ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Euroopan teollisuuden ja työnantajain keskusjärjestön (UNICE), julkisten yritysten Euroopan keskuksen (CEEP) ja Euroopan ammatillisen yhteisjärjestön (EAY) tekemästä osa-aikatyötä koskevasta puitesopimuksesta annetun direktiivin 97/81, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 98/23, liitteenä olevaa osa-aikatyötä koskevaa puitesopimusta on tulkittava siten, ettei sen soveltamisalaan kuulu jäsenvaltion säännöstö, jonka mukaan maksuperusteisen työkyvyttömyyseläkkeen laskemisessa käytettävään viiteajanjaksoon sisältyvät osa-aikatyön jälkeiset ajanjaksot, joilta ei ole maksettu vakuutusmaksuja, katetaan voimassa olevilla vähimmäismaksuperusteilla alennettuina tällaiseen työhön sovellettavalla osa-aikakertoimella, kun taas tällaista vähennystä ei tehdä, jos kyseiset ajanjaksot sijoittuvat kokoaikatyön jälkeen.

Tällainen eläke nimittäin on lakisääteiseen sosiaaliturvajärjestelmään kuuluva eläke, jota ei voida pitää työehtona. Niinpä se ei kuulu puitesopimuksen soveltamisalaan.

Lisäksi on niin, että jos puitesopimuksen 5 lausekkeen 1 kohdan a alakohtaan sisältyvää ilmausta ”oikeudelliset esteet” tulkittaisiin siten, että jäsenvaltiot ovat velvollisia toteuttamaan työehtojen alan ulkopuolella kyseiseen eläkkeeseen liittyviä toimenpiteitä, niille asetettaisiin yleisiä sosiaalipoliittisia velvoitteita sellaisten toimenpiteiden osalta, jotka eivät kuulu puitesopimuksen soveltamisalaan.

On myös huomattava, ettei tällaista kansallista säännöstöä voida pitää oikeudellisena esteenä, joka saattaa rajoittaa mahdollisuuksia osa-aikatyöhön, koska sen vaikutus osa-aikatyöntekijöihin on luonteeltaan satunnainen. On nimittäin niin yhtäältä, ettei kyseinen säännöstö vaikuta kaikkiin osa-aikatyöntekijöihin vaan ainoastaan työntekijöihin, joiden vakuutusmaksut ovat keskeytyneet välittömästi osa-aikatyöjakson jälkeen. Toisaalta tällaisella säännöstöllä asetetaan edullisempaan asemaan työntekijät, jotka siitä huolimatta, että he ovat työskennelleet osa-aikaisesti suuren osan työurastaan, olivat kokoaikaisessa työssä välittömästi ennen vakuutusmaksujensa keskeytymistä.

(ks. 38–41 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Silloin kun kansallisen lainsäädännön tarkoituksena on estää se, että verovelvollinen – kun sen taloudellinen tilanne otetaan huomioon – rikkoisi arvonlisäveron maksua koskevaa verovelvollisuuttaan, sillä voidaan nimittäin varmistaa veronkannon oikea toimittaminen ja se voi siten kuulua direktiivin 2006/112 273 artiklan soveltamisalaan. Vaikka onkin lisäksi niin, että direktiivin 2006/112 193 artiklassa ja 199 artiklan 1 kohdan g alakohdassa säädetään siitä, että mainitun veron maksamiseen velvollinen voi olla vain verollisten tavaroiden luovuttajana oleva verovelvollinen tai joissakin olosuhteissa kiinteän omaisuuden ostaja, ulosottomiehen tehtävä mainitun veron kantamisesta vastuullisena välittäjänä ei kuulu kyseisten säännösten alaan. Ulosottomiehen velvollisuus koskee nimittäin vain sen takaamista, että veron määrä kannetaan ja se maksetaan verohallinnolle sen verovelvollisen nimissä, joka veron maksamiseen on velvollinen, säädetyssä määräajassa, eikä se ole verovelvollisuus, koska verovelvollisuus on aina verovelvollisella.

Suhteellisuusperiaatetta on tulkittava niin, ettei se ole esteenä kansallisen oikeuden säännökselle, jonka mukaan silloin, kun kiinteää omaisuutta myydään pakkotäytäntöönpanomenettelyssä, ulosottomies vastaa tuotosta maksettavan arvonlisäveron määrästä koko omaisuudellaan siinä tapauksessa, että hän ei täytä velvollisuuttaan kantaa ja maksaa kyseinen vero, kunhan kyseisellä ulosottomiehellä tosiasiassa on käytettävissään kaikki mainitun velvollisuuden täyttämiseen tarvittavat oikeudelliset keinot, minkä tarkastaminen on kansallisen tuomioistuimen tehtävä.

Yhteisestä arvonlisäverojärjestelmästä annetun direktiivin 2006/112 206, 250 ja 252 artiklaa sekä verotuksen neutraalisuuden periaatetta on tulkittava niin, että ne eivät ole esteenä sellaiselle kansallisen oikeuden säännökselle, josta seuraa, että kyseisessä säännöksessä mainitulla veronmaksajalla on velvollisuus laskea, kantaa ja maksaa omaisuuden pakkotäytäntöönpanona toteutetusta myynnistä maksettavan arvonlisäveron määrä eikä hänellä ole mahdollisuutta vähentää ostoihin sisältyvää veroa, jota verovelvollinen on maksanut verokauden alusta siihen saakka, kun vero kannetaan verovelvolliselta.

Näin on silloin, kun verovelvollisen, joka on ulosottomiehen huutokaupalla myymän omaisuuden omistaja, eikä veronmaksajan, on jätettävä arvonlisäveroilmoitus omaisuutensa myyntiä koskevasta liiketoimesta ja kun mainitusta liiketoimesta maksettavasta arvonlisäverosta ostoihin sisältyvän veron perusteella tehtäviä vähennyksiä koskeva oikeus on myös kyseisellä verovelvollisella eikä veronmaksajalla. Mainittu vähennys koskee sitä verokautta, jonka kuluessa kyseinen liiketoimi on toteutettu.

(ks. 57 ja 61 kohta sekä tuomiolauselman 3 kohta)
Sopimattomista elinkeinonharjoittajien ja kuluttajien välisistä kaupallisista menettelyistä sisämarkkinoilla annettua direktiiviä 2005/29 on tulkittava siten, että se, että elinkeinonharjoittaja antaa kuluttajalle virheellisen tiedon, on luokiteltava direktiivissä tarkoitetuksi harhaanjohtavaksi kaupalliseksi menettelyksi, vaikka toiminta oli ainutkertaista ja koski yhtä ainoaa kuluttajaa. Direktiivin 2005/29 2 artiklan c ja d alakohdassa, 3 artiklan 1 kohdassa tai 6 artiklan 1 kohdassa vahvistetuissa määritelmissä sen enempää kuin kyseisessä direktiivissä kokonaisuutena tarkasteltunakaan ei nimittäin ole mitään, minkä perusteella elinkeinonharjoittajan toiminnan tai toimimatta jättämisen olisi oltava toistuvaa tai koskettava useampaa kuin yhtä kuluttajaa. Kyseisen direktiivin taustalla oleva huoli kuluttajan suojelemisesta huomioiden kyseisiä säännöksiä ei voida tulkita siten, että niissä asetettaisiin tämäntyyppisiä edellytyksiä, vaikka niitä ei vahvisteta nimenomaisesti.

Tällaisen toiminnan väitetyllä tahattomuudella ei myöskään ole merkitystä eikä sillä, että kuluttajalle tiedonannon vuoksi määrätty lisämaksu on pieni ja että kuluttaja olisi voinut hankkia itse tarkan tiedon. Kuten ilmaisun ”on omiaan” käyttämisestä ilmenee, direktiivin 2005/29 6 artiklalla on lähinnä ehkäisevä luonne, joten kyseisen artiklan soveltamiseksi riittää, että elinkeinonharjoittaja on antanut objektiivisesti tarkasteltuna virheellisen tiedon, jolla voi olla epäedullinen vaikutus kuluttajan kaupalliseen ratkaisuun. Kyseisellä direktiivillä tavoiteltu päämäärä perustuu siihen, että kuluttaja on elinkeinonharjoittajaan nähden heikommassa asemassa muun muassa käytettävissä olevan tietomäärän osalta, koska kuluttajaa on pidettävä sopimuskumppaniaan taloudellisesti heikommassa asemassa olevana ja juridisesti kokemattomampana.

(ks. 41–43, 47, 49, 50, 53, 54 ja 60 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Työntekijöiden vapaalla liikkuvuudella yhtäältä kielletään jäsenvaltiota ryhtymästä toimeen, joka suosii sen alueella asuvia työntekijöitä, jos kyseinen toimi johtaa sen kansalaisten suosintaan ja luo tällä tavoin kansallisuuteen perustuvaa syrjintää. Toisaalta on niin, että kun otetaan huomioon SEUT 45 artiklan 2 kohdan sanamuoto, jossa pyritään kaiken kansalaisuuteen perustuvan jäsenvaltioiden työntekijöiden välisen syrjinnän poistamiseen, luettuna SEUT 26 artiklan valossa, mainitulla vapaudella kielletään myös syrjintä ulkomailla asuvien työntekijöiden välillä, jos tämä johtaa perusteettoman edun antamiseen tiettyjen jäsenvaltioiden kansalaisille muiden jäsenvaltioiden kansalaisiin nähden.

SEUT 45 artiklaa on tulkittava sillä tavoin, ettei se ole esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jossa jäsenvaltio säätää ennen sen alueella työskentelyä toisessa jäsenvaltiossa asuneiden työntekijöiden saamasta veroedusta, joka muodostuu ulkomaankulujen korvauksen arvioperusteisesta verovapautuksesta, jonka suuruus on enintään 30 prosenttia veron perusteesta, ja joka myönnetään sillä edellytyksellä, että nämä työntekijät ovat asuneet yli 150 kilometrin etäisyydellä sen rajalta, ellei näitä raja-arvoja ole vahvistettu siten, että tämä verovapautus johtaa järjestelmällisesti todellisten ulkomaankulujen ylikorvaamiseen.

Ainoastaan se seikka, että työntekijöiden asuinpaikan etäisyydelle ja myönnettävän verovapautuksen enimmäisosuudelle on vahvistettu raja-arvot ottamalla lähtökohdaksi jäsenvaltion, jossa työpaikka sijaitsee, raja ja veron peruste, vaikka ne ovatkin välttämättä likimääräisiä, ei nimittäin voi sellaisenaan olla välillistä syrjintää tai este työntekijöiden vapaalle liikkuvuudelle. Näin on sitä suuremmalla syyllä käsiteltävänä olevan asian tavoin silloin, kun arvioperusteinen järjestelmä suosii siitä hyötyviä työntekijöitä keventämällä huomattavasti hallinnollisia toimia, joita näiden työntekijöiden on suoritettava saadakseen ulkomaankulujen korvauksen verovapautuksen.

Arvioperusteisen veroedun myöntämiseen kuuluu kuitenkin se, että sellaisten tilanteiden lisäksi, jotka edun on tarkoitus kattaa ja joissa edun saamisen aineelliset edellytykset kiistatta täyttyvät, on muita tilanteita, joissa nämä edellytykset myös eri syistä täyttyvät ja joissa lisäksi on oikeus saada tämä etu esittämällä asianmukaiset todisteet.

Vaikka tältä osin onkin totta, ettei hallinnollisilla syillä voida perustella sitä, että jäsenvaltio poikkeaa unionin oikeuden säännöistä, jäsenvaltioilta ei voida kieltää mahdollisuutta toteuttaa laillisia tavoitteita ottamalla käyttöön sääntöjä, joita toimivaltaiset viranomaiset voivat hallinnoida ja valvoa helposti.

(ks. 32–34 ja 36 kohta sekä tuomiolauselma)
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä annetun asetuksen N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja saatettuna ajan tasalle asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1606/98, 71 artiklan 1 kohdan a alakohdan i alakohtaa on tulkittava siten, että rajatyöntekijää, joka heti sen jälkeen, kun hänen kokoaikainen työsuhteensa työnantajaan jossain jäsenvaltiossa on päättynyt, otetaan toisen työnantajan osa-aikaiseen palvelukseen samassa jäsenvaltiossa, pidetään tässä säännöksessä tarkoitettuna osittain työttömänä rajatyöntekijänä.

(ks. 31 kohta ja tuomiolauselma)
Lentoliikenteen harjoittamisen yhteisistä säännöistä yhteisössä annetun asetuksen N:o 1008/2008 23 artiklan 1 kohdan toista virkettä on tulkittava siten, että lentoliikennepalvelujen sähköisen varausjärjestelmän yhteydessä lopullinen hinta on ilmoitettava aina, kun lentoliikennepalvelujen hinnat mainitaan, mukaan lukien silloin, kun ne mainitaan ensimmäisen kerran.

Jo kyseisen säännöksen sanamuodosta ilmenee nimittäin, että lopullinen hinta on aina ilmoitettava, eikä siinä tehdä eroa ajankohtien, jolloin mainittu hinta ilmoitetaan ensimmäisen kerran, jolloin asiakas valitsee tietyn lennon tai jolloin sopimus lopullisesti tehdään, välillä. Lisäksi asetuksen N:o 1008/2008 johdanto-osan 16 perustelukappaleesta ilmenee, että lentoliikenteen harjoittajalle asetettu velvollisuus ilmoittaa aina lopullinen hinta on tarpeen siksi, että asiakkaat voivat vertailla tehokkaasti eri lentoliikenteen harjoittajien lentoliikennepalvelujen hintoja kyseisen asetuksen 23 artiklan 1 kohdassa säädetyn, lentoliikennepalvelujen hintojen tehokasta vertailtavuutta koskevan tavoitteen mukaisesti.

(ks. 25, 34 ja 35 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Unionin oikeutta sekä jätteistä ja tiettyjen direktiivien kumoamisesta annettua Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiiviä 2008/98 on tulkittava siten, että ne ovat esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jolla saatetaan tämän direktiivin tietty säännös osaksi kansallista oikeusjärjestystä mutta jonka voimaantulo edellyttää myöhemmän kansallisen toimen antamista, mikäli tämä voimaantulo tapahtuu sen jälkeen, kun kyseisessä direktiivissä täytäntöönpanolle asetettu määräaika on päättynyt.

Jäsenvaltiolle on nimittäin SEUT 288 artiklan kolmannessa kohdassa ja direktiivissä 2008/98 itsessään asetettu pakottava velvollisuus ryhtyä kaikkiin tarvittaviin toimenpiteisiin direktiivissä säädetyn tavoitteen saavuttamiseksi. Tästä on todettava, että myös tapauksissa, joissa jäsenvaltioilla on direktiiviä täytäntöön pannessaan laaja harkintavalta keinojen valinnan suhteen, niillä on kuitenkin velvollisuus varmistaa direktiivin täysimääräinen vaikutus ja noudattaa direktiivissä säädettyjä määräaikoja, jotta sen täytäntöönpano on koko unionissa yhtenäistä. Direktiivissä 2008/98 ei myöskään säädetä poikkeuksesta, jonka nojalla jäsenvaltiot voisivat pätevästi lykätä täytäntöönpanotoimenpiteiden voimaantuloa kyseisen direktiivin 40 artiklan 1 kohdassa säädettyä päivämäärää myöhemmäksi.

(ks. 36–40 kohta sekä tuomiolauselma)
Vientitukien alalla maataloustuotteiden vientitukien järjestelmän soveltamista koskevista yhteisistä yksityiskohtaisista säännöistä annetun asetuksen N:o 3665/87, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1829/94, 13 artiklassa tarkoitettu edellytys siitä, että viety tuote on ”laadultaan virheetön, kunnollinen ja myyntikelpoinen”, on vientituen myöntämisen aineellinen edellytys. Tältä osin kyseisestä 13 artiklasta ilmenee, että jäsenvaltioiden on varmistettava, että kolmansiin maihin viedyt tuotteet ovat laadultaan virheettömiä, kunnollisia ja myyntikelpoisia.

Jos viejä ei ole täyttänyt velvollisuutta pitää kirjaa viinikaupan yhteisestä järjestämisestä annetun asetuksen N:o 822/87 ja viinituotteiden kuljetusten mukana seuraavista asiakirjoista sekä asiaan liittyvien rekistereiden pidosta annetun asetuksen N:o 2238/93 mukaisesti, mikä ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on määritettävä, jäsenvaltioilla ei ole kuitenkaan mahdollisuutta varmistaa asetuksen N:o 3665/87 13 artiklan nojalla, ovatko kolmansiin maihin viedyt tuotteet laadultaan virheettömiä, kunnollisia ja myyntikelpoisia, eikä näin ollen taata, onko vientituen ennakkomaksujärjestelmään liittyviä edellytyksiä noudatettu.

(ks. 35, 36 ja 40 kohta)
Unionin oikeutta on tulkittava siten, ettei siihen sisälly lihavuuteen sellaisenaan perustuvan syrjinnän kieltoa työssä ja ammatissa koskevaa yleistä periaatetta.

Tässä yhteydessä on todettava, ettei missään EU- tai EUT-sopimuksen määräyksessä kielletä syrjintää, joka perustuu lihavuuteen sellaisenaan. Erityisesti on todettava, ettei SEUT 10 tai SEUT 19 artiklassa viitata lihavuuteen.

Myöskään unionin johdettuun oikeuteen ei sisälly lihavuuteen perustuvaa syrjintää työssä ja ammatissa koskevan kiellon periaatetta. Erityisesti on mainittava, ettei yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista annetussa direktiivissä 2000/78 mainita lihavuutta syrjintäperusteena. Direktiivin 2000/78 soveltamisalaa ei ole syytä laajentaa analogisesti koskemaan myös syrjintää, joka perustuu muihin perusteisiin kuin niihin, jotka on tyhjentävästi lueteltu kyseisen direktiivin 1 artiklassa. Niinpä lihavuutta sellaisenaan ei voida pitää perusteena, joka on lisättävä niihin perusteisiin, joihin nähden direktiivissä 2000/78 kielletään kaikenlainen syrjintä.

On todettava, ettei myöskään Euroopan unionin perusoikeuskirjan säännöksiä voida soveltaa väitetysti lihavuuteen perustuvaan syrjintään liittyvään tilanteeseen.

(ks. 33 ja 35–54 kohta sekä tuomiolauselman 1 kohta)
Asia C‑489/13

Ronny Verest

ja

Gaby Gerards

vastaan

Belgian valtio

(hof van beroep te Antwerpenin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Tulovero — Kaksinkertaisen verotuksen välttämistä koskeva lainsäädäntö — Muusta jäsenvaltiosta kuin asuinjäsenvaltiosta saatujen kiinteistötulojen verotus — Progressioehtoinen vapautusmenetelmä asuinjäsenvaltiossa — Asuinjäsenvaltiossa ja muussa jäsenvaltiossa sijaitsevien kiinteistöjen erilainen kohtelu”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (seitsemäs jaosto) 11.9.2014

Pääomien vapaa liikkuvuus ja maksuliikenteen vapaus – Rajoitukset – Verolainsäädäntö – Tulovero – Muusta jäsenvaltiosta kuin asuinjäsenvaltiosta saatujen kiinteistötulojen verotus progressioehtoisen vapautusmenetelmän mukaisesti asuinjäsenvaltiossa – Menetelmää, joka voi johtaa korkeampaan verokantaan muussa jäsenvaltiossa sijaitsevien kiinteistöjen osalta, ei voida hyväksyä – Kansallisen tuomioistuimen arviointi asiasta

(SEUT 63 artikla)

SEUT 63 artiklaa on tulkittava siten, että se on esteenä jäsenvaltion säännöstölle, jossa säädetään kaksinkertaisen verotuksen välttämistä koskevaan sopimukseen sisältyvän progressiolausekkeen soveltamisen yhteydessä, että tuloverokantaa määritettäessä muussa jäsenvaltiossa sijaitsevasta kiinteistöstä, jota ei ole annettu vuokralle, saatavat tulot vahvistetaan kyseisen kiinteistön ”vuokra-arvon” perusteella, kun taas kiinteistöstä, jota ei ole annettu vuokralle ja joka sijaitsee ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa, saatava tulo määritetään kyseisen kiinteistön laskennallisen kiinteistötulon, joka on pienempi kuin tällaisen kiinteistön vuokra-arvo, perusteella. Tällainen säännöstö voi nimittäin johtaa kyseisen progressiolausekkeen soveltamisen yhteydessä korkeampaan tuloverokantaan pelkästään sen takia, että kiinteistötulojen määrittämistä koskeva menetelmä johtaa siihen, että muussa jäsenvaltiossa sijaitsevista kiinteistöistä, joita ei ole annettu vuokralle, peräisin olevat tulot arvioidaan suuremmiksi kuin tällaisista ensiksi mainitussa jäsenvaltiossa sijaitsevista kiinteistöistä peräisin olevat tulot. Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on tarkistettava, onko kansallisella säännöstöllä tällainen vaikutus.

Progressioehtoinen vapautusmenetelmä mahdollistaa sen varmistamisen, että asuinjäsenvaltio voi ottaa verovelvollisen tulot, jotka on vapautettu verosta asuinjäsenvaltiossa, kuitenkin huomioon progressiivisuussäännön soveltamiseksi laskettaessa verovelvollisen muihin tuloihin kohdistuvan veron määrää. Tällaisen säännöstön tavoitteena on sen välttäminen, että asuinjäsenvaltiossa sovelletaan verovelvollisen, joka omistaa muussa jäsenvaltiossa sijaitsevan kiinteistön, verotettaviin tuloihin verokantaa, joka on alempi kuin verovelvollisten, jotka omistavat vastaavia kiinteistöjä asuinjäsenvaltiossa, tuloihin sovellettava verokanta. Kyseisen tavoitteen valossa verovelvollisten, jotka ovat hankkineet kiinteistön asuinjäsenvaltiostaan, tilanne on rinnastettavissa sellaisten verovelvollisten tilanteeseen, jotka ovat hankkineet tällaisen kiinteistön muusta jäsenvaltiosta.

(ks. 17, 30–32 ja 34 kohta sekä tuomiolauselma)
Kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, täyttyvätkö jäsenvaltion vastuun syntymisen edellytykset, kun kansallisella sääntelyllä, jonka perusteella työtapaturman johdosta suoritettavan lakisääteisen sosiaalietuuden vakuutusmatemaattisena laskentaperusteena käytetään naisten ja miesten erilaisia elinajanodotteita, rikotaan miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen asteittaisesta toteuttamisesta sosiaaliturvaa koskevissa kysymyksissä annetun direktiivin 79/7 4 artiklan 1 kohtaa. Samoin siltä osin, merkitseekö pääasiassa kyseessä oleva kansallinen sääntely unionin oikeuden ”riittävän ilmeistä” rikkomista, kyseisen tuomioistuimen on otettava huomioon muun muassa se, että unionin tuomioistuin ei vielä ole ratkaissut kysymystä siitä, onko lainmukaista ottaa huomioon sukupuolen mukaan keskimääräiseen elinajanodotteeseen perustuva tekijä määritettäessä lakisääteisen sosiaaliturvajärjestelmän nojalla maksettavaa ja direktiivin 79/7 soveltamisalaan kuuluvaa etuutta. Kansallisen tuomioistuimen on niin ikään otettava huomioon unionin lainsäätäjän jäsenvaltioille antama mahdollisuus, joka ilmenee miesten ja naisten yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta tavaroiden ja palvelujen saatavuuden ja tarjonnan alalla annetun direktiivin 2004/113 5 artiklan 2 kohdasta ja miesten ja naisten yhtäläisten mahdollisuuksien ja yhdenvertaisen kohtelun periaatteen täytäntöönpanosta työhön ja ammattiin liittyvissä asioissa annetun direktiivin 2006/54 9 artiklan 1 kohdan h alakohdasta. Mainitun tuomioistuimen on lisäksi otettava huomioon, että unionin tuomioistuin on 1.3.2011 (C-236/09, EU:C:2011:100) katsonut, että mainituista säännöksistä ensimmäinen on pätemätön, koska se on miesten ja naisten tasa-arvoisen kohtelun periaatteen vastainen.

(ks. 51 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta)
Asia C‑319/13

Udo Rätzke

vastaan

S+K Handels GmbH

(Thüringer Oberlandesgerichtin esittämä ennakkoratkaisupyyntö)

”Ennakkoratkaisupyyntö — Energia — Televisioiden energiamerkintä — Delegoitu asetus (EU) N:o 1062/2010 — Jälleenmyyjien velvollisuudet — Televisio, joka on toimitettu jälleenmyyjälle ilman energiamerkintää ennen asetuksen soveltamisen alkamista — Jälleenmyyjän velvollisuus varustaa tällainen televisio asetuksen soveltamisen alkamisesta lähtien energiamerkinnällä ja hankkia kyseinen merkintä jälkikäteen”

Tiivistelmä – Unionin tuomioistuimen tuomio (toinen jaosto) 3.4.2014

Energia — Energiaan liittyvien tuotteiden energiankulutuksen osoittaminen — Direktiivi 2010/30 ja asetus N:o 1062/2010 — Jälleenmyyjien velvollisuus huolehtia televisioiden merkinnöistä — Ulottuvuus — Velvollisuus ei koske ennen asetuksen soveltamisen alkamista markkinoille saatettuja televisioita

(Komission asetuksen N:o 1062/2010 4 artiklan a alakohta; Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivi 2010/30/EY)

Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2010/30 täydentämisestä televisioiden energiamerkinnän osalta annetun delegoidun asetuksen N:o 1062/2010 4 artiklan a alakohtaa on tulkittava siten, että jälleenmyyjiin kohdistuva velvollisuus huolehtia siitä, että kaikki myyntipisteessä olevat televisiot on varustettu merkillä, jonka tavarantoimittajat kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti toimittavat, koskee ainoastaan televisioita, jotka on saatettu markkinoille eli jotka valmistaja on ensimmäistä kertaa toimittanut jakelua varten myyntikanavaan 30.11.2011 lähtien.

(ks. 41 kohta sekä tuomiolauselma)
Jäsenvaltiolle määrätyn uhkasakon määrän ja muodon osalta on niin, että unionin tuomioistuimen tehtävänä on harkintavaltaansa käyttäessään vahvistaa uhkasakko siten, että se on yhtäältä asianmukainen olosuhteiden kannalta ja toisaalta oikeassa suhteessa sekä todettuun rikkomiseen että asianomaisen jäsenvaltion maksukykyyn.

Komission uhkasakkoa koskevat esitykset eivät voi sitoa unionin tuomioistuinta, ja niitä on pidettävä vain hyödyllisenä viitelähtökohtana. Vastaavasti komission tiedonantoihin sisältyvien kaltaiset suuntaviivat eivät sido unionin tuomioistuinta vaan palvelevat avoimuuden, ennustettavuuden ja oikeusvarmuuden toteutumista itse komission toiminnassa, kun kyseinen toimielin tekee esityksiä unionin tuomioistuimelle. SEUT 260 artiklan 2 kohtaan perustuvassa menettelyssä, joka koskee jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä, joka jatkuu jäsenvaltiossa huolimatta siitä, että sama jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen on jo todettu EY 226 artiklan tai SEUT 258 artiklan nojalla annetun ensimmäisen tuomion yhteydessä, unionin tuomioistuimen on nimittäin säilytettävä vapautensa vahvistaa määrätty uhkasakko suuruudeltaan ja muodoltaan tarkoituksenmukaiseksi kyseisen jäsenvaltion kannustamiseksi lopettamaan kyseisen ensimmäisen unionin tuomioistuimen tuomion mukaisten velvoitteiden täytäntöönpanon laiminlyönti. Tällainen seuraamus on tuomittava sen mukaisesti, minkä verran tarvitaan pakkoa, jotta jäsenyysvelvoitteita noudattamatta jättänyt jäsenvaltio taivutellaan panemaan täytäntöön jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva tuomio ja muuttamaan toimintaansa todetun rikkomisen lopettamiseksi.

Kun unionin tuomioistuin siis haluaa arvioinnissaan unionin oikeuden yhdenmukaisen ja tosiasiallisen soveltamisen taatakseen varmistaa uhkasakon pakottavan luonteen, perusteina on otettava huomioon lähtökohtaisesti rikkomisen kesto, jota tarkasteltaessa on otettava huomioon ajankohta, jolloin unionin tuomioistuin arvioi tosiseikkoja, eikä ajankohtaa, jolloin komissio on saattanut asian sen käsiteltäväksi, rikkomisen vakavuusaste ja kyseisen jäsenvaltion maksukyky ottamalla huomioon jäsenvaltion bruttokansantuotteen nykykehitys, sellaisena kuin se on ajankohtana, jolloin unionin tuomioistuin tutkii asian tosiseikat. Näitä perusteita sovellettaessa unionin tuomioistuimen on otettava erityisesti huomioon seuraukset, joita täytäntöönpanon laiminlyönnistä aiheutuu julkisille ja yksityisille intresseille, ja se, kuinka kiireellisesti kyseistä jäsenvaltiota on kannustettava noudattamaan velvoitteitaan.

(ks. 95–97, 102 ja 104 kohta)