ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Polkumyyntiä koskevan perusasetuksen N:o 1225/2009 1 artiklasta, jonka otsikko on ”Periaatteet”, käy ilmi, että polkumyyntitutkimuksen kohteena on tietty tuote, jota kutsutaan ”kysymyksessä olevaksi tuotteeksi”, jonka unionin toimielimet määrittävät mainitun tutkimuksen aloittamisvaiheessa. Tämä ”kysymyksessä olevan tuotteen” määrittäminen tutkimuksen aloittamisvaiheessa ei kuitenkaan estä unionin toimielimiä jakamasta tätä tuotetta eri tyyppeihin tai eri tyyppien malleihin tai tekemästä polkumyyntimarginaalia laskettaessa normaaliarvon ja vientihinnan välisiä vertailuja kunkin mallin tai tyypin osalta.

Kun sitä vastoin otetaan huomioon perusasetuksen 2 artiklan 11 kohdan sanamuoto, päämäärä ja asiayhteys, johon se kuuluu, sitä ei voida tulkita niin, että siinä sallittaisiin jätettävän tietyt kysymyksessä olevaa tuotetta koskevat unioniin suuntautuvat vientitapahtumat polkumyyntimarginaalilaskelman ulkopuolelle. Tästä säännöksestä käy päinvastoin ilmi, että unionin toimielinten on otettava huomioon kaikki nämä tapahtumat polkumyyntimarginaalia laskettaessa.

Tästä seuraa, että kun polkumyyntitutkimuksen kohteena olevien tiettyjen tuotetyyppien normaaliarvo ja vientihinta eivät ole tasapuolisesti verrattavissa vertailukelpoisten hintojen puuttuessa, unionin toimielimet voivat joko päättää, että ne jättävät tämän tuotetyypin ”kysymyksessä olevan tuotteen” määritelmän ulkopuolelle, tai ne voivat perusasetuksen 2 artiklan 10 kohdan nojalla muodostaa kyseiselle tuotetyypille laskennallisen normaaliarvon, jonka avulla ne voivat ottaa huomioon tähän samaan tuotetyyppiin liittyvät vientitapahtumat polkumyyntimarginaaleja laskettaessa.

(ks. 56, 59, 61, 67 ja 70 kohta)
Julkisia tavaranhankintoja ja rakennusurakoita koskeviin sopimuksiin liittyvien muutoksenhakumenettelyjen soveltamista koskevien lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten yhteensovittamisesta 21.12.1989 annetun neuvoston direktiivin 89/665/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 11.12.2007 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2007/66/EY, 1 artiklan 1 kohtaa ja 2 artiklan 1 kohdan a ja b alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan päätös tarjoajan hyväksymisestä hankintamenettelyyn – päätös, jonka väitetään rikkovan julkisia hankintoja koskevaa unionin oikeutta tai kansallista lainsäädäntöä, jolla se pannaan täytäntöön – ei kuulu hankintaviranomaisen toteuttamiin valmisteleviin toimiin, jotka voivat olla itsenäisen muutoksenhaun kohteena tuomioistuimessa.

Kuten unionin tuomioistuin on jo todennut, on niin, että vaikka direktiivissä 89/655 ei ole muodollisesti säädetty, mistä ajankohdasta lukien sen 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu muutoksenhakumahdollisuus on käytettävissä, tämän tuomion edellisessä kohdassa mainittu direktiivin tarkoitus ei mahdollista sitä, että jäsenvaltiot voisivat asettaa muutoksenhaun edellytykseksi sen, että kyseisessä hankintamenettelyssä on virallisesti päästy tiettyyn vaiheeseen (ks. vastaavasti tuomio 11.1.2005, Stadt Halle ja RPL Lochau, C-26/03, EU:C:2005:5, 38 kohta). Siltä osin kuin kyse on erityisesti pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta päätöksestä hyväksyä tarjoaja hankintamenettelyyn, se, että pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa säännöstössä edellytetään joka tapauksessa, että tarjoaja odottaa kyseessä olevan hankintasopimuksen sopimuspuolen valinnasta tehtävää päätöstä ennen kuin se voi hakea muutosta siltä osin kuin toinen tarjoaja on hyväksytty osallistujaksi, on vastoin direktiivin 89/665 säännöksiä.

(ks. 31, 34 ja 37 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Arvioitaessa, voiko jokin toimi olla kumoamiskanteen kohteena, tarkastelun kohteeksi on otettava toimen asiasisältö, eikä toimen muodolla lähtökohtaisesti ole merkitystä. Kumoamiskanteen kohteeksi kelpaavia toimia tai päätöksiä ovat vain sellaiset toimenpiteet, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa kantajan etuihin muuttaen selvästi tämän oikeusasemaa. Siten kumoamiskanteen kohteena voi olla pääsääntöisesti vain toimenpide, jolla kyseinen toimielin vahvistaa lopullisesti kantansa hallinnollisen menettelyn päätteeksi. Sen sijaan kannekelpoisiksi toimiksi ei erityisesti voida luokitella menettelyn kuluessa toteutettuja toimenpiteitä, joilla on tarkoitus valmistella lopullista päätöstä, eikä vahvistavia toimia tai pelkkiä täytäntöönpanotoimia, koska tällaisilla toimilla ei pyritä saamaan aikaan sitovia oikeusvaikutuksia, jotka ovat itsenäisiä valmisteltavan, vahvistettavan tai täytäntöön pantavan unionin toimielimen toimen oikeusvaikutuksiin nähden.

Tässä yhteydessä on katsottava, että kirjeillä, joissa komissio vaatii emoyhtiöitä maksamaan viivästyskorkoa sakolle, joka on määrätty niiden tytäryhtiölle mutta jonka maksusta nämä yhtiöt ovat yhteisvastuussa, on sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa kyseisten emoyhtiöiden etuihin muuttaen selvästi niiden oikeusasemaa, kun mainittu tytäryhtiö on suorittanut alkuperäisen sakon määrän kokonaisuudessaan ja koska komissiolla ei näin ollen ollut enää oikeutta vaatia mainituilta emoyhtiöiltä tällä perusteella viivästyskorkojen maksua. Unionin yleinen tuomioistuin ei näin ollen ole tehnyt oikeudellista virhettä luokitellessaan tällaiset kirjeet SEUT 263 artiklassa tarkoitetuiksi kannekelpoisiksi toimiksi.

(ks. 35–37, 40, 45, 48 ja 49 kohta)
Kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan tehtävästä ja toimivaltuuksista tietyissä kilpailuasioita koskevissa menettelyissä tehdyn päätöksen 2011/695 8 artiklalla on tarkoitus panna täytäntöön menettelyllisellä tasolla se suoja, joka unionin oikeudessa annetaan niille tiedoille, jotka komissio on saanut kilpailusääntöjen soveltamismenettelyjen yhteydessä. Kyseisen suojan on ymmärrettävä liittyvän kaikkiin syihin, jotka voisivat oikeuttaa kyseessä olevien tietojen luottamuksellisuuden suojaamisen.

Tästä seuraa, etteivät syyt, joilla voidaan rajoittaa yrityksen sakoista vapauttamis- tai niiden lieventämistarkoituksessa komissiolle toimittamien kaltaisten tietojen julkistamista, rajoitu ainoastaan sääntöihin, joilla erityisesti suojataan kyseisiä tietoja yleisölle julkistamiselta, perustuviin syihin ja että kuulemismenettelystä vastaavan neuvonantajan on näin ollen tutkittava kaikki unionin oikeuden sääntöjen tai periaatteiden noudattamatta jättämiseen perustuvat vastaväitteet, joihin asianosainen vetoaa vaatiakseen kyseessä olevien tietojen luottamuksellisuuden suojaamista. Päätöksen 2011/695 8 artiklan 2 kohdan merkitys kaventuisi nimittäin huomattavasti, jos kyseistä säännöstä olisi tulkittava siten, että se mahdollistaisi kuulemismenettelystä vastaavalle neuvonantajalle ainoastaan niiden sääntöjen huomioon ottamisen, joilla erityisesti suojataan tietoja yleisölle julkistamiselta ja joihin kuuluvat muun muassa yksilöiden suojelusta yhteisöjen toimielinten ja elinten suorittamassa henkilötietojen käsittelyssä ja näiden tietojen vapaasta liikkuvuudesta annettuun asetukseen N:o 45/2001 ja Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi annettuun asetukseen N:o 1049/2001 sisältyvät säännöt.

(ks. 51, 54 ja 55 kohta)
Yhtäältä jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta annetun kuudennen direktiivin 77/388, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2004/66, 4 artiklan 1 kohtaa ja 4 kohdan ensimmäistä alakohtaa ja toisaalta yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa ja 10 artiklaa on tulkittava siten, että useita siviiliyhtiöitä, jotka esiintyvät toimittajiinsa, viranomaisiin ja jossain määrin asiakkaisiinsa nähden itsenäisinä siviiliyhtiöinä ja joista jokainen huolehtii omasta tuotannostaan käyttämällä pääosin omia tuotantovälineitään mutta jotka myyvät suuren osan tuotteistaan yhteisellä tavaramerkillä sellaisen pääomayhtiön kautta, jonka osuudet ovat kyseisten siviiliyhtiöiden jäsenten ja muiden kyseisen perheen jäsenten omistuksessa, on pidettävä itsenäisinä elinkeinonharjoittajina, jotka ovat arvonlisäverovelvollisia.

Tässä yhteydessä kuudennen direktiivin 4 artiklan 1 kohdassa ja direktiivin 2006/112 9 artiklan 1 kohdassa käytetyillä ilmaisuilla, erityisesti sanalla ”jokaista”, annetaan käsitteelle ”verovelvollinen” laaja määritelmä, jossa korostetaan taloudellisen toiminnan harjoittamisen itsenäisyyttä siten, että kaikkia niin julkisia kuin yksityisiäkin luonnollisia henkilöitä ja oikeushenkilöitä sekä yksikköjä, joilla ei ole oikeushenkilöllisyyttä mutta jotka täyttävät objektiivisesti tässä säännöksessä säädetyt edellytykset, on pidettävä arvonlisäverovelvollisina. Jotta voidaan todeta, että taloudellista toimintaa harjoitetaan mainitulla tavalla itsenäisesti, on selvitettävä, harjoittaako kyseinen henkilö toimintaansa omissa nimissään, omaan lukuunsa ja omalla vastuullaan ja kantaako hän toimintansa harjoittamiseen liittyvän taloudellisen riskin. Tässä asiayhteydessä pelkästään sillä, että siviiliyhtiöiden ja pääomayhtiön välillä tehdään tietynlaista yhteistyötä muun muassa silloin, kun kyse on niiden tuotteiden myynnistä yhteisellä tavaramerkillä, ei voida kyseenalaistaa kyseisten siviiliyhtiöiden itsenäisyyttä suhteessa pääomayhtiöön.

(ks. 27, 28, 31 ja 34 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Kaupallista menettelyä, joka muodostuu esiasennetuilla ohjelmistoilla varustetun tietokoneen myynnistä niin, ettei kuluttajalla ole mahdollisuutta hankkia samanmallista tietokonetta, jota ei ole varustettu esiasennetuilla ohjelmistoilla, ei ole sellaisenaan pidettävä sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla ja direktiivin 84/450, direktiivien 97/7, 98/27 ja 2002/65 sekä asetuksen N:o 2006/2004 muuttamisesta annetun direktiivin 2005/29 5 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna sopimattomana kaupallisena menettelynä, ellei tällainen menettely ole huolellisen ammatinharjoittamisen vaatimusten vastainen ja olennaisesti vääristä tai ole omiaan olennaisesti vääristämään keskivertokuluttajan taloudellista käyttäytymistä kyseiseen tuotteeseen nähden, mikä kansallisen tuomioistuimen on arvioitava ottamalla huomioon pääasiassa tapauksessa vallitsevat erityiset olosuhteet.

Arvioitaessa huolellisen ammatinharjoittamisen vaatimusten noudattamista kokonaisuutena kansallisen tuomioistuimen on otettava huomioon seuraavankaltaisia seikkoja se, että kuluttajalle on annettu asianmukaiset tiedot, että yhdistetty tarjous vastaa huomattavan suuren kuluttajaryhmän odotuksia ja että kuluttajalle on annettu mahdollisuus hyväksyä tarjouksen kaikki osat tai saada kauppa puretuksi. Tällaiset seikat omiaan vastaamaan rehellisen markkinatavan ja yleisen vilpittömän mielen periaatteen vaatimuksia suurelle yleisölle tarkoitettujen tietoteknisten laitteiden valmistuksen alalla, koska elinkeinonharjoittaja on näin osoittanut huolellisuutta suhteessa kuluttajaan.

Kansallisen tuomioistuimen on lisäksi ratkaistava se, että kun esiasennetuilla ohjelmistoilla varustettua tietokonetta myydään niin, ettei kuluttajalla ole mahdollisuutta hankkia samanmallista tietokonetta, jota ei ole varustettu esiasennetuilla ohjelmistoilla, onko kuluttajan kyky tehdä perusteltu kaupallinen ratkaisu tuntuvasti heikentynyt, kun hän on saanut ennen hankinnan suorittamista asianmukaiset tiedot siitä, että kaupan kohteena olevaa tietokonemallia ei myydä ilman esiasennettuja ohjelmistoja, ja hän on tämän vuoksi ollut lähtökohtaisesti vapaa valitsemaan jonkin muunmerkkisen tietokonemallin, jota myydään ilman ohjelmistoja tai muihin ohjelmistoihin kytkettynä.

(ks. 37, 41 ja 42 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
In vitro -diagnostiikkaan tarkoitetuista lääkinnällisistä laitteista annetun direktiivin 98/79 9 artiklaa on tulkittava siten, ettei se edellytä, että verensokerin mittaukseen käytettävän itse suoritettavaan testaukseen tarkoitetun laitteen, joka on varustettu CE-merkinnällä ja jonka vaatimustenmukaisuuden ilmoitettu laitos on arvioinut, rinnakkaistuoja suorittaa uuden arvioinnin, jolla pyritään todistamaan kyseisen laitteen pakkausmerkintöjen ja ohjeen vaatimustenmukaisuus sen vuoksi, että ne käännetään tuontijäsenvaltion viralliselle kielelle.

Vaikka jäsenvaltioiden on itse suoritettavaan testaukseen tarkoitetun laitteen osalta vaadittava kyseisen laitteen asianmukaiseen ja turvalliseen käyttöön tarvittavien tietojen kääntämistä niiden virallisille kielille, ne eivät näet voi kuitenkaan edellyttää tällaisen laitteen, jossa on CE-merkintä ja jolle ilmoitettu laitos on suorittanut vaatimustenmukaisuuden arvioinnin, maahantuojalta, että kyseinen laite saatetaan ilmoitetun laitoksen tarkasteltavaksi sen arvioimiseksi, ovatko kyseisen käännösvelvollisuuden johdosta tehdyt muutokset vaatimustenmukaisia.

(ks. 41 ja 52 kohta sekä tuomiolauselma)
Kun unionin yleinen tuomioistuin esittää ne syyt, joiden nojalla se totesi, että yritys kykenee maksamaan sille unionin kilpailusäännösten rikkomisesta määrätyn sakon määrän, unionin yleinen tuomioistuin saattaa oikeudellista virhettä tekemättä tyytyä vastaamaan sille yhdenvertaisen kohtelun periaatteen loukkaamisesta esitettyyn väitteeseen toteamalla, että muiden yritysten, joiden on todettu syyllistyneen samaan rikkomiseen, taloudellinen tilanne on erilainen kuin kantajana olevan yrityksen ja että komissio on todennut näiden erojen eikä yritysten rikkomiseen osallistumisen tapojen perusteella, että kyseisen sakon määrää on perusteltua alentaa osittain laskettuna sillä tavalla, että otetaan huomioon kunkin yrityksen maksukyvyttömyys.

Unionin yleinen tuomioistuin on täyttänyt perusteluvelvollisuutensa, kun se on erityisesti määrittänyt täyttä tuomiovaltaansa käyttäen yritykselle kilpailusääntöjen rikkomisesta määrättävän sakon ensiksi ottamalla huomioon sen osallistumisen yhtenä kokonaisuutena pidettävään rikkomiseen ja toiseksi mainitsemalla tämän yrityksen tilanteelle ominaiset merkityksellisiksi arvioimansa seikat, jotka koskivat muun muassa sen rikkomiseen osallistumisen vakavuutta ja kestoa, kolmanneksi ottamalla tämän sakon määrän määrittäessään huomioon tarpeen varmistaa sen riittävän ehkäisevä vaikutus sekä suhteellisuusperiaatteen, ja lopuksi katsoessaan, ettei se ole sidottu komission laskelmiin tai sen suuntaviivoihin vaan voi tehdä oman arviointinsa sakon määrästä ottamalla huomioon kaikki käsiteltävän asian olosuhteet, vaikka se ei ole maininnut käyttämäänsä laskentamenetelmää eikä erityisesti täsmentänyt siinä huomioon ottamaansa kullekin merkityksellisistä tosiseikoista annettua painoa. Nimittäin ainoastaan, jos unionin tuomioistuin arvioi, että seuraamuksen taso on paitsi epäasianmukainen myös liiallinen, minkä vuoksi se on suhteellisuusperiaatteen vastainen, olisi todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen sen vuoksi, että sakon määrä on epäasianmukainen.

(ks. 53–56 kohta)
Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2913/92, sellaisena kuin se on muutettuna 20.11.2006 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1791/2006, 202 artiklan 3 kohdan ensimmäistä luetelmakohtaa on tulkittava siten, että oikeushenkilöä voidaan pitää säännösten vastaisesta tuonnista syntyneen tullivelan velallisena, kun tavaran säännösten vastainen tuonti unionin tullialueelle on seurausta oikeushenkilön työntekijän, joka ei ole sen lakisääteinen edustaja, toiminnasta, kun tämä työntekijä toi kyseisen tavaran työnantajansa hänelle antaman tehtävän mukaisesti ja noudattaen työnantajan toisen työntekijän, jolla on toimivalta tältä osin omien tehtäviensä yhteydessä, hänelle tätä varten antamia määräyksiä ja kun tämä työntekijä toimi siten toimivaltansa rajoissa työnantajansa nimissä ja tämän lukuun.

(ks. 34 kohta ja tuomiolauselman 1 kohta)
On katsottava, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 51–63 kohdassa ja kuten Euroopan vapaakauppaliiton (EFTA) tuomioistuin on pääasiallisesti todennut 27.1.2010 antamassaan tuomiossa Inconsult Anstalt v. Finanzmarktaufsicht (E 04/09, EFTA Court Report 2009–2010, s. 86, 63–66 kohta), että tietyt internetsivustot on luokiteltava direktiivin 2007/64 4 artiklan 25 alakohdassa tarkoitetuiksi ”pysyviksi välineiksi”.

Kun otetaan huomioon muun muassa tämän tuomion 40–42 kohta, näin on silloin, kun maksupalvelunkäyttäjä voi internetsivuston kautta tallentaa hänelle henkilökohtaisesti osoitettuja tietoja siten, että tiedot ovat helposti saatavilla myöhempää käyttöä varten tietojen käyttötarkoituksen kannalta asianmukaisen ajan ja ne voidaan tulostaa muuttumattomina. Lisäksi on niin, että jotta internetsivustoa voitaisiin pitää kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna ”pysyvänä välineenä”, maksupalveluntarjoajan tai muun ylläpitäjän, jonka tehtäväksi kyseisen sivuston hallinta on annettu, on oltava mahdotonta muuttaa sivuston sisältöä yksipuolisesti.

Tämä tulkinta vastaa direktiivin 2007/64 johdanto-osan 21 ja 22 perustelukappaleessa mainittuja tavoitteita eli maksupalvelunkäyttäjien ja etenkin kuluttajien suojaamista.

(ks. 43–45 kohta ja tuomiolauselma)
Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston (maaseuturahaston) tuesta maaseudun kehittämiseen annetun asetuksen N:o 1698/2005 71 artiklaa on tulkittava siten, ettei se ole esteenä kansalliselle säännöstölle, jonka mukaan kyseessä olevan maaseudun kehittämisohjelman hallintoviranomaisen valitsemaa tai sen vastuulla olevaa maaseudun kehittämistoimea koskevaa Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston yhteisrahoitusta voidaan myöntää ainoastaan menoille, jotka ovat aiheutuneet sen jälkeen, kun tällaisen tuen myöntämistä koskeva päätös on tehty.

Asetuksen N:o 1698/2005 71 artiklan 3 kohdan mukaan menojen tukikelpoisuussäännöt vahvistetaan nimittäin periaatteessa kansallisella tasolla, jos muuta ei johdu kyseisessä asetuksessa tiettyjen maaseudun kehittämistoimenpiteiden osalta säädetyistä erityisedellytyksistä. Tästä seuraa, että siltä osin kuin kyseisessä säännöksessä annetaan jäsenvaltioille periaatteellinen toimivalta vahvistaa menojen tukikelpoisuussäännöt, mainitut jäsenvaltiot voivat perustellusti säätää menojen tukikelpoisuudelle edellytyksen, joka liittyy muun muassa siihen, että nämä menot ovat aiheutuneet tukihakemuksen hyväksymisen jälkeen. Lisäksi on niin, että koska asetuksen N:o 1698/2005 tavoitteena on sen johdanto-osan viidennen perustelukappaleen mukaan edistää maaseudun kehittämistä, edellytys, jonka mukaan yhteisrahoitettuun toimeen liittyvistä menoista tukikelpoisia ovat ainoastaan menot, jotka ovat aiheutuneet tukien myöntämistä koskevan päätöksen tekemisen jälkeen, vastaa tätä tavoitetta siltä osin kuin kyseisellä edellytyksellä varmistetaan maaseuturahaston varojen tehokkaampi kohdentaminen.

(ks. 37, 39, 41 ja 45 kohta sekä tuomiolauselma 1)
Asia C-641/15

Verwertungsgesellschaft Rundfunk GmbH

vastaan

Hettegger Hotel Edelweiss GmbH

(Handelsgericht Wienin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

Ennakkoratkaisupyyntö – Immateriaalioikeus – Direktiivi 2006/115/EY – 8 artiklan 3 kohta – Yleisradio-organisaatioiden yksinoikeus – Yleisölle välittäminen – Paikat, joihin yleisöllä on pääsy maksua vastaan – Lähetysten välittäminen hotellihuoneisiin sijoitettujen televisiovastaanottimien avulla

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 16.2.2017

Jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen – Tekijänoikeus ja lähioikeudet – Direktiivi 2006/115 – Suojattujen teosten vuokraus- ja lainausoikeus – Yleisradiointi ja välittäminen yleisölle – Yleisradio-organisaatioiden yksinoikeus – Yleisölle välittäminen paikoissa, joihin yleisöllä on pääsy maksua vastaan – Käsite – Lähetysten välittäminen hotellihuoneisiin sijoitettujen televisiovastaanottimien avulla ei kuulu mainitun käsitteen alaan

(Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/115 8 artiklan 3 kohta)

Vuokraus- ja lainausoikeuksista sekä tietyistä tekijänoikeuden lähioikeuksista henkisen omaisuuden alalla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/115/EY 8 artiklan 3 kohtaa on tulkittava niin, että televisio- ja radiolähetysten välittäminen hotellihuoneisiin asennettujen televisiovastaanotinten avulla ei ole välittämistä paikassa, johon yleisöllä on pääsy pääsymaksua vastaan.

On todettava, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 26–30 kohdassa, ettei hotellihuoneen hinta ole ravintolapalvelun hinnan tavoin pääsymaksu, joka vaadittaisiin erityisesti vastikkeeksi televisio- tai radiolähetyksen yleisölle välittämisestä, vaan se on pääasiassa vastike majoituspalvelusta, johon hotellin luokituksen mukaan liittyy tiettyjä lisäpalveluja, kuten televisio- ja radiolähetysten välittäminen huoneissa olevien sellaisten vastaanotinten kautta, jotka yleensä sisältyvät erotuksetta yöpymisen hintaan.

Vaikka siis signaalin jakelua hotellihuoneisiin laitettujen televisio- ja radiovastaanotinten välityksellä on pidettävä sellaisena lisäpalvelujen tarjoamisena, joka vaikuttaa hotellin luokitukseen ja siten huonehintaan, kuten on todettu 7.12.2006 annetussa tuomiossa SGAE (C-306/05, EU:C:2006:764, 44 kohta) ja 15.3.2012 annetussa tuomiossa Phonographic Performance (Ireland) (C-162/10, EU:C:2012:141, 44 kohta), tutkittaessa sitä, onko kyseessä direktiivin 2001/29 3 artiklan 1 kohdassa ja direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu yleisölle välittäminen, ei voida katsoa, että mainittu lisäpalvelu on tarjottu viimeksi mainitun direktiivin 8 artiklan 3 kohdassa tarkoitetussa paikassa, johon yleisöllä on pääsy pääsymaksua vastaan.

Näin ollen televisio- tai radiolähetyksen yleisölle välittäminen hotellihuoneisiin asennettujen televisio- ja radiovastaanotinten kautta ei kuulu direktiivin 2006/115 8 artiklan 3 kohdassa säädetyn yleisradio-organisaatioiden yksinoikeuden soveltamisalaan.

(ks. 24–27 kohta ja tuomiolauselma)
Unionin tuomioistuimen tuomio (kahdeksas jaosto) 26.1.2017 – Espanja vastaan komissio

(asia C-506/15 P) ( 1 )

(Muutoksenhaku – Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahasto (maaseuturahasto) – Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle jätetyt menot – Asetus (EY) N:o 1698/2005, asetus (EY) N:o 1975/2006 ja asetus (EY) N:o 796/2004 – Maaseudun kehittämisen tukitoimenpiteet – Luonnonhaitta-alueet – Paikalla tehtävät tarkastukset – Eläintiheyden kerroin – Eläinten laskeminen)

1. Kumoamiskanne – Kumoamisperusteet – Olennaisten menettelymääräysten rikkominen – Unionin lainsäätäjän asettaman määräajan noudattamatta jättäminen – Peruste, jonka tuomioistuin tutkii viran puolesta (SEUT 263 artikla) (ks. 39 kohta)

2. Maatalous – Yhteinen maatalouspolitiikka – Maaseuturahastosta maksettava rahoitus – Tukien ja palkkioiden myöntäminen – Hallinnollisen valvonnan ja paikan päällä tapahtuvan valvonnan tehokasta järjestämistä koskevan jäsenvaltioiden velvollisuuden ulottuvuus (Komission asetuksen N:o 796/2004 35 artikla ja komission asetuksen N:o 1975/2006 10 artiklan 2 kohta, 14 artiklan 2 kohta ja 15 artiklan 2 kohta) (ks. 58, 60, 61, 68, 69 ja 73 kohta)

3. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Unionin yleisessä tuomioistuimessa esitettyjen perusteiden ja perustelujen pelkkä toistaminen – Oikeudellisen virheen määrittämättä jättäminen – Tutkimatta jättäminen (SEUT 256 artiklan 1 kohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta; unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohta) (ks. 63 kohta)

4. Muutoksenhaku – Valitusperusteet – Tuomion perustelut, jotka ovat unionin oikeuden vastaisia – Tuomiolauselma, josta ilmenevä lopputulos on perusteltu tuomion muiden oikeudellisten perustelujen vuoksi – Hylkääminen SEUT 256 artiklan 1 kohta; Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäinen kohta) (ks. 74 kohta)

Ratkaisu

1) Valitus hylätään.

2) Espanjan kuningaskunta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

3) Ranskan tasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

( 1 ) EUVL C 381, 16.11.2015.