ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Unionin yleisen tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 26.11.2015 – NICO vastaan neuvosto

(asia T‑371/14)

”Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka — Iraniin kohdistuvat rajoittavat toimenpiteet, joiden tarkoituksena on estää ydinaseiden leviäminen — Varojen jäädyttäminen — Perusteluvelvollisuus — Ilmeinen arviointivirhe”

1. Toimielinten säädökset, päätökset ja muut toimet — Perustelut — Velvollisuus — Laajuus — Iraniin kohdistuvat rajoittavat toimenpiteet — Ydinaseiden levittämiseen osallistuvien tai sitä tukevien henkilöiden, yhteisöjen tai elinten varojen jäädyttäminen — Päätös on toteutettu asianomaisen tuntemassa asiayhteydessä, jonka perusteella asianomainen voi ymmärtää häntä koskevan päätöksen ulottuvuuden — Suppeiden perustelujen hyväksyttävyys (SEUT 296 artikla; neuvoston päätös 2010/413/YUTP ja neuvoston päätös 2012/635/YUTP; neuvoston asetus N:o 267/2012 ja neuvoston asetus N:o 945/2012) (ks. 29–34 ja 38 kohta)

2. Tuomioistuinmenettely — Uusien perusteiden esittäminen käsittelyn kuluessa — Edellytykset — Kanneperusteen laajentaminen — Rajat (Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen (1991) 48 artiklan 2 kohta) (ks. 43 ja 44 kohta)

3. Euroopan unioni — Toimielinten toimien laillisuuden tuomioistuinvalvonta — Iraniin kohdistuvat rajoittavat toimenpiteet — Toimenpiteet, jotka on toteutettu ydinaseiden leviämisen ehkäisemiseksi — Valvonnan laajuus (SEUT 275 artiklan toinen kohta; Euroopan unionin perusoikeuskirjan 47 artikla; neuvoston päätös 2010/413/YUTP ja neuvoston päätös 2012/635/YUTP; neuvoston asetus N:o 267/2012 ja neuvoston asetus N:o 945/2012) (ks. 46 ja 47 kohta)

4. Yhteinen ulko- ja turvallisuuspolitiikka — Iraniin kohdistuvat rajoittavat toimenpiteet — Ydinaseiden levittämiseen osallistuvien tai sitä tukevien henkilöiden, yhteisöjen tai elinten varojen jäädyttäminen — Velvollisuus ulottaa toimenpide tällaisen yhteisön hallussa tai määräysvallassa oleviin yhteisöihin — Hallussa tai määräysvallassa oleva yhteisö — Neuvoston suorittama tapauskohtainen arviointi — Arviointiperusteet (Neuvoston päätöksen 2010/413/YUTP 20 artiklan 1 kohdan c alakohta ja neuvoston päätös 2012/635/YUTP; neuvoston asetuksen N:o 267/2012 23 artiklan 2 kohdan d alakohta ja neuvoston asetus N:o 945/2012) (ks. 48–50 ja 54 kohta)

Aihe

Vaatimus sen 14.3.2014 päivätyssä kirjeessä olevan neuvoston päätöksen kumoamiseksi, jolla kantajan nimi on pysytetty niistä henkilöistä ja yhteisöistä tehdyssä luettelossa, joihin sovelletaan rajoittavia toimenpiteitä, jotka on mainittu Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja yhteisen kannan 2007/140/YUTP kumoamisesta 26.7.2010 annetun neuvoston päätöksen 2010/413/YUTP (EUVL L 195, s. 39), sellaisena kuin se on muutettuna 15.10.2012 annetulla neuvoston päätöksellä 2012/635/YUTP (EUVL L 282, s. 58), liitteessä II ja Iraniin kohdistuvista rajoittavista toimenpiteistä ja asetuksen (EU) N:o 961/2010 kumoamisesta 23.3.2012 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 267/2012 (EUVL L 88, s. 1), sellaisena kuin se on pantu täytäntöön 15.10.2012 annetulla neuvoston täytäntöönpanoasetuksella (EU) N:o 945/2012 (EUVL L 282, s. 16), liitteessä IX

Ratkaisu

1) Kanne hylätään.
Maaseuturahaston tuesta maaseudun kehittämiseen annetun asetuksen N:o 1698/2005 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 1974/2006 55 artiklan 1 kohdan ensimmäinen alakohta on pääsääntö tai yleinen sääntö, joka koskee investointien osalta tukikelpoisia menoja, ja toisessa alakohdassa säädetään erilaisesta mikroyrityksiä ja pieniä ja keskisuuria yrityksiä koskevasta ratkaisusta, minkä perusteella toinen alakohta voidaan joka tapauksessa luokitella poikkeussäännöksi. Tällainen luokittelu ei kuitenkaan välttämättä vastaa luokittelua poikkeukseksi suppeassa merkityksessä vaan voi ilmaista, että on olemassa järjestely, joka on erityinen ja erillinen pääsäännöllä tai yleisellä säännöllä perustettuun järjestelyyn nähden. Tässä yhteydessä mainitusta toisesta alakohdasta ei ilmene selvästi unionin lainsäätäjän tarkoitusta joko vahvistaa poikkeus suppeassa merkityksessä tai säätää ainoastaan, että jäsenvaltiolla on lupa luoda mikroyrityksiä ja pieniä ja keskisuuria yrityksiä koskeva erityinen poikkeusjärjestely, sillä ilmaisuja ”poiketen siitä” ja ”ja ainoastaan” voidaan yhdessä luettaessa tulkita molemmilla tavoilla. Näin ollen siitä, että samaan virkkeeseen sisältyy samanaikaisesti kaksi rajoittavaa osaa, ei saada riittävän selvää ja täsmällistä tietoa siitä, onko toinen alakohta poikkeus suppeassa merkityksessä vai pelkkä poikkeussääntö, jossa säädetään mahdollisuudesta ottaa käyttöön mikroyrityksiä ja pieniä ja keskisuuria yrityksiä koskeva erillinen ja erityinen järjestely.

Tästä seuraa, ettei välttämättä sovelleta oikeuskäytäntöä, joka on saanut vaikutteita roomalaisen oikeuden singularia non sunt extendenda -periaatteesta, jonka mukaan unionin sääntöjä, joissa säädetään poikkeuksista, on tulkittava suppeasti yleisen säännön, josta ne poikkeavat, tehokkaan vaikutuksen säilyttämiseksi, eikä tällaista suppeaa tulkintaa ole sovellettava, jos asetuksen N:o 1974/2006 55 artiklan 1 kohdan toinen alakohta on luokiteltava poikkeussäännöksi, jossa säädetään mahdollisuudesta ottaa käyttöön mikroyrityksiä ja pieniä ja keskisuuria yrityksiä koskeva erillinen ja erityinen järjestely.

(ks. 28–30 kohta)
2.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 30, 68 ja 77 kohta)
2.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Rekisteröimisen epääminen, vaikka suhteellinen hylkäysperuste on olemassa ainoastaan osassa unionia (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 19 ja 41 kohta)
Yhteisön tavaramerkistä annetussa asetuksessa N:o 207/2009 ei säädetä tarkastusmerkkien suojasta. Siinä säädetään vain yksittäisinä tai yhteisömerkkeinä rekisteröitävien yhteisön tavaramerkkien suojasta. Tarkastusmerkit voidaan rekisteröidä yhteisön tavaramerkeiksi sillä edellytyksellä, ettei ole asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuja ehdottomia hylkäysperusteita, jotka estävät niiden rekisteröinnin.

Asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan taustalla olevan yleisen edun käsite edellyttää, että merkit ja merkinnät, joita voidaan elinkeinotoiminnassa käyttää osoittamaan niiden tavaroiden tai palvelujen ominaisuuksia, joiden rekisteröintiä haetaan, voivat olla vapaasti kaikkien käytettävissä. Tällä säännöksellä estetään se, että ainoastaan yksi yritys saisi käyttää tällaisia merkkejä tai merkintöjä sen vuoksi, että ne on rekisteröity tavaramerkiksi, ja se, että jokin yritys monopolisoisi kuvailevan termin käytön muiden yritysten, mukaan luettuna sen kilpailijat, vahingoksi, jolloin niiden käytettävissä omien tavaroidensa kuvaamiseksi oleva sanavarasto rajoittuisi.

Yleinen etu pitää kuvailevat tavaramerkit vapaina kolmansien käyttöä varten on ennalta vahvistettu ja oletettu. Tästä seuraa, että kun haettu tavaramerkki on kuvaileva, valituslautakunnan on riittävää todeta mainittu kuvailevuus ilman, että sen tarvitsisi tutkia sitä kysymystä, onko kuvailevuudesta huolimatta olemassa yleinen etu pitää haettu tavaramerkki vapaana kolmansien käyttöä varten. Näin ollen asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan soveltamiseksi on yksinomaan tutkittava kyseisen sanamerkin merkityksen pohjalta sitä, onko kohdeyleisön näkökulmasta katsottuna merkin ja rekisteröintihakemuksen kohteena olevien tavara- tai palvelulajien ominaisuuksien välillä riittävän suora ja konkreettinen suhde. Tässä yhteydessä on myös tarpeen muistuttaa, että mainitun asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan soveltaminen ei edellytä konkreettista, todellista ja painavaa tarvetta vapaaseen käytettävyyteen.

(ks. 53 ja 55 kohta)
Avainsanat

Oikeudenkäynnin kohde

Päätöksen päätösosa



Avainsanat

Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä – Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 24, 25 ja 45 kohta)

2. Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä – Kuviomerkit NEW MAX ja MAX (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 26 ja 46 kohta)

3. Yhteisön tavaramerkki – Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen – Suhteelliset hylkäysperusteet – Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten – Kyseessä olevien merkkien samankaltaisuus – Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 37 kohta)

Oikeudenkäynnin kohde

Aihe

Kanne SMHV:n ensimmäisen valituslautakunnan 29.1.2014 tekemästä päätöksestä (asia R 2035/2012-1), joka koskee Baumarkt Max Bahr GmbH & Co. KG:n ja Warenhandelszentrum Ltd:n välistä väitemenettelyä

Päätöksen päätösosa

Ratkaisu

1) Kanne hylätään.

2) Warenhandelszentrum Ltd velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
1.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 20–22, 28, 59 ja 70 kohta)
1.

Yhteisön tavaramerkki — Yhteisön tavaramerkin määritelmä ja hankkiminen — Suhteelliset hylkäysperusteet — Väite, jonka on tehnyt sellaisen aikaisemman tavaramerkin haltija, joka on sama tai samankaltainen kuin haettu tavaramerkki ja joka on rekisteröity samoja tai samankaltaisia tavaroita tai palveluja varten — Sekaannusvaara haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä — Arviointiperusteet (Neuvoston asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta) (ks. 17, 26 ja 44 kohta)
”(789)

Tasapainottava neuvotteluvoima on määritelty horisontaalisia sulautumia koskevissa suuntaviivoissa ’neuvotteluvoimaksi, joka ostajalla on myyjään nähden kauppaneuvotteluissa sen perusteella, kuinka suuri se on, mikä on sen kaupallinen merkitys myyjälle ja millaiset mahdollisuudet sillä on siirtyä käyttämään vaihtoehtoisia toimittajia’. Se liittyy suurten ostajien kykyyn saada keskittyneillä tuotantoketjun loppupään markkinoilla hintaetuja toimittajilta.
24

Mitättömyysosasto katsoi, ettei asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan c alakohtaan perustuvaa vaatimusta pidä ottaa huomioon, koska yhtäältä tämä vaatimus oli tehty vastauskirjelmässä ja toisaalta asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa mainittujen perusteiden tutkimisen välillä ei ollut eroa. Valituslautakunta totesi sitä vastoin aluksi, että mitättömyysvaatimuslomakkeen mukaan vaatimus perustui asetuksen N:o 207/2009 52 artiklan 1 kohdan a alakohtaan, luettuna sen 7 artiklan kanssa. Se totesi tämän jälkeen, että väliintulija vetosi kirjelmässään, jossa se esitti vaatimuksensa perusteet, asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa mainittuihin hylkäysperusteisiin tekemättä selvää eroa näiden kahden hylkäysperusteen välillä. Lopuksi se totesi katsottuaan, että väliintulija oli viitannut nimenomaisesti asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b alakohtaan ja ottanut vaatimuksessaan kantaa kyseisen tavaramerkin kuvailevuuteen, että sen määrittämisessä, onko riidanalainen tavaramerkki mitätöitävä, on otettava huomioon asetuksen N:o 207/2009 7 artiklan 1 kohdan b ja c alakohdassa olevat ehdottomat hylkäysperusteet.
240

Tässä yhteydessä on huomautettava, ettei komissiota voida vaatia, kun kyse on nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevan kaltaisesta kilpailunvastaiseen tarkoitukseen perustuvasta rajoituksesta, tutkimaan viran puolesta potentiaalista kilpailua kaikkien rikkomisen soveltamisalaan kuuluvien markkinoiden ja palveluiden osalta tai muutoin poiketaan edellä 175, 176 ja 178 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä asetetuista periaatteista ja otetaan käyttöön sakon laskennassa huomioon otettavan myynnin arvon määrittämisen perusteella velvollisuus tutkia potentiaalista kilpailua, vaikka tätä ei edellytetä, kun kyse on kilpailunvastaiseen tarkoitukseen perustuvasta rajoituksesta (ks. edellä 177 kohta). Tältä osin unionin tuomioistuin on nimittäin todennut yksittäistapauksessa, johon sovellettiin asetuksen N:o 17 15 artiklan 2 kohdan ja [HT] 65 artiklan 5 kohdan mukaisesti määrättävien sakkojen laskennassa annettuja suuntaviivoja (EYVL 1998, C 9, s. 3), että markkinoiden jakamista koskevan kilpailusääntöjen rikkomisen yhteydessä ei voida hyväksyä tulkintaa, josta seuraisi se, että komissiolle asetettaisiin sakkojen laskentamenetelmän osalta velvollisuus, jota sillä ei SEUT 101 artiklaa sovellettaessa ole, kun kyseessä olevalla kilpailusääntöjen rikkomisella on kilpailunvastainen tarkoitus (edellä 196 kohdassa mainittu tuomio Prym ja Prym Consumer v. komissio, EU:C:2009:505, 64 kohta).
103

Oikeuskäytännöstä ilmenee, että SEUT 340 artiklan toisen kohdan mukaan unioni on sopimussuhteen ulkopuolisessa vastuussa elintensä lainvastaisesta toiminnasta ainoastaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: toimielimen moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on todella syntynyt ja väitetyn toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (tuomio 11.7.1997, Oleifici Italiani v. komissio, T-267/94, Kok., EU:T:1997:113, 20 kohta ja tuomio 9.9.2008, MyTravel v. komissio, T-212/03, Kok., EU:T:2008:315, 35 kohta). Unionin toimielinten lainvastaista toimintaa koskevassa edellytyksessä vaaditaan yksityisille oikeuksia perustavan oikeussäännön riittävän ilmeistä rikkomista (em. tuomio MyTravel v. komissio, EU:T:2008:315, 29 kohta).
57

Kyseisen käytön luonteesta ja laajuudesta on todettava, että relevantit markkinat muodostuvat sellaisten korkealaatuisten urheiluautojen tuotannosta ja myynnistä, joita ei ole niiden teknisten tietojen osalta tarkoitettu päivittäiseen ja tavanomaiseen liikenteeseen ja joiden myyntihinta ylittää suurimman osan sellaisten autojen myyntihinnoista, jotka on tarkoitettu yksityiseen käyttöön. On yleisesti tunnettua, että näille markkinoille on usein tyypillistä, että kysyntä on suhteellisen vähäistä, ajoneuvoja valmistetaan erikoistilauksesta ja myytyjen ajoneuvojen lukumäärä on vähäinen, kuten 18.10.2006 julkaistusta BBC:n artikkelista käy ilmi (ks. riidanalaisen päätöksen 27 kohta). Näin ollen sen näyttämistä varten, että kyseistä tavaramerkkiä on tosiasiallisesti käytetty, ei näytä olevan välttämätöntä toimittaa myyntiluvut sisältäviä kirjanpitoasiakirjoja tai laskuja. Päinvastoin asiakirja-aineistoon toimitetuista asiakirjoista (ks. edellä oleva 55 kohta), joiden joukossa on useita internetsivustoilla julkaistuja artikkeleita ja myyntiesitteitä, käy selvästi ilmi, että TVR:n malleja on myyty vuoden 2003 ja vuoden 2006 välillä vähintäänkin Yhdistyneen kuningaskunnan alueella, mikä riittää alueellisen näkökulman kannalta (ks. vastaavasti edellä 44 kohdassa mainittu tuomio Leno Merken, EU:C:2012:816, 50 ja 54 kohta), ja niiden avulla todistetaan aikaisemman yhteisön tavaramerkin käytön luonne ja sen tietty laajuus tämän ajanjakson aikana. Lisäksi vuosilta 2007 ja 2008 olevat julkaisut osoittavat, että tavaramerkistä käytiin julkista keskustelua tuotannon uudelleen aloittamisen ja mallin TVR Sagaris myyntiä koskevien näkymien osalta (ks. myös riidanalaisen päätöksen lopussa olevat 24 ja 29 kohta).
215

Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan on niin, että vaikka asetuksen N:o 1/2003 23 artiklan 2 kohdassa jätetään komissiolle harkintavaltaa, siinä kuitenkin rajoitetaan sen käyttöä asettamalla objektiiviset kriteerit, joissa komission on pitäydyttävä. Siten yhtäältä yritykselle mahdollisesti määrättävällä sakolla on numeroina ilmaistavissa oleva ja ehdoton enimmäismäärä, joten tietylle yritykselle määrättävissä olevan sakon enimmäismäärä on määritettävissä etukäteen. Toisaalta tämän harkintavallan käyttämistä rajoitetaan myös käytännesäännöillä, joita komissio on asettanut itselleen muun muassa sakkojen laskennasta annetuissa suuntaviivoissa (tuomio Guardian Industries ja Guardian Europe v. komissio, edellä 30 kohta, 55 kohta ja tuomio LG Display ja LG Display Taiwan v. komissio, edellä 213 kohta, 51 kohta).
107

Kolmanneksi siltä osin kuin kantajat esittävät myös puolustautumisoikeuksiensa loukkaamista koskevan väitteensä tueksi, että ECHA:n olisi pitänyt arvioida MHHPA:ta asetuksen N:o 1907/2006 VI osastossa säädetyn arviointimenettelyn yhteydessä, kun otetaan huomioon, että kyseinen menettely olisi antanut niille mahdollisuuden keskustella kyseessä olevasta arvioinnista ja toimittaa merkityksellisiä tieteellisiä tietoja, on riittävää todeta, että mainitun asetuksen 59 artiklan mukainen menettely, joka muodostaa osan kyseisen asetuksen VII osastossa tarkoitettua aineen lupamenettelyä, on eri menettely kuin saman asetuksen VI osastossa tarkoitettu menettely. Asetuksesta N:o 1907/2006 ei ilmene mitenkään, että lainsäätäjän tarkoituksena olisi ollut asettaa tunnistamismenettelyn edellytykseksi arviointimenettely, joka on toteutettu rekisteröijän esittämän asiakirja-aineiston perusteella aineen rekisteröinnin yhteydessä (ks. vastaavasti edellä 40 kohdassa mainittu tuomio Bilbaína de Alquitranes ym. v. ECHA, EU:T:2013:106, 124 kohta). ECHA ei ole näin ollen loukannut kantajien puolustaumisoikeuksia, kun se on tunnistanut MHHPA:n asetuksen N:o 1907/2006 57 artiklan f alakohdan perusteella arvioimatta sitä ensin arviointimenettelyn yhteydessä. Sitä paitsi on jo todettu, että jos jäsenvaltio tai komission pyynnöstä ECHA laatii jollekin aineelle asiakirja-aineiston, ECHA:n on tunnistettava kyseinen aine asetuksen N:o 1907/2006 59 artiklassa tarkoitettuja edellytyksiä noudattaen (ks. vastaavasti edellä 40 kohdassa mainittu tuomio Bilbaína de Alquitranes ym. v. ECHA, EU:T:2013:106, 71 kohta).
Lopuksi toisin kuin SMHV:n valituslautakunnan riidanalaisessa päätöksessä, sellaisena kuin siihen on viitattu edellä 6 kohdassa, esitetystä väitteestä implisiittisesti ilmenee, on katsottava, että kun on kyse käsiteltävän asian tavoin luokkaan 12 kuuluvien tavaroiden osalta niiden tavaroiden nimeämisestä, joita varten riidanalainen tavaramerkki on rekisteröity tietyssä luokassa, menettämisvaatimuksen esittäjältä ei voida vaatia sen vaatimuksen tutkittavaksi ottamiseksi, että se yksilöi kaikki mahdolliset tavaroiden ja palvelujen alaluokat, jotka voivat sen mukaan kuulua, vaikka ne erottuvat kukin itsenäisinä, laajempaan luokkaan, joka nimetään pelkästään riidanalaisen tavaramerkin rekisteröinnin nojalla. Yhtäältä – kuten edellä 23 kohdassa on huomautettu – vain menettämisvaatimuksen esittäjän on määritettävä riidanalaisen tavaramerkin tosiasiallisen käytön näyttöä koskevan vaatimuksensa laajuus. Käsiteltävässä asiassa kantaja on selvästi täyttänyt tämän vaatimuksen, kun se on menettämisvaatimuksessaan toistanut aluksi nimenomaisesti ja kokonaisuudessaan luokkaan 12 kuuluvien tavaroiden, joita varten riidanalainen tavaramerkki oli rekisteröity, luokkaotsikon ja rajoittanut tämän jälkeen vaatimuksensa laajuutta jättäen pois tiettyjä tavaroiden alaluokkia, joiden osalta se ei riitauttanut todellista käyttöä. Toisaalta on muistettava, että asetuksen N:o 207/2009 26 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan yhteisön tavaramerkkiä koskevassa hakemuksessa on oltava luettelo tavaroista tai palveluista, joita varten rekisteröintiä haetaan. Tästä johtuu, että ainoastaan yhteisön tavaramerkin rekisteröinnin hakija voi määrittää SMHV:n toimivaltaisten elinten valvonnassa sen suojan laajuuden, jonka se haluaa antaa mainitulle tavaramerkille. Koska siis väliintulija on käsiteltävässä asiassa nimennyt riidanalaisen tavaramerkin rekisteröinnissä kyseiset tavarat viittaamalla pelkkään laajaan luokkaan yksilöimättä tarkemmin niiden tavaroiden ja palvelujen alaluokkia, jotka voivat kuulua viimeksi mainittuun, SMHV:n valituslautakunta jätti virheellisesti menettämisvaatimuksen tutkimatta sillä perusteella, ettei kantaja ollut yksilöinyt mainitussa menettämisvaatimuksessa tällaisia alaluokkia.
6.

Euroopan unionin toimielimet – Yleisön oikeus tutustua asiakirjoihin – Pyyntö saada tutustua ympäristötietoihin – Asetuksen N:o 1367/2006 soveltaminen erityislakina asetukseen N:o 1049/2001 nähden – Vaikutus – Velvollisuus tulkita suppeasti poikkeuksia oikeudesta tutustua asiakirjoihin (Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1049/2001 4 artikla ja Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1367/2006 johdanto-osan 15 perustelukappale sekä 3 artikla ja 6 artiklan 1 kohta) (ks. 71 kohta)