ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
7

Direktiivin 2008/115 6 artiklan, jonka otsikko on ”Palauttamispäätös”, sanamuoto on seuraava: ”1. Jäsenvaltion on tehtävä palauttamispäätös sen alueella laittomasti oleskelevista kolmansien maiden kansalaisista, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 2–5 kohdassa tarkoitettujen poikkeusten soveltamista. 2. Jäsenvaltion alueella laittomasti oleskelevia kolmansien maiden kansalaisia, joilla on toisen jäsenvaltion myöntämä voimassa oleva oleskelulupa tai muu oleskeluun oikeuttava lupa, on vaadittava siirtymään välittömästi kyseisen toisen jäsenvaltion alueelle. Jos asianomainen kolmannen maan kansalainen ei noudata tätä vaatimusta tai jos kolmannen maan kansalaisen välitön poistuminen on tarpeen yleisen järjestyksen tai valtion turvallisuuden vuoksi, sovelletaan 1 kohtaa. 3. Jäsenvaltio voi olla tekemättä palauttamispäätöksen alueellaan laittomasti oleskelevasta kolmannen maan kansalaisesta, jos toinen jäsenvaltio ottaa asianomaisen kolmannen maan kansalaisen takaisin tämän direktiivin voimaantulopäivänä voimassa olevien kahdenvälisten sopimusten tai järjestelyjen nojalla. Tässä tapauksessa asianomaisen kolmannen maan kansalaisen takaisin ottaneen jäsenvaltion on sovellettava 1 kohtaa. 4. Jäsenvaltio voi milloin tahansa päättää myöntää alueellaan laittomasti oleskelevalle kolmannen maan kansalaiselle erillisen oleskeluluvan tai muun luvan, joka oikeuttaa oleskeluun, yksilöllisten inhimillisten syiden tai humanitaaristen tai muiden syiden perusteella. Tällöin palauttamispäätöstä ei tehdä. Jos palauttamispäätös on jo tehty, se perutaan tai sitä lykätään oleskeluluvan tai muun oleskeluun oikeuttavan luvan voimassaoloajaksi. 5. Jos jäsenvaltion alueella laittomasti oleskelevan kolmannen maan kansalaisen oleskeluluvan tai muun oleskeluun oikeuttavan luvan uusimismenettely on vireillä, jäsenvaltion on harkittava palauttamispäätöksen tekemisestä pidättäytymistä, kunnes vireillä oleva menettely on saatu päätökseen – – – –”
Yhteisön valvontajärjestelmästä, jonka tarkoituksena on varmistaa yhteisen kalastuspolitiikan sääntöjen noudattaminen, asetusten (EY) N:o 847/96, (EY) N:o 2371/2002, (EY) N:o 811/2004, (EY) N:o 768/2005, (EY) N:o 2115/2005, (EY) N:o 2166/2005, (EY) N:o 388/2006, (EY) N:o 509/2007, (EY) N:o 676/2007, (EY) N:o 1098/2007, (EY) N:o 1300/2008 ja (EY) N:o 1342/2008 muuttamisesta sekä asetusten (ETY) N:o 2847/93, (EY) N:o 1627/94 ja (EY) N:o 1966/2006 kumoamisesta 20.11.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1224/2009, sellaisena kuin se on muutettuna 20.5.2015 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 2015/812, 33 artiklan 2 kohdan a alakohtaa ja 34 artiklaa on tulkittava siten, että jäsenvaltion ainoa valvontaviranomainen ei ole velvollinen ilmoittamaan Euroopan komissiolle pelkkiä kalastusalusten päälliköiden kalastuspäiväkirjoihin kyseisen asetuksen 14 ja 15 artiklan mukaisesti kirjaamia tietoja, vaan se voi käyttää niin sanotun alueella vietetyn ajan kaltaista sopivaa ja tieteellisti pätevää menetelmää näiden tietojen käsittelemiseksi voidakseen varmistaa niitä saaliita koskevien lukujen paikkansapitävyyden, jotka se ilmoittaa komissiolle.
21

Pääasian kantajat vetoavat ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa siihen, että direktiivin 2014/40 4 artiklan 1 kohdassa ei velvoiteta käyttämään tiettyä päästötasojen mittausmenetelmää ja että ISO-standardit, joiden perusteella toimenpiteet on toteutettava, eivät ole yleisesti sovellettavia määräyksiä. Ne katsovat, että eri tutkimuksista eli 13.6.2018 päivätystä RIVM:n tutkimuksesta ja 22.5.2017 ilmestyneessä Journal of the National Cancer Institutessa julkaistusta tutkimuksesta, jonka otsikko on ”Cigarette Filter ventilation and its Relationship to Increasing Rates of Lung Adenocarcinoma” (Puhtaan ilman virtaus savukkeen suodattimen kautta ja sen vaikutus keuhkojen adenokarsinooman lisääntymiseen”) sekä valtiosihteerin komissiolle lähettämistä kirjeistä ilmenee, että suodatinsavukkeesta käyttötarkoituksensa mukaisesti poltettaessa syntyvien tervan, nikotiinin ja hiilimonoksidin päästöjen täsmällisten tasojen määrittämiseen olisi käytettävä Canadian Intense ‑mittausmenetelmää.
20

Näiden täsmennysten jälkeen mainittu tuomioistuin esittää seuraavat 13 tapausta, joissa Apcoa perii sääntöjenvastaisesta pysäköinnistä valvontamaksuja: ”1. Suoritettu maksu on riittämätön. 2. Voimassa oleva pysäköintilipuke ei ole näkyvissä tuulilasin läpi. 3. Pysäköintilipuketta ei voida tarkistaa esimerkiksi siksi, ettei sitä ole sijoitettu asianmukaisesti. Tapauksia 1–3 sovelletaan, kun pysäköinti on maksullista. 4. Voimassa oleva pysäköintilupa puuttuu, esimerkiksi asuinalueella, jolla tarvitaan lupa tiettyjen pysäköintipaikkojen käyttämiseen. 5. Ajoneuvo on pysäköity invalideille varatulle paikalle. Tätä maksuperustetta sovelletaan ainoastaan silloin, kun invalidipaikasta on ilmoitettu kyltillä, riippumatta siitä, onko pysäköinti maksullista vai ei. Invalidipaikalle voidaan pysäköidä vain, jos pysäköintilupa on näkyvissä tuulilasin läpi. 6. Ajoneuvo on pysäköity merkittyjen pysäköintipaikkojen ulkopuolelle. Tätä maksuperustetta sovelletaan kaikenlaisissa pysäköintitiloissa silloin, kun kyltin mukaan on pysäköitävä merkityille paikoille. 7. Pysäköinti on kielletty. Tätä maksuperustetta sovelletaan esimerkiksi silloin, kun ajoneuvo on pysäköity pelastustielle. 8. Pysäköintipaikka on varattu. Tätä maksuperustetta sovelletaan kaikenlaisilla pysäköintialueilla, joilla on ilmoitettu, kuka saa pysäköidä tietylle paikalle. 9. Pysäköintikiekko ei ole näkyvissä. 10. Pysäköintikiekko on säädetty virheellisesti tai pysäköinnin enimmäiskesto on ylittynyt. 11. Pysäköintikiekkoa ei voida lukea. Tätä maksuperustetta sovelletaan esimerkiksi silloin, kun viisarit ovat irronneet pysäköintikiekosta tai sähköisen kiekon näytössä on virhe. 12. Pysäköintikiekkoja on useita. Tätä maksuperustetta sovelletaan, kun kuljettaja on sijoittanut useita pysäköintikiekkoja tuulilasin sisäpuolelle pysäköinnin keston pidentämiseksi. Maksuperusteita 9–12 sovelletaan silloin, kun pysäköinti on rajoitetun ajan maksutonta mutta ajoneuvon pysäköinnin ajankohta on osoitettava pysäköintikiekolla. 13. Muu peruste. Tätä maksuperustetta sovelletaan silloin, kun on rikottu muita pysäköintisääntöjä kuin niitä, jotka on kuvattu edellä olevissa 12 kohdassa. Maksuperustetta 13 sovelletaan esimerkiksi silloin, kun pysäköinti häiritsee selkeästi liikennettä. Jos valvontamaksun periminen perustellaan tällä syyllä, rikkomus on lisäksi kuvailtava sanallisesti.”
SEUT 63 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion lainsäädännölle, jossa kielletään kaikkia henkilöitä, joiden asuinpaikka on ollut Italiassa yli 60 päivää, käyttämästä siellä toisessa jäsenvaltiossa rekisteröityä moottoriajoneuvoa riippumatta siitä, kenen nimiin kyseinen ajoneuvo on rekisteröity, ja ottamatta huomioon kyseisen ajoneuvon käytön kestoaikaa ensin mainitussa jäsenvaltiossa, ja ilman että kyseisellä henkilöllä on oikeus vedota vapautukseen, jos kyseistä ajoneuvoa ei ole tarkoitus käyttää lähinnä pysyvästi ensin mainitussa jäsenvaltiossa eikä sitä tosiasiassa käytetä tällä tavalla.
56

Edellä esitetyn perusteella kolmanteen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 261/2004 5 artiklan 1 kohdan c alakohdan i alakohtaa on tulkittava siten, että on katsottava, että lentomatkustajalle, joka on varannut lennon välittäjän välityksellä, ei ole ilmoitettu tämän lennon peruuttamisesta, kun lennosta vastaava lentoliikenteen harjoittaja on toimittanut tätä peruuttamista koskevan ilmoituksen kyseiselle välittäjälle, jonka kautta lentokuljetussopimus on tehty tämän matkustajan kanssa, vähintään kaksi viikkoa ennen aikataulun mukaista lähtöaikaa, mutta kyseinen välittäjä ei ole ilmoittanut matkustajalle mainitusta peruuttamisesta kyseisessä säännöksessä tarkoitetussa määräajassa ja tämä matkustaja ei ole nimenomaisesti valtuuttanut tätä välittäjää vastaanottamaan mainitun lentoliikenteen harjoittajan toimittamaa ilmoitusta.
1)

Kuluttajasopimusten kohtuuttomista ehdoista 5.4.1993 annetun neuvoston direktiivin 93/13/ETY 5 artiklaa on tulkittava siten, että elinkeinonharjoittajan ja kuluttajan väliseen lainasopimukseen sisältyvän ehdon, jossa vahvistetaan sen ulkomaanvaluutan, johon laina on indeksoitu, osto- ja myyntihinnat, sisällön on oltava sellainen, että tavanomaisesti valistunut ja kohtuullisen tarkkaavainen ja huolellinen kuluttaja voi selkeiden ja ymmärrettävien perusteiden avulla ymmärtää, miten lyhennyserien suuruuden laskemisessa käytettävä ulkomaanvaluutan vaihtokurssi on vahvistettu, jotta kuluttajalla on mahdollisuus milloin tahansa itse määrittää elinkeinonharjoittajan soveltama vaihtokurssi.
53

Tässä yhteydessä on muistettava, että unionin tuomioistuin on katsonut vanhempainvastuuta koskevia asetuksen N:o 2201/2003 säännöksiä tulkitessaan, että lapsen asuinpaikkaa määritettäessä, erityisesti kun on kyse pienestä lapsesta, joka tarvitsee vanhempiaan päivittäin, on selvitettävä, mikä on se paikkakunta, jolla nämä oleskelevat pysyvästi ja jolla he ovat integroituneet sosiaaliseen ympäristöön ja perheympäristöön, minkä lisäksi huomioon voidaan ottaa tarkoitus asettautua tällä tavoin kyseiselle paikkakunnalle, kun tästä on osoituksena ulkoisia seikkoja (ks. vastaavasti tuomio 28.6.2018, HR, C‑512/17, EU:C:2018:513, 45 ja 46 kohta). Tässä oikeuskäytännössä lapsen asuinpaikan keskeisenä määrittämisperusteena on pidetty hänen vanhempiensa sosiaalista ympäristöä ja perheympäristöä, erityisesti kun kyse on pienestä lapsesta.
SEUT 267 ja SEUT 344 artiklaa on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan jäsenvaltio voi tehdä toisen jäsenvaltion sijoittajan kanssa ad hoc ‑välityssopimuksen, jonka perusteella on mahdollista jatkaa välimiesmenettelyä, joka on aloitettu sellaisen välityslausekkeen perusteella, joka on sisällöltään samanlainen kuin kyseinen ad hoc ‑sopimus ja joka sisältyy näiden kahden jäsenvaltion välillä tehtyyn kansainväliseen sopimukseen ja joka on pätemätön sen vuoksi, että se on ristiriidassa kyseisten EUT-sopimuksen artiklojen kanssa.
7

Tšekin arvolisäverolain nro 235/2004 (zákon č. 235/2004 Sb., o dani z přidané hodnoty; jäljempänä arvonlisäverolaki) 44 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa: ”Verovelvollinen, jolle on syntynyt velvollisuus maksaa veroa toiselle verovelvolliselle suoritetun verollisen suorituksen yhteydessä ja jonka saatava – joka on syntynyt viimeistään 6 kuukautta ennen tuomioistuimen konkurssiin asettamisesta tekemää päätöstä – ei ole vielä lakannut (jäljempänä velkoja), saa oikaista myynteihin sisältyvän arvonlisäveron määrää vahvistetun saatavan arvolla silloin, kun a) verovelvollinen, jolta velkojalla on tämä saatava (jäljempänä velallinen), on konkurssimenettelyn kohteena ja konkurssiasioita käsittelevä tuomioistuin on määrännyt velallisen omaisuuden realisoitavaksi, b) velkoja on ilmoittanut kyseisen saatavan viimeistään konkurssiasioita käsittelevän tuomioistuimen päätöksessä asetetussa määräajassa, tämä saatava on vahvistettu ja se on otettu huomioon konkurssimenettelyssä, c) velkoja ja velallinen eivät ole eivätkä ole olleet saatavan syntymisen aikaan 1. henkilöitä, joiden pääomat ovat sidoksissa toisiinsa – – 2. toistensa lähipiiriin kuuluvia henkilöitä tai 3. saman yhtiön osakkeenomistajia, jos ne ovat verovelvollisia, d) velkoja on toimittanut velalliselle 46 §:n 1 momentissa tarkoitetun vero-asiakirjan.”
69

Kolmanneksi siltä osin kuin valittaja arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on valituksenalaisen tuomion 73 kohdassa todennut, että uusien henkilöstön jäsenten palkkojen laskentaa koskevan vakiintuneen hallintokäytännön soveltaminen saattaisi johtaa siihen, että valittajan sama työkokemus otetaan kahteen kertaan huomioon, on riittävää todeta, että tämän tuomion 60 ja 66 kohdassa esitetyistä seikoista seuraa yhtäältä se, että vain silloin, kun aikaisempaa ammatillista kokemusta ei oteta huomioon, on perusteltua soveltaa analogisesti henkilöstösääntöjen 32 artiklaa ja toisaalta, että tämän kokemuksen huomioon ottaminen, mikä on tapauskohtaisesti epäedullisempaa asianosaiselle kuin henkilöstösääntöjen 32 artiklan soveltaminen, ei itsessään merkitse yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamista.
1

Ennakkoratkaisupyyntö koskee SEU 4 artiklan 3 kohdan, luettuna yhdessä SEUT 325 artiklan 1 ja 2 kohdan kanssa, yhteisöjen taloudellisten etujen suojaamisesta Euroopan unionista tehdyn sopimuksen K.3 artiklan perusteella tehdyn yleissopimuksen, joka allekirjoitettiin Brysselissä 26.7.1995 (EYVL 1995, C 316, s. 49; jäljempänä yhteisöpetossopimus), 1 artiklan 1 kohdan a alakohdan sekä Euroopan aluekehitysrahastoa, Euroopan sosiaalirahastoa ja koheesiorahastoa koskevista yleisistä säännöksistä sekä asetuksen (EY) N:o 1260/1999 kumoamisesta 11.7.2006 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1083/2006 (EUVL 2006, L 210, s. 25), sellaisena kuin se on muutettuna 16.6.2010 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EU) N:o 539/2010 (EUVL 2010, L 158, s. 1; jäljempänä asetus N:o 1083/2006), 57 artiklan 1 ja 3 kohdan ja 98 artiklan tulkintaa.
21

Alemmissa oikeusasteissa valittajina olleet asianosaiset ovat vaatineet Corte costituzionalessa kyseessä olevan säännöksen toteamista perustuslain vastaiseksi ja esittävät, että se on ristiriidassa myös direktiivin 2011798 12 artiklan kanssa. Vastapuolena alemmissa oikeusasteissa ollut INPS on puolestaan vaatinut, että perustuslainvastaisuutta koskevat väitteet on hylättävä, koska synnytysavustus on luonteeltaan sosiaaliturvan ulkopuolelle jäävä kannustin, jolla ei pyritä tyydyttämään henkilöiden välittömiä perustarpeita. Se toteaa lisäksi, että jäsenvaltioille on direktiivissä jätetty valta sulkea vapaan harkintansa mukaisesti kyseessä olevien etuuksien edunsaajapiirin ulkopuolelle kolmansien maiden kansalaiset, joilla ei ole pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen asemaa, koska käytettävissä olevia varoja on rajallisesti. Presidente del Consiglio dei Ministri (pääministeri, Italia) on alemmissa oikeusasteissa esittänyt väliintulijana, että perustuslainvastaisuutta koskevat väitteet on jätettävä tutkimatta tai toissijaisesti ne on katsottava ilmeisen perusteettomiksi. Presidente del Consiglio dei Ministri esittää, ettei synnytysavustuksen tarkoituksena ole henkilön perustarpeiden tyydyttäminen ja että unionin oikeuden mukaan yksinomaan pitkään oleskelleen kolmannen maan kansalaisen asemassa olevat voivat vaatia tulevansa kaikilta osin rinnastetuksi unionin kansalaiseen, kun kyse on sosiaaliturvaetuuksista.
7

Mainitun direktiivin 29 artiklassa, jonka otsikko on ”Maksujen vahvistaminen, määrittäminen ja periminen”, säädetään seuraavaa: ”1. Jäsenvaltioiden on vahvistettava hinnoittelupuitteet ottaen kuitenkin huomioon hallinnon riippumattomuus, josta säädetään 4 artiklassa. Jollei mainitusta edellytyksestä muuta johdu, jäsenvaltioiden on myös vahvistettava hinnoittelun erityissäännöt tai annettava sitä koskeva valtuutus rataverkon haltijalle. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että verkkoselostus sisältää hinnoittelupuitteet ja hinnoittelusäännöt tai että siinä ilmoitetaan verkkosivusto, jolla hinnoittelupuitteet ja hinnoittelusäännöt julkaistaan. Rataverkon haltijan on määritettävä ja perittävä infrastruktuurin käyttömaksut vahvistettujen hinnoittelupuitteiden ja hinnoittelusääntöjen mukaisesti. Kansallisella parlamentilla voi olla oikeus tarkastella ja tarvittaessa tarkistaa rataverkon haltijan määrittämien maksujen tasoa, rajoittamatta kuitenkaan 4 artiklassa säädettyä hallinnon riippumattomuutta ja edellyttäen, että tällainen oikeus on suoraan myönnetty perustuslaissa ennen 15 [päivää] joulukuuta 2010. Tällaisessa mahdollisessa tarkistuksessa on varmistettava, että maksut ovat tämän direktiivin, vahvistettujen hinnoittelupuitteiden ja hinnoittelusääntöjen mukaisia. 2. Rataverkon haltijoiden on varmistettava, että voimassa oleva hinnoittelujärjestelmä perustuu samoihin periaatteisiin koko verkon alueella, paitsi jos on tehty 32 artiklan 3 kohdan mukaisia erityisjärjestelyjä. – –”
10

Mainitun direktiivin 30 artiklan, jonka otsikko on ”Sääntelyelin”, sanamuoto on seuraava: ”1. Jäsenvaltioiden on perustettava sääntelyelin, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 21 artiklan 6 kohdan soveltamista. Elimen, joka voi olla liikenneasioista vastaava ministeriö tai jokin muu elin, on oltava organisaatioltaan, rahoituspäätöksiltään, oikeudelliselta rakenteeltaan ja päätöksenteoltaan infrastruktuurin hallinnoista, hinnoitteluelimistä, käyttöoikeuksia myöntävistä elimistä sekä hakijoista riippumaton. Sen on lisäksi oltava toiminnallisesti riippumaton kaikista toimivaltaisista viranomaisista, jotka osallistuvat julkista palveluhankintaa koskevan sopimuksen tekemiseen. Elimen on toimittava tässä artiklassa esitettyjen periaatteiden mukaisesti, joiden mukaan muutoksenhaku- ja lainsäädäntötehtävät voidaan antaa erillisten elinten tehtäväksi. 2. Hakijalla on oikeus vedota sääntelyelimeen, jos se katsoo tulleensa kohdelluksi epäoikeudenmukaisesti, syrjityksi tai muulla tavalla loukatuksi erityisesti infrastruktuurin hallinnon tai tapauskohtaisesti rautatieyrityksen tekemissä päätöksissä, jotka koskevat: – – d) hinnoittelujärjestelmää; e) hakijalta perittävien tai perittäväksi tarkoitettujen infrastruktuurimaksujen suuruutta tai määräytymisperusteita; – – 3. Sääntelyelimen on varmistettava, että infrastruktuurin hallinnon määräämät maksut ovat II luvun mukaisia ja ketään syrjimättömiä. Infrastruktuurimaksujen tasoa koskevat neuvottelut hakijoiden ja infrastruktuurin hallinnon välillä sallitaan ainoastaan, jos ne käydään sääntelyelimen johdolla. Sääntelyelimen on puututtava asiaan, jos neuvottelut saattavat rikkoa tässä direktiivissä säädettyjä vaatimuksia. – – 5. Sääntelyelimen on ratkaistava valitukset ja toteutettava toimet tilanteen korjaamiseksi kahden kuukauden kuluessa tietojen vastaanottamisesta. Sen estämättä, mitä 6 kohdassa säädetään, sääntelyelimen tekemä päätös sitoo kaikkia niitä, jotka kuuluvat päätöksen soveltamisalaan. Jos muutoksenhaku koskee kieltäytymistä infrastruktuurikapasiteetin myöntämisestä tai kapasiteetin tarjoamiseen liittyviä ehtoja, sääntelyelimen on joko vahvistettava, ettei infrastruktuurin hallinnon tekemää päätöstä tarvitse muuttaa, tai vaadittava päätöksen muuttamista sääntelyelimen antamien suuntaviivojen mukaisesti. 6. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet sen varmistamiseksi, että sääntelyelimen päätökset voidaan saattaa tuomioistuimen tutkittavaksi.”
23

Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on kuitenkin niin, että kansallisten tuomioistuinten ja unionin tuomioistuimen välille SEUT 267 artiklalla luodussa yhteistyössä unionin tuomioistuimen tehtävänä on antaa kansalliselle tuomioistuimelle hyödyllinen vastaus, jonka perusteella kansallinen tuomioistuin voi ratkaista siinä vireillä olevan asian. Vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on muodollisesti rajoittanut kysymyksensä koskemaan vain tietyn unionin oikeuden säännöksen tulkintaa, tämä seikka ei siis estä unionin tuomioistuinta esittämästä sille kaikkia unionin oikeuden tulkintaan liittyviä seikkoja, jotka saattavat olla hyödyllisiä kansallisen tuomioistuimen arvioidessa käsiteltävänään olevaa asiaa, riippumatta siitä, onko kansallinen tuomioistuin viitannut niihin kysymyksissään. Unionin tuomioistuimen on tällaisessa tilanteessa poimittava kaikista kansallisen tuomioistuimen esittämistä seikoista ja erityisesti ennakkoratkaisupyynnön perusteluista ne unionin oikeutta koskevat seikat, joita on syytä tulkita, kun otetaan huomioon pääasian kohde (tuomio 18.9.2019, VIPA, C‑222/18, EU:C:2019:751, 50 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
4

Direktiivin 2 artiklassa, jonka otsikko on ”Määritelmät”, säädetään seuraavaa: ”Tässä direktiivissä tarkoitetaan: a) ’kansainvälisellä suojelulla’ pakolaisasemaa ja toissijaista suojeluasemaa, sellaisina kuin ne on määritelty e ja g alakohdassa; b) ’kansainvälistä suojelua saavalla’ henkilöä, jolle on myönnetty pakolaisasema tai toissijainen suojeluasema, sellaisina kuin ne on määritelty e ja g alakohdassa; c) ’Geneven yleissopimuksella’ Genevessä 28 päivänä heinäkuuta 1951 tehtyä pakolaisten oikeusasemaa koskevaa yleissopimusta [Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, nide 189, s. 150, nro 2545 (1954)], sellaisena kuin se on muutettuna [pakolaisten oikeusasemaa koskevalla] 31 päivänä tammikuuta 1967 [New Yorkissa tehdyllä] pöytäkirjalla; d) ’pakolaisella’ kolmannen maan kansalaista, jolla on perusteltua aihetta pelätä joutuvansa vainotuksi rodun, uskonnon, kansallisuuden, poliittisten mielipiteiden tai tiettyyn yhteiskunnalliseen ryhmään kuulumisen vuoksi ja joka oleskelee kansalaisuusmaansa ulkopuolella ja on kykenemätön tai sellaisen pelon johdosta haluton turvautumaan sanotun maan suojaan, ja kansalaisuudetonta henkilöä, joka oleskelee entisen pysyvän asuinmaansa ulkopuolella edellä mainittujen seikkojen tähden ja on kykenemätön tai sanotun pelon vuoksi haluton palaamaan sinne ja jota 12 artikla ei koske; e) ’pakolaisasemalla’ kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön tunnustamista pakolaiseksi jäsenvaltiossa; f) ’henkilöllä, joka voi saada toissijaista suojelua’, kolmannen maan kansalaista tai kansalaisuudetonta henkilöä, jolle ei voida myöntää pakolaisasemaa mutta jonka suhteen on esitetty merkittäviä perusteita uskoa, että jos hänet palautetaan alkuperämaahansa tai kansalaisuudettoman henkilön ollessa kyseessä entiseen pysyvään asuinmaahansa, hän joutuisi todelliseen vaaraan kärsiä 15 artiklassa määriteltyä vakavaa haittaa, ja jota 17 artiklan 1 ja 2 kohta ei koske ja joka on kykenemätön tai sellaisen vaaran johdosta haluton turvautumaan sanotun maan suojaan; g) ’toissijaisella suojeluasemalla’ kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön tunnustamista jäsenvaltiossa henkilöksi, joka voi saada toissijaista suojelua; h) ’kansainvälistä suojelua koskevalla hakemuksella’ kolmannen maan kansalaisen tai kansalaisuudettoman henkilön esittämää pyyntöä saada suojelua jostakin jäsenvaltiosta, kun hakijan voidaan katsoa tarkoittavan pakolaisasemaa tai toissijaista suojeluasemaa ja kun hakija ei nimenomaisesti pyydä tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jäävää muunlaista suojelua, jota voidaan pyytää erikseen; – –”
45

Kaiken edellä esitetyn perusteella esitettyyn kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2008/48 23 artiklaa on tulkittava siten, että erityisesti siinä tapauksessa, että tämän direktiivin 8 artiklassa säädettyä velvollisuutta tutkia kuluttajan luottokelpoisuus ei ole noudatettu, kyseisessä 23 artiklassa tarkoitettujen seuraamusten tehokkuutta, oikeasuhteisuutta ja varoittavuutta on tarkasteltava siten, että SEUT 288 artiklan kolmannen kohdan mukaisesti huomioon otetaan paitsi säännös, joka kansallisessa lainsäädännössä on annettu nimenomaisesti kyseisen direktiivin täytäntöönpanemiseksi, myös kaikki kansallisen oikeuden säännöt, ja niitä on tulkittava mahdollisimman pitkälle kyseisen direktiivin sanamuodon ja tarkoituksen mukaisesti, jotta nämä seuraamukset täyttävät kyseisen direktiivin 23 artiklassa vahvistetut vaatimukset.
Tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I, sellaisena kuin se on muutettuna 6.10.2016 annetulla komission täytäntöönpanoasetuksella (EU) 2016/1821, olevaa yhdistettyä nimikkeistöä on tulkittava siten, ettei höylättyjä puulautoja, joiden neljä särmää on kevyesti pyöristetty laudan koko pituudelta, voida pitää muotoiltuina ja että ne saattavat kuulua yhdistetyn nimikkeistön nimikkeeseen 4407.