ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 347/12

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Conseil d’État (Ranska) on esittänyt 31.7.2017 – SGI v. Ministère de l’Action et des Comptes Publics

(Asia C-459/17)

(2017/C 347/15)

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Conseil d’État

Pääasian asianosaiset

Valittaja: SGI

Vastapuoli: Ministère de l’Action et des Comptes Publics

Ennakkoratkaisukysymykset

Onko 17.5.1977 annetun kuudennen arvonlisäverodirektiivin (1) 17 artiklaa, jonka säännökset toistetaan olennaisin osin yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annetun direktiivin (2) 168 artiklassa, tulkittava siten, että jotta verovelvolliselta voitaisiin evätä oikeus vähentää arvonlisäverosta, jonka se on velvollinen maksamaan omista liiketoimistaan, sellaisia tavaroiden luovutuksia tai palvelujen suorituksia vastaaviin laskuihin merkitty vero, joita veroviranomaisen selvityksen mukaan ei tosiasiallisesti ole toteutettu, on joka tapauksessa selvitettävä, onko osoitettu, että verovelvollinen tiesi tai sen olisi pitänyt tietää, että liiketoimi on osa arvonlisäveropetosta, olipa tämä petos tehty laskun antajan, sen saajan tai kolmannen aloitteesta?

(1) Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta 17.5.1977 annettu kuudes neuvoston direktiivi 77/388/ETY (yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste) (EYVL 1977, L 145, s. 1).

(2) Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annettu neuvoston direktiivi 2006/112/EY (EUVL 2006, L 347, s. 1).
1)

Tarkoitetaanko asetuksen 15 artiklassa käytetyllä ilmauksella ”jäsenvaltion tuomioistuimet, jotka ovat toimivaltaisia tutkimaan pääasian” sekä niitä tuomioistuimia, jotka tutkivat asian ensimmäisenä oikeusasteena, että muutoksenhakutuomioistuimia? On selvitettävä, voidaanko asia siirtää Bryssel II -asetuksen (1) 15 artiklan nojalla sellaiseen tuomioistuimeen, jolla on paremmat edellytykset käsitellä asia, jos toimivaltainen tuomioistuin, jota pyydetään siirtämään asia sellaiseen tuomioistuimeen, jolla on paremmat edellytykset sen käsittelyyn, on muutoksenhakutuomioistuin, kun sitä vastoin tuomioistuin, jolla on paremmat edellytykset käsitellä asia, on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin.
1)

Vaikuttaako asetuksen N:o 2201/2003 (1) 19 artiklan 2 ja 3 kohtaan sisältyvien vireilläolosääntöjen rikkominen yksinomaan tuomioistuimen toimivallan määrittämiseen, jolloin on sovellettava asetuksen N:o 2201/2003 24 artiklaa, vai voiko se päinvastoin olla esteenä sille, että jäsenvaltiossa, jonka tuomioistuimessa kanne on ensin nostettu, tunnustettaisiin tuomio, joka on annettu jäsenvaltiossa, jonka tuomioistuimessa kanne on nostettu myöhemmin, prosessioikeudellisten oikeusjärjestyksen perusteiden näkökulmasta, kun otetaan huomioon, että asetuksen N:o 2201/2003 24 artiklassa mainitaan vain säännöt, joilla ratkaistaan 3–14 artiklaan sisältyvä tuomioistuimen toimivalta eikä 19 artiklaan sisältyvää toimivaltaa?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 318/9

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Supreme Court of the United Kingdom (Yhdistynyt kuningaskunta) on esittänyt 17.7.2017 – Dermod Patrick O’Brien v. Ministry of Justice (aiemmin Department for Constitutional Affairs)

(Asia C-432/17)

(2017/C 318/14)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Supreme Court of the United Kingdom

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Dermod Patrick O’Brien

Vastapuoli: Ministry of Justice (aiemmin Department for Constitutional Affairs)

Ennakkoratkaisukysymys

Edellyttääkö direktiivi 97/81 (1) ja erityisesti sen liitteenä olevan puitesopimuksen 4 lauseke, joka koskee syrjintäkiellon periaatetta, että palvelusaika, joka edeltää määräaikaa direktiivin saattamiseksi osaksi kansallista lainsäädäntöä, on otettava huomioon laskettaessa osa-aikaisen työntekijän eläkkeen määrää, jos se olisi otettava huomioon laskettaessa vastaavan kokoaikaisen työntekijän eläkettä?

(1) Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE), julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) ja Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY) tekemästä osa-aikatyötä koskevasta puitesopimuksesta 15.12.1997 annettu neuvoston direktiivi 97/81/EY (Liite: Osa-aikatyötä koskeva puitesopimus) (EYVL 1998, L 14, s. 9).
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 309/26

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Corte d’appello di Roma (Italia) on esittänyt 1.6.2017 – Martina Sciotto v. Fondazione Teatro dell’Opera di Roma

(Asia C-331/17)

(2017/C 309/32)

Oikeudenkäyntikieli: italia

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Corte d’appello di Roma

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Martina Sciotto

Vastapuoli: Fondazione Teatro dell’Opera di Roma

Ennakkoratkaisukysymykset

Onko unionin lainsäädäntö (erityisesti Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY), Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE) ja julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) tekemästä määräaikaista työtä koskevasta puitesopimuksesta 28.6.1999 annetun neuvoston direktiivin 1999/70/EY (1) liitteessä olevan, 18.3.1999 tehdyn määräaikaista työtä koskevan puitesopimuksen 5 lauseke) esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle (erityisesti 30.4.2010 annetun asetuksen nro 64, joka on muutettuna saatettu laintasoiseksi 29.6.2010 annetulla lailla nro 100, 3 §:n 6 momentille), jota on siksi, että sinfoniaorkesteri- ja oopperasäätiöiden työntekijöiden määräaikaiset työsuhteet on sillä yleisesti suljettu sen säännön ulkopuolelle, jonka mukaan toistaiseksi voimassa oleva työsuhde on normaali työsuhteen muoto, tulkittava siten, että kyseiset työsuhteet on vapautettu täydellisesti säätämättä edes niiden tapausten varalta, joissa on kyse yli kolme vuotta (tai muuta ajanjaksoa) jatkuneista peräkkäisistä työsuhteista, toimenpiteistä työsuhteen vakinaistamiseksi ja/tai vahingon korvaamiseksi?

(1) EYVL L 175, s. 43
1)

Ensimmäinen valitusperuste: Asetuksen N:o 1024/2013 (1) 6 artiklan 4 kohtaa ja YVM-kehysasetuksen (2) 70 artiklaa tulkittaessa ja sovellettaessa on rikottu unionin oikeutta Unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut väärin asetuksen N:o 1024/2013 6 artiklan 4 kohtaa, kun tätä luetaan yhdessä YVM-kehysasetuksen 70 artiklan 1 kohdan kanssa. Se on virheellisesti päätynyt toteamaan, että sellaiset ”erityiset olosuhteet”, joiden on johdettava siihen, että jokin yhteisö luokitellaan vähemmän merkittäväksi, ovat olemassa vain silloin, jos kansallisten viranomaisten välittömällä valvonnalla mahdollistetaan YVM-kehysasetuksella olevien tavoitteiden toteuttaminen paremmin kuin EKP:n välittömällä valvonnalla. Unionin yleinen tuomioistuin perustaa tulkintansa pelkästään YVM-kehysasetuksen englanninkieliseen versioon ja loukkaa periaatetta, jonka mukaan kaikki kieliversiot ovat samalla tavoin oikeudellisesti sitovia. Unionin yleinen tuomioistuin tulkinnut säännöksiä virheellisesti, kun se on ollut ottamatta huomioon toimivaltaan sovellettavan suhteellisuusperiaatteen kaltaisen ylemmänasteisen säännön. Se on virheellisesti sivuuttanut ilmeisen virheen, jonka EKP oli tehnyt tilannetta arvioidessaan, eikä se ole sen enempää kuin aiemmin EKP:kään tutkinut, oliko valittaja esille tuomiensa erityisten ja tosiasiallisten olosuhteiden vuoksi luokiteltava vähemmän merkitykselliseksi yhteisöksi asetuksen N:o 1024/2013 6 artiklan 4 kohdassa, kun tätä luetaan yhdessä YVM-kehysasetuksen 70 artiklan 1 kohdan kanssa, tarkoitettujen ”erityisten olosuhteiden” vuoksi. Unionin yleinen tuomioistuin rikkoo näin velvollisuuttaan tutkia perinpohjaisesti riidanalaisessa päätöksessä tehdyt arviointivirheet.
1)

Onko Euroopan unionin toiminnasta tehdyn sopimuksen 263 artiklan ensimmäistä, toista ja viidettä kohtaa ja 256 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että kansallisen toimivaltaisen viranomaisen 26.6.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2013/36/EU (1) 22 ja 23 artiklassa, 15.10.2013 annetun neuvoston asetuksen (EU) N:o 1024/2013 (2) 1 artiklan 5 kohdassa, 4 artiklan 1 kohdan c alakohdassa ja 15 artiklassa, 16.4.2014 annetun Euroopan keskuspankin asetuksen (EU) N:o 468/2014 (3) 85, 86 ja 87 artiklassa sekä Italian pankkitoimintaa koskevien lakien koonnoksen (Testo unico bancario italiano) 19, 22 ja 25 §:ssä säädetyn menettelyn yhteydessä tekemistä menettelyn käynnistämistä, tutkintaa ja päätösluonnosta koskevista ei-sitovista toimista (jotka on yksilöity tämän välipäätöksen 1 kohdassa) tehdyn valituksen käsitteleminen kuuluu unionin tuomioistuinten toimivaltaan, vai siten, että se kuuluu kansallisten tuomioistuinten toimivaltaan?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 249/19

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Finanzgericht Düsseldorf (Saksa) on esittänyt 28.4.2017 – Medtronic GmbH v. Finanzamt Neuss

(Asia C-227/17)

(2017/C 249/29)

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Finanzgericht Düsseldorf

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Medtronic GmbH

Vastaaja: Finanzamt Neuss

Ennakkoratkaisukysymys

Onko tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 (1) liitteessä I olevaa yhdistettyä nimikkeistöä, sellaisena kuin se perustuu 6.10.2015 annettuun komission täytäntöönpanoasetukseen (EU) N:o 2015/1754, tulkittava siten, että välipäätöksessä tarkemmin kuvatunlaiset selkärankajärjestelmät (2) on luokiteltava alanimikkeeseen 9021 90 90?

(1) EYVL 2015, L 285, s. 1.

(2) CD Horizon SOLERA Spinal System -merkkinen selkärankajärjestelmä.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 178/4

Valitus, jonka Société des produits Nestlé SA on tehnyt 15.2.2017 unionin yleisen tuomioistuimen (viides jaosto) asiassa T-112/13, Mondelez UK Holdings & Services v. EUIPO, 15.12.2016 antamasta tuomiosta

(Asia C-84/17 P)

(2017/C 178/04)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Asianosaiset

Valittaja: Société des produits Nestlé SA (edustaja: G.S.P. Vos, advocaat)

Muut osapuolet: Mondelez UK Holdings & Services Ltd ja Euroopan unionin teollisoikeuksien virasto (EUIPO)

Vaatimukset

— Euroopan unionin yleisen tuomioistuimen 15.12.2016 antama tuomio T-112/13 on kumottava sillä perusteella, että unionin yleinen tuomioistuin rikkoi unionin tavaramerkkiasetuksen (1) 7 artiklan 3 kohtaa ja 52 artiklan 2 kohtaa

— yleisessä tuomioistuimessa kantajana ollut Mondelez UK Holdings & Services Ltd on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Nestlé vaatii kumottavaksi valituksenalaista tuomiota sillä perusteella, että unionin yleinen tuomioistuin rikkoi asetuksen N:o 207/2009, sellaisena kuin se on muutettuna unionin tavaramerkkiasetuksena tunnetulla asetuksella N:o 2015/2424, (2) 7 artiklan 3 kohtaa ja 52 artiklan 2 kohtaa.

Nestlén valitus kohdistuu tarkemmin sanottuna unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisuun siitä, että kun kyse on sen alueen laajuudesta, jolla tavaramerkin käytön kautta syntynyt erottamiskyky on näytettävä toteen, kyseisen tavaramerkin käytön kautta syntynyt erottamiskyky on näytettävä toteen koko Euroopan unionin alueella, eli kaikissa kyseessä olevissa jäsenvaltioissa.

(1) Yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annettu neuvoston asetus (EY) N:o 207/2009 (EUVL 2009, L 78, s. 1).

(2) Yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 ja yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95 muuttamisesta sekä maksuista sisämarkkinoilla toimivalle yhdenmukaistamisvirastolle (tavaramerkit ja mallit) annetun komission asetuksen (EY) N:o 2869/95 kumoamisesta 16.12.2015 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston asetus (EU) 2015/2424 (EUVL 2015, L 341, s. 21).
1)

Ensimmäisellä valitusperusteella väitetään, että riidanalaisessa päätöksessä on oikeudellinen virhe, kun siinä katsotaan, että yhteisön tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen N:o 207/2009 (1) (jäljempänä asetus) 8 artiklan 4 kohdassa tarkoitettu paikallista laajempaa vaikutusaluetta koskeva vaatimus voi täyttyä muutenkin kuin sen maantieteellisen ulottuvuuden perusteella, jossa tavaramerkin, johon asiassa vedotaan, haltija harjoittaa toimintaansa. Tällainen tulkinta on valittajan mukaan sekä ilmaisun ”paikallinen” sanamuodonmukaisen merkityksen että asetuksen 8 artiklan 4 kohdan tarkoituksen vastainen. Valituksenalaisessa tuomiossa tehtiin mainittu oikeudellinen virhe, koska rekisteröimättömän kaupallisen nimen paikallista laajempi ulottuvuus todettiin Espanjaa koskemattomien asiakirjojen perusteella. Toisaalta valittajan mukaan siitä, että majoitusliikkeen, jonka nimeämiseksi tavaramerkkiä tai kaupallista nimeä käytetään, palvelut suoritetaan kansainväliselle yleisölle, ei voida päätellä, että merkin käyttö olisi paikallista laajempaa. Niinpä tuomiossa omaksuttu päätelmä paikallista laajempaa vaikutusaluetta koskevan vaatimuksen täyttymisestä on valittajan mukaan asetuksen 8 artiklan 4 kohdan tarkoituksen vastainen. Tuomiossa myönnetään näin ollen, ettei kyseinen kaupalliseen nimeen, jonka perusteella vastustetaan tavaramerkin unionin tavaramerkiksi rekisteröimistä, sovellettava edellytys riipu sitä käyttävän majoitusliikkeen toiminnan paikallisuudesta vaan ”sen asiakaskunnan maantieellisestä jakaumasta tai maineesta, joka sillä on yleisön keskuudessa kansallisesti tai jopa kansainvälisesti”. Näin tuomiossa poiketaan asetuksen 8 artiklan 4 kohdan rajoittavasta tarkoituksesta, koska siitä voidaan päätellä, että paikallisuus ylittyy pelkästään sillä, että rekisteröimätöntä merkkiä käytetään internetissä, ja käsiteltävän asian tilanteessa myös sillä, että kyseisen majoitusliikkeen asiakaskunta on kansainvälinen.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 161/14

Valitus, jonka Euroopan unioni, jota edustaa Euroopan unionin tuomioistuin, on tehnyt 24.3.2017 unionin yleisen tuomioistuimen (laajennettu kolmas jaosto) asiassa T-479/14, Kendrion v. Euroopan unioni, 1.2.2017 antamasta tuomiosta

(Asia C-150/17 P)

(2017/C 161/18)

Oikeudenkäyntikieli: hollanti

Asianosaiset

Valittaja: Euroopan unioni, jota edustaa Euroopan unionin tuomioistuin (asiamiehet: J. Inghelram ja E. Beysen)

Muut osapuolet: Kendrion NV, Euroopan komissio

Vaatimukset

— valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 1 kohta on kumottava

— Kendrionin ensimmäisessä oikeusasteessa esittämä vaatimus aiheutuneeksi väitetyn aineellisen vahingon korvaamisesta on hylättävä tai toissijaisesti tämän vahingonkorvauksen määrä on alennettava 175 709,87 euroksi

— Kendrion on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Valittaja vetoaa valituksensa tueksi kolmeen valitusperusteeseen.

Ensimmäinen valitusperuste perustuu oikeudelliseen virheeseen syy-yhteyden käsitteen tulkinnassa, koska unionin yleinen tuomioistuin on katsonut, että asian ratkaisemista kohtuullisessa ajassa koskevan vaatimuksen noudattamatta jättäminen on ollut pankkitakauksen kulujen maksamisena ilmenneen väitetyn aineellisen vahingon ratkaiseva syy, vaikka vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että tällaisten kulujen maksamisen ratkaiseva syy on yrityksen oma valinta olla maksamatta sakkoa asian ollessa vielä käsiteltävänä unionin tuomioistuimissa.

Toinen valitusperuste perustuu oikeudelliseen virheeseen vahingon käsitteen tulkinnassa, koska unionin yleinen tuomioistuin on kieltäytynyt soveltamasta pankkitakauksen kulujen maksamiseen liittyvään väitettyyn aineelliseen vahinkoon samaa edellytystä, jonka se oli konstruoinut sakon määrälle suoritettavien korkojen maksamiseen liittyvän väitetyn aineellisen vahingon yhteydessä ja jonka mukaan kantajien oli ensimmäisessä oikeusasteessa osoitettava, että tähän maksuun liittyvä taloudellinen rasitus on suurempi kuin kantajien saama etu sakon maksamatta jättämisestä.

Kolmas valitusperuste perustuu oikeudelliseen virheeseen sen ajanjakson määrittämisessä, jonka aikana väitetty aineellinen vahinko on tapahtunut, sekä perustelujen puutteellisuuteen, koska unionin yleinen tuomioistuin on ratkaisunsa perusteita selittämättä katsonut, että ajanjakso, jonka aikana pankkitakauksen kulujen maksamiseen liittyvä väitetty aineellinen vahinko on aiheutunut, on voinut olla muu kuin se ajanjakso, johon tämän väitetyn vahingon syynä oleva lainvastainen menettely sen mielestä ajoittui.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 78/15

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Court of Appeal (Yhdistynyt kuningaskunta) on esittänyt 16.1.2017 – Grenville Hampshire v. Board of the Pension Protection Fund

(Asia C-17/17)

(2017/C 078/21)

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Court of Appeal

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Grenville Hampshire

Vastaaja: Board of the Pension Protection Fund

Ennakkoratkaisukysymykset

1) Edellytetäänkö direktiivin 80/987/ETY (1) 8 artiklassa (jonka on nyt korvannut direktiivin 2008/94/EY (2) 8 artikla) jäsenvaltioiden huolehtivan, että jokainen yksittäinen työntekijä saa vähintään 50 prosenttia hänelle kertyneiden vanhuusetuuksien arvosta siinä tapauksessa, että hänen työnantajastaan tulee maksukyvytön (poikkeuksena ainoastaan väärinkäytökset, joihin sovelletaan kyseisen direktiivin 10 artiklan a alakohtaa)?

2) Toissijaisesti, jollei kansallisten tuomioistuinten asian tosiseikoista esittämistä toteamuksista muuta johdu, onko direktiivin 80/987/ETY 8 artiklan mukaan riittävää, että jäsenvaltiossa on käytössä suojajärjestelmä, jossa työntekijät saavat tavallisesti yli 50 prosenttia heille kertyneiden vanhuusetuuksien arvosta mutta jossa jotkut yksittäiset työntekijät saavat alle 50 prosenttia etuuksien arvosta, mikä johtuu i) työntekijöille maksettavalle korvaukselle määritetystä enimmäismäärästä (erityisesti sellaisten työntekijöiden kohdalla, jotka eivät ole saavuttaneet eläkejärjestelmänsä mukaista tavanomaista eläkeikää ajankohtana, jona työnantajasta tulee maksukyvytön) ja/tai ii) säännöistä, joissa rajoitetaan työntekijöille maksettavan korvauksen vuosikorotuksia tai heidän etuuksiensa vuosittaista uudelleenarvostamista ennen eläkeikää?

3) Onko direktiivin 80/987/ETY 8 artiklalla välitön oikeusvaikutus käsiteltävän asian olosuhteissa?

(1) Työntekijöiden suojaa työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 20.10.1980 annettu neuvoston direktiivi 80/987/EY (EYVL 1980, L 283, s. 23).

(2) Työntekijöiden suojasta työnantajan maksukyvyttömyystilanteessa 22.10.2008 annettu Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2008/94/EY (EUVL 2008, L 283, s. 36).
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 121/12

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio (Italia) on esittänyt 19.12.2016 – Elliot International Lp ym. v. Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

(Asia C-658/16)

(2017/C 121/17)

Oikeudenkäyntikieli: italia

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Tribunale Amministrativo Regionale per il Lazio

Pääasian asianosaiset

Kantajat: Elliot International Lp, The Liverpool Limited Partnership ja Elliot Associates L.P.

Vastaaja: Commissione Nazionale per le Società e la Borsa (Consob)

Ennakkoratkaisukysymys

Ovatko julkisista ostotarjouksista 21.4.2004 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2004/25/EY (1) 5 artiklan 4 kohdan ensimmäinen ja toinen alakohta yhdessä tämän direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädettyjen yleisten periaatteiden kanssa sekä luottamuksensuojaa, suhteellisuutta, kohtuutta, avoimuutta ja syrjintäkieltoa koskevat yleiset periaatteet asianmukaisesti sovellettuina esteenä 6.2.1996 annetun lain nro 52 8 ja 21 §:ssä tarkoitetusta rahoitusalaa koskevasta yhtenäissäädöksestä 24.2.1998 annetun asetuksen nro 58 (decreto legislativo n. 58 – Testo unico delle disposizioni in materia di intermediazione finanziaria), sellaisena kuin se on myöhemmin muutettuna, 106 §:n 3 momentin d kohdan 2 alakohdan ja 24.2.1998 annetun asetuksen nro 58 täytäntöön panemiseksi annetusta arvopapereiden liikkeeseenlaskijoita koskevasta määräyksestä 14.5.1999 tehdyn Commissione Nazionale per le Società e la Borsan (Consob) päätöksen nro 11971 (deliberazione n. 11971 – Regolamento di attuazione del decreto legislativo 24 febbraio 1998, n. 58, concernente la disciplina degli emittenti), sellaisena kuin se on myöhemmin muutettuna, 47 g §:n kaltaiselle kansalliselle lainsäädännölle, siltä osin kuin edellä mainituissa säännöksissä annetaan Consobille toimivalta korottaa edellä mainitussa 106 §:ssä tarkoitettua julkista ostotarjousta siinä tapauksessa, että tarjouksen tekijän tai sen kanssa yhdessä toimivien henkilöiden todetaan harjoittaneen salaista yhteistyötä yhden tai useamman myyjän kanssa, mutta niissä ei määritellä olosuhteita ja perusteita, joissa tai joiden täyttyessä tällainen toteamus tehdään, vaan viitataan ainoastaan ”odettuun hintaan”?

(1) EUVL 2004, L 142, s. 12.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 95/4

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Bundesfinanzgericht (Itävalta) on esittänyt 5.12.2016 – Kreuzmayr GmbH

(Asia C-628/16)

(2017/C 095/10)

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Bundesfinanzgericht

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Kreuzmayr GmbH

Ennakkoratkaisukysymykset

Ensimmäinen kysymys:

Onko pääasiassa kyseessä olevien kaltaisissa tapauksissa, joissa verovelvollisella X1 on hallussaan jäsenvaltiossa A varastoitavia tavaroita ja se on myynyt kyseiset tavarat verovelvolliselle X2, joka on ilmoittanut X1:lle aikomuksestaan kuljettaa tavarat jäsenvaltioon B ja ilmoittanut X1:lle jäsenvaltiossa B saamansa arvonlisäverotunnisteen,

joissa X2 on myynyt kyseiset tavarat edelleen verovelvolliselle X3 ja sopinut tämän kanssa, että X3 kuljetuttaa tai kuljettaa tavarat jäsenvaltiosta A jäsenvaltioon B, ja X3 on kuljetuttanut tai kuljettanut tavarat jäsenvaltiosta A jäsenvaltioon B ja saanut omistajalle kuuluvan määräämisvallan tavaroihin jo jäsenvaltiossa A,

joissa X2 ei kuitenkaan ole ilmoittanut X1:lle, että se on jo myynyt tavarat edelleen, ennen kuin tavarat poistuvat jäsenvaltiosta A,

ja joissa X1 ei myöskään voinut olla tietoinen siitä, että X2 ei kuljetuttaisi tai kuljettaisi tavaroita jäsenvaltiosta A jäsenvaltioon B,

unionin oikeutta tulkittava siten, että X1:n X2:lle suorittaman luovutuksen osalta luovutuspaikka määräytyy direktiivin 2006/112/EY (1) 32 artiklan 1 kohdan mukaan, jolloin X1:n X2:lle suorittama luovutus on yhteisöluovutus (ns. liikkuva luovutus)?

Toinen kysymys:

Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi, onko unionin oikeutta tulkittava siten, että X3 voi tästä huolimatta vähentää X2:n sille laatimaan laskuun sisältyvän jäsenvaltiossa B kannettavan arvonlisäveron ostoihin sisältyvänä verona, jos X3 käyttää hankkimiaan tavaroita jäsenvaltiossa B verollisiin liiketoimiinsa eikä ole syytä olettaa X3:n käyttäneen vähennysoikeutta väärin?

Kolmas kysymys:

Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi ja X1 saa myöhemmin tietää, että X3 on kuljetuttanut tavarat ja saattoi käyttää omistajalle kuuluvaa määräämisvaltaa niihin jo jäsenvaltiossa A, onko unionin oikeutta tulkittava siten, että X1:n X2:lle suorittama luovutus menettää taannehtivasti yhteisöluovutuksen ominaisuutensa (eli luovutusta on pidettävä taannehtivasti niin kutsuttuna lepäävänä luovutuksena)?

(1) Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä 28.11.2006 annettu neuvoston direktiivi 2006/112/EY (EUVL 2006, L 347, s. 1).