ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

on todettava, ettei Espanjan kuningaskunta ole noudattanut SEUT 56 artiklan (aiempi EY 49 artikla) ja ETA-sopimuksen 36 artiklan mukaisia velvoitteitaan, koska se on antanut ja pitänyt voimassa säännökset, jotka sisältyvät eläkejärjestelmien ja -rahastojen sääntelystä annetun kodifioidun lain 46 §:n c momenttiin, yksityisen vakuutustoiminnan järjestämisestä ja valvonnasta annetun lain muutosten hyväksymisestä 29.10.2004 annetun kuninkaan asetuksen nro 6/2004 86 §:ään, muihin kuin maassa asuviin sovellettavan tuloverolain muutosten hyväksymisestä annetun kuninkaan asetuksen nro 5/2004 10 §:ään ja 17.12.2003 annetun yleisen verolain nro 58/2003 47 §:ään ja joiden mukaan muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet ulkomaiset eläkerahastot, jotka tarjoavat työeläkkeitä Espanjassa, ja eläkeyhtiöt, jotka toimivat Espanjassa palvelujen tarjoamisen vapauden perusteella, ovat velvollisia muun muassa nimeämään Espanjassa asuvan verotuksellisen edustajan
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 65/6

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Yhdistynyt kuningaskunta) on esittänyt 19.12.2011 — Her Majesty's Commissioners of Revenue and Customs v. Paul Newey, joka toimii toiminimellä Ocean Finance

(Asia C-653/11)

2012/C 65/13

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber)

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Her Majesty's Commissioners of Revenue and Customs

Vastapuoli: Paul Newey, joka toimii toiminimellä Ocean Finance

Ennakkoratkaisukysymykset

1) Mitä painoarvoa kansallisen tuomioistuimen pitäisi nyt käsiteltävän asian kaltaisissa olosuhteissa antaa sopimuksille ratkaistessaan kysymystä siitä, kuka on arvonlisäveron kannalta palvelujen suorittaja? Onko erityisesti niin, että sopimuksen mukainen asema on ratkaiseva määritettäessä arvonlisäverotuksessa palvelujen suorittajaa?

2) Jos sopimuksen mukainen asema ei ole nyt käsiteltävän asian kaltaisissa olosuhteissa ratkaiseva, missä olosuhteissa kansallisen tuomioistuimen pitäisi poiketa sopimuksen mukaisesta asemasta?

3) Missä määrin nyt käsiteltävän asian kaltaisissa olosuhteissa on merkityksellistä erityisesti se, että a) palvelut sopimuksen perusteella suorittava henkilö on täysin toisen henkilön määräysvallassa, b) muulla kuin sopimuksen tekevällä henkilöllä on asiaan liittyvä liiketaloudellinen tieto, kaupalliset suhteet ja kokemus, c) joku muu kuin sopimuksen tehnyt henkilö suorittaa palvelujen kaikki tai useimmat ratkaisevat osat, d) palvelujen suoritukseen liittyvä kaupallinen riski taloudellisista menetyksistä ja maineen menettämisestä on jollain muulla kuin sopimuksen tehneellä henkilöllä tai e) henkilö, joka sopimuksen perusteella suorittaa palvelut, tekee kyseisten palvelujen ratkaisevia osia koskevia alihankintasopimuksia sellaisen henkilön kanssa, jolla on määräysvalta ensin mainittuun henkilöön, ja näistä alihankintasopimuksista puuttuvat tietyt kaupalliset piirteet?

4) Pitäisikö kansallisen tuomioistuimen nyt käsiteltävän asian kaltaisissa olosuhteissa poiketa sopimukseen perustuvasta tarkastelusta?

5) Jos vastaus neljänteen kysymykseen on kieltävä, muodostaako nyt käsiteltävänä olevassa asiassa sovellettavista järjestelyistä tuloksena oleva verotuksellinen tilanne sellaisen veroedun, jonka myöntäminen olisi kuudennen direktiivin (1) tavoitteen vastaista asiassa C-255/02, Halifax ym., annetun tuomion 74–86 kohdassa tarkoitetulla tavalla?

6) Jos vastaus viidenteen kysymykseen on myöntävä, miten nyt käsiteltävänä olevassa asiassa sovellettavat järjestelyt pitäisi luonnehtia uudelleen?

(1) Jäsenvaltioiden liikevaihtoverolainsäädännön yhdenmukaistamisesta — yhteinen arvonlisäverojärjestelmä: yhdenmukainen määräytymisperuste — 17.5.1977 annettu kuudes neuvoston direktiivi 77/388/ETY (EYVL L 145, s. 1).
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 49/16

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Tribunal du travail de Bruxelles (Belgia) on esittänyt 30.11.2011 — Patricia Dumont de Chassart v. Onafts — Office national d'allocations familiales pour travailleurs salariés

(Asia C-619/11)

2012/C 49/27

Oikeudenkäyntikieli: ranska

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Tribunal du travail de Bruxelles

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Patricia Dumont de Chassart

Vastaaja: Onafts — Office national d'allocations familiales pour travailleurs salariés

Ennakkoratkaisukysymys

Loukataanko sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71 (1) 79 artiklan 1 kohdassa yhdenvertaisen kohtelun ja syrjintäkiellon yleisiä periaatteita, jotka on vahvistettu muun muassa ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn, Roomassa 4.11.1950 allekirjoitetun yleissopimuksen 14 artiklassa, luettuna tapauksen mukaan yhdessä Euroopan yhteisön perustamissopimuksen konsolidoidun version 17, 39 ja/tai 43 artiklan kanssa, jos mainittua asetusta tulkitaan niin, ettei siinä sallittaisi sitä, että edesmenneeseen vanhempaan sovelletaan sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun asetuksen N:o 1408/71 72 artiklassa tarkoitettujen vakuutus-, työskentely- tai itsenäisen ammatinharjoittamisen kausien rinnastamista koskevia sääntöjä, jolloin tästä seuraisi, että työntekijöille maksettavia perhelisiä koskevan, 19.12.1939 konsolidoidun säännöstön 56 bis §:n 1 momentilla suljetaan pois sellaisen elossa olevan vanhemman osalta — tämän kansalaisuudesta riippumatta, kunhan hän on jäsenvaltion kansalainen tai kuuluu sosiaaliturvajärjestelmän soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun asetuksen N:o 1408/71 henkilölliseen soveltamisalaan — joka on työskennellyt jossakin toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa työntekijöille maksettavia perhelisiä koskevan, 19.12.1939 konsolidoidun säännöstön 56 bis §:n 1 momentissa tarkoitetun 12 kuukauden jakson aikana, mahdollisuus esittää näyttö siitä, että hän on täyttänyt edellytyksen, jonka mukaan hän on ollut edellä mainitun säännöstön 51 §:n 3 momentissa tarkoitettuna edunsaajana oikeutettu kuuteen kiinteämääräiseen kuukausittain maksettavaan perhelisään kuolemaa edeltävien 12 kuukauden aikana, kun taas sellaisella elossa olevalla vanhemmalla, olipa hän sitten Belgian tai jonkin muun Euroopan unionin jäsenvaltion kansalainen, joka on työskennellyt ainoastaan Belgiassa työntekijöille maksettavia perhelisiä koskevan, 19.12.1939 konsolidoidun säännöstön 56 bis §:n 1 momentissa tarkoitetun 12 kuukauden jakson aikana, olisi tapauksen mukaan siitä syystä, ettei hän olisi koskaan lähtenyt Belgiasta, oikeus esittää tällainen näyttö?

(1) EYVL L 149, s. 2.
3)

Toisessa valitusperusteessaan valittajat huomauttavat, että he ovat väittäneet oikeudenkäyntiväitteessä esittämissään huomautuksissa, että vain SEUT 263 artiklan neljännen kohdan laaja tulkinta on yhdenmukainen perusoikeuskirjan 47 artiklan ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 ja 13 artiklan kanssa. Koska tämä valitusperuste on ollut ratkaiseva asian ratkaisun kannalta, unionin yleisellä tuomioistuimella on ollut lainmukainen velvollisuus antaa selvä ja tarkka vastaus. Valittajat kuitenkin katsovat, että unionin yleinen tuomioistuin ei antanut tähän valitusperusteeseen asianmukaista vastausta. Näin toimiessaan unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, jonka seurauksena valituksenalainen määräys on kumottava (toisen valitusperusteen ensimmäinen osa). Toisen valitusperusteen toisessa osassa ja toissijaisesti valittajat vaativat unionin tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen määräyksen sillä perusteella, että SEUT 263 artiklan neljännen kohdan tulkinnalla ja sitä seuranneella unionin yleisen tuomioistuimen päätöksellä jättää valittajien tekemä kanne tutkimatta rikotaan perusoikeuskirjan 47 artiklaa ja Euroopan ihmisoikeussopimuksen 6 ja 13 artiklaa, jotka ovat unionin oikeuden yleisiä periaatteita.
C 25/31

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Hoge Raad der Nederlanden (Alankomaat) on esittänyt 24.10.2011 — Staatssecretaris van Financiën v. Codirex Expeditie BV

(Asia C-542/11)

(2012/C 25/55)

Oikeudenkäyntikieli: hollanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Hoge Raad der Nederlanden

Pääasian asianosaiset

Valittaja: Staatssecretaris van Financiën

Vastapuoli: Codirex Expeditie BV

Ennakkoratkaisukysymys

Mikä on se hetki, jolloin muille kuin yhteisötavaroille osoitetaan tulliselvitysmuoto tullikoodeksin (1) 50 artiklassa tarkoitetulla tavalla siinä tapauksessa, että tavaroista, joilla on ”väliaikaisesti varastoitujen tavaroiden” tullioikeudellinen asema, on tehty ulkoiseen tullimenettelyyn asettamista koskeva ilmoitus?

(1) Yhteisön tullikoodeksista 12.10.1992 annettu neuvoston asetus (ETY) N:o 2913/92 (EYVL L 302, s. 1).
1)

Onko kyse direktiivin 2001/29/EY 5 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetusta ”sopivasta hyvityksestä”, kun a) direktiivin 2001/29/EY 2 artiklassa tarkoitetuilla oikeudenhaltijoilla on yksinomaan yhteisvalvontajärjestön välityksellä oikeus asianmukaiseen korvaukseen toimijoilta, jotka saattavat ammattimaisesti kyseisten oikeudenhaltijoiden teosten kappaleiden valmistamiseen soveltuvan välineen ensimmäistä kertaa kotimaan markkinoille maksua vastaan, b) tämä oikeus ei ole riippuvainen siitä, tapahtuuko markkinoille saattaminen välittäjälle, luonnollisille henkilöille tai oikeushenkilöille muuhun kuin yksityiseen käyttöön tai luonnollisille henkilöille yksityiseen käyttöön, mutta c) sillä, joka käyttää välinettä kappaleen valmistamiseen oikeudenhaltijan suostumuksella tai vie välineen maasta ennen kuin se luovutetaan loppukäyttäjälle, on oikeus vaatia oikeuksien yhteisvalvontajärjestöä maksamaan korvaus takaisin?
Tämä tuomioistuimen olettama on ristiriidassa yhteisön tavaramerkistä annetun asetuksen 7 artiklan 1 kohdan c alakohdan kanssa, luettuna yhdessä 51 artiklan 1 kohdan a alakohdan kanssa. Sanamerkki SCOMBER MIX ei ole kuvaileva, koska kyseessä on kohderyhmän näkökulmasta puhdas mielikuvitusnimike, joka ymmärretään yksiselitteisesti merkiksi.
3)

Jos sellaiset yhdistelmäköydet, jotka koostuvat polypropeenista ja teräslangasta ja joiden poikkileikkauksen suurin läpimitta on suurempi kuin 3 mm ja joista on kyse nyt käsiteltävässä asiassa, kuitenkin kuuluvat tariffi- ja tilastonimikkeistöstä ja yhteisestä tullitariffista 23.7.1987 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2658/87 liitteessä I olevan yhdistetyn nimikkeistön alanimikkeeseen 7312 90 98, kuuluvatko nämä köydet myös tiettyjen Thaimaasta, Tšekin tasavallasta, Turkista ja Venäjältä peräisin olevien rauta- tai teräsköysien ja -kaapeleiden tuontia koskevan lopullisen polkumyyntitullin käyttöönotosta ja väliaikaisen polkumyyntitullin kantamisesta lopullisesti 2.8.2001 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1601/2001 (2), 1 artiklan soveltamisalaan?
2)

Onko rautatieliikenteen matkustajien oikeuksista ja velvollisuuksista 23.10.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1371/2007 (EUVL L 315, 3.12.2007, s. 14) 17 artiklaa tulkittava siten, että rautatieyrityksellä on oikeus vapauttaa itsensä matkalipun hinnan korvaamista koskevasta velvollisuudestaan ylivoimaisen esteen tapauksissa joko soveltamalla analogisesti asetuksessa (EU) N:o 1177/2010 tai (EU) N:o 181/2011 säädettyjä vastuuvapausperusteita taikka vetoamalla (asetuksen liitteenä I olevien) yhtenäisten oikeussäännösten, jotka koskevat sopimusta matkustajien ja matkatavaran kansainvälisestä rautatiekuljetuksesta, 32 artiklan 2 kappaleeseen sisältyviin vastuuvapausperusteisiin myös matkalipun hinnan korvaamista koskevissa tapauksissa?
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 347/10

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka Verwaltungsgericht Gießen (Saksa) on esittänyt 1.9.2011 — Natthaya Dülger v. Wetteraukreis

(Asia C-451/11)

2011/C 347/15

Oikeudenkäyntikieli: saksa

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

Verwaltungsgericht Gießen

Pääasian asianosaiset

Kantaja: Natthaya Dülger

Vastaaja: Wetteraukreis

Ennakkoratkaisukysymys

Voiko Thaimaan kansalainen, joka on ollut naimisissa jäsenvaltion laillisille työmarkkinoille kuuluvan turkkilaisen työntekijän kanssa ja joka on saatuaan luvan muuttaa tämän luokse asunut hänen kanssaan keskeytyksettä yli kolme vuotta, vedota ETY-Turkki-assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäiseen luetelmakohtaan perustuviin oikeuksiin sillä seurauksella, että hänellä on tämän määräyksen välittömän oikeusvaikutuksen perusteella oleskeluoikeus?
—

Euroopan unionin tuomioistuimen asiassa T-235/10 6.7.2011 antama tuomio on kumottava kokonaisuudessaan, ensimmäisen valituslautakunnan 11.3.2010 asiassa R 0942/2009-1 tekemä päätös on kumottava ja valituksen vastapuoli on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 311/25

Ennakkoratkaisupyyntö, jonka High Court of Ireland (Irlanti) on esittänyt 16.8.2011 — Margaret Kenny ym. v. Minister for Justice, Equality and Law Reform, Minister for Finance ja Commissioner of An Garda Síochána

(Asia C-427/11)

2011/C 311/41

Oikeudenkäyntikieli: englanti

Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin

High Court of Ireland

Pääasian asianosaiset

Valittajat: Margaret Kenny, Patricia Quinn, Nuala Condon, Eileen Norton, Ursula Ennis, Loretta Barrett, Joan Healy, Kathleen Coyne, Sharon Fitzpatrick, Breda Fitzpatrick, Sandra Hennelly, Marian Troy, Antoinette Fitzpatrick ja Helena Gatley

Vastapuolet: Minister for Justice, Equality and Law Reform, Minister for Finance ja Commissioner of An Garda Síochána

Ennakkoratkaisukysymykset

1) Onko työnantajan esitettävä olosuhteissa, joissa esiintyy prima facie sukupuoleen perustuvaa välillistä palkkasyrjintää 141 artiklan (nykyään SEUT 157 artikla) ja neuvoston direktiivin 75/117/ETY (1) vastaisesti, objektiivisen perusteltavuuden toteamiseksi a) perusteet vertailuhenkilöiden sijoittamiselle virkoihin, joissa he toimivat, b) perusteet korkeamman palkan maksamiselle vertailuhenkilöille tai c) perusteet alhaisemman palkan maksamiselle valittajille?

2) Onko työnantajan esitettävä olosuhteissa, joissa esiintyy prima facie sukupuoleen perustuvaa välillistä palkkasyrjintää, objektiivisen perusteltavuuden toteamiseksi perusteet a) valittajien mainitsemien nimenomaisten vertailuhenkilöiden osalta ja/tai b) vertailuhenkilöiden virkojen osalta yleisesti?

3) Jos vastaus toisen kysymyksen b kohtaan on myönteinen, todetaanko objektiivinen perusteltavuus huolimatta siitä, että kyseiset perusteet eivät koske valittuja vertailuhenkilöitä?

4) Tekikö Labour Court yhteisön oikeuden kannalta oikeudellisen virheen hyväksyessään sen, että ”hyviin työmarkkinasuhteisiin” vetoaminen voitiin ottaa huomioon arvioitaessa, pystyikö työnantaja objektiivisesti perustelemaan palkkaeron?

5) Voidaanko olosuhteissa, joissa esiintyy prima facie sukupuoleen perustuvaa välillistä palkkasyrjintää, todeta objektiivinen perusteltavuus viittaamalla vastaajan huoleen työmarkkinasuhteista? Onko tällaista huolta pidettävä millään tavoin merkityksellisenä objektiivista perusteltavuutta tutkittaessa?

(1) Miesten ja naisten samapalkkaisuuden periaatteen soveltamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 10.2.1975 annettu neuvoston direktiivi 75/117/ETY (EYVL L 45, s. 19)
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 311/29

Valitus, jonka SNIA SpA on tehnyt 31.8.2011 unionin yleisen tuomioistuimen (laajennettu kuudes jaosto) asiassa T-194/06, SNIA v. komissio, 16.6.2011 antamasta tuomiosta

(Asia C-448/11 P)

2011/C 311/47

Oikeudenkäyntikieli: italia

Asianosaiset

Valittaja: SNIA SpA (edustajat: avvocato A. Santa Maria, avvocato C. Biscaretti di Ruffia ja avvocato E. Gambaro)

Muu osapuoli: Euroopan komissio

Vaatimukset

— SNIA S.p.A:n tekemän valituksen kohteena oleva tuomio on kumottava ja näin ollen komission 3.5.2006 tekemä päätös K(2006) 1766 lopullinen on todettava mitättömäksi siltä osin kuin se koskee SNIA S.p.A:ta ja siinä määrätään SNIA S.p.A.:lle yhtenä päätöksen addressaattina solidaarisesti Caffaro S.r.l.:n kanssa 1 078 miljoonan euron sakko

— toissijaisesti asiakirjat on palautettava unionin yleiselle tuomioistuimelle uutta käsittelyä varten ja sille on ilmoitettava ne tiedot ja perusteet, jotka unionin tuomioistuin haluaa täsmentää tämän valituksen käsittelyn yhteydessä,

— joka tapauksessa komissio on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut kummassakin oikeusasteessa.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Ensimmäisessä valitusperusteessaan SNIA vetoaa unionin yleisen tuomioistuimen tekemään oikeudelliseen virheeseen siltä osin kuin kyseinen tuomioistuin on automaattisesti katsonut, että SNIA oli vastuussa rikkomuksista sen fuusioiduttua Caffaro S.p.A.:n kanssa ja siltä osin kuin kyseinen tuomioistuin on soveltanut virheellisesti periaatteita, jotka koskevat vastuuseen joutumista kilpailun alalla ja erityisesti n.k. taloudellisen jatkumon kriteeriä sekä todistustaakkaa koskevia periaatteita. Valittajan mukaan ensimmäisessä oikeusasteessa tuomarit ovat lisäksi luonnehtineet tosiseikat virheellisesti ja vääristelleet joitakin todisteita.

Toisessa valitusperusteessaan valittaja vetoaa siihen, että valituksenalaisessa tuomiossa ei ole todettu, että väitetiedoksiannon ja riidanalaisen päätöksen välillä on epäjohdonmukaisuuksia SNIAn ja Caffaro SpA:n fuusion osalta. Valittaja väittää erityisesti, että unionin yleinen tuomioistuin on rikkonut ja soveltanut väärin asetuksen (EY) N:o 1/2003 (1) 27 artiklaa, loukannut valittajan puolustautumisoikeuksia sekä luonnehtinut tosiseikat ja todisteet oikeudellisesti virheellisesti ja vääristellyt niitä.

Kolmannessa valitusperusteessaan valittaja vetoaa SEUT 296 artiklan virheelliseen soveltamiseen sekä todisteiden siinä määrin virheelliseen arviointiin, että niiden sisältöä ja ulottuvuutta on vääristelty, sekä puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen. Valittaja vetoaa erityisesti siihen, että valituksenalaisessa tuomiossa ei ole otettu esiin päätöksen riittämättömiä ja ristiriitaisia perusteluja, jotka koskevat SNIA:n solidaarista vastuuta. Lisäksi valittaja vetoaa siihen, että päätöksen sisältö on esitetty väärin ja että SNIA:n puolustautumisoikeuksia on loukattu, koska unionin yleinen tuomioistuin on perustanut SNIA:n vastuun sellaisiin seikkoihin, joista SNIA ei ole saanut lausua hallinnollisen menettelyn kuluessa eikä ensimmäisessä oikeusasteessa käydyssä oikeudenkäynnissä.

(1) EYVL L 1, s. 1.
FI Euroopan unionin virallinen lehti C 282/11

Kanne 12.7.2011 — Euroopan komissio v. Italian tasavalta

(Asia C-369/11)

2011/C 282/21

Oikeudenkäyntikieli: italia

Asianosaiset

Kantaja: Euroopan komissio (asiamiehet: E. Montaguti ja H. Støvlbæk)

Vastaaja: Italian tasavalta

Vaatimukset

— Unionin tuomioistuimen on todettava, että Italian tasavalta ei ole noudattanut direktiivin 91/440/ETY (1), sellaisena kuin se on muutettuna, 6 artiklan 3 kohtaan ja liitteeseen II eikä direktiivin 2001/14/EY (2) 4 artiklan 2 kohtaan eikä 14 artiklan 2 kohtaan, direktiivin 2001/14/EY 4 artiklan 1 kohtaan eikä 30 artiklan 3 kohtaan eikä direktiivin 2001/14/EY 30 artiklan 1 kohtaan perustuvia velvoitteitaan, koska se ei ole antanut kyseisten säännösten noudattamisen edellyttämiä lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä.

— Italian tasavalta on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudelliset perusteet ja pääasialliset perustelut

Komission Italian tasavallalle esittämät väitteet koskevat infrastruktuurin käytön alalla keskeisiä tehtäviä hoitavan elimen itsenäisyyttä, maksujen perimistä rautatiejärjestelmän käytöstä ja rautatiealan sääntelystä vastaavan elimen toimivaltaa ja itsenäisyyttä.

Järjestelmä, jonka mukaan infrastruktuurin hallinto hoitaa keskeiset tehtävät infrastruktuurin käytön alalla, ei anna riittäviä takeita siitä, että kyseinen hallinto toimii sen konsernin holding-yhtiöstä riippumattomasti, johon se kuuluu, ja johon kuuluu myös markkinoiden tärkein rautatieyritys.

Kun lisäksi otetaan huomioon se, että liikenneministeriö päättää verkon käyttöä koskevista maksuista, kun taas infrastruktuurin hallinto voi vain tehdä asiaa koskevia ehdotuksia ja sen tehtävänä on vain laskea maksut, jotka tietyn rautatieyrityksen on todellisuudessa maksettava, viimeksimainitulla ei ole keskeistä hallintavälinettä, mikä on vastoin hallinnon itsenäisyyden vaatimusta.

Myöskään sääntelyelimen välttämätöntä täyttä itsenäisyyttä suhteessa kaikkiin rautatieyrityksiin ei vielä ole taattu, koska sääntelyelimen henkilöstö muodostuu liikenneministeriön virkamiehistä ja koska viimeksimainittu käyttää edelleen määräysvaltaa konsernin holding-yhtiössä, johon Italian tärkein rautatieyritys kuuluu, ja se käyttää siis määräysvaltaa kyseiseen yritykseen.

(1) EYVL L 237, s. 25.

(2) EYVL L 75, s. 29.
1)

Ovatko Euroopan yhteisön perustamissopimuksen, sellaisena kuin se on 2.10.1997 Amsterdamissa hyväksytyssä konsolidoidussa toisinnossa, 12, 17, 18 ja tarvittaessa 39 artikla esteenä työttömyyden sääntelyä koskevan 25.11.1991 tehdyn Belgian kuninkaan päätöksen 36 §:n 1 momentin ensimmäisen kohdan 2 alakohdan j alakohdan kaltaiselle kansallisen oikeuden säännökselle, jossa asetetaan sellaisen nuoren oikeus työmarkkinatukeen, joka on unionin kansalainen ja joka ei ole perustamissopimuksen 39 artiklassa tarkoitettu työntekijä ja joka on suorittanut toisen asteen opinnot Euroopan unionissa mutta ei Belgian jonkin kieliyhteisön ylläpitämässä, rahoittamassa tai hyväksymässä oppilaitoksessa ja joka on saanut joko jonkin tällaisen kieliyhteisön myöntämän muodollista pätevyyttä osoittavan asiakirjan, joka osoittaa hänen opintojensa vastaavuuden jonkin tällaisen kieliyhteisön lautakunnan myöntämän todistuksen osoittamien belgialaisessa oppilaitoksessa suoritettujen opintojen kanssa, tai muodollista pätevyyttä osoittavan asiakirjan, joka antaa oikeuden korkeakouluopintoihin, riippuvaiseksi siitä edellytyksestä, että tämä nuori on aikaisemmin opiskellut kuusi vuotta Belgian jonkin kieliyhteisön ylläpitämässä, hyväksymässä tai rahoittamassa oppilaitoksessa, jos tämä edellytys on poissulkeva ja ehdoton?
2)

Voidaanko sellaisella verovelvollisella, jolla on taloudellisen toimintansa kotipaikka toisessa jäsenvaltiossa, jonka toiminta koostuu pääasiassa autojen valmistuksesta ja myynnistä ja joka on tehnyt talvitestejä automalleille Ruotsissa sijaitsevissa rakennelmissa, katsoa olleen Ruotsissa kiinteä toimipaikka, josta on suoritettu liiketoimia, kun henkilö on hankkinut sellaisia tavaroita ja palveluja, joita on otettu vastaan ja käytetty siellä sijaitsevissa testaukseen tarkoitetuissa rakennelmissa, ilman, että sillä on omaa pysyvää henkilökuntaa Ruotsissa, ja kun testaustoiminta on välttämätöntä henkilön taloudellisen toiminnan harjoittamiseksi toisessa jäsenvaltiossa?
2)

Onko jätteen käsitettä tulkittaessa ja erityisesti aineen tai esineen hävittämisvelvollisuutta arvioitaessa annettava merkitystä sille seikalle, että arvioinnin kohteena olevan esineen uudelleenkäyttö on tietyin edellytyksin sallittu REACH-asetuksen (2) 67 artiklassa tarkoitetussa liitteessä XVII? Jos on, mikä merkitys mainitulle seikalle on annettava?