaa, että kun toimeksiantaja, joka viime kädessä päättää, tehdäänkö sopimus ostajan edellyttämillä ehdoilla, myöntää hinnanalennuksia, se pienentää paitsi omia tulojaan myös kauppaedustajan provisiota. Kantaja korostaa, että Mercedes-Benz-edustajat eivät kuitenkaan osallistu hintariskeihin, ja se kiistää arvion, jonka mukaan ”hintamyönnytysten” vähentäminen edustajan provisiosta on ”hintariski”.

48 Todellisuudessa kauppaedustajan sopimus määrittelee edustajan saamien provisioiden määrän. Tämä määrä vaihtelee sen mukaan, onko kyseessä yksittäinen kauppa vai suurasiakkaan tai ”käyttäjän” kanssa tehdyn sopimuksen perusteella tehty kauppa. Kantaja väittää, että edustajan kanssa on sovittu pienemmästä provisiosta, kun kyseessä on myynti suurasiakkaille ja eräille käyttäjille, koska nämä myynnit asiakkaille, joilla on Mercedes-Benzin (eikä edustajan) kanssa erityinen sopimussuhde, joka muodostuu volyymiin perustuvia alennuksia tai luokkakohtaisia alennuksia koskevista sopimuksista, eivät pääsääntöisesti edellytä samoja investointeja kuin muuntyyppinen myynti, erityisesti myynti uusille asiakkaille. On näin ollen objektiivisesti katsoen perusteltua antaa edustajalle pienempi provisio. Kantaja lisää, että ei ole oikeudellista periaatetta, jonka mukaan kauppaedustajilla olisi aina oikeus samaan provisioon riippumatta siitä, minkätyyppisestä myynnistä on kysymys.

49 Kantaja korostaa, että autojen jälleenmyyjä tekee uusien ajoneuvojen osalta huomattavasti suurempia investointeja kuin Mercedes-Benz-edustaja, erityisesti ajoneuvojen ennakkorahoituksen ja myyntiin liittyvän riskin osalta. Viimeksi mainittu riski liittyy autojen jälleenmyyjän osalta moottoriajoneuvon kokonaishintaan, kun taas Mercedes-Benz-edustaja vastaa vain siitä riskistä, että sen provisio-odotukset eivät toteudu. Lisäksi ”provisioriski” rajoittuu kauppaedustajan osalta enintään provision määrään. Kantajan mukaan jälleenmyyjä vastaa riskistä, joka koskee moottoriajoneuvon myymistä tappiolla, mutta edustajalla ei ole tällaista riskiä. Kantaja väittää lopuksi, että se seikka, että edustaja voi provisionsa kustannuksella päättää myöntää hintaedun asiakkaan kanssa tehdyn erityissopimuksen mukaisesti, ei estä sitä, että kyse on kartellioikeuden kannalta kauppaedustussopimuksesta. Kantaja näkee tämän mahdollisuuden pikemminkin vapautena, jonka Mercedes-Benz on myöntänyt edustajalle.

50 Toiseksi, Mercedes-Benz-edustajalle syntyy liiketoimintaan liittyviä kuluja, jotka aiheutuvat pääasiallisesti myynninedistämisestä, jota se harjoittaa neuvotellakseen menestyksellisesti mahdollisimman monta kauppaa. Kolmanneksi, edustaja huolehtii omissa nimissään, omaan lukuunsa ja omalla riskillään korjaustoiminnasta korjaamossa sekä varaosien myynnistä.

51 Kantaja kiistää komission riidanalaisessa päätöksessä esittämän väitteen, jonka mukaan kaupalliseen välitystoimintaan liittyvä etuoikeus ei voi soveltua Mercedes-Benz-edustajiin erityisesti sen takia, että ne on sopimuksen perusteella velvoitettu tarjoamaan huoltopalvelua omissa korjaamoissaan, suorittamaan takuutöitä ja pitämään jatkuvasti varaosia omassa varastossaan (ks. edellä 16 kohta).

52 Kantaja toteaa, että yhteisöjen tuomioistuin on edellä 41 kohdassa mainitussa asiassa Volkswagen ja VAG Leasing ottanut huomioon jälleenmyyjien osallistumisen riskeihin, jotka liittyvät sopimuksiin, jotka ne ovat kauppaedustajina välittäneet VAG Leasingille, ja tämä johtuu velvollisuudesta lunastaa ajoneuvot ennalta sovittuun hintaan leasingsopimusten päättyessä. Yhteisöjen tuomioistuin ei lisäksi hyväksynyt sitä, että ajoneuvojen myyntiä ja välittämistä asiakaskunnalle harjoitettiin rinnakkain, ja se viittasi huoltopalvelutoimintaan, jota jakelijat ovat harjoittaneet omissa nimissään ja omaan lukuunsa. Tästä ei kuitenkaan seuraa, että yhteisöjen tuomioistuin olisi antanut huoltopalvelutoiminnalle itsenäisen merkityksen, vaan sillä on merkitystä vain myyntitoiminnan yhteydessä. Tuomio ei sisällä ainoatakaan indisiota, jonka perusteella voitaisiin päätellä, että kaupallisen välitystoiminnan ja huoltopalvelutoiminnan harjoittamisen samanaikaisuus johtaisi kartellioikeuden mukaisten etuoikeuksien kannalta vahingolliseen kaksijakoiseen suhteeseen.

53 Kantaja toteaa myös, että edustajalle edustussopimuksen 13 §:n 1 momentissa asetettu velvollisuus ”suorittaa takuun piiriin kuuluvia toimenpiteitä Daimler-Benzin toimittamille ajoneuvoille riippumatta siitä, missä tai kenen välityksellä ne on myyty”, on asetuksen N:o 1475/95 5 artiklan 1 kohdan a alakohdan nojalla ennakkoedellytys poikkeuksen soveltamiselle. Jos Mercedes-Benz ei olisi määrännyt vastaavaa takuuvelvoitetta edustajilleen, komissio olisi tämän perusteella todennäköisesti väittänyt, että edustussopimukset eivät täytä asetuksen N:o 1475/95 vaatimuksia.

54 Kantaja katsoo, että komission olettama, jonka mukaan edustaja saa vastikkeena takuutöistään ainoastaan ”takuupalkkion”, joka arvioidaan edustajaa koskevien keskimääräisten palkkiotaksojen mukaisesti ja joka ”ei välttämättä” siis kata maksuja, jotka se voisi vapaasti neuvotellen saada kolmannelta osapuolelta, on perusteeton. Takuutöistä huolehtiessaan edustajat saavat enemmän kuin pelkän korvauksen kuluistaan, eli ne saavat myös palkkion, jonka ne olisivat sopineet kolmannen osapuolen kanssa tästä samasta korjauksesta. Tässä yhteydessä sovellettavat hinnat kattavat niiden kulut ja sisältävät myös voitto-osuuden. Edustaja tekee takuusuorituksia normaalin huoltotoimintansa puitteissa ja toimii tältä osin omissa nimissään ja omaan lukuunsa. Ero ”normaaleihin” korjauksiin on ”juuri siinä, että asiakas ei ole ajoneuvon omistaja vaan Mercedes-Benz, joka turvautuu edustajaan täyttääkseen takuuvelvoitteen, joka koskee yksinomaan Mercedes-Benziä”.

55 Kantajan mukaan sama koskee edustajan tehtäviin kuuluvaa korjaamon perustamista ja varaosavaraston ylläpitoa. Edustaja harjoittaa näitä toimintoja omissa nimissään ja omaan lukuunsa. On näin ollen normaalia, että se rahoittaa nämä investoinnit.

56 Kantaja väittää, että edustajat eivät osallistu kuljetuskuluihin (ks. vastaavasti riidanalaisen päätöksen 157 perustelukappale). Se myöntää, että edustussopimuksen 4 §:n 4 momentista seuraa, että edustajan on sovittava asiakkaan kanssa kuljetuskuluista. Kantaja ei kuitenkaan tulkitse tätä riskiksi, vaan pikemminkin kauppaedustajan lisämahdollisuudeksi tehdä voittoa. Edustaja osallistuu kuljetusjärjestelmään, jonka Mercedes-Benz on järjestänyt tekemällä sopimuksen huolitsijoiden kanssa ja jossa ajoneuvojen kuljetus tarjotaan sille määrättyyn hintaan, joka laskutetaan edelleen asiakkailta yhdessä edustajan niiden palvelujen, jotka liittyvät ajoneuvon valmistelemiseen luovutettavaksi ja sen rekisteröintiin, sekä tietyn lisän kanssa. Vaikka lisäksi katsottaisiin, että Mercedes-Benzin jakeluverkossa saksalaisia kauppaedustajia ei ole täysin vapautettu kuljetuskuluihin liittyvästä riskistä, kysymys olisi vain ”vähäisestä” riskistä, tarkasteltiin sitä sitten kokonaisuutena tai erikseen.

57 Kantaja selittää, että edustajien osallistumisella myynnin edistämiseen ei ole tekemistä eri myyntitoimiin liittyviin riskeihin osallistumisen kanssa, vaan kyse on edustajien velvollisuudesta itse järjestää ja rahoittaa tosiasiallisesti kaupallinen välitystoiminta, johon ne ryhtyvät. Kantaja korostaa, että edustaja ei osallistu maanlaajuiseen tai alueelliseen mainontaan, vaan ainoastaan sen omaan toimintaan liittyvään myynnin edistämiseen. Kauppaedustajat ottavat vastattavakseen tällaisen myynnin edistämisen kulut sekä ne riskit, jotka tästä aiheutuu niiden provision kannalta. Kantaja katsoo, että komission väite, jonka mukaan esittelyajoneuvot ovat jäsenvaltioiden itsenäisiä kauppaedustajia koskevan lainsäädännön yhteensovittamisesta 18 päivänä joulukuuta 1986 annetun neuvoston direktiivin 86/653/ETY (EYVL L 382, s. 17) 4 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitettuja näytekappaleita tai tietoja, ei ole perusteltu. Kyseisessä direktiivissä ei lainkaan viitata näytekappaleisiin, vaan tietoihin eli aineistoon, joka on tuotettu nimenomaan mainostarkoituksessa, eikä siinä siis viitata ajoneuvoihin, joita käytetään esittelyissä ja jotka edustaja sen jälkeen myy ehdoilla, joista sille ei aiheudu lainkaan tappiota.

58 Kantajan mukaan se, että Mercedes-Benz-edustajalla on suuri määrä esittelyajoneuvoja, ei merkitse, että se osallistuu uusien ajoneuvojen myyntiin liittyviin riskeihin, vaan se merkitsee ainoastaan sitä, että sen välitystoiminta edellyttää huomattavia investointeja asiakkaiden hankkimisen osalta. Kantaja kiistää tältä osin riidanalaisessa päätöksessä esitetyn komission väitteen, jonka mukaan ”keskimäärin yli 21,66 prosenttia edustajien – – liikevaihdosta kertyi esittely- ja yritysajoneuvoista”. Kantaja toteaa, että tämä luku kuvastaa ”Mercedes-Benzin kotimaista liikevaihtoa henkilöautojen osalta”. Kyseessä ei siis ole pelkästään edustajia koskeva luku.

59 Kantaja toteaa sitä vastoin, että ”jos tämä luku suhteutetaan edustajiin käyttämällä nimittäjänä paitsi niille tulevia provisioita myös Mercedes-Benzin liikevaihtoa edustajien välityksellä suoritetun myynnin osalta, se putoaa vain 8 prosenttiin henkilöautojen osalta ja 9,8 prosenttiin, jos mukaan otetaan hyötyajoneuvot”. Lisäksi ”jos esittelyajoneuvojen ja yritysajoneuvojen osuus suhteutetaan – – edustajan todelliseen liikevaihtoon, saadaan luvuksi pelkästään henkilöautojen osalta 15,8 prosenttia, joka nousee 19,3 prosenttiin, kun mukaan otetaan hyötyajoneuvot”.

60 Kantaja lisää, että komissio ei voi katsoa esittelyajoneuvojen myyntiä, joiden osalta edustajaan sovelletaan sitä suosivia ehtoja, edustajaa koskevaksi riskiksi (riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappale). Kantajan mukaan tällaista riskiä ei yleensä synny. Kantaja esittää, että esittelyajoneuvoihin liittyvä toiminta tuottaa sitä vastoin ylimääräisiä tuloja edustajalle. Vaikka kauppaedustaja ei saisikaan esittelyajoneuvoja myydyksi ostohintoja korkeampaan hintaan ja vaikka se siten vastaisi kasvaneista kustannuksista, tämä ei silti olisi merkityksellinen argumentti. Kauppaedustaja rahoittaisi nimittäin yksinomaan omilla varoillaan myyntineuvotteluihin liittyvät palvelut, jotka kuuluvat sille kauppaedustussopimuksen perusteella, ja se vastaisi ainoastaan niistä riskeistä, jotka liittyvät suoraan näihin palveluihin.

61 Kantaja katsoo, että riidanalaisessa päätöksessä esitetty komission väite, jonka mukaan tyypillisen kauppaedustusliikkeen osalta ainoastaan ”noin yksi kuudesosa kokonaisliikevaihdosta muodostuu varsinaisesta välittäjänä toimimisesta”, ei ole oikeudellisesti merkityksellinen. Se esittää myös, että komission riidanalaisessa päätöksessä käyttämä laskutapa on virheellinen ja että on otettava huomioon ”edustajan muu liikevaihto rajoittumatta sen saamien provisioiden määrään”. Välitystoiminta on ”Mercedes-Benzin arvion mukaan pikemminkin noin 55 prosenttia kauppaedustajan kokonaisliiketoiminnasta”.

62 Komissio väittää, että kun otetaan huomioon kantajan edustajilleen määräämien kustannusten ja riskien luonne ja laajuus sekä edustajan itsenäiseen toimintaan perustuvan liikevaihdon merkitys verrattuna siihen liikevaihtoon, jonka se tekee välittäjänä uusien autojen myynnin osalta, EY 81 artiklan 1 kohta soveltuu kantajan ja sen saksalaisten edustajien välillä tehtyihin sopimuksiin kuten se soveltuisi sopimusjakelijan kanssa tehtyyn sopimukseen.

63 Komissio esittää, että edustajan ja sen päämiehen välinen sopimus on kahden erillisen yrityksen välillä tehty sopimus, joten sen osalta on periaatteessa noudatettava kilpailusääntöjä. Eri sopimuslausekkeet välttyvät siis näiden sääntöjen soveltamiselta vain siltä osin kuin niillä ei ole kilpailua rajoittavaa tavoitetta tai vaikutuksia.

64 Komissio katsoo, että kantaja on ymmärtänyt väärin sekä niiden riskien luonteen, jotka sen edustajien on kannettava, että oikeudelliset seuraukset tästä kantajan edustajille tehdystä riskien siirrosta.

65 Komissio huomauttaa kantajan esittävän, että oikeuskäytännön mukaan se, että EY 81 artiklan 1 kohtaa ei sovelleta edustussopimuksiin, riippuu kahden kumulatiivisen edellytyksen täyttymisestä: yhtäältä siitä, että riskinjako on tällaiselle suhteelle ominainen, ja toisaalta siitä, että edustaja ”kuuluu” päämiehen yritystoimintaan. Komissio väittää, että komissioon verrattuna kantaja siten puoltaa kartelleja ja muita yhteisjärjestelyjä koskevan kiellon laajempaa soveltamista edustussopimuksiin, koska komissio epää edustajalta sen etuoikeutetun aseman kilpailuoikeudessa vain silloin, kun edustajan on vastattava vähäistä suuremmista taloudellisista ja kaupallisista riskeistä, ilman että se edellyttää lisäksi, että edustaja kuuluu – mikä tämän ilmaisun merkitys sitten onkaan – päämiehensä yritystoimintaan. Komissio päättelee edellä 41 kohdassa mainitusta asiasta Volkswagen ja VAG Leasing tältä osin, että yhteisöjen tuomioistuin ei enää myönnä ”liiketoimintaan kuulumista” koskevalle kriteerille merkitystä, joka olisi riippumaton riskinjakoon perustuvasta kriteeristä. Komission mukaan edellä 41 kohdassa mainituista yhdistetyistä asioista Suiker Unie ym. vastaan komissio ja erityisesti niissä annetun tuomion 538–542 kohdasta ilmenee, että yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että edustajan ei voida katsoa ”kuuluvan” päämiehensä yritystoimintaan, jos edustaja vastaa tietyistä riskeistä.

66 Lisäksi yhteisöjen tuomioistuimen edellä 41 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa Suiker Unie ym. vastaan komissio esittämän päättelyn soveltaminen nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa osoittaa, että kun kyseessä on ”kaksijakoinen suhde”, eli kun välittäjä on samalla sekä edustaja että itsenäinen kauppias, yhteisjärjestelyjen kielto soveltuu paitsi toimintaan, jota se harjoittaa omissa nimissään ja omaan lukuunsa, myös toimintaan, jota se harjoittaa päämiehen nimiin ja lukuun. Käsiteltävänä olevassa tapauksessa kantajan saksalaisilla edustajilla oli merkittävää itsenäistä toimintaa, ja vaikka kantaja ja sen edustajat eivät pidä kaupan samaa tavaraa eri toimintojensa yhteydessä – toisin kuin asia oli edellä 41 kohdassa mainituissa yhdistetyissä asioissa Suiker Unie ym. vastaan komissio – uusien autojen myynnin, korjaamotoiminnan harjoittamisen ja huoltopalvelun välillä on objektiivisesti katsoen läheinen suhde. Ajoneuvojen takuuseen, huoltopalveluun ja varaosien myyntiin liittyvät toiminnat on määrätty edustajalle nimenomaan uusien ajoneuvojen myymiseksi, kuten myös ne muut riskit, jotka sen on otettava vastattavakseen. Tämä yhteys puhuu sen puolesta, että sopimussuhdetta käsitellään yhdenmukaisella tavalla myös siltä osin kuin kyse on kilpailuoikeuden soveltamisesta.

67 Komissio katsoo, että asiassa 311/85, Vlaamse Reisbureaus, 1.10.1987 annettu tuomio (Kok. 1987, s. 3801, Kok. Ep. IX, s. 189) ei ole merkityksellinen nyt käsiteltävänä olevan oikeusriidan ratkaisun kannalta, koska kyseisen asian tosiseikat eroavat nyt käsiteltävänä olevan asian tosiseikoista.

68 Se viittaa myös edellä 41 kohdassa mainittuun asiaan Volkswagen ja VAG Leasing, jossa yhteisöjen tuomioistuin vahvisti, että kauppaedustaja menettää sen etuoikeutetun asemansa, joka sillä on kilpailuoikeuden kannalta, kun se vastaa edes yhdestä niistä riskeistä, jotka aiheutuvat sen päämiehensä puolesta neuvottelemista sopimuksista. Komissio katsoo näin ollen, että se seikka, että kantajan saksalaiset edustajat eivät vastaa kaikista niihin toimiin liittyvistä riskeistä, joissa ne ovat välittäjinä, vaan ainoastaan vähäistä suuremmasta osasta näistä riskeistä, ei millään tavalla muuta yhteisjärjestelyjä koskevan kiellon soveltuvuutta niiden kanssa sovittuihin rinnakkaiskauppaa rajoittaviin toimenpiteisiin.

69 Komissio kiistää kantajan tulkinnan edellä 41 kohdassa mainitussa asiassa Volkswagen ja VAG Leasing annetusta tuomiosta (ks. edellä 52 kohta). Se katsoo, että kantaja pyrkii antamaan vaikutelman, että riidanalainen päätös menee tätä oikeuskäytäntöä pidemmälle, vaikka komissio on päinvastoin tulkinnut tätä tuomiota suppeasti. Se on ottanut huomioon ainoastaan sen, että edustajat ovat ottaneet hoitaakseen tiettyjä toimintoja, joihin liittyy kaupallisia riskejä, eli valmistajan myöntämän takuun perusteella tehtävät suoritukset, huoltopalvelut ja varaosien myynnin, koska tämä muodostaa valmistajan välttämättömäksi katsoman täydennyksen toiminnan sille osalle, jossa edustaja on mukana pelkästään välittäjänä. Komissio katsoo tältä osin käsittämättömäksi kantajan näkemyksen, jonka mukaan huoltopalvelutoiminnalla ei pitäisi olla minkäänlaista merkitystä arvioitaessa käsiteltävänä olevassa asiassa niitä kilpailua rajoittavia toimenpiteitä, joista edustussuhteessa on sovittu.

70 Komissio selittää, että eräät velvoitteet, jotka päämies asettaa edustajalleen, voivat ylittää intressien vastavuoroista puolustamista koskevan velvoitteen ja osoittautua siis suhteettomiksi. Kussakin yksittäistapauksessa on siis tarkistettava, edellyttääkö suhteen luonne todellakin kyseistä sitoumusta, jos se rajoittaa kilpailua, ja onko sitoumus tarpeen ”edustajan oikeudellisen aseman” suojelemiseksi.

71 Komissio katsoo, että osapuolten välisen suhteen luonne ei edellytä velvoitteita, joilla pyritään rajoittamaan ”automerkin sisällä” käytävää kilpailua tuotemarkkinoilla sekä hintaan ja toimitusehtoihin perustuvaa kilpailua leasingkäyttöön tarkoitettujen autojen osalta, eivätkä nämä velvoitteet liioin kuulu järjestelmään, jossa myynti tapahtuu kauppaedustajien välityksellä. Tämä pätee niihin ehtoihin, joilla kantaja oli rajoittanut näiden edustajien toimimisvapautta velvoittamalla ne vaatimaan 15 prosentin ennakkomaksun yhteisön alueelta olevilta asiakkailta ja olemaan myymättä – siinä määrin kuin mahdollista – uusia ajoneuvoja muille kuin sellaisille asiakkaille, jotka ovat edustajien omalla sopimusalueella, sekä välttämään sisäistä kilpailua. Komissio kiistää kantajan väitteen, jonka mukaan yhteisjärjestelyjen kielto soveltuu edustussopimuksiin vain silloin, kun edustaja vastaa riskeistä ja kustannuksista, jotka johtuvat niiden myyntisopimusten tekemisestä tai soveltamisesta, jotka se tekee tai neuvottelee yrityksen puolesta, mutta ei silloin, kun edustaja harjoittaa taloudellista toimintaa, joka on itsenäistä suhteessa niihin toimintoihin, joihin päämies on edustajan osoittanut. Tässä väitteessä ei oteta huomioon komission esiintuoman käyttäytymisen sisältöä. Lisäksi väitteessä ei oteta riittävällä tavalla huomioon taloudellisia realiteetteja, sillä se perustuu yksinomaan riskeihin, joita edustajalle kertyy jälkikäteen sen takia, että se ostaa kauppatavaran jälleenmyyntiä varten. Niiden riskien merkittävyys, jotka tällä hankinnalla poistetaan kantajalta ja asetetaan edustajalle, riippuu yhtäältä kunkin yksittäistapauksen olosuhteista. Vaihdannan myöhemmässä vaiheessa tapahtuvaan myyntiin liittyvät riskit johtuvat toisaalta usein siitä, että nämä myynnit edellyttävät markkinoilla erityistä infrastruktuuria edustajan suorittamasta tuotteiden hankinnasta riippumatta. Komissio viittaa tältä osin toimintoihin, jotka koskevat sitä, että toteutetaan valmistajan antamaa takuuta, joka on suurelta osin päällekkäinen itse jälleenmyyjän takuun kanssa, sekä huoltopalveluun ja esittelyautojen ostoon, esittelyyn ja jälleenmyyntiin. Mitä tulee myyntiriskiin sellaisenaan, Mercedes-jälleenmyyjät vapauttavat kantajan siitä vain rajoitetusti, koska se valmistaa ajoneuvojaan ”tilauksesta” eikä varastoidakseen niitä. Komission mukaan yrityksen, joka turvautuu kauppaedustajiin jaellakseen tuotteitaan ja joka siirtää niille sopimusten tai markkinoiden erityiset riskit, on hyväksyttävä se, että yhteisjärjestelyjen kieltoa sovelletaan sen suhteisiin edustajiensa kanssa. Sen seikan, että edustajan on pakko ottaa taloudelliset riskit vastattavakseen, olisi oltava rinnakkainen sellaisen toimimisvapauden kanssa, jonka avulla edustaja voi kohdata nämä riskit, ja tämän liikkumavaran rajoittaminen olisi kilpailuoikeuden vastaista, kun sillä rajoitetaan tuntuvasti kilpailua.

72 Komissio katsoo, että kantajan väitteet, jotka koskevat riidanalaisessa päätöksessä suoritettua erilaisten riskien jaon tarkastelua, on hylättävä, lukuun ottamatta kantajan niitä väitteitä, jotka koskevat sopimuksen täyttämispaikkaa.

73 Komissio väittää hintariskin osalta, että kantaja siirtää edustajilleen osan ajoneuvojensa kaupan pitämiseen liittyvästä riskistä. Kaikki edustajan toteuttamat hinnanalennukset vähennetään nimittäin kokonaisuudessaan edustajan provisiosta. Komission mukaan kauppaedustajat osallistuvat siten kantajan myyntiriskiin, mikä aiheuttaa sen, että yhteisjärjestelyjä koskeva kielto soveltuu (ks. vastaavasti edellä 41 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Suiker Unie ym. v. komissio) riippumatta siitä, luopuuko edustaja provisiostaan hintoja koskevan yksittäisen sopimuksen yhteydessä vai sellaisten vakioehtosopimusten yhteydessä, joita kantaja tekee suurten asiakkaittensa kanssa. Näissä kahdessa tapauksessa kantaja käyttää edustajan provisiota markkinoinnin houkuttimena ja velvoittaa siten edustajan osallistumaan ajoneuvojen myyntiin liittyviin kustannuksiin ja riskeihin. Komissio toteaa tältä osin, että edustajan provisio vähenee määrällä, joka voi olla jopa 6 prosenttia, kun edustaja myy ajoneuvon asiakkaalle, jonka kanssa kantaja on tehnyt sopimuksen sovellettavista ehdoista. Lisäksi kantaja vastaa suurille asiakkaille myönnetyistä hinnanalennuksista vain siltä osin kuin ne ylittävät 6 prosenttia. Komissio katsoo, että jälleenmyyjien ja edustajien tilanne on taloudellisesti toisiinsa verrattava. Se lisää, että direktiivin 86/653 mukaan edustajan palkkio lasketaan yleensä prosenttiosuutena edustajan neuvottelemien sopimusten volyymistä.

74 Kun tämä volyymi poikkeaa alun perin ennakoidusta, kauppaedustaja vastaa yleensä vain siitä riskistä, että sovittua provisio-osuutta sovelletaan tähän pienentyneeseen volyymiin. Pääsääntöisesti edustajan tehtävänä ei ole eri järjestelmien avulla, kuten luopumalla provisiostaan hinnanalennusta vastaavalta osalta, välttää järjestelmällisesti sitä, että sen päämies kärsii seuraukset volyymin vaihteluista. Näin ollen on mahdotonta tulkita sen, että edustaja ottaa suuremmassa tai pienemmässä määrin kaupan pitämiseen liittyvän kantajan riskin kaikkien sopimustyyppien osalta, merkitsevän ainoastaan sitä, että ei ole olemassa sopimusta, jossa edustajia kiellettäisiin luopumasta osittain provisiostaan.

75 Komissio tuo esiin, että edustajat vastaavat myös kuljetuskustannuksiin liittyvästä riskistä. Edustussopimuksen mukaan edustajan on toimitettava asiakkaalle tämän ostama uusi ajoneuvo ja sovittava tämän kanssa tätä palvelua koskevasta palkkiosta. Mahdollisuus tehdä ylimääräistä voittoa kuljetuksen suorittajalle maksettavan määrän ja asiakkaan kanssa sovitun palkkion välisen eron perusteella ei muuta mitenkään sitä seikkaa, että edustaja ottaa riskin siitä, että se ei saa asiakkaalta maksua. Kun asiakas ei saa ajoneuvoa, jo maksetut kuljetuskustannukset jäävät kuitenkin edustajan vastattaviksi. Komissio lisää, että kun kantaja vetoaa tyypillisiin ja järjestelmään liittyviin kauppaedustajien velvollisuuksiin, sille on vastattava, että kauppaedustajiin sovellettavassa Saksan oikeudessa määrätään, että kauppatavaran toimitus kuuluu päämiehelle eikä edustajalle. Komissio esittää lopuksi, että on tarpeetonta pohtia kuljetuskustannuksia koskevien riskien mahdollista ”vähäisyyttä”, sillä edustajien on vastattava myös monista muista kaupallisista riskeistä.

76 Komissio selittää, että edustussopimuksen mukaan edustajan on käytettävä huomattava osa varoistaan myynnin edistämiseen ja että se ottaa myyntiriskin merkittävän ajoneuvomäärän osalta (ks. edellä 58 kohta). Komissio viittaa tältä osin kantajan esittämään lukuun eli 15,8 prosenttiin (ks. edellä 59 kohta) ja toteaa, että verrattuna niihin provisioihin, jotka edustajat saavat sen takia, että ne toimivat välittäjänä uusien autojen myynnissä, esittelyautojen ja yritysautojen jälleenmyynnistä saatava liikevaihto on huomattava. Komissio väittää, että toisin kuin kantaja on esittänyt, kantajan edustajilleen asettamia taloudellisia vastuita ja riskiä ei voida tarkastella erillään edustajien välitystoiminnasta, koska esittelyautot ovat erityisiä markkinainvestointeja, jotka kantaja määrää edustajilleen ja joita välittömästi hyödynnetään lopulliselle asiakkaalle tapahtuvassa markkinoinnissa. Komissio katsoo, että päämies on direktiivin 86/653 4 artiklan 2 kohdan a alakohdan nojalla velvollinen asettamaan kauppaedustajan käytettäväksi ilmaiseksi esittelyautoja, jotka komission mukaan vastaavat sen toiminnan harjoittamiselle välttämättömiä ”näytekappaleita” tai ”tietoja”. Näin ollen kantaja jättää omat tehtävänsä edustajiensa hoidettaviksi. Tästä seuraa, että kantaja velvoittaa edustajansa ottamaan vastattavikseen ne kantajan tuotteiden kaupan pitämiseen liittyvät tehtävät, riskit ja taloudelliset vastuut, jotka lainsäätäjä on sille asettanut. Kun kantaja vaatii edustajiaan käyttäytymään huomattavassa määrin kuten (esittely)ajoneuvojen itsenäiset jakelijat, se tekee niistä ”epäaitoja” kauppaedustajia, mikä johtaa kilpailuoikeuden soveltamiseen.

77 Komissio väittää, että edustajien on omalla kustannuksellaan ja omalla riskillään täytettävä kantajan uusille autoille myöntämä valmistajan takuu, perustettava korjaamo, pidettävä varaosavarastoa sekä tarjottava huoltopalvelua ja takuusuorituksia (riidanalaisen päätöksen 159 perustelukappale). Se katsoo, että nämä erityiset markkinainvestoinnit, joita kauppaedustajilta vaaditaan, merkitsevät sitä, että kauppaedustajat jakavat kantajan uusien autojen kaupan pitämiseen liittyvät kustannukset ja riskit.

78 Komissio kiistää kantajan suorittaman erottelun välitystoiminnan ja huoltopalvelun välillä esittäen, että kyseinen erottelu on keinotekoinen eikä se vastaa taloudellisia realiteetteja. Huoltopalvelutoiminnalla pyritään nimittäin edistämään kantajan myyntiä ottamalla huomioon lopullisen asiakkaan odotukset, sillä kyseinen asiakas odottaa, että hänellä on käytössään huoltoverkosto ostamaansa autoa varten. Lisäksi kantaja itse näkee kaupallisen toiminnan ja huoltopalvelun taloudellisena kokonaisuutena. Edustussopimuksen 6 §:ssä todetaan, että kun ajoneuvo päätyy toisen edustajan sopimusalueelle tietyn määräajan sisällä, osa ensimmäisen edustajan provisiosta on siirrettävä toiselle edustajalle. Tästä seuraa, että välitystoimintaa ei voida tarkastella erillään niistä kustannuksista ja riskeistä, joista edustajan on vastattava takuusuorituksiinsa, huoltopalveluunsa ja varaosien saatavilla pitämiseen liittyen. Lisäksi komissio huomauttaa nyt käsiteltävänä olevan tapauksen, edellä 41 kohdassa mainitun asian Volkswagen ja VAG Leasing sekä edellä 41 kohdassa mainittujen yhdistettyjen asioiden Suiker Unie ym. vastaan komissio vastaavuudesta. Komission mukaan palkkio-oikeuksilla, jotka edustaja saa takuusuoritustensa ja huoltopalvelun johdosta, ei ole lainkaan merkitystä, koska sen on kuitenkin vastattava toimintaansa liittyvistä kustannuksista ja riskeistä. Kantajan mainitsemaa asetusta N:o 1475/95 ei voida soveltaa tapauksissa, joissa on kyse pelkästä uusien ajoneuvojen myyntiä koskevasta ”välitystoiminnasta”, koska ”jälleenmyynti”, sellaisena kuin se on määritelty 10 artiklan 12 kohdassa, puuttuu. Kantaja voisi siis täysin hyvin antaa todellisten vapaiden välittäjien suorittaa tai olla suorittamatta takuu- ja huoltopalvelusuorituksia. Komissio katsoo lopuksi, että riskit, jotka edustaja ottaa vastattavakseen tuotteen ollessa viallinen, selittyvät pääasiallisesti edustajan kuulumisella kantajan takuuverkkoon ja että asia on näin myös huoltopalvelun osalta.

79 Kantajan komissioon kohdistaman sen moitteen osalta, jonka mukaan komissio on verrannut edustajan provisionsa avulla tekemää liikevaihtoa siihen liikevaihtoon, jonka se on tehnyt omissa nimissään ja omaan lukuunsa, komissio väittää, että vaikka käytettäisiin kantajan valitsemaa viiteperustetta, huomattava osa edustajan taloudellisesta toiminnasta kuuluu itsenäisiin toimintoihin, jotka kantaja on sille määrännyt, ja että tätä osaa ei voida jättää ottamatta huomioon arvioitaessa kantajan ja sen edustajien välisiä sopimussuhteita kilpailuoikeuden kannalta.

80 Komissio torjuu kantajan väitteen, jonka mukaan edustajia on kohdeltava sivuliikkeinä. Se nimittäin katsoo, että kauppaedustajan itsenäisyys ei riipu siitä, puolustaako se samoja intressejä kuin päämiehensä vai myös kolmannen osapuolen intressejä. Komission mukaan yhteisjärjestelyjen kielto soveltuu, jos edustajan on vastattava erityisistä sopimus- tai markkinariskeistä, kuten asia on nyt käsiteltävänä olevassa tapauksessa.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta

81 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsitellessä kumoamiskannetta, joka koskee EY 81 artiklan 1 kohdan nojalla tehtyä päätöstä, sen on yleisesti ottaen tutkittava kaikilta osin, täyttyvätkö 81 artiklan 1 kohdan soveltamisedellytykset (ks. vastaavasti asia 42/84, Remia ym. v. komissio, tuomio 11.7.1985, Kok. 1985, s. 2545, Kok. Ep. VIII, s. 287, 34 kohta ja yhdistetyt asiat 142/84 ja 156/84, BAT ja Reynolds v. komissio, tuomio 17.11.1987, Kok. 1987, s. 4487, Kok. Ep. IX, s. 249, 62 kohta).

82 EY 81 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:

”Yhteismarkkinoille soveltumattomia ja kiellettyjä ovat sellaiset yritysten väliset sopimukset, yritysten yhteenliittymien päätökset sekä yritysten yhdenmukaistetut menettelytavat, jotka ovat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden väliseen kauppaan ja joiden tarkoituksena on estää, rajoittaa tai vääristää kilpailua yhteismarkkinoilla tai joista seuraa, että kilpailu estyy, rajoittuu tai vääristyy yhteismarkkinoilla – – .”

83 Tämän määräyksen sanamuodosta ilmenee, että näin määrätty kielto koskee yksinomaan yritysten välisten sopimusten, yritysten yhteenliittymien päätösten tai yritysten yhdenmukaistettujen menettelytapojen muodossa toteutettuja kahden- tai monenvälisiä yhdenmukaistettuja menettelytapoja. Näin ollen EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun sopimuksen käsitteessä, sellaisena kuin sitä on tulkittu oikeuskäytännössä, on keskeistä vähintään kahden sopimuspuolen yhteisymmärrys (asia T-41/96, Bayer v. komissio, tuomio 26.10.2000, Kok. 2000, s. II-3383, 64 ja 69 kohta; kyseinen tuomio on pysytetty voimassa yhdistetyissä asioissa C-2/01 P ja C-3/01 P, BAI ja komissio v. Bayer, 6.1.2004 annetulla tuomiolla, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).

84 Tästä seuraa, että jos valmistajan päätös on yrityksen yksipuolista toimintaa, EY 81 artiklan 1 kohdassa määrätty kielto ei koske tätä päätöstä (ks. vastaavasti asia 107/82, AEG v. komissio, tuomio 25.10.1983, Kok. 1983, s. 3151, Kok. Ep. VII, s. 281, 38 kohta; yhdistetyt asiat 25/84 ja 26/84, Ford v. komissio, tuomio 17.9.1985, Kok. 1985, s. 2725, 21 kohta ja asia T-43/92, Dunlop Slazenger v. komissio, tuomio 7.7.1994, Kok. 1994, s. II-441, 56 kohta).

85 Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että käsitteellä yritys on katsottava tarkoitettavan kilpailuoikeuden alalla taloudellista kokonaisuutta kysymyksessä olevan sopimuksen kohteen kannalta arvioiden, vaikkakin oikeudellisesti katsoen tämän taloudellisen kokonaisuuden muodostaa useampi kuin yksi luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö (asia 170/83, Hydrotherm, tuomio 12.7.1984, Kok. 1984, s. 2999, 11 kohta ja asia T-234/95, DSG v. komissio, tuomio 29.6.2000, Kok. 2000, s. II-2603, 124 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin on korostanut, että kilpailusääntöjen soveltamisessa eri oikeushenkilöllisyydestä johtuva muodollinen ero kahden yhtiön välillä ei ole ratkaisevaa; merkityksellistä on niiden markkinakäyttäytymisen mahdollinen yhteneväisyys. Voi siis osoittautua tarpeelliseksi selvittää, muodostavatko kaksi yhtiötä, jotka ovat eri oikeushenkilöitä, sellaisen yhden ja saman yrityksen tai taloudellisen kokonaisuuden tai kuuluvatko ne sellaiseen yhteen ja samaan yritykseen tai taloudelliseen kokonaisuuteen, joka käyttäytyy yhdenmukaisesti markkinoilla (ks. vastaavasti asia 48/69, ICI v. komissio, tuomio 14.7.1972, Kok. 1972, s. 619, Kok. Ep. II, s. 25, 140 kohta).

86 Oikeuskäytäntö osoittaa, että tällainen tilanne ei ole kysymyksessä pelkästään tapauksissa, joissa yhtiöiden välillä on emoyhtiön ja tytäryhtiön suhde, vaan näin voi olla myös tietyissä olosuhteissa yhtiön ja sen kauppaedustajan tai päämiehen ja tämän edustajan välisessä suhteessa. EY 81 artiklan soveltamisen osalta kysymys siitä, muodostavatko päämies ja tämän välittäjä tai ”kauppaedustaja” taloudellisen kokonaisuuden, kun toinen on ensimmäisen yritykseen kuuluva apuelin, on tärkeä sen selvittämiseksi, kuuluuko tietty käyttäytyminen tämän artiklan soveltamisalaan. On katsottu, että jos välittäjä toimii päämiehensä hyväksi, sitä voidaan pääsääntöisesti pitää päämiehen yritykseen kuuluvana apuelimenä ja velvoitettuna noudattamaan päämiehen ohjeita ja se muodostaa näin, samoin kuin työsuhteessa oleva työntekijä, tämän yrityksen kanssa yhden taloudellisen kokonaisuuden (edellä 41 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Suiker Unie ym. v. komissio, tuomion 480 kohta).

87 Asia on toisin, jos päämiehen ja sen edustajien välillä tehdyissä sopimuksissa edustajille annetaan tai jätetään toimintoja, jotka taloudelliselta merkitykseltään vastaavat itsenäisen kauppiaan toimintoja, koska kyseiset toiminnot käsittävät sen, että mainituilla edustajilla on taloudellinen riski tuotteiden myynnistä tai kolmansien kanssa tehtyjen sopimusten täytäntöönpanosta (ks. vastaavasti edellä 41 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Suiker Unie ym. v. komissio, tuomion 541 kohta). Näin ollen on katsottu, että edustajien voidaan katsoa menettävän asemansa itsenäisinä taloudellisina toimijoina vain silloin, kun niillä ei ole mitään päämiehen lukuun tehdyistä sopimuksista aiheutuvaa riskiä ja kun ne toimivat päämiehen yritykseen kuuluvina apueliminä (ks. vastaavasti edellä 41 kohdassa mainittu asia Volkswagen ja VAG Leasing, tuomion 19 kohta).

88 Kun siis edustaja – vaikka se onkin eri oikeushenkilö – ei päätä itsenäisesti markkinakäyttäytymisestään vaan soveltaa päämieheltään saamiaan ohjeita, EY 81 artiklan 1 kohdassa määrättyjä kieltoja ei sovelleta edustajan ja sen päämiehen, jonka kanssa edustaja muodostaa taloudellisen kokonaisuuden, väliseen suhteeseen.

89 Käsiteltävänä olevan kanneperusteen osalta on todettava, että tämän asian asianosaiset ovat eri mieltä komission riidanalaisessa päätöksessä esittämästä näkemyksestä, joka koskee saksalaisten Mercedes-Benz-edustajien oikeudellista asemaa EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisen kannalta ja erityisesti sen riskin suuruutta, joka näillä edustajilla on edustussopimuksen nojalla, sekä kysymystä edustajien kuulumisesta Mercedes-Benzin liiketoimintaan.

90 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on siis edellä esitetyn perusteella tutkittava, onko komission riidanalaisessa päätöksessä esittämä arvio kantajan ja sen Saksassa olevien kauppaedustajien välisestä oikeudellisesta suhteesta perusteltu.

91 On huomattava, että tätä suhdetta sääntelevät erityisesti Mercedes-Benzin ja sen edustajien välillä tehtyjen vakiomuotoisten edustussopimusten sanamuoto sekä Saksan kauppalaki. Kantaja esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin antamissaan vastauksissa (ks. edellä 34 kohta), että riidanalaisessa päätöksessä huomioon otettu versio vakiomuotoisesta edustussopimuksesta oli kesäkuulta 1997. Se vahvisti myös, että tämä versio oli olennaisilta osin sama kuin ne versiot, jotka olivat voimassa koko sinä ajanjaksona, johon riidanalainen päätös liittyy. Asiakirja-aineistosta ilmenee, että Mercedes-Benz on yksipuolisesti määrittänyt vakiomuotoisen edustussopimuksen sanamuodon ja ehdot. Lisäksi on selvää, että Mercedes-Benzin ja sen saksalaisten edustajien välinen sopimus on Saksan kauppaoikeuden mukainen edustussopimus. Komissio ei ole käsiteltävänä olevassa asiassa väittänyt, että niissä eri edustussopimuksissa, jotka Mercedes-Benz on tehnyt yksittäisten edustajien kanssa, olisi sisällöllisiä eroja.

92 On todettava, että asianosaiset eivät kiistä, että ne tehtävät, jotka edustussopimuksen mukaan muodollisesti kuuluvat edustajalle, vastaavat sitä, miten kyseistä sopimusta käytännössä toteutetaan. Siten ei ole kiistetty, että nimenomaan Mercedes-Benz – ei siis sen saksalaiset edustajat – sekä edustussopimuksen sanamuodon mukaan että käytännössä myy uusia Mercedes-Benz-autoja Saksan liittotasavallassa suoraan asiakkaille ja että edustajat eivät saa myydä näitä autoja omissa nimissään ja omaan lukuunsa.

93 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että edustussopimus on laadittu siten, että saksalaisella edustajalla ei ole minkäänlaista oikeutta tai valtaa myydä Mercedes-Benz-ajoneuvoja. Saksalaisen edustajan tehtävä nimittäin rajoittuu tilausten hankkimiseen potentiaalisilta asiakkailta ja näiden tilausten toimittamiseen Mercedes-Benzille hyväksyttäväksi ja täytäntöönpantavaksi. Edustussopimuksen 4 §:n 1 ja 3 momentissa määrätään tältä osin, että edustaja neuvottelee ajoneuvojen myynneistä Mercedes-Benzin vahvistamin hinnoin ja sen antamien ohjeiden mukaisesti ja, että myyntisopimus tulee voimaan vasta silloin, kun Mercedes-Benz hyväksyy edustajan toimittaman tilauksen.

94 Asiakirja-aineistosta ilmenee myös, että edustajan neuvotellessa myyntisopimuksesta asiakkaan kanssa sillä ei ole minkäänlaista määräysvaltaa sen hinnan suhteen, jonka Mercedes-Benz ajoneuvosta saa. Kantaja on nimittäin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin antamissaan vastauksissa vahvistanut, että edustaja ei ole oikeutettu myöntämään alennuksia Mercedes-Benzin lukuun ilman sen suostumusta. Kantaja lisäsi kuitenkin, että edustajalla oli oikeus myöntää alennuksia sen omasta provisiosta ilman tällaista suostumusta, ja se vahvisti, että edustussopimus ei sisältänyt ainoatakaan säännöstä, jossa tällainen osittainen luopuminen provisiosta olisi kielletty. Kantaja toteaa, että jos edustaja myöntää asiakkaille alennuksia uuden auton myynnin yhteydessä, sen on vähennettävä nämä alennukset provisiostaan.

95 On syytä tutkia nyt, onko se riidanalaiseen päätökseen sisältyvä väite oikea, jonka mukaan saksalainen edustaja jakaa välittämiinsä ajoneuvoihin liittyvän hintariskin huomattavassa määrin, kun se myöntää alennuksia, jotka vähennetään täysimääräisinä sen provisiosta (ks. 155 perustelukappale).

96 Asiakirja-aineistosta ilmenee, että saksalainen edustaja, toisin kuin muissa maissa olevat Mercedes-Benz-jälleenmyyjät, ei osta Mercedes-Benziltä uusia ajoneuvoja myydäkseen ne edelleen asiakkaille, ja on selvää, että edustajan ei tarvitse ylläpitää uusien autojen varastoa (ks. riidanalaisen päätöksen 156 perustelukappale). Edustussopimuksen mukaan edustaja voi nimittäin ostaa uusia Mercedes-Benz-ajoneuvoja ainoastaan omiin tarpeisiinsa tai esittelytarkoitukseen (9 §:n 2 momentti).

97 Koska Mercedes-Benzin saksalainen edustaja ei ole velvollinen pitämään autoja varastossa, sitä ei voida taloudellisessa suhteessa rinnastaa autojen jakelijaan, joka saa valmistajalta korvauksena mahdollisuuden myyntikatteeseen, jota se käyttää yleisesti paitsi uusien autojen myyntitoiminnan rahoittamiseen myös ennen kaikkea alennusten myöntämiseen autojen ostajille (ks. riidanalaisen päätöksen 156 perustelukappale). Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa tältä osin, että Mercedes-Benz-edustajaa ei ole edustussopimuksessa eikä liioin käytännössä velvoitettu luovuttamaan osaa provisiostaan varastossa pitämänsä ajoneuvon myymiseksi, mikä muodostaisi todellisen hintariskin, sillä se olisi jo vastannut ajoneuvon ostoon ja varastointiin liittyvistä kustannuksista. Edustaja, toisin kuin jälleenmyyjä, ei nimittäin vastaa siitä riskistä, että sen varastossa olevat autot jäävät myymättä. Jos edustaja ei siis halua luopua osasta provisiotaan, se ei ota vastaan autoa koskevaa tilausta.

98 Belgiassa ja Espanjassa tehtyjen Mercedes-Benz-jälleenmyyntisopimusten sanamuodosta ilmenee tältä osin, että jälleenmyyjillä on jatkuvasti oltava ajoneuvoja varastossa. Tämän varaston suuruus on määritetty erityisesti osapuolten välisellä sopimuksella (ks. belgialaisen jälleenmyyntisopimuksen 8 § ja espanjalaisen jälleenmyyntisopimuksen 15 §:n a momentti). Tästä seuraa ajoneuvojen myynnin osalta, että Mercedes-Benz-edustajan asema Saksassa poikkeaa huomattavasti Mercedes-Benz-jälleenmyyjien asemasta Belgiassa ja Espanjassa. Viimeksi mainitut jälleenmyyjät vastaavat nimittäin merkittävissä määrin ajoneuvojen myyntiin liittyvästä riskistä, kun taas Saksassa tämä riski on ennen kaikkea Mercedes-Benzillä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo näin ollen, että komissio on tehnyt virheen rinnastaessaan edustajan taloudellisessa suhteessa autojen jakelijaan hintariskin osalta (riidanalaisen päätöksen 156 perustelukappale).

99 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että käsiteltävänä olevan tapauksen olosuhteissa sitä seikkaa, että saksalainen Mercedes-Benz-edustaja on oikeutettu – olematta kuitenkaan pakotettu – myöntämään alennuksia, jotka vähennetään sen provisiosta, ja että se käyttää kaupallista vapauttaan luopumalla osasta provisiotaan yksittäisten myyntien osalta saadakseen lopulta mahdollisimman suuren kokonaisprovision sen myydessä enemmän ajoneuvoja, ei voida pitää ”hintariskinä”.

100 Näistä seikoista ilmenee, että nimenomaan Mercedes-Benz on ajoneuvojen myyjä, joka tekee tapauskohtaisesti päätöksen edustajan neuvottelemien tilausten hyväksymisestä tai hylkäämisestä. Saksalaisten Mercedes-Benz-edustajien kaupallinen vapaus on nimittäin hyvin rajoitettu Mercedes-Benz-ajoneuvojen myynnin osalta, joten se ei voi vaikuttaa kyseisillä markkinoilla eli Mercedes-henkilöautojen vähittäiskauppaa koskevilla markkinoilla käytävään kilpailuun (ks. riidanalaisen päätöksen 143 perustelukappale).

101 Kun asiakas näin ollen tilaa ajoneuvon, mutta kauppa ei toteudu, taloudelliset seuraukset ja siten tähän liiketoimeen liittyvät riskit jäävät kantajan vastattaviksi. Kantaja vahvisti istunnossa, että se kantaa yksin kaikki riskit, jotka koskevat muun muassa tapahtumatta jäänyttä toimitusta, virheellistä toimitusta ja asiakkaan maksukyvyttömyyttä.

102 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa yhteenvetona, että edellä esitetyistä seikoista seuraa, että käsiteltävänä olevassa tapauksessa kyseessä olevien markkinoiden osalta nimenomaan Mercedes-Benz, ei siis sen saksalaiset edustajat, määrittää ehdot ja erityisesti myyntihinnan kunkin ajoneuvon myynnin osalta, ja se myös vastaa tähän toimintaan liittyvistä pääasiallisista riskeistä, sillä edustussopimuksen määräykset estävät saksalaista edustajaa ostamasta myytäväksi tarkoitettuja ajoneuvoja ja pitämästä niitä varastossa. Näin ollen on pääteltävä, että edustajat ovat kantajaan nähden suhteessa, jolle on ominaista se, että ne myyvät Mercedes-Benz-ajoneuvoja pääasiallisesti kantajan johdolla, joten ne on rinnastettava työntekijöihin ja niiden on katsottava kuuluvan tähän yritystoimintaan ja muodostavan siten taloudellisen kokonaisuuden kantajan kanssa. Tästä seuraa, että kun saksalainen Mercedes-Benz-edustaja toimii kyseisillä markkinoilla, se ei sellaisenaan muodosta EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua ”yritystä”.

103 On syytä tutkia, kumoaako tämän päätelmän riidanalaiseen päätökseen sisältyvä komission väite, jonka mukaan kantaja velvoittaa edustussopimuksen nojalla edustajansa ottamaan vastattavakseen muita kustannuksia ja riskejä jättämättä niille mitään muuta mahdollisuutta.

104 Komissio on riidanalaisessa päätöksessä todennut tältä osin, että edustussopimuksen mukaan Mercedes-Benz ei vastaa kuljetuskustannuksiin liittyvistä riskeistä, vaan niistä vastaa edustaja (ks. 157 perustelukappale). Itsenäisen jakelijan tavoin edustajan on vastattava uusien ajoneuvojen kuljetuskustannuksiin liittyvästä riskistä ja siirrettävä nämä kustannukset asiakkaan kannettaviksi velvoiteoikeuden säännösten mukaisesti.

105 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa tältä osin, että edustussopimuksen 4 §:n 4 momentissa määrätään, että ”jos asiakas ei itse nouda ajoneuvoa tehtaalta, edustaja toimittaa ajoneuvon asiakkaan kanssa sovittua palkkiota vastaan”. Kantaja kuitenkin vahvisti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin antamissaan vastauksissa, että vuonna 2003 asiakkaat olivat Saksassa hakeneet 35 prosenttia autoista tehtaalta. On syytä todeta, että vaikka nämä tiedot eivät koske riidanalaisen päätöksen kattamaa ajanjaksoa, ne osoittavat kuitenkin, että asiakkaalla oleva mahdollisuus hakea auto tehtaalta edustussopimuksen mukaisesti ei todellakaan ole pelkästään teoreettinen, kun edustaja ja asiakas eivät ole samaa mieltä toimituksen kustannuksista tai ehdoista. Lisäksi komissio vahvisti istunnossa, että ei ole juuri todennäköistä, että kuljetuskustannuksiin liittyvä riski toteutuu. Käytännössä asiakkaalle ilmoitetaan ajoneuvon toimituspäivämäärä ennen kuljetuksen suorittamista, ja jos asiakkaaseen ei saada yhteyttä, ajoneuvo ei lähde tehtaalta.

106 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että näistä seikoista ilmenee, että komissio on selvästi yliarvioinut edustajalla olevan kuljetuskustannuksia koskevan riskin suuruuden.

107 Lisäksi komissio on riidanalaisessa päätöksessä täsmentänyt, että edustussopimuksen mukaan edustajan on hankittava esittelyautoja omalla kustannuksellaan (158 perustelukappale), tehtävä valmistajan takuun piiriin kuuluvia korjauksia (159 perustelukappaleen a kohta), perustettava omalla kustannuksellaan korjaamo ja tarjottava siellä huoltopalvelu- ja takuusuorituksia, osallistuttava tarvittaessa päivystys- ja hätäpalveluihin sekä pidettävä omalla kustannuksellaan varaosavarastoa (159 perustelukappaleen b ja c kohta). Komissio on riidanalaisessa päätöksessä päätellyt, että kun tarkastellaan edustajien riskien määrää ja laajuutta, voidaan jo todeta paikkansapitämättömäksi Mercedes-Benzin väite siitä, että sen saksalaisten edustajien riskit olisivat tavallisia todellisille kauppaedustajille (160 perustelukappale).

108 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa tältä osin, että edustussopimuksen 4 §:n 7 momentin mukaan edustajan on itse vastattava esittelyajoneuvojen kustannuksista ja Mercedes-Benzillä on tarvittaessa oikeus määrittää, kuinka monta tällaista ajoneuvoa se katsoo tarpeelliseksi. Kun edustaja ostaa esittelyajoneuvoja, se ottaa näin ollen tietyn riskin. On esimerkiksi mahdollista, että näitä ajoneuvoja voi olla vaikea myydä eteenpäin voitolla. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa kuitenkin, että vaikka tällaisen riskin olemassaolo hyväksyttäisiin, on kuitenkin niin – kuten komissio on riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappaleessa itse todennut – että ajoneuvot on ostettu erityishintaan ja ne voidaan myydä eteenpäin kolmesta kuuteen kuukautta myöhemmin, jos niillä on ajettu vähintään 3 000 kilometriä. Tämä seikka on omiaan suhteuttamaan huomattavasti sitä merkitystä, jonka komissio on riidanalaisessa päätöksessä antanut esittelyautoihin liittyvälle velvoitteelle ja näin ollen kyseessä olevan riskin laajuudelle.

109 Tästä seuraa, että komission riidanalaisen päätöksen 158 perustelukappaleessa tekemässä arviossa liioitellaan tuntuvasti niiden riskien merkitystä, jotka liittyvät edustajien velvollisuuteen hankkia esittelyajoneuvoja.

110 Komission niiden huomautusten osalta, jotka koskevat edustajien velvollisuutta suorittaa takuukorjauksia, on todettava, että asiakirja-aineistosta ilmenee, että edustaja saa Mercedes-Benziltä takuukorvauksen sovituista takuutöistä ja että tämä korvaus vastaa työkustannusten osalta liikevaihdon mukaan painotettua keskimääräistä taksaa – taksa, jonka edustaja ilmoittaa etukäteen Mercedes-Benzille kunkin vuosipuoliskon alussa ­– ja materiaalikustannusten osalta edustajan materiaaleista maksamaa ostohintaa korotettuna Mercedes-Benzin materiaalikustannuslisällä (ks. edustussopimuksen 13 §:n 3 momentti).

111 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että komissio ei ole osoittanut, että takuukorvaus ei ole kaupallisesti asianmukainen ja että edustajan kannalta olisi näin ollen olemassa todellinen taloudellinen riski, joka liittyy velvollisuuteen suorittaa takuukorjauksia. On todettava, että riidanalaisesta päätöksestä ei ilmene, että tämä Mercedes-Benz-autojen myyntiin liittyvä toiminta todella sisältäisi poikkeuksellisia riskejä, vaikka on totta, että jos kyseistä toimintaa ei hoideta oikein ja tehokkaasti, se voi olla tappiollista ja vähentää autojen myyntiin liittyviä edustajan voittoja tai jopa kuluttaa nämä voitot kokonaan. Lisäksi on katsottava, että komissio ei ole todistanut, että edustajalle asetetut velvoitteet perustaa korjaamo, tarjota huoltopalveluja sekä hankkia ja varastoida varaosia sisältävät tuntuvia taloudellisia riskejä.

112 Komissio tyytyy todellisuudessa luettelemaan edustussopimuksen nojalla asetettuja ja ajoneuvojen myyntiin liittyviä velvoitteita sekä täsmentämään sen liikevaihdon, joka edustajalle kertyy ajoneuvojen myyntiin sopimuksellisesti liittyvistä toiminnoista, väitetyn suuruuden verrattuna siihen liikevaihtoon, joka edustajalle kertyy ajoneuvojen varsinaisen myynnin osalta, mutta se ei kuitenkaan näytä miltä osin nämä velvoitteet muodostavat edustajan vastattavaksi asetettuja merkittäviä riskejä. Komissio ei ole arvioinut oikein näiden velvoitteiden laajuutta käytännön tasolla. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että ne eivät merkitse kaupallista riskiä, jonka perusteella Mercedes-Benz-edustaja voitaisiin katsoa itsenäiseksi toimijaksi.

113 Tästä seuraa, että edellä 102 kohdassa EY 81 artiklan 1 kohdan nojalla esitettyä luonnehdintaa saksalaisen Mercedes-Benz-edustajan asemasta ei kumoa se, että saksalaisten Mercedes-Benz-edustajien on edustussopimuksen nojalla otettava vastattavakseen tietty määrä toimintoja ja taloudellisia velvoitteita. On myös korostettava, että kyse on toiminnoista, joita harjoitetaan muilla markkinoilla kuin tässä tapauksessa kyseessä olevilla markkinoilla. Vaikka olisi myönnettävä, että nämä velvoitteet merkitsevät edustajille tiettyjä rajoitettuja riskejä, on katsottava, että ne eivät sellaisenaan voi muuttaa kantajan ja sen edustajien välisen suhteen luonnehdintaa kilpailuoikeuden kannalta tässä tapauksessa kyseessä olevien markkinoiden osalta.

114 Lisäksi komissio esittää riidanalaisessa päätöksessä, että eräät saksalaisen edustussopimuksen määräykset ovat yhteneviä Belgiassa ja Espanjassa tehtyjen Mercedes-Benz-jälleenmyyntisopimusten määräysten kanssa, ja se päättelee tästä, että ”sekä [saksalaisille] edustajille että [ulkomaisille] sopimusmyyjille asetetut velvoitteet havaitaan samoiksi ja kumpikin jakelija on yhtä vahvasti sidoksissa Mercedes-Benzin myyntiorganisaatioon” ja että ”näitä seikkoja ei näin ollen voida pitää sopivina perusteina erottaa kauppaedustajan asema itsenäisestä [jakelijasta]” (165 perustelukappale).

115 Kyseiset määräykset koskevat muun muassa velvollisuutta tehdä kaikkensa kauppatavaroiden jakelemiseksi ja kantajan intressien puolustamiseksi Mercedes-Benzin nimen ja merkin käytön osalta sekä sääntöjä, jotka liittyvät sivutoimipaikkojen ja näyttelytilojen perustamiseen päätoimipaikan ulkopuolelle. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että nämä määräykset koskevat ennen kaikkea sivuseikkoja, jotka ovat yhteisiä kaikentyyppisille jakelusopimuksille, ja kuten komissio on itse väittänyt, niiden perusteella ei voida erottaa kauppaedustajaa itsenäisestä jakelijasta.

116 On syytä todeta, että toisin kuin komissio on riidanalaisen päätöksen 165 perustelukappaleessa väittänyt, nämä määräykset eivät ole omiaan osoittamaan, että belgialaiset ja espanjalaiset Mercedes-Benz-jakelijat kuuluisivat yhtä kiinteästi Mercedes-Benzin jakelujärjestelmään kuin sen saksalaiset edustajat. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo tältä osin, että tämä komission päätelmä on ilmeisen virheellinen ja että siinä ei oteta huomioon perustavaa laatua olevia eroja saksalaisten edustajien sekä belgialaisten ja espanjalaisten jakelijoiden välillä Mercedes-Benz-merkkisten ajoneuvojen myynnin osalta.

117 Belgiassa ja Espanjassa tehdyissä vakiomuotoisissa Mercedes-Benz-jakelusopimuksissa nimittäin määrätään saksalaisesta edustussopimuksesta poiketen muun muassa, että jälleenmyyjä vastaa ajoneuvojen jakelusta ja kauppojen neuvottelemisesta. Jälleenmyyjä ostaa tuotteensa ja myy ne asiakkailleen omaan lukuunsa, omissa nimissään ja omalla riskillään ja vastuullaan (ks. belgialaisen sopimuksen 2 § ja espanjalaisen sopimuksen 6 §). Samoin Belgiassa ja Espanjassa tehdyissä vakiomuotoisissa Mercedes-Benz-jakelusopimuksissa määrätään, että Mercedes-Benz ja sen jälleenmyyjät säilyttävät itsenäisyytensä. Jälleenmyyjä ei ole Mercedes-Benzin edustaja tai valtuutettu eivätkä osapuolet voi tehdä sitoumuksia toistensa puolesta (ks. belgialaisen sopimuksen 2 § ja espanjalaisen sopimuksen 6 §). Lisäksi belgialaisten ja espanjalaisten jälleenmyyjien on esittelyajoneuvoiksi kutsuttujen ajoneuvojen ohella pidettävä jatkuvasti varastossa uusia ajoneuvoja, joiden on tarkoitus olla näytteillä niiden toimipaikoissa ja jotka on tarkoitus toimittaa niiden asiakkaille (belgialaisen sopimuksen 8 § ja espanjalaisen sopimuksen 15 §:n a momentti). On huomattava, että saksalaisen edustussopimuksen tavoin belgialaiseen ja espanjalaiseen sopimukseen on liitetty myyntiehdot, mutta viimeksi mainituissa sopimuksissa kyse on ehdoista, jotka koskevat Mercedes-Benz-konsernilta jälleenmyyjälle tapahtuvaa autojen myyntiä (belgialaisen sopimuksen 12 § ja espanjalaisen sopimuksen 8 §).

118 Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo näin ollen, että toisin kuin komissio on päätellyt, nämä seikat korostavat merkittävää eroa, joka vallitsee yhtäältä päämiehensä Mercedes-Benzin yritystoimintaan kuuluvan saksalaisen edustajan roolin ja toisaalta Belgiassa ja Espanjassa olevan itsenäisen jakelijan roolin välillä. On huomautettava, että markkinat, joista käsiteltävänä olevassa tapauksessa on kyse, ovat Mercedes-henkilöautojen vähittäiskauppaa koskevat markkinat. Itsenäinen jakelija voi määrittää ehdot, joilla kaupat tehdään, tai ainakin vaikuttaa niihin, koska se itse on myyjä, joka kantaa ajoneuvon pääasiallisen hintariskin ja pitää ajoneuvoja varastossa. Tämä valmistajan ja asiakkaan välissä olevan jakelijan neuvotteluvalta aiheuttaa jakelijalle riskin siitä, että EY 81 artiklaa sovelletaan sen ja valmistajan väliseen suhteeseen. Saksalaisen Mercedes-Benz-edustajan rooli ja asema käsiteltävänä olevassa tapauksessa ovat näin ollen hyvin erilaisia.

119 Tästä seuraa, että ei ole näytetty oikeudellisesti riittävällä tavalla, että kyseessä olisi EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu yritysten välinen sopimus.

120 Ensimmäinen kanneperuste on siis perusteltuna hyväksyttävä.

Toinen kanneperuste, joka perustuu EY 81 artiklan ja asetuksen N:o 1475/95 rikkomiseen komission riidanalaisessa päätöksessä toteamien ensimmäisen ja kolmannen toimenpiteen osalta

121 Toinen kanneperuste jakautuu kahteen osaan. Kantaja väittää ensiksikin, että komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä osoittanut, että Mercedes-Benz on tehnyt Saksassa kauppaedustajiensa kanssa sopimuksia, joilla EY 81 artiklan 1 kohdan vastaisesti estetään näitä kauppaedustajia myymästä ajoneuvoja ulkomaisille loppukäyttäjille. Se katsoo, että edustajille annetut ohjeet koskevat ainoastaan valtuuttamattomille jälleenmyyjille tapahtuvaa myyntiä, joten niihin sovelletaan asetuksen N:o 1475/95 3 artiklan 10 kohdan mukaista poikkeusta. Kantaja esittää toiseksi, että leasingyrityksiä koskevat hankintarajoitukset Espanjassa ja Saksassa eivät ole EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja kilpailunrajoituksia ja että niihin joka tapauksessa sovelletaan asetuksen N:o 1475/95 mukaista poikkeusta.

122 Ensimmäistä kanneperustetta koskevista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen päätelmistä ilmenee, että kauppaedustussopimuksiin, jotka Mercedes-Benz on tehnyt edustajiensa kanssa Saksassa, ei sovelleta EY 81 artiklan 1 kohtaan sisältyvää yhteisjärjestelyjen kieltoa. Mercedes-Benzin edustajilleen Saksassa mahdollisesti antamat ohjeet olla myymättä niiden sopimusalueen ulkopuolisille asiakkaille sekä Saksassa olevia leasingyhtiöitä koskevat väitetyt toimitusrajoitukset eivät näin ollen kuulu EY 81 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan. Tästä seuraa, että ei ole tarpeen tutkia tämän kanneperusteen ensimmäistä osaa eikä liioin sen toista osaa siltä osin kuin se koskee niitä saksalaisten edustajien velvoitteita, jotka liittyvät neuvotteluihin uusien ajoneuvojen myynnistä leasingyhtiöille.

Asianosaisten lausumat

123 Kantaja väittää, että riidanalaisessa päätöksessä esitetty komission väite, jonka mukaan Espanjassa oleville leasingyhtiöille ”varastointia varten” tapahtuvien toimitusten rajoituksilla pyritään rajoittamaan kilpailua, on virheellinen. Se väittää, että espanjalaisten jälleenmyyntisopimusten sanamuoto ei useista syistä ole EY 81 artiklan 1 kohdan vastainen. Kantaja katsoo ensiksikin hintaetujen tai alennusten osalta, että Mercedes-Benz-konserniin kuuluvia leasingyhtiöitä ja tämän konsernin ulkopuolisia leasingyhtiöitä kohdellaan täysin samalla tavalla. Mercedes-Benz-konserniin kuuluville leasingyhtiöille ei nimittäin myönnetä ostoehtoja, jotka olisivat erilaisia kuin lopullisille asiakkaille myönnetyt ehdot. Lisäksi ei pidä paikkaansa, että suurasiakkailla olisi automaattisesti oikeus hinnanalennuksiin. Kantajan mukaan Mercedes-Benzin asiana on päättää alennusten myöntämisestä suurasiakkaille, ja leasingyritysten ja ”suurasiakkaiden” mahdollinen erilainen kohtelu ei johdu kilpailua rajoittavista sopimuksista. Lisäksi päätös myöntää tai olla myöntämättä hinnanalennuksia tietylle asiakasryhmälle on yksipuolinen toimi eikä EY 81 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu sopimus. Kantaja katsoo toiseksi, että toisin kuin komissio on riidanalaisessa päätöksessä väittänyt, ulkopuolisille leasingyhtiöille ”varastointia varten” tehtyjen toimitusten kiellolla ei pyritä rajoittamaan kilpailua. Auton toimittaminen leasingsopimuksessa tarkoitetulle vuokralleottajalle ei todellisuudessa ole nopeampaa, koska Mercedes-Benzin asiakkaat haluavat yleensä mallin, jonka he itse ovat valinneet ja joka on varusteltu heidän omien toiveidensa mukaisesti. Kantaja lisää, että riidanalaisen päätöksen 14 ja 22 perustelukappaleessa esitetyt taulukot osoittavat, että ulkopuoliset leasingyhtiöt kilpailevat sen omien yhtiöiden kanssa. Se tuo myös esiin, että ulkopuolisten leasingyhtiöiden markkinaosuus Mercedes-Benz-ajoneuvojen leasingvuokrauksesta on noussut vuo